stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanhasen II hallitus
Ympäristöpolitiikka > Metsäpolitiikka

Hallitus esitti takautuvasti puutuloon 50 %:n verohuojennusta 1.4.–31.12.2008 ja 25 % vuonna 2009. Arvioitu kustannus oli 170 milj. € vuonna 2008 ja 85 milj. € vuonna 2009. Lisäksi aiemmin päätettiin ensiharvennushakkuiden verovapaus 1.4.–31.8.2008.
Ympäristöpolitiikka > Ympäristöhallinto

TEM 2010 –kehittämisohjelman tavoitteena oli siirtää kemikaalivalvonta (SYKE), elintarvikevalvonta (Evira) ja terveysvalvonta (Valvira) Tukesiin. Tavoitteena oli, että Tukes hoitaisi kaiken kemikaalivalvonnan vuoden 2011 alusta. Samanaikaisesti valmisteltiin kaivoslain valvonnan siirtoa Tukesiin ja Tukesin siirtoa Tampereelle valtion alueellistamisohjelman mukaisesti. Joustavuutta lisättiin ja rakennusteollisuutta tuettiin siirtämällä Tukesin viraston tiloja Pasilaan ja Tampereella Technopolis Oy:n uudisrakennukseen. Hallituksen tavoitteena oli siirtää puolet Tukesin henkilötyöpaikoista ja kolmasosa johdosta, hallinnosta ja tutkimuksesta Tampereelle.
Ympäristöpolitiikka > Ympäristöpolitiikkaa koskevat lait

Hallitus hyväksyi ympäristönsuojelulain muutoksen, jonka mukaan haihtuvia orgaanisia yhdisteitä käyttävät pienet asfalttiasemat, polttoaineiden jakeluasemat ja 20–50 MW voimalaitokset eivät tarvitse enää erillistä toimintalupaa. Lainmuutoksen tarkoitus oli vähentää viranomaisten määrää valtion tuottavuusohjelman mukaisesti.
Ympäristöpolitiikka > Ympäristöpolitiikkaa koskevat lait > Fosfaattia sisältävien pesuaineiden kielto

Hallitus valmisteli fosfaattia sisältävien pesuaineiden myyntikieltoa. Erityisen merkityksellinen kielto on haja-asutusalueille, joilla fosforikuormituksen osuus on reilut kymmenen prosenttia kaikesta ravinnekuormituksesta. Fosfaattipesuaineiden markkinaosuus Suomessa oli jo pudonnut muutamaan kymmeneen prosenttiin. Suomi halusi vaikuttaa EU:n laajuiseen fosfaattipesuaineiden kieltoon ja nopealla aikataululla edesauttaa fosfaatittomien tai vain vähän fosfaattia sisältävien pesuaineiden yleistymistä Itämeren alueella.
Ympäristöpolitiikka > Ympäristöpolitiikkaa koskevat lait > Kaivoslaki

TEM valmisteli kaivoslain esitystä 2009. Aiempi kaivoslaki oli vuodelta 1965. Esitys tuli eduskuntaan syksyllä 2009. Tukes on vastannut kaivosten turvallisuudesta. Lakimuutosesityksen mukaan Tukes tulisi vastaamaan kaikesta kaivostoiminnan valvonnasta, malminetsinnästä, kaivosluvista sekä turvallisuuden valvonnan. Lakiesitykseen sisältyivät ympäristöasiat, maanomistajan oikeudet ja kunnan vaikuttamismahdollisuudet. Valtausoikeudet korvautuisivat valtausluvalla. Valtaajan velvollisuuksista ja oikeuksista säädettäisiin tarkemmin. Kaivoksen perustamiseen tarvittaisiin kaivoslupa. Kaivoslakimuutoksen tuli valmistua vuoteen 2011 mennessä.
Thorsten Renvall

Thorsten Renvall 1911
Claes Thorsten Gustaf Renvall (aik. Renwall) (13. maaliskuuta 1868 Turku – 5. marraskuuta 1927) oli vanhaan suomalaiseen sivistyssukuun kuulunut biologi,  lintutieteilijä ja itsenäisyysmies.
Elämänvaiheet

