stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siirtymämetalli
Yleiset ominaisuudet

Siirtymäalkuaineilla sulamis- ja kiehumispisteet ovat varsin korkeita. Koska siirtymäalkuaineilla on vajaasti täyttyneitä d-orbitaaleja, elektronit pyrkivät Hundin säännön mukaan muodostamaan parittomia elektroneja. Suurin osa siirtymäalkuaineista on paramagneettisia.
Useimmat siirtymäalkuaineet voivat esiintyä yhdisteissään useilla eri hapetusluvuilla. Tyypillisesti ne yhdisteet, joissa ne ovat matalimmilla hapetusasteillaan, ovat ioniyhdisteitä, kun taas yhdisteet, joissa ne ovat korkeimmilla hapetusasteillaan, ovat kovalenttisia. Valtaosa siirtymämetalleista muodostaa kompleksiyhdisteitä.
Yleiset ominaisuudet > Yhdisteiden värillisyys

Siirtymäalkuaineiden yhdisteet ovat usein värillisiä. Tämä aiheutuu siitä, että niiden vajailla d-orbitaaleilla olevat elektronit voivat varsin helposti siirtyä orbitaalilta ja samalla energiatasolta toiselle, sillä näiden väliset energiaerot ovat varsin pieniä ja vastaavat sähkömagneettisen säteilyn spektrissä näkyvän valon alueelle sattuvia aallonpituuksia. Kun ioni täten absorboi osan näkyvästä valosta, tämä ilmenee yhdisteen värillisyytenä, joka on selvästi havaittavissa sekä näiden aineiden ollessa kiinteässä tilassa että liuoksissa.
Ionit ovat värillisiä, kun d-alikuori on vajaasti miehitetty eli siellä on 1–9 elektronia. Jos se on täysin tyhjä tai siellä on täydet 10 elektronia, väriä ei esiinny. Myös silloin, kun alikuorella on 5 elektronia, joiden spinit Hundin säännön mukaisesti ovat samansuuntaiset, yhdiste on vain heikosti värillinen, sillä tällainen rakenne on varsin vakaa.
| Alkuaine | Ioni | d-elektronien lukumäärä | Väri |
| --- | --- | --- | --- |
| skandium | Sc3+ | 0 | väritön |
| titaani | Ti3+ | 1 | punainen |
| vanadiini | V3+ | 2 | vihreä |
| vanadiini | V2+ | 3 | violetti |
| kromi | Cr2+ | 4 | sininen |
| mangaani | Mn3+ | 4 | violetti |
| mangaani | Mn2+ | 5 | vaaleanpunainen |
| rauta | Fe3+ | 5 | keltainen |
| rauta | Fe2+ | 6 | vihreä |
| koboltti | Co2+ | 7 | violetti |
| nikkeli | Ni2+ | 8 | vihreä |
| kupari | Cu2+ | 9 | sininen |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siirtymämetalli Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Siirtymämetallien yhdisteiden värillisiä liuoksia. Vasemmalta oikealle: Co(NO3)2 (punainen), K2Cr2O7 (oranssi), K2CrO4 (keltainen), NiCl2 (vihreä), CuSO4 (sininen), KMnO4 (violetti)
Valtalaki (1941)

