stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pilkkukuume
Esiintyvyys

R. prowazekiin aiheuttamaa epideemistä täipilkkukuumetta esiintyy Keski- ja Etelä-Amerikan, Afrikan ja Aasian vuoristoseuduilla. Se on pahimmillaan ahtaissa ja epähygieenisissä oloissa, kuten pakolais- ja vankileireillä. Talvisin tauti on levinnyt epidemioina muun muassa Venäjällä.  R. typhin aiheuttama rottapilkkukuume esiintyy subtrooppisessa ilmastossa Afrikan, Aasian ja Euroopan rannikkoseuduilla. R. conoriin aiheuttamaa Välimeren pilkkukuumetta tavataan Saharan eteläpuolisesta Afrikasta, Intiasta, Venäjältä ja Mustanmeren rannikoilta. Yhdysvaltojen eteläisissä osavaltioissa esiintyy Kalliovuorten pilkkukuumetta, jonka aiheuttaja on R. rickettsii.
Matkailijoiden yleisimpiä pilkkukuumeita ovat rottapilkkukuume, Välimeren pilkkukuume, Afrikan pilkkukuume ja pensaikkopilkkukuume. Matkailijat saavat tartuntoja yleensä subtrooppisilta tai trooppisilta alueilta. Matkailu levittää pilkkukuumeiden eri muotoja uusille alueille.
Historia

Ensimmäinen luotettava kuvaus pilkkukuumeesta on 1400-luvun lopun Espanjasta. Kastilian piirittäessä muslimien hallitsemaa Bazan kaupunkia vuonna 1489 armeijan joukkoihin iski pilkkukuume, joka tappoi runsaasti sotilaita. On arveltu, että tauti saattoi olla tullut Kyprokselta, missä espanjalaiset sotilaat olivat taistelleet turkkilaisia vastaan.
Pilkkukuumetta on esiintynyt paljon etenkin ahtaissa ja epähygieenisissä oloissa, kuten sotajoukoissa, vankiloissa ja laivoissa. Pilkkukuume verotti raskaasti Ranskan keisari Napoleonin joukkoja Venäjän-retkellä 1812–1813. Sotilaista tauti levisi myös siviiliväestöön Baltiassa ja Saksassa. Ensimmäisen maailmansodan aikaan 1910-luvun lopulla pilkkukuume riehui Euroopassa ja myös Venäjällä, missä se tappoi vuosina 1917–1920 kolme miljoonaa ihmistä. Pilkkukuumetta esiintyi myös toisessa maailmansodassa.
Amerikkaan pilkkukuumeen veivät espanjalaiset konkistadorit. Tauti oli yksi niistä tartuntataudeista, jotka harvensivat intiaanien lukumäärää. Yhdysvalloissa on ollut vain vähäisiä pilkkukuume-epidemoita, mutta Meksikossa tautiin kuoli 1800-luvun epidemioissa tuhansia ihmisiä.
Loppukesällä 1788 Suomenlinnan linnoitussaarelle tuotiin ruotsalaisten kaappaama venäläinen sotalaiva. Laivan miehistöstä Viaporiin levinnyt pilkkukuume aiheutti yhden vakavimmista väestökatastrofeista 1700-luvun Suomessa.
Suomessa pilkkukuumetta esiintyi erityisen paljon suurten nälkävuosien aikana 1866–1868. Ensimmäisen maailmansodan aikana pilkkukuumetta ei Suomessa esiintynyt, mutta vuonna 1942 tautiin kuoli suomalaisilla vankileireillä yli sata venäläistä sotavankia. Vuonna 1936 Savossa oli pilkkukuume-epidemia, joka sai alkunsa maaliskuussa Kangasniemeltä. Epidemia vaati 17 kuolonuhria. Pilkkukuume oli tullut Kangasniemelle kiertelevän romaniseurueen mukana, jonka mukaan oli liittynyt pilkkukuumeen Venäjältä tuonut valkolaismies.
Ranskalainen lääkäri, Tunisin Pasteur-instituutin johtaja Charles Nicolle keksi pilkkukuumeen leviävän vaatetäiden välityksellä, minkä hän osoitti myös apinakokeilla. Hänet palkittiin pilkkukuumetta koskevasta tutkimustyöstään lääketieteen Nobel-palkinnolla vuonna 1928. Toimivan rokotteen kehitti puolalainen biologi Rudolf Weigl 1930-luvulla.
Aiheesta muualla

