stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keyaki (1944)

| Keyaki / 欅 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yokosukan laivastoarsenaali
Kölinlasku:  22. kesäkuuta 1944
Laskettu vesille:  30. syyskuuta 1944
Palveluskäyttöön:  15. joulukuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  5. lokakuuta 1945
Loppuvaihe:  Yhdysvalloille 5. heinäkuuta 1947 upotettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t (normaali) 1 530 t (kuormattu)
Pituus:  92,5 m (vesiraja) 100,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,35 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  19 000 shp
Nopeus:  27,8 solmua
Miehistöä:  211
Aseistus
Aseistus:  3 × 127 mm/40 type 89 24 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 610 mm torpedoputkea 36 × type 2 syvyyspommia
Keyaki (jap. 欅) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 22. kesäkuuta 1944. Se laskettiin vesille 30. syyskuuta ja otettiin palvelukseen kolme kuukautta myöhemmin 15. joulukuuta.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 5. lokakuuta 1945. Se kuljetti 1. joulukuuta alkaen kotiutettavia sotilaita takaisin Japaniin. Alus luovutettiin 5. heinäkuuta 1947 Jokosukassa sotakorvauksena Yhdysvalloille, joka upotti 29. lokakuuta 1947 aluksen maalilaivana Nojimazakin majakan edustalla.
Kesäpuisto

| Kesäpuisto> ven. Ле́тний сад, Letni sad |
| --- | --- |
 Näkymä Kesäpuistosta vuonna 1716.
Sijainti:  Pietarin keskusta
Koordinaatit:  59.946°N, 030.335°E
Rakennustyyppi:  Puisto
Valmistumisvuosi:  1704
Haltija:  Venäläisen taiteen museo
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kesäpuiston sisäänkäynti Nevan puolelta.
Pietari I:n kesäpalatsi.
Kesäpuiston marmoriveistoksia.
Puiston istutuksia.
Haljennut porfyyrimaljakko.
Kesäpuisto (ven. Ле́тний сад, Letni sad) on puistoalue Pietarin keskustassa Venäjällä. Se sijaitsee saarella, joka rajoittuu Nevan etelärantaan, Fontankaan, Moikaan ja Joutsenkanavaan. Puiston pinta-ala on 11,7 hehtaaria. Sen on perustanut Pietari I vuonna 1704. Huomattavin nähtävyys on puiston koilliskulmassa sijaitseva Pietari I:n kesäpalatsi.
Pietarin aika

