stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Amazon (D39)
Tausta

Vuoteen 1923 mennessä Kuninkaallisen laivaston hävittäjät olivat supistuneet vuoden 1918 yli 400 aluksesta 185:een M-, R-, S-, V- ja W-luokkien alukseen sekä viiteentoista Marksman-, Faulknor-, Shakespeare- ja Scott-luokan laivueenjohtajaan. Kaikki ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistuneet sekä suuri joukko M- ja R-luokkien aluksia romutettiin 1921–1923 taloudellisista syistä, materiaalin heikkouden sekä Washingtonin laivastosopimuksen perusteella.
Jäljelle jääneiden M-, R- ja S-luokkien alusten toimintasäde oli lyhyt, eivätkä ne siten soveltuneet erityisen hyvin laivaston tarpeisiin, joten ainoastaan V- ja W-luokkien alukset sekä laivueenjohtajat soveltuivat laivaston uusiin tarpeisiin. Monien alusten palvelusaika täyttyi 1924. Samalla tuli täyteen seitsemän vuoden jakso, jonka aikana ei suunniteltu ainoatakaan uutta hävittäjämallia, joten Amiraliteetti aloitti uuden alusluokan suunnittelun ja otti huomioon teknisen kehityksen erityisesti moottoreissa sekä valmistusmenetelmissä. Amiraalineuvosto hyväksyi 21. marraskuuta 1923 ensimmäisen sodanjälkeisen ohjelman, jonka perusteella valmistettaisiin kahdeksan uppoumaltaan 10 000 tonnista risteilijää, kaksi hävittäjää, kolme partiosukellusvenettä, yksi sukellusveneiden emälaiva, yksi hävittäjien emälaiva, yksi miinalaiva ja kaksi Jangtsejoen tykkivenettä.
Kahden ohjelmaan sisällytetyn hävittäjän eli Amazonin ja Ambuscaden tuli olla uuden standardihävittäjätyypin perusta. Näiden kaltaisia aluksia valmistui kaikkiaan yli 80. Kuninkaallisen laivaston aluksiin pohjautuvista luokista viimeinen I-luokka valmistui osana vuoden 1937 laivasto-ohjelmaa. Alustyyppiin pohjautunut kahdeksan aluksen luokka valmistui kuitenkin vielä joulukuun 1939 ja maaliskuun 1942 välillä.
Tilaus

Amiraliteetti pyysi 26. marraskuuta 1923 esityksen uusista aluksista viideltä telakalta, Yarrow’lta, Dennyltä, Thornycroftilta, Whitelta ja Hawthorn Leslielta. Sen jälkeen kun Amiraliteetti oli analysoinut esitykset ja keskustellut telakoiden edustajien kanssa, Yarrow’lle ja Thornycroftille toimitettiin 29. helmikuuta 1924 tarkennetut tarjouspyynnöt, joihin tuli toimittaa vastaukset 11. huhtikuuta mennessä. Telakoiden tarjoukset hyväksyttiin sähkeellä 12. kesäkuuta, ja niiden alukset poikkesivat toisistaan varsinkin sisätiloiltaan, mutta muistuttivat toisiaan ulkoisesti.
Alus tilattiin 16. heinäkuuta 1924 John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista.
Suunnitelma

