stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kamelot
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kamelot Wikimedia Commonsissa
Kamelotin virallinen sivusto
Kamelotin virallinen suomenkielinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Kamelot |
| --- | --- |
 Tommy Karevik  Thomas Youngblood  Sean Tibbetts  Alex Landenburg  Oliver Palotai   Casey Grillo  Roy Khan  Glenn Barry  David Pavlicko  Mark Vanderbilt  Ricard Warner 
Studioalbumit:  Eternity  Dominion  Siége Perilous  The Fourth Legacy  Karma  Epica  The Black Halo  Ghost Opera  Poetry for the Poisoned  Silverthorn  Haven  The Shadow Theory  The Awakening 
Kokoelma-albumit:  Myths & Legends of Kamelot  Where I reign - Very best of the Noise years 1995-2003 
Livealbumit:  The Expedition  One Cold Winter’s Night  I Am the Empire – Live from the 013
Žan Karničnik

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 18. syyskuuta 1994
Syntymäpaikka: Slovenj Gradec, Slovenia
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 184 cm
Seura
Seura: NK Celje
Maajoukkue
| 2021– | Slovenia | 34 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 24. joulukuuta 2024.
Žan Karničnik (s. 18. syyskuuta 1994 Slovenj Gradec) on slovenialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa kotimaassaan Celjeä. Hän on pelannut Slovenian maajoukkueessa vuodesta 2021.
Karničnik pelasi kotimaassaan ensimmäisen pääsarjaottelunsa toukokuussa 2017 liigamestarijoukkue Mariborissa. Hän siirtyi kesällä 2017 Muraan ja voitti Slovenian cupin vuonna 2020 ja liigamestaruuden vuonna 2021. Vuoden 2020 cupfinaalissa Naftaa vastaan hän teki toisen joukkueensa kahdesta maalista. Karničnik pelasi vuonna 2022 bulgarialaisessa Ludogorets Razgradissa ja voitti liigamestaruuden. Vuoden 2023 alussa hän siirtyi Celjeen, aluksi lainasopimuksella, ja voitti vuonna 2024 liigamestaruuden.
Karničnik pelasi Slovenian maajoukkueessa ensimmäisen kerran neljässä MM-karsintaottelussa loka-marraskuussa 2021. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2024 täyden peliajan joukkueensa kaikissa neljässä ottelussa ja teki maalin alkulohko-ottelussa Serbiaa vastaan. Hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 34 maaottelua, joissa hän on ollut 29 kertaa avauskokoonpanossa. Hän teki ensimmäisen maajoukkuemaalinsa syyskuussa 2023 EM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan ja toisen kesäkuussa 2024 EM-kilpailuissa.
Miha Blažič

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 8. toukokuuta 1993
Syntymäpaikka: Koper, Slovenia
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 185 cm
Seura
Seura: Kalba
Maajoukkue
| 2018– | Slovenia | 32 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 24. joulukuuta 2024.
Miha Blažič (s. 8. toukokuuta 1993 Koper) on slovenialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on edustanut vuodesta 2024 Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa Kalbaa. Hän on pelannut Slovenian maajoukkueessa vuodesta 2018.
Blažič edusti kotimaassaan Koperia ja Domžalea. Hän voitti molemmissa seuroissa Slovenian cupin kertaalleen. Hän edusti unkarilaista Ferencvárosia kausina 2017–2022 ja voitti neljä kertaa liigamestaruuden sekä kerran cupin. Hän pelasi kaudella 2022–2023 ranskalaisen Angersin joukkueessa 24 Ligue 1 -ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Hän siirtyi heinäkuussa 2023 puolalaisseura Lech Poznańiin, jossa hän pelasi yhden kauden aikana 24 Ekstraklasa-ottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän siirtyi syyskuussa 2024 Arabiemiraatteihin.
Blažič pelasi useissa Slovenian nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi Slovenian A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran kesäkuussa 2018 ystävyysottelussa Montenegroa vastaan. Hän kuului Slovenian joukkueeseen EM-kilpailuissa 2024 mutta ei pelannut turnauksessa minuuttiakaan. Blažič on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 32 A-maaottelua, joissa hän on ollut 30 kertaa avauskokoonpanossa. Otteluista viisi on kuulunut MM-karsintaan, kahdeksan EM-karsintaan ja 13 Kansojen liigaan.
Aikka Hakala (rumpali)

