stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Édouard Rod

| Édouard Rod |
| --- | --- |
 Edouard Rod
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. toukokuuta 1857 Nyon, Vaud, Sveitsi
Kuollut: 29. tammikuuta 1910 (52 vuotta) Grasse, Ranska
Kansalaisuus:  Sveitsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Édouard Rod (31. toukokuuta 1857 tai 31. maaliskuuta 1857 Nyon, Vaud, Sveitsi – 29. tammikuuta 1910 Grasse, Ranska) oli sveitsiläis-ranskalainen kirjailija, kirjallisuustieteilijä ja professori. Hän opiskeli kielitiedettä Lausannessa, Bonnissa ja Berliinissä ja siirtyi 1878 Pariisiin, jossa hän asettui aluksi naturalistien piiriin ja herätti huomiota ylisanoja viljelevillä kirjasillaan À propos de L’assommoir (1879) ja Les allemands (1880). Hän työskenteli muutamia vuosia pariisilaisessa aikakausjulkaisussa La revue contemporaine. Samalla hän kirjoitti naturalistisia romaaneja, kuten Palmyre Veulard (1881), La chute de miss Topsy (1882) ynnä muita, nyt jo unohduksiin painuneita.
Rod palasi 1887 Sveitsiin vertailevan kirjallisuushistorian professoriksi Geneven yliopistoon, mutta muutti jälleen 1892 Pariisiin. Jo sitä ennen hän oli saanut vaikutteita Wagnerilaisuudesta, prerafaelismista, Schopenhauerilta ja venäläisestä romaanista ja irtautunut naturalismista. Hän esiintyi "l’intuitivismen" edustajana ja tuli tunnetuksi raskaista ja syvällisistä sielunanalyyseistä, joista ensimmäinen oli La course à la mort (1885) ja jota seurasi Les sens de la vie, hänen luetuimpia teoksiaan (1889, Ranskan akatemian palkitsema), Les trois cœurs (1890) ja La sacrifiée (1892). Sen jälkeen olivat vuorossa puhtaasti psykologiset ja vähemmän abstraktit metafyysiset romaanit, kuten La vie privée de Michel Teissier (1893), La seconde vie de Michel Teissier (1894), Michel Teissier (1894), Les roches blanches (1895), Dernier refuge (1895), Là-haut (1897), Le ménage du pasteur Naudié (1898), Au milieu du chemin (1900), joiden kiinnostavuus on siinä, että ne valaisevat aikansa henkisiä ilmiöitä.
Parasta, mitä hän on kirjoittanut, lienee kuitenkin novelli "Le silence" (1894). Rod toimi myös hienostuneena ja kekseliäänä kriitikkona ja kirjoitti sellaiset teokset kuin Wagner et l’esthétique allemande (1886), Giacomo Leopardi (1888), Les idées morales du temps présent (1891), Dante (1891), Stendhal (1891), Lamartine (1893), Essai sur Goethe (1898), Nouvelles études sur le XIX:e siècle (1898). Sisällöltään omaelämäkerrallinen on Mes débuts dans les lettres (julkaisussa "L’Illustration nationale suisse", 1889–1890).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Édouard Rod Wikimedia Commonsissa
Rod, Edouard, Tietosanakirja. Osa 8, palsta 116. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1916
Edouard Rod, Tolstoi, filosofi. Aika 22/1908, s. 819–821
Hanna Andersin, Ranskalaisia romaaneja, Valvoja nro 7, 1892, s. 340-341
Laukaan vankila

