stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vócha
Kunnallisyksikön osat

Vóchan kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Boláti | Boláti | 767 |
| Chalkeío | Chalkeío | 439 |
| Evangelístria | Evangelístria | 308 |
| Soulinári | Soulinári | 397 |
| Vochaïkó | Vochaïkó | 1 020 |
| Vracháti | Vracháti | 3 338 |
| Zevgolateío | Kaléntzi | 334 |
| Zevgolateío | Zevgolateío | 4 363 |
Yhteensä: 10 966
Pallíni (Chalkidikí)

| Pallíni Παλλήνη |
| --- | --- |
 Kunnallisyksikön sijainti
 Pallíni
 Koordinaatit: 40°00′N, 23°34′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Makedonia jaTraakia
Alue:  Keski-Makedonia
Alueyksikkö:  Chalkidikí
Kunta:  Kassándra
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta
 – Kallikrates-koodi:  130302
Väkiluku (2011):  5 912
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Rekisterikilpi:  ChK
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pallíni (kreik. Παλλήνη; virallisesti Δημοτική Ενότητα Παλλήνης, Dimotikí Enótita Pallínis) on yksi Kassándran kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Chalkidikín alueyksikössä Keski-Makedonian alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 5 912 (vuonna 2011).
Pallínin kunnallisyksikkö käsittää Kassándran eli Pallínin (antiikin Pallene) niemen kärjen. Kunnallisyksikön suurin asutus on Pefkochórin kylä. Pallíni oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Kassándran kuntaan, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Pallínin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä­yhdys­kunta | Kylä tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Agía Paraskeví | Agía Paraskeví | 294 |
| Agía Paraskeví | Loutrá | 81 |
| Chaniótis | Chaniótis | 893 |
| Néa Skióni | Fráma | 26 |
| Néa Skióni | Néa Skióni | 828 |
| Palioúri | Ágios Nikólaos | 6 |
| Palioúri | Palioúri | 820 |
| Palioúri | Xyná | 5 |
| Pefkochóri | Léfkes | 21 |
| Pefkochóri | Panórama | 10 |
| Pefkochóri | Pefkochóri | 1 931 |
| Polýchrono | Polýchrono | 997 |
Yhteensä: 5 912
Gekås

| Gekås Ullared AB |
| --- | --- |
 Tavaratalo vuonna 2010.
Sijainti:  Ullared, Falkenberg, Ruotsi
Avattu:  1963
Myymäläpinta-ala:  35 000 m²
Kävijämäärä:  n. 4 500 000 /vuosi
Vuosimyynti:  3 400 000 000 SEK (2012)
Kotisivu
Gekås Ullared AB on Ullaredissä Falkenbergin kunnassa Ruotsissa sijaitseva vuonna 1963 avattu tavaratalo, joka aluksi keskittyi rakennustarvikkeisiin, mutta on sittemmin laajentanut valikoimaansa yleistavarataloksi. Gekås on tiettävästi myyntipinta-alaltaan maailman suurin vähittäiskaupan myyntipiste. Kävijöitä on vuosittain noin 4,5 miljoonaa ja liikevaihto vuonna 2012 noin 3,4 miljardia Ruotsin kruunua. Työntekijöitä on sesonkiaikana enimmillään noin 1 400, muuna aikana noin 600. Gekås on tullut tunnetuksi Ullared-nimisestä Kanal 5:n tositelevisio-ohjelmasta, jossa seurataan tavaratalon arkea. Monet asiakkaat tulevat kaukaa, ja tavaratalon yhteydessä on hotelli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gekås Wikimedia Commonsissa
Hanawon

Hanawon (kor. 하나원), virallisesti kotiutuksen tukikeskus Pohjois-Korean pakolaisille (kor. 북한이탈주민정착지원사무소, Bukanitaljuminjeongchakjiwonsamuso), on Anseongin kaupungissa sijaitseva erityiskoulu, joka on tarkoitettu Pohjois-Koreasta etelään loikanneille korealaisille. He muun muassa saavat maahan saavuttuaan automaattisesti Etelä-Korean kansalaisuuden. Pohjois- ja Etelä-Korea sopivat vuonna 1991, että eivät kohtele toisiaan vieraina valtioina, vaan hallituksella on "erityislaatuinen suhde, joka kumpuaa jälleenyhdistymiseen tähtäävästä prosessista".
Historia

