stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sir Bani Yasin luostari
Historia

Luostari Sir Bani Yasin saarelle on perustettu 600-luvun paikkeilla. Sen ensimmäiset asukkaat olivat noin 30 munkin ryhmä. Uskonnolliselta suuntaukseltaan he olivat nestoriolaisia kristittyjä. Munkit elivät eristäytynyttä ja yksinkertaista elämää rukoillen, suitsukkeita poltellen ja vuohia kasvattaen. Itse luostaritoiminnan ohella paikka oli pysähdyspiste lännen ja idän välillä kulkeville kauppaille ja matkailijoille.
Luostarin toiminta loppui noin 150 vuotta sen perustamisen jälkeen. Toiminnan loppumisen syyt eivät ole täysin selviä. Mahdollisesti siihen vaikutti alueelle levinnyt islam. Luostarin asukkaat ovat voineet joko kääntyä uuteen uskoon, tai muuttaa pois saarelta.
Kohde ja kaivaukset

Luostarin rauniot löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 1992. Kaivauksia paikalla tehtiin vuosina 1994–1996. Löydetyissä stukko-koristeissa oli esimerkiksi nestoriolaisia ristimerkkejä. Muita koristelujen aiheita olivat esimerkiksi viininlehdet ja palmut. Itse rauniot käsittävät kirkon laivan, kappelin, keittiötiloja, asuintiloja, sekä hautausmaan. Mahdollisesti rakennelmiin kuului myös kellotorni.
Luostari on ollut virallisesti avoin yleisölle vuodesta 2019. Tarkoitus on ollut kehittää raunioista ja saaresta yleisemmin matkailukohdetta.
Shisō

| Shisō (宍粟市) |
| --- | --- |
 Mikata-jinja
 lippu:  Symboli
 Shisōn sijainti Hyōgon prefektuurissa
 Shisō
 Koordinaatit: 35°00′16″N, 134°32′58″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kansai
Prefektuuri:  Hyōgon prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  658,54 km²
Väkiluku (01/2020):  37 260
 – Väestötiheys:  56,6 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Japaninpyökki
 – Kukka:  Lilium japonicum
 
 https://www.city.shiso.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Shisō (jap. 宍粟市, Shisō-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Hyōgon prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin itäosassa ja rajautuu luoteessa Okayaman ja Tottorin prefektuureihin. Kaupungin alue on pääosin Chūgokuvuoristoa, ja siellä kohoavat prefektuurin korkeimmat huiput Hyōno, Mimuro ja Ushiro. Etelään Harimanmereen laskeva Ibojoki virtaa kaupungin halki. Shisōssa on 37 260 asukasta (tammikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 658,54 neliökilometriä.
Shisō on kaupunkina suhteellisen uusi: se perustettiin vuonna 2005 liittämällä yhteen neljä Shisōn piirikunnan maaseutukaupunkia, Chikusa, Haga, Ichinomiya ja Yamasaki. Kaupungin keskusta on Yamasakissa, joka sijaitsee Ibojoen kapealla tasangolla Shisōn eteläosassa. Asutus alueella on vanhaa, ja sieltä on löytynyt suurimittakaavaisia arkeologisia jäänteitä Jōmon-kaudelta lähtien. Siellä sijaitsee myös Iwa-jinjan šintolainen pyhäkkö, jo varhain yksi seudun merkittävimmistä uskonnollisista keskuksista, josta tehtiin Hariman provinssin pääpyhäkkö (ichinomiya). Sengoku-kaudella sinne rakennettiin Chōsuisanin linna, jonka Toyotomi Hideyoshi tuhosi vuonna 1580. Tämän jälkeen syntyi Yamasakin kaupunkiasutus, joka kehittyi Edo-kaudella oman daimiokuntansa linnanaluskaupunkina. Merkittäviä elinkeinoja ovat vanhastaan olleet raudan tuotanto Chikusajoen yläjuoksulla, metsätalous ja puusepäntyöt. Nykyisin luontomatkailu muodostaa tärkeän tulonlähteen.
Shisōn rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluu Iwan pyhäkön lisäksi vuonna 1527 rakennettu Mikatan pyhäkkö, joka on valittu Japanin tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon. Osa kaupungista sijaitsee Hyōnosenin–Ushiroyaman–Nagisanin puolikansallispuiston alueella. Siellä on myös kaksi prefektuurin luonnonpuistoa: Seppiko-Mineyama ja Onzui-Chikusa, joka tunnetaan japanintammien ja japaninpyökkien muodostamasta aarnimetsästä. Muita luonnonnähtävyyksiä ovat esimerkiksi useat vesiputoukset, jokilaaksot ja Chikusan ylänköalue.
Kuvia

