stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aline Grönberg
Turun Vanu

Alina aloitti myymällä vuodevaatteita (peitteitä, lakanoita, tyynynpäällisiä, lankoja ja vanua). Turun Vanuliikkeen ydintoimintaa oli lumppujen, kudinvillan, villan, höyhenien, untuvien jne. osto asiakkailta (mm. kotirouvilta, maanviljelijöiltä, saaristolaisilta) ja näiden myynti tehtaille. Tehtailta ostettiin valmistuotteet (mm. vanua, flokkivanua, lankoja, kankaat jne.). Turun Vanuliike erikoistui nopeasti vuode- ja sänkyvaatteiden erikoisliikkeeksi. Peitteitä, tyynyjä ja patjoja valmistivat pääasiassa omat kotiompelijattaret. ennen kuin Suomen Villa perustettiin.
Turun Vanuliike laajeni perustamalla myymälöitä Turkuun, Saloon ja Helsinkiin, teollisuuslaitoksia Pitäjänmäelle ja Kaarinaan sekä ostamalla yrityksiä. Alinen omat lapset perustivat Turun Vanun toimintaa tukevia yrityksiä. Erik Johnsson perusti kehräämön Suomen Villan, Anna Alander osti Helsingistä A. Mattlin Eftr lyhytavarakaupan ja teki siitä tekstiilimyymäläketjun, Fjalar Grönberg perusti Maarianhaminaan Ålands Vadd myymälän.
Aline Grönbergin kuoltua 1950 perikunta jatkoi Turun Vanua myymälöineen ja teollisuuslaitoksineen. 1973 perikunta myi Turun Vanun osakkeet Rauno Virtaselle, joka 1977 myi puolestaan Turun Vanun [Valintatalo]lle.
Henkilö Aline Grönberg

Aline Grönberg teki nopeita havaintoja ja tilannearviointeja sekä yhtä nopeita johtopäätöksiä ja ratkaisuja. Hän ei kauaa tuumiskellut, oli kyseessä iso tai pieni asia. Suurimmatkin ratkaisut hän teki täysin itsenäisesti ja keneltäkään neuvoa kysymättä. Vastoinkäymisten sattuessa joskus hän saattoi olla pahantuulinen ja äkäinen kaikille, jopa asiakkailleenkin, joita hän muuten palvoi kuin kukkaa kämmenellä.
Henkilökuntaansa hän arvosti suuresti ja piti heistä huolta. Henkilökunnalle tarjottiin jo 1920 aamukahvit sekä lainmukaisen kesäloman lisäksi annettiin myös talviloma. Jouluksi jokainen sai lahjan ja pienen rahasumman ja yli 10 vuotta palvellut henkilö sai kultakellon ja myöhemmin Turun kangaskauppayhdistys r.y:n kultasormuksen. Vuonna 1936 hän perusti Turun Vanun henkilökunnan eläkerahaston, jota hän vuosien mittaan kartutti. Aline Grönbergillä oli oma sotakummilapsi.
Aline Grönbergin mukaan onnistumisen salaisuus liike-elämässä on siinä, että osaa tehdä ahkerasti työtä ja valita itselleen hyvät apulaiset: mitä enemmän ihmisellä on tehtävää, sitä enemmän hän ehti saada aikaan.
Aline Grönberg harrasti teatteria, matkoja ja taidetta. Aline Grönbergillä oli myös huomattava taidekokoelma suomalaista taidetta. Sosiaalisia- ja liikekontakteja hän piti yllä lukuisissa yhdistyksissä. Hän oli myös suurlahjoittaja.
Vuonna 1940 Aline Grönbergistä tuli kauppaneuvos toisena naisena Suomessa Hanna Parviaisen jälkeen. Grönbergin 75 -vuotispäivää 3. marraskuuta 1946 juhlittiin näyttävästi kolme päivää. Kestitettävinä olivat henkilökunta, asiakkaat, yhteistyökumppanit, ystävät ja sukulaiset. Samana vuonna hänelle myönnettiin ensimmäisenä naisena Suomessa Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkki.
Henkilö Aline Grönberg > Pohjoismaisen yhteistyön pioneereja

