stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joschka Fischer
Politiikan jälkeen

Vuoden 2005 vaalien jälkeen vihreät joutuivat Saksassa oppositioon. Tämän myötä Fischer luopui myös puolueen johtotehtävistä. Liittopäivistä hän erosi 1. syyskuuta 2006. Syksyllä 2006 Fischer nimitettiin vuodeksi vierailevaksi professoriksi amerikkalaiseen Princetonin yliopistoon.
Vuonna 2009 Fischer palkattiin Turkin kautta kulkevan Nabucco-kaasuputkihankkeen päälobbariksi.
Kirjallista tuotantoa

Die Rückkehr der Geschichte: Die Welt nach dem 11. September und die Erneuerung des Westens. Kiepenheuer & Witsch, Köln 2005. (ISBN 3-462-03035-3)
Mein langer Lauf zu mir selbst. Knaur, München 2003. (ISBN 3-426-62208-4)
Die Weisheit der Mitte: Deutschland, Nationalstaat und europäische Integration. Kiepenheuer & Witsch, Köln 2001. (ISBN 3-462-03035-3)
Vom Staatenbund zur Föderation: Gedanken über die Finalität der europäischen Integration. Suhrkamp,  Frankfurt a. M. 2000. (ISBN 3-518-06614-5)
Die globale Revolution: Wohlstandsverlust und Solidarität. 1996.
Risiko Deutschland: Krise und Zukunft der deutschen Politik. Knaur, München 1995. (ISBN 3-426-80075-6)
Der Umbau der Industriegesellschaft. Plädoyer wider die herrschende Umweltlüge. Goldmann, München 1993. (ISBN 3-442-12434-4)
Die Linke nach dem Sozialismus. Hoffmann & Campe, Hamburg 1993. (ISBN 3-455-10309-X)
Für einen neuen Gesellschaftsvertrag: politische Antwort auf die globale Revolution. Droemer Knaur, München 2000. (ISBN 3-426-77436-4)
Mehrheitsfähig: Plädoyer für eine neue Politik. Eichborn, Franfurt a. M. 1989. (ISBN 3-8218-0414-9)
Rechtsstaat und ziviler Ungehorsam: ein Streitgespräch mit Daniel Cohn-Bendit und Alexander Gauland. 1988. (ISBN 3-610-04709-7)
Regieren geht über Studieren. Ein politisches Tagebuch. Athenäum-Verlag, Frankfurt a. M. 1987. (ISBN 3-610-08443-X)
Der Ausstieg aus der Atomenergie ist machbar. Rowohlt, Reinbek 1987. (ISBN 3-499-15923-6)
Von grüner Kraft und Herrlichkeit. Rowohlt, Reinbek 1984. (ISBN 3-499-15532-X)
Und Tischbein hatte doch recht. 1984. (ISBN 3-927133-03-5)
Joschka Fischer vuonna 2006.
Clifford Geertz

Clifford James Geertz (23. elokuuta 1926 San Francisco – 30. lokakuuta 2006 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen antropologi ja kuolemaansa asti Princetonin Institute for Advanced Studyn  emeritusprofessori.
Elämä

Clifford Geertz syntyi Californian San Franciscossa. Palveltuaan Yhdysvaltain laivastossa toisessa maailmansodassa vuosina 1943–45 Geertz valmistui filosofian kandidaatiksi Antioch Collegessa 1950 ja filosofian tohtoriksi Harvardissa 1956, jossa hän opiskeli sosiaaliantropologiaa. Opetettuaan ensin lukuisissa kouluissa hän liittyi Chicagon yliopiston antropologiseen tiedekuntaan vuosiksi 1960–70. Hän toimi sosiologian professorina Princetonin Institute for Advanced Studyssä vuosina 1970–2000 ja sittemmin emeritus professori. Geertzille myönnettiin viitisentoista kunniatohtoruutta mm. Harvardista, Chicagon yliopistosta ja Cambridgestä. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli antropologi Hildred Geertz ja toinen Karen Blu, myös antropologi. Clifford Geertz kuoli sydänleikkausta seuranneisiin komplikaatioihin vuonna 2006.
Ajattelu ja työ