Näkymä Yamasakiin
Yamasaki ilmakuvassa vuonna 1976
Myōjinin vesiputous Onzuin rotkossa
Yamasakin kaupunkikuvaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shisō Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Simtex

| Simtex |
| --- | --- |

Perustettu:  1988
Perustaja:  Steve Barcia
Toimiala:  videopeliteollisuus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Simtex oli yhdysvaltalaisen Steve Barcian vuonna 1988 perustama pelikehittäjäryhmä, joka tuli erityisesti tunnetuksi kehittämästään Master of Orion -pelisarjasta ja Master of Magic -pelistä. Simtex tunnettiin etenkin laadukkaiden vuoropohjaisten strategiapelien laatimisesta ja useita näistä pidetäänkin lajityyppinsä parhaimmistona. Yhtiön nimi muodostui sanayhdistelmästä SimulationTexas.
Simtex nousi kansan tietoisuuteen vuonna 1993 ilmestyneellä strategiapelillään Master of Orion. Se popularisoi usein pelin yhteydessä mainittavan 4X-strategiapelitermin (juontuu englannin kielen sanoista eXplore, eXpand, eXploit, eXterminate - tutki, laajene, hyödynnä, tuhoa). Pelin edeltäjänä oli Barcian MicroProselle esittelemä Star Lords, joka oli monin tavoin rajoittunut versio lopullisesta tuloksesta. Star Lords julkaistiin sittemmin vuonna 2001 vapaaseen levitykseen.
Yhtiön kehittelemä Mech Lords jäi taas BattleTech-universumin luojan FASA:n jalkoihin, kun FASA esti pelin julkaisun, koska pelissä oli heidän mielestään liikaa vaikutteita luomastaan BattleTech-universumistaan.
Master of Magicin ilmestymisen jälkeen MicroProse osti yhtiön vuonna 1996, joka oli jo aikaisemmin julkaissut useita Simtexin pelejä. Lopulta rahoitusvaikeuksissa pyörinyt MicroProse lakkautti Simtexin 30. elokuuta 1998 (jonka virallinen nimi oli tuolloin MPS Texas), kun sen tuleva peli Guardians: Agents of Justice oli kaukana julkaisukelvosta versiosta.
Pelit

Master of Orion (1993)
1830: Railroads & Robber Barons (1995)
Master of Magic (1995)
Master of Orion II: Battle at Antares (1996)
Pelit > Julkaisemattomat pelit

Mech Lords (1995 – julkaisematon)
Guardians: Agents of Justice (pelin kehitys keskeytettiin)
Aiheesta muualla

Profiili MobyGamesissä (englanniksi)
Sirovarpushaukka

| Sirovarpushaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Lintuhaukat Accipiter
Laji::  brevipes
Kaksiosainen nimi
 Accipiter brevipes  (Severtsov, 1850) 
Katso myös
   Sirovarpushaukka Wikispeciesissä   Sirovarpushaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Accipiter brevipes
Sirovarpushaukka (Accipiter brevipes) on kaakkoiseurooppalainen petolintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 32–38 cm, siipien kärkiväli 65–75 cm ja paino 150–275 g. Naaras on vain hiukan suurempi kuin koiras. Lintu muistuttaa varpushaukkaa, mutta sen siivet ovat pitemmät ja kapeammat ja pyrstö hieman lyhyempi, minkä takia se antaa siromman vaikutelman kuin varpushaukka. Aikuinen naaras on päältä tumman ruskeanharmaa, koiras siniharmaa, ja koiraan poski on myös siniharmaa, toisin kuin varpushaukkakoiraan, jonka poski on punertava. Nuori lintu on päältä ruskea ja alapuolelta voimakkaan juovikas.
Esiintyminen

