stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katherine Grainger

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Katherine Grainger vuonna 2012. |  Katherine Grainger vuonna 2012. |  Katherine Grainger vuonna 2012. |  |
Maa:   Iso-Britannia
Naisten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | pariairokaksikko |  |
|  Hopeaa | Sydney 2000 | pariaironelonen |  |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | kaksikko i.p. |  |
|  Hopeaa | Peking 2008 | pariaironelonen |  |
|  Hopeaa | Rio de Janeiro 2016 | pariairokaksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Milano 2003 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | Gifu 2005 | pariaironelonen |  |
|  Kultaa | Eton 2006 | pariaironelonen |  |
|  Kultaa | München 2007 | pariaironelonen |  |
|  Kultaa | Karapiro 2010 | pariairokaksikko |  |
|  Kultaa | Bled 2011 | pariairokaksikko |  |
|  Hopeaa | Poznań 2009 | yksikkö |  |
|  Pronssia | Aiguebelette 1997 | kahdeksikko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Poznań 2015 | pariairokaksikko |  |
Katherine Grainger (s. 12. marraskuuta 1975 Glasgow, Skotlanti) on brittiläinen soutaja. Hän voitti pariairokaksikossa Anna Watkinsin kanssa olympiakultaa Lontoossa 2012. Hän on saavuttanut myös neljä olympiahopeaa: Sydneyssä 2000 pariaironelosessa, Ateenassa 2004 perämiehettömässä kaksikossa, Pekingissä 2008 pariaironelosessa ja Rio de Janeirossa 2016 pariairokaksikossa.
Grainger voitti kuusi maailmanmestaruutta: perämiehettömässä kaksikossa Milanossa 2003, pariaironelosessa Gifussa 2005, Etonissa 2006 ja Münchenissä 2007 sekä pariairokaksikossa Karapirossa 2010 ja Bledissä 2011. Yksikössä hän saavutti MM-hopeaa Poznańissa 2009. Ensimmäisen MM-mitalinsa hän saavutti Aiguebelettessa 1997 sijoittuessaan kahdeksikossa pronssille. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia pariairokaksikossa Poznańissa 2015.
Graalin myytti

Graalin myytti on John Matthewsin vuonna 1981 ilmestynyt tietokirja Graalin maljasta.
Aiheesta muualla

Aija Laurila: Legendojen avulla tietoa Graalista. Agricola 11.2.2007.
Susanne Gottberg

Susanne Margareta Gottberg (s. 16. maaliskuuta 1964 Tammisaari) on suomalainen kuvataiteilija. Gottberg maalaa öljyllä puulle ohuilla lasuurikerroksilla, jotka luovat teokselle ominaisen pintakiillon. Aiheita hän saa omista valokuvistaan sekä lehtikuvista ja elokuvista. Gottbergin teosten on sanottu kuvaavan katsomisen problematiikkaa ja havaitsemisen prosessia.
Gottberg valittiin vuonna 1994 vuoden nuoreksi taiteilijaksi, ja vuonna 2019 hän sai Suomen Taiteilijaseuran palkinnon.
Vuonna 1991 hän sai Suomen taideyhdistyksen dukaattipalkinnon
Gottberg opiskeli Länsi-Uudenmaan kansanopistossa vuosina 1982–1984, ja Kuvataideakatemiassa vuosina 1984–1989. Debyyttitaidenäyttelynsä Gottberg piti valmistumisvuonnaan Forsblomin galleriassa, joka on edustanut Gottbergiä aina nykypäivään saakka. Gottbergin julkisia teoksia on Tammisaaren vanhustentalossa, Ressun lukiossa Helsingissä sekä Hanasaaren kulttuurikeskuksessa. Gottberg on maalannut Elisabeth Rehnin muotokuvan Eduskuntataloon, ja lisäksi hänen teoksiaan on suomalaisten ja ruotsalaisten taidemuseoiden ja kaupunkien kokoelmissa. 
Hänen ensinäyttelynsä oli vuonna 1989.
Palkinnot