| Valtalaki 1941 |
| --- | --- |
Oikea nimi:  Laki talouselämän säännöstelemisestä poikkeuksellisissa oloissa
Säädöskokoelmassa:  303/1941
Hyväksytty:  toukokuussa 1941
Voimassa:  9.5.1941–31.12.1955
Lainsäädäntö
Lakiehdotus:  HE 157/1940
Laki talouselämän säännöstelemisestä poikkeuksellisissa oloissa eli niin sanottu valtalaki oli Suomessa vuosina 1941–1955 voimassa ollut poikkeuslaki, jolla valtioneuvostolle annettiin erityiset valtuudet säännöstellä maan talouselämää jatkosodan aikana ja sen jälkeen. Laki säädettiin toukokuussa 1941 määräaikaisena, ja sen voimassaoloaikaa jatkettiin yhdellä vuodella kerrallaan vuosina 1942–1954. Yhdessä tämän lain kanssa vuonna 1941 säädettiin myös laki väestön toimeentuloa vaarantavien rikosten rankaisemisesta (304/1941).
Näitä molempia lakeja koskeva ensimmäinen hallituksen esitys annettiin vuonna 1940 (HE 157/1940). Valtalaki hyväksyttiin eduskunnassa toukokuussa 1941 äänin 147–33.
Valtioneuvostolla oli melko laajat valtuudet säännöstellä talouselämää. Valtuudet perustuivat sotatilalakiin (303/1930) ja lakiin puolustusvalmiuden tehostamisesta sodanvaaran uhatessa (193/1939). Säännöstelymääräyksiä pidettiin tilanteeseen nähden riittämättöminä. Sotatilalain säännökset antoivat oikeuden säännöstellä vain yleisten tarvikkeiden tuotantoa, kauppaa, kulutusta, kuljetusta ja hintoja. Säännöstelyn ulkopuolelle olivat jääneet muut kuin yleiset tarvikkeet. Niidenkin säännöstelyä pidettiin tarpeellisena muun muassa raaka-aineiden säästämiseksi. Lisäksi valtioneuvostolle haluttiin valtuudet säännöstellä yleiseen hintatasoon vaikuttavia tekijöitä kuten vuokria, kuljetusmaksuja ja erilaisia tariffeja. Myös sotatilalain säännösten suppea ilmaisu oli tuottanut tulkintavaikeuksia ja siksi haluttiin selventäviä lisämääräyksiä.
Tarvittavat uudet säännökset olisi voitu antaa muuttamalla ja täydentämällä sotatilalakia, mutta säännöstely katsottiin tarpeelliseksi senkin jälkeen, kun sotatila julistettaisiin lakanneeksi. Siksi valtioneuvosto piti tarpeellisena kokonaan uutta lakia. Samalla valtioneuvostolle voitiin antaa uusia valtuuksia, kuten oikeus antaa määräyksiä työttömyyden torjumiseksi ja oikeus velvoittaa kunnat asettamaan lautakuntia ja toimihenkilöitä säännöstelymääräysten toimeenpanoa varten sotatilan lakkaamisen jälkeenkin.
Valtalakiin ei sisällytetty rangaistusseuraamuksia määräysten rikkomisesta, vaan niistä säädettiin eri laissa. Se oli laki väestön toimeentuloa vaarantavien rikosten rankaisemisesta (304/1941) ja se tuli voimaan samana päivänä kuin valtalakikin. Sen sijaan valtalaissa oli säännös siitä, että valtalain nojalla annettuja määräyksiä noudattamatta tai niitä kiertäen tehty sitoumus, sopimus tai muu välipuhe oli mitätön.
Aiheesta muualla

SAK ry: Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton (SAK) vuosikirja 1942 (PDF) (sivu 7) Helsinki:  Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto ry. Viitattu 1.2.2012.
Valokalat

| Valokalat |
| --- | --- |
 Pistevalokala (Myctophum punctatum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Valokalat  Myctophiformes  Regan, 1911
Heimot
 Valokalat (Myctophidae)  Ulappavalokalat (Neoscopelidae) 
Katso myös
   Valokalat Wikispeciesissä   Valokalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valokalat (Myctophiformes) on viuhkaeväisiin kuuluva kalalahko.
Tyypillisiä piirteitä