Sirovarpushaukka pesii hyvin laikuittaisesti Kaakkois-Euroopassa Balkanilla, Kreikassa ja Turkissa sekä lisäksi Irakissa. Yhtenäisen esiintymisen alue on Mustanmeren pohjoispuolella Ukrainasta Kaukasuksen itäosiin. Sen elinympäristön ala on noin 10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on 10 000–100 000yksilöä. Se on muuttolintu, joka talvehtii pääosin Afrikassa. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Laji on riippuvainen metsistä kuten muutkin varpushaukat. Se suosii lehtimetsiä, etenkin tammia, leppiä, haapoja ja kastanjoja kasvavia metsiä. Metsättömillä seuduilla se tyytyy jokivarsien metsiköihin ja pensastoihin, puutarhoihin ja puistometsiköihin. Se on alavien maiden lintu, ja sitä tavataan harvoin yli 1 000 m:n korkeudella vuoristossa.
Lisääntyminen

Hatara risupesä on puun oksalla 5–10 m korkealla. Naaras munii 3–5 munaa, joita se hautoo 30–35 päivää. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti ja ovat lentokykyisiä noin 40–45 päivää vanhoina. Sukukypsä yksivuotiaana.
Ravinto

Lajin ravinto koostuu enimmäkseen liskoista ja suurikokoisista hyönteisistä. Ruokalistalla on myös lintuja, pikkujyrsijöitä ja matelijoita.
Sofia (gnostilaisuus)

Sofia (m.kreik. Σοφία 'viisaus') viittaa gnostilaisessa perinteessä Jumalan viimeiseen ja alimpaan emanaatioon. Useimmissa ellei kaikissa gnostilaisissa myyteissä, kuten klassisessa setiläisen gnostilaisuuden myytissä, Sofia sai aikaan epävakauden jumalallisessa Pleromassa eli Täyteydessä, mikä sai vuorostaan aikaan materiaalisen maailman luomisen. Myönteinen tai kielteinen asenne aineelliseen maailmaan riippuu näin ollen siitä, kuinka Sofian tekoihin suhtaudutaan.
Sofian lankeaminen