Aikka Hakala soittaa rumpuja 1974 Jussi & Boysin konsertissa Bottalla 1974 tai 1975.
Aimo ”Aikka” Armas Hakala (3. heinäkuuta 1946 Helsinki – 14. joulukuuta 2021) oli suomalainen rumpali, joka soitti urallaan lukuisissa kokoonpanoissa.
Hakalan ura alkoi komppikitaristina, mutta pian hän siirtyi soittamaan rumpuja The Avengersiin ja pääsi levyttämään yhtyeen mukana vuonna 1963. The Avengersin jälkeen Hakala keikkaili muun muassa yhtyeissä The Boys, The Rogues, The Esquires, Beat Stones ja Help. Hän soitti myös yhdessä Pave Maijasen kanssa Smokingissa ja Kirka Babitzinin yhtyeessä. Vuodesta 1971 aina 80-luvun taitteeseen asti Hakala oli The Boysin jäsen. Yhtye voitti vuonna 1974 Syksyn sävelen ja kaksi sen albumeista myi kultaa.
Hakala oli myös kysytty studio- ja keikkamuusikko. Hänen soitti muun muassa Vanhan Isännän kiertueilla ja levyillä sekä Freud Marx Engels & Jungissa. Hänet mainitaan yhtyeen kappaleessa "Danny Show", joka perustuu Hakalan omiin kokemuksiin Dannyn kiertueen mukana. Hakalan muihin yhteistyökumppaneihin kuuluivat esimerkiksi Hector, Irina Milan, Albert Järvinen, Esa Pakarinen, Reijo Taipale, Irwin Goodman, Cumulus, M. A. Numminen ja Pedro Hietanen. 1980-luvulla Hakala soitti pitkään Beritin yhtyessä. Iskelmälaulaja oli hänen silloinen asuinkumppaninsa.
1980-luvun lopulla Hakala lopetti päätoimisen muusikkouransa ja aloitti päivätyössä autojen varaosamyymälän varastomiehenä. Myöhemmin hänelle myönnettiin taiteilijaeläke.
Hakala mainitsi vuonna 2009 Viidakkorumpu-lehden haastattelussa varhaiseksi esikuvakseen rumpalina The Shadowsin Brian Bennettin ja myöhemmiksi vaikuttajikseen Ginger Bakerin ja Matti Oilingin.
Hakala on haudattu Malmin hautausmaalle Helsinkiin.
Kokoonpanoja

The Avengers
The Boys
Coupé de Ville
Danny
Freud Marx Engels & Jung (yksi kiertue)
Hector
Maria Hänninen
Albert Järvinen
M. A. Numminen
Eero Raittinen
Topi Sorsakoski
Hillel Tokazier
Vanha Isäntä
Morilan kultakaivos

Morilan kaivos.
Morilan kultakaivos sijaitsee Malissa Sikasson alueen Bougounin piirin Sanson kunnassa.
Historia