Varhaisimmat valokalojen lahkoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu myöhäiselle liitukaudelle. Nykyään lahkoon kuuluu kaksi heimoa ja noin 245 lajia ja lahko on ainoa ylälahkossa Scopelomorpha. Valokalat ovat sukua auloppikaloille ja muistuttavat niitä, mutta eroavat eräiden lihastensa ja valoelimiensä perusteella. Lahkon lajien ruumis on litteähkö ja niillä on rasvaevä. Tunnusmerkillisiä piirteitä ovat myös valoelimet ja suurikokoinen kuonon kärjessä oleva suu. Valokalojen heimon kaloilla on sekä kehittyneitä, että primitiivisiä piirteitä. Rasvaevän säilyminen on primitiivinen piirre. Yläleuka ja kita ovat erillään toisistaan samoin kuin kehittyneimmillä kalalahkoilla. Lahkon lajien luokittelu perustuu kuulokivielimiin ja valoelimiin.
Levinneisyys

Valokalat ovat syvänveden kaloja, joita tavataan kaikista valtameristä. Ne elävät päivisin yli 200 metrin syvyydessä ja tulevat öisin lähemmäs pintaa. Lahko lajit muodostavat suurimman syvissä vesissä elävän kalaryhmän ja ne ovat tärkeää ravintoa muille kaloille ja eläimille.
Valga

| Valga linn |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Valgan sijainti Virossa
 Koordinaatit: 57°47′00″N, 26°03′00″E 
Valtio:  Viro
Maakunta:  Valgamaa
Perustettu:  1584
Hallinto:  
 – Kunnanjohtaja:  Kalev Härk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  16,54 km²
Väkiluku (2010):  13 692
 – Väestötiheys:  827,8 as./km²
 
 www.valgalv.ee 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valga (saks. Walk) on epäitsenäinen kaupunki (vir. linn, asustusüksus) Valgan kunnassa Valgamaalla Virossa. Se on Valgan kunnan ja Valgamaan maakunnan keskuspaikka maan eteläisellä, Latvian-vastaisella rajalla.
Valga oli itsenäinen kaupunki vuoteen 2017 asti. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Valgan kaupunki sekä Karulan, Tahevan, Tõllisten ja Õrun kunnat yhdistettiin Valgan kunnaksi.
Valga oli vuoteen 1920 asti samaa kaupunkia Latvian puolella sijaitsevan Valkan kanssa. Valtioiden raja kulkee nykyään entisen kaupungin keskellä.
Vuonna 2010 kaupungin asukasluku oli 13 692, pinta-ala 16,54 neliökilometriä ja asukastiheys 827,8 asukasta neliökilometrillä.
Historiaa

