stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
UNAIDS
Historia

UNAIDS perustettiin vuonna 1996. Sen perustamisesta oli 1993 päätetty Maailman terveysjärjestön yleiskokouksessa. Seuraavana vuonna ECOSOC hyväksyi ohjelman. Sen alkuperäisiin perustajiin kuuluvat Unicef, UNDP, UNFPA, Unesco ja WHO. YK:n kansainvälinen huumevalvontaohjelma liittyi sen rahoittajiin vuonna 1999, Kansainvälinen työjärjestö vuonna 2001, Maailman ruokaohjelma vuonna 2003 ja YK:n pakolaisjärjestö vuonna 2004.
Tehtävä

UNAIDS:n ensisijainen tehtävä on johtaa, vahvistaa ja tukea työtä AIDS:n leviämisen estämiseksi. Se luo yleiset toimintalinjat aidsin vastaiselle toiminnalle, koordinoi tukijajärjestöjensä toimintaa alalla ja antaa niille teknistä apua.
UNAIDS:n otoimintaa ohjaa 22-jäseninen johtokunta, jonka muodostavat YK:n talous- ja sosiaalineuvosto ECOSOC:n nimeämät jäsenvaltiot, joiden valinnassa pyritään maantieteelliseen tasapainoon. Johtokunnassa on lisäksi kuusi edustajaa alkuperäisistä perustajajäsenistä ja viisi kansalaisjärjestöistä.
Vuonna 2002 valmistuneen arviointiraportin mukaan UNAIDS:n työ maailmanlaajuisella tasolla on onnistunut hyvin, mutta maatasolla tulokset ovat jääneet heikommiksi. Tiedon lisääntyminen ei ole vaikuttanut ihmisten käyttäytymiseen toivotulla tavalla. Tämän huomioon ottaminen tulevassa toiminnassa on suuri haaste, samoin uuden maailmanlaajuisen rahoitusjärjestelmän aikaansaaminen.
Rahoitus

Vuonna 2015 UNAIDSin jäsenvaltiot rahoittivat sen toimintaa 194,6 miljoonalla dollarilla. Yhdysvallat oli suurin lahjoittaja 40 miljoonalla dollarillaan. Suomi lahjoitti noin 8,7 miljoonaa dollaria ja oli seitsemänneksi suurin lahjoittaja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.unaids.org/en/
UNAIDS:n päämaja Genevessä.
Ivalojoki

| Ivalojoki |
| --- | --- |

Alkulähde:  Korsatunturi
Laskupaikka:  Inarijärvi
Maat:  Suomi, Norja
Pituus:  180 km
Ivalojoki (inarinsaameksi Avveeljuuhâ, pohjoissaameksi Avviljohka) on Ylä-Lapissa virtaava, Inarijärveen laskeva 180 kilometrin pituinen "kultajoki".
Ivalojoki saa alkunsa Korsatunturilta Inarin ja Enontekiön kuntien rajalta. Sen ensimmäiset latvauomat hipovat Peltotunturin (katso myös Tenojoki) jängillä Suomen ja Norjan rajaa "Suomi-neidon" kaulan ja käsivarren yhtymäkohdassa Lemmenjoen kansallispuiston länsilaidalla. Joki laskee Inarijärveen noin viiden kilometrin pituisena suistoalueena runsaan kymmenen kilometrin päässä nimikkokylästään Ivalosta, jonka se halkaisee verkkaisesti virtaavana matalana vesiväylänä. Ivalojoen sivujokia ovat mm. Repojoki, Tolosjoki sekä kultalöydöistään tunnetut Sotajoki ja Kyläjoki.
Ivalon kirkko ja Ivalojoki
Ivalojoki on lähes koko pituudeltaan erämaajoki. Aluksi se virtaa rauhallisena ja kapeahkona Lemmenjoen kansallispuiston eteläisimpien soiden ja korpien läpi. Puolimatkasta kansallispuisto muuttuu Hammastunturin erämaa-alueeksi, missä joki kulkee lähes Ivaloon asti.
Kultainen joki

