stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikko Kokko
Venäjällä ja Neuvostoliitossa

Neuvosto-Venäjällä Kokko komensi aluksi Valkeasaarella suomalaisten punaisten muodostamaa rajavartio-osastoa lokakuusta 1918 syyskuuhun 1920. Se vastasi rajaosuudesta Retukylän ja Mainilan välillä. Hän kokosi itse pataljoonan vahvuisen osaston, johon kuului myös naisjoukkue. Kokon osasto joutui kesäkuussa 1919 ammuskeluihin Suomen rajavartiojoukkojen kanssa ja teki joulukuussa 1919 ja helmikuussa 1920 hyökkäyksiä Suomen puolelle. Kokko myös häiriköi Rajajoen sillalla järjestettyjä Suomen ja Neuvosto-Venäjän välisiä vankienvaihtoja, ilmeisesti provosointitarkoituksessa. Kokko oli vuosina 1921–1922 samalla seudulla puna-armeijan tiedusteluosaston johtajana.
Kokko osallistui Pietarissa niin sanottujen Kuusisen klubin murhien selvittelyyn, kuului Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) sotilasjärjestöön ja johti jonkin aikaa puolueen vakoilua Suomeen. SKP:n sisäisissä kiistoissa Kokko kuului äkkijyrkkänä tunnetun Eino Rahjan tukijoihin ja oli suomalaisten punapakolaisten keskuudessa pelättykin mies. Kokko opiskeli Pietarissa Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa, mutta hänet erotettiin vuonna 1923 juopottelun takia. Vuosina 1921–1924 hän oli ajoittain myös turvallisuuspoliisi Tšekan ja sen seuraajan GPU:n palveluksessa. Vuonna 1924 hän johti Uhtuan miliisin rikososastoa. Vuonna 1926 Kokko liittyi Neuvostoliiton kauppalaivastoon. Hänen on oletettu vakoilleen GPU:lle muun muassa Norjassa ja Danzigissa.
1930-luvulla Kokko asui Petroskoissa ja työskenteli suomenkielisessä Kustannusliike Kirjassa. Kokon Suomen sisällissotaa käsittelevät muistelmat julkaistiin vuonna 1935 Suomen Vallankumouksen Tutkijakunnan aikakauskirjassa Proletaarisen vallankumouksen rintamilta. Muistelmakäsikirjoitusta jouduttiin ennen julkaisua sensuroimaan runsaasti, sillä sitä pidettiin ”puoluevastaisena” muun muassa O. W. Kuusiseen kohdistuneen arvostelun vuoksi. Kokko myös paisuttelee muistelmissaan mahtipontisesti punakaartin yksittäisiä voittoja.
Kokko pysyi Eino Rahjan läheisenä tukijana tämän kuolemaan asti. Stalinin puhdistusten aikana Kokko teki useita ilmiantoja Antti Hyvösestä, joka hänen mukaansa oli suojellut puolueen vihollisia. SKP:n johto yritti hankkiutua Kokosta eroon, mutta turvallisuuspoliisi NKVD ilmeisesti suojeli häntä vanhana työntekijänään koko puhdistusten ajan. Kokko eli vapaana Neuvostoliitossa vielä ainakin vuonna 1939. Hän kuoli Leningradissa kaupungin piirityksen aikana tammikuussa 1942 ja hänet haudattiin Serafimin hautausmaalle.
Painiharrastus

Kokko harrasti painia ja kuului voimistelu- ja urheiluseura Helsingin Jyryyn. Häneen on useasti viitattu ”mestaripainijana”, mutta hänen ei tiedetä voittaneen yhtäkään painimestaruutta. Kokolta puuttui oikean käden keskisormi.
August Johann Rösel von Rosenhof