Laukaan vankila
Laukaan vankila oli 62-paikkainen avovankila, joka kuului Itä-Suomen aluevankilaan. Vankila sijaitsi Keski-Suomessa Laukaan kunnassa Vuonteen kylässä. Vankilassa työskenteli noin 29 henkilöä.
Avovankilaan ovat olleet sijoitettuina mm. Matti Nykänen ja Jukka Lindholm.
Alueella toimi aikaisemmin Pernasaaren koulukoti, jonka toiminta lakkasi vuonna 1994. Samana vuonna alueelle perustettiin vankila. Vankila muutti Jyväskylän Tourulaan valmistuneisiin tiloihin heinäkuussa 2020. Laukaan kunta käynnisti alueen asemakaavoituksen. Tarkoitus on kehittää entisen vankilan aluetta huomioiden alueen kulttuuriympäristö, rakennettu ympäristö sekä aluella vallitsevat luontoarvot. Alue on yksityisessä omistuksessa. Kaavassa alueelle kaavoitetaan yhdeksän uutta omakotitonttia, joista kuusi on omarantaisia. Iso osa alueen rakennuksista on suojeltuja. Tiloissa toimii suksia ja lumilautoja valmistava Puuppolan suksi eli Pusu.
Joe Kocur

| Joe Kocur> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. joulukuuta 1964 (ikä 59)
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pelinumero:  26
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1984–1999
Seurat:  Adirondack Red Wings (AHL) Detroit Red Wings (NHL) New York Rangers (NHL) Vancouver Canucks (NHL) San Antonio Dragons (IHL)
NHL-varaus:  88. varaus, 1983 Detroit Red Wings
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | New York Rangers | 1994  |
|  | Detroit Red Wings | 1997  |
|  | Detroit Red Wings | 1998  |
Joseph George ”Joe” Kocur (s. 21. joulukuuta 1964) on entinen kanadalainen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Sukutaustaltaan hän on puolalainen.[lähde? ]
Pelaajaura

Kocur pelasi ennen ammattilaisuraansa Yorkton Terriersissä juniorisarja SJHL:ssä ja Saskatoon Bladesissä juniorisarja WHL:ssä. Detroit Red Wings varasi hänet NHL:ään numerolla 88 varaustilaisuuden 1983 viidennellä kierroksella. Hänen ammattilaisuransa alkoi Red Wingsin silloisessa farmijoukkueessa Adirondack Red Wingsissä AHL:ssä.
Kocur pelasi ensimmäiset NHL-ottelunsa kaudella 1984–1985 (debyytti helmikuussa 1985) ja vakiinnutti paikkansa seuraavalla kaudella. Hän oli kovaa taklaava alempien ketjujen laitahyökkääjä, joka hoiti myös poliisin roolia. Hänestä ja joukkuetoveristaan Bob Probertista alettiin 1980-luvulla käyttää yhteistä lempinimeä Bruise Brothers. Kocur oli kaudella 1985–1986, jolla hän sai yhteensä 377 jäähyminuuttia, koko NHL:n jäähytilaston kärkinimi, minkä lisäksi hän oli joukkueensa eniten jäähyminuutteja saanut pelaaja myös kausina 1986–1987 ja 1989–1990. Hän teki NHL-uransa ennätyspisteet, 36 tehopistettä (16 maalia ja 20 syöttöpistettä 71:ssä runkosarjaottelussa), kaudella 1989–1990. Kaikkina muina runkosarjakausina hän teki alle 20 pistettä.
Kocur siirtyi maaliskuussa 1991 New York Rangersiin pelaajakaupassa, jossa Rangers sai hänen lisäkseen Pär Djoosin, ja jossa Red Wingsiin siirtyivät Jim Cummins, Kevin Miller ja Dennis Vial. Siirron jälkeisinä kausina hänen jäähylukemansa laskivat selvästi NHL-uransa alkuvuosiin verrattuna. Vuonna 1994 hän oli voittamassa ensimmäisen kerran urallaan Stanley Cupia. Maaliskuussa 1996 Kocur siirtyi Vancouver Canucksiin pelaajakaupassa, jossa Rangers sai vaihdossa maalivahti Kay Whitmoren. Hän edusti Canucksia vain kauden 1995–1996 lopun.
Kocur pelasi syksyllä 1996, jolloin oli ilman NHL-sopimusta, San Antonio Dragonsissa IHL:ssä ennen kuin palasi saman vuoden joulukuussa Detroit Red Wingsiin. Hän oli voittamassa Red Wingsissä Stanley Cupin mestaruutta vuosina 1997 ja 1998. Hänen viimeiseksi kaudekseen jäi kausi 1998–1999, jolla hän oli sivussa yli 40 ottelusta loukkaantumisten vuoksi.
Kocur pelasi 15 kautta kestäneellä NHL-urallaan 820 runkosarja- ja 118 pudotuspeliottelua. Hän teki runkosarjassa yhteensä 162 tehopistettä, 80 maalia ja 82 syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä 22 tehopistettä, 10 maalia ja 12 syöttöpistettä. Jäähyminuutteja hänelle kertyi runkosarjassa 2 519 ja pudotuspeleissä 231.
Pelaajauran jälkeen