Ivalojoki on tullut tunnetuksi "kultaisena jokena". Suuren kultaryntäyksen aikana joen rantamille nousi mm. Ivalojoen Kultala (1870), jonka kiihkeimmistä vaiheista on tehty myös elokuva Lapin kullan kimallus (Åke Lindman). Jokivarsilla ja sivupuroilla harjoitetaan edelleen kullan etsintää sadoilla vaihtelevan kokoisilla kultavaltauksilla.
Matkailijan joki

Ivalojoki on vuodesta toiseen lisännyt suosiotaan matkailukohteena. Vuonna 2005 se valittiin Vuoden Retkikohteeksi. Joen 60 kilometrin pituisella koskipitoisella varsinaisella retkeilyosuudella Kutturasta Toloseen harrastetaan sekä kanootti- että viime vuosina suosiotaan lisännyttä kumilauttaretkeilyä. Entisiin ja nykyisiin kulta-alueisiin pääsee tutustumaan myös patikoiden merkittyjä reittejä pitkin. Ivalojoen Kultalan kohdalla on joen ylittävä riippusilta.
Kalastettavina lajeina joessa ovat harjus ja hauki. Myös tammukka ja siika voivat tarttua pyydykseen. Sivupuroissa esiintyy runsaasti vaaksanmittaista tammukkaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivalojoki Wikimedia Commonsissa
Jäätynyt Ivalojoki Ivalon kohdalla
Nokkaeläimet

| Nokkaeläimet |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Munivat nisäkkäät Prototheria
Lahko::  Nokkaeläimet Monotremata  Bonaparte, 1837
Heimot
 Vesinokkaeläimet (Ornithorhynchidae)  Nokkasiilit (Tachyglossidae)  †Steropodontidae  †Kollikodontidae 
Katso myös
   Nokkaeläimet Wikispeciesissä   Nokkaeläimet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokkaeläimet (Monotremata) ovat nisäkkäitä, jotka elävien poikasten synnyttämisen sijaan lisääntyvät munimalla. Nokkaeläimet ovat ainoita nisäkkäitä, joilla on matelijoilta peritty muniminen, minkä vuoksi ne kuuluvat ainoana hengissä olevana lahkona munivien nisäkkäiden (Prototheria) alaluokkaan. Nokkaeläimet kuuluvat nisäkkäisiin, koska ne pystyvät imettämään poikasiaan maitorauhasten erittämällä maidolla ja niillä on karvapeite. Niillä ei ole kuitenkaan nisiä. Muita nisäkäsmäisiä piirteitä ovat yhtenäinen alaleuka, neliosainen sydän, kolme välikorvan luuta ja tasalämpöisyys. Matelijamaisia piirteitä munimisen lisäksi ovat useat tukirangalliset piirteet, kuten reisiluun ja olkaluun suuntautuminen maansuuntaisesti ja kloaakki eli aukko, jolla eläin hoitaa lisääntymisen, ulostamisen ja virtsaamisen. Nokkaeläinten tieteellinen nimi Monotremata (suom. ’yksi aukko’) viittaa kloaakkiin.
Nokkaeläimiä tavataan nykyisin ainoastaan Australiassa ja Uudessa-Guineassa, missä tämä hyvin alkukantainen ja vanha nisäkäslahko on esiintynyt jo miljoonia vuosia. Nokkaeläimet kuuluvat niihin harvoihin nisäkkäisiin, joilla on sähköaisti. Nokkaeläinten lisääntymis- ja elintavat erottavat ne täysin muista nykyisistä nisäkäslajeista. Ne ovat muuttuneet melko vähän, minkä takia niitä sanotaankin eläviksi fossiileiksi.
Nokkaeläinten lahkoon kuuluu nykyisin kaksi heimoa, joissa on yhteensä viisi elossa olevaa lajia. Vesinokkaeläinten (Ornithorhynchidae) heimon ainoa laji on puolittain vesielämään sopeutunut vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus). Nokkasiilien (Tachyglossidae) heimossa on kahdessa suvussa neljä maalla elävää lajia; nokkasiili (Tachyglossus aculeatus), kärsänokkasiili (Zaglossus bruijni), Zaglossus bartoni ja Zaglossus attenboroughi. Nokkasiili ja vesinokkaeläin on arvioitu elinvoimaisiksi, mutta muut kolme lajia ovat äärimmäisen uhanalaisia. Edellä mainittujen elävien lajien lisäksi nokkaeläinten lahkoon luokitellaan useita sukupuuttoon kuolleita esihistoriallisia lajeja, jotka tunnetaan ainoastaan fossiilien perusteella.
Evoluutio ja taksonomia > Evoluutio

