stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilich Ramírez Sánchez
Carlos kirjoissa ja elokuvissa

Shakaali on suosittu hahmo myös kaunokirjallisuudessa. Esimerkiksi Robert Ludlum ja Frederick Forsyth ovat käyttänyt häntä henkilöhahmona kirjoissaan. On myös ilmestynyt kaksi Shakaali-nimistä elokuvaa, joista vuoden 1973 filmatisoinnissa nimihahmoa näyttelee Edward Fox ja vuonna 1997 valmistuneessa elokuvassa Bruce Willis. Eräs viimeisimpiä Shakaalin esiintuonteja tapahtuu Tom Clancyn kirjassa Iskuryhmä Rainbow, jossa joukko baskiterroristeja kaappaa suuren määrän lapsia espanjalaisessa huvipuistossa ja vaatii Shakaalia vapaaksi.
Aiheesta muualla

Straight Dope Staff Report: What's up with the notorious terrorist Carlos the Jackal? 2. heinäkuuta 2002
The Terrorist Mind: Correspondence with "The Jackal" by Anthony Haden-Guest, the New York Press, 12. lokakuuta 1999
Carlos the Jackal: Trail of Terror by Patrick Bellamy, the Crime Library
Ex-guerrilla Carlos to sue France over solitary confinement (Arkistoitu – Internet Archive), CNN
http://www.westminsterjournalism.co.uk/coursesite/magazines/carlos.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Chávez recuerda a su "amigo" Carlos El Chacal ante ministros de la OPEP (El Universal)
Yle Elävä arkisto: Terroristi Carlosin eli Shakaalin maine kasvoi lähes legendaariseksi
Carlos-filmi Kansallisessa audiovisuaalisessa arkistossa
Inigo Jones

| Inigo Jones |
| --- | --- |
 William Hogarthin maalaama muotokuva Inigo Jonesista.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1573 Smithfield, Lontoo, Britannia
Kuollut: 21. kesäkuuta 1652 (78 vuotta) Lontoo, Britannia
Kansalaisuus:  brittiläinen
Ammatti:  arkkitehti
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Banqueting House Queen’s House Wilton House Covent Gardenin aukio
Tyyli:  palladianismi
Inigo Jones (15. heinäkuuta 1573 Smithfield, Lontoo, Britannia – 21. kesäkuuta 1652 Lontoo, Britannia) oli englantilainen arkkitehti, jota pidetään Britannian klassisen arkkitehtuurin isänä. Jones työskenteli pitkän uransa aikana myös taidemaalarina, lavastajana ja pukusuunnittelijana, ja hänen suunnittelemansa Covent Gardenin piazzan sanotaan aloittaneen järjestelmällisen kaupunkisuunnittelun Lontoossa.
Hänen ensimmäinen merkittävä arkkitehtoninen toimeksiantonsa oli Lontoon Greenwichiin rakennettu Queen’s House (1616–1635), josta tuli osa National Maritime Museumia 1937. Hänen suurimpana saavutuksenaan pidetään kuitenkin palladiolaista Banqueting Housea (1619–1622), joka rakennettiin keskiaikaisen Whitehallin palatsin yhteyteen. Näiden lisäksi Jonesin Englannin hovilta saamista toimeksiannoista on säilynyt nykypäiviin vain St Jamesin palatsin Kuningattaren kappeli (1623–1627).
Elämäkerta > Nuoruus ja uran alkuvaiheet

