stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stanislaus II Poniatowski

| Stanislaus II Poniatowski |
| --- | --- |
 
Puolan kuningas
Valtakausi:  7. syyskuuta 1764 – 25. marraskuuta 1795
Kruunajaiset:  25. marraskuuta 1764
Edeltäjä:  August III
Seuraaja:  monarkia lakkautettu

Syntynyt:  17. tammikuuta 1732 Wołczyn, Puola-Liettua
Kuollut:  12. helmikuuta 1798 (66 vuotta) Pietari, Venäjä
Suku:  Poniatowski
Isä:  Stanisław Poniatowski
Äiti:  Konstancja Czartoryska
Uskonto:  katolinen
Nimikirjoitus:  
Stanislaus II August Poniatowski (alunp. Stanisław Antoni (myöh. AugustII Poniatowski); (17. tammikuuta 1732 Wołczyn, Puola-Liettua – 12. helmikuuta 1798 Pietari, Venäjä) oli Puolan viimeinen kuningas vuosina 1764–1795.
Suku ja koulutus

Hänen vanhempansa oli puolainen aatelinen Stanisław Poniatowski ja prinsessa Konstancja Czartoryska, joiden kuudenneksi vanhin lapsi hän oli.
Perusteellisen koulutuksen jälkeen hän matkusti nuorena miehenä Länsi-Euroopassa. Vuonna 1757 hänen äitinsä erittäin vaikutusvaltainen suku lähetti hänet Pietariin hankkimaan Venäjän tukea suunnitelmalleen Puolan kuningas Augustus III:n syrjäyttämisestä. Venäjän hovissa ollessaan hän ei ilmeisesti tehnyt juurikaan perheen etujen hyväksi, mutta onnistui tulemaan tulevan keisarinna Katariina II:n rakastajaksi.
Poniatowski matkusteli laajalti Länsi-Euroopassa. Hän toimi diplomaattisissa tehtävissä Pietarissa vuodesta 1755 lähtien. Hänestä tuli Venäjän kruununperillisen Pietarin puolison Katariinan rakastaja. Katariina nousi Venäjän keisarinnaksi vuonna 1762.
Nousu kuninkaaksi ja Puolan sisällissota