Ensimmäiset nisäkkäiksi luokiteltavat eläimet kehittyivät matelijoista noin 200 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäiset nisäkkäät olivat pienikokoisia hyönteissyöjiä, jotka liikkuivat öisin. DNA-tutkimusten avulla Ptototheria-nisäkkäiden kehityshaaran eriytyminen muista nisäkkäistä on ajoitettu 166 miljoonan vuoden taakse. Varhaisin tunnettu nokkaeläin on Teinolophos-nokkaeläin. Löydetty fossiili on 123 miljoonaa vuotta vanha. Toinen liitukautinen nokkaeläinfossiili kuuluu Steropodon-nokkaeläimelle, joka oli yksi aikansa suurikokoisimmista nisäkkäistä. Tätäkin suurempi nokkaeläin oli Kollikodon, jonka ruumiin pituus on voinut olla jopa metrin. Nykyään elävillä nokkaeläinlajeilla on hyvin samankaltaiset ominaisuudet kuin niiden muinaisilla esi-isilläkin.
On uskottavaa, että nokkaeläimet olivat levinneet laajoille alueille ympäri eteläisen pallonpuoliskon Gondwanamannerta, sillä Etelä-Amerikan Patagoniasta on löydetty Monotrematum sudamericanum -vesinokkaeläimelle kuuluva 62 miljoonaa vuotta vanha hammas. Kovin runsaslukuinen ryhmä se ei kuitenkaan ollut.
Varhaisimmat nokkasiilifossiilit ovat peräisin keskimioseenikaudelta eli noin 15 miljoonan vuoden takaa, ja ne kuuluvat Zaglossus robusta -lajille. Vielä ei tunneta nokkasiilien ja liitukaudella eläneiden nokkaeläinten välistä sukulaisuussuhdetta, eikä myöskään tiedetä, milloin nokkasiilit ovat eriytyneet omaksi heimolinjaksi. Vesinokkaeläimet ja nokkasiilit onkin toisinaan jaoteltu erillisiin Platypoda ja Tachyglossa -lahkoihin. Nokkasiileihin kuuluu kaksi sukua Tachyglossus ja Zaglossus. Esihistoriallisia sukuja tunnetaan yksi, Megalibgwilia, joka hävisi noin 50 000 vuotta sitten.
Evoluutio ja taksonomia > Taksonomia

