stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sitadelli
Sitadellin merkitys

Sitadellien ensisijainen tehtävä oli logistinen; sen oli määrä turvata kaikki tarvittava puolustajille pitkäaikaista piiritystä silmällä pitäen, kuten majoitustilat sekä ruoka- ja asevarastot. Niissä oli myös pajoja aseiden rakentamiseksi ja huoltamiseksi, sekä tiloja hevosille ja karjaeläimille ja varastoja niiden rehulle. Ne myös toimivat huoltopisteinä ja talviasumuksina marssiville armeijoille. Ne olivat hallinnollisia keskuksia, joista käsin kerättiin veroja lähialueilta.
Sitadellien toinen rooli oli sotilaallinen. Ne tarjosivat vetäytymisaseman sotilaille, jotka saattoivat jatkaa puolustautumista siinäkin tilanteessa, kun ympäröivä kaupunki oli vallattu tai antautunut viholliselle. Niiden tornit oli rakennettu korkeiksi ja muurit paksuiksi, ja usein niitä ympyröi vallihauta. Massiivisen koon ja harkittujen puolustusrakenteiden ansiosta ne kävivät olemassaolollaan psykologista sodankäyntiä, jonka tarkoitus oli saada kaupunki linnoituksineen näyttämään vähemmän houkuttelevalta valloituksen kohteelta. Jos kaupunkia piiritettiin, ylimys varuskuntineen saattoi sitadellista käsin myös painostaa kaupunkilaisia jatkamaan piiritystaistelua antautumisen sijaan.
Kolmas tehtävä oli poliittinen. Aikana jolloin kaupunkien rakennukset olivat yleensä matalia, sitadellit puolestaan olivat hyvin massiivisia ja korkeita ja kohosivat kaupungin ylle. Näin niiden olemassaolon tarkoitus oli myös muistuttaa kaupunkilaisia heidän alamaisuudestaan ja siitä kenellä valta oli. Ne olivat osa omistajansa väkivaltakoneistoa, jolla sitadellin omistaja piti vallassaan kaupunkilaisia ja alueen asukkaita.
Kaupunkien asukkaille sitadellien rakentaminen merkitsi taakkaa, sillä yleensä niiden rakentamiseen ja ylläpitoon tarvittu omaisuus kerättiin veroina kaupunkilaisilta ja alueen maalaisväestöltä. Seudun asukkaat joutuivat usein kustantamaan myös sen varuskunnan ylläpidon. Sitadellien varuskunnat tukahduttivat usein asukkaiden kapinat ja mielenilmaukset väkivaltaisesti. Näistä syistä ne olivat usein kaupunkilaisten vihaamia ja halveksumia. Osa sitadelleista, kuten esimerkiksi Pariisin Bastilji ja Utrechtin Vredenburg vallattiin ja tuhottiin kaupunkilaisten toimesta. Joissakin tapauksissa heti, kun valloittajan ja kaupunkilaisten välit olivat ehtineet parantua, kaupunkilaisten muodostama valtuuskunta ehdotti valtaajalle sitadellin purkamista tai ainakin varuskunnan kustantamisen siirtämistä esimerkiksi valloittajalle itselleen.
Sitadellien puolustaminen ruutiaseiden aikana