2019 Suomen Taiteilijaseuran kuvataiteilijapalkinto
2018 Svenska Kulturfondenin suuri palkinto
2011 Stina Krook -säätiö
2005 Swedish Literature Society of Finland
Swedish Cultural Foundation
1996 Stina Krook -säätiö
1994 Vuoden nuori taiteilija
1991 Dukattipalkinto, Suomen taideyhdistys
Julkaisut

Juha-Heikki Tihinen & Susanne Gottberg & Maaretta Jaukkuri: Susanne Gottberg - Kolmas tekijä.  Pro Artibus -säätiö, 2019.  ISBN 978-952-7226-30-8
Sara Ehnholm Hielm: Susanne Gottberg.  Parvs, 2008.  ISBN 978-952-5654-11-0
Kiirastorstai

Kiirastorstai on pääsiäistä edeltävä torstai. Sitä vietetään kristillisissä kirkoissa Jeesuksen viimeisen aterian muistopäivänä ja ehtoollisen asettamisen päivänä. Se ei ole Suomessa virallinen pyhäpäivä toisin kuin sitä seuraava pitkäperjantai. Se on pyhäpäivä joissakin maissa, esim. Tanskassa ja Norjassa.
Raamatullinen tausta

Viimeisellä aterialla Jeesus asetti Raamatun mukaan ehtoollisen muistokseen.  Paikalla olivat yläkerran huoneistossa 12 opetuslasta. Juudas Iskariot kavalsi Jeesuksen 30 hopearahasta. Jeesus vetäytyi Getsemanen puutarhaan rukoilemaan ennen vangitsemistaan. Kiirastorstai sijoittuu Raamatussa kohtiin: Matt. 26:17–75; Mark. 14:12–72; Luuk. 22:7–65; Joh. 13:1–18:27.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Kiirastorstai Wikisitaateissa
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkovuosi
adventti | 
joulu | 
uusivuosi |
loppiainen |
kynttilänpäivä |
laskiainen |
Marian ilmestyspäivä |
palmusunnuntai |
kiirastorstai |
pitkäperjantai |
pääsiäinen |
helatorstai

helluntai |
Pyhän Kolminaisuuden päivä |
juhannus |
apostolien päivä |
kirkastussunnuntai |
mikkelinpäivä |
reformaation päivä |
pyhäinpäivä |
tuomiosunnuntai
Leonardo da Vinci, Pyhä ehtoollinen, 1498.
Gramvoúsa (Thásos)

| --- | --- |
Muut nimet:  Gramvoússa (Γραμβούσσα), Krampoúsa (Κραμπούσα)
Sijainti:  40°42′21″N, 24°47′05″E, Thásos Thásos, Itä-Makedonia ja Traakia Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoisen Egean saaret
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Korkein kohta:  1  m 
Pinta-ala:  0,018 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Gramvoúsa (kreik. Γραμβούσα, myös Gramvoússa, Γραμβούσσα, Krampoúsa, Κραμπούσα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saarten saariryhmään ja sijaitsee Thásoksen saaren länsirannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,018 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Gramvoúsa kuuluu Thásoksen kuntaan, Thásoksen alueyksikköön ja Itä-Makedonian ja Traakian alueeseen.
Benozzo Gozzoli

Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Benozzo Gozzolin maalaus Tietäjät itäisiltä mailta (1459–1461).
Benozzo Gozzoli (1420–1497) oli italialainen taidemaalari. Hän teki värikkäitä ja yksityiskohtaisia maalauksia, jotka kuvaavat eloisasti oman aikansa ihmisiä ja tapahtumia. Maalaukset ovat saaneet vaikutteita kansainvälisestä gotiikasta.
Gozzoli toimi aluksi Lorenzo Ghibertin avustajana Firenzen kastekirkon Paratiisin Portit -ovireliefien veistämisessä ja Fra Angelicon avustajana freskoissa.
Gozzoli maalasi useita freskoja ja alttaritauluja muun muassa Firenzessä, Roomassa ja Pisassa. Hänet tunnetaan parhaiten Firenzen Palazzo Medici-Riccardiin tekemistään freskoista, joista kuuluisin on kolmen kuninkaan kulkuetta kuvaava Tietäjät itäisiltä mailta. Freskoon on kuvattu Medicien mahtisuvun jäseniä aikalaisineen, ja Gozzoli on sijoittanut myös itsensä kulkueeseen.
Maalauksia