Thornycroft kehitti ainakin neljä erilaista suunnitelmaa aluksista. Näistä kaksi oli 310 jalkaa pitkiä ja kaksi 305 jalan aluksia. Alusten voimanlähteet olivat 33 000, 32 000, 30 000 ja 28 000 hevosvoimaa. Esityksistä kahta tarjottiin lopulta Amiraliteetille, joka esitti vaatimuksen prototyyppien valmistamisesta. A-tyypiksi ristittiin 310 jalan alus ja B-tyypiksi 305 jalan alus, jossa oli ainoastaan yksi kattilahuone aluksen etuosassa kuten ensimmäisen maailmansodan aikaisessa HMS Wishartissa.
Aluksia varten kehitettiin kaksi voimanlähdettä ja kolmas suunniteltiin. B-tyyppiä muutettiin marraskuussa 1924 rakentamisen jo alettua siten, että voimanlähteen vaihdolla saatiin kaksi solmua lisää nopeutta, mikä edellytti pituuden kasvattamista. Alustavien koeajojen jälkeen 1926 alukselle vaihdettiin turbiinimoottorit.
Aluksen aseistus vastasi ensimmäisen maailmansodan lopun V- ja W-luokkien hävittäjien aseistusta. Niille sijoitettiin neljä 4,7 tuuman BL Mk I -tykkiä yksiputkisina CP Mk VI** -asennuksina. Tykit vastasivat maavoimien kenttätykkejä, ja ne eivät kyenneet pika-ammuntaan. Tykeillä oli niin kutsuttu puolikilpi, eli ne olivat takaa avoimia, ja asennus mahdollisti 30 asteen korotuskulman. Tulenjohdon tukena oli kolmen metrin kannalla varustettu stereoetäisyysmittari ja uusi tulenjohtotorni (engl. Destroyer Director Control Tower, DCT), joka lopulta asennettiin kaikkiin Kuninkaallisen laivaston hävittäjiin C-luokasta aina U-luokkaan saakka.
Alus saavutti koeajoissa ainoastaan 34,5 solmun nopeuden, joten siihen tuli tehdä nopeuden kasvattamiseksi muutoksia. Varsinaisissa hyväksyntätesteissä alus saavutti 37,5 solmun nopeuden.
Palvelus

Alus liitettiin palvelukseen oton jälkeen 5. toukokuuta 1927 Atlantin laivastoon. Alus oli 3. kesäkuuta–14. heinäkuuta Portsmouthin telakalla, ja sen jälkeen aloitettiin vuoden loppuun kestäneet koeajot. Koulutuksen päätyttyä alus palveli Atlantin laivastossa, kunnes se siirrettiin 28. helmikuuta 1928 telakalle huollettavaksi. Alus palasi telakalta 10. huhtikuuta, lähti HMS Ambuscaden kanssa Portsmouthista laivastovierailulle Pernambucoon, Buenos Airesiin, Valparaísoon, Callaoon, Panamaan, Kingstoniin, Bermudalle ja Faialiin ja palasi Portsmouthiin 15. elokuuta.
Amazon oli telakalla elokuusta 1936. Alus palasi palvelukseen helmikuussa 1939, jolloin se sijoitettiin torpedokoulutuskeskus HMS Vernoniin. Se liitettiin toisen maailmansodan alkaessa 18. hävittäjälaivueeseen Plymouthiin suojaamaan saattueita sekä torjumaan Englannin kanaalin sukellusveneuhkaa, ja tuossa tehtävissä se oli vuoden lopun. Alus liittyi 17. tammikuuta 1940 Gibraltarille matkanneeseen saattueeseen HG15F, josta se erkani 22. tammikuuta ja palasi Liverpooliin.
Palvelus > Taistelu Norjasta

Alus siirrettiin 8. huhtikuuta 1940 Kotilaivastoon valmistauduttaessa Norjan operaatioon. Se suojasi 27. huhtikuuta HMS Afridin kanssa Norjan rannikolle saattueen, jonka aluksista ainoastaan kaksi kykeni purkamaan lastinsa määränpäässä ilmahyökkäysten vuoksi. Seuraavana päivänä saattue joutui paluumatkalla uudelleen ilmahyökkäyksen kohteeksi. Alus hyökkäsi 29. huhtikuuta sukellusvenettä vastaan tuloksetta.
Alus saattoi  27. toukokuuta HMS Volunteerin ja HMS Fleetwoodin kanssa pahoin vaurioituneen HMS Eskimon Harstadista Britteinsaarille. Toukokuussa aluksen viirinumero vaihtui I39:ksi. Kesäkuun alussa se osallistui Norjan evakuointiin operaatio Alphabetissa.
Palvelus > Pohjois-Atlantin saattueiden suojana

