stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sokos Wiklund

| Sokos Wiklund> Wiklund |
| --- | --- |
 Wiklundin tavaratalo Turun kauppatorilta nähtynä vuonna 2023.
Osoite:  Eerikinkatu 11 20100 Turku
Sijainti:  VI kaupunginosa
Koordinaatit:  60.4519504°N, 22.2690557°E
Rakennustyyppi:  tavaratalo
Valmistumisvuosi:  1957 (matala osa), 1963 (kulmatorni)
Suunnittelija:  arkkitehtitoimisto Ole ja Bertel Gripenberg
Urakoitsija:  Kivikartio Oy
Omistaja:  Turun Osuuskauppa
Haltija:  Turun Osuuskauppa
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sokos Wiklund on Turun keskustassa sijaitseva tavaratalo, jonka omistaa Turun Osuuskauppa (TOK). Se kuuluu S-ryhmän Sokos-tavarataloketjuun.
Tavaratalon nimi juontaa juurensa kauppias Axel Wiklundiin, joka perusti vuonna 1907 ensimmäisen rautakauppansa Turun kauppatorin laidalle. Nykyinen tavaratalorakennus valmistui vuonna 1957 entisen Lindblomin talon paikalle, kun taas Eerikinkadun ja Kauppiaskadun kulman kahdeksankerroksinen kulmatornirakennus valmistui vuonna 1963. Kummankin rakennuksen suunnittelusta vastasi arkkitehtitoimisto Ole & Bertel Gripenberg. SOK osti Oy Wiklund Ab:n liiketoiminnan Wiklundin suvun perikunnalta vuonna 1958.
Historia

Axel Wiklund muutti Turkuun vuonna 1895 ja aloitti nykyisen Wiklundin tavaratalon paikalla rautakaupan vuonna 1907. Liikkeestä kehittyi Oy Wiklund Ab.
Nykyinen tavaratalo valmistui vuonna 1957. Uuden tavaratalon alta purettiin koristeellinen, 1800-luvun lopulla valmistunut Lindblomin talo. Alvar Aalto oli jo vuonna 1931 tehnyt uudesta tavaratalorakennuksesta suunnitelman, joka olisi säilyttänyt Lindblomin talon, mutta lamakauden vuoksi se jäi tuolloin toteutumatta.
Tavaratalo siirtyi jo vuoden valmistumisensa jälkeen, vuonna 1958, Turun Osuuskaupan haltuun. Vuonna 1963 Wiklundia laajennettiin Kauppiaskadun ja Eerikinkadun kulmaan rakennetulla kahdeksankerroksisella kulmatornilla, joka toimi Turun Osuuskaupan pääkonttorina. Sekä vuoden 1957 tavaratalon että sen laajennuksen vuonna 1963 suunnitteli arkkitehtitoimisto Ole ja Bertel Gripenberg. Laajennuksen jälkeen Wiklund oli Suomen toiseksi suurin tavaratalo. Kokonaisuutta laajennettiin edelleen vuonna 1974, jolloin liikepinta-alaa oli 9 814 neliömetriä.
Wiklundin liiketiloja laajennettiin vuonna 2008, ja nykyisen julkisivun ovat suunnitelleet Schauman-arkkitehdit vuonna 2007.
Tavaratalon palvelut

Wiklundin tavaratalon tuotevalikoima keskittyy naisten ja miesten pukeutumiseen, kosmetiikkaan, urheiluvälineisiin ja kodin tuotteisiin. Tavaratalon yhteydessä toimii myös kahvila, apteekki, suutari, Alko ja Eurokangas. Vuonna 2015 tiloissa avattiin Tokmannin ja Vepsäläisen myymälät sekä vuonna 2016 Jyskin myymälä. Muita palveluita ovat esimerkiksi ompelimo, paketointi- ja lahjapalvelu, kauneushoitola ja parturikampaamo. Alakerrassa on S-market Wiklund Herkku, joka aloitti S-marketin nimellä vuonna 2008 ja uudistettiin vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Sokos Wiklund Sokoksen verkkosivulla
Uusi Wiklundin tavaratalo vuonna 1959; kulman liiketaloa ei ole vielä purettu. Kuvassa oikealla näkyy myös Hamburger Börs.
Viisi päivää vuorilla

