Heinäkuun monarkia
Historia > ”Ranskan on ikävä”

”Ranskan on ikävä” lausui runoilija ja poliitikko Alphonse de Lamartine. Hänet valittiin Edustajainhuoneen jäseneksi vuonna 1833. Ranskan poliittinen järjestelmä aiheutti hänessä turhautuneisuutta ja syvän pettymyksen. Puheissaan hän halveksi valtion johdon kaavoihin kangistuneisuutta ja kovuutta huono-osaisia kohtaan. Hän irtisanoutui vallitsevasta järjestelmästä, joka hänen mukaansa oli pettänyt vallankumouksen. Hänen mukaansa Ranskaa johti nurkkakuntainen klikki, jolta puuttui kyky johtaa valtioita. Lamartine ilmaisi halunsa nähdä vallankumouksen toteutuvan ja kansalla oli hänen mukaansa oikeus tehdä se vaikka väkivalloin.
Tilanne ei miellyttänyt äärikonservatiivejakaan. Chautebriand, joka oli vankkumaton monarkisti ja Bourbonien kannattaja, kirjoitti että elää mieluummin demokratiassa kuin nykyisessä laittomassa ”äpärämonarkiassa”. Yleensäkin legitimistit eivät katsoneet voida täysin puolustaa heinäkuun monarkiaa. Hallinnon kannatuksen vähäisyyttä todistaa jo se, että vuosien 1830-1848 välillä olleissa 13 hallituksessa oli ministereinä vain 20 henkilöä. Hallituksen vaihtuessa ministerit vaihtoivat tehtäviä keskenään.
1830- ja 1840-lukujen taitteessa Ranskan nuoriso tunsi mitättömyyttä menneisyyden rinnalla. Vuoden 1789 suuri vallankumous ja Napoleonin sodat tuntuivat nuorisosta paljon hohdokkaammalta kuin heidän oma aikansa, jolloin hallinto oli muuttumassa entistä konservatiivisemmaksi. Hyödyntääkseen Napoleon-kulttia kuningas antoi siirrättää Napoleonin maalliset jäännökset takaisin Ranskaan vuonna 1840. Samoihin aikoihin Ludvig Filip lopetti kuuluisat iltakävelynsä Pariisissa, sillä hän alkoi pelätä murhayritystä.
Epävakaalta 1830-luvulta oltiin tultu 1840-luvulle, jolloin monia merkittäviä ministerin paikkoja ja pääministerin virkaa piti hallussaan 1840–1848 François Guizot, joka ensimmäisiä korkeaan valtiolliseen asemaan päässeitä protestantteja Ranskan historiassa. Hänen mielestään Ranska oli vapaa maa, jossa vapaus vallitsi kaikkialla, heinäkuun monarkia oli hänen mukaansa lunastanut keskiluokan odotukset hylkäämällä sosialismin ja kukistamalla itsevaltiuden. Jos joku eli kurjuudessa, hänellä oli kovalla työllä ja hyvällä käytöksellä mahdollisuus päästä elämässään vaikka kuinka pitkälle. Yhteiskunta kehittyi hänen mukaansa parhaiten tekemällä varovaisia uudistuksia. Äänioikeus kuului hänen mukaansa vain varakkaille eikä hän suostunut mihinkään vaatimuksiin sen laajentamisesta. Niille, jotka valittivat äänioikeuteen kuuluvan tulorajan olevan korkea, hän tokaisi ”Rikastukaa!”.
Nykyään historioitsijat pitävät Guizot’n panosta Ranskan teollistumisen alulle merkittävänä. Hän käynnisti rautateiden rakennuttamisen myymällä niiden rakentamislupia varakkaille sijoittajille. Kaivostoiminta laajeni myymällä toimilupia niiden perustamiseen. Hän määräsi tuontitavaroille korkeat tullit suojelemaan kotimaista tuotantoa. Hän kannatti kuninkaan sotia välttelevää ulkopolitiikkaa ja hänen talouspolitiikkansa sai aikaan merkittävää talouskasvua. Guizot’n virheenä pidetään joustamattomuutta ja kyvyttömyyttä nähdä poliittisen järjestelmän vaatimia uudistuksia.
Ranskassa esiintyvä tyytymättömyys tuli esille yhteiskunnallisista asioista kiinnostuneiden ajattelijoiden kirjoituksissa. Pierre-Joseph Proudhon taisteli kirjoituksissaan kapitalisteja vastaan ja ilmaisi, että ”omaisuus on varkautta”. Alexis de Tocqueville kirjoitti että demokratia on kestävän yhteiskunnan perusta ja apotti Felicité Robert de Lammennais kirjoitti suosittuja kirjoja ”kapinan evankeliumista”.