stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palatkaa Pariisiin!
Kokoonpano > Tuotanto

Miikka Huttunen – äänittäjä (Studio Mankku, Finnvox B), miksaaja (Neomusic)
Mikko Raita – äänittäjä (Finnvox F)
Joel Melasniemi (Pessilä)
Pauli Saastamoinen – masteroija (Finnvox)
Joel Melasniemi – vastaava tuottaja, kannet
Terhi Kokkonen – vastaava tuottaja, kuvat
CD-levyn mukana on 16-sivuinen vihkonen, jossa on kuvia yhtyeen jäsenistä sekä kappaleiden sanat. Visuaalisesti miellyttävän vihkosen kuvitus on saatu kirjoista Art Noveau Designs ja The Designs From Portugal, jotka on kustantanut Pepin Press. Portugali on muutenkin esillä kappaleiden sanoituksissa.
Arvostelut

Dome.fi:
Keskisuomalainen: erittäin positiivinen
Rumba: positiivinen
Soundi:
Aiheesta muualla

Sami Nissinen: Palatkaa Pariisiin! (Arkistoitu – Internet Archive) Soundi 4/2009.
Scandinavian Music Group
| --- | --- |
Studioalbumit:   Onnelliset kohtaa  Nimikirjaimet  Hölmö rakkaus ylpeä sydän  Missä olet Laila?  Palatkaa Pariisiin!  Manner  Terminal 2  Baabel  Ikuinen ystävä 
Kokoelmat:   Näin minä vihellän matkallani 
Singlet:   ”Kun tuuli oli viilee”  ”Tällaisena kesäyönä”  ”Minne katosi päivät”  ”Ei mun oo hyvä olla yksin”  ”Letitä tukkani”  ”100 km Ouluun”  ”Säälittävä syksy”  ”Huomisen sää”  ”Valmis”  ”Hölmö rakkaus”  ”Ylpeä sydän”  ”Vieläkö soitan banjoa?”  ”Mustana, maidolla, kylmänä, kuumana”  ”Naurava turskan kallo”  ”Levoton Tuhkimo”  ”Näin minä vihellän matkallani”  ”Casablanca”  ”100 km Ouluun (2009 versio)”  ”Hautojen yli”  ”Kaunis Marjaana”  ”Omenankukan terälehtiä”  ”Balladi 1”  ”Ei paniikkia”  ”Nuorukainen”  ”Suurin rakkaus”  ”Frank & Claire”  ”Mua ei saa muuttumaan”  ”Elämä on edessä”  ”Clemensia”  ”Ikuinen ystävä” 
Musiikkivideot:   Minne katosi päivät  Ei mun oo hyvä olla yksin  100 km Ouluun  Hölmö rakkaus  Ylpeä sydän  Vieläkö soitan banjoa?  Kaunis Marjaana  Montreal  Omenankukan terälehtiä  Omenankukan terälehtiä (Alternative version)  Melkein kuin uusi  Mustarastas lauloi ooh la laa  Ruotsiin ja takaisin  Balladi 1  Ei paniikkia  Nuorukainen  Terminal 2  Helena  Suurin rakkaus  Lopulta olemme kuitenkin yksin  Ikuinen ystävä
Kalle Tuppurainen

Kalle Tuppurainen (28. marraskuuta 1904 Maaninka – 1. tammikuuta 1954 Lapinlahti) oli suomalainen hiihtäjä. Hän kilpaili Suomen joukkueessa näytöslajina olleessa sotilaspartiohiihdossa vuoden 1928 talviolympialaisissa. Joukkue, jossa hiihtivät hänen lisäkseen Eino Kuvaja, Esko Järvinen ja Veikko Ruotsalainen, sijoittui toiseksi. Hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 1938 hän sijoittui 51:nneksi 50 kilometrillä.
Ammatiltaan Tuppurainen oli poliisi.
Rauno Hakkila

