stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sikasso
Liikenne ja talous

Sikasson kautta kulkevat Bamakosta Norsunluurannikon rajalle johtava maantie RN7, Burkina Fason rajalle johtava RN10 ja Koutialaan johtava RN11. Burkina Fason rajalle on 43 ja Norsunluurannikon rajalle 104 kilometriä.
Sikasso on tärkeän maatalousalueen kaupallinen keskus, jossa on myös teollisuutta. Maatalous tuottaa viljaa, vihanneksia, juureksia, hedelmiä ja puuvillaa. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, kalanviljelyä ja käsityöammatteja. Kaupungissa on kaksi suurta torialuetta, tieliikenneasema, CMDT:n puuvillankäsittelylaitos, konepajoja, öljynpuristamoja ja nykyaikainen teurastamo.
Matkailu ja nähtävyydet

Sikasson matkailupotentiaali perustuu alueen vehreään luontoon, historiaan ja eläviin kulttuuriperinteisiin. Kaupungissa on useita hotelleja ja muita matkailupalveluja.
Historiallisia nähtävyyksiä ovat kaupunginmuurin eli tatan rauniot, keskustassa sijaitseva näköalakukkula Mamelon, Tieba Traorén hauta ja sen vartijan sudanilaistyylinen talo sekä ranskalaismiehityksen aikainen yhteishauta muistomerkkeineen. Kaupungissa on aluemuseo ja senufokulttuurin keskus. Lähistöllä Bougoulassa sijaitsee Kenedugun kuningaskunnan perustajan ja Tieba Traorén isän Massa Daoulan hauta. Missirikorossa on pyhänä paikkana pidetty luola ja Farakossa vesiputous. Sikassossa järjestetään vuosittainen balafonimusiikin festivaali Triangle du balafon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sikasso Wikimedia Commonsissa
Siiverska

| Siiverska Сиверский, Siverski |
| --- | --- |
 Pietarin ja Paavelin kirkko.
 Siiverska
 Koordinaatit: 59°21′N, 30°5′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Hatsina
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkimainen taajama
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  194,37 km²
Väkiluku (2012):  18 600
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ortesjokea Siiverskan aseman luona. Sergei Prokudin-Gorskin värivalokuva 1900-luvun alusta.
Pioneerileirin arkea Siiverskan huvilamuseossa.
Siiverska (ven. Си́верский, Siverski) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen varrella 22 kilometriä Hatsinasta ja 67 kilometriä Pietarista etelään. Taajamassa on 11 900 ja kunnassa 18 600 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Siiverskan kunnan pinta-ala on 194,37 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Hatsinan piirin Koprinan ja Susaninan, idässä Viiritsan, etelässä Orinansavotan ja lännessä Possatan kuntiin. Pinta-alasta 64,8 % on metsää, 18,3 % maatalousmaata ja 14,2 % asuinaluetta. Ortesjoella entisen Pielilän voimalaitoksen lähellä sijaitsee luonnonmuistomerkkinä suojeltu devonikauden kalafossiileja sisältävä kalliomuodostelma. Käytöstä poistettu vesivoimala on myös Siiverskassa.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Hulluhovin (ven. Družnoselje) taajama sekä kuusi kylää: Varpaala eli Varpaan Siiverska (Starosiverskaja), Hynnisen Siiverska eli Uusi-Siiverska (Novosiverskaja), Kurovitsa (Kurovitsy), Markkosi (Margusy), Pielilä (Belogorka) ja Polssova (Bolševo).
Historia

