stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saul Bellow
Teokset > Novellikokoelmat

Mosby's Memoirs (1968)
Löyhäsuinen mies ja muita kertomuksia . (Him with His Foot in His Mouth and Other Stories, 1984) Suomentanut Marja Alopaeus. Keltainen kirjasto 205. Helsinki: Tammi, 1986. ISBN 951-30-6173-6
Löyhäsuinen mies
Miten on päivä mennyt?
Zetland: luonnetodistajan lausunto
Hopeakulho
Serkuksia
Something to Remember Me By: Three Tales (1991)
Collected Stories (2001)
Tuleva isä, suom. Marja Alopaeus, 27 Nobel-kertojaa, toim. Jarl Hellemann, Helsinki: Tammi 1987 ISBN 951-30-6393-3
Teokset > Näytelmät

The Last Analysis (1965)
Teokset > Asiaproosa

To Jerusalem and Back (1976, muistelma)
It All Adds Up (1994, esseekokoelma)
Saul Bellow: Letters (2010, kirjeitä, toimittanut Benjamin Taylor)
There Is Simply Too Much To Think About (2015, koottu asiaproosa)
Palkinnot

National Book Award vuosina 1954, 1965 ja 1971
International Literary Prize 1965
Ranskan Croix de Chevalier des Arts et Letters 1968
B'nai Brith Jewish Heritage Award 1968
Pulizer Price 1975
American Democratic Legacy Award 1976
Nobel Prize in Literature 1976
Kirjallisuutta

Kirjailijan työ. Saul Bellow, William Faulkner, Ernest Hemingway, Boris Pasternak, Kurt Vonnegut.  (Kirjailijahaastattelut ovat alun perin ilmestyneet The Paris Review -kirjallisuuslehdessä ja teoksessa Writers at Work)  Suomentanut Jukka Kemppinen. Tammen joulutervehdys. Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6431-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saul Bellow Wikimedia Commonsissa
CBC News: Tributes for author, Nobel laureate Saul Bellow (englanniksi)
Petri Liukkonen: Saul Bellow Authors' Calendar (englanniksi)
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
Jean (sukunimi)

Jean on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Elokuva ja televisio

Al Jean (s. 1961), yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja tuottaja
Cassandra Jean (s. 1986), yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli
Kuvataiteet

Edmond Aman-Jean (1860–1936), ranskalainen taidemaalari
Musiikki

Bernard Jean (s. 1948), kanadalainen oboisti
Wyclef Jean (s. 1972), yhdysvaltalainen muusikko, musiikin tuottaja ja näyttelijä
Hallinto ja politiikka

Fritz Jean, haitilainen taloustieteilijä, poliitikko ja kirjailija
Michaëlle Jean (s. 1957), Kanadan kenraalikuvernööri 2005–2010
Urheilu

Corentin Jean (s. 1995), ranskalainen jalkapalloilija
Max Jean (s. 1943), ranskalainen kilpa-ajaja
Aurore Jéan (s. 1985), ranskalainen maastohiihtäjä
Kuvitteellisia henkilöitä

Lara Jean, samannimisen Jenny Hanin nuortenkirjasarjan päähenkilö.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jean”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Evald Relander

Evald Relander
Evald Kristian Relander (7. tammikuuta 1856 Viipuri – 9. lokakuuta 1926 Viipuri) oli suomalainen opettaja ja koulun- ja pankinjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Relanderin vanhemmat olivat kappalainen Erik Kristian Relander ja Maria Wilhelmina Wahlberg ja puolisot 1882–1898 Gertrud Maria Olsoni ja vuodesta 1900 Wilhelmina (Ina) Kihl. Suomen tasavallan presidentti Lauri Kristian Relander oli Evald Relanderin poika ensimmäisestä avioliitosta. Evald Relander kävi kuusi luokkaa oppikoulua Joensuussa, mutta meni sitten opiskelemaan kauppaopistoon Turkuun. Sieltä valmistuttuaan hän toimi apuopettajana ja kirjanpitäjänä maanviljelyskoulussa Kurkijoella. Opiskeltuaan kuitenkin vielä Mustialassa hän valmistui sieltä agronomiksi. Toimittuaan Kurkijoella sekä varsinaisena opettajana että koulunjohtajana Relander siirtyi vuonna 1897 Elisenvaaraan perustetun maanviljelyskoulun opettajaksi ja johtajaksi, samoin kuin koulutilan hoitajaksi. Vuonna 1904 sen yhteyteen perustettiin myös karjanhoitokoulu. Relanderilla oli muun ohella useita luottamus- ja järjestötehtäviä ja hän toimi myös Kansallis-Osake-Pankin Elisenvaaran konttorin johtajana vuodesta 1916. Eläkkeelle vuonna 1921 jäänyt Relander sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1920.
Evald Relanderista tuli aikanaan ensimmäinen isä, joka näki lapsensa nousevan tasavallan presidentiksi. Seuraavan kerran tämä tapahtui vasta vuonna 2024, kun Göran Stubb näki Alexander Stubbin vannovan virkavalansa.
Karl Emil Berg

