Naapuruussopimus
Sopimuksen synty

Naapuruussopimuksen tausta on kahdessa eri sopimushankkeessa, jotka käynnistettiin syksyllä 1991 muutamia kuukausia ennen Neuvostoliiton hajoamista: Suomi halusi yhtäältä korvata vanhan YYA-sopimuksen Neuvostoliiton kanssa solmittavalla löyhemmällä “sopimuksella hyvästä naapuruudesta ja yhteistyöstä” ja toisaalta solmia perussopimuksen Venäjän neuvostotasavallan kanssa, sillä siitä oli tulossa merkittävä itsenäinen toimija.
Sopimus Neuvostoliiton kanssa valmisteltiin ensin, ja sitä koskeneet neuvottelut käytiin lokakuun puolivälissä 1991 Moskovassa ja marraskuun alussa Helsingissä. Suomen valtuuskuntaa johti ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö Jaakko Blomberg, Neuvostoliiton valtuuskuntaa varaulkoministeri Juri Derjabin. Sopimuksesta päätettiin lähtökohtaisesti jättää pois YYA-sopimukseen kuuluneet sotilaalliseen yhteistyöhön velvoittavat artiklat; ainoastaan sotilaallisen avun antaminen toiseen osapuolueen kohdistuvalle hyökkäykselle tai oman alueen luovuttaminen sellaiseen kiellettiin. Suomen toiveesta muun kuin sotilaallisen avun antamista hyökkäykseen ei erikseen kielletty, koska siitä arveltiin voivan tulla ongelma Suomen mahdollisen EY-jäsenyyden toteutuessa, sillä periaatteessa jopa EY:n asettamat talouspakotteet voitaisiin tulkita ”muuksi avuksi”.
Sopimusneuvotteluihin vaikutti Suomessa virinnyt julkinen keskustelu Karjalan palauttamisesta. Suomen valtiojohdolla ei ollut mitään aikomusta vaatia aluepalautuksia, mutta yleisen mielipiteen vuoksi se ei myöskään halunnut sopimukseen mainintaa vuoden 1947 Pariisin rauhassa solmittujen rajojen pysyvästä muuttumattomuudesta, mitä Neuvostoliitto taas toivoi. Toisaalta Neuvostoliiton ehdottama artikla olisi voinut suojata myös Suomea siinä tapauksessa, että äärikansallismielisen Vladimir Žirinovskin kaltaiset henkilöt nousisivat tulevaisuudessa valtaan Neuvostoliitossa tai Venäjällä ja vaatisivat Suomen alueita. Lopulta päädyttiin kompromissina muotoiluun, jonka mukaan maiden välinen raja säilyisi samana ETYKin päätösasiakirjan mukaisesti – mikä mahdollisti yhteisymmärryksessä tapahtuvat muutokset – eikä myöhempää aluevaatimusten esittämistä erikseen kielletty.
Venäjän kanssa solmittavasta poliittisesta perussopimuksesta neuvoteltiin Moskovassa marraskuun lopulla 1991, ja siihen päätettiin kopioida Neuvostoliiton kanssa jo neuvotellun sopimuksen turvallisuuspoliittiset pääkohdat ja artiklat. Suomalaisten toiveesta tähän sopimukseen lisättiin myös artikla Venäjällä asuvien suomalaisten ja suomensukuisten kansojen omaperäisyyden kuten kielen ja kulttuurin suojelemisesta. Venäjä hyväksyi artiklan sillä ehdolla, että siitä tehtiin vastavuoroinen ja siten myös Suomessa asuvia venäläisiä koskeva.
Suomen ja Neuvostoliiton välinen sopimus oli määrä allekirjoittaa Moskovassa 18. joulukuuta 1991, mutta tilaisuus peruttiin viime hetkellä Venäjän johdon asetuttua vastustamaan sitä, sillä Neuvostoliiton loppu oli jo aivan lähellä. Uudessa tilanteessa kaksi sopimusluonnosta yhdistettiin, mikä oli vaivatonta, sillä ne olivat pitkälti yhteneviä lukuun ottamatta Venäjän kanssa valmisteltuun luonnokseen liittyneitä lisäartikloja. Naapuruussopimuksen allekirjoittivat Suomen pääministeri Esko Aho ja Venäjän varapääministeri Gennadi Burbulis Helsingissä 20. tammikuuta 1992. Samassa yhteydessä allekirjoitettiin myös sopimukset maiden välisestä kaupasta ja taloudellisesta yhteistyöstä sekä lähialueyhteistyöstä. Lisäksi Suomi ja Venäjä vahvistivat noottien vaihdolla YYA-sopimuksen rauenneen. Venäjän presidentti Boris Jeltsin olisi halunnut allekirjoittaa naapuruussopimuksen henkilökohtaisesti, mutta hänen Suomen-vierailunsa olisi voinut toteutua vasta maaliskuussa eikä Suomi halunnut viivyttää asiaa niin kauan, joten Jeltsin suostui luopumaan toiveestaan. Naapuruusopimus ratifioitiin 26. kesäkuuta, ja se tuli voimaan 11. heinäkuuta 1992.