| Viisi päivää vuorilla> Five Days One Summer |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Fred Zinnemann
Käsikirjoittaja:  Michael Austin
Perustuu:  Kay Boylen tarinaan
Säveltäjä:  Elmer Bernstein
Kuvaaja:  Giuseppe Rotunno
Leikkaaja:  Stuart Baird
Pääosat:   Sean Connery  Betsy Brantley  Lambert Wilson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Ladd Company  Warner Bros. 
Levittäjä:  Warner Bros.
Ensi-ilta:  1982
Kesto:  104 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viisi päivää vuorilla (Five Days One Summer) on Fred Zinnemannin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1982. Se oli Zinnemannin viimeinen ohjaustyö. Elokuvan pääosissa olivat Sean Connery, Betsy Brantley ja Lambert Wilson.
Kay Boylen tarinaan perustuvassa, 1930-luvulle sijoittuvassa draamassa skottitohtori (Connery) on nuoren naisystävänsä kanssa lomalla Sveitsin Alpeilla, jossa viimemainittua alkaa liehitellä komea kiipeilyopas.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa 1930-luvulle sijoittuvaksi vaatimattomaksi saippuadraamaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kaksi tähteä neljästä.
Aiheesta muualla

Viisi päivää vuorilla Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Viisi päivää vuorilla Elonet.
Viisi päivää vuorilla AllMoviessa. (englanniksi)
Emmi Viitala

Emmi Viitala (s. 26. kesäkuuta 1989 Lapua) on suomalainen pesäpalloilija. Viitala on pelannut aikuisten sarjoissa kaudesta 2003 lähtien. Kausina 2005–2018 hän on pelannut 302 Superpesiksen runkosarjaottelua Lapuan Virkiän, Pesä Ysien ja Porin Pesäkarhujen joukkueissa.
Saavutukset > Pelaajana

4 SM-kultaa: 2012, 2013, 2014, 2015
2 SM-hopeaa: 2010, 2016
4 SM-pronssia: 2005, 2009, 2011, 2017
8 Itä–Länsi-ottelua: 2008, 2010, 2011, 2012, 2014, 2016, 2017, 2018
4 Liitto–Lehdistö-ottelua: 2012, 2014, 2016, 2017
Vuoden pesäpalloilija: 2012
Superpesiksen etenijäkuningatar: 2012
Kultainen räpylä: 2012
Superpesiksen kuukauden pelaaja (2): elokuu 2012, kesäkuu 2014
Viitahapero

| Viitahapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  gracillima
Kaksiosainen nimi
 Russula gracillima  Jul. Schäff. 
Katso myös
   Viitahapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viitahapero (Russula gracillima, aikaisemmin "koivun punajalkahapero") on kupera tai laakealakkinen tahmea haperolaji. Lakki on 2–6 senttimetriä leveä, keskeltä musta ja reunoilta kellanvihreä, rosan- tai violetinvärinen. Heltat ovat aluksi vaaleat ja vanhemmiten kellanväriset. Jalka on valkeanharmaa ja tyvestä punertava. Malto on valkoista ja haurasta. Haju on miedon hedelmäinen. Sieni maistuu hieman kirpeältä. Se on syötävä, mutta se on esikäsiteltävä keittämällä. Kasvaa yleisenä lehdoissa, tuoreilla kankailla ja puistoissa. Se kasvaa koivujen seurassa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Viitahapero (Russula gracillima)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q148100  BioLib: 305700  CoL: 4TRZM  EoL: 189216  Fungorum: 252423  GBIF: 2551491  iNaturalist: 802818  IRMNG: 10387131  MycoBank: 252423  NatureServe: 2.1073513  NBN: NHMSYS0001496752  NCBI: 176794  Observation.org: 15523  Open Tree of Life: 185637  Laji.fi: MX.72318
Viirutyranni