Chicagon yliopistossa Geertz erikoistui symbolistiseen antropologiaan, joka tutkii ajatusten ("symbolien") merkitystä yhteisössä. Symbolit ohjaavat toimintaa. Kirjassaan "The Interpretation of Cultures" (1973) Geertz määrittää kulttuurin "perittyjen konseptien systeeminä, jota ilmaistaan symbolisissa muodoissa ihmisten kommunikoidessa, pitäessä yllä ja kehittäessä tietoisuuttaan ja asennettaan elämään" (1973:89). Kulttuurin tarkoituksena on määrittää elämän tarkoitusta ja tehdä siitä ymmärrettävää. Antropologien tehtävänä on yrittää (vaikkakin täydellinen onnistuminen on mahdottomuus) tulkita kutakin kulttuuria ohjaavia symboleja (syvällinen kuvaus). Hänen usein lainattu esseensä "Deep Play: Notes on the Balinese Cockfight" sisälsi "kulttuurien tulkinnan", klassisen esimerkin syvällisestä kuvauksesta antropologin työssä. Geetz oli ensimmäisiä, jotka huomioivat yleiskielen filosofian ja kirjallisuusanalyysin mahdollisuudet sosiologisten kysymysten tulkinnassa.
Hän suoritti laajaa etnografista tutkimusta Kaakkois-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa.  Hän osallistui sosiaali- ja kulttuuriteorian kehittämiseen ja on yhä merkittävä antropologian ihmisten elämänraamien merkitysten tutkimuksessa. Hän tutki uskontoa, erityisesti islamia, basaarikaupankäyntiä, taloudellista kehitystä, perinteisiä poliittisia järjestelmiä sekä kyläyhteisö- ja perhe-elämää. Kuollessaan hän tutki etnisen monimuotoisuuden yleiskysymyksiä ja niiden merkitystä nykymaailmalle.
Geertzin ura kulki vuosien varrella useiden ajattelun koulukuntien kautta. Yksi toisensa jälkeen hän totesi eri koulukuntien rajoittuneisuudet, ja jatkoi eteenpäin. Hänen lopullisena tavoitteenaan oli kehittää vahva näkökulma monimuotoisen sosiaalisen systeemin järjestyksen sisältämään objektiiviseen todellisuuteen. Hän tunnisti  tutkimuksen vaikeudet objektiivisen todellisuuden kuvauksessa: ihmiset kuvailevat tutkijoille mitä uskovat motiiveikseen, kun samalla heidän käytöksensä on kuvailun kanssa ristiriitaista. Tämä johtuu osaltaan siitä, että ihmisten on vaikea kuvailla elämäntapojaan, jotka olettavat normaaleiksi; osaltaan siitä, miten etnografian tutkijat muotoilevat tutkimuslähtökohtansa ja -rajaukset; ja osaksi sosiaaliselle järjestykselle luonteenomaisesta monimutkaisuudesta.
Julkaisuja > Keskeiset julkaisut