Ensimmäinen vesinokkaeläimen nahka tuotiin Eurooppaan 1700-luvun lopulla ja George Shaw sai sen tutkittavakseen. Löytöä pidettiin poikkeuksellisen hyvin tehtynä huijauksena monien muiden eläinlajihuijausten joukossa. Shaw ei kuitenkaan pystynyt todentamaan merkkejä huijauksesta, vaan joutui pitkällisten tutkimusten jälkeen kuvaamaan lajin vuonna 1799 The Naturalist's Miscellany -julkaisussaan. Seitsemän vuotta aiemmin hän oli jo ehtinyt kuvata nokkasiilin, mutta se ei vaikuttanut kovin kiinnostavalta tapaukselta, koska muistutti kovasti eurooppalaisille tuttua siiliä. Vasta vuonna 1802 Eurooppaan saatiin ensimmäinen täydellinen vesinokkaeläin, jolloin se voitiin varmuudella todeta aidoksi eläinlajiksi.
Eläintieteilijät eivät 1800-luvulla pystyneet uskomaan, että nokkaeläimet lisääntyisivät munimalla. Skotti William Hay Caldwell lähti 1880-luvulla tutkimaan nokkaeläimiä ja löysikin niitä aboriginaalien avustuksella. Syyskuun toisena päivänä vuonna 1884 hän lähetti BAAS-tiedeseuralle lyhyen sähkeen, jossa hän totesi aboriginaaleille jo tutun tiedon: ”Nokkaeläimet ovipaarisia, munat meroblastisia.” Tieteilijät eivät voineet kuin hyväksyä todeksi, että jotkin nisäkkäät todella munivat.
Nokkasiilien kohdalla tutkimukset olivat jääneet vähäisiksi, kun huomio oli kiinnittynyt vesinokkaeläimiin. Saksalainen Richard Semon paikkasi laajoilla tutkimuksillaan tätä aukkoa ja vastasi moniin nokkasiilejä koskeviin kysymyksiin. 1800-luvun lopulla tunnettiin kaksi nokkasiililajia ja 1907 löydettiin kolmas laji. Viimeisin nokkasiililaji, Zaglossus attenboroughi, kuvattiin tieteelle vasta vuonna 1998.
Ulkonäkö ja fysiologia > Ulkonäkö

Nokkaeläimiin kuuluu kaksi toisistaan ulkonäöllisesti hyvin erilaista heimoa. Näistä vesinokkaeläimet muistuttavat nokkansa ja räpyläjalkojensa vuoksi vesilintua, mutta ne liikkuvat neljällä jalalla ja niillä on kussakin räpylässä viisi varvasta. Vesinokkaeläimen häntä on hyvin leveä ja ohut, kuten majavalla, sekä karvapäällysteinen. Vesinokkaeläimet ovat sopeutuneet vesielämään, sillä virtaviivaisen ruumiinrakenteensa sekä räpylöidensä avulla ne pystyvät uimaan vedessä joutuisaa tahtia. Turkki on pehmeä, silkkinen ja väriltään ruskea kuten saukoilla. Turkit olivat haluttuja ja arvokkaita, minkä vuoksi vesinokkaeläimiä metsästettiin niin paljon, että niiden kanta heikkeni selvästi.
Nokkasiilit sen sijaan muistuttavat selkäpiikkisensä vuoksi tavallisia siilejä tai pieniä piikkisikoja, mutta eroavat näistä erityisesti nenän rakenteessa. Nokkasiileillä se on pitkä ja ohut, kun taas siileillä se on lyhyenomainen. Piikkisioilla on myös selvästi pidemmät piikit. Nokkasiilien leveät viisivarpaiset raajat ovat erinomaisia hyönteisten tonkimiseen maanpinnan alta, ja ruumiinrakenteeltaan ne ovat hyvin vantteria ja lihaksikkaita. Nokkasiilit ovat väritykseltään tummanruskeita, mutta piikit ovat kellertävän vaaleita.
Aikuinen vesinokkaeläin painaa parin kilon (1,5–2,5 kg) verran ja on alle 60 senttimetriä pitkä, mistä hännän osuus on noin 15 senttiä. Nokkasiilit ovat selvästi vesinokkaeläimiä kookkaampia. Nokkasiili (Tachyglossus aculeatus) painaa kuutisen kiloa, ruumiinpituus on puoli metriä ja häntä alle kymmenen senttiä pitkä. Zaglossus-suvun nokkasiilit ovat nokkaeläimistä kaikkein kookkaimpia ja painavat noin 10 kilogrammaa. Niiden pituus vaihtelee 45 ja 75 sentin välillä ja niiden nokka on selvästi pitempi verrattuna Tachyglossus aculeatus -lajiin. Kaikkia nokkaeläimiä yhdistää se, että urokset ovat suurempia kuin naaraat.
Ulkonäkö ja fysiologia > Fysiologia

