Suomen moottoritieverkko
Historia

Suomen ensimmäisen moottoritiemäisen väylän, Helsingin Itäisen moottoritien (osa nykyistä Itäväylää), rakentaminen aloitettiin vuonna 1950 Kulosaaren sillalla.  Silta ja osuus Kulosaaren läpi Herttoniemeen saakka avattiin vuonna 1957 ja lyhyt osuus Herttoniemen kohdalla valmistui vuonna 1962.  Tie on moottoritien tapainen (eritasoliittymät, toisistaan erotetut ajoradat), muttei kuitenkaan täytä kokonaan nykyisiä moottoritielle asetettuja laatuvaatimuksia (tiellä on bussipysäkkejä, kiihdytyskaistat hyvin lyhyitä, jne).
Suomen ensimmäistä varsinaista moottoritietä, Tarvontietä (nyk. Turunväylä), alettiin rakentaa vuonna 1956 Helsingin Munkkiniemen ja Espoon Gumbölen välille. Tie otettiin käyttöön vuonna 1962. Seuraavien kymmenen vuoden aikana Suomeen rakennettiin runsaasti lyhyitä moottoritieosuuksia suurimpien kaupunkien, varsinkin Helsingin läheisyyteen. Näiden ensimmäisten moottoriteiden tarkoituksena oli purkaa kaupunkien ulosmenoväylien ruuhkia.
Järjestyksessä seuraavat moottoritiet valmistuivat vuonna 1963 valtatielle 8 Turusta Raisioon sekä 1964 Hämeenlinnan ohikulku valtatielle 3. Vuonna 1967 valmistui 14 kilometriä pitkä moottoritieosuus valtatie 9:lle Turun ja Liedon välille, ja 1968 valmistui moottoritieksi Lempääläntie Tampereelta Lempäälän Kuljuun. Pääkaupunkiseudulla Lahdenväylä valmistui ensin vuonna 1967 Vanhastakaupungista Viikkiin, josta sitä jatkettiin Tattariharjuun 1971 ja Järvenpäähän 1974. Porvoonväylän ensimmäinen osuus valmistui vuonna 1972. Vuonna 1973 valmistui kahdeksan kilometrin pituinen moottoritie Tampereen Pispalasta Nokialle.
Vuosina 1965–1973 toteutetut Etelä-Suomen moottoritiehankkeet rahoitettiin Maailmanpankin kolmella, vuosina 1964, 1967 ja 1971 myöntämällä suurella lainalla. Kyseisillä lainoilla toteutettiin myös tieverkon kestopäällystystöitä ja TVH:n konehankintoja. Moottoriteiden rakentaminen suoritettiin Maailmanpankin asettamien ehtojen mukaisesti laajamittaisina kokonaisurakoina, jolloin suunnittelu ja urakoitsijat valittiin kansainvälisen tarjouskilpailun perusteella. Maailmanpankin lainoilla rahoitettujen tiehankkeiden suunnittelua ja toteutusta valvoi vuosina 1964–1968 toiminut MALA-projektiorganisaatio. MALA:lle kuuluivat työkohteiden valinta, lainaneuvottelut, suunnittelijoiden ja urakoitsijoiden valinta ja valvonta sekä ulkopuolisten asiantuntijoiden ja konsulttien käyttö. MALA jakautui suunnittelu- ja rakennusjaostoihin ja sen palveluksessa työskenteli sen toiminta-aikana 30 henkilöä, minkä lisäksi ”kentällä” hankkeiden parissa oli satoja henkilöitä. Kaikki MALA:n asiakirjat laadittiin englanniksi.
Nykyiseen verrattuna moottoritiet linjattiin yleensä kulkemaan huomattavan läheltä kaupungin keskustaa. 1960-luvun aikana rakennettiin kolme keskustoja sivuavaa osuutta; Hämeenlinnassa valtatie 3 rakennettiin kulkemaan moottoritienä keskustan halki, samoin kuin valtatie 7 Karhulan keskustaan nykyisessä Kotkassa sekä moottoritiemäinen, mutta ei täysin nykyisiä moottoritien standardeja täyttävä Rovaniemen läpikulku valtatiellä 4.
Myös Jyväskylässä ja Tampereella suunniteltiin moottoritietä aivan keskustan tuntumaan. Jyväskylässä tie olisi alkanut Keljosta, kulkenut Hippoksen ja yliopiston välistä, Harjun takaa ja Rajakatua pitkin Taulumäelle. Suunnitellusta tiestä ehdittiin toteuttaa 1,8 kilometriä pitkä osuus keskustan eteläpuolelle. Suunnitelmien muututtua tie on muutettu luokitukseltaan tavalliseksi tieksi ja on nykyiseltä nimeltään Länsi-Päijänteentie, ollen Suomen ainoa lakkautettu moottoritie. Tampereella keskustan halkaiseva tie olisi kulkenut Ratinasta Lielahteen. Pyynikkiin olisi rakennettu tunneli ja Pispalan maasto tasattu maastoleikkauksella.