Pilkkukuume kansan ja hallituksen kiusana, Suomen Kuvalehti, 09.05.1936, nro 19, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Helene Ann-Marie Laurent : Suuri täisota : Pilkkukuumeen torjunta Suomessa jatkosodan aikana 1941-1944, Talous- ja sosiaalihistorian pro gradu -tutkielma, Helsingin yliopisto, Valtiotieteellinen tiedekunta, Yhteiskuntahistorian laitos 2006
SMS Stralsund (1911)

| SMS Stralsund |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  AG Weser, Bremen
Kölinlasku:  1910
Laskettu vesille:  4. marraskuuta 1911
Palveluskäyttöön:  10. joulukuuta 1912
Poistui palveluskäytöstä:  luovutettu 1920 Ranskalle
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 570 t
Pituus:  138,7 m
Leveys:  13,5 m
Syväys:  4,4 m
Koneteho:  25 000 shp
Nopeus:  27,5 solmua (50 km/h)
Miehistöä:  18 upseeria ja 336 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  12 x 10,5 cm SKL/L45 -tykkiä 2 x 50 cm torpedoputkea 120 miinaa
SMS Stralsund oli Saksan keisarikunnan laivaston Magdeburg-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Bremenistä AG Weseriltä ja sen köli laskettiin vuonna 1910. Alus laskettiin vesille 4. marraskuuta 1911 ja se valmistui 10. joulukuuta 1912.
Palvelus

Ensimmäisessä maailmansodassa alus osallistui Helgolandin taisteluun 28. elokuuta 1914 ja Doggermatalikon taisteluun marraskuussa 1915. Se ei vaurioitunut kummassakaan yhteenotossa. Alus oli telakalla Skagerrakin taistelun aikana eikä siten osallistunut siihen.
Sodan jälkeen alus jatkoi palvelustaan Reichsmarinessa, kunnes se luovutettiin 1920 sotakorvauksena Ranskalle. Alus palveli Ranskan laivastossa nimellä Mulhouse, kunnes se poistettiin alusluettelosta 1933 ja romutettiin kaksi vuotta myöhemmin.
Strongyló (Sporadit)

| --- | --- |
Muut nimet:  Strongylí (Στρογγυλή), Margarítis (Μαργαρίτης)
Sijainti:  39°06′50″N, 23°37′33″E, Skópelos Sporadit, Thessalia Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoiset Sporadit
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,03 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Strongyló (kreik. Στρογγυλό, myös Strongylí, Στρογγυλή) eli Margarítis (Μαργαρίτης) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisten Sporadien saariryhmään ja sijaitsee Skópeloksen ja Dasián saarten länsipuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,03 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Strongyló kuuluu Skópeloksen kuntaan, Sporadien alueyksikköön ja Thessalian alueeseen.
Strongyló (Pátmos)

Strongyló Márathokselta nähtynä.
| --- | --- |
Muut nimet:  Strongylí (Στρογγυλή)
Sijainti:  37°22′21″N, 26°42′58″E, Pátmos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,207 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Strongyló (kreik. Στρογγυλό) eli Strongylí (Στρογγυλή) on Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja tarkemmin Arkoín saariin, ja sijaitsee Arkoín pääsaaren ja Argeloússan saaren välissä. Saaren pinta-ala on 0,207 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Strongyló kuuluu Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Johnny Depp osti saaren 4,2 miljoonalla eurolla vuonna 2015 Kreikan myytyä pieniä asumattomia saaria talouskriisin seurauksena.
Pikkuplaneetan kuu