Ennen ruotsalaisvalloitusta Kesäpuiston paikalla sijaitsi moskovalaisen pajarisuvun hovi eli usadištše, josta Moikan ja Nevan välinen saari sai myöhemmän nimensä. 1600-luvulla hovi kuului mm. von Konoun suvulle. Pietari I valitsi von Konoun (Konaun) kartanon residenssikseen ja alkoi rakennuttaa sen ympärille säännöllistä muotopuutarhaa, jonka tuli olla ”parempi kuin Ranskan kuninkaalla Versaillesissa”.
Pietari I:n tarkkaan valvomaa puutarhan rakentamista johtivat arkkitehti Ivan Matvejev, puutarhuri Jan Roozen sekä vuodesta 1716 ranskalainen Jean-Baptiste Le Blond. Soista aluetta täytettiin ja sen kuivattamiseksi kaivettiin kanavia ja lampia. Meidän päiviimme saakka on säilynyt puiston eteläosassa sijaitseva Karppilampi. Vuosina 1711–1716 kaivettiin Kesäpuiston ja nykyisen Mars-kentän erottava Joutsenkanava. Samaan aikaan Moika yhdistettiin Fontankaan. Alueelle istutettiin kotimaisia ja muista maista tuotuja puita ja kukkia. Vanhan moskovalaisen perinteen mukaisesti puistossa kasvatettiin myös hedelmäpuita, marjapensaita ja vihanneksia.
Vuosina 1710–1712 puiston koilliskulmaan rakennettiin arkkitehti Domenico Trezzini suunnittelema Pietari I:n kesäpalatsi, joka oli yhdistetty käytävällä Fontankan rannalla sijainneeseen palvelusväen taloon. Muita rakennelmia olivat Nevan ja Joutsenkanavan kulmaan vuosina 1721–1726 pystytetty keisarinna Jekaterina Aleksejevnan palatsi, taulugalleria ja juhlasali. Puiston paviljongeista upein oli arvokkaista materiaaleista rakennettu ja taideteoksin koristeltu ”Luola” (Grot).
Erityistä viehätystä puistolle antoivat suihkulähteet, joita vuonna 1736 oli jo yli 50. Niitä varten Pietari I osti Englannista vuonna 1718 Venäjän ensimmäisen höyrykoneen, joka ei kuitenkaan osoittautunut riittävän tehokkaaksi. Seuraavana vuonna alettiin rakentaa Liihan kanavaa, joka johti Tuutarinjoen veden Fontankan itäpuolella sijaitseviin vesitorneihin. 1720-luvulla puistoon rakennettiin Mihail Zemtsovin suunnittelema, eläinaiheisin veistoksin koristettu viherlabyrintti. Italiasta ostettiin noin 200 marmoripatsasta, joista on säilynyt alle puolet. Niistä arvokkain, antiikin ajalta peräisin oleva Venuksen patsas on nykyisin Eremitaašin kokoelmissa. Suomen historiaan liittyy Venetsiasta vuonna 1726 tilattu Uudenkaupungin rauhan veistosryhmä (”Rauha ja runsaus”). Puistossa on myös Ruotsin kuningattaren Kristiinan rintakuva.
Pietari I:n aikana Kesäpuistossa järjestettiin valtiollisille merkkipäiville omistettuja juhlia, hoviväen kokoontumisia ja ulkomaiden suurlähettiläiden vastaanottoja, jotka yleensä päättyivät ilotulitukseen. Myöhemmin puiston rakentamista jatkoi Bartolomeo Rastrelli, joka suunnitteli keisarinna Elisabetia varten upean kesäpalatsin nykyisen Mikaelinlinnan paikalle. Elisabetin hallituskaudella puistossa pidettiin naamiaisia ja aamuun asti jatkuneita tanssiaisia. Ulkomaisilta mestareilta oppia saaneiden venäläisten puutarhurien hoitama muotopuutarha saavutti siihen aikaan suurimman loistonsa.
Tulvan jälkeen

Vuoden 1777 tulva hävitti Kesäpuiston istutukset, suihkulähteet ja monet sen alkuperäisistä rakennelmista. Tulvan aiheuttamien tuhojen jälkeen muotopuutarha korvattiin maisematyyppisillä istutuksilla, joiden annettiin kasvaa luonnolliseen muotoonsa. Kesäpuistosta muodostui kaupungin herrasväen ajanviettopaikka, jonne pääsy edellytti ”säädyllistä pukeutumista”. Nevan puolelta puisto erotettiin rantakadusta vuonna 1784 Juri Feltenin suunnittelemalla klassistishenkisellä rauta-aidalla, jonka perustus ja pylväät ovat suomalaista graniittia. Tulvan hävittämän ”Luolan” paikalle rakennettiin vuonna 1826 Carlo Rossin suunnittelema klassistinen Kahvipaviljonki, jossa on nykyään näyttelytiloja. Sen lähellä sijaitsee Louis Charlemagnen vuonna 1827 rakentama Teepaviljonki. Puiston eteläisen sisäänkäynnin luokse asetettiin vuonna 1839 Ruotsin kuninkaan lahjoittama Älvdalenin porfyyrista valmistettu maljakko, joka halkesi kahtia tammikuussa 2008. Vuonna 1855 puiston pääkäytävän varrella paljastettiin Peter Clodtin veistämä satusetä Ivan Krylovin patsas.
Tuuheiden pensaiden ja korkeiden puiden kattama varjoisa ja rauhallinen puisto on säilynyt meidän päiviimme saakka 1800-luvun puoliväliin mennessä muotoutuneessa asussaan. Monet venäläisen taiteen ja kulttuurin merkkihenkilöt ovat viettäneet siellä vapaa-aikaansa. Puisto esiintyy mm. Aleksandr Puškinin, Pjotr Tšaikovskin ja Anna Ahmatovan teoksissa. Vuonna 1866 narodnikki Dmitri Karakozov teki puiston Nevan-puoleisen aidan luona epäonnistuneen murhayrityksen keisari Aleksanteri II:ta vastaan.
Vuoteen 1917 saakka Kesäpuisto oli keisariperheen omaisuutta. Lokakuun vallankumouksen jälkeen se otettiin valtion suojelukseen ja avattiin kaikille kävijöille. Hoviväen käytössä olleesta ja ajoittain näyttelytilana toimineesta Pietari I:n kesäpalatsista tehtiin museo vuonna 1925. Leningradin piirityksen aikana puisto ja sen rakennukset kärsivät suhteellisen pieniä vahinkoja. Kesäpalatsi palautettiin alkuperäistä muistuttavaan asuun vuosina 1961–1964 tapahtuneen restauroinnin aikana. Toisen maailmansodan jälkeen puistossa on tehty myös muita restaurointitöitä sekä sen historiaa valottavia arkeologisia kaivauksia. Osa ajan myötä vaurioituneista marmoriveistoksista on korvattu kopioilla.
Nykytilanne