The Religion of Java (1960), University Of Chicago Press 1976 paperback: ISBN 0-226-28510-3
Peddlers and Princes: Social Development and Economic Change in Two Indonesian Towns (1963), University Of Chicago Press 1968 paperback: ISBN 0-226-28514-6
Agricultural Involution: the process of ecological change in Indonesia (1964)
Islam Observed, Religious Development in Morocco and Indonesia (1968), University Of Chicago Press 1971 paperback: ISBN 0-226-28511-1
The Interpretation of Cultures (1973), Basic Books 2000 paperback: ISBN 0-465-09719-7
Kinship in Bali (1975) coauthor: Hildred Geertz, University Of Chicago Press 1978 paperback: ISBN 0-226-28516-2
Negara: The Theatre State in Nineteenth Century Bali (1980), Princeton University Press 2001 paperback: ISBN 0-691-00778-0
Local Knowledge: Further Essays in Interpretive Anthropology (1983), Basic Books 2000 paperback: ISBN 0-465-04162-0
"Anti-Anti-Relativism" (1984), American Anthropologist, vol. 86, no. 2, pp. 263–278.
Works and Lives: The Anthropologist As Author (1988), Stanford University Press 1990 paperback: ISBN 0-8047-1747-8
After the Fact: Two Countries, Four Decades, One Anthropologist, Harvard University Press 1995 paperback: ISBN 0-674-00872-3
Available Light: Anthropological Reflections on Philosophical Topics, Princeton University Press 2000 paperback: ISBN 0-691-08956-6
"An inconstant profession: The anthropological life in interesting times" (2002), Annual Review of Anthropology, vol. 31, pp. 1–19
Aiheesta muualla

HyperGeertz@WorldCatalogue Kattava dokumentaatio kaikista Clifford Geertzin teoksista kaikilla kielillä
Interview of Clifford Geertz (Arkistoitu – Internet Archive)(video)
Big Ideas: Clifford Geertz
Clifford Geertz: A Life of Learning (Charles Homer Haskins luento 1999)
Obituary at Institute for Advanced Study
Geertzin lyhyt elämäkerta Richard Wilkin kotisivuilta[vanhentunut linkki]
Hyper Geertz World Catalogue HTM
Clifford Geertz, Cultural Anthropologist, Is Dead at 80 Andrew L. Yarrow 1.11. 2006, New York Times
New Academic and Deep Book about the Work of Clifford Geertz: Nature, symbol and culture in Clifford Geertz, Enrique Anrubia, painettu Espanjassa, 2008
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Scopus 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Clifford Geertz
Käännös suomeksi
Joe Esposito

Joe Esposito
Joe Esposito, lempinimeltään Diamond Joe, (22. tammikuuta 1938 Chicago, Illinois – 23. marraskuuta 2016) oli yhdysvaltalainen kirjailija, kustantaja, näyttelijä ja kiertuemanageri, joka tuli parhaiten tunnetuksi Elvis Presleyn hovin Memphis Mafian jäsenenä ja Presleyn pitkäaikaisena kiertuemanagerina.
Esposito ja Elvis

Esposito tapasi Elviksen armeijapalveluksen yhteydessä vuonna 1958. Myöhemmin miehet tutustuivat paremmin asemapaikassaan Länsi-Saksassa. Armeijan päätyttyä Elvis otti hyväksi ystäväkseen tulleen Joen henkivartijaksi Memphis Mafiaan. Lempinimensä "Diamond Joe" Esposito sai Elvikseltä ja se viittasi sekä saman nimiseen Espositon synnyinkaupungissa Chicagossa aiemmin vaikuttaneeseen oikeaan italialaisperäiseen mafiosoon kuin myös Memphis Mafiaan. Esposito sai myös toisen lempinimen Elviksen karateharrastuksen takia ja se oli "Lion" eli "Leijona".  Myöhemmin Esposito astui hovissa niin sanottuun johtovirkaan eli Elviksen kiertuemanageriksi, joskin silloinkin Esposito oli tiukasti manageri Eversti Parkerin alaisuudessa.
Yli 17 vuotta Elviksen alaisuudessa toiminutta Espositoa on kutsuttu usein Elviksen parhaimmaksi ystäväksi. Esposito olikin Elviksen ja Priscilla Beaulieun häissä bestmanina, kun silloinen Joen vaimo Joanna toimi taasen Priscillan morsiusneitona. Esposito toimi muutenkin useita vuosia Elviksen yhtenä läheisimmistä avustajista ympärivuorokautisesti. Elvis ja Joe pysyivät ystävinä Presleyn kuolemaan asti, jolloin Esposito osallistui Gracelandissa elvytysyrityksiin ennen ambulanssin tuloa 16. elokuuta 1977. Presleyn hautajaisissa Esposito toimi yhtenä arkun kantajista.
Elviksen jälkeen