Asteroidivyöhykkeellä kiertävällä 87 Sylvialla on kaksi kuuta, Remus ja Romulus.
Pikkuplaneetan kuu on pikkuplaneetan luonnollinen kiertolainen, eli kuu. Joissakin tapauksissa pikkuplaneetan kiertolainen voi olla myös melkein yhtä iso kuin itse pikkuplaneetta. Tällaisessa tapauksessa on kyse kaksoispikkuplaneetasta. Myös kääpiöplaneettojen kuut ovat pikkuplaneetan kuita, sillä kääpiöplaneetat luetaan mukaan pikkuplaneettojen listalle. Eniten kuita on transneptunisella kääpiöplaneetalla 134340 Pluto, jolla on jopa 5 kiertolaista. Kaikkiaan jo yli 180 pikkuplaneetalta tunnetaan kiertolaisia. Jos pikkuplaneetta on asteroidi (nimitystä käytetään useimmin sisemmän aurinkokunnan pikkuplaneetoista) sen kuusta voidaan käyttää nimeä asteroidikuu. Lisäksi ainakin yhdellä pikkuplaneetalla, kentaurilla Chariklo, on kaasuplaneettojen tavoin renkaat.
Löytyminen

Ensimmäisenä löydetty pikkuplaneetan kuu oli Plutoa kiertävä Kharon, joka löydettiin vuonna 1978. Kharonia ei kuitenkaan aluksi pidetty pikkuplaneetan kuuna, sillä Pluto luettiin aluksi planeetaksi. Toisten transneptunisten kohteiden löytyminen (alkaen 15760 Albionin löytymisestä vuonna 1992) kuitenkin lopulta johti Pluton luokittelemiseksi kääpiöplaneetaksi, ja se lisättiin kuineen pikkuplaneettojen listaan numerolla 134340 vuonna 2006.
Ennen tätä ensimmäisenä löydettynä pikkuplaneetan kuuna pidettiin päävyöhykkeen asteroidi 243 Idan kuuta Dactyliä, jonka Galileo-luotain kuvasi tehdessään Idan ohilennon vuonna 1993. Kuu löydettiin luotaimen kuvista hieman myöhemmin, mutta sen rataa ei saatu kunnolla laskettua. Dactylin jälkeen seuraavaksi löydetty pikkuplaneetan kuu oli 45 Eugenian suurempi kuu Petit-Prince, joka oli myös ensimmäinen maasta käsin löydetty pääasteroidivyöhykkeen kohteen kuu. Sen löysi W.J. Merlinen johtama ryhmä vuonna 1998. Merlinen ryhmä sai laskettua Petit-Princen radan seuraavana vuonna. Merline oli myös mukana löytämässä ensimmäistä Jupiterin troijalaisen pikkuplaneetan kuuta Menoetiusta (vuonna 2001), joka kiertää 617 Patroclusta. Vuonna 2000 havaittiin että transneptunisella kohteella 1998 WW31 on kiertolainen. Tämä teki siitä vasta toisen TNO:n, jolla tiedetään olevan kuu (Vain Pluton kuu Kharon oltiin löydetty aikaisemmin).
Ensimmäisenä löydetyn kahden asteroidikuun systeemin löytymisestä 87 Sylvialta ilmoitettiin vuonna 2005. Sylvian kuut oli kuitenkin löydetty jo hieman aikaisemmin. Ne nimettiin Remukseksi ja Romulukseksi. Samana vuonna löydettiin myös toistaiseksi ainoa tunnettu kolmen pikkuplaneetan kuun systeemi, kun Hubble-avaruusteleskoopin kuvista paljastuivat Pluton kaksi pienempää kuuta Nix ja Hydra. Pluton lisäksi myös toiselta plutoidilta 136108 Haumealta löytyi kaksi kuuta vuonna 2005. Ne saivat nimet Namaka ja Hi'iaka. Näiden lisäksi myös muilta pikkuplaneetoilta (esim. 93 Minervalta (Aegis ja Gorgoneion) ja 216 Kleopatralta (Alexhelios ja Cleoselene)) tunnetaan kahden kuun järjestelmiä. Plutolta löytyi neljäs kuu Kerberos (aikaisemmin: S/2011 (134340) 1) vuonna 2011, jolloin siitä tuli ainoa tunnettu neljän pikkuplaneetan kuun systeemi. Seuraavana vuonna Plutolta löytyi viides kuu, Styx (aikaisemmin: S/2012 (134340) 1) jolloin siitä tuli jo viiden pikkuplaneetan kuun systeemi. Usean pienen kuun löytymisen epäillään tarkoittavan sitä että Pluton ympärillä voi olla useita vielä löytämättömiä pienehköjä kappaleitya.
Alkuperä

