stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles Péguy
Kirjallinen tuotanto > Suomennoksia

Chartresin tie. Charles Péguyn runoja, suom. pääosin Anna-Maija Raittila, toim. Osmo Pekonen, Minerva Kustannus, 2003.
Kristuksen seuraamisesta, suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa:  Suurempi kuin sydämeni: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, toim. ja suom. Anna-Maija Raittila, Helsinki: Kirjapaja 1982 ISBN 951-621-339-1
Omantunnon koellelemisesta (Je comprends bien, dit Dieu), suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa: Lähteenkirkas hiljaisuus: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, suom. ja toim. Anna-Maija Raittila, Kirjapaja 1983 ISBN 951-621-403-7
Paratiisi, suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa: Lähteenkirkas hiljaisuus (Runo kokoelmasta Le Mystére des Saints Innocents, Gallimard 1929 )
Tammi ja silmu (La Foi est un grand arbre), suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa: Kutsut minua nimeltä: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, toim. ja suom. Anna-Maija Raittila, Kirjapaja 1981 ISBN 951-621-300-6 (Runo kokoelmasta Prières, Gallimard, Pariisi 1934)
Toivo (Ésperance), suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa: Kutsut minua nimeltä (Runo kokoelmasta Prières, Gallimard, Pariisi 1934)
Viattomien lasten mysteerio (katkelma) (Le mystère des saints innocents (fragment)), suom. Saima Harmaja, teoksissa: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Rafael Koskimies, Porvoo: WSOY, 1930 ja Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2 ja 2004 ISBN 951-0-29121-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Péguy Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Charles Péguy on Wikiaineistossa
Tallgren-Kaila, Anna-Maria. Charles Péguy: ajankohtainen ja ajaton runoilija. Suomen kirjallisuuden vuosikirja, 1946, s. 41–63.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Aku Aku

| Aku Aku |
| --- | --- |

Pelisarja:  Crash Bandicoot
Ensimmäinen peli:  Crash Bandicoot (1996)
Luoja:  Naughty Dog
Ääninäyttelijä  (englanti):  David Siller Mel Winkler Cornell John Greg Eagles
Ääninäyttelijä (suomi):  Veikko Honkanen
Lisää peliartikkeleitavideopelien teemasivulla
Aku Aku on kuvitteellinen hahmo, joka esiintyy Crash Bandicoot -pelisarjassa. Aku Aku on vanhan noitatohtorin henki, joka esiintyy leijuvan voodoo-naamarin muodossa. Lähes jokaisessa Crash Bandicoot -pelissä Aku Aku liittoutuu Crash Bandicootin ja Coco Bandicootin kanssa auttaakseen heitä estämään pelin konnahahmojen, kuten Tri. Neo Cortexin suunnitelmat.
Peleissä Crash Bandicoot, Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back sekä Crash Bandicoot 3: Warped Aku Aku toimii pelaajan suojakilpenä vihollisia vastaan. Crash voi rikkoa laatikoita, ja jos hän löytää laatikosta Aku Akun kaltaisen maskin, suojelee Aku Aku häntä yhdeltä iskulta vihollista vastaan. Pelaajan löydettyä toisen Aku Akun hän kestää kaksi vihollisen iskua, ja kun pelaaja kerää kolme naamaria vahingoittumatta välillä, muuttuu Crash hetkellisesti kuolemattomaksi. Kuolemattomuuden pelaaja menettää vain, jos Crash putoaa kuiluun tai veteen.
Aku Akulla on ilkeä kaksoisveli Uka Uka, joka taistelee Tri. Neo Cortexin rinnalla ja johtaa pahojen hahmojen joukkoa.
Peleissä Crash Team Racing ja Crash Nitro Kart Aku Aku neuvoo pelaamisen perusteet pelaajalle ja pelissä Crash Bash Aku Aku johtaa hyvyyden joukkoja. Pelissä Crash Boom Bang! hän antaa neuvoja ja pelessä Crash of the Titans ja Crash Mind over Mutant häntä voi käyttää skeittilautana tai kilpenä. Peleissä Crash Bandicoot: The Wrath of Cortex, Crash Bandicoot: XS, Crash Bandicoot 2: N-Tranced, Crash Twinsanity ja Crash Bandicoot: Fusion hän suojelee Crashia kuten tavallisesti. Aku Aku ei ollut pelissä Crash Tag Team Racing hyvisten suojelija, hän teki vain pienen cameo-roolin radassa Tiki Turbo. Siinä hän oli ammuttava kohde radan sivulla.
Peleissä Crash of the Titans ja Crash: Mind over Mutant suomenkielinen ääninäyttelijä on Veikko Honkanen.
Parolan rautatieasema

