stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tim Winton

| Tim Winton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. elokuuta 1960 (ikä 64) 
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Timothy (Tim) John Winton (s. 4. elokuuta 1960  Karrinyup, Länsi-Australia, Australia) on australialainen kirjailija, lastenkirjailija ja käsikirjoittaja.
Winton suunnitteli jo nuoresta pitäen ryhtyvänsä kirjailijaksi, ja hän opiskeli siinä tarkoituksessa West Australian Institute of Technologyssa (myöhemmin Curtin University) luovaa kirjoittamista. Hän sai vuonna 1981 Australian/Vogel National Literary Award käsikirjoituksesta, josta tuli romaani An Open Swimmer (1982), ja sen ansiosta hänestä tuli tunnettu nimi.
Winton muutti 1980-luvun lopulla perheineen ulkomaille, mutta Länsi-Australian rannikkoseudut pysyivät hänen teostensa maisemina. 1990-luvun alkupuolella hän palasi ostamaan talon kotiseudultaan. Tuolloin hän sai toisen palkinnon, vuonna 1992 Miles Franklin Literary Awardin teoksesta Cloudstreet, josta myöhemmin syntyi yhteistyössä yhdysvaltalaisen kirjailijan Ellen Fontanan kanssa televisiosarjan käsikirjoitus. Hän sai kolmannen kerran Miles Franklin Literary Awardin 2002, jolloin hänet palkittiin teoksesta Dirt Music (Maantiemusiikkia). Hän on kirjoittanut myös omaelämäkerrallisia teoksia, kuten Island Home: A Landscape Memoir ja The Boy Behind the Curtain.
Winton toimii aktiivisesti yhteiskunnallisten ja ympäristökysymysten parissa ja on ollut Australian Marine Conservation Societyn varapuheenjohtaja. Hän on kirjoittanut tekstit useisiin luontokuvakirjoihin, ja hänen mukaansa on nimetty kalalaji, joka elää Kimberleyn seudulla.
Palkinnot ja tunnustukset

1981 Australian/Vogel National Literary Award
1992 Miles Franklin Literary Award
2002 Miles Franklin Literary Award
Suomennetut teokset

Maantiemusiikkia/ Dirt music (Dirt Music), suomentanut Markku Päkkilä. Otava, 2004. ISBN 951-1-18503-9 Sarja: Otavan kirjasto
Christoph Martin Wieland

| Christoph Martin Wieland |
| --- | --- |
 Christoph Martin Wieland
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. syyskuuta 1733 Oberholzheim, Biberach, Württemberg
Kuollut: 20. tammikuuta 1813 (79 vuotta) Weimar
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa, latina
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Christoph Martin Wieland (5. syyskuuta 1733 Oberholzheim, Biberach, Württemberg – 20. tammikuuta 1813 Weimar) oli saksalainen runoilija ja prosaisti.
Geschichte der Abderiten (1887)
Wieland syntyi Oberholzheimissa. Hänen isänsä oli paikkakunnalla pappina. Hän antoi pojalleen ankaran uskonnollisen kasvatuksen. Goethen mielestä Wieland edusti kääntäjänä (Shakespeare, Horatius) keskitietä sen aikaisten kirjailijoiden periaatteiden välillä. Kesällä 1750 Wieland rakastui serkkuunsa Sophie Gutermaniin, joka innoitti häntä kirjoittamaan teoksen Die Natur der Dinge (1752) sekä kuusi muuta runokirjaa. 1760 hän matkusti Sveitsiin, jossa tapasi Jean-Jacques Rousseaun ystävän Julie de Bondelin. Hän kirjoitti Sveitsin  vuosinaan teokset Der geprüfte Abraham (1753), Sympathien (1756), Empfindungen eines Christen (1757). Wieland käänsi antiikin kreikan- ja latinankielistä kirjallisuutta. Wielandilla oli aikanaan vahva vaikutus saksalaiseen kirjallisuuteen.lähde?
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” |  Se käsi, joka meitä ohjaa,   ei päästä meitä kuiluun luisumaan.   Ja vaikkei toivon luoti tapaa pohjaan,   pysyköön kukin luottamuksessaan:   yö vaihtuu sarastukseen ajallaan. | ” |
– Christoph Martin Wieland, Oberon 1. laululähde?
Elämä

