stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mediataide
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mediataide Wikimedia Commonsissa
Mediataiteilijat Valtion taidemuseon kokoelmissa
Videotaiteilijat Valtion taidemuseon kokoelmissa
European Media Art Festival (saksaksi) (englanniksi)
Histories of Media Art, Science and Technology (englanniksi)
Taiteilijayhdistys Muu ry
Taideteollisen korkeakoulun Medialaboratorio
katastro.fi media-alan yhdistys (englanniksi)
Mediakulttuuriyhdistys m-cult
Suomalaisen mediataiteen levityskeskus AV-arkki
Selvitys mediataiteen tukitarpeesta 2009
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Nykytaiteen keinot
Installaatio
Käsitetaide
Mediataide
Performanssi
Valokuvataide
Videotaide
Yhteisötaide
Ympäristötaide
Äänitaide
Carl Edvard Gyldenstolpe

Carl Edvard Gyldenstolpe
Carl Edvard Gyldenstolpe (7. elokuuta 1770 Naantalin maalaiskunta – 11. huhtikuuta 1831 Helsinki) oli suomalainen juristi, joka toimi Suomen senaatin oikeusosaston varapuheenjohtajana ja senaatin prokuraattorina. Turun akatemiassa suorittamiensa opintojen (1786–1788) jälkeen hän pääsi Turun hovioikeuteen auskultantiksi. Toimittuaan hovioikeudessa useissa eri viroissa hänet nimitettiin 1798 asessoriksi ja hovioikeudenneuvokseksi 1809. Suomen tultua osaksi Venäjän keisarikuntaa Gyldenstolpe osallistui aatelissäädyn edustajana Porvoon valtiopäiville 1809. Valtiopäivillä hänet valittiin hallituskonseljin oikeusosaston jäseneksi. Hän oli niitä aatelisia, jotka valitsivat jäseniä Suomen lähetystöön elokuussa 1808. Hän laati lähetystön ohjesäännön niin ettei se voinut toimia valtiopäivien valtuuksin. Gyldenstolpe oli Porvoon valtiopäivien merkittävimpiä jäseniä. Hän kuului hallituskonseljia suunnitelleeseen komiteaan. Valtioneuvoksen arvon hän sai 1812 ja todellisen valtioneuvoksen arvon 1816. Gyldenstolpe määrättiin koskenperkaus- ja kanavoimistöiden johtokunnan jäseneksi 1816–1817.
Päteväksi lakimieheksi tiedetty Gyldenstolpe nimitettiin 1817 Matthias Caloniuksen seuraajaksi senaatin prokuraattorin virkaan. Vuonna 1822 sekä senaatin talousosasto että oikeusosasto saivat varapuheenjohtajan virat. Gyldenstolpe nimitettiin oikeusosaston varapuheenjohtajaksi ja Carl Johan Walleenista tuli prokuraattori. Vuonna 1822 Gyldenstolpe sai salaneuvoksen arvon ja 1827 hänet korotettiin vapaaherraksi. Hänelle myönnettiin virkaero terveydellisten syiden vuoksi vuoden 1831 lokakuun alusta lukien, mutta hän kuoli ennen eläkepäivien alkamista huhtikuussa 1831. Gyldenstolpe oli naimaton.
Svensk Ungdom