Erik Borgström, Göteborgin Turku-komitean sihteeri 1950:lähde? "Vain harvat ihmiset lienevät osanneet antaa kummikuntatyön aatteelle niin suurta merkitystä kuin Aline Grönberg. Hän käsitti erikoisen selvästi Suomen ja Ruotsin välisen yhteistyön arvon, ja hän oivalsi myös mikä merkitys Göteborgin ja Turun esimerkillä saattoi olla. Sen vuoksi hän halusi osallistua tähän työhön niin paljon kuin suinkin mahdollista".
Kuolema ja siunaustilaisuus

Aline Grönberg osallistui Tukholman St. Erikin messuille elokuussa 1950. Messujen avajaisiin hän ei kuitenkaan enää pystynyt osallistumaan: hänen vointinsa alkoi heiketä nopeasti ja hänet vietiin Tukholman Serafimer sairaalaan. Kuolinvuoteellaan hänen suurimpana huolenaan olivat henkilökunta ja asiakkaat: ”Voj, voj, att jag aldrig fick dela ut de där klockorna, som jag hade önskat!” (”Voi, voi, etten saanutkaan jakaa kelloja, vaikka olin niin toivonut!"). Viimeisinä lauseenaan hänen kuultiin sanovan: "Glöm inte, att tacka alla kunder" (”Älkää unohtako kiittää kaikkia asiakkaita”).
Aline Grönberg kuoli 29. elokuuta 1950. Hän sairasti sokeritautia, mutta kuoleman aiheutti sydämen verisuonten kalkkeutuminen.
Perjantaina 8. syyskuuta 1950 Turun Sanomat otsikoi: ”Kauppaneuvos Grönbergin viimenen matka muodostui koko kaupungin surujuhlaksi”. ”Turun Vanun edustalle kokoontui aamulla jo sadoittain ihmisiä, jotka uskollisesti seisoivat odottelemassa, kunnes vainajan kaunis tamminen arkku kannettiin hänen kotoaan kadulla odottaviin ruumisvaunuihin. Tuomiokirkon kellojen kumahdellessa lähtivät vaunut hiljaa vierimään kohti Unikankaretta. Puoleen päivään mennessä täyttyi Tuomiokirkko ääriään myöten suruvieraista”.
Professori G. O. Rosenqvist avustajanaan pastori Th Cederqvist ja rovasti V. Marjanen siunasi Aline Grönbergin. Kunnianosoituksia esittivät kauppa- ja teollisuusministeriön edustajan jälkeen maaherra Erkki Härmä sekä lukuisat yhdistykset ja yritykset, adresseja oli tullut useita satoja. Arkun kirkosta ulos kantoivat johtaja Erik Johnsson, apteekkari Fjalar Grönberg, insinööri Eric Alander, pankinjohtaja G. Manna, varatuomari Werner Wänninen ja varatuomari Olli Tulenheimo. Kirkon edustalta ruumisautoa seurasi kolme kuorma-autoa kuljettaen kukkia. Grönberg haudattiin Turun hautausmaalle.
Kunniamerkit

| Nauha | Kunniamerkki tai ansiomerkki | Myönnetty |
| --- | --- | --- |
|  | Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkki (SL K) | 1946 |
|  | Suomen Valkoisen Ruusun ansiomerkki (SVR am) | 1931 |
|  | Muistomitali inhimillisestä auliudesta (PBH) | 1947 |
|  | Keskuskauppakamarin ansiomerkki 40 vuoden palvelusta | 1948 |
|  | Keskuskauppakamarin ansiomerkki 35 vuoden palvelusta | 1946 |
|  | Suojeluskunnan rautainen ansioristi | 1942 |
|  | Lotta-Svärd ansioristi | 1942 |
|  | Finlands Svenska Köpmannaförbund -järjestön kultainen ansiomerkki | 1941 |
|  | Göteborg Köpmannaförbund -järjestön ansiomerkki | 1944 |
Huomionosoitukset

Kaarinassa: Vanumamman mäki. Koordinaatit N60.40385, E22.39874.
Turun Forumin kauppakeskuksessa: Vanumammantori. Koordinaatit N60.45059, E 22.26799.
Turun Forumin kauppakeskuksen seinällä: Aline Grönbergin reliefi.
Muuta

Kaarina-teatterin 40 -vuotis juhlaesityksenä esitettiin Vanumamma-Vaddmamma -näytelmä.
Käsikirjoitus Olli Kauremaa. Ohjaus, näyttämösovitus, pukusuunnittelu, kielenkäännös Jarmo Kujala. Aline Grönbergiä näytelmässä esitti Anne Höglund.
Aiheesta muualla