Wielandin isä oli protestanttinen pappi. Wieland sai hurskaan, vakavan kasvatuksen. Jo 12-vuotiaana hän kirjoitti runoja latinaksi ja äidinkielellään saksaksi ja hankki varhain laajan koulutuksen. Hän kävi 1747–1749 pietististä koulua Klosterbergenissä Magdeburgissa, mutta luki samalla vapaa-ajattelijoiden kirjoituksia ja joutui vaikeisiin henkisiin ristiriitoihin. Hän oli lahjakkaan sukulaisensa Sophie von Gutermann (myöhemmin Sophie von La Roche) vaikutteiden alainen, jolloin hänen idealistiset suunnitelmansa vahvistuivat. Hän alkoi 1750 kirjoittaa vakavissaan.
Wieland opiskeli kaksi vuotta juridiikkaa Tübingenin yliopistossa ja oleskeli sitten 1752–1754 runoilija Bodmerin luona Zürichissä sekä viisi vuotta kotiopettajana siellä ja vuoden Bernissä, minkä jälkeen hän oli läheisessä suhteessa Julie Bondelin kanssa, josta sittemmin tuli Rousseaun naisystävä. Hänestä tuli 1760 kansliapäällikkö eli kaupunginkirjuri Biberachiin. Kreivi Stadionin luona lähiseudulla Warthausenissa hän löysi 1762 piirin, jossa englantilainen ja ranskalainen vapaa-ajatteluilmapiiri ja hienot nautinnot tekivät vaikutuksen Wielandiin. Hän oli herkkä ympäristön vaikutuksille ja hän hylkäsi aiemman mystis-askeettisen näkemyksensä ja julisti senjälkeisissä kirjoituksissaan vapaamielistä, epikurolaista elämänfilosofiaa. Hän avioitui 1765, sai nimityksen 1769 filosofian professoriksi ja hallitusneuvokseksi Erfurtiin. Kreivitär Anna Amalia valitsi hänet 1772 Weimarin perintöprinssin Karl Augustin ja tämän veljen kasvattajaksi, ja tehtävän päätyttyä Wieland sai 1775 elinikäisen eläkkeen.
Wielandista tuli Goethen ja Herderin kanssa ystävystyttyään saksalaisen kirjallisuuselämän keskipiste. Weimarissa Wieland julkaisi kuukausilehteä Der Teutsche Merkur (1773–1789) ja sen seuraajaa Der Neue Teutsche Merkur (1790–1810), joka oli pitkään merkittävin saksalainen aikakauslehti. Hänen toinen lehtensä Attisches Museum (1796–1801) ja sen jatkaja Neues Attisches Museum (1802–1810) välittivät saksalaisille kreikkalaisten kulttuuriaarteita. Hänen muistopatsaansa on veistänyt Hans Gasser, ja se paljastettiin 1857 Weimarissa, toinen 1881 Biberachissa, jonne hänen taloonsa perustettiin 1907 Wieland-museo.
Kirjailijanura