Puolan kuningas August III kuoli vuonna 1763 ja uusi kuningas tuli valita vaaleilla. Venäjän keisarikunta, Preussin kuningaskunta ja hänen äidinpuoleisen sukunsa Czartoryskien johtama osa aatelia tuki Poniatowskia kuninkaaksi. Toista ehdokasta tukivat Ranskan kuningaskunta, Pyhä saksalais-roomalainen valtakunta (Itävalta) ja toinen osa Puolan aatelia. Venäjän ja Preussin tavoitteena oli Puolan valta-aseman rajoittaminen. Lahjuksilla ja venäläisten joukkojen painostamana Puolan aateli pakotettiin valitsemaan Poniatowski uudeksi kuninkaaksi. Hän nousi kuninkaaksi nimellä Stanisław II August Poniatowski.
Aluksi Poniatowski yritti vähentää Venäjän vaikutusvaltaa Puolassa ja tukeutui Itävaltaan ja Ranskaan. Poniatowskin johdolla Puolassa aloitettiin uudistuksia, joiden tarkoituksena oli vahvistaa hallituksen heikkoa asemaa. Valtion talouden ja armeijan vahvistamiseksi asetettiin komitea. Valtiopäivillä käytössä olleen liberum veton katsottiin vaarantavan yhteiskunnan kehityksen ja Puolan valtion itsenäisyyden. Siksi sen poistamisen katsottiin olevan välttämätöntä.
Venäjä ei kuitenkaan hyväksynyt uudistuksia. Se puuttui Puolan sisäisiin asioihin käyttäen tekosyynä ortodoksivähemmistön huonoa kohtelua. Poniatowski osoittautui heikoksi hallitsijaksi ja hän ei kyennyt johtamaan maatansa tai yhdistämään puolalaisia. Puolalaiset pakotettiin syrjäyttämään johtavat sisäisten uudistusten kannattajat ja Venäjän vaikutus maan asioihin voimistui. Vuonna 1768 solmittiin Puolan ja Venäjän välinen sopimus, jolla taattiin Puolan koskemattomuus, uskonnonvapaus, vaalikuninkuus, liberum veto ja valtiopäiväjärjestys.
Podolian ja Volynian aatelisto vastusti solmittua sopimusta. Se nousi kapinaan ja perusti Barin konfederaation, jonka tavoitteena oli Puolan pelastaminen. Konfederaatio sai tukea Ranskalta ja Itävallalta. Koska Venäjä oli sodassa osmanien valtakunta vastaan, onnistui konfederaatio ottamaan hallintaansa laajoja alueita.
Barin konfederaatio suosi katolista kirkkoa, minkä vuoksi Ukrainan kasakat nousivat kapinaan sitä vastaan. Puola ajautui sisällissotaan. Preussin ja Itävallan joukot tunkeutuivat maahan. Aleksandr Suvorovin johtamat venäläiset joukot löivät kapinalliset lopullisesti vuonna 1772. Konfederaation kapinan vuoksi Poniatowski joutui tukeutumaan enemmän Venäjään. Elokuussa 1772 tehtiin sopimus, jolla Puolasta liitettiin Preussiin, Itävaltaan ja Venäjään alueita (Puolan ensimmäinen jako). Poniatowski vastusti sopimusta ja etsi tukea Länsi-Euroopasta, mutta joutui lopulta taipumaan. Hän solmi liiton Venäjän kanssa ja oletti, että liitto auttaisi häntä vahvistamaan Puolan armeijaa ja uudistamaan maan poliittista järjestelmää.
Nousu kuninkaaksi ja Puolan sisällissota > Sisällissodan jälkeen

Puolan ensimmäisen jaon jälkeen Puolassa jatkettiin uudistusten tekemistä. Muun muassa taloutta kehitettiin, koululaitosta uudistettiin ja maaorjien asemaa parannettiin. Stanislaus II August vahvisti hallituksen asemaa ja vähensi hetmannien valtaa. Poliittisten uudistusten esteenä oli kuitenkin Venäjän kanssa vuonna 1768 solmittu sopimus. Hän yritti taivutella Katariina Suurta hyväksymään Puolan uudistukset, mutta turhaan.
Venäjä joutui sotaan osmaneita ja Ruotsia vastaan vuonna 1788. Tällöin puolalaiset yrittivät vapautua Venäjän vaikutusvallasta. Preussin tukemana puolalaiset saivat venäläiset vetäytymään maasta ja valtiopäivät hyväksyivät uuden perustuslain toukokuussa 1791. Venäjä solmi Värälän rauhan Ruotsin kanssa vuonna 1790 ja osmanien kanssa vuonna 1792. Samaan aikaan Preussi ja Itävalta joutuivat sotaan Ranskaa vastaan ja näin Venäjä sai vapaat kädet toimia Puolassa. Venäläisten lahjomat puolalaiset aateliset julistivat uuden perustuslain laittomaksi ja kutsuivat Venäjän armeijan palauttamaan olot entiseksi. Preussi ja Venäjä sopivat tammikuussa 1793 Puolan toisesta jaosta, jonka jälkeen jäljelle jääneestä Puolasta tuli Venäjän protektoraatti. Puolalaiset nousivat Tadeusz Kościuszkon johdolla kapinaan keväällä 1794, mutta venäläiset voittivat kapinalliset saman vuoden syksyllä. Puolan kolmannessa jaossa Puolan valtio lopetettiin ja Stanislaus II August Poniatowski luopui kruunusta 25. marraskuuta 1795.
Kuninkuuden jälkeen