Jones syntyi 15. heinäkuuta 1573 Lontoon Smithfieldissä walesilaisen räätälin pojaksi. Hänen elämänsä alkuvuosista tiedetään vain vähän; luultavasti hän oli nuoruudessaan puusepän oppipoikana lähellä St Paulin katedraalia. Vuonna 1603 hän työskenteli lyhyen aikaa Tanska-Norjan kuninkaan Kristian IV:n hovissa vietettyään ensin useita vuosia Italiassa opiskelemassa maalausta ja piirtämistä. Palattuaan Englantiin hän työskenteli taidemaalarina.
Kristian IV:n sisko Anna Tanskalainen oli Englannin kuninkaan Jaakko I:n puoliso. Kuningatar palkkasi Jonesin vuonna 1605 nähtävästi veljensä suosituksesta suunnittelemaan lavastuksia ja pukuja naamionäytelmiin, jotka olivat suosittua ajanvietettä Jaakon hovissa. Monet naamionäytelmistä kirjoitti kirjailija Ben Jonson, jonka kanssa Jones teki yhteistyötä seuraavat 26 vuotta. Chatsworth Housessa Derbyshiressä on säilynyt yli 450 Jonesin piirustusta, jotka hän teki 25:tä naamionäytelmää, yhtä paimennäytelmää ja kahta perinteistä näytelmää varten vuosina 1605–1641.
Kuningatar oli todennäköisesti Jonesin tärkein tukija vuosina 1605–1610. Vuoden 1608 paikkeilla jaarli Robert Cecil tilasi häneltä luonnoksia Lontoon Strandkadulle tulevasta New Exchangen kauppahallista. Luonnoksia ei lopulta hyödynnetty hallin toteutuksessa mutta niistä tuli hänen ensimmäinen tunnettu arkkitehtoninen teoksensa. Näihin aikoihin hän laati myös piirustuksia St Paulin katedraalin uutta keskustornia varten. Molemmissa suunnittelutöissä oli jo selviä palladiolaisia piirteitä.
Tammikuussa 1611 Walesin prinssi Henry palkkasi Jonesin rakennushankkeittensa pääsuunnittelijaksi. Tässä tehtävässä hän työskenteli kuninkaan pääarkkitehdin Simon Basilin valvonnassa. Hän ei kuitenkaan ehtinyt saada prinssiltä yhtään varsinaista toimeksiantoa ennen kuin tämä kuoli yllättäen marraskuussa 1612. Orastavan maineensa ansiosta Jones pääsi matkalle Italiaan jaarli Thomas Howardin seurueessa vuosina 1613–1614. Matkan aikana hän tutustui sekä antiikin raunioihin että uudempaan arkkitehtuuriin, erityisesti Andrea Palladion suunnittelemiin rakennuksiin.
Elämäkerta > Kuninkaan pääarkkitehtinä

Simon Basilin kuoltua Jonesista tuli kuninkaan pääarkkitehti huhtikuussa 1615. Hän työskenteli tässä virassa kaikkiaan 28 vuotta palvellen ensin Jaakko I:tä (1615–1625) ja myöhemmin Kaarle I:tä (1625–1643). Pääarkkitehtinä hän oli uudistusmielinen, ja Vitruviuksen ja Palladion vaikutus on nähtävissä jo ensimmäisistä hoville toteutetuista rakennushankkeista lähtien.
Jonesin ensimmäisenä toimeksiantona oli suunnitella Greenwichiin Queen’s House, kuningatar Annan palatsi, mutta sen rakentaminen keskeytyi Annan kuoltua 1619. Rakennus valmistui vasta 1635 Kaarle I:n puolison Henrietta Marian käyttöön. Whitehallin palatsin juhlahuoneiston tuhouduttua tulipalossa 1619 Jones suunnitteli sen tilalle uuden Banqueting Housen (1622), jota pidetään hänen uransa suurimpana saavutuksena. Rakennuksen päätyjä ei viimeistelty, minkä perusteella on arveltu, että se oli tarkoitettu osaksi suurempaa kokonaisuutta. Tämän puolesta puhuu myös se, että Kaarle I pyysi paljon myöhemmin vuoden 1638 paikkeilla Jonesia suunnittelemaan koko Whitehallin palatsin uudelleen. Hänen laatimansa piirustukset palatsista ovat säilyneet, vaikka uudistustöihin ei koskaan ryhdytty.
Kuninkaan rakennushankkeiden pääsuunnittelijan velvollisuuksiin kuului myös paljon arkisempia tehtäviä kuin uusien palatsien suunnittelu: hän vastasi muun muassa kuninkaallisten puutarhojen muurien kunnostuksesta ja rakennusten vedenjakelusta. Pääsuunnittelija valvoi myös määräyksiä, jotka koskivat Lontooseen rakennettavia uusia taloja ja katuja. Tässä ominaisuudessa Jones sai vuonna 1630 tehtäväkseen suunnitella Lontoon ensimmäisen aukion Covent Gardeniin, jaarli Francis Russellin omistamalle tontille. Aukion pohjois- ja itälaidalle tuli arkadeilla varustettuja taloja, etelälaidalle jaarlin puutarhan muuri ja länsilaidalle Pyhän Paavalin kirkko. Covent Gardenin keskusaukiota pidetään Lontoon ensimmäisenä järjestelmällisen kaupunkisuunnittelun tuotteena.
Jonesin tärkein hanke hänen uransa loppuvaiheessa oli keskiaikaisen St Paulin katedraalin restaurointi 1633–1642. Hän kunnosti katedraalin goottilaisen kuorin, uusi romaanisten pää- ja sivulaivojen pinnat koruttomaan, klassiseen tyyliin ja rakensi kirkon länsipäätyyn valtavan korinttilaistyylisen portiikin. Valitettavasti katedraali tuhoutui Lontoon suuressa palossa 1666. Uusittu kirkko oli tehnyt suuren vaikutuksen sen jälleenrakennuksesta vastaavaan arkkitehtiin Christopher Wreniin. Jonesin vaikutus onkin nähtävissä Wrenin ensimmäisissä luonnoksissa uudesta St Paulin katedraalista ja muutamissa hänen suunnittelemissaan Lontoon kirkoissa.
Elämäkerta > Uran loppuvaiheet ja kuolema

