stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Felice Gimondi
Saavutuksia

Maantieajon MM-kilpailut: 1966 yhdestoista, 1968 kuudes, 1970 pronssia, 1971 hopeaa, 1972 kymmenes, 1973 kultaa, 1975 kuudestoista, 1976 seitsemäs, 1977 yhdestoista
Italian ympäriajo:
1965 kokonaiskilpailussa kolmas
1966 kokonaiskilpailussa viides, etapin 20 voitto
1967 kokonaiskilpailun ja etapin 19 voitto
1968 kokonaiskilpailussa kolmas, etapin 16 voitto
1969 kokonaiskilpailun voitto
1970 kokonaiskilpailussa toinen
1971 kokonaiskilpailussa seitsemäs, etappien 7 ja 18 voitto
1972 kokonaiskilpailussa kahdeksas
1973 kokonaiskilpailussa toinen, etapin 16 voitto
1974 kokonaiskilpailussa kolmas
1975 kokonaiskilpailussa kolmas
1976 kokonaiskilpailun ja etapin 21 voitto
1977 kokonaiskilpailussa viidestoista
1978 kokonaiskilpailussa yhdestoista
Ranskan ympäriajo:
1965 kokonaiskilpailun sekä etappien 3, 18 ja 22 voitto
1967 kokonaiskilpailussa seitsemäs, etappien 10 ja 20 voitto
1969 kokonaiskilpailussa neljäs, etapin 12 voitto
1972 kokonaiskilpailussa toinen
1975 kokonaiskilpailussa kuudes, voitto etapilla 10
Espanjan ympäriajo:
1968 kokonaiskilpailun ja etapin 17 voitto
Tour de Romandie:
1965 kokonaiskilpailussa neljäs
1966 etapin 3B voitto
1969 kokonaiskilpailun voitto
1971 prologin voitto
1973 kokonaiskilpailussa kuudes
1977 kokonaiskilpailussa neljäs
Katalonian ympäriajo:
1968 kokonaiskilpailussa toinen
1971 kokonaiskilpailussa viides
1972 kokonaiskilpailun ja etapin 5B voitto
Tirreno-Adriatico:
1970 kokonaiskilpailussa kolmas, etapin 5B voitto
1972 kokonaiskilpailussa kuudes
1975 kokonaiskilpailussa viides
Sveitsin ympäriajo:
1970 etapin 6 voitto
Milano–San Remo: 1967 neljäs, 1971 toinen, 1973 kolmas, 1974 voitto
Pariisi-Roubaix: 1966 voitto, 1969 neljäs, 1971 kahdeksas
Lombardian ympäriajo: 1966 voitto, 1967 toinen, 1968 seitsemäs, 1970 toinen, 1972 kolmas, 1973 voitto
Flanderin ympäriajo: 1967 neljäs, 1969 toinen
Liège-Bastogne-Liège: 1969 seitsemäs
Gent-Wevelgem: 1968 kolmas, 1972 toinen
La Flèche Wallonne: 1965 toinen, 1968 neljäs
Pariisi-Bryssel: 1966 voitto, 1976 voitto
Grand Prix des Nations: 1966 toinen, 1967 voitto, 1968 voitto
Coppa Agostoni: 1966 voitto, 1974 voitto
Coppa Placci: 1966 voitto
Giro del Lazio: 1967 voitto
GP de Lugano: 1967 voitto, 1972 voitto
Critérium des As: 1968 voitto
Giro dell'Appennino: 1969 voitto
Trofeo Matteotti: 1970 voitto
Liège-Tongrinne: 1971 voitto
Giro del Piemonte: 1971 voitto, 1973 voitto
Giro di Puglia: 1973 voitto
Coppa Bernocchi: 1973 voitto
Italian maantiepyöräilymestari: 1968, 1972
Super Prestige Pernod: 1965 viides, 1966 toinen, 1967 kolmas, 1968 toinen, 1969 toinen, 1970 viides, 1971 kuudes, 1972 seitsemäs, 1973 kolmas, 1974 kymmenes, 1975 kahdestoista, 1976 kahdeksas
Evelyn Sharp