Alus määrättiin 10. kesäkuuta Harwichiin 16. hävittäjälaivueen johtoalukseksi. Tehtävässä se suojasi itärannikon saattueita ja valvoi Saksan joukkojen maihinnousuvalmisteluja. Alus siirrettiin elokuussa edelleen Belfastiin sijoitettuun 12. hävittäjälaivueeseen suojaamaan saattueita Läntisen reitin alaisuudessa (engl. Western Approaches Command). Alus suojasi Atlantin saattueita, kunnes se siirrettiin marraskuussa 3. saattajaryhmään (engl. 3rd Escort Group). Se jatkoi uuden osastonsa mukana Atlantin saattueiden suojaamista vuoden loppuun.
Tammikuussa 1941 alus sijoitettiin Britteinsaarten ja Islannin välisten saattueiden suojaksi, ja siinä tehtävässä se muun muassa saattoi Färsaarten ja Britannian rannikon välisestä pohjoisesta partioalueesta vastanneita apuristeilijöitä toiminta-alueilleen. Alus siirrettiin Glasgow’ssa telakalle, mistä se palasi Islantiin sijoitettuun saattajaryhmäänsä maaliskuussa suojaamaan Atlantin saattueita. Saattajaryhmän muut alukset olivat HMS Bulldog, kolme Flower-luokan korvettia ja kolme aseistettua troolaria.
Alus lähti toukokuun alussa ryhmänsä mukana Islannista saattaakseen apuristeilijä HMS Ranpuran sekä neljä rahtialusta saattueeseen OB318. Ryhmä liittyi saattueeseen 7. toukokuuta ja suojasi sitä 7. saattajaryhmän kanssa. Saksan laivaston sukellusvene U-94 upotti kaksi rahtialusta saattueesta, jolloin Amazon hyökkäsi sukellusvenettä vastaan HMS Bulldogin ja HMS Rochesterin kanssa. Hyökkäys esti sukellusvenettä uusimasta hyökkäystään saattuetta vastaan, mutta Amazonin peräsin vaurioitui.
Seuraavana päivänä alus liittyi uudelleen saattueeseen. Sukellusveneet U-110 ja U-201 hyökkäsivät 9. toukokuuta saattuetta vastaan ja tuhosivat rahtialukset SS Bengore Headin ja SS Esmondin. Alus pelasti korvetti HMS Aubretian upottaman U-110:n eloonjääneet. Saattueen mukana Islantiin saavuttuaan alus siirrettiin telakalle korjattavaksi. Kesäkuussa palvelukseen palattuaan se liittyi ryhmäänsä ja jatkoi Pohjois-Atlantin saattueiden suojaamista.
Palvelus > Jäämeren saattueiden suojana

Alus määrättiin joulukuussa telakalle Liverpooliin, mistä se palasi palvelukseen huhtikuussa 1942 liitettynä Kotilaivastoon suojaamaan Jäämeren saattueita. Alus liittyi 12. huhtikuuta saattueen PQ14 lähisuojaukseksi hävittäjien HMS Beaglen, HMS Beverleyn, HMS Bulldogin, korvettien HMS Campanulan, HMS Oxlipin, HMS Saxifragen, HMS Snowflaken sekä sukellusveneentorjuntatroolareiden HMS Lord Middletonin, HMS Lord Austinin kanssa. Se saapui 19. huhtikuuta saattueen mukana Murmanskiin, josta se lähti 28. huhtikuuta paluumatkalle saattueen QP11 suojana. Suojueena olivat samat alukset täydennettynä HMS Foresterilla ja HMS Foresightilla. Seuraavana päivänä saattue joutui sukellusvenehyökkäykseen. Risteilijä HMS Edinburgh liittyi 30. huhtikuuta saattueeseen ja joutui sukellusveneiden U-88 ja U-456 maaliksi. Risteilijä vaurioitui pahoin torpedo-osumasta.
Saattue joutui 1. toukokuuta ilmahyökkäykseen ja hieman myöhemmin Saksan laivaston hävittäjien Z7 Hermann Schoemann, Z24 ja Z25 hyökkäyksen kohteeksi. Amazon ja HMS Beverley erkanivat 3. toukokuuta saattueesta kuljettaakseen haavoittuneet Islantiin. Sen jälkeen alus siirtyi Clydeen telakalle.
Palvelus > Operaatio Pedestal