Nykyään Kesäpuisto kuuluu Venäläisen taiteen museon alaisuuteen. Kesäkuussa 2009 se suljettiin useita vuosia kestävien restaurointitöiden ajaksi. Hankkeen ensimmäiseen vaiheeseen, joka käsitti viheristutusten uudistamisen ja marmoripatsaiden kopioiden valmistamisen, varattiin 2,3 miljardia ruplaa. Kesäpuisto avattiin uudelleen yleisölle toukokuussa 2012.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kesäpuisto Wikimedia Commonsissa
Kesäpuisto Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Kesäpuisto Venäläisen museon sivustolla (venäjäksi)
| n k Pietari |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Yleistä |  Tulvat  Historia Pietari Suuri  Pietari-Paavalin linnoitus  Dekabristikapina  Verisunnuntai  Pietarin neuvosto  Leningradin piiritys  Leningradin juttu  |  |
| Maantiede |  Itämeri Suomenlahti  Pietarin saaret Kivisaari  Koivusaari  Vasilinsaari  Konnunlahti  Moika  Neva  Suzdalinjärvet  Tuutarinjärvi  Tulvapato  Uusi Hollanti  |  |
| Koulutus ja tiede |  Tiedeakatemia  Pietarin valtionyliopisto  Lääketieteellinen  Luoteinen lääketieteellinen  Pediatrinen lääketieteellinen  Teknologinen instituutti  Herzenin pedagoginen yliopisto  Mihailovin tykistöakatemia  |  |
| Kulttuuri |  Museot Eremitaaši  Pietarhovin palatsi  Taideakatemia  Talvipalatsi  Venäläisen taiteen museo  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Mariinski-teatteri  Music Hall  Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti  Puistot Jusupovin puisto  Katariinan puisto  Kesäpuisto  Taurian puisto  Urheilu SKA  Spartak  Zenit  |  |
| Liikenne |  Pulkovo  Satamat Merimatkustajasatama  Morskoi vokzal  Suursatama  Kehätiet  Metro Frunze–Primorje  Kirov-Viipuri  Moskova-Petrograd  Neva-Vasilinsaari  Pravoberežnaja  Sillat  Ratayhteys Baltian asema  Laatokan asema  Leninski prospekt  Moskovan asema  Suomen asema  Varsovan asema  Vitebskin asema  Pietari–Vologda  Kadut Englantilainen rantakatu  Mohovaja ulitsa  Nevski prospekt  Palatsirantakatu  Prospekt Engelsa  |  |
| Hallinnollinen jako |  Amiraliteetti Amiraliteetti  Kolomna (Pietari)  Frunze Kupsila  Kalinin Piskarjovka  Kirov Autuansaari  Uljaala  Kolpina Kolpina  Ust-Ižora  Kraassela Kraassela  Liiha  Rötsänsilta  Krasnogvardeiski Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  Kronstadt Kronstadt  Kurort Kellomäki  Kuokkala  Siestarjoki  Terijoki  Tyrisevä  Valkeasaari  Vammelsuu  Moskova  Neva Nevskaja zastava  Tuntia  Petrograd Korpisaari  Pietarhovi Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  Pietarin keskusta Liteinyi  Primorje Juntolovo  Revonnenä  Puškin Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  Vasilinsaari  Viipuri Levassova  Parkala  Parnas  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri Nevskin luostari  Amiraliteetti  Aurora  Iisakinkirkko  Jumalanäidin ennusmerkin kirkko  Kazanin katedraali  Mars-kenttä  Pietari-Paavalin katedraali  Pyhän kolminaisuuden katedraali  Senaatinaukio  Vaskiratsastaja  Verikirkko  |  |
Kevytvene