Pelaajauransa jälkeen Kocur toimi 2000-luvun alussa aluksi Detroit Red Wingsin videovalmentajana ja vuosina 2002–2004 apuvalmentajana. Hän on toiminut myös seuran alumniyhdistyksen puheenjohtajana. Kocur on myös perustanut oman yrityksen nimeltä Kocur Enterprises.
30 unohtumatonta laulua

30 unohtumatonta laulua voi tarkoittaa seuraavia:
30 unohtumatonta laulua, Rainer Frimanin kokoelmalevy
30 unohtumatonta laulua, Mikko Kuustosen kokoelmalevy
30 unohtumatonta laulua, Aki Sirkesalon kokoelmalevy
30 unohtumatonta laulua, Solistiyhtye Suomen kokoelmalevy
30 unohtumatonta laulua, Riki Sorsan kokoelmalevy
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”30 unohtumatonta laulua”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Édouard de Castelnau

| Noël Marie Joseph Édouard de Curières de Castelnau |
| --- | --- |
 Édouard de Castelnau maaliskuussa 1915.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. joulukuuta 1851 Saint-Affrique, Ranska
Kuollut: 19. maaliskuuta 1944 (92 vuotta) Montastruc-la-Conseillère
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Ranska
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraali
Noël Marie Joseph Édouard de Curières de Castelnau (24. joulukuuta 1851 Saint-Affrique – 19. maaliskuuta 1944 Montastruc-la-Conseillère) oli ranskalainen kenraali, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Castelnau osallistui nuorena jalkaväen upseerina Saksan–Ranskan sotaan. Hänet ylennettiin 1876 kapteeniksi, 1889 majuriksi, 1896 everstiluutnantiksi, 1900 everstiksi ja rykmentin komentajaksi, 1906 prikaatinkenraaliksi ja prikaatin komentajaksi sekä 1909 divisioonankenraaliksi ja divisioonan komentajaksi. Castelnau toimi ylipäällikkö Joseph Joffren esikuntapäällikkönä vuosina 1911–1914 sekä 1915–1916. Hän auttoi kehittämään Ranskan hyökkäyssuunnitelmaa, joka tunnettiin nimellä suunnitelma XVII. Suunnitelman mukaan Ranskan tuli sodan aikana vallata Saksalta edellisessä sodassa menetetty Elsass-Lothringen ja käyttää sitä hyökkäystienä Saksaan. Maailmansodan sytyttyä Castelnau nimitettiin Ranskan toisen armeijan komentajaksi tehtävänään vallata Lothringen, mutta hän kärsi tappion 20.–22. elokuuta 1914 käydyssä Lothringenin taistelussa. Peräännyttyään hän onnistui kuitenkin puolustamaan asemiaan Nancyssa. Castelnau siirrettiin seuraavaksi komentamaan uutta toista armeijaa Pohjois-Ranskaan. Hän kannatti edelleen hyökkäävää taktiikkaa Albertin taistelussa syyskuussa 1914.
Castelnau nimitettiin kesäkuussa 1915 Ranskan keskisen armeijaryhmän komentajaksi ja hän johti syyskuussa tehtyä hyökkäysyritystä Champagnessa. Saman vuoden joulukuussa hän palasi esikuntapäälliköksi. Verdunin taistelun aikana Castelnau oli järjestämässä Verdunin puolustusta ja suositteli Philippe Pétainia siitä vastaavaksi komentajaksi. Castelnau jäi syrjään sodanjohdosta vuoden 1916 lopussa, kun Joffren tilalle ylipäälliköksi nimitettiin Robert Nivelle. Castelnau johti tammi–maaliskuussa 1917 Venäjällä vieraillutta lähetyskuntaa ja toimi sen jälkeen itäisen armeijaryhmän komentajana. Sodan viime vaiheessa 1918 hän sai johtaa jälleen etenemistä Lothringeniin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Édouard de Castelnau Wikimedia Commonsissa
Édson Luciano Ribeiro

| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Brasilia> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sydney 2000 | 4 × 100 m |  |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | 4 × 100 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 2003 | 4 × 100 m |  |
|  Pronssia | Sevilla 1999 | 4 × 100 m |  |
Édson Luciano Ribeiro (s. 8. joulukuuta 1972) on brasilialainen pikajuoksija.
Ribeiro oli Atlantan olympialaisissa 1996 mukana Brasilian joukkueessa, joka voitti 4 x 100 metrin viestijuoksussa olympiapronssia. Kolme vuotta myöhemmin Sevillan MM-kisoissa hän karsiutui 100 metrin juoksun alkuerissä ajalla 10,47, mutta oli mukana voittamassa pikaviestissä MM-pronssia. Sydneyn olympialaisissa 2000 Ribeiro juoksi Brasilian joukkueessa, joka voitti pikaviestissä olympiahopeaa. Vuonna 2003 hän voitti Etelä-Amerikan mestaruuden 100 metrillä ajalla 10,30. Myöhemmin samana vuonna Pariisin MM-kisoissa hän karsiutui 100 metrin toisissa alkuerissä juostuaan 10,28, mutta oli mukana voittamassa pikaviestissä MM-hopeaa.
Ennätykset

100 metrin juoksu: 10,14 (1998)
200 metrin juoksu: 20,76 (2000)
Überbrettl

Buntes Brettl: Valokuva Georg Bartels noin 1901
Überbrettl oli yksi ensimmäisistä kirjallisista kabareista Saksassa. Sen perusti Ernst von Wolzogen Berliinissä vuonna 1901. Wolzogen (1855-1934) oli laajasti opiskellut kirjailija, joka kirjoitti runoja ja kevyitä komedioita. Pariisissa oli aiemmin perustettu vastaavia klubeja, joista tunnetuin on Le Chat Noir, jota johti Rodolphe Salis. Taiteilijat testasivat illoissa uutta materiaalia yleisölle. Kabaree toimi vastavoimana vakiintuneille taidemuodoille. Taidemuoto oli tyypillistä vuosisadan vaihteen taiteilijoiden nuorelle sukupolvelle (" bohème "), jota muutenkin leimasi kriittinen suhtautuminen yhteiskuntaan. Le Chat Noir toimi innoittajana myös Wolzogenin perustamalle klubille, mutta kabareen huumori Ûberbrettlissä oli harmittomampaa ja satiiri lempeämpää kuin esikuvassaan Le Chat Noirissa.
Tätä ilmapiiriä kuvaili myös Otto Julius Bierbaum romaanissaan Stilpe (1907), jonka sanotaan innoittaneen Wolzogenia perustamaan vastaavan laitoksen Saksaan. Nimi Überbrettl vihjaa ironisesti Friedrich Nietzschen sanalle luomaan käsitteeseen "yli-ihmisestä" eli  Übermenschen. Pienet Tingeltangel-klubit halusivat erottua omaleimaisina kirjallisina ja taiteellisina klubeina.
Oscar Straus, nuottien nimi "Überbrettl"
