stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paviaanit
Ravinto

Paviaanit syövät melkein kaikkea kasviravinnosta hyönteisiin ja lihaan, ja ne ovat taitavia kaivamaan ruokaa esiin. Niillä on kuitenkin tapana suosia jotain yhtä tiettyä ruokaa. Kuuman ja kuivan Namibin autiomaan paviaanit pärjäävät jopa 100 päivää ilman vettä.
Käyttäytyminen

Paviaanit viettävät päivänsä maassa. Niiden etu- ja takaraajat ovat yhtä pitkiä ja soveltuvat siksi maassa kävelyyn paremmin kuin oksiin tarttumiseen. Ne osaavat kuitenkin kiipeillä kohtalaisesti myös puissa, etiopialaista vaippapaviaania lukuun ottamatta. Koska paviaanit eivät näe pimeässä kovinkaan hyvin, ne nukkuvat pedoilta suojassa puiden oksilla tai korkeilla kallioilla ja turvaavat toisiinsa.
Paviaanit ovat hyvin sosiaalisia eläimiä, jopa muihin apinoihin verrattuna. Ne käyttävät suuren osan ajastaan toistensa sukimiseen. Paviaanilaumassa voi olla lajista riippuen 20–200 yksilöä, joista suurin osa on eri-ikäisiä poikasia. Nuoret paviaanit muodostavat samanikäisten ryhmiä lauman sisällä. Lauman ytimen muodostavat naaraat, jotka elävät sukulaistensa kanssa samassa laumassa koko ikänsä. Uroksia on vähemmän, ja ne ovat naaraita vähemmän sitoutuneita laumaansa ja saattavat lähteä omille teilleen muutaman vuoden jälkeen. Ne yleensä muuttavat heti aikuistuttuaan laumaan, jonka naaraat eivät ole niille läheistä sukua. Niin naaraiden kuin urostenkin keskuudessa on sisäinen arvojärjestys. Hallitseva uros saa paritella useimpien lauman naaraiden kanssa.
Aikuiset paviaanit käyskentelevät yleensä rauhallisesti ja arvokkaan näköisesti, mutta ne myös kiihtyvät helposti ja tappelevat usein. Poikaset käyttäytyvät aikuisia villimmin. Paviaanit viestivät monipuolisesti kasvonilmeillään ja äänillään. Ne ovat uteliaita ja älykkäitä eläimiä.
Lisääntyminen

Paviaanivauvat syntyvät melko pitkälle kehittyneinä. Ne alkavat tutkia ympäristöään yhden tai kahden kuukauden ikäisinä. Kolmen kuukauden ikäisinä ne saavat aikuisen paviaanin värityksen. Viiden kuukauden ikäisinä ne syövät jo muutakin kuin emonsa maitoa ja leikkivät paljon ikätoveriensa kanssa. Kuusikuukautinen paviaaninpoikanen on jo liian painava emonsa kannettavaksi ja joutuu kävelemään itse. Täysin vieroittuneita emostaan poikaset ovat 9–12 kuukauden ikäisenä, mutta tämä riippuu paljon alueesta. Paviaanien lapsuusikä kestää suhteellisen pitkään, sillä niillä on paljon oppimista. Naaraspaviaanit tulevat sukukypsiksi 4–5 vuoden ikäisinä ja urokset 5–6 vuoden ikäisinä.
Oliivipaviaanin naama. Paviaaneilla on koiramainen kuono.
Paviaanilauma.
Paviaaniemot kantavat pieniä poikasiaan selässään.
Pelkosenniemen vaakuna

Pelkosenniemen vaakuna
Pelkosenniemen vaakuna on Pelkosenniemen kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa Pelkosenniemen alueella sijaitsevaan Pyhätunturiin.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä sininen naularisti ja sen alapuolella sini-hopeakatkoinen kolmoisvuori”. Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Pelkosenniemen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 16. tammikuuta 1960. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 24. maaliskuuta samana vuonna.
Peikkohai

