Vukovarin piiritys
Vukovarin puolustautuminen serbejä vastaan

Vukovarin taistelu oli ylivoimaisesti ankarin taistelu Kroatian sodassa.lähde? Se ei ole suotta ollut tiedotusvälineiden mielenkiinnon kohde ja myöhemmin sotilaallisen tutkimuksen aihe. Puolustajien, kansalliskaartin 204. prikaatin taistelumotivaatio oli hyvä ja he olivat kekseliäitä, vaikkakin heikosti aseistettuja ja vähälukuisia hyökkääjiin verrattuna. Kaupunki oli käytännössä saarrettu jo elokuun puolivälissä. Saartajina olivat 12. armeija ja 1. panssaroitu mekanisoitu divisioona. Ensimmäinen liittoarmeijan tykistötuli osui kaupunkiin 24. elokuuta. Seuraavana päivänä, 25. elokuuta, serbijoukot alkoivat saartaa kaupunkia. Vukovarin puolustusta johti elokuun puoliväliin Tomislav Merčep, sitten Blago Zadro ja 1. syyskuuta alkaen myös Mile Dedaković ("Haukka"). Taistelu laantui hieman muutaman päivän kuluessa saarrosta. Kaupungissa oli noin 15 000 asukasta ja ruokaa kuukaudeksi.lähde?
Serbien suurhyökkäyksessä 14.–20. syyskuuta 1991 kaupungin puolustajat tuhosivat 130 panssaria ja panssaroitua miehistönkuljetusvaunua muun muassa Tripnjan tielle, josta tuli "tankkien hauta". 21. syyskuuta armeija hyökkäsi voimakkaasti Vukovarissakin. 1. lokakuuta alkaen Serbian lähettämässä liittoarmeijan kolonnassa saapui uusia serbijoukkoja Vukovarin rintamalle, missä oli ankaria taisteluja. Liittoarmeija aikoi vapauttaa kaupunkiin saarretut sotilaansa. 1. lokakuuta – 3. lokakuuta serbit valtasivat kaupungista lounaaseen sijaitsevan Marincin kylän ja katkaisivat ainoan Vukovariin vievän huoltotien, joka kulki serbijoukkojen lomitse. Yritykset purkaa saarto jatkuivat lokakuun puolivälistä marraskuun puoliväliin asti ilman menestystä. EY:n tarkkailijat kehottivat Kroatiaa lopettamaan hyökkäykset saarron purkamiseksi lokakuun keskivaiheilla. Serbikomentaja eversti Mile Dedaković siirrettiin Vinkovciin ja hänen alaisensa majuri Branko Borkovićiin lokakuun alussa.
9. lokakuuta oli käynyt selväksi, että varsinkaan Vukovarissa tulitauot eivät pitäneet, sodalla oli täällä oma lakinsa, kosto oli herkässä. Näihin aikoihin Vukovarin taistelut olivat koko sodan kiivaimpia. 11. lokakuuta liittoarmeija esti avustussaattueen saapumisen Vukovariin. 16. lokakuuta kaupungin kuuluisa puolustaja Blago Zadro kaatui. Tällöin liittoarmeija hyökkäsi pohjoisiin esikaupunkeihin, muun muassa Borovo Naselje vallattiin ja taistelut siirtyivät Vukovarin esikaupunkeihin, missä käytiin taisteluja talo talolta. Blago Zadron tilalle tuli toinen johtaja, Branko Borković.
Marraskuun alussa serbit siirsivät päämajansa aivan kaupungin läheisyyteen ja johtivat hyökkäystä Luzacin esikaupunkiin sieltä. Hyökkäyksessä serbijohtaja Mladen Bratić kuoli, mutta hyökkäys onnistui, kun kroaattien panssarintorjunta-aseiden ammukset loppuivat. Bratićin tilalle tuli Života Panić, jonka oli määrä järjestää sekasortoon ajautunut armeija. 4. marraskuuta ilmavoimat hyökkäsivät 65 kertaa kroaattien asemiin ja maajoukot etenivät muutaman sadan metrin päähän Vukovarin keskustasta.
10. marraskuuta tienoilla kaikki esikaupungit kahta lukuun ottamatta olivat serbien hallussa. 11. marraskuuta Bogdanovci siirtyi serbeille. 12. marraskuuta serbit aloittivat valtavan hyökkäyksen, joka onnistui toisella kertaa. Puolustajat jakautuivat kahteen saarekkeeseen: Lužacin ja Tonavan väliin sekä pitkin Vuka-jokea kaupungin keskustasta hieman sivuun. Kroaatit puolustivat vielä kaupunkia, mutta ilman ruokaa ja ampumatarvikkeita; kroaatit jakautuivat pieniin ryhmiin ja murtautuivat länteen. Kaksi ryhmää Borovo Naseljessaa ja Mitnicassa joutui antautumaan marraskuun 16. päivänä. Tuona päivänä oli 13. tulitauko. 18. marraskuuta serbitaistelijat olivat 400 metrin päässä Vukovarin sairaalasta, jossa oli Ivan Fattorinin johtama hoitoryhmä. Fattorini uhkasi sairaalan henkilökunnan tekevän itsemurhan vihollisen saapuessa. Liittoarmeija saapui sairaalaan ja lajitteli seuraavan seitsemän tunnin aikana vangittavat vapautettavista. Vangittaviin kuului kaksi kroaattilääkäriä ja 300 hoidettavana ollutta kansalliskaartilaista.