Englannin sisällissodan puhjettua 1642 Jonesin täytyi jättää Lontoo ja työnsä hovin pääarkkitehtinä. Hänet vangittiin Basing Housen piirityksessä 1645 ja hänen omaisuutensa takavarikoitiin. Parlamentin ylähuone armahti hänet seuraavana vuonna ja hän sai palata kotiinsa Whitehallissa 1649 – samana vuonna, jona Kaarle I mestattiin Banqueting Housen edustalla. Yhtenä viimeisistä toimeksiannoistaan Jones uudisti Pembroken jaarlille kuuluvaa Wilton Housea lähellä Salisburya oppilaansa John Webbin avustamana.
Jones kuoli 21. kesäkuuta 1652 ilmeisesti Lontoon Somerset Housessa. Hänet haudattiin vanhempiensa rinnalle St Benet Paul’s Wharfin kirkkoon Lontoossa. Kirkko ja hautamuistomerkki tuhoutuivat Lontoon suuressa palossa 1666.
Tärkeimmät työt

| Rakennushanke | Kuva | Ajankohta | Tietoa hankkeesta |
| --- | --- | --- | --- |
| Queen’s House |  | 1616–1619, 1630–1635 | Queen’s House Lontoon Greenwichissä perustuu Medicien huvilaan Poggio a Caianossa lähellä Firenzeä, mutta sen tyylissä on vaikutteita myös Andrea Palladiolta ja Vincenzo Scamozzilta. Palatsin julkisivut ovat mittasuhteiltaan sopusuhtaiset mutta koruttomat, mikä oli tavatonta Jaakon aikakauden Englannissa. Nykyään rakennuksessa on näytteillä taideteoksia National Maritime Museumin kokoelmista. |
| Banqueting House |  | 1619–1622 | Banqueting House Lontoon Whitehallkadulla koostuu yhdestä suuresta tilasta ja sen alapuolisesta kellariholvista. Jones suunnitteli rakennuksen sisätiloista Vitruviuksen mallin mukaisen basilikan mutta ilman sivulaivoja ja sijoitti seinustoille pylväitä, joiden varassa oli palkkien kannattelema tasakatto. Kaarle I palkkasi Rubensin maalaamaan suurimpiin kattopaneeleihin allegorisia maalauksia, jotka valmistuivat 1635. Jones kiinnitti erityistä huomiota rakennuksen julkisivujen ja sisätilojen yhdenmukaisuuteen: julkisivut on muurattu kiviharkoista ja niissä on kiinni säännöllisin välimatkoin pilastereita ja pylväitä kuten sisätilojen suuressa juhlasalissa. |
| Covent Gardenin aukio |  | 1630 | Covent Gardenin aukio perustui todennäköisesti osittain Livornon piazzaan, osittain Pariisin Place des Vosgesiin. Alkuperäisistä rakennuksista on säilynyt vain Pyhän Paavalin kirkko, jonka portiikissa on käytetty toskanalaista pylväsjärjestelmää. |
| Keskiaikaisen St Paulin katedraalin restaurointi |  | 1633–1642 | Jones kunnosti katedraalin 1300-luvulla tehdyn kuorin, uusi kivipinnat romaanisista keski- ja poikkilaivoista ja rakensi kirkkoon uuden länsipäädyn, johon sisältyi 17 metriä korkea ja 10 pylvään kannattelema portiikki. Portiikki purettiin, kun katedraali jälleenrakennettiin Lontoon suuren palon (1666) jälkeen. |
| Whitehallin palatsin jälleenrakennus |  | n. 1638 | Whitehallin palatsia ei rakennettu koskaan uudelleen Jonesin suunnitelmien mukaan. Siitä olisi tullut El Escorialin tyylinen rakennuskokonaisuus, jonka luonnoksissa on nähtävissä myös vaikutteita Palladiolta ja Scamozzilta ja Jonesin omaa tulkintaa antiikin arkkitehtuurista. |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inigo Jones Wikimedia Commonsissa
Nigerin tytär, pukusuunnitelma Ben Jonsonin naamionäytelmään The Masque of Blackness.
Banqueting Housen juhlasali.
Jason Tunks

