stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Claire Ouedraogo

Claire Ouedraogo
Claire Ouedraogo on burkinalainen nunna. Hän on tunnettu naisten sukuelinten silpomisen vastustaja sekä feministi. Hän on kotimaansa naisten kehitysyhdistyksen puheenjohtaja ja rauhanlähettiläs. Hänelle myönnettiin International Women of Courage - palkinto maaliskuussa 2020.
Ouedraogo syntyi hartaan kristityn perheen tyttäreksi ja tunsi jo varhain vetoa hengelliseen elämään. Hän päätti ryhtyä nunnaksi 2006 ja hän sai vihkimyksensä 2013. Paitsi, että Ouedraogo on näkyvä henkilö kun on kampanjoitu naisten sukuelinten silpomista vastaan, hän on kampanjoinut myös naisten yrittäjyyttä mikrolainojen turvin. Hän työskentelee Burkina Fason turvallisuusongelmista välittämättä  Bamin provinssissa, missä on terrorismia.
Alex Laferriere

| Alex Laferriere |
| --- | --- |
 Alex Laferriere vuonna 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. lokakuuta 2001 (ikä 23) New Jersey, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  183 cm
Paino:  78 kg
Seura
Seura:  Los Angeles Kings
Sarja:  NHL
Pelinumero:  14
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2023–
Aik. seurat:  Harvard Univ. (NCAA) Ontario Reign (AHL)
NHL-varaus:  83. varaus, 2020 Los Angeles Kings
Alex Laferriere (s. 28. lokakuuta 2001 New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura LA Kingsin organisaatiossa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Viestiaselaji

Saksalaisia tiedonantosotilaita romanialaisissa puhelinpylväissä ensimmäisen maailmansodan aikana.
Kenttäviestijoukkojen lisäksi Yhdysvaltain sisällissodassa oli myös kiinteiden viestiasemien sähköttäjiä, joista osa lienee ollut rautatiesähköttäjiä.
Saksalainen ensimmäisen maailmansodan aikainen kenttälennätinasema.
Viestiaselaji on eri puolustushaaroissa esiintyvä aselaji, jonka tehtävänä on suunnitella, perustaa ja ylläpitää viestiverkkoja sotilastoiminnan johtamisen mahdollistamiseksi. Viestiaselaji luetaan ilmatorjunta-aselajin, tykistöaselajin, pioneeriaselajin jne. tapaan taistelua tukeviin aselajeihin. Maavoimien lisäksi myös merivoimilla ja ilmavoimilla on omat viestiaselajinsa toimintansa tarpeiden mukaan. Ilmavoimien viestiaselaji kehittyi voimakkaasti toisen maailmansodan aikana käsittäen jopa oman radiotiedustelun.
Merkinanto lipuin tai lyhdyin

Merkinanto on ollut sotilaallisessa mielessä sotilasviestitoimintaa, johon on tarvittu siihen erikoistunut sotilas. Yhdysvalloissa lääkintämajuri Albert James Myer kehitti lippujen heiluttamiseen (engl. wig-wag signalling tai aerial telegraphy) tavaksi kenttäviestiä. Yhdysvaltain armeija, maavoimat, nimitti 1858 johtokunnan tutkimaan asiaa: the principles and plans of the signalling, mode of use in the field, and course to be pursued in introducing to the army. Huktikuussa 1859 New Yorkin satamassa kokeiltuun Myerin järjetelmään oltiin tyytyväisiä ja Yhdysvaltain sotaministeri John Buchanan Floyd ehdotti kongressille, että se otetaan käyttöön. Albert James Myerista tuli Yhdysvaltain armeijan viestitoiminnan pääviestiupseeri (engl. chief signal officer). Myerin järjestelmä otettiin palveluskäyttöön 21. kesäkuuta 1860. Albert Myer oli perustetun viestiaselajin johtava ja samalla ainut upseeri. Ensimmäisen kerran Myerin järjestelmää käytettiin sodassa navajoja vastaan alkuvuodesta 1860.
Meyerin järjestelmässä heiluteltiin päivisin valoisaan aikaan lippua ja öisin lyhtyjä. Ensimmäistä kertaa järjestelmää käytettiin tulenjohtamiseen sodassa Yhdysvaltain sisällissodassa Fort Woolissa Fort Monroeen ampumiseksi.
Varsinaisesti Yhdysvaltain viestiaselajin viestijoukot perustettiin vasta Yhdysvaltain sisällissodan jatkuttua 3. maaliskuuta 1863.
Jo tätä ennen oli monilla erilaisilla lipuilla annettu lippumerkkejä toisille aluksille merenkulussa, mutta Meyerin järjestelmä oli erilainen.
Euroopassa Saksassa viestiaselaji muodostui toisen teknisen aselajin, pioneeriaselajin yhteyteen, kun 25. maaliskuuta 1899 perustettiin Preussin Neupreußische Pionierbataillonen yhteyteen Telegraphentruppe eli sähkötysjoukot.
Jääkäripataljoona 27:ään perustettiin suomalaisille oma tiedonanto-osasto.
Suomen sotaväki ja puolustusvoimat