Parolan rautatieasema (lyh. Prl), on Suomen rataverkolla Hattulan kunnassa sijaitseva rautatieasema. Nykyisen asemarakennuksen on suunnitellut Bruno F. Granholm ja se on valmistunut vuonna 1920. Edellinen vuonna 1876 rakennettu asemarakennus paloi vuonna 1918. Asemalla on tallella vanha asemapuisto, tavaramakasiini ja osa alkuperäisistä asemapuiston rakennuksista.
Parolan rautatieasema on Hämeenlinnan–Tampereen radan alkuperäisiä IV luokan asemia Kuurilan, Viialan ja Lempäälän asemien ohella. Tärkeä syy rautatieaseman sijoittamiselle Parolaan oli sotaväen leirialue Parolannummella; vakituinen varuskunta sijoittui alueelle kuitenkin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Keisari Aleksanteri II teki tutustumiskäynnin Parolannummelle junalla jo ennen rataosuuden virallista käyttöönottoa. Asemalta rakennettiin leirialueelle pistoraide, joka purettiin 1970-luvun lopussa. Hattulan kirkko sijaitsi kolmen kilometrin päässä radasta, ja radan myötä asutuksen painopiste siirtyi kirkolta Parolaan, josta muodostui kunnan keskustaajama. Parolan asema palveli myös kauemmas radasta jääneitä kuntia, sillä Hattulan kautta kulki maantie (myöhemmin valtatie 3, nykyisin kantatie 57) Pälkäneen ja Hauhon suuntaan. Henkilöliikenne Parolan asemalla lopetettiin vuonna 1981, mutta aloitettiin jälleen vuonna 1985.
Nummelan asemarakennus on tehty samojen piirustusten mukaan kuin Parolan asema.
Parolan asemarakennus asemapuistoineen ja lisärakennuksineen on yksityisomistuksessa.
Asemalla pysähtyvät pääkaupunkiseudun lähiliikenteen Tampereelle jatkavat R-junat. Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja Tampereelle raiteelta 3. Aseman ohittavat kaukojunat käyttävät raidetta 2.
Merven teollisuusraide lähtee Parolan asemalta pohjoiseen kulkien pääradan itäpuolella. Kahden kilometrin pituinen teollisuusraide rakennettiin 1980-luvulla ja se on peruskorjattu syksyllä 2020. Raiteen liikenne koostuu nykyisin sotilasjunista.
Hattulan vaakuna
Oskar Peltokangas

Oskar Peltokangas
Oskar Vilhelm Peltokangas (2. tammikuuta 1893 Vaasa – 26. maaliskuuta 1918 Messukylä) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka osallistui Suomen sisällissotaan ja oli ensimmäisten joukossa aloittamassa venäläisjoukkojen aseistariisuntaa Vaasassa. Tampereen taistelun aikana hän toimi Hämeen ryhmän Mannisen pataljoonan komentajana. Hän kuoli haavoituttuaan taistelussa Messukylässä.
Vaasan Palosaaren kaupunginosassa on Peltokankaan mukaan nimetty katu ja hänen kotitalonsa seinässä Onkilahdenkadulla muistolaatta.
Perhe ja koulutus