Wielandin ensimmäisiin kirjoituksiin vaikuttivat Friedrich Gottlieb Klopstock ja Bodmer, ja niitä leimaa tunteellisuus ja ajoittain fanaattisuus. Maallisempaan sävyyn tapahtuu siirtyminen keskeneräisessä eepoksessa Cyrus (1759) ja parissa samanaikaisessa tragediassa. Hän levitti näkemyksiään myös romaanin muodossa. Don Quijote -jäljitelmässä Die abenteuer des Don Sylvio von Rosalva (1764) hän osoittaa, kuinka "luonto voittaa haaveilun", ja teoksessa Geschichte des Agathon (1766–1767), joka on ensimmäinen saksalainen kehitysromaani, Wieland kuvaa omaa kehitystään. Hän asettaa elämäntarkoituksekseen työn henkisen kulttuurin parissa. Uuden elämänviisauden esittelyssä hän käyttää hienostuneita ironian aseita, mutta hairahtuu ranskalaisten esikuviensa tavoin usein pinnallisuuteen. Hänen ansionsa on kuitenkin, että hän vapautti saksan kielen ja saksalaisen runouden klopstockilaisesta mahtipontisuudesta.
Wielandin kieli on sujuvaa ja melodista. Hänen ansiostaan etenkin itävaltalainen yläluokka kiinnostui saksankielisestä kirjallisuudesta. Hän käytti ensimmäisenä uudemman ajan kirjailijoista aineksia keskiaikaisesta satumaailmasta. Hän kuitenkin hylkäsi satujen tunnelman ja korvasi sen kepeällä ironialla, joka puhutteli aikalaisia. Ylevämpää tyyliä edustaa eepos, joka on Wielandin mestarillisimpia: Oberon (1780, osaksi suomennettu). Hän käytti siinä aineksia vanhasta ranskalaisesta ritariromaanista Huon de Bordeaux sekä sovelsi Geoffrey Chaucerin ja William Shakespearen tapaa käsitellä haltijamaailmaa. Wieland oli parhaimmillaan leikkisän ja hyväntuulisen pilailun maailmassa.
Wieland oli saksalaisen psykologisen romaanin perustaja. Hän nosti etualalle henkilöiden henkisen elämän ja oppineisuuden, ja hän analysoi hienosti vaikuttimia mutta liioittelee didaktisia, pohdiskelevia aineksia. Romaanien maailma on yleensä muinaiskreikkalainen, minkä hän tunsi hyvin, mutta hän käytti antiikkia modernin elämän verhona ja katseli sitä ranskalaisten silmälasien läpi. Wielandin ansiokas työ on hänen jo Biberachin-aikaan tekemänsä 22 Shakespearen näytelmän käännöstä. Hän käänsi myös antiikin kirjailijoita. Wielandin kootut teokset Sämmtliche Werke ovat ilmestyneet 1818–1828, valikoima kirjeitä Ausgewählte Briefe 1815–1816, kirjeet Sophie von La Rochelle 1820 (uud. laitos 1894).
Suomennettu tuotanto

Kuusi kysymystä valistuksesta, suom. Katriina Lehto,  teoksessa Mitä on valistus?, s. 136–142. Vastapaino 1995 ISBN 951-9066-99-3 Verkossa
kirjoitus kokoomateoksessa Totuus, valta, vapaus: saksalaisia valistuskirjeitä ja -kirjoituksia, Terra Cognita 2021
Oberon, toinen laulu (I–IX, suom. Yrjö Jylhä, teoksessa Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 1: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja (WSOY 1930).
Kirjallisuutta

Jan Philipp Reemtsma: Das Buch vom Ich, Christoph Martin Wielands Aristipp und einige seiner Zeitgenossen, 1993
Jan Philipp Reemtsma: Der Liebe Maskentanz. Aufsätze zum Werk Christoph Martin Wielands, 1999
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Christoph Martin Wieland Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef
Rautelanjärvi