Rauno Antero Hakkila (20. marraskuuta 1935 Angelniemi – 8. kesäkuuta 2005 Vaasa) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai energianeuvoksen arvonimen.
Hakkilan vanhemmat olivat maanviljelijä Felix Hakkila ja Saara Maria Katajisto ja puoliso vuodedsta 1958 Marja-Liisa Alén.  Porin lyseosta vuonna 1954 ylioppilaaksi tullut Hakkila valmistui diplomi-insinööri Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1960. Hän oli Kymin Osakeyhtiön suunnitteluinsinööri Karkkilan tehtaalla 1960–1961, Heinolan tehtaan piirustuskonttorin päällikkö 1961–1963, Wilh. Schaumanin Pietarsaaren tehtaiden höyryosaston käyttöinsinööri 1963–196 ja osaston päällikkö 1967–1971, kehitys- ja suunnitteluosaston päällikkö 1971–1977 sekä hallinnon ja yhteistoimintojen johtaja 1977–1980, Schauman-yhtymän voimatalouden johtaja 1980–1981, Oulu-yhtiön toimitusjohtaja 1981–1986, Veitsiluodon erityistehtävissä Oulussa 1986–1987, konsultti Itävallassa 1987–1989, Etelä-Pohjanmaan Voiman toimitusjohtaja 1989–2000 ja Vaskiluodon Voiman toimitusjohtaja 1989–2000. Hakkila oli lisäksi Pietarsaaren kauppaoppilaitoksen tuntiopettaja 1971–1973 ja Pietarsaaren kaupunginvaltuuston jäsen 1973–1980. Hänellä oli myös useita alansa ja liike-elämän asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Vuonna 1996 energianeuvoksen arvonimen saanut Hakkila oli sotilasarvoltaan reservin majuri.
Lauri Viljanen (kauppaneuvos)

Lauri Viljanen muotokuvansa vierellä vuonna 1960.
Lauri Viljanen (15. joulukuuta 1888 Tampere – 12. maaliskuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen kultaseppä, yrittäjä ja yritys- ja järjestöjohtaja, joka sai  kauppaneuvoksen arvonimen 1945.
Lauri Viljasen vanhemmat olivat Antti Vilho Viljanen ja Matilda Storbacka ja puoliso vuodesta  1918 Impi Minna Agatha Wallenius. Viljanen kävi kansakoulun, käsityöläiskoulun ja kauppakoulun kurssin Helsingissä. Hän työskenteli kultaseppä Emil Lyytikäisen ja Gustaf Lindellin liikkeissä Tampereella vuodesta 1902, suoritti kisällitutkinnon K. Kallion Kello- ja Kultasepänliikkeessä Helsingissä 1908 ja tarkastusleimatutkinnon 1909. Kultaseppämestariksi Viljanen tuli  1947. Viljanen oli K. Kallion Kello- ja Kultasepänliikkeen kaivertaja vuodesta 1906, johtaja 1912–1952 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1952, Suomen Kultaseppä -yhtiön pääosakas ja toimitusjohtaja 1917–1945, Suomen Kultasepät -yhtiön pääosakas vuodesta 1945, toimitusjohtaja 1945–1950 ja hallituksen puheenjohtaja 1952–1977 sekä Kultateollisuus -yhtiön toimitusjohtaja 1946–1950. Viljanen oli myös muun muassa Suomen Kultaseppien Liiton hallituksessa 1932–1957, toimien kahteen otteeseen hallituksen puheenjohtajana ja Käsi- ja Pienteollisuuden Keskusliiton puheenjohtaja 1950–1961. Kauppaneuvoksen arvonimen Suomen Kultaseppien liiton kunniajäsen (1950) ja kunniapuheenjohtaja (1958) Viljanen sai 1945.
Lauri Viljasen poika oli kultaseppä, yrittäjä ja yritysjohtaja, isänsä tavoin kauppaneuvoksen arvonimen saanut Arno Viljanen.
Aiheesta muualla

Vilkuna, Anna-Maria: Kauppaneuvos Lauri Viljanen (1888–1978). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Jeanette Campbell