Vuonna 2000 avatun kaivoksen omistivat eteläafrikkalainen AngloGold Ashanti (40 %), Jerseysaarelle rekisteröity RandGold Resources (40 %) ja Malin valtio (20 %). Kaivostoiminnasta vastaa Randgold Resources. Malmin rikastus perustuu painovoimaan ja syanidiliuotukseen. Toimintansa aikana kaivos on tuottanut yli 170 tonnia kultaa.
Kaivos oli määrä sulkea vuonna 2013, mutta rikastushiekan käsittelyn, lähellä sijaitsevan Domban louhoksen sekä Ntiolan ja Viperin esiintymien hankinnan ansiosta sen toiminta jatkuu vuoteen 2020 saakka. Vuonna 2017 kaivos käsitteli 5,5 miljoonaa tonnia malmia ja tuotti 1 985 kiloa kultaa. Se työllisti suoraan 372 ja urakoitsijoiden kautta 444 henkilöä. Lähes kaikki työntekijät ovat malilaisia.
AngloGold Ashanti ja Barrick luopuivat omistuksistaan vuonna 2020. Myymisen syynä oli Malin poliittinen epävakaus.
Aiheesta muualla

Socio-Economic Effects of Gold Mining in Mali: A Study of the Sadiola and Morila Mining Operations (englanniksi)
Jon Gorenc Stanković

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Jon Gorenc Stanković Sturm Grazin pelaajana maaliskuussa 2022.
Henkilötiedot
Syntymäaika: 14. tammikuuta 1996
Syntymäpaikka: Ljubljana, Slovenia
Pelipaikka: puolustava keskikenttäpelaaja
Pituus: 190 cm 
Seura
Seura: Sturm Graz
Maajoukkue
| 2020– | Slovenia | 29 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 24. joulukuuta 2024.
Jon Gorenc Stanković (s. 14. tammikuuta 1996 Ljubljana) on slovenialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Itävallan Bundesliigassa pelaavaa Sturm Grazia. Hän on pelannut Slovenian maajoukkueessa vuodesta 2020.
Gorenc Stanković aloitti liigauransa kotimaassaan Domžalen joukkueessa. Hän kuului kausina 2014–2016 saksalaisen Borussia Dortmundin miehistöön mutta pelasi vain nuoriso- ja reservijoukkueissa. Kaudet 2016–2020 hän edusti englantilaista Huddersfieldiä. Joukkue pelasi kaudet 2017–2019 Valioliigassa, ja jälkimmäisellä kaudella Gorenc Stanković pelasi 11 valioliigaottelua ja teki maalin ensimmäisessä valioliigaottelussaan Manchester Cityä vastaan. Kesällä 2020 hän siirtyi itävaltalaisseura Sturm Graziin. Hän on pelannut neljän kauden aikana 119 bundesliigaottelua, joissa hän on tehnyt 12 maalia, ja 16 Eurooppa-liigan ottelua, joissa hän on tehnyt yhden maalin syyskuussa 2021 PSV Eindhovenia vastaan. Hän voitti Itävallan liigamestaruuden vuonna 2024 sekä Itävallan cupin vuosina 2023 ja 2024.
Gorenc Stanković pelasi Slovenian alle 16-, alle 17-, alle 18-, alle 19- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän pelasi Slovenian A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran lokakuussa 2020 ystävyysottelussa San Marinoa vastaan. Hän kuului Slovenian joukkueeseen EM-kilpailuissa 2024 ja tuli kaikissa neljässä ottelussa vaihdosta kentälle. Hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 29 A-maaottelua, joissa hän on ollut avauskokoonpanossa seitsemän kertaa. Hän on tehnyt A-maaotteluissaan yhden maalin, kesäkuussa 2021 ystävyysottelussa Gibraltaria vastaan.
S-400