Madonna del Baldacchino, 1440–1445; National Gallery
Helenan ryöstö (Ratto di Elena), tempera puulle, 1445, National Gallery
Adorazione dei Magi, fresko 1440–1441
Naisia haudalla 1440–1441, fresko, San Marco, Firenze
Annunciazione, tempera puulle 1450–1455
Ecce Homo, 1450
Pyhä Ursula, 1450
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Benozzo Gozzoli Wikimedia Commonsissa
Gozzolin Pyhän Augustinuksen elämää kuvaavat freskot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Henrik Granholm

Granholm 1960-luvun lopulla.
Henrik Granholm (s. 14. marraskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edusti maalivahdin pelipaikalla SM-sarjassa vuosina 1962–1971 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta.
"Grana" edusti koko SM-sarjauransa ajan Helsingfors IFK:ta. Hän pelasi yhteensä 40 SM-ottelua ja vaihtopenkillä istutut mukaan lukien 107. Jäähyjä hänelle kertyi neljä minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1969 ja 1970 sekä saavutti lisäksi yhden SM-pronssin.
Granholm toimi myös HIFK:n- ja GrIFK:n juniorimaalivahtien valmentajana ja IFK:n jääkiekkojaoston sihteerinä. Granholm pelasi jääpalloa IFK:n ykkösjoukkueessa 1960-luvulla.
Grammen kone

Kampikäyttöinen laboratoriokokeisiin suunniteltu Grammen kone
Grammen kone, Grammen kehä, Grammen magneetto, tai Grammen dynamo on ensimmäinen teollisuudessa laajemmin käytetty tasavirtageneraattori, joka on nimetty belgialaisen keksijänsä Zénobe Grammen mukaan. Grammen kone voi toimia sekä tasavirtaa kehittävänä generaattorina että sähkömoottorina.
Grammen kone Musée de l'électricité de Bourgognessa.
Michael Faradayn esiteltyä sähköilmiöitä koskevat lakinsa sähkögeneraattoreiden kehitystä tehtiin monella taholla. Tulokset olivat hyötysuhteen osalta niin heikkoja, että taloudellista toimintaa ei juuri syntynyt. Vuonna 1860 A. Pacinott esitteli rengasankkurin, jota Gramme sitten paransi.
Grammen generaattori esiteltiin 1871 Pariisissa. Tätä tehokkaaksi osoittautunutta generaattoria alettiin heti valmistaa. Vuonna 1872 Siemens julkisti oman generaattorinsa, jota kutsuttiin rumpugeneraattoriksi. Rumpurakenteella saatiin käämivyyhtien molemmat sivut hyötykäyttöön. Vuonna 1873 Gramme esitteli dynamoitaan teollisuusnäyttelyssä Wienissä. Hänen apulaisensa H. Fontaine yhdisti vahingossa kahden dynamon johdot toisiinsa. Kun höyrykone alkoi pyörittää toista dynamoa, toinenkin lähti pyörimään. Gramme ymmärsi tämän vahingon seurausten merkityksen: dynamosta oli tullut moottori, joka oli silloisia moottoreita tehokkaampi. Jo samassa näyttelyssä hän hyödynsi tätä esittelemällä dynamo-moottoriparia siten, että dynamo oli kahden kilometrin päässä pientä vesiputousta pyörittävästä moottorista. Gramme pystyi esittelemään sekä tehokkaan sähkömoottorin että sähkönsiirron kauempaa. Tätä pidetään käytännöllisen sähkötekniikan alkuna.
Asiasta muualla

