Suomalainen siirtolaisuus
Venäjälle

Venäjä on aina ollut yksi siirtolaisuuden kohdemaa. Ruotsin suurvalta-ajan tuoksinassa 1600-luvulla kaikkiaan 30 000-40 000 uskonnoltaan ortodoksista karjalaista pakeni Venäjälle, esimerkiksi Tveriin syntyi omaleimainen siirtokunta näistä lähtijöistä. Lisäksi Inkerinmaan asuttaminen oli suurvallan mahtipolitiikkaa, ja eritoten näiden siirtolaisten jälkeläisiä on saapunut paluumuuttajina takaisin Suomeen.
Pietari suurine mahdollisuuksineen ja työtilaisuuksineen houkutteli Suomen asukkaita. Vapaaehtoinen muutto Suomesta Pietariin alkoi 1710-luvulla. Pietarin ruotsalais-suomalaisessa seurakunnassa oli 1730-luvulla noin 1500 jäsentä. He olivat enimmäkseen käsityöläisiä ja palvelusväkeä, joista suurin osa oli muuttanut Pietariin Suomesta. Vuonna 1840 suomalaisten lukumäärä Pietarissa oli 11 300, mikä vastasi 13 prosenttia Suomen kaupunkien asukasluvusta, vuonna 1870 noin 16 000 ja vuonna 1880 24 400. Suomenkieliset muodostivat vuonna 1870 kaupungin toiseksi suurimman kielivähemmistön saksankielisten jälkeen. Pietarin suomalaisen väestön lukumäärä kutistui 1800-luvun lopussa. Vuonna 1910 suomalaisten lukumäärä Pietarissa oli enää 17 100, mikä vastasi 4 prosenttia Suomen kaupunkien asukasluvusta. Pietari oli sata vuotta sitten yksi suurimmista kaupungeista, joissa puhuttiin suomea. Eritoten Pietari houkutteli Karjalan ja osittain Savonkin väestöä. Pietarin lisäksi Venäjän kaukaisimmat kolkat houkuttelivat uskaliaimpia suomalaisia, mutta heidän määränsä oli vähäinen.
Venäjälle muuttaneiden suomalaisten lukumäärästä ei ole tarkkoja tietoja, mutta se kasvoi 1880- ja 1890-luvulle saakka. Silloin noin 40 000 suomalaista oleskeli Venäjällä Pietarin Suomen passiviraston myöntämillä passeilla. Muutto ilmeisesti laski vuoden 1880 paikkeilla. Suomen väestönlaskenta vuonna 1910 ilmoitti poissaolevan väestön tilastossaan runsaan 30 000 suomalaisen oleskelevan Venäjällä.
Myöhemmin vastaavaa, osin pulan ja työttömyyden vauhdittamaa mutta myös voimakkaan poliittisesti orientoitunutta siirtolaisuutta ja värväystä Venäjälle tapahtui 1920- ja 1930-luvuilla. Kommunistivainojen vuoksi moni katsoi parhaaksi paeta rajan taakse. Määräksi on Matti Lackman arvioinut 15 000–16 000. Suomenlahden saaristosta kerrotaan, että lähtijöitä käytettiin hyväksi, vietiin rahat ja lähetettiin airottomilla veneillä matkaan. Koska monilla suomalaisilla ei ollut henkilöpapereita, passia, heihin suhtauduttiin rajan takana epäluuloisesti, usein arveltiin jopa Etsivän Keskuspoliisin agenteiksi. Monet palautettiin Suomeen, jotkut joutuivat vankileirille Siperiaan, ja kohtelu oli yleisesti ankaraa. Optimistisimmat ja aatteeseensa uskoneet pitivät Neuvostoliitossa vallinnutta olojen surkeutta ja raskasta työtä tilapäisenä ja ohimenevänä ilmiönä, kunnes 1930-luvulla alkoi Stalinin terrori, jonka uhreina useimmat Neuvostoliittoon tulleet suomalaissiirtolaiset saivat surmansa.
Yksi Venäjälle ja Neuvostoliittoon muuttaneiden suomalaisten ryhmä olivat ne amerikansuomalaiset, joiden unelma työläisten vapaasta valtiosta ei ollut toteutunut Yhdysvalloissa. Vuonna 1917 monille amerikansuomalaisille vasemmistolehdille Venäjän lokakuun vallankumous oli ollut mielenkiintoisempi aihe kuin Suomen itsenäistyminen. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen raha hallitsi voimakkaasti Yhdysvaltain talouselämää, työläisistä puristettiin kaikki irti ja kansainvälinen syndikalistinen ammattijärjestö IWW hajosi sisäisiin ristiriitoihin. Muuttoliikettä vauhdittivat Wall Streetin pörssiromahdus ja 1930-luvun alun työttömyys. Laman aikana "uuteen työläisten ihannevaltioon" lähteneet eivät olleet yksinomaan vasemmistolaisesti ajattelevia, köyhiä ja työttömiksi joutuneita, vaan myös monet talonomistajat tarttuivat neuvostopropagandan syöttiin. Yhdysvalloista muutti Neuvostoliittoon 1920- ja 1930-luvuilla arviolta 6 000 suomalaistaustaista siirtolaista. Karu neuvostotodellisuus löi heitä kuitenkin varsin pian päin kasvoja.