Pohjois-Koreasta saapuvien pakolaisten määrä alkoi kasvaa voimakkaasti 1990-luvulla maassa riehuvan nälänhädän vuoksi. Etelä-Koreassa kasvaviin pakolaismääriin vastattiin suunnitelmalla perustaa vastaanottokeskus nimenomaan pohjoisesta tuleville loikkareille. Aluksi suunniteltiin 150-paikkaista keskusta Gyeonggin provinssiin Anseongiin, ja lisäksi valtio vuokrasi lisätiloja provinssin muista kaupungeista. Koulussa vietettiin aluksi vain kahdeksan viikkoa, koska tulijoiden määrä oli niin suuri. Nykymuodossaan Hanawon aloitti toimintansa 8. heinäkuuta 1999.
2010-luvun kuluessa valtio laajensi koulun toimintaa ja rakennutti uusia kampuksia myös muualle Etelä-Koreaan. Vuonna 2012 valtio perusti hanawonin sivukonttorin Gangwonin provinssiin Hwacheonin kaupunkiin. Samassa yhteydessä Hanawonista tuli yksinomaan naisille ja lapsille tarkoitettu koulu. Kim Jong-unin noustua valtaan vuonna 2011 pohjoisesta tulleiden loikkareiden määrä on kuitenkin romahtanut.
Median edustajia päästettiin tutustumaan koulun toimintaan ensimmäistä kertaa vasta vuonna 2016.
Vuoteen 2019 mennessä koulusta oli valmistunut noin 31 000 henkilöä.
Toiminta ja organisaatio

Koulun tarkoitus on, että loikkarit käyvät läpi kolme kuukautta kestävän kurssin, joka valmentaa heidät normaaliin elämään Etelä-Koreassa, jonka yhteiskuntamalli poikkeaa jyrkästi Pohjois-Koreasta. Miehet ja naiset pidetään erillään. Koulusta valmistuminen on edellytys eteläkorealaiseen yhteiskuntaan integroitumiseen.
Loikkareiden mukana tulleet pohjoiskorealaiset lapset pääsevät osallistumaan eteläkorealaiseen varhaiskasvatukseen Hanawonissa.
Koulutuksen ja kotiutuksen lisäksi hanawon on myös terveyskeskus, jossa loikkareiden hoitamatta jääneitä terveyshuolia pyritään hoitamaan perusteellisesti. Lisäksi Pohjois-Koreasta tulleet saavat terapiaa, koska merkittävä osa tulokkaista kärsii masennuksesta ja seksuaalisen hyväksikäytön aiheuttamista traumoista.
Loikkareille opetetaan Hanawonissa eteläkorealaisen elämän arkisia asioita, kuten sähkölaskun maksamista, käteisautomaatin käyttämistä sekä ostoksilla käymistä. Luokkaretket suuntautuvat mm. partureihin ja ravintoloihin, joissa loikkarit harjoittelevat asioimista ja valinnanvaran paljouteen sopeutumista. Oppilaille ei ole asetettu ikärajaa. Kun CNN tutustui hanawonin toimintaan vuonna 2011, koulun vanhin oppilas oli 84 ja nuorin vain pari kuukautta.
Koulun toiminnasta vastaa virallisesti Etelä-Korean yhtenäistämisministeriö. Koulun tehtäviin kuuluu myös eteläkorealaisten asenteiden muuttaminen pohjoiskorealaisia kohtaan suopeammiksi.
Portariá (Magnesia)