Pikkuplaneettojen kuiden alkuperän uskotaan liittyvän törmäyksiin, esim. pikkuplaneettaryhmien syntyyn. Idan Dactyl-kuun alkuperä liittyy todennäköisesti Koronis-ryhmän (jonka jäsen Ida on) syntyyn. Ida ja Dactyl ovat todennäköisesti syntyneet yhdessä suuremman kappaleen hajotessa nykyiseksi Koronis-ryhmäksi. Myös Haumean kuiden uskotaan syntyneen törmäyksen seurauksena. Kuiden uskotaan olevan törmäyksessä Haumean pinnasta irronneita kappaleita. Kuiden lisäksi törmäys synnytti myös Haumea-ryhmän, mikä on toistaiseksi ainoa tunnettu TNO:iden törmäyssyntyinen ryhmä.
Kaikki kuut eivät kuitenkaan välttämättä ole törmäyksen tuotteita. Monilla alle 10 kilometrin kokoluokkaa olevilla Maan lähelle tulevilla asteroideilla sekä pääasteroidivyöhykkeen kohteilla on kiertolainen. Lisäksi nämä pikkuplaneetat yleensä pyörivät nopeasti ja niiden kiertolaiset ovat ympyrämäisillä radoilla lähellä pääkappaletta. Niiden uskotaan syntyneen YORP-vaikutuksen seurauksena. Auringon lämpö on nopeuttanut asteroidin pyörimistä, kunnes sen pinnalta irronnut aine on kerääntynyt kappaletta kiertäväksi kuuksi.
Luettelo kuullisista pikkuplaneetoista > Maan lähelle tulevat asteroidit

| Pikkuplaneetan nimi | Tyyppi | Läpimitta (km)   (tai mitat) | Kuun nimi | Kuun läpimitta (km)   (tai mitat) | Kuun keskietäisyys (km) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1862 Apollo | Apollo | 1,6 |  | 0,08 | 3 |
| 1866 Sisyphus | Apollo | 8,2 |  |  ? |  ? |
| 3671 Dionysus | Amor | 1,5 | S/1997 (3671) 1 | 0,3 | 3,6 |
| 5381 Sekhmet | Aten | 1 |  | 0,3 | 1,54 ± 0,12 |
| 7088 Ishtar | Amor | 1,5? |  | 0,6? | 3? |
| (31345) 1998 PG | Amor | 0,9 |  | 0,3 | 1,5 |
| (35107) 1991 VH | Apollo | 1,2 | S/2008 (35107) 1 | 0,5 | 3,2 |
| 65803 Didymos | Apollo | 0,8 |  | 0,15 ± 0,05 | 1,1 |
| (66063) 1998 RO1 | Aten | ~0,8? |  | 0,4? | 0,8? |
| (66391) 1999 KW4 | Aten | 1,32 |  | 0,45 | 2,55 |
| 69230 Hermes | Apollo | 0,4 |  | 0,4 | 1,0 |
| (85938) 1999 DJ4 | Apollo | ~0,6? |  | ~0,3? | 1,5? |
| (88710) 2001 SL9 | Apollo | 1 |  | 0,3 | 1,8 |
| (136617) 1994 CC | Apollo | 0,65 |  | 0,05 | 0,5 |
| (136617) 1994 CC | Apollo | 0,65 |  | 0,10 | 1,2 |
| (137170) 1999 HF1 | Aten | 3,73 +1,0/-0,5 |  | 0,8 | 7 |
| (153591) 2001 SN263 | Amor | 2 - 2,8 |  | 1 - 1,2 | ~17 |
| (153591) 2001 SN263 | Amor | 2 - 2,8 |  | 0,4 - 0,5 | ~4 |
| (162000) 1990 OS | Apollo | 0,3 |  | 0,05 | >0,6 |
| (162483) 2000 PJ5 | Aten | 0,55 |  | 0,28 | 1,05 ± 0,1 |
| (164121) 2003 YT1 | Apollo | 1,06 ± 0,06 |  | 0,19 | 3,4 |
| (175706) 1996 FG3 | Apollo | 1,4 |  | 0,43 | 2,4 |
| (185851) 2000 DP107 | Apollo | 0,80 ± 0,16 | S/2000 (2000 DP107) 1 | 0,30 ± 0,15 | 2,62 ± 0,16 |
| (357439) 2004 BL86 | Apollo | 0,3 |  | 0,07 | 0,5 |
| 1994 AW1 | Amor | 0,9 |  | 0,5 | 2,1 |
| 1994 XD | Apollo | 0,6 |  | >0,15 | ~1 ± 0,3 |
| 1998 ST27 | Aten | 0,8 |  | 0,12 | 4,5 ± 0,5 |
| 2000 CO101 | Apollo | 0,53 |  | 0,05 | 0,56 |
| 2000 UG11 | Apollo | 0,23 ± 0,06 |  | 0,10 | 0,34 |
| 2002 BM26 | Amor | 0,6 |  | 0,1 | 1,1 ± 0,3 |