Renvallin isä oli tuomiorovasti, sittemmin arkkipiispa Torsten Thure Renvall ja äiti Renvallin toinen vaimo Amanda Sofia Limnell (1837–1915). Hänen veljensä oli kansanedustaja Heikki Gabriel Renvall. Renvall avioitui kahdesti. Ensimmäisessä avioliitossaan ruotsalaisen vapaaherrattaren Harriet Clara von Platenin kanssa kanssa hänellä oli kolme lasta. Myöhemmin hän oli naimisissa Anna Agneta Karlssonin kanssa.
Renvall rakennutti Sääksmäkeen, keskiaikaisen kivikirkon naapuriin, mustan kansallisromanttisen Harjula-nimisen hirsihuvilan, joka valmistui kesällä 1913. Huvilan todennäköisesti suunnitteli hänen ystävänsä ja koulutoverinsa Lars Sonck. Renvallin huvila, nykyinen puutarhakahvila Tervapääsky, on kesäisin heinäkuussa avoinna puutarha- ja kulttuurikahvilana vierailijoille.
Ura

Renvall valmistui ylioppilaaksi  Turusta 1888, filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1893 ja väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta 1911. Hän opiskeli myös Uppsalassa ja keräsi kasveja muun muassa Egyptissä. Hän teki elämäntyönsä aluksi Käkisalmessa ja sittemmin pääasiallisesti Turussa suomalaisen ja myöhemmin ruotsalaisen lyseon luonnonhistorian kollegana. Viimeksi hän toimi Helsingin ruotsalaisen lyseon lehtorina vuoteen 1927 saakka.
Suomen sisällissotaan Renvall osallistui Uudenkaupungin suojeluskunnan mukana kevättalvella 1918 Ahvenanmaalla. Sodan aikaisesta monimutkaisesta Ahvenanmaan tilanteesta hän on kirjoittanut  muistelmat Skuggornas bok ja Nya blad tilla skuggornas bok.
Kesällä 1918 hän toimi ensimmäisen Petsamoon suuntautuneen vapaaehtoisten sotaretken johtajana ja rajavartioston komendanttina. Hänen adjutanttinaan toimi tuolloin taiteilija Jalmari Ruokokoski.
Renvall julkaisi runsaasti 1890-luvulta lähtien sekä suomeksi että ruotsiksi, mm Suomen retkeilyfaunan (1915, 2. painos 1929). Renvall oli aktiivinen itsenäisyysmies, poleeminen lehtikirjoittaja ja yhteiskunnallinen vaikuttaja veljensä tavoin, sekä Turun eläinsuojeluyhdistyksen ja Turun Sanomien perustajia. Hän oli myös luonnonsuojelun, erityisesti lintujen suojelun, uranuurtajia Suomessa.
Merkitys

Timo Vuorisalo ja Juha Tiainen kirjoittavat Renvallin merkityksestä lintutieteilijänä: "Valtakunnallisesti tunnetuimmaksi turkulaiseksi ornitologiksi nousi 1800-luvun lopulla lehtori, filosofian tohtori Thorsten Renvall. R:n ansiot eivät liity niinkään lintututkimuksiin kuin lintutietouden popularisointiin. Tunnetuimpia ovat hänen retkeilyoppaansa Suomalainen retkeily-fauna ja sen uusintalaitokset. Nämä ovat edelleen poikkeuksellisia suomalaisten kenttäoppaiden joukossa siksi, että lajien tunnistamiseen opastetaan niissä elinympäristön ja värityksen yleiskuvan perusteella. R:n kirjoitustyyli on värikästä ja eloisaa, mihin luultavasti perustuu myös hänen kirjojensa suosio".
Teoksia

"Hyödylliset ja wahingolliset linnut Suomessa". Kansanvalistus-seuran kirjasia 95. Helsingissä, 1896.
"Kort framställning af våra för landtmannen nyttiga och skaldiga fågelarter". Folkupplysningssällskapets skrifter, 1896.
"Suomalainen retkeilyfauna". 1899.
"Muurilan kappelin luonto ja erittäin sen putkilo-kasvisto". Kansanvalistusseura, 1897.
"Penndrag", 1899.
"Däggdjurslefvern, dess form och flikar speciellt hos gnagarne". Diss, Helsingfors Universitet, 1903.
"Grundlagen af den systematiska ornitologins utveckling" 1904.
"Strängaspel". Dikter. Soderström, Helsingfors, 1906.
"Fågelbiologiska skizzer". 1909.
"Wahingolliset eläimet ja metsästyslakimme turvattomat". 1912.
"Suomen retkeilyfauna". WSOY, 1916.
"Piirteitä lintujen elämästä". Gummerus, 1916.
"Skuggornas bok". Sanningen om Nystadkårens expedition till Åland år 1918: en ledning till Ålandsseparatismens utveckling. Åbo, 1922.
" Nya blad till Skuggornas bok". Åbo, 1924.
Lähteet ja aiheesta muualla

