stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raskaustesti
Luotettavuus

Kuten suurin osa testeistä, raskaustestikin voi antaa vääriä positiivisia tai vääriä negatiivisia tuloksia. Pääosin raskaustestit ovat kuitenkin varsin luotettavia.
Väärä negatiivinen tulos voidaan saada, jos testi tehdään liian varhain. Vain 5 %:lla raskaana olevista naisista on mitattavia istukkahormonin pitoisuuksia veressä kahdeksan päivää hedelmöityksen jälkeen. Muutama päivä kuukautisten poisjäännin jälkeen tehty testi antaa useimmiten luotettavan tuloksen, jos naisen kuukautiskierto on säännöllinen. Epäiltäessä väärää negatiivista tulosta kannattaa raskaustesti toistaa muutaman päivän kuluttua.
Väärä positiivinen tulos voidaan joskus nähdä verikokeessa, jos muut veressä olevat yhdisteet häiritsevät käytettyä testimenetelmää. Tällaisia yhdisteitä ovat muun muassa luteinisoiva hormoni (LH), reumatekijä, tietyt vasta-aineet ja aivolisäkkeen tuottama hCG. Väärä positiivinen tulos saadaan näissä tapauksissa paljastettua esimerkiksi tekemällä raskaustesti virtsasta tai käyttämällä toista testimenetelmää. Myös tietyt sairaudet, kuten trofoblastitauteihin kuuluvat istukkasyöpä ja rypäleraskaus, voivat aiheuttaa väärän positiivisen tuloksen. Jos naiselle annetaan hedelmöityshoitojen yhteydessä istukkahormonia pistoksina, raskaustesti voi näyttää väärää positiivista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raskaustesti Wikimedia Commonsissa
Rantatarhayökkönen

| Rantatarhayökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Puuyökköset Hadeninae
Suku::  Lacanobia
Laji::  oleracea
Kaksiosainen nimi
 Lacanobia oleracea  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Rantatarhayökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rantatarhayökkönen (Lacanobia oleracea) on yleinen pienehkö yökköslaji.
Koko ja ulkonäkö

Etusiivet punertavanruskeat, joissa kullanväriset täplät. Kärjissä hopeinen viiru. Siipien kärkiväli noin 34–44 mm. Tuntosarvet ohuet ja yhtenäiset.
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyys kattaa lähes koko Euroopan, idässä Japaniin saakka. Etelä-Suomessa yleinen, Keski-Suomessa harvinaisempi. Rantatarhayökkösen lentoaika on toukokuun lopulta syyskuun loppupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat

Esiintyy rannikoilla ja saaristossa, erityisesti kulttuuriympäristöissä ja rannoilla.
Aikuinen käy kukilla ja tulee valolle sekä syötille. Talvehtii punaruskeassa kotelossa.
Ravintokasvi

Rantatarhayökkösen toukka on moniruokainen polyfagi. Toukkien ravintokasveina ovat matalat ruohovartiset kasvit, puutarhakasveista esimerkiksi salaatit, krassit ja pelargonit, ritarinkannukset ja kasvihuoneessa tomaatit.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Rantatarhayökkönen
Perhostutkijainseura: Rantatarhayökkönen (Lacanobia oleracea) (Arkistoitu – Internet Archive)
Ötökkätieto: Rantatarhayökkönen (Lacanobia oleracea)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Lacanobia oleracea (bright-line brown-eye moth) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q769896  ADW: Lacanobia_oleracea  BioLib: 54244  BOLD: 196838  EoL: 462497  EPPO: POLIOL  EUNIS: 310289  Fauna Europaea: 448264  Fauna Europaea (new): a731d938-7e8a-4907-aea9-20bca8413163  GBIF: 1759083  iNaturalist: 322129  IRMNG: 10305279  LepIndex: 255355  LoB: 4030  MaBENA: LacanOlerac  NBN: NBNSYS0000006251  NCBI: 79499  Observation.org: 8667  Open Tree of Life: 310075  Laji.fi: MX.62865
Veikko Rautiainen