Suurimman osan historiastaan Valga on ollut yksi kaupunki, asukkaina sekä virolaisia että latvialaisia. Valgalle myönnettiin kaupunginoikeudet vuonna 1548, jolloin Valga kuului Puolaan. Sittemmin Valga on kuulunut saksalaiseen Riian arkkihiippakuntaan, Ruotsin kuningaskunnan Liivinmaan käskynhaltijakuntaan vuosina 1629−1721 ja Venäjän keisarikunnan Liivinmaan kuvernementtiin vuosina 1721–1917.
Valgasta tuli tärkeä risteysasasema 1800-luvulla, jolloin valmistuivat radat Tarttoon, Riikaan ja Pihkovaan. 1900-luvun alussa valmistui vielä yhteys Pärnuun. 1800-luvun lopulla Valgan opettajankoulutuslaitos oli tärkeä oppilaitos (sen sijaintipaikka oli nykyisessä Valkassa). Keskustassa sijaitseva neoklassista arkkitehtuuria edustava Valgan kaupungintalo valmistui 1865 entisen markkinatorin paikalle. Valgan ensimmäinen virolainen kaupunginjohtaja oli apteekkari Johannes Märtson vuosina 1902−1917. Vuosina 1917−1918 kaupunginjohtaja oli latvialainen Kārlis Aleksandrs Ozoliņš. Latvian itsenäisyysjulistus annettiin kaupungintalolta 1917.
Vuonna 1911 valmistuneessa art nouveau -tyylisessä Säde-klubitalossa sijaitsi pankkeja, hotelli ja teatteri. Talo remontoitiin 1999, ja nykyisin siinä on Valgan kaupunginmuseo.
Viron ja Latvian itsenäistyttyä mailla oli kiistoja niiden kahdenvälisten rajojen kulusta. Yksi kiistojen kohteista oli Valga eli latvialainen Valka. Virolaiset perustelivat kaupungin kuulumista Viroon maan avulla Latvian vapaussodassa. Kaupungin väestö oli jakautunut kahtia. Venäjän vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 4 453 latvialaista ja 3 394 virolaista. Latvialaiset olivat puolestaan voittaneet vuonna 1917 pidetyt kaupunginvaltuuston vaalit. Tilanne oli hyvin kiristynyt vuonna 1919, jolloin pelättiin jopa maiden välistä yhteenottoa. Seuraavan vuoden puolella tilannetta kärjistivät edelleen kumpienkin maiden lehdistö. Lopulta Latvia ja Viro sopivat brittiläisen eversti Stephen Tallentsin johtamasta komissiosta, jonka jäseninä oli myös latvialaisia ja virolaisia. Komissio ratkaisi rajakiistan heinäkuussa 1920. Viro sai kaupungin ydinosan, kun taas Latvian puolelle jäi sen eteläinen osa. Kiistely jatkui vielä myöhemmin, mutta maiden väliseltä yhteenotolta oli kuitenkin vältytty.
Kaupungin jaon jälkeen kaupungin osasta toiseen siirryttäessä oli kuljettava passintarkastuksen ja raja-aseman kautta, mikä ärsytti asukkaita. Saman suvun jäsenistä osa saattoi asua Latvian puolella, osa Viron. Maiden muuttaminen neuvostotasavalloiksi poisti rajatarkastukset. Uuden itsenäisyyden myötä valtioiden raja kulkee taas kaupungin halki. Aluksi jonot tulliasemilla häiritsivät matkailijoita. Vuonna 2007 maiden liityttyä Schengen-sopimukseen rajatarkastukset lopetettiin jälleen.
Väestö

Vuonna 2011 silloisessa Valgan kaupungissa oli 12 261 asukasta, joista 7 887 (64,3 %) oli virolaisia, 3 225 (26,3 %) venäläisiä ja 1 119 (9,1 %) muita kansallisuuksia.
Liikenne

Valga sijaitsee teiden ja rautateiden risteyskohdassa: valtatie 3 kohti Tarttoa ja valtatie 6 Pärnuun alkavat Valgasta. Valgan rautatieasemalta on yhteys Latviaan, Venäjän rajalle Koidulaan ja Tallinnaan.
Muuta

Vuodesta 1944 alkaen kaupungissa on julkaistu paikallislehteä nimeltä Valgamaalane sekä vuodesta 2003 alkaen myös venäjänkielistä Walk-lehteä. Suomalaisella vaatetusteollisuusyritys M.A.S.I Companyllä, jonka tuotemerkkejä ovat esimerkiksi Lee Cooper ja Very Nice, on tuotantolaitos Valgassa (tytäryhtiö M.A.S.I Company AS).
Valgan ystävyyskaupunki Suomessa on Tornio.
Kuvia