| Peikkohait Peikkohai |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Sillihaikalat Lamniformes
Heimo::  Peikkohait Mitsukurinidae  Jordan, 1898
Suku::  Mitsukurina  Jordan, 1898
Laji::  owstoni
Kaksiosainen nimi
 Mitsukurina owstoni  Jordan, 1898 
 Peikkohain levinneisyys
Katso myös
   Peikkohai Wikispeciesissä   Peikkohai Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Peikkohai, vanhalta nimeltään kärsähai, (Mitsukurina owstoni, aiemmin Scapanorhynchus owstoni) on hidasliikkeinen syvän meren rustokala. Peikkohain kuono on pitkä ja terävä. Kuonon alla on ulostyöntyvät leuat. Peikkohain iho on pehmeä ja väriltään vaaleanpunertavan harmaa. Laji kasvaa noin kolmen metrin pituiseksi. Laji on peikkohaiden heimon (Mitsukurinidae) ainoa edustaja. Peikkohaiden luultiin kuolleen sukupuuttoon jo 100 miljoonaa vuotta sitten, kunnes ensimmäinen elävä yksilö saatiin saaliiksi Japanissa vuonna 1898.
Levinneisyys

Peikkohaita tavataan kaikilla valtamerillä. Ne viihtyvät syvällä ja niitä on tavattu yli kilometrin syvyydessä.
Ravinto

Peikkohait saalistavat kaloja, mutta hitaina uimareina ne eivät aja saalistaan takaa, vaan odottavat sen tulevan kyllin lähelle, jolloin ne avaavat suunsa nopeasti ammolleen ja imaisevat saaliin suuhunsa.
Aiheesta muualla

Mitsukurina owstoni (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Species in the genus Mitsukurina. (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Family Mitsukurinidae (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q499461  Wikispecies: Mitsukurina owstoni  ADW: Mitsukurina_owstoni  AFD: Mitsukurina_owstoni  BOLD: 72342  CoL: 43RPG  EoL: 46559760  EUNIS: 125154  FishBase: 5910  GBIF: 2420637  iNaturalist: 105913  IRMNG: 10159523  ITIS: 159895  IUCN: 44565  NCBI: 57987  NZOR: 32484062-ceab-4e22-9105-ece7da7227b7  OBIS: 105842  Open Tree of Life: 73664  WoRMS: 105842
Luhanskin alue
Maantiede

Luhanskin aluetta rajaavat pohjoisessa Venäjän Belgorodin ja Voronežin alueet, idässä ja etelässä Venäjän Rostovin alue. Lännessä naapureina ovat Ukrainan Donetskin ja Harkovan alueet. Aluekeskus Luhansk sijaitsee linnuntietä noin 27 kilometrin päässä Venäjän rajasta. Itä-Ukrainan Donetsk sijaitsee aluekeskuksesta 130 kilometrin päässä länsilounaassa ja Harkova 270 kilometriä luoteessa. Pääkaupunki Kiova on 670 kilometrin päässä länsiluoteessa.
Luhanskin alueen kartta. Kartalla on esitetty alueen piirijako ennen vuotta 2020 (himmeät rajat) ja vuodesta 2020 lähtien (tummemmat rajat) sekä suurimpien, yli 30000 asukkaan kaupunkien sijainti. Lisäksi kartalla on esitetty suurimpien raja-asemien sijainti. Uusien piirien (2020-) hallintokeskukset on vahvennettu.
Luhanskin alueen pinta-ala on 26 684 neliökilometriä.
Tämä on noin 4,4 prosenttia koko Ukrainan pinta-alasta. Alueen pituus pohjois–eteläsuunnassa on noin 190 kilometriä ja leveys itä–länsisuunnassa noin 250 kilometriä.
Ilmasto on mantereinen: kylmähkö vähäluminen talvi ja kuiva, kuuma kesä. Keskimääräinen sademäärä voi olla 459–505 mm. Luhanskin alueen suurin joki on Donets. Maa on pääasiassa viljavaa mustanmullan maata. lähde?
Alueen pääkaupunki on Luhansk, jossa on 399 559 asukasta (2021). Muita huomattavia, yli 50 000 asukkaan kaupunkeja (2021) alueella ovat Altševsk (106 550 as.), Sjevjerodonetsk (101 135 as.), +Lysytšansk (95 031 as.), H’rustalnyi (79 764 as.), Kadijivka (aiemmin Stah’anov, 73 702 as.), Dovžansk (62 993 as.), Rubižne (56 066  as.) ja Antratsyt (52 353 as.). Kokoluokan 20 000–49 999 asukkaan kaupunkeja ovat puolestaan Rovenky (45 651 as.), Brjanka (44 987 as.), Sorokyne (eli Krasnodon 42 582 as.), Pervomaisk (36 311 as.), Holubivka (26 838 as.), Perevalsk (24 919 as.), Molodohvardijsk  (22 514 as.) ja Suh’odilsk (20 474 as.).
Väestö