Tiedonantamista varten perustettiin tiedonantokomppanioita ja merkinantoa varten kipinälennätinlaitos. Käsitteenä viesti suomen kielessä on muodostunut vasta 1926, vaikka tiedonantaminen, kenttäviestitoiminnan puhelintoiminta ja merkinantaminen, kenttäviestitoiminnan radiotoiminta, pidettiin Suomen puolustusvoimissa erillään vielä vuoteen 1930 saakka, jolloin merkinannon kenttälennätinpataljoona ja radiopataljoona muutettiin viestipataljoona 1:ksi ja viestipataljoona 2:ksi, joissa kummassakin annettiin aikaisempien tiedonantokomppanioiden tapaan sotilaspuhelinopetusta yksissä joukko-osastoissa. Yhdeksi joukko-osastoksi joukkoyksiköt yhdistettiin 1934.
Suomessa viestiaselaji muodostui toisesta teknisestä aselajista, pioneeriaselajista riippumattomaksi aselajiksi vasta lokakuussa 1939.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viestiaselaji Wikimedia Commonsissa
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto
Viheraraset

| Viheraraset |
| --- | --- |
 Viheraranen (Forpus xanthopterygius)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Alaheimo::  Psittacinae
Suku::  Viheraraset Forpus  F. Boie, 1858
Katso myös
   Viheraraset Wikispeciesissä   Viheraraset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viheraraset (Forpus) on papukaijojen heimoon kuuluva lintusuku. Viheraraset ovat pieniä, 12–15 cm:n pituisia, lyhytpyrstöisiä papukaijoja, jotka elävät Etelä-Amerikassa. Sukupuolet ovat erivärisiä.
Viherarasiin (Forpus) kuuluvia lajeja

Amazonianaranen (Forpus modestus)
Ecuadorinaranen (Forpus coelestis)
Kolumbianaranen (Forpus conspicillatus)
Meksikonaranen (Forpus cyanopygius)
Parviaranen (Forpus passerinus)
Perunaranen (Forpus xanthops)
Viheraranen (Forpus xanthopterygius)
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 3., uudistettu painos (2018)
ITIS: Forpus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q908136  Wikispecies: Forpus  ADW: Forpus  BOLD: 71424  CoL: 62SR8  GBIF: 2479059  iNaturalist: 19062  IRMNG: 1014504  ITIS: 177730  NCBI: 69956  Open Tree of Life: 301840  Paleobiology Database: 369099  Paleobiology Database: 369099
Reham Yacoub

