stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Albertinkatu
Profiili

Albertinkatu alkaa Punavuoresta Sepänkadulta. Kadun eteläosasta avautuu näkymä Tehtaanpuistoon. Uudenmaankadun risteyksestä pohjoiseen Albertinkatu sijaitsee Kampissa. Katu päättyy Lapinlahdenkadun risteykseen; kadun pohjoisosan varrella on kolmionmuotoinen pieni Lapinlahden puistikko. Albertinkadulta on yhteys Runeberginkadulle, Kampin keskukseen ja Kampin metroasemalle parisataametrisen Malminrinteen kautta. Kadun eteläpäässä Sepänkadun toisella puolella on Tehtaanpuisto, jonka poikki suunnilleen Albertinkadun kohdalla on jalankulkijoiden kulkuyhteys Tehtaankadun ja Laivurinkadun risteykseen ja sitä kautta Merisatamaan.
Albertinkatu on yksisuuntainen pohjoisesta etelään; poikkeuksena ensimmäisen ja viimeisen korttelin matkalta; eteläisin kappale katua eli Pursimiehenkadun ja Sepänkadun välinen jyrkkärinteinen osa on kaksisuuntainen, samoin pohjoisin katuosuus Eerikinkadusta pohjoiseen (jälkimmäinen osuus oli aiemmin yksisuuntainen). Albertinkadun itäpuolinen rinnakkaiskatu eli Fredrikinkatu on yksisuuntainen lähes koko matkaltaan vastakkaiseen suuntaan eli etelästä pohjoiseen. Albertinkatu on sekä jalkakäytävien että ajoradan osalta asfalttipäällysteinen. Edellä mainittu eteläisin osa kadusta on päällystetty nupukivin. Katu on valaistu ylösripustetuin valaisimin.
Historia

Kirjassa Puhvelista Punatulkkuun Helsingin vanhoja kortteleita kuvataan Albertinkatua: "Helsingin kaduista persoonallisimpia on Albertinkatu. Se alkaa Punavuoren sokkeloista, nousee kukoistukseen oopperan ohi kulkiessaan ja palaa taas entiseen tyyliinsä Kampin kulmilla." (Tässä oopperalla tarkoitetaan silloista oopperataloa eli Aleksanterin teatterin rakennusta). Albertinkatu oli mukana jo Johan Albrecht (Albert) Ehrenströmin ensimmäisessä asemakaavasuunnitelmassa vuodelta 1812, ja se on myös nimetty hänen mukaansa. Kadun varrella sijaitsi lukuisia pieniä osto- ja myyntiliikkeitä, jotka olivat päivisin kiinni ja avautuivat iltaisin. Toisen maailmansodan vuosina, kun pula vaatteista oli pahimmillaan, saattoi kadulla kulkea mies kauppaamassa yllään olevaa pikkutakkia ohikulkijoille. Pursimiehenkadun kulmaan kohosi vuonna 1893 punatiilinen rakennus, joka oli pitkään Tilhen korttelin ainoa kivitalo. Tiililinnassa sijaitsi työkoti, yömaja, vieraskoti eli huokea raittiushotelli matkustavaisille sekä työväen höyrykeittiö. Osoitteeseen Albertinkatu 40-42 valmistui Teknillisen korkeakoulun sähköteknillinen laboratorio vuonna 1925. Talosta lähetettiin Suomen ensimmäinen televisiolähetys 24. toukokuuta 1955. Kauppaneuvos Arthur Nymanin rakennuttama "Fredrikinlinna" Albertinkatu 46:ssa oli valmistuessaan Helsingin korkeimpia asuintaloja. Nymanin isä Karl Fredrik osti tontin vuonna 1879 6 060 markalla, (vuoden 2017 rahassa vajaa 30 000 euroa).
Albertinkatu 20:ssa sijainneessa vanhassa puutalossa toimi vuodesta 1957 jazzklubi Old House Jazz Club, jonka isäntänä toimi Pekka Mäyrämäki. Sen toiminta päättyi kun rakennus purettiin 1964.
Arkkitehtuuri