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jeanette Campbell |  Jeanette Campbell |  Jeanette Campbell |  |
Maa:   Argentiina
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Berliini 1936 | 100 metrin vapaauinti |  |
Jeanette Morven Campbell (8. maaliskuuta 1916 Saint-Jean-de-Luz, Ranska – 15. tammikuuta 2003 Buenos Aires, Argentiina) oli argentiinalainen uimari. Hän osallistui Argentiinan ensimmäisenä naisurheilijana Berliinin olympialaisiin 1936, joissa hän osallistui 100 metrin ja 400 metrin vapaauintiin. Hän voitti 100 metrin vapaauinnista hopeaa. Campbell toimi Argentiinan lipunkantajana Tokion olympialaisissa 1964.
Aiheesta muualla

Jeanette Campbell Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Sakari Sihvola

Niilo Sakari Sihvola (8. syyskuuta 1919 Kärkölä – 15. maaliskuuta 2003 Lahti) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Sihvolan vanhemmat olivat maanviljelijä Esa Sihvola ja Olga Tommola ja puoliso vuodesta 1948 Sylvi Kojo. Sihvola tuli ylioppilaaksi Lahden lyseosta 1938 ja valmistui sotien jälkeen diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1949. Hän oli valmistuttuaan Suur-Savon Sähkön jakeluinsinööri ja vuodesta 1950 yhtiön teknillinen johtaja. Revon Sähkö -yhtiön toimitusjohtajaksi  Sihvola tuli vuonna 1952, kun yhtiön hallintoneuvosto oli helmikuussa vapauttanut edellisen toimitusjohtajan Onni Mäkelän tehtävästään. Sihvola toimi puolestaan tässä tehtävässä aina syksyyn 1984 asti, yli kolmekymmentä vuotta. Sihvolan johtamana yhtiötä kehitettiin merkittävästi ja se kasvoi sekä asiakasmääränsä että ostamiensa ja rakennuttamiensa voimaloiden suhteen. Yhtiön rakennuttamia vesivoimaloita olivat muun muassa Vesikosken voimalaitos, Uljuan voimalaitos, Oksavan voimalaitos ja Kalliokosken voimalaitos. Yritys hankki myös osuuden Olkiluodon ydinvoimalasta. Enimmillään Oulaisissa pääkonttoria pitäneellä yhtiöllä oli Sihvolan aikana liki kaksisataa työntekijää. Sihvolan luottamustoimiin kuuluivat muun muassa Suomen Sähkölaitosyhdistyksen valtuuskunta ja Voimalaitosten työnantajaliiton hallitus. Teollisuusneuvoksen arvon hän sai vuonna 1971. Sotilasarvoltaan Sihvola oli reservin insinöörikapteeni (1968).
Sara Hedrenius

| Sara Hedrenius> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: syyskuu 1974
Kansalaisuus:   Ruotsi
Ammatti:  kriisityöntekijä
Lapset:  2
Sara Hedrenius (s. syyskuu 1974) on ruotsalainen kriisityöntekijä. Hän tuli alun perin tunnetuksi Estonian uppoamisen selviytyjänä.
Hedrenius oli ennen M/S Estonian viimeistä matkaa ollut Virossa tapaamassa siellä työskennellyttä isäänsä. Alus upposi hänen ollessaan kotimatkalla 28. syyskuuta 1994. Hedrenius selviytyi Kent Härstedtin kanssa pelastuslautalle, josta molemmat pelastettiin Ahvenanmaan keskussairaalaan ja siirrettiin sitten Karoliiniseen yliopistosairaalaan Huddingeen. Hedrenius ja Härstedt sopivat tapaavansa jälkeenpäin ja päätyivät laajan mediahuomion kohteiksi. Heitä pidettiin Estonian selviytyjien julkisina kasvoina.
Hedrenius ryhtyi sittemmin Punaisen Ristin kriisityöntekijäksi. Hän meni tapahtumapaikoille auttamaan uhreja muun muassa Intian valtameren maanjäristyksen ja tsunamin (2004) ja Utøyan joukkomurhan (2011) jälkeen. Hedrenius julkaisi Sara Johanssonin kanssa kriisiapua käsittelevän teoksen Krisstöd (Natur & Kultur, 2013). Vuonna 2020 hän esiintyi Henrik Evertssonin dokumenttisarjassa Estonia – Mullistava löytö ja vuonna 2022 sen jatko-osassa Estonia – Löytö joka muutti historiaa. Vuonna 2022 Hedreniukselta ilmestyi kirja ...det ser illa ut (Andreasson förlag), jossa hän kuvaa selviytymiskokemustaan ja suuronnettomuutta seuranneita tutkimuksia. Hedreniuksen mukaan M/S Estonialle lastattiin sotilaskalustoa ennen sen lähtöä, minkä johdosta Ruotsin onnettomuuksientutkintatoimikunta kuuli häntä 2020-luvun alussa.
Hedreniuksella on kaksi lasta.
Ernst Felix von Freymann