| Karl Emil Berg |
| --- | --- |

Suomen sotaministeri
 Vennolan I hallitus 15.8.1919–15.3.1920  
Edeltäjä:  Rudolf Walden
Seuraaja:  Bruno Jalander
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. syyskuuta 1869 Lappeenranta
Kuollut: 22. kesäkuuta 1921 (51 vuotta) Helsinki
Tiedot
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Venäjä, Suomi
Sotilasarvo:  kenraalimajuri (1918)
Karl Emil Berg (16. syyskuuta 1869 Lappeenranta – 22. kesäkuuta 1921 Helsinki) oli suomalainen kenraali, joka toimi vuoden 1921 suojeluskuntaselkkauksen yhteydessä kaksi päivää suojeluskuntien ylipäällikkönä ennen kuin teki itsemurhan kunniasyistä. Berg toimi myös Suomen sotaministerinä 1919–1920.
Elämä

Aviottomana lapsena syntyneen Bergin vanhemmat olivat kuvernööri Otto Gustav Nyberg ja Maria Udd (ent. Rönkkö). Berg suoritti Haminassa Suomen Kadettikoulun 1892 ja Pietarissa Nikolain yleisesikunta-akatemian 1899. Hän palveli upseerina Venäjän armeijassa 1894–1906 ja jäätyään eläkkeelle pataljoonankomentajan virasta Berg oli sitten Helsingin poliisimestarina 1906–1911 ja toimi liikealalla 1911–1914. Ensimmäisen maailmansodan aikana silloinen eversti Berg oli Venäjän armeijan esikuntatehtävissä 1914–1917.
Suomen itsenäistyttyä Berg toimi Suomen armeijan ylipäällikön esikuntapäällikkönä, Päämajan henkilöstöpäällikkönä ja Reserviupseerikoulun ja Sotavänrikkikoulun johtajana 1918. Hän oli myös hallituksen tammikuussa 1918 perustaman Suomen Tasavallan Vartiosto -nimisen poliisikurssin päällikkönä. Kenraalimajuriksi vuonna 1918 ylennetty Berg oli sotaväen esikuntapäällikkö 1918–1921, ja hän hoiti ammattiministerinä sotaministerin tehtäviä Vennolan I hallituksessa 1919–1920.
Elämä > Suojeluskuntaselkkaus

Ministerikaudellaan Berg joutui aktivistipiirien arvostelun kohteeksi. Berg ei aktivistien mielestä ollut entisenä "ryssän upseerina" isänmaallinen ja riittävän suomenmielinen.
Tämä arvostelu kärjistyi vuoden 1921 suojeluskuntaselkkauksen yhteydessä. Hallitus määräsi kesäkuussa 1921 suojeluskuntain ylipäällikön G. D. von Essenin erottamaan Helsingin suojeluskuntapiirin päällikön Paul von Gerichin, koska tämä oli julkaisemassaan sanomalehtiartikkelissa arvostellut Ranskaa ja Puolaa ja niiden harjoittamaa reunavaltiopolitiikkaa. Kun von Essen ei suostunut erottamaan von Gerichiä vedoten suojeluskuntien itsenäiseen asemaan, hallitus erotti von Essenin 20. kesäkuuta 1921 ja nimitti Bergin hänen tilalleen suojeluskuntain ylipäälliköksi.
Berg erotti von Gerichin hallituksen tahdon mukaan, mutta hän joutui tämän vuoksi voimakkaan kritiikin kohteeksi upseeriston ja suojeluskuntajärjestön taholta. Kovan paineen alle joutunut Berg ampui itsensä virkahuoneessaan 22. kesäkuuta oltuaan vain kaksi päivää virassaan.
Jorma Pitkänen

