stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reino Helismaa
Elämä ja ura > Kuunnelmat Yleisradiolle

Vuosina 1945–1964 Helismaa käsikirjoitti Yleisradiolle – vuodesta 1948 lähtien pääjohtaja Hella Wuolijoen aloitteesta perustetulle Radioteatterille – alun toistasataa radiohupailua, joista tunnetuimpia oli useana jaksona vuodesta 1954 esiintynyt Villi länsi -aiheinen Laiska-Lassi. Lisäksi hän teki sketsejä ja lauluja muiden käsikirjoittamiin kuunnelmiin. Helismaan ensimmäinen radiolle käsikirjoittama hupailu oli Härkätaistelu Tiritombassa vuodelta 1945, joka oli myös ensimmäinen radion viihdetoimituksen hoitajaksi juuri samana vuonna tulleen Antero Alpolan hyväksymä käsikirjoitus. Alpola piti tätä myös ajanvietetoimituksen ohjelmapoliittisena linjauksena. Rakenteeltaan Helismaan kirjoittamat hupailut olivat Alpolan mukaan ”jonkinmoista operettia”, jossa oli melko niukasti repliikkejä, mutta runsaasti musiikkia. Repliikki saattoi ehkä jatkua lauluna tai laulu jatkua repliikkinä; samoin repliikkiin voitiin vastata laululla tai lauluun repliikillä. Myös Helismaalla itsellään oli jokaisessa hupailussaan esitettävänään jokin rooli. Vuodesta 1958 lähtien esitetyn Kankkulan kaivolla -hupailun käsikirjoittamiseen Helismaa ei kuitenkaan osallistunut, vaikka eräissä sen arvioinneissa tätä veikkailtiinkin. Helismaan kirjoittamia hupailuja ohjasivat vuorotellen mm. Marja Rankkala, Mauno Hyvönen, Oke Tuuri ja Kauko Käyhkö. Kankkulan kaivolla -sarjan tavoin Helismaa oli tarkoittanut hupailunsa nimenomaan harmittomaksi ajanvietteeksi eikä niissä otettu kantaa politiikkaan tai yhteiskunnallisiin ongelmiin. Helismaa itse luonnehti kuunnelmien käsikirjoittamista:
»Ei radioonkaan kirjoittaminen niin helppoa ole. Täytyy ajatella mitä kirjoittaa, muuten kirjoittaa helposti mitä ajattelee – ja se ei mene läpi. »
Reino Helismaan radiouran alkuaikoina Yleisradion ohjelmaneuvosto suhtautui häneen erittäin kielteisesti ja Antero Alpola muisteli myöhemmin pitäneensä häntä väkipakolla ohjelmistossa. Alpola puolusti Helismaata eräässä Yleisradion ohjelmakokouksessa vuonna 1949:
»Ruma ääni, sellainen Helismaalla varmaankin on. Minusta se on kumminkin hyvin pieni vika kuplettilaulajalle. Miehen esityksissä ei ole epävarmuutta hänen puhutellessaan lauluineen kuulijaa. Hänellä on hyvin selvä tekstinlausunta eikä hän koketeeraa äänellään, vaan laulun sisältö on pääasia ja sen hän vie tehokkaasti perille. »
Elämä ja ura > Repen nykyaikaiset kansanlaulut