August Johann Rösel von Rosenhof
August Johann Rösel von Rosenhofin sammakkokuvitusta.
August Johann Rösel von Rosenhof  (1705–1759) oli saksalainen luonnontutkija ja eläinmaalari. Hän teki hyvin pikkutarkkoja kuvia eläimistä ja hyönteisistä. Kuvat ilmestyivät teoksessa Insektenbelustigungen (4 osaa, 1746–1761).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta August Johann Rösel von Rosenhof Wikimedia Commonsissa
Asklepieion (Pergamon)

| Asklepieion> Ασκληπιείον |
| --- | --- |
 Asklepieionin raunioita.
Sijainti:  Musala Mezarlik, Bergama, İzmir, Turkki
Koordinaatit:  39°07′08″N, 27°09′56″E
Rakennustyyppi:  pyhäkkö
Valmistumisvuosi:  n. 400 eaa. / 117–138 jaa.
Tyylisuunta:  korinttilainen / joonialainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Pergamon ja sen monikerroksinen kulttuurimaisema 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Asklepieion (m.kreik. Ασκληπιείον, Asklēpieion, lat. Aesculapium) eli Asklepioksen pyhäkkö oli antiikin aikainen Asklepiokselle omistettu pyhäkkö Pergamonissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Musala Mezarlikissä nykyisen Bergaman kaupungin länsipuolella. Se on osa Unescon maailmanperintökohdetta Pergamon ja sen monikerroksinen kulttuurimaisema.
Historia

Pergamonin Asklepieion perustettiin klassisella kaudella noin vuonna 400 eaa., alun perin yksityisenä pyhäkkönä. Kerrotaan, että sen olisi perustanut kaupungin merkkihenkilöihin kuulunut Arkhias, joka oli parantunut Epidauroksen Asklepieionissa metsästysonnettomuuden jälkeen. Tämän jälkeen hän perusti Asklepieionin myös kotikaupunkiinsa.
Pyhäkkö sai virallisen aseman kaupungissa hellenistisellä kaudella 200-luvun eaa. loppupuolella. Pyhäkköalue rakennettiin uudestaan monumentaalisena roomalaisella kaudella keisari Hadrianuksen aikana 117–138 jaa. Pyhäköstä tuli antiikin maailman toiseksi merkittävin Asklepieion heti Epidauroksen Asklepieionin jälkeen, ja sitä pidettiin yhtenä koko Rooman valtakunnan merkittävimmistä parantoloista.
Pyhäkön kultti oli Asklepios-kulteille tyypillinen: pyhiinvaeltajat tulivat pyhäkölle viettääksen siellä yönsä, ja toivoivat näkevänsä parantumista edesauttavia enneunia. Pyhäkkö toimi myös Galenoksen lääkärikoulukunnan keskuksena. Hän oli kotoisin kaupungista ja sai siellä varhaisen koulutuksensa. Aelius Aristides vietti 100-luvun alkupuolella pitkiä aikoja pyhäkössä parantuakseen, ja kirjoitti siitä teokseensa Pyhät kertomukset (Hieroi logoi). Teos on merkittävimpiä lähteitä pyhäkön tuonaikaisen toiminnan ja merkityksen tuntemisen kannalta. Pyhäkkö säilyi parantolakäytössä vielä kristillisen ajan koitettuakin.
Rakennukset

