stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teodor Kocerka

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Teodor Kocerkan hauta. |  Teodor Kocerkan hauta. |  Teodor Kocerkan hauta. |  |
Maa:   Puola
Miesten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | yksikkö |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | yksikkö |  |
Teodor Kocerka (6. elokuuta 1927 – 25. syyskuuta 1999) oli puolalainen soutaja. Hän saavutti yksikkösoudussa kaksi olympiamitalia.
Teodor Kocerka saavutti Helsingin 1952 kesäolympialaisten yksikkösoudussa pronssia edellään Neuvostoliiton Juri Tjukalov ja Australian Mervyn Wood. Neljä vuotta myöhemmin Melbournen olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi. Rooman 1960 olympialaisissa hän saavutti toisen olympiapronssinsa hävittyään Neuvostoliiton Vjatšeslav Ivanoville ja Itä-Saksan Achim Hillille.
Yksikkösoudun Euroopan mestaruuden Kocerka voitti vuonna 1955. Lisäksi hän sai EM-hopeaa vuosina 1953 ja 1954 sekä EM-pronssia vuosina 1956 ja 1959.
Klotsolinaatti

| Klotsolinaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyyli-3-(3,5-dikloorifenyyli)-5-metyyli-2,4-diokso-1,3-oksatsolidiini-5-karboksylaatti
CAS-numero:  84332-86-5
PubChem CID:  51574
SMILES:  CCOC(=O)C1(C(=O)N(C(=O)O1)C2=CC(=CC(=C2)Cl)Cl)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C13H11NCl2O5
Moolimassa:  332,128 g/mol
Sulamispiste:  112,6 °C
Tiheys:  1,44 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Klotsolinaatti (C13H11NCl2O5) on dikarboksamideihin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on aikaisemmin käytetty maataloudessa fungisidina. Euroopan unionin alueella aineen käyttö on kiellettyä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klotsolinaatti on vaaleaa kiteistä ainetta. Se on käytännössä katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin. Klotsolinaatin fungisidiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se vaikuttaa mitokondrioiden solukalvojen lipidien hapettumiseen. Aine tehoaa useisiin sienipatogeeneihin.
Valmistus ja käyttö

Klotsolinaattia valmistetaan 3,5-dikloorifenyyli-isosyanaatin ja dietyylihydroksimetyylimalonaatin välisellä reaktiolla. Ainetta on käytetty fungisidina muun muassa kasvis-, hedelmä- ja marjaviljelmillä ja koristekasviviljelmillä. Euroopan komissio päätti vetää klotsolinaattia sisältävät valmisteet markkinoilta vuonna 2000.
Kodagun kieli

Kodagun kieli on Intian Karnatakan osavaltiossa asuvien kodagujen puhuma dravidakieli. Sillä on 93 000 puhujaa.
Kodagu kuuluu dravidakielten eteläryhmään. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielenään kodagut käyttävät kannadaa.
Klytaimestra

Klytaimestra murhan jälkeen. John Collier, 1882.
Klytaimestra (m.kreik. Κλυταιμήστρα, Klytaimēstra) tai Klytaimnestra (Κλυταιμνήστρα, Klytaimnēstra; lat. Clytemnestra) oli kreikkalaisessa mytologiassa Tyndareuksen ja Ledan tytär ja Agamemnonin puoliso.
Tarinoita Klytaimestrasta