Ukrainan tilastokeskus arvioi Luhanskin alueen väkiluvuksi vuoden 2021 alussa 2 128 617. Väestöstä 87,1 prosenttia asuu kaupungeissa tai kaupunkimaisissa taajamissa ja 12,9 prosenttia maaseudulla.
Pääosa väestöstä on venäjänkielistä.
Vuoden 2001 väestönlaskennassa väestön etninen tausta jakautui seuraavasti: ukrainalaisia 58,0 %, venäläisiä 39,0 %, valkovenäläisiä 0,8 %. Muihin etnisiin väestöryhmiin kuului kuhunkin enintään 0,3 % alueen väestöstä (uzbekkeja, juutalaisia, bulgaareja, georgialaisia, armenalaisia, saksalaisia, tataareja, puolalaisia ja muita). Aiempaan, Neuvostoliiton viimeiseen väestönlaskentaan (1989) verrattuna ukrainalaisten suhteellinen määrä oli kasvanut ja venäläisten, valkovenäläisten ja juutalaisten määrä laskenut merkittävästi. Tämä selittyy Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisillä tapahtumilla: aiemmin hyvin vilkas muuttoliike Neuvostoliiton tasavaltojen välillä ja maahantulo Ukrainaan heikkeni, maastamuutto oli voimakasta takaisin synnyinmaahan ja luontainen väestönkasvun oli negatiivista (enemmän kuolleita kuin syntyneitä, alhainen syntyvyys suurvallan romahduttua ja maahanmuuttajien ikääntyessä) yhteisvaikutuksella.
Oheinen taulukko kuvaa Luhanskin alueen väestökehitystä virallisten väestönlaskentojen (1959–2001) ja Ukrainan tilastokeskuksen arvioiden (2013 ja 2017) perusteella. Väkiluku oli vuoden 2013 alkuun mennessä vähentynyt 21,2 prosenttia Neuvostoliiton aikaiseen vuoden 1989 väestönlaskentaan verrattuna. Vuonna 2013 Luhanskin alueen väkiluku oli alempi kuin minään väestönlaskentavuonna 1950-luvulta alkaen. Vuoden 2001 väestönlaskentaan verrattuna väkiluku putosi 11,4 prosenttia lisää vuoden 2013 alkuun mennessä.
Väestö > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2001 (pyöristetty) | 2013 (arvio) | 2017 (arvio) | 2021 (arvio) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&02452172.&&&&002 452 172 | &&&&&&&&02750566.&&&&002 750 566 | &&&&&&&&02786697.&&&&002 786 697 | &&&&&&&&02862734.&&&&002 862 734 | &&&&&&&&02546200.&&&&002 546 200 | &&&&&&&&02256551.&&&&002 256 551 | &&&&&&&&02195290.&&&&002 195 290 | &&&&&&&&02128617.&&&&002 128 617 |
Talous ja teollisuus

Luhanskin alue on raskaasti teollistunut. Alueella on kivihiilikaivoksia, öljynjalostusta, terästehtaita ja muita metallurgian tehtaita, kemiantehtaita, konepajateollisuutta ja kevyttä teollisuutta.
Ukrainan tilastokeskus Ukrstatin mukaan Luhanskin alueen osuus  Ukrainan bruttokansantuotteesta vuonna 2011 oli 57,2 miljardia Ukrainan hryvniaa (UAH), joka oli vuoden 2011 lopun virallisin vaihtokurssein 5,55 miljardia euroa. Tämä oli 4,4 prosenttia Ukrainan BKT:sta. Jokaista alueen asukasta kohti tämä on vain 25 067 hryvniaa eli noin 2 434 euroa vuodessa. Tämä oli 88 % Ukrainan keskiarvotasosta. Venäjän vuodesta 2014 ylläpitämien sotatoimien seurauksena alueen talous on romahtanut keskitason maakunnasta taloudellisesti koko maan pienimmän BKT-osuuden alueeksi; vuonna 2019 Luhanskin alue tuotti enää 1,0 prosenttia Ukrainan BKT:stä. Luhanskin alueeseen kuuluvien, Venäjän sotilaallisesti tukemien kapinallispiirien talouslukuja ei ole luotettavan tilastotiedon puuttuessa edellä voitu huomioida.
Vuonna 2013 keskimääräinen palkkataso alueella oli 3 337 UAH eli 302 euroa.
Strategista merkitystä on esimerkiksi Luhanskin alueen kautta Voronežin suunnalta Rostov-na-Donuun kulkevalla pohjois–eteläsuuntaisella maakaasun pääsiirtoputkella sekä osalla alueen raskaasta teollisuudesta. Ukrainan koillisosien Dnepr–Donetsin liuskekaasukentän itäosa osuu myös alueen pohjoisosiin, vaikka tämän suuren kaasuvarannon pääesiintymä onkin alustavasti lännempänä, erityisesti Harkovan ja Pultavan alueilla.
Talous ja teollisuus > Luhanskin alueen raja-asemat ja hyökkäykset Ukrainan rajavartioston toimipisteisiin