Kuka kukin oli: Thorsten Renvall
Timo Vuorisalo & Esa Lehikoinen & Risto Lemmetyinen: Thorsten Renvall (1868-1927) - Suomen rekteilyfaunan isä. Luonnon tutkija 118(2014): 61 - 70.
Annamaija Kuuliala: Varrella Sääksmäen vienojen vesien. Kirjoja ja kirjailijoita Sääksmäeltä. Sääksmäki-seura, 1988.
Harjula, Mirko: "Venäjän Karjala ja Muurmanni 1914 1922. Maailmansota, vallankumous, ulkomaiden interventio ja sisällissota". SKS, 2007.
Eero Kuussaari: Taistelu Petsamosta. Helsinki 1939.
Jussi Niinistö: Heimosodat. WSOY, 2006.
Vuorisalo, Timo & Tiainen, Juha: Kaupungin linnut  - stadens fåglar. Turku, 1993.
Kuka kukin oli 1936.
Glory Leppänen:  Arkkipiispan perhe ja Aino Ackte. 1966.
Arja Maunuksela: Tervapääskyn siivellä. Glorian antiikki 5/2011, s. 42-47.
Mies Reenkola: Mammanpojasta naistenmieheksi.
Eira Paunu: Torsten Thure Renvall. Elämä ja toiminta. Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia 52. Helsinki, 1952 (diss.).
Joel Lehtonen: Putkinotkon herra. Joel Lehtosen kirjeitä Sylvia Avellanille, toim. Pekka Tarkka.
Liisa Niinikangas: Tervapääskyn siivellä - Thorsten Renvallin ja hänen huvilansa tarina, 2013, 2. p. 2014.
Ensimmäisen suomalaisten Petsamon retken esikunta Rovaniemellä. Eturivissä: Thorsten Renvall, Johan Bäckman, Julius Niemura, Jalmari Ruokokoski. Arvi Vinberg ja Hjalmar Mehring, takarivissä: Ellen Id, Elvi Halleen, Helge Aspelund, Ester Fogelberg
Saab 99

| Saab 99 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ruotsi  Suomi
Valmistaja:  Saab
Valmistusvuodet:  1968–1984
Tuotantomäärä:  588 643 kappaletta
Korimalli:  3-ovinen combi coupé 5-ovinen combi coupé 2-ovinen sedan 4-ovinen sedan
Luokka:  D-segmentti
Muotoilija:  Sixten Sason
Seuraaja:  Saab 900 Saab 90
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  5
Iskutilavuus:  1709 cm³ (1968–1971), 1854 cm³ (1970–1974), 1985 cm³ (1972–1984)
Teho:  64 kW (87 hv, 1968) – 107 kW  (145 hv, 1977-1980)
Polttoaine:  bensiini petroli (1979–)
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Mitat
Pituus:  4350 mm
Leveys:  1680 mm
Korkeus:  1450 mm
Saab 99 on Saabin vuosina 1968–1984 valmistama ylemmän keskiluokan automalli. Saab 99 esiteltiin vuoden 1967 lopussa. Vanhempaa Saab 96:ta isomman mallin sarjatuotanto alkoi Ruotsissa seuraavan vuoden alussa. Auto oli alun alkaen täysin uusi tuotantomalli, eikä se perustunut aikaisempiin Saabeihin. Moottorina oli eteen pitkittäin asennettu Triumphin 1,7 -litrainen 4-sylinterinen bensiinimoottori, joka tuotti 87 hv. 99-malli sisälsi modernia tekniikkaa, kuten levyjarrut kaikissa pyörissä, hammastanko-ohjaus ja energiaa sitovat kolarissa kokoonpainuvat vyöhykkeet edessä ja takana. Virtalukko oli myös perinteinen Saabin vaihteistolukko, ja koska vaihteenvalitsin sijaitsi lattialla, oli virtalukko sijoitettu etuistuinten väliin, mikä on myöhemmin ollut tunnusomainen piirre useimmissa Saab-malleissa. Mallin tuotanto Suomessa alkoi vuonna 1970 Uudenkaupungin autotehtaalla.
1970-luvulla moottorivalikoimassa olivat Triumphilta isompi 1,85-litrainen sekä merkin oma 2,0-litrainen, joka esiteltiin urheilullisen EMS-erikoismallin myötä. Vuosikymmenen lopussa Saab oli ensimmäisten joukossa asentaessaan turboahtimen henkilöautoon. 1974 ruotsalainen autotehdas toi markkinoille tilavan Saab 99 Combi Coupén. Koko tuotannon ajan 99:n parannukset koskivat myös turvallisuutta aina etuvalojen pesureista erinäisiin korin rakenteiden vahvistamisiin. 1980-luvulle tultaessa auton tuotantoa supistettiin uuden Saab 900:n myötä, ja vuonna 1984 valmistuivat viimeiset Saab 99:t, joissa oli jo runsaasti uudemman 900-mallin osia. Tuotantoa pitkitettiin kahden mallin (99 ja 900) yhdistämisellä Saab 90:ksi, mutta kyseisen ”jatkomallin” myynti jäi lopulta vähäiseksi. Kaiken kaikkiaan Saab 99:ää valmistettiin hieman alle 600 000 yksilöä, joista 10 607 oli Turbo-malleja.
Markkinoinnissa Saab korosti automallin turvallisuutta ja soveltuvuutta pohjoisen olosuhteisiin.
Saab 99 Turbo