Albertinkadun vanhin rakennus on kivitalo vuodelta 1860 Kalevankadun risteyksessä osoitteessa Albertinkatu 31. Seuraavassa on mainittu Albertinkadun rakennukset etelästä pohjoiseen. Poikkikadut on mainittu kursiivilla.
Arkkitehtuuri > Pariton puoli

Sepänkatu
Albertinkatu 1, arkkitehti Niilo Kokko, valmistumisvuosi 1960
Albertinkatu 3, Aili ja Niilo Pulkka, 1958
Pursimiehenkatu
Albertinkatu 5, Rudolf Lanste, 1939
Albertinkatu 7, von Essen, Kallio & Ikäläinen, 1907
Merimiehenkatu
Albertinkatu 9, Armas Siitonen, 1928
Albertinkatu 11, Runar Eklund, 1921
Punavuorenkatu
Albertinkatu 13, Elma ja Erik Lindroos, 1961
Albertinkatu 15, Elma ja Erik Lindroos, 1961
Iso Roobertinkatu
Albertinkatu 17, Gustaf Estlander, 1906
Albertinkatu 19, Gustaf Estlander, 1907
Uudenmaankatu
Albertinkatu 21, Karl Lindahl, 1911
Albertinkatu 23, Karl Hård af Segerstad, 1898
Bulevardi (Raitiolinja 6 Hernesaari–Arabia)
Albertinkatu 25, Kokko & Kokko, 1961, valtion virastotalo
Albertinkatu 27a, Gustaf Estlander, 1906
Albertinkatu 27b, Klaus Groth, 1969
Lönnrotinkatu
Albertinkatu 29, Kaj Salenius, 1957. Rakennuksessa on Helsingin VPK:n paloasema.
Albertinkatu 31, Heikki Honkanen, 1939
Albertinkatu 31b, ei tiedossa, 1860
Kalevankatu
Albertinkatu 33, Nils Salin, 1888
Albertinkatu 35, Kaj Salenius, 1962
Eerikinkatu
Lapinlahden puistikko
Lapinlahdenkatu
Malminrinne
Arkkitehtuuri > Parillinen puoli

Sepänkatu
Albertinkatu 2, Niilo Kokko, 1963
Albertinkatu 4, Gustaf Nyström, 1893
Pursimiehenkatu
Albertinkatu 6, Armas Esti, 1928
Albertinkatu 8, Teuvo Lindfors, Olavi Maamies, 1962
Merimiehenkatu
Albertinkatu 10, Oskari Holvikivi, Leuto A. Pajunen, 1913
Albertinkatu 12, Jussi Paatela, 1939
Punavuorenkatu
Albertinkatu 14, Niilo Kokko, 1961
Albertinkatu 16, Keijo Petäjä, 1962
Iso Roobertinkatu
Albertinkatu 18, Heikki Kaartinen, 1929
Albertinkatu 20, Toivo Korhonen, 1970
Albertinkatu 22–24, Vilho Lekman, 1914
Albertinkatu 26–28, T. A. Elo, 1931
Uudenmaankatu
Albertinkatu 30ab, Kaj Salenius, 1959, Veikkauksen entinen pääkonttori, nykyään hotellina
Albertinkatu 30cd, Ole Gripenberg, 1937
Bulevardi (Raitiolinja 6 Arabia–Hernesaari)
Albertinkatu 32, Koshperoff, 1876, Aleksanterin teatteri, jossa vuosina 1919–1993 toimi Suomen kansallisooppera
Albertinkatu 34, Onni Tarjanne, 1890
Albertinkatu 34, Vietti Nykänen, 1929
Lönnrotinkatu
Albertinkatu 36, Kaj Englund, 1938
Albertinkatu 36, Esko K. Mäkelä, 1967
Albertinkatu 38, Helge Lundström, 1938
Kalevankatu
Albertinkatu 40–42, Onni Tarjanne, 1925, entinen Teknillisen korkeakoulun sähköteknillinen laboratorio
Eerikinkatu
Albertinkatu 44, Alexis Stierncreutz, 1928
Albertinkatu 46, Martti Välikangas, 1928
Ruoholahdenkatu
Lapinlahdenkatu
Viidessä Albertinkadun risteyksessä on liikennevalot: Eerikinkatu, Kalevankatu, Lönnrotinkatu, Bulevardi ja Uudenmaankatu. Lisäksi Punavuorenkadun risteyksessä on pohjoispuolisen suojatien huomiovalot sekä kadun pohjoispään kiertoliittymässä raitiovaunuliikenteen risteysvalot.
Kulttuuriviittauksia