Ernst Felix von Freymann (11. helmikuuta 1881 Lovetš, Bulgaria – 11. helmikuuta 1958) oli suomalainen insinööri ja liikemies.
Von Freymannin vanhemmat olivat kenraalimajuri Otto Julius Nikolai Samuel von Freymann ja Hildur Johanna Neovius. Hänen ensimmäinen puolisonsa (1908–1928) oli Aili Gripenberg, senaattori Sebastian Gripenbergin tytär, ja toinen vuodesta 1929 Ebba Margareta de Pers et de Varmo. Von Freymann kävi Haminan kadettikoulun mutta ei mennyt isänsä tavoin sotilasuralle vaan valmistui 1905 Polyteknillisestä opistosta insinööriksi ja täydensi opintojaan 1906 Saksassa Reutlingenissa tekstiilialan oppilaitoksessa. Hän oli Th. Neovius Oy:n toimitusjohtaja 1906–1938 ja johtokunnan puheenjohtaja 1938–1958. Von Freymann oli myös Tampereen Trikootehdas Oy:n perustaja 1908 ja yhtiön johtokunnan puheenjohtaja 1908–1916. Yhtiöstä tuli myöhemmin Suomen Trikoon tytäryhtiö. Hän oli Anker Oy:n johtokunnan puheenjohtaja 1927–1933 ja Alfa Laval Oy:n 1926–1933. Von Freymann omisti Backbyn tilan Espoossa 1918–1958, jossa hän harjoitti kokeilevaa maanviljelystä.
Xolo Maridueña

| Xolo Maridueña |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. kesäkuuta 2001 (ikä 23)
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb
Xolo Maridueña (espanjaksi: [ˈʃolo maɾiˈðweɲa]; s. 9. kesäkuuta 2001) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen rooleihinsa kuuluvat Miguel Diazlähde? Netflix-sarjassa Cobra Kai, Victor Grahamlähde? NBC-televisiosarjassa Parenthood ja Jaime Reyes / Blue Beetlelähde? tulevassa DC Extended Universe -elokuvassa Blue Beetlelähde?.
Panther KF51