| ЗРК С-400 Триумф   ZRK S-400 Triumf |
| --- | --- |
 ZRK S-400 Triumfin laukaisulavettiauto 5P85SM2-01 (5П85СМ2-01) voitonpäivän harjoituksessa 27. huhtikuuta 2017, kuva Vitali Kuzmin.
Tyyppi:  ilmatorjuntaohjusjärjestelmä
Valmistushistoria
Valmistusmaa:  Venäjän federaatio
Ohjus
Massa:  690 kg
Räjähdysaineen massa:  35 kg
Ammuksen lähtönopeus:  1 250 m/s (3,5 Mach)
Kantomatka:  35 km
Lakikorkeus:  22 km
Mitat
Pituus:  5,50 m
Halkaisija:  2,88 m
Laukaisualusta
Kuljetuskyky:  kahdeksan ohjusta
Käyttäjämaat:  Intia, Kiinan kansantasavalta, Turkki, Valko-Venäjä, Venäjän federaatio
S-400 Triumf voitonpäivänparaatin harjoituksessa 4. toukokuuta 2010.
S-400 Triumf (ven. C-400 «Триумф» eli "Triumfi", индекс УВ ПВО eli ilmatorjunnan asejärjestelmätunnus 40Р6 eli 40R6, Nato-raportointinimi SA-21 Growler) on venäläinen ilmatorjunta- ja ohjustentorjuntaohjusjärjestelmä.
Ohjusjärjestelmän kehitti Almaz-suunnittelutoimisto (ПАО «НПО „Алмаз“» - PAO "NPO Almaz 2015-" ) 1990-luvun lopulla. Se pohjautuu S-300-ohjusperheeseen ja aluksi sen nimityksen uskotaan olleen S-300PMU-3 (S-300PM3).
Järjestelmään kuuluu neljän tyyppisiä ohjuksia, joista pisimmälle kantava yltää noin 400 km:n päähän. Järjestelmän kantama on siten suurempi kuin yhdysvaltalaisen MIM-104 Patriotin. Ohjuksen ensimmäiset testit tehtiin Kapustin Jarissa 12. helmikuuta 1999. Ohjusjärjestelmä tuli Venäjän federaation asevoimien varutukseen 27. huhtikuuta 2007.  Ohjus toimii mm. Moskovan ohjuspuolustuksena.
Järjestelmän kokoonpano > Järjestelmän osat

S-400-patteristoon voi kuulua kaksitoista , mutta usein kuuluu vain kahdeksan ohjusalustaa ja 32 ohjusta ja liikkuva komentokeskus 55K6Je (55К6Е). Järjestelmän on ajoneuvoalustalla 5P85SJe2 tai puoliperävaunukuorma-auton lavalla 5P85TJe2.
Järjestelmän on kerrottu kykenevän torjumaan häivelentokoneita, risteilyohjuksia ja keskimatkan ballistisia ohjuksia (kantomatkaltaan alle 3 500 km ja nopeudeltaan alle 4,8 km/s). Järjestelmä voi hyödyntää myös tutkavalvontalentokone Berijev A-50:n maalitietoja.
Järjestelmän kokoonpano > Järjestelmän osat > Hallinta

Järjestelmän ohjauksen ytimet ovat hallintayksikkö 55K6Je (55К6Е) ja valvontatutka 91N6Je (91Н6Е). Hallintayksikkö on kuorma-auton Ural-532301:n alustalle. (Урал-532301)  Valvontatutka 91N6Je toimii desimetriaalloilla eli UHF-taajuusalueella 300 MHz - 3 GHz. 91N6Je:n uskotaan kykenevän 0,4 m2:n kokoisia kohteita, mitkä lentävät 4 800 metriä sekunnissa sekä seuraamaan suuria kohteita 530 km:n päässä.  Suurin mahdollinen havaintoetäisyys on 600 km.
91N6Je on kehitetty 64N6Je:stä, mikä oli jo S-300PM-järjestelmässä. Kummatkin ovat MZKT-7930 -kuorma-auton alustalla.
Järjestelmässä voivast olla lisäksi kohteen korkeutta mittaavat 96L6Je, tutka Protivnik-Gje (Противник-ГЕ), tutka Gamma-D (Гамма-Д) ja Nebo-M (Небо-М).
Järjestelmän kokoonpano > Neljänlaiset ohjukset

