stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilho Nenonen

| Vilho Petteri Nenonen |
| --- | --- |

Puolustusministeri
 Kallion I hallitus 16.8.1923 - 18.1.1924  
Edeltäjä:  Kyösti Kallio 
Seuraaja:  Viktor Henrik Schvindt
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. maaliskuuta 1883 Kuopio
Kuollut: 17. helmikuuta 1960 (76 vuotta) Helsinki
Tiedot
Puolue:  ammattiministeri
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Venäjä  Suomi
Palvelusvuodet:  1894–1917 (Venäjä)  1918–1947 (Suomi)
Sotilasarvo:  everstiluutnantti (Venäjä) tykistönkenraali (Suomi)
Joukkoyksikkö:  tykistörykmentti (1916–1917) Suomen puolustusvoimat (1926)
Taistelut ja sodat:  Venäjä  Venäjän–Japanin sota,  ensimmäinen maailmansota Suomi  Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota
Kunniamerkit:  Mannerheim-risti, II lk.
Vilho Nenonen (oikealta nimeltään Wilho Petter Nenonen, 6. maaliskuuta 1883 Kuopio – 17. helmikuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen, niin Suomen armeijassa kuin Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut tykistönkenraali. Häntä pidetään Suomen tykistön merkittävimpänä kehittäjänä, "isänä".
Nuorena upseerina Nenonen opiskeli arvostetussa Mihailovin tykistöakatemiassa Pietarissa ja osallistui myöhemmin ensimmäiseen maailmansotaan Venäjän joukoissa. Suomen sisällissodassa 1918 eversti Nenonen toimi tykistön tarkastajana valkoisten puolella. Ennen talvisotaa hän kehitti tykistölle tulenjohtokortin, joka huomattavasti helpotti tulenjohtajan toimintaa. Jatkosodassa tuliasemille kehitettiin korjausmuunnin, joka teki osaltaan mahdolliseksi suomalaisten menestyksen Talin–Ihantalan taistelussa.
Varhaisvaiheet

"Pekka ja Amalia Nenoselle on tiistaina 6.3.1883 syntynyt terve asevelvollinen." Tällä enteellisellä tavalla eläinlääkäri Pekka Nenonen ja hänen vaimonsa Amalia ilmoittivat kuopiolaisessa sanomalehdessä esikoisensa Wilho Petterin syntymästä.
13-vuotiaana Vilho Nenonen lähti Haminan Kadettikouluun. Hän kiinnostui tykistöstä ja luki kaiken, minkä aiheesta sai käsiinsä. 18-vuotiaana matemaattisesti lahjakas Nenonen hyväksyttiin opistotasoiseen Mihailin Tykistökouluun Pietariin.
Varhaisvaiheet > Venäjän-Japanin sota

Helmikuussa vuonna 1904 puhkesi Venäjän ja Japanin välinen sota. Aliluutnantti ja puolipatterin päällikkö Nenonen saapui Mantšuriaan elokuussa 1905, juuri ennen rauhan solmimista. Nenonen oli melkein ehtinyt ensimmäiseen sotaansa.
Varhaisvaiheet > Tykistöakatemia

Seuraavana syksynä Nenonen pääsi Mihailin Tykistöakatemiaan, alan kuuluisimpaan opinahjoon. Valmistuttuaan 26-vuotias alikapteeni Nenonen ei halunnut Viaporiin, koska hän Venäjän upseerina joutuisi hankalaan tilanteeseen. Niinpä Nenonen lähti Vladivostokiin komppanianpäälliköksi lokakuussa 1909. Mutta hänen tähtäimessään oli Venäjän keskuskoeampumalaitos Pietarin pohjoispuolella.
Varhaisvaiheet > Koeampumalaitos

Nenosen ensimmäinen tehtävä koeampumalaitoksessa oli laatia ampumataulukot uudelle 76 millimetrin vuorikanuunalle m/1909. Alikapteeni huomasi, että ammuksien lentoradassa käytetty laskentakaava oli huono. Nenonen päätteli, että virhe johtui muun muassa ammuksen muodosta. Nenosen uusi kaava otettiin välittömästi käyttöön.
Varhaisvaiheet > Tykistörykmentin komentaja