Valgan vuonna 1865 valmistunut kaupungintalo
Valgan pääkirjasto
Hruštšovka-kerrostaloja Valgassa
Valgan keskustaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valga Wikimedia Commonsissa
Valeb Uibopuu : Valga kaupunki, joka ei mahtunut yhteen valtakuntaan. Eestin eteläisen rajakaupungin nykyisyydestä ja menneisyydestä, Helsingin Sanomat, 03.07.1938, nro 174, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Viron kaupungit |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset (15) |  Haapsalun kaupunki  Keila  Kohtla-Järve  Loksa  Maardu  Narva  Narva-Jõesuun kaupunki  Paiden kaupunki  Pärnun kaupunki  Rakvere  Sillamäe  Tallinna  Tarton kaupunki  Viljandi  Võru  |  |
| Epäitsenäiset (37) |  Abja-Paluoja  Antsla  Elva  Haapsalu  Jõgeva  Jõhvi  Kallaste  Karksi-Nuia  Kehra  Kilingi-Nõmme  Kiviõli  Kunda  Kuressaare  Kärdla  Lihula  Mustvee  Mõisaküla  Narva-Jõesuu  Otepää  Paide  Paldiski  Püssi  Pärnu  Põltsamaa  Põlva  Rapla  Räpina  Saue  Sindi  Suure-Jaani  Tamsalu  Tapa  Tartto  Türi  Tõrva  Valga  Võhma  |  |
| n k  Valgamaa |
| --- | --- | --- |
| Kunnat (vald) (3) |  Otepään kunta  Tõrvan kunta  Valgan kunta  |  |
| Epäitsenäiset kaupungit (linn, asustusüksus) (3) |  Otepää  Tõrva  Valga  |  |
| Pienkauppalat (alevik) (7) |  Helme  Hummuli  Laatre  Puka  Sangaste  Tsirguliina  Õru  |  |
| Entiset kaupungit ja kunnat (13) |  Helme  Hummuli  Karula  Otepää  Palupera  Puka  Põdrala  Sangaste  Taheva  Tõlliste  Tõrva  Valga  Õru  |  |
Valkokuusi

| Valkokuusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Kuuset Picea
Laji::  glauca
Kaksiosainen nimi
 Picea glauca  (Moench) Voss  

Katso myös
   Valkokuusi Wikispeciesissä   Valkokuusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokuusi (Picea glauca) on Pohjois-Amerikan pohjoisosista kotoisin oleva ainavihanta, keskikokoinen havupuu, joka kuuluu kuusten sukuun ja mäntykasvien heimoon. Sitä käytetään saha- ja paperiteollisuuden raaka-aineena, ja se onkin Pohjois-Amerikan yksi taloudellisesti merkittävimmistä puulajeista. Nimensä valkokuusi on saanut vaaleansävyisistä neulasistaan ja rungostaan. Se on valittu Manitoban provinssipuuksi ja Etelä-Dakotan osavaltiopuuksi.
Ulkonäkö ja koko

Valkokuusi on pitkäikäinen puu, jonka elinikä on keskimäärin 100–250 vuotta ja enimmillään jopa 300 vuotta. Se alkaa tuottaa siementä jo 4 vuoden ikäisenä – tosin siementuotanto on täysimääräistä vasta puun saavuttaessa 30 vuoden iän. Hyvällä kasvupaikalla valkokuusi kasvaa yli 30 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 60–90 senttimetriä paksuksi. Levinneisyysalueensa pohjoisreunalla se jää kuitenkin yleensä 12–21 metriä korkeaksi ja 15–42 senttimetriä paksuksi. Suurimmat luonnosta löydetyt yksilöt ovat olleet yli 55 metriä korkeita ja 90–120 senttimetriä paksuja.
Valkokuusella on lähelle maanpintaa levittäytyvä juuristo, kapean kartiomainen, tiheähkö latvus sekä hieman riippuvat oksat, jotka ympäröivät runkoa säännöllisinä kiehkuroina. Suoraa runkoa peittää karhea, hilseilevä kaarna, joka on nuorena punertavanharmaata mutta muuttuu tummanharmaaksi puun ikääntyessä. Kuluvan kesän kasvainranka on ohut, kalju ja valkoinen tai punertava. Kärkisilmut ovat oranssinruskeat, pyöreäkärkiset ja läpimitaltaan 3–6 millimetriä. Lehdet ovat sini- tai harmaanvihreitä, jäykkiä neulasia, jotka siirottavat etuviistoon ympäri haaraa ja tuoksuvat murskattuina mustaherukalle. Yksittäinen neulanen on 15–20 millimetriä pitkä, teräväkärkinen, läpileikkaukseltaan neliskulmainen ja kauttaaltaan ilmarakojen peittämä.
Muiden kuusien tapaan valkokuusi on yksikotinen eli samassa yksilössä kasvaa sekä hede- että emikukintoja. Emikukintosilmut syntyvät heinäkuun lopussa mutta kehittyvät lopullisesti vasta seuraavan vuoden keväänä. Latvuksen keski- ja alaosassa sijaitsevat hedekukinnot ovat riippuvat, 10–12 millimetriä pitkät sekä aluksi punaiset ja mehevät mutta muuttuvat siitepölyn muodostuksen jälkeen keltaisiksi ja kuiviksi. Latvuksen kärjessä sijaitsevat, 20–25 millimetriä pitkät emikukinnot ovat pystyt ja niiden väri vaihtelee vihreästä punaiseen. Pölytyksen jälkeen emikukinnot kääntyvät alaspäin ja kypsyvät vaaleanruskeiksi kävyiksi, joiden pituus on 3–6 senttimetriä ja leveys 1–2 senttimetriä. Ohuiden ja pyöreäkärkisten käpysuomujen alle kehittyy elo–syyskuuhun mennessä ohutkuorisia ja siivekkäitä siemeniä. Kävyt säilyvät puussa 1–2 vuotta ja vapauttavat vähitellen siemeniä puun ympäristöön.
Levinneisyys