1200-luvulta lähtien ruutiaseiden mukaantulo taistelukentille ja piirityksiin asetti sitadellien ja muiden linnoitusjärjestelmien puolustuskyvylle haasteen, mutta ne säilyttivät asemansa vielä vuosisatojen ajan. Varhaiset tykit ja mörssärit olivat hyvin kalliita ja vaikeita kuljettaa, joten ne olivat alkuun hyvin harvinaisia. Sitadelleja paranneltiin kestämään paremmin tykkien edustamaa tuhovoimaa muokkaamalla olemassa olevia rakenteita. Muureja vahvennettiin lisäämällä niihin useita metrejä paksuutta. Nelikulmion muotoisten tornien tasaiset sivut olivat haavoittuvia maaleja tykkitulelle, joten niitä purettiin ja niiden tilalle rakennettiin ympyrän muotoisia torneja, joista tykinkuula todennäköisemmin kimposi tehden vähemmän vahinkoa.
Maavallitusten käyttö osoittautui kustannustehokkaaksi keinoksi parantaa puolustusta. Ne rakennettiin lisäämällä maata tyhjään tilaan, joka jätettiin vanhan muurin lähelle rakennetun uuden muurin väliin. Maavallitukset saattoivat olla hyvin leveitä, jolloin niille oli mahdollista sijoittaa omia tykkejä. Sitadellien korkeat tornit olivat puolestaan houkutteleva kohde piirittäjän tykistölle. Tornien korkeutta alettiin madaltaa samalle tasolle muurien ja maavallitusten kanssa. 1500-luvulla Italiassa alkoi bastionijärjestelmän kehitys. Bastionilinnakkeiden tähtimäinen rakennelma, joka oli suunniteltu sietämään hyvin tykkitulta ja estämään kuolleiden kulmien syntymisen puolustuksessa, tuli malliksi myös tuleville sitadelleille. Niitä rakensivat eri puolille Eurooppaa erityisesti italialaiset arkkitehdit ja insinöörit.
Historiallisia sitadelleja

Keisari Kaarle V liitti Utrechtin Pyhän saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan 1528. Suojellakseen varuskuntaansa vihamieliseltä Gelren herttualta ja vahvistaakseen valtaansa alueella hän rakennutti kaupunkiin Vredenburgin sitadellin, joka valmistui 1532. Kahdeksankymmenvuotinen sota sota syttyi 1568. Linnoitusta käytettiin Flanderin armeijan tukikohtana sotilastoimille hollantilaisia kalvinisteja vastaan. Varuskunnan espanjalaiset palkkasoturit käyttäytyivät röyhkeästi ja huonosti kaupunkilaisia kohtaan. Tilanne vaikeutui Gentin rauhoittamissopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Sopimuksen mukaan ulkomaisia joukkoja alettiin poistaa Alankomaiden provinsseista. Kaupunkilaiset pelkäsivät, että Utrechtissa tapahtuisi kuten Antwerpenissa 1576, jolloin Antwerpenin sitadellin espanjalainen varuskunta oli ryöstänyt ja tuhonnut kaupunkia kolmen päivän ajan. Vuoden lopulla Vredenburgin varuskunta ja utrechtilaisten muodostama vapaaehtoiskaarti ajautuivat kahinoimaan keskenään. Tilanne kärjistyi joulukuussa, kun linnoituksen tykit alkoivat tulittaa sitä ympäröivää kaupunkia. Filip II veti varuskuntansa pois helmikuussa 1577, jonka jälkeen kaupunkilaiset vaativat sitadellin purkamista. Kaupunginjohto ei tähän suostunut, joten 2. toukokuuta joukko kaupunkilaisia tunkeutui sitadelliin ja alkoi purkaa sitä oma-aloitteisesti. Tarinan mukaan heitä johti porvarisnainen Trijn van Leemput, joka antoi merkin muille utrechtilaisille irrottamalla linnoituksesta tiiliä. Samana vuonna myös Gentissä alettiin purkaa sen sitadellia, joskin gentiläiset olivat hakeneet tähän valtiolta luvan.
1300-luvulla rakennettu Bastilji oli Ranskan vallankumouksen ajan pariisilaisille vihatun monarkian symboli. Linna oli alun perin tarkoitettu osaksi Pariisin puolustusta ja sen rakentamisen tilanneen kuninkaan Kaarle V:n pakopaikaksi hätätilanteissa, mutta se oli toiminut pitkään vankilana. Vallankumoukselliset ottivat linnan haltuunsa 14. heinäkuuta 1789 ja sen purkaminen aloitettiin jo seuraavana päivänä. Paikalle perustettiin aukio, Place de la Bastille.
Venäjällä sitadelleja kutsutaan linnoitusta tarkoittavalla nimellä kreml. Sana kreml yhdistetään usein Moskovan Kremliin, joka on Venäjän sitadelleista tunnetuin. Kuitenkin useisiin kaupunkeihin ja asutuskeskuksiin eri puolilla Venäjää rakennettiin kaupunkilinnoituksia ja linnoitettuja keskustoja, joita nimitettiin yleisesti kremleiksi. Osa historiallisista kremleistä on hävinnyt kaupunkirakentamisen tieltä, mutta joitakin hyvin säilyneitä on jäljellä Moskovan lisäksi muun muassa Smolenskissa, Jaroslavlissa ja Nižni Novgorodissa.
Historialliset sitadellit ovat nykyään suosittuja nähtävyyksiä, ja osa niistä on liitetty Unescon maailmanperintöluetteloon. Näitä ovat esimerkiksi Hồ-dynastian linnoitus Vietnamissa, Erbilin sitadelli Irakissa ja Derbentin sitadelli Dagestanissa Venäjällä.
Kuvagalleria