| Rautelanjärvi |
| --- | --- |
 Kertunsalon saari Rautelanjärvessä
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Somero
Koordinaatit:  60°38′17″N, 23°26′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Rautelansalmi
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  81,2 m
Pinta-ala:  0,3 km²
Suurin syvyys:  23 m
 fiRautelanjärvi 
Rautelanjärvi on Paimionjoen vesistöön kuuluva järvi Somerolla. Se on yksi Paimionjoen yläjuoksun kallioperän murrokseen muodostuneen järviketjun pitkistä ja kapeista järvistä, joita katkonainen harjujakso reunustaa. Rautelanjärven yläpuolisia järviä järviketjussa, jonka kaikkien järvien korkeus merenpinnasta on noin 81,2 metriä, ovat Hirsjärvi, Kirkkojärvi ja Saarentaanjärvi ja alapuolisia Pusulanjärvi, Åvikinjärvi ja Pitkäjärvi.
Pinta-alaltaan Rautelanjärvi on noin 30 ha. Rautelanjärveä erottaa yläpuolisesta Saarentaanjärvestä nykyään avoimeksi vesiväyläksi ruopattu Rautelankoski, jonka yläpuolelta ennen kosken ruoppausta oli Pitkäjärvelle 40 cm pudostus, ja alapuolisesta Pusulanjärvestä Rautelansalmi.
Järven pohjoisrannalla sijaitsee Someron Rautelan kylä, jonka kautta järven pohjoispuolitse kulkee Hämeen Härkätie (yhdystie 2810). Järven etelärannat kuuluvat Someron Saarentaan kylään. Järven eteläpuolitse kulkee Hämeen härkätien vaihtoehtoiseksi linjaukseksi arveltu tielinja.
Järven itäpäässä Rautelankosken ympärillä on maisemaltaan kaunis Kertunsalon harjualue, jonka maisemaan 1970-luvulla alkanut soranotto on merkittävästi vaikuttanut. Alueeseen liittyvät Rautelanjärvessä sijaitseva Kertunsalon saari, jossa 1930-luvulta vuoteen 1950 oli tanssilava sekä nyttemmin soranoton lähes hävittämä Linnamäki, jota nimensä perusteella on arveltu muinaisjäännökseksi. Kun paikkaa 1973 tutkittiin siellä ei havaittu merkkejä varustuksista, mutta mäen liepeillä tehtiin vuonna 1988 ja uudelleen 2005 ja 2006 havainto kivikautisesta asuinpaikasta, jonka pintamaan kuorinta eri vaiheissa 1980-luvulla ja sen jälkeen oli lähes kokonaan tuhonnut.
Johan Wikström

Johan Anton Runar Wikström (12. kesäkuuta 1896 Porvoo – 2. joulukuuta 1970) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa ja sai tulikasteensa Misse-joella Saksan itärintamalla. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisessa Armeijassa. Talvi- ja jatkosodan aikana hän toimi Puolustusministeriön Topografiosastolla toimistoupseerina.
Perhetausta

Wikströmin vanhemmat olivat sahanhoitaja Erik Anton Wikström ja Anna Maria Forsten. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Aili Sofia Sivenin kanssa.
Opinnot

Wikström kävi neljä luokkaa Porvoon ruotsalaista lyseota.
Jääkärikausi

Wikström työskenteli konttoristina Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän suoritti vuonna 1917 Libaussa järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Wikström saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Wikström määrättiin sisällissodan jälkeen koulutusaliupseeriksi Suomen valkoisen kaartin 9. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonan 3. komppaniaan ja lokakuussa 1919 Pioneeripataljoona l:n 2. komppaniaan. Hän toimi 15. tammikuuta - 15. huhtikuuta 1919 välisen ajan opetusupseerina Viipurin suojeluskuntapiirin harjoituskoulussa.
Armeijasta Wikström erosi 17. maaliskuuta 1920 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 19. huhtikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Kymintehtaan suojeluskuntaan ja oli tehtävässä 1. helmikuuta 1922 saakka. Myöhemmin hän työskenteli konttoristina ja työnjohtajana eri puutavara- ja rakennusliikkeissä sekä liikemiehenä. Puolustusministeriön palvelukseen hän siirtyi 1. marraskuuta 1938 ja hänet sijoitettiin ylimääräiseksi piirtäjäksi topograafikuntaan, missä hän toimi myöhemmin toimistoupseerina vuoteen 1945 saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta.
Talvi- ja jatkosota

