Helmikuun manifesti (elokuva)
Kuvaus Suomen historiasta > Elokuvan edustama historiantulkinta

Helmikuun manifestin antama kuva Suomen historiasta vastaa 1920- ja 1930-lukujen historiankirjoituksen yleistä linjaa: se keskittyy sosiaalihistoriallisen kuvauksen sijasta lähinnä valtiollisiin tapahtumiin, kuvaa suomalaisten toimintaa ulkomaailmasta irrallaan, tulkitsee varhaisempia tapahtumia myöhemmin toteutuneen itsenäisyyden näkökulmasta ja esittää vuoden 1918 sisällissodan valkoisen tulkintaperinteen mukaisesti venäläisiä vastaan käytynä vapaussotana. Sisällissodan päättyminen valkoisten voittoon on tarinassa selvästi myös oikeuden voitto. Elokuva odottaa katsojaltaan valmiiksi samastumista esittämäänsä kansalliseen kertomukseen.
Helmikuun manifestin kuvaus sortokausien vastarinnasta kohottaa sankareiksi militantin aktivismin ja jääkäriliikkeen kannattajat, sillä 1930-luvun lopun patrioottisissa elokuvissa väkivallaton suuntaus sai vain vähän ymmärtämystä. Perustuslaillisten ja aktivistien tulkinta sortovuosista oli muodostunut itsenäisessä Suomessa lähes hallitsevaksi. Helmikuun manifestissa myöntyväisyyslinjaa edustaa ainoastaan vanha ja raihnainen rovasti, joka hänkin tajuaa pian erehdyksensä ja näyttää katuvalta. Koska elokuva esiteltiin kokonaiskuvauksena sortovuosien aktivismista, joitakin tahoja häiritsi myös sen ”aitosuomalaisuus”: suomenruotsalaisten osuus aktivismissa oli sivuutettu ja jopa Kuninkaanportin ruotsinkielinen kivitaulu muutettu suomenkieliseksi. Vaikka tarinaan on otettu mukaan eri kansankerrosten edustajia, viime kädessä se esittää täysivaltaisina historiallisina toimijoina lähinnä sivistyneistöön kuuluvia suomenkielisiä miehiä.
Elokuvassa korostetaan kansallista yhtenäisyyttä, ja varsinkin vuoteen 1918 ja sisällissotaan liittyvä maan sisäinen kahtiajako on pyritty ohittamaan. Suomen 1930-luvun lopun isänmaallisissa elokuvissa sisällissodan tapahtumia kuvattiin yleensä vain peitellysti, eikä suomalaisia näytetty keskenään vastakkain. Muun muassa tutkija Lasse Ahtiainen onkin katsonut useiden tuon ajan suomalaisten elokuvien heijastelevan saman aikakauden kansallista eheyttämispolitiikkaa. Helmikuun manifestia markkinoitiin korostetusti koko kansan ja kaikkien kansankerrosten yhteisenä elokuvana. Vaikka se nostaa esiin yhteiskunnalliset ristiriidat, samalla se tarjoaa niihin myös valmiin, idealisoidun ratkaisun. Työväenliikettä elokuvassa edustaa työmies Sihvola, joka sisällissodan sytyttyä liittyy punakaartiin. Hänkin tulee toisiin aatoksiin nähtyään punaisten olevan todellisuudessa venäläisten komennossa. Sihvola kuolee elokuvassa venäläisten luoteihin, mutta poliittisen erehdyksensä vuoksi hän ei hahmona voi ”nähdä tulevaisuuteen” muiden tavoin. Vallankumouksellista työläishahmoa ei vielä tässä vaiheessa haluttu varauksettomasti esittää sen Suomen kansan jäsenenä, josta elokuva kertoo. Koska toisaalta Sihvolan joutuminen valkoisten teloittamaksi tai vangitsemaksi olisi voinut vieroittaa osan elokuvan yleisöstä, hahmo poistettiin näyttämöltä toista kautta. Hänen viime hetken kääntymyksensä ja hänen sisarensa Ainon asettuminen lopussa kuuliaisena Jaakko Kotkan rinnalle voidaan nähdä allegoriana siitä, minkälaisessa roolissa työväestö oltiin halukas hyväksymään valkoiseen Suomeen: luokkapyrkimyksistään luopuneena kansallisen edun vaatiman yksimielisyyden nimissä. Ainon hahmo kuvastaa myös naisille varattua roolia: hänen tehtävänään lähes koko tarinan ajan on ymmärtää ja odottaa kärsivällisesti Jaakkoa, jonka on ensin vapautettava isänmaa.