Jope Pitkänen Necrocomicon-tapahtumassa Turussa marraskuussa 2008.
Jorma Juhani ”Jope” Pitkänen (s. 31. heinäkuuta 1947 Kuopio) on suomalainen, savolaisaiheistaan tunnettu sarjakuvantekijä Suonenjoelta. Pitkäsen tunnetuimmat sarjakuvat ovat Näkymätön Viänänen ja Lempi. Tyyliltään ne ovat humoristisia strippejä, joissa satiirin keinoin ilkutaan yhteiskuntaa, joukkoliikkeitä ja joskus uskontoakin. Osansa saavat myös sarjakuvantekijät ja taiteilija itse; Elämätä sarjakuva-albumissa (Like, 2006) hän kertoo planeettamme tuotteliaimman sarjakuvataiteilijan, suomalaisen Ruben Oscar Roligsonin työpäivästä.
Pitkänen on kertonut olleensa sarjakuvauransa alussa taistolainen. Ilkka Heilän B. Virtanen ja Kari Suomalainen ovat Pitkäsen suosikkeja. Ensimmäinen julkaistu sarjakuva oli savonmurretta käyttävä Näkymätön Viänänen Sarjis-lehdessä. Sen jälkeen hän on laatinut kymmeniä eri sarjakuvia (mm. Vossikka ja Näläkämäk) varsinkin paikallislehtiin sekä joihinkin miestenlehtiin.
Sarjakuvassa Mauno Mansikka hän kuvasi ulkohuussia ortodoksikirkon muotoisena. Tapaus joutui uskonnon pilkkaamisena Julkisen sanan neuvostoon. Mauno Mansikan koostealbumin alaotsikkona oli ”sarjakuvapornoa Savosta”.
Pitkäselle myönnettiin Puupäähattu vuonna 1983 ja valtion taiteilijaeläke 2008.
Tammikuusta 2015 alkaen turkulainen Lempo Kustannus alkoi julkaista Pitkäsen albumeita kuukausittain Jopen kirjakerhon kautta.
Aiheesta muualla

Jopen kirjakerhon kotisivut
Anjou (viininviljelyalue)

Anjoun ja Saumurin viinialue kuvassa punaisella.
Anjou on viininviljelyalue Ranskassa Länsi-Loiren laaksossa, Angersin kaupungin ympäristössä. Anjou yhdistetään usein naapurialueeseensa Saumuriin, sillä Anjoun appellaatioon eli Ranskan alkuperämerkintäjärjestelmän mukaiseen viininviljelyalueeseen, kuuluu myös Saumurin kaupungin ympäristö.
Anjoun viininviljelyalueen halkaisija on noin 80 kilometriä. Alueen arvostetuin viinialue sijaitsee Angersin kaupungista etelään, missä viljellyistä Chenin Blanc -rypäleistä tuotetaan makeita valkoviinejä. Vaikka nämä viinit eivät ole yhtä tunnettuja kuin Sauternesin viinit, ne ovat viinintuntijoiden arvostamia.
Anjou-alueeseen kuuluu useita appellaatioita, kuten Coteaux de la Loire Anjou, Coteaux de l'Aubance, Quarts de Chaume, Coteaux de Layon ja Bonnezeaux. Anjoun appellaatio ulottuu Angersin länsipuolelle Loirejoen rannoille ja päättyy Pays Nantaisin alueelle Nantesin kaupungin rajalle.
Historia

Chenin Blanc -rypäleitä on viljelty Anjoun alueella Abbaye de Glanfeuilissa 800-luvulta asti. 1100- ja 1200-luvulla alue oli tunnettu makeista valkoviineistään, joita tehtiin Chenin Blanc - ja Chardonnay-rypäleistä. Viinikirva aiheutti katastrofin 1880-luvulla. Viinikirvan tuhojen jälkeen alueelle istutettiin paljon punaista Cabernet Francia sekä Grolleauta, Cabernet Sauvignonia ja Gamayta.
Ilmasto ja maaperä