Peltokangas syntyi ruotsinkieliseen työläisperheeseen. Hänen vanhempansa oli työmies David Peltokangas ja Maria Sofia Vesisenaho. Hän kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Peltokangas työskenteli konelatojana Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 13. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 20. joulukuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin Meriesikunnan räjäytyskursseille Berliiniin ja Kieliin.
Kurssien jälkeen hänet lähetettiin huhtikuussa 1917 erikoistehtäviin Ruotsiin ja Suomeen. Tällä matkalla hän tuli ystävineen pidätetyksi Suomen ja Ruotsin rajalla. Pidättämisen jälkeen Ruotsin viranomaiset pitivät häntä Luulajassa, josta hän vapautui joulukuussa 1917. Vapautumisensa jälkeen hän sai Suomen vapausliikkeen Tukholman valtuuskunnalta ohjeen matkustaa Suomeen, jossa hänen piti kouluttaa suojeluskuntajoukkoja. Suomen puolelle hän siirtyi 9. joulukuuta 1917 kulkemalla moottoriveneellä Uumajasta Vaasaan. Vaasasta hän matkusti Maalahdelle, jossa hän koulutti paikallisia suojeluskuntajoukkoja ja siirtyi sen jälkeen edelleen Sundomiin.
Joulupäivänä 1917 Peltokankaan johtama Sundomin suojeluskunnan osasto joutui taisteluun venäläisten sotilaiden kanssa, jonka seurauksena ainakin yksi venäläinen kuoli. Tapaus oli ensimmäisiä venäläisten sotilaiden ja järjestäytyneiden suomalaisten suojeluskuntien yhteenottoja. Sundomista hän jatkoi jatkoi joukkojen kouluttamista vielä Kristiinankaupungissa noin viikon ajan.
Peltokangas ja toinen jääkäri murhasivat 7. tammikuuta 1918 Petolahdessa Pietarsaaren entisen poliisimestarin Karl David Vileniuksen, joka oli Venäjän armeijan luutnantti ja jolla oli hyvät suhteet venäläisiin. Vilenius ammuttiin pappi-isänsä kodin, Petolahden pappilan ovelle. Peltokangas ei tiettävästi ollut itse ampuja, mutta hän oli heittänyt toverinsa kanssa arpaa siitä, kumpi suorittaisi ampumisen.
Suomen sisällissota

Sisällissodan puhjettua Peltokangas sai ylipäällikkö Mannerheimin määräyksestä komentoonsa Sulvan, Sundomin, Maalahden ja Bergön suojeluskuntajoukot (niin sanottu Sundomin kolonna), joita hän johti 27. tammikuuta 1918 Vaasan valtauksessa. Hän puhdisti joukkoineen Vaasassa aluksi rautatien pohjoispuolella sijainneen venäläisten majapaikan, josta hän jatkoi puhdistamalla Vaskiluodon kasarmit ja oli mukana keskuskasarmin saarrossa. Myöhemmin hän johti joukkonsa Ouluun, missä hän osallistui muun muassa Oulun aseman seudun valtaukseen.
Oulusta Peltokangas jatkoi joukkoineen Gösta Poppiuksen johdolla (noin 300 miestä) 4. helmikuuta 1918 niin sanotulle pohjoisen apuretkikunnalle, jolla hän osallistui Kemin ja Tornion valtauksiin. Torniosta Peltokangas palasi 13. helmikuuta 1918 takaisin Vaasan, josta hänet komennettiin joukkoineen Vilppulan rintamalle. Tässä vaiheessa hänen joukkonsa käsitti hänen lisäkseen 122 miestä, mutta se nousi 140 mieheen 14. helmikuuta mennessä. Hänen joukostaan muodostettiin Hämeen ryhmän 9. komppania, joka kuului 22. maaliskuuta 1918 alkaen Mannisen pataljoonaan.
Peltokangas osallistui komppaniansa kera taisteluihin Mannisessa (Hännisen-Kankaanpään akselilla) 21.–25. helmikuuta. Taistelussa komppania menetti vain viisi miestä kaatuneina ja kuusi haavoittuneina, vaikka se oli lähes viisi vuorokautta vihollistulen alaisena. Seuraavaksi hänen komppaniansa osallistui taisteluun Hyytiälässä ja Korkeakoskella. Korkeakoskelta hänen komppaniansa siirrettiin Vehmaisiin, jossa hän vastaanotti Mannisen pataljoonan komentajuuden Carl Nordensvanin siirryttyä johtamaan suurempia kokonaisuuksia. Pataljoonan komentajana Peltokangas osallistui taisteluihin Vehmaisissa ja Messukylässä, missä hän haavoittui Messukylän kirkolla aivan kirkkomuurin vieressä illalla 25. maaliskuuta 1918. Samalla haavoittui hänen uskollinen adjutanttinsa Onni Kokko. Molemmat vietiin haavoittuneina Haiharaan norjalaiseen ambulanssiin, jossa Peltokangas menehtyi seuraavana yönä. Hänet haudattiin Vaasan sankarihautaan.. Onni Kokko kuljetettiin sotasairaalaan Vaasaan, jossa hän kuoli 22. huhtikuuta.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 18. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Peltokankaan adjutanttina toiminut 13-vuotias Onni Kokko, joka kaatui Tampereen taistelussa.
William Dorsey Pender