| Evelyn Sharp |
| --- | --- |
 Evelyn Sharp (siivellä keskimmäisenä) muiden WAFS:n lentäjien kanssa vuonna 1943.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Lois Genevie Crouse
Syntynyt: 1. lokakuuta 1919 Melstone, Montana, Yhdysvallat
Kuollut: 3. huhtikuuta 1944 (24 vuotta) New Cumberland, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  lentäjä
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1942–1944
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota
Joukko-osasto:  Women’s Auxiliary Ferrying Squadron Women Airforce Service Pilots
Evelyn Genevieve ”Sharpie” Sharp (synt. Lois Genevie Crouse; 1. lokakuuta 1919 Melstone, Montana, Yhdysvallat – 3. huhtikuuta 1944 New Cumberland, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lentäjä. Hän kuului toisen maailmansodan aikana Women Airforce Service Pilots -järjestöön (WASP), joka lensi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien lentokoneita muissa kuin taistelutehtävissä.
Varhaiset vuodet

Evelyn Sharp syntyi Melstonessa Montanassa 1. lokakuuta 1919. Hänen syntymänimensä oli Lois Genevie Crouse, mutta hänen nimensä vaihtui Evelyn Sharpiksi, kun John ja Mary Sharp adoptoivat hänet kahden kuukauden iässä. Hänen biologinen äitinsä oli kuitenkin mukana Sharpin elämässä, joskin tämä tunsi hänet aikuisikään saakka ”Elsie-tätinä”. Sharpit asuivat aluksi Montanan Kinseyssä, mutta muuttivat Ordiin Nebraskaan Evelynin ollessa pieni lapsi.
Sharp kiinnostui lentämisestä varhaisteininä. Hän otti ensimmäiset lentotuntinsa 14-vuotiaana, ja 16-vuotiaana hän oli jo lentänyt yksinlentoja. Hän sai noihin aikoihin ilmaisia lentotunteja lennonopettajalta, joka asui John Sharpin omistamassa asuntolassa ja jolla oli vaikeuksia saada vuokriaan maksettua. Sharp sai yksityislentäjän lupakirjansa 17-vuotiaana, ja 18-vuotiaana hänestä tuli myös mieslentäjät mukaan lukien Yhdysvaltain nuorin kaupallisen lentolupakirjan haltija. Hän valmistui Ord High Schoolista vuonna 1937 koulun siihenastisen historian parhaana naispuolisena urheilijana.
Ordilaiste liikemiehet tekivät Sharpin kanssa sopimuksen, jonka mukaan he lupasivat maksaa Sharpille käsirahan omaa Piper Cub -konetta varten, mikäli Sharp lupaisi mainostaa heidän yrityksiään osallistuessaan lähialueen lentonäytöksiin ja muihin tapahtumiin. Vuosina 1938–1939 Sharp osallistui maatalousnäyttelyihin, rodeoihin ja muihin joukkotapahtumiin, joissa hän kyyditsi kaikkiaan yli viittä tuhatta maksavaa asiakasta. Hän sai myös lennonopettajan kelpuutuksen, ja 20-vuotiaana hän oli yksi Yhdysvaltain kymmenestä naispuolisesta lennonopettajasta.
Sotavuodet