Keisari Paavali I kutsui Stanisław Poniatowskin Pietariin, jossa hän vietti elämänsä viimeiset vuodet puolittaisessa vankeudessa Marmoripalatsissa ja Kivisaaren palatsissa, joka kunnostettiin häntä varten. Viimeisinä vuosinaan Poniatowski yritti puolustella aikaisempaa toimintaansa ja kirjoitti muistelmansa Memoires du roi Stanislas Auguste Poniatowski.
Poniatowski on yksi kiistellyimmistä Puolan kuninkaista ja puolalaisten historioitsijoiden näkemykset hänen hallituskaudestaan eroavat toisistaan.
Kunnianosoituksia

Pyhän Stanislauksen ritarikunnan suurristi (Puola-Liettua, 1765)
Virtuti Militarin suurristi (Puola-Liettua, 1792)
Mustan kotkan ritarikunnan ritari (Preussi, 1764)
Pyhän Andreaksen ritarikunnan ritari (Venäjä, 1764)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stanislaus II Poniatowski Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Augustus III | Puolan kuningas 1764–1795 | Seuraaja: - |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Stanislaus II Poniatowskin seremoniallinen miekka
Rauno Julin

Rauno Julin (s. 8. marraskuuta 1950 Jyväskylä) on suomalainen fyysikko ja professori. Hän toimi fysiikan professorina Jyväskylän yliopistossa vuosina 1996–2017. Hän on eräs kiihdytinpohjaisen fysiikan uranuurtajista Jyväskylän yliopistossa. Hän oli ydin- ja kiihdytinpohjaisen fysiikan kansallisen huippututkimusyksikön johtaja kahden toimikauden ajan 2006–2017. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2017 lopussa, jonka jälkeen jatkaa emeritusprofessorina.
Ura > Akateeminen ura

Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1969 Julin aloitti fysiikan ja matematiikan opinnot Jyväskylän yliopistossa. 1970-luvulla fysiikan laitoksella vaikuttivat professorit Juhani Kantele, Pertti Lipas, ja Kalevi Valli, joiden ansiosta hän kiinnostui fysiikasta. Julin valmistui filosofian maisteriksi 1973, lisensiaatiksi 1977 ja tohtoriksi 1979.
Akateemisen työuransa Julin aloitti Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksen assistenttina syksyllä 1972. Vuosina 1981–1982 hän toimi Alexander von Humboldt -säätiön stipendiaattina Jülichin KFA-tutkimuskeskuksessa Saksassa. Palattuaan kotimaahan hänet nimitettiin 1982 Jyväskylän yliopiston fysiikan yliassistentiksi. Hän toimi Suomen Akatemian nuorempana tutkijana vuosina 1986–1990 ja vanhempana tutkijana vuosina 1992–1996. Hän toimi Jyväskylän yliopiston fysiikan apulaisprofessorina vuosina 1990–1992. ja nimitettiin fysiikan professoriksi vuonna 1996.
Ura > Tieteellinen ura