Filosofi Esa Saarinen kirjoitti "kansallis-filosofiseksi puheenvuoroksi" luonnehditun teoksen Erektio Albertinkadulla, jonka WSOY julkaisi vuonna 1988 (ISBN 951-0-15410-5). Albertinkadulla on myös omat kummituksensa. Tarinan mukaan kadulla vaeltavat kurtisaani Maria Jemina Salosen ja murhaaja Matti Haapojan aaveet.
Kuvia Albertinkadulta

Albertinkatu 23.
Albertinkatu 27.
Albertinkadun pohjoinen osa.
Albertinkatu pohjoisesta katsottuna.
Albertinkatu 27
Albertinkadun alkupää.
Albertinkatua Uudenmaankadun risteyksestä etelään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albertinkatu Wikimedia Commonsissa
James H. Clark

James H. Clark
James H. "Jim" Clark (s. 23. maaliskuuta 1944) on yhdysvaltalainen tunnettu yrittäjä ja entinen tietotekniikkatutkija. Hän on perustanut useita tunnettuja Piilaaksossa toimivia teknologiayhtiöitä, kuten Silicon Graphicsin, Netscape Communications Corporationin ja Healtheonin. Clarkilla on tietojenkäsittelytieteen tohtorin tutkinto Utahin yliopistosta vuodelta 1974.
Kirjallisuutta

Michael Lewis: Se kaikkein uusin - tarina Piilaaksosta (ISBN 951-0-25448-7)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Association for Computing Machinery  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus
Alexa Chung

Alexa Chung vuonna 2010.
Alexa Chung (s. 5. marraskuuta 1983 Privett, Hampshire, Iso-Britannia) on brittiläinen televisiojuontaja ja malli sekä Britannian Vogue-muotilehden avustava toimittaja. Hänellä on kiinalaisia sukujuuria. Chung tunnetaan tyyli-ikonina sekä muusana useille merkittäville muotisuunnittelijoille.
Chung löydettiin malliksi Reading Festivalilta, kun hän oli 16-vuotias. Hänet oli hyväksytty opiskelemaan englantia King’s College Londoniin, mutta hän päätti keskittyä sen sijaan mallinuraan. Häntä kuvattiin nuorten muotilehtiin kuten Elle ja CosmoGIRL!. Lisäksi Chung on tehnyt mallintöitä yhtiöille kuten Fanta, Sony Ericsson, Sunsilk, Urban Outfitters ja Tampax. Hän on esiintynyt myös musiikkivideoilla.
Chung vähensi mallintöitään päästyään televisioon ja toimi mainoskasvona parille australialaiselle muotimerkille. Syyskuussa 2008 hän esitteli Vivienne Westwoodin mallistoa catwalkilla Lontoon muotiviikolla. Hän on sen jälkeen toiminut mainoskasvona muun muassa New Lookille, DKNY:lle, Pepe Jeansille ja Lacostelle. Chung on myös ollut juontajana tositelevisiosarjoissa ja musiikkifestivaaleilla.
Teoksia