Wolzogen avasi "Überbrettlin" 18. päivänä tammikuuta vuonna 1901 osoitteessa Alexanderstraße 40 Alexanderplatzilla.  Kabareessa nähtiin kohtauksia esim. kirjailija Christian Morgensternilta, parodia Alfred Kerristä ja Arthur Schnitzlerin kirjoittama sketsi. Musiikillinen johtaja oli säveltäjä ja kapellimestari Victor Hollaender, Muun muassa Oscar Straus sävelsi tälle kabareelle. Alusta alkaen kabaree, joka tunnettiin pian koko kaupungissa nimellä Das Buntes Theater ”värikäs teatteri”, oli menestys ja esitykset olivat loppuunmyytyjä. Balladeja, sketsejä ja musiikkiesityksiä sisältävät esitykset tulivat suosituksi ja myöhempien aikojen saksalaiset kabareet syntyivät pitkälti näiden "Überbrettl"- esitysten pohjalle. Vuosien 1901-1905 Berliinissä avattiin yli 45 kabareeta Wolzogenin esimerkin innoittamana.
Kabareeteatterinsa ylivoimaisen menestyksen rohkaisemana Wolzogen samana vuonna vuokrasi käyttämättömän teatterin jugend-talosta Köpenicker Strasse 68: n pihalta. Talo oli silloin Berliinin keskustan kaakkoisosassa ja hieman syrjässä. Yhdistettynä lisääntyvään kilpailuun taloudelliset paineet kävivät kovaksi. Tämä johti nopeasti Überbrettlin ja johtajan, joka ei ollut kovin kokenut liike-elämässä, vaikeuksiin, minkä vuoksi Wolzogenin teatteri lopetti toimintansa vuonna 1902.
Viittaukset

1) Laitinen, Noora: Näkökulmia berliiniläiseen kabaree-taiteeseen 2000-luvulla. Lahden ammattikorkeakoulu Musiikki- ja draamainstituutti. Musiikkiteatteri. Opinnäytetyö, syksy 2011. s.13.
2)  Laitinen, Noora: Näkökulmia berliiniläiseen kabaree-taiteeseen 2000-luvulla. Lahden ammattikorkeakoulu Musiikki- ja draamainstituutti. Musiikkiteatteri. Opinnäytetyö, syksy 2011. s.13.
Käännös suomeksi
Ústín lääni

| Ústín lääni Ústecký kraj |
| --- | --- |
 Ústín läänin maisemaa
 Lippu:  Vaakuna
 Läänin sijainti Tšekissä
Valtio:  Tšekki
Piirikuntia:  7
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Ústí nad Labem
Pinta-ala:  5 335 km²
Väkiluku (2020)  (arvio):  820 965
 – väestötiheys:  154 as./km²
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  U
 
Läänin internetsivut
Ústín lääni (tšek. Ústecký kraj) on yksi Tšekin tasavallan lääneistä. Se sijaitsee maan luoteisosassa Saksan rajalla Böömin historiallisella alueella. Ústí on Tšekin lääneistä pohjoisin, ja sen pääkaupunki on Ústí nad Labem. Läänissä asui vuoden 2020 arvion mukaan 820 965 asukasta, ja sen pinta-ala on 5 335 neliökilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ústín lääni Wikimedia Commonsissa
Läänin internetsivut
Tšekin läänit
Etelä-Böömin lääni
Etelä-Määrin lääni
Hradec Královén lääni
Karlovy Varyn lääni
Keski-Böömin lääni
Liberecin lääni
Määrin-Sleesian lääni
Olomoucin lääni
Pardubicen lääni
Plzeňin lääni
Pääkaupunkialue
Ústín lääni
Vysočinan lääni
Zlínin lääni
Yogyakarta (kaupunki)