Kevytvene Europa-jolla, peräsin ja kölipainoton evä keltaisella
Kevytvene on painokölitön purjejolla. Ilman oikaisevaa painoköliä kevytvene voi kaatua, mutta kellukkeet pitävät jollan pinnalla. Purjehtija voi nostaa kaatuneen jollan pystyyn omin avuin. Kevytveneet on pääasiassa tarkoitettu päiväpurjehdukseen suojaisille vesialueille ja sisävesille. Kevytveneet soveltuvat erinomaisesti purjehduksen harjoitteluun ja kilpailemiseen, ja suurimmalla osasta niistä retkeily on lähes mahdotonta päiväretkiä lukuun ottamatta. On kuitenkin olemassa retkijollia, kuten Wayfarer, SCAMP, Ilur ja Navigator, joissa voi nukkua ja joilla voi tehdä usean päivän retkipurjehduksia. Monet näistä on lisäksi suunniteltu harrastelijaveneenrakentajille, jotka voivat rakentaa niitä puuvanerista tai jopa aidosta puusta.
Kevytvenekilpailu on ratapurjehdusta valvotuissa olosuhteissa suojaisilla vesialueilla rantojen läheisyydessä. Pienin lapsille sekä opetteluun että kilpapurjehdukseen tarkoituttu kevytvene on yhden hengen optimistijolla ja Suomen suurin kevytvene on neljällä miehistöllä purjehdittava E Scow. Nopeimpia kevytveneitä ovat monirunkoiset katamaraanit ja trimaraanit. Yksirunkoisista kevytveneistä nopeimpia ovat ns. skiff-veneet. Näihin kuuluu mm. olympialuokka 49er ja sen junioriversio 29er, jotka ovat suosittuja kilpaveneitä myös Suomessa. Kevytveneitä on Suomessa n. 16.000 kappaletta eli enemmän kuin matkapurjehdittavia köliveneitä tai moottoripurjehtijoita.
Kevytveneet olympialaisissa

Suurin osa Olympialaisissa käytettävistä purjeveneistä ovat jollia. Olympiakomitea päättää mitä jollatyyppejä käytetään. Vuoden 2012 Olympialaisissa olivat käytössä seuraavat jollaluokat
470: Kahden hengen jolla, miehet ja naiset
49er: kahden hengen jolla, avoin
Laser: yhden hengen jolla miehet
Finnjolla: yhden hengen jolla, avoin
Laser Radial: yhden hengen jolla, naiset
Muita Suomessa tunnettuja jollia

| --- | --- |
 29er jolle (kahden hengen)  405  420  505  A-jolle  Europajolla  Flying Dutchman (kahden hengen)  Flying Junior (kahden hengen)  Formula 18 (katamarani, kahden hengen)  Hobie Cat (katamarani, kahden hengen) :  Lightning (kolmen hengen)  Moth  OK-jolla  Olympiajolla  Optimisti  Oslojolla  Scout 430  Tornado (katamaraani)  Vikla (kahden hengen)  Wayfarer (kahden hengen)  Windmill (kahden hengen)  Zoom 8
Kirjallisuutta

Kettunen, Edu: Pienen kipparin käsikirja.  Helsinki:  Kaiku Books, 2012.  ISBN 978-952-6768-00-7
49er kilpailee 20 solmun vauhdissa
Tornadolla yksi runko ilmassa
Irene Khan