Elviksen kuoltua Joe Esposito jatkoi kiertuemanagerin töitä toisen tunnetun kiertuemanagerin ja myös Elviksen konsertteja aiemmin manageroineen Jerry Weintraubin alaisuudessa. Tällöin Esposito toimi hetkellisesti muidenkin tunnettujen artistien avustajana, kuten muun muassa Bee Gees -yhtyeen ja Michael Jacksonin kiertuemanagerina.
Espositon mukaan Jacksonin ja Elviksen tyttären Lisa Marie Presleyn lyhyeksi jäänyt avioliitto oli alun perinkin eräänlainen virhe, koska he olivat vain hyviä ystäviä ja Jacksoniin kohdistuneet silloiset lapsen hyväksikäyttösyytökset ajoivat parin lopulta kunnolla yhteen Lisa Marien lohduttaessa Jacksonia.
Saavutuksia

Kiertuemanagerina tunnetuksi tullut Esposito julkaisi myöhemmin elämässään useampia kirjoja joko yksinään tai yhteistyössä muun muassa Elvis-historioitsija Joe Russon ja kirjailija Daniel Lombardyn kanssa. Julkaistut kirjat käsittelevät lähinnä Elvis Presleytä ja Espositoa itseään Presleyn rinnalla. Tämän lisäksi Esposito oli mukana useammassa Elviksen elokuvassa ja dokumenttielokuvassa tuotannon avustajana. Esposito toimi myös näyttelijänä muutamissa Elvis-elokuvissa pienissä rooleissa, joista osa oli dokumenttielokuvia, kuten Tämä on Elvis (1970), Elvis kiertueella (1972) ja Kuningas Elvis (1981), joissa Esposito näytteli luonnollisesti itseään.
Esposito pääsi lisäksi yhteen elokuvaan ja yhteen sarjaan esikuvaksi. Kurt Russellin tähdittämässä vuoden 1979 elokuvassa Elvis Joe Espositoa näytteli Joe Mantegna ja vuonna 2005 tuotetussa CBS:n minisarjassa Elvis – legendan synty Espositon roolissa näytteli Ian Leson.
Yksityiselämä

Joe oli kaksi kertaa naimisissa ja hänellä oli kaikkiaan kolme lasta. Aiemman vaimonsa Joan Robertsin kanssa hänellä oli kaksi tytärtä eli Debbie ja Cindy. Martha Gallubin kanssa Joella oli Anthony-niminen poika.
Esposito työskenteli vanhemmalla iällä myös kasinoisäntänä Las Vegasissa ja Daiquiri Group -juomayhtiön edustajana.
Joe Espositon kirjoittamat kirjat

Good Rocking Tonight, Diamond Joe Esposito ja Elena Oumano, (1996), Avon Books (ISBN 0380726947)
Elvis Intimate and Rare, Diamond Joe Esposito ja Darwin Lamm, (1997), Elvis International Forum books (ASIN B0006QR02Y)
Remember Elvis, Diamond Joe Esposito, Darwin Lamm ja Lauren McMullen, (2006), TCBJOE Publishing (ISBN 0977894525)
Elvis Straight Up,  Diamond Joe Esposito, Joe Russo ja Lauren McMullen, (2007), Steamroller Publishing (ISBN 097971320X)
Celebrate Elvis #1, Diamond Joe Esposito ja Daniel Lombardy ja Lauren McMullen (2006), TCBJOE Publishing (ISBN 0977894533)
Celebrate Elvis #2, Diamond Joe Esposito ja Daniel Lombardy ja Lauren McMullen (2007), TCBJOE Publishing (ISBN 097789455X)
Aiheesta muualla

TCBJoe (Arkistoitu – Internet Archive) Joe Espositon kotisivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Italia  Yhdysvallat  Tšekki
Georges Levy G.L. 40