Lokakuussa 1961 Reino Helismaa julkaisi kolmen levyn sarjan "Repen nykyaikaiset kansanlaulut", joissa ivan kohteena oli paitsi Yleisradion iskelmiä syrjinyt musiikkipolitiikka, myös Suomen sisäpolitiikan kielteiset ilmiöt ja lukuisat suurta yleisöä kuohuttaneet skandaalit. Ensimmäisen osan alussa Helismaa keskeytti Kai Pahlmanin yhtyeen aloittaman Rovaniemen markkinoilla -jenkan alkuunsa:
»Ei, ei, pojat, pankaas poikki. Nyt tehdään taidetta! Niin. Minulla on jo kauan ollut epämiellyttävä lisänimi; sanovat nimittäin Rillumarei-Helismaaksi. Tästä syystä olen tästä lähtien päättänyt laulaa vain taidetta. Ja helpoin tapa laulaa taidetta on laulaa kansanlauluja. Mutta kansanlauluja ei nykyään enää kukaan viitsi sellaisinaan – ainakaan ihan selvin päin – kuunnella, joten minä olen näitä lauluja hiukan nykyaikaistanut eli modernisoinut.»
Sanomalehdet olivat täynnä satiiristen laulujen aiheita. Pääministeri V. J. Sukselainen joutui eroamaan saatuaan tuomion niin kutsutussa Kansaneläkelaitoksen asuntojutussa, ja hieman myöhemmin valtakunnanoikeus tuomitsi Suomen Pankin johtajan Aarre Simosen sakkoihin Kätilöopiston jutussa. Mannerheimin Lastensuojeluliitossa paljastui yli 30 miljoonan markan kavallus, johon syylliseksi todettiin liitossa työskennellyt rouva Karin Sauramo, ja poliittisiakin sävyjä saaneessa margariiniskandaalissa väitettiin margariinin valmistukseen käytetyn jopa kuolleita kissoja. Maalaisliiton puoluesihteerin Arvo Korsimon kerrottiin saaneen Tampereen ja Turun välisen valtatie 9:n uuden linjauksen muutetuksi siten, että se halkaisi hänen oman maatilansa sijasta yhdeksän muuta tilaa ja teki lisäksi viisi tilaa elinkelvottomiksi. Everstiluutnantti Sven Oskar Lindgren pakotti metsästysmailleen Pernajassa eksyneen kultamitaliampuja Pentti Linnosvuon ja tämän seurueen kävelemään aseella uhaten edellään kädet ylhäällä ja housut kintuissa; samoihin aikoihin Ilmari Turjan Uusi Kuvalehti nosti esiin Lindgrenin entistä negatiivisempaan valoon saattaneen sotamies Hytin tapauksen jatkosodan ajalta. Julkisuudessa oli niin ikään paljon esillä rautatiehallituksen pääjohtajan Erkki Aallon omavaltainen johtamistyyli. Näitä kaikkia aiheita Helismaa käsitteli lauluissaan, ja osansa saivat myös presidentti Urho Kekkosen sisäpoliittiset otteet ja hänen uudelleenvalintansa estämiseksi perustettu Honka-liitto. Erään Helismaan pilkkalaulun "Ajankohtaista loiskiehuntaa" otsikko viittasi Kekkosen Paasikivi-seurassa pitämään ulkopoliittiseen puheeseen, jossa presidentti kuvaili Suomen puolueettomuuspolitiikkaa horjuttamaan pyrkivien tahojen toimintaa kemiallisin termein.
Elämä ja ura > Kuolema

