stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uusi Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellinen puolue
Vainot

Ulanfu menetti asemansa Sisä-Mongolian johdossa kulttuurivallankumouksen myötä vuonna 1966. Hänen tilalleen nousi 1. marraskuuta samana vuonna han-kiinalainen sotilashenkilö nimeltä Teng Haiqing. Hänen tehtävänään oli puhdistaa Sisä-Mongolia siellä väitetysti vaikuttaneista pettureista ja luokkavihollisista. Samalla alueella vaikuttaneet han-kiinalaiset siirtolaiset toivoivat pääsevänsä eroon alueen mongolien autonomiasta. Talvella 1967-68 mongolikirjailija ja kulttuurivallankumousaktivisti Ulaanbagana alkoi esittää syytteitä siitä, että "Uusi Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellinen puolue" oli edelleen olemassa ja toimi Neuvostoliiton ja Mongolian tukemana vakoojajärjestönä. Elokuussa 1968 Teng Haiqing pidätytti kahdeksan politiikan huipulla vaikuttanutta mongolia väitettyinä liikkeen johtajina. 25. huhtikuuta tuolloinen Sisä-Mongolian yliopiston varapuheenjohtaja Batu tunnusti 18-tuntia kestäneiden kuulustelujen jälkeen uuden Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellinen puolue olemassaolon, vaikkakin hän perui nopeasti tunnustuksensa ja kieltäytyi allekirjoittamasta sitä. Seuraavana päivänä alkoi joka tapauksessa virallinen uuden Sisä-Mongolian vallankumouksellinen puolueen vastainen kampanja.
Vaikka virallisten syyttäjien joukossa oli joitakin mongolejakin, kuten Tengin varamies Wu Tao, oli kyseessä kuitenkin melko selvästi etninen sorto. Paikallisissa sotilasyksiköissä jokainen rykmenttitasoa korkeammalla palvellut mongoliupseeri joutui syytösten kohteeksi. Oroqinien autonomisessa lippukunnassa lähes jokaista oroqinia syytettiin puolueen vastaisesta toiminnasta. Ordosin Üüshinin lippukunnan Tugin yhteisössä syytetyiksi joutui 90 % kaikista sen asukkaista, tai noin 1 926 henkilöä. Syytetyistä 71 % oli aikuisia. 270:tä heistä vahingoitettiin eri tavoin, 116 invalidisoitui ja 49 tapettiin. Kohteeksi joutui myös joitakin han-kiinalaisia, jotka olivat tukeneet Ulanfun autonomiapolitiikkaa. Virallisten lukujen mukaan vainoissa kuoli lopulta 22 900 henkilöä ja vahingoittui 170 000. Pidätettyjen määrä vaihtelee virallisissa asiakirjoissa 346 000-750 000 välillä.
Seuraukset

Lokakuussa 1968 Kiinan kansantasavallan pääministeri Zhou Enlai pyysi Tengiä tutkimaan mahdollisia väärinkäytöksiä vainojen aikana, mutta pyynnöllä ei ollut sen suurempaa vaikutusta. 4. helmikuuta 1969 Kiinan johto kokoontui Pekingissä Mao Zedongia lukuun ottamatta ja Teng Haiqingin toiminta tuomittiin. Mao itse kritisoi Tengin toimintaa 22. toukokuuta, jonka jälkeen Tengin oli pakko myöntää, että vainojen aikana oli syyllistytty virheisiin. Heinäkuussa Sisä-Mongolia jaettiin ja Tengin hallinnasta poistui sen itä- ja länsiosat. Joulukuussa Tengin, Wu Taon ja muut alueen johtajat erotettiin viimein tehtävistään. 20. huhtikuuta 1978 uuden Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellinen puolue tapaus tunnustettiin virallisesti vääristellyksi. Kukaan tapaukseen johtajista ei ole kuitenkaan vielä tänäkään päivänä tuomittu väärinkäytöksistä. Ulaanbagana sai vuonna 1987 15 vuoden vankeustuomion, vaikkakin tuomarit huomauttivat ettei hän ollut tapauksen päätekijä. Koko uuden Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellinen puolue tapaus vieraannutti monet paikalliset Kiinan kommunistisesta puolueesta. Tapauksen tarkempaa tutkimatta jättämistä pidetään edelleen vääryytenä.
SMS Uzsok