Asklepieion sijaitsi antiikin aikaisen kaupungin lounaislaidalla Kaikos-joen (nyk. Bakırçay) pohjoispuolella, noin 2,5 kilometriä lounaaseen kaupungin akropoliista ja alun perin myös kaupungista. Roomalaisella kaudella kaupunki oli kasvanut niin, että sen lounaislaita ulottui jo noin 500 metrin päähän pyhäkköalueesta. Asklepieionin yhdisti kaupunkiin tie, joka kulki alakaupungissa olleen roomalaisen teatterin ohi.
Varhaisen hellenistisen kauden rakennukset
Varhaisella hellenistisellä kaudella paikalla oli Asklepios Soterille omistettu temppeli ja sen lisäksi myös Apollon Kalliteknoksen ja Hygieian temppelit ja useita alttareita. Tuon ajan rakennuksiin lukeutuvat myös lähdekaivorakennus sekä ensimmäinen pyhiinvaeltajille tarkoitettu nukkumistila pyhäkköalueen etelälaidalla. Lähteen sijainti oletettavasti määritti koko pyhäkön alkuperäisen paikan. Näistä varhaisen hellenistisen kauden rakennuksista on säilynyt vain vähäisiä jäänteitä.
Myöhemmän hellenistisen kauden rakennukset
Myöhemmällä hellenistisellä kaudella pyhäkköaluetta laajennettiin ja se rakennettiin monumentaalisemmaksi. Alueen etelä-, länsi- ja itälaidoille lisättiin stoat eli pylväshallit, kun taas pohjoispuolella sijaitsi uusi suurempi nukkumisrakennus. Kokonaisuuden länsipuolella oli gymnasion sekä doorilaista tyyliä edustanut stoa.
Roomalaisen kauden rakennukset
Paikalla nykyisin olevat rakennusjäänteet ovat pääosin peräisin Hadrianuksen ajan uudelleenrakennuksesta. Varhaisemmat temppeli ja nukkumisrakennus jäivät tässä vaiheessa keskelle noin 100 × 132 metrin kokoista aukiota, jota reunustivat pohjois-, länsi- ja eteläsivulta joonialaista tyyliä edustaneet stoat. Itäsivulla oli propylon ja siihen liittynyt esipiha, joka toimi pyhäkköalueen sisäänkäyntinä, ja jolle kaupungista saapunut tie johti. Tie reunustettiin tässä vaiheessa pylväiköillä, jotka edustivat korinttilaista tyyliä.
Uuden suunnitelman merkittävin rakennus oli pyhäkköalueen itälaidalla propylon-esipihan eteläpuolella sijainnut pyöreä Zeus-Asklepioksen temppeli, joka on selvästi saanut vaikutteensa Rooman Pantheonista. Temppelin omistuskirjoituksessa on nimi Lucius Cuspius Pactumeius Rufinus. Hän oli pergamonlainen vuoden 142 konsuli. Temppelin sisäänkäynti oli länsisivulta eli aukiolta päin avoimen portaikon ja korinttilaista tyyliä edustaneen vestibyylin kautta. Temppelin halkaisija oli noin 23,9 metriä. Kattona toimi mosaiikeilla koristeltu kupoli. Seinissä oli syvennyksiä kulttipatsaille. Sisäänkäynnin vastaisessa syvennyksessä oli oletettavasti Zeus-Asklepioksen patsas.
Pyhäkköalueen koilliskulmassa esipihan pohjoispuolella sijaitsi kirjasto, jonka rakennutti Flavia Melitene. Se oli lähes neliönmuotoinen rakennus, ja sen sisällä oli suurikokoinen Hadrianuksen patsas, joka on nykyisin Bergaman museossa. Kokonaisuuden kaakkoiskulmassa sijaitsi pyöreä, kaksikerroksinen rakennus. Sen käyttötarkoitusta ei tunneta, mutta sitä on arveltu jonkinlaiseksi parantolarakennukseksi. Sen halkaisija oli noin 26,5 metriä. Se yhdistyi aukioon cryptoporticuksen välityksellä. Alueen luoteiskulmassa oli puolikaarenmuotoinen teatteri ja lounaiskulmassa ylellinen latriini eli käymälä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Asklepieion Wikimedia Commonsissa
Asklepieionin raunioita.
Asklepieionin raunioita.
Asklepieionin pohjapiirros.
Asklepieionin teatteri.
BMW X6 (E71)

| BMW E71 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Venäjä  Yhdysvallat
Valmistaja:  BMW
Valmistusvuodet:  2007–2014
Korimalli:  5-ovinen crossover
Luokka:  J-segmentti
Seuraaja:  BMW F16
Teknisesti samankaltaisia:  BMW E70
Tekniset tiedot
Moottori:  R6 V8
Iskutilavuus:  3,0–4,4 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  neliveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen automaatti 8-vaihteinen automaatti
BMW E71 on BMW X6:n ensimmäisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2007–2014. Sen seuraajaksi tuli BMW F16.
BMW X6 (E71) 2007–2014

BMW E71 esiteltiin lähes tuotantovalmiina konseptiautona Frankfurtin autonäyttelyssä syyskuussa 2007. Tuotantoversion ensiesittely oli Detroitin autonäyttelyssä seuraavan vuoden tammikuussa.
Urheilullinen X6 M esiteltiin New Yorkin autonäyttelyssä huhtikuussa 2009 yhdessä sisarmallinsa X5 M:n kanssa. Moottorina on kaksoisturboahdettu 4,4-litrainen V8 teholtaan 555 hevosvoimaa.
Geneven autonäyttelyssä maaliskuussa 2012 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut malli, johon oli tehty uudistuksia muun muassa etusäleikköön. Sumuvalot nousivat myös aiempaa ylemmäksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta BMW X6 (E71) Wikimedia Commonsissa
BMW X6 M E71
Facelift-mallin BMW E71.
Axel Charpentier