| Svensk Ungdom> RKP-nuoret |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1943
Johto:   Dan Cederlöf (pj.)  Simon Hellbom (vpj.)  Ida Flemmich (vpj.)  Anna Oksanen (pääsihteeri) 
Ideologia:  liberalismi sosiaaliliberalismi
Toimisto:  Simonkatu 8A, Helsinki
Äänenkannattaja:  Liber
Jäsenmäärä:  n. 2 000
Värit:  magenta, turkoosi
Kansainväliset jäsenyydet:  – NCF – LYMEC – IFLRY
Kotisivu:  su.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Svensk Ungdom (SU) on vuonna 1943 perustettu Suomen ruotsalaisen kansanpuolueen nuorisojärjestö. Järjestön suomenkielinen nimi on RKP-nuoret.
RKP-nuorten puheenjohtajaksi valittiin vuonna 2022 Julia Ståhle ja varapuheenjohtajiksi Anton Broända sekä Morris Liemola. Järjestön pääsihteeri on Malin Lindholm. Svensk Ungdomilla on ollut historiansa aikana kaikkiaan 36 puheenjohtajaa. Heistä Pär Stenbäck, Carl Olof Tallgren ja Christoffer Taxell ovat toimineet myös RKP:n puheenjohtajana ja Stenbäck, Tallgren, Taxell, Grels Teir ja Astrid Thors ministereinä.
RKP:llä on ollut vuodesta 2008 opiskelijaliitto Liberaalit Opiskelijat LSK, josta sittemmin on tullut Svensk Ungdomin korkeakoulupoliittinen työryhmä. Muita työryhmiä ovat tasa-arvotyöryhmä (JämU), kansainvälinen työryhmä (IU), talous- ja työpoliittinen työryhmä (EPU) ja toimintatyöryhmä (Verkus).
Helmikuussa 2020 järjestö lopetti yhteistyön Perussuomalaisten Nuorten kanssa yhdessä muiden puolueiden nuorisojärjestöjen kanssa, koska PS-nuoret ei irtisanoutunut fasismista ja etnonationalismista.
RKP-nuoriin kuului noin 2 000 jäsentä vuonna 2024.
Toiminta ja organisaatio

Svensk Ungdomilla on neljä piirijärjestöä: Helsingin ja muun Suomen, Uudenmaan, Turunmaan sekä Pohjanmaan piirit. Paikallisjärjestöjä on 42. Jäseneksi voivat liittyä 14–29-vuotiaat.
Järjestön korkein päättävä elin on vuosittain kokoontuva liittokokous, jonka tehtäviin kuuluu muun muassa järjestön poliittisen ohjelman hyväksyntä. Liittokokousten välillä Svensk Ungdomin päätöksenteosta vastaa liittokokouksen valitsema liittohallitus.
Svensk Ungdom on kansainvälisten poliittisten nuorisojärjestöjen Euroopan liberaalinuorten, Kansainvälisen liberaalinuorten liiton ja Pohjoismaiden Keskustanuorten jäsenjärjestö.
Svensk Ungdomin puheenjohtajat

Olav Ahlbäck (1943–1948)
Christoffer Schildt (1948–1953)
Grels Teir (1953–1957)
Hans W. Hansson (1957–1960)
Carl Olof Tallgren (1960–1962)
Hugo Skott (1962–1964)
Nils Malmberg (1964–1966)
Rainer Erlund (1966–1967)
Pär Stenbäck (1967–1970)
Christoffer Taxell (1970–1972)
Jan-Erik Granö (1972–1973)
Olav Jern (1973–1975)
Björn Månsson (1975–1977)
Mikael Ingberg (1977–1979)
Mårten Johansson (1979–1981)
Astrid Thors (1981–1983)
Nina Maria Wilkman (1983–1984)
Kjell Westermark (1984–1985)
Max Arhippainen (1985–1987)
Joakim Lönnroth (1987–1989)
Anders Dahlqvist (1989–1991)
Rikard Korkman (1991–1994)
Örn Witting (1994–1996)
Stefan Svennfors (1996–1998)
Marcus Rantala (1998–2000)
Magnus Öster (2000–2001)
Linda Lindholm (2001–2003)
Fredrik Guseff (2003–2005)
Anna Bertills (2005–2007)
Minna Lindberg (2007–2008)
Oscar Ohlis (2008–2010)
Fredrika Åkerö (2010–2012)
Niklas Mannfolk (2012–2014)
Ida Schauman (2014–2017)
Christoffer Ingo (2017–2019)
Frida Sigfrids (2019–2022)
Julia Ståhle (2022–2024)
Dan Cederlöf (2024–)
Lähde:
Talous > Rahoitus