Anna Kortelainen: Varhaiset johtotähdet - Suomen ensimmäisiä johtajanaisia. Taloustieto Oy, 2007 ISBN 978-951-628-460-9 (Aline Grönbergistä s. 51-55)
Turun Liikemiesyhdistyksen historiaa
Ilmari Heikinheimo: Suomen elämäkerrasto, s. 249.  Helsinki:  WSOY, 1955.
u: Katsaus Turun Vanun toimintaan 1908–1948.  Turku:  Turun Vanu, 1948. .
Turun Sanomat 8. syyskuuta 1950.lähde tarkemmin?
Turun Sanomat 21. toukokuuta 1981.lähde tarkemmin?
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland 
Erik, Aline, Karl Emil, Fjalar, Anna ja Karl Johan 1921
Aline Grönberg 75 -vuotta
Aline Grönbergin siunaus Turun Tuomiokirkossa.
Aline Grönbergin hauta
Helge Gyllenberg

| Helge Gyllenberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1924 Kulosaari
Kuollut: 25. joulukuuta 2016 (92 vuotta) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Mikrobiologia, numeerinen taksonomia
Palkinnot:  Filosofian tohtori h.c., Joensuun yliopisto Tšekkoslovakian tiedeakatemian G.J. Mendel-mitali Venäjän tiedeakatemian ulkomaalaisjäsen
Helge Heimo Gideon Gyllenberg (4. heinäkuuta 1924 Kulosaari – 25. joulukuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen mikrobiologi ja tiedepoliitikko. Hän toimi vuodesta 1962 Helsingin yliopiston mikrobiologian apulaisprofessorina ja 1972–1988 professorina. Hän oli tieteen keskustoimikunnan (Suomen Akatemia) puheenjohtaja 1974–1979 ja valtion maatalous-metsätieteellisen toimikunnan puheenjohtajana 1971–1973. Hänet kutsuttiin Neuvostoliiton (Venäjän) tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1976.
Nuoruus ja koulutus

Gyllenberg aloitti koulunkäynnin Kulosaaressa, jossa hänen isänsä Rafael Gyllenberg toimi vt. kirkkoherrana. Tämän siirryttyä Åbo Akademin eksegetiikan professoriksi vuonna 1933 perhe muutti Turkuun. Helge Gyllenberg valmistui ylioppilaaksi vuonna 1942 Turun ruotsinkielisestä lyseosta (Svenska Lyceum i Åbo), ja aloitti opinnot Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa.
Talvisodan sytyttyä Gyllenberg oli evakuoituna Jokioisissa, jossa hän toimi vapaaehtoisena vartijana suojeluskunnassa. Jokioisissa hän myös tutustui tunnettuun kemistiin A. I. Virtaseen. Jatkosodan alussa Helge Gyllenberg palveli ilmatorjunnassa Turun suojeluskunnan jäsenenä. Varsinaisen sotilaspalveluksena hän aloitti korpraalina tykistössä vuonna 1943 ja oli jatkosodan viimeisen vuoden aikana pääasiassa Laatokan Karjalassa. Aselevon jälkeen Helge Gyllenberg siirtyi upseerikouluun, mutta koulutus keskeytyi rauhan solmimisen jälkeen. Hänet kotiutettiin upseerikokelaan tehtävistä 8.3.1945. Gyllenberg jatkoi opintoja Helsingin yliopistossa ja valmistui maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1948.
Tieteellinen ura