Järjestelmässä voidaan käyttää neljänlaisia alueilmatorjuntaohjuksia: 9M96E2:ia (9М96Э2), 48N6Je3:ia (48Н6E3) ja 40N6Je:iä (40Н6Е) sekä 9M96Je2 (9М96Е2).
9M96Je2 kykenee lentämään vähimmillään viiden metrin korkeudella kolmesta kilometristä 120 kilometriin sekä torjumaan 30 kilometrin korkeudessa. 48N6Je3 alkaa niin ikään kolmen kilometrin etäisyydeltä, mutta lentää 250 kilometriin sekä kykenee torjumaan 25 kilometrin korkeudelle. 40N6Je lentää 380 kilometrin päähän ja torjuu enintään 35 kilometrin korkeudessa.
Järjestelmän kokoonpano > Neljänlaiset ohjukset > 9M96Je2

9M96Je2:n massa on 420 kg. Sen kantama on 120 kilometriä ja torjuntakorkeus 5 kilometristä 30 kilometriin.
9M96Je on massaltaa 335 kg, mistä taistelukärjen massan osuus on 24 kg. Ohjuksen halkaisija on 240 mm ja siivekkeiden kärkiväli on 480 mm. Ohjuksen pituus on 4,8 metriä.
Järjestelmän kokoonpano > Neljänlaiset ohjukset > 48N6Je3

48N6:a käytettiin jo S-300PM -ohjusjärjestelmässä.
Käyttöönnotto

Ilmatorjuntajoukkojen 5-divisioonan 606. rykmentti sai käyttöönsä S-400:n 2007 Elektrostaliin Moskovan alueelle. Toisen järjestelmänsä se sai 2009. Rykmentin edellinen järjestelmä oli S-300PM. Järjestelmmä oli koeistusvaiheessa vuoteen 2011. Myöhemmin ilmatorjuntajoukot saivat käyttöön kahdesta neljään järjestelmää vuodessa. Vuoteen 2020 mennessä noin 29 ilmatorjuntarykmentillä on kullakin arviolta kaksi S-400 -järjestelmää.
Natoon kuuluva Turkki allekirjoitti vuoden 2017 lopulla 2,5 miljardin Yhdysvaltain dollarin sopimuksen S-400-ilmatorjuntajärjestelmän toimittamisesta Turkkiin. Vastatoimena Yhdysvallat keskeytti F-35-hävittäjien myynnin maahan. Ohjuksia myyty myös Kiinaan ja Intiaan.
Vienti

Venäjä on siirtänyt teknologiaa Etelä-Koreaan, joka kehittää yksinkertaistettua versiota S-400-ohjuksesta, jota kutsutaan Cheolmae-2:ksi. Toteuttavat yhtiöt ovat Samsung Electronics ja ranskalainen Thales Group. lähde?
Käyttäjämaat

Intia
Kiina
Turkki neljän ohjusdivisioonan kalusto
Valko-Venäjä
Venäjä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
S-400 SA-20 Triumf FAS – Military Analysis Network. 16.7.2000. Viitattu 7.3.2022. (englanniksi)
Almaz S-300P/PT/PS/PMU/PMU1/PMU2 – Almaz-Antey S-400 Triumf – SA-10/20/21 Grumble/Gargoyle Air Power Australia. 27.1.2014. Viitattu 7.3.2022. (englanniksi)
First S-400 missile regiment to go on combat duty in Russia Defence Talk.com. 1.3.2007. Viitattu 7.3.2022. (englanniksi)
Venäjän uusi pitkän kantaman ilmatorjuntaohjus S-400 Triumf. Ilmatorjuntaupseeri. 2/2005. Arkistoitu 28.9.2007. Viitattu 7.3.2022.
S-400:n ohjukset 120 km:n, 250 km:n ja 380 km:n etäisyydelle 25 km:n - 35 km:n torjuntakorkeuksin.
Introns

| Introns LCD Soundsystem |
| --- | --- | --- |

Remix-albumin tiedot
 Julkaistu: 13. maaliskuuta 2006
 Formaatti: digitaalinen
 Tuottaja(t): DFA Records
 Tyylilaji: dance-punk
 Kesto: 65.20
 Levy-yhtiö: DFA Records
LCD Soundsystemin muut julkaisut
| LCD Soundsystem 2005 | Introns 2006 | Sound of Silver 2007 |
Introns on LCD Soundsystemin kokoelma-albumi, joka koostuu edellisen LCD Soundsystem -albumin b-puolista ja remixeistä. Albumin kansikuvassa on bändin laulaja James Murphyn levykokoelma.
Kappaleet