Näkymä Heratin sitadelista kaupunkiin. Herat, Afganistan.
Ristiretkien aikaan rakennettu Raymond de Saint-Gillesin sitadelli Tripolissa, Libanonissa.
Jyrkänteen päälle rakennettu Dinantin sitadelli Belgiassa.
Budan sitadelli, ”Citadella” Budapestissa, Unkarissa.
Calvin sitadelli Calvissa, Korsikassa.
Spandaun sitadelli Spandaun esikaupunkialueella Berliinissä.
Ilmakuva Oradean sitadellista Oradeassa, Romaniassa.
Kreml Moskovassa.
Kastellet Kööpenhaminassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sitadelli Wikimedia Commonsissa
Aleppon sitadelli on osa Aleppon historiallista keskustaa, joka on UNESCON maailmanperintökohde.
Făgărașin sitadelli Romaniassa. Korkean paikan puutetta saatettiin kompensoida leventämällä ympäröiviä vallihautoja.
Antwerpenin sitadelli vuonna 1572. Sitadelli edustaa varhaista bastionijärjestelmälle tyypillistä linnoitusmallia.
Jori Sivonen

| Jori Sivonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jorma Sakari Sivonen
Syntynyt: 11. huhtikuuta 1948 Juankoski
Kuollut: 3. heinäkuuta 2019 (71 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  säveltäjä, tuottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Onni Outava 
Tyylilajit:  iskelmä
Soittimet:  piano, kitara ja syntetisaattori 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jorma Sakari (Jori) Sivonen  (11. huhtikuuta 1948 Juankoski – 3. heinäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, muusikko ja tuottaja, joka osallistui 1970-luvulta alkaen vahvasti suomalaisen iskelmämusiikin tekemiseen.
Koulutus

Jori Sivonen sai ensimmäiset kosketuksensa musiikkiin kotiseudullaan Juankoskella, jossa toimi Kymi-yhtiön tukema tehtaan soittokunta. Jo poikavuosinaan hän pääsi soitto-oppilaaksi, ja hänen ensimmäinen soittimensa oli alttotorvi. Sivosen suuri haave toteutui, kun hän sai 12-vuotiaana oman kitaran. Hän opiskeli kitaransoittoa itsenäisesti Ivan Putilinin Kitarakoulu-oppikirjan avulla, ja hänen tuolloinen esikuvansa oli Heikki Laurila. Innostuttuaan rautalankamusiikista Sivonen osti sähkökitaran.
Muutettuaan Helsinkiin ja suoritettuaan asevelvollisuutensa Jori Sivonen opiskeli Sibelius-Akatemiassa kontrabasson soittoa ja soitti muun muassa Radion sinfoniaorkesterissa ja Helsingin kaupunginorkesterissa. Opiskeluaikoinaan hän siirtyi studio- ja keikkamuusikoksi, sekä alkoi toimia freelance-kapellimestarina levy-yhtiöille. 1960-luvun lopulla Sivonen oli mukana muun muassa Carolan ja Tapani Kansan taustayhtyeissä. Syksyllä 1967 hänen kokoamansa yhtye pääsi soittamaan Finnpartner-alukselle, joka liikennöi aluksi Helsingin ja Saksan Travemünden välillä ja seuraavan talven ajan Länsi-Afrikan risteilyillä.
Tuotanto