Amazon palasi palvelukseen heinäkuussa liitettynä Greenockin saattajayksiköihin suojaamaan Atlantin saattueita. Se suojasi yhden saattueen Halifaxiin ennen kuin se irrotettiin Greenockin saattajaosastosta suojaamaan saattuetta WS21 Maltalle (operaatio Pedestal). Alus suojasi 10. elokuuta HMS Furiousia, joka kuljetti Pedestalin tueksi lentokoneita Maltalle operaatio Bellowsissa. Seuraavana päivänä alus suojasi laivaston hinaaja HMS Jauntyn tankkausosastoon (Force R). Alus suojasi 13. elokuuta vaurioituneet HMS Indomitablen ja HMS Ithurielin Gibraltarille yhdessä HMS Antelopen, HMS Wishartin, HMS Westcottin ja HMS Zetlandin kanssa.
Operaatiosta vapauduttuaan alus lähti 16. elokuuta Scapa Flow’hun. Alus suojasi 9. syyskuuta saattueen PQ18 ja palaavana saattueen QP14 suojausosastojen tankkaamiseksi perustettua tankkeriosastoa. Samalla täydennettiin norjalaisen sääaseman varastot. Alus lähti Lowesta liittyäkseen loppumatkan ajaksi saattueeseen QP14.
Palvelus > Pohjois-Afrikan maihinnousu

Alus määrättiin lokakuussa suojaamaan Gibraltarille matkaavia Pohjois-Afrikan maihinnousua valmistelevia saattueita. Alus suojasi 8. marraskuuta saattueen Oraniin, mistä vapauduttuaan se palasi Britteinsaarille.
Joulukuussa alus siirrettiin Troonissa telakalle, mistä se palasi palvelukseen huhtikuussa 1943. Alus liitettiin läntisen reitin alaisuuteen suojaamaan Atlantin saattueita. Se määrättiin huhtikuussa Freetowniin ja alus lähti toukokuussa Gibraltarille, jossa se liittyi 26. kesäkuuta Freetowniin matkaavaan saattueeseen WS31 HMS Blackmoren, HMS Bulldogin ja HMS Foxhoundin kanssa. Alus erkani 4. heinäkuuta Freetowniin saavuttuaan saattueesta aloittaen paikallissaattajantehtävät.
Palvelus > Loppupalvelus

Alus palasi lokakuussa Britteinsaarille, jossa se siirrettiin Rosythiin telakalle. Aluksen rungon todettiin olevan sopimaton avomeripalvelukseen ja alus päätettiin sijoittaa ilmavoimien maalilaivaksi.
Joulukuussa Amazon palasi palvelukseen maalilaivana, kunnes se poistettiin palveluksesta joulukuussa 1944. Se oli rakennetestauksessa tammikuusta maaliskuuhun 1945 Naval Constructive Research Establishmentissa Rosythissa.
Alus sijoitettiin poistolistalle toukokuussa 1945. Alusta kuitenkin käytettiin vedenalaisten räjäytysten testaamiseen vuoteen 1948 saakka, jolloin se myytiin BISCOlle romutettavaksi. Alus siirrettiin West of Scotland Shipbuildersille, ja se saapui romutettavaksi Trooniin Ayrshireen 6. lokakuuta 1948.
Palvelus > Aluksen päälliköt

Nigel Edward Godfrey Roper 1. toukokuuta 1939 – huhtikuu 1942
lordi Tynham huhtikuu 1942 – 30. maaliskuuta 1943
Denis Harold Palmer Gardiner 30. maaliskuuta – 1. syyskuuta 1943
George Blackler 1. syyskuuta 1943 – 3. tammikuuta 1944
--- telakalla ---
Henry Peter Byrne 10. heinäkuuta 1944 – helmikuu 1945
Colin Langsford Beale helmikuu – 5. huhtikuuta 1945
Jack Ruan Crothers 5. huhtikuuta 1945 –
William Harrison Ainsworth

| William Harrison Ainsworth |
| --- | --- |
 William Harrison Ainsworthin muotokuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. helmikuuta 1805 Manchester, Lancashire, Englanti
Kuollut: 3. tammikuuta 1882 (76 vuotta) Reigate, Surrey, Englanti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William Harrison Ainsworth (4. helmikuuta 1805 Manchester, Lancashire, Englanti − 3. tammikuuta 1882 Reigate, Surrey, Englanti) oli englantilainen kirjailija. Hän on kirjoittanut romaaneja, aiheena usein Englannin historia. Hän aloitti jo nuorena kirjailijantyön, mutta toimi myös kustannusalalla Lontoossa.
Ainsworthin maineen perustana on romaani Rookwood (1834). Sen jälkeen seurasivat Crichton (1837) ja Jack Sheppard (1839), jonka kuvaus Lontoon rikollismaailmasta sai lukijoiden suosion ja jota on esitetty usein näytelmänä. Useimmat seuraavista romaaneista käsittelevät aiheita Englannin historiasta. Ne julkaistiin ensin lehdissä.
Ainsworth oli vuodesta 1840 Bentley’s miscellanyn toimittaja. Hän perusti 1842 Ainsworth’s Magazinen ja osti 1845 New Monthly Magazinen. Kirjoituksissaan hän hyödyntää vastakohtaisuuksia ja puistattavia tilanteita. Harvinaisen kekseliäästi hän kuvaa paikkoja ja henkilöitä. Hänen merkittävimpiä romaanejaan ovat Guy Fawkes (1840), The Tower of London (1840), Saint-James’s, or the court of queen Anne (1844), The Lancashire witches (1848) ja The Star Chamber (1854). Ainsworthin viimeinen romaani ilmestyi 1881. Hänen kirjansa olivat aikoinaan suosittuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Harrison Ainsworth Wikimedia Commonsissa
Holmenkollen