Veikko Ilmari Rautiainen  (17. lokakuuta 1917 Turku – 17. elokuuta 1999) oli suomalainen taidemaalari ja myös taidekauppias.
Veikko Rautiainen debytoi Turussa 1946. Hän osallistui Suomen taiteilijain näyttelyihin ulkomailla Bergenissä, Århusissa 1968, Leningradissa 1970 ja 1981, Varnassa 1970 ja Marseillessa (Ranska) 1967.
Veikko Rautiaisen teoksia on Turun kaupungin kokoelmissa. Hänen julkisia teoksiaan on seinämaalaus "Kuvia työn äärestä" vuodelta 1984.
Rautiainen sai Pro Finlandia -mitalin 1970. Hän sai myös Turun taiteilijaseuran kult. amr.selvennä
Veikko Rautiainen toimi Turun klassillisen lyseon piirustuksen vs. lehtorina 1952. Hänen vanhempansa olivat Alina ja taidemaalari Kalle Rautiainen. Veikko Rautiaisen ensimmäinen puoliso oli Mirjam Rautiainen ja toinen puoliso  Pirkko Rautiainen. Hänellä oli kolme lasta.
Aiheesta muualla

Veikko Rautiainen taiteilijamatrikkelissa
Kirjav@ - Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Veikko Rautiainen
Veikko Rautiaisesta puuttuu tietoja vuoden 1991 taiteilijamatrikkelin julkaisemisen jälkeen.
Markku Rautonen

Markku Rautonen (30. tammikuuta 1933 Multia – 24. joulukuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen toimittaja.
Rautonen työskenteli 30 vuotta Avun toimittajana ja kirjoitti Avun 50-vuotishistoriikin Sanan voimalla. Lisäksi hän kirjoitti kaksi Kiinaa käsittelevää kirjaa ja useita ruokakirjoja muun muassa valkosipulista, joka oli hänen erityisharrastuksensa.
Teokset

Itä on punainen: Kiinan nykykirjallisuutta. Otava, 1967.
Kiinalainen aamuvoimistelu ja muita terveisiä Pekingistä. Apulehti, 1972
Valkosipuliherkut. WSOY, 1978 ISBN 951-0-08389-5
Apu: sanan voimalla 1933-1983. A-lehdet, 1983 ISBN 951-99440-7-9
Lomakokin keittokirja. Weilin + Göös, 1986. ISBN 951-35-3729-3
Valkosipulin vuosi. WSOY, 1987 ISBN 951-0-14678-1
Luonnon ruokavuosi: rosvopaistista valkosipulisieniin, Markku Rautonen, Anja Harvilahti-Rautonen; piirrokset Elina Vanninen. WSOY, 1991 ISBN 951-0-17524-2
Maukasta maailmalta: edullisesti kotona, Anja Harvilahti-Rautonen, Markku Rautonen. Gummerus, 1993. ISBN 951-20-4316-5
Valkosipulin maailma. WSOY, 1993. ISBN 951-0-18881-6
Viinakirja. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19670-3
Kirjoituksia kaupungista / Ympäristöministeriö, Alueidenkäytön osasto, toim. Anja Harvilahti, Markku Rautonen. Painatuskeskus, 1995. ISBN 951-37-1645-7
Kesämökin kirja, WSOY, 1996. ISBN 951-0-21006-4
Ruokaa viidellä kielellä: kansainvälinen ruokailusanasto, Anja Harvilahti-Rautonen, Markku Rautonen. 2. p. Karisto, 1998. ISBN 951-23-3827-0
Lehtikuvan aika: suomalaisen kuvajournalismin vuodet = Pressbildens epok: finska pressbilder genom tiderna, toim. Jorma Komulainen; kuvatekstit: Markku Rautonen. Suomen lehtikuvaajat: Patricia Seppälän säätiö, 2000 ISBN 951-95591-2-4 (julkaistu myös englanniksi)
Helge Heinonen: lehtikuvaaja, toim. Jorma Komulainen; teksti: Markku Rautonen; translated by: James Murray, 2005 ISBN 952-91-9572-9
Ravintola Kuappi