| Yogyakarta |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Yogyakarta
 Koordinaatit: 7°48′5″S, 110°21′52″E 
Valtio:  Indonesia
Provinssi:  Yogyakartan erityisalue
Perustettu:  1755
 
 www.jogjakota.go.id 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Yogyakarta on (Alankomaiden Itä-Intian aikaan Jogjakarta) Yogyakartan erityisalueen hallintokeskus Jaavan saaren etelärannikolla Indonesiassa. Kaupunkia palvelee Adisucipton kansainvälinen lentoasema ja toinen Jaavan läpi Jakartasta/Bandungista Surabayaan kulkeva rautatie kulkee kaupungin läpi.
Aktiivinen Merapi-tulivuori sijaitsee kaupungista noin 30 kilometriä pohjoiseen.
Historia

Yogyakarta perustettiin vuonna 1755 Mataramin sulttaanikunnan jakautuessa kahtia.
Vuonna 1879 Yogyakartassa julkaistiin viikoittain ilmestyvää Darmowarsito-lehteä, joka oli kaupungin ensimmäinen paikalliskielinen lehti. Vuodesta 1895 noin vuoteen 1909 julkaistiin kahdesti viikossa ilmestyvää paikalliskielistä Retnodumilah-lehteä. Molempien mainittujen lehtien julkaisija oli H. Buning.
Yogyakartan ensimmäinen puhelinverkko aloitti toimintansa vuonna 1894 noin 15 tilaajalla. Kaupunkiin suunniteltiin myös sähköverkkoa, mutta useat yhtiöt jättivät sellaisen rakentamatta, ja vasta vuonna 1919 Nederlandsch-Indische Electriciteits Maatschappij -yhtiö rakensi kaupunkiin väliaikaisen kaapelijärjestelmän.
Indonesian itsenäisyyssodan aikana Yogyakarta toimi Indonesian ensin muodollisena ja sitten virallisena pääkaupunkina. Alankomaalaiset miehittivät kaupunkia 18. joulukuuta 1948 – 6. heinäkuuta 1949 välisenä aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yogyakarta (kaupunki) Wikimedia Commonsissa
Ústí nad Labem

| Ústí nad Labem |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunkiin.
 lippu:  vaakuna
 Ústí nad Labem
 Koordinaatit: 50°39′30″N, 14°02′30″E 
Valtio:  Tšekki
Lääni:  Ústí nad Labem
Piirikunta:  Ústí nad Labem
Perustettu:  1200-luku
Hallinto:  
 – Pormestari:  Věra Nechybová
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  93.95 km²
Korkeus:  218 m
Väkiluku (2009):  95 289
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 http://www.usti-nl.cz/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ústí nad Labem (saks. Aussig an der Elbe) on kaupunki Tšekin pohjoisosassa, Ústí nad Labemin läänissä. Sen asukasluku on 95 289 (2009). Kaupunki sijaitsee Elben ja Bílinan yhtymäkohdassa ja on jokisataman lisäksi rautateiden risteysasema.
Ústí on mainittu kauppapaikkana 993. Kuningas Otokar II Přemysl perusti sen 1200-luvulla. Vuonna 1423 keisari Sigismund luovutti sen Meissenin vaaliruhtinas Fredrik I:lle. Vuonna 1426 sitä piirittäneet hussiitit löivät moninkertaisen saksalaisarmeijan ja ryöstivät kaupungin, joka rakennettiin uudelleen vasta kolmen vuoden kuluttua. Se kärsi merkittävästi myös kolmikymmenvuotisessa sodassa ja seitsemän vuoden sodassa.
1800-luvulla kaupunki teollistui. Se oli myös varhaisen ja sudeettisaksalaisten kansallissosialismin kehto. Suurin osa saksalaisista pakeni puna-armeijaa ja kaupunkia pommitettiin raskaasti 17.–19. huhtikuuta 1945, jolloin 500 sai surmansa. Monet asukkaat palasivat sodan jälkeen, jolloin kaupungissa järjestettiin verilöyly saksalaisia siviilejä vastaan ja 1946–1948 yli 53 000 karkotettiin alueelta.
1970–1980-luvuilla kaupunkia rakennettiin uudelleen tuttuun itäeurooppalaiseen tyyliin betonielementtikerrostaloilla, jotka tšekiksi tunnetaan nimellä panelák. Itäblokin hajoamisen jälkeen kaupungin raskas teollisuus ajautui vaikeuksiin ja ajettiin alas.
Elben eteläistä rantaa hallitsee 1318 rakennettu Střekovin linna, joka on osittain raunioina. Vain kuuden kilometrin päässä ovat Blanskon linnan rauniot. Uusgoottilaista tudorilaista tyyliä edustaa vuosina 1856–1863 rakennettu Nosticzin suvun Trmicen kartano, myöhäistä empireä 1842–1845 rakennettu Velké Březno kartano ja renessanssityyliä Krásné Březnon kartano.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ústí nad Labem Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Jasherin kirja