| Portariá Πορταριά |
| --- | --- |
 Portarián kylää, taustalla Vóloksen kaupunki.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Portariá
 Koordinaatit: 39°23′23″N, 22°59′53″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Thessalia jaKeski-Kreikka
Alue:  Thessalia
Alueyksikkö:  Magnesia
Kunta:  Vólos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kylä
 – Kallikrates-koodi:  240109
Väkiluku (2011):  1 911
 – Kylä­yhdys­kunta:  566
 – Kylä:  552
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  370 11
Suuntanumero(t):  24280
Rekisterikilpi:  ΒΟ
Portariá (kreik. Πορταριά) on Kreikan kylä sekä samanniminen Vóloksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Πορταριάς, Dimotikí Enótita Portariás) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Magnesian alueyksikössä Thessalian alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 1 911 ja varsinaisen Portarián kylän väkiluku 552 (vuonna 2011).
Bysanttilaisaikainen Neitsyt Maria (Panagía) Portaréan kirkko.
Portarián kylä sijaitsee linnuntietä noin kuusi kilometriä koilliseen Vóloksen kaupungista. Kylän nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa bysanttilaisaikainen Neitsyt Maria (Panagía) Portaréan kirkko sekä vanhat, perinteistä tyyliä edustavat talot. Portarián kunnallisyksikkö käsittää alueen Vóloksen koillis- ja itäpuolella, ja sen alue ulottuu Pagasitikóslahden rannalle.
Portariá oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Vóloksen kuntaan yhdessä Agrián, Aisonían, Artémidan, Iolkóksen, Makrinítsan, Néa Anchíaloksen ja Néa Ionían kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Portarián kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä­yhdys­kunta | Kylä tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Álli Meriá | Álli Meriá | 770 |
| Álli Meriá | Gorítsa | 92 |
| Katochóri | Katochóri | 362 |
| Portariá | Agía Paraskeví | 9 |
| Portariá | Ágios Ioánnis | 5 |
| Portariá | Portariá | 552 |
| Stagiátes | Stagiátes | 121 |
Yhteensä: 1 911
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Portariá Wikimedia Commonsissa
Vélo

| Vélo Βέλο |
| --- | --- |
 Kunnallisyksikön sijainti
 Vélo
 Koordinaatit: 37°58′34″N, 22°45′35″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Korinthia
Kunta:  Vélo-Vócha
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  420202
Väkiluku (2011):  8 061
 – Kaupunki­yhdys­kunta:  3 203
 – Kaupunki:  3 096
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  200 02
Suuntanumero(t):  27420
Rekisterikilpi:  KR
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vélo (kreik. Βέλο) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Vélo-Vóchan kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Βέλου, Dimotikí Enótita Vélou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Korinthian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 8 061 ja varsinaisen Vélon kaupungin väkiluku 3 096 (vuonna 2011).
Vélon pieni kaupunki sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan koillisosassa lähellä Korintinlahden etelärantaa, noin 17 kilometriä länsiluoteeseen Kórinthoksen kaupungista. Vélon kunnallisyksikkö käsittää Vélo-Vóchan kunnan länsiosan. Vélo oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Vélo-Vóchan kunnaksi yhdessä Vóchan kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Vélon kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Ellinochóri | Ellinochóri | 335 |
| Kokkóni | Kokkóni | 1 056 |
| Krínes | Krínes | 780 |
| Nerántza | Nerántza | 636 |
| Poullítsa | Poullítsa | 696 |
| Stimágka | Stimágka | 981 |
| Tarsiná | Tarsiná | 374 |
| Vélo | Sataíika | 107 |
| Vélo | Vélo | 3 096 |
Yhteensä: 8 061
Aloadit

Aloadit tai Aloeidit (m.kreik. Ἀλωάδαι, Alōadai, lat. Aloadae) olivat kreikkalaisessa mytologiassa kuningas Aloeuksen puolison Ifimedeian pojat Otos ja Efialtes, jotka tämä synnytti suhteesta Poseidonin kanssa. He olivat jättiläisiä, jotka tunnettiin uskaliaisuudestaan ja tavattomista voimistaan. Jo yhdeksänvuotiaina he olivat 27 syltä pitkiä ja yhdeksän leveitä.
Aloadien kohtaloksi tuli heidän uhmansa Olympoksen jumalia vastaan. Veljekset vangitsivat Areen kahleisiin pronssiseen pataan, mikä olisikin ollut tämän tuho, ellei Euboia olisi kertonut asiasta Hermeelle, joka salaa vapautti Areen. Aloadit suunnittelivat nousevansa jumalia vastaan pinoamalla Ossa- ja Pelionvuoren Olympoksen päälle. Vartuttuaan he olisivat siinä onnistuneetkin, mutta Apollon surmasi veljekset ennen heidän parrankasvunsa alkua.
Toisen muunnelman mukaan veljekset todellakin kasasivat vuoret päällekkäin ja pyysivät Heran kättä Efialteelle ja Artemiin Otokselle, mutta Artemis ilmestyi heidän väliinsä kauriin hahmossa, jolloin veljekset surmasivat toisensa yrittäessään heittää sitä keihäillään yhtä aikaa.
Rangaistukseksi ylimielisyydestään aloadit on Haadeksessa sidottu käärmeitä täynnä oleviin pylväisiin, ja he joutuvat alituisesti kuuntelemaan pöllön kirkumista.
Ranskan Dahomey