Sekä naaras- että urosvesinokkaeläimillä kuin myös urosnokkasiileillä on takajaloissa piikkiset kannukset. Vain urosvesinokkaeläin erittää myrkkyä näiden kautta. Nokkaeläinten kömpelö taapertaminen maalla johtuu niiden matelijamaisesta raajaluustorakenteesta. Niiden olka- ja reisiluut suuntautuvat suoraan kehosta pois, niiden kulkusuuntaan nähden kohtisuorasti. Muilla nisäkkäillä raajojen luustot ovat kehittyneet siten, että luut ovat yhdensuuntaisesti kulkusuunnan kanssa.selvennä Nokkaeläimillä on kylkiluut niin kaula- kuin rintanikamissakin. Nokkaeläinten poikkeuksellisiin piirteisiin kuuluu myös niiden nahkapäällysteisessä nokassa sijaitsevat tuhannet erikoistuneet solut, jotka muodostavat ominaisen sähköaistin. Sen avulla ne paikallistavat helposti niiden ympärillä olevat muut eläimet.
Nokkaeläimet ovat yhdessä vajaahampaisten kanssa ainoita nisäkkäitä, joilla ei ole lainkaan hampaita tai ainakin ne ovat hyvin surkastuneet. Nokkasiileillä on elämän aikana vain yksi hammas, jota ne tarvitsevat ainoastaan munan rikkomiseen kuoriutumisvaiheessa. Vesinokkaeläimillä kehittyy maitohampaat, mutta ne eivät tarvitse niitä mihinkään. Nokkaeläimiltä puuttuu myös kokonaan tuntokarvat, nisät ja ulkoiset korvat. Nokkaeläimet ovat muiden nisäkkäiden tapaan tasalämpöisiä, mutta niiden ruumiinlämpötila on muihin nisäkkäisiin verrattuna alhainen (30–33 °C).
Ravinto ja elinalueet

Nokkasiilien ruokavalio koostuu kaivamissyvyydeltä löytyvistä maanpinnan selkärangattomista kuten muurahaisista, termiiteistä ja lieroista. Ne murskaavat saaliinsa painamalla kielensä kitalakea vasten. Nokkasiilien hyvästä hajuaistista on etua ruoanhankinnassa. Sen sijaan sähköaistin roolista saalistamisessa ei ole tutkijoiden keskuudessa yksimielisyyttä. On mahdollista, että nokkasiilien sähkönaistimuskyky on alkanut hiljalleen heiketä. Nokkasiili (T. aculeatus) on nykyisistä nokkaeläimistä kaikkein laajimmalle levinnyt ja sen voi nähdä kaikkialla Tasmaniassa, Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Se ei ole nirsoja elinalueiden suhteen, sillä sille käyvät niin Australian kuivat alueet kuin Uuden-Guinean kosteat tropiikkimetsätkin.
Vesinokkaeläintä tavataan luonnonvaraisena ainoastaan Australian lauhkean itärannikon makeissa vesissä. Se saalistaa täysin sähköaistinsa turvin, sillä se sulkee silmänsä vedessä eikä kovin syvällä vedessä näköaistista olisikaan hyötyä. Ravintoon kuuluu pienimmät vesieläimet, jotka se varastoi poskeensa ja nousee vedenpintaan syömään ne, kunnes sukeltaa uudelleen veteen.
Käyttäytyminen

Nokkaeläimet ovat yöeläimiä, koska ne yrittävät välttää päivänpaahdetta. Jos niitä häiritään tai lämpötila on riittävän alhainen päivisin, niitä voi tavata päiväsaikaankin liikkumassa. Kylminä aikoina ja ruoanpuutteen vuoksi nokkasiili saattaa vaipua horrokseen. Nokkaeläimet liikkuvat yksin, eli ne eivät muodosta yhdyskuntia.
Lisääntyminen