William Dorsey Pender
William Dorsey Pender (6. helmikuuta 1834 – 18. heinäkuuta 1863) oli yksi nuorimmista etelävaltioiden armeijan kenraaleista Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Hän haavoittui kuolettavasti Gettysburgin taistelussa.
Lapsuus ja nuoruus

Dorsey Pender, kuten hänen ystävänsä kutsuivat häntä, syntyi Edgecomben piirikunnassa Pohjois-Carolinassa. Hän valmistui Yhdysvaltain sotilasakatemiasta 1854 ja sai komennuksen toiseksi luutnantiksi 1. Yhdysvaltain tykistörykmenttiin. Hän palveli myöhemmin 2. tykistörykmentissä, ja sitten 1. rakuunoissa (raskas ratsuväki), missä hän osoitti henkilökohtaista urheutta intiaanisotien taisteluissa Washingtonin territoriossa. Hän oli naimisissa Fanny Sheppardin kanssa, joka vastusti etelävaltioiden hyökkäystä pohjoiseen ja Penderin mukanaoloa siinä.
Sisällissota

21. maaliskuuta 1861 Pender erosi Yhdysvaltain armeijasta ja liittyi tykistön kapteenina konfederaation armeijaan. Toukokuussa hän oli eversti ja 3. Pohjois-Carolinan jalkaväkirykmentin komentaja (hänet määrättiin myös 13. Pohjois-Carolinan komentajaksi) ja sitten 6. rykmentin komentaja. Hän taisteli menestyksekkäästi Seven Pinesissa kesäkuussa 1862, ylennettiin prikaatinkenraaliksi ja Pohjois-Carolinan prikaatin komentajaksi A. P. Hillin kevyeen divisioonaan. Konfederaation presidentti Jefferson Davis henkilökohtaisesti ylensi Penderin Seven Pinesin taistelukentällä.
Seven Daysin taisteluissa Pender oli aggressiivinen prikaatinkomentaja. Hän haavoittui käteen Malvern Hillin taistelussa, mutta toipui riittävän nopeasti liittyäkseen prikaatiinsa. Hän osallistui Cedar Mountainin, Toisen Bull Runin (missä hän sai pienen päävamman räjähtävästä ammuksesta), Harpers Ferryn ja Antietamin taisteluihin. Antietamiin Pender saapui ratkaisevana hetkenä A. P. Hillin kanssa 17-mailin marssin jälkeen pelastaen Pohjois-Virginian armeijan vakavalta tappiolta sen oikeassa sivustassa.
Fredericksburgissa Pender haavoittui jälleen, tällä kertaa vasempaan käteensä. Luu ei murtunut, joten hän jatkoi komennossa huolimatta siitä, että hän ratsasti näkyvästi ympäriinsä verta vuotavana. Chancellorsvillessä 2. toukokuuta 1863 A. P. Hill haavoittui Thomas "Stonewall" Jacksonin kuuluisalla marssilla ja hyökkäyksessä unionin XI armeijakunnan sivustaan; Pender otti divisioonan komennon. Seuraavana päivänä Pender haavoittui jälleen kerran jäteensä, tällä kertaa haava tuli käytetystä luodista, joka tappoi hänen edessään seisoneen upseerin.
Stonewall Jacksonin kuoltua kenraali Robert E. Lee uudelleenorganisoi armeijansa ja ylensi A.P. Hillin vastikään muodostetun kolmannen armeijakunnan komentajaksi. Pender ylennettiin kenraalimajuriksi 29 vuoden nuorella iällä ja divisioonan komentajaksi. Hänen esimiehensä suosittelivat häntä suuresti. Lee kirjoitti Jefferson Davisille, "Pender on erinomainen upseeri, huomiokykyinen, tuottelias ja urhea; hän on ollut silmiinpistävä jokaisessa taistelussa, ja uskon että hän on haavoittunut miltei kaikissa niistä."
Gettysburgin taistelu