| SMS Uzsok |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ganz Danubius & Company, Porto Ré
Kölinlasku:  25. syyskuuta 1916
Laskettu vesille:  26. syyskuuta 1917
Palveluskäyttöön:  25. tammikuuta 1918
Poistui palveluskäytöstä:  Italialle 1920 nimellä RN Monfalcone poistettu 1939
Tekniset tiedot
Uppouma:  880 t (suunniteltu) 1 045 t (kuormattu)
Pituus:  84,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  7,8 m
Syväys:  2,4 m
Koneteho:  22 360 shp
Nopeus:  32,6 solmua
Miehistöä:  114
Aseistus
Aseistus:  2 × 10 cm/50 tykkiä 6 × 6,6 cm/45 -tykkiä 1 × 8 mm konekivääri 4 × 45 cm torpedoputkea
SMS Uzsok oli Itävalta-Unkarin laivaston Ersatz Tátra -luokan hävittäjä. Alus luovutettiin 1920 Versailles’n rauhansopimuksen mukaan Italialle, joka nimesi sen RN Monfalconeksi.
Valmistus

Alus tilattiin Porto Réstä (nyk. Kraljevica) Gantz Danubius & Companylta, missä köli laskettiin 25. syyskuuta 1916. Alus laskettiin vesille 26. syyskuuta 1917 ja liitettiin laivastoon 25. tammikuuta 1918.
Palvelus

Alus luovutettiin 26. syyskuuta 1920 sotakorvauksena Italialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä RN Monfalcone. Alus poistettiin palveluksesta 5. tammikuuta 1939.
Fryyginen

C:stä alkava fryyginen asteikko  Soita (ohje).
Fryyginen merkitsi musiikin teoriassa alun perin erästä muinais­kreikkalaista sävellajia ja siihen liittyvää asteikkoa. Myöhemmin sana tuli tarkoittamaan siitä selvästi poikkeavaa keskiaikaista kirkkosävellajia sekä siihen liittyen nykyisin sellaista diatonista asteikkoa, joka esimerkiksi pianon valkoisilla koskettimilla ulottuu E:stä seuraavaan, oktaavia korkeampaan E:hen mutta joka voidaan myös transponoida muulle korkeudelle, jolloin C:stä alkavassa fryygisessä asteikossa D, E, A, H on alennettu Des-, Es-, As- ja B-säveliksi.
Kreikkalainen fryyginen sävellaji

