stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Leskinen
Toiminta SDP:ssä

Leskinen oli keskeinen vaikuttaja Aseveljien Liitossa toimineiden sosiaalidemokraattien sodan jälkeen muodostamassa asevelisosialisteiksi kutsutussa ryhmittymässä, joka onnistuneesti voitti kommunistit taistelussa keskeisten vasemmistolaisten järjestöjen enemmistöstä. Leskinen valittiin 24. päivä marraskuuta 1944 pidetyn puoluekokouksen jälkeen Onni Hiltusen johtaman puolueen järjestösihteeriksi. Kesällä 1946 järjestösihteeri Leskinen valittiin eronneen Unto Varjosen tilalle puoluesihteeriksi.
1950-luvulla SDP:n puoluehajaannuksen aikana puoluesihteeri Leskinen oli Väinö Tanneria keulakuvanaan pitäneen puolueen enemmistön tärkeimpiä johtohenkilöitä. Hän joutui Neuvostoliiton ja kommunistien epäsuosioon länsisuuntautuneen poliittisen katsomuskantansa vuoksi.
SDP:lle tappiollisten vuoden 1962 eduskuntavaalien jälkeen Leskinen pyrki tasoittamaan suhteitaan Neuvostoliittoon ja lisäämään vasemmiston yhteistyötä Suomessa. Leskinen johti neuvotteluita, joilla Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö perustettiin. Vuonna 1966 Leskinen teki aikoinaan katumusmatkana tunnetun käyntinsä Moskovassa, jolloin hän solmi uudelleen suhteet NKP:hen. Leskisen johdolla SDP asettui vuoden 1968 presidentinvaalissa Urho Kekkosen taakse.
Toiminta kansanedustajana ja ministerinä

Leskinen oli kansanedustaja vuosina 1945–1948 ja 1951–1970 edustaen aluksi Uudenmaan vaalipiiriä ja vuodesta 1954 Helsingin vaalipiiriä. Hän putosi eduskunnasta vuoden 1970 vaaleissa.
Leskisen ministeriura jakaantuu kahteen osaan. 1940- ja 1950 –luvulla hän oli SDP:n tannerilaisen siiven edustajana. Tehtyään sovinnon Neuvostoliiton kanssa hän toimi vuodesta 1968 lähtien hallituksessa Urho Kekkosen läheisenä avustajana.
Presidentin valitsijamiehenä Leskinen oli neljästi, vuosien 1950, 1956, 1962 ja 1968 vaaleissa.
Väinö Leskisen ministerikaudet
Kekkosen III hallituksen sosiaaliministeri 1952–1953
Törngrenin hallituksen sisäasiainministeri 1954
Kekkosen V hallituksen sisäasiainministeri 1954–1955
Fagerholmin III hallituksen sosiaaliministeri 1958–1959
Koiviston I hallituksen II kauppa- ja teollisuusministeri 1968–1970
Auran hallituksen ulkoasiainministeri 1970
Karjalaisen II hallituksen ulkoasiainministeri 1970–1971
Väinö Leskisen poliittinen ura päättyi Ahti Karjalaisen johtaman hallituksen eroon 29.10.1971. Hän kuoli sydänkohtaukseen 55-vuotispäivänään hiihtoladulle Helsingin Lauttasaaren edustalla.
Yksityiselämä

Väinö Leskisen puoliso vuosina 1941−1971 oli uimari Margit Hietamäki. Pariskunnalla oli kolme poikaa. Eron jälkeen Leskinen asui yhdessä toimittaja Astrid Gartzin kanssa, ja he saivat pojan vuonna 1971.
Hänen veljensä Aarne Leskinen oli Helsingin apulaiskaupunginjohtaja vuosina 1970–1980.
Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Julkaisuja

Väinö Leskinen: Asevelisosialismista kansanrintamaan (Kirjayhtymä, 1967)
Jahvetti (Yrjö Kilpeläinen): Valitut jorinat (toimittanut Väinö Leskinen; WSOY, 1958)
Kirjallisuutta