| Panther KF51 |
| --- | --- |

Valmistushistoria
Suunnittelijat:  Rheinmetall
Valmistusmaa:   Saksa
Tekniset tiedot
Tyyppi:  taistelupanssarivaunu
Taistelupaino:  59 t
Pääase:  130 mm sileäputkinen panssarivaunukanuuna
Muu aseistus:  12,7 mm konekivääri kauko-ohjattava 7,62 mm konekivääri
Miehistö:  3+ johtaja  ampuja  ajaja  mahdollinen lisäsotilas
Panther KF51 (KF on lyhenne sanasta Kettenfahrzeug, suom. tela-ajoneuvo) on Saksassa suunniteltu ja valmistettava taistelupanssarivaunu. Se on taistelutankin Leopard 2 seuraaja. Vaunun omamassa on 59 tonnia. Miehistön määrä vaihtelee kolmesta neljään. Vuotta 2016 voitaneen pitää tämän vaunutyypin kehityksen merkkipaaluna.
Taisteluvaunun moottori on V12-tyyppinen MTU, joka on vesijäähdytetty dieselmoottori: teholtaan 1 500 hevosvoimaa. Toimintamatka on arviolta 500 kilometriä. Vaunun kanuuna on 130 millimetrin vahvuinen. Se on myös automaattisesti lataava, joten erillistä lataajaa ei tarvita vaunumiehistössä. Panssarivaunussa on myös kaksi apukonekivääriä. Toinen on 12,7 mm ja toinen 7,62 mm .
Käännös suomeksi
Jari Mäenpää

| Jari Mäenpää |
| --- | --- |
 Mäenpää Bloodstock Open Air -festivaalilla, 2011
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1977 (ikä 46)
Ammatti:  muusikko, lauluntekijä
Muusikko
Aktiivisena:  1997−
Tyylilajit:  melodinen death metal, folk metal, power metal, viikinkimetalli, melodinen black metal
Soittimet:  laulu, kitara, kosketinsoitin, basso
Yhtyeet:  Wintersun, Cadacross, Ensiferum, Immemorial, ArthemesiA
Levy-yhtiöt:  Spinefarm, Low Frequency, Nuclear Blast
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jari Mäenpää (s. 23. joulukuuta 1977) on suomalainen muusikko, joka tuli tunnetuksi metalliyhtye Ensiferumin laulaja-kitaristina vuosina 1996–2004. Vuonna 2003, Ensiferumin toisen albumin äänitysten päätyttyä, Mäenpää erotettiin yhtyeestä ja hän lähti rakentamaan omaa sooloprojektiaan, jonka nimeksi tuli Wintersun. Sen kanssa Mäenpää on julkaissut neljä studioalbumia.
Mäenpää on kitaransoittajana alkeisoppitunteja lukuun ottamatta itseoppinut ja opetellut soittamaan lainaamalla esimerkiksi Metallican ja Megadethin nuottikirjoja. Mäenpää on tunnettu monipuolisesta äänestään, joka kattaa niin örinälaulun kuin puhtaan laulun. Asim Searathin liityttyä Wintersuniin Mäenpää on keskittynyt keikoilla vain laulamiseen.
Mäenpää on rakentanut "puolistudion", joka on hänen omien sanojensa mukaan kotistudio eräillä ammattilaisominaisuuksilla. Mäenpään tavoite on käyttää studiota Wintersunin musiikkiin.
Diskografia

Demo 1 (1997,  omakustanne)
Demo II (1999,  omakustanne)
Hero in a Dream (1999,  omakustanne)
Ensiferum (2001,  Spinefarm Records)
Iron (2004,  Spinefarm Records)
1997–1999 (2005,  omakustanne)
Devs - Iratvs (2001,  Native North)
Corona Borealis (2002,  Low Frequency)
Wintersun (2004)
Time I (2012)
The Forest Seasons (2017)
Time II (2024)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.wintermadness.net (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.wintersun.fr (Arkistoitu – Internet Archive)
Wintersun
| --- | --- |
Studioalbumit:   Wintersun  Time I  The Forest Seasons  Time II 
Demot:  Winter Madness (2004)
DVD:t:  Live at Summer Breeze 2005
Reijo Merikanto

Reijo Ilmari Merikanto (30. marraskuuta 1919 Kuopio –  27. kesäkuuta 2004 Oulu) oli suomalainen teollisuusjohtaja ja hän sai vuorineuvoksen arvon 1972. Hän oli Oulu Oy:n toimitusjohtaja 1967–1981.
Aiheesta muualla