Julin aloitti tieteellisen uransa rakentamalla gradutyönään piikiteistä puolijohdeilmaisimia konversioelektronien havaitsemiseen. Hän oli mukana työryhmässä, joka asensi Jyväskylän yliopiston ensimmäisen hiukkaskiihdyttimen (mallinimi MC-20) ja siihen liittyvät suihkuputkilinjat vuonna 1974. Työryhmässä työskenteli myös toinen tuleva Jyväskylän yliopiston fysiikan professori Juha Äystö.
Lisensiaattitutkielmassaan Julin tutki syklotronin pulssitetun suihkun käyttöä ytimen viritystilojen elinaikojen mittaamisessa. Väitöskirjatyössään hän kehitti elektronispektrometreja ja elinaikamittausmenetelmiä, käyttäen niitä kiihdyttimen suihkujen kanssa ytimen sähköisten monopoli- eli E0-siirtymien systemaattiseen tutkimukseen. Tätä työtä hän teki tutkimusryhmässä, jota johti professori Juhani Kantele.
Väiteltyään Julin keskittyi suihkunsisäiseen (in-beam) gammaspektroskopiaan tohtoritutkijakaudellaan (post doc -tutkijana) Jülichin KFA-tutkimuskeskuksessa Saksassa 1981–1982. Palattuaan kotimaahan hän jatkoi ytimen korkeaspintilojen in-beam-spektroskopian tutkimuksia Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksella ryhmässä, joka teki mittauksia suurilla moni-ilmaisinpalloilla Kööpenhaminan yliopiston yhteydessä toimivassa Niels Bohr-instituutissa Risossa, Tanskassa sekä Daresburyssä, Englannissa.
Fysiikan laitoksen in-beam-spektrospiaryhmän johtajana Julinin vastuulle tuli alan tutkimuksen aloittaminen Ylistönmäelle vuonna 1994 valmistuneessa uudessa kiihdytinlaboratoriossa, missä otettiin käyttöön uusi syklotroni (mallinimi K130)..
Varsinainen tieteellinen läpimurto ytimien in-beam-spektroskopian tutkimuksessa tapahtui vuonna 1995, kun Julinin tutkimusryhmä aloitti yhteistyön professori Matti Leinon johtaman ryhmän kanssa. Yhteistyöryhmä osoitti, että yhdistämällä tehokas in-beam-moni-ilmaisinpallo ja off-beam-tutkimuksiin tarkoitettu, Leinon ryhmän rakentama RITU-rekyylinerotin päästiin havaitsemaan ensimmäistä kertaa viritystilarakenteita eksoottisissa neutronivajaissa ja superraskaissa atomin ytimissä. Oleellista tässä kansainvälisesti menestyksekkäässä tutkimuksessa oli erityisesti Englannin yliopistojen useiden miljoonien eurojen arvoiset laite- ja henkilöresurssi-investoinnit, joiden saannissa Jyväskylän yliopiston käyttöön Julinilla on ollut keskeinen rooli.
Julinin tutkijaryhmässä 1990-luvun puolivälissä aloitti uransa nuori Paul Greenlees, josta tuli ERC-tutkija vuonna 2008, fysiikan professori vuonna 2013 ja in-beam-spektroskopiaryhmän johtaja vuonna 2014.
Rauno Julin on tekijänä 307 vertaisarvioidussa kansainvälisessä tieteellisessä artikkelissa.
Hallintotoimet ja luottamustehtävät > Merkittävät hallintotoimet

Julin toimi Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksen (JYFL) johtajana vuosina 1996–1997 ja 2000–2002 sekä varajohtajana vuosina 2005–2013. Hän  oli fysiikan laitoksen  Kiihdytinlaboratorion johtajana vuosina 1997–2000 ja 2002–2013, yhteensä viisitoista vuotta. Julin on toiminut Ydin- ja kiihdytinpohjaisen fysiikan huippututkimusyksikön johtajana vuosina 2006–2011 ja vielä toisen toimikauden 2012–2017. Tutkimustyön lisäksi Julin on voimakkaasti paneutunut ydinfysiikan koulutukseen Suomessa. Hän toimi valtakunnallisen  hiukkas- ja ydinfysiikan tutkijakoulun johtajana vuosina 1999–2015.
Hallintotoimet ja luottamustehtävät > Luottamustehtäviä

Julinilla on ollut myös monia kansainvälisiä luottamustehtäviä tieteellisissä organisaatioissa ja työryhmissä. Hän oli vuosina 2003–2008 Euroopan ydinfysiikan yhteistyökomitean NuPECC:in jäsen ja kantoi päävastuun NuPECC:in 2010-pitkäaikaissuunnitelman ydinrakennetutkimusosiosta. Julin on toiminut useiden EU:n puiteohjelmien integroitujen infrastruktuuriprojektien koordinaattorina ja kansainvälisten arviointi- ja ohjausryhmien jäsenenä.  Hän on toiminut muun muassa Suomen edustajana kansainvälisessä IUPAP12-komiteassa vuodesta 2012 ja ESFRI:n fysiikan ja tekniikan strategiatyöryhmässä vuodesta 2013 lähtien. Julin oli Jyväskylän yliopiston hallituksen jäsenenä toimikaudella 2014–2017.
Tunnustuksia ja saavutuksia