Saab 99 Turbo (1977–1980) aloitti aikanaan ensimmäisenä (vuonna 1977) sarjatuotantomalleissa turbomoottorin käytön. Auto esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä vuonna 1977. Sitä ennen BMW ja Porsche olivat julkistaneet turbomoottoreilla varustellut mallinsa, mutta vasta Saab toi moottorit, jotka soveltuivat myös siviilikäyttöön. Autossa oli Garrett T3 -turboahdin, jolla saatiin kasvatettua auton suorituskykyä lähes 25%. Tarkoituksena ei ollut korkea huipputeho vaan hyvä ohituskiihtyvyys, mutta alkuvuosien ongelmana oli turbon suppea-alainen toiminta, josta seurasi niin sanottu ”turbopotku”. Turbo-malleja on rekisteröity Suomeen aikanaan 203 kpl.
Saab 99 Petro

Vuonna 1979 esiteltiin petrolia ja bensiiniä automaattisesti yhdistelevä 99-malli. Taustana oli 1970-luvun lopun öljykriisi, joka herätti Suomessa ajatuksia polttoaineomavaraisuudesta. Alun perin ajatuksena oli käyttää bensiinin ohella metsäteollisuuden sivutuotteena saatavaa puupohjaista tärpättiä, ja tähän tarkoitukseen säädettiin ratkaisulle edullisia verolakeja. Saab 99 Petro ja samalla moottorilla varustettu Talbot Horizon käyttivät maantieajossa petrolia, mutta kylmäkäynnistyksessä, sen jälkeisessä lämpiämisvaiheessa, suuressa kuormituksessa ja kiihdytyksissä bensiiniä. Petrolikäyttöisiä Saabeja ja Horizoneja valmistettiin Uudenkaupungin autotehtaalla yhteensä kuutisen tuhatta, kunnes valmistus lopetettiin 1984 muun muassa huoltamoverkostoa pyörittävän öljyteollisuuden vaatimuksesta: vähän kysytyn petrolin jakelu asemilla oli kannattamatonta.
Saab 99 GLE Finlandia

Saabin Uudenkaupungin autotehtaalla suunniteltiin 1970-luvun jälkipuoliskolla Saab 99 GLE:n 20 senttimetrillä pidennetty limusiiniversio. Sitä rakennettiin vain muutama kappale suomalaisyritysten ja -kaupunkien edustuskäyttöön.
Saab 99 (prototyyppi)
Saab 99 (1969)
Saab 99 (1969), moottori
Saab 99 (1973)
Saab 99 GLE Combi coupé (1978)
Saab 99 Turbo
Saab 99 Turbo (sisätilat)
Saab 99 Turbo Rally (Stig Blomqvistin)
WRC voitot

|   #   | Kausi | Osakilpailu | Kuljettaja | Kartanlukija | Malli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1977 |  Ruotsin ralli |  Stig Blomqvist |  Hans Sylván | Saab 99 EMS |
| 2 | 1979 |  Ruotsin ralli |  Stig Blomqvist |  Björn Cederberg | Saab 99 Turbo |
Paneurooppalainen piknikki