Klytaimestran äiti synnytti kaksi munaa Zeuksen maattua tämän kanssa joutsenen hahmossa. Näistä syntyivät myös Klytaimestran sisarukset: Zeuksen siittämät Polydeukes ja Helena ja Tyndareuksen siittämä Kastor.
Klytaimestran ensimmäinen aviomies oli Tantalos, jonka kuningas Agamemnon surmasi. Tämän jälkeen Klytaimestrasta tuli Agamemnonin puoliso. Suhteesta syntyivät lapset Ifigeneia, Elektra, Khrysothemis ja Orestes.
Agamemnon johti kreikkalaisten joukkoja Troijan sotaan. Heidän alustensa juututtua Auliin satamaan Agamemnonin tapettua Artemiille pyhitetyn hirven, ja jumalattaren kostettua nostamalla myrskyn, Agamemnon lähetti Kalkhaan neuvosta hakemaan tyttärensä Ifigeneian uhrattavaksi jumalille sovitusuhrina. Vaimolleen hän valehteli tarvitsevansa tytärtään antaakseen hänet Akhilleukselle palkkioksi palveluksistaan. Tämän teko toimi osittaisena motiivina Klytaimestralle murhata puolisonsa.
Sotaretken aikana Klytaimestra aloitti suhteen Agamemnonin serkun Aigisthoksen kanssa, minkä seurauksena syntyi Erigone. Yhdessä nämä suunnittelivat kuninkaan murhaamista kun tämä palaisi. Sodan päätyttyä Agamemnon palasikin takaisin, mutta hänellä oli mukanaan Kassandra, jonka hän oli ottanut rakastajattarekseen retken aikana. Saavuttuaan palatsiin Agamemnon osallistui pitoihin Kassandran odottaessa ulkopuolella vaunuissa, jolloin Klytaimestra toteutti suunnitelmansa ja murhasi miehensä sotkettuaan hänet ensin kiinni vaatekappaleeseen.
Kassandra, jolla oli ennustamisen lahja, näki rakastajansa ja oman murhansa ennalta, mutta ei onnistunut saamaan apua; Apollon oli kironnut hänet niin, ettei kukaan uskoisi hänen ennustuksiaan. Juostuaan palatsiin Klytaimestra murhasi hänetkin.
Agamemnonin kuoleman jälkeen Aigisthos nousi valtaistuimelle ja hallitsi Klytaimestran kanssa. Lopulta molemmat saivat kuitenkin surmansa Agamemnonin pojan, Oresteen, kädestä, joka näin kosti isänsä kuoleman.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Klytaimestra Wikimedia Commonsissa
Knoevenagel-kondensaatio

Yleinen esimerkki Knoevenagel-kondensaatiosta
Knoevenagel-kondensaatio on kondensaatioreaktio, joka tapahtuu niin kutsutun happamia vetyjä sisältävän aktivoidun metyleeniyhdisteen, esimerkiksi malonihappojohdannaisen, ja aldehydien tai ketonien välillä. Tuotteena muodostuu α,β-tyydyttymätön johdannainen. Knoevenagel-kondensaatiota voidaan pitää aldolikondensaation johdannaisreaktiona ja se on tärkeä hiili-hiilisidoksia muodostava reaktio. Reaktio on nimetty löytäjänsä Emil Knoevenagelin mukaan ja hän raportoi reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1898. Knoevenagel-kondensaatio on osa eräiden muiden reaktioiden mekanismia, esimerkiksi osa Hantzschin pyridiinisynteesiä ja Gewald-reaktiota.
Reagenssit ja mekanismi