Kesällä 1915 Nenonen ylennettiin everstiluutnantiksi ja seuraavan vuoden keväällä hänet määrättiin Tallinnaan tykistörykmentin komentajaksi. 15. maaliskuuta 1917 tsaari Nikolai II luopui valtaistuimestaan ja valta siirtyi väliaikaiselle hallitukselle.
Tallinnan savuavan päävartion kohdalla Nenonen sivuutti pari matruusia, jotka jättivät tervehtimättä. Aina tarkka Nenonen huomautti asiasta. Seurasi mellakka, Nenonen nuijittiin kiväärin perällä tajuttomaksi ja joutui sairaalahoitoon.
Nenonen anoi siirtoa rintamalle. Nenosen patteristo osallistui Väinänlinnan offensiiviin heinäkuussa 1917. Myöhemmin Nenonen siirrettiin etelärintamalle. Nenonen sairastui kuitenkin keltatautiin ja joutui palaamaan Pietariiin.
Marraskuussa 1917 Nenonen lähti asehankintamatkalle Norjaan. Kaupoista ei kuitenkaan tullut mitään bolsevikkivallankaappauksen vuoksi.
Varhaisvaiheet > Suomen hallituksen joukkoihin

Nenonen kutsuttiin ylipäällikkö Mannerheimin joukkoihin Suomeen. Helmikuun alussa Nenosen tykeillä taisteltiin venäläisiä vastaan Oulussa. Hänellä oli käytössään kaksi tykkiä, joista kuitenkin vain toista voitiin käyttää. Kenraali Mannerheim ylensi Nenosen everstiksi ja nimitti hänet ensin Pietarsaaren tykistökoulun johtajaksi ja sitten tykistön tarkastajaksi. Nenosella oli käytössään tällöin 58 tykkiä. Myöhemmin Tampereen valtauksen sotasaalis oli 42 ja Viipurin valtauksen yli 300 tykkiä. Itsenäisen Suomen tykistön peruskalusto oli koossa.
Varhaisvaiheet > Tykistön tarkastaja ja sotaväen päällikkö

Sisällissodan jälkeen Nenonen toimi tykistön tarkastajana, aselajin ylimpänä johtajana, lähes yhtäjaksoisesti vuodesta 1920 vuoteen 1937. Suomen tykistön ensimmäiset ohjesäännöt syntyivät Nenosen luentojen perusteella. Katkoksia olivat puolivuotinen tykistökurssi Ranskassa keväällä 1922 ja Kyösti Kallion hallituksen puolustusministerin tehtävät 1923–1924 sekä toiminta sotaväen päällikkönä 1924–1925. Nenonen joutui eroamaan sotaväen päällikön tehtävistä siksi, että hän antoi julkisen lausunnon ruotsinkielisiä upseereita koskien, jonka tasapuolisuudestaan huolimatta jotkut suomalaismieliset tulkitsivat yleisen edun vastaiseksi.
Tykistön tarkastajana Nenonen piti panssariaselajia turhana ja antoi ymmärtää, että sen voisi lakkauttaa. Tähän suuntaan edettiin muuttamalla hyökkäysvaunurykmentti hyökkäysvaunupataljoonaksi sekä lopulta erilliseksi hyökkäysvaunukomppaniaksi. Jalkaväen tulitukea Nenonen piti tärkeänä tuottamalla maahan kranaatinheittimistön.
Joulukuussa 1919 eversti Nenonen kävi ennen tykistön tarkastajaksi tuloaan Perkjärvellä Karjalankannaksella selvittämässä alueen soveltuvuutta tykistön yhteisten leirien pitopaikaksi. Nenonen esitti tiedustelumatkansa jälkeen, että jo kesällä 1920 olisi pidettävä kenttätykistön yhteinen leiri Perkjärvellä. Esitys hyväksyttiin ja niin alkoivat kenttätykistön leiriharjoitukset Perkjärven ampuma-alueella.
Vilho Nenosen sotilasarvot Suomen puolustusvoimissa
| sotilasarvo | ylennys- vuosi |
| --- | --- |
eversti: 1918
kenraalimajuri: 1923
kenraaliluutnantti: 1930
tykistönkenraali: 1941
Nenonen meni vuonna 1921 naimisiin venäläisen leskirouvan Pelageja (Lina) Perminovan kanssa. Linalla oli aikaisemmasta avioliitosta tytär Irina. Avioliiton tarkoituksena oli auttaa venäläinen aatelisperhe pois Neuvosto-Venäjältä. Perheen saavuttua Suomeen tarjoutui rouva Pelageja Perminova eroamaan Nenosesta, mutta tämä ei suostunut, vaan antoi asian olla.
Talvisota