1940-luvun alussa Yhdysvallat alkoi valmistautua mahdolliseen sotaan. Osana tätä käynnistettiin Civilian Pilot Training Program -koulutusohjelma, jossa koulutettiin lentäjiä. Sharp palkattiin ohjelmaan ja hän koulutti kaikkiaan 350 lentäjää ensin Etelä-Dakotassa ja myöhemmin Kaliforniassa.
Yhdysvaltain liityttyä mukaan sotaan lentäjä Nancy Harkness Loven johdolla perustettiin vuonna 1942 kokeneista naislentäjistä koostuneet Women’s Auxiliary Ferrying Squadron -joukot (WAFS), joiden jäsenet lensivät Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien lentokoneita muissa kuin taistelutehtävissä, jotta mieslentäjiä vapautui rintamalle. Sharp liittyi WAFS:ään sen 17. jäsenenä. Hän läpäisi pääsykokeet 20. lokakuuta 1942, jolloin hänellä oli lähes 3 000 lentotunnin kokemus, enemmän kuin kenelläkään toisella WAFS:n jäsenellä.
Noin kuukauden mittaisen koulutuksen jälkeen Sharp lensi ensimmäisen varsinaisen siirtolentonsa WAFS:ssä marraskuussa 1942. Hänet sijoitettiin aluksi New Castlen lentotukikohtaan Delawaressa. Helmikuussa 1943 hänet siirrettiin Long Beachiin, jossa hän sai lisäkoulutusta tehokkaampien koulukoneiden lentämiseen. Toukokuussa hän sai kelpuutuksen Douglas C-47 -kuljetuskoneen perämieheksi.
WAFS yhdistyi elokuussa 1943 naisille lentokoulutusta tarjonneen Women’s Flying Training Detachmentin (WFTD) kanssa uudeksi Women Airforce Service Pilots -järjestöksi. Syyskuussa 1943 Sharp siirrettiin Palm Springsin lentotukikohtaan, jossa hänestä tuli sinne sijoitettujen WASP-joukkojen komentaja. Sinne sijoitetut joukot siirrettiin kuitenkin takaisin Long Beachiin, kun Palm Springsistä tehtiin hävittäjälentäjien koulutuskeskus. Komentajuuden ohella hän jatkoi aktiivisesti siirtolentojen tekemistä ja sai kelpuutuksen muun muassa A-20 Havoc-, P-47 Thunderbolt- ja B-25 Mitchell -lentokoneisiin.
Maaliskuussa 1944 Sharp sai koulutuksen kaksimoottoriseen P-38 Lightning -hävittäjään. 3. huhtikuuta 1944 hän oli lähdössä P-38-koneen toimituslennolle New Cumberlandista, Pennsylvaniasta. Heti lentoonlähdön jälkeen koneen oikea moottori lakkasi toimimasta. Sharp yritti kääntää konetta takaisin kohti lentokenttää, mutta nopeus ja korkeus eivät riittäneet paluuseen. Sharp teki koneella pakkolaskun kiitotien päässä olleelle alueelle. Kone ei vaurioitunut pahoin, mutta Sharpin niska murtui koneen iskeytyessä maahan ja hän kuoli välittömästi.
Sharp ehti WAFS:n ja WASP:n palveluksensa aikana toimittaa yli 150 lentokonetta ja lentää 18 eri konetyyppiä. Hänet haudattiin kotikaupunkiinsa Ordiin.
Huomionosoitukset

Sharpin hautajaisten yhteydessä Ordin pormestari julisti, että kaupungin lentokenttä nimetään Evelyn Sharp Fieldiksi. Kaupungissa juhlitaan vuosittain Eveyn Sharpin päivää hänen muistokseen. Hänet otettiin Nebraskan ilmailun kunniagallerian jäseneksi vuonna 1992.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Evelyn Sharp Wikimedia Commonsissa
WASP:n lentäjät esittelevät erilaisia univormuja vuonna 1943. Sharp toinen vasemmalta.
Fasismin uhrien muistomerkki (Donetsk)