Knoevenagel-kondensaatioissa nukleofiilina toimii aktivoitu metyleeniyhdiste, joka yleensä on enolaatti tai enolaatinkaltainen yhdiste. Nukleofiileinä reaktioissa käytetään usein malonihappoa tai sen estereitä kuten dietyylimalonaattia tai Meldrumin happoa, diketoneita kuten dimedonia, nitrometaania, syanoasetaattiestereitä tai maloninitriiliä. Elektrofiilinä reaktiossa toimii aldehydi tai ketoni ja elektrofiilillä ei usein ole protonia α-asemassa karbonyyliryhmään nähden, joten se ei voi muodostaa enolaattia reaktio-olosuhteissa.
Knoevenagel-kondensaatiossa katalyyttinä toimii emäs. Yleisesti käytettyjä katalyyttejä ovat ammoniumasetaatti, piperidiini, piperidiiniasetaatti, pyridiini tai alumiinioksidi tai zeoliitit. Lisäksi usein reaktioseokseen lisätään puskuriksi jotain happoa esimerkiksi etikkahappoa. Ensimmäisessä vaiheessa emäs vastaanottaa protonin aktivoidulta metyleeniyhdisteeltä, jolloin muodostuu enolaatti tai enolaatin kaltainen välivaihe. Nukleofiilinen enolaatti reagoi elektrofiilisen karbonyyliyhdisteen kanssa muodostaen aldolituotteen. Yleensä tätä aldolia ei eristetä vaan siitä eliminoituu vettä ja muodostuu α,β-tyydyttymätön yhdiste. Eliminoituva vesi voidaan poistaa reaktioseoksesta käyttämällä Dean–Stark-laitetta.
Knoevenagel-kondensaatiota voidaan nopeuttaa ja saantoa parantaa käyttämällä mikroaaltosäteilytystä lämmittämiseen tai ultraääntä sekoittamiseen. Myös neste- tai kiinteässä faasissa tapahtuvia liuottimettomia versioita tunnetaan. Mikäli malonihappoa tai dialkyylimalonaatteja toimiessa nukleofiileina ja käytettäessä pyridiiniä emäksisenä katalyyttinä tapahtuu usein esterien hydrolysoituminen malonihapoksi ja malonihapon dekarbosyloituminen α,β-tyydyttymättömiksi karboksyylihapoiksi. Tämä reaktio tunnetaan Döbner-muunnelmana kehittäjänsä Oscar Döbnerin mukaan ja on erittäin hyödyllinen valmistettaessa kanelihappojohdannaisia.
Kodapeis

| Kodapeis> Κοδαπεῖς(?) |
| --- | --- |
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kodapeis (m.kreik. Κοδαπεῖς(?)) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Myöskään Kodapeisin historiasta ei tiedetä juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Tulkinta perustuu lähinnä siihen, että Kodapeis kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 453/452–445/444 eaa. viidesti sekä vielä vuonna 425/424 eaa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Kodapeus (Κοδαπεύς).
Heimo Haitto

Heimo Haitto ihailijakuvassa uskoontulonsa jälkeen.
Heimo Verneri Haitto (22. toukokuuta 1925 Viipuri – 9. kesäkuuta 1999 Marbella, Espanja) oli suomalainen viulutaiteilija ja lapsitähti.
Ura > Voitto kansainvälisessä musiikkikilpailussa

Heimo Haiton isä oli veturinkuljettaja, ja hän harrasti viulunsoittoa. Heimokin aloitti viulunsoiton viisivuotiaana. Joitakin vuosia myöhemmin isä vei poikansa Viipuriin venäläissyntyisen viulupedagogin Boris Sirpon kuultavaksi. Sirpo vakuuttui pojan lahjakkuudesta ja tehtiin sopimus, että poika jäisi Sirpon hoiviin kasvattilapseksi. Sopimuksen ehdot olivat kovat: Heimon oli antauduttava kokonaan musiikille eikä hänellä ollut lupaa olla yhteydessä vanhempiinsa ennen kuin olisi täyttänyt 18 vuotta.
Heimo Haitto antoi ensikonserttinsa 13-vuotiaana 1939 Helsingin kaupunginorkesterin kanssa. Samana vuonna hän voitti Lontoossa British Councilin musiikkipalkinnon. Haitto sai osallistua kilpailuun erikoisluvalla, sillä virallinen osallistumisikäraja oli 15 vuotta. Kaikki kymmenen osallistujaa soittivat Niccolò Paganinin ja Wolfgang Amadeus Mozartin viulukonsertot. Boris Sirpo kertoi Helsingin Sanomille: ”Unkarilainen ja tšekkiläinen soittivat mielestäni kuin paholaiset, ja kun muutenkin taso oli hyvin korkeaa, en uskaltanut toivoa Heimon sijoittuvan edes alkupäähän.” Heimo selviytyi kuitenkin bulgarialaisen Dimitri Sabeffin kanssa kahden soittajan finaaliin, jossa toinen soitettavista kappaleista oli belgialaisen Henri Vieuxtempsin viulukonsertto. Opettaja ja oppilas olivat harjoitelleet sen vasta laivamatkalla Britanniaan.
Viulukilpailun voiton jälkeen suomalaislehdet kirjoittivat Heimon tulevaisuudensuunnitelmista, että hän aikoi käydä koulunsa loppuun Suomessa ennen kuin parin vuoden kuluttua ottaisi vastaan palkintona saamansa opiskelupaikan Lontoossa. Ennen talvisodan alkamista kuvattiin Toivo Särkän ohjaama elokuva Pikku pelimanni, joka kertoi ihmelapsi Heimo Haiton tarinan. Heimo esitti itseään elokuvassa.
Ura > Yhdysvalloissa