Siiverskan kylät mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500 nimillä Seversko staroje ja Seversko novoje. Seudulla on sijainnut 1000–1200-luvuilla syntynyttä slaavilaisasutusta. Ruotsin vallan aikana 1600-luvulla sinne muutti inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Koprinan luterilaiseen seurakuntaan. Hynnisen ja Varpaan Siiverskan lisäksi inkeriläisiä asui 1900-luvun alussa Polssovassa. Kurovitsan lähellä on vanha suomalainen hautausmaa.
1700-luvun alussa seudun kylät kuuluivat Pietari Suuren pojalle Alekseille. Vuonna 1762 Ortesjoen rannalle rakensi kartanon Novgorodin kuvernööri Jacob Johann Sievers, johon paikannimi usein virheellisesti yhdistetään. Vuonna 1874 kartanon omistajaksi tuli Voldemar Freedricksz.
Pietarin ja Varsovan välisen rautatien valmistuttua vuonna 1857 Siiverskan asemanseudusta muodostui pietarilaisten suosima kesänviettopaikka, jonne syntyi huvila-asutusta. 1900-luvun alussa siellä asui vuosittain lähes 40 000 kesänviettäjää. Vuonna 1938 asemataajama yhdistettiin lähiseudun muihin huvila-asutuksiin ja Siiverska sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Liikenne, talous ja palvelut

Siiverskan kautta kulkee Pietarin, Pihkovan ja Pytalovon välinen rautatie sekä Kemppaalan ja Hattulan välinen maantie. Seitsemän kilometrin päässä taajaman ohittaa Pietarista etelään johtava valtatie M20 (eurooppatie E95). Siiverskan asema (ven. Siverskaja) on yksi Pietarin Baltian asemalta lähtevän lähijunaliikenteen pääteasemista. Myös samaa rataa Lugaan jatkavat ja sieltä saapuvat lähijunat pysähtyvät Siiverskan asemalla. Asema-aukiolta on linja-autoyhteydet Pietariin, Hatsinaan ja Lugaan sekä lähiseudun kyliin. Kunnan sisällä on neljä linja-autoreittiä.
Lähes puolet työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat palvelut ja teollisuus. Kunnassa toimii muun muassa huonekalu-, metalli- ja rakennustarviketeollisuutta. Maataloutta edustavat konkurssitilassa oleva maatalousyritys Pamjati Iljitša, Venäjän maatalousakatemian tutkimusinstituutti Pielilässä sekä 12 yksityistilaa. Taajaman länsilaidalla sijaitsee varuskunta-alue ja sotilaslentokenttä.
Siiverskassa toimii kaksi keskikoulua, lukio, ammattikoulu ja muita ammattioppilaitoksia. Kulttuurilaitoksia ovat kirjasto, lastenkirjasto ja kulttuurikeskus Jubileinyi. Terveyspalveluihin kuuluvat aikuisten ja lasten poliklinikat sekä piirisairaala. Hulluhovissa on Leningradin alueen mieli- ja tuberkuloosisairaalat. Kunnan alueella toimii neljä lasten kesäleiriä ja lomakylää. Matkailijoita palvelee yhdeksän kahvilaa.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Siiverskan taajama koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Aseman seudulla ja sotilasalueen lähellä on neljä–viisikerroksisia asuintaloja. Palvelut sijaitsevat pääosin aseman läheisyydessä. Teollisuuslaitokset ovat keskittyneet taajaman itä- ja länsiosiin.
Seudulla on useita keskiaikaisia kurgaanihautoja. Ortesjoen rannalla sijaitsee uhrikivenä käytetty ”Kuukivi” (ven. Lunnyi kamen). Siiverskan rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat vuonna 1887 rakennettu Pietarin ja Paavalin kirkko, Tihvinän Jumalanäidin kirkko ja entinen lastenkoti sekä Sieversin ja Freedrickszin kartanon puistoalue. Taajaman kesäasukkaista kertovat runoilija Apollon Maikoville, Aleksei Pleštšejeville ja kirjailija Mihail Saltykov-Štšedrinille omistetut muistolaatat. Seudulla on myös useita toisen maailmansodan muistomerkkejä. Sisäoppilaitoksessa toimii huvila-asutuksen historiasta kertova museo Datšnaja stolitsa.
Aiheesta muualla

Siiverskan kunnan sivusto (venäjäksi)
Siiverska Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Siiverskan historialle omistettu sivusto (venäjäksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Oriveden vaakuna