| Viirutyranni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Empidonomus
Laji::  varius
Kaksiosainen nimi
 Empidonomus varius  (Vieillot, 1818) 
Alalajit
 E. v. rufinus  E. v. varius 
Katso myös
   Viirutyranni Wikispeciesissä   Viirutyranni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirutyranni (Empidonomus varius) on Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu. Toisinaan liusketyranni (Empidonomus aurantioatrocristatus) luetaan kuuluvaksi sukuun Griseotyrannus, jolloin viirutyranni on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan viirutyranni on 18–19 cm. Selästä laji on harmahtavan ruskea, ja selässä on myös viiruja. Pää on ruskea lukuun ottamatta valkoisia silmäkulma- ja viiksijuovia. Linnun yläperä on väriltään ruosteen ruskea. Vatsa on valkoinen, ja siinä on tummia pystyraitoja. Viirutyrannin alalajeista E. v. rufinus on hieman nimialalajia pienempi, ja viiruja on pienemmällä alueella. Ulkonäöltään viirutyranni muistuttaa viiruväijyä (Myiodynastes maculatus) ja marjatyrannia (Legatus leucophaius), mutta eroaa niistä kokonsa ja selkänsä värityksen perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viirutyrannia tavataan Etelä-Amerikasta Andien itäpuolelta Venezuelasta etelään Argentiinan pohjoisosiin saakka. Nimialalaji on pitkän matkan muuttaja ja muuttaa talveksi Bolivian ja Brasilian eteläosista Etelä-Amerikan pohjoisosiin ja Trinidad ja Tobagoon. Muuttomatkoillaan se joskus harhautuu, ja lintu on tavattu Mainesta, Torontosta ja Tennesseestä. Linnun elinympäristöä ovat metsien latvuskerrokset ja pensaikkoiset metsien reunamaat, aukiot ja savannit. Viirutyrannin elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Viirutyrannit syövät hyönteisiä ja marjoja. Ravintonsa se pyydystää ilmasta tai puiden lehvästöstä.
Viitatympönen

| Viitatympönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Hymenogastraceae
Suku::  Tympöset Hebeloma
Laji::  pusillum
Kaksiosainen nimi
 Hebeloma pusillum  J. E. Lange 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viitatympönen (Hebeloma pusillum) on kartiomainen tai kuperalakkinen kellanruskea tai punaruskea tympöslaji. Sienen heltat ovat vaaleat ja vanhemmilla sienillä ruskeat. Jalka on jauhoinen ja vaalea ja muuttuu tyvestä vanhemmilla sienillä ruskeiksi. Sieni maistuu kitkerältä ja haisee retikalta eikä ole ruokasieni. Se kasvaa kosteissa pensaikoissa pajujen seuralaisena. Se on Suomessa melko harvinainen.
Smyrna

| Smyrna> Σμύρνα |
| --- | --- |
 Smyrnan hallinnollisen agoran raunioita.
Sijainti
 Smyrna
Koordinaatit:  38°25′08″N, 27°08′16″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 1050–545 eaa., 300-luku eaa.–
Huippukausi:  n. 650–545 eaa., 200-luku eaa.–
Kulttuuri:  antiikki keskiaika
Alue:  Joonia
Aiheesta muualla
  Smyrna Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Smyrna (m.kreik. Σμύρνα; myös Ζμύρνα, Zmyrna, joon.kreik. Σμύρνη, Smyrnē) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Se on myös myöhemmän kaupungin eli nykyisen İzmirin kaupungin nimitys erityisesti sen ollessa vielä kreikkalainen kaupunki, eli Smyrnan suureen paloon vuonna 1922 saakka.
Smyrna oli alun perin aiolialaisten kreikkalaisten siirtokunta, josta tuli myöhemmin joonialainen kaupunki. Kaupunki lakkasi olemasta tai ainakin taantui myöhemmällä arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa., mutta perustettiin uudelleen klassisen kauden lopulla 300-luvun eaa. loppupuolella.
Maantiede