Paneurooppalaisen piknikin unkarinkielinen juliste.
Paneurooppalainen piknikki oli Itävallan ja Unkarin välisellä rajalla Sopronin kaupungin lähellä 19. elokuuta 1989 pidetty mielenosoitus rauhan ja vapaan liikkumisen puolesta. Maiden yhteisesti hyväksymänä symbolisena rauhaneleenä Sankt Margarethen im Burgenlandin (Itävallassa) ja Sopronkőhidan (Unkarissa) välisen tien sulkeva raja avattiin kolmeksi tunniksi.
Jo aiemmin 27. heinäkuuta 1989 Itävallan ulkoministeri Alois Mock ja hänen unkarilainen virkaveljensä Gyula Horn murtautuivat yhdessä raja-aidan läpi korostaakseen Unkarin 2. toukokuuta 1989 tekemää päätöstä purkaa rajalla olleet valvontajärjestelmät.
Piknikkiä pidetään merkittävänä tapahtumana ketjussa, joka lopulta johti Saksan jälleenyhdistymiseen.  Tapahtuman järjestivät Unkarin oppositiopuolueen Demokraattisen foorumin jäsenet yhdessä kansainvälisen Paneurooppa-liikkeen kanssa. Tapahtumaan osallistuivat Paneurooppa-liikkeen puheenjohtaja Otto von Habsburg, Unkarin ulkoministeri Gyula Horn ja Unkarin järjestelmämuutoksessa vaikuttanut reformikommunisti Imre Pozsgay. Paneurooppa-liikkeen apulaispääsihteeri Walburga Habsburg Douglas toimi piikkilangan leikkaajana ja avasi rajan. Muistotapahtumaa paikalla vietetään vuosittain 19. elokuuta.
Erich Honecker kuvasi tapahtumaa Daily Mirror -lehdelle 19. elokuuta 1989 seuraavasti:
»…Habsburg jakoi esitteitä aivan Puolan rajan tuntumassa, kutsuen itäsaksalaisia lomanviettäjiä piknikille. Kun he saapuivat, heille annettiin lahjoja, ruokaa ja Saksan markkoja, ennen kuin heidät houkuteltiin muuttamaan länteen…»
Yli 600 itäsaksalaista käytti tilaisuutta kulkea Rautaesirippuun syntyneen aukon läpi ja paeta länteen. Tilaisuuden järjestäjät olivat jakaneet mainoksia tiedottaakseen asiasta. Kasvavasta väkimäärästä ja saamistaan käskyistä huolimatta unkarilaiset rajavartijat pysyivät rauhallisina eivätkä ampuneet rajan yli pyrkineitä.
Paneurooppalaisen piknikin muistomerkki Itävallan ja Unkarin rajalla. Se pystytettiin kesäkuussa 2009 eli 20 vuotta tapahtuman jälkeen.
Ylesieurooppalaisen piknikin jälkeen Unkari sulki rajansa kolmeksi vikoksi. Tässä vaiheessa hieman kauempana tuhansia itäsaksalaisia odotti vuoroaan, mutta he eivät uskoneet, että raja tultaisiin avaamaan. Rajan ylittäneiden määrä jäi muutamaan sataan. Seuraavina päivinä Unkari lisäsi rajavartijoiden määrää, ja vain muutamia ihmisiä pääsi rajan yli. 11. syyskuuta 1989 pääministeri Miklós Némethin päätöksellä Unkari lopulta avasi rajansa pysyvästi Saksan demokraattisen tasavallan kansalaisille.
Borneonpitta

| Borneonpitta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pitat Pittidae
Suku::  Pitat Pitta
Laji::  baudii
Kaksiosainen nimi
 Pitta baudii  Müller & Schlegel, 1845 
Synonyymit
 Hydrornis baudii 
Katso myös
   Borneonpitta Wikispeciesissä   Borneonpitta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Borneonpitta (Pitta baudii) on pittojen heimoon kuuluva varpuslintu.
naaras
Levinneisyys