Fasismin uhrien muistomerkki.
Fasismin uhrien muistomerkki (ukr. Пам'ятник жертвам фашизму, Pamjatnik žertvam fašizmu) on muistomerkki, joka on rakennettu muistoksi niille, jotka kuolivat fasisitien takia toisessa maailmansodassa. Muistomerkki rakennettiin vuonna 1965. Muistomerkki sijaitsee Donetskin kaupungin Leninin piirissä, Ukrainan Donetskin alueella. Muistomerkin veisti kuvanveistäjä Leonid Bryn ja muistomerkin suunnitteli arkkitehti Juri Možtšil. Muistomerkki on 12 metriä korkea ja pylväiden päällä on pronssinen seppele.
Vuonna 2007 muistomerkki joutui vandaalien kohteeksi. Vandaalit rikkoivat portaat, ikuisen liekin ja pylväiden pinnat. Korjausten yhteydessä pylväiden punainen graniittipinta päällystettiin koristeellisella alumiinipäällysteellä ja muistomerkin viereen asennettiin valonheittimiä. Muistomerkki saatiin valmiiksi vuonna 2011.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fasismin uhrien muistomerkki (Donetsk) Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Памятник жертвам фашизма (Донецк)
Käännös suomeksi
Finne

Finne on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Edvard Finne (1986–1941), suomalainen jääkäri
Elma Finne (1907–1977), suomenruotsalainen uskonnollinen kirjailija
Erik Finne (1869–1931), suomenruotsalainen kirjailija
Gunnar Finne (1886–1952), suomalainen kuvanveistäjä
Gustaf Adolf Finne (1883–1936), suomalainen insinööri ja suojeluskuntakapteeni
Harriet Finne-Soveri (s. 1953), suomalainen geriatri
Henrik Finne (1548–1684), suomalaissyntyinen kuninkaallinen hevostenhoitaja, jonka väitettiin eläneen 136-vuotiaaksi
Hilkka Finne (1877–1964), suomalainen taiteilija ja kuvittaja, Jalmari Finnen sisar
Jalmari Finne (1874–1938), suomalainen kirjailija, suomentaja, teatterinjohtaja, suku- ja asutushistorioitsija
Jukka Finne (s. 1951), suomalainen solu- ja molekyylibiologian professori
Tuomas Finne (s. 1979), kulttuurituottaja ja järjestöaktiivi
Finne eli Renhuvud, keskiaikainen rälssisuku
Entisenä sukunimenä:
Olga Poppius (1866–1939), suomalainen näyttelijä, Jalmari ja Hilkka Finnen sisar
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Etelänkurjenmiekka

| Etelänkurjenmiekka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Yksisirkkaiset
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kurjenmiekkakasvit Iridaceae
Suku::  Kurjenmiekat Iris
Laji::  spuria
Kaksiosainen nimi
 Iris spuria  L. 
Katso myös
   Etelänkurjenmiekka Wikispeciesissä   Etelänkurjenmiekka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Etelänkurjenmiekka (Iris spuria) on kurjenmiekkoihin kuuluva monivuotinen kasvilaji.
Levinneisyys

Etelänkurjenmiekka kasvaa luonnonvaraisena laajalla alueella Euraasiassa: Etelä- ja Keski-Euroopassa, Kaukasiassa, Länsi- ja Keski-Aasiassa, Kiinassa ja Intiassa. Viljeltynä se on levinnyt muun muassa Uuteen-Seelantiin.
Gale (sukunimi)

Gale on muuan muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Anton Jože Gale (1944–2018), Jugoslaviaa olympialaisissa edustanut jääkiekkoilija
Becher Gale (1887–1950), kanadalainen soutaja
Eddie Gale (1941–2020), yhdysvaltalainen jazztrumpetisti
Garrett Weber-Gale (s. 1985), yhdysvaltalainen uimari
Jamie Gale (s. 1971), uusiseelantilainen kilpapurjehtija
John Gale (1953–2019), brittiläinen pokerinpelaaja
Lorena Gale (1958–2009), kanadalainen näyttelijä, näytelmäkirjailija ja aktivisti
Miha Gale (s. 1977), slovenialainen freestylehiihtäjä
Nathan Gale (1979–2004), yhdysvaltalainen murhaaja
Nick Gale, Digital Farm Animals, brittiläinen DJ, lauluntekijä, musiikkituottaja, miksaaja ja laulaja
Tristan Gale (s. 1980), yhdysvaltalainen skeletonkelkkailija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Erik Blomberg