Talvisodassa Nenonen toimi Asesuunnittelukunnan päällikkönä ja oli komennettuna asehankintamatkalle Yhdysvaltoihin. Talvisota oli Suomen tykistölle opettava kokemus. Virheitä tehtiin ja niistä maksettiin. Suomen tykistö ei usein kyennyt tehtävään, jota Nenonen oli painottanut, eli hyökkäyksen tukemiseen. Ampumaleireillä oli harjoiteltu enemmän sitä mitä osattiin, ampumataitoa.
Vanha ja kirjava kalusto oli ongelma. Suomella oli joulukuun alussa 1939 tasan 444 tykkiä. Vanhin oli mallia 1877 ja uusin 1934. Lisäksi, Nenosen lukuisista aloitteista huolimatta, "maailman kirjavimman tykistön" ampumatarvikehuolto oli täysin retuperällä.
Lähes ainoa ammuslähde oli venäläisten jälkeensä jättämät ammusvarastot. Viikon taistelujen jälkeen piti antaa ankarat määräykset tulen säännöstelemisestä. Joskus kohteeseen ammuttiin vain 4–8 kranaattia. Talvipakkasella sytyttimien toiminta oli epävarmaa.
Teollisuuslaitokset saivat vasta 30. marraskuuta 1939 käskyn valmistaa lisää ammuksia. Talvisodan päättyessä tuotanto oli 2 500 kranaattia ja tarve rintamalla 8 000 laukausta päivässä.
Nenosen asehankintamatka Yhdysvaltoihin oli vaikea. Aseita ei voitu myydä sotaa käyvälle maalle, vaikka Brewster Buffaloita voitiin hankkia. Aseet ja ampumatarvikkeet toimitettiin vasta sodan jälkeen. Joukossa oli 200 kappaletta 75 mm:n kevyttä kenttäkanuunaa ja 32 kappaletta 203 mm:n järeää kenttähaupitsia ampumatarvikkeineen.
Jatkosota

Nenonen nimitettiin jälleen tykistön tarkastajaksi syksyllä 1940. Kun uusi sota syttyi kesäkuussa 1941 armeijalla oli käytössään yli 1 000 tykkiä. Sodan alkupuolella tykkien määrä lisääntyi "kuin itsestään", sillä sotasaalis oli runsasta. Vuoden 1942 kesään mennessä Suomi oli vallannut yli 800 tykkiä. Saksalaisilta ostettiin huomattava määrä Ranskasta vallattuja tykkejä. Lisäksi Tampella valmisti Boforsin lisenssillä 140 nykyaikaista 105 mm:n kenttähaupitsia. Ongelmaksi alkoikin muodostua tykistön kaluston tavaton malli- ja kaliiperikirjavuus, joka hankaloitti mm. ammusten tuotantoa ja jakelua.
Kesän 1944 torjuntataisteluissa tykistö oli laadullisesti ja määrällisesti aivan toisella tasolla kuin kolme vuotta aikaisemmin. Tykistön vahvuus oli 50 000 miestä. Tali-Ihantalan ratkaisutaisteluissa 30. kesäkuuta – 7. heinäkuuta Suomen tykistö keskitti 7 neliökilometrin painopistealueelle jopa 250 tykin tulen. Vastaavia esimerkkejä ei muualta maailmasta ollut.
Ylipäällikkö myönsi Mannerheim-ristin Nenoselle henkilökohtaisesti 8. tammikuuta 1945.
Nenonen anoi eroa virastaan 15. helmikuuta 1947 lähtien.
Kehitystyötä > Korjausmuunnin