Luhanskin alueella on monta Ukrainan rajavartiolaitoksen ylläpitämää kansainvälistä rajanylityspaikkaa. Näistä enemmistö on maanteiden raja-asemia. Lisäksi alueella on Venäjän rajaliikenteen rautatieasemia ja Luhanskin kansainvälisen lentoaseman rajanylityspaikka. Tämän lisäksi Venäjän rajalla on useita paikallisia, osan päivästä tai tarpeen mukaan aukiolevia raja-asemia. Paikoin raja kulkee asutuksen keskellä, ja rajavalvonta on hyvin haastavaa.
Touko-kesäkuun 2014 taitteessa tapahtui rajaloukkauksia, jossa Venäjän Rostovin alueen puolelta Ukrainaan tunkeutui useita, aseistautuneita sotilashenkilöitä kuljettaneita ajoneuvoja. Lisäksi Venäjä-mieliset, osin Venäjältä tulleet kapinalliset hyökkäsivät kahteen Ukrainan rajavartiolaitoksen kaupungeissa sijaiseviin tukikohtaan (varikko- ja majoitustiloja) Luhanskissa ja Sverdlovskissa. Rajavartiosto päätti vetäytyä siviiliasutusta suojanaan käyttäneitä hyökkääjiä vastaan käytyjen taistelujen jälkeen näistä tukikohdastaan. Ukraina myös sulki kesäkuun 2014 alkupäivinä tilapäisesti ainakin kahdeksan rajanylityspaikkaa yleisen turvallisuuden nimissä. Näistä kuusi oli Luhanskin alueella olevia maantieliikenteen raja-asemia ja yksi rautatieliikenteen raja-asema. Myös Luhanskin kansainvälinen lentoasema oli suljettuna. Suljetuista raja-asemista merkittävimpiin kuuluu eurooppatien E 50 Dolžanskyin raja-asema Venäjän Rostovin alueen Novošahtinskin ja Ukrainan Dovžanskin piirin (Sverdlovskin piirin) rajalla.
Venäjä-mieliset separatistit ovat pyrkineet iskemään Ukrainan rajavartioston ylläpitämiä, Venäjän federaation Rostovin alueen Donetskin kaupunkiin rajoittuvia raja-asemia kohtaan. Nämä suljettiin rajaloukkausten ja separatistien hyökkäysaikeiden takia liikenteeltä muutamaa päivää aiemmin. Ukrainan rajavartiosto raportoi yhä 9. kesäkuuta separatistien hyökkäyksistä seudun raja-asemista keskeisintä eli Izvarynen raja-asemaa kohtaan Ukrainan valtatien M04 ja Venäjän valtatien M21 rajalla eli eurooppatiellä E 40. Ukrainan viranomaiset kuitenkin kertoivat torjuneensa hyökkäykset. Kranaatinheittimin varustetut separatistit yrittivät vallata taas myös Luhanskin lentoasemaa 9.–10. kesäkuuta 2014 välisenä yönä.
Politiikka

Ukrainan presidentinvaalien aikana 26. marraskuuta 2004 Luhanskin alue julistautui itsenäiseksi ja pyysi liittymistä Venäjän federaatioon.lähde?.
Aluehallinnollinen jako > Hallinnollinen jako vuodesta 2020