Jasherin kirja on alun perin mahdollisesti vuonna 1552 mutta kuitenkin todennäköisemmin 1625 ilmestynyt midras eli juutalaista opetusta sisältävä kirja. Vuoden 1840 englanninkielisessä käännöksessä sen esitettiin virheellisesti olevan sama kuin muinainen kadonnut Oikeamielisen kirja, johon viitataan Joosuan kirjassa ja Toinen Samuelin kirjassa. Kirjassa itsessään ei näin väitetä. Kyseessä ei myöskään ole sama teos kuin vuonna 1751 julkaistu Jasherin kirja, jonka myös väitettiin olevan alkuperäinen mutta joka paljastui ilmestyttyään väärennökseksi.
Historia

Vanhin tunnettu versio versio Jasherin kirjasta on painettu vuonna 1625 Venetsiassa. Sen johdannossa viitataan aiempaan Napolissa painettuun laitokseen, josta tosin ei ole olemassa mainintaa muualla. Vuoden 1652 käsikirjoitusta pidettiin heti tuoreeltaan väärennöksenä ja johdannossa esitettyä tarinaa alkuperästä, eli että kirja olisi alun perin löydetty Rooman rauniosta vuonna 70, ainakin liioiteltuna.
Sisältö

Kirja sisältää raamatullisen historian maailman luomisesta aina Tuomarien kirjan tapahtumiin. Kirjassa käytetyt paikannimet ovat kuitenkin tuoreempia ja teksti etenkin 10. luvussa noudattaa 900-luvun jälkeen rabiinisessa kirjallisuudessa käytettyjä nimityksiä.
Moses Samuelin englanninkielinen käännös

Ensimmäisen englanninkielisen käännöksen Jasherin kirjasta julkaisivat Mordecai Manuel Noah ja A.S.Gould vuonna 1840. Kääntäjä Moses Samuel uskoi itse, että kyseessä on Vanhassa Testamentissa mainittu ja sittemmin kadonnut teos. Käännöstä markkinoitaessa väitettiin, että kyseinen teos on mainittu historioitsija Josefuksen tekstissä. Näin ei todellisuudessa ole vaan viittaus koskee Joosuan kirjaa.
Jasherin kirja mormonismissa

Joseph Smith, Myöhempien aikojen pyhien liikkeen perustaja piti Jasherin kirjaa aitona. Smithin ns. Innoitettu raamatunkäännös sisältää kohtia, jotka ovat yhteneviä Jasherin kirjan kanssa. Nykyään mormonismin pääsuuntaus eli Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko tunnustaa käännöksen innoitetuksi mutta pitää lisäyksiä selittävinä. Myöskään Jasherin kirjaa ei pääsuuntauksessa pidetä aitona.