Borneonpittaa tavataan Malesiassa, Bruneissa ja Indonesiassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 608 000 km2. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen, ja se on luokiteltu vaarantuneeksi.
Volkswagen Transporter (T3)
Transporter T3:n historiikki Saksan ja Itävallan tuotantokaudella (1979-1992) > Erikoismalleja

* Westfalia-matkailuauton erikoispainoksia olivat:
Camping (vuoden 1983 loppuun asti)
Joker
Club-Joker
California, varustukseltaan yksinkertaistettu Joker
Atlantic, runsaasti lisävarusteltu matkailuauto, jonka mm. muoviset korinosat ovat nykyään hyvin haluttuja
Saksan markkinoille valmistettiin lukuisia T3-erikoismalleja:
Caravelle:n sävy-sävyyn erikoismalli (vain 1983) Wasserboxer-moottorin markkinoille tulon kunniaksi
Magnum, Multivan-mallin erikoismalli, vuodesta 1987
Caravelle Coach, Caravelle C:n varustellumpi erikoismalli, vuodesta 1987 (myös muilla markkinoilla)
Multivan Bluestar (Hannover Edition-merkillä) vuodesta 1989
Multivan Whitestar (Hannover Edition-merkillä) vuoden 1989 lopulla
Syncro -nelivetomallin (Itävallassa aluksi myös Allrad ) ja Doppelkabine -avolavan erikoismalleja:
Syncro 16-tuumaisilla pyörillä (M 635-lisävarustekoodilla, noin 8 000 DEM lisähintainen alustan merkittävien muutosten vuoksi), lisäpaino vakiomalliin nähden 50 kg
TriStar, nelivetoinen Doppelkabine yleellisellä varustelulla (Ruotsin markkinoille myös takavetoisena)
Jagdwagen, nelivetoinen (myös Doppelkabine) riistan- tai metsänhoitajille, hyvin pieni valmistusmäärä
Magnum-Doppelkabine, erikoisversio Ruotsin markkinoille jalommalla varustelulla, Carat-valoilla ja pesulaitteilla, ei yhteistä Multivan-Magnumin kanssa
Limited Last Edition (2 500 kpl)
numeroitu, luovutettiin autokohtaisen todistuksen kera
vain värisävyt "tornadorot" (punainen) tai "orlyblau" (tummempi sinisävy kuin Multivan Bluestar:issa)
moottorivariantit JX (turbodiesel) tai SS (bensiini)
2 499 kpl markkinoille (nykyään haluttuja), viimeinen valmistenumerolla 2 500 meni Volkswagen-museoon
vuodenvaihteessa 1992/1993 lisäksi tehtaan sisäiseen luovutukseen LLE:n kanssa identtiset "Redstar" ja "Bluestar" (tummansininen)
Transporter T3 "Vanagon" USA:n markkinoilla

Yhdysvaltain markkinoilla T3 oli tarjolla vain henkilö- ja matkailuautoversiona. Vanagon-perusmallissa oli yksinkertainen vinyylisisustus, L-mallissa parempi kangassisustus ja lisäpuhallin valinnaisvarusteena, ja GL oli vielä askelta kattavammin varusteltu. "Westfalia"-matkailuautoja oli kahtena versiona telttakatolla: Camper oli 4 hengelle ja sisälsi täyden matkailuvarustuksen kaasuliedellä, jääkaapilla (kaasu, 110V ja 12V), pesualtaalla ja vesisäiliöllä, kun taas Weekender tuli ilman liettä, jääkaappia ja pesuallasta, mutta oli saatavilla erillisellä jäähdytyslokeron ja pesualtaan sisältävällä kaapilla. Vuonna 1984 Weekender kahdentui malleiksi "Wolfsburg Edition Weekender" (2 erillispenkkiä keskirivissä, kasvot menosuuntaan) ja Wolfsburg Edition Multivan (2 erillispenkkiä keskirivissä, selkä menosuuntaan), matkailuauto "Wolfsburg Edition Camper":in ottaessa USA-malliston huippupaikan. Euroopan Caravelle C-, CL- ja GL-malleja vastanneiden Vanagonien jäätyä pois muiden mallien sisustamisesta vastasi Westfalia. Nelivetoista Syncroa vietiin USA-markkinoille vain rajallisissa määrin vuosien 1985-1992 aikana. Vuosina 1990-1991 Yhdysvallat saivat "Carat"-mallin kärkituotteeksi. T4:n eli "Eurovan":in markkinoilletulon vuoksi uusia T3-malleja ei enää tuotu Yhdysvaltoihin vuonna 1992, vaan Eurovan jatkoi 1993 lähtien VW:n tila-autojen tarjontaa. Ainakin yksi Oettinger WBX6 (vieläpä T3700E/6) on kirjoittajan tietona kunnostettu liikennekelpoiseksi USA:ssa vuonna 2016, mutta muitakin WBX6-yksilöitä lie kulkeutunut Yhdysvaltioihin uustuontina. Yhdysvaltain markkina on ollut vaikea VW:n tila-automalleille: 2000-luvulla keskeytettyä vientiä ei ole menekki- ja kustannusongelmien takia haluttu aloittaa uudelleen, eikä vientiä ole aloitettu vielä 2016-2017 kaudellakaan. Pääasiallinen lähde:
Transporter/Caravelle T3 Oettinger