Georges Levy G.L. 40 HB2
Georges Levy G.L. 40 HB2 on lentovene, joka suunniteltiin Ranskassa vuonna 1917.
Sen suunnittelivat Blanchard ja Le Pen, ja siksi kone tunnettiin myös nimellä Levy-Le Pen. Sen väitettiin olleen Ranskan paras lentovene ensimmäisessä maailmansodassa, mutta se voi myös kuvata Ranskan vähäistä panostusta lentoveneisiin.
Tekniikkaa

kaksitasoinen
kolmipaikkainen
moottorina Renault'n 300 hv V-moottori
aseistus: 1 konekivääri ja enintään 200 kg pommeja
kärkiväli 18,5 m
pituus 12,4 m
korkeus 3,85 m
suurin nopeus 145 km/h
kantama 400 km
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimat hankki 12 Georges Levy G.L. 40 HB2 -lentovenettä. Suomalaisten kokemukset "Sorslevista" olivat negatiivisia. Kolme konetta menetettiin kuolemaan johtaneissa lento-onnettomuuksissa. Kone sai, kuten moni kone 1920-luvulla kautta maailman, nimen "lentävä ruumisarkku".
Gianicolo

Gianicolo (lat. Ianiculum) on nyky-Rooman toiseksi korkein kukkula Monte Marion jälkeen. Se sijaitsee Tiber-joelta länteen Trasteveren ja Vatikaanin välillä. Antiikin aikaan se oli kaupungin ulkopuolella eikä kuulunut kuuluisiin Rooman seitsemään kukkulaan. Kukkulalta avautuu näkymä yli koko Rooman keskustan.
Gianicolon puistoa. Taustalla Villa Lante, etualalla Garibaldin joukoissa taistelleiden patsaita.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Antiikin aikaan kukkula liitettiin Janus-jumalaan ja se oli sijaintinsa puolesta erinomainen paikka auguurien tarkkailla enteitä lintujen lennosta. Nykyään kukkula on pääosin puistoaluetta, ja alueen tärkeimpiä nähtävyyksiä ovat San Pietro in Montorio -kirkko sekä Acqua Paolan monumentaalinen suihkulähde. Alueella on myös useita Italian vapaussotaan liittyviä muistomerkkejä. Kukkulalla käytiin taisteluita Giuseppe Garibaldin ja paavin puolella olleiden ranskalaisten välillä erityisesti vuonna 1849.
Paras näköala kaupunkiin avautuu Piazzale Garibaldilla, jonne roomalaisia kokoontuu paljon varsinkin iltaisin ja viikonloppuisin. Piazzalen alapuolella laukaistaan tykki päivittäin klo 12.00 Tiberin suuntaan täsmällisen kellonajan merkiksi. Tapa periytyy joulukuulta 1847, jolloin Castel Sant'Angelon kanuuna antoi ympäröivien kirkkojen kelloille merkin soittaa kellojaan keskipäivällä. Rituaali siirrettiin 1904 Gianicololle, missä sitä jatkettiin vuoteen 1933. Uudestaan rituaali aloitettiin 21.4.1959.
Aivan Piazzale Garibaldin vieressä sijaitsee myös Suomen Rooman-instituutti renessanssiaikaisessa Villa Lanten huvilassa. Kukkulalla sijaitsee myös pari muuta ulkomaista tieteellistä instituuttia: American Academy in Rome ja Academia de España.
Näkymä Gianicololta
Meri Genetz

Meri Genetz: Omakuva, ajankohta tuntematon.
Meri Genetz [jeːnets] (10. marraskuuta 1885 Hamina – 3. huhtikuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän maalasi etupäässä väritykseltään kiitettyjä maisemia ja asetelmia. Häntä onkin luonnehdittu koloristiksi ja luettu kuuluvaksi ns. jälkimarraskuulaisten etevimpiin maalareihin.
Elämä