Yr City's A Sucker – 5.30
Daft Punk Is Playing at My House (Soulwax Shibuya Mix) – 6.34
Disco Infiltrator (FK's Infiltrated Vocal) – 7.47
Disco Infiltrator (FK's Infiltrated Dub) – 7.20
Slowdive (XFM Session) – 4.12
Tribulations (Tiga's Out of the Trance Closet Mix) – 7.05
Tribulations (Lindstrom Mix) – 7.54
On Repeat (XFM Session) – 6.48
Thrills (XFM Session) – 3.31
Too Much Love (Rub 'N' Tug Mix) – 8.30
Aiheesta muualla

Introns -albumi discogs.com - sivustolla (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Introns (album)
| n k LCD Soundsystem |
| --- | --- |
 Pat Mahoney  Nancy Whang  Tyler Pope  Al Doyle  Gavin Rayna Russom  Matt Thornley  Korey Richey   Tyler Pope  Phil Mossman 
Studioalbumit:  LCD Soundsystem  Introns  Sound of Silver  This Is Happening  American Dream  Electric Lady Sessions 
Singlet:  ”Losing My Edge”  ”Give It Up”  ”Yeah”  ”Movement”  ”Daft Punk Is Playing at My House”  ”Disco Infiltrator” / ”Slowdive” (Siouxsie and the Banshees cover)  ”Tribulations”  ”North American Scum”  ”All My Friends”  ”No Love Lost” (Joy Division cover) / ”Poupée de cire, poupée de son” (Serge Gainsbourg cover)/(yhdessä Arcade Firen kanssa  ”Someone Great”  ”Confuse the Marketplace”  ”Time to Get Away”  ”Big Ideas”  ”Bye Bye Bayou”  ”Pow Pow”  ”Drunk Girls”  ”I Can Change”  ”Throw”  ”Live Alone”  ”Christmas Will Break Your Heart”  ”Call the Police / American Dream”  ”Tonite” 
Käännös suomeksi
Cruella de Vil

| Cruella de Vil |
| --- | --- |
 Cruella de Vil Pariisin Disneylandissa
Luoja(t):  Dodie Smith
Ensi- esiintyminen:  Satayksi dalmatiankoiraa
Henkilötiedot
Ammatti:  muotisuunnittelija, perijä
Sukupuoli:  nainen
Asuinpaikka:  Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Suhteet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cruella de Vil on fiktiivinen hahmo Dodie Smithin lastenkirjassa Satayksi dalmatiankoiraa ja sen pohjalta tehdyissä Disneyn elokuvissa. Muotisuunnittelijana toimiva De Vil on konna, joka kidnappaa dalmatiankoiran pentuja saadakseen tehtyä niiden pehmeistä turkeista huippumuodikkaan turkiksen. Cruellan hiuksien toinen puoli on musta ja toinen valkoinen. Hän rakastaa turkiksia, tupakoi jatkuvasti, asuu Lontoossa ja on hyvin laiha.
Hahmon nimi tulee englanninkielisistä sanoista cruel (suom. ”julma”) ja devil (suom. ”paholainen”). Englanniksi Cruella tunnetaan myös nimellä Crudelia De Mon (”demon”, demoni). Joskus Cruellan nimi on käännetty suomeksi ”Julmia Juonioksi” tai kirjan vanhimmassa suomennoksessa muotoon ”Julmia de Vil”. Myös Ankkalinnan tarinoita -sarjan 17. kirjassa 101 dalmatialaista Cruella on nimeltään ”Siira Julmio”.
Vuonna 2002 arvostettu talousjulkaisu Forbes nimesi Cruella de Vilin kolmanneksitoista rikkaimmaksi fiktiiviseksi hahmoksi. Forbesin mukaan 65-vuotiaan, naimattoman de Vilin omaisuus on noin 875 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Elokuvissa 101 dalmatialaista ja 102 dalmatialaista hänen omaisuutensa on tosin kuvattu pienemmäksi.
Moviefone listasi vuonna 2009 Cruella de Vilin 4 sijalle kaikkien aikojen 25. parhaasta animaatioelokuvien hahmosta.
Animaatio