It (Penguin Books 2013, ISBN 9781846147548)
Józef Maria Bocheński

Józef Maria Bocheński.
Józef Franciszek Emanuel Lansdorff de Rawicz Bochenski (katolisella nimeltään Innocentius Maria Bochenski, 30. elokuuta 1902 Czuszów, Puola – 8. tammikuuta 1995 Fribourg, Sveitsi) oli puolalainen dominikaanimunkki, loogikko ja katolinen filosofi.
Bochenski opiskeli lakia Lwów’ssa ja taloustiedettä Poznańissa vuosina 1920–1926. Vuonna 1927 hänestä tuli dominikaanimunkki. Vuosina 1928–1931 hän opiskeli filosofiaa Fribourgissa Sveitsissä, 1931–1934 teologiaa Roomassa ja suoritti molemmista aineista loppututkinnon. Vuosina 1934–1940 hän opetti logiikkaa Collegium Angelicumissa Roomassa.
Toisen maailmansodan aikana 1939 hän toimi sotilaspappina Puolan armeijassa. Hän joutui sotavangiksi mutta onnistui pakenemaan Roomaan. Hän toimi sotilaspappina ensin Ranskassa ja myöhemmin Englannissa sekä taisteli sotilaana Italiassa vuonna 1944.
Vuosina 1945–1972 hän toimi 1900-luvun filosofian professorina Fribourgin yliopistossa. Yliopiston rehtorina hän toimi vuosina 1964–1966.
Bochenskin erikoistumisalueita olivat logiikan historia ja neuvostoliittolainen filosofia. Hän kirjoitti useita teoksia 1900-luvun filosofiasta. Hän perusti Fribourgin yliopistoon Itä-Euroopan instituutin. Hän julkaisi neuvostoliittolaista filosofiaa käsittelevää lehteä sekä marxilaista filosofiaa käsittelevää Sovietica-kirjasarjaa.
Teoksia

De cognitione Exist, 1936
Elementa logicae Graecae, 1937
Nove Lezione di Logica Symbiolica, 1938
S. Thomae Aq., 1940
De modalibus, 1940
La logique de Théophraste, 1947
Europäische Philosophie der Gegenwart, 1947
On Analogy, 1948
Précis de logique mathématique, 1949
Der sowjetrussische dialektische Materialismus, 1950
Ancient Formal Logic, 1951
Die zeitgenössischen Denkmethoden, 1954 (10. Aufl. 1993, UTB Nr. 6; ISBN 3-7720-1202-7)
Formale Logik, 1956
The Logic of Religion, 1965
Die dogmatischen Grundlagen der sowjetischen Philosophie, 1958
Wege zum philosophischen Denken, 1959
Logisch-philosophische Studien, 1959
Bibliographie der sowjetischen Philosophie, 1959
Grundriß der Logistik, 1954
Philosophy: An Introduction, 1962
Logik der Religion, 1968
Marxismus-Leninismus: Wissenschaft oder Glaube, 1973
Sto zabobonów: Krótki filozoficzny słownik zabobonów, 1987.
Käännöksiä

Bochenski, Innocentius M.: Sovjets marxistika filosofi.  Stockholm:  Verbum, 1964.  (ruotsiksi)
Bochenski, Innocentius M.: Contemporary European Philosophy.  (Translated from the German by Donald Nicholl and Karl Aschenbrenner. Translated from the second, revised, German edition. Reprint edition (first edition: Berkeley, California: University of California Press, 1965))  London:  Greenwood Press, 1982.  ISBN 0-313-23490-6  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Literatur von und über Joseph Maria Bocheński[vanhentunut linkki]. Saksan kansalliskirjaston luettelo. (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea 2  3  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Ilmajoki

