Vanhoillislestadiolaisuus ja ehkäisy
Historia

Lestadiolainen herätys puhkesi 1840-luvulla Ruotsin Lapissa yhteiskuntaan, jossa ehkäisyä pidettiin yleisesti syntinä.lähde? Herätyksen voimakkailla saarnoillaan aikaansaanut Lars Levi Laestadius rinnasti ehkäisyä käyttävät naiset Perkeleeseen, jota hän piti huorana. Laestadius katsoo, että huoran luontoon kuuluu, ettei hän halua äidiksi, vaan haluaa sukupuolielämästä vain seksuaalista nautintoa.lähde? Laestadiuksella oli itsellään 15 lasta yhdessä vaimonsa Brita Katharinan kanssa. Näin rajusta kielenkäytöstään Laestadius sai jo aikalaisiltaan arvostelua, muttei sinällään se, ettei Laestadius hyväksynyt ehkäisyä, ollut aikaan nähden poikkeuksellista. Useimmat tunnustukselliset kristityt pitivät ehkäisyä syntinä maailmansotien väliseen aikaan saakka.
Ehkäisyn vielä vuonna 1908 torjunut anglikaanikirkko hyväksyi ensimmäisenä aiemmin ehkäisyn torjuneena kirkkona maailmassa ehkäisyn vuonna 1930. Muutoksen tuulet puhalsivat myös luterilaisuudessa. Kirkkohistorioitsija, filosofian tohtori Seppo Lohi siteerasi kansantalouden professori Lauri af Heurliniä, joka 1945 julkaisemassaan kirjasessa Syntyvyyden säännöstely ja väestöpolitiikka kummasteli, miksi kirkonmiehet kaihtavat ottamasta kantaa syntyvyyden säännöstelyyn.
Ehkäisy nousi vanhoillislestadiolaisten keskusjärjestön SRK:n puhujainkokouksessa keskustelun aiheeksi vuonna 1945tarvitaan parempi lähde Alustajana oli kirkkoherra Kullervo Hulkko. Hulkon mukaan lapsirajoitus on Jumalan sanaa ja hyvää omaatuntoa vastaan. Vanhoillislestadiolaisten ehkäisykantaa tutkineen Päivi Alasuutarin mukaan vanhoillislestadiolaisten kielteinen suhtautuminen ehkäisyyn pohjautuu vanhaan perinteeseen.
Ehkäisyn aiemmin torjunut Suomen evankelis-luterilainen kirkko hyväksyi ehkäisyn vuonna 1952. Alasuutarin mukaan suomalainen yhteiskunta suhtautui yleisesti ehkäisyyn kielteisesti 1960-luvulle asti. Suhtautuminen ehkäisyyn ei ollut vanhoillislestadiolaisuuden vuonna 1960 niin sanotun pappishajaannuksen julkinen syy, mutta se saattoi vaikuttaa omalta osaltaan taustalla. Tällöin yli puolet vanhoillislestadiolaisista papeista irtaantui SRK:n edustamasta vanhoillislestadiolaisen liikkeen pääuomasta elämänsanalaisuudeksi.lähde?
Vanhoillislestadiolaisten puhujien ja seurakuntavanhinten kokouksessa keskusteltiin uudelleen ehkäisystä vuonna 1967. Alustajana toimi Lauri Taskila. Vuoden 1945 kannanottoa noudatellen myös vuoden 1967 kannanotto oli ehkäisykielteinen. Sen mukaan lapsirajoitus on syntiä kaikissa muodoissaan.
Päätöstä tekemässä ei ollut yhtään vanhoillislestadiolaista naista. Naiset ovat olleet tässä eniten itseään koskevassa kysymyksessä hyvin hiljaa aina 2000-luvulle saakka. Vanhoillislestadiolaisten naisten käsityksiä ja kokemuksia äitiydestä ja kaikesta siihen liittyvästä on Alasuutarin varhaisen tutkimuksen jälkeen alettu laajemmin tutkia vasta aivan viime vuosina, ensimmäisinä tutkijat Merja Kutuniva (Lapin yliopisto), Meri-Anna Hintsala (Helsingin yliopisto) ja Kati Toivio (Itä-Suomen yliopisto). Tuloksista on paljastunut, että herätysliikkeen johtajina ja hengellisinä auktoriteetteina ovat aina toimineet miehet, jotka ovat ohjailleet sitä, mitä naisista ja naisen roolista on liikkeessä opetettu ja julkaistu..
Vanhoillislestadiolaisten viikkojulkaisuun Päivämieheen on kaikkiaan kirjoitettu satoja artikkeleita, jotka käsittelevät tai sivuavat ehkäisyä. Ehkäisyä käsittelevät kirjoitukset eivät muodostane siitä huolimatta kovin merkittävää osuutta Päivämiehen kirjoituksista. Ehkäisystä keskusteltiin vanhoillislestadiolaisuudessa erityisesti 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla, jolloin myös Päivämiehessä oli paljon artikkeleita aiheesta.
Vuonna 2013 julkinen keskustelu voimistui Pauliina Rauhalan esikoisromaanin Taivaslaulu herättämän kiinnostuksen myötä..