Nokkaeläimet lisääntyvät ovipaarisesti eli ne munivat munia ja hautovat niitä pienessä pussirakenteessa 10–12 päivän ajan, kunnes poikaset kuoriutuvat. Naaras munii noin kolmen viikon kuluttua parittelusta. Muut nisäkkäät lisääntyvät vivipaarisesti eli synnyttäen eläviä poikasia. Kerralla nokkaeläimet saavat yhdestä kolmeen tai Zaglossus-suvun nokkasiilien tapauksessa 4–6 munaa, ja kun poikaset ovat kuoriutuneet vanhempien maitorauhaset alkavat tuottaa maitoa. Muilla nisäkkäillä on nisät, joiden kautta emo ruokkii jälkeläisiä, mutta nokkaeläimillä näitä rakenteita ei ole. Sen sijaan ne erittävät maitoa turkkiinsa, josta poikaset imevät sen. Piirre on tärkeä todiste maitorauhasten kehityshistoriatutkimukselle, sillä nokkaeläinten avulla on voitu päätellä maitorauhasten kehittyneen isoista hikirauhaisista.
Nokkaeläinten munat ovat lintujen munia pyöreämpiä ja kooltaan erittäin pieniä, noin 13–15 millimetriä halkaisijaltaan. Munat muistuttavat matelijoiden munia esimerkiksi nahkamaisen päällysrakenteen vuoksi. Niin nokkasiileillä kuin vesinokkaeläimelläkin on kaksi munasarjaa, mutta vesinokkaeläimellä vain toinen on toimintakykyinen. Nokkasiilit huolehtivat poikasistansa suojaamalla niitä pussissa, jolla ne aiemmin hautoivat munat. Sen sijaan vesinokkaeläin ei toimi tällä tavoin. Kuoriutumisen jälkeen nokkaeläinpoikaset ovat muutaman sentin pituisia eikä niillä ole vielä karvapeitettä. Kuoriutumisen jälkeen ne eivät saa altistua auringonvalolle, koska ne kuolevat helposti hauraan ihonsa vuoksi. Tämän vuoksi nokkasiilin poikaset pysyvät kolmen kuukauden ajan emon pussissa ja vesinokkaeläimen poikaset niiden pesässä. Kolmen kuukauden ikäisinäkään ne eivät ole valmiita itsenäisyyteen. Emo alkaa vieroittaa poikasia kun kuoriutumisesta on kulunut 4–7 kuukautta.
Vesinokkaeläinten kiima-aika sijoittuu kevääseen, jolloin urospuoliset yksilöt kamppailevat oikeudesta paritella reviirin naaraiden kanssa. Koska vesinokkaeläimet ovat maalla kömpelöitä taistelemaan, ne tappelevat vedessä, jossa ne voivat käyttää takajaloissa sijaitsevia myrkkypistimiä. Voittajan ratkettua nokkaeläinpari aloittaa vedessä pyöriväliikkeisen tanssin, jossa uros on tarttunut naaraan häntään. Kosiskelun jälkeen uros ja naaras parittelevat pysyen edelleen vedessä. Uroksilla on penis, jota ne käyttävät ainoastaan paritteluun, eivät virtsaamiseen. Nokkasiiliurokset sen sijaan alkavat parittelukauden alettua seurata naarasta. Parhaimmillaan yhtä naarasta voi seurata kuusi tai seitsemän urosta. Kahden tai kolmen viikon seuraamisen jälkeen naaras tulee kiimaan ja urokset menevät ympyrämuodostelmaan yrittäen häätää kilpailijat pois. Viimeiseksi pudotuspelissä jäänyt uros saa oikeuden paritella naaraan kanssa. Myös nokkasiiliuroksilla on penis, jota ei käytetä virtsaamisessa.
Urosten osuus jälkeläisten hoitamisessa jää paritteluun, kun taas naaras joutuu elämään yksin raskausajan. Raskausaikana naaras alkaa rakentaa pesäkoloa, jonka tunnelin pituus voi olla jopa 20 metriä pitkä.
Aiheesta muualla