Rauno Julin on ollut vuodesta 2005 lähtien Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi Julinille hänen ansioistaan itsenäisyyspäivänä 2007 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkin.
Työn ulkopuolella > Harrastukset

Vuonna 1978 Julin oli TUL:n mestaruusmaratonilla 9.9.1978 Oulussa hopealla omalla ennätysajallaan 2.26.08. Hän harrastaa edelleen juoksua ja hiihtoa veteraanisarjoissa. Julin harrastaa myös musiikkia. Muusikonuransa hän aloitti vuonna 1965 soolokitaristina Tetetermite -yhtyeessä, jossa hän soittaa ja laulaa edelleenkin. Vuosina 1968–1969 Julin oli soolokiratistina Silvery-yhtyeessä, joka sai hopeaa Suomen ensimmäisissä rock-yhtyeiden SM-kilpailuissa vuonna 1969.
Työn ulkopuolella > Perhe

Rauno Julin on naimisissa Marjut Julinin (o.s. Asikainen) kanssa. Heillä on kolme lasta ja kahdeksan lastenlasta.
Aiheesta muualla

Professori Julinin sivu[vanhentunut linkki] Jyväskylän yliopiston sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Puola 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Ilmailu

Wrightin veljesten ensilento 17. joulukuuta 1903.
Ilmailu eli lentoliikenne tarkoittaa ilmakehässä kulkevien lentokoneiden ja muiden ilma-alusten avulla tapahtuvaa henkilö- ja rahtiliikennettä. Yksitoista prosenttia maapallon väestöstä matkusti lentokoneella vuonna 2018.
Ilma-alukset voidaan jakaa ilmaa raskaampiin ja keveämpiin. Ilmaa raskaammat ilma-alukset voidaan jakaa kiinteäsiipisiin ja pyöriväsiipisiin. Lentokoneet ovat kiinteäsiipisiä. Pyöriväsiipisiin kuuluvat helikopterit ja gyrokopterit. Ilmaa kevyempiä laitteita ovat kuumailmapallot ja ilmalaivat.
Jako voidaan myös tehdä myös ilma-aluksen käyttötarkoituksen mukaan: Pääjako on siviili-ilmailu (engl. Civil Aviation) ja valtiollinen ilmailu (engl. State Aviation). Siviili-ilmailu jakautuu edelleen Kansainvälisen siviili-ilmailujärjestön ICAO:n luokittelun mukaan kaupalliseen ilmakuljetukseen, lentotyöhön ja yleisilmailuun.
Liikenneilmailu

Kaupallinen ilmakuljetus (engl. Commercial Air Transport, CAT) eli liikenneilmailu on ICAO:n määritelmän mukaan kaupallista lentoliikennettä, jossa kuljetetaan matkustajia, rahtia tai postia maksua tai vuokraa vastaan. Kaupallista liikennettä ovat reitti-, tilaus- ja taksiliikenne.
Liikenneilmailu > Reittilentoliikenne > Historiaa