Smyrnan poliksen kaupunkikeskus sijaitsi alun perin eri paikassa kuin myöhempi kaupunki. Alkuperäinen paikka, niin kutsuttu Vanha Smyrna, sijaitsi kaupungista nimensä saaneen Smyrnanlahden (lat. Smyrnaeus Sinus) koillisrannikolla, nykyisessä Bayraklissa, Strabonin mukaan noin 20 stadioninmittaa eli noin neljä kilometriä pohjoiseen myöhemmästä kaupungista ja nykyisestä İzmiristä.
Myöhempi eli Uusi Smyrna sijaitsi Smyrnanlahden etelärannalla itään Hermos-joen (nyk. Gediz) suusta. Se oli rakennettu osaksi Pagos- eli Mastusia-nimisen kukkulan rinteeseen, mutta pääosin kukkulan ja meren väliselle rannikkotasangolle, samalle paikalle kuin nykyinen İzmirin kaupunki. Pagos-kukkula toimi kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena. Smyrna oli tärkeä satama sisämaasta Fryygiasta, Galatiasta ja Lyydiasta tulleiden teiden päässä.
Smyrnan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Kaupungin lähistöllä oli Hermos-joen hedelmällistä tasankoa, joka oli hyvää maanviljelysaluetta.
Historia > Klassiselta kaudelta myöhäisantiikkiin

Strabonin mukaan Smyrna oli tämän jälkeen raunioina satojen vuosien ajan, vaikkakin seudulla säilyi vähäisempää asutusta. Perinteisen käsityksen mukaan kaupunki olisi ollut lähes hylätty tai ainakin merkityksetön koko klassisen kauden 400–300-luvuilla eaa. Nykytutkimuksessa tämä on kuitenkin kyseenalaistettu. Arkeologisten löydösten perusteella paikalla on ollut asutusta ainakin 300-luvulla eaa. Smyrna myös löi omaa hopearahaa samalla vuosisadalla.
Aleksanteri Suuri suunnitteli klassisen kauden lopulla kaupungin uudelleenperustamista, mutta ei elänyt tarpeeksi kauan toteuttaakseen suunnitelmansa. Antigonos otti kaupungin uudelleenperustamisen toteuttaakseen hellenistisen kauden alussa, ja sen saattoi loppuun Lysimakhos 200-luvun eaa. alkupuolella. Kaupungin vanha paikka hylättiin suureksi osaksi, mutta sen lähistöllä säilyi edelleen jonkinlaista pienimuotoisempaa asutusta.
Hellenistisellä kaudella Smyrnasta tuli yksi Vähän-Aasian merkittävimmistä ja kukoistavimmista kaupungeista, ja kukoistus jatkui roomalaisella kaudella, jolloin se kuului Asian provinssiin. Se oli merkittävä kauppakaupunki ja satama, ja Vähän-Aasian tuotteiden viennin keskuksia. Myös kaupungin retoriikan ja filosofian koulut olivat hyvässä maineessa. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin viisi.
Mithridateen sodissa Smyrna pysyi uskollisena Roomalle. Tämän vuoksi se palkittiin sodan jälkeen etuoikeuksilla. Kaupunki kärsi suuresti, kun Dolabella piiritti siellä Julius Caesarin murhaajiin kuulunutta Treboniusta vuonna 43 eaa. Dolabella sai lopulta kaupungin ja Trebonius surmattiin. Keisari Tiberiuksen kaudella Smyrna sai arvostetun neokoros-oikeuden eli oikeuden rakentaa keisarin kultille omistettu temppeli.
Smyrnassa oli varhaiskristillinen seurakunta, ja se esiintyy yhtenä Aasian seitsemästä seurakunnasta Johanneksen ilmestyksessä. Smyrnan ensimmäinen tunnettu piispa on Polykarpos. Hänen sanotaan kuolleen marttyyrikuoleman kaupungin stadionilla vuonna 166 jaa. Ignatios kirjoitti seurakunnalle Kirjeen smyrnalaisille.
Smyrna sai toisen neokoros-oikeutensa keisari Hadrianukselta ja kolmannen Septimius Severukselta. Vuosina 178 ja 180 jaa. kaupunki kärsi suuria tuhoja maanjäristyksissä. Tämän jälkeen sitä kunnostettiin keisari Marcus Aureliuksen tuella.
Kristillisen myöhäisantiikin aikana Smyrnan piispa oli Efesoksen alainen. Jossakin vaiheessa se sai itsenäisyyden oman piispan alaisuudessa. Myöhemmin Smyrna oli metropolis, jonka alaisuudessa olivat Fokaia, Klazomenai, Magnesia, Arkhangelos (= Temnos?), Petra (= Aigai?) ja Sosandra (= Herakleia tai Nymfaion?).
Historia > Keskiajalta 1900-luvulle