Irene Khan
Irene Zubaida Khan (s. 24. joulukuuta 1956 Dhaka, Itä-Pakistan (nyk. Bangladesh)) on ihmisoikeusaktivisti. Hän toimi Amnesty Internationalin seitsemäntenä pääsihteerinä vuosina 2001–2009. Hän oli virassa ensimmäinen nainen, ensimmäinen aasialainen ja ensimmäinen muslimi.
Koulutukseltaan Khan on juristi. Uransa alussa hän työskenteli juristien ihmisoikeusjärjestössä, sen jälkeen 20 vuotta Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuskomission (UNCHR) palveluksessa.
Khan muutti 14-vuotiaana Bangladeshin itsenäistymisen melskeiden vuoksi kouluun Pohjois-Irlantiin ja opiskeli sen jälkeen Englannissa. Hänen puolisonsa on saksalainen, ja heillä on yksi tytär.
Khan sai Sydneyn rauhanpalkinnon vuonna 2006.
Teokset

Khan, Irene & Petrasek, David: Kohtalona köyhyys? Miten oikeuksien puute syventää köyhyyttä.  ((The unheard truth: Poverty and human rights, 2009.) Esipuhe: Kofi Annan. Alkusanat: Frank Johansson. Suomentanut Lauri Itäkangas)  Helsinki:  WSOY: Amnesty International, 2009.  ISBN 978-951-0-35494-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Irene Khanin ihmisoikeuksien päivän tervehdys suomalaisille Amnestyn aktivisteille ja tukijoille 2009. (Arkistoitu – Internet Archive)
Keteleeria

| Keteleeria |
| --- | --- |
 Keteleeria davidiana
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Mäntymäiset Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Keteleeria  Carrière, 1866
Synonyymit
 Abietia A.H. Kent, 1900 
Katso myös
   Keteleeria Wikispeciesissä   Keteleeria Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keteleeria on havupuusuku mäntykasvien (Pinaceae) heimossa. Sukuun kuuluu kolme yleisesti tunnustettua lajia. Ne ovat itäisessä ja kaakkoisessa Aasiassa lämpimänlauhkean ja subtrooppisen ilmaston vuoristometsissä luonnonvaraisena kasvavia ainavihantia puita. Suvun lajit kasvavat 20–40 metriä korkeiksi, ja niiden latvus on leveähkö.
Kuvaus

Suvun Keteleeria lajit ovat noin 20–40 metriä korkeaksi kasvavia keskikokoisia puita. Latvus on tyypillisesti leveähkö, ja oksat ovat usein pitkiä ja epäsäännöllisiä. Kaarna hilseilee suomumaisina levyinä ja tulee vanhemmiten paksuksi ja uurteiseksi. Pienemmät oksat ovat puutuneiden lehtikantojen ja varisseiden neulasten jättämien lehtiarpien peitossa. Kärkisilmut voivat olla hieman kartiomaisia tai pyöreitä. Hankasilmut ovat lähes pallomaisia. Suvun lajit voivat lisääntyä suvuttomasti vesoista, toisin kuin useimmat muut mäntykasvit.
Lehdet eli neulaset ovat litteitä ja muodoltaan tasasoukkia tai kapeansuikeita. Nuorten puiden ja juurivesojen neulaset ovat usein leveämpiä kuin suurempien puiden. Neulasten asento on kierteinen. Ne ovat usein kääntyneet tyvestään siten, että asettuvat verson ympärille kampamaisesti. Kaikilla lajeilla neulasen alapinnalla on kaksi ilmarakojuovaa. Osalla lajeista myös neulasen yläpinnalla saattaa olla ilmarakoja. Neulasessa on yksi johtojänne ja kaksi pihkatiehyttä. Suvun puut ovat ainavihantia ja yksittäinen neulanen säilyy puussa useamman vuoden.
Suvun lajit ovat yksikotisia. Hedekukinnot eli hedekävyt voivat kehittyä lateraalisesti verson sivulle tai päätteisesti sen kärkeen. Ne ovat lieriömäisiä, 1–1,5 senttimetriä pitkiä ja kasvavat pienissä ryppäissä. Emikukinnot eli kävyt kehittyvät yksittäin versojen kärkiin. Kävyt ovat pystyjä ja muodoltaan yleensä lieriömäisiä. Ne kypsyvät yhden kasvukauden aikana. Käpysuomut ovat puutuneita ja pysyviä. Suojussuomut ovat kapeita, selvästi käpysuomuja lyhyempiä ja kärjeltään otapäisiä tai kolmihaaraisia. Siemenet ovat lenninsiivellisiä ja muodoltaan kolmiomaisia tai pitkänpyöreitä. Itäminen on hypogeeista, eli sirkkalehdet eivät nouse maanpinnalle, toisin kuin muilla mäntykasveilla.
Lajin Keteleeria davidiana neulasia.
Lajin Keteleeria evelyniana hedekukintoja.
Lajin Keteleeria davidiana käpyjä.
Lajin Keteleeria evelyniana siemeniä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Suvun Keteleeria lajit kasvavat luontaisina vuoristoissa itäisessä ja kaakkoisessa Aasiassa. Niitä esiintyy Kiinassa Gansun, Shaanxin, Sichuanin, Yunnanin, Hubein, Guizhoun, Guangxin, Hunanin, Guangdongin, Jiangxin, Fujianin ja Zhejiangin maakunnissa ja Hongkongin saarella, Taiwanissa, Laosin pohjoisosissa sekä Vietnamin eteläosissa.
Kaikki suvun lajit kasvavat lämpimänlauhkean ja subtrooppisen ilmaston vuoristometsissä yleensä 400–2 700 metrin korkeudella merenpinnasta. Ne kasvavat usein harvakseltaan ainavihannissa sekametsissä tai lehtipuuvaltaisissa metsissä.
Luokittelu