| Ilmajoki Ilmola |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Ilmajoen kunnantalo
Sijainti:  62°43′55″N, 022°34′50″E
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Seinäjoen seutukunta
Kuntanumero:  145
Hallinnollinen keskus:  Ilmajoen kirkonkylä
Perustettu:  1867
Kokonaispinta-ala:  579,63 km² 194:nneksi suurin 2022 
– maa:  576,74 km²
– sisävesi:  2,89 km²
Väkiluku:  12 426 82:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  21,55 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  19,4 %
– 15–64-v.:  58,4 %
– yli 64-v.:  22,2 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  98,2 %
– ruotsinkielisiä:  0,2 %
– muut:  1,6 %
Kunnallisvero:  9,2 % 117:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Ari-Pekka Laitalainen
Kunnanvaltuusto:  35 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.    • PS    • SDP   • KD    • Vihr.:   13 8 7 4 2 1
ilmajoki.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ilmajoki (ruots. Ilmola) on vuonna 1865 perustettu Suomen kunta, joka sijaitsee Etelä-Pohjanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 12 426 ihmistä, ja sen pinta-ala on 579,79 km², josta 2,89 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 21,1 asukasta/km². Kunnan asukkaista viidesosa on alle 14-vuotiaita ja sen asukasluku on kasvanut viimeisen kymmenen vuoden aikana noin 700 hengellä.
Ilmajoen naapurikunnat ovat Isokyrö, Kurikka, Laihia ja Seinäjoki. Entisiä naapurikuntia ovat Kurikkaan liitetyt Jalasjärvi ja Jurva sekä Seinäjokeen liitetyt Nurmo, Peräseinäjoki, Seinäjoen maalaiskunta ja Ylistaro.
Ilmajoki sijaitsee Kyrönjoen yläjuoksulla ja se tunnetaan vauraana ja perinteikkäänä maanviljelyspitäjänä. Ilmajoki on maisemaltaan ja luonnoltaan pohjalaista lakeusmaisemaa. Ilmajoen maisemassa korostuvat laajoja peltomaisemien ohella punaiset kaksikerroksiset maalaistalot sekä hirsiset aitat. Kyrönjoki on valittu yhdeksi Suomen kansallismaisemaksi.
Ilmajoen kunnan veroprosentti oli 21,00 vuonna 2020. Ilmajoen uusiutuvan sähkön tuotanto on suurempaa kuin sähkön kulutus.
Ilmajokelaisia menestyneitä urheilijoita ovat muiden muassa keihäänheittäjä Tero Pitkämäki sekä painijat Jarkko Ala-Huikku ja Marko Yli-Hannuksela. Paikkakunnalla vuosittain järjestettävät Ilmajoen Musiikkijuhlat keräävät kesäkuussa tuhansia oopperavieraita. Vuonna 2017 Finland Festivals nimesi Ilmajoen Musiikkijuhlat vuoden festivaaliksi.
Nimen alkuperä

Ilmajoen vanha nimi Ilmola viittaa Suur-Hauhon seudulta tulleeseen asutukseen.
Historia > Esihistoria ja asutuksen syntyminen

Ilmajoen alueelta on löydetty lukuisia kivikautisia esineitä ja asuinpaikkoja, jotka sijoittuvat kunnan länsiosan harjujaksolle. Piirtolankankaan asuinpaikalta on löydetty koristeellista keramiikkaa ja Koskenkorvan asuinpaikalta useita kiviesineitä. Vasarakirveskulttuurin aikakaudelta on muun muassa Koskenkorvan runsaslöytöinen asuinpaikka. Kunnan alueella tehdyt löydöt ovat osoittaneet, että seudulla oli tuolloin varsin tiheä asutus. Pronssikauden asutus oli todennäköisesti harvempaa, sillä asutus sijaitsi lännempänä kapealla merenrantavyöhykkeellä. Rautakaudella Ilmajoki on todennäköisesti pysynyt eräalueena.
Ilmajoki kuuluu Etelä-Pohjanmaan vanhimpiin kulttuuriseutuihin. Nykyinen asutus saapui Ilmajoelle Suur-Sastamalasta ja Ylä-Satakunnasta 1400-luvulla. Alue on saanut väestöä myös Pirkkalasta ja Suur-Hauholta. Lisäksi Kyrönjokivarteen syntyneestä uudisasutuksesta saapui asukkaita Ilmajoelle. Ilmajoen asutuskeskus syntyi Kyrön asutuskeskuksen rinnalle ja 1400-luvulla Ilmajoella oli jo parikymmentä taloa. Asutus keskittyi pääasiassa Kyrönjoen rannalle. Hallinnollisesti Ilmajoki kuului Kyrön pitäjän ylimpään neljännekseen.
Historia > Aika emäpitäjänä (1516–1867)