| Ravintola Kuappi> Korkki |
| --- | --- |
 Ravintola Kuappi on maailman pienin ravintola. Sisälle sopii istumaan vain kaksi asiakasta.
Osoite:  Veikonkatu 1, 74100 Iisalmi
Sijainti:  Iisalmi
Koordinaatit:  63.55453°N, 27.18573°E
Avattu:  1993
Paikkoja:  2 (sisällä)
 Guinnesin ennätys: Maailman pienin ravintola 
Aiheesta muualla
Verkkosivut
Ravintola Kuappi on iisalmelainen olutravintola. Guinnessin ennätysten kirjan mukaan se on maailman pienin olemassa oleva ravintola. Ravintolan pinta-ala on 8 neliömetriä ja ravintolasalin 3,6 neliötä.
Sisällä Kuapissa on vain kaksi asiakaspaikkaa. Kuvassa on niistä yksi; kuvaaja taas istuu toisella.
Kuappi avattiin vuonna 1907 VR:n taukotuvaksi (ratavartijan mökiksi), ja on myöhemmin siirretty radan varrelta nykypaikalleen. Se tunnettiin pitkään nimellä Korkki. Idean isä oli Jouni Komulainen. Sisällä on baaritiski, televisio, yksi kahden hengen pöytä ja WC. A-oikeuksilla varustetussa ravintolasalissa saa olla korkeintaan kaksi asiakasta tarjoilijan lisäksi. Ulkona on myös pieni terassi. Toukokuun lopulla 2020 uutisoitiin, että koronarajoitusten vuoksi sisälle ravintolaan sai alkukesällä 2020 mennä vain yksi asiakas. Terassilla sai lisäksi olla kaksi asiakasta, koska terassialueet oli vapautettu asiakasmäärärajoituksista.
Aiheesta muualla

vaunut.org: Kuva ravintolasta
Kuapin viralliset sivut Ravintola Olutmestarin yhteydessä
Kuappi. Iisalmi, Finland. The smallest restaurant in the world. (englanniksi) (atlasobscura.com)
Reboksetiini

| --- | --- |

Reboksetiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(2R*)-2-[(R*)-(2-etoksifenoksi)fenyylimetyyli]morfoliini
Tunnisteet
CAS-numero: 98769-81-4
ATC-koodi: N06AX18
PubChem CID: 127151
DrugBank: DB00234
Kemialliset tiedot
Kaava: C19H28NO3 
Moolimassa: 313,391
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: ≥ 94 %
Proteiinisitoutuminen: 97–98 %
Metabolia: maksa (CYP3A4)
Puoliintumisaika: 12–12,5 h
Ekskreetio: munuaiset
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste (FI)  
Antotapa: suun kautta
Reboksetiini (kauppanimellä Edronax) on masennuslääke. Se kuuluu noradrenaliinin takaisinoton estäjiin (Noradrenaline Re-Uptake Inhibitors, NRI). Masennuksen ohella reboksetiinilla on voitu hoitaa paniikkihäiriötä sekä lääkehoitona ADHD:hen liittyvässä medikalisaatiossa. Lääkkeen toi markkinoille Pfizer.
Haittavaikutuksina lääkkeessä on muun muassa pahoinvointia, vähentynyttä ruokahalua, verenpaineen muutoksia ja ahdistuneisuutta. Lääke ei ole tiettävästi johtanut yliannostuskuolemiin, sillä lääke ei ole kovinkaan toksinen.
Arvostetussa BMJ-lehdessä vuonna 2010 julkaistun meta-analyysin mukaan rebokstetiinin teho masennuslääkkeenä ei eroa lumelääkkeestä. Lääke saattaa kuitenkin soveltua ADHD:seen liittyvien käytöshäiriöiden hoitoon. Tutkimushavainnon otos oli kuitenkin pieni ja seuranta-aika lyhyt.
Käännös suomeksi
Ratkaisun rajoilla

| Ratkaisun rajoilla> The Penultimate Peril |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Lemony Snicket   (oik. Daniel Handler)
Kuvittaja:  Brett Helquist
Kansitaiteilija:  Brett Helquist
Kieli:  englanti
Genre:  seikkailu, lasten- & nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  HarperCollins
Julkaistu:  18.10.2005
Sivumäärä:  353
Suomennos
Suomentaja:  Marja Helanen-Ahtola
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2006
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  375
ISBN:  951-0-32089-7
Sarja: Surkeiden sattumusten sarja
Edeltävä:  Synkkä syöveri
Seuraava:  Loppu
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ratkaisun rajoilla (The Penultimate Peril) on kahdestoista kirja amerikkalaisen Lemony Snicketin kirjoittamassa kirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja. Se ilmestyi vuonna 2005. Teoksen suomensi Marja Helanen-Ahtola.
Kulttuuri- ja kirjallisuusviittaukset