Cruella De Vil esiintyi animoituna ensimmäistä kertaa vuonna 1961 Disneyn animaatiossa 101 dalmatialaista. Äänensä de Vilille antoi Betty Lou Gerson ja de Vilin piirsi Marc Davis. Huhujen mukaan Walt Disney ei itse pitänyt Cruella de Vilistä elokuvassa.
Tarinassa Cruella de Vil on Anitan (Perditan omistajan) vanha opiskelutoveri. Cruella tulee tapaamaan Anitaa ja alkaa haluta pilkullista turkista nähtyään Anitan ja Rogerin dalmatialaiskoirat. Kuultuaan, että perheeseen odotetaan koiranpentuja hän painostaa Anitaa lupaamaan pennut itselleen ja antaa tälle suurisummaisen sekin ennakkomaksuksi.
De Vil on myös esiintynyt 101 dalmatialaista- TV-sarjassa, jolloin hänen vuorosanansa lausui April Winchell. 1990-luvun lopussa esitetyssä TV-sarjassa Cruellan aikomuksena tosin oli ryöstää maatila, koska sillä hetkellä eläinten tappaminen muotia varten sai poliittista vastustusta. Cruella de Vilin suomenkielisinä ääninä ovat toimineet näyttelijät Hannele Lauri ja Irina Milan.
De Vil on myös esiintynyt Olipa kerran -sarjan neljännellä ja viidennellä kaudella sekä seitsemännellä kaudella. Sarjassa Cruellaa esitti Victoria Smurfit.
Elokuvaversio

Cruellaa esitti sekä elokuvassa 101 dalmatialaista (1996) että elokuvassa 102 dalmatialaista (2000) amerikkalainen Glenn Close. Vuoden 2000 elokuvassa Cruella halusi itseään kutsuttavan ”Ella De Viliksi”, koska ”Cruella kuulostaa niin julmalta”. Cruella esiintyy vuoden 2021 elokuvassa Cruella, joka kertoo Cruellan tarinan, eli kuinka hänestä tuli paha. Elokuvassa Cruellaa näytteli Emma Stone.
Kirja

Alkuperäisessä tarinassa Cruella oli hemmoteltu lontoolainen perijätär. Lapsuudessaan hän oli pahamaineinen oppilas, jolla oli musta-valkoiset letit. Myöhemmin hänet erotetaan hänen juotuaan mustetta. Hän on sukunsa ainoa perijä ja naimisissa turkkurin kanssa, joka toteuttaa kaikki hänen toiveensa, kuten esimerkiksi Cruellan kalliin kokovalkoisen minkkiturkin.
Descendants