Reino Helismaa oli kova tupakoimaan, ja hän sairastui keuhkosyöpään 1960-luvun alussa. Syöpä saatiin kuitenkin onnistuneesti leikattua kevättalvella 1964 ja tulevaisuus näytti valoisalta, mutta myöhemmin saman vuoden aikana hänen yleiskuntonsa alkoi uudelleen heiketä ja lopulta jopa tavallinen kävelykin kävi voimille. Helismaalla havaittiin luusyöpä, johon hän kuoli 51-vuotiaana vuonna 1965. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle. Helismaan muistotilaisuudessa lausuttiin:
»Hän oli kansanmies, kansanrunoilija; hänen tukkijätkänsä ja äijänsä ovat yhtä aitoja kuin Haanpään koristelemattomuudessaan ja rentoudessaan. Kyllä Helismaa totisesti osasi ottaa myös ilon irti, ja hänen ilonsa oli vapauttavaa, rentouttavaa ja estotonta, hänen riiminikkariutensa virtuoisista. Aivan toisenlaisen Helismaan tapaamme monissa vakavissa lauluissa. Niissä on jo syviä äänenpainoja, mietteliästä elämänviisautta, herkkää lyriikkaa, hiljaista pohdintaa...»
Sairaan miehen kärsimyksiä oli lisännyt Kaustisen Purppuripelimanneilta syksyllä 1964 saapunut kirje Tapio Rautavaaran levyttämän Peltoniemen Hintriikan surumarssin johdosta. Kirjeessä huomautettiin ensinnäkin, että kyseessä oli Peltoniemen Hintriikki – mies eikä nainen, kuten Helismaa oli käsittänyt. Toiseksi paheksuttiin sitä, että Helismaan kaltainen "rillumarei-mies" oli rohjennut kajota suorastaan pyhänä pidettyyn kaustislaisen kansanmusiikin tunnussävelmään. Pohjalaisina kaustislaiset eivät myöskään hyväksyneet mitään köyhyyttä sävelmiinsä; Hindrik Peltoniemi oli päin vastoin ollut vauras talonpoika. Kaustislaisten kirje loukkasi myös Tapio Rautavaaraa ja kappaleen sovittajaa Toivo Kärkeä, joka oli löytänyt kappaleen eräältä Yleisradion kantanauhalta. Kaustisen Purppuripelimannit lähettivät kirjeestä kopion Yleisradioon, joka pani Peltoniemen Hintriikan surumarssin saman tien esityskieltoon.
Toivo Kärjen pojan Kalervo Kärjen mukaan Helismaan kuolema merkitsi vääjäämättä yhden aikakauden päättymistä, vaikka hänen ystävistään ja ikätovereistaan Toivo Kärki, Esa Pakarinen, Tapio Rautavaara ja Kauko Käyhkö jatkoivat uraansa vielä pitkään. Helismaa oli ollut ikäpolvensa keskeinen henkinen suunnannäyttäjä, sodan jälkeen aloittaneista viihteentekijöistä hän lähti ensimmäisenä, ja muiden oli siitä eteenpäin tultava toimeen uusin eväin. Toisaalta Toivo Kärki pääsi jatkossa hieman helpommalla, kun toisen "suomalaisen musiikkimaun pilaajan" varhainen poismeno aiheutti huonoa omaatuntoa iskelmää halveksineissa piireissä. Ne, jotka eivät Kärjen musiikista pitäneet, olivat ainakin hiljaa.
Kuoleman jälkeen