| Rahoituksen lähde | 2020 | 2019 | 2018 | 2017 | 2016 | 2015 | 2014 | 2013 | 2012 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustus nuorisojärjestöille | 209 000 € | 209 000 € | 226 500 € | 226 500 € | 225 000 € | 220 100 € | 220 050 € | 222 500 € | 226 500 € |
| Svenska Kulturfonden |  |  |  |  |  | 30 000 € |  |  |  |
| Föreningen Konstsamfundet |  |  |  |  |  | 12 000 € |  |  |  |
| Svenska folkskolans vänner |  |  |  |  |  | 6 000 € |  |  |  |
| Stiftelsen Tre Smeder |  |  |  |  |  | 30 000 € |  |  |  |
| Stiftelsen Brita Maria Renlunds Minne |  |  |  |  |  | 30 000 € |  |  |  |
Alfred Gusenbauer

| Alfred Gusenbauer |
| --- | --- |

Itävallan liittokansleri
 11. tammikuuta 2007-2. joulukuuta 2008  
Presidentti:  Heinz Fischer
Varakansleri:  Wilhelm Molterer
Edeltäjä:  Wolfgang Schüssel
Seuraaja:  Werner Faymann
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1960 (ikä 65) Sankt Pölten
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraattinen puolue
Alfred Gusenbauer (s. 8. helmikuuta 1960) on itävaltalainen poliitikko, joka oli  sosiaalidemokraattisen puolueen (SPÖ) puheenjohtaja 2000–2008 ja Itävallan liittokansleri tammikuusta 2007 joulukuuhun 2008 asti.
Gusenbauer on kotoisin Sankt Pöltenista Ala-Itävallasta. Hän kävi koulunsa Wieselburgissa ja opiskeli valtiotieteitä Wienin yliopistossa, josta hän myös väitteli valtiotieteiden tohtoriksi vuonna 1987. Hän on tehnyt koko uransa politiikan parissa, SPÖ:n työntekijänä tai parlamentin jäsenenä. Hän toimi Ala-Itävallan Arbeiterkammerin tutkijana 1990–1999, Sozialistische Jugendin liittopuheenjohtajana 1984–1990, sosialistisen nuorisointernationaalin varapuheenjohtajana 1985–1989 ja Sosialistisen internationaalin varapuheenjohtajana 1989.
Hänet valittiin 1991 parlamentin ylähuoneeseen Bundesratiin Ala-Itävallasta. Vuonna 2000 hänet valittiin SPÖ:n puheenjohtajaksi ja samalla puolueen parlamenttiryhmän johtoon. Vuoden 2002 parlamenttivaaleissa SPÖ sai Gusenbauerin johdolla neljä lisäpaikkaa, muttei onnistunut voittamaan valtaapitänyttä ÖVP:tä.
Vuoden 2006 vaaleissa SPÖ nousi maan suurimmaksi puolueeksi, muttei saavuttanut enemmistöä yhdessä vihreiden kanssa. Kolme kuukautta kestäneiden hallitusneuvotteluiden jälkeen SPÖ ja konservatiivinen Itävallan kansanpuolue (ÖVP) muodostivat 11. tammikuuta 2007 Gusenbauerin johdolla suuren koalitiohallituksen, johon molemmat puolueet saivat seitsemän ministeriä.
Kesäkuussa 2008 SPÖ:n johtajaksi valittiin Gusenbauerin hallituksen liikenneministeri Werner Faymann. Ennenaikaisiin vaaleihin päädyttiin kun Wilhelm Moltererin johtama ÖVP:n päätti jättää hallituksen heinäkuussa 2008.
Poliittisen uransa jälkeen Gusenbauer on ollut liike-elämän palveluksessa.
Kirjallisuutta

Andreas P. Pittler: Alfred Gusenbauer – Ein Porträt. 2002, ISBN 3-85485-049-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alfred Gusenbauerin kotisivu
Alfred Gusenbauer Itävallan parlamentin sivustolla
Itävallan toisen tasavallan liittokanslerit (1945–)
Karl Renner (1945) | Leopold Figl (1945–1953) | Julius Raab (1953–1961) | Alfons Gorbach (1961–1964) | Josef Klaus (1964–1970) | Bruno Kreisky (1970–1983) | Fred Sinowatz (1983–1986) | Franz Vranitzky (1986–1997) | Viktor Klima (1997–2000) | Wolfgang Schüssel (2000–2007) | Alfred Gusenbauer (2007–2008) | Werner Faymann (2008–2016) | Christian Kern (2016–2017) | Sebastian Kurz (2017–2019) | Brigitte Bierlein (2019–2020) | Sebastian Kurz (2020–2021) | Alexander Schallenberg (2021) | Karl Nehammer (2021–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Gustaf Gustafsson (jääkäri)