| Holmenkollen |
| --- | --- |

 Holmenkollen
 Koordinaatit: 59°57′46″N, 10°39′52″E 
Valtio:   Norja
Lääni:  Oslo
Kaupunki:  Oslo
Kaupunginosa:  Vestre Aker
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Asuinalue
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Holmenkollen on mäkimaastoinen osa-alue Vestre Akerin kaupunginosassa Oslossa Norjassa. Holmenkollenin korkein kohta on 371 metriä merenpinnan yläpuolella.
Holmenkollenin kansallisareenalla järjestetään vuosittain Holmenkollenin hiihtofestivaalit, joissa kilpaillaan maastohiihdossa, yhdistetyssä, mäkihypyssä ja ampumahiihdossa. Ensimmäiset kilpailut siellä käytiin vuonna 1892.
Holmenkollenin kansallisareena oli yksi vuoden 1952 talviolympialaisten suorituspaikoista. Se on isännöinyt myös vuosien 1930, 1966, 1982 ja 2011 hiihdon MM-kilpailut, osittain vuosien 1986, 1990, 1999, 2000 ja 2002 ampumahiihdon MM-kilpailuja ja vuoden 2016 ampumahiihdon MM-kilpailut.
Holmenkollenin vanhan mäen purkaminen aloitettiin lokakuussa 2008. Tilalle rakennettiin uusi vuoden 2011 maailmanmestaruuskilpailuja varten. Uuteen hyppytorniin käytettiin sata tonnia terästä. Sen hyppylava on 60 metriä maanpinnan yläpuolella. Mäki valaistaan pimeään aikaan. Se juhlavalaistiin sini-valkoiseksi Suomen täyttäessä 100 vuotta 6. joulukuuta 2017. Holmenkollenin mäkihyppytornin yhteydessä on myös hiihtomuseo, matkamuistokauppa sekä mäki- ja pujottelusimulaattori.
Holmenkollenin metroasemalle pääsee Oslon keskustasta metrolla noin 20–30 minuutissa.
Holmenkollenin kappeli
Holmenkollenin metroasema
Holmenkollbakken
Holmenkollen on alue nro. 72.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Holmenkollen Wikimedia Commonsissa
Skiløb. Holmenkollen Peter Elfeltin lyhytfilmi vuodelta 1906 Holmenkollenin kisoista (2 min 1 s)
Partisaani