Fryyginen sävellaji (oikeastaan harmonia tai tonos) sai nimensä kreikkalaisten itäpuolella Vähässä-Aasiassa asuneiden fryygialaisten mukaan. Siinä oli oktaavissa kaksi tetrakordia eli neljän sävelen jaksoa, joita erotti toisistaan kokoaskel. Fryygisestä asteikosta oli kolme muotoa:
enharmoninen muoto, jossa kummankin tetrakordin sisällä sävelten korkeuserot olivat suuri terssi ja kaksi neljäsosa-askelta ja yksi kokoaskel
kromaattinen muoto, jossa kummankin tetrakordin sisällä sävelten korkeuserot olivat pieni terssi ja kaksi puoliaskelta
diatoninen muoto, jossa kummankin tetrakordin sisällä sävelten korkeuserot kaksi kokoaskelta ja yksi puoliaskel.
Kreikkalaisessa musiikissa asteikot luettiin nykyisestä käytännöstä poiketen tavallisesti ylhäältä alaspäin. Diatonisessa muodossa asteikon sävelet olivat samat, jotka nykyisin saadaan soittamalla pianon valkoisilla koskettimilla D:stä alaspäin seuraavaan D:hen saakka, nykyisillä sävelnimillä siis: D C H A | G F E D,, mikä on käytännössä sama asteikko, joka nykyisin tunnetaan nimellä fryyginen. Diatonisessa muodossa asteikon sävelet olivat samat, jotka nykyisin saadaan soittamalla pianon valkoisilla koskettimilla D:stä alaspäin seuraavaan E:hen saakka, nykyisillä sävelnimillä siis: D C H A | G F E D. Kreikkalainen diatoninen fryyginen asteikko oli käytännössä sama kuin myöhempi keskiaikainen doorinen kirkkosävellaji ja nykyinen doorinen moodi.
Kreikkalaisen käsityksen mukaan kuhunkin sävellajiin liittyi erilainen eetos. Fryygistä sävellajia pidettiin ekstaattisena., ja se olikin saanut tämän nimensä sen vuoksi, koska Vähän-Aasian fryygialaisilla oli kreikkalaisten keskuudessa villin, vapaan ja "ekstaattisen" kansan maine. Platon olisi ihanne­valtiossaan sallinut vain fryygiseen sekä sielua vahvistavana pidettyyn dooriseen sävellajiin perustuvan musiikin.
Sekaannuttavasti jotkut teoreetikot kuten Kleonides nimittivät fryygiseksi myös yhtä kolmestatoista kromaattisesta transponointitasosta riippumatta siitä, mistä intervalleista asteikko muodostui.
Keskiaikainen ja nykyinen fryyginen moodi > Keskiaikainen fryyginen sävellaji

Varhainen katolinen kirkko kehitti kahdeksan sävellajin järjestelmän, johon kuuluville sävellajeille keskiaikaiset musiikki­teoreetikot antoivat samoja nimiä, joita aikaisemmin oli käytetty antiikin kreikkalaisista harmonioista. Nimi fryyginen annettiin kolmannelle näistä kirkko­sävel­lajeista. Sen autenttinen muoto alkaa E:stä, joka on sävellajin päätössävel eli finalis, ja ulottuu oktaavia ylempänä olevaan E:hen. Sen jakaa kahtia sävel H, ja niinpä asteikon alussa on yhden puoliaskelen ja kolmen kokoaskelen muodostama pentakordi, lopussa yhden puoliaskelen ja kahden kokoaskelen muodostama tetrakordi:
E F G A H + H C D E
Tämän sävellajin ambitus ulottui yhden sävelaskelen alemmaksi D:hen. Asteikon kuudetta sävel, C:tä, pidettiin usein päätössävelen jälkeen asteikon tärkeimpänä sävelenä (tuba), joskin 1400-luvulla Johannes Tinctoriksen mielestä sellaisena olisi ollut pidettävä asteikon neljättä säveltä, A:ta.
Yhdistämällä tetrakodrit ja asteikon alin sävel saadaan hypofryyginen sävellaji:
G | A B C D | (D) E F G
Fryygiselle sävellajille on ominaista, että päätössävelen alapuolella on kokoaskel, yläpuolella puoliaskel. Tämän vuoksi, päinvastoin kuin sekä duurissa että harmonisessa mollissa, päätös­sävelen yläpuolella oleva sävel saa eräänlaisen johtosävelen luonteen. Tämä antaa fryygiselle sävel­lajille omalaatuisen "häilyvän" luonteen.
Myöhempinä aikoina fryyginen kirkko­sävellaji on usein käsitetty molliksi, jossa melodia tavan­omaisesta poiketen päättyy asteikon viidenteen säveleen, huippusäveleen eli dominanttiin. Täten e-fryyginen olisi itse asiassa a-molli, jossa asteikon päätössävel, finalis, johon sävelmät päättyvät, ei tonaalisessa mielessä olisikaan perus- vaan huippusävel. Vastaav­asti hypofryyginen, eräissä tapauksissa autenttinen fryyginenkin kirkko­sävellaji olisi d-molli, jossa sävelmä päättyy teräsäveleen eli asteikon toiseen säveleen ja jossa asteikon kuudes sävel, B, on tavallisimmin korotettu H:ksi. Tulkintaa on perusteltu sillä, että melodian keskellä olevan säkeen päättyminen asteikon toiseen tai viidenteen säveleen on uudemmassakin musiikissa aivan yleistä, mutta keskiaikaiset kirkko­sävelmät olisi erityisen vaikutelman aikaan­saamiseksi usein tarkoituksella lopetettu näihin, ikään kuin kesken, jotta kuulija jäisi odottamaan jatkoa.
Keskiaikainen ja nykyinen fryyginen moodi > Nykyinen fryyginen moodi