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Sellaista miestä kuin Reino Helismaa oli, ei ole vielä tässä maassa ollut tällä alalla – ja kestää kauan ennen kuin toinen hänenlaisensa tulee. Mielestäni hän oli ajanvietetyössä nerouden rajoilla ja kun menee aikaa ja tulee välimatkaa häneen, hänen neroutensa kyllä huomataan. | ” |
– Tapio Rautavaara
Helismaan kuoltua hänen paikkansa Toivo Kärjen hovisanoittajana otti Juha Vainio, jota Helismaa ei kuitenkaan koskaan ehtinyt tavata. Myös Vainio kuoli suhteellisen nuorena kuten Helismaakin: 52-vuotiaana vuonna 1990.
Musiikki Fazer julkaisi syksyllä 1967 Toivo Kärjen toimittaman kokoelman Reino Helismaan lauluja, joka sisälsi 126 Helismaan sanoittamaa kappaletta. Lauluista suuri osa oli Kärjen säveltämiä, ja mukana oli myös useita levyttämättömiä kappaleita.
Helmikuussa 1979 järjestettiin Helismaata kunnioittava muistokonsertti, jonka juonsi Peter von Bagh. Konsertissa esiintyivät muun muassa Esa Pakarinen ja Tapio Rautavaara.
Vuonna 1984 Helsingin Puistolassa nimettiin katu Helismaan mukaan Reino Helismaan tieksi. Vuonna 1987 julkistettiin Puistolan torilla Helismaan muistomerkki, jonka teki Gunnar Uotila.
Vuodesta 1989 on jaettu Helismaan nimeä kantava sanoittajapalkinto ansioituneille suomalaissanoittajille. Palkintoa jaetaan viiden vuoden välein, ja sen ovat saaneet Vexi Salmi 1989, Jaakko Teppo 1994, Saukki 1999, Martti Syrjä 2004, Hector 2009 ,Heikki Salo 2014 ja Paula Vesala 2019.
Vesa-Matti Loiri levytti albumillisen Helismaan kappaleita, jotka julkaistiin levyllä Vesku Helismaasta vuonna 1977. Myös Hector on levyttänyt Helismaan lauluja, ja ne julkaistiin albumilla Helismaan pikajuna vuonna 2001. Yksittäisiä Helismaahan viittaavia myöhempiä kappaleita ovat muun muassa Juha Vainion ”Repen muistolle”, Jope Ruonansuun ”Repe kirjoitti” ja Samuli Putron ”Helismaa”.
Peter von Bagh ohjasi vuonna 1979 Helismaasta henkilökuvan Repe – Pirstaleita Reino Helismaan elämästä. Timo Koivusalo ohjasi Helismaan, Rautavaaran ja Pakarisen kiertue-elämästä kertovan elokuvan Kulkuri ja joutsen vuonna 1999. Elokuvassa Helismaata esittää Martti Suosalo. Samana vuonna julkaistiin postimerkki, jossa olivat Helismaa ja Kärki.
Toivo Kärjen jäämistössä oli aika paljon valmiita Helismaan sanoittamia kappaleita, joita ei ollut esitetty. Näitä on 2000-luvulla saatu eri artistien levyille (ks. Toivo Kärjen postuumi tuotanto).
Luonnehdintoja

Moni tunnetuista suomalaisista sanoittajista on tunnustanut Helismaan esikuvakseen sanoittajana. Heitä ovat muun muassa Juice Leskinen, Hector ja Gösta Sundqvist.
Helismaan mukaan sanoituksissa piti olla mukana ajatuksen lisäksi myös tekniikkaa, mutta hän tinki itse ennemmin tekniikasta kuin ajatuksesta. Lisäksi hänen mielestään nimi on kappaleessa ”melkein A ja O”, sillä yleisö katsoo ensin levyn nimeä. Helismaa katsoi, että kappaleen melodian laadun oli oltava selvillä sanoitusta tehdessä. Muuten ei synny kunnon tekstiä. Teksti oli kuitenkin kirjoitettava ennen sävelmää. Helismaan teksteissä on runsaasti loppusointuja. Hänen suosikkiaiheitaan olivat muun muassa Lappi, Villi länsi ja tukkilaistarinat. Peter von Baghin mukaan Helismaan parhaat tekstit ovat tasoa, jolle suomalaisessa runoudessa ovat yltäneet vain Eino Leino ja Lauri Viita.
Helismaa oli työssään nopea. Kun idea välähti, hän toteutti sen saman tien. Samalla tavalla työskenteli myös Toivo Kärki, ja muun muassa siksi heidän yhteistyönsä sujui niin hyvin. Lisäksi Kärjen mukaan he olivat samalla aaltopituudella ja ymmärsivät toistensa ajatukset ennen kuin niitä oli sanottu ääneen.
Helismaan taitavaan kielenkäyttöön vaikutti muun muassa se, että hän luki paljon erityisesti suomalaista kirjallisuutta.
Elokuvakäsikirjoituksia