Vuonna 2020 Luhanskin alue jaettiin kahdeksaan piiriin. Näiden piirien alueella sijaitsi 37 kaupunkia (Luhanskissa 4 kaupunkipiiriä), 109 kaupunkityyppistä taajamaa ja 780 kylää. Piireistä neljä oli Ukrainan hallinnassa, loput Venäjän tukeman  kapinallishallinnon piirissä.
| Piirin nimi | Ukrainalainen nimi, kyrillinen | Asukkaita (2021) | Kaupunki- laisia (%, 2021) | Pinta-ala (km²) | Hallintopaikka  | Sijainti- kartta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Altševskin piiri | Алчевський район | &&&&&&&&&0437513.&&&&00437 513 | &&&&&&&&&&&&&096.090000096,9 | &&&&&&&&&&&02010.&&&&002 010 | Altševsk (106 550 as.) |  |
| Dovžanskin piiri | Довжанський район | &&&&&&&&&0206360.&&&&00206 360 | &&&&&&&&&&&&&088.050000088,5 | &&&&&&&&&&&02140.&&&&002 140 | Dovžansk (62 993 as.) |  |
| Luhanskin piiri | Луганський район | &&&&&&&&&0529716.&&&&00529 716 | &&&&&&&&&&&&&093.030000093,3 | &&&&&&&&&&&02150.&&&&002 150 | Luhansk (399 559 as.) |  |
| Rovenkyn piiri | Ровеньківский район | &&&&&&&&&0295057.&&&&00295 057 | &&&&&&&&&&&&&093.080000093,8 | &&&&&&&&&&&02090.&&&&002 090 | Rovenky (45 651 as.) |  |
| Sjevjerodonetskin piiri | Сєвєродонецький район | &&&&&&&&&0369421.&&&&00369 421 | &&&&&&&&&&&&&094.040000094,4 | 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.2 693,2 | Sjevjerodonetsk (101 135 as.) |  |
| Starobilskin piiri | Старобільський район | &&&&&&&&&0126010.&&&&00126 010 | &&&&&&&&&&&&&038.060000038,6 | 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.6 938,9 | Starobilsk (16 267 as.) |  |
| Štšastjan piiri | Щастинський район | &&&&&&&&&&078967.&&&&0078 967 | &&&&&&&&&&&&&046.030000046,3 | 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.3 308,4 | Novoaidar (7 879 as.) |  |
| Svatoven piiri | Сватівський район | &&&&&&&&&&078278.&&&&0078 278 | &&&&&&&&&&&&&047.&&&&0047 | 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.5 314,1 | Svatove (16 420 as.) |  |
Aluehallinnollinen jako > Hallinnollinen jako ennen vuotta 2020

Luhanskin alue oli vuoteen 2020 saakka jaettu 18 piiriin ja 14 kaupunkipiiriin tai suoraan alueen alaiseen kaupunkiin (suluissa asukaslukuarvio 2013):
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Altševsk (K, 111 360 as.)  Antratsyt (77 862 as.)  Brjanka (53 635 as.)  Holubivka (Kirovsk; 36 280 as.)  H’rustalnyi (123 859 as.) |   |  Sorokyne (Krasnodon; 103 931 as.)  Lysytšansk (119 810 as.)  Luhansk (465 131 as.)  Pervomaisk (70 045 as.)  Rovenky (83 949 as.) |   |  Rubižne (K, 60 374 as.)  Dovžansk (98 298 as.)  Sjevjerodonetsk (119 866 as.)  Kadijivka (Stahanov; 91 962 as.) |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Antratsyt (31 044 as.)  Bilokurakyne (24 290 as.)  Bilovodsk (19 637 as.)  Krasnodon (29 691 as.)  Kreminna (41 809 as.)  Lutuhyne (67 563 as.) |   |  Markivka (15 747 as.)  Milove (15 570 as.)  Novoaidar (25 294 as.)  Novopskov (35 054 as.)  Perevalsk (71 686 as.)  Popasna (40 696 as.) |   |  Slovjanoserbsk (55 121 as.)  Stanytsja Luhanska (49 797 as.)  Starobilsk (47 051 as.)  Svatove (37 226 as.)  Dovžansk (12 039 as.)  Trojitske (20 874 as.) |
Luhanskin alueen hallintorakennus Luhanskissa.
Lavra Donetsjoen äärellä.
Luhanskin verturitehtaan tuotantoa.
Luhanskin rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luhanskin alue Wikimedia Commonsissa
Ukrainan alueellinen jako
| --- | --- |
Alueet:   Dnipropetrovsk  Donetsk  Ivano-Frankivsk  Harkova  Herson  Hmelnytskyi  Kirovohrad  Kiova  Luhansk  Lviv  Mykolajiv  Odessa  Pultava  Rivne  Sumy  Ternopil  Tšerkasy  Tšernihiv  Tšernivtsi  Vinnytsja  Volynia  Taka-Karpatia  Zaporižžja  Žytomyr 
Autonominen tasavalta:  Krim
Kaupungit:   Kiova  Sevastopol 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef 
Vastaajien äidinkieli Luhanskin alueella Ukrainan 1. väestönlaskennassa vuonna 2001 (ukrainaksi). Punaisella on kuvattu venäjän kielienemmistön ja sinisellä ukrainan kielienemmistön alueet. Kaupunkialueilla venäjän kieli pääsääntöisesti korostuu, ja maaseudulla on runsaasti ukrainankielisiä alueita. Huom. Kielijakauma on muuttunut jonkin verran vuoden 2001 jälkeen, kun väkiluku on pudonnut 11,4 % vuoden 2013 alkuun mennessä.
Venäjällä syntyneiden osuus (%) Ukrainan eri alueiden väestöstä (tilanne vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan).(ukrainaksi)
Maaliskuun 2014 alun mielenilmauksia Ukrainan kansallisrunoilija Taras Ševtšenkon patsaan luona Luhanskissa.
Olavi Pelkonen