Gyllenberg väitteli maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi 1951 väitöksellä Studies on thermophilic bacteria of the genus Bacillus Cohn. Gyllenberg toimi Helsingin yliopiston mikrobiologian laitoksen assistenttina 1948–1962, apulaisprofessorina 1962–1970 sekä vt. professorina 1970–1971. Vuonna 1972 hänet nimitettiin professoriksi.
Luennoimisensa dosenttina 1953 aloittanut Gyllenberg oli arvostettu ja pidetty opettaja, jonka tiedot mikrobiologian saavutuksista olivat aina ajankohtaisia. 1950-luvulla mikrobiologia Suomessa oli melko kuvailevaa luonnontiedettä. Gyllenbergin matemaattinen oivalluskyky nopeutti matemaattisten kuvausten, kuten Jacques Monodin jatkuvan viljelyn mallin, omaksumista tavanomaiseksi mikrobiologian opintojen sisällöksi pian keksimisensä jälkeen. Hänen ansioihinsa kuuluu kansallisen mikrobikokoelman perustaminen.
Gyllenbergin matemaattinen lahjakkuus näkyy muun muassa hänen kiinnostuksessaan numeeriseen taksonomiaan. Hänen merkittävimmät ansionsa tieteellisen mikrobiologian alalla liittyvät numeeristen ja tietokoneavusteisten menetelmien kehittämiseen mikrobien ryhmittelyn ja identifioinnin välineinä. Hän sovelsi ensimmäisenä Suomessa tietokoneita bakteerien ryhmittelyyn ja tunnistukseen jo 1950-luvun lopulla. Hänestä tuli numeerisen taksonomian pioneerien pienen kansainvälisen ydinjoukon arvostettu jäsen yhdessä brittiläisten Peter H. A. Sneathin, Susan Bascombin, S. P. Lapagen, Michael (Mike) Goodfellow’n ja W. R. Wilcoxin, belgialaisen Jacques de Leyn, australialaisen W. T. Williamsin ja tšekki Jiří Schindlerin kanssa.
Gyllenbergin näkemyksen mukaan tutkimuksen suuntaamiseen piti liittyä yhteiskunnallinen ulottuvuus ja käytännön sovellettavuus. Sen mukaisesti hän puhui ja kirjoitti paljon mikrobeista ihmis- ja eläinravintona, merkittävien aineenvaihduntatuotteiden (esimerkiksi antibiootit, vitamiinit, aminohapot) lähteinä, biologisesta sodankäynnistä, hyönteistorjunnasta sekä mikrobiologisten keksintöjen ja mikrobikantojen patentoitavuudesta. Mikrobien kasvun ja massatuotannon piti keskeisesti kuulua opetettavaan ainekseen.
Vuosina 1969–70 Gyllenberg oli opetusministeriön palveluksessa, ensin tiedetoimiston vs. toimistopäällikkönä ja myöhemmin korkeakoulu- ja tiedeosaston vs. osastopäällikkönä. Jäätyään eläkkeelle vuonna 1988 hän toimi vasta perustetun Helsingin yliopiston biotekniikan instituutin vt. johtajana 1989–1990.
Kansainvälisyys

Helge Gyllenberg oli sekä kehitysyhteistyön että ympäristönsuojelun edelläkävijöitä Suomessa, ja hän kehitti aktiivisesti kansainvälistä yhteistyötä yli poliittisten blokkien rajojen toimimalla muun muassa seuraavissa kansainvälisissä tehtävissä:
Unescon asiantuntija 1969–1991
Suomen edustaja Unescon ja OECD:n komiteoissa ja kokouksissa 1969–1991
Suomen ja SEV:n yhteistyökomission tieteellis-teknillisen työryhmän Suomen osapuolen puheenjohtaja 1974–1988
Suomen ja Neuvostoliiton tieteellis-teknillisen yhteistoimintakomitean jäsen 1977–1990
Kehitysyhteistyön palvelukeskuksen puheenjohtaja (KePa) 1985–1994
International Committee for the Safeguard of the Pursuit of Sciencen puheenjohtaja 1980–1984
European Science Foundationin toimeenpanevan neuvoston jäsen 1980–1982
International Institute for Applied Systems Analysis, neuvoston jäsen 1983–1990
YK-yliopiston hallintoneuvoston jäsen 1985–1989, varapuheenjohtaja 1987–1989.
Tiedepolitiikka

Gyllenberg oli useita vuosia syrjässä käytännön mikrobiologisesta tutkimuksesta hoitaessaan vastuullisia tehtäviä tiedepolitiikassa. Suomalaisen tiedepolitiikan myrskyisessä vaiheessa 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla hänen asiantuntemustaan ja paneutumistaan tarvittiin valtion tieteellisten toimikuntien eriasteisissa luottamustoimissa valtion maatalous-metsätieteellisen toimikunnan sihteerinä (1966–1967) ja puheenjohtajana (1971–1973), valtion tiedeneuvoston sihteerinä (1969–1970) ja jäsenenä (1971–1972, 1974–1979), opetusministeriön korkeakoulu- ja tiedeosaston vt. osastopäällikkönä ja Suomen Akatemian tieteen keskustoimikunnan puheenjohtajana (1974–1979).
Suomen Akatemia joutui vahvasti politisoituneella 1970-luvulla kiivaan tiedepoliittisen keskustelun kohteeksi. Voimakkainta kritiikki oli keskustoimikunnan puheenjohtaja Gyllenbergin kaudella, jolloin toimikunnat oli valittu uusitun nimitysjärjestelmän mukaisesti ja jolloin Akatemia ryhtyi järjestämään valtion tiedeneuvoston määrittämien painoalojen tutkimusta.
Yksityiselämä