Sivosen säveltämiä iskelmiä ovat esimerkiksi Paula Koivuniemen levyttämät ”Aikaan sinikellojen”, ”Sheikki tai Don” ja ”Sua vasten aina painautuisin”, Lea Lavenin ”Ei oo, ei tuu” (vuoden 1979 Syksyn sävel -kilpailun voittokappale), Kake Randelinin ”Avaa hakas” ja ”Et itkeä saa”, Frederikin ”Titanic”, Solistiyhtye Suomen ”Mahtava peräsin ja pulleat purjeet”, Anne Mattilan ”Asfalttiviidakko” ja ”Enkeleitä onko heitä” sekä Marco Lundbergin ”Tunteen lukkojen taa”. Vuonna 1985 Sivonen voitti Syksyn sävel -kilpailun kappaleellaan ”Luoksesi jään”, jonka saksofonisoolon soitti Pentti Lasanen. Kyseessä oli ensimmäinen kilpailun voittanut instrumentaalikappale. Kolmannen kerran Sivonen voitti Syksyn sävelen vuonna 2000 Vexi Salmen sanoittamalla ja Antti Huovilan laulamalla kappaleella ”Vaskikellot”. Neljäs Syksyn sävel -voitto tuli vuonna 2001 Sivosen säveltämällä, Salmen sanoittamalla ja Janne Tulkin esittämällä kappaleella ”Yksinäinen pitkä tie”.
Sivonen sävelsi myös mainosmusiikkia. Tunnetuimpiin mainoskappaleisiin kuuluu yhteistyössä Juha Björnisen kanssa tuotettu Volvo-automerkin TV-mainosteema vuodelta 1983, jota edelleenkin käytetään.
Laulaja Meiju Suvas on kertonut Sivosen vaikuttaneen ratkaisevasti hänen uransa alkamiseen. Finnlevyyn lähetetyn demonauhan perusteella Sivonen pyysi Suvaksen taustalaulajaksi Frederikin Suomen vuoden 1981 euroviisukarsinnassa esittämään kappaleeseen ”Titanic”. Kappale sijoittui karsinnan seitsemänneksi, ja Eurovision laulukilpailuun lähetettiin Riki Sorsan laulama ”Reggae OK”. Tämän jälkeen Frederik pyysi Suvaksen mukaan seuraavalle kesäkiertueelleen.
Sivonen on käyttänyt myös salanimeä Onni Outava.
Yksityiselämä

Sivosen perheeseen kuuluivat vaimo, tytär (Jenni Sivonen) ja poika. Sivonen kuoli 3. heinäkuuta 2019 aamuyöllä Helsingissä Laakson sairaalassa, jossa hän oli ollut keuhkokuumeen takia. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Aiheesta muualla

Jori Sivosen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jori Sivosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Bror Sjöberg

Bror Albert Sjöberg (2. huhtikuuta 1895 Viipuri – 4. helmikuuta 1927) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Sjöbergin vanhemmat olivat liikemies Bror Wilhelm Sjöberg ja Alexandra Matilda Alhstrand. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Rauha Sigrid Johanssonin kanssa. Hän kävi kuusi luokkaa Viipurin ruotsalaista klassillista lyseota.
Jääkärikausi

Sjöberg työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 30. syyskuuta 1915selvennä, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan vartio-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Sjöberg saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi 15. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin maaliskuussa joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan. Hänet määrättiin 23. huhtikuuta 1918 alkaen pataljoonan adjutantiksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sjöberg palveli sisällissodan jälkeen adjutanttina 5. Jääkärirykmentin 2. Jääkäripataljoonassa, josta hänet komennettiin 2. heinäkuuta 1918 alkaen Helsinkiin opettajaksi tiedonantoaliupseerikursseille. Jääkärirykmentistä hänet siirrettiin 18. elokuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 2. Divisioonan tiedonantovälineosastoon ja 2. helmikuuta 1921 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Kenttälennätinpataljoonaan. Sjöberg erosi armeijasta 20. kesäkuuta 1921 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 15. marraskuuta 1921 alkaen. Hänet sijoitettiin suojeluskunnissa päälliköksi Turun suojeluskuntapiirin Paimion alueelle. Suojeluskunnista hän erosi 1. heinäkuuta 1922 ja työskenteli sen jälkeen kauppamatkustajana. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. helmikuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Sergei Lukjanenko