Talvisodan aikana Haitto osallistui Punaisen Ristin hyväksi tehtyyn konserttikiertueeseen, joka vei hänet Yhdysvaltoihin saakka. Hän esiintyi muiden paikkojen ohella Carnegie Hallissa sir John Barbirollin johdolla ja Philadelphiassa, jossa hän soitti Eugene Ormandyn johdolla.
Vuonna 1942 Heimo Haitto asettui Sirpon kanssa asumaan Oregoniin. Hän jatkoi viuluopintojaan Ivan Galamianin johdolla 1943–1945. Täytettyään 18 vuotta hän yritti liittyä Yhdysvaltain merijalkaväkeen. Se ei kuitenkaan ollut mahdollista ulkomaan kansalaiselle. Samaan aikaan Sirpon ja Haiton yhteistyö päättyi ja heidän tiensä erosivat. Haitto avioitui muutama päivä ennen toisen maailmansodan päättymistä sellotaiteilija Beverly Le Beckin kanssa ja muutti Hollywoodiin, jossa hän työskenteli elokuvamusiikin parissa. Hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1945. Saatuaan tarpeekseen elokuvamusiikista Haitto liittyi Los Angelesin filharmonikkoihin. Ilta-Sanomat kertoi elokuussa 1945 Haiton aikovan palata Suomeen ”kun olosuhteet sen sallivat”.
Haitto käväisi Suomessa ensi kerran vasta vuonna 1948, kolmen vuoden kuluttua sodan päättymisestä. Seuraavana vuonna Särkkä filmasi edelliselle Haitto-filmilleen jatko-osan Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi.
Ura > Myöhemmät elämänvaiheet

Haitto muutti vaimonsa kanssa Meksikoon. Heidän avioliitostaan syntyi kaksi lasta. Vaimo otti hänestä kuitenkin eron 1965 rajuun alkoholinkäyttöön ja uhkapeliharrastuksiin vedoten. Silloin Heimo Haitto jätti kaiken, mukaan lukien perheensä ja viulunsoiton, ja aloitti uuden elämän kulkurina. 1970-luvun puolivälissä hän löysi uuden elämänkumppanin toimittaja Eva Vastarista, ja heidät vihittiin Las Vegasissa 1976. Haitto lopetti kulkurielämänsä ja palasi musiikin pariin. Pariskunta esiintyi yhdessä duona, jossa Eva luki runoja ja Heimo soitti viulua. Lisäksi Haitto toimi kamarimuusikkona ja viulunsoiton lehtorina Savonlinnan musiikkiopistossa. Sairauden takia hän joutui lopettamaan soittamisen 1990-luvun puolessavälissä. Haitolle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuodesta 1985 alkaen. Hän muutti vaimoineen Marbellaan Espanjaan, missä hän kuoli vuonna 1999.
Värikkäästä ja ailahtelevasta yksityiselämästään huolimatta Haitolla oli ajoittain kristillinen vakaumus. Hän kääntyi helluntailaiseksi 1950-luvun puolivälissä. Palattuaan Suomeen 1970–1980-luvun vaihteessa hän päätti uudestaan alkaa elää kristityn elämää. Tässä vaiheessa hänen hengellisenä tukijanaan oli maallikkosaarnaaja ja syrjäytyneiden auttaja Veikko Hursti. Haitto ja Hursti vaimoineen pitivät jonkin aikaa kirkkokonsertteja useilla Suomen paikkakunnilla.
Haitto on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Levytyksiä