| 2002 CE26 | Apollo | 3,65 x 3,65 x 3,26 ± 0,35 |  | 0,3 ± 0,1 | 4,7 ± 0,2 |
| 2002 KK8 | Amor | 0,5 |  | 0,1 |  ? |
| 2003 SS84 | Apollo | 0,12 |  | 0,06 | <0,3? |
| 2004 DC | Apollo | 0,3 |  | 0,06 | >0,6 |
| 2005 AB | Amor | 1,2? |  | 0,3? | 2,5? |
| 2005 NB7 | Apollo | 0,5 ± 0,1 |  | 0,2 ± 0,1 | >0,6 |
| 2006 GY2 | Apollo | 0,4 - 0,5 |  | 0,08 | >0,5 |
| 2006 VV2 | Apollo | 1,1 - 1,8 |  | >0,3 | >1,5 |
| 2007 DT103 | Apollo | 0,3 |  | >0,08 | >0,45 |
| 2008 BT18 | Apollo | 0,6 |  | 0,2 | >1,5 |
Luettelo kuullisista pikkuplaneetoista > Marsin radan leikkaaja-asteroidit

| Pikkuplaneetan nimi | Läpimitta (km)   (tai mitat) | Kuun nimi | Kuun läpimitta (km)   (tai mitat) | Kuun keskietäisyys (km) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1139 Atami | 6 |  | 5 | 15 |
| 2044 Wirt | 8? |  | 2? | 16? |
| 2577 Litva | 7? |  | 2,5? | 20? |
| (5407) 1992 AX | 4,0 |  | >1,2 | 6,8 |
| 8373 Stephengould | 5,5 |  | 1,5 | 16? |
| (16635) 1993 QO | 6? |  | 1,5? | 16? |
| (26471) 2000 AS152 | 8? |  | 3? | 26? |
| (32039) 2000 JO23 | 2,5? |  | 1,5? | 40? |
| (34706) 2001 OP83 | 4? |  | 1? | 8? |
| (114319) 2002 XD58 | ~3? |  | ? |  ? |
Luettelo kuullisista pikkuplaneetoista > Jupiterin troijalaiset

| Pikkuplaneetan nimi | Läpimitta (km)   (tai mitat) | Kuun nimi | Kuun läpimitta (km)   (tai mitat) | Kuun keskietäisyys (km) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 617 Patroclus | 121,8 ± 3,2 | Menoetius   (Patroclus I) | 112,6 ± 3,2 | 680 ± 20 |
| 624 Hektor | 363 x 207 ± 42 | S/2006 (624) 1 | 15 | 1000 |
| (17365) 1978 VF11 | 92 |  | 77 | 120? |
| (29314) 1994 CR18 | 32 |  | 24 | 42? |
Striktosidiini

| Striktosidiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Metyyli-(2S,3R,4S)-3-etenyyli-4-[[(1S)-2,3,4,9-tetrahydro-1H-pyrido[3,4-b]indol-1-yyli]metyyli]-2-[(2S,3R,4S,5S,6R)-3,4,5-trihydroksi-6-(hydroksimetyyli)oksan-2-yyli]oksi-3,4-dihydro-2H-pyraani-5-karboksylaatti
CAS-numero:  20824-29-7
PubChem CID:  161336
SMILES:  COC(=O)C1=COC(C(C1CC2C3=C(CCN2) C4=CC=CC=C4N3)C=C)OC5C(C(C(C(O5)CO)O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C27H34N2O9
Moolimassa:  530,562 g/mol
Sulamispiste:  193–195 °C
Striktosidiini (C27H34N2O9) on monoterpeeneihin ja indolialkaloideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Striktosidiinia esiintyy useissa kasveissa ja se on tärkeä esiaste kaikkien muiden terpeeni-indolialkaloidien biosynteesissä.
Biosynteesi ja muiden alkaloidien muodostuminen

Striktosidiinin rakenne koostuu β-karboliiniosasta, terpenoidiosasta ja glukoosista. Yhdiste on huoneenlämpötilassa kiteistä ainetta. Striktosidiini on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky metonoliliuoksessa on –98,2.
Striktosidiinia esiintyy muun muassa oleanteri-, strykniinipähkinä-, matara- ja tupelokasvien heimoissa. Striktosidiinia muodostuu kasveissa tryptamiinin ja sekologaniinin välisellä Pictet–Spengler-reaktiolla, jota katalysoiva entsyymi on striktosidiinisyntaasi. Seuraavassa vaiheessa striktosidiini hydrolysoituu striktosidiiniglukosidaasin katalysoimana glukoosiksi ja striktosidiiniaglykoniksi. Tämä aglykoni on epästabiili ja reagoi edelleen. Striktosidiinista muodostuu useita biologisesti ja lääketieteellisesti hyvin tärkeitä alkaloideja esimerkiksi kiniini ja muut kiina-alkaloidit, vinka-alkaloidit, johimbiini, raubasiini (ajmalisiini), reserpiini ja kamptotesiini.
Strippaus (kemia)

Strippauksella tarkoitetaan kemiassa yksikköoperaatiota, jossa yksi tai useampi komponentti poistetaan nestefaasista kaasuvirran tai höyryn avulla. Strippauksessa poistuva komponentti haihtuu kaasun tai höyryn mukana pois nestevirrasta ja prosessia voidaan pitää absorption käänteisprosessina. Strippausta käytetään muun muassa jätevesien puhdistuksessa, öljynjalostuksessa tuotteiden erottamiseen ja eräissä metallurgisissa prosesseissa. Strippaus suoritetaan tislauskolonneja muistuttavissa kolonneissa, joiden täytteenä on täytekappaleita erottumisen tehostamiseksi.
Strippauksen käyttö

Strippaus perustuu helposti haihtuvien komponenttien erottumiseen haihtumalla inertin kaasun, kuten ilman tai kuuman vesihöyryn mukana. Komponenttien strippautuvuus riippuu niiden Henryn vakiosta Henryn lain mukaisesti ja tyypillisesti korkeat lämpötilat kasvattavat Henryn vakiota ja siten parantavat erotustehokkuutta. Strippaus voi olla joko myötävirta- tai vastavirtaprosessi. Myötävirtaprosessissa puhdistettava neste ja ilma tai vesihöyry virtaavat kolonnissa samansuuntaisesta ja vastavirtaprosesseissa eri suunnista. Ilmaa käytetään strippausaineena erotettaessa vesiliuoksista helposti haihtuvia veteen niukkaliukoisia orgaanisia komponentteja, kuten bensiiniä ja muita hiilivetyjä, liuottimia kuten trikloorieteeniä ja tetrakloorieteeniä sekä helposti erityisesti emäksisistä liuoksista haihtuvaa ammoniakkia. Käytetyimmät menetelmät ovat vastavirtaprosesseja, joissa strippausilma johdetaan kolonniin alaosasta ja puhdistettava liuos yläosasta.
Vesihöyrystrippausta käytetään veteen enemmän liukenevien ja vaikeammin haihtuvien komponenttien, kuten asetonin ja pentakloorifenolin erottamiseen. Vesihöyrystrippausta käytetään myös butadieenin erottamiseen öljynjalostuksen muista tuotteista ja orgaanisten kompleksinmuodostajien erottamiseen orgaanisista liuottimista esimerkiksi uraanin ja kuparin metallurgiassa. Vesihöyrystrippaus poikkeaa kaasustrippauksesta, kuten ilmastrippauksesta siten, että nestefaasin läpi kulkenut strippaushöyry voidaan tiivistää nesteeksi ja veteen liukenemattomat orgaaniset komponentit voidaan erottaa joko dekantoimalla tai tislaamalla.
Pilkington Automotive Finland