Rehdin englanninkielinen nimi Dewey on viittaus Deweyn luokitusjärjestelmään, jonka perusteella koko hotelli on järjestetty
Aidon ja Oivan englanninkieliset nimet, Frank ja Ernest, ovat sanojen luotettava ja rehellinen synonyymeja, ja ne viittaavat sanontaan "You be frank, and I'll be earnest."
Sunny vastaa herra Poelle "Henribergson", joka viittaa Henri Bergsoniin, 1900-luvulla eläneeseen vaikutusvaltaiseen ranskalaiseen filosofiin.
Jerome Kurjimon kirjoittaman kirjan, Opus laittomuuksiin ajavasta finanssienhimosta (engl. Odious Lusting After Finance) sanojen ensimmäiset kirjaimet muodostavat sanan OLAF.
Muilla kielillä

Venäjänkielinen: "Предпоследняя передряга" (suom. Toiseksi viimeinen pula), Azbuka, 2007, ISBN 5-352-02021-5
Rannikko

Albanian rannikkoa Välimerellä.
Uuden-Seelannin Eteläsaaren jyrkkäpiirteistä länsirannikkoa.
Hiekkaranta Grenadan pääkaupungin St. George’sin liepeillä Karibialla.
Nærøyfjordenin vuono Norjassa.
Mangroverannikkoa Länsi-Balin kansallispuistossa Indonesiassa.
Rannikko on meren tai suuren järven ja mantereen raja-alue, jota rantavoimat ovat aikojen saatossa muovanneet. Rantaviiva on se viiva, jossa maan ja veden pinnat kohtaavat. Rantaviiva liikkuu edestakaisin aaltojen mainingin ja vuoroveden vaikutuksesta ja se siirtyy myös hitaasti esimerkiksi maankohoamisen vuoksi. Rantaviivan liikkumisaluetta nimitetään rannaksi.
Rannikko-nimitystä käytetään usein maantieteellisistä alueista, kuten Yhdysvaltain länsirannikko, Venäjän Mustanmeren-rannikko tai Suomenlahden rannikko.
Rantaviivan sijainti ja rantavoimat

Maan ja veden raja on harvoin selväpiirteinen rantaviiva. Ranta on usein rantaviivan molemmin puolin oleva leveydeltään vaihteleva vyöhyke. Rantaviivaksi nimitetään silloin keskiyläveden aikaista maan ja veden rajakohtaa. Vuorovesirannikolla veden korkeusvaihtelu on säännöllistä ja myrskytuuli saattaa työntää vettä tavallista kauemmaksi maalle. Maapallon historian aikana merenpinnan korkeusvaihtelut ovat olleet todella suuria. Etenkin jääkaudet ovat muovanneet rannikoita. Vettä on ollut jääksi sitoutuneena niin paljon, että merenpinta on ollut yli sata metriä nykyistä alempana. Nykyinen mannerjalusta oli silloin laajalti kuivaa maata, johon jäätikkö ja joet muovasivat laaksoja. Jään sulaessa mannerjalusta ja laaksot peittyivät vedellä. Tällaisia alueita nimitetään mantereisiksi rannikoiksi, koska niissä vallitsevat mantereiset maan kulumismuodot. Mereisillä rannikoilla kulumis- ja kasaantumismuodot ovat rantavoimien aiheuttamia.
Mereisillä rannikoilla aallokko muovaa eniten uloimpana merellä olevia maamuodostumia. Tällaisia ovat muun muassa niemenkärjet, joissa suoraan rantaa kohti liikkuva aallokko taipuu. Samalla lahden pohjukkaan etenevän aallokon voimakkuus vähenee. Lahdissa aallokon kulutus on vähäisempää, mutta toisaalta niihin kerrostuu muualta irronnutta maa-ainesta. Näin rannan mutkat pyrkivät tasoittumaan. Alavalla rannikolla aallokko lajittelee maa-aineksia. Hienointa ainesta pystyvät sitomaan suolakkokasvit ja mangrovet. Rannan siirtymistä tapahtuu myös jokisuilla, jos joki tuo lietettä enemmän kuin aallokko huuhtoo mereen. Joen suistossa rannansiirtyminen voi olla niin suurta, että jokisuulla sijainnut satama onkin pian sisämaassa.
Rannikon vyöhykkeet