Electricity museum: early motors
Gillis Grafström

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Gillis Grafström |  Gillis Grafström |  Gillis Grafström |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten taitoluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Chamonix 1924 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Sankt Moritz 1928 | yksinluistelu |  |
|  Hopeaa | Lake Placid 1932 | yksinluistelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1922 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Tukholma 1924 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Lontoo 1929 | yksinluistelu |  |
Gillis Emanuel Grafström (7. kesäkuuta 1893 Tukholma – 14. huhtikuuta 1938 Potsdam, Saksa) oli ruotsalainen taitoluistelija ja kolminkertainen olympiavoittaja. Hän on kaikkien aikojen menestynein taitoluistelija olympialaisissa.
Grafström voitti miesten yksinluistelun olympiakultaa Antwerpenissä 1920, Chamonix'ssa 1924 ja Sankt Moritzissa 1928. Lisäksi hän sai hopeamitalin Lake Placidissa 1932.
Grafström on kaikkien aikojen parhaita lyhytohjelman esittäjiä. Hän oli ensimmäinen luistelija, joka laskeutui turvallisesti axel-hypyn, ja hän kehitti myös Grafström-piruetin. Hän luisteli harvinaisen tyylikkäästi ja oli kuuluisa musiikin tulkitsijana. Lisäksi Grafström valmensi Sonja Henietä.
Gillis Grafström luistelemassa vuoden 1928 olympiakisoissa.
Vuodesta 1925 kuolemansa asti Grafström asui Potsdamissa Saksassa. Hän opiskeli Berliinin yliopistossa arkkitehdiksi ja työskentelikin kyseisessä ammatissa. Grafström keräili luisteluun liittyviä piirustuksia, maalauksia ja veistoksia. Hänen kokoelmansa on nykyisin nähtävissä Colorado Springsissä Maailman taitoluistelumuseossa.
Gillis Grafström kuoli 44-vuotiaana Potsdamissa verenmyrkytykseen. Kaupungissa on nykyään hänen nimeään kantava katu.
Aiheesta muualla

Grafströmin profiili Kansainvälisen olympiakomitean sivuilla
Miesten yksinluistelun olympiavoittajat
1908: Ulrich Salchow
– 1920: Gillis Grafström
– 1924: Gillis Grafström
– 1928: Gillis Grafström
– 1932: Karl Schäfer
– 1936: Karl Schäfer
– 1948: Dick Button
– 1952: Dick Button
– 1956: Hayes Alan Jenkins
– 1960: David Jenkins
– 1964: Manfred Schnelldorfer
– 1968: Wolfgang Schwarz
– 1972: Ondrej Nepela
– 1976: John Curry
– 1980: Robin Cousins
– 1984: Scott Hamilton
– 1988: Brian Boitano
– 1992: Viktor Petrenko
– 1994: Aleksei Urmanov
– 1998: Ilja Kulik
– 2002: Aleksei Jagudin
– 2006: Jevgeni Pljuštšenko
– 2010: Evan Lysacek
– 2014: Yuzuru Hanyū
– 2018: Yuzuru Hanyū
– 2022: Nathan Chen
Taitoluistelun maailmanmestaruuden voittaneet miehet
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Taiteenala:  KulturNav
Grangalin kieli

Grangalin kieli on Afganistanin Kunarin maakunnassa Kunarin sivujokeen Petchiin laskevan Digaljoen varrella sijaitsevassa Grangalin kylässä puhuttava dardilainen kieli. Kylässä on noin 50 perhettä, joista jo vuonna 1970 osa ei seka-avioliittojen takia puhunut grangalia. Kaikki puhujat osaavat paštua.
Grangali kuuluu dardilaisten kielten keskisen ryhmän eteläiseen alaryhmään. Sen lähin sukukieli on šumašti. On mahdollista, että grangali on sama kieli kuin aikaisemmin sammunut ningalami, ellei kyse sitten ole läheisistä murteista.
Grammitis nigrocincta