| Pilkington Automotive Finland Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Kotipaikka:  Tampere, Suomi
Toimiala:  lasiteollisuus
Tuotteet:  lasituotteet ja -rakenteet
Liikevaihto:   97 milj. € (2017)
Henkilöstö:  590 (2017)
Omistaja:  NSG Group
Kotisivu:  www.pilkington.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pilkington Automotive Finland Oy on lasituotteita ja -rakenteita toimittava yritys, joka on kuulunut vuodesta 2006 lähtien japanilaiseen Nippon Sheet Glass -konserniin (NSG Group). NSG Group valmistaa Pilkington-tuotemerkillä lasituotteita ja -ratkaisuja kaikille maailman johtaville ajoneuvovalmistajille, rakennusteollisuudelle ja teknisille markkinoille.
NSG Group työllistää maailmanlaajuisesti noin 27 000 työntekijää. Konsernilla on valmistusta 28 eri maassa neljällä mantereella ja myyntiä yli sadassa maassa. Tilivuonna 2017 konsernin liikevaihto oli 581 000 miljoonaa jeniä (JPY) eli noin 4 622 miljoonaa euroa.
Liiketoiminta

Pilkingtonin liiketoiminta on jakautunut neljään tuotealueeseen: hyötyajoneuvojen lasit (bussit, maatalous- ja työkoneet, junat ja kuorma-autot), ajoneuvojen varaosalasit, laivojen lasitukset ja arkkitehtoninen lasi.
Pilkingtonin tuotannollinen toiminta on Suomessa keskittynyt ajoneuvolaseihin. Pilkington Automotive Finland Oy:llä on ajoneuvolasitehtaat Laitilassa ja Tampereella. Laitilan tehtaalla valmistetaan laminoituja tuulilaseja busseihin, maatalouskoneisiin ja juniin. Tampereen tehtaalla valmistetaan erikoisajoneuvojen karkaistuja laseja, kuten bussien sivulasituksia, ja takalaseja sekä työkoneiden hyttien laseja.
Espoon Juvanmalmilla toimii varaosalasien tukkuliike, josta hoidetaan tuuli-, taka- ja sivulasien sekä alan tarvikkeiden ja työkalujen myynti ja jakelu Suomeen sekä lähialueille Viroon, Latviaan ja Venäjälle. Tukkuliikkeen asiakkaita ovat autojen maahantuojat, autonlasien asennusliikkeet ja autokorjaamot koko Suomessa. Espoon tukkuliike hallinnoi AutoGlass Service -asentamoketjua, johon kuuluu kymmeniä autolasiliikkeitä eri puolilta Suomea. Espoon tukkuliikkeen 3 000 neliön kokoinen keräilyvarasto on yksi Pilkingtonin suurimmista Euroopan autolasien varastoista.
Pilkington Automotive Finlandiin kuuluu myös laivojen vaativia lasituksia toimittava yksikkö Pilkington Marine, joka toimii Laitilassa. Marine toimittaa lasirakenteita luksusluokan risteilijöihin. Organisaation omana erikoistuotteena ovat isot, avattavat lasikatosrakennelmat laivojen aurinkokansille.
NSG Group toimittaa rakennuslasia raaka-aineena asiakkailleen Riihimäellä toimivan keskusvaraston kautta sekä suorina tehdastoimituksina Euroopan tehtailta.
Pilkington Automotiven Suomen yhtiöiden liikevaihto on 88 miljoonaa euroa ja henkilökunnan määrä 571 (2015). Yrityksellä on sertifioidut ISO/TS 16949 ja ISO 14001 -standardien mukaiset laatu- ja ympäristöjärjestelmät sekä ISO 50001 -standardin mukainen energianhallintajärjestelmä.
Palkintoja ja kunniamainintoja