Dorsey Penderin lupaava ura päättyi Gettysburgin taistelussa. 1. heinäkuuta 1863 Penderin divisioona siirtyi tukemaan Henry Hethin divisioonaa alas Chambersburg Pikeä kohti Gettysburgia. Heth kohtasi kovempaa vastarintaa Unionin I armeijakunnalta kuin odotti ja hänen ensimmäinen hyökkäyksensä lyötiin takaisin. Epätavallisesti normaalin aggressiiviselle Penderille, hän ei välittömästi hyökännyt auttaakseen Hethiä, vaan meni joukkoineen asemiin Herr Ridgeen ja odotti tilanteen kehitystä. Hethin toisessa hyökkäyksessä sinä päivänä Hill käski Penderin tukea Hethiä, mutta Heth kieltäytyi avusta ja Pender taas kerran piti joukkonsa selustassa. Toista kertaa samana päivänä Heth sai enemmän kuin tavoitteli hyökkäyksessä McPherson's Ridgeen. Hän haavoittui eikä voinut pyytää apua Penderiltä, jonka avusta oli aikaisemmin kieltäytynyt. Hill käski Penderiä hyökkäämään Unionin uusiin asemiin Seminary Ridgellä kello 4 p.m paikallista aikaa. 30 minuuttia kestänyt hyökkäys hänen kolmella prikaatillaan oli hyvin verinen ja Alfred M. Scalesin prikaati tuhoutui miltei kokonaan unionin tykistön kanisteritulessa. Lopussa Penderin miehet ajoivat unionin joukot takaisin ja Gettysburgin läpi.
2. heinäkuuta Pender oli asemissa lähellä luterilaista seminaaria. Porrastetussa hyökkäyksessä, joka alkoi James Longstreetin hyökkäyksellä oikealle Round Tops-kukkuloiden läpi Peach Orchardiin, Penderin divisioonan tuli jatkaa hyökkäysvaihetta lähellä Cemetery Hilliä vasemmalle Richard H. Andersonin hyökkäyksestä Cemetery Ridgeen. Pender haavoittui reiteen ammuksen sirpaleesta, joka oli ammuttu Cemetery Hillistä ja luovutti komennon James H. Lanelle. Hänen divisioonansa hetki murtui komentajuuden vaihtuessa, eikä tehokasta hyökkäystä saatu aikaisesksi. Pender evakuoitiin Stauntoniin Virginiaan, missä hänen jalkavaltimonsa repesi 18. heinäkuuta. Kirurgit amputoivat hänen jalkansa, mutta hän kuoli muutamaa tuntia myöhemmin.
Pender haudattiin ratsuväen kirkkomaahan Tarboroon Pohjois-Carolinaan. Hänen mukaansa on nimetty Pender County Pohjois-Carolinassa ja Yhdysvaltain laivaston alus SS William D. Pender toisessa maailmansodassa.
Penderiltä on julkaistu hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1965 teos nimeltään The General to his Lady: The Civil War letters of William Dorsey Pender to Fanny Pender.
Käännös suomeksi
Tom Paxal

Tom Roger Paxal (s. 23. syyskuuta 1947 Helsinki) on suomenruotsalainen kirjailija. Hän sai kunniapalkinnon televisioelokuvasta Vårt Fagerby Kettupäivillä 1995. "Violinisten" sai toisen palkinnon valtakunnallisessa novellikilpailussa 1996.
Teoksia > Romaaneja