Rovaniemen markkinoilla (1951)
Lännen lokarin veli (1952)
Kipparikvartetti (1952)
Muhoksen Mimmi (1952)
Lentävä kalakukko (1953)
Pekka Puupää (1953)
Me tulemme taas (1953)
Pekka Puupää kesälaitumilla (1953)
Hei, rillumarei! (1954)
Minä soitan sinulle illalla (1954)
Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä (1954)
Kaksi vanhaa tukkijätkää (1954)
Taikayö (1954)
Majuri maantieltä (1954)
Pekka ja Pätkä puistotäteinä (1955)
Kiinni on ja pysyy (1955)
Kaunis Kaarina (1955)
Pekka ja Pätkä pahassa pulassa (1955)
Pekka ja Pätkä salapoliiseina (1957)
Pieni luutatyttö (1958)
Suuri sävelparaati (1959)
Yks' tavallinen Virtanen (1959)
Oho, sanoi Eemeli (1960)
Pekka ja Pätkä neekereinä (1960)
Kaks' tavallista Lahtista (1960)
Kankkulan kaivolla (1960)
Molskis, sanoi Eemeli, molskis! (1960)
Toivelauluja (1961)
Mullin mallin (1961)
Taape tähtenä (1962)
Se alkoi omenasta (1962)
”Ei se mitään!” sanoi Eemeli (1962)
Kokoelmalevyjä

Repe (2-LP) (1985)
Unohtumattomat – Reino Helismaa (1992)
20 suosikkia – Sorsanmetsästys (2000)
Mestarin kynästä – Reino Helismaa (2003)
Kirjallisuutta

Toivo Kärki (toim.): Reino Helismaan lauluja.  Musiikki Fazer, 1967.
Jukka Pennanen, Kyösti Mutkala: Reino Helismaa, jätkäpoika ja runoilija.  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19595-2
Helismaa, Markku: Reino Helismaa ja perhe Puistolassa 50-luvulla.  Helsinki:  omakustanne, 2017.
Helismaa, Reino: ... ja reikärauta-Brown.  (Toimittanut Juri Nummelin)  Jyväskylä:  Book studio, 2001.  ISBN 951-20-5968-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Reino Helismaan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Reino Helismaan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Reino Helismaan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Reino Helismaan sanoituksia Toivo Kärjen sävellyksiin (Arkistoitu – Internet Archive)
YLE – Sadan vuoden syke – Reino Helismaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Reino Helismaa Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Reino Helismaa Ylen Elävässä arkistossa
Kari Uusitalo: / Helismaa, Reino (1913–1965) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 8.6.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana 
Varsinaiselta ammatiltaan Helismaa oli konelatoja.
Toivo Kärki ja Reino Helismaa työpöydän ääressä.
Rautavaaran lähdettyä Pakarisen (vas.) ja Helismaan (kesk.) kiertueporukasta hänen tilalleen otettiin Jorma Ikävalko (oik.)
Tapio Rautavaara ja Reino Helismaa 1950-luvulla. Moni Helismaan kirjoittama kappale päätyi Rautavaaran levytettäväksi, mutta varsinaiset Helismaan tekemät klassikot hän levytti vasta Helismaan kuoltua.
Kuva Reino Helismaan muistokivestä Helsingin Puistolassa. Isoon luonnonkiveen kiinnitetyn reliefin on suunnitellut Gunnar Uotila. Muistokivi luovutettiin Helsingin kaupungille 1987.
Asta Ikonen

Asta Ikonen (s. 24. kesäkuuta 1956) on suomalainen nuortenkirjailija ja suomentaja, joka tunnetaan erityisesti hevoskirjoistaan.
Teokset