Valkokuusta tavataan Pohjois-Amerikan viileällä ilmastovyöhykkeellä Atlantin valtamereltä lähes Tyynellemerelle saakka. Sen levinneisyysalueen pohjoisraja seuraa puurajaa ja kulkee Newfoundlandista ja Labradorista Pohjois-Quebeciin ja edelleen Kanadan pohjoisosien halki Luoteis-Alaskaan. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Mainesta New Yorkin pohjois-osiin, Etelä-Ontarioon, Michiganiin, Minnesotaan, Etelä-Manitobaan, Luoteis-Montanaan, Etelä-Albertaan ja Brittiläisen Kolumbian eteläosiin. Yksittäisiä esiintymiä on lisäksi Black Hillsissä Pohjois-Dakotassa sekä Wyomingissa.
Elinympäristö

Valkokuusi on kalkinsuosija, joka menestyy keski- tai runsasravinteisessa, hyvin vettä läpäisevässä maaperässä aina 1 000 metrin korkeuteen asti. Se kasvaa boreaalisella vyöhykkeen tuoreissa ja kuivissa metsissä, usein jokirannoilla tai vuorten rinteillä. Se muodostaa puhtaita metsiä Alaskassa, Luoteis-Kanadassa sekä Quebecin ja Labradorin rannikolla. Valkokuusi risteytyy luonnostaan engelmanninkuusen kanssa lännessä, missä lajien levinneisyydet kohtaavat.
Käyttö