Muistot. Hs.fi
Pantokrátoras (Zákynthos)

| Pantokrátoras Παντοκράτωρας |
| --- | --- |
 Pantokrátoras
 Koordinaatit: 37°43′56″N, 20°49′40″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Jooniansaaret
Alueyksikkö:  Zákynthos
Kunta:  Zákynthos
Kunnallisyksikkö:  Laganás
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  3301060101
Väkiluku (2021):  921
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pantokrátoras (kreik. Παντοκράτωρας, kath.kreik. Παντοκράτωρ, Pantokrátor) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Zákynthoksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Zákynthoksen kuntaan, Zákynthoksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Kylän väkiluku on 921 (2021).
Pantokrátorasin kylä, suomeksi ”Kaikkivaltias”, sijaitsee Zákynthoksen eteläisissä sisäosissa noin kymmenen kilometriä lounaaseen saaren keskuksesta Zákynthoksen kaupungista. Kylän vanha nimi on Pisinóntas (Πισινώντας). Nykyisen nimensä kylä on saanut siellä olevasta Kristus Vapahtajalle (Sotíras) tai Kaikkivaltiaalle (Pantokrátoras) omistetusta kirkosta, joka on entinen luostarikirkko ja ollut olemassa viimeistään vuonna 1491. Kylässä on myös Profeetta Elialle (Profítis Ilías) omistettu kirkko.
Pantokrátoras muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Παντοκράτορος, Dimotikí Koinótita Pantokrátoros), johon kuuluu varsinaisen Pantokrátorasin kylän lisäksi Laganásin kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 1 687 (2021).
Mariza

| Mariza |
| --- | --- |
 Mariza Zelt-Musik-Festivalilla 2015
Henkilötiedot
Koko nimi:  Marisa dos Reis Nunes
Syntynyt: 16. joulukuuta 1973 (ikä 50) Mosambik
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Mariza 
Tyylilajit:  fado
Levy-yhtiöt:  
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Marisa dos Reis Nunes eli Mariza (s. 16. joulukuuta 1973 Lourenço Marques Portugalin Itä-Afrikka) on portugalilainen fadolaulaja ja -lauluntekijä.
Varhainen elämä

Mariza syntyi Portugaliin kuuluneessa, nykyisessä Mosambikissa, mistä perhe muutti Portugaliin, kun Mariza oli kolmevuotias. Marizan isä on portugalilainen ja äiti mosambikilainen. Hänen vanhempansa pitivät ravintolaa alueella, joka tunnetaan fadon synnyinpaikkana. Mariza esitti fadokappaleita jo ennen kouluikää perheensä ravintolassa. Hän kuitenkin kiinnostui teini-iässä modernimmasta musiikista ja kokeili muun muassa rockia, bluesia, jazzja ja bossa novaa.
Ura