| Axel Fredrik Charpentier |
| --- | --- |

Oikeuskansleri
 17.12. 1918–1928  
Edeltäjä:  Pehr Evind Svinhufvud
Seuraaja:  Urho Castrén
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1865 Hamina
Kuollut: 9. maaliskuuta 1949 (83 vuotta)
Axel Fredrik Charpentier (4. heinäkuuta 1865 Hamina – 9. maaliskuuta 1949 Hauho) oli suomalainen juristi, joka toimi oikeuskanslerina 1920-luvulla. Hän oli toiminut jo Suomen suuriruhtinaskunnan aikana senaatissa. Charpentier oli vastustanut venäläistämistoimia, minkä takia hänet oli erotettu prokuraattorin ja esittelijäsihteerin tehtävistä.
Nuoruus ja opiskelut

Charpentierin vanhemmat olivat senaattori Gustaf Robert Alfred Charpentier ja Adolfina Valeria Aschan (1837–1907). Axel Charpentier pääsi ylioppilaaksi 1883. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1885 ja maisteriksi 1886. Lakitieteen kandidaatin tutkinnon hän suoritti 1890, lisensiaatin tutkinnon 1897 ja tohtorin tutkinnon 1898 väitöskirjalla Om sytning. Varatuomarin arvon hän sai 1893.
Ura

Charpenterierin akateeminen ura jäi lyhyeksi. Hän aloitti vuoden 1898 alussa Aleksanterin yliopiston siviililainopin ja roomalaisen oikeuden dosenttina. Yliopistossa ei ollut tarjolla vakinaista oppituolia, joten Charpentier palasi pian senaatin oikeusosastoon, jossa hän oli toiminut jo opiskeluaikanaan.
Charpentier toimi senaatin oikeusosaston kanslistina 1896–1899, protokollasihteerinä 1899–1905 ja esittelijäsihteerinä 1906–1910. Charpentier vastusti venäläistämistoimia, eikä hän asettanut syytteeseen uusien asetuksia vastaan toimineita suomalaisvirkamiehiä. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov kumosi Charpentierin nimityksen Hauhon tuomiokunnan tuomariksi, koska hänelle ei haluttu antaa mahdollisuutta lisätuloihin.
Charpentier toimi senaatin lainvalmistelukunnan nuorempana jäsenenä 1905–1911 sekä vt. prokuraattorina 1909–1910. Prokuraattorina hän oli vastustanut yritystä lakkauttaa Suomen Ammattijärjestö. Hänet erotettiin prokuraattorin sijaisuudesta ja esittelijäsihteerin virasta, kun hän oli sanellut vastalauseen yleisvaltakunnallista lainsäädäntöjärjestystä koskevan lain käsittelypöytäkirjaan.
Charpentier toimi erottamisensa jälkeen 1912–1917 asianajajana Helsingissä. Hän oli mukana myös paikallispolitiikassa ja oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1914–1918 sekä holhous- ja kasvatuslautakuntien jäsen. Charpentier toimi myös jälkimmäisen lautakunnan puheenjohtajana. Charpentier oli ollut aatelissäädyssä sukunsa edustaja säätyvaltiopäivillä 1897, 1899 ja 1905–1906.
Maaliskuun vallankumouksen jälkeen Charpentier nimitettiin 1917 senaatin oikeusosaston senaattoriksi. Itsenäistymisen jälkeen hän oli joitakin kuukausia korkeimman oikeuden jäsenenä. Hänet nimitettiin vuonna 1918 oikeuskansleriksi. Charpentier oli käytännössä Suomen ensimmäinen oikeuskansleri, sillä virassa häntä ennen nimellisesti ollut P. E. Svinhufvud ei Suomen valtionhoitajan tehtävien takia ehtinyt sitä hoitaa.
Charpentier johti vuonna 1922 sisäministeri Heikki Ritavuoren murhan tutkimuksia ylimpänä syyttäjänä.[lähde? ]
Charpentierin asema kansalaissodasta toipuvan ja hiljattain itsenäistyneen valtion viranomaistoiminnan valvojana oli vaikea tehtävä. Hänen suhteensa eduskuntaan eivät olleet erityisen hyvät. Kansanedustajia närkästyttivät erityisesti Charpentierin vuonna 1927 esittämät kommentit virkamiesten palkkauksesta ja lainsäädännön tasosta.
Charpentier jäi eläkkeelle ja vetäytyi samalla lähes kaikesta julkisesta elämästä. Hän tosin jatkoi edelleen lakimiesyhdistyksen toiminnassa.
Yksityiselämä