Ensimmäinen vaihe itsenäistymisessä oli oman kappeliseurakunnan perustaminen vuonna 1516. Tuolloin Suomen viimeinen katolinen piispa Arvid Kurki vihki Ilmajoen kappelin. Vuonna 1532 Ilmajoesta tuli itsenäinen kirkkopitäjä, jolloin se sai myös oman kirkkoherransa. Itsenäinen hallintopitäjä Ilmajoesta muodostui 1500-luvun lopulla, jolloin se sai omat käräjät. Itsehallinnon vahvisti oma pitäjänsinetti vuonna 1599.  Käytännössä ero Kyröstä tapahtui todennäköisesti vasta 1550-luvulla ja oma hallintopitäjä Ilmajoesta tuli viimeistään vuonna 1571, jolloin löytyy ensimmäinen maininta Ilmajoen omasta nimismiehestä.
Ilmajoki kuului vuodesta 1514 kreivi Jaakko de la Gardielle lahjoitettuun Pietarsaaren lääniin. De la Gardie lahjoitti alueen edelleen Klaus Åkenpoika Tottille, jolloin se tuli osaksi laajaa Kaarleporin kreivikuntaa. Läänitys peruutettiin kruunulle isossa reduktiossa vuonna 1684.
Ilmajoen emäpitäjän alue käsitti nykyiset Alavuden, Jalasjärven, Kauhajoen, Kurikan, Peräseinäjoen ja Seinäjoen alueet. 1600- ja 1700-luvulla Ilmajoen asutus tihentyi ydinalueella ja myös Alavus, Kauhajoki ja Jalasjärvi olivat voimakasta uudisasutusaluetta. Vuonna 1638 Ilmolan kappelin paikalle rakennettiin tornillinen pitkäkirkko, jonka yhteyteen nousi vuonna 1693 pohjalaismallinen renessanssitapuli. Ilmajoen kirkkopitäjään muodostettiin aikakaudella uusia kappeliseurakuntia: Kauhajoki (1627), Kurikka (1672), Alavus (1674) ja Jalasjärvi (1689). Ilmajoen kirkkopitäjä hajaantui lopullisesti kuitenkin vasta 1800-lopulla, jolloin loputkin kappeliseurakkunat muutettiin itsenäisiksi seurakunniksi.
Ilmajoen vanha kirkko purettiin, kun kokkolalaisen Matti Hongan rakentama nykyinen kirkko valmistui vuonna 1765. Ilmajoen ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1860 kirkkoherra Carl Rudolf Forsmanin toimesta. Tätä ennen opetusta oli jo annettu Ala-Lauroselan talossa.
Historia > Aika emäpitäjänä (1516–1867) > Nuijasota (1596–1597)

Aatelisten vallan kasvua, ankaraa verotusta ja linnaleiriä vastustaneet pohjalaiset talonpojat nousivat joulun aikana 1595 ilmajokelaisen ratsutalonpojan, Jaakko Ilkan, johdolla kapinaan. Talonpojat ajoivat sotilaat pois maakunnasta, mutta talonpojat kukistettiin. Talonpoikien johtajat Jaakko Ilkkaa lukuun ottamatta mestattiin.
Varsinainen nuijasota alkoi marraskuussa 1596, jolloin pohjalaiset talonpojat nousivat kuningas Sigismundin henkilökohtaista luottamusmiestä, sotapäällikkö Klaus Flemingiä vastaan. Jaakko Ilkka valittiin pohjalaisten päälliköksi. Nokian taistelun jälkeen Jaakko Ilkka mestattiin. Nuijasodan loppuvaiheessa talonpojat perustivat leirin Kyrön kirkolle ja sulkivat muuroksiin mm. Ilmajoen ja Ylistaron välisen metsätien. Fleming saapui alueelle 1 200–1 500 miehen kanssa ja löi talonpoikien etuvartion 23. helmikuuta 1597 Ilmajoen Kurikan kylässä. Seuraavana päivänä käytiin  Santavuoren taistelu, jossa huovit tunkivat talonpoikia ensin alajuoksun suuntaan ja lopulta saartoivat heidät. Noin 500 talonpoikaa joutui vankilaan, 1 500 surmattiin  ja loput pakenivat. Taistelun jälkeen Flemingin joukot hävittivät Ilmajokea pahoin.
Historia > Aika emäpitäjänä (1516–1867) > Maatalouden kehittyminen ja väestön kasvu