| Reino Pelkonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1945 Oulu (ikä 79)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  farmakologian professori emeritus
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (LL 1973, LKT 1973)
Instituutti:  Oulun yliopisto
Tutkimusalue:  biokemiallinen farmakologia ja toksikologia
Palkinnot:  Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen (2004-), Maud Kuistilan palkinto (2007), BCPT Nordic Prize (2014), Suomen toksikologiyhdistyksen kunniajäsen, Suomen farmakologiyhdistyksen kunniajäsen (2017)
Reino Olavi Pelkonen (s. 6. huhtikuuta 1945 Oulu) on suomalainen farmakologi ja Oulun yliopiston farmakologian professori emeritus.
Pelkonen toimi Oulun yliopiston Farmakologian laitoksen assistenttina vuonna 1973, Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1973-76 ja nuorempana tutkijana 1976-78 (USA:ssa 76-77). Oulun yliopiston biokemiallisen farmakologian ja toksikologian dosentti 1979-87. Oulun yliopiston farmakologian virkaatekevänä apulaisprofessori 1978-1980, apulaisprofessori 1980-87; vuodesta 1987 farmakologian professori; on sittemmin jäänyt eläkkeelle. Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet biokemiallinen farmakologia ja toksikologia.
Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen professori Pelkonen on ollut vuodesta 2004.
Hänelle on myönnetty vuonna 2007 Maud Kuistilan palkinto  ja vuonna 2014 BCPT Nordic Prize -tunnustuspalkinto. Pelkonen on Suomen toksikologiyhdistyksen ja Suomen farmakologiyhdistyksen kunniajäsen.
Pentti Pelkonen