Rooman valtakunnan jakauduttua Smyrnasta tuli muun Vähän-Aasian tavoin osa Itä-Roomaa eli Bysantin valtakuntaa. Turkkilaiset seldžukit valtasivat Smyrnan 1000-luvun lopulla ja toisen kerran 1100-luvun alussa. Bysantti sai vallattua sen takaisin, ja se toimi Johannes III Dukaksen asemapaikkana Nymfaionin ohella. Kaupunkia kunnostettiin keisari Aleksios I Komnenoksen aikana.
Turkkilaiset valtasivat kaupungin 1300-luvun alkupuolella. Johanniittain ritarikunta sai vallattua alakaupungin, mutta linnavuori pysyi turkkilaisilla. Myöhemmin Smyrna kärsi suuresti Timur Lenkin johtaman piirityksen aikana. Tämä sai vallattua kaupungin vuonna 1402. Tämän jälkeen kaupunki päätyi seldžukeille ja lopulta osmaniturkkilaisille.
Osmanivallan aikana Smyrna säilyi enemmistöltään kreikkalaisena kaupunkina. Kaupunki oli 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa vauras ja kukoistava verrattuna useimpiin Osmanien valtakunnan muihin kaupunkeihin, ja hyvin kansainvälinen. Turkkilaisia oli väestöstä noin neljäsosa. Kaupungissa oli myös laajat armenialais- ja juutalaisvähemmistöt.
Kreikka valtasi kaupungin vuonna 1919 osana Megáli idéan toteuttamissuunnitelmaa. Turkkilaiset valtasivat kaupungin 9. syyskuuta 1922, ja polttivat tämän jälkeen 13.–22. syyskuuta kaupungin kreikkalais- ja armenialaiskorttelit, mikä tunnetaan Smyrnan suurena palona. Ortodoksiväestö ajettiin kirjaimellisesti mereen. Kaupungista pakeni paljon ihmisiä muualle. Vuonna 1930 kaupungin viralliseksi nimeksi säädettiin İzmir, mikä perustuu kreikkalaiseen nimeen.
Rakennukset ja löydökset > Vanha Smyrna

Kaupunginmuurit
Vanha Smyrna on ollut ympäröity muurein. Niistä on löydetty jäänteitä neljästä päärakennusvaiheesta. Ensimmäinen rakennusvaihe ajoittuu jo noin vuoteen 850 eaa., mikä tekee niistä hyvin varhaiset. Tässä vaiheessa muurit olivat noin 4,8 metrin paksuiset, ja ympäröivät kukkulalla olleen alkuperäisen kaupunkikeskuksen. Myöhemmin muurit uusittiin niiden tuhouduttua ja niitä laajennettiin kaupungin kasvaessa. Toinen rakennusvaihe on ajoitettu noin vuosiin 775–725 eaa., jolloin muurit olivat noin 9 metrin paksuiset. Kolmas rakennusvaihe ajoittuu 600-luvulle eaa., jolloin muurit olivat juurestaan jopa noin 15 metrin paksuiset. Kaupungin tuhouduttua noin 600 eaa. se oli ilmeisesti ilman muureja 500-luvulla eaa. Neljäs ja viimeinen rakennusvaihe ajoittuu Vanhan Smyrnan loppuajoille 300-luvulle eaa.
Athenen temppeli
Athenelle omistettu temppeli sijaitsi Vanhan Smyrnan pohjoisosassa lähellä kaupunginmuuria ja sen koillisporttia. Se oli sijoitettu sitä varten rakennetulle temenos-pengerrykselle. Temppeli rakennettiin useassa vaiheessa arkaaisella kaudella noin vuosina 700–580 eaa. Temppelirakennus edusti (proto)aiolialaista tyyliä. Sen stylobaatin koko oli noin 19 × 32 metriä. Temppelin peristasiksessa oli pylväät vain kahdella tai kolmella sivulla. Lyhyen sivun pylväiden määräksi on arvioitu kuusi tai kahdeksan ja pitkän sivun pylväiden määräksi 11 tai 14.
Muut löydökset
Varhaisin kreikkalaiseen kaupunkiin liittyvä rakennuslöytö on ovaalinmuotoinen talo protogeometriselta kaudelta noin vuodelta 900 eaa. Geometrisella kaudella 800-luvulla eaa. alettiin rakentaa suorakulmaisia taloja, jotka koostuivat yleensä yhdestä suuresta huoneesta. Aikakausien keramiikassa on attikalaisia vaikutteita. 700–600-luvuilta eaa. rakennuslöydöt ovat jälleen pääasiassa ovaalinmuotoisia taloja.
Arkaaisella kaudella 650–545 eaa. rakennettiin erityisesti megaron-tyyppisiä taloja. Asutuksen kooksi on arvioitu noihin aikoihin noin 500–600 taloa, toisin sanoen noin 3 000 henkeä. Talojen säännönmukaisesta sijoittelusta on päätelty, että kaupungissa on ollut asemakaava viimeistään 600-luvulla eaa.
Muihin arkeologisiin löydöksiin lukeutuvat muun muassa aukio, noin neljä metriä leveä pääkatu ja pienempiä katuja sekä lähdekaivorakennuksia 600-luvulta eaa.
Rakennukset ja löydökset > Uusi Smyrna