Genetz opiskeli koulun käytyään Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa, mutta keskeytti opinnot ja jatkoi 1902–1905 Albert Gebhardin ja Eero Järnefeltin yksityisoppilaana, sittemmin myös ulkomailla Pariisissa.
Ensimmäisen avioliiton Genetz solmi vuonna 1907 Georg Fredrik Ignatiuksen (1879–1953) kanssa, ja he asuivat vuosina 1912–1918 Pietarissa, jossa Ignatius työskenteli Oy Slovon toimitusjohtajana. Avioliitto päättyi vuonna 1921. Hän avioitui toiseen avioliittoon Carl Warghin kanssa, johon hän oli tutustunut Ranskassa.
Genetz osallistui useisiin yhteisnäyttelyihin 1930-luvulla, myös ulkomailla. Yksityisnäyttelyissä hänen teoksiaan oli esillä vain kahdesti — ensimmäisen kerran kuolemaa seuranneena vuonna 1944 Galerie Hörhammerissa sekä vuonna 1980 Taidesalongissa ennen kuin vuonna 2009 Keski-Suomen museo Jyväskylässä kokosi hänen teoksiaan sukulaisilta näyttelyyn sadan työn verran. Joitakin töitä ollut sittemmin esillä, muun muassa vuonna 2011 Retretin näyttelyssä ”Taiteilijapareja”.
Talvisodan pommitusten aikaan Genetz sai kotonaan kaasumyrkytyksen, ja hän kuoli myrkytystä seuranneeseen keuhkokuumeeseen. Pian traagisen kuolemansa jälkeen hän jäi unohduksiin, mihin osasyynä on pidetty hänen taloudellista riippumattomuuttaan mesenaateista ja kilpailuista, eikä hänen tarvinnut myydä teoksiaan. Hänen teoksistaan suuri osa katosi hänen kuolemansa jälkeen tietymättömiin.
Genetzin teoksia on Valtion taidemuseon kokoelmissa.
Kirjallisuutta

Konttinen, Riitta: Suomalaisia taiteilijapareja – Modernistit. Otava 2010. ISBN 978-951-1-33184-1
Ryynänen, Sanna: Meri Genetz: Levoton sielu. Avain 2019. ISBN 978-952-3-04201-8
Aiheesta muualla

Meri Genetz Kansallisgallerian kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Uri Geller

| Uri Geller |
| --- | --- |
 Uri Geller vuonna 2009
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. joulukuuta 1946 (ikä 78) Tel Aviv, Israel
Kansalaisuus:  Israel
Ammatti:  taikuri
Aiheesta muualla
Kotisivu
Uri Geller (s. 20. joulukuuta 1946 Tel Aviv, Israel) on israelilainen illusionisti, joka tunnetaan parhaiten esityksistä, joissa hän taivuttaa metallihaarukoita ja -lusikoita. Geller on väittänyt kykenevänsä psykokinesiaan. Hänen kriitikkonsa ovat osoittaneet, että kaikille Gellerin esittämille ilmiöille on normaali selitys.
Elämä ja ura