| Pentti Pelkonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1930 (ikä 94) Kivennapa
Uran tiedot
Seura:  Simpeleen Urheilijat
Laji:  maastohiihto
Pentti Johannes Pelkonen (s. 20. maaliskuuta 1930 Kivennapa) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960 ja sijoittui kuudenneksi 50 kilometrin kilpailussa, jossa Suomi saavutti kaksoisvoiton.
Pelkonen edusti Längelmäen Urheilijoita ja Hollolan Urheilijoita nuorten sarjoissa ja Evon Metsäpoikia vuosina 1955–1956. Parhaat urheiluvuotensa Pelkonen edusti Simpeleen Urheilijoita vuosina 1957–1963. Hän voitti Suomen-mestaruuden 3 × 10 kilometrin viestihiihdossa vuonna 1955. SM-kilpailujen henkilökohtaisilla matkoilla hän sijoittui parhaimmillaan neljänneksi 30 kilometrillä vuonna 1961 ja 50 kilometrillä vuonna 1962. Puijon kisoissa hän sijoittui kolmanneksi 50 kilometrillä vuonna 1961 ja Salpausselällä kuudenneksi 50 kilometrillä vuonna 1959. Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa hän kuului viestin voittajajoukkueeseen vuonna 1960. Tšekkoslovakiassa Harrachovissa hän oli vuonna 1958 toinen sekä 15 että 30 kilometrin hiihdossa.
Pelkonen kilpaili myös kestävyysjuoksijana. Suunnistajana hän on voittanut piirinmestaruuden viestissä ja tuli vuonna 1961 Jukolan viestissä toisena vaihtoon ensimmäiseltä osuudelta sekä on saavuttanut veteraanien MM-mitaleja vuodesta 1990 alkaen.
Pelkonen teki työuransa metsäteknikkona alkuun Simpeleellä  ja sittemmin Kiteellä, jossa on asunut vuodesta 1962. Pelkonen on ollut aktiivinen seuratoimija Keski-Karjalan Rastissa, jonka perustajajäsen hän oli ja jossa toimi tilin- ja toiminnantarkastajana vuosina 1991–2013. Vuodesta 1963 Pelkonen on edustanut Kiteen Urheilijoita. Pohjois-Karjalan Liikunta ry valitsi Pelkosen vuoden 2020 Elämänura-palkinnon saajaksi.
Pelkosen veli Unto Pelkonen voitti viestisuunnistuksen Suomen-mestaruuden vuonna 1963. Pelkosen sisarenpoika Kimmo Rauhamäki saavutti viestisuunnistuksessa MM-hopeaa vuonna 1976.
Peikola

Peikola oli kylä Muolaan kunnan itäosassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Peikolan kylän yhteyteen luettiin yleensä myös Passilan kylä. Kylä sijaitsi Kirkkojärven itäpuolella noin kilometrin verran Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta itään. Peikolan naapurikyliä olivat pohjoisessa Peippola, idässä Punnus ja Sokiala, etelässä Telkkälä sekä lännessä Kirkkojärven toisella puolella kirkonkylä Kirkkoranta, Turulila ja Kannila. Nykyisin kylällä ei ole venäläistä asutusnimeä.
Kyläkuva

Peikolan ja Passilan kyläkeskus sijaitsivat vieretysten Kirkkojärven itärannalla Koiralasta Punnukseen johtavan kylätien eteläpuolella. Tältä kylätieltä erkani Peikolan kohdalla kylätie, joka sitten haarautui kumpaankin kyläkeskukseen. Kylien yhteispinta-ala oli 10,55 neliökilometriä. Passilan ja Telkkälän välinen raja kulki Punnusjoessa ja Punnuksen vastaisen rajan muodostivat puolestaan Punnusjokeen laskevat Suomenoja, Myllyoja ja Rämäsuonoja. Peikolan ja Passilan alueella virtasi lisäksi Suomenojaan laskeva Savioja. Kylissä oli yhteensä noin 50 maatilaa. Kylien pellot olivat keskittyneet kylien eteläosiin Kirkkojärven rannalle sekä Punnusjoen ja Suomenojan varsille. Kylien peltopinta-ala lisääntyi huomattavasti Kirkkojärven laskun myötä. Maanviljelyksen ohella monet kyläläiset harjoittivat kalastusta kalarikkaalla Kirkkojärvellä.
|  | Peltoa (ha) | Niittyä (ha) | Metsää (ha) | Kokonaispinta-ala |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Peikola | 249,77 | 9,82 | 519,87 | 784,77 |
| Passila | 103,67 | 1,36 | 160,34 | 265,67 |
| Yhteensä | 353,44 | 11,18 | 680,21 | 1 055,44 |
Peikola ja Passila muodostivat naapurikylän Kannilan kanssa Peikolan koulupiiriin. Koulu paloi talvisodassa. Peikolassa oli kauppa sekä Sihvon moottorimylly ja sirkkelisaha. Sähköä kyliin saatiin naapurikunnan Valkjärven puolelta.
Historia

Peikolan ja Passilan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylien asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneisiin kotikyliinsä. Jälleenrakennuksen lisäksi päätettiin Peikolan jakokunnassa, jonka Peikola ja Passila muodostivat, aloittaa tilusjärjestely, jonka avulla useisiin osiin ja palstoihin jakautuneet tilat saataisiin toimivimmiksi kokonaisuuksiksi. Tilusjärjestelyn yhteydessä Passilan kylä lakkautettiin ja liitettiin Peikolan kylään. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle. Peikolan asukkaat asutettiin Humppilaan.