Nykyaikaisessa länsimaisessa musiikissa fryyginen moodi on sukua luonnolliselle mollille, joka tunnetaan myös aiolisena moodina. Fryyginen asteikko eroaa aiolisesta vain siinä, että sen toinen sävel on aioliseen verrattuna puoliaskelen verran alennettu. Seuraava kaavio esittää E:stä alkavaa fryygistä asteikkoa, e-fryygistä. Siihen on merkitty tonaaliset asteet, jotka osoittavat, miten duuri ja luonnollinen molli voidaan muuntaa fryygiseksi moodiksi:
E-fryyginen
Moodi: E  F  G  A  H  C  D  E
Duuri: 1 ♭2 ♭3  4  5 ♭6 ♭7  1
Molli: 1 ♭2  3  4  5  6  7  1
Fryygisessä moodissa on siis perussävelen lisäksi pieni sekunti, pieni terssi, puhdas kvartti, puhdas kvintti, pieni seksti ja pieni septimi. Koko- ja puoliaskelet vuorottelevat seuraavasti: puoliaskel – kokoaskel – kokoaskel – kokoaskel – puoliaskel – kokoaskel – kokoaskel.
Sekaannusta saattaa aiheuttaa se, että nykyinen fryyginen moodi muistuttaa lähinnä muinais­kreikkalaista doorista harmoniaa sen diatonisessa muodossa. Sen sijaan muinais­kreikkalainen fryyginen harmonia muistuttaa nykyistä doorista moodia.
Fryygisen moodin käyttötapoja > Fryyginen dominanttiasteikko

Fryyginen dominanttiasteikko saadaan korottamalla fryygisen asteikon kolmas sävel:
E-fryyginen dominanttiasteikko
Moodi: E  F Gis A  H  C  D  E
Duuri: 1 ♭2  3  4  5 ♭6  ♭7 1
Molli: 1 ♭2 ♯3  4  5  6  7  1
Fryygistä dominanttiasteikkoa sanotaan myös 'espanjalaiseksi mustalaisasteikoksi, koska se muistuttaa flamencomusiikissa esiintyviä asteikkoja. Flamencomusiikki käyttää fryygistä asteikkoa sekä arabialaisen maqām Ḥijāzī -asteikon muunnelmaa, joka muistuttaa fryygistä dominanttiasteikkoa mutta jossa asteikon kuudes sävel on korotettu. Siinä esiintyy myös kaksimoodinen yhdistelmä, jossa asteikon toinen ja kolmas sävel esiintyvät vaihdellen toisinaan fryygisen asteikon mukaisesti alennettuina, toisinaan duuriasteikon mukaisina.
Fryyginen dominanttiasteikko on myös harmonisen mollin viides moodi, eli esimerkkinä mainittu E-fryyginen dominantti on harmonisen a-mollin viides moodi.
Fryygisen moodin käyttötapoja > Fryyginen moodi jazzissa