Geller syntyi vuonna Tel Avivissa Israelissa. Hänen isänsä Izaak Geller oli unkarinjuutalainen, joka palveli Israelin puolustusvoimien edeltäjässä. Gellerin äiti Margaret Freud oli syntynyt Berliinissä Saksassa ja oli Uri Gellerin mukaan sukua Sigmund Freudille. Gellerin vanhemmat erosivat, kun Uri oli 11-vuotias, ja hän muutti uudelleen naimisiin menneen äitinsä kanssa Kyprokselle.
Geller palasi Israeliin 16-vuotiaana ja työskenteli rakennusalalla. Hän palveli Israelin armeijan laskuvarjojoukoissa ja haavoittui vuoden 1967 sodassa. Sen jälkeen hän työskenteli mallina, kunnes hän aloitti vuonna 1969 taikurin uransa. Gellerin esitykseen kuului psykokinesiaa, kuten lusikkojen taivuttelua ja pysähtyneiden kellojen käynnistämistä. Hän kykeni myös kuvailemaan yleisössä istuineiden ihmisten piirtämiä kuvia näkemättä niitä.
Juuri ennen Gellerin tuloa julkisuuteen israelilaisessa taikurilehdessä oli vuonna 1968 julkaistu ohjeet myöhemmin "Geller-ilmiönä" tunnetun metalliesineiden salaperäisen taivuttelun vaikutelman synnyttämiseksi. Tieteiskirjailija Arthur C. Clarken tulkinnan mukaan Geller-ilmiö tarkoittaakin sitä, että taikuri saa ihmiset uskomaan yliluonnollisten kykyjensä aitouteen.
Gelleristä tuli kansainvälisesti suosittu esiintyjä 1970-luvun alussa. Vuonna 1974 kaksi yhdysvaltalaisen Stanford Research Center -tutkimuslaitoksen parapsykologia julkaisi tieteellisessä Nature-lehdessä artikkelin, jonka mukaan Gellerillä oli yliaistillisia kykyjä.
Geller ei onnistunut esittelemään yliluonnollisia kykyjään vuonna 1976 The Tonight Show with Johnny Carson -keskusteluohjelmassa, jonka juontaja Johnny Carson oli taikuri James Randin avulla varmistanut, että Geller ei pystynyt huijaamaan. Epäonnistuminen ei kuitenkaan haitannut Gellerin uraa, ja hän on jatkanut esiintymisiään.
Suomessa Geller tuli tunnetuksi esiintymällä suorassa televisiolähetyksessä tammikuussa 1974. Marraskuussa 2011 Geller esiintyi Porvoossa messuilla.
Geller haastoi vuonna 2008 Nintendon oikeuteen Pokémonissa esiintyvän Kadabra-hahmon psyykkisten voimien ja hahmon kädessä olevan lusikan vuoksi. Hän syytti Nintendoa imagonsa väärinkäytöstä ja vaati 60 miljoonan punnan vahingonkorvauksia. Kanne hylättiin.
Geller muutti vaimonsa kanssa Englantiin 1980-luvun alussa. Vuonna 2015 pariskunta palasi Israeliin.
Paljastukset

Vuonna 1996 televisiossa kepposiaan näyttävän Noel Edmondsin ohjelmassa Noel's House Party Edmonds asetteli kameroita kuvaamaan Gelleriä myös kuvakulmista, joista tämä ei ollut tietoinen. Ohjelmassa Edmonds näytti kameralle tallentamansa sekunnit, joissa Geller taivutti lujasti kaksin käsin lusikkaa, ennen kuin alkoi esitellä sillä taivutustemppuaan yleisölle.
Vuonna 2007 Successor-nimisessä israelilaisessa ohjelmassa, jossa etsittiin "seuraajaa" Gellerille, kuvattiin pätkä, jossa näkyy miten Geller pitää sormessaan magneettia tempussa, jossa hän väittää ohjaavansa kompassia paranormaalien kykyjen avulla.lähde? Geller yritti saada YouTubea poistamaan videon.
Skeptikoiden mukaan Uri Geller myönsi tammikuussa 2008, ettei hänellä ole paranormaaleja kykyjä. Myöhemmässä haastattelussa Geller sanoi että hänen sanansa oli tulkittu väärin, ja että hän oli vain sanonut että "ei enää tee yliluonnollisia asioita".
Aiheesta muualla

Uri Gellerin efekti ja jälkiefekti: suggestiota vai sosiaalista parapsykologiaa? (Novus Scientia, PDF)
Uri Geller ja metallioppi
Uri Geller Ylen Elävässä arkistossa
James Randi paljastaa Gellerin tempun YouTubessa (englanniksi)
Uri Geller Skepsis ry:n sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Uri Geller taivuttamassa lusikkaa yleisön keskellä Sveitsissä vuonna 2005.