Transporter Oettinger on muunnos, johon voi tarrojen/merkkien lisäksi olla asennettuna jokin Oettinger-yhtiön virityssarjoista, autoon uutena tilattuna tai jälkiasennettuna.
Transporter/Caravelle T3 Oettinger > "Wasserboxer 6"-historiikkia > Transporter T3:n valmistuksen loppumisen seurauksia (1988-1992)

Vuodesta 1988 lähtien ilman katalysaattoria olleet T2500E- ja T3200E/6 S-mallit jäivät enää lähinnä vientituotteiksi maihin, joissa lyijyttömän bensiinin saatavuus oli epävarmaa - tosin T3700E/6-sarjaakin sai asiakkaan toivomuksesta ilman katalysaattoria. Oettinger supisti T3-virityssarjojensa palettia vuonna 1990, kun Volkswagen oli esitellyt täysin uudistetun etumoottorisen ja etuvetoisen T4-mallinsa. Malleja T2500E KAT ja T3200E/6 KAT (=N) valmistettiin vuoteen 1992 asti, jolloin T3:n "syncro"-nelivetomallin valmistus päättyi. Kaikkien WBX6-mallien yhteen lasketun valmistusmäärän arvioidaan lyhyen tuotanto-kauden takia jääneen 500–700 kappaleeseen , eli ne ovat versiosta riippumatta nykyään harvinaisia keräilijäkappaleita. Moottorin maine tahriintui alkuaikoina jossain määrin ansaitsemattomasti: konstruktio on terve, mutta sen apulaiteet olisivat tarvinneet pidempää kehittelyaikaa jotta puutteet ja yllätykset (85 l pa-säiliön alttius kontaminaatioille, ja VW:n vakio-polttoainepumpun kuluessa riittämätön tuotto) olisi ratkaistu: monet niistä johtivat korkeisiin paikallisiin lämpötiloihin moottorissa, ja niistä johtuviin vakavampiin seurannaisvahinkoihin. Jälkikehittely osin pienillä muutoksilla, muutamassa kohdin (mm. julmasti hiomalla sovitettujen VW-kiertokankien korvaaminen) haastavilla töillä, tuo esiin moottorin silkinpehmeän käynnin (6-sylinterisen vastaiskumoottorin massatasapaino vastaa 60-asteista V12-moottoria) ja tarvittaessa riuskan suorituskyvyn, kun automaattivaihteisto taas kompensoi moottorin alaväännön latteutta hyvin. T3 ei rakenneltunakaan ole varsinainen urheiluauto - joskin Volkswagen loi oivan perustan sen kenties odottamattomankin hyville ajo-ominaisuuksille - mutta sen sijaan se on kirjoittajan noin 30 vuoden ja 250 000 kilometrin kokemuksella etenkin sivistyneellä WBX6-moottorilla erinomaisen mukava, tilava ja nopeakin Gran Turismo-tyyppinen pitkien maantiematkojen kumppani: juuri sellainen kuin tehdastekoisen VW Caravelle Carat-huippumallin olisi alun perinkin kuulunut olla.
Oettinger Performance (nyk: Sportsystems) GmbH jatkaa toimintaansa mm. Volkswagen Group-konsernin eri automallien virittäjänä, nyttemmin myös T6-bussien.