Gyllenbergin vanhemmat olivat teologian ja filosofian tohtori Rafael Gyllenberg (1893–1982) ja kirjailija, filosofian maisteri Helvi Herlevi (1898–1927). Hänen puolisonsa oli vuodesta 1948 lähtien tiedotussihteeri Ruth Ulla Margaretha o.s. Carlberg (1929–2023). Heillä on kolme lasta, joista tekniikan tohtori Mats Gyllenberg (s. 1955) on Helsingin yliopiston matematiikan professori.
Gyllenbergin erityisharrastuksiin kuului poliittinen historia ja henkilöhistoria. Vuonna 2006 hän julkaisi isänsä Rafael Gyllenbergin elämää ja teologistieteellistä panosta käsittelevän teoksen Rafael Gyllenberg i 1900-talets brytningstider.
Eläkkeelle jäätyään hän palasi bakteerien numeerisia luokittelumenetelmiä koskevan tutkimuksen pariin. Hänen viimeisin siihen liittyvä tieteellinen artikkelinsa julkaistiin vuonna 2006.
Palkintoja ja kunnianosoituksia

Filosofian kunniatohtori, Joensuun Yliopisto 1979
Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritari 1971; Suomen Valkoisen Ruusun Komentaja 1978
Valtion virka-ansiomerkki XXX
Suomen Tiedeseuran E. J. Nyströmin palkinto 1969
Tšekkoslovakian tiedeakatemian kultainen Mendel-mitali 1976
Neuvostoliiton tiedeakatemian ulkomaalainen jäsen 1976
Suomen tiedeseuran jäsen 1967
Svenska Tekniska Vetenskapsakademien i Finland, jäsen 1968
Puolan lääketieteellisen seuran jäsen 1972
Saksan demokraattisen tasavallan tiedeakatemian jäsen 1977
Julkaisut

Gyllenberg julkaisi yli 300 tieteellistä artikkelia. Vuonna 2013 julkaistu bibliografia A life in science and society luettelee myös hänen laajan tuotantonsa yhteiskuntapoliittiset ja muut lehtiartikkelit.
Aiheesta muualla

Helge Gyllenbergin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Australian liberaalipuolue

| Australian liberaalipuolue> Liberal Party of Australia |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  16. lokakuuta 1944
Puheenjohtaja:  Peter Dutton
Ideologia:  liberalismi, konservatismi
Poliittinen kirjo:  keskusta-oikeisto
Edustajainhuone:  60 / 150
Senaatti:  31 / 76
Kansainväliset jäsenyydet:  – International Democrat Union
Nuorisojärjestö:  Young Liberals
Kotisivu:  www.liberal.org.au
Infobox OKNimi-testi OK: 
Australian liberaalipuolue (Lib, engl. Liberal Party of Australia) on australialainen oikeistopuolue, joka perustettiin vuonna 1945 korvaamaan United Australia Party. Ideologisesti puolueen on nähty edustavan konservatismia, liberaalikonservatismia ja talousliberalismia. Kansainvälisesti Liberaalipuolue on International Democrat Unionin jäsen.
Historia