Reham Yacoub (arab. رهام يعقوب‎, Rihām Ya‘qūb ; 1991–2020)  oli irakilainen lääkäri, feministi ja ihmisoikeusaktivisti. Hän otti protesteissaan esiin naisasioiden ohella myös kotikaupunkinsa Basran rapautuneen infrastruktuurin sekä koko Irakia vaivaavan korruption ja nuorisotyöttömyyden. Taustaltaan Yacoub oli tyypillinen protestoija, ylempää keskiluokkaa, koulutettu nainen ja hyvässä ammatissa.
Yacoub oli kotikaupungissaan Basrassa tunnettu henkilö, joka oli vuodesta 2018 alkaen protestoinut Irakin hallituksen ihmisoikeusloukkauksia vastaan. Tunnettuvuutta hän oli saanut muun muassa omistamansa kuntosalin avulla ja järjestämänsä kävelymaratonin johdosta. Hänen henkeään oli uhattu protestien alusta alkaen.
Uhkausten jälkeen Yacoub vetäytyi protestien johtamisesta, muun muassa siksi, että häntä syytettiin Yhdysvaltain agentiksi ja kaaoksen aiheuttajaksi. Hän oli niissä kuitenkin edelleen mukana rivijäsenenä.
Yacoub oli autoajelulla 19. elokuuta 2020 kolmen muun naisen kanssa kun viereen ajoi moottoripyörä josta avattiin autoon tuli. Yacoub kuoli ja kolme muuta naista haavoittuivat. Yacoubin murha oli jo kolmas samalla viikolla tapahtunut aktivistin murha Irakissa. Maan pääministeri Mustafa Al-Kadhimi erotti tapauksen johdosta Basran poliisipäällikön ja turvallisuusviranomaisten johtajan ja määräsi laajan tutkinnan.
Murhan motiiviksi on epäilty sitä, että Yacoubin kaltaiset nuoret naiset ovat uhka Iranin tukemille aseellisille ryhmittymille, jotka kontrolloivat monia Irakin osia. Viestinä oli, että protestoijat päätyvät tappolistalle. Yacoubista on kuolemansa jälkeen tullut monille marttyyri ja esimerkki. Häntä pidetään esimerkkinä omistautumisesta, rakkaudesta ja moraalista.
Vihan hedelmät (elokuva)

| Vihan hedelmät> The Grapes of Wrath |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Ford
Käsikirjoittaja:  Nunnally Johnson
Perustuu:  John Steinbeckin romaaniin
Tuottaja:  Nunnally Johnson
Säveltäjä:  Alfred Newman
Kuvaaja:  Toland Gregg
Leikkaaja:  Robert L. Simpson
Tuotantosuunnittelija:  Richard Day
Pukusuunnittelija:  Gwen Wakeling
Lavastaja:   Richard Day  Mark-Lee Kirk 
Pääosat:   Henry Fonda  Jane Darwell  John Carradine 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix Fandango at Home
Ensi-ilta:   15. maaliskuuta 1940  Suomi:  19. tammikuuta 1941 
Kesto:  127 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihan hedelmät (The Grapes of Wrath) on John Fordin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1940. Se on amerikkalaisen yhteiskunnallisen ja sosiaalisen realismin tunnetuin klassikkoelokuva. Elokuva perustuu John Steinbeckin romaaniin Vihan hedelmät (1939). Se on yksi harvoja Hollywood-elokuvia, jotka mainitaan paremmiksi kuin alkuperäisteos – jopa Steinbeck oli tätä mieltä.
Kuten muissakin Fordin lännenelokuvissa, Vihan hedelmissä on paljon runollisia hetkiä, mutta se antaa lamakaudesta tarkemman kuvan kuin muut klassisen kauden Hollywood-elokuvat. Sitä pidetään myös yhtenä Fordin parhaista elokuvista, ja hänelle myönnettiin siitä Oscar parhaasta ohjauksesta. Elokuvan toinen Oscar-palkinto meni Jane Darwellille parhaasta naissivuosasta. Elokuvan pääosaa näytteli Henry Fonda. Vaikka elokuva tehtiin studioiden ulkopuolella ja salanimen suojassa, se sai myönteisen vastaanoton.
Vihan hedelmät kertoo oklahomalaisesta vuokraviljelijäperheestä, joka lähtee 1930-luvun suuren lamakauden aikana paremman elämän toivossa Kaliforniaan.
Vihan hedelmät valittiin American Film Instituten sadan parhaan listan sijalle 21. American Film Institute valitsi sen vuonna 2006 myös kymmenen kaikkien aikojen innoittavimman yhdysvaltalaiselokuvan joukkoon. Vuonna 1989 se valittiin Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Vihan hedelmät oli mukana  heistä kahdeksantoista listalla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Henry Fonda  | … |  Tom Joad   |
|  Russell Simpson  | … |  Pa Joad   |
|  Jane Darwell  | … |  Ma Joad   |
|  John Carradine  | … |  Jim Casy, entinen saarnaaja   |
|  Charles Grapewin  | … |  isoisä William James Joad   |
|  Zeffie Tilbury  | … |  isoäiti Joad   |
|  Frank Darien  | … |  setä John Joad   |
|  Dorris Bowdon  | … |  Rose-of-Sharon ”Rosasharn” Rivers   |
|  O. Z. Whitehead  | … |  Al Joad   |
|  Frank Sully  | … |  Noah Joad   |
|  Darryl Hickman  | … |  Winfield Joad   |
|  Shirley Mills  | … |  Ruthie Joad   |
|  Eddie Quillan  | … |  Connie Rivers, Rosasharnin aviomies   |
|  John Qualen  | … |  Muley Graves, naapuri Oklahomassa   |
|  Roger Imhof  | … |  herra Thomas, työantaja   |
|  Grant Mitchell  | … |  valtion leirialueen johtaja   |
|  Charles D. Brown  | … |  Wilkie   |
|  John Arledge  | … |  Davis   |
|  Ward Bond  | … |  ystävällinen poliisi   |
|  Eddy Waller  | … |  omistaja   |
Palkinnot