Jason Tunks (s. 7. toukokuuta 1975) on kanadalainen kiekonheittäjä, joka osallistui arvokilpailuihin vuosina 1996–2005.
Tunks voitti Pan-Amerikan kisoissa kultaa vuonna 2003 ja saavutti pronssia vuonna 1999. Kansainyhteisön kisoissa hän saavutti hopeaa vuosina 2002 ja 2006 sekä pronssia vuonna 1998. Olympialaisissa Tunks sijoittui kuudenneksi Sydneyssä 2000 parhaalla arvokilpailutuloksellaan 65,80 sekä karsiutui loppukilpailusta Atlantassa 1996 ja Ateenassa 2004. Hän osallistui MM-kilpailuihin viidesti ja ylsi neljä kertaa loppukilpailuun; hän sijoittui kahdeksanneksi Helsingissä 2005, yhdeksänneksi Ateenassa 1997 ja Edmontonissa 2001 sekä 11:nneksi Pariisissa 2003.
Tunks voitti kiekonheitossa Kanadan-mestaruuden 13 kertaa vuosina 1996–2005 ja 2007–2009. Kuulantyönnössä hän voitti Kanadan-mestaruuden vuonna 1997. Hänen kiekonheittoennätyksensä on toukokuussa 1998 Abilenessa, Texasissa heitetty Kanadan-ennätys 67,88. Hän ylitti 65 metrin rajan kymmenenä peräkkäisenä vuonna 1997–2006. Viimeisen kerran hän ylitti 60 metriä kesäkuussa 2011. Kuulantyönnössä Tunks ylitti 19 metrin rajan kerran työntämällä huhtikuussa 1997 Austinissa, Texasissa tuloksen 19,06.
Ionisoitumisenergia

Ionisoitumisenergia eli ionisaatioenergia (tunnus I tai Ei) on energia, joka vähintään tarvitaan elektronin irrottamiseksi perustilassa olevasta atomista tai molekyylistä. Neutraalin atomin tai molekyylin tapauksessa voidaan myös puhua ensimmäisestä ionisoitumisenergiasta ja poistettaessa elektroni positiivisesti varautuneesta ionista eli kationista puhutaan toisesta ionisoitumisenergiasta. Ionisoitumisenergiaa sanotaan toisinaan ionisoitumispotentiaaliksi, vaikka energia ja potentiaali ovat eri asioita.
Ionisoitumisenergian avulla voidaan arvioida, kuinka helposti atomi luovuttaa elektronitiheyttään. Esimerkiksi jalokaasuatomilla on nykyisin tunnetuissa jalokaasumolekyyleissä aina positiivinen osittaisvaraus, eli se luovuttaa omaa elektronipilveään muille atomeille. Siten voidaan päätellä, että jalokaasu reagoi sitä herkemmin, mitä pienempi sen ionisoitumisenergia on. Jos radioaktiivista radonia ei oteta huomioon, pienin ionisoitumisenergia on jalokaasuista ksenonilla. Ksenonia onkin suurimmassa osassa tunnetuista jalokaasuyhdisteistä.
Määritelmät