Oriveden vaakuna
Oriveden vaakuna on Oriveden kaupungin tunnus, joka on kunnan nimeen viittaava puhuva vaakuna.
Vaakunan selitys on ”hopeisessa kilvessä punainen, pystyyn kavahtanut ori, joka nousee esiin kilventyveen ulottuvasta sinisestä vedestä.” Vaakunan on suunnitellut Carolus Lindberg, ja Oriveden kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 11. kesäkuuta 1949. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 30. marraskuuta samana vuonna. Orivesi oli Suomen ensimmäinen maalaiskunta, joka sai oman vaakunansa; aiemmin sellaiset olivat vain kaupungeilla sekä muutamalla kauppalalla.
Oriveden–Pyhäselän alue

Oriveden–Pyhäselän alue (vesistöaluetunnus 04.3) on Vuoksen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 5 951,21 neliökilometriä, ja josta 5 736,52 neliökilometriä kuuluu Suomen puolelle ja 214,69 kuuluu Venäjän puolelle. Alueen järvisyys on 26,3 %. Vesistön alueen alarajana on Orivirta, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 17 345,23 neliökilometriä ja järvisyys 16,55 %.
Toisen jakovaiheen  alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Oriveden alue (04.31)
Pyhäselän alue (04.32)
Pielisjoen alaosan alue (04.33)
Pielisjoen yläosan alue (04.34)
Viinijärven valuma-alue (04.35)
Iiksenjoen valuma-alue (04.36)
Onkamojärven valuma-alue (04.37)
Piimäjoen valuma-alue (04.38)
Pyhäjärven reitin valuma-alue (04.39)
Organorautayhdisteet

Organorautayhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät raudan ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Näistä stabiilimpia ja tärkeimpiä ovat metalloseeni- ja karbonyylijohdannaiset.
Ominaisuudet

Rauta muodostaa organometalliyhdisteitä hapetusluvuilla -II–+IV. Yksinkertaiset dialkyyli- tai trialkyylirautayhdisteet, joissa on raudan ja hiilen välinen σ-sidos, ovat hyvin epästabiileja johtuen niiden taipumuksesta muodostaa alkeeneja β-eliminaatiolla. Nämä johdannaiset ovat stabiileja lähinnä silloin, kun alkyyliryhmä on hyvin steerisesti estynyt kuten norbornyyliryhmä tetrakis(norbornyyli)rauta(IV):ssä. Lisäksi yhdisteitä stabiloivat muut π-orbitaalin kautta rautaan sitoutuvat ligandit, kuten alkeenit, erityisesti dieenit ja allyyliset alkeenit, karbonyylit ja fosfiinit. Aromaattisista raudan organometalliyhdisteistä tunnetaan bis(bentsyyli)rauta, mutta se on hyvin reaktiivinen. Tunnetaan myös organometalliyhdisteitä, joissa rauta on sitoutunut myös johonkin muuhun metalliin kuten LiFeMe4 ja K3FeR6.
Stabiilimpia ovat raudan karbonyyliyhdisteet ja niin kutsutut sandwich-rakenteen omaavat ferroseenijohdannaiset. Rauta muodostaa erityisesti karbonyylikomplekseissa klustereita, joissa on sidoksia rauta-atomien välillä. Lisäksi runsaasti tutkittuja ovat organorautayhdisteet, joissa rauta on sitoutunut syklopentadieenin lisäksi johonkin  muuhun ligandiin. Näillä on käyttöä orgaanisen kemian teollisuudessa katalyytteinä, koska erityisesti karbonyyliryhmä voidaan suhteellisen helposti syrjäyttää muilla orgaanisilla ligandeilla, minkä jälkeen rauta katalysoi sitoutuneen ligandin reaktioita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organorautayhdisteet Wikimedia Commonsissa
Opole

| Opole Oppeln |
| --- | --- |
 Kuvat riveittäin: 1. eli ylin: Opolen vanhaakaupunkia. 2.: Most Groszowy -silta, Ignacy Daszyńskin aukio, Surujen Neitsyt Marian ja Pyhä Adalbertin kirkko. 3.: Ulica 1 Maja -kadun rakennuksia. 4.: Most Piastowski -sillan ympäristöä.
 lippu:  vaakuna
 Opole, ympäröivä Opolen piirikunta ja Opolen piirikunnan naapuripiirikunnat
 Opolen asuinalueet. Kuvassa näkyvä aluejako oli ennen vuotta 2019 virallinen kaupunginosajako.
 Opole
 Koordinaatit: 50°40′N, 17°56′E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Opole
Perustettu:  800-luvulla
Kaupunginoikeudet:  1217
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  piirikuntatason kaupunki
 – Kaupunginjohtaja:  Arkadiusz Wiśniewski
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  149 km²
Korkeus:  korkein kohta 178 m
Väkiluku (2019):  128 035
 – Väestötiheys:  860 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  45-001–45-910
Suuntanumero(t):  +48 077
Rekisterikilpi:  OP
 
 Verkkosivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Opole (saks. Oppeln) on kaupunki Puolassa. Se sijaitsee maan eteläosassa Opolen voivodikunnassa Oderjoen varrella. Opole on piirikuntatason kaupunki ja voivodikuntansa hallinnollinen keskus. Opole sijaitsee Sleesian alangolla. Se on ilmastoltaan yksi Puolan lämpimimmistä kaupungeista. Vuoden 2019 lopussa kaupungissa asui hieman yli 128 000 asukasta, joista suurin osa on puolalaisia, mutta kaupungissa elää myös pieni saksalaisvähemmistö. Se on voivodikuntansa tärkeimpiä teollisuuskeskuksia. Kaupungissa järjestetään vuosittain Puolan kansalliset laulufestivaalit, minkä ansiosta se tunnetaan yleisesti myös Puolan laulupääkaupunkina.
Maantiede

Opole sijaitsee Opolen voivodikunnan keskiosassa ja on Opolen piirikunnan ympäröimä. Kaupungin pinta-ala on 149 neliökilometriä. Ennen vuoden 2017 alueliitoksia se oli 97 km². Opolen naapurikunnat ovat Chrząstowice, Dąbrowa, Dobrzeń Wielki, Komprachcice, Łubniany, Prószków, Tarnów Opolski ja Turawa. Fyysis-maantieteellisesti suurin osa kaupungista lukeutuu Wrocławin jäätikköjokilaaksoon, sen läntinen reuna-alue Niemodlinin tasankoon ja itäinen reuna-alue Opolen tasankoon. Korkeus merenpinnasta vaihtelee Opolen alueella 147 metristä 178 metriin. Oderjoki virtaa kaupungin läpi yhteensä 20 kilometrin matkalla ja kaupunki sijaitsee sen molemmilla rannoilla. Metsät kattavat Opolen pinta-alasta noin 10,3 prosenttia.
Maantiede > Luonto

Oderjoessa on Opolen kohdalla muutamia saaria, joista tärkeimmät ovat Pasieka ja Bolko. Kaupungin alueella esiintyy kuusi paikallisesti suojeltua sienilajia ja 23 paikallisesti suojeltua kasvilajia.
Maantiede > Ilmasto

Opolen vuotuinen keskilämpötila oli havaintokaudella 1980–2010 Opolen säähavaintoasemalta mitattuna keskimäärin noin 9,1 celsiusastetta, mikä oli koko Puolan korkein keskiarvo kyseisellä havaintokaudella. Vuotuinen sademäärä oli keskimäärin noin 600 millimetriä. Lämpimimmän kuukauden heinäkuun keskilämpötila oli 17 astetta ja kylmimmän, tammikuun –0,9 astetta. Sateisin kuukausi oli heinäkuu (91 mm) ja vähäsateisin helmikuu (28 mm). Kasvukauden pituus oli keskimäärin 235 päivää. Terminen talvi (keskilämpötila alle 0 °C) alkaa Opolessa keskimäärin 16. joulukuuta ja päättyy 8. helmikuuta. Terminen kesä (keskilämpötila yli 10 °C) alkaa 20. huhtikuuta ja päättyy 12. lokakuuta. Havaintokaudella 1996–2017 lunta oli maassa keskimäärin noin 71 päivänä vuodesta. Havaintokaudella 1961–1980 lumipeitteen keskimääräinen syvyys oli 21 senttimetriä, ja kaupungin historian suurin mitattu lumensyvyys on 53 senttimetriä vuodelta 1963.
Historia