Heimo Haitto plays Sibelius (Viulukonsertto ja Kuusi humoreskia). RSO/Paavo Berglund. Finlandia Classics (2013)
Heimo Haitto Live in Concert (Niccolò Paganini / Henri Vieuxtemps). RSO/Arvid Jansons ja Ari Angervo. Finlandia Classics (2015)
Heimo Haitto: Chaconne and Other Favourites. Finlandia Classics (2016)
Kirjallisuutta

Haitto, Heimo: Maailmalla.  Kirjayhtymä, 1976.  ISBN 951-26-1264-X
Haitto, Heimo – Vastari, Eva: Viuluniekka kulkurina: Heimo Haiton vaellusvuodet Yhdysvalloissa 1965–76.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0402-8
Mäkelä-Alitalo, Anneli: ”Haitto, Heimo (1925–1999)”, Suomen kansallisbiografia, osa Hakemisto, s. 34–36.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.  ISBN 951-746-441-X  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Heimo Haiton muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Ihmelapsi Heimo Haitto ja hänen myöhempiä vaiheitaan. Yle Elävä arkisto.
Heimo Haitto Elonetissä.
Heimo Haitto Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Haitto, Heimo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Pieni viipurilainen viulunsoittaja. Kuva 12.4.1939, nro 8, s. 9. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Suomalainen viulun ihmepoika. Suomen Kuvalehti 27.5.1939, nro 21, s. 36. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC 
15-vuotias Heimo Haitto elokuvan Nuoret määräävät sävelen (The Hard-Boiled Canary) kuvauksissa.
Haliartos

| Haliartos> Ἁλίαρτος |
| --- | --- |
 Haliartoksen raunioita vanhassa piirroksessa. Edward Dodwell, 1834.
Sijainti
 Haliartos
Koordinaatit:  38°22′48″N, 23°5′18″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Alíartos, Alíartos-Thespiés, Boiotia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  mykeneläinen kulttuuri antiikki
Alue:  Boiotia
Aiheesta muualla
  Haliartos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haliartos (m.kreik. Ἁλίαρτος, lat. Haliartus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Boiotiassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee kukkulalla nykyisen Alíartoksen kaupungin länsilaidalla.
Maantiede

Haliartos sijaitsi noin 20 kilometriä länteen Thebasta Kopais-järven etelärannan lähellä. Se hallitsi vuorten ja järven välistä rannikkokaistaletta, ja Lebadeiasta Thebaan ja samalla pohjoisesta eteläiseen Kreikkaan johtanutta tietä. Kaupungin akropoliina toimi kukkula nykyisen kaupungin länsipuolella. Sen korkeus oli vain noin 16 metriä Kopais-järven pinnasta laskettuna. Akropoliin pohjoislaita eli järven puoli on luonnollista kalliojyrkännettä, ja muu puoli loivempaa. Heti kukkulan pohjoispuolelta kulkee nykyisin junarata ja eteläpuolelta valtatie.
Haliartoksen kaupunkivaltion hallussa ollutta aluetta kutsuttiin nimellä Haliartia (Ἁλιαρτία). Se koostui hedelmällisestä tasangosta, jolla virtasi useita jokia Kopais-järveen. Osa niistä sai alkunsa Helikon-vuorelta (nyk. Elikónas). Kaupungin länsipuolelta virtasi Hoplites- eli Lofis-joki ja itäpuolelta Permessos- ja Olmeios-joet, jotka yhtyivät yhdeksi virraksi (nyk. Kefalári). Haliartian muita kaupunkeja tai kyliä olivat Medeon, Okalea, Onkhestos ja Peteon.
Historia