Lähes kaikki gnostilaiset järjestelmät opettivat, että maailmankaikkeus sai alkunsa alkuperäisen, käsittämättömissä olevan Jumalan luona. Tähän Jumalaan viitataan muun muassa Bythoksena tai vanhempana, uusplatonilaisuuden Monadina ja muiden perinteiden ensimmäisenä aionina. Tästä alkuperäisestä ykseydestä emanoitui spontaanisti muita aioneita, mies- ja naispuolisia pareja alempia olentoja. Näistä alin pari olivat Sofia ja Kristus. Aionit muodostivat yhdessä Pleroman eli Jumalan Täyteyden, eikä niitä siksi voi nähdä erillisinä jumaluudesta vaan jumalallisen luonteen eri ominaisuuksien symbolisina abstraktioina.
Sofian pelko ja ahdistus elämän menettämisestä, aivan samoin kuin hän menetti Jumalan valon, aiheutti hämmennystä ja kaipausta palata sen puoleen. Tämän kaipauksen seurauksena materia (hyle) ja sielu (psykhe) tulivat vahingossa oleviksi neljän klassisen alkuaineen eli tulen, veden, maan ja ilman kautta. Tämän seurauksena syntyi vahingossa myös leijonapäinen käärme, demiurgi, joidenkin gnostilaisten lähteiden mukaan seurauksena siitä, että Sofia yritti emanoida yksinään ilman miehistä vastapuoltaan. Demiurgi oli tietämätön Sofiasta ja jatkoi luomalla fyysisen maailman jossa elämme. Sofia onnistui kuitenkin sekoittamaan osan henkisestä voimastaan (pneuma) demiurgin luomaan maailmaan.
Tämän jälkeen pelastaja, Kristus, palaa ja antaa Sofian nähdä valon uudestaan, tuoden hänelle hengellisen tiedon. Tämän jälkeen Kristus lähetettiin maahan ihmisen, Jeesuksen, muodossa antamaan ihmisille gnosis eli pelastava tieto, jonka avulla he kykenisivät pelastamaan itsensä fyysisestä maailmasta ja palaamaan hengelliseen maailmaan.
Valentinolaisessa myytissä Sofian kokemat kolme aistimusta ovat alkuna niitä vastaaville kolmelle ihmistyypille:
hyle-ihmiset tai somaatikot — sidotut materiaan, kaiken pahan alkuun ja juureen
psykhe-ihmiset eli psyykikot — sidotut sieluun ja osaksi pelastettu pahalta
pneuma-ihmiset eli pneumaatikot — jotka voivat palata Pleromaan, jos he saavuttavat gnosiksen ja kykenevät näkemään valon maailman. Gnostilaiset katsoivat kuuluvansa tähän ryhmään.
Sinbad ja tiikerinsilmä

| Sinbad ja tiikerinsilmä> Sinbad and the Eye of the Tiger |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sam Wanamaker
Käsikirjoittaja:   Beverley Cross  Ray Harryhausen 
Perustuu:  Tuhat ja yksi yötä kirjaan
Tuottaja:   Charles H. Schneer  Ray Harryhausen 
Säveltäjä:  Roy Budd
Kuvaaja:  Ted Moore
Leikkaaja:  Roy Watts
Lavastaja:   Fred Carter  Fernando Gonzalez 
Erikoistehosteet:  Ray Harryhausen
Pääosat:   Patrick Wayne  Taryn Power  Margaret Whiting  Jane Seymour  Patrick Troughton 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Britannia, Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Andor Films  Columbia Pictures Corporation 
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:  1977
Kesto:  113 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinbad ja tiikerinsilmä (engl. Sinbad and the Eye of the Tiger) on Sam Wanamakerin ohjaama brittiläis-yhdysvaltalainen fantasiaseikkailuelokuva vuodelta 1977. Pääosissa ovat Patrick Wayne, Taryn Power, Margaret Whiting, Jane Seymour ja Patrick Troughton. Elokuvan erikoistehosteista vastaa Ray Harryhausen.
Sinbad ja tiikerinsilmä on kolmas ja viimeinen Columbia Picturesin tuottamista Sinbad-elokuvista. Kaksi aiempaa osaa ovat Sinbadin uudet seikkailut (engl. The 7th Voyage of Sinbad, 1958) ja Sinbad, merten sankari (engl. The Golden Voyage of Sinbad, 1973).
Elokuva perustuu arabialaisissa Tuhannen ja yhden yön saduissa esiintyvän Sindbad Merenkulkijan seikkailuihin.
Juoni

Sinbadin on toimitettava apinaksi muutettu prinssi Ademaspain maahan, jotta hänet voitaisiin palauttaa takaisin ihmismuotoon. Matkallaan hänen on taisteltava pahaa noitaa Zenobiaa, hänen poikaansa ja heidän taikuuttaan sekä useita häijynnäköisiä hirviöitä vastaan.
Vuoden 1984 videoesitteessa elokuvaa esitellään: ”Aito seikkailufilmi sinulle, joka pidät villeistä taistelukohtauksista ja värikkäistä efekteistä. Näe Sinbad, historian suurin seikkailija fantastisessa filmissä, joka on täynnä Ray Harryhausenin kuuluisia hirviöitä ja erikoisia tehokeinoja. Jännittävä elokuva, joka kuitenkin sopii koko perheelle.”
Aiheesta muualla