Mariza opiskeli jo nuorena monia fadon tunnetuimpia laulajia, kuten Amália Rodriguesia, Maria Teresa de Noronhaa ja Carlos do Carmoa, sekä kapverdeläistä mornalaulajaa Cesária Évoraa. Mariza alkoi saada pian mainetta Lissabonissa lahjakkaana nuorena laulajana. Hän oli pääkaupungissa jo varsin tunnettu, kun häntä pyydettiin vuonna 1999 laulamaan suoraan lähetykseen tribuutin juuri kuolleelle Rodriguesille. Esitys teki Marizasta suositun ympäri Portugalia.
Mariza teki sopimuksen alankomaalaisen levy-yhtiön World Connectionin kanssa, ja hänen keikkansa olivat pian loppuunmyytyjä. Marizan ensimmäinen albumi oli fadolevy Fado em Mim, joka julkaistiin Portugalissa vuonna 2001 ja kansainvälisesti 2002. Albumi oli fadolevyksi erittäin suosittu, ja sitä myytiin Portugalissa yli 100 000 kappaletta ja kansainvälisesti yli 150 000 kappaletta. Britanniassa se palkittiin BBC Radio 3:n maailmanmusiikkipalkinnolla parhaana eurooppalaisena albumina. Toinen albumi, Fado Curvo oli ensimmäistäkin menestyneempi. Sitä myytiin Portugalissa 120 000 kappaletta, ja se ansaitsi kuusinkertaisen platinalevypalkinnon.
Marizan kolmas albumi, Transparente äänitettiin Brasiliassa. Se ylsi Portugalissa myyntilistojen kärkeen, ja oli kymmenen myydyimmän listalla myös Alankomaissa, Suomessa ja Espanjassa. Albumia seurasi muun muassa esiintyminen Live 8 -konsertissa ja maailmankiertue. Transparente herätti jonkun verran myös vastustusta, sillä se rikkoi perinteistä fadon kaavaa. Sillä oli muun muassa jousiorkesteri sekä Django Reinhardtin tyylistä nopeaa kitarasäestystä.
Konserttitallenne Concerto em Lisboa julkaistiin vuonna 2006. Sitä myytiin Portugalissa viisinkertaisen platinalevyn määrä ja oli Yhdysvalloissa maailmanmusiikkialbumien listalla kymmenen parhaan joukossa. Se oli myös ensimmäinen fadoalbumi Latin Grammy -ehdokkaana. Marizan seuraavakin albumi, Terra oli ehdokkaana Latin Grammyyn. Se oli ensimmäinen fadoalbumi, jota ei laulettu kokonaan portugaliksi. Siinä lauloivat Marizan lisäksi espanjalainen Concha Buika ja kapverdeläinen Tito Paris sekä esiintyi argentiinalainen kitaristi Dominic Miller. Vierailijoiden ansiosta Terralla oli selkeitä vaikutteita muista musiikkityyleistä. Mariza yhdisti sillä fadoa brasilialaiseen jazziin, kapverdeläiseen mornaan ja flamencoon. Fado Tradicional ilmestyi vuonna 2010. Sitä myytiin yli 20 000 kappaletta heti julkaisupäivänä, ja levy ansaitsi Portugalissa platinaa ensimmäisen viikon aikana.
Mariza sai vuoden 2011 puolivälissä miehensä António Ferreiran kanssa ensimmäisen lapsensa. Tämän jälkeen Mariza vietti hiljaiseloa melkein viiden vuoden ajan ja esiintyi vain harvakseltaan. Hän palasi vuonna 2015, kun hänen uusin albuminsa Mundo ilmestyi vuoden lopulla. Se sai Portugalissa tuplaplatinapalkinnon ja julkaistiin seuraavana vuonna myös Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Marizan maailmankiertua päättyi Yhdysvalloissa 17 loppuunmyytyyn konserttiin. Mariza julkaistiin kesäkuussa 2018, ja sitä myytiin platinalevyn arvoisesti Portugalissa. Amália Rodriguesin tribuuttialbumi Mariza Canta Amália ilmestyi Portugalissa vuonna 2020.
Diskografia

Fado em Mim (2001)
Fado Curvo (2003)
Mariza Live in London (2004) (DVD)
Transparente (2005)
Concerto em Lisboa (2006) (DVD)
Terra (2008)
Mundo (2015)
Mariza (2018)
Mariza Canta Amália (2020)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mariza Wikimedia Commonsissa
Mariza 2007
Titanicin orkesteri

Titanicin orkesterin jäsenet. Ylhäällä Georges Krins, Wallace Henry Hartley ja Roger Bricoux. Keskellä William Brailey, Percy Taylor ja John Woodward. Alhaalla John Clarke ja John Hume.
Matkustajalaiva RMS Titanicilla oli kahdeksanhenkinen orkesteri, jota johti viulisti Wallace Henry Hartley. Titanicin törmättyä jäävuoreen neitsytmatkallaan 15. huhtikuuta vastaisena yönä 1912 orkesteri soitti matkustajille rauhoittavaa musiikkia laivan venekannella pelastustöiden aikana, pelastuneiden kertomusten mukaan aivan aluksen lopulliseen uppoamiseen asti. Loppuun asti soittaneesta orkesterista tuli keskeinen osa Titanicin legendaa. Yksikään orkesterin jäsenistä ei selvinnyt hengissä.
Orkesterin jäsenet