Haliartos oli perustettu ennen mykeneläistä kautta samoihin aikoihin kuin Orkhomenos. Varhaisin maininta siitä on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä boiotialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan.
Myöhemmin Haliartos tuli Theban alaisuuteen. Kaupunki kuului Boiotian liittoon 500-luvulta eaa. lähtien. Pausaniaan mukaan persialaiset tuhosivat kaupungin persialaissotien aikaan vuonna 480 eaa., mutta toisten tietojen mukaan kaupunki olisi säästetty. Peloponnesolaissodan aikaan Haliartos oli joka tapauksessa jälleen yksi Boiotian merkittävimmistä. Vuosina 447–387 eaa. ja 371–338 eaa. kaupunki oli yhdessä Koroneian ja Lebadeian kanssa yksi Boiotian liiton 11 alueesta.
Korintin sotaa edeltäneessä Boiotian sodassa vuonna 395 eaa. kaupungin lähellä käytiin Haliartoksen taistelu, jossa boiotialaiset löivät Lysandroksen johtaman Spartan armeijan. Lysandros kaatui taistelun aikana Hoplites-joella. Kolmannessa makedonialaissodassa Haliartos oli Makedonian puolella Roomaa vastaan. Roomalaiset ryöstivät ja tuhosivat kaupungin preetori Gaius Lucretiuksen johdolla vuonna 171 eaa., ja myivät sen 2 500 asukasta orjiksi. Tämän jälkeen Haliartoksen maat annettiin ateenalaisille. Ateenalaiset lähettivät seudulle siirtokuntalaisia, mutta kaupunkia ei enää rakennettu uudelleen; ainakaan sitä ei ollut olemassa enää Strabonin aikana. Toisaalta paikalla on merkkejä jonkinlaisesta asutuksesta ja linnoitteista roomalaisella ja mahdollisesti vielä bysanttilaisella kaudella.
Rakennukset ja löydökset

Haliartoksen mykeneläisaikainen akropolis sijaitsi antiikin aikanakin akropoliina toimineen kukkulan korkeimmalla kohdalla sen koillisosassa. Sen muurein ympäröidyn alueen koko oli noin 250 × 150 metriä. Muurit ovat säilyneet erityisesti länsi- ja eteläosassaan. Akropoliilla on myös myöhempien, antiikin aikaisten linnoitteiden jäänteitä: sen länsilaidalla on jäänteitä 600-luvulla eaa. rakennetusta muurista, etelärinteessä ja kaakkoiskulmassa tornien raunioita 500- tai 400-luvulta eaa., ja lounaiskulmassa ja länsilaidalla 300-luvun eaa. tornista ja portista.
Akropoliilla sijaitsi Athenelle omistettu temppeli, joka oli rakennettu 500-luvulla eaa. Se oli distylos in antis, toisin sanoen sen etupuolella oli kaksi pylvästä, ja sen koko oli noin 7,1 × 18 metriä. Temppeli oli ympäröity peribolos-muurilla. Kukkulalla on jäänteitä myös varhaisemmasta, noin 600-luvulla eaa. rakennetusta temppelistä.
Temppelin eteläpuolella sijaitsi suurikokoinen rakennus, jonka käyttötarkoitusta ei tunneta. Sen koko oli noin 21 × 8,9 metriä, ja sen kattoa tuki keskellä neljä puista pylvästä.
Kaupungin hautausmaa sijaitsi ainakin loppuaikoina sen kaakkoispuolella. Lysandros ja hänen mukanaan kaatuneet oli haudattu tumulus-hautaan kaupungin lähelle.
Kaupungin itäpuolella sijaitsi Poseidon Onkhestiokselle omistettu temppeli, joka toimi Boiotian liiton keskuksena vuosina 338–146 eaa. Tilfusios (Tilfossion) -vuorella kaupungin länsipuolella sijaitsi Haliartoksen alaisuuteen kuulunut Praksidikain temppeli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haliartos Wikimedia Commonsissa
Haliartoksen lyömä stateeri, n. 400–375 eaa.
Naispuolinen protome Haliartoksesta, 400-luku eaa.
Kodin ja koulun yhteistyö