Helsingissä suunniteltiin 1960- ja 1970-luvuilla moottoritietä Länsiväylältä Ruoholahdesta keskustan läpi Itäväylälle Sörnäisiin. Se olisi kulkenut satamaradan kuilussa Ruoholahdesta Eduskuntatalolle asti ja jatkunut Mannerheimintien itäpuolella Kaisaniemen puiston läpi Pohjoisrantaan ja edelleen Sörnäisten rantatietä pitkin Itäväylälle saakka. Lisäksi suunniteltiin rautatien viereen moottoritietä, Vapaudenkatua, Helsingin keskustasta Pasilaan. Suunnitelmista esitettiin monia muunnelmia, joista monet olisivat edellyttäneet useiden historiallisten rakennusten purkamista. Eräiden myöhempien suunnitelmien mukaan keskustan läpi johtava moottoritie rakennettaisiin kokonaisuudessaan maanalaiseksi tunneliksi. Suunnitelmien mukaan myös muun muassa Pohjoisranta olisi ollut moottoritietasoinen, ja nykyisen Mallaskadun tunnelin oli tarkoitus olla Hietalahden rantaa pitkin kulkevan Länsiväylän haaran eteläinen ramppi. Ensimmäisen kerran moottoriteitä ehdotettiin Helsingin kantakaupungin alueelle jo Kråkströmin-Lindegrenin suunnitelmassa 1954.
Vuoden 1973 lopussa Suomessa oli moottoritietä 169 kilometriä, josta 64 prosenttia oli pääkaupunkiseudulla, 12 prosenttia Tampereen seudulla ja 11 prosenttia Turun ympäristössä.
Ensimmäisen öljykriisin seurauksena moottoriteiden rakentaminen väheni huomattavasti, mutta kriisin vaikutukset näkyivät Suomessa jonkin verran muita Euroopan valtioita myöhemmin; esimerkiksi Sipoon Massbyn ja Porvoon välinen 23 kilometrin pituinen moottoritie valmistui 1979. Myös monia moottoritiemäisiä eritasoliittymin varustettuja väyliä rakennettiin suurimmissa kaupungeissa, näistä mainittakoon Hämeenlinnanväylä Haagasta Kehä III:lle pääkaupunkiseudulla 1975–1977 sekä Hervannan valtaväylä Tampereella. Vihreät moottoriteiden liikennemerkit otettiin käyttöön vuonna 1982. 1980-luvun lopulla ruvettiin uusien talousnäkymien pohjalta suunnittelemaan uusia moottoriteitä jälleen suurella mittakaavalla, ja 1990-luvulle tultaessa alettiin rakentaa pitempiä moottoritieosuuksia.
Pahoin ruuhkautuneen valtatien 3 vaiheittainen muuttaminen moottoritieksi alkoi Vantaankosken ja Keimolan välillä vuonna 1985, ja moottoritie Helsingistä Hämeenlinnaan oli valmis vuonna 1992. Kyseessä oli Suomen ensimmäinen ”maaseutumoottoritie”, joka yhdisti kaksi kaupunkikeskusta eikä ollut pelkkä yhden kaupungin ohitus- tai lähestymistie. Tielle tehtiin myös Suomen ensimmäiset nimenomaan moottoritietä varten suunnitellut liikenteen palvelualueet, Vantaan Keimolanportti ja Janakkalan Linnatuuli. Hämeenlinnan ja Lempäälän välinen moottoritieosuus rakennettiin tien linjauksesta käytyjen kiistojen jälkeen vuosina 1996–2000.
Lahdenväylän (valtatie 4) moottoritieosuutta jatkettiin Järvenpäästä ensin Lahteen ja myöhemmin Heinolaan saakka vuonna 2005. Järvenpään ja Lahden Joutjärven välisen moottoritien vuonna 1997 aloitettu rakennushanke oli ensimmäinen Tielaitoksen yksityisellä rahoituksella niin kutsuttuna jälkirahoitushankkeena teettämä tiehanke. Urakkakilpailun voitti Tieyhtiö Nelostie Oy, jonka osakkaat olivat ruotsalainen Skanska Ab ja sen suomalainen tytäryhtiö Skanska Oy sekä Insinööritoimisto Tekra Oy. Tampereen kehätie parannettiin kokonaan moottoritieksi vuonna 2008 ja Joensuun kehätie vuonna 2013. Turun ja Vaalimaan välisen E18-tien osuudet valtateillä 1 ja 7 rakennettiin vaiheittain moottoritieksi vuoteen 2018 mennessä. E18-tien Kehä III:lla sekä Turun kehätiellä kulkevia osuuksia ei tulla viitoittamaan moottoriteiksi, vaikka ne tullaan kaikilta osiltaan parantamaan moottoritietasoisiksi. Viimeksi valmistuneisiin moottoriteihin lukeutuvat valtatie 7 Haminasta Vaalimaalle (2018), valtatie 4 Kellon ja Kiiminkijoen välillä (2019), valtatie 12 Hollolan ja Lahden välillä (2020) ja valtatie 4 Jyväskylän Kirrin ja Vehniän välillä (2021).
Artikkelin lopussa olevassa taulukossa on lueteltu Suomen moottoritieosuudet valmistumisvuoden mukaan.