| Grammitis nigrocincta> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Pteridopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Kallioimarrekasvit Polypodiaceae
Suku::  Nauhasaniaiset Grammitis
Laji::  nigrocincta
Kaksiosainen nimi
 Grammitis nigrocincta  Alston 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Grammitis nigrocincta on kallioimarrekasvien heimoon kuuluva saniaiskasvi.
Kasvia tavataan ainoastaan Guineanlahdella sijaitsevan ja São Tomé ja Príncipen saarivaltioon kuuluvan Príncipen saaren korkeimmalla vuorella Pico de Príncipellä sekä Madagaskarin saarella. Príncipellä kasvia on kerätty talteen kahdesti: vuonna 1956 ja 2001.
Aiheesta muualla

Kuva kasvista Pico de Príncipeltä (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q11860626  APDB: 236512  GBIF: 3752037  IPNI: 17396060-1  Open Tree of Life: 6007327  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:17396060-1  Tropicos: 50288565  WFO: wfo-0001276510
Kilpeenjoen vesistö

Kilpeenjoen vesistö on vesistö Suomen ja Venäjän rajalla.
Vesistön määrittely

Sekä Suomen vesi- ja ympäristöhallinnon julkaisussa Suomen vesistöalueet vuodelta 1993 että Suomen ympäristöhallinnon verkkopalveluissa ja paikkatietoaineistoissa vesistöalueen nimenä on "Rokkalanjoen valuma-alue". Nimi on virheellinen, koska Rokkalanjoki (ven. Гороховка, Gorohovka) sijaitsee etelämpänä Karjalan kannaksella, eikä sen vesistöalue ulotu Suomen nykyiselle alueelle. Vesistön numero on suomalaisessa luetteloinnissa numero 86.001. Tässä vesistöstä käytetään nimitystä Kilpeenjoen vesistö.
Vesistön alarajaksi ilmoitetaan julkaisussa Suomen vesistöalueet (1993) Viipurinlahti mutta saman julkaisun liitekartassa alarajaksi on piirretty Juustilanselkä  (ven. Новинский залив, Novinski Zaliv ). Nykyisen Suomen alueen vesistöistä Juustilanselkään laskevat myös Juustilanjoen (ven. Малиновка, Malinovka) vesistö sekä Suomen vesistöaluejaossa siihen kuuluvaksi luettu, niin ikään Juustilanselkään päättyvä Saimaan kanava.
Suomen nykyisessä vesistöaluejaossa vesistö, josta vain Kilpeenjoen (ven. Петровка, Petrovka) ylimmät latvahaarat Lappeenrannassa ulottuvat Suomen puolelle, muodostaa oman vesistöalueensa erotuksena niin ikään Juustilanselkään laskevan Juustilanjoen vesistöalueesta. Vielä 1930-luvulla ja sitä aiemmin tehdyissä Suomen vesistöaluejaoissa kaikki Juustilanselkään laskevat vedet luettiin samaan vesistöön, josta käytettiin sen latvahaarojen mukaan nimiä "Juustilanjoen vesistö" tai "Näätälänjoen vesistö". Kun osana Saimaan kanavaa ollutta Juustilanjärven lasku-uomaa 1930-luvulla perattiin, laski Juustilanjärvi kuitenkin merenpinnan tasoon, ja nykyisessä, vuonna 1993 julkaistussa Suomen vesistöaluejaossa siihen laskevat vesistöt luetaan eri vesistöiksi.
Vesistösuhteet