Nykyaikaisessa jazzissa fryygistä moodia käytetään soinnuissa, erityisesti vaillinaisessa soinnussa sus4(♭9), jota toisinaan sanotaan fryygiseksi suspendoiduksi soinnuksi. E-fryygisessä moodissa saattaa esiintyä esimerkiksi sointu E-A-H-D-F.
Fryygisen moodin käyttötapoja > Fryyginen lopuke ja napolilainen sekstisointu

Fryygisen kirkkosävellajin mukaan on saanut nimensä myös fryyginen lopuke, joka on tavallinen barokki­musiikissa, varsinkin Corellin, Händelin ja Bachin teoksissa. Se päättyy mollin dominanttisointuun, jota edeltää asteikon neljännen tai kuudennen asteen sointu ensimmäisenä käännöksenä. Esimerkiksi a-mollissa esiintyy tällöin ensin sointu a-c-f tai f-a-d ja sen jälkeen dominanttisointu gis-h-e.
Fryygiselle sävellajille sukua on myös napolilainen sekstisointu, jossa molliasteikon toinen sävel esiintyy alennettuna.
Tunnettuja fryygisiä sävellyksiä > Antiikin aikaisia

Limeniuksen vuonna 128 eaa. säveltämä ensimmäinen delfoilainen hymni; sävelmässä vuorottelevat fryyginen ja hyperfryyginen tonos moninen muunnelmineen
Seikilos-hymni
Tunnettuja fryygisiä sävellyksiä > Keskiaikaisia ja renessanssiaikaisia

roomalainen muunnelma requiemin introituksesta "Rogamus te" on autenttisessa fryygisessä sävellajissa.
Seuraavat Josquinin sävelmät:
neliosainen sovitus teoksesta Mille Regretz
Missa Pange Lingua
kuusiosainen motetti Praeter Rerum Seriem
Orlando di Lasson motetti In me transierunt
Giovanni Pierluigi da Palestrinan motetti Congratulamini mihi
Cipriano de Roren 7.osainen Missa Praeter Rerum Seriem
Seuraavissa nykyisen suomalaisen virsikirjan virsissä on vanha fryyginen sävelmä:
Nro 187, Armahda, Herra Jumala, saksalainen sävelmä 1500-luvulta (sävelmä esiintyy myös Mozartin oopperassa Taikahuilu)
Nro 322, Ajalla autuaalla me, saksalainen sävelmä viimeistään 1500-luvulta, mahdollisesti keskiajalta
Tunnettuja fryygisiä sävellyksiä > Barokkimusiikissa

Johann Sebastian Bach käytti joissakin kantaateissaan alkuperäisiä fryygisiä koraalisävelmiä. Esimerkiksi Lutherin Aus tiefer Not schrei ich zu dir esiintyy samannimisessä Bachin kantaatissa (BWV 38), ja Matthaeus Greiterin sävelmä Es woll uns Gott genädig sein kahdesti kantaatissa Die Himmel erzählen die Ehre Gottes (BWV 76)
Heinrich Schützin Johannes-passio (1666)
Dietrich Buxtehuden preludi a-molli BuxWV 152 (jota BuxWV-luettelossa nimitetään "fryygiseksi")
Tunnettuja fryygisiä sävellyksiä > Romanttisessa musiikissa

Seuraavat Anton Brucknerin sävellykset
Ave Regina coelorum (1885–88)
Pange lingua (toinen versio, 1868), WAB 33
Sinfonia nro 3, eräät osuudet kolmannessa (scherzo) ja neljännessä osassa.
Sinfonia nro 4 (kolmas versio, 1880), finaali
Sinfonia nro 6, toinen, kolmas (scherzo) ja neljäs osa
Sinfonia nro 7, ensimmäinen osa
Sinfonia nro 8, ensimmäinen ja neljäs osa
Tota pulchra es Maria (1878)
'Vexilla regis' (1892)
Ralph Vaughan Williamsin Fantasia Thomas Tallisin teemasta, joka perustuu Thomas Tallisin 2. psalmille laatimaan sävelmään vuodelta 1567.
Tunnettuja fryygisiä sävellyksiä > Nykyaikaisia