Anjoun ilmasto on suhteellisen leuto, ja sitä tasapainottavat keskisen Ranskan mantereinen vaikutus idästä ja Atlantin merivaikutus lännestä. Näin vakaassa ilmastossa päivittäinen lämpötilan vaihtelu on vähäistä. Loire-joki aiheuttaa alueen sisäistä vaihtelevuutta ilmastoon
Anjoun alue jakautuu karkeasti kahteen maalajiin: Armorican massiivin hiilipitoisiin kiviin ja liuskeeseen pohjoisessa ja lännessä, sekä selvästi valkoisempaan, kalkkikivipitoiseen maaperään etelässä ja lännessä. Jälkimmäinen maaperä kertoo Anjoun sijaitsevan niin sanotun Pariisin altaan eteläisessä osassa. Maaperä on samanlaista kuin valkoviineistään tutussa Sancerressa 260 kilometriä itään Anjousta. Mahdollista sekaannusta aiheuttaa se, että maalajeja kutsutaan nimillä Anjou Blanc ja Anjou Noir;  tumma Anjou Noir -maaperä sattuu olemaan ihanteellinen Anjou Blanc -viinejä varten. Pieni rautapitoisuus tällä alueella antaa mahdollisuuden Anjou Rouge -viineille. Liuskekiveä on myös alueen viinitarhoilla sekä paikallisten kirkkojen ja julkisten rakennusten katoilla; liuskekiven tuotanto on toinen alueen teollisuuden päähaaroista.
Lajikkeet ja viininvalmistus

Kuivaa valkoviiniä ja punaviiniä tehdään myös Angersista etelään sekä pohjoispuolella harvemmalla viljelyalueella. Savennieres (osa-alueet Coulee de Serrant ja La Roche aux Moines) tuottaa kuivia Chenin Blanc -viinejä. Tätä täydentävät kuivat, mausteiset punaiset viinit, jotka valmistetaan Cabernet Francista Anjou Villagessa ja Brissacissa. Viinitilat tällä alueella eivät tuota pelkästään Anjou-viinejä, vaan myös Muscadetin ja Coteaux Ancenisin (Pays Nantaisin ala-alueita) nimikkeillä tunnettuja viinejä.
Läntinen Loire tunnetaan roseeviineistä ja Chenin Blanc -viineistä. Historiallisesti sen maine perustui sekoitettuihin, hieman makeisiin vaaleanpunaisiin viineihin, jotka on tehty Grolleau Noir- ja Grolleau Gris -rypäleistä, mutta tämä on muuttunut 1900-luvun lopun ja 2000-luvun aikana. Puolimakeita roseeviinejä tehdään silti Cabernet d'Anjoun ja Rose d'Anjoun tuotenimillä, mutta suuntaus on kohti kuivempaa, vakavasti otettavampaa roseeviiniä. Kehitys on johtanut Grolleau-rypäleiden istutusalan pienenemiseen.
Anjoun alueella tehdään myös kuohuviiniä, jota on tuotettu eri nimillä viime vuosikymmenten aikana. Ne käsittävät Fines Bulles'n, Petillantin ja Mousseux'n viinit, joista viimeinen on kuohuviinin yleisin ja virallisin nimitys. Sauvignon Blancia ja Chardonnaytä käytetään näissä viineissä pienissä määrin (korkeintaan 20 prosenttia) täydentämään hallitsevaa Chenin Blancia. Viljelyksistä käytetään nykyisin kuohuviinien tuotantoon suunnilleen 173 eekkeriä.
Appellaatiot

Anjou Blanc
Savennières
Satu Pentikäinen

| Satu Pentikäinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. joulukuuta 1962 (ikä 62) Viiala
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1979–1991
Tyylilajit:  pop, iskelmä
Soittimet:  laulu
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Satu Pentikäinen (s. 3. joulukuuta 1962 Viiala) on suomalainen iskelmälaulaja.
Viialalainen Pentikäinen esiintyi jo 14-vuotiaana Tapani Kansan Rock Dreams -nimisessä kesäshow'ssa (1977). Pentikäisen tunnetuin kappale on "Menolippu", jonka hän levytti ollessaan 16-vuotias. Esiinnyttyään myös kolmessa muussa Tapani Kansan kesäshow'ssa Pentikäinen aloitti sooloesiintymiset ja levytti diskoiskelmä-albumeja. "Menolipun" ohella Pentikäisen muita menestyskappaleita olivat "Pienen tytön täytyy", "Syksy", "Jos se voisi olla totta", "Ota tai jätä", "Kevät ja syys", ”Odota en”, sekä "Haluun vapauteen". Satu teki myös sanoituksia kahdelle viimeiselle albumilleen.
Viimeisen esiintymisensä Pentikäinen teki vuonna 1991, jonka jälkeen vetäytyi perhe-elämään ja aloitti musiikkikasvatuksen opinnot Sibelius-Akatemiassa. Pentikäinen työskentelee musiikin lehtorina ja on asunut perheineen (3 lasta) mm. Kotkassa ja Lahdessa.
Diskografia