Descendants-elokuvassa kerrotaan, että Cruella on tekojensa seurauksena apulaisineen vangittu Isle of the Lostille, ja että hänellä on Carlos-niminen poika. Cruella asuu saarella poikansa kanssa Hell Hall -nimisessä vanhassa Viktoriaanistyylisessä kartanossa, jonka ulkonäkö on rapistunut vuosien kuluessa. Cruellan entisten apulaisten Jasperin ja Horacen lapset Jace ja Harry ovat Cruellan vaatimuksesta Carlosin valeystäviä ja apulaisia. Cruella kohtelee poikaansa huonosti ja teettää hänellä kaikki työnsä. Cruella myös opetti poikansa pelkäämään koiria, mutta myöhemmin Carlos pääsi yli pelostaan. Tämä oli osasyynä siihen, miksi Carlos myöhemmin päätti olla hyvä eikä paha, kuten äitinsä. Elokuvassa Cruellaa näytteli Wendy Raquel Robinson. Myös Cruellan veli Cecil B. de Vil, joka esiintyi 101 Dalmatialaista -animaatiosarjassa, on karkotettu saarelle, ja hänellä on Diego-niminen poika, joka on Carlosin serkku ja joka on Yen Sidin perustaman Anti-Heroes Clubin jäsen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cruella de Vil Wikimedia Commonsissa
Laura Nyro

| Laura Nyro |
| --- | --- |
 Laura Nyro levynsä Eli and the Thirteenth Confession kannessa vuonna 1968
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. lokakuuta 1947
Kuollut: 8. huhtikuuta 1997 (49 vuotta)
Ammatti:  muusikko, laulaja, lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Laura Nyro 
Aktiivisena:  1966–1997
Tyylilajit:  R&B, pop, jazz, doo-wop, rock and roll
Soittimet:  laulu, piano
Levy-yhtiöt:  Verve, Columbia
Aiheesta muualla
www.lauranyro.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Laura Nyro ['nɪəroʊ] (18. lokakuuta 1947 New York, New York– 8. huhtikuuta 1997 Danbury, Connecticut) oli yhdysvaltalainen laulaja ja laulunkirjoittaja. Hänen tunnetuimpia laulujaan ovat ”And When I Die”, ”Stoney End”, ”Wedding Bell Blues”, ”Stoned Soul Picnic”, ”Sweet Blindness”, ”Save the Country” ja ”Eli's Coming”.
Laura Nyro oli Joni Mitchellin ohella omakohtaisesti tunnustuksellisten ja vapaamuotoisten laulujen uranuurtaja sekä ensimmäisiä merkittäviä naispuolisia laulaja-laulunkirjoittajia pop- ja rockmusiikissa.
Uran alku

Pianonsoittoa opiskelleen Nyron omat musiikilliset vaikutteet ulottuivat Claude Debussystä John Coltraneen, Billie Holidayhin ja Nina Simoneen, eli klassisesta musiikista jazziin.
Nyro julkaisi debyyttisinglensä Wedding Bell Blues / Stoney End vuonna 1966, esikoisalbumin More Than a New Discovery ilmestyessä seuraavana vuonna. USA:n listoilla Nyron singlet nousivat usein matalille sijoituksille. Vaikka Nyro ei koskaan saavuttanutkaan suursuosiota, hänen kappaleensa menestyivät toisten artistien levytyksinä. The 5th Dimension -lauluyhtyeen käsissä Wedding Bell Blues nousi Yhdysvaltojen listaykköseksi vuonna 1969. Nyron debyyttialbumilta löytyivät myös myöhemmät listahitit Blood, Sweat & Tearsille (And When I Die) sekä Barbra Streisandille (Stoney End). Osan kappaleista Nyro oli kirjoittanut ollessaan teini-ikäinen.
Nyron on sanottu yhdistäneen Bob Dylanin esiin tuomia laulunkirjoittamisen vapauksia Brill Buildingin valtavirtamaiseen poplaulunkirjoittamiseen.
Debyyttialbumi julkaistiin vuonna 1973 uudestaan nimellä The First Songs, muunnetulla biisijärjestyksellä.
Esikoisalbumin jälkeen Laura Nyron uralle sattui epäonnistunut esiintyminen Montereyn popfestivaalilla kesäkuussa 1967, jossa hänet buuattiin pois lavalta. Tämä tarina on sittemmin kyseenalaistettu festivaaleilta jääneiden filmitallenteiden perusteella. Montereyssa Nyrosta kiinnostui levytuottaja David Geffen, joka ryhtyi hänen managerikseen.