Svart spegel: En rapsodi om Tom Sjöberg (2009)
Farlig hamn: en rapsodi (2007)
Gyllenkulan (1998)
Rödbergen (1981)
Teoksia > Satukirjoja

Goggel Moggel och hans vänner på äventyr i öknen (2002)
Norrskensbarnen (1999)
Teoksia > Näytelmiä

Lösensumman (2000)
En gåva från himlen (1998)
Break	(1981)
Livstycken (1979)
Ekollon (1977-78)
Teoksia > Televisiodraamoja

Den brinnande båten 1996
Vårt Fagerby (1993)
Lyckosmederna	(1992)
Teoksia > Novelleja

Rubinen från Komonjeck (1989)
Violinisten (1982)
Hus, som kind mot kind (1991)
Teoksia > Kuunnelmia

Mauno Moukarinen (1980)
Låt oss lustiga vara (1986)
Teoksia > Nuortenkirjoja

Vännerna (1977)
Aiheesta muualla

Tom Paxal i Ord i Tiden.[vanhentunut linkki]
Helsingin kaupunginkirjaston kirjailijaesittely: Tom Paxal.[vanhentunut linkki]
Paxal, Tom hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Tom Paxal. Boksampo.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Pensaskäärme

| Pensaskäärme |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Käärmeet Serpentes
Heimo::  Tarhakäärmeet Colubridae
Suku::  Zamenis
Laji::  longissimus
Kaksiosainen nimi
 Zamenis longissimus  (Laurenti, 1768) 
Synonyymit
 Elaphe longissima (Laurenti, 1768)   Coluber aesculapi Lacepede, 1789   Coluber longissima Laurenti, 1768   Coluber sellmani Donndorff, 1798  
 Pensaskäärmeen levinneisyys
Katso myös
   Pensaskäärme Wikispeciesissä   Pensaskäärme Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pensaskäärme eli asklepioksenkäärme (Zamenis longissimus) on Keski- ja Etelä-Euroopassa sekä Lähi-idässä elävä tarhakäärmelaji.
Kuvaus

Pensaskäärme on suurikokoinen (jopa yli 1,5 m) myrkytön käärme, joka kiipeilee taitavasti puissa ja pensaissa. Lajin ruokavalio koostuu pikkunisäkkäistä, liskoista ja linnuista, jotka se nielee kokonaisena. Pensaskäärme tukehduttaa saaliin kuristamalla ennen kuin nielee sen kokonaisena. Naaras munii kesä-heinäkuussa vajaat 20 munaa maaonkaloon tai kasvinjätteisiin.
Pensaskäärmeitä tavataan Etelä-Euroopassa ja Lähi-idässä. Erillisesiintymiä on myös pohjoisempana, esimerkiksi Sveitsissä ja Saksassa. Pensaskäärmeitä esiintyi myös Tanskassa vielä 1800-luvulla. Pidetään todennäköisenä, että muinaiset roomalaiset Eurooppaa valloittaessaan toivat mukanaan ja istuttivat pensaskäärmeitä valloittamilleen seuduille. Olihan pensaskäärme antiikin aikoina terveyden ja lääketieteen vertauskuva, minkä vuoksi sitä suojeltiin. Pensaskäärmeitä pidettiin temppeleissä, joihin ihmiset tulivat kysymään neuvoja sairauksiinsa lääketieteen jumalalta, Asklepiokselta. Käärmeiden avulla saatiin lääkintätaidon jumalalta apua.
Asklepioksen sauvan ympärille kietoutunut pensaskäärme esiintyy vielä nykyisinkin lääkintätaidon symbolina. Apteekkien symboli, jossa pensaskäärme juo maljasta, liittyy puolestaan parannustaidon ja terveyden jumalattareen Hygieiaan. Käärmeen nahanluonnin on katsottu symbolisoivan uudestisyntymistä ja voimien palaamista.
Pensaskäärme apteekin logossa
Asklepios, antiikin lääkintätaidon jumala
Pekkalan hallitus