Satu (1980)
Pellit auki (1981)
Lapsuus jäi (1982)
Ota tai jätä (1984)
Parhaat (1984)
Ei huolet paina (1986)
Kaksi klassikkoa: Satu / Pellit auki (1994)
Aiheesta muualla

Satu Pentikäisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
80-luvun teinitähti Satu Pentikäinen: ”Murrosikä jäi elämättä”
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Antikytheran kone

| Antikytheran kone |
| --- | --- |
 Antikytheran koneen suurimman säilyneen osan A etupuoli, jossa hallitsevana näkyy koneen pääratas b1. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Kehittäjä:  Arkhimedeen tai Poseidonioksen koulukunta?
Tyyppi:  mekaaninen tähtitieteellinen laskulaite
Valmistettu:  noin 150–100 eaa.
Mitat:  34 × 18 × 10 cm
Näyttö:  mm.: aurinkokuntamalli Kuun vaiheet Metonin jakso Kallippoksen jakso saros-jakso ekseligmos-jakso olympiadit
Suoritin:  30 tunnettua ja useita muita hammasrattaita
Antikytheran kone on antiikin kreikkalainen mekaaninen tähtitieteellinen laskulaite. Se on valmistettu 100-luvulla eaa. ja löydettiin haaksirikkoutuneen antiikin aikaisen laivan hylystä, niin kutsutusta Antikytheran hylystä, Antikytheran saaren läheltä Kreikasta vuonna 1901. Koneen säilyneitä osia on tutkittu pitkään, mutta läpimurto tutkimuksessa tapahtui vasta 2000-luvulla uuden tekniikan myötä. Tutkijoiden mukaan konetta käytettiin muun muassa Kuun, Auringon ja todennäköisesti myös muiden aurinkokunnan taivaankappaleiden liikkeiden mallintamiseen sekä auringon- ja kuunpimennysten ennustamiseen.
Antikytheran koneen koneisto koostui hammasrattaista, joista tunnetaan 30 kappaletta. Konetta käytettiin pyörittämällä sen sivussa ollutta kampea. Koneisto laski annetulle päivämäärälle Kuun, Auringon ja oletettavasti myös tunnettujen planeettojen sijainnin taivaalla suhteessa toisiinsa ja eläinrataan, hyödynsi Metonin jaksoa kuu- ja aurinkokalentereiden synkronoimiseen, sekä käytti saros-jaksoa auringon- ja kuunpimennysten päiväysten laskemiseen. Samalla koneessa oli myös muun muassa olympiadien vuodet ja niiden panhelleeniset kisat sisältänyt kalenteri. Laskutoimitusten tulokset havainnollistettiin laitteen etu- ja takapaneelissa olleilla osoittimilla.
Koneen löytyminen muutti käsityksen antiikin ajan teknisestä osaamisesta, jonka ei oletettu olleen tarpeeksi edistynyttä tämänkaltaisen monimutkaisen kojeen luomiseen. Vastaavanlaisia laitteita osattiin seuraavan kerran valmistaa vasta myöhäiskeskiajalla, yli 1 500 vuotta myöhemmin.
Koneen säilyneet pronssiosat ovat esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa (esine X 15087).
Historia > Löytäminen

Antikytheran hylkynä tunnettu hylky löytyi vuonna 1900. Sen löysivät Sýmiltä tulleet merisienensukeltajat, jotka olivat päätyneet Antikytheralle myrskyä pakoon. Myöhemmin sukeltajat palasivat paikalle yhdessä tutkijoiden kanssa. Hylystä nostettiin vuosina 1900–1901 suuri määrä antiikin aikaisia esineitä, mukaan lukien suuria pronssiveistoksia, joista tunnetuimmat ovat niin kutsutut Antikytheran efebi ja Antikytheran filosofi, lasiesineitä, amforoita ja muuta keramiikkaa, jalokiviä sekä lukuisia pronssiesineiden kappaleita. Näin löytö oli yksi meriarkeologian ensimmäisiä suuria sensaatioita. Hylkyä on tutkittu useita vuosia. Se on osoittautunut varsinaiseksi aarreaitaksi ja sieltä on vuosikymmenten kuluessa nostettu paljon lisää esineitä. Hylyn löydöt on sijoitettu pääosin Kansalliseen arkeologiseen museoon Ateenassa, ja Antikytheran koneesta siellä ovat ainakin sen löydetyt pääosat.
Tutkijoiden huomio kiinnittyi alussa hylystä löydettyihin veistoksiin ja muihin selvempiin löytöihin. Sekalaisten pronssiesineiden joukossa ollut Antikytheran kone herätti huomiota vasta vuonna 1902. Tuolloin vielä löydettäessä yhtenä hapettuneena pronssikappaleena ollut kone hajosi useampaan osaan, mikä paljasti osan hammasrataskoneistosta arkeologi Valérios Stáisille. Museo julkaisi koneesta ensimmäisen kuvauksen vuonna 1903. Tätä kautta kone sai enemmän huomiota, ja sen tutkimus alkoi. Kone on saanut nimensä hylystä, eikä sillä ole muuta historiallista yhteyttä Antikytheran saareen.
Sukellukset Antikytheran hylyllä jatkuvat edelleen ja niitä on tehty myös mm. vuosina 2014–2016. Toiveena olisi löytää samalla lisää koneen osia.
Alkuperäinen laite

