Monaco
Historia

Monacosta on löytynyt kivikautisia todisteita ihmisasutuksesta. Antiikin kreikkalainen historioitsja Hekataios Miletoslainen (550–475 eaa.) kuvasi Monoikosta liguurien kaupungiksi.
Roomalaiset pitivät joitakin vuosisatoja hallussaan Monacon satamaa, mutta Länsi-Rooman kukistuessa 400-luvulla Monaco hylättiin. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik VI antoi 1191 Genovalle sataman ja kallioniemekkeen, jos he rakentaisivat sinne linnakkeen ja taistelisivat merirosvoja vastaan. Genovalainen Grimaldin suku nousi valtaan 1297, kun François Grimaldi valloitti linnoituksen. Hän oli naamioitunut munkiksi ja haki yösijaa linnoituksesta. Grimaldi tappoi vartijan ja valtasi linnoituksen miehineen.
Monaco on ollut lähes koko historiansa ajan Ranskan liittolainen, mutta vuodet 1524–1641 se oli Espanjan suojeluksessa. Vuodet 1789–1814 Monaco oli vallankumouksen takia suoraan Ranskan hallinnossa täysin epäitsenäisenä. Wienin kongressi määräsi Monacon Sardinian kuningaskunnan protektoraatiksi 1815, jollaisena se oli vuoteen 1860. Monaco menetti 1848 Mentonin ja Roquebrunen kaupungit, jotka liitettiin virallisesti Ranskaan ranskalais-monacolaisen sopimuksen turvin. Sopimus palautti myös Monacon itsenäisyyden.
1860-luvun lopulla Monaco oli vararikon partaalla, minkä välttämiseksi ruhtinas Kaarle III perusti Monte Carlon kasinon vuonna 1865. Vararikolta vältyttiin, ja neljä vuotta myöhemmin Monaco lopetti tuloveron keräämisen.
Monacon ruhtinas oli itsevaltias perustuslain säätämiseen vuonna 1911 asti. Heinäkuussa 1918 Versailles’n rauhan yhteydessä sovittiin Ranskan rajoitetusta suojelusta, ja siitä että Monaco myötäilisi Ranskaa poliittisissa, sotilaallisissa ja taloudellisissa asioissa.
Toisessa maailmansodassa ruhtinas Ludvig II yritti pitää maansa puolueettomana, vaikka hän kannattikin Vichyn Ranskan hallitusta. Myöhemmin Italia miehitti Monacon marraskuussa 1942 muodostaen maahan fasistisen nukkehallituksen. Mussolinin vallan romahtamisen jälkeen Saksa miehitti maan 8. syyskuuta 1943. Miehityksen aikana muun muassa Ballet de l’Operan perustaja ranskanjuutalainen René Blum joutui keskitysleirille Auschwitziin, jossa hän kuoli. Yhdysvaltain armeijan 36. jalkaväkidivisioona vapautti Monacon saksalaismiehitykseltä 3. syyskuuta 1944.
Rainier III nousi valtaistuimelle 1949 isoisänsä Ludvig II:n kuoleman jälkeen. Vuoden 1962 uusi perustuslaki lakkautti kuolemantuomion, antoi naisille äänioikeuden ja perusti korkeimman oikeuden. Vuonna 1993 Monaco sai täysivaltaisen aseman Yhdistyneissä kansakunnissa. Se liittyi Euroopan neuvostoon vuonna 2004.
Vuoden 2002 sopimus selvensi Monacon asemaa siten, että jos ruhtinassuku sammuu, ruhtinaskunta jää itsenäiseksi valtioksi, eikä sitä palauteta Ranskalle. Monacon puolustus jäi kuitenkin edelleen Ranskan harteille. Vuonna 2002 muutettu perustuslaki mahdollistaa naisen nousemisen hallitsijaksi, ruhtinattareksi, jos vanhin perillinen ei ole miespuolinen. Rainier III:n kuoltua 6. huhtikuuta 2005 hallitsijaksi nousi hänen poikansa Albert II.
Vuonna 2009 OECD poisti Monacon yhteistyöhaluttomien veroparatiisien luettelosta. Osa Euroopan unionin maista oli 2000-luvun alussa kritisoinut Monacon pankkipolitiikkaa, joka mahdollisti veropetoksen ja rahanpesun, mutta Monaco pääsi pois mustalta listalta sitouduttuaan OECD:n läpinäkyvyysvaatimuksiin.