Voitetut Oscar-palkinnot:
Paras ohjaus – John Ford
Paras naissivuosa – Jane Darwell
Oscar-ehdokkuudet:
Paras elokuva – 20th Century-Fox, Darryl F. Zanuck ja Nunnally Johnson
Paras miespääosa – Henry Fonda
Paras sovitettu käsikirjoitus – Nunnally Johnson
Paras leikkaus – Robert L. Simpson
Paras äänitys
Verlan puuhiomo ja pahvitehdas

| Verlan tehdasmuseo |
| --- | --- |
 Teollisuusarkkitehtuuria 1800-luvun lopulta.
Tyyppi:  tehdasmuseo
Sijainti:  Verlantie 295, 47850 Verla, Kouvola
Perustettu:  1972
Johtaja:  Ville Majuri
Kotisivut:  Verla
Koordinaatit:  61°03′44″N, 026°38′23″E
 fiVerlan tehdasmuseo 
     
Keskellä kuivaamo ja itse tehdasrakennus oikealla. Kun vanha puurakenteinen kuivaamo paloi, rakennettiin uusi paloturvallisesta tiilestä. Hirsinen hiomo- ja pahvitehdasrakennus uusittiin niin ikään tiiliseksi.
Tehtaan johtajan asunto, Patruunan pytinki.
Vasemmalla tehtaan mylly, taustalla vesivoimala. Edessä keskellä sulkuportit, itse tehdas jää sulkuporttien ja puiden taakse. Oikealla tehtaan paikallisjohtajan asuinrakennus Patruunan Pytinki. Pytingin torniosassa sijaitsi myös tehtaan konttori.
Nykyisin infopisteenä toimiva Väentupa oli alun perin työläisten ruokala ja myöhemmin harrastushuone.
Verlan puuhiomo ja pahvitehdas on vuonna 1872 perustettu entinen puuhiomo ja pahvitehdas, joka sijaitsee Verlan kylässä Jaalan ja Valkealan rajalla Kymenlaaksossa. Tehdas suljettiin kokonaan 1960-luvulla, ja nykyisin siellä toimii puunjalostusteollisuuden historiaa kertova tehdasmuseo ja merkittävä turistinähtävyys. Verla sijaitsee noin 30 kilometriä Kouvolan keskustasta pohjoiseen ja 11 kilometriä Jaalan kirkonkylältä itään. Kohde hyväksyttiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 1996. Maailmanperintökohteeseen ja sen suojavyöhykkeeseen kuuluu tehdasalueen lisäksi muun muassa työntekijöiden asuntoja.
Itse tehdas ja suurin osa alueen merkittävistä rakennuksista sijaitsee entisen Jaalan kunnan eli nykyisen suuralueen puolella, mutta osa alueesta on entisen Valkealan kunnan, nykyisen suuralueen puolella, sillä raja kulkee Vähä-Kamposen ja Uitelmuksen järvet yhdistävässä Verlankoskessa, Etelä-Savosta Vuohijärven kautta Kymijokeen virtaavaa Mäntyharjun vesistöreittiä pitkin.
Museon omistaa ja sen ylläpidosta vastaa UPM-Kymmene Oyj.
Historia > Verlan ensimmäinen puuhiomo