| Erik Blomberg |
| --- | --- |
 Erik Blomberg Hammastunturin poronerotuspaikalla 1947.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. syyskuuta 1913 Helsinki
Kuollut: 12. lokakuuta 1996 (83 vuotta) Kuusjoki
Ammatti:  elokuvaaja, elokuvaohjaaja
Puoliso:  Mirjami Kuosmanen
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Valkoinen peura
Palkinnot
 Cannes, Karlovy Vary, Golden Globe, Jussi, Pro Finlandia 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Erik Blomberg (18. syyskuuta 1913 Helsinki – 12. lokakuuta 1996 Kuusjoki) oli suomalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja sekä kuvaaja. Hän oli 1930-luvun suomalaisen äänifilmin kuvaajatoivo ja työskenteli kuvaajana muun muassa yhdessä Teuvo Tulion ja Nyrki Tapiovaaran kanssa. Hänen viidestä omasta ohjauksestaan nousi palkittu Valkoinen peura tunnetuimpien suomalaisten elokuvien joukkoon. Puolassa tehdyn kansainvälisen yhteistyöelokuvan Hääyö jälkeen hän siirtyi työskentelemään televisiolle. Hänen on laskettu olleen mukana noin 250 elokuvassa kaikissa elokuvatuotannon tehtävissä tuotantopäälliköstä mainoskuvien tekijään. Kuvaajana hänen yhtenä vahvuutenaan on pidetty valon käyttöä, jonka avulla hän sai kuviin vivahteikkaan sävyasteikon ja ilmaisevat kontrastit.
Alkuvaiheet

Blombergin isä oli vuori-insinööri Wilhelm Blomberg ja äiti sairaanhoitaja Märtha Grönvik. Hän harrasti teini-ikäisenä valokuvausta ja työskenteli kesäisin valokuvaamoissa apulaisena sekä myöhemmin valokuvaajana.
Blomberg suoritti asevelvollisuuden Ilmasotakoulun valokuvauslaboratoriossa ja Turkinsaaren merilentoasemalla, jossa hän vastasi koko kuvaustoiminnasta. Asevelvollisuuden jälkeen Blomberg toimi harjoittelijana Suomi-Filmissä ja opiskeli Regent Street Polytechnic -korkeakoulussa Lontoossa, tosin erehdyksessä elokuvauksen sijasta valokuvauslinjalla. Blomberg ei ollut tyytyväinen koulun opetukseen vaan siirtyi työskentelemään lontoolaisen Madame Yevonden kuvaamoon. Lontoosta Blomberg siirtyi Pariisiin, jossa hän toimi valokuvaaja Georges Saadin oppilaana ja myöhemmin apulaisena useilla pariisilaisilla elokuvastudioilla.
Kuvaajana ja tuottajana