Kaktus hangella.  Hämeenlinna:  Karisto, 1998.  ISBN 951-23381-4-9
Kettukujan tytöt.  Hämeenlinna:  Karisto, 1999.  ISBN 951-23388-6-6
Mia & muutosten kevät.  Hämeenlinna:  Karisto, 1999.  ISBN 951-23398-6-2
Jutan unelmahevonen.  Hämeenlinna:  Karisto, 2000.  ISBN 951-23401-1-9
Kettukujalta kuuluu.  Hämeenlinna:  Karisto, 2001.  ISBN 951-23415-5-7
Näytös alkaa, Noora.  Hämeenlinna:  Karisto, 2002.  ISBN 951-23428-2-0
Luokan makein lomaromanssi.  Hämeenlinna:  Karisto, 2003.  ISBN 951-23439-4-0
Kettukuja vaarassa.  Hämeenlinna:  Karisto, 2004.  ISBN 951-23451-3-7
Deittaillaan.fi.  Rusutjärvi:  Texthouse, 2013.  ISBN 978-952-67804-3-6
Milla maalaismaisemissa.  Kouvola:  Reuna, 2013.  ISBN 978-952-70280-0-1
Sara ylittää esteet.  Kouvola:  Reuna, 2014.  ISBN 978-952-70280-9-4
Jennan heppakesä.  Kouvola:  Reuna, 2015.  ISBN 978-952-70285-6-8
Rakkautta rappukäytävässä.  Kouvola:  Reuna, 2015.  ISBN 978-952-70281-8-6
Roosan rokkibändi.  Kouvola:  Reuna, 2015.  ISBN 978-952-70283-4-6
Tervo, Pia ; Ikonen, Asta (toim.): Kuonon kosketus.  Kouvola:  Reuna, 2016.  ISBN 978-952-70285-1-3
Rakkautta rantahuvilassa.  Kouvola:  Reuna, 2016.  ISBN 978-952-70287-5-9
Vikuri nostaa laukan.  Kouvola:  Reuna, 2016.  ISBN 978-952-70287-6-6
Jennan heppatalvi.  Kouvola:  Reuna, 2017.  ISBN 978-952-72211-7-4
Mintun ratsutalli.  Kouvola:  Reuna, 2017.  ISBN 978-952-70289-7-1
Neljän tuulen talo.  Kouvola:  Reuna, 2018.  ISBN 978-952-72213-8-9
Ponikartanon aarre.  Kouvola:  Reuna, 2018.  ISBN 978-952-72217-1-6
Sirkuspoika Oliver ja vastuutehtävä.  Kouvola:  Reuna, 2018.  ISBN 978-952-72216-1-7
Ponikartanon joulu.  Kouvola:  Reuna, 2019.  ISBN 978-952-35501-4-8
Ponikartanossa tavataan.  Kouvola:  Reuna, 2019.  ISBN 978-952-35501-3-1
Kiira ottaa ohjat. Kouvola: Reuna, 2020. ISBN 978-952-355-032-2
Täyttä laukkaa, liinaharja. Kouvola: Reuna, 2020. ISBN 978-952-355-062-9
Rakkautta röttelössä. Kouvola: Reuna, 2021. ISBN 978-952-355-131-2
Rakkautta ja ruiskukkia. Kouvola: Reuna, 2021. ISBN 978-952-355-081-0
Rakkautta ratin takana. Kouvola: Reuna, 2021. ISBN 978-952-355-101-5
Sannin leiriviikot. Kouvola: Reuna, 2021. ISBN 978-952-355-084-1
Stellan eläinystävät. Kouvola: Reuna, 2022. ISBN 978-952-355-143-5
Ponikartanon pääsiäinen. Kouvola: Reuna, 2022. ISBN 978-952-355-121-3
Kevyttä ravia, Katinka. Kouvola: Reuna, 2023. ISBN 978-952-355-174-9
Miran ja Marin heppaleiri. Kouvola: Reuna, 2023. ISBN 978-952-355-175-6
Ilja Muromets