Species results for 'monotremata'. ARKive.org. Arkistoitu 3.5.2013. Viitattu 7.12.2024. (englanniksi)
Monotremata. Nokkaeläimet Encyclopedia of Life -verkkosanakirjassa. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q21790  Wikispecies: Monotremata  ADW: Monotremata  AFD: Monotremata  BOLD: 358  CoL: 3L5  EoL: 1679  EPPO: 1MNTRO  GBIF: 791  iNaturalist: 43233  IRMNG: 10436  ITIS: 179915  MSW: 10300001  NCBI: 9255  Open Tree of Life: 962396  Paleobiology Database: 39737  Paleobiology Database: 39737 
Piirros varhaisliitukaudella 110 mvs. eläneestä Steropodon galmani -nokkaeläimestä. Sen nokka muistutti enemmän ympyräpohjaista kartiota kuin kuvasta voisi päätellä.
Nokkasiili. Piikit toimivat tehokkaana suojana. Osaksi niiden ansiosta nokkasiilit kuuluvat niihin harvoihin Australian eläimiin, joiden kanta ei oleellisesti pienentynyt eurooppalaisten saavuttua saarelle. Kuvan laji on nokkansa pituuden perusteella luultavasti Tachyglossus aculeatus.
Täytetty vesinokkaeläin Natural History Museum of Londonissa. Etualalla kuvassa on myös kaksi vesinokkaeläimen munaa.
Freedom Call

| Freedom Call |
| --- | --- |


Tiedot
Toiminnassa:  1998–
Tyylilaji:  power metal
Kotipaikka:   Saksa
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Chris Bay, laulu, kitara   Armin Donderer, basso   Nils Neumann, kosketinsoittimet   Lars Rettkowitz, kitara   Dan Zimmermann, rummut  
Entiset jäsenet:  Cédric Dupont, kitara (2001–2005)  Ilker Ersin, basso (1998–2005)  Sascha Gerstner, kitara (1998–2001) 
Levy-yhtiö:  Steamhammer  
Aiheesta muualla
freedom-call.net
Infobox OKNimi-testi OK: 
Freedom Call on saksalainen vuonna 1998 perustettu power metal -yhtye.
Historia

Kaverukset Chris Bay ja Daniel Zimmermann perustivat Freedom Callin vuonna 1998 Zimmermanin toisen yhtyeen, Gamma Rayn ollessa tauolla. Hieman myöhemmin kokoonpano täydentyi, kun Ilker Ersin ja Sascha Gerstner liittyivät yhtyeeseen.
Yhtyeen ensimmäinen albumi Stairway to Fairyland julkaistiin vuoden 1999 alussa, ja yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa livenä Angran ja Edguyn Ranskan kiertueella lämmittelijänä. Saman vuoden elokuussa Freedom Call aloitti Taragon EP:n äänityksen, ja seuraavan levyn Crystal Empiren äänitykset alkoivat vuoden loppupuolella.
Sascha Gerstner lähti yhtyeestä vuoden 2001 maaliskuussa, sanoen että haluaa muodostaa oman yhtyeen, eikä halua soittaa enää metallimusiikkia (hän kuitenkin myöhemmin liittyi Helloweeniin). Gerstnerin tilalle tuli sveitsiläinen Cédric Dupont, joka on myös Symphorce -yhtyeen kitaristi.
Vuoden 2002 tammikuussa uudistunut kokoonpano aloitti seuraavan albumin Eternityn äänitykset. Myöhemmin samana vuonna yhtye teki kiertueen Blind Guardianin kanssa, jonka aikana äänitettiin Live Invasion livealbumi. Tällä kiertueella oli myös mukana yhtyeen tuleva kosketinsoittaja, Nils Neumann, joka liittyi yhtyeeseen pysyvästi kiertueen jälkeen.
Maaliskuussa 2005 julkaistiin yhtyeen seuraava albumi The Circle of Life, jonka jälkeen Dupont ja Ersin lähtivät yhtyeestä. Heidät korvasivat Lars Rettkowitz ja Armin Donderer.
Toiseksi uusin albumi Dimensions julkaistiin Euroopassa 23. huhtikuuta 2007, ja se kuulostaa Zimmermannin mukaan enemmän Eternity:ltä kuin kokeellisempi edellinen albumi The Circle of Life.
29. tammikuuta 2010 julkaistiin albumi Legend of the Shadowking ja vuonna 2012 Land of the Crimson Dawn. Bändi julkaisi uusitulla kokoonpanollaan 2014 levyn Beyond. Uusin levy Master of Light ilmestyi 2016.
Jäsenet