Gustaf Gunnar Gustafsson
Gustaf Gunnar Gustafsson (26. joulukuuta 1895 Pernaja – 15. elokuuta 1928) oli suomalainen jääkärivääpeli.
Jääkärikausi

Gustafssonin vanhemmat olivat maanviljelijä Gustaf Adolf Juhonpoika ja Hulda Sofia Perintytär. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Olga Elisabet Törnblomin kanssa. Gustafsson oli kansakoulun käynyt helsinkiläinen mekaanikko, joka liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antaneeseen jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 23. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, jonka jälkeen hänet siirrettiin 10. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon, josta hän pääsi elokuussa vuonna 1917 siviilitöihin.
Sotilasura

Gustafsson palasi Suomeen sisällissodan päättymisen jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja liittyi Viron vapaussotaan lähteneisiin joukkoihin, joissa hänet sijoitettiin ensimmäisen suomalaisen vapaajoukon tykkipatteriin. Viron vapaussodasta palattuaan hän liittyi Aunuksen retkikuntaan ja oli mukana Tuuloksen rintaman rannikkopuolustuksessa. Retkikunnasta palattuaan Gustafsson liittyi suojeluskuntajärjestöön 15. elokuuta 1919 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Pernajan suojeluskuntaan, missä tehtävässä hän toimi 15. helmikuuta 1920 saakka ja astui sen jälkeen vääpelinä Kipinälennätinlaitokseen palvelukseen. Hän erosi armeijasta 15. syyskuuta 1920, mutta liittyi myöhemmin vielä Itä-Karjalan kansannousua tukeneisiin suomalaisiin vapaaehtoisiin. Itä-Karjalasta palattuaan hän suuntasi merille. Hän kuoli keuhkotautiin 15. elokuuta 1928.
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Eberhard Gwinner

Eberhard ”Ebo” Gwinner (26. joulukuuta 1938 Stuttgart – 7. syyskuuta 2004) oli saksalainen lintutieteilijä ja etologi.
Gwinner kävi koulunsa Ludwigsburgissa ja Tübingenissä. Jo nuorena hän kiinnostui linnuista ja julkaisi ensimmäisen lintutieteellisen artikkelinsa 17-vuotiaana. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Tübingenin yliopistosta 1964 korpin sosiaalisista suhteista (Untersuchungen über das Ausdrucks- und Sozialverhalten des Kolkraben (Corvus corax corax L.). Zeitschrift für Tierpsychologie 21, 1964, s. 657–748). Väitöstyön ohjaajina toimivat Konrad Lorenz ja Gustav Kramer. Samana vuonna Gwinner aloitti työskentelyn Max Planck -instituutissa Andechsissa. Sittemmin hän teki tutkimuksia eri puolilla maailmaa, niin Pohjois-Amerikassa, Afrikassa, Aasiassa kuin arktisilla alueillakin, sekä instituutin muilla kenttäasemilla Saksassa, Radolfzellin lintuasemalla ja Seewiesenissä. Vuonna 1991 hänet nimitettiin instituuttiin perustamansa lintutieteellisen tutkimuslaitoksen (Max-Planck-Institut für Ornithologie) johtajaksi.
1960-luvulla Gwinner tutki muuttolintujen muuttolevottomuutta (Zugunruhe). Hän teki kokeita kahdella sukulaislajilla, lyhyen matkan muuttajalla tiltaltilla ja pitkän matkan muuttolinnulla pajulinnulla. Pajulinnun muuttolevottomuus kesti huomattavasti kauemmin kuin tiltaltin. Joidenkin kriittisten kommenttien takia Gwinner teki uuden kokeen, jossa hän siirsi koelinnut lentokoneella Afrikkaan niiden talvehtimisalueille. Muuttolevottomuus ei lakannut, mikä osoitti linnuilla olevan sisäisen kellon tai vaiston, joka ilmoittaa linnulle, milloin se on saapunut talvehtimispaikkaansa. Myöhemmin Gwinner osoitti muuton alun ja keston riippuvan linnun sisäisen kellon asennosta. Sisäinen kello säätelee myös esimerkiksi muuttolinnun ravinnon tankkaamisen eli rasvavarastojen täydentämisen aloittamisen muuttojankohdan lähestyessä. Saksan Lintutieteellinen Yhdistys myönsi Gwinnerille ensimmäisen Erwin Stresemann -palkinnon vuonna 1974.
Uransa aikana Gwinner julkaisi lähes 250 tieteellistä artikkelia, jotka lähes kaikki käsittelivät lintuja. Hänen puolisonsa Helga Gwinner on lintutieteilijä, ja heille syntyi kolme lasta.
Teoksia