Ionisoitumisenergialla tarkoitetaan usein ensimmäistä ionisoitumisenergiaa. Se on energia, joka tarvitaan elektronin poistamiseksi ylimmältä miehittyneeltä orbitaalilta kaasufaasissa olevasta perustilaisesta sähköisesti neutraalista aineesta. Tätä ionisoitumiseksi kutsuttavaa prosessia voidaan kuvata seuraavalla reaktioyhtälöllä:
Seuraavan elektronin poistamiseen tarvittavaa energiaa sanotaan toiseksi ionisoitumisenergiaksi. Yleisesti n:s ionisoitumisenergia kertoo, kuinka paljon energiaa vaaditaan elektronin irrottamiseksi sellaisesta atomista tai molekyylistä, josta on jo poistunut n − 1 elektronia. Vastaavat reaktioyhtälöt ovat:
Ionisoitumisenergia ilmoitetaan tavallisesti kilojouleina moolia elektroneja kohden (kJ/mol) tai elektronivolteissa yhtä elektronia kohden (eV).
Säännöllisyydet

Alkuaineiden ionisoitumisenergiat muuttuvat melko säännönmukaisesti jaksollisessa järjestelmässä liikuttaessa. Ionisoitumisenergia tavallisesti suurenee, kun atomisäde pienenee – ja päinvastoin.
Kun liikutaan samaa jaksoa vasemmalta oikealle, ionisoitumisenergia yleensä kasvaa, sillä protonien lukumäärästä johtuva ydinvaraus suurenee tässä suunnassa. Tällöin elektroni kokee yhä suuremman vetovoiman ja sitä on vaikeampi poistaa ytimen vaikutuspiiristä.
Kun kuljetaan samassa ryhmässä ylhäältä alaspäin, ionisoitumisenergia yleensä pienenee. Ydinvaraus kasvaa tässäkin tapauksessa, mutta toisaalta elektronit sijoittuvat ulommille kuorille kauemmaksi ytimestä. Tällöin sisäkuorilla olevat elektronit pystyvät varjostamaan ulommaisia elektroneja siten, että nämä tuntevat pienemmän positiivisen ydinvarauksen. Suurempi etäisyys ja pienempi varaus pienentävät ytimen ja elektronin välistä vetovoimaa ja siten ionisoitumisenergiaa. Samoista syistä jaksosta seuraavaan siirryttäessä ionisoitumisenergia putoaa.
Säännöllisyyksiin on joitakin poikkeuksia. Berylliumin ionisoitumisenergia on 899 kJ/mol, mutta samassa jaksossa seuraavan alkuaineen boorin ionisoitumisenergia on pienempi, 800 kJ/mol. Samoin ionisoitumisenergia pienenee typestä happeen siirryttäessä. Poikkeukset selittyvät elektronikonfiguraatioilla. Boorilla on konfiguraatio 1s22s22p1, joten sen 2s-elektronit varjostavat 2p-elektronia ja siten pienentävät ionisoitumisenergiaa. Hapella (1s22s22p4) taas on yksi täysi 2p-orbitaali. Koska samalla orbitaalilla olevat elektronit hylkivät toisiaan, elektroni irtoaa helpommin ja ionisoitumisenergia on pienempi kuin typellä, jonka 2p-orbitaaleilla elektronit ovat yksittäin.
Toisen elektronin irrottaminen vaatii aina enemmän energiaa kuin ensimmäinen ionisoituminen, koska positiivinen ioni vetää elektronia enemmän puoleensa kuin neutraali atomi. Ulkokuoren elektroneille n:s ionisoitumisenergia on karkeasti arvioituna n kertaa niin suuri kuin ensimmäinen ionisoitumisenergia. Elektronin poistamiseksi sisäkuorelta tarvitaan selvästi enemmän energiaa. Esimerkiksi magnesiumilla on kaksi ulkoelektronia. Sen ensimmäinen ja toinen ionisoitumisenergia ovat 738 ja 1451 kJ/mol, mutta kolmas ionisoitumisenergia (7733 kJ/mol) on jo yli kymmenkertainen ensimmäiseen verrattuna. Siten magnesium ei juurikaan esiinny Mg3+-ionina.
Myös molekyylien ionisoitumisenergiat voivat muuttua säännöllisesti. Esimerkiksi halogeenimolekyylien ionisoitumisenergiat pienenevät molekyylin kasvaessa: F2 (15,7 eV), Cl2 (11,5 eV), Br2 (10,5 eV), I2 (9,3 eV).
Koopmanin väittämä

Ionisoitumisenergioita voidaan määrittää muillekin kuin ylimmän miehittyneen orbitaalin elektroneille. Koopmanin väittämän mukaan elektronin irrottamiseen vaadittava energia on yhtä suuri kuin elektronin orbitaalin energia. Väittämä pätee tarkasti vain yksielektronisille atomeille, koska se olettaa, että muut elektronit pysyvät omilla orbitaaleillaan yhden elektronin poistuttua.
Kiinteät aineet