Tuomas Keskinen: Aika sotia – aika sopia: Väinö Leskinen 1917–1972.  Tammi, 1978.  ISBN 951-30-4454-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsingin Sanomat: Marjapussia ja nakkia Oikokadun päämajassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Hannu Soikkanen: / Leskinen, Väinö (1917–1972) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  30.11.2001 (päivitetty 10.3.2008). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ahti Karjalainen | Suomen ulkoministeri 1970–1971 | Seuraaja: Olavi J. Mattila |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Heikki Kannisto | Suomen sisäasiainministeri 1954 1954–1955 | Seuraaja: Valto Käkelä |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ralf Törngren Valdemar Liljeström | Suomen sosiaaliministeri 1952–1953 1958–1959 | Seuraaja: Lauri Hietanen Vieno Simonen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Unto Varjonen | Sosialidemokraattisen puolueen puoluesihteeri 1946–1957 | Seuraaja: Kaarlo Pitsinki |
| n k Työväen Urheiluliiton puheenjohtajat |
| --- | --- | --- |
| Puheenjohtajat |  Eino Pekkala (1919–1927)  Väinö Mikkola (1927–1928)  Toivo Vilppula (1928–1937)  Urho Rinne (1937–1945)  Olavi Suvanto (1945–1951)  Väinö Leskinen (1951–1955)  Penna Tervo (1955–1956)  Pekka Martin (1956–1967)  Olavi Saarinen (1967–1971)  Osmo Kaipainen (1971–1977)  Matti Ahde (1977–1995)  Kalevi Olin (1995–2007)  Sirpa Paatero (2007–2016)  Kimmo Suomi (2016–2019)  Lasse Mikkelsson (2019–)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Ulkoasiainministeri Väinö Leskinen saapuu New Yorkista, 1971
Rod Milburn

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Rod Milburn |  Rod Milburn |  Rod Milburn |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | München 1972 | 110 m aidat |  |
Rodney Milburn (18. toukokuuta 1950 – 11. marraskuuta 1997) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija. Hän voitti vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä kultaa miesten 110 metrin aitajuoksussa ajalla 13,24 s, joka aikanaan hyväksyttiin lajin ensimmäiseksi sähköajanoton maailmanennätykseksi.
Milburn piti hallussaan 110 metrin aitajuoksun maailmanennätystä käsiajanotolla vuoteen 1975 ja sähköajanotolla vuoteen 1977. Hän vetäytyi 1980-luvun alkuvuosina mutta työskenteli vielä jonkin aikaa valmentajana Southern Universityssa.
Milburn menetti henkensä syksyllä 1997 Louisianassa sattuneen onnettomuuden seurauksena. Hän oli vain 47 vuoden ikäinen.
Ossi Mildh

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Bern 1954 | 400 metrin aidat |  |
|  Pronssia | Bern 1954 | 4×400 metriä |  |
Sven Osvald ”Ossi” Mildh (12. toukokuuta 1930 Helsinki – 16. syyskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen yleisurheilija.
Mildhin päälaji oli 400 metrin aitajuoksu, jossa hän voitti EM-pronssia Bernissä 1954 ennätystuloksellaan 51,5. Samoissa kisoissa hän voitti pronssia myös 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Helsingin olympialaisissa 1952 Mildh karsiutui 400 metrin juoksun alkuerissä ajalla 50,2. Pitkän viestin joukkue, jossa hän juoksi toisen osuuden, karsiutui alkuerissä ajalla 3.16,4. Mildh osallistui myös vuoden 1956 olympialaisiin sekä 1958 EM-kilpailuihin.
Mildh voitti 110 metrin aidoissa Suomen-mestaruuden vuonna 1957. Hän saavutti samoissa kisoissa kultaa myös 400 metrin aidoissa. Vuonna 1953 hän sai kultaa sekä 400 metrillä että 400 metrin aidoissa, vuonna 1954 kultaa 400 metrin aidoissa ja hopeaa 110 metrin aidoissa, vuonna 1958 kultaa 400 metrin aidoissa ja vuonna 1960 hopeaa 400 metrin aidoissa. Mildh kuului myös HIFK:n nelikkoon, joka voitti 4 × 400 metrillä SM-kultaa kolme kertaa peräkkäin vuosina 1952–1954.
Seuratasolla Mildh edusti HIFK:ta. Hän sai 6. tammikuuta 1955 Sport Pressenin kultamitalin parhaana suomenruotsalaisena urheilijana.
Mildh pelasi myös käsipalloa ja jääkiekkoa. Käsipallossa hän voitti Suomen-mestaruuden HIFK:ssa vuonna 1951. Jääkiekossa hän pelasi Arsenalin ja HIFK Hockey:n riveissä 60 ottelua vuosina 1948 - 1962. Mildh pelasi myös neljä A-maaottelua.
Lothar Milde