Rannikon leveys voi olla useita kilometrejä. Rannikot jaetaan vyöhykkeisiin, joita ovat mesolitoraali, supralitoraali ja infralitoraali. Mesolitoraali on varsinainen rantavyöhyke, jossa maa ja meri kohtaavat alati vaihtuvassa paikassa. Sen alarajana on matalimman merenpinnan taso ja ylärajana taso, jossa merenpinta on korkeimmillaan. Merenpinnan alinta korkeutta nimitetään hydrografiseksi nollapisteeksi. Supralitoraali käsittää rannan yläpuoliset alueet eli merenpinnan korkeimmasta tasosta mantereelle päin olevan vyöhykkeen. Siellä meren vaikutus on tavallisesti välillistä eli alueella vaikuttaa meri-ilmasto. Infralitoraali on rannan alapuolinen vyöhyke, jonka ylärajana on merenpinnan matalin taso. Tällä alueella ei ole täsmällistä alarajaa, vaan se on vyöhyke, jossa aallot ja tuulet aikaansaavat virtauksia.
Rannikkotyypit

Rannikon muodon perusteella nimettyjä rannikkotyyppejä ovat
Laakarannikko on muodoltaan loivaa.
Parrasrannikon ranta on jyrkkä, mutta sen takana manner kohoaa loivasti.
Pystyrannikon muoto on jyrkkä.
Törmärannikon ranta on loivaa, mutta sen takana manner muodostaa jyrkän törmän.
Syntytapaan perustuvia rannikkotyyppejä ovat
Föhrdirannikon leveäsuiset ja pohjukkaan asti syvät lahdet ovat vuonomaisia, vajonneita jääkautisia laaksoja. Pohjois-Saksan föhrdirannikon lahdet ovat muovautuneet irtaimeen maahan jääkaudella.
Kanavarannikko eli dalmatianrannikko muodostuu, kun vuoristot sijaitsevat rannikon suuntaisesti, samoin rannikon suuntaisesti sijaitsevat saaret ovat uloimpien vuorijonojen huippuja ja saarien välissä on lahtia. Kanavarannikkoa on muun muassa Pohjois-Amerikan länsirannikolla.
Lohkorannikko on suuntautumatonta laakiota, johon poimuttuminen, siirrokset ja muut tektoniset prosessit eivät ole vaikuttaneet.
Riasrannikko syntyy, kun vuoristo sijaitsee kohtisuoraan rannikkoa vastaan; sille ovat ominaisia leveäsuiset, suppilomaiset lahdet. Espanjan luoteisrannikko on tätä tyyppiä.
Saaristorannikko on syntynyt maankohoamisen paljastaessa vedestä uusia saaria. Suomen saaristorannikon kalliosaaret ovat jään kuluttamia.
Vuonorannikon muodot ovat jyrkkäpiirteisiä ja mannerjäätikkö on muovannut sen vuoristolaaksoja eli vuonoja. Vuonorannikkoa on esimerkiksi Norjassa.
Rantavoimien vaikutuksesta ovat syntyneet mereiset rannikkomuodot
Dyynirannikon rannan suuntaiset hiekkavallit ovat tuulen kasaamia.
Floridan rannikkotyypissä aallot ovat muovanneet laguunia reunustavasta vallista saarijonon.
Haffirannikon syntytapa on samankaltainen kuin laguunirannikon
Laguunirannikon rannan suuntaiset virtaukset kasaavat maa-aineksista särkkiä ja tyrskyt rantavalleja.
Lidorannikolla irtoaineksen muodostamat niemet ainakin osittain erottavat laguunin merestä.
Limaanirannikkoa on Mustanmeren ja Asovanmeren jokisuilla. Sille ovat tyypillisiä laguunimaiset lahdet.
Marskirannikko on vetistä lietemaata, joka on syntynyt laguunien ja haffien veden vähetessä. Marskirannikkoa on Alankomaissa ja Jyllannin niemimaan länsiosissa.
Suisto eli delta on jokisuuhun muodostunutta kasautumisrannikkoa.
Törmärannikon jyrkkä törmä ja loivasti mereen laskeva rantakenttä ovat tyrskyjen kuluttamia. Tätä tyyppiä on Pohjois-Virossa ja Etelä-Englannissa.
Vattirannikkoa huuhtovat vuorovesiaallot siten, että nousuvesi peittää sen alleen ja pakoveden aikana se on liejuista rantamaata.
Merellisiä rannikkotyyppejä ovat myös
Koralliriuttarannikko
Mangroverannikko
Rannikkovuoristojen sijainnin perusteella erotetaan atlanttinen eli poikittaisrannikko, jossa vuorijono kohtaa rannikon poikittain, ja pasifinen eli pitkittäisrannikko, jossa rannikko on vuoriston suuntainen. Riasrannikko on poikittaisrannikko ja kanavarannikko pitkittäisrannikko.
Rantakerrostumat