Ionisoitumisenergian määritelmässä atomi on kaasufaasissa. Kun elektroneja irrotetaan säteilyn avulla kiinteästä metallista, puhutaan valosähköisestä ilmiöstä. Valosähköisessä ilmiössä elektronin irrottamiseen tarvittava energia eli irrotustyö on karkeasti arvioiden noin puolet alkuaineen ionisoitumisenergiasta. Esimerkiksi litiumin irrotustyö on 2,9 eV ja ionisoitumisenergia 5,4 eV.
Aiheesta muualla

Opetus.tv: Kemian etäopiskeluympäristö, Ionisaatioenergia (IE)
Samassa jaksossa, esimerkiksi natriumista (Na) argoniin (Ar), ionisoitumisenergia yleensä kasvaa järjestysluvun suurentuessa. Samassa ryhmässä, esimerkiksi jalokaasuissa (He, Ne, Ar, Kr, Xe, Rn), ionisoitumisenergia taas pienenee. Kuvaajassa on pystyakselina ensimmäinen ionisoitumisenergia ja vaaka-akselina alkuaineen järjestysluku.
Janne Hyppönen

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 14. syyskuuta 1970 (ikä 54)
Syntymäpaikka: Vehkalahti, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 192 cm
Lempinimi: Kanu
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1990–1992 | KTP | 52 | (5) |
| 1993–1994 | FC Savonlinna | 21 | (3) |
| 1995–1996 | Purha | 28 | (11) |
| 1996–2000 | KTP | 93 | (22) |
| Yhteensä | Yhteensä | 194 | (41) |
Valmennusura
2002: KTP
2003–2006: KooTeePee
2007: MyPa (apuv.)
2007–2008: MyPa
2009: Suomi U21 (apuv.)
2010–2012: KooTeePee
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Janne Hyppönen (s. 14. syyskuuta 1970 Vehkalahti) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Hän on toiminut Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa FC KooTeePeen ja MyPan valmentajana.
Pelaajana Hyppönen pelasi parhaimmillaan Veikkausliigassa Kotkan TP:ssä kausina 1999 ja 2000. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä. Hän teki 2 maalia kaudella 1999.
Hyppönen toimi Veikkausliigassa pelanneen FC KooTeePeen päävalmentajana kauden 2003 lopulta kauteen 2006. FC KooTeePee saavutti liigassa hänen valmennuskaudellaan 81 ottelussa 26 voittoa, 19 tasapeliä ja 36 tappiota.
Kaudella 2007 Hyppönen toimi Veikkausliigassa MyPan kakkosvalmentajana ja juniorien valmennuspäällikkönä ja siirtyi päävalmentajaksi loppukaudella Ilkka Mäkelän jätettyä tehtävänsä. Hän jatkoi päävalmentajana myös kaudella 2008 tavoitteena mitalikantaan palaaminen, mutta sai potkut tehtävistään 24. syyskuuta 2008. Osasyy oli joukkueen heikko menestys, mutta Hyppösen ja joukkueen johdon välillä oli myös sopimusristiriitoja. Tapausta puitiin helmikuussa 2010 Kymenlaakson käräjäoikeudessa, joka katsoi MyPan päättäneen Hyppösen työsopimuksen perusteettomasti. Seura määrättiin maksamaan Hyppöselle korvauksia ja oikeudenkäyntikuluja yli 50 000 euron edestä. MyPa valitti tuomiosta hovioikeuteen, mutta Kouvolan hovioikeus piti voimassa käräjäoikeuden antaman tuomion.
Kaudella 2010 Hyppönen siirtyi takaisin FC KooTeePeen valmentajaksi Ykköseen, jossa hän jatkoi myös kausilla 2011 ja 2012.
Aiheesta muualla

Liigaikkuna: Janne Hyppönen, FC KooTeePee
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ilkka Mäkelä | MyPan päävalmentaja 2007–2008 | Seuraaja: Janne Lindberg |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Steven Polack | FC KooTeePeen päävalmentaja 2003–2006 | Seuraaja: Vesa Tauriainen |
Jalkaväkirykmentti 6 (jatkosota)

| Jalkaväkirykmentti 6 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941 - 1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Lempinimi:  Kannaksen kahlaajat
Jalkaväkirykmentti 6 (JR 6) eli Kannaksen kahlaajat oli Suomen maavoimien 18. divisioonan joukkoyksikkö jatkosodassa. Rykmentin rungon muodostivat välirauhan aikaisen 6. prikaatin yksiköt täydennettynä Saimaan suojeluskuntapiirin perustamilla yksiköillä.
Perustaminen