Circannual Rhythms. 1986: Berliini, Springer-Verlag ISBN 3-540-16891-5 (Berliini) ISBN 0-387-16891-5 (New York)
Biological Clocks and Environmental Time, yhdessä Serge Daanin kanssa. 1989: Guilford Press, New York
Bird Migration, Physiology and Ecophysiology (toim.). 1990: Berliini, Springer-Verlag ISBN 0-387-50855-4 (New York), ISBN 3-540-50855-4 (Berlin)
Avian Migration, yhdessä Peter Bertholdin ja Edith Sonnenscheinin kanssa. 2003: Berliini, Springer Verlag, ISBN 3-540-43408-9.
Murhasta tuli totta

| Murhasta tuli totta> Murder, She Wrote |
| --- | --- |

Tyyli:  rikos, draama
Kestoaika:  n. 60 min
Luoja(t):  Peter S. Fischer   Richard Levinson   William Link
Pääosissa:  Angela Lansbury   Tom Bosley   Ron Masak   William Windom
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   CBS  Kolmoskanava  Yle TV1  MTV3 Sarja
Esitetty:  30. syyskuuta 1984 – 19. toukokuuta 1996
Jaksoja:  264
Aiheesta muualla
IMDb 
Murhasta tuli totta (engl. Murder, She Wrote) on vuosina 1984–1996 esitetty yhdysvaltalainen etsiväsarja, jonka pääosassa oli J. B. Fletcheriä esittänyt Angela Lansbury. Sarjasta tehtiin myöhemmin televisioelokuvia vuoteen 2003 saakka. Suomessa sarjaa on esittänyt Kolmoskanava, Yle TV1 ja MTV3 Sarja.
Sarja

Päähenkilö Jessica Fletcher on leski ja entinen opettaja, joka vanhoilla päivillään on alkanut kirjoittaa menestystä saaneita murhamysteeriromaaneja. Usein Jessica itse joutuu murhien ja salaperäisten tapahtumien keskelle, ja hänen on ratkaistava tapaukset joko poliisin avustamana tai itsenäisesti selvittäen. Jessican apuna ovat useissa jaksoissa hänen mainelaisessa kotikylässään Cabot Covessa asuvat ystävänsä, joihin kuuluvat muun muassa lääkäri Seth Hazlitt, seriffi Amos Tupper ja myöhemmin uudeksi seriffiksi saapunut Mort Metzger. Myös muita Jessican ystäviä ja sukulaisia on nähty sarjassa.
Murhasta tuli totta sai laajan yleisön ja oli useiden vuosien ajan yksi television pitkäaikaisemmista etsiväsarjoista. Sarjaa tuotettiin 264 jakson verran vuosina 1984–1996, ja lisäksi sen pohjalta on tehty neljä tv-elokuvaa vuosina 1997–2003. Sarjan monien kausien aikana siinä vieraili useita tunnettuja näyttelijöitä.
Vaikka Angela Lansbury oli sarjan tähti, hän sai välillä irrottautua kuvauksista, jolloin Jessica Fletcherin sijasta joku hänen ystävistään toimi rikosten selvittäjänä. Yksi näistä hahmoista oli näyttelijä Jerry Orbachin esittämä yksityisetsivä Harry McGraw. Harryn hahmosta tuli niin suosittu, että hän sai oman lyhytaikaisen tv-sarjan The Law & Harry McGraw.
Tuotanto