Uudesta Smyrnasta on säilynyt Vanhaa Smyrnaa enemmän jäänteitä. Kaupungista tunnetaan yksityiskohtia Strabonin sekä smyrnalaisen Aelius Aristideen kautta. Kaupunki oli rakennettu sen sataman ympärille alavalle maalle. Siellä oli asemakaava ja suorat, hyvin kivetyt kadut. Kaksi pääkatua, Pyhä tie ja Kultainen katu, kulkivat itä-länsisuunnassa, niin että mereltä tullut tuuli viilensi kaupunkia. Pyhäksi tieksi oletettua noin 10 metriä leveää katua on kaivettu esiin. Kultainen katu johti Zeuksen temppeliltä kaupungin itäpuolella olleelle Kybelen temppelille. Kaupunginmuurien lounaiskulmassa sijaitsi Efesoksen portti, jonka kautta kulki etelään ja Efesokseen johtanut tie.
Kaupungissa oli myös aukioita, pylväshalleja, julkinen kirjasto, gymnasion ja lukuisia temppeleitä sekä muita julkisia rakennuksia. Kaupungissa oli myös hyvä satama, joka voitiin sulkea. Strabon mainitsee kuitenkin epäkohdaksi sen, ettei kaupungissa ollut viemäreitä.
Hallinnollinen agora
Kaupungin hallinnollinen agora oli kooltaan noin 120 × 80 metriä. Se oli reunustettu länsi- ja itäsivuilta kaksikerroksisilla ja kolmilaivaisilla stoilla eli pylväshalleilla. Pohjoissivulla ja oletettavasti myös eteläsivulla oli kaksikerroksiset stoat, joissa oli ydinosa ja siipirakennukset. Agora on säilynyt paljon muita Uuden Smyrnan jäänteitä paremmin. Aelius Aristeideen mukaan agoran keskellä oli ainakin noin 150 jaa. Zeukselle omistettu alttari.
Kaupallinen agora, teatteri ja stadion
Kaupallinen agora sijaitsi lähellä satamaa, mutta sen paikkaa ei tunneta tarkemmin. Teatteri, joka oli myöhemmässä vaiheessaan roomalainen teatteri, sijaitsi Pagos-vuoren luoteisrinteessä, ja stadion kukkulan länsipuolella.
Muut rakennukset ja rakennelmat
Kaupungissa tai sen lähellä oli Homerokselle omistettu pyhäkkö eli Homereion, jossa oli Homeroksen patsas. Strabon mainitsee Homereion-nimisen stoan, joka saattaa olla sama rakennus. Kaupungin lähellä Meles-joen varrella näytettiin luolaa, jossa Homeroksen sanottiin sepittäneen teoksensa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Smyrna Wikimedia Commonsissa
Smyrnan hallinnollisen agoran raunioita.
Smyrnan lyömä raha, n. 190–30 eaa. Kuvituksessa Apollonin pää sekä istuva Homeros ja tekstit ΣΜΥΡΝΑΙΩΝ, Smyrnaiōn, ”smyrnalaisten” ja AXIΛΛHTOΣ [A]XIΛΛHTO[Υ], Akhillētos Akhillētū, ”Akhilletos Akhilletoksen poika” (virkamiehen nimi).
Gaius Cassius Longinuksen ja Lentulus Spintherin lyöttämä denaari, Smyrnan sotilasrahapaja, 42 eaa. Kuvituksessa kruunattu Libertas ja tekstit C. CASSI. IMP ja LEIBERTAS sekä kannu, lituus ja teksti LENTVLVS SPINT.
Smyrnan hallinnollisen agoran arkeologinen alue.
Smyrnan akvedukti 1880-luvulla.
Sokerijuurikas