Wikström osallistui talvi- ja jatkosotaan toimistoupseerina Puolustusministerön Topografiostolla. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 16. marraskuuta 1918  Vänrikki 17. kesäkuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1937  Kapteeni 1941 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Mariaheidi Rautavaara

Mariaheidi Rautavaara perheineen Markojuhanin 1-vuotispäivillä vuonna 1961.
Mariaheidi Rautavaara (oik. Heidi Marjatta o.s. Suovanen; 9. toukokuuta 1927 Turku – 14. syyskuuta 2004 Espoo) oli suomalainen laulaja (mezzosopraano). Aktiivisen laulajanuransa jälkeen hän toimi muun muassa laulun- ja pianonsoitonopettajana.
Rautavaaran puoliso vuosina 1959–1982 oli säveltäjä Einojuhani Rautavaara.
Aiheesta muualla

Pro gradu -tutkielma Einojuhani Rautavaaran omaelämäkerrasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Owen Wister

| Owen Wister |
| --- | --- |
 Owen Wister
Henkilötiedot
Syntynyt: 1860 Philadelphia, Yhdysvallat
Kuollut: 1938 (77–78 vuotta) North Kingstown, Rhode Island, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Pääteokset:  Virginialainen
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Owen Wister (1860 Philadelphia, Yhdysvallat – 1938 North Kingstown, Rhode Island, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Opiskeltuaan säveltämistä Pariisissa ja suoritettuaan 1888 oikeustieteellisen tutkinnon Harvardin yliopistossa hän ryhtyi vuonna 1891 kirjoittamaan Harper’s Bazaarille kokemuksistaan lännessä.
Wisteristä tuli näin uranuurtaja villin lännen kirjallisuuslajissa. Klassikoksi muodostunut Virginialainen ilmestyi 1902. Päähenkilöt ovat karjatilan työnjohtaja, cowboy, ja itävaltiolainen opettajatar. Teoksen lopussa kuvattu revolveritaistelu on kaunokirjallisuudessa ensimmäinen. Lännenromaanien lisäksi hän on kirjoittanut lastenkirjoja ja elämäkerrat Ulysses S. Grantista (1900) ja ystävästään Theodore Rooseveltista (1930.
Löyhästi Wisterin romaaniin perustuu Suomessakin esitetty televisiosarja Virginialainen.
Suomennetut teokset

Virginialainen, tasankojen ratsumies (The Virginian), suom. Sulo-Weikko Pekkola, WSOY 1957
Virginialainen, tasankojen ratsastaja (The Virginian), suom. Kaarina Jaatinen, Gummerus 1977 ISBN 951-23-1042-2
Apahien hyökkäys, [suom. ja] toim. Teuvo Pakkala, Otava 1911 Sarja: Mailta ja meriltä n:o 13 Teos verkossa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Owen Wister Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Simon Wiesenthal

| Simon Wiesenthal |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. joulukuuta 1908 Buczacz, Itävalta-Unkari
Kuollut: 20. syyskuuta 2005 (96 vuotta) Wien, Itävalta
Kansalaisuus:   Itävalta
Ammatti:  arkkitehti
Aiheesta muualla
Kotisivu
Simon Wiesenthal (31. joulukuuta 1908 Buczacz, Itävalta-Unkari (nykyinen Butšatš, Ukraina) – 20. syyskuuta 2005 Wien, Itävalta) oli itävallanjuutalainen arkkitehti ja toisen maailmansodan aikaisten natsirikollisten jäljittäjä.
Ihmisenä Wiesenthalia pidettiin omapäisenä, yhteistyökyvyttömänä ja huonosti kritiikkiä sietävänä. Wiesenthal joutuikin kritiikin kohteeksi sekä muiden juutalaisten että kotimaansa, Itävallan, taholta. Esimerkiksi 1950-luvulla Wiesenthal ja Maailman juutalaiskongressi olivat erimielisiä siitä, miten natseihin tulisi suhtautua: Wiesenthal vaati moraalista hyvitystä, kun taas juutalaiskongressi kaipasi myös rahallista hyvitystä Länsi-Saksalta Israelille. Itävallassa taas konservatiivit eivät pitäneet Wiesenthalin vanhojen asioiden kaivelusta, ja vasemmisto syytti – kuitenkin perusteettomasti – Wiesenthalia amerikkalaisten vakoojaksi.
Vuonna 2010 ilmestynyt elämäkerta kertoi Simon Wiesenthalin olleen Israelin tiedustelupalvelun Mossadin palkkalistoilla. Kirjaa siteeranneen New York Times -lehden mukaan itävallanjuutalainen Wiesenthal sai Mossadilta kuukausipalkkaa ja Israelin passin.
Elämänvaiheet