Murhasta tuli totta oli yksi Yhdysvaltain pitkäikäisimmistä ja omana aikanaan myös maan katsotuimpia draamasarjoja. CBS esitti sarjaa pitkään lauantai-illan prime time -aikaan, kunnes kanava päätti syksyllä 1995 siirtää sarjan ohjelmapaikan torstai-iltaan. Uudella ohjelmapaikalla sarjan piti kilpailla NBC-kanavan Frendien kanssa, minkä seurauksena sarjan katsojaluvut tippuivat rajusti. Laskeneiden katsojalukujen lisäksi sarja ei onnistunut houkuttelemaan mainostajien suosimia nuoria katsojia, minkä vuoksi CBS päätti lopettaa sarjan tuotannon vuonna 1996.
2010-luvulla sarjasta suunniteltiin uudelleenfilmatisointia, jossa pääosaa olisi esittänyt Octavia Spencer. Angela Lansbury kuitenkin vastusti uudelleenfilmatisointisuunnitelmia avoimesti, ja lopulta suunnitelmista luovuttiin vuonna 2014.
Henkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Angela Lansbury  | … |  Jessica Beatrice Fletcher   |
|  William Windom  | … |  tohtori Seth Hazlitt   |
|  Ron Masak  | … |  seriffi Mort Metzger   |
|  Keith Michell  | … |  Dennis Stanton   |
|  Michael Horton  | … |  Grady Fletcher   |
|  Debbie Zipp  | … |  Donna Mayberry Fletcher   |
|  Genie Francis  | … |  Victoria Griffin   |
|  Alan Oppenheimer  | … |  tohtori Raymond Auerbach   |
|  Julie Adams  | … |  Eve Simpson   |
|  Tom Bosley  | … |  seriffi Amos Tupper   |
|  James Sloyan  | … |  Robert Butler   |
|  Richard Paul  | … |  pormestari Sam Booth   |
|  Ken Swofford  | … |  komisario Perry Castalano   |
|  Louis Herthum  | … |  apulaisseriffi Andy Broom   |
|  Hallie Todd  | … |  Rhoda Markowitz   |
|  Will Nye  | … |  apulaisseriffi Floyd   |
|  Jerry Orbach  | … |  Harry McGraw   |
Televisioelokuvat

Murhasta tuli totta: Kelttiläinen arvoitus
Aiheesta muualla

Epäviralliset kotisivut
Murhasta tuli totta IMDb:n sivuilla
Jessica Fletcher (Angela Lansbury), tohtori Seth Hazlitt (William Windom, vasemmalla) ja Cabot Coven seriffi Mort Metzger (Ron Masak, oikealla).
Gurian ruhtinaskunta

Banner of Guria
Gurian ruhtinaskunta (georg. გურიის სამთავრო, Guriis samtavro) oli historiallinen valtio nykyisessä Georgiassa. Ruhtinaskunta keskittyi Gurian alueelle Mustanmeren ja Vähä-Kaukasuksen väliin. Sitä hallitsivat yhteensä 22 Gurieli-suvun prinssiä aina 1460-luvulta vuoteen 1829 saakka. Ruhtinaskunta sai alkunsa yhdistyneen Georgian kuningaskunnan hajoamisen aikana. Sen rajat vaihtelivat viereisten georgialaisten hallitsijoiden ja osmanien valtakunnan kanssa käytyjen jatkuvien konfliktien vuoksi. Ruhtinaskunnalla oli eriasteinen autonomia aina siihen asti, kun se liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1829.
Aikainen historia