Hugo Neuman perusti Verlankosken partaalle puuhiomon vuonna 1872. Hiomo oli pieni ja työllisti vain noin 10–12 henkeä. Ongelmana oli myös pahvin kuljettaminen, sillä tieyhteydet olivat kehnot etenkin rospuuttoaikaan. Pahvipaaleja kerrotaan yritetyn kuljettaa rautatien varteen jopa veneitse, mutta pääosin rahtauksesta huolehtivat lähikylien talonpojat. Neumanin hiomo paloi jo 1874, eikä omistajilla ollut varaa rakennuttaa sitä uudelleen.
Historia > Verlan puuhiomo ja pahvitehdas - Werla Träsliperi och Pappfabrik

Toinen hiomo rakennettiin Verlaan vuonna 1882, ja sen yhteyteen nousi myös pahvitehdas. Yrittäjinä olivat itävaltalainen paperimestari Gottlieb Kreidl, saksalainen paperimestari Luis Hänel ja viipurilainen liikemies Wilhelm Dippell. Tehdasrakennukset olivat alun perin puuta, mutta kun hiomo tuhoutui tulipalossa 1892, päätettiin se muurata arvokkaasti ja huomattavasti paloturvallisemmin tiilestä. Tiilinen kuivaamo valmistui vuonna 1893, minkä jälkeen myös hiomo ja muu tehdas muurattiin tiilestä. Rakennukset suunnitteli viipurilainen arkkitehti Eduard Dippell, joka oli Wilhelm Dippellin veli.
Historia > Fuusioituminen

Kissakoski Oy osti Werlan Puuhiomo ja Pahvitehdas -yhtiön vuonna 1920 Kissakosken paperitehtaan tulipalosta saaduilla vakuutusrahoilla. Pari vuotta myöhemmin, vuonna 1922, Kymin Osakeyhtiö (nyk. UPM-Kymmene) osti Kissakoski Oy:n ja Verlan sen mukana. Yrityskaupan motiiveina olivat Verlan suuret metsäomistukset, puuhiokkeen hankinta sekä kilpailun vähentäminen Pohjois-Kymenlaaksossa.
Uudet omistajat uusivat tehtaan koneistoa jonkin verran, mutta perustyömenetelmät säilyivät melko muuttumattomina. 1960-luvulle tultaessa Verla lienee ollut Suomen vanhanaikaisin puunjalostustehdas, jota tituleerattiin jo tuolloin "museotehtaaksi".
Historia > Lakkauttaminen ja museoiminen

Tehdas lakkautettiin 1964, ja sen laitteet ja rakennukset jätettiin koskemattomiksi. Tehdas oli alkanut vanhentua teknisesti ja jäädä pieneksi kooltaan jo 1930-luvulla, ja vähitellen menekkivaikeudet, ajoittainen energiapula ja nousevat henkilöstökulut johtivat tehtaan lakkauttamispäätökseen. Päätös lakkauttamisesta tehtiin vuonna 1952, minkä jälkeen nuorimmat ja vähiten aikaa tehtaalla työskennelleet työntekijät irtisanottiin. Suurin osa työntekijöistä pyrittiin kuitenkin sijoittamaan töihin yhtiön muille tehtaille, ja monet myös jäivät miltei 12 vuotta kestäneen lakkauttamisprosessin edetessä eläkkeelle. Tehtaan toimintaa supistettiin vähitellen niin, että kolmesta vuorosta siirryttiin ensin kahteen ja lopulta yhteen vuoroon. Lakkauttamisen jälkeen Verlasta kulki vielä pitkään nk. työläisbussi Kuusankosken tehtaille aamuin ja illoin. Joitakin vanhimmista työntekijöistä palkattiin pitämään huolta tehdasalueesta.
Verlan tehdas avattiin museona vuonna 1972. Museon "isänä" pidetään Veikko Talvea, joka tallensi Verlan tehtaan toimintaa valokuvaamalla ja haastattelemalla tehtaan työntekijöitä. Vuoden 1966 lopulla hän ehdotti Kymiyhtiön johdolle tehtaan kunnostamista tehdasmuseoksi. Hanketta auttoi Kymiyhtiön henkilökunnan lomakylän perustaminen Verlaan vuonna 1967. Lopullinen päätös museoimisesta syntyi Kymiyhtiön hallituksen ja Kymin englantilaisen tytäryhtiön Star Paper Limitedin johtokuntien vieraillessa Verlassa 1969. Museon avaaminen vuonna 1972 osui yhteen Kymiyhtiön 100-vuotisjuhlien kanssa. Samaan aikaan myös Verlan ensimmäisen puuhiomon perustamisesta oli kulunut 100 vuotta. Vuonna 1991 Kymmene Oy eli nykyinen UPM-Kymmene Oyj teki aloitteen museoalueen virallisesta suojelusta, mikä oli merkittävä askel eteenpäin kohti Verlan hyväksymistä UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 1996.  Tehdasmuseon toisena isänä voitaneenkin pitää museon tuolloista intendenttiä Eero Niinikoskea.
Verlan tehdasmuseo on avoinna matkailijoille toukokuun alusta syyskuun puoliväliin. Maailmanperintökohteeseen kuuluu kuitenkin myös laajempi alue, jolla voi luonnollisesti vierailla ympäri vuoden. Verlankoskessa toimii edelleen 1950-luvulla rakennettu Verlan vesivoimalaitos, joka on laajennettu 1990-luvulta toisella voimalaitoksella (Verla 2). Molemmat kuuluvat nykyisin KSS Energialle. Valkealan puoleisella rannalla toimii myös Vähä-Selänpään kylän mylly. Alueella sijaitsee myös vuonna 1919 valmistunut seuratalo, joka remontoitiin vuosien 2009–2011 aikana paikallisten yhdistysten käyttöön.
Pahvin valmistus Verlassa