Valkokuusi on Pohjois-Amerikan tärkeimpiä paperi- ja sahateollisuuden raaka-aineita. Sen puuaines on kevyttä, suorasyistä ja kimmoisaa. Selluloosan ja sahatavaran lisäksi siitä valmistetaan erilaisia erikoistuotteita, kuten soittimien kansia, meloja ja airoja, kaapistoja, laatikoita sekä ruoka-astioita. Se on myös yleinen koristekasvi.
Historiallisesti valkokuusi oli Pohjois-Amerikan intiaaneille monipuolinen raaka-aineiden lähde. Nuorista puista tehtiin lumikenkiä ja jousia, kaarnasta astioita ja oksista vuoteita. Lahonnut puu kelpasi hirvennahkojen savustamiseen. Pitkistä pintajuurista saatiin pureskelemalla watap-nimistä narua, jota tarvittiin tuohikanoottien rakentamisessa. Pihkaa pureskeltiin kuten purukumia, ja sillä tilkittiin kanoottien saumat vedenpitäviksi ja liimattiin esimerkiksi nuolenkärjet paikoilleen. Pihkalla, mahlalla sekä kuusenkerkkä- ja neulasteellä hoidettiin yskää ja lievitettiin tuberkuloosin ja keripukin oireita. Pihkalla parannettiin myös ihottumia.
Valkokuusi on myös tärkeä ravinnonlähde ja pesäpaikka villieläimille. Se muodostaa merkittävän osan kanadanpyyn ja lumikenkäjäniksen talviravinnosta, ja monet linnut sekä pienet nisäkkäät syövät sen siemeniä. Sen sijaan hirvieläimet ja muut isot nisäkkäät eivät käytä sitä ravintonaan juuri lainkaan.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Valkokuusi (Picea glauca)
Arboretum Mustila: Picea glauca - valkokuusi (Arkistoitu – Internet Archive)
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Valkokuusi (Picea glauca) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Picea glauca (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Picea glauca (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Picea glauca (white spruce) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Picea glauca:  Wikidata: Q128116  Wikispecies: Picea glauca  BioLib: 2377  CoL: 4HQ2V  EoL: 1061641  EPPO: PIEGA  EUNIS: 150684  FEIS: picgla  FNA: 233500910  GBIF: 5284745  GRIN: 28291  iNaturalist: 117326  IPNI: 195874-2  IRMNG: 10200411  ITIS: 183295  IUCN: 42323  MichiganFlora: 1920  MoBotPF: 284990  NatureServe: 2.133395  NBN: NBNSYS0000033888  NCBI: 3330  NZOR: c049ca9f-fa18-4a80-a338-415a7f527981  Observation.org: 126514  Open Tree of Life: 771681  Panartic Flora: 130202  PPE: picea-glauca  Plant List: kew-2563473  PLANTS: PIGL  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:195874-2  RHS: 12941  Tropicos: 24900167  VASCAN: 7173  WisFlora: 4494  WFO: wfo-0000482539  Laji.fi: MX.41306 
Pinus glauca:  Wikidata: Q17358290  CoL: 4J27H  GBIF: 5284752  GRIN: 28451  IPNI: 262966-1  IRMNG: 10660883  ITIS: 183296  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:262966-1  Tropicos: 24900417  VASCAN: 22110  WFO: wfo-0000481470 
Valkokuusi.
Valkokuusivaltaista metsää Gaspén niemimaalla.
Koristekasviksi jalostettu ’Little Globe’ -lajike.
Sieppari ruispellossa

| Sieppari ruispellossa> The Catcher in the Rye |
| --- | --- |
 Vuoden 2004 laitoksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. D. Salinger
Genre:  Kaunokirjallisuus
Kustantaja:  Little, Brown and Company
Sivumäärä:  276
Suomennos
Suomentaja:  Pentti Saarikoski (1961)   Arto Schroderus (2004)
Kansitaiteilija:  Markko Taina (2004)
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  1961 2004
Sivumäärä:  296
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sieppari ruispellossa (engl. The Catcher in the Rye) on yhdysvaltalaisen J. D. Salingerin kirjoittama nuorisoromaani vuodelta 1951. Englanninkielisen alkuteoksen on kustantanut Little, Brown and Company ja suomeksi sen julkaisi Tammi Pentti Saarikosken suomentamana 1961 sekä Arto Schroderuksen suomentamana 2004.
Teos käsittelee kapinahenkisen koululaisnuoren Holden Caulfieldin jokseenkin päämäärättömiä seikkailuja 1940-luvun New Yorkissa ja hänen mietteitään elämästä ja maailmasta. Kirjan pääaiheita ovat aikuistumisen vaikeudet ja kaipuu lapsuuteen. Yksinäisyys ja karkaaminen ovat keskeisiä teemoja kirjassa. Kieliasultaan Sieppari ruispellossa on kokonaan paikallisen slangin mukainen.
Juoni

