Erkki Kurenniemi
Soitinsuunnittelu

Kurenniemen ura soitinsuunnittelijana alkoi Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksessa lukuvuoden 1961–1962 aikana. Musiikkitieteen opiskelijoiden Erkki Salmenhaaran, Ilkka Oramon ja Ilpo Saunion aloitteesta professori Erik Tawaststjerna kutsui Kurenniemen rakentamaan yliopistolle elektronisen musiikin studion. Kurenniemi toimi laitoksen vapaaehtoisena assistenttina, eli hän ei saanut työstään palkkaa.
Kurenniemen studiosuunnitelma perustui ajalle tyypillisestä studiosta poiketen digitaaliseen ohjauslogiikkaan ja automaatioon. Vuosina 1964–1967 studion keskeisenä äänen ohjaus-, tuotto- ja muokkausyksikkönä toimi niin kutsuttu Integroidun syntesoija, jonka suunnittelun esimerkkinä toimi pikemminkin 1950-luvulla valmistunut RCA:n digitaaliohjattu syntetisaattori kuin esimerkiksi Robert Moogin jänniteohjatut syntetisaattorit. Yliopiston studiosuunnittelun ohessa Kurenniemi rakensi sähköisiä soittimia muun muassa avantgardetaiteilija M. A. Nummiselle, säveltäjä Osmo Lindemanille ja ruotsalaiselle säveltäjälle Ralph Lundstenille. Tunnetuin Kurenniemen soittimista lienee Sähkökvartetti, jota kuullaan M. A. Nummisen kappaleessa ”Kaukana väijyy ystäviä” (1968). Kunnianhimoisin Kurenniemen hankkeista oli sarja digitaalisia DIMI-syntetisaattoreita, joita valmistamaan perustettiin Digelius Electronics Finland Oy vuonna 1970.
Kurenniemen rakentamille soittimille yhteistä on paitsi digitaaliohjauksen varhainen käyttö myös sekvensserien yhdistäminen syntetisaattoreihin. Syntetisaattoreissaan hän käytti myös ensimmäistä kertaa täysin digitaalista laskuripiireihin perustuvaa lähestymistapaa säveltaajuuden määrittämiseksi. Soitinsuunnittelussaan Kurenniemi tutki myös digitaalisen muistin toteuttamista – ensimmäisen digitaalisen muistin hän rakensi Osmo Lindemanin tilaamaan Dicoon (1969).
Teknologisten sovellusten kehittelyn ohessa Kurenniemi tutki soitinsuunnittelussaan myös erilaisia soitinten ohjausmenetelmiä. Esimerkiksi Dimi-O (1971) perustuu optiseen liitäntään, jonka tarkoituksena oli alun perin lukea nuotteja graafisesti. Tämän lisäksi soittaja voi ohjata Dimi-O:ta joko perinteisesti koskettimistolla tai videokameran välityksellä. Soitinta käytettiin myös yhteistyössä tanssijan kanssa, jolloin tanssijan liikkeet muuttuivat musiikiksi (katso jäljempänä "Elokuvat, media ja videotaide"). Dimi-O on siis varhainen esimerkki vuorovaikutteisesta soittimesta. Amerikkalaisen Manford L. Eatonin biomusiikin innoittamana Kurenniemi suunnitteli myös biopalaute-ilmiöön perustuvia soittimia – esimerkiksi Dimi-S:n (Seksofoni, 1972) äänenohjaus perustuu ihon sähköjohtavuuteen ja Dimi-T (Elektroenkefalofoni, 1973) puolestaan aivojen sähkötoiminnasta mitattavaan signaaliin.
Työskenneltyään vuosikausia muissa yhteyksissä Kurenniemi palasi digitaalisten soittimien rakentamiseen 2000-luvun puolessavälissä, kun kansainvälinen kiinnostus hänen uraauurtavaa työtään kohtaan kasvoi. Vuonna 2005 hän suunnitteli ja toteutti yhteistyössä elektronisten järjestelmien suunnittelijan Thomas Carlsonin kanssa uuden Dimi-soittimen, jonka äänentuotto perustuu Kurenniemen 1980-luvulta alkaen kehittelemään matemaattiseen harmonioiden teoriaan (katso jäljempänä "Tieteellinen toiminta"). Dimi-H on ohjelmistopohjainen instrumentti, jossa soittaja voi valita ”nuotteja ilmasta” käyttäen rajattua kameran kuvaamaa 3D-tilaa.