Sinbad ja tiikerinsilmä Internet Movie Databasessa (IMDb.com) (englanniksi)
Sinbad ja tiikerinsilmä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Skandinaaviset kielet

Alueet, joilla skandinaavisia kieliä pääasiallisesti puhutaan.
Pohjoisen pronssikauden kulttuurin levinneisyys n. 1200 eaa.
Skandinaaviset kielet eli pohjoisgermaaniset kielet ovat indoeurooppalaisen kielikunnan germaaniseen haaraan kuuluvia kieliä. Skandinaavisia kieliä ovat fääri, islanti, norja, ruotsi ja tanska. Norni, jota puhuttiin aikaisemmin Skotlannin rannikolla ja saaristoissa, on kuollut. Omaksi kielekseen voidaan erottaa myös Pohjois-Ruotsissa puhuttava älvdalska ja gutniska sekä sen jo sammunut muoto muinaisgutniska. Pohjoismaisia kieliä tutkiva kielitieteen ala on nordistiikka eli pohjoismainen filologia.
Germaanit elivät alun perin eteläisessä Skandinaviassa. Indo­eurooppalaisesta kantakielestä erottui vähitellen vuoteen 700 eaa. mennessä kanta­germaaninen kieli, josta skandinavian kielet ja muut germaaniset kielet erkanivat ensimmäisellä vuosituhannella ajanlaskun alun jälkeen.
Kieli syntyi yhtenäisen pohjoisen pronssikauden kulttuurin (arviolta 1700–600 eaa.) keskuudessa. Noin vuodesta 850 eaa. alkaen ilmasto viileni ja osa kansasta siirtyi nykyisten Saksan ja Alankomaiden alueelle. Näin germaaniheimot saivat alkunsa ja tästä syystä saksa ja hollanti ovat ruotsia osaavan osittain ymmärrettävissä. Skandinaviaan jääneistä germaaneista polveutuvat Skandinavian nykyiset asukkaat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skandinaaviset kielet Wikimedia Commonsissa
Sinimerikissa

| Sinimerikissa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Kehittyneet luukalat Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Kivinilkkakalat Zoarcoidei
Heimo::  Merikissat Anarhichadidae
Suku::  Anarhichas
Laji::  denticulatus
Kaksiosainen nimi
 Anarhichas denticulatus  Krøyer, 1845 
Synonyymit
 Anarhichas latifrons Steenstrup & Hallgrimsson, 1876  Lycichthys denticulatus (Krøyer, 1845)  Lycichthys fortidens Gill, 1911  Lycichthys parvodens Lühmann, 1954  Lycichthys paucidens Gill, 1905 
Katso myös
   Sinimerikissa Wikispeciesissä   Sinimerikissa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinimerikissa (Anarhichas denticulatus) on merikissojen (Anarhichadidae) heimoon kuuluva polaarisissa merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Sinimerikissa voi kasvaa enintään 180 senttimetrin mittaiseksi. Suurin julkaistu paino on 20 kilogrammaa. Sen ruumis on tukeva. Väritys on kalan nimestä huolimatta pääosin harmaa ja ruskea. Joskus siinä on myös sinistä tai violettia vivahdetta. Kyljillä on tummia täpliä, jotka ovat selkeiten näkyvissä ruumiin yläosassa ja selkäevässä. Täplät haalistuvat jonkin verran kalan vanhetessa. Selkäevä on pitkä ja se ulottuu pään takaosasta pyrstön tyveen asti. Pyrstö on hieman kuperan muotoinen ja täysin selkäevästä erillinen evä. Peräevä on myös suhteellisen pitkä ja kattaa puolet kalan pituudesta. Sinimerikissan pää on suuri ja sen hampaat muihin merikissoihin verrattuna terävämmät. Yläleuassa on kahdesta kolmeen pitkää ja terävää hammasta loppujen ollessa kartiomaisia ja tylpempiä. Alaleuassa pidempiä ja terävämpiä hampaita on neljästä kuuteen kappaletta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sinimerikissaa tavataan alueella Huippuvuorilta Novaja Zemljaan asti sekä Barentsinmerellä, Norjanmerellä, Shetlandinsaarten, Färsaarten ja Islannin ympäristössä ja myös kaakkoisen Grönlannin rannikolla ja sen lounaisosan rannikolta lähes Cape Codiin asti. Se elää myös harvinaisena Pohjanmeressä ja Skagerrakissa. Sinimerikissa elää vedenpohjassa tai välivedessä 30–1 000 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Sen elinympäristöjä ovat mannerjalustan kylmät vedet ja lieju-, kivi- ja kalliopohjat. Toisinaan sitä havaitaan myös muunlaisilta vedenpohjilta.
Ravinto ja elintavat