Opole perustettiin 800-luvulla, ja se on yksi Puolan vanhimmista kaupungeista. Nimitys Opole on peräisin slaavilaisesta asutusta tarkoittavasta termistä.
Opole sai kaupunginoikeudet vuonna 1217, jolloin saksalaiset alkoivat asuttaa paikkaa. Vuonna 1327 kaupungista tuli osa Böömin kuningaskuntaa, 1500-luvulla se siirtyi Habsburgeille ja vuonna 1742 Preussille. Vuonna 1816 Opolesta tuli Sleesian provinssissa hallinnollisen alueensa hallintokeskus. Ensimmäinen rautatieyhteys Wrocławiin valmistui vuonna 1843.
Vuonna 1921 pidetyssä kansanäänestyksessä vain viitisen prosenttia opolelaisista kannatti äskettäin palautettuun Puolaan liittymistä, ja kaupunki säilyi osana Saksaa. Toisessa maailmansodassa, tammikuussa 1945 Neuvostoliiton joukot miehittivät kaupungin, ja taistelun seurauksena yli 60 prosenttia siitä tuhoutui. Toisen maailmansodan jälkeisissä rajanvedoissa Jaltan ja Potsdamin konferensseissa Opole liitettiin Puolaan. Kaupungista pakkosiirrettiin saksalaista väestöä, ja tilalle muutti puolalaisia ja Itäisille raja-alueille (puol. kresy wschodnie) karkotettuja. Opole on ollut voivodikuntansa hallintokeskus vuodesta 1950 lähtien.
Vuonna 1997 suuri tulva peitti 70 prosenttia kaupungista veden alle. Tammikuussa 2017 Opolen kaupunkiin liitettiin ympäröivistä kunnista 12 kylää tai sellaisen osaa ja niistä tuli kaupunkiin uusia kaupunginosia. Dobrzeń Wielkin kunnasta kaupunkiin siirtyivät Borkin, Czarnowąsnyn, Krzanowicen sekä Świerklen kylät, osa Dobrzeń Małyn kylästä ja suurin osa Brzezien kylästä, Komprachcicen kunnasta Chmielowicen ja Żerkowicen kylät, Prószkówin kunnasta Winówin kylä sekä Dąbrowan kunnasta Wrzoskin ja Sławicen kylät ja osa Karczówin kylästä.
Hallinto ja aluejako

Opole on sekä Opolen voivodikunnan että ympäröivän Opolen piirikunnan hallinnollinen keskus. Se on voivodikuntansa ainoa piirikuntatason kaupunki (puol. miasto na prawach powiatu). Kaupungin kaupunginjohtaja on vuodesta 2014 ollut Arkadiusz Wiśniewski, joka valittiin uudelle nelivuotiskaudelleen vuonna 2018. Opolen 25-jäsenisen kaupunginvaltuuston puheenjohtaja on ollut vuodesta 2018 Łukasz Sowada.
Opole on vuodesta 2019 lähtien jaettu seuraaviin 13 kaupunginosaan (suluissa jako vuosien 2017–2019 kaupunginosajaon mukaisiin alueisiin):
Kaupunginosa I (Borki, Brzezie, Czarnowąsy ja Świerkle)
Kaupunginosa II (Krzanowice, Wróblin ja Zakrzów)
Kaupunginosa III (Chabry)
Kaupunginosa IV (Armii Krajowej)
Kaupunginosa V (Gosławice ja Malinka)
Kaupunginosa VI (Grudzice, Kolonia Gosławicka ja Malina)
Kaupunginosa VII (Groszowice, Grotowice ja Nowa Wieś Królewska)
Kaupunginosa VIII (Śródmieście)
Kaupunginosa IX (Stare Miasto)
Kaupunginosa X (Nadodrze)
Kaupunginosa XI (Zaodrze)
Kaupunginosa XII (Bierkowice, Półwieś, Sławice ja Wrzoski)
Kaupunginosa XIII (Chmielowice, Szczepanowice-Wójtowa Wieś, Winów ja Żerkowice)
Talous