Puolueen perustaja oli Robert Menzies, joka oli pää­ministerinä vuosina 1939–1941 United Australia Partyn edustajana ja uudelleen vuosina 1949–1966. Liberaalipuolue perustettiin 1945 useiden konservatiivipuolueiden yhteenliittymänä vastustamaan hallitsevaa Australian työväenpuoluetta. Liberaalipuolue on perinteisesti tehnyt yhteistyötä sekä muodostanut porvarihallituksen Australian kansallispuolueen kanssa 1940-luvulta eteenpäin. Menzies oli pääministerinä ennätykselliset 23 vuotta. Antikommunismi ja sosialismin vastustus oli puolueen perusperiaatteita 1950- ja 1960-luvuilla, ja Menzies yritti jopa kieltää paikallisen kommunistipuolueen 1951. Menzies oli myös vannoutunut monarkisti, jonka mielestä Australian piti pysyä monarkiana ja Britannian monarkin alaisena. Liberaalipuolue on myös perinteisesti pitänyt tärkeänä vahvaa suhdetta Yhdysvaltoihin.
1980-luvulta liberaalipuolue sai vaikutteita "uusoikeiston" thatcherilaisesta uusliberaalista talouspolitiikasta. Liberaalipuolue oli oppositiossa vuodesta 1983 ja hallitusvastuussa vuodesta 1996, jolloin puolueen johtajana ja pääministerinä oli John Howard. Hallituksessa oli mukana myös Australian kansallispuolue.
Marraskuun 2007 vaalitappion jälkeen, jossa Howard menetti parlamenttipaikkansa, hän ja varajohtaja Peter Costello erosivat puolueen johtotehtävistä. Johtajaksi valittiin syyskuussa 2008 Malcolm Turnbull ja joulukuussa 2009 Tony Abbott. Vuoden 2013 parlamenttivaaleissa liberaalipuolue sai liittolaisensa kansallispuolueen kanssa merkittävän vaalivoiton ja Abbottista tuli pääministeri. Hallituskoalitio voitti myös heinäkuun 2016 vaalit.
Puheenjohtajat

Robert Menzies 1944–1966
Harold Holt 1966–1967
John Gorton 1968–1971
William McMahon 1971–1972
Billy Snedden 1972–1975
Malcolm Fraser 1975–1983
Andrew Peacock 1983–1985
John Howard 1985–1989
Andrew Peacock 1989–1990
John Hewson 1990–1994
Alexander Downer 1994–1995
John Howard 1995–2007
Brendan Nelson 2007–2008
Malcolm Turnbull 2008–2009
Tony Abbott 2009–2015
Malcolm Turnbull 2015–2018
Scott Morrison 2018–2022
Peter Dutton 2022–
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Australian liberaalipuolue Wikimedia Commonsissa
Australian liberaalipuolue (englanniksi)
| n k Konservatiivinen internationaali (IDU) |
| --- | --- |
Aasia ja Tyynimeri:   Liberaalipuolue   Kansallinen Itsenäisyyspuolue   Yhdistynyt tulevaisuuspuolue   Kansanpuolue   Likud   Kataeb   Demokraattinen puolue   Yhdistynyt kansallinen puolue   Kuomintang   Kansallispuolue 
Afrikka:   Uusi isänmaallinen puolue   Demokraattinen puolue   Demokraattinen puolue   Itsenäisyyspuolue   Chadema   Demokraattisen muutoksen foorumi 
Eurooppa:   Demokraattinen puolue   Demokraattinen liitto, Demokraattinen liitto 1990, Demokraattinen edistys, Demokraattinen toiminta   Demokraattisten voimien liitto, GERB   Kansanpuolue   Yhdistynyt kansallinen liike   Kansanpuolue   Kotimaan liitto - Kristillisdemokraatit   Uusi demokratia   Demokraattinen liitto   Demokraattinen liike   Itsenäisyyspuolue   Liberaalidemokraattinen puolue   Muutosten liike   Høyre   VMRO–DPMNE   CDS–PP   CDU, CSU   Edistyspuolue   Demokraattinen puolue   Kansallinen Kokoomus   Maltillinen kokoomus   Konservatiivinen kansanpuolue   Kansalaisdemokraattinen puolue   Batkivštšyna   Fidesz   The BPF Party, Yhdistynyt kansalaispuolue   Oikeistovoimien liitto   Isänmaa   Konservatiivipuolue 
Pohjois-Amerikka:   Kansallinen edistysvoima   Kristillissosiaalinen puolue   Arena   Unionistipuolue   Uusi kansallinen puolue   Kansallispuolue   Konservatiivipuolue   Demokraattinen muutos   Yhdistynyt työläisten puolue   Uusi demokraattinen puolue   Republikaaninen puolue 
Etelä-Amerikka:   Tasavaltalainen ehdotus   Sosiaalidemokraattinen liike   Demokraatit   Itsenäinen demokraattinen liitto, Kansallinen uudistus   Konservatiivipuolue   Konservatiivipuolue   Yhdistynyt kansallinen tasavaltalaispuolue   Kristillinen kansanpuolue   Venezuela-projekti 
Kansainväliset:  Aasian ja Tyynenmeren demokraattinen unioni  Afrikan demokraattinen unioni  Euroopan kansanpuolue  Euroopan konservatiivien ja reformistien puolue  International Women's Democrat Union  International Young Democrat Union  Karibian demokraattinen unioni  Latinalaisen amerikan puolueiden unioni
Ritva Haavikko