Ranskan Dahomey, virallisesti Dahomeyn ja sen alusmaiden siirtomaa (ransk. Colonie du Dahomey et dépendances), oli vuosina 1894–1960 Ranskan siirtomaa, joka oli osa Ranskan Länsi-Afrikkaa (ransk. Afrique occidentale française, AOF). Toisen maailmansodan jälkeen Dahomeysta tuli osa Ranskan unionia korotetulla autonomialla. Ranskan viides tasavalta perustettiin 11. joulukuuta 1958, ja Ranskan unionista tuli Ranskan yhteisö. Siirtomaasta tuli itsehallinnollinen Dahomeyn tasavalta Ranskan yhteisössä, ja kaksi vuotta myöhemmin, 1. elokuuta 1960, Dahomey itsenäistyi uudestaan oltuaan Ranskan miehittämä 66 vuotta. Maa muutti nimensä vuonna 1975 Beniniksi.
Historia

Ranskan miehitysjoukot valloittivat Dahomeyn kuningaskunnan pääkaupungin Abomeyn vuonna 1892. Kuningas Béhanzin antautui vuonna 1894, ja hänet karkotettiin Martiniqueen. Valloittajat syöksivät vuonna 1900 vallasta myös hänen seuraajansa Agoli-Agbon, joka karkotettiin Gabonin. Sen jälkeen ranskalaiset eivät hyväksyneet Dahomeyhin uusia kuninkaita.
Ranskan siirtomaahallinnon aikana maassa laajennettiin lähetystyötä ja koulutusta, vaikka toiminta keskitettiin paljolti maan eteläosiin. Myös Dahomeyn maataloutta yritettiin hyödyntää.
Historia > Siirtomaahallinnon perustaminen

Ennen miehityssotaa ranskalaisten läsnäolo rannikolla oli voimakasta. Valloitussodassa 1890-luvun alussa Ranska kukisti fon-kansan ja sai hallintaansa koko Etelä-Dahomey. Vuoteen 1900 asti ranskalaiset hallitsivat suojelemiensa paikallisten hallitsijoiden avulla lähes koko maata, kunnes heidät korvattiin suoraan Ranskan hallinnon alaisilla johtajilla. Samaan aikaan veroja korotettiin. Vuonna 1905 Dahomey yhdistettiin Ranskan Länsi-Afrikkaan (AOF) sen osa-alueeksi. Alueen asema säilyi lähes muuttumattomana siirtomaahallinnon loppuun asti.
Ranskalaiset tekivät liitto- ja suojelusopimuksia Dahomeyn ympärillä olevien alueiden kanssa. Vuoteen 1908 mennessä kaikki entiset paikallishallinnon rippeet oli hävitetty. Aikaisempien afrikkalaisten kuninkaiden seuraajat eivät saaneet käyttää kuninkaan arvonimeä, vaan heitä kutsuttiin nimillä chefs supérieurs. useimmat Dahomeyn dynastiat kuitenkin säilyivät, vaikka vain niiden alamaiset tunnustivat ne.
Ranskan Dahomeyn siirtomaahallinto oli rauhallista, mutta sen katkaisivat pidätykset, protestit, vähäiset sotilaalliset selkkaukset ja toisinaan salamurhat.
Toisen maailmansodan jälkeen AOF:n alueita johti Dakarissa Senegalissa sijainnut kenraalikuvernööri, joka oli vastuussa Pariisissa sijaitsevalle siirtomaaministeriölle. Hänen apunaan oli neuvoa-antava hallintoneuvosto, jossa oli viisi edustajaa alueen kustakin maasta. Kussakin siirtomaassa oli oma kuvernööri, joka oli vastuussa Dakarille, sekä territoriaalinen kokous, jonka senkin valta oli rajoitettu.
Historia > Rajat, tullit ja liikenneyhteydet