Päähenkilö Holden Caulfield opiskelee Penceyn poikakoulussa, joka sijaitsee Pennsylvanian osavaltiossa. Hänet on aikaisemmin erotettu jo neljästä koulusta, ja nyt hänet erotetaan Penceystäkin, koska hän läpäisee viidestä oppiaineesta ainoastaan englannin. Muutama päivä ennen joululoman alkua hän lähtee koulusta ja matkustaa New Yorkiin, missä asuvat hänen vanhempansa ja pikkusisar Phoebe.
Holden ei kuitenkaan mene kotiin, koska hän ei halua kohdata vanhempiaan ennen kuin he ovat saaneet koulusta lähetetyn kirjeen, jossa kerrotaan hänen erottamisestaan. Hän päättää kierrellä New Yorkia ja menee mm. hotelleihin, käy baareissa ja vie huoneeseensa prostituoidun, mutta Holden tulee toisiin ajatuksiin ja mitään ei tapahdu. Sitten hän tapaa vanhan ystävänsä Sallyn, he viettävät aikaa yhdessä ja heillä on joitain herkkiä hetkiä. Holden ehdottaa, että he karkaisivat, mutta Sally säikähtää ajatusta ja he eroavat riidoissa. Holden menee baariin ja tapaa Carl Lucen.
Holden haluaa tavata sisarensa ennen karkaamistaan, joten hän jättää sisarensa kouluun kirjeen, jossa hän pyytää tätä tulemaan museolle. Sisar Phoebe tulee museolle matkalaukun kera ja sanoo tulevansa veljensä mukaan. Holden kieltää sisartaan tulemasta mukaan ja sisar suuttuu. Holden yrittää lepyttää sisarensa ja he menevät eläintarhaan. Veljensä pyynnöstä Phoebe menee eläintarhassa karuselliin, josta hän pienenä piti. Alkaa sataa, mutta Holden istuu iloisena sateessa katsellen sisartaan.
Holden ja Phoebe menevät kotiin. Holden sairastuu ja unohtaa pakosuunnitelmansa.
Henkilöt > Päähenkilö Holden Caulfield

Kirjan päähenkilö on Holden Caulfield, joka on 16-vuotias Penceyn poikakoulua käyvä masentunut nuori mies. Hän on kokenut elämässään paljon vastoinkäymisiä. Hänen toinen veljensä on kuollut ja hänet on erotettu monesti koulusta. Kirjan aikana hänet erotetaan koulusta viidettä kertaa. Holden etsii kovasti identiteettiään eikä tunne kuuluvansa minnekään.
Henkilöt > Sivuhenkilöt

Kirjassa sivuhenkilöt vaihtuvat vilkkaaseen tahtiin. Esimerkiksi kirjan alussa selkeästi esillä olleista henkilöistä kerrotaan myöhemmin vain takaumia.
Henkilöt > Sivuhenkilöt > Phoebe J. Caulfield

Phoebe on Holdenin kymmenvuotias pikkusisko. Hän lienee yksi kirjan tärkeimmistä sivuhenkilöistä, sillä hän symboloi Holdenin kaipuuta lapsuuteen etenkin kirjan loppupuolella.
Henkilöt > Sivuhenkilöt > Muut

Suuressa roolissa ovat Holdenin veljet D. B. ja Allie, jotka eivät kuitenkaan varsinaisesti esiinny kirjassa vaan vain Holdenin ajatuksissa. Veljet ovat aina olleet iso osa Holdenia. Muita sivuhenkilöitä ovat Sally Hayes ja Jane Gallagher, jotka olivat Holdenin naispuolisia ystäviä. Vietettyään aikaansa enemmän Sallyn kanssa, Holdenin romanttinen mielenkiinto syttyi. Seurauksena Sally säikähti tunnetulvaa.