Fasaani
Levinneisyys > Siirtoistutukset

Fasaania on istutettu kaikille mantereille lukuun ottamatta Etelämannerta. Fasaaneja tarhattiin esimerkiksi Ateenassa jo 400-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Myöhemmin niitä siirrettiin Roomaan, jossa niitä uhrattiin jumalille, ja minne ne keisariajan lopulla villiintyivät luonnonvaraisiksi. Rooman valtakunnan legioonat kuljettivat P. c. colchicus -alalajin jalofasaaneja ainakin Ranskaan ja Sveitsiin, mahdollisesti myös Britanniaan. Jalofasaanit olivat levinneet Euroopassa 1700-luvulla jo laajalle alueelle, ja vuonna 1768 Britanniaan tuotiin ensimmäiset sepelfasaanit (alalaji P. c. torquatus). Sepelfasaaneja siirrettiin pian Manner-Eurooppaankin. Britanniassa on istutuksissa ja risteytyksissä käytetty myös Japanista kotoisin olevaa ja merelliseen ilmastoon hyvin sopeutunutta viherfasaania, joka on oma lajinsa. Nykyisin fasaaneja tavataan Euroopan lisäksi Keski- ja Pohjois-Amerikassa (myös Havaijilla), Etelä-Amerikan Chilessä, Lähi-idässä, Pohjois-Afrikassa, Australiassa ja Uudessa Seelannissa sekä Atlantin Madeiralla ja Saint Helenan saarella. Yhdysvaltain Neitsytsaarilta se on hävinnyt. Euroopassa elää vuonna 2004 julkaistun arvion mukaan 10–14 miljoonaa yksilöä, ja koko maailmassa 45–300 miljoonaa yksilöä. Runsautensa ja laajan levinneisyytensä takia fasaani luokitellaan maailmanlaajuisesti elinvoimaiseksi lajiksi.
Ruotsiin ja Norjaan tehtiin ensimmäiset fasaanin istutusyritykset 1700-luvulla, mutta ne epäonnistuivat. Kuningas Oskar I yritti vuonna 1840 istuttaa Ruotsiin japanilaisia viherfasaaneja (Phasianus versicolor). Tämäkään kokeilu ei onnistunut, koska viherfasaani on mereiseen ilmastoon sopeutunut laji. Ruotsin ja Norjan vakituiset fasaanikannat saivat alkunsa vasta 1800-luvun lopulla tehdyistä istutuksista. Syntyneet kannat alkoivat kasvaa nopeasti, ja jo vuonna 1914 Ruotsissa metsästettiin noin 20 000 yksilöä.
Suomeen fasaanit istutti tehtailija Karl Fazer vuosina 1901–1902. Nämä ensimmäiset yli sata yksilöä olivat kotoisin Saksasta, ja ne vapautettiin Malmille silloisen Helsingin maalaiskunnan alueelle. Fazer jatkoi fasaanien tarhausta myöhemminkin ja toteutti uusia istutuksia Jokioisissa, Lounais-Hämeessä ja Karjalankannaksella. Fasaanikanta kasvoi aluksi varsinkin Hämeenlinnan seudulla, jossa paikalliset maanomistajat kasvattivat ja istuttivat niitä. 1920-luvulla fasaaneja siirrettiin eri puolille maata, ja seuraavan vuosikymmenen lopulla lajia esiintyi laajalti Suomen lounaisosissa ja etelärannikon tuntumassa. Fasaani on ensimmäinen Suomeen pysyvästi istutettu vieras riistaeläin; ensimmäiset kuusipeurat tuotiin maahan kyllä jo 1890, mutta ne eivät vielä silloin muodostaneet pysyvää kantaa. Vielä 1920-luvulla fasaani oli Suomessa rauhoitettu. Suomessa ne eivät pärjää syvälumisilla alueilla ilman talviruokintaa, joten yhtenäinen luonnonvarainen kanta rajoittuu maan eteläosaan. Hajanaisia esiintymiä on Keski-Suomessakin. Kanta pysyi pitkään varsin pienenä, kunnes 1960-luvun lopulla alkoi kasvaa voimakkaasti. Linjalaskentojen mukaan Suomessa kiekui 15 000 fasaanikukkoa 1970- ja 1980-luvuilla. Nykyään kannan arvioidaan olevan 15 000–20 000 paria, mikä merkitsee talvisin 70 000–130 000 yksilöä. Metsästystä varten tapahtuvia tuki-istutuksia tehdään edelleen, koska pakkastalvina luonnossa elävä kanta pienenee huomattavasti.