Reittilentoliikenne alkoi lentorahtina, lentopostin säännönmukaisena kuljettamisena muun muassa Yhdysvalloissa, 1920-luvulla. Muut lentoreitit olivat alussa meriliikenteen kanssa kilpailevia ja niiden ilma-aluksina toimivat lentoveneet ja ilmalaivat. Matkustajamäärä alkoi laajentua vasta 1930-luvulla, kun käyttöön tuli kokometallisia lentokoneita, joihin sopi yli kymmenen matkustajaa. Varsinainen lentomatkustamisen läpimurto tapahtui toisen maailmansodan jälkeen. Suihkukoneet puolittivat matkustusajat 1950-luvun lopulta lähtien, mutta lentämisen nopeus ei siitä ole juuri kehittynyt. 1980-luvulta alkaen on syntynyt suuri määrä pienemmiltä lentokentiltä isoille keskuskentille suuntautuvan syöttöliikenteen yhtiöitä. 1990-luvulta lähtien niin kutsutut halpalentoyhtiöt ovat tuoneet lentomatkustamiseen uusia kuluttajaryhmiä.
Liikenneilmailu > Reittilentoliikenne > Suurimmat lentoyhtiöt 2000-luvulla

Kymmenen suurinta lentoyhtiötä matkustajamäärin mitattuna ovat olleet 2000-luvulla alla olevan taulukon mukaiset yhtiöt. Suurten yhtiöiden lista ei ole muuttunut paljoa vuosikymmeniin: muutoksia ovat lähinnä PanAmin kaltaiset poistumat, Ryanairin tapaisten halpalentoyhtiön tulo ja Kiinan kansantasavallan lentomatkustuksen kasvu.
| Sijoitus | Yhtiö | 2009 | 2008 | 2007 | 2006  | 2005 |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Delta Air Lines | 161 049 000 | 106 070 000 | 72 900 000 | 73 584 000 | 86 007 000 |  |
| 2 |  Southwest Airlines | 101 339 000 | 101 921 000 | 101 911 000 | 96 277 000 | 88 380 000 |  |
| 3 |  American Airlines | 85 719 000 | 92 772 000 | 98 162 000 | 99 835 000 | 98 038 000 |  |
| 4 |  United Airlines | 81 421 000 | 86 412 000 | 68 400 000 | 69 265 000 | 66 717 000 |  |
| 5 |  Lufthansa | 76 543 000 | 70 543 000 | 66 100 000 | 53 400 000 | 51 300 000 |  |
| 6 |  Air France-KLM | 71 394 000 | 73 844 000 | 74 795 000 | 73 484 000 | 70 015 000 |  |
| 7 |  China Southern Airlines | 66 280 000 | 57 961 000 | 56 900 000 | 48 512 000 | 43 228 000 |  |
| 8 |  Ryanair | 65 300 000 | 57 647 000 | 49 030 000 | 40 532 000 |  |  |
| 9 |  Continental Airlines | 62 809 000 | 66 692 000 | 53 700 000 | 55 925 000 | 57 547 000 |  |
| 10 |  US Airways | 51 016 000 | 54 776 000 |  |  |  |  |
Finnair kuljetti vuonna 2007 kaikkiaan 8,8 miljoonaa matkustajaa.lähde?
Liikenneilmailu > Charter-lennot

Reittilentojen lisäksi matkailun lentokuljetuksissa toimii vähemmän tunnettuja niin sanottuja Charter-lentoyhtiöitä. Osa niistä on matkatoimistojen omistamia. Ne operoivat pääosin vuokrakoneilla (leasing) ja jossain määrin jopa vuokramiehistöillä.lähde? Myös reittilentoyhtiöt voivat myydä yksittäisiä charter-lentoja.
Charter-lentoja käyttävät yleensä matkatoimistot, jotka myyvät yksittäisiä paikkoja kuluttajille, ja suuret ryhmät, kuten urheilujoukkueet. Charter-lennot ovat myös yleistyneet kuluttajien keskuudessa sillä sopivien tilauslentojen löytäminen yksityisille ryhmille on helpottunut tilauslentoja välittävien yritysten kautta. Suomessa tilauslentoja välittää muun muassa Private Skies Oy.
Liikenneilmailu > Liikelennot