1200-luvulta lähtien Guriaa, joka oli yksi Georgian kuningaskunnan provinsseista, hallitsi virkansa perinyt kuvernööri (eristavi) Vardanisdze-suvusta, jolle Georgian kruunu antoi tittelin Gurieli ("gurialainen") noin vuonna 1362.
1460-luvulla, kun Georgian Bagrationi-dynastian valta oli hiipumassa, Vardanisdze-Gurieli-suku liittyi Länsi-Georgian aatelisten kapinaan, jota johti  kuninkaallinen Bagrat VI. Hän ei suostunut hyväksymään kuningas Giorgi VIII:n valtaa. Vuonna 1463 Bagrat ja hänen liittolaisensa kohtasivat ja voittivat kuninkaan Tšikhorin taistelussa. Taistelun tuloksena Giorgi VIII menetti kaikki läntiset maakuntansa, ja Bagrat kruunattiin Imeretin, eli Länsi-Georgian, kuninkaaksi. Kiitoksena saamastaan avusta uuden hallitsijan täytyi kuitenkin luoda vasalliruhtinaskunta (samtavro) jokaiselle tärkeälle liittolaiselleen, joihin kuului Gurielin suku. Suvusta tuli nyt puoli-itsenäisen Gurian hallitsijadynastia, jonka pääkaupunkina toimi Ozurgeti. Vuonna 1491 Giorgi I Gurieli (1483–1512) tunnustettiin itsenäiseksi prinssiksi. Siitä lähtien Gurielit asettivat myös paikallisia piispoja Šemokmediin, Džumatiin ja Khinotsmindaan, jotka olivat nimellisesti georgialaisortodoksisen Abhasian katolikaatin hengellisessä valvonnassa.
Länsi-Georgian valtiot taistelivat vallasta toisiaan vastaan, erityisesti Gurian Gurielit ja Mingrelian Dadianit. Suvut solmivat kuitenkin tilapäisen liiton, ja järjestivät tammikuussa 1533 lopulta katastrofaaliseksi osoittautuneen retkikunnan Pohjois-Abhasian zygi-heimoa vastaan. Takaisku antoi Imeretin kuninkaalle mahdollisuuden saada Guria takaisin hallintaansa, mutta vain lyhyeksi aikaa.
Osmanien valtakunnan aikana

1500-luvun puolivälistä eteenpäin Gurian prinsseillä oli de facto -itsenäisyys Imeretistä, jota pahempi uhka heitä kohtaan tuli ruhtinaskunnan uudelta, eteläiseltä naapurilta, osmanien valtakunnalta. 1540-luvulla valtakunta aloitti Gurian merisaarron ja valtasi ruhtinaskunnan eteläiset Adžarian, Pohjois-Tšanetin (myöhemmin Lazistan) ja Matšakhelin provinssit. Mamia II Gurieli (1600–1625) onnistui valloittamaan Adžarian takaisin vuonna 1609, mutta hän joutui lopulta 13. joulukuuta vuonna 1614 luopumaan kaikista vaateista alueeseen ja maksamaan vuosittaista pakkoveroa Korkealle portille (osmanien hoville). Jatkuvat feodaalisodat Länsi-Georgiassa johtivat Gurian taantumiseen, ja ruhtinaskunta joutui vähitellen viereisen Mingrelian vasalliksi. Tästä huolimatta useat Gurian prinssit, erityisesti Giorgi III Gurieli (1669–84) ja Mamia III Gurieli (1689–1714), pystyivät satunnaisesti saavuttamaan Mingrelian tai jopa Imeretin kruunun.
1700-luvun alussa Guriaa kohtasi syventyvä poliittinen ja taloudellinen taantuminen osmanien valtakunnan laajentumisen ja toistuvien sisällissotien vuoksi. Gurian prinssit yrittivät solmia liittoumia muiden Georgian hallitsijoiden ja Venäjän kanssa, mikä johti sarjaan turkkilaisten rangaistukseksi tekemiä hyökkäyksiä. Vuoteen 1723 mennessä Gurielit olivat menettäneet Batumin ja Tšakvin osmaneille, ja koko Gurian rannikko oli otettu turkkilaisten varuskunnaksi. Gurian tuki Venäjälle Venäjän–Turkin sodan (1768–1774) aikana johti osmanien hallituksen voimakkaaseen reaktioon. Kobuleti ja sitä ympäröivä alue erotettiin Guriasta, ja alueella aloitettiin islamisaatio, jossa kääntyminen merkitsi varminta tapaa paeta orjuudelta. Loput alueen kristitystä väestöstä joutui muuttamaan Georgian turvallisemmille alueille. Tämä, yhdistettynä laajamittaiseen orjakauppaan ja turkkilaisten hyökkäyksiin, johti useiden Gurian alueiden väestökatoon 1700-luvun loppuun mennessä. Johann Anton Güldenstädt arvioi Gurian väkiluvun 5 000 ja Jacob Reineggs 6 000 perheeksi 1770-luvulla.