Sukuun Keteleeria on kuvattu yhteensä 14 lajia. Yleisesti nämä on yhdistetty vain kolmeksi yleisesti hyväksytyksi lajiksi 1900-luvun lopulta lähtien. Lajit eroavat toisistaan lähinnä käpyjen ja vanhempien puiden neulasten ominaisuuksien perusteella. Nuoren, kävyttömän puuyksilön lajia voi olla hankala määrittää.
Luokittelu > Lajit

Keteleeria davidiana
Keteleeria evelyniana
Keteleeria fortunei
Käyttö

Useita suvun lajeja käytetään paikallisesti rakennus- tai polttopuuna. Lajia Keteleeria davidiana on käytetty laajemminkin metsäteollisuudessa. Suvun puita käytetään myös koristekasveina. Erityisesti lajia Keteleeria davidiana käytetään Kiinassa puutarhojen ja puistojen istutuksissa. Sitä on myös käytetty katupuuna.
Keteleeria fortunei bonsaina.
Glycerius

Glycerius soliduksessa
Glycerius (noin 420 – noin 480) oli Länsi-Rooman keisari vuonna 473–474.
Vuonna 472 Länsi-Roomaa todellisuudessa hallinnut Ricimer syrjäytti keisari Anthemiuksen ja julisti erään Olybriuksen keisariksi. Ricimer ja Olybrius kuitenkin kuolivat pian tämän jälkeen. Ricimerin veljenpoika, josta oli tullut uusi magister militum, päätti tehdä Glyceriuksesta keisarin. Glycerius oli tuolloin comes domesticorum, palatsikaartin komentaja Ravennassa. Glycerius julistettiin keisariksi maaliskuun alussa vuonna 473.
Kun Itä-Rooman keisari Leo I sai kuulla Glyceriuksesta, lähetti hän erään Julius Nepoksen kukistamaan häntä. Kun Nepos pääsi perille seuraavana vuonna, Glycerius antautui ilman taistelua. Nepos teki Glyceriuksesta Salonan piispan ja julistautui itse keisariksi.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4094-1
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Olybrius | Rooman keisari | Seuraaja: Julius Nepos |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Kerttutimalit

| Kerttutimalit |
| --- | --- |
 Srilankanviidakkotimali (Pellorneum fuscocapillus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttutimalit  Pellorneidae  Vigors & Delacour, 1946
Katso myös
   Kerttutimalit Wikispeciesissä   Kerttutimalit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kerttutimalit (Pellorneidae) on varpuslintuihin kuuluva heimo. Heimon lajit luettiin aikaisemmin kuuluvaksi joko herttujen, kerttujen tai timalien heimoihin. Kerttutimalilajeja elää Afrikassa ja Aasiassa. Niiden elinympäritöä ovat metsät ja ravintoa hyönteiset. Tyypillisiä piirteitä ovat suurehko pää ja lyhyehkö nokka. Väritykseltään lajit ovat usein ruskeita.
BirdLife Suomen luokituksen mukaan kerttutimaleihin kuuluu 16 sukua ja 54 lajia.
Suvut ja lajit > Helmitimalit Ptilocichla