Vuonna 1935 Topo Leistelä kutsui Blombergin kuvaajaksi Suomi-Filmin tuottamaan VMV 6 -elokuvaan. Aluksi Blomberg toimi kokeneemman Theodor Lutsin apulaisena, mutta vakuutettuaan ohjaaja Risto Orkon taidoistaan siirtyi pääkuvaajaksi.
Suomi-Filmillä Blomberg jakoi työhuoneen Regina Linnanheimon kanssa, ja tätä kautta hän tutustui Teuvo Tulioon. Blomberg kuvasi Tulion kolme ensimmäistä elokuvaa, Taistelu Heikkilän talosta (1936), Nuorena nukkunut (1937) ja Kiusaus (1938), jotka olivat Adams Filmin tuottamia. Elokuvat tuhoutuivat myöhemmin yhtiön varastossa sattuneessa tulipalossa vuonna 1959. Vuonna 2006 Suomen elokuva-arkistosta tosin löydettiin katkelmat Taistelu Heikkilän talosta -elokuvan alusta ja lopusta ja vuonna 2015 Ranskasta 20 minuuttia Nuorena nukkunut -elokuvan keskeltä. Blombergia oli suunniteltu myös 1936 kuvatun Risto Orkon elokuvan Ja alla oli tulinen järvi kuvaajaksi, mutta tehtävään tuli kuitenkin ruotsalainen Albert Rudling.
Kiusaus-elokuva menestyi huonosti, ja sen jälkeen Tulion ja Adams Filmin yhteistyö päättyi. Blomberg jäi vaille töitä, sillä Suomi-Filmi oli erottanut hänet palveluksestaan jo Tulio-yhteistyön alettua. Blomberg onnistui kuitenkin vuokraamaan itselleen Adams Filmin tyhjilleen jääneen Katajanokan studion.
Blomberg oli valmistellut Eino Mäkisen kanssa käsikirjoitusta Runar Schildtin novellista ”Lihamylly”, joka Blombergin oli määrä ohjata. Hän kuitenkin tutustui Mäkisen kautta Nyrki Tapiovaaraan ja tuli siihen tulokseen, että oli pohjimmiltaan kuvaaja ja että Tapiovaara olisi ohjaajaksi parempi valinta. Tuloksena oli elokuva Varastettu kuolema. Blombergin ja Tapiovaaran yhteistyö sujui hyvin, ja elokuva oli ensimmäinen, jota kuvatessaan Blomberg saattoi toteuttaa omia taiteellisia näkemyksiään. Tämä ei ollut onnistunut Orkon ja Tulion kanssa.
Kattaakseen vuokraamansa studion kulut Blomberg perusti Varastetun kuoleman valmistumisen jälkeen tuotantoyhtiö Elosepon, jonka toiseksi pääosakkaaksi tuli Toivo T. Kaila. Yhtiö tuotti kaiken kaikkiaan viisi elokuvaa, muun muassa Tapiovaaran elokuvat Kaksi Vihtoria (1939), Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939) ja Miehen tie (1940). Lahtis-elokuvaa lukuun ottamatta Blomberg toimi kuvaajana kaikissa Elosepon elokuvissa. Miehen tie -elokuvaa lukuun ottamatta Blomberg itse piti Elosepon tuottamia elokuvia vähäpätöisinä kevyinä komedioina, joiden tehtävänä oli lähinnä rahan ansaitseminen.
Eloseppo suunnitteli oman, Alvar Aallon piirtämän studion rakentamista Espoon Westendiin, mutta yhtiön toiminta päättyi, kun enemmistöosakkaana ollut Kaila myi Espoon tontit itselleen ja Katajanokan studion Suomi-Filmin Risto Orkolle. Blomberg itse kertoi haastattelussa 1982, että yhtiön toiminta päättyi sodan puhkeamiseen.
Sodan jälkeen Blomberg oli pari vuotta Ruotsissa studiokuvaajana, ja sieltä palattuaan hän teki Lapissa yhteistyössä Eino Mäkisen kanssa lyhytelokuvia poroista ja kullankaivuusta. Blomberg voitti parhaan lyhytelokuvan Jussi-palkinnon vuonna 1947 elokuvallaan Porojen parissa ja vuonna 1949 elokuvalla Ennen ensi-iltaa..
Blomberg palkittiin myös Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1970.
Elokuvaohjaajana