Rantakerrostumien muodostuminen riippuu paikallisen maa- ja kallioperän sisällöstä sekä rantavoimien siirtämästä aineksesta. Matalien ja suojaisten lahtien kerrostuman pääosa on usein eloperäistä ainesta. Tärkeä tekijä kerrostumisessa on myös rannikon korkeusprofiili sekä vedenpinnan yläpuolella että alapuolella. Kun maan kaltevuus on yli viisi astetta, kerrostuminen on hyvin vähäistä. Tällöin myös hiekka ja sora kulkeutuvat kohti ulappaa ja rannalle syntyy kivikko. Laajojen hiekkarantojen syntyminen edellyttää yleensä kaltevuudeksi 2–5 astetta ja sopivan maa-aineksen paikallaoloa.
Kun tyrskyt pääsevät muovaamaan rannikkoa, syntyy usein rantakenttä. Tyypillinen rantakenttä viettää veden alla rannasta poispäin tasanteena ja jatkuu maalla hieman rantaviivan yläpuolelle muodostaen rantatörmän, joka joskus on korkea kliffi. Jyrkänparras on ulapan puolella sijaitsevan törmän reuna, johon rantakenttä päättyy. Rantakentän synnyttävät veden aallot, etenkin voimakkaat tyrskyt, jotka irrottavat maa-ainesta rantatörmästä. Veden palatessa rannalta mereen tai järveen se kuljettaa irtoainesta mukanaan. Aaltoilu siirtelee maahiukkasia myös edestakaisin jauhaen niitä hienommiksi. Rantakentän syntyyn vaikuttavat joskus myös vuorovesi ja merivirrat. Jos rantakenttä jää kuiville vedenpinnan laskiessa tai maan kohotessa, siitä muodostuu rantapenger eli rantaterassi. Suomessa Itämeren muinaiset rantapenkereet ovat maankohoamisen vuoksi joutuneet korkealle ja kauaksi nykyiseen merenpintaan nähden.
Kun maa vajoaa ja maaperä on helposti kuluvaa, voi rannikolle syntyä kymmenien kilometrien pituisia valleja. Ne muodostuvat aaltojen kohdatessa rannan vinosti, jolloin maa-aines kulkeutuu rannikkoa pitkin. Kun ranta muuttaa suuntaansa, saattaa niemen jatkoksi syntyä särkkä, joka sulkee taakseen laguunin. Rantavalli muodostuu, kun aallot heittävät irtoainesta ylemmäksi rannalle. Näin käy usein silloin, kun voimakas tuuli puhaltaa ulapalta rannalle. Tavallisesti irtoaineksen kulumis- ja kasautumiskohta ovat lähekkäin, mutta aineksen siirtyminen kauaskin on mahdollista. Rantapalle on kylmässä ilmastossa syntyvä rantamuodostuma. Se syntyy jääpeitteen työntäessä pakkasen lauhduttua rantaa vasten ja siirtäessä kiviä ja muuta ainesta rantatörmän juureen. Suuren ulapan rannalla tyrskyt yleensä siirtävät pallekiviä ja varsinkin hienompaa ainesta pois rannalta.
Vesi