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lothar Milde 25.3.1963 |  Lothar Milde 25.3.1963 |  Lothar Milde 25.3.1963 |  |
Maa:   Itä-Saksa
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | México 1968 | kiekonheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1971 | kiekonheitto |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | kiekonheitto |  |
|  Pronssia | Budapest 1966 | kiekonheitto |  |
|  Pronssia | Ateena 1969 | kiekonheitto |  |
Lothar Milde (s. 8. marraskuuta 1934 Halle) on entinen itäsaksalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti. Hän on ainoa neljä EM-mitalia saavuttanut kiekonheittäjä.
Milde saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa Belgadin EM-kilpailuissa 1962, kun hänen tuloksensa 55,47 m riitti pronssimitaliin. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 itäsaksalaiset saavuttivat kolmoisvoiton. Milde sijoittui pronssille tuloksella 56,80 m ja voitti neljällä senttimetrillä puolalaisen Edmund Piątkowskin. Méxicon 1968 olympialaisissa Milde ylsi maansa kiekonheittäjistä ainoana mitaleille; hän sai hopeaa tuloksella 63,08 m. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän saavutti pronssia tuloksella 59,34 m ja jätti neljän senttimetrin erolla tšekkoslovakialaisen Ludvík Daněkin mitalien ulkopuolelle. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 Milde saavutti tuloksella 61,62 m uransa neljännen EM-mitalin, väriltään hopeaa.
Mikkel

| Mikkel |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Mikjel, Mikkjel 
Vastineita eri kielissä:  mm. Michael, Michał, Michel, Michele, Miguel, Mihály, Mikel, Mikko, Miquel 
Nimen alkuperä:  Miikael (hepr. ’kuka on Jumalan kaltainen’)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mikkel on miehen etunimi. Se on Mikael-nimen tanskalainen, norjalainen ja saamelainen muunnos. Lähtömuotona on heprean Miikael, jonka merkitys on ’kuka on Jumalan kaltainen’.
Digi- ja väestötietoviraston Suomessa on syyskuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 180–190 Mikkel-nimistä miestä.
Nimipäivä

Norjassa Mikkel viettää nimipäivää 29. syyskuuta.
Tunnettuja Mikkelejä

Mikkel Aagaard (s. 1995), tanskalainen jääkiekkoilija
Mikkel Beckmann (s. 1983), tanskalainen jalkapalloilija
Mikkel Bødker (s. 1989), tanskalainen jääkiekkoilija
Mikkel Damsgaard (s. 2000), tanskalainen jalkapalloilija
Mikkel Diskerud (s. 1990), norjalais-yhdysvaltalainen jalkapalloilija
Mikkel Duelund (s. 1997), tanskalainen jalkapalloilija
Mikkel Hansen (s. 1987), tanskalainen käsipalloilija
Mikkel Jensen (s. 1994), tanskalainen autourheilija
Mikkel Kessler (s. 1979), tanskalainen nyrkkeilijä
Mikkel Näkkäläjärvi (s. 1990), suomalainen saamelaispoliitikko
Milestones (kappale)

Milestones on Miles Davisin säveltämä jazzstandardi vuoden 1958 albumilta Milestones. Se oli Davisin ensimmäinen modaalinen sävellys ja toimi esiasteena vuotta myöhemmin julkaistun Kind of Blue -albumin tyylille. Kappaletta pidetään modaalisen jazztyylin alkuunsaattajana, mutta modaalisia sävellyksiä oli käytetty jazzissa jo ennen Davisia. Ensimmäisenä varsinaisena modaalisena jazzsävellyksenä pidetään George Russellin kappaletta ”Cubano Be, Cubano Bop”, jonka Dizzy Gillespie oli nauhoittanut vuonna 1947.
Alkuperäinen versio nauhoitettiin New Yorkissa helmikuussa 1958. Kokoonpanoon kuuluivat trumpetisti Davisin lisäksi Cannonball Adderley (alttosaksofoni), John Coltrane (tenorisaksofoni), Red Garland (piano), Paul Chambers (kontrabasso) ja Philly Joe Jones (rummut). Alkuperäisessä julkaisussa kappaleen nimi oli ”Miles”, mutta nimi vaihdettiin myöhemmin huolimatta siitä, että Davis oli nauhoittanut samannimisen John Lewisin sävellyksen vuonna 1947.
”Milestonesin” ovat Davisin lisäksi nauhoittaneet muun muassa Bill Evans, Fred Hersch, Stan Getz, Anthony Braxton, Chet Baker, Paul Motian, Wes Montgomery Tito Puente ja Jan Akkerman. Akkermanin live-albumilta 10.000 clowns on a rainy day tämä sama kappale löytyy myös nimellä “Akkerstones”.
Miksi evoluutio on totta