Tykistö tarvitsee tulenjohtajan eli henkilön joka näkee maalin sekä ammusten iskemät ja osaa niiden perusteella käskeä tykistölle tarvittavat korjaukset. Nenonen ratkaisi asian kehittämällä Suomen tykistölle liikkuvan tulenjohdon. Jalkaväen hyökätessä vaikeasti liikuteltava tykistö pysyy paikallaan, mutta tulenjohtaja seuraa hyökkäävää osastoa.
Päämaja perusti tykistön upseerien jatkokoulutusta varten 2. helmikuuta 1943 Suvi-Kumsan Ampumakoulun Karhumäen lähelle. Koulun opettaja, silloinen majuri, myöhempi everstiluutnantti Unto Petäjä (s. 30. heinäkuuta 1908 Tampereella, k. 5. heinäkuuta 1994 Helsingissä) kehitti tuliasemille erityisen korjausmuuntimen. Sen avulla tulenjohtaja pystyi johtamaan tarvittaessa useiden kymmenien tuliyksiköiden tulta tietämättä itse niiden sijaintia. Menetelmällä tulta voi johtaa kuka tahansa, jolla oli kompassi ja viestiyhteys tykistökomentajan komentopaikalle.
Petäjä opetti menetelmää oppilailleen ja tarkistutti sen toimivuuden kovapanosammunnoissa. Hänen esimiehensä, Maaselän Ryhmän tykistökomentaja eversti Eino Honko kävi huhtikuun lopulla Päämajassa esittelemässä menetelmää tykistön tarkastajalle kenraali Nenoselle. Tämä kutsui Petäjän itsensä Päämajaan esittelemään keksintöään. Kenraali Nenonen määräsi tykistökäskyllään nro 11, 12. heinäkuuta 1943 korjausmuuntimen otettavaksi käyttöön. 
Samalla keksintö ja sen oikea keksijä julistettiin salaisiksi sodan loppuun saakka. Suomalaiset salasivat korjausmuuntimen myös saksalaisilta kanssasotijoiltaan. Keksintö ei enää ollut salainen Nenosen käskystä 25. huhtikuuta 1945 jälkeen.
Kehitystyötä > Lentokuvaus

Nenonen kehitti 1920- ja 1930-luvulla lentokuvauksen menetelmiä, joilla on ollut vaikutusta myöhemmin kaikkeen kaukokartoitukseen. Tarkka korkeusmittari ja uudenlainen ilmakuvakamera olivat hänen kehittämiskohteinaan.
Vuonna 1927 Nenonen rakensi alkeellisen prototyyppikameran. Vuonna 1928 Asevarikko 1 rakensi prototyypin perusteella kameran, joka sai nimekseen Nenon-kamera m/1928. Seuraavan vuoden Perkjärven testeissä kamera osoittautui vaatimusten mukaiseksi. Nenonen jatkoi kameransa kehittelyä ja vuonna 1929 testien jälkeen saksalainen Zeiss alkoi valmistaa kameraa merkinnällä Nenon RMK HS 15x15. Kameran kehittely jatkui ja vuonna 1932 valmistui Nenon RMK HS 1824/20.
Muuta