Suomen vesistöaluejaon mukaan määriteltynä Kilpeenjoen vesistö laskee Juustilanselkään Ventelänselän (ven. Беличий залив, Belitsi Zaliv) kautta Ventelänselän suulla sijaitsevan Tinkamonsaaren (ven. Остров Перепутный, Ostrov Pereputnyi) kahden puolen kulkevien kahden kapean salmen kautta.
Ventelänselkään laskevia vesiä ovat sen itäkulmaan pohjoisesta laskeva, Suomen puolelta alkunsa saava Kilpeenjoki (ven. Петровка, Petrovka) sekä kokonaan Venäjän puolella Ventelänselän eteläpäähän kaakosta laskeva Suokkaanjoki, johon päätyvät Kärstilänjärven (ven. Краснохолмское озеро, Krasnoholmskoje Ozero) kautta Noskuanselän (ven. Озеро Большое Градуевское, Ozero Bolšoje Gradujevskoje) suunnasta tulevan järvireitin sekä Karjalankannaksen eteläosasta alkunsa saavan Perojoen (ven. Перовка, Perovka) vedet.
Vesistöalueen Suomen nykyiselle alueelle ulottuvan osan suurin järvi on Myräjärvi Nuijamaalla Lappeenrannassa. Sen lasku-uomana Venäjän puolella sijaitsevaan Pankajärveen on Revorianoja.
Vesistön historiaa

Vesistöön kuuluvista vesistä Noskuanselän, Kärstilänjärven, Ventelän- ja Juustilanselkien ja Suomenvedenpohjan kautta Viipurinlahteen laskeva järvireitti on osa Vuoksen vanhaa läntistä haaraa, joka muodosti vielä historiallisella ajalla käytössä olleen vesireitin Viipurin ja Käkisalmen linnojen välille. Maankohoamisen ja Räisälän Tiurin kosken kynnyksen kulumisen myötä yhä suurempi osa Vuoksen vesistä kuitenkin siirtyi laskemaan Vuoksen Käkisalmen haaraan ja Vuoksen Suomenvedenpohjan haara kuivui vähitellen. Lopullisesti tämä vesiyhteys katkesi vasta kun Kiviniemen kannas Sakkolassa vuonna 1857 puhkaistiin ja Vuoksi sai nykyinen päälasku-uomansa Taipaleenjoen kautta.
Myöhemmin alueen vesistösuhteita on vielä muuttanut Saimaan kanavan rakentaminen. Aiemmin Juustilanselkä (myös Juustilanjärvi) ja Ventelänselkä (myös Ventelänjärvi) ovat olleet erillisiä järviä, kun sekä Viipurinlahden pohjoisimman perukan Suomenvedenpohjan (ven. Бухта Защитная, Buhta Zaštšitnaja) ja Juustilanselän että Juustilanselän ja Ventelänselän välillä on ollut koskipaikkoja ja pienet korkeuserot.
Saimaan kanavaa rakennettaessa 1850-luvulla Juustilanjärvi lasku-uomineen tuli kuitenkin osaksi kanavaa, jolloin kosket Juustilanjärven alapuolella ruopattiin, ja Lavolan kohdalle Juustilanjärven lasku-uomaan tuli 0,6 metrin korkuinen sulku. Kanavan 1920-luvulla alkaneissa laajennustöissä Lavolan sulku korvattiin avokanavalla vuonna 1932, ja alin sulku siirtyi Juustilaan Juustilanjärven pohjoislaidalle, minkä jälkeen ainakin jo vuonna 1939 Juustilanselkä oli merenpinnan tasossa.
Juustilan- ja Ventelänselkien välillä alkujaan ollut vajaan metrin korkeusero taas hävisi kun Ventelänselän lasku-uomaa Juustilanjärveen Tinkamonsaaren kummankin puolen perattiin vuonna 1921, ja Ventelänselän pinta laski vajaan metrin. Lavolan sulun myöhemmän poiston 1932 vaikutuksista Ventelän- ja Juustilanselkien mahdollisiin korkeuseroihin ei ole tietoja.
Granulointi