| Miksi evoluutio on totta> Why Evolution Is True |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Jerry Coyne
Julkaistu:  2009
Suomennos
Suomentaja:  Risto Suikkanen
Kustantaja:  Vastapaino
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  nidottu
ISBN:  978-951-768-376-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Miksi evoluutio on totta (engl. Why Evolution Is True) on Chicagon yliopiston ekologian ja evoluutiotutkimuksen professorin Jerry Coynen kirja evoluutiosta vuodelta 2009. Suomennos ilmestyi lokakuussa 2011 Vastapainolta.
Aiheesta muualla

Kirjan sivut (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Does the empirical nature of science contradict the revelatory nature of faith? Edge.org. (englanniksi)
Greg Ross: An interview with Jerry Coyne (Arkistoitu – Internet Archive). American Scientist 2009. (englanniksi)
Janet Smith: Thrilled by fossil, chilled by feather. Times Higher Education 2.4.2009. (englanniksi)
Ville Lähde: Evoluution kepposet. Voima 6.10.2009.
Mikko Pulliainen: ”Uskonto on paras itsensä huijaamisen tapa”. Aamulehti 18.10.2011. (arkistoitu versio)
Tiina Raevaara: Evoluutiosta ei voi lukea liikaa. Tarinoita tieteestä, Suomen kuvalehden blogit 20.10.2011.
Olli Miettinen

| Olli Miettinen |
| --- | --- |
 Olli Miettinen vuonna 1945.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Olavi Miettinen
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1899 Viipuri
Kuollut: 14. kesäkuuta 1969 (70 vuotta) Jyväskylä
Olavi (Olli) Miettinen (18. huhtikuuta 1899 Viipuri – 14. kesäkuuta 1969 Jyväskylä) oli suomalainen taidemaalari. Miettinen tunnetaan eritoten 1930-luvun alun kubistisista asetelmamaalauksistaan, joita on kutsuttu klassikoiksi suomalaisen modernistisen maalaustaiteen historiassa. Maisemamaalarina hän lisäsi lyyrisiä piirteitä cézannelaiseen maalausperinteeseen.
Miettinen opiskeli Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa 1914–1918 sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1921–1924.
Miettisen debyyttinäyttely oli vuonna 1926, minkä jälkeen hän osallistui lukuisiin kansallisiin ja kansainvälisiin ryhmänäyttelyihin. Miettinen opetti Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1946–1953 sekä 1957–1959.
Teoksia

Näkkileipäasetelma, 1931
Utajärven kirkon alttaritaulu, 1949
Turun konserttitalon seinämaalaukset, 1952
Porthanian seinämaalaukset, 1960
Tunnustukset

Miettinen voitti useita palkintoja taidekilpailuissa. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1953 ja valtion taiteilijaeläke 1958.
Kirjallisuutta

Vihanta, Ulla: ”Miettinen, Olli (1899–1969)”, Suomen kansallisbiografia, osa 6, s. 698–700.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-447-9  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Olli Miettisen teoksia Valtion taidemuseon tietokannassa.[vanhentunut linkki]
Miettinen, Olli hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Italia  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Mikrós Refmatiáris

Mikrós Refmatiárisin saari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Mikrós Rematiáris (Μικρός Ρεματιάρης), Mikrí Remmatiá (Μικρή Ρεμματιά), Áno Rematiáris (Άνω Ρεματιάρης)
Sijainti:  37°24′4″N, 25°15′44″E, Mýkonos Mýkonos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Pinta-ala:  0,02 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mikrós Refmatiáris (kreik. Μικρός Ρευματιάρης, myös Mikrós Rematiáris, Μικρός Ρεματιάρης, Mikrí Remmatiá, Μικρή Ρεμματιά) eli Áno Rematiáris (Άνω Ρεματιάρης) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja sijaitsee Deloksen ja Ríneian saarten välissä. Saaren pinta-ala on noin 0,020 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Mikrós Refmatiáris kuuluu Mýkonoksen kuntaan, Mýkonoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Mikrós Refmatiárisin eteläpuolella sijaitsee suurempi Megálos Refmatiáris.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikrós Refmatiáris Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Santoríni Thíra  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas, Kímolos  Ágios Andréas, Koufonísia  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Makáres  Ágios Nikólaos, Thíra  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Almyronísi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avelonísia Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Diakoftó  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Escháti  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Foúis  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Alidonísi  Gáidaros  Megálo  Platý  Prásso  Tourlítis  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi, Kímolos  Kalógeroi, Tínos  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Kasséles  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Klimatónisa  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lazaronísi  Lázaros  Makáres  Makrá  Makronísi  Manolonísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálo Viókastro  Megálos Refmatiáris  Mikrí Pláka  Mikronísi  Mikró Viókastro  Mikrós Avelás  Mikrós Refmatiáris  Moschonás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi, Íos pohj.  Petalídi, Íos loun.  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Porí  Práso  Prasonísi, Íos  Prasonísi, Kímolos  Prasoúra  Psathonísi, Íos  Psathonísi, Sýros  Revmatonísi  Revmatonísia  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Theotókos  Thermonísia  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaronísi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous  Vryokastráki
Mili (nimi)