Lina Nenonen kuoli helmikuussa 1945. Eläkepäivinään Vilho Nenonen harrasti luontoa ja lukemista. Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtoriksi Nenonen vihittiin vuonna 1950. Vilho Petter Nenonen kuoli kotonaan 17. helmikuuta vuonna 1960. Hänet haudattiin Hietaniemeen valtion kustannuksella.
Tykistön ja kranaatinheittimistön ampumaleirillä Rovajärvellä pidetään joukkojen kesken Nenosen tulenavauskilpailu. Pohjois-Karjalan Prikaatin Aliupseerikoulun kranaatinheitin- sekä tulenjohtolinjan muodostama oppilassektori oli nimetty Osasto Nenoseksi Vilho Nenosen mukaan. Pohjois-Karjalan prikaati on lakkautettu.
Suomen Tykistömuseossa oli esillä Vilho Nenosen historiasta kertova huone, jossa oli myös hänen huonekalujaan ja sotilasvirkapukujaan.
Nykyisin kyseinen huone esineistöineen on osa Museo Militarian perusnäyttelyä Linnankasarmin toisessa kerroksessa.
Vilho Petter Nenonen kutsuttiin sekä Kadettikunnan että Upseeriliiton kunniajäseneksi 6.6.1943
Paul Tiililä

Paul Tiililä vuonna 1968.
Paul Kaarlo Kimmo Tiililä (22. lokakuuta 1931 Viipuri – 12. heinäkuuta 2020 Pälkäne) oli suomalainen kirjailija ja kuvataiteilija.
Elämä

Tiililä työskenteli uransa aikana erilaisissa hallinnollisissa tehtävissä, ennen eläkkeelle jäämistään Nokia Oy:ssä tiedotuksen ja henkilöstöpalvelun osastopäällikkönä. Eläkevuosinaan hän toimi muun muassa Pälkäneen seudun kansalaisopiston italian kielen tuntiopettajana (1989–1994) ja journalistina sekä harrasti aktiivisesti kuvataiteen tekemistä. Vuoteen 1972 saakka hän kirjoitti myös ahkeraan Aamulehteen nimimerkillä G. Perälä, mutta oli ehkä Suomen kaikkien aikojen tuotteliain mielipidekirjoittaja. Hänen kirjoituksiaan on julkaistu vuodesta 1948 alkaen yli 80 eri julkaisussa, myös Italiassa ja Sveitsissä.  Tiililä lahjoitti 2014 koko postitaiteen kokoelmansa – kaikkiaan noin 2 000 teosta – Suomen Postimuseolle.
Taiteilijana hänet kutsuttiin 2003 Venetsian biennaalin Extra50-oheistapahtumaan yhdessä Ilkka-Juhani Takalo-Eskolan kanssa ja 2008 hän osallistui Pekingin olympialaisten viralliseen taidetapahtumaan Olympic Fine Arts 2008 yhdessä taidemaalari Bambu Hellstedtin kanssa.
Hän piti yksityisnäyttelyitä ja oli mukana yhteisnäyttelyissä eri puolilla maailmaa. Paul Tiililä osallistui postitaiteilijana yli 1 000 tapahtumaan ja näyttelyyn.
Hän toimi perustamansa Eurooppalainen Kulttuuriyhdistys ry:n puheenjohtajana 1998–2008 ja oli ns. Pekingin olympiataiteilijoitten kansainvälisen järjestön Olympia Fine Arts Association OFAA:n puheenjohtaja 2008–30.6.2011. Vuonna 2012 hän perusti World Art Games -tapahtuman Suomen osaston (National Committee) ja oli sen puheenjohtaja yhden vuoden.
Tiililä oli Tampereen kaupunginvaltuuston ja sosiaalilautakunnan jäsen 1969–1972. Nokian Kirjeitä-henkilöstölehden päätoimittaja hän oli 1975–1980. Hän kirjoitti myös koko Nokia-konsernia koskevan Henkilöstöpolitiikka-nimisen ohjekirjasen 1975.
Tiililän kuvataiteen teoksia on useissa kokoelmissa, muun muassa Emil Cedercreutzin museo, Harjavalta, 1994, Detroitin Museum of New Art (MONA), 2001. Postimuseo, Helsinki, 2004, Julistemuseo, Lahti, 2007. Hän kuitenkin luonnehti itseään harrastetaiteilijaksi.
Yksityiselämä