Opole on tärkeä jokisatama, ja sen läpi kulkee rautatie Wrocławista Ylä-Sleesiaan. Kaupungin teollisuus koostuu sementin tuotannosta ja raudan sulattamisesta. Se on yksi Opolen voivodikunnan tärkeimmistä teollisuuskeskuksista ja hallitsee voivodikunnan elintarvike- ja metalliteollisuutta. Kaupungin työttömyysaste oli vuoden 2019 lopussa 2,7 prosenttia.
Väestö

Opolen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 128 035. Viimeisimmässä, vuoden 2011 väestönlaskennassa kaupungin väestöön kuului puolalaisten lisäksi 1,9 prosentin saksalaisvähemmistö, 0,2 prosentin romanivähemmistö ja 0,1 prosentin ukrainalaisvähemmistö. Väestön määrä on vähentynyt 2000-luvun alusta lähtien lähes jatkuvasti lukuun ottamatta vuotta 2017, jolloin väkiluku kasvoi lähes 10 000 asukkaalla alueliitoksen myötä. Vuoteen 2050 mennessä kaupungin väkiluvun ennakoidaan pienenevän 90 600 asukkaaseen.
| Vuosi | Väestö | ±% |
| --- | --- | --- |
|  1800  | 3 073 | —     |
|  1850  | 8 280 | +169.4% |
|  1900  | 30 261 | +265.5% |
|  1910  | 33 907 | +12.0% |
|  1950  | 38 464 | +13.4% |
|  1960  | 63 500 | +65.1% |
|  1970  | 86 861 | +36.8% |
|  2000  | 130 427 | +50.2% |
|  2010  | 122 656 | −6.0% |
Lähteet:
Vuoden 2019 lopussa kaupungin väestöstä 52,9 prosenttia oli naisia ja 47,9 prosenttia miehiä. Alle 18-vuotiaat muodostivat väestöstä 16,2 prosenttia, työikäiset 58,5 prosenttia ja eläkeikäiset 25,4 prosenttia. Väestön keski-ikä oli 44,1 vuotta. Vuonna 2019 sekä kaupungin syntyvyys että kuolleisuus olivat noin 10,33 henkeä 1 000 asukasta kohden. Yleisimmät kuolinsyyt olivat vuonna 2018 sydän- ja verisuonitaudit (syynä 35,4 prosentissa kuolemista), syövät (31,4 %) ja hengityselinten sairaudet (6,2 %).
Liikenneyhteydet

Opolen kautta kulkevat valtatiet 45, 46 ja 94, voivodikunnan tiet 414, 423, 435, 454 ja 459 sekä Eurooppatie E40:een kuuluva moottoritie A4. Kaupungissa on lähes 52 kilometrin laajuinen rautatieverkko ja seuraavat henkilöliikenneasemat: Opole Główne, Opole Zachodnie, Opole Groszowice, Opole Grotowice, Opole Gosławice, Opole Wschodnie, Opole Port, Borki Opolskie, Chmielowice sekä Czarnowąsy. Opolen rataverkkoon kuuluvat seuraavat rautatiet: Bytomista Wrocławiin kulkeva rata 132, Kędzierzyn Koźlesta Opole Groszowicen asemalle kulkeva rata 136, Opole Groszowicen asemalta Wrocławiin kulkeva rata 277, Opole Groszowicen asemalta Opole Głównen asemalle kulkeva rata 280, Opole Zachodnien asemalta Nysaan kulkeva rata 287, Opole Głównen asemalta Namysłówiin kulkeva rata 301, Opole Głównen asemalta Opole Wschodnien asemalle kulkeva rata 300 sekä Tarnowskie Górysta Opole Głównen asemalle kulkeva rata 144.
Kulttuuri

Opolessa toimii yhteensä seitsemän yliopistoa, muiden muassa Opolen teknillinen yliopisto, Opolen yliopisto, Wyższa Szkoła Zarządzania i Administracji, Szkoła Wyższa im. B. Jańskiego ja Wyższa Szkoła Bankowa. Opole tunnetaan yleisesti Puolan laulupääkaupunkina. Siellä on järjestetty 1960-luvulta lähtien Puolan kansallinen laulufestivaali, ja kaupungissa sijaitsee myös Puolan laulumuseo. Bolkon saarella on Opolen eläintarha. Yksi kaupungin tärkeimmistä historiallisista symboleista on 1400-luvulla rakennettu ja  keskiajalla vartiotupana toiminut Piast-torni.
Yhteistyökaupungit