Rannikon hydrologiassa on keskeistä meren suolaisten ja mantereen suolattomien virtausten kohtaaminen sekä rantavesien lähes jatkuvat liikkeet. Jokisuilla eri virtausten kohtaaminen on monimutkainen tapahtumasarja. Jos joen virtaama on vähäinen, se ei vaikuta paljoakaan vuorovesiaaltoon. Suuri virtaama sen sijaan vähentää tai muuttaa vuoroveden liikettä suistossa, voipa se estää sen kokonaankin. Joettomalla rannikolla makea vesi voi virrata kauaksi merelle kallioihin suotautuneena. Ilmiö on ominaista erityisesti karstirannikolla. Rantatasankojen pohjavedet purkautuvat lähteinä, joita on usein rantatörmien juuressa.
Meren aallot muuttavat matalassa vedessä muotoaan. Aallonhuiput ovat rannan lähellä paljon korkeampia kuin ulapalla. Myös aaltojen suunta ja poikkileikkaus muuttuu. Mainingin symmetria katoaa matalassa vedessä ja maininki saattaa murtua vaahtojuovaksi, jota edeltää kohoava harjanne. Tuulen aiheuttamat myrskyaallot ja hyökyaallot sekä maanjäristyksen aikaansaamat tsunamit ovat nopeita pyörteisiä erikoisvirtauksia, jotka vaikuttavat rantaa rajusti repäisyvirroillaan. Kaikista aalloista syntyy paluuvirtaus, joka voi olla rantaa vasten kohtisuora tai kääntyä sivulle.
Rannikon maanmuotoja

Hiekkaranta
Kari
Laguuni
Lahti
Luoto
Niemi
Saari
Saaristo
Suisto
Vesijättö
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rannikko Wikimedia Commonsissa
John Ray

| John Ray |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1627 Black Notley, Essex, Englannin kuningaskunta
Kuollut: 17. tammikuuta 1705 (77 vuotta) Black Notley, Essex, Englannin kuningaskunta
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Luonnonhistoria
John Ray (29. marraskuuta 1627 Black Notley, Essex – 17. tammikuuta 1705 Black Notley) oli englantilainen luonnontieteilijä, jota tavataan sanoa Englannin luonnontieteiden isäksi. Hän kirjoitti nimensä muotoon Wray aina vuoteen 1670 saakka, jonka jälkeen kirjoitti sen muotoon Ray, koska se kuulemma oli ollut aikaisemmin suvun käytäntö.
Rayn isä oli kyläseppä ja äiti oli kuulu parantaja ja kasvien tuntija. 16-vuotiaana hänet lähetettiin Cambridgen yliopistoon, missä hän suoritti kandidaatin tutkinnon. Hän jäi opettamaan useita eri aineita yliopistoon. Vuonna 1660 Ray vihittiin anglikaanisen kirkon papiksi. Eräs hänen oppilaistaan oli Francis Willughby, jonka kanssa hän ja kaksi muuta oppilasta lähtivät kiertämään Eurooppaa keväällä 1663, ja jolta matkalta hän palasi maaliskuussa 1666. Vuonna 1667 Ray valittiin Royal Societyyn. 1673 Ray avioitui Margaret Oakleyn kanssa ja he muuttivat Sutton Coldfieldiien 1676, ja 1677 Falborne Halliin Essexissä. Lopulta vuonna 1679 Ray muutti takaisin Black Notleyyn, jonne hän jäi pysyvästi asumaan. Hänen loppuelämänsä täällä oli hiljaista ja tapahtumaköyhää ja hänen terveytensä oli heikko. Hän elätti itsensä kirjoittamalla kirjoja ja piti yllä laajaa kirjeenvaihtoa. Hänen kunniakseen perustettiin luonnontieteellisiä teoksia julkaiseva Ray Society vuonna 1844.
Rayn vuonna 1676 kirjoittama Ornithologia libri tres, jonka hän kaksi vuotta myöhemmin käänsi ja julkaisi englanniksi, perustui pääosin vuonna 1672 kuolleen Willughbyn havaintoihin ja päätelmiin. Tästä kirjasta katsotaan alkaneen eurooppalaisen tieteellisen ornitologian. Ray ja Willughby kyseenalaistivat Aristoteleen ajoista saakka vallinneita käsityksiä ja uskomuksia, kuten esimerkiksi pääskyjen talvehtimisesta. Willughbyn luoma eläinten luokittelujärjestelmä oli osittain parempi Carl von Linnén myöhemmin esittämää ja vastasi enemmän nykyisin vallalla olevaa käytäntöä.
Ray oli luonnonteologi, joka kirjassaan Jumalan luomistyön viisaudesta (The Wisdom of God manifested in the Works of the Creation) (1691) kehotti tutkijoita tekemään havaintoja Jumalan luomistyöstä ja siten tavallaan kehittämään luonnon tieteellistä tutkimista. Rayn työn seurauksena sanotaan syntyneen erilliset systematiikkaan ja maastohavaintoihin perustuvat lintutieteen haarat. Rayn määritelmä lajista oli vallalla aina Darwinin evoluutioteoriaan saakka.