Ranskan valta vahvistettiin myös perustamalla pysyvät rajat. Vuoteen 1889 mennessä Ranska, Saksa (lännessä oleva Togomaa) ja Britannia (idässä oleva Nigeria) sopivat Ranskan rajat rannikolla. Sen jälkeen rajalinjat ulotettiin sisämaahan, ja Länsi-Afrikan kansat saatiin hyväksymään uudet kohtalonsa.
Rajoille määrättiin tarkastajat ja tulliasemat. Siirtomaahallinto tukahdutti joidenkin alueiden kehityksen. Esimerkiksi Grand-Popon ja Togomaan välissä rannikolla oleva Agoué kärsi Ranskan ja Saksan tullimääräysten jäykästä soveltamisesta. Salakuljetus Nigeriasta alkoi heti tulliasemien perustamisen jälkeen.
Siirtomaavallan muutos Dahomeyssa näkyi selvimmin verojen voimakkaana kasvuna. Ranskalaiset säätivät tulliverot 1880-luvulla hallintokulujen kattamiseksi. Siirtomaiden odotettiin maksavan oman hallintonsa, mutta keskushallinto vastasi sotilasmenoista. Ranskan Afrikan kenraalikuvernöörin virka perustettiin muodollisesti vuonna 1899, mutta se toteutettiin vasta vuonna 1905. Kenraalikuvernöörin keskusbyrokratia perustettiin Dakariin, josta se perusti sotilasvallan miehityksen sisämaassa oleville alueille sekä vastasi pääomasijoituksista.
Kuvernööri perusti vuonna 1904 Dahomeyhin rautatieyhtiön, jonka toimintaa laajennettiin Porto-Novosta Savéen ja Sakétésta Pobèen ja joka otti haltuunsa Cotonoun sataman parantamisen.
Historia > Verotus

Rajojen perustaminen vahvisti Ranskan valtaa Dahomeyssa. Tullihuoneiden avulla yritettiin verottaa Togoon ja Nigeriaan suuntautuvaa kauppaa, mutta koska tulli oli kolmen siirtomaan alueella eri suuruinen, tuontitavaran suhteellinen hinta oli eri suuruinen, mikä tarjosi mahdollisuuden salakuljetukselle. Rajat merkitsivät myös eroja verotus- ja työvoimapolitiikassa. Vuonna 1910 ”päävero” oli Togossa 7,5 frangia, kun taas Dahomeyssa se oli 2,5 frangia. Ne, jotka asuivat Dahomeyssa ja joiden pellot olivat Togon puolella rajaa, eivät ennen pitkää halunneet mennä pelloilleen. Jotkut Savéssa asuvat muuttivat Nigeriaan välttääkseen henkilöverotusta ja teiden rakentamisen pakkotyötä mutta palasivat koteihinsa kaupankäyntiä varten.
Veron välttelystä rangaistiin ankarasti. Länsi-Afrikassa vuonna 1934 matkaillut englantilainen Geoffrey Gorer kertoo tavanneensa Pohjois-Dahomeyssa kaksi miestä, jotka eivät olleet maksaneet kaikkia verojaan. Maksupäivänä heiltä puuttui sadasta frangista 25. Gorer kertoo:
»Heitä ruoskittiin chacoutella (raskas nahkaruoska) koolle kutsuttujen kyläläisten edessä, kunnes he menettivät tajuntansa, ja heidät vietiin hoitamattomina vankilaan, jossa heidän oli työskenneltävä 50 päivää, ja sitten heidät lähetettiin takaisin, ja silti he olivat vielä velkaa jäljelle jääneen veron. Puhuin yhdelle kyseisistä miehistä, ja näin hänen märkivien haavojen peittämän selkänsä.»
Historia > Varojen käyttö