Borneonhelmitimali Ptilocichla leucogrammica
Filippiinienhelmitimali Ptilocichla mindanensis
Palawaninhelmitimali Ptilocichla falcata
Suvut ja lajit > Kerttutimalit Illadopsis

| --- | --- |
 Afrikansavannitimali Illadopsis turdina  Metsäkerttutimali Illadopsis puveli  Mustalakkitimali Illadopsis cleaveri  Oliivikerttutimali Illadopsis rufipennis:  Ruskokerttutimali Illadopsis fulvescens  Rusosiipitimali Illadopsis rufescens  Suomurintatimali Illadopsis albipectus  Vuorikerttutimali Illadopsis pyrrhoptera
Suvut ja lajit > Kulmajuovatimalit Schoeniparus

| --- | --- |
 Bambutiaistimali Schoeniparus rufogularis  Burmantiaistimali Schoeniparus dubius  Kultarintatimali Schoeniparus cinereus:  Kwangsintimali Schoeniparus variegaticeps  Ruskolakkitimali Schoeniparus brunneus  Tulisiipitimali Schoeniparus castaneceps
Suvut ja lajit > Oliivitimalit Malacocincla

Köynnöstimali Malacocincla sepiaria
Oliivitimali Malacocincla abbotti
Säderintatimali Malacocincla perspicillata
Suvut ja lajit > Peukaloistimalit Turdinus

| --- | --- |
 Borneonpeukaloistimali Turdinus atrigularis  Kalkkipeukaloistimali Turdinus crispifrons  Kalliopeukaloistimali Turdinus brevcaudatus  Leukalapputimali Turdinus macrodactylus:  Marmoritimali Turdinus marmoratus  Sumatranpeukaloistimali Turdinus rufipectus  Vuoripeukaloistimali Turdinus crassus
Suvut ja lajit > Vaaleatimalit Trichastoma

| --- | --- |
 Celebesintimali Trichastoma celebense  Jokitimali Trichastoma rostratum  Lyhytpyrstötimali Trichastoma malaccense  Palawanintimali Trichastoma cinereiceps:  Punapyrstötimali Trichastoma bicolor  Sumatranviidakkotimali Trichastoma buettikoferi  Sundanviidakkotimali Trichastoma pyrrogenys  Viidakkotimali Trichastoma tickelli
Suvut ja lajit > Viheltäjätimalit Malacopteron

| --- | --- |
 Harmaarintatimali Malacopteron affine  Palawaninviheltäjätimali Malacopteron palawanense  Punalakkitimali Malacopteron magnum:  Suomulakkitimali Malacopteron cinereum  Viheltäjätimali Malacopteron affine  Viiksiviheltäjätimali Malacopteron magnirostre
Suvut ja lajit > Viidakkotimalit Pellorneum

Maaviidakkotimali Pellorneum capistratum
Nuoliviidakkotimali Pellorneum albiventre
Rastasviidakkotimali Pellorneum ruficeps
Srilankanviidakkotimali Pellorneum fuscocapillus
Viiruviidakkotimali Pellorneum palustre
Suvut ja lajit > Lajeja, joilla on oma sukunsa

| --- | --- |
 Luhtapriinia Laticilla burnesii  Malesianhelmitimali Kenopia striata  Mindanaontimali Leonardina woodi  Naskalitimali Rimator malacoptilus:  Pikkupeukaloistimali Napothera epilepidota  Tummapyrstökerttunen Graminicola bengalensis  Valkohupputimali Gampsorhynchus rufulus  Vietnamintimali Jabouilleia danjoui
Glutamaattidehydrogenaasi

Malli ihmisen glutamaattidehydrogenaasin rakenteesta.
Glutamaattidehydrogenaasi on entsyymi, joka katalysoi olosuhteista ja eliöstä riippuen joko glutamiinihapon hapettavaa deaminaatiota alfaketoglutaarihapoksi ja ammoniumioniksi tai alfaketoglutaarihapon pelkistävää aminointia glutamiinihapoksi. Entsyymi osallistuu täten aminohappojen aineenvaihduntaan. Glutamaattidehydrogenaasin EC-numero on EC 1.4.1.2.