Granulointi on kultasepäntekniikka, jossa juotetaan metallijyviä yleensä metallisen esineen pintaan. Filigraanityötä muistuttavaa menetelmää käytettiin jonkin verran jo muinaisen Egyptin taiteessa.
Granuloinnilla kuvioiduissa esineissä voi olla esimerkiksi pieniä kultajyviä, jotka juotetaan metallipintaan. Kyproksessa käytettiin tätä menetelmää varhain, kuten näkyy British Museumissa olevassa enkomilaisessa kultariipuksessa 900-luvulta eaa. Myös etruskit granuloivat pienillä kultahipuilla.
NRP Graciosa (M417)

| NRP Graciosa |
| --- | --- |
 NRP Graciosa

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Burger Boats
Kölinlasku:  1953
Laskettu vesille:  19. marraskuuta 1953
Palveluskäyttöön:  1955
Poistui palveluskäytöstä:  1973
Tekniset tiedot
Uppouma:  853 t
Pituus:  52 m
Leveys:  11 m
Syväys:  3 m
Koneteho:  2 400 bhp
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  77
Aseistus
Aseistus:  2 × 20 mm tykkiä 4 × .50" konekivääriä
NRP Graciosa (runkonumero M417) oli Portugalin laivaston Corvo-luokan miinanraivaaja.
Valmistus

Alus tilattiin Burger Boatsilta, missä köli laskettiin 1953 tunnuksella AM-486. Alus laskettiin vesille 19. marraskuuta 1954. Yhdysvaltain laivasto luokitteli aluksen uudestaan avomeriraivaajaksi tunnuksella MSO-486 7. helmikuuta 1955. Alus valmistui 1955 ja se luovutettiin Portugalille 23. marraskuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1973
Mikael Granskog

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 26. maaliskuuta 1961 (ikä 63)
Syntymäpaikka: Maarianhamina, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 186 cm
Junioriseurat
: IFK Mariehamn
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1976–1980 | IFK Mariehamn | 72 | (2) |
| 1981–1986 | IFK Norrköping | 81 | (0) |
| 1987 | Väsby IK | 26 | (2) |
| 1989 | Bollstanäs SK | – | (–) |
| 1990 | ÖIFK | 17 | (2) |
| 1991–1995 | IFK Mariehamn | 85 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 281 | (11) |
Maajoukkue
| 1977 | Suomi U16 | 3 | (0) |
| 1977–1978 | Suomi U17 | 12 | (0) |
| 1978 | Suomi U18 | 8 | (0) |
| 1980–1981 | Suomi U21 | 11 | (0) |
| 1982–1986 | Suomi | 24 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Mikael Granskog (s. 26. maaliskuuta 1961 Maarianhamina) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskuspuolustajana pelannut Granskog on ahvenanmaalaisen IFK Mariehamnin kasvatti. Hän siirtyi kaudeksi 1981 ruotsalaiseen IFK Norrköpingiin. Granskog pelasi Norrköpingissä kuusi kautta, joista viisi Allsvenskanissa. Otteluita seurassa hänelle kertyi 82. Granskog pelasi tämän jälkeen vielä useita vuosia alemmissa sarjoissa Ruotsissa.
Granskog oli ensimmäinen ahvenanmaalainen pelaaja miesten maajoukkueessa noustessaan sinne vuonna 1982. Hän pelasi urallaan kaikkiaan 24 maaottelua.
Pelaajauran jälkeen Granskog on toiminut muun muassa IFK Mariehamnin jalkapallojaoston puheenjohtajana.
Gossau (St. Gallen)

| Gossau |
| --- | --- |
 Gossaun keskustaa.
 vaakuna

 Gossau
 Koordinaatit: 47°25′N, 9°15′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Sankt Gallenin kantoni
Hallintoalue (Wahlkreis):   Sankt Gallen
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  27,44 km²
Korkeus:  570–813 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  18 171
 – Väestötiheys:  662 as./km²
 
 www.stadtgossau.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gossau on kaupunki Sveitsissä Sankt Gallenin kantonissa. Kaupungissa on runsaat 18 000 asukasta.
Maantiede

Gossau sijaitsee Glattjoen pohjoisrannalla kumpuilevassa Mittellandissa Sankt Gallenin kaupungin länsipuolella.