Verlan pahvi valmistettiin mekaanisesti tehdystä puuhiokkeesta. Hiokemassan ja siitä valmistetun puupahvin vaalean värin varmistamiseksi puupölkyistä kuorittiin huolella kuori ja tumma pintakerros pois. Hiokkeen ja puupahvin valmistusaineet olivat kuusipuu ja vesi. Verlaan oli tilattu kaksi Karhulan konepajan valmistamaa kylmähiomakonetta vuonna 1903. Verlan puuhioke meni oman tehtaan pahvin raaka-aineeksi ja sitä myytiin myös muualle raaka-aineeksi. Hiomakoneessa mäntä painoi puita hiomakiveä vasten ja joukkoon laskettiin kylmää vettä. Vesi ja puuhioke muodostivat löysän hiokemassan. Hioke kulkeutui konesaliin, jossa se koottiin pahviksi silinterikokoojakoneella.
Pahvin kuivatusta varten oli erillinen kuivaamo, jossa oli kaksi osastoa. Lämmitettävän kuivaamon lisäksi käytettiin niin kutsuttua kesäkuivaamoa, joka oli harvaan avosuomuun laudoitettu rakennus, jossa arkit pääsivät kuivumaan ilman lämmittämistä. Lämmitettävän kuivaamon lämmittämiseen käytettiin puuta ja kuorimajätettä. Palamiskaasut ohjattiin eltarista eli lämmittämöstä putkia pitkin savupiippuun, jolloin kuivaamon alakerrassa kulkevat putket kuumensivat kuivaamon noin 70-asteiseksi, kunnes siellä riippuvat arkit olivat kuivia.
Osa pahviarkeista kiillotettiin. Työhön käytettiin ensin vain painetta eli kylmiä valsseja. Pian tehtaalle hankittiin kuitenkin höyryllä kuumennettavat kiillotuskalanterit. Kiillottamisen jälkeen arkit lajiteltiin. Eri vahvuiset arkit menivät työvaiheiden aikana sekaisin ja siksi ne oli punnittava ja lajiteltava yksitellen painon mukaan ennen pakkaamista.
Verlan päätuotetta kutsuttiin ”käsipahviksi”, koska useissa työvaiheissa siihen koskettiin käsin.
Kuvia koneista ja työvaiheista

Kuorimakone.
Pölkkyjä hiomakoneessa.
Pahviarkkeja kuivumassa.
Lämmitysjärjestelmää kuivaamon alakerrassa.
Pahvin kiillotuskalanteri.
Pahviarkkien punnitusvaaka.
Kirjallisuutta