| Mili |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Miili, Mila, Milla, Milli, Millie, Milly 
Nimen alkuperä:  Emilia tai Ludmila
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mili on naisen etunimi. Se voi olla lyhentymä Emiliasta tai Ludmilasta. Digi- ja väestötietoviraston mukaan Mili on vuoteen 2020 mennessä ollut Suomessa virallisena etunimenä noin 80–90 naisella.
Vuoteen 2014 saakka Milillä oli nimipäivä suomenruotsalaisessa almanakassa 19. toukokuuta. Koska nimi oli käytössä vain harvalla, vuonna 2015 se poistettiin kalenterista ja sen tilalle otettiin suositumpi Milla.
Miko (nimi)

| Miko |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  29. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Miku, Mico, Miiko
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Mikaelin muunnos
Infobox OKNimi-testi OK: 
Miko on miehen etunimi. Suomalaisena nimenä se on lyhyt muoto nimestä Mikael.
Miko esiintyy sekä naisen että miehen nimenä myös Japanissa, miehen nimenä myös chickasaweilla. Siellä se kuitenkin on aivan eri alkuperää: japaniksi Miko merkitsee kaunista lasta, chickasawin kielellä johtajaa.
Suomessa nimi Miko annettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1959, mutta sittemmin nimi on yleistynyt. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimen on saanut noin 3 095
henkilöä.
Nimipäivä

Mikon nimipäivä on 29. syyskuuta. Tällöin nimipäiväänsä viettävät myös Mikael, Mikko, Mika, Miika, Miikka, Miska ja Mikaela. Miko lisättiin suomenkieliseen nimipäiväluetteloon vuonna 2005.
Tunnettuja Mikoja

Miko Bergbom (s. 1996), suomalainen Perussuomalaisten kansanedustaja ja tubettaja
Miko Jaakkola (s. 1969), suomalainen teatteriohjaaja
Miko Kailiala (s. 1993), suomalainen salibandyn pelaaja
Miko Kivinen (s. 1968), suomalainen näytelmäkirjailija, esiintyjä ja muusikko
Miko Malkamäki (s. 1988), suomalainen jääkiekkoilija
Miko Marczyk, oik. Mikołaj Marczyk (s. 1995), puolalainen autourheilija
Miko Matikka (s. 2003), suomalainen jääkiekkoilija
Miko Mission, oik. Pier Michele Bozzetti (s. 1945), italialainen diskoartisti
Miko Puuskari (s. 1995) , suomalainen jalkapalloilija
Miko Summanen (s. 1995), suomalainen salibandyn pelaaja
Milano Films

Milano Films oli Milanossa vuosina 1909–1927 toiminut italialainen elokuvayhtiö.
Yhtiö perustettiin jatkamaan Comerio Filmsin ja sen seuraajan SAFFI-Comerion toimintaa, joka oli katkennut Danten Jumalaisen näytelmän elokuvaversion epäonnistumiseen. Edeltäjistään poiketen Milanon aateliston ja teollisuusporvariston tukema yritys oli vakaalla taloudellisella pohjalla. Se teki kunnianhimoisia historiallisia elokuvia ja kirjallisuussovituksia kuten Francesco Bertolinin ja Adolfo Padovanin ohjaaman L’Infernon (1911), joka oli Italian ensimmäinen pitkä elokuva ja suuri menestys myös ulkomailla. Vuodesta 1912 lähtien Milano Films tuotti myös melodraamoja ja komedioita. Sen ohjaajia olivat muun muassa Baldassarre Negroni ja Augusto Genina. Dekadentteja intohimodraamoja tähdittivät Pina Menichelli, Mercedes Brignone ja Lina Millefleurs.
Milano Films oli yksi harvoista tuotantoyhtiöistä, jotka eivät liittyneet Unione Cinematografica Italianaan vuonna 1919. Maan elokuvateollisuuden kriisi pakotti sen kuitenkin supistamaan tuotantoaan ja viimein lopettamaan toimintansa. Yhtiön studioita käytettiin vielä toisinaan 1930- ja 1950-luvuilla.
Elokuvia