Chris Bay – laulu, kitara (1998-)
Lars Rettkowitz- Kitara (2005-)
Ilker Ersin- Basso (1998–2005) (2012–)
Ramy Ali- Rummut (2013-)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Dan Zimmermann – Rummut (1998–2010)
Sascha Gerstner – Kitara (1998–2001)
Cédric "Cede" Dupont – Kitara (2001–2005)
Nils Neumann – Kosketinsoittimet (2003–2006)
Armin Donderer – Basso (2005–2009)
Eero Kaukomies – Livenä kosketinsoittimet (2006)
Dirk Schlächter – Livenä kosketinsoittimet (1999–2000)
Samy Saemann – Basso (2009–2013)
Klaus Sperling – Rummut (2010–2013)
Diskografia > Studioalbumit

Stairway to Fairyland (1999)
Crystal Empire (2000)
Eternity (2002)
The Circle of Life (2005)
Dimensions (2007)
Legend of the Shadowking (2010)
Land of the Crimson Dawn (2012)
Beyond (2014)
Master of Light (2016)
M.E.T.A.L. (2019)
Silver Romance (2024)
Diskografia > Livealbumit

Live Invasion (2004)
Live in Hellvetia (2011)
The M.E.T.A.L. Fest (2023)
Diskografia > EP:t

Taragon (1999)
Diskografia > Singlet

Silent Empire (2001)
Aiheesta muualla

Freedom Callin kotisivut (englanniksi)
| n k Freedom Call |
| --- | --- |
 Chris Bay  Lars Rettkowitz  Ilker Ersin  Ramy Ali   Dan Zimmermann  Sascha Gerstner  Cédric "Cede" Dupont  Nils Neumann  Armin Donderer  Eero Kaukomies  Dirk Schlächter  Samy Saemann  Klaus Sperling 
Studioalbumit:  Stairway to Fairyland  Crystal Empire  Eternity  The Circle of Life  Dimensions  Legend of the Shadowking  Land of the Crimson Dawn  Beyond  Master of Light  M.E.T.A.L.  Silver Romance 
Livealbumit:  Live Invasion  Live in Hellvetia  The M.E.T.A.L. Fest
Laivasto (sotilasyksikkö)

laivasto
lippue
laivue
viirikkö
ruotu
Laivasto on suurin yhtymä merivoimissa.
Suomen merivoimissa laivasto jakautuu edelleen lippueiksi, laivueiksi ja nämä edelleen viiriköiksi ja ruoduiksi. Laivastoa komentaa yleensä amiraali. Joskus laivasto-termiä käytetään synonyyminä merivoimien kanssa.
Suurvaltojen laivastot

Suurvalloilla on seuraavat laivastot:
Suurvaltojen laivastot > Yhdysvallat

Yhdysvaltain ensimmäinen laivasto (ei toiminnassa)
Yhdysvaltain toinen laivasto (Atlantin koulutusryhmä)
Yhdysvaltain kolmas laivasto (Itäinen- ja pohjoinen Tyynimeri)
Yhdysvaltain viides laivasto (Persianlahti)
Yhdysvaltain kuudes laivasto (Välimeri)
Yhdysvaltain seitsemäs laivasto (Japani ja Korea)
Yhdysvaltain kymmenes laivasto (sukellusveneentorjuntakoordinointiryhmä jolla ei ole laivoja)
Atlantin ja Tyynenmeren reservilaivastot
Suurvaltojen laivastot > Venäjä

Itämeren laivasto (päämaja: Kaliningrad, Baltijsk, Kronstadt, perustettu 1702)
Pohjoinen laivasto (tukikohdat Kuolassa muun muassa Severomorsk, Poljarnyi)
Tyynenmeren laivasto (tukikohdat: muun muassa Vladivostok, Petropavlovsk-Kamtšatski, perustettu 1731)
Mustanmeren laivasto (Sevastopol, perustettu 1783)