Vuoden 1812 sota
Sota

Vuoden 1812 sodan pääsotanäyttämöt olivat Suurten järvien alue ja Atlantin valtameri. Yhdysvaltalaiset olivat suunnitelleet hyökkäyksen tekemistä Kanadan tiheimmin asutulle alueelle Niagaralla ja Detroitista käsin. Ylä-Kanadaa puolustanut kenraalimajuri Isaac Brock oli kuitenkin valmistautunut sotaan. Alueelle oli tuotu vahvistuksia, ja lisäksi hän oli nyt tuhansia intiaaneja 30 heimosta johtaneen Tecumsehin henkilökohtainen ystävä. Tecumsehin joukot eristivät Detroitin ja auttoivat brittejä valtaamaan Michilimackinacin tärkeän turkiskauppakeskuksen. Saman vuoden elokuussa Main Pocin johtamat potawatomit valtasivat nykyisen Chicagon paikalla sijainneen Fort Dearbornin ja surmasivat suurimman osan sen varuskunnan miehistä. Detroitissa kenraali William Hull antautui briteille muutamaa päivää myöhemmin ilman taistelua uskoessaan väärin vihollisen johtavan ylivoimaista joukkoa.
Britit torjuivat Niagarassa yhdysvaltalaisten hyökkäyksen Queenston Heightsissa 13. lokakuuta John Brantin johtamien mohawkien tuella. Isaac Brock kuitenkin kaatui taistelussa tarkka-ampujan luodista. Hänen seuraajakseen nousi Henry A. Procter. Yhdysvaltalaiset yrittivät vielä myöhemmin hyökkäyksiä Niagaran suunnalla kenraali Alexander Smythin johdolla, mutta hyökkäykset epäonnistuivat surkeasti. Yhdysvaltalaiset menestyivät paremmin vuoden 1813 puolella. He valtasivat Yorkin kaupungin ja Fort Georgen linnoituksen brittien joutuessa vetäytymään Ontariojärven länsipäähän. Eteneminen pysähtyi vasta brittien onnistuneeseen vastahyökkäykseen Burlington Heightsissa. Toinen huomattava brittivoitto oli Majavapadon taistelu 24. kesäkuuta, joka pakotti amerikkalaiset viimein vetäytymään Yorkista.
10. syyskuuta 1813 Oliver Hazard Perry voitti brittilaivaston Eriejärvellä käydyssä taistelussa, ja se mahdollisti Detroitin takaisinvaltauksen. 5. lokakuuta käytiin puolestaan Thamesin taistelu Morawiantownissa Ontariossa. Tecumsehin johtamat intiaanit pelastivat Procterin brittijoukot, mutta Tecumseh itse kaatui taistelussa. Tecumsehin kuolema johti puolestaan hänen johtamansa intiaaniliittouman hajoamiseen. Britit eivät odottaneet taistelun ratkeamista vaan kääntyivät pakoon jo ennen sen loppua. He menettivät siten Ylä-Kanadan länsiosat yhdysvaltalaisille. Muilla suunnilla britit olivat puolestaan ottaneet voitot Châteauguayssa, Montrealin eteläpuolella ja marraskuussa Crysler’s Farmin taistelussa. Samaan aikaan yhdysvaltalaiset vetäytyivät valtaamastaan Fort Georgesta, mutta ennen lähtöään he polttivat Newarkin kaupungin. Kostona brittikomentaja Gordon Drummond hävitti yhdysvaltalaisasutuksia New Yorkissa.
Vuoteen 1814 mennessä yhdysvaltalaisten riveihin oli liittynyt uusia kyvykkäitä upseereja, kuten Jacob Brown, Winfield Scott ja Andrew Jackson. Jackson voitti sotaan ryhtyneet creek-intiaanien niin sanotut Punaiset kepit Alabamassa maaliskuussa, ja Brown valtasi Fort Erien Niagarajoen Kanadan puolella. 5. heinäkuuta hän voitti Phineas Riallin johtamat britit Chippawan taistelussa. Sodan verisin taistelu Lundy’s Lanen taistelu Riallin ja Brownin joukkojen välillä päättyi ilman selvää voittajaa. Osapuolet menettivät yhteensä yli 800 miestä. Britit olivat kuitenkin tällä välin voittaneet Napoleonin Euroopassa, ja he alkoivat tuoda vahvistuksia Amerikkaan. 5. elokuuta kenraali Robert Rossin johtamat britit valtasivat Yhdysvaltojen pääkaupungin Washingtonin. Washingtonissa britit polttivat presidentin virkatalon, joka sai myöhemmin tehdyissä korjauksissa mustuneille seinilleen uuden valkoisen maalipinnan. Rakennus tuli sittemmin tunnetuksi Valkoisena talona.
Britit alkoivat nyt olla valmiita rauhaan. Kansa alkoi Euroopassa olla väsynyt jo yli 20 vuotta jatkuneeseen sotimiseen. Venäjän keisari oli heti sodan alettua tarjoutunut toimimaan välittäjänä osapuolten neuvotteluissa, mutta ajatus oli aluksi hylätty Isossa-Britanniassa. Neuvottelut Belgian Gentissä alkoivat elokuussa 1814. Rauhansopimus allekirjoitettiin lopulta 24. joulukuuta, ja sen lopputuloksena oli status quo ante bellum eli tilanne ennen sotaa. Vuoden 1814 sodan suurin taistelu käytiin kuitenkin rauhansopimuksen allekirjoittamisen jälkeen tammikuussa 1815. Brittikomentaja Edward Pakenham ei ollut saanut tietää rauhan solmimisesta, vaan 8. tammikuuta hän johti jo aiemmin suunniteltua hyökkäystä New Orleansia vastaan. Taistelu päättyi kuitenkin Andrew Jacksonin johtamien yhdysvaltalaisten puolustajien voittoon.