Liikemiehiä ja valtiomiehiä kuljettavat kaupalliset liikelentoyhtiöt ja suurempien yritysten omat nk. business-lentokoneet eli liikelentokoneet. Liikelento kattaa toiminnan, jossa lennetään joko yrityksen tai yksityishenkilön omistamalla lentokoneella koneen ohjaajan omatessa ammattilentäjän lupakirjan ellei ohjaaja ole omistaja. Liikeilmailun (Business Aviation) yrityksiin kuuluu esimerkiksi suomalainen Jetflite. Koneita käytetään yleensä myös ambulanssilennoilla, kts. lentotyö.
Helikopteri on käytössä pyrittäessä tuomaan ihmisiä kaupunkien keskustaan, ts. kaupallinen toiminta on pääosin liikelentämistä. lähde?. Helikopterireittiliikenteestä hyvä esimerkki oli Copterline-yhtiön Helsinki–Tallinna-reitti.
Liikenneilmailu > Lentorahti

Lentorahdin kuljetuksessa yhdysvaltalainen FedEx on merkittävin toimija. Saksan postin omistama DHL on toinen suuri yrittäjä. Lentorahti kuljettaa nykyisin maailmankaupan arvosta merkittävän osan. Muita merkittäviä pikarahtiyhtiöitä ovat UPS ja TNT.
Lentotyö

Erityislentotoiminnalla eli lentotyöllä (engl. Aerial Work, AW) tarkoitetaan mitä tahansa muuta toimintaa kuin kaupallista ilmakuljetusta eli liikenneilmailua, kun ilma-alusta käytetään muun muassa ilmakuvauksen, kartoituksen, partioinnin (muun muassa metsäpalot), maatalouden ja rakentamisen tarpeisiin. Erityislentotoimintaa on myös laskuvarjohyppylennot ja taitolennot sekä purjekoneiden hinaus ja mainoshinaus. Kaupalliseen erityislentotoimintaan vaaditaan Trafin lupa tai ilmoitus Trafiin.
Uudet säännöt erityislentotoiminnasta (engl. Specialised operation) tulivat sovellettaviksi 21.4.2017.
Yleisilmailu

Yleisilmailu (engl. General Aviation, GA) kattaa käsitteenä kaikki muut siviili-ilmailun toiminnot paitsi Kansainvälisen siviili-ilmailujärjestön ICAO:n määrittelemän kaupallisen ilmakuljetuksen (engl. Commercial Air Transport, CAT) eli liikenneilmailun ja erityislentotoiminnan eli lentotyön (engl. Aerial Work, AW). .
Sotilasilmailu

Sotilasilmailu kattaa sotilaallisen lentotoiminnan sodan ja rauhan aikana hävittäjä-, pommittaja-, rynnäkkö-, kuljetus-, tiedustelu-, tulenjohto- ja niin edelleen lentokoneilla sekä taistelu- ja kuljetushelikoptereilla sekä miehittämättömillä lentokoneilla sekä lentokoulutuksen näihin tehtäviin. Suomessa tämän tehtävän toteuttaa Suomen ilmavoimat.
Useissa suurissa maissa on lisäksi armeijan ja laivaston ilma-ase. Muut ohjukset kuin ilma-aluksista laukaistavat eivät kuulu sotilasilmailuun, vaikka esimerkiksi Yhdysvalloissa pääosa mannertenvälisistä ohjuksista on Yhdysvaltain ilmavoimien alaisuudessa.
Alan säätely ja edunvalvonta