Paul Tiililän isoisä oli rehtori Kaarlo Tiililä ja setä dogmatiikan professori Osmo Tiililä. Paul Tiililä asui Pälkäneellä. Hänen vaimonsa Rauni Tiililä on ollut aktiivinen Pälkäneen paikallispolitiikassa.
Julkaisut

Paul Tiililä (toim.): Rehtorin päiväkirjat, Tampereen yhteiskoulun rehtori Kaarlo Tiililän päiväkirjoista 1893–1936 koottua.  Tampereen yhteiskoulun säätiö, 2005.  ISBN 952-91-9149-9
Kaarlo Tiililä: Sieluni sammon sirpaleita, runoja, koonnut Paul Tiililä.  Tampereen yhteiskoulun seniorit, 2009.  ISBN 978-952-92-5170-4
Isänmaa ja äidinkieli, 880-sivuinen teos kouluneuvos Kaarlo Tiililän elämästä, Tiililän suku 2015, ISBN 978-952-93-5645-4 (Liitteenä myöhemmin painettu henkilöhakemisto). Kesällä 2019 hän julkaisi toimintaromaanin "Davosin pakti", 444 sivua, ja elokuussa runokokoelman Trauma sekä lokakuussa kuvitetun katalogin Taidetta 1992-2019 (tekstit englanniksi).
Aiheesta muualla

Haastattelu Helsingin Sanomissa 9.9.2015
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Tiivistelmä

Tiivistelmä (engl. abstract) kokoaa yhteen tekstin sisällön. Esimerkiksi opinnäytetyön, artikkelin tai raportin tapauksessa tiivistelmän tarkoituksena on esittää ytimekkäästi, mistä tekstissä on kyse ja mikä sen sisältö pääasiassa on. Tiivistelmät sijoitetaan tyypillisesti tekstin alkuun.
Tarkoitus

Tiivistelmän tarkoitus on antaa kuva siitä, mitä kirjoituksessa kuvattu työ sisältää, millaisia menetelmiä työn tekemisessä on käytetty ja millaisia tuloksia on saatu, ilman että lukijan tarvitsee tutustua koko tekstiin. Hyvin kirjoitettu tiivistelmä innostaa lukijaa tutkimaan kirjoitusta tarkemmin. Tiivistelmä kirjoitetaan vasta sitten, kun työn kirjallinen osuus on kokonaan valmis. 
Tiivistelmästä tulee yleensä ilmetä ainakin:
Työn aihe
Työn lähtökohdat ja tarkoitus
Käytetyt menetelmät
Tärkeimmät tulokset ja päätelmät niistä.
Tiivistelmät voidaan joskus koota varsinaisista teksteistä erillisiin tiivistelmäjulkaisuihin. Tavallisimmin tiivistelmä liitetään kuitenkin kirjoituksen alkuun heti otsikko-osion jälkeen. Tiivistelmä on muuhun tekstiin verrattuna lyhyt, esimerkiksi artikkelissa yksi tai kaksi tekstikappaletta tai opinnäytteessä korkeintaan yksi sivu. Se kuvaa tehtyä työtä, eikä ole siksi aiheen yleiskuvaus tai johdanto. Siinä ei myöskään esitetä varsinaisia määritelmiä tai käsitteitä, eikä yleensä viitata muihin kirjoituksiin. Yksi pääperiaatteista on, ettei tiivistelmässä ole asiaa, jota ei ole varsinaisessa tekstissä. Toisaalta tiivistelmä on voitava ymmärtää lukematta tekstiä, josta se on laadittu.
Tiivistelmätyypit

Informatiivinen tiivistelmä ennen muuta selostaa tehdyn työn tulokset. Jos varsinainen kirjoitus on katsaus tai esimerkiksi oppikirja, sen yhteyteen voidaan laatia indikatiivinen tiivistelmä. Sellainen on usein sisällysluettelon laajennus, joka kokoaa yhteen kirjoituksessa käsitellyt asiat. Indikatiivisen tiivistelmän tunnistaa indikatiivisista verbeistä, kuten kertoa, esitellä, kuvata ja tarkastella. Informatiivisessa tiivistelmässä sellaisia ei puolestaan käytetä.
Laatiminen