L’Inferno, 1911
Odysseuksen harharetket, 1911
L’uomo meccanico, 1921
Kaisu Mikkola

Kaisu Marjatta Mikkola (o.s. Tuominen, 5. maaliskuuta 1942 Oulu – 30. syyskuuta 2018 Oulu) oli suomalainen toimittaja ja kulttuurivaikuttaja. Mikkola aloitti kesätoimittajana oululaisessa Liitossa. mutta teki työuransa pääasiassa Kalevassa vuodesta 1963 alkaen. Kalevan kulttuuritoimittajana hän toimi vuodesta 1968 ja kulttuuriosaston päällikkönä vuosina 1971–2005. Hän käytti pakinoissaan nimimerkkiä ”Bast”. Koulutukseltaan Mikkola oli yhteiskuntatieteiden maisteri. Mikkola oli vuodesta 1962 lähtien naimisissa oululaisen taidemaalari Matti Mikkolan kanssa.
Mikkola kuoli tapaturman seurauksena 76-vuotiaana Oulun yliopistollisessa sairaalassa syyskuussa 2018.
Luottamustoimet ja kunnianosoitukset

Mikkola oli Taiteen keskustoimikunnan jäsen vuosina 1992–1997 ja 2001–2003, Valtion näyttömötaidetoimikunnassa 1983–1988, Finland Festivalsin neuvottelukunnan jäsenenä vuosina 1992–1993 ja puheenjohtajana 1994–1998. Mikkola oli vuoden 2007 Finlandia-palkinnon valitsija, ”diktaattori”. Aikaisemmin hän oli kahdesti esivalintaraadin jäsen. Vuonna 1975 Mikkola sai Valtion tiedonjulkistamispalkinnon ja Valtion journalistipalkinnon vuonna 2004. Hänet nimitettiin Oulun yliopiston filosofian kunniatohtoriksi vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Mikkolan kolumni Johannes Messeniuksesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaisu Mikkolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Miliana

| Miliana مليانة, Milyāna |
| --- | --- |
 El Bathan moskeijan minareetti.
 Miliana
 Koordinaatit: 36°18′29″N, 2°13′43″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Aïn Defla
Piirikunta:  Miliana
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  39 km²
Väkiluku (2018):  49 700
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Miliana (arab. مليانة‎, Milyāna) on kaupunki ja piirikunnan keskus Aïn Deflan maakunnassa Algeriassa. Se sijaitsee Tell-Atlasvuorilla 35 kilometriä Aïn Deflasta itään. Milianan kunnassa oli arviolta 49 700 asukasta vuonna 2018.
Milianan kunnan pinta-ala on 39 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Aïn Torkin, etelässä Khemis Milianan ja luoteessa Ben Allalin kuntiin. Kaupunki on rakennettu Zaccar Gherbi -vuoren etelärinteille. Sen eteläpuolella levittäytyy Chelifjoen laakso..
Kaupunki on perustettu roomalaisen Zucchabarin paikalle 900-luvulla. Se oli hedelmällisen maatalousalueen keskus, joka oli turkkilaisaikaan saakka ajoittain lähes itsenäinen. Abd al-Qadir miehitti Milianan vuonna 1834 ja ranskalaiset vuonna 1840. Seudulle asettuneet eurooppalaiset siirtolaiset viljelivät varsinkin viiniä.
Milianan kautta kulkee maantie RN66. Kaupungissa toimii saniteettilaitteita valmistava yritys. Sen eteläpuolella sijaitseva Khemis Miliana on huomattava teollisuuskeskus.
Paikallisia nähtävyyksiä ovat roomalais- ja turkkilaisajalta periytyvä kaupunginmuuri, kellotorniksi muutettu entisen moskeijan minareetti, maurilaistyylinen Abd al-Qadirin museo, vanha asepaja ja kasvitieteellinen museo. Vuonna 1774 rakennettu Sidi Ahmad ibn Yusufin moskeija ja mausoleumi on laajalti tunnettu pyhiinvaelluskohde.