Ritva Kyllikki Haavikko, o.s. Hanhineva, ent. Rainio, (s. 7. tammikuuta 1929 Mikkeli) on suomalainen kirjallisuudentutkija ja tietokirjailija.
Elämäkerta

Ritva Haavikon vanhemmat olivat  toimitusjohtaja Kaarlo Aksel Hanhineva ja liikkeenharjoittaja Ilma Amanda Pesonen. Hän valmistui ylioppilaaksi Varkauden yhteislyseosta 1948, filosofian kandidaatiksi 1952 ja filosofian lisensiaatiksi 1980 Helsingin yliopistosta. Haavikko sai professorin arvonimen 2001. Haavikko on toiminut opetus- ja tutkimustehtävissä eri yliopistoissa, muun muassa Joensuun yliopiston kirjallisuuden lehtorina ja vt. apulaisprofessorina. Hän on ollut myös Mainostelevisiossa perhetoimituksen päällikkönä.
Haavikko oli naimisissa professori Kullervo Rainion kanssa 1952–1970. Avioeroon päättyneestä liitosta hänellä on vuosina 1955 ja 1957 syntyneet kaksi poikaa. Avioliitto runoilija Paavo Haavikon kanssa kesti vuodesta 1971 tämän kuolemaan asti 2008, mutta pariskunta asui erillään vuodesta 1983. Ennen vuotta 1971 julkaistun tuotantonsa Haavikko on julkaissut nimellä Ritva Rainio.
Mika Waltari -tutkijana

Haavikon ura Mika Waltari -asiantuntijana on vuosikymmenien mittainen. Hän haastatteli kirjailijaa 1970-luvulla laajasti elämäkertaa varten. Haavikko ehdotti Waltarille, että tämän tuotannosta koottaisiin retrospektiivinen tekstivalikoima julkaistavaksi Ihmisen ääni -sarjassa. Syntyneessä kokoomateoksessa Ihmisen ääni. Nöyryys – intohimo (WSOY, 1978), jonka Haavikko toimitti, ilmestyivät myös Waltarin viimeiset julkaistut tekstit. Kirjailijan kuoltua ilmestyivät Haavikon toimittamana Waltarin teokset Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978 (1979) ja Kirjailijan muistelmia (1980). Haavikko toimitti myös artikkelikokoelman Mika Waltari – mielikuvituksen jättiläinen (WSOY, 1982). Vuonna 2008 ilmestyi Haavikon kirjoittama elämäkertateos Mika Waltari, sananvalloittaja, jossa hän tarkastelee muun muassa Waltarin kirjallisia vaikuttajia ja teosten syntyprosessia.
Muuta tuotantoa

Haavikon yhteistyöstä Helvi Hämäläisen kanssa syntyi kaksi teosta: hän toimitti Hämäläisen muistelmateoksen Ketunkivellä. Helvi Hämäläisen elämä 1907–1954 (WSOY, 1993) ja päiväkirjan Päiväkirjat 1955–1988 (WSOY, 1994).
Haavikon hevosharrastus kulminoituu tietokirjassa Hevonen taiteessa, runoudessa, historiassa (WSOY, 2003). Tästä teoksesta Haavikolle myönnettiin Lauri Jäntin säätiön palkinto 2004. Hän on uransa alkupuolella julkaissut myös lastenkirjan Tuli kerran tyttö ja susi (WSOY, 1966).
Haavikon panos kirjojen ja kirjasarjojen toimittajana on mittava. Erityisesti hänet tunnetaan toimittamastaan kirjasarjasta Miten kirjani ovat syntyneet 1–4 (1969–2000), jossa kirjailijat kertovat teoksiensa syntyprosessista. Hän on toimittanut myös artikkelikokoelman Kirjallisuuskritiikki ja opetus (Äidinkielen opettajain liitto, 1971) ja sen laajennetun laitoksen Kirjallisuuden tulkinta ja opetus (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1978). Hän oli yksi kansakoulun äidinkielen oppikirjasarjan Luen ja kirjoitan (1967) tekijöistä. Artikkelikokoelman Luovuuden ulottuvuudet (Weilin + Göös, 1984) Haavikko toimitti Jan-Erik Ruthin kanssa.