Sergei Lukjanenko vuonna 2011.
Sergei Vasiljevitš Lukjanenko (ven. Сергей Васильевич Лукьяненко; s. 11. huhtikuuta 1968 Karatau (nyk. Qarataw), Kazahstanin SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen fantasia- ja tieteiskirjailija, koulutukseltaan psykoterapeutti. Hänet tunnetaan toiminnantäyteisistä juonirakenteista ja moraalisesta pohdiskelusta. Lukjanenko on ollut tuottelias ja suosittu kirjailija, joka on julkaissut vuosittain 1–2 kirjaa. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu kuusiosainen Yöpartio-romaanisarja (1998–2012), josta on tehty kaksi elokuvaa (Night Watch – yövahti ja Day Watch). Lukjanenko käsikirjoitti elokuvat yhdessä ohjaaja Timur Bekmambetovin kanssa. Lukjanenkon teoksista on suomennettu Yöpartio-sarjan viisi ensimmäistä osaa. Lukjanenkon (yhdessä toisen kirjoittajan kanssa) kirjoittamaan tieteisfantasiakirjaan perustuu myös tietokonepeli A Farewell to Dragons, perinteinen roolipeli.
Elämä

Lukjanenko syntyi Kazahstanin sosialistisessa neuvostotasavallassa. Hänen isänsä on venäläis-ukrainalainen ja äitinsä tataari. Hän opiskeli psykoterapiaa Alma-Atassa ja aikoi erikoistua lastenpsykiatriaan, mutta Neuvostoliiton romahdettua lääkäreiden palkat laskivat ja hän alkoi elättää perhettään kirjoittamalla. 1990-luvun puoleenväliin tultaessa hänen kirjansa alkoivat saavuttaa suosiota, ja hän muutti Moskovaan. Hänen puolisonsa Sonja Lukjanenka on lapsipsykologi, ja heillä on kaksi lasta.
Vasta Night Watch – yövahti -elokuvan suosion vaikutuksesta Lukjanenkon kirjoja alettiin kääntää muun muassa englanniksi.
Lukjanenko itse mainitsee tärkeimmiksi esikuvikseen Robert A. Heinleinin, Strugatskin veljekset ja Vladislav Krapivinin. Hän on saanut useita fantasiakirjallisuuspalkintoja sekä kotimaassaan että ulkomailla, muun muassa parhaan kirjailijan palkinnon Turussa pidetyssä EuroCon 2003:ssa.
Suomennokset

Yöpartio.  ((Ночной дозор, 1998.) Suomentanut Arto Konttinen)  Helsinki:  Into, 2012.  ISBN 978-952-264-066-6
Päiväpartio.  ((Дневной дозор, 2000.) Suomentanut Arto Konttinen)  Helsinki:  Into, 2013.  ISBN 978-952-264-200-4
Hämärän partio.  ((Сумеречный дозор, 2004.) Suomentanut Arto Konttinen)  Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-267-7
Viimeinen partio. (Последний дозор, 2006.) Suomentanut Arto Konttinen. Helsinki: Into, 2015. ISBN 978-952-264-436-7.
Uusi partio. (Новый дозор, 2012.) Suomentanut Arto Konttinen. Helsinki: Into, 2016. ISBN 978-952-264-650-7.
Kuudes vartio. (Шестой Дозор, 2014.) Suomentanut Arja Pikkupeura. Helsinki. Into, 2021. ISBN 978-952-351-687-8.
Aiheesta muualla