John Coolidge Adams: Phrygian Gates
Samuel Barber:
Adagio for Strings, op. 11
”I Hear an Army”, from Three Songs, op. 10
Philip Glass, loppuaaria oopperassa Satyagraha
Tunnettuja fryygisiä sävellyksiä > Populaarimusiikissa

Howard Shoren säveltämä "prologi" elokuvassa Taru sormusten herrasta: Sormuksen ritarit
Tunnettuja fryygisiä sävellyksiä > Jazz-sävellyksiä

Gil Evans: Soleaby Gil Evans
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nate Comp: The Moods Of The Modes web.archive.org.  2009. Viitattu 4.9.2015.
Phrygian Mode Song Guistar Music Therory.com website blog. Desi Serna. Viitattu 4.9.2015.
Kirjallisuutta

Michael Hewitt: Musical Scales of the World.  The Note Tree, 2013.  ISBN 978-0-957547-00-1
Mary C. Tilton: The Influence of Psalm Tone and Mode on the Structure of the Phrygian Toccatas of Claudio Merulo. Theoria, 1989, nro 4, s. 106–122.  ISSN 0040-5817
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Phrygian mode
D:stä alkava kreikkalainen fryyginen asteikko, enharmoninen muoto, jaettuna kahteen tetrakordiin  Soita (ohje)
D:stä alkava kreikkalainen fryyginen asteikko, diatoninen muoto  Soita (ohje).
E:stä alkava fryyginen modaalinen asteikko Soita (ohje).
Käännös suomeksi
SMS V126

| SMS V126 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  AG Vulcan Stettin
Laskettu vesille:  30. kesäkuuta 1917
Palveluskäyttöön:  25. syyskuuta 1917
Poistui palveluskäytöstä:  luovutettu 1920 sotakorvauksena Ranskalle
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 188 t (kuormattu)
Pituus:  82,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,32 m
Syväys:  3,49 m (keula)
Koneteho:  25 150 shp
Nopeus:  34,6 solmua
Miehistöä:  4 upseeria ja 101 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  3 × 10,5 cm L/45 Utof -tykkiä 6 × 50 cm torpedoputkea 24 × miinaa
SMS V126 oli Saksan keisarikunnan laivaston G96-luokan torpedovene, joka tilattiin ensimmäisen maailmansodan aikana. Sodan loputtua alus luovutettiin sotakorvauksena Ranskalle.
Valmistus

Alus tilattiin Stettinistä AG Vulcanilta ja sen köli laskettiin vesille telakkanumerolla 471. Alus laskettiin vesille 30. kesäkuuta 1917 ja se valmistui kolmisen kuukautta myöhemmin 25. syyskuuta.
Palvelus

Sodan päätyttyä alus internoitiin 22. marraskuuta 1918 jälkeen Scapa Flow'hun. Aluksen miehistö upotti aluksensa 21. kesäkuuta 1919, mutta hylky nostettiin jo heinäkuussa. Alus luovutettiin sotakorvauksena Ranskalle, joka romutti sen Lorientissa 1925. Aluksen kattilat asennettiin Intrepideen.
Uusjako