Antikytheran kone koostui pronssista tehdystä koneistosta, joka oli sijoitettu puulaatikkoon. Koneisto oli vähätinaista pronssia (95 % kuparia ja 5 % tinaa). Puulatikon koko oli noin 34 × 18 × 10 senttiä. Laite oli käsikäyttöinen, ja sitä käytettiin pyörittämällä sen sivussa ollutta kampea. Tämä laittoi laitteen sisällä olleen hammasrataskoneiston pyörimään, mikä liikutti edelleen laitteen pronssisissa etu- ja takapaneeleissa olleita osoittimia.
Etupaneelin keskellä olleessa näytössä oli kaksi samankeskistä kehää, joista toisessa oli 12 ekliptikan tähdistöä eli eläinradan merkkiä ja toisessa 365-päiväinen egyptiläinen kalenteri. Etupaneelin keskellä oli aurinkokuntamalli eli Kosmos, joka esitti Kuun ja Auringon ja mitä todennäköisimmin myös tunnettujen planeettojen liikkeet taivaalla maakeskisesti nähtynä. Ainakin Auringolla ja Kuulla oli oma osoitin, joka näytti niiden sijainnit taivaalla maasta katsottuna sekä suhteessa toisiinsa että suhteessa eläinrataan. Planeetoilla oletetaan olleen samanlaiset osoittimet. Erillinen päivämääräosoitin osoitti koneeseen kampea veivaamalla asetetun päivän 365-päiväisessä kalenterissa.
Takapaneelin ylälaidassa oli puolestaan spiraalimainen 235 kuukuukautta käsittänyt Metonin jaksoon perustunut näyttö. Sitä käytettiin kuu- ja aurinkokalentereiden synkronoimiseen, sillä nämä kalenterit osuvat yhteen aina 235 kuukuukauden eli 19 aurinkovuoden välein. Metonin jakson näytön yhteydessä oli myös täydentävä Kallippoksen jakson osoitin sekä olympiadit näyttänyt panhelleenisten kisojen kisakalenteri osoittimineen. Takapaneelin alalaidassa oli samoin spiraalimainen 223 kuukuukautta eli noin 18 aurinkovuotta käsittänyt saros-jaksoon perustuva näyttö, joka näytti kullekin jakson kuukaudelle sijoittuvat auringon- ja kuunpimennykset, jotka toistuivat samanlaisina aina jakson välein, sekä siihen liittynyt tarkentava ekseligmos-osoitin.
Sekä etu- että takapaneelin suojana oli pronssiset luukut. Etupuolen luukku on saattanut peittää suljettuna joko koko etupaneelin tai vain keskellä olleen näytön. Takapuolen luukku on peittänyt ilmeisesti koko takapaneelin. Sekä paneeleissa että luukuissa oli paljon kirjoitusta, kuten käyttöohjeet ja erilaista kalenteritietoa. Koneessa arvioidaan olleen kirjoitusta noin 15 000 merkkiä. Näistä noin 3 000 on voitu tunnistaa. Kirjoitusten korkeus vaihtelee 1,2–5,0 mm välillä. Tekstit ovat koinee-kreikkaa.
Freethin ja Jonesin mukaan kone on tehty tarkasti, ja eräät sen osat ovat vaatineet toimiakseen millimetrin kymmenesosan tarkkuutta toteutuksessa. Säilyneissä osissa ei näy merkkejä valmistusvirheistä tai korjausyrityksistä. Kone on hämmästyttävän pienikokoinen, mikä viittaa kannettavuuteen yhtenä keskeisenä ominaisuutena.