Seeley, Nicholas: Watching the Watches: An Interview with Sergei Lukyanenko. (Arkistoitu – Internet Archive) Strange Horizons 28.11.2011. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Skanno

| Skanno |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  1946
Perustaja:  Per-Olof Wahlberg
Toimitusjohtaja:  Pirkko Tahkola
Kotipaikka:  Helsinki
Toimiala:  Huonekalujen vähittäiskauppa
Tuotteet:  huonekalu- ja sisustusalan tavarat ja palvelut
Liikevaihto:  2,9 miljoonaa € (2021)
Henkilöstö:  12
Kotisivu:  https://skanno.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Skanno Ab Oy on suomalainen designhuonekalujen valmistaja, maahantuoja ja vähittäismyyjä. Vuonna 1946 Per-Olof Wahlbergin perustama perheyritys keskittyi aluksi julkisten tilojen säilytyskalusteisiin, kunnes vuonna 1956 muutti Helsingin Aleksanterinkadulle ja laajensi toimintaansa myös kodinkalusteisiin ja vaihtoi toimitusjohtajakseen Per-Olofin vaimon, ekonomi Susanne Wahlbergin.
Skannon alkuajoilta peräisin oleva, koottava Libri-hylly jonka suunnitteli Åke L. Lindfors, sai 1951 pronssimitalin Pariisin keksintömessuilla. Alkuaikojen suunnittelijoihin kuuluivat Werner West ja Ilmari Tapiovaara, jonka Skannolle muotoilema Lukki-tuoli voitti 1954 kultamitalin Milanon huonekalumessuilla. Myöhempiin Skannon käyttämiin suunnittelijoihin lukeutuvat Brita Flander ja Torsten Laakso. Stefan Lindforsin Skannolle tekemä Booa-sohva pääsi Kiasman kokoelmiin.
Vuonna 1967 yritys avasi Helsingin Viiskulmassa nuorille aikuisille suunnatun sivuliikkeen, Talli-Skannon, joka ”otti huomioon nuorison mieltymyksen lattiaelämään”. Kalusteet olivat matalia oleilukalusteita, jotka oli usein päällystetty kiiltävällä ja värikkäällä kernikankaalla eli lakkamuovilla.
1970-luvun alkupuolelta Skannolla oli oma tehdas Kirkkonummen Masalassa, mutta nykyisin oma mallisto teetetään alihankintana.
Vuonna 1986 perustajien tytär, valtiotieteen lisensiaatti Barbara Roos-Palotie (1946–2019) tuli yrityksen toimitusjohtajaksi ja otti Skannon valikoimiin huippudesignia edustavia huonekaluja ja valaisimia Italiasta ja muualta Euroopasta. Nykyisin Skannon edustamiin merkkeihin kuuluvat muun muassa Ligne Roset, B&B Italia, Maxalto, Arper, Moooi, Minotti, Kymo, Kasthall ja Prandina.
Vuonna 1997 Teollisuustaiteen liitto Ornamo myönsi Skannolle Ornamon Pallon ansiokkaasta työstä muotoilun alalla. Barbara Roos-Palotie palkittiin ensimmäisellä Suomessa jaetulla Veuve Clicquot -palkinnolla vuoden 2003 liikenaisena.
Skannon liikevaihto vuonna 2012 oli 3,9 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 14.
2000-luvulla Skanno muutti perinteisestä Aleksanterinkadun myymälästään isompiin tiloihin Salmisaareen, mutta palasi pian takaisin keskustaan, Mannerheimintie 4:ään.
Elokuussa 2013 Barbara Roos-Palotie siirtyi hallituksen puheenjohtajaksi ja toimitusjohtajana aloitti Janina Jansson. Vuonna 2016 Roos-Palotie jäi eläkkeelle ja myi Skannon Pirkko Tahkolalle, koska oman perheen piiristä ei löytynyt jatkajaa. Yhdysvalloissa oikeustieteitä opiskellut Roos-Palotien poika Joel toimi 2010-luvun vaihteessa jonkin aikaa Skannon kehitysjohtajana.
Kesäkuussa 2021 Skanno muutti Erottajankatu 2:een, jossa on lähes 700 neliömetrin kokoinen näyttelytila.  Tilausvalikoiman ohella Skannon palveluihin kuuluvat kalustussuunnittelu, projektimyynti ja Designvarasto-verkkokauppa, jonka Skanno lanseerasi tammikuussa 2021 osana 75-juhlavuotta.
Kirjallisuutta