Ilja Muromets, Viktor Vasnetsov, 1914.
Ilja Muromets, Ilja Muromalainen (ven. Илья Муромец) on myyttinen, useiden varhaisvenäläisten, Kiovan Rusjiin  sijoittuvien kiovalaisten bylinoiden eli kansaneeposten paras urho ja pääsankari.
Legendan mukaan Ilja on talonpojan poika, joka syntyy Karatšarovo-nimisessä kylässä Muromin lähellä. Nuoruudessaan hän kärsii vakavasta sairaudesta eikä voi kävellä ennen kuin 33-vuotiaana, jolloin kaksi pyhiinvaeltajaa ihmeellisesti parantaa hänet. Ilja saa yliluonnolliset voimat kuolevalta sankarilta Svjatogorilta, ja hänet lähetetään vapauttamaan Kiova ja palvelemaan ruhtinas Vladimiria. Matkalla Ilja puolustaa Tšernihivin (Tšernigov) kaupunkia tataarien hyökkäystä vastaan. Brjanskin metsässä hän kukistaa matkalaisia viheltämällä tappavan Satakieli-rosvon eli Solovei-Razboinikin, vie tämän Kiovaan ja surmaa siellä (bylina Ilja Murovets ja Satakieli-rosvo)
Kiovassa ruhtinas Vladimir tekee Iljasta legendaarisen soturin eli bogatyrin. Ilja on yhdessä Dobrynja Nikititšin ja Aljoša Popovitšin kanssa bogatyreista tunnetuimpia. Ilja puolustaa valtakuntaa monilta hyökkäyksiltä muun muassa Kalinia, Kultaisen ordan myyttistä hallitsijaa vastaan. Luonteeltaan hänet kuvataan temperamenttiseksi: erään kerran Ilja tuhoaa kaikki Kiovan kirkontornit ampumalla jousellaan niiden kultaiset kupolit alas, kun Vladimir ei kutsu häntä juhlaan. Hän käskee juoppojen kerätä kullan ja juoda kyllikseen. Vladimir tekee sovinnon kutsumalla Iljan seuraavaksi päiväksi järjestämäänsä juhlaan.
Ilja Muromets on ainoa eeppinen sankari, jonka Venäjän ortodoksinen kirkko on kanonisoinut. Tarinoita Iljasta lainautui myös Suomeen karjalaisten kautta. Ei tiedetä, onko Iljan hahmon taustalla todellinen historiallinen henkilö. Erään teorian mukaan Ilja olisi jäänne vanhasta pakanallisesta ukkosenjumala Perunista, jonka vastine kansanperinteessä on usein profeetta Elia. Iljan oletettua ruumista kuitenkin säilytetään Kiovan Petšerskin luostarissa.
1988 neuvostoliittolaiset arkeologit pääsivät tutkimaan Iljan ruumista. Raportin mukaan ainakin osa legendasta saattaa olla totta: ruumis kuului hyvin suurikokoiselle ihmiselle, luissa oli jälkiä synnynnäisestä selkärangan sairaudesta, ja hänen ruumiissaan oli lukuisia vammoja, joista ainakin yksi on ollut normaali-ihmiselle kuolettava.
Idännaakka

| Idännaakka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidaee
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  dauuricus
Kaksiosainen nimi
 Corvus dauuricus  (Pallas, 1776) 
 Idännaakan levinneisyys
Katso myös
   Idännaakka Wikispeciesissä   Idännaakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Idännaakka (Corvus dauuricus) on naakan aasialainen lähisukulainen.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 33–34 cm, siipien kärkiväli 67–74 cm ja paino 190–220 g. Idännaakka muistuttaa kooltaan ja muodoltaan naakkaa. Kaikissa puvuissa silmä on tumma (naakalla vaalea). Vanhan linnun niska, vatsa ja kaula ovat harmaanvalkeat. Elintavoiltaan se on naakkamainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on höyhenpuvultaan himmeämpi. Äänten sanotaan muistuttavan naakan ääniä, paitsi tavallinen kutsuääni muistuttaa enemmän variksen rääkäisyä kuin naakan 'kja' ääntä.
Idännaakka risteytyy joskus naakan kanssa. Risteymien määrittäminen luonnossa on lähes mahdotonta. Idännaakan biologia on huonosti tunnettu, eikä toistaiseksi ole havaittu suurtakaan eroa naakan ja idännaakan elintavoissa.
Levinneisyys

Idännaakka pesii Kaukoidässä – Siperiassa, Mongoliassa ja Kiinassa. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on muuttolintu, joka talvehtii Koreassa, Japanissa, Länsi-Kiinassa ja Turkmenistanissa. Euroopassa se on äärimmäisen harvinainen harhailija. Suomesta on vain yksi hyväksytty havainto ammutusta yksilöstä Uudestakaarlepyystä vuodelta 1883.
Elinympäristö