1950-luvun alussa Blomberg siirtyi elokuvaohjaajaksi ja perusti nimeään kantavan yrityksen. Yhdessä puolisonsa näyttelijä Mirjami Kuosmasen kanssa hän käsikirjoitti esikoiselokuvansa Valkoinen peura (1952). Blomberg toimi elokuvassa myös kuvaajana. Elokuva oli suomalaisittain harvinainen kauhuelokuva naisesta, joka intohimon herätessä muuntui miehiä tappavaksi vampyyripeuraksi. Valkoinen peura on ainoa suomalainen Golden Globe -palkinnon saanut elokuva. Elokuva palkittiin myös Cannesin elokuvajuhlilla.
Blomberg ohjasi 1950-luvulla myös kaksi muuta merkittävänä pidettyä elokuvaa, Kun on tunteet (1954) Kihlaus (1955). Edellinen on sovitus Maria Jotunin novelleista, jälkimmäinen puolestaan Aleksis Kiven näytelmästä. Käsikirjoituksen kumpaankin elokuvaan laati Kuosmanen, joka myös näytteli kummassakin elokuvassa. Kun on tunteet -elokuvassa on myös Emmi Jurkan esittämä monta minuuttia kestävä puhelinmonologi, jota pidetään yhtenä suomalaisen elokuvan tunnetuimmista kohtauksista.
Blomberg ohjasi 1950-luvulla vielä kaksi elokuvaa. Näistä pikaisesti ja pienellä budjetilla tehty oli Lasse Pöystin varaan rakentuva komediaelokuva Miss Eurooppaa metsästämässä (1955), jossa hän oli mukana myös käsikirjoitus- ja kuvausryhmissä.. Toinen oli puolalais-suomalais-ruotsalaisen yhteistyöelokuvan Hääyö (1959), joka perustui Émile Zolan romaaniin Rynnäkkö myllyä vastaan ja jossa pääosaa näytteli Harriet Andersson. Elokuva jäi Blombergin viimeiseksi, ja se oli ainoa hänen ohjaamistaan elokuvista, jota hän ei itse kuvannut.
Televisio

Monien asioiden summana epäonnistuneen Hääyön jälkeen Blomberg vetäytyi eläkkeelle elokuvanteosta. Noihin aikoihin oli myös suomalaisen elokuvan kriisivaihe, ja lisäksi hänen vaimonsa ja työtoverinsa Mirjami Kuosmanen kuoli. Hän teki kuitenkin vielä vuosina 1965–1976 Yleisradiolle ja Mainostelevisiolle laajahkon tuotannon televisiodokumentteja. Näistä esimerkkejä ovat ensinnäkin Oolannin sota, johon hän rakentaa kuvien, äänien ja leikkauksen pohjalta ironisen dokumenttidraaman englantilaisen ja ranskalaisen laivaston toimista 1854-1855 Suomenlahdella ja Ahvenanmaalla. Kaksi vuotta ennen niin sanottua Prahan kevättä hän kuvasi vajaan tunnin mittaisen elokuvan, joka sattumalta sai nimen Prahan kevät. Se kertoo nuoresta miehestä kuljeskelemassa Prahassa ja seurailemassa kaunotarta.
Yksityiselämä

Blomberg oli naimisissa näyttelijä Mirjami Kuosmasen kanssa vuodesta 1939 tämän vuonna 1963 tapahtuneeseen kuolemaan. Viimeiset vuotensa Blomberg asui toisen vaimonsa, puolalaisen Marian kanssa, Kuusjoella.
Filmografia > Pitkät ohjaukset

Valkoinen peura (1952), ohjaus, käsikirjoitus, kuvaus, leikkaus, valokuvat
Kun on tunteet (1954), ohjaus, kuvaus, leikkaus, tuottaja
Kihlaus (1955), ohjaus, kuvaus, tuottaja
Miss Eurooppaa metsästämässä (1955), ohjaus, käsikirjoitus, kuvaus, tuottaja, näyttelijä
Hääyö (1959), ohjaus
Filmografia > Kuvaajana ja valokuvaajana (valikoima)