Koska tiivistelmän tärkein tavoite on kertoa tehdyn työn päätulokset ja johtopäätökset, erilaiset johdattelut ja todistelut asiaan jätetään varsinaiseen tekstiin. Sama koskee myös laajempaa lähtökohtien ja vaihtoehtojen pohdintaa. Tiivistelmä sisältää kuitenkin usein lyhyen yhteenvedon työn tekemisestä ja se kirjoitetaan kuten muukin teksti eli kokonaisia virkkeitä käyttäen. Tiivistelmää edeltää varsinkin opinnäytteissä usein määrämuotoinen teksti julkaisun bibliografisista tiedoista ja sen jälkeen on lista työn asiasanoista. Joskus sama tiivistelmä esitetään useammalla eri kielellä. Monissa julkaisuissa on myös erillinen lomakemuotoinen tiivistelmäsivu, usein vasta tekstin jälkeen tai liitteenä, johon julkaisutiedot ja tiivistelmäteksti kootaan.
Aiheesta muualla

Tiivistelmän merkitystä ja laatimista käsitellään erilaisissa opinnäytteiden ja muiden julkaisujen laatimisohjeissa ja -oppaissa sekä tutkimusmenetelmäkirjallisuudessa, kuten seuraavat:
Tirronen, K., Rautanen, T., Ukskoski, L. 1998. Tutkijan julkaisuopas. Valtion teknillinen tutkimuskeskus (VTT), Espoo. ISBN 951-38-4611-3
Tutkielmaopas[vanhentunut linkki], Turun yliopisto (Viitattu 13.12.2008, kuollut)
Hirsjärvi, S., Remes, P. Sajavaara, P. 2008. Tutki ja kirjoita. Kustantaja: Tammi, Helsinki. 448 s. ISBN 9512656353
Tietosuojavastaava

Tietosuojavastaava on erityisasiantuntija, jonka tehtävä on toimia ensisijaisesti rekisterinpitäjän tukena ja auttaa rekisterinpitäjää lakisääteisten velvoitteiden toteuttamisessa. Tietosuojavastaavan tehtäviin kuuluu myös asiantuntija-avun antaminen sekä organisaation henkilöstölle että organisaation johdolle tietosuojaan liittyvissä kysymyksissä. Tietosuojavastaavan tulee myös toimia organisaatiossa henkilötietojen käsittelyä valvovana tahona sekä yhdyssiteenä valvontaviranomaisiin, kuten tietosuojavaltuutettuun.
Lainsäädäntö

EU:n yleisen tietosuoja-asetuksen mukaan organisaation on nimettävä tietosuojavastaava, jos se käsittelee arkaluontoisia tietoja laajassa mittakaavassa, harjoittaa laajamittaista ja säännöllistä ihmisten seurantaa tai toimii julkishallinnossa. Nimeämisvelvollisuus ei koske tuomioistuimia.
Tehtävät

Tietosuojavastaavan tehtävät on määritetty EU:n yleisessä tietosuoja-asetuksessa. Hänen tehtäviinsä kuuluu muun muassa antaa neuvoja rekisterinpitäjälle tai henkilötietojen käsittelijälle tietosuojasäännösten velvoitteista sekä seurata, että organisaatio noudattaa tietosuoja-asetusta sekä muita tietosuojasäännöksiä. Tietosuojavastaava toimii tietosuojavaltuutetun yhteyshenkilönä organisaatiossa.
Asema ja vaatimukset