Lehtimetsiköt, viljelysseudut, vuorenrinteet, kaupungit. Viihtyy samoissa ympäristöissä kuin naakkakin, ei kuitenkaan sulkeutuneissa metsissä.
Lisääntyminen

Kuten naakalla. Pesii mieluiten puunkolossa mutta joskus myös puun oksalla latvuksessa.
Ravinto

Kts. naakka
Coloeus dauuricus
Idänkallionakkeli

| Idänkallionakkeli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Nakkelit Sittidae
Suku::  Nakkelit Sitta
Laji::  tephronota
Kaksiosainen nimi
 Sitta tephronota  Sharpe, 1872 
Katso myös
   Idänkallionakkeli Wikispeciesissä   Idänkallionakkeli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Idänkallionakkeli (Sitta tephronota) on aasialainen nakkelien sukuun kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 15,5 cm, siipien kärkiväli 25–30 cm ja paino noin 40–55 g. Idänkallionakkeli on suurin läntisen palearktisen alueen nakkeleista. Sen höyhenpuku muistuttaa pähkinänakkelia, johon eroina ovat vaaleanharmaa selkäpuoli, pitempi musta silmäjuova, lähes kokonaan harmaa pyrstö ja kirkkaan punaruskean värin puuttuminen alaperästä ja kupeilta. Sukupuolet ovat samannäköisiä. Nuori lintu on erotettavissa vanhasta vain lähietäisyydeltä, sen puku on himmeämpi ja isojen peitinhöyhenten kärjet ovat ruskehtavat.
Esiintyminen

Idänkallionakkeli elää Keski-Aasiassa Turkin itäosista Luoteis-Pakistaniin ja Kazakstaniin. Lajin esiintymisalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja yksilömäärä Euroopassa on 43 000–210 000. Laji on paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Idänkallionakkelista tunnetaan neljä alalajia: tephronota Keski-Aasiassa, iranica Turkmeniassa ja Iranin Kohorasanissa, obscura Armeniassa ja Azerbaidžanissa sekä dresseri Pohjois-Irakissa, Länsi-Iranissa ja Kaakkois-Turkissa.
Elinympäristö

Idänkallionakkelit asuvat kivikkoisilla vuorenrinteillä ja laaksoissa kolmen kilometrin korkeudelle saakka, usein jokien ja purojen tuntumassa. Paikoin, kuten Iranissa, se voi pesiä kivikkoisissa tammimetsiköissä.
Lisääntyminen

Idänkallionakkelin pesä on kallionhalkeamassa tai -kolossa, puunkolossa tai -onkalossa, usein vanhassa tikan, mehiläissyöjän tai sininärhen kolossa. Pesätunnelin pituus on noin 5 cm. Pesänrakennusmateriaaleina käytetään muun muassa pihkaa, mutaa, lantaa, karvoja, korsia, pieniä luita ja karvoja. Pari voi käyttää samaa pesää monta vuotta. Pesässä voi olla mutaa ja/tai pihkaa jopa 10 cm kerros ja se voi painaa noin 10 kg, eräässä tapauksessa 32 kg. Naaras munii 4–8, tavallisesti viisi tai kuusi munaa, joita se hautoo yksin. Haudonta-aika on 12–14 päivää. Poikasia ruokkivat sekä naaras että koiras. Poikaset lähtevät pesästä 24–26 päivän ikäisinä, jolloin niiden siipisulat ovat täysimittaisia. Laji pesii toisinaan kahdesti kesän aikana.
Ravinto

Kesäaikaan idänkallionakkelit syövät pääasiassa hyönteisiä ja matoja, syksyllä ja talvella enimmäkseen siemeniä. Poikasia ruokitaan pääasiassa eläinravinnolla, mutta vähäisessä määrin myös pähkinöillä.