VMV 6 (1936), kuvaus – ohjaus: Risto Orko
Taistelu Heikkilän talosta (1936), kuvaus, valokuvat – ohjaus: Teuvo Tulio
Nuorena nukkunut (1937), kuvaus – ohjaus: Teuvo Tulio
Kiusaus (1938), kuvaus – ohjaus: Teuvo Tulio
Kaksi Vihtoria 1939, käsikirjoitus, kuvaus, leikkaus, tuottaja, studiopäällikkö, valokuvat – ohjaus: Nyrki Tapiovaara
Varastettu kuolema 1938, käsikirjoitus, kuvaus, leikkaus, tuottaja, studiopäällikkö, valokuvat, näyttelijä (Puotipuksu) – ohjaus: Nyrki Tapiovaara
Herra Lahtinen lähtee lipettiin 1939, leikkaus, tuottaja, studiopäällikkö, valokuvat – ohjaus: Nyrki Tapiovaara
Miehen tie 1940, kuvaus, leikkaus, tuottaja, studiopäällikkö, valokuvat – ohjaus: Nyrki Tapiovaara, työn saattoivat loppuun  Blomberg ja henkilöohjaaja Hugo Hytönen
Filmografia > Lyhytelokuvat (valikoima)

Oolannin sota  (1966, televisioelokuva), ohjaus, kuvaus ja valmistus
Prahan kevät (1966, televisioelokuva), ohjaus, kuvaus
Aiheesta muualla

Erik Blombergin haastattelu, Yle Elävä arkisto
Sakari Toiviainen: / Blomberg, Erik (1913–1996) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  22.2.1999. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Vuoden 1951 Jussi-voittajat. Blomberg (kolmas oikealta) palkittiin Aila – Pohjolan tytär -elokuvan kuvauksesta.
FS Paris (1912)

| Paris |
| --- | --- |
 Paris vuonna 1914.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne-sur-Mer, Ranska
Kölinlasku:  10. marraskuuta 1911
Laskettu vesille:  28. syyskuuta 1912
Palveluskäyttöön:  1. elokuuta 1914
Loppuvaihe:  romutettu kesäkuussa 1956
Tekniset tiedot
Uppouma:  23 475 t (standardi) 25 579 t (kuormattu)
Pituus:  166 m
Leveys:  27 m
Syväys:  9,04 m
Koneteho:  28 000 shp (20,88 MW)
Nopeus:  21 solmua (39 km/h)
Miehistöä:  1 115-1 187
Aseistus
Aseistus:  12 × 305 mm Mle 1910 -tykkiä kaksoistorneissa 22 × 138 mm Mle 1910 -tykkiä 4 × 47 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
Paris oli Ranskan merivoimien Courbet-luokan taistelulaiva. Toisessa maailmansodassa se kuului Vapaan Ranskan laivastoon.
Valmistus

Alus tilattiin Forges et Chantiers de la Méditerranéelta La Seynestä, missä köli laskettiin 10. marraskuuta 1911. Alus laskettiin vesille 28. syyskuuta 1912 ja valmistui 1. elokuuta 1914.
Palvelus

Ensimmäisen maailmansodan alus oli Välimerellä. Alus tuki aluksi Montenegron maajoukkoja tykistöllään, minkä jälkeen se lähinnä valvoi Otrantonsalmen sulkua estäen Itävalta-Unkarin laivaston pääsyn Adrianmereltä.
Saksan hyökättyä Ranskaan aluksen varustaminen aloitettiin kiireesti. Se tuki liittoutuneiden joukkojen Cherbourgin puolustusta kesäkuussa ennen vetäytymistään Britteinsaarille. Operaatio Catapultissa brittijoukkojen miehittävät sen 3. heinäkuuta Plymouthissa.
Alus oli varasto- ja majoitusaluksena, kunnes se sodan jälkeen heinäkuussa 1945 palautettiin Ranskalle. Alus hinattiin Brestiin, jossa se jatkoi varastoaluksena myyntiinsä 21. joulukuuta 1955 saakka. Se romutettiin kesäkuusta 1956 alkaen La Seynellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta FS Paris (1912) Wikimedia Commonsissa
Courbet-luokan taistelulaivat