| Nimi | Syntymävuosi | Kansalaisuus | Soitin |
| --- | --- | --- | --- |
| William Theodore Ronald Brailey | 1887 | englantilainen | piano |
| Roger Marie Bricoux | 1891 | ranskalainen | sello |
| John Frederick Preston Clarke | 1883 | englantilainen | kontrabasso |
| Wallace Henry Hartley | 1878 | englantilainen | viulu, orkesterinjohtaja |
| John ”Jock” Law Hume | 1890 | skotlantilainen | viulu |
| Georges Alexandre Krins | 1889 | belgialainen | viulu |
| Percy Cornelius Taylor | 1872 | englantilainen | sello |
| John Wesley Woodward | 1879 | englantilainen | sello |
Viimeinen virsi?

Orkesterin ja Titanicin viimeiset hetket ovat alusta alkaen olleet kiistanalaisia. Osa eloonjääneistä muistaa kuulleensa orkesterin viimeisenä kappaleena virren ”Nearer, My God, to Thee” (”Käyn kohti sinua, oi Herrani”). Hartleyn hautajaisiin Colnessa osallistui 40 000 ihmistä, ja viimeisenä virtenä soitettiin juuri ”Nearer, My God, to Thee”, mistä legenda lienee saanut alkunsa. Hartleyn ystävät kertoivat myöhemmin, että se tai ”O God, Our Help in Ages Past” (”Turvamme, Herra Jumala”) olisi virsi, jonka Hartley olisi valinnut mikäli hän joutuisi uppoavalle laivalle. Tätä on kuitenkin epäilty, sillä soittajat jatkoivat työtään viime hetkeen estääkseen paniikin syntymisen ja hautajaisvirsi olisi vaikuttanut täsmälleen päinvastoin.
”Nearer, My God, to Thee” tunnetaan nykyään myös ”Titanic-hymnin” nimellä ja sitä esitetään Englannissa kahdellakin täysin eri sävelellä, minkä lisäksi Yhdysvalloissa (kuten myös Saksassa ja Suomessakin) käytetään kolmatta näistä täysin poikkeavaa eli Lowell Masonin unohtumattomaksi kutsuttua säveltä. Tällä sävelmällä virsi soi myös saksalaisessa elokuvassa Titanic (1943). Orkesteri koostui kahdesta normaalisti täysin erillään soittaneesta yhtyeestä (jousikvintetti ja pariisilaistrio) ja soitti ensi kerran yhdessä, joten musiikin täytyi olla jotain sellaista, jonka jokainen soittaja osasi ulkoa ja pystyi soittamaan ilman nuotteja.
Tätä edellytystä ei edellä mainittu virsisävelmä täyttänyt, sillä se oli englantilaisille soittajille täysin vieras.
Walter Lordin kirjassa Titanicin kohtalonyö (1955) uppoamisen kuvaus perustuu pääosin laivalla loppuun saakka olleen sähköttäjä Harold Briden kertomukseen, jossa hän kertoo orkesterin soittaneen viimeisenä kappaleena ”Syksy”-nimisen suositun kappaleen; kyseessä oli tällä kutsumanimellä tunnettu suosittu muoti-iskelmä, jota soitettiin kahviloissa, luistinradoilla ja vastaavissa paikoissa ja jonka jokseenkin jokainen tuon ajan ihminen tunsi. Lordin arvelun mukaan kyseessä oli ”Syysunelmia”-valssi (”Songe d'Automne”). On siis mahdollista, että juuri tuo hilpeän pulppuileva valssi oli viimeisenä Titanicilla soitettu sävelmä, koska sen jokainen orkesterin jäsen osasi soittaa.
Vuonna 1997 valmistuneessa James Cameronin elokuvassa Titanic Hartleyn johtama orkesteri soittaa perinteisen mielikuvan mukaisesti viimeisenä kappaleena ”Nearer, My God, to Theen”.