Smeds, Kerstin: Kameleontin aika: Skannon 50-vuotishistoriikki. 1996. ISBN 978-952-90-8265-0.
Luikurin liuku

| Luikurin liuku> Slippery Slope |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Lemony Snicket  (Daniel Handler)
Kuvittaja:  Brett Helquist
Kansitaiteilija:  Brett Helquist
Kieli:  englanti
Genre:  seikkailu, lasten- & nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  HarperCollins
Julkaistu:  23.9.2003
Sivumäärä:  337
Suomennos
Suomentaja:  Marja Helanen-Ahtola
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2005
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  358
ISBN:  951-0-30679-7
Sarja: Surkeiden sattumusten sarja
Edeltävä:  Tihutöiden tivoli
Seuraava:  Synkkä syöveri
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Luikurin liuku (Slippery Slope) on vuonna 2003 julkaistu kirja, ja se on kymmenes osa amerikkalaisen kirjailija Daniel Handlerin (nimellä Lemony Snicket) kirjoittamaa kirjasarjaa Surkeiden sattumusten sarja.
Enteilyt

Kirjan viimeisessä kuvassa on kuva kivillä kasvavista sienistä, jotka viittaavat Synkkä syöveri -kirjaan.
Kulttuuri- ja kirjallisuusviittaukset

Kirjassa on viittaus Samuel Beckettin näytelmään Waiting for Godot, kun Sunny mutisee "Godot". Käännös tälle on "Emme tiedä minne mennä, emmekä tiedä kuinka pääsemme sinne", ja se on suurin piirtein näytelmän juoni, jossa hahmot eivät tiedä aikaa, jolloin Godot palaa.
Kun Baudelairet ja Quigley yrittävät löytää tien paeta vuorelta, Sunny sanoo "Rosebud" ja tarkoittaa kelkkaa. Tämä on viittaus elokuvaan Citizen Kane. Rosebud on elokuvan ensimmäinen ja viimeinen sana ja sen kelkan nimi, jonka Kane omisti lapsena.
Yhdessä vaiheessa Sunny käyttää sanaa "Busheney", joka tarkoittaa tarinassa pahaa miestä. Sana on viittaus George W. Bushiin ja Dick Cheneyyn.
Joissain kohdissa Sunny käyttää sanoja "Mata Hari" ehdottaakseen, että voi vakoilla kreivi Olafia ja hänen seuruettaan. Mata Hari oli tanskalainen vakooja Ensimmäisen maailmansodan aikana.
Kirja muilla kielillä

Brasilianportugalinkielinen: "O Escorregador de Gelo" (Jään liuku), Cia. das Letras, 2004, ISBN 85-359-0575-8
Kreikankielinen: "Η Ολισθηρή Οροσειρά" Ελληνικά Γράμματα
Venäjänkielinen: "Скользкий склон", Azbuka, 2005, ISBN 5-352-01599-8
Märta Torén

Märta Torén elokuvan Kielletty raja promojulisteessa (1949).
Märta Torén (myös Marta Toren; 21. toukokuuta 1925 Tukholma – 19. helmikuuta 1957 Tukholma) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän esiintyi sekä lavalla että elokuvissa 1940–1950-luvuilla. Hänen kuvansa oli Life-lehden kannessa 13. kesäkuuta 1949. Erään merkittävän elokuvaesiintymisensä hän teki Humphrey Bogartin vastanäyttelijänä elokuvassa Damaskus – vaarojen kaupunki (1951).
Torén oli naimisissa Leonardo Bercovicin kanssa vuodesta 1952 kuolemaansa, ja parille syntyi lapsi. Torénin kuoleman 31-vuotiaana aiheutti aivoverenvuoto.
Elokuvia

Miekka erämaassa (1949)
Damaskus – vaarojen kaupunki (1951)
Pariisin pikajuna (1952)
Assignment – Paris (1952)
Suuri Puccini (1953)
Aiheesta muualla

Märta Torén Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Korea 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Märta Torén
Käännös suomeksi