| Sokerijuurikas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Alaheimo::  Betoideae
Suku::  Juurikkaat Beta
Laji::  vulgaris
Muunnos::  altissima
Kolmiosainen nimi
 Beta vulgaris var. altissima 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaksi sokerijuurikasta.
Sokerijuurikas (Beta vulgaris var. altissima, syn. Beta vulgaris var. saccarifera) on juurikkaan muunnos, jota viljellään sokerin valmistamiseksi. Parhaiden lajikkeiden juurissa on sokeri­pitoisuus yli 20 %. Sokerijuurikkaan korjuussa saadaan sivutuotteena kasvin maanpäälliset osat eli naatit, joita voidaan käyttää rehuksi. Myös juurikasleike on  hyvää rehua. Sivutuotteena sokerinvalmistuksessa saadaan myös melassia, jota voidaan käyttää muun muassa alkoholiteollisuuden raaka-aineena.
Historia

Saksalainen apteekkari Andreas Marggraf havaitsi vuonna 1747, että juurikkaasta voitiin uuttaa samanlaista sokeria, jota siihen saakka oli saatu ainoastaan sokeriruo’osta. Pian tämän jälkeen hänen oppilaansa Franz Karl Achard ryhtyi tutkimaan kasvin eri muunnoksia etsiäkseen kaikkein sokeripitoisimman kannan ja jalostamaan sitä. Suuremmassa mitassa sokerijuurikasta alettiin viljellä vasta sen jälkeen, kun kauppayhteydet Ranskan ja Karibian alueen välillä katkesivat 1800-luvun alussa Napoleonin sotien vuoksi.
Sokerijuurikkaan viljely

Sokerijuurikas on kaksi­vuotinen kasvi. Ensimmäisenä vuonna siihen kehittyy vain lehti­ruusuke sekä vara­ravintoa sisältävä juuri. Jos se jätetään kasvamaan toiseksi vuodeksi, siihen muodostuu korkea kukinto­varsi ja lopulta siemeniä, mutta samalla juuri menettää vara­ravintonsa. Tämän vuoksi viljelyksillä juurikkaat korjataan jo ensimmäisen vuoden syksyllä. Joskus sokeri­juurikas saattaa kukkia jo ensimmäisenä vuotena, mikä pienentää satoa. Nykyisillä pitkälle jalostetuilla lajikkeilla näin kuitenkin käy hyvin harvoin.
Noin 40 % maailmassa tuotetusta sokerista saadaan sokeri­juurikkaasta, 60 % sokeri­ruo’osta. Sokerijuurikasta viljellään eniten Ukrainassa, Venäjällä, Ranskassa, Saksassa ja Yhdys­valloissa. Keski-Euroopassa se tuottaa parhaimmillaan 10 tonnia sokeria hehtaaria kohti, Suomessa yleensä 5–6 tonnia. Kaikista Suomessa viljellyistä kasveista sokeri­juurikas tuottaa eniten ravintoenergiaa viljeltyä pinta-alaa kohti.
| Sija | Valtio | Tuotanto (miljoonissa tonneissa) |
| --- | --- | --- |
| 1 |  Venäjä | 39,2 |
| 2 |  Ranska | 33,6 |
| 3 |  Yhdysvallat | 29,8 |
| 4 |  Saksa | 22,8 |
| 5 |  Turkki | 16,5 |
| 6 |  Kiina | 12,1 |
| 7 |  Ukraina | 10,8 |
| 8 |  Puola | 10,6 |
| 9 |  Egypti | 10,0 |
| 10 |  Britannia | 8,0 |
| Yhteensä | Maailma | 250,2 |
Lähteet:  FAO