Wiesenthal syntyi rikkaaseen juutalaisperheeseen tuolloin Itävalta-Unkariin kuuluneessa Buczaczissa.
Hänen isänsä oli tukkukauppias. Wiesenthal opiskeli arkkitehdiksi Prahassa ja perusti oman arkkitehtitoimiston. Toisen maailmansodan syttyessä Wiesenthal asui silloin Puolalle kuuluneessa Lwówin kaupungissa (kaupunki kuuluu nykyisin Ukrainalle ja tunnetaan nimellä Lviv). Sodan alkuvaiheessa Neuvostoliiton vallattua Lwówin Wiesenthal lahjoi neuvostoliittolaisen virkamiehen ja vältti näin juutalaisille Neuvostoliiton valtaamilla alueilla yleisen kohtalon eli joko teloituksen tai karkotuksen Siperiaan. Natsi-Saksan vallattua Lwówin 1941 Wiesenthal joutui ensin pakkotyöleirille ja myöhemmin monille keskitysleireille. Vuoden 1945 toukokuussa amerikkalaiset vapauttivat Mauthausenin keskitysleirin, jossa Wiesenthal oli.
Sodan loputtua hän työskenteli jonkin aikaa Yhdysvaltain maavoimille ja keräsi tietoa Nürnbergin oikeudenkäyntejä varten. Wiesenthal perusti Linziin, Itävaltaan, dokumenttikeskuksen, jossa kerättiin laajan avustajaverkoston kokoamia tietoja natseista. Mielenkiinto Wiesenthalin työtä kohtaan kuitenkin väheni kylmän sodan voimistuessa, ja keskus suljettiin vuonna 1954. Wiesenthal kuitenkin avasi keskuksen uudelleen Wienissä vuonna 1961.
Wiesenthal ja hänen järjestönsä vaikutti yli 1 200 natsin oikeuteen tuomisessa. Merkittävimpänä saavutuksenaan Wiesenthal piti Adolf Eichmannin Argentiinassa vuonna 1960 tapahtunutta sieppausta. Muita merkittäviä saavutuksia olivat Treblinkan keskitysleirin johtajan, Franz Stanglin, sieppaus Brasiliassa vuonna 1967 ja Anne Frankin pidättäneen natsiupseerin, Karl Silberbauerin, paikallistaminen.
Simon Wiesenthal -keskus

Vuonna 1977 joukko amerikkalaisia rabbeja perusti Wiesenthalin nimeä kantavan Simon Wiesenthal -keskuksen Los Angelesissa, Kaliforniassa, jatkamaan Wiesenthalin työtä.
Teoksia > Suomeksi

Wiesenthal, Simon: Tappajat joukossamme: Elämäntyöni natsirikollisten paljastajana.  ((Murderers among us: The Simon Wiesenthal memoirs, 1967.) Toimittanut Joseph Wechsberg. Suomentanut Antero Tiusanen)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1967.
Teoksia > Englanniksi