Pilkington Automotive Finland Oy sai Parempaa työelämää -tunnustuksen työelämän laadun ja kilpailukyvyn kehittämisestä marraskuussa 2015 . Vuonna 2013 Pilkington palkittiin Vuoden henkilöstöteko -kunniamaininnalla sydämellisesti hoidetuista yt-neuvotteluista.
Historia

Pilkington osti Suomalaisen lasialan yrityksen Laminon vuonna 1975. Vuonna 1976 Pilkington solmi yhteistyösopimuksen  Lahden Lasitehtaan kanssa, ja vuonna 1977 puolet lasitehtaan osakkeista myytiin Pilkingtonille. Lahden Lasitehdas oli ostanut T:mi Autolasin vuonna 1974, joten myös Autolasi siirtyi osittain Pilkingtonin omistukseen.
Vuonna 1979 Pilkington osti Nordlamexin, Tuulilasimyynti Raimo Rapeli Oy:n, vuonna 1977 perustetun Teräslasi Oy:n ja Saksaan myyntiä varten vuonna 1978 perustetun Nordlamex Glasgrosshandel GmbH:n. Vuonna 1988 Pilkington lunasti valtion osuuden Lahden Lasitehtaasta, ja sen omistusosuus nousi 71 prosenttiin.
Pilkington-konserni yhtenäisti vuonna 1989 Laminon, Nordlamexin ja Autolasin liiketunnukset.
1980-luku päättyi lamaan vuoden 1989 lopulla. Maailmanlaajuinen lama heikensi pahasti myös Pilkingtonin tulosta. Laminon tulos kääntyi kuitenkin vuonna 1991, ja tiloja laajennettiin Ylöjärvellä. Myös Tampereen ja Laitilan tehtaille investointiin.
Vuonna 1993 Tammerkosken Nuorkauppakamari valitsi Laminon vuoden työllistäjäksi, sillä yritykseen oli syntynyt 40 uutta työpaikkaa.
Vuonna 1994 Pilkington osti loputkin Lahden Lasitehtaan osakkeista, ja seuraavana vuonna lasitehdas siirtyi osaksi Lamino-konsernia. Eristyslasien valmistus lopetettiin Lahdessa kokonaan vuonna 1990, ja sieltä siirrettiin puoliautomaattinen eristyslasien tuotantolinja Tampereen tehtaalle. Vuonna 1996 Lahden Lasitehdas pysäytettiin uuniremonttia varten. Tehdas aloitti uudelleen lasin tekemisen joulukuussa 1998.
Laminosta tuli Pilkington Lamino elokuussa 1996. Samalla julkistettiin myös päätös Nordlamexin fuusioitumisesta Laminoon. Nordlamexin sijasta alettiin puhua Laitilan tehtaasta. Laivojen lasituksiin erikoistunut Lamino Marine muutti Laitilan tehtaan yhteyteen vuonna 1998.
Linja-autolasien valmistus keskitettiin vuonna 1999 Laitilan tehtaalle, josta siirrettiin kuorma- ja henkilöautolasien tuotanto Ylöjärvelle.
Historia > Nimenmuutos Pilkington Automotive Finland Oy:ksi

Pilkington Laminon nimi muutettiin marraskuussa 2001 Pilkington Automotive Finland Oy:ksi, mikä vastasi paremmin yhtiön kuulumista emoyhtiön globaaliin rakenteeseen. Samalla maailmanlaajuinen yhteistyö ja kilpailu myös konsernin sisällä nosti kustannustehokkuuden ja toimintojen standardoinnin suurennuslasin alle Suomessakin.
Pilkinton osti marraskuussa 2002 Pilkington Nivala Oy:n (aiemmin Keskipohjan Lasi Oy) koko osakekannan. Vuonna 2008 alkoi tuotanto uudessa Pilkingtonin ikkunalasitehtaassa Forssassa.