George Berkeley
Filosofia

Berkeleyn ajattelu oli empirismiä sen äärimmäisessä muodossa. Nuorena Berkeley teorioi, että ihmiset eivät voi tietää, ovatko oliot olemassa, vaan ainoastaan että ne ovat mielen havaitsemia. Hän katsoi, että ei voida ajatella tai puhua olioiden olemisesta, sen sijaan voidaan ajatella ja puhua vain, että ne ovat jonkun havaitsemia – ihmiset eivät voi tuntea sen taustalla miten oliot havaitaan mitään ”todellisia” olioita tai materiaa joka saisi aikaan havainnon.
Näin Berkeley päätteli, että kaikki mitä ihmiset tietävät olioista on heidän aistimuksensa niistä. Jos ihmisten oli tarve puhua lainkaan ”todellisista” tai ”materiaalisista” olioista, kaikkien nimitysten tuli kuitenkin viitata pelkästään niistä tehtyyn havaintoon. Erityisesti materia oli Berkeleylle epäselvä termi, josta hän pyrki eroon.
Tästä seuraa kysymys, ovatko yksilön aistimat oliot ”objektiivisia” siinä mielessä, että ne ovat samoja myös muille ihmisille, jos ajatus yksilön havainnoista riippumattomasta käsityksestä muista ihmisistä on edes pätevä. Berkeley katsoi, että yksilö kokee muut ihmiset sen mukaan, miten he puhuvat hänelle – tavalla joka ei ole peräisin mistään yksilön omasta toiminnasta – ja kun hän oppii, että heidän näkemyksensä maailmasta on yhtäpitävä hänen oman näkemyksensä kanssa, hän voi uskoa heidän olemassaoloonsa ja siihen, että todellisuus on sama tai samanlainen kaikille.
Tästä seuraa, että:
kaikki tieto empiirisestä todellisuudesta voidaan saada pelkästään suoralla havainnolla,
virheet seuraavat ajattelusta, joka seuraa aistihavaintoja,
tieto empiirisestä todellisuudesta, ihmisestä ja asioista ja teoista, voidaan puhdistaa ja täydellistää vain poistamalla kaikki ajattelu ja sen mukana kieli puhtaista aistimuksista.
Tästä seuraa, että:
tieteellisen tiedon ihanteellinen muoto voidaan saavuttaa vain tavoittelemalla puhtaita ei-älyperäisiä havaintoja,
jos yksilöt voivat saavuttaa tämän, voimme saavuttaa syvimmän näkemyksen luonnollisesta todellisuudesta ja inhimillisen ajattelun ja toiminnan todellisuudesta, mikä ihmiskunnalle on mahdollista,
kaiken tieteen päämääränä on siksi ei-älyperäistää ja ei-käsitteellistää ja siten puhdistaa inhimilliset aistihavainnot.
Teologisesti eräs Berkeleyn näkemysten seuraus on, että ne vaativat Jumalan läsnä olevaksi välittömänä syynä havainnoillemme. Berkeleyn Jumala ei siis ollut Isaac Newtonin taivaallisen kellokoneiston kaukainen insinööri, joka saa aikaan pihalla olevan puun kasvamisen ajan mittaan. Sen sijaan yksilön havainto puusta on ajatus, jonka Jumalan mieli on tuottanut yksilön mieleen, ja puu jatkaa olemassaoloaan silloinkin kun kukaan yksilö ei havaitse sitä siksi, että Jumala havaitsee sen aina.
Yli sata vuotta myöhemmin Ronald Knox tiivisti Berkeleyn ajatuskokeen seuraavankaltaiseen limerick-runoon:
Oli nuori mies joka sanoi "Jumalan"

Täytyy pitää hyvin outona

Jos hän huomaa, että tämä puu

Jatkaa olemistaan

Kun tällä pihalla ei ole ketään."



"Hyvä herra, ihmettelynne on outoa;

Olen aina tällä pihalla

Ja siksi tämä puu

Tulee jatkamaan olemistaan

Sillä sitä tarkastelee uskollisesti Jumala."
David Humen filosofia kausaliteettiin ja objektiivisuuteen liittyvä Berkeleyn filosofian eräs toinen piirre on muotoilu uudelleen. Kun Berkeleyn ajattelu kehittyi, hän vaikuttaa sulauttaneen ajattelunsa lähes kokonaisuudessaan Platonin ajatuksiin, mikä ei tosin ole täysin varmaa. 1900-luvun merkittävin Berkeley-oppinut Luce on toistuvasti painottanut Berkeleyn kypsän iän filosofian jatkuvuutta. Berkeleyn epäröimätön panenteismi on kuitenkin todistus siitä, ettei hän ollut omaksunut platonismia kokonaisuudessaan. Samoin se tosiasia, että Berkeleyn teoksista julkaistiin uudet painokset ilman suuria muutoksia hieman ennen hänen kuolemaansa, puhuu sitä vastaan, että Berkeley olisi tehnyt täyskäännöstä filosofiassaan ajan mittaan.
Berkeleyn teos Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge julkaistiin kolme vuotta ennen Arthur Collierin teosta Clavis Universalis, joka esitti samanlaisia ajatuksia kuin Berkeley teoksessaan. Kirjoittajien välillä ei kuitenkaan vaikuta olevan mitään vuorovaikutusta.
Saksalainen filosofi Arthur Schopenhauer on kirjoittanut: ”Berkeley oli siksi ensimmäinen, joka käsitteli subjektiivista lähtökohtaa todella vakavasti ja osoitti kieltämättömästi sen täydellisen välttämättömyyden. Hän on idealismin isä – –” (Parerga and Paralipomena, Vol.I, ”Fragments for the History of Philosophy,” § 12).