Charpentier oli naimisissa vuosina 1896–1913 Helmi Julia Järnefeltin (1871–1913) kanssa.  He saivat viisi lasta, joista yksi kuoli vauvaikäisenä.
Charpentier omisti vuodesta 1914 lähtien Hahkialan kartanon Hauholla. Siellä hän asui eläköitymisensä jälkeen ja hoiti kartanoa ja sen maita. Charpentierin ystävä K. J. Ståhlberg oli Hahkialassa suojassa Helsingin ilmapommituksilta. Charpentierin kuoltua 1949 tila jaettiin neljään osaan.
August Kopisch

| August Kopisch |
| --- | --- |
 Joseph von Führich: Nuori August Kopisch. Maalaus noin vuodelta 1829.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1799
Kuollut: 1853 (53–54 vuotta)
Ammatti:  taidemaalari, runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
August Kopisch (1799–1853) oli saksalainen taidemaalari ja runoilija. Hän suoritti taideopintonsa Prahan ja Wienin taideakatemioissa ja harjoitti maalaustaidetta Dresdenissä 1819–1822, kunnes käteen syntynyt vika esti häntä maalaamasta.
Sinisen luolan sisäänkäynti Caprilla.
Kopisch lähti silloin Italiaan ja alkoi kirjoittaa runoja. Taitavana uimarina hän löysi yhdessä Ernst Friesin kanssa Caprin kuuluisan Sinisen luolan. Merkittävimmät Kopischin kirjallisista tuotteista ovat hänen tonttu- ja peikkolaulunsa, jotka vastaavat lasten mieltä, vaikka niitä ei ole suoranaisesti kirjoitettu lapsille. Kopischin kootut teokset julkaisi 1856 Carl Bötticher.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta August Kopisch Wikimedia Commonsissa
BMW Z4 (G29)

| BMW G29 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Itävalta
Valmistaja:  BMW
Valmistusvuodet:  2018–
Korimalli:  2-ovinen roadster
Luokka:  S-segmentti
Edeltäjä:  BMW E89
Teknisesti samankaltaisia:  BMW G01 BMW G02 BMW G05 BMW G06 BMW G07 BMW G11 BMW G15 BMW G16 BMW G20 BMW G22 BMW G30 BMW G32 Toyota Supra (A90)
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  BMW CLAR
Moottori:  R4 R6
Iskutilavuus:  2,0–3,0 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 8-vaihteinen automaatti
BMW G29 on BMW Z4:n kolmannen sukupolven malli, jota on valmistettu vuodesta 2018 lähtien. Se korvasi edeltäneen E89-mallin.
BMW Z4 (G29) 2018–

BMW G29 esiteltiin Pebble Beach Concours d’Elegancessa elokuussa 2018, tämän jälkeen suurelle yleisölle saman vuoden lokakuussa järjestetyssä Pariisin autonäyttelyssä. Edeltäjästään poiketen avattava katto on kangasta. Auto perustuu BMW:n modulaariselle CLAR-pohjalevylle, ja vuonna 2019 esitelty Toyota Supra on sille teknisesti hyvin läheistä sukua.
Vuoden 2019 Euro NCAP -kolaritestistä G29 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta BMW Z4 (G29) Wikimedia Commonsissa
Mark Feldman

Mark Feldman
Mark Feldman (s. 1955 Chicago, Illinois) on jazzviulisti. Hänellä on klassinen koulutus. Hän on osallistunut useisiin John Zornin projekteihin ja ollut jäsenenä Arcado String Triossa. Hän on esiintynyt myös muiden muassa Pharoah Sandersin, Ray Andersonin ja Bill Frisellin kanssa. Hän on ollut mukana esimerkiksi Lee Konitzin, They Might Be Giantsin, Willie Nelsonin, Johnny Cashin ja Jimmy Swaggartin levytyksillä. Hän oli aiemmin studiomuusikkona Nashvillessä.
Vuosina 1994–1995 Down Beat -jazzlehti äänesti Feldmanin "laajempaa tunnustusta ansaitsevaksi lahjakkuudeksi". Vuonna 1997 ilmestyi hänen levynsä Music for Violin Alone Tzadik-levymerkillä. Hän on naimisissa pianisti Sylvie Courvoisierin kanssa.
Feldman kantaesitti Guus Janssenin viulukonserton Alankomaiden radion filharmonisen orkesterin solistina.
Diskografia