Sutela, Inkeri (toim.): Toimintaa ja elinkeinoja Verlan seudulla : Verlan seudun kyläkirja. Verlan seudun kyläyhdistys, 2015. ISBN 978-952-93-5640-9.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verlan puuhiomo ja pahvitehdas Wikimedia Commonsissa
Verlan puuhiomo ja pahvitehdas Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY. Museovirasto.
Tahkokorpi, Mirjam: Verlan tehdasmuseon vanhoja koneita luetteloitiin 13 vuotta – nyt työ on valmis, ja Unescon maailmanperintökohde on kaikkien nähtävillä Yle Uutiset. 20.9.2019. Viitattu 23.9.2019.
Verlan seudun kotisivut
Ylen Elävä arkisto: Suomen seitsemän maailmanperintökohdetta
| n k Unescon maailmanperintökohteet Suomessa |
| --- | --- | --- |
|  Suomi |  Korkearannikko – Merenkurkun saaristo  Petäjäveden vanha kirkko  Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue  Struven ketju Aavasaksa  Alatornion kirkko  Mustaviiri  Oravivuori  Stuorrahanoaivi  Tornikallio  Suomenlinna  Vanha Rauma  Verlan puuhiomo ja pahvitehdas  |  |
| n k Perustiedot Wikidatassa: Verla (Q217447)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: tehdas, teollisuusmaisema, historiallinen teollisuusympäristö
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kouvola
sijainti: Verlan kylä
koordinaatit: 61°03′43″N 26°38′24″E﻿ / ﻿61.061992°N 26.640016°E﻿ / 61.061992; 26.640016
Sergei Dovlatov

| Sergei Donatovitš Dovlatov (Metšik) |
| --- | --- |
 Mount Hebronin hautausmaa, New York, 26. heinäkuuta, 2010
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1941 Ufa, Baškiirien ASNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 24. elokuuta 1990 (48 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  journalisti, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sergei Donatovitš Dovlatov (Dovlatov-Metšik) (ven. Серге́й Дона́тович Довла́тов (Ме́чик); (3. syyskuuta 1941 Ufa, Baškiirien ASNT, Neuvostoliitto – 24. elokuuta 1990 New York) oli venäläinen journalisti ja kirjailija.
Suku ja koulutus

Dovlatovin isä oli teatterinjohtaja ja äiti näyttelijä. Dovlatov opiskeli Leningradin yliopistossa kaksi vuotta suomen kieltä ja työskenteli sen jälkeen toimittajana Leningradissa ja Virossa. Hän julkaisi kertomuksia ulkomaisissa julkaisuissa, koska ei saanut niitä aikanaan julki kotimaassa, ja muutti painostuksen vuoksi pois Neuvostoliitosta. Glasnostin jälkeen hänen tuotantoaan julkaistiin kotimaassakin, ja teokset olivat suosittuja. Hänen aiheensa ovat arkisia tapahtumia ironisesta näkökulmasta.
Dovlatov opiskeli suomea Leningradin yliopistossa vuosina 1959-1962. Hänen lähipiirinsä kuuluivat "Ahmatovan orvot" -ryhmän runoilijat Joseph Brodsky, Anatoli Naiman ja Jevgeni Rein. Dovlatov asui Virossa vuosina 1972–1975 ja työskenteli sikäläisissä venäjänkielisissä lehdissä.lähde?
Kirjallinen ura

Palattuaan Leningradiin hän julkaisi kertomuksia epävirallisesti samizdatissa ja myös lännessä. Tekstien neuvostokriittisyys aiheutti ongelmia Dovlatoville, ja hän emigroitui vuonna 1978 Yhdysvaltoihin äitinsä, vaimonsa ja tyttärensä kanssa. Dovlatov asui New Yorkissa ja työskenteli The New American -sanomalehdessä. The New Yorker julkaisi hänen kertomuksiaan.
Venäjällä Dovlatovia julkaistiin enemmän hänen kuolemansa jälkeen. Kaiken kaikkiaan hänen teoksiaan on käännetty yli 25 kielelle.
Dovlatovin teoksia on suomentanut Pauli Tapio. Tomi Huttunen arvioi Dovlatovin viimeiseksi jäänyttä teosta Haarakonttoria käsittelevässä kritiikissään hänen työtään taidokkaaksi. Samoin sanoo Pekka Pesonen arvioidessaan Matkalaukkua: "Suomennos on mainio. Se välittää alkutekstin elävyyden ja vivahteikkuuden luovan kekseliäästi ja pelkistetyn vetävästi."
Dovlatov oli naimisissa, ja perheessa oli kaksi lasta. Hän kuoli sydänkohtaukseen New Yorkissa. Teoksista Matkalaukku ilmestyi pian hänen kuolemansa jälkeen. Hänen ystävänsä, kirjailija Solomon Volkov on luonnehtinut häntä Anton Tšehovin perilliseksi.