Ilmajoki oli 1500-luvulta lähtien vauras maatalouspitäjä. Aluksi pellot olivat kapeita nauhoja jokivarren savitasangoilla. Suoviljelyn tekniikan kehittymisen myötä pitäjän laajat suoalueet tulivat viljeltäviksi 1600-lvuvulta lähtien. Kydönpolton ohella alueella kuivatettiin soita. Tervanpolttoa Ilmajoella harjoitettiin 1600-luvulta lähtien ja vähitellen Ilmajoesta kehittyi Etelä-Pohjanmaan tärkein tervapitäjä. Ilmajoella oli laajat metsäalueet ja Kyrönjoki sopi mainiosti tervan kuljetuksiin rannikolle. 1770-luvulla kirkkoherra Salomon Hannelius kannusti talonpoikien tervanpolttoon, tämän käsityksen mukaan tervanpoltto edisti metsänkasvua. Tervan tuotanto vähentyi 1800-luvun puoliväliin mennessä.
Alajoen suuren suoalueen kuivatus aloitettiin 1786 maaherra A. Tandefeltin aloitteesta. Laivapään ja Taipaleen kuivatus saatiin valmiiksi vuonna 1803. Suoviljelyn ansiosta Ilmajoen peltoala lisääntyi vuosina 1805–1875 aikana 14-kertaiseksi.
Ilmajoen väestö kasvoi nopeasti 1800-luvulla ja samalla tilattoman väestön osuus lisääntyi voimakkaasti. Ilmajoki poikkesi muusta Etelä-Pohjanmaasta torpparien suuren lukumäärän vuoksi. Tiloja ei haluttu jakaa ja toimeentulomahdollisuudet vähenivät. 1880-luvulla pitäjän asukasmäärä oli yli 8 000 ja väestö joutui hakemaan elantoa muualta. Pelkästään Yhdysvaltoihin Ilmajoelta muutti yli 3 000 henkeä. Vuonna 1870 Ilmajoen väkiluku oli 7 400 ja vuonna 1900 jo 10 900.
Historia > Aika emäpitäjänä (1516–1867) > Kotiteollisuus ja käsityö

Ilmajoki oli 1700- ja 1800-luvulla vankka kotiteollisuus- ja käsityöpitäjä. Könnin kellontekijäsuku valmisti vuosina 1750–1860 kelloja, lukkoja ja lääkärin instrumentteja. Könninkellot tulivat tunnetuiksi ympäri Suomen ja mm. Helsingin senaatintalon ylipäädyn kello on Könnien valmistama.
Muita kotiteollisuustuotteita olivat muun muassa villakankaat, ryijyt, raanut ja täkänät sekä ajokalut.
Historia > Kehittyminen kuntana (1867–)