Esikunta perustettiin prikaatin vastaavista elimistä
I pataljoona (I/JR 6) varusmiespataljoona, joka perustettiin 6. prikaatin I pataljoonan joukoista. Pataljoonankomentajaksi määrättiin 10. kesäkuuta kapteeni Väinö Karinto.
II pataljoona (II/JR 6) varusmiespataljoona perustettiin Sulkavan Rauhaniemessä olleista 6. prikaatin II pataljoonan joukoista majuri Jaakko Ahteen johdolla.
III pataljoona (III/JR 6) perustettiin Ruokolahden alueen reserviläisistä 10. kesäkuuta 1941. Ruokolahden Eräjärven kylän Savonkaidan parakkialueella kapteeni Mikko Kangasvaara otti vastaan saapuvan henkilöstön. Pataljoonan muodosti 8 varusmiestä, 670 reserviläistä sekä 347 I luokan nostomiestä.
13. komppania eli kranaatinheitinkomppania (13./JR 6)
14. komppania eli tykkikomppania (14./JR 6), luutnantti Lauri Rane
Kolonna (Kol./JR 6)
Jalkaväkirykmentti 6 sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen ns. varusmiesrykmenttinä, joten sen varustus oli pääosin parempi kuin divisioonan muiden rykmenttien.
Keskittäminen

Rykmentti jaettiin kahteen osaan: Puumalan ja Sulkavan ryhmään. Kumpikin osa sai käskyn marssia rajalle ja rykmentinkomentajaksi määrättiin eversti T. E. Ekman.
Rykmentin II pataljoona oli saanut perustamisen päätökseen 10. kesäkuuta kello 18 ja se lähti Rauhaniemestä marssille seuraavana aamuna kello kuusi. Iltaan mennessä pataljoona oli Pajasalmen ja Vekarasalmen lossit ylitettyään saapunut Lohikosken-Särkilahden tienhaaraan, jonne se majoittui. Pataljoona saavutti tavoitteensa Särkijärvellä seuraavana päivänä. Marssia jatkettiin 14. kesäkuuta Ruokolahden Pohjalankilaan, jonka kansakoululle ryhmitettiin pataljoonan esikunta.
Puumalan kasarmialueelta 11. kesäkuuta kello 11 lähtenyt I pataljoona Inkilänmäen tukikohtaan Ruokolahdelle, jonne se saapui seuraavana päivänä kello 18.30 yövyttyään Vuolteella ja Syyspohjassa. Pataljoona sai III armeijakunnalta käskyn siirtyä puolustukseen Ruokolahti-Kärinkijärvi-Tarkkola linjalle ja se siirtyi 15. kesäkuuta.
Komentajat

Rykmentinkomentajina olivat:
eversti Torvald Ekman 10. kesäkuuta 1941 - 28. marraskuuta 1943
everstiluutnantti (everstiksi 6. heinäkuuta 1944) Reino Inkinen 28. marraskuuta 1943 -
Jakob Piil

| Jakob Piil |
| --- | --- |
 Jakob Piil 2005
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jakob Storm Piil
Syntynyt: 3. syyskuuta 1973 (ikä 51)
Kansalaisuus:   Tanska
Pyöräilijä
Pituus:  182 cm
Paino:  67 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  yleisajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
1997 1998–1999 2000–2006 2007:  RDM Team Acceptcard Team CSC T-Mobile Team
Suurimmat voitot
 Pariisi–Tours 2002 Ranskan ympäriajo, etappi Tanskan ympäriajo 2002  Tanskan maantiepyöräilymestari 2001 
 Tiedot päivitetty: 20. tammikuuta 2008 
Jakob Storm Piil (s. 3. syyskuuta 1973 Odense) on entinen tanskalainen maantiepyöräilijä. Hän oli aggressiivinen yleisajaja, jolla oli taito huomata ratkaisevat irtiottoyritykset ja olla niissä mukana. Hän on entisen tanskalaisen ammattilaispyöräilijän Jørgen V. Pedersenin serkku.