Sinimerikissan ravintoa ovat kampamaneetit, meduusat, pienet kalat, piikkinahkaiset, äyriäiset ja simpukat. Sukukypsyyden se saavuttaa 5–6 vuoden iässä. Laji kutee huhti-lokakuussa kovalla vedenpohjalla. Keskikokoinen naaras tuottaa lähes 50 000 mätimunaa, jotka ovat halkaisijaltaan 7–8 millimetriä. Ne laskeutuvat kivien ja kallion koloihin. Koiras vartioi mätiä kunnes se kuoriutuu. Poikaset elävät avovedessä. Sinimerikissa voi elää ainakin 12 vuoden ikäiseksi.
Uhat

Sinimerikissaa ei juurikaan lajikohtaisesti kalasteta sen vetisen ja hyytelömäisen lihan vuoksi, jonka maku on tiettävästi kehno. Se on silti vaarantunut etenkin Atlantin valtameren länsiosassa, koska se jää usein muille kaloille tarkoitettuihin pyydyksiin. Sen populaatioiden on arvoitu heikentyneen 1970-luvun lopusta yli 90 prosenttia. Eniten se on tähän mennessä romahtanut 1980-luvulla.
Sinimerikissa Chessington Sea Life Centressä.
Sivulliset uhrit

| Sivulliset uhrit> Collateral Damage |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Andrew Davis
Käsikirjoittaja:  David Griffiths Ronald Roose
Tuottaja:  Hawk Kochbr />Nicholas Meyer
Säveltäjä:  Graeme Revell
Kuvaaja:  Adam Greenberg
Leikkaaja:  Dave Hoenig Denis Virkler
Pääosat:  Arnold Schwarzenegger Elias Koteas Francesca Neri Cliff Curtis John Leguizamo John Turturro
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. Pictures
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:   8. helmikuuta 2002  5. huhtikuuta 2002
Kesto:  108 min
Alkuperäiskieli:  englanti espanja
Budjetti:  85 000 000 $
Tuotto:  78 382 433 $
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sivulliset uhrit (Collateral Damage) on vuonna 2002 julkaistu toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Andrew Davis ja pääosassa on Arnold Schwarzenegger.
Elokuva piti alun perin julkaista Yhdysvalloissa 5. lokakuuta 2001, mutta sitä lykättiin koska elokuva käsitteli terrorismia ja saman vuoden syyskuussa terroristit iskivät New Yorkissa sijaitseviin kaksoistorneihin.
Juoni