Dahomeyn siirtomaahallinnon nettovaikutus oli, että maan asukkailta riistettiin verotuksen avulla valtavia summia. Varovaisimman arvion mukaan verotuloista neljännes yksinkertaisesti siirrettiin pois maasta. Toisen arvion mukaan 40 prosenttia kerätyistä veroista siirrettiin maasta ja pääosa lopuista tuloista käytettiin tuhlaillen.
Vaikka Dahomeyn siirtomaahallinto oli vahvempi kuin aikaisemmat, se oli aluksi pieni ja heikko. Se yritti hallita maata, kauppaa ja tuotantoa. Kauppapolitiikassa yritettiin tukea eurooppalaisten ja erityisesti ranskalaisten yritysten laajentumista. Ranskalaisia kauppiaita nimitettiin hallintoon, ja he olivat usein kauppakamarien johdossa.
Historia > Vuosien 1915–1918 kansannousut

Eri paikkakunnilla Borgoussa, Atakorassa ja Monossa puhkesi kansannousuja osittain ensimmäisen maailmansodan aiheuttamien korkean verotuksen, kuljetusolojen ja rekrytointipolitiikan takia. Kansannousuja aiheutti myös se, että siirtomaavalta lakkautti perinteiset karavaani- ja kauppareitit. Syinä kansannousuihin olivat myös Ranskan hallinnon aiheuttamat epäkohdat Dahomeyssa, liian suuri paikallisten hallitsijoiden määrä sekä historiasta juontuvat levottomuudet. Niissä oli mukana myös Nigerian muslimien agitaatiota valkoihoisia vastaan ja riitojen leviäminen Dahomeyn Bariba-johtajien välille, erityisesti Nikkin alueella, jossa britit olivat suistaneet vallasta Bussa-johtajan Nigeriasta käsin vuonna 1915.[lähde? ]
Ylipäätään kapinoinnin taustalla oli Ranskan toteuttama perinteisten johtajien vallan rajoittaminen. Vaikka kansannousut olivat luonteeltaan paikallisia, eivätkä ne suuntautuneet suoraan hallintoa vastaan, mukana oli alueen koko väestö. Kapinoiden tukahduttamista estivät maasto ja Ranskan Dahomeyssa olevien joukkojen vähyys.[lähde? ]
Kapinoita olivat Hollin kapina 1914 Ouéméssa, jossa se rauhoittui vuonna 1918, Borgoun kansannousu, joka alkoi vuonna 1916 ja murskattiin 1918. Somba-kansan kapinaliike Atakorassa syntyi tyytymättömyydestä sotaväenottoihin.
Ranskan kuvernöörit nujersivat kapinoita ja rankaisivat osallistujia sakoilla, vankeudella ja veronkorotuksilla. Selkkauksia ratkoivat myös epävirallisesti ranskalaisten nimittämät kantonien päälliköt.
Ranskan assimilaatiopolitiikka

Ranskalaisten hallinto Dahomeyssa perustui poliittiseen teoriaan, joka oli ristiriidassa Ranskan tasavallan vastaavan kanssa. Se oli ristiriidassa myös Dahomeyn alamaisten näkemysten kanssa. Ideologinen erimielisyys hallitsijoiden ja hallittavien välillä oli keskeinen tekijä siinä, millaiseksi siirtomaavalta koettiin. Vähitellen dahomeylaiset saavuttivat perustuslaillista asemaa ja saivat myönnytyksiä.
Ranskan Länsi-Afrikan assimilaatiopolitiikan mukaan siirtomaat olivat olennainen osa emämaa-Ranskaa, ja niitä pidettiin myös merentakaisina provinsseina. Länsiafrikkalaisia pidettiin Ranskan alamaisina, ja kuten lapsilta, heiltä odotettiin isänmaallisia velvollisuuksia. Ranskalaiset uskoivat, että sivilisaation tärkein velvollisuus villejä kohtaan oli antaa heille ”työn maku”. Tätä perusteltiin sillä, että  sivilisaation edunsaajina heidän tulisi osallistua sen maan kulujen maksamiseen, joka tuottaa heille etuja. Tämän ajattelun mukaisesti ”natiivin” ensisijainen rooli oli siis taistella ja tuottaa kotimaan puolesta. Ranskalaiset uskoivat, että ”natiivi” sen ansiosta väistämättä sivistyy, joten auttaessaan Ranskaa ”natiivi” itse asiassa auttaa itseään.
Ranskan assimilaatiopolitiikka > Alamaisten luokittelu