Opolen 12 yhteistyökaupunkia:
Alytus, Liettua
Belgorod, Venäjä
Bruntál, Tšekki
Carrara, Italia
Grasse, Ranska
Ingolstadt, Saksa
Ivano-Frankivsk, Ukraina
Kuopio, Suomi
Mülheim an der Ruhr, Saksa
Potsdam, Saksa
Roanoke, Yhdysvallat
Székesfehérvár, Unkari
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Matkaopas aiheesta Opole Wikivoyagessa (englanniksi)
Miasto Opole (pdf) Opolen tilastokeskus. (puolaksi)
Opole ilmakuvassa.
Oderjoki Opolessa.
Wilhelm Gottlieb Kornin maalaus Opolesta kaakosta nähtynä (1535)
Opolen väestöpyramidi 2014.
Sikstuksen kappeli

Sikstuksen kappeli ulkopuolelta.
Sikstuksen kappeli eli Sikstiiniläiskappeli on osa Vatikaanin palatsia, joka on katolisen kirkon päämiehen paavin asuinsija Vatikaanissa. Kappelin rakennutti paavi Sixtus IV vuosina 1475–1483. Kappelin kuuluisimmat freskot ovat Michelangelon Aatamin luominen ja Viimeinen tuomio.
Historia

Sikstuksen kappeli Vatikaanissa punaisella värillä.
Kappeli on suorakulmion muotoinen, 40,93 metriä pitkä ja 13,42 metriä leveä. Sen mittasuhteet on otettu Raamatussa kuvatusta Jerusalemin temppelistä. Alkuperäinen arkkitehtoninen suunnitelma oli Baccio Pontellin, itse kappelin rakennustöitä ohjasi Giovannino de Dolci. Ensimmäinen messu kappelissa pidettiin 9. elokuuta 1483. Kappelin pyhä sali oli tarkoitettu kardinaalien kokouksiin ja sitä käytetään nykyisinkin paavia valittaessa.
Vuosina 1481–1483 Sixtus tilasi kappeliin freskot sen ajan suurimmilta italialaisilta taidemaalareilta, muun muassa Botticellilta, Signorellilta, Peruginolta ja Ghirlandaiolta, joka oli Michelangelon ensimmäinen opettaja. He maalasivat sivuseinille sarjat Mooseksen ja Kristuksen elämästä ja niiden ylle, ikkunoiden väliin, kuvia merkittävistä paaveista. Paavi Leo X tilasi taidemaalari Rafaelin suunnittelemaan kappelin sivuseinille seinävaatteet, jotka esittivät kohtauksia evankeliumeista ja apostolien töistä.
Paavi Julius II tilasi Michelangelolta kattoholvin maalauksen vuonna 1508, ja tämä lopetti työn vuonna 1512. Yli kaksikymmentä vuotta myöhemmin paavi Paavali III tilasi Michelangelolta alttarin yläpuolella olevan freskon Viimeinen tuomio, jonka tämä maalasi vuosina 1535–1541.
Kappeli restauroitiin vuosina 1981–1994, koska pöly ja noki olivat vuosisatojen mittaan lianneet maalaukset. Puhdistuksen jälkeen freskot saivat takaisin alkuperäisen väriloistonsa. Nykyään kappeliin on asennettu ilmastointilaite, joka suodattaa ulkoa tulevan epäpuhtaan ilman.
Sikstuksen kappeli on yksi länsimaiden tunnetuimmista kirkkorakennuksista, lähes yksinomaan maalaustensa ansiosta. Kappelissa käy päivittäin noin 25 000 vierailijaa, ja vuodessa kävijöitä on yli neljä miljoonaa. Vieraat tuovat mukanaan pölyä, hikeä ja hilsettä, jotka takertuvat seiniin ja kattoon ja uhkaavat maalauksia. Vatikaani ei kuitenkaan aio rajoittaa kävijämääriä, vaan pyrkii parantamaan kappelin ilmanvaihtojärjestelmää.