Simone Segouin, ranskalainen partisaani joka sai kiinniotettua 25 saksalaissotilasta Chartresissa, poseeraa MP-40-konepistoolin kanssa, 23. elokuuta 1944.
Partisaani on yleisnimitys sissitaistelijalle, joka kuuluu järjestäytymättömään taisteluryhmittymään.
Koska partisaanit pääsääntöisesti eivät kanna minkään taisteluorganisaation univormua tai tunnuksia, Geneven sopimuksia on vaikea soveltaa partisaaneihin. Varsinkin toisessa maailmansodassa kiinnisaadut partisaanit oli tapana teloittaa suoralta kädeltä ilman oikeudenkäyntiä. Toisen maailmansodan jälkeen vuoden 1949 Geneven sopimuksen solmimisen yhteydessä päätettiin partisaanit rinnastaa miliiseihin ja vapaaehtoisiin sotilaisiin. Tällä perusteella partisaaneja voidaan ottaa sotavangeiksi, ja heillä on oikeus kyseisen statuksen mukaiseen suojeluun, mikäli heillä on johtajana alaisistaan vastuussa oleva henkilö, heillä on määrätty ja välimatkan päästä erotettava tunnusmerkki, he kantavat aseitaan avoimesti ja mukautuvat sotatoimissaan sodan lakeihin. Mikäli nämä ehdot eivät täyty, ovat partisaanit laittomia taistelijoita vailla Geneven sopimusten tuomia oikeuksia.
Toisessa maailmansodassa kuuluisiksi tulivat neuvostopartisaanit, Ranskan vastarintaliike, Josip Broz Titon johtamat Jugoslavian partisaanit sekä serbien kuningasmieliset četnikit. Italialaiset kommunistiset partisaanit pidättivät ja teloittivat Benito Mussolinin tämän yrittäessä paeta rakastajattarensa kanssa Sveitsiin. Toisen maailmansodan jälkeen sana partisaani vakiintui tarkoittamaan yleisimmin kommunistisia toimijoita, etenkin Neuvostoliiton virallisessa kuvauksessa Suuresta isänmaallisesta sodastaan. Kuitenkin myös Baltian maiden neuvostomiehitystä vastaan taistelleita metsäveljiä kutsutaan joskus partisaaneiksi.
Suomi ja partisaanit

Partisaaneja voidaan myös lähettää vihollisvaltion rajan taakse. Jatkosodan aikana neuvostopartisaanit tekivät lukuisia hyökkäyksiä Suomen alueelle surmaten lukuisia siviilejä. Yksi tällainen oli muun muassa Laaniojan partisaanihyökkäys Inarissa 4. heinäkuuta 1943. Kaikkiaan näissä hyökkäyksissä sai surmansa 181 siviiliä, joista suurin osa oli rajaseudun kylissä tai erämaataloissa asuvia naisia ja lapsia.
Partisaanien kiinni saaminen oli työlästä ja vaarallista, koska monet aikoivat räjäyttää itsensä ja vangitsijansa käsikranaatin tai kasapanoksen avulla vangitsemisen tapahtuessa.
Partisaanisodan luonteen vuoksi suomalaiset sotilaat kohtelivat partisaaneja julmasti ja armottomasti. Heitä ei otettu vangiksi, vaan heidät oli tapana surmata suoralta kädeltä kiinnisaataessa.
Oikeustieteen tohtori Jukka Lindstedtin väitöskirjasta ilmenee, että suomalaiset tulkitsivat kiinnisaatujen partisaanien ja desanttien asioita sangen väljästi: siviilipuvun päällä ollut lumi- tai maastopuku oli jopa raskauttava tekijä, mutta jos asuun liittyi lumi- tai maastotakin kauluksessa ollut sirppi- ja vasaratunnus tai lakissa oli punatähtikokardi, asu saatettiin tulkita sotilaspuvuksi. Näin oli eritoten siksi, että talvisodassa suomalaisten sotilaiden enemmistö joutui käyttämään niin sanottua malli Cajanderia, eli siviilipukua jossa oli vain kokardi päähineessä: valtiolla oli aivan alkuaikoina mahdollisuus antaa joka miehelle vain sotilaspuvun housut, vyö ja kokardi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Partisaani Wikimedia Commonsissa
Kansanvihollisen tytär Stalinin sotasankarina. Ylen Elävä arkisto.
Holmenkollenin kappeli

| Holmenkollenin kappeli Holmenkollen kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2023.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1996
Suunnittelija:  Holger Sinding-Larsen / Arne Sødal
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Holmenkollenin kappeli (norj. Holmenkollen kapell) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1996.
Alkuperäinen kappeli valmistui vuonna 1903 Holger Sinding-Larsenin suunnittelemana ja tuhoutui tulipalossa vuonna 1992. Nykyinen Arne Sødalin suunnittelema rakennus pohjautuu pitkälti Sinding-Larsenin piirustuksiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Holmenkollenin kappeli Wikimedia Commonsissa
Holmlian kirkko

| Holmlian kirkko Holmlia kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2008.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1993
Suunnittelija:  Harald Hille
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  550
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Holmlian kirkko (norj. Holmlia kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva tiilikirkko vuodelta 1993.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Holmlian kirkko Wikimedia Commonsissa
Pommerinpaimenkoira

| Pommerinpaimenkoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  lampaiden paimennus
Muita nimityksiä:  Pommerscher Hütehund, Pomeranian Sheepdog
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 50-60 cm narttu 50-55 cm
Väritys:  valkoinen tai valkokeltainen
Pommerinpaimenkoira (Pommerscher Hütehund) on sukupuuttoon kuollut saksalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Pommerinpaimenkoira oli keskipitkäkarvainen, pitkäraajainen lammaskoira. Sen pää oli pitkä, kuono suippo ja kallo kapea. Korvat olivat riippuvat, silmät tummanruskeat ja häntä pitkä. Muihin ominaispiirteisiin lukeutuivat syvä rintakehä, suhteellisen pitkä kaula ja vähäinen otsapenger. Sallitut värit olivat puhtaanvalkoinen ja valkoinen keltaisin merkein. Uroksen säkäkorkeus oli 50–60 cm ja nartun 50–55 cm.
Alkuperä

Rotu oli kotoisin Koillis-Saksasta, minkä lisäksi jotkin puolalaiset lähteet pitävät sitä puolalaisena rotuna. 1900-luvun alussa joitain yksilöitä vietiin Englantiin työskentelemään Devonshiren maatiloille. Rodun edustajia oli näytillä Cruftissa 1930-luvulla.
Pommerinsusikoira

| Pommerinsusikoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  laumanvartija
Muita nimityksiä:  Pomeranian Wolf-dog
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  valkoinen, keltainen, harmaa tai musta
Pommerinsusikoira on sukupuuttoon kuollut saksalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Pommerinsusikoira oli kookas ja susimainen. Sen kuono oli pitkä ja korvat lyhyet ja pystyt. Häntä oli pitkä ja spiraalimaisesti kiertynyt. Karvapeite oli pitkä ja silkkinen. Väritys vaihteli valkoisesta ja keltaisesta harmaaseen ja mustaan.
Alkuperä

Rotu suojeli lampaita susien hyökkäystä vastaan.
Lyhytraajainen intiaanikoira

| Lyhytraajainen intiaanikoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Yhdysvallat ja  Kanada
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  jyrsijöiden metsästys
Muita nimityksiä:  Short-Legged Indian Dog
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  valkoinen tai valko-ruskea
Lyhytraajainen intiaanikoira (Short-Legged Indian Dog) on sukupuuttoon kuollut kanadalais-yhdysvaltalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Lyhytraajainen intiaanikoira oli kaikista Amerikan alkuperäisasukkaiden roduista tyypiltään lähimpänä terrieriä. Sitä kuvailtiin eurooppalaisen turnspit-rodun näköiseksi. Sillä oli kookas pää, pitkä runko, lyhyet raajat ja keskipitkä karvapeite. Väritys oli joko valkoinen tai valkoinen ruskein laikuin. Lyhyiden raajojen uskottiin kehittyneen, jotta rotu sopeutuisi kanootilla liikkumiseen – matalassa veneessä lyhytraajainen koira oli helpompi hallita.
Luonne ja käyttäytyminen

Vuonna 1829 John Richardson kuvaili lyhytraajaista intiaanikoiraa älykkääksi ja villiksi.
Alkuperä

Lyhyiden raajojensa ansiosta rodusta jalostui taitava pienten maanisäkkäiden, kuten majavan ja metsämurmelin, metsästäjä. Kun se ei ollut työkäytössä, se toimitti naisten ja lasten seuralaisten virkaa. Viimeinen näköhavainto lyhytraajaisesta intiaanikoirasta on vuodelta 1877, ja 1800-luvun loppuun mennessä se vaikutti jo kuolleen sukupuuttoon.
Sonera Zed

Sonera Zed oli Soneran perustama palvelu, joka tarjosi matkapuhelimiin logoja, soittoääniä, kuvaviestejä, keskustelu- ja uutispalveluita lähinnä tekstiviestien (SMS) kautta. Aluksi sen kaavailtiin toimivan myös WAP-alustoilla. Siitä tehtiin Soneran tytäryhtiö vuoden 2000 alusta.
Vuonna 2002 Yahoo osti 5 prosenttia Zedistä. Myöhemmin samana vuonna Sonera ja Telia yhdistyivät TeliaSoneraksi.
Vuonna 2004 Yahoo käytti oikeuttaan myydä kaikki omistamansa 16 % Zedin osakkeista takaisin TeliaSoneralle. Sonera Zed Oy:stä tuli Soneran kokonaan omistama tytäryhtiö.