Menestyksekäs suoriutuminen tietosuojavastaavan tehtävistä edellyttää kykyä ja valtuuksia itsenäiseen työskentelyyn sekä kattavaa tuntemusta organisaation tietojenkäsittelyyn liittyvistä käytännöistä ja määräyksistä. Esimerkiksi sosiaali- ja terveydenhuollon organisaatioissa tämä edellyttää sovellettavan lainsäädännön, ohjeiden ja määräysten tuntemista. Jotta tietosuojavastaavalla olisi todelliset mahdollisuudet päästä vaikuttamaan organisaation tietosuojan tilaan, on hänellä oltava suora yhteys organisaation ylimpään johtoon.
Tietosuojavastaavan koulutuksesta tai ammattinimikkeestä ei aseteta nimenomaisia vaatimuksia. Hänellä tulee kuitenkin olla riittävä tietotaito kuvatuista työtehtävistä suoriutumiseen sekä oman erityisammattitaitonsa kehittämiseen.
Tietosuojavastaavan tulee noudattaa salassapitosäännöksiä, kuten vaitiolovelvollisuus, joista säädetään mm. Suomen perustuslaissa (731/1999, 10 §) sekä viranomaisten osalta tarkemmin julkisuuslaissa (621/1999, 24§).
Kirjallisuutta

Andreasson, Ari – Koivisto, Juha – Ylipartanen, Arto: Tietosuojavastaavan käsikirja 2.  Helsinki:  Tietosanoma, 2014.  ISBN 978-951-885-379-7
Andreasson, Ari - Koivisto, Juha - Ylipartanen, Arto: Tietosuojakäsikirja johdolle; 2. Uudistettu laitos. Tallinna: Tietosanoma, 2016. ISBN 978-951-885-404-6.
Andreasson, Ari - Riikonen, Jaana - Ylipartanen, Arto: Osaava tietosuojavastaava ja EU:n yleinen tietosuoja-asetus. Tallinna: Tietosanoma, 2019. ISBN 978-951-885-451-0.
Aiheesta muualla

https://opitietosuojaa.fi/index.php/fi/aloitus/tietosuojavastaava
Veikko Neuvonen

Veikko Neuvonen antaa viimeisiä ohjeita Luontoillan nauhoituksessa Käpylän siirtolapuutarhassa elokuussa 2000.
Veikko Martti Evert Neuvonen (s. 25. joulukuuta 1944 Lahti) on entinen Yleisradion luontotoimittaja. Hän kehitti Luontoilta-ohjelman ja oli sen alkuperäinen juontaja vuosina 1975–2007. Lisäksi hän on tehnyt useita muita TV- ja radio-ohjelmia ja kirjoittanut luontoaiheisia kirjoja. Työstään hän on saanut muun muassa tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon ja Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon. Koulutukseltaan Neuvonen on biologi; hän suoritti filosofian maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1971.
Aiheesta muualla

Kodin Pellervo: Luonnolleen uskollinen – artikkeli Neuvosesta vuodelta 2005
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Tiina menee naimisiin

| ”Tiina menee naimisiin” SIG |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Matkalla maineeseen
 Äänitetty : kevät 1980
 Julkaistu: kesä 1980
 Formaatti: 7"-vinyyli
 Tuottaja(t): Gösta Sundqvist
 Tyylilaji: Suomirock
 Levy-yhtiö: Johanna (JHNS 120)
SIG-yhtyeen muut singlet
|   | ”Tiina menee naimisiin” 1980 | ”Marianne” 1980 |
”Tiina menee naimisiin” on suomalaisen popyhtye SIG:n kappale ja esikoissingle. Se  julkaistiin Johanna Kustannuksen kautta kesällä 1980. Singlen tuottajana toimi Gösta Sundqvist. ”Tiina menee naimisiin” ja singlen toinen puoli ”Viipuri-pop” olivat myös mukana SIG:n esikoisalbumilla Matkalla maineeseen.
Singlellä kappaleen tekijätiedoiksi kerrotaan Inkinen ja SIG. ”Tiina menee naimisiin” on myös useimmilla SIG:n kokoelmalevyillä.
”Tiina menee naimisiin” on SIG:n tunnetuimipia kappaleita ja sen ovat levyttäneet SIG:n lisäksi Jukka Kotialho, Hannu Takala, Pikkis, Satu Itkonen ja Kristiina Wheeler. ”Viipuri-popin” on levyttänyt SIG:n ohella Luonteri Surf.