Uusjaolla aikaansaatuja yhtenäisiä peltolohkoja Saksassa.
Uusjako on kiinteistöjärjestelytoimitus, jossa tavoitteena on kiinteistöjen tiluksia järjestelemällä parantaa kiinteistöjaotusta ja edistää kiinteistöjen tarkoituksenmukaista käyttöä yleensä omistussuhteita muuttamatta.
Kiinteistönmuodostamislain (554/95, KML) mukaan uusjaon päätavoitteena voi olla myös järjestelyalueen tie- ja kuivatusolojen olennainen parantaminen tai maatilatalouden kehittämisrahastosta annetun lain (657/66, MAKERA-laki) tarkoituksiin hankitun alueen käytön edistäminen. Samassa uusjakohankkeessa voidaan sen pääasiallisen tarkoituksen ohella edistää myös jommankumman tai molempien muiden tavoitteiden toteutumista. (KML 67.1 §.)
Uusjakojen perinteinen kohde on maa- ja metsätalousalue, jonka kiinteistöjaotus on heikko nykyaikaisen tuotantotoiminnan harjoittamisen kannalta kiinteistöjen tuotantolohkojen suuren lukumäärän, huonon muodon, huonon sijainnin tai pienuuden johdosta.
Epätarkoituksenmukainen kiinteistöjaotus voi olla seurausta heikosti toteutetusta isojaosta, jossa talojen tilukset on jo alun alkaen jätetty liian moniin palstoihin tai kiinteistöjaotus voi olla pirstoutunut isojaon jälkeen suoritetuissa kiinteistötoimituksissa tai maanomistajien itsensä toimittamissa tilojen osituksissa eli niin sanotuissa sovintojaoissa. Tällaisilla kiinteistöjaotukseltaan huonoilla alueilla uusjaon tavoitteena on suunnitella alueen kiinteistörunko eli tiestö ja kuivatusverkko uusjaossa uudelleen ja muodostaa kiinteistöt siten, että niiden uusi tuotantolohko- ja kiinteistöjaotus yhteensopivat uuden kiinteistörungon kanssa.
Uusjako kiinteistönmuodostamislaissa

Kiinteistönmuodostamislaissa ei ole erikseen määritelty sitä käyttötarkoitusta, johon kiinteistöjen käyttöä tulee uusjaolla edistää. Maa- ja metsätalouden toimintaedellytysten parantamisen ja tuotantokustannusten alentamisen ohella uusjaon tavoitteena voi siksi olla kaikenlaatuisten kiinteistöjen nykyisen ja odotettavissa olevan järkevän sekä luontaisen käytön edistäminen.
Laki ei myöskään aseta vaatimuksia lähtötilanteen kiinteistörakenteen tai tilussijoituksen laadulle eikä välttämättä vaadi kiinteistöjen tilussijoituksen parantamista. Kiinteistönmuodostuslain mukaista uusjakoa voidaankin käyttää välineenä esimerkiksi sopeutettaessa olemassa oleva kiinteistöjaotus vastaamaan paremmin alueen kiinteistöjen muuttunutta käyttöä tai uusia käyttömahdollisuuksia tahi muutettaessa kiinteistöjaotusta siten, että alueen muuttuneesta käytöstä aiheutuneet haitat tai vahingot kyetään supistamaan mahdollisimman pieniksi. Säädökset mahdollistavat myös vain muutaman kiinteistön käsittävän uusjaon. Tällaisia uusjaon uusia käyttötarkoituksia ovat esimerkiksi valtioneuvoston hyväksymien suojeluohjelmien toteuttaminen ja erilaisten haittojen poistaminen sekä liikennetuvallisuuden parantaminen tiehankkeiden yhteydessä niin sanotuissa hankeuusjaoissa.
Kirjallisuutta