Elokuva kertoo palomiehestä Gordy Breweristä, joka on menossa tapaamaan vaimoaan ja pientä poikaansa. Gordy on hiukan myöhässä, kun hän saapuu paikalle. Hän pysäköi luvattomalle alueelle, johon eräs poliisi antaa luvan, kun Gordy kertoo vain hakevansa vaimonsa ja poikansa. Samassa autopommi räjähtää ja monet menettävät henkensä -Gordyn vaimo ja poika mukaan lukien. Poliisiasemalla Gordy saa kuulla että räjähdyksen takana oli se samainen poliisi, "Susi", Claudio Perrini, jonka kanssa hän jutteli juuri ennen räjähdystä. Tästä järkyttyneenä Gordy vannoo kostoa ja lähtee Kolumbiaan kostamaan "Sudelle" ja tämän terroristijärjestölle.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Arnold Schwarzenegger  | … |  Gordy Brewer   |
|  Francesca Neri  | … |  Selena Perrini   |
|  Elias Koteas  | … |  Peter Brandt   |
|  Cliff Curtis  | … |  Claudio Perrini   |
|  John Leguizamo  | … |  Felix Ramirez   |
|  John Turturro  | … |  Sean Armstrong   |
Skeleton Lake

| Skeleton Lake Hanging Garden |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 21. toukokuuta 2021
 Tyylilaji: doom metal
 Kesto: 46.12
 Levy-yhtiö: Lifeforce
Hanging Gardenin muut julkaisut
| Against the Dying of the Light 2020 | Skeleton Lake 2021 | Neither Moth Nor Rust 2022 |
Skeleton Lake on suomalaisen doom metal -yhtye Hanging Gardenin seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 21. toukokuuta 2021 levymerkillä Lifeforce Records.
Kappaleet

Kuura – 4.41
Faith – 5.08
Nowhere Haven – 4.31
Winter‘s Kiss – 4.12
When the Music Dies – 3.59
Tunturi – 5.37
Road of Bones – 4.52
Field of Reeds – 5.29
Skeleton Lake – 7.38
Kokoonpano

Mikko Kolari – kitara
Jussi Hamalainen – kitara & taustalaulu
Sami Forssten - rummut
Nino Hynninen – koskettimet
Toni Hatakka - laulu
Jussi Kirves – basso
Riikka Hatakka – laulu
Arvostelut

Inferno:
Kaaoszine: 9/10
Metalliluola: 8-/10
Aiheesta muualla

Skeleton Lake Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Skeleton Lake Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Hanging Garden
| --- | --- |
Studioalbumit:   Inherit the Eden  TEOTWAWKI  At Every Door  Blackout Whiteout  I am Become  Into That Good Night  Skeleton Lake  The Garden 
EP:t:   I Was a Soldier  Hereafter  Against the Dying of the Light  Neither Moth Nor Rust  Citylight Sessions
Sri Lankan kansalliskirjasto

| Sri Lankan kansalliskirjasto |
| --- | --- |
Sijainti:  Colombon piirikunta, Sri Lankan läntinen provinssi, Sri Lanka
Koordinaatit:  6°54′22″N 79°51′57″E﻿ / ﻿6.9061°N 79.8657°E﻿ / 6.9061; 79.8657
Rakennustyyppi:  Viranomainen ja kansalliskirjasto
Valmistumisvuosi:  1970
 fiSri Lankan kansalliskirjasto 
  
| Sri Lankan kansalliskirjasto> National Library of Sri Lanka |
| --- | --- |
Johtaja:  Mr. Walimunige Sunil (2018)
Kotisivut
Sri Lankan kansalliskirjasto (engl. National Library (and Documentation Centre) of Sri Lanka) on Sri Lankan pääkaupungissa Colombossa toimiva kansalliskirjasto. Se on hallinnollisesti Sri Lankan opetusministeriön alaisuudessa toimivaa Sri Lankan kansalliskirjaston ja dokumentoinipalvelujen hallintoa (engl. National Library and Documentation Services Board, lyhennys NLDSB). Kansalliskirjaston luoteispuolella sijaitsee Sri Lankan kansallisarkisto (Department of National Archives). Kansalliskirjastoa johtaa Mr. Walimunige Sunil (2018).
Sri Lankan kansalliskirjasto perustettiin vuonna 1970. Nykyinen kansalliskirjastorakennus vihittiin käyttöönsä 1990. Kansalliskirjaston toiminnan juuret ovat jo 1800-luvulla brittien perustamassa kirjastossa.