The Chromatic Persuaders (Konnex, 1994)
Music for Violin Alone (Tzadik Records, 1995)
The Chromatic Persuaders (Timescraper, 1997)
Music for Piano and Violin (Avant, 1999)
Book of Tells (Enja, 2005)
What Exit? (ECM, 2006)
Secrets (Tzadik Records, 2009)
Diskografia > John Abercrombie

Open Land (ECM, 1998)
Cat 'n' Mouse (ECM, 2000)
Class Trip (ECM, 2003)
The Third Quartet (ECM, 2006)
Wait Till You See Her (ECM, 2008)
Diskografia > Muhal Richard Abrams

One Line, Two Views (New World, 1995)
The Visibility of Thought‎ (Mutable, 2001)
Diskografia > Dave Douglas

Parallel‎ (Soul Note, 1993)
Five‎ (Soul Note, 1996)
Charms of the Night Sky‎ (Winter & Winter, 1998)
Convergence‎ (Soul Note, 1999)
A Thousand Evenings‎ (RCA, 2000)
El Trilogy‎ (BMG, 2001)
Witness‎ (RCA, 2001)
Diskografia > Marc Ribot

Soundtracks Volume 2‎ (Tzadik, 2003)
Diskografia > Tom Varner

The Mystery of Compassion ‎(Soul Note, 1992)
Diskografia > John Zorn

Kristallnacht ‎(Eva, 1993)
Bar Kokhba ‎(Tzadik, 1996)
Filmworks VI: 1996 (Tzadik, 1997)
Duras: Duchamp‎ (Tzadik, 1997)
The Circle Maker ‎(Tzadik, 1998)
Filmworks VIII: 1997 (Tzadik, 1998)
The String Quartets‎ (Tzadik, 1999)
Taboo & Exile ‎(Tzadik, 1999)
Filmworks XI: Secret Lives‎ (Tzadik, 2002)
Cobra: John Zorn's Game Pieces Volume 2‎ (Tzadik, 2002)
Filmworks XII: Three Documentaries‎ (Tzadik, 2002)
Masada Recital (Tzadik, 2004) with Sylvie Courvoisier
Filmworks XVIII: The Treatment‎ (Tzadik, 2006)
50th Birthday Celebration Volume 1‎ (Tzadik, 2004) with Masada String Trio
50th Birthday Celebration Volume 11‎ (Tzadik, 2005) with Bar Kokhba Sextet
Azazel: Book of Angels Volume 2‎ (Tzadik, 2005) with Sylvie Courvoisier
Malphas: Book of Angels Volume 3‎ (Tzadik, 2005) with Sylvie Courvoisier
Lucifer: Book of Angels Volume 10‎ (Tzadik, 2008) with Bar Kokhba Sextet
Filmworks XX: Sholem Aleichem‎ (Tzadik, 2008)
Barthélémy Batantu

Barthélémy Batantu (14. heinäkuuta 1925 – 26. huhtikuuta 2004) oli brazzavillenkongolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 28. kesäkuuta 1959 ja nimitettiin Brazzavillen arkkipiispaksi 15. marraskuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta 1979. Pääkonsekraattorina toimi Duraisamy Simon Lourdusamy, jota avustivat Michel-Jules-Joseph-Marie Bernard ja Jean Pierre Marie Orchampt.
Batantu jäi eläkkeelle 23. tammikuuta 2001.
Arida

| Arida (有田市) |
| --- | --- |
 Mandariiniviljelmiä, Aridajoen suu
 lippu:  Symboli
 Aridan sijainti Wakayaman prefektuurissa
 Arida
 Koordinaatit: 34°04′59″N, 135°07′40″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kansai
Prefektuuri:  Wakayaman prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  36,89 km²
Väkiluku (01/2020):  27 736
 – Väestötiheys:  751,9 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Castanopsis
 – Kukka:  Citrus unshiu
 – Kala:  Huotrakala
 