Wiesenthal, Simon, Harry J Cargas ja Bonny V. Fetterman: The Sunflower: On the Possibilities and Limits of Forgiveness
Wiesenthal, Simon: Every Day Remembrance Day: A Chronicle of Jewish Martyrdom, Henry Holt & Co, 1987, ISBN 0-8050-0098-4
Wiesenthal, Simon: Justice Not Vengeance: Recollections, Grove Pr, 1990, ISBN 0-8021-1278-1
Wiesenthal, Simon ja Joan Campion: In the Lion's Mouth: Gisi Fleischmann & the Jewish Fight for Survival, iUniverse.com, 2000, ISBN 0-595-00153-X
Muu kirjallisuus

Tom Segev: Simon Wiesenthal: The Life and Legends (2010)
Levy, David: Nazi Hunter: The Wiesenthal File, Constable and Robinson, 2002, ISBN 1-84119-607-X
Pick, Hella: Simon Wiesenthal: A Life in Search of Justice, Phoenix, 1997, ISBN 1-85799-862-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Simon Wiesenthalin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Simon Wiesenthal Jewish Virtual Libraryssä (englanniksi)
Mikko Porvali: Kuka oli Simon Wiesenthal? (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Wäinö Rautawaara

Wäinö Rautawaara (oik.) perheineen vuonna 1943. Istumassa puoliso Wenny Rautawaara, seisomassa lapset Pentti ja Aulikki.
Gustaf Wäinö Rautawaara (vuoteen 1907 Jernberg; 21. kesäkuuta 1872 Ilmajoki – 11. marraskuuta 1950 Helsinki) oli laulaja, urkuri ja musiikkipedagogi sekä kuoron- ja orkesterinjohtaja.
Wäinö Rautawaaran vanhemmat olivat nimismies Gustaf Jernberg ja Kristina Elisabeth Erling ja puoliso vuodesta 1904 pianonsoitonopettaja Wenny Johanna Emilia von Essen. Rautawaara kävi kanttoriurkurikoulun 1894 ja valmistui musiikinopettajaksi Helsingin musiikkiopistosta 1896. Vaasassa hän toimi kanttorina ja yhdessä puolisonsa kanssa opetti taide- ja oppikoulussa 1902–1919. Helsingissä hän toimi konservatorion opettajana 1919–1924 ja Suurkirkon kanttorina 1925–1948. Rautawaara toimi myös useiden eri kuorojen ja orkesterien sekä soittojuhlien johtajana sekä esiintyvänä taiteilijana Suomessa ja ulkomailla. Mieskuoro Laulu-Miesten johtaja hän oli kymmenen vuotta, 1920–1930.
Wäinö Rautawaaran veljiä olivat oopperalaulaja Eino Rautavaara ja oikeusministeri A. E. Rautavaara. Sopraano Aulikki Rautawaara oli hänen tyttärensä; poika Pentti Rautawaara oli tunnettu sellisti.
Kirjallisuutta

Wäinö Rautawaaran ruumiinsiunaus. Helsingin Sanomat 18.11.1950, s. 3.
Marjatta Wis

Marjatta Wis, o.s. Tissari (20. kesäkuuta 1915 – 4. marraskuuta 2008) oli suomalainen kielentutkija. Hän oli Helsingin yliopiston germaanisen filologian professori vuosina 1965–1982. Hän tutki italian kielen vaikutusta saksan kieleen ja keskiaikaisia pyhiinvaellustarinoita.
Wisin puoliso oli Roberto Wis. Hän oli laulaja-lauluntekijä Jaakko Laitisen isotäti.
Teokset

Ricerche sopra gli italianismi nella lingua tedesca dalla metà del secolo XIV alla fine del secolo XVI, Société néophilologique de Helsinki, 1955. - (Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki, ISSN 0355-0192 ; 17.). Väitöskirja Helsingin yliopisto.
Roberto Wis ja Marjatta Wis, Angel Ganivet in Finlandia : studio biografico e testi. Société néophilologique, 1988 - (Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki, ISSN 0355-0192 ; 48.). ISBN 951-96030-3-4.