Ilmajoen kunta aloitti toimintansa vuonna 1867, kun kunnallishallinto erotettiin seurakunnasta vuoden 1865 kunnallisasetuksen seurauksena.lähde?
Puukkojunkkarien aikaan Ilmajoella tehtiin vähemmän henkirikoksia kuin puukkojunkkarien ydinpitäjissä. 1800-luvun alkupuolella kyläkuria piti yllä oltermanni- eli kyläjärjestyslaitos. Suomen ensimmäinen maamiesseura perustettiin Ilmajoelle vuonna 1803 ja seura edisti uusien koneiden ja viljelymenetelmien käyttöönottoa. Nuorisoseurayhdistys aloitti toimintansa 1880-luvulla ja Juho Erkki Antilan aloitteesta Ilmajoelle perustettiin raittiusseura, joka sai huomattavaa kannatusta. Side-seura pyrki kannattamaan yhteiskunnallisia oloja ja naisliikkeen ansiosta kansanopiston yhteyteen saatiin emäntäkoulu.
Etelä-Pohjanmaan kansanopisto perustettiin vuonna 1892 Peuralan kylään. Korven tilalle perustettiin 1900-luvun alussa Etelä-Pohjanmaan tietopuolinen karjanhoitokoulu.
Ilmajoen ja samalla Suomen ensimmäinen osuusmeijeri perustettiin Pukaraan vuonna 1898, jonka jälkeen pitäjään perustettiin muitakin osuusmeijereitä. Munakan saha aloitti toimintansa vuonna 1894 ja Koskenkorvan saha vuonna 1918. Koskenkorvasta muodostui Ilmajoen teollisuusyhdyskunta, jossa oli myös tiilitehdas ja vuodesta 1910 lähtien korpputehdas. Ilmajoen teollistumista edisti Suupohjan radan valmistuminen 1913, jolloin Ilmajoki sai oman aseman ja tavarakuljetukset helpottuivat.
Nuijasodan muistomerkki, eli Ilkan patsas paljastettiin Ilmajoella vuonna 1925.
Ilmajoesta liitettiin vuoden 2005 alussa noin 200 asukkaan alue Seinäjokeen samalla kun Seinäjoen kaupunki ja Peräseinäjoen kunta liittyivät yhteen. Liitos tehtiin, jottei Peräseinäjoesta olisi tullut eksklaavi, sillä kunnilla ei muuten ollut yhteistä rajaa.
Maantiede > Luonto

Ilmajoki sijaitsee Kyrönjoen varrella, joka on Ilmajoen pisin joki. Ilmajoen kunnan alueella on kaikkiaan 10 järveä, joista suurimmat ovat Kalajaisjärvi, Vitiäisjärvi ja 4,4 hehtaarin laajuinen nimetön järvi.
Ilmajoen Natura-kohteita ovat Tuoresluoman lehdot, Kivistönmäki ja Pässilänvuoren alue, johon kuuluu myös soita ja lehtoja.
Maantiede > Arkkitehtuuri

Ilmajoella on myös useita aitoja puolitoista- ja kaksifooninkisia (-kerroksisia) pohjalaistaloja. Myös Ilmajoella valmistetut könninkellot ja Nopankylän ajokaluseppien keskittymä kertovat Ilmajoen pitkäikäisestä rakennus- ja suunnitteluperinteestä.
Maantiede > Kylät

Etelä-Pohjanmaan kylät ry:n rekisterin mukaan pitäjässä on 16 kyläseuraa.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ahonkylä  Huissi  Jouppila  Jäppi  Kiikerinkylä  Kirkonkylä  Koskenkorva  Könni  Luomankylä  |  Munakka  Nopankylä  Palo  Peltoniemi  Peräkylä  Peurala  Pojanluoma  |  Rengonkylä  Röyskölä  Saveenkylä  Seittunkylä  Tuomikylä  Ujaistenkylä  Varpahaiskylä  |
Maantiede > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Ilmajoella oli 12 205 asukasta, joista 8 947 asui taajamissa, 3 210 haja-asutusalueilla ja 48:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Ilmajoen taajama-aste on 73,6 %. Ilmajoen taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2017) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Ilmajoki-Kurikka* | 6 724 |
| 2 | Ahonkylä | 1 996 |
| 3 | Munakka | 227 |
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Ilmajoen kirkonkylä ja Koskenkorva eivät muodosta omia taajamiaan, vaan ovat kasvaneet yhteen Kurikan keskustaajaman kanssa. Ilmajoki-Kurikan taajamassa on yhteensä 13 489 asukasta ja sen pinta-ala on 56,66 neliökilometriä.