Anttila, Veikko: ”Isojako uhkaa ryhmäkyliä”, Teoksessa Suomen historia, osa 4, s. 365.  Helsinki:  Weilin + Göös, 1986.  ISBN 951-35-2493-0
Anttila, Veikko – Räsänen, Matti: ”Uusjako vähentää yhteistoimintaa”, Teoksessa Suomen historia, osa 7, s. 17–18.  Helsinki:  Weilin + Göös, 1987.  ISBN 951-35-2496-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Muuttuva maaseutu - historiallinen maatalous: Uusjako hajotti ryhmäkylät (käsikirjoitus Teppo Korhonen)  2004. Helsinki:  Helsingin yliopisto, kulttuurien tutkimuksen laitos / kansatiede. Viitattu 31.1.2012.
Maanjaot Suomessa
| --- | --- |
Maanjako:   Lohkojako  Sarkajako  Isojako  Uusjako 
Muuta:   Halkominen  Lohkominen  Tilusvaihto  Vainiopakko 
Kiinteistötoimitus
| --- | --- |
Mittaaminen ja muut: kiinteistönmääritys | rajankäynti • rakennusmaan järjestely • tietoimitus • maastoliikennelain mukainen reittitoimitus
Kiinteistön muodostaminen: lohkominen • halkominen • tilusvaihto tai alueen siirtäminen • tilusjärjestely • erillisen vesijätön ja muun erillisen alueen tilaksi muodostaminen tai kiinteistöön liittäminen • yhteisen alueen muodostaminen, siirtäminen tai jakaminen • yhteisalueosuuden siirtäminen ja tilaksi muodostaminen | yhteisen alueen liittäminen kiinteistöön • uusjako • yhteismetsän muodostaminen
Rasitetoimitus: rasitetoimitus (katso Rasite)
Entisiä toimituksia: isojako • tontinmittaus • yleisen alueen mittaus
Merkinnän syy: Lähteinä on vain kiinteistönmuodostamislaki ja hallituksen esitys. Kuvaa 1990–2000-luvun tilannetta. Tähän voisi kirjoittaa paljon enemmän tietoa historiasta.
Vaaleanvihreä SF

| Vaaleanvihreä SF |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Dinatrium-3-[[N-etyyli-4-[[4-[etyyli-[(3-sulfonaattofenyyli)metyyli]atsaniumylideeni]sykloheksa-2,5-dien-1-ylideeni]-(4-sulfonaattofenyyli)metyyli]anilino]metyyli]bentseenisulfonaatti
CAS-numero:  5141-20-8
PubChem CID:  21223 ja 164886572
SMILES:  CCN(CC1=CC(=CC=C1)S(=O)(=O)[O-])C2=CC=C(C=C2)C(=C3C=CC(=[N+] (CC)CC4=CC(=CC=C4)S(=O)(=O)[O-])C=C3)C5=CC=C(C=C5)S(=O)(=O)[O-].[Na+].[Na+]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C37H34S2N2O9Na2
Moolimassa:  792,852 g/mol
Sulamispiste:  288 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  100 g/l
Vaaleanvihreä SF (C37H34S2N2O9Na2) eli Acid Green 5  on triaryylimetaaniväreihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää väriaineena muun muassa biologisissa tutkimuksissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa vaaleanvihreä SF on punaruskeaa tai sinivihreää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja 2-metoksietanoliin sekä etanoliin. Liuoksen vihreä väri on pysyvin neutraaleissa oloissa ja heikkenee sekä happojen että emästen vaikutuksesta.
Vaaleanvihreä SF:ää valmistetaan kondensoimalla etyylibentsyylianiliinia ja bentsaldehydiä. Muodostunut leukoväri sulfonoidaan ja hapetetaan vaaleanvihreä SF:ksi.
Vaaleanvihreä SF:ää käytetään mikroskopiassa esimerkiksi bakteerien ja hiivojen, kollageenin ja proteiinien värjäämiseen. Sitä käytetään myös vastavärinä värjäämään sytoplasmaa ja osana Papanicolaou-värjäystä eli Pap-värjäystä. Yhdiste värjää muun muassa paperin, silkin, villan ja nahan vihreäksi.
Roope Uusitalo

Roope Henrikki Uusitalo (s. 17. huhtikuuta 1968 Laitila) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee koulutuksen taloustieteen professorina Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulussa ja on toiminut Suomen talouspolitiikan arviointineuvoston puheenjohtajana vuodesta 2014 alkaen. Uusitalo on Helsingin yliopiston taloustieteen dosentti. Hän on yksi Akateemisen talousblogin vakiokirjoittajista. Valtioneuvosto nimitti 24.3.2022 Uusitalon Metsähallituksen hallituksen jäseneksi kolmivuotiselle kaudelle 1.4.2022 - 31.3.2025.