Kansainvälisen siviili-ilmailun säännöt on luotu Chicagon sopimuksessa vuonna 1944, joka oli pohjana Kansainvälisen siviili-ilmailujärjestön (ICAO) perustamiselle. Kunkin maan siviili- ja osin myös sotilasilmailua hallitsee maan ilmailulainsäädäntö. Suomen ilmailua hallitsee ilmailulaki ja tätä tehtävää toimeenpaneva elin on Liikenteen turvallisuusvirasto (Trafi). Se myöntää ilmailun lupakirjat ja antaa lentokonetyypeille luvan lentämiseen ja muun muassa katsastaa lentokoneet.
Lentoliikenteen etuja ajaa kansainvälisesti kansainvälinen ilmaliikenneyhdistys, Kansainvälinen ilmakuljetusliitto (IATA). Yhdysvalloissa ja Euroopassa vaikuttavat omat alueelliset yhdistyksensä.
Suomessa yleisilmailijoiden etua valvoo on Suomen Ilmailuliitto ry (SIL) ja Suomen Moottorilentäjien liitto AOPA Finland.
Lennonvarmistuspalvelut

Lennonjohto tai -hallinta kohdistuu kaikkeen lentoliikenteeseen valvotussa ilmatilassa. Sen vaatimuksia ajaa eniten reittilentoliikenne. Valvottua ilmatilaa ovat muun muassa lentokenttien lähialueet ja lentoväylät. Ilmailulain mukaiset säännöt pätevät myös valvomattomassa ilmatilassa.
Lennonjohto näkyy ulkopuoliselle parhaiten lennonjohtotornissa ja lentokoneiden nousussa ja laskussa. Lennonjohdon infrastruktuuria ovat lennonjohdolla varustetut lentokentät ja lentopaikat ilman lennonjohtoa, VOR, DME, GPS ynnä muut navigaatiojärjestelmät, VHF-radiopuhelinliikenteen linkkiasemat. Se vaikuttaa myös visuaalisen lentämisen säärajoihin.
Suomessa lentoreitti- ja lennonvarmistuspalveluista vastaa valtion kokonaan omistama Air Navigation Services Finland (ANS Finland), pois lukien Mikkelin ja Seinäjoen lentoasemat. Maaliskuun 2017 loppuun saakka lennonjohtopalveluista Suomessa vastasi Finavia.
Lentokoneteollisuus

Lentokoneteollisuus suunnittelee, valmistaa ja enenevästi myös huoltaa lentokoneita. Lentokoneteollisuuden historia lyhyesti: Lentokoneiden valmistus syntyi harrastusilmailun pohjalta ja muuntui ensimmäisen maailmansodan kautta teollisuudeksi. Sotaa seurasi alan hiipuminen ja uusi nousu toista maailmansotaa edeltävän kilpavarustelun ja sodan kautta. Kylmä sota jatkoi lentokoneteollisuuden nousukautta ja roolia sotilaallisen huipputeknologian ja kansallisen turvallisuuspolitiikan symbolina pohjoisen pallonpuoliskon maissa. Lentokonetehtaita oli valtaosassa vauraammista maissa siirtyen 1960-luvulta lähtien enenevästi suurten yhtiöiden päätuotteiden lisenssi- ja osavalmistukseen. Pienempien maiden lentokoneiden valmistuskyky liittyi yleensä sotilaskoneisiin, katso esimerkiksi Suomen lentokoneteollisuus ja Valtion lentokonetehtaan historia. Useimpien pienempien maiden lentokoneteollisuus hiipui toisen maailmansodan jälkeen eikä 2000-luvulla enää valmista kokonaisia lentokoneita vaan kuuluu ilmavoimiensa koneiden huollon lisäksi siviili- tai sotilaslentokoneiden alihankintaketjuun. Suuria lentokonetehtaita sijaitsee etenkin Yhdysvalloissa (Boeing), Venäjällä (MiG, Suhoi, Tupolev, Iljušin), Saksassa (Airbus), Ranskassa (Airbus, Dassault), Kanadassa (Bombardier), Englannissa (British Aerospace), Italiassa (Alenia). Monet kehittyvät maat kuten Kiina (AVIC), Intia (Hindustan Aeronautics), Brasilia (Embraer) ja Indonesia ovat 1940-luvulta alkaen 2000-luvun alkuun mennessä luoneet oman kansallisen lentokoneteollisuuden.