Ranskan siirtomaapolitiikan taustalla oli teoreettinen oppi, jonka mukaan oletettiin, että siirtomaiden kansat sopeutuvat vähitellen siirtomaahallitsijan alaisuuteen. Niille siirtomaiden alamaisille, jotka olivat omaksuneet Ranskan kulttuurin mukaiset ominaisuudet, myönnettiin assimilén (sopeutunut) tai évoluén (kehittynyt) asema. Näitä olivat esimerkiksi ranskan kieli, vaatetus, koulutus ja uskonto. Asema saatettiin myöntää myös henkilölle, joka oli palvellut erinomaisesti Ranskan siirtomaa-armeijassa tai virkailijana.[lähde? ]
Ranskan assimilaatiopolitiikka > Évolué

Évoluén aseman hankkinut afrikkalainen sai itselleen oikeuden anoa Ranskan kansalaisuutta. Prosessi oli kuitenkin niin monimutkainen, että koko Ranskan Länsi-Afrikassa sellainen myönnettiin vain kahdelle tuhannelle afrikkalaiselle (vuonna 1934 Dahomeyssa 78:lle).
Évolués-järjestelmä palveli kahta tarkoitusta. Kustannuksia voitiin vähentää korvaamalla ranskalainen työvoima afrikkalaisella. Sen avulla voitiin myös luoda harhakuva siitä, että siirtomaan asukkaat hyötyisivät ”sivistymisestä”. Heidän tehtävänsä oli palvella Ranskan loistoa, ja kaukaisessa tulevaisuudessa heistä tulisi tarpeeksi ”sivistyneitä”, jotta heitä voitaisiin pitää täysin ranskalaisina. Todellisuudessa se ei toteutunut.
Jotta länsiafrikkalainen olisi voinut saada Ranskan kansalaisuuden, hänen oli täytettävä kovat vaatimukset. Henkilön olisi täytynyt syntyä johonkin Senegalin neljästä maakunnasta (Saint-Louis, Gorée, Rufisque ja Dakar). Hänellä oli myös oltava vähintään kymmenen vuoden ansioitunut asema Ranskan palveluksessa ja todisteita hyvästä luonteesta. Hänellä täytyi myös olla Ranskan Kunnialegioonan kunniamerkki.[lähde? ]
Vuonna 1912 julkaistun asetuksen mukaan ehdokkaan, jotka halusi hakea Ranskan kansalaisuutta tuli täyttää seuraavat vaatimukset:
lojaalisuus Ranskan siirtomaahallinnolle ja sen palveleminen
ranskan kielen luku- ja kirjoitustaito
taloudellinen tasapaino ja hyvä luonne
Ranskan kansalaisuudesta oli monia etuja. Kun länsiafrikkalaisesta tuli ranskalainen, hän oli Ranskan lain ja tuomioistuimen alainen. Mustaihoinen ranskalainen vapautettiin indigénatista, pakkotyöstä, johon ranskalainen hallintovirkailija saattoi tuomita kenet tahansa afrikkalaisen enintään kahdeksi vuodeksi ilman oikeudenkäyntiä. Länsiafrikkalainen ranskalainen saattoi vapautua pakkotyöstä rahalla. Henkilö voitiin myös nimittää mihin tahansa virkaan Ranskassa tai siirtomaassa.
Ranskan assimilaatiopolitiikka > Indigénat

Indigénat oli siviilioikeudellinen laki, lakikokonaisuus tai säädös, jolla rajoitettiin niitä alkuperäiskansojen (peuples indigènes) väestöjä, jotka eivät olleet saavuttaneet évolulén tai assimilén asemaa. Säännökset olivat voimassa Ranskan siirtomaissa 1800-luvun lopulta 1940-luvulle.[lähde? ]
Kansalaisoikeuksien ja poliittisten vapauksien rajoituksiin kuului pakkotyöhön, esimerkiksi kantamiseen, pakottaminen. Voimassa oleva laki salli indigénatin toimeenpanon kulloisenkin Ranskan hallitsijan alaisena. Indigénat oli Ranskan Afrikassa suurimpia konfliktien aiheuttajia.