 https://www.city.arida.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Arida (jap. 有田市, Arida-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Wakayaman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin länsiosassa Kiin kanaalin rannikolla Wakayaman eteläpuolella. Kaupunki on rakentunut Aridajoen suun kapealle tasankoalueelle, jota rajaavat vuoret pohjoisessa ja etelässä. Aridassa on 27 736 asukasta (tammikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 36,89 neliökilometriä.
Aridan maaseutukaupunki muodostettiin Minoshiman maaseutukaupungin ja kolmen muun kunnan kuntaliitoksella vuonna 1954. Vuonna 1956 Aridalle myönnettiin kaupunkioikeudet. Minoshima kehittyi historiallisesti mikan-mandariinien (Citrus unshiu) viljelyalueen vientisatamana. Arida-mikan-mandariinit ovat edelleenkin alueen tärkein viljelytuote, ja Aridassa tuotetaan eniten mandariineja Wakayaman prefektuurissa. Rautatien valmistumisen myötä 1920-luvulla mandariinien kuljetus siirtyi raiteille. Muita perinteisiä elinkeinoja ovat katori senkō -hyttyskierukoiden valmistus ja kalastus. Rannikolla Hatsushiman alueella toimii suuri öljynjalostamo.
Aridan rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Jōmyō-jin temppeli, jonka päähalli ja tahōtō-pagodi on nimetty tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi, Kōri-jin temppeli ja Susan pyhäkkö. Kaupungin etelärannikko on osa prefektuurin luonnonpuistoa. Aridaa palvelee JR Nishi-Nihonin Kisei-päälinja eli Kinokuni-linja.
Kuvia

Jōmyō-jin pagodi
Susa-jinja
Aridan öljynjalostamo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arida Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Barthélémy Djabla

Barthélémy Djabla (1936 – 15. syyskuuta 2008) oli norsunluurannikkolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 15. maaliskuuta 1964 ja nimitettiin San Pedro-en-Côten hiippakunnan piispaksi 23. lokakuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. tammikuuta 1990. Pääkonsekraattorina toimi Bernard Yago, jota avustivat Noël Kokora-Tekry ja Bernard Agré.
21. heinäkuuta 2006 Djabla sai nimityksen Gagnoan arkkipiispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 24. syyskuuta. Hän kuoli 72-vuotiaana virassa.
Miamin ePrix 2015

|  Miamin ePrix 2015 |
| --- | --- |
 5. osakilpailu 11 osakilpailusta kaudella Formula E -kausi 2014–2015. 

Päivämäärä:  14. maaliskuuta 2015
Sijainti:  Miami, Yhdysvallat
Rata:  Katurata   2.17 km
Pituus:  39 kierrosta, 84.63 km
Sää:   Aurinkoinen
Formula E
Paalupaikka
Kuljettaja:   Jean-Eric Vergne  (Andretti)
Aika:  1:05.953
Nopein kierros
Kuljettaja:   Nelson Piquet  (NEXTEV TCR)
Aika:  1:07.969 (kierroksella 29)
Palkintokoroke
Ensimmäinen:   Nicolas Prost  (E.dams-Renault)
Toinen:   Scott Speed  (Andretti)
Kolmas:   Daniel Abt  (Audi Sport ABT)
Miamin ePrix 2015 eli 2015 Miami ePrix oli Formula E -sarjan kauden 2014–2015 viides osakilpailu ja samalla ensimmäinen kahdesta yhdysvalloissa ajettavasta osakilpailuista. Kilpailu ajettiin 14. maaliskuuta Miamin katuradalla Miamissa, Yhdysvalloissa.
Paikan päällä Miamissa osakilpailua seurasi yli 33 000 katsojaa ja yli 16 miljoonaa television välityksellä.
Aika-ajot

Jokainen kuljettaja oli arvottu yhteen neljästä aika-ajo ryhmästä. Jokaisella aika-ajo ryhmällä oli 10 minuuttia aikaa radalla ja tämän aikana heidän tarkoitus oli ajaa mahdollisimman nopea aika.
Jean-Eric Vergne ajoi paalupaikalle.
Kilpailu

Kilpailun voitti Nicolas Prost.