Pekkalan hallitus oli Suomen tasavallan 31. hallitus, jonka muodostivat Suomen kansan demokraattinen liitto, sosialidemokraatit, maalaisliitto ja ruotsalainen kansanpuolue, jolloin mukana olivat siis kolme suurinta puoluetta. Hallituksen pääministeri oli Mauno Pekkala (SKDL). Hallitus toimeenpani lukuisia uudistuksia, joista yksi oli lapsilisäjärjestelmän luominen vuonna 1948. Hallitus toimi 857 päivän ajan 26. maaliskuuta 1946 – 29. heinäkuuta 1948. Niin sanottuna salkuttomana ministerinä ja ministerinä valtioneuvoston kansliassa yhteensä 65 päivää toiminut Hertta Kuusinen oli Suomen toinen naisministeri.
Pekkalan hallituksen asema eduskunnassa oli heikko riippumatta sen laajasta pohjasta sekä pääministerin yhteistyöhalusta ja -kyvystä niin puolueisiin kuin presidenttiinkin päin, koska kolmen suurimman hallituspuolueen keskinäinen yhteistyö kangerteli läpi hallituksen toimikauden. Ajaessaan omia tavoitteitaan kukin päähallituspuolue haki kumppania toisesta puolueesta kolmatta vastaan tai liittoutui opposition kanssa. SDP yhtenäistyi puoluejohtonsa taakse vuoden 1947 aikana, ja puolueen asevelisiiven ideoima ”Jo riittää” -kampanja toi näkyviin sen rajan SDP:n ja SKP:n välillä, jota kansandemokraatit ja SDP:n oppositio olivat pyrkineet peittämään. Kommunistit kärsivät tappion vuoden 1947 kunnallisvaaleissa, ja samaan aikaan sosiaalidemokraatit vakiinnuttivat valtansa Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestössä, Työväen Urheiluliitossa ja Osuustoimintaliikkeessä. Ideologisen rajanvedon päätteeksi SDP sanoutui toukokuussa 1948 irti SKDL:n ja Maalaisliiton kanssa keväällä 1945 solmimastaan yhteistoimintajulistuksesta eli kolmen suuren sopimuksesta.
Hallituksen muodostaminen

Carl Gustaf Emil Mannerheim oli eronnut tasavallan presidentin virasta 9. maaliskuuta 1946 ja eduskunta oli valinnut hänen seuraajakseen edellisen pääministerin J. K. Paasikiven. Uusi presidentti antoi hallituksen muodostamisen aluksi Maalaisliiton Urho Kekkosen tehtäväksi, mutta SKDL kieltäytyi tulemasta mukaan hänen johtamaansa Maalaisliiton, SDP:n ja RKP:n yhteiseen hallitukseen. Kansandemokraatit nostivat julkisesti esiin Kekkosen puutteellisen kielitaidon, mutta todellisena syynä heidän asenteelleen oli Kekkosen menneisyys ja erityisesti tämän toiminta jatkosodan aikana. SKDL:n pääministeriehdokas oli Yrjö Leino, mutta varsinaisena tavoitteena heillä oli saada pääministeriksi Eero Wuori. SDP:lle taas kommunisteja myötäillyt Wuori oli kaikkein vastenmielisin ehdokas. Kolmen suurimman puolueen neuvotteluissa päädyttiin lopulta kompromissina kansandemokraattiseen metsähallituksen pääjohtaja Mauno Pekkalaan, joka oli toiminut edeltäneen Paasikiven hallituksen Puolustusministerinä.
Edellisen hallituksen ministereistä jatkoivat entisissä tehtävissään ulkoministerit Carl Enckell (sit.) ja Reinhold Svento (SKDL), jotka olivat Paasikiven lähimpiä avustajia ja neuvonantajia. Kansandemokraattien ministeriryhmä pysyi kokonaisuudessaan entisellään, kun taas Maalaisliiton ministereistä säilytti uudessa hallituksessa paikkansa vain maatalousministeri Vihtori Vesterinen. RKP:n edustajana hallituksessa jatkoi valtiovarainministeri Ralf Törngren.