Kodin ja koulun yhteistyö tarkoittaa koulun ja oppilaan huoltajien välistä yhteistyösuhdetta, jonka avulla edistetään oppilaan koulunkäyntiä. Opetuksen järjestäjä on vastuussa yhteistyön edellytysten luomisesta sekä siitä, että huoltajat saavat tietoa lastensa oppimisesta ja yleisestä koulutyöstä. Kodin ja koulun yhteistyön yleisimpiä muotoja ovat muun muassa vanhempainillat ja arviointikeskustelut sekä tiedottaminen Wilman ja sähköpostin avulla. Huoltajien kanssa keskustellaan esimerkiksi oppimiseen liittyvistä tavoitteista, arvioinnista, työtavoista sekä lukuvuoden yleisestä kulusta. Myös koulun oppilaiden vanhempien keskinäiselle vuorovaikutukselle luodaan mahdollisuuksia muun muassa vanhempainyhdistystoiminnan ja eri tapahtumien kautta. Kodin ja koulun yhteistyö korostuu muutosvaiheissa, esimerkiksi oppilaan aloittaessa koulun tai hänen opettajansa vaihtuessa.
Knjaz Suvorov

| Knjaz Suvorov |
| --- | --- |
 Knajz Suvorov

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Itämeren telakka, Pietari
Kölinlasku:  8. syyskuuta 1901
Laskettu vesille:  25. syyskuuta 1902
Palveluskäyttöön:  heinäkuu 1904
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 27. toukokuuta 1905 Tsusiman taistelussa
Tekniset tiedot
Uppouma:  14 378 t
Pituus:  121,0 m
Leveys:  23,2 m
Syväys:  8,9 m
Koneteho:  15 800 ihp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  782
Aseistus
Aseistus:  4 × 305 mm tykkiä kaksoistorneissa 12 × 152 mm tykkiä 20 × 76 mm tykkiä 20 × 47 mm tykkiä 4 × 381 mm torpedoputkea
Knjaz Suvorov (ven. Князь Суворов) oli vuonna 1904 valmistunut Venäjän keisarikunnan laivaston Borodino-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Itämeren telakalta Pietarista, missä köli laskettiin heinäkuussa 1901. Alus laskettiin vesille 25. syyskuuta 1902 ja valmistui syyskuussa 1904.
Palvelus

Knjaz Suvorov lähti 15. lokakuuta 1904 Itämeren laivastosta muodostetun Venäjän Tyynenmeren laivaston 2. laivueen mukana Libausta Port Arthuriin. Laivueen komentajana oli vara-amiraali Zinovi Rožestvenski, jonka alaisuudessa laivue kiersi Kap Hornin saapuen 9. tammikuuta 1905 Nosy Ben -saarelle. Laivue oli saarella kaksi kuukautta levossa ja täydennettävänä. Laivue siirtyi Camranhinlahteen Ranskan Indokiinaan odottamaan Tyynenmeren laivaston 3. laivuetta, joka saapui kontra-amiraali Nikolai Nebogatovin johdolla 9. toukokuuta. Laivueet aloittivat 14. toukokuuta matkan Vladivostokiin. Aluksiin oli kuormattu runsaasti materiaalia matkaa varten, mikä kasvatti niiden uppoumaa merkittävästi. Tämä laski alusten panssarivyöt vedenpinnan alle.
Osasto kulki lyhyintä reittiä Tsusimansalmen kautta, missä se joutui keisarillisen Japanin laivaston yllättämäksi. Knjaz Suvorov oli Tsushiman meritaistelun alkaessa venäläisten neljän Borodino-luokan aluksen muodostaman 1. divisioonan lippulaivana. Alus syttyi tuleen ja menetti ohjattavuuden pian taistelun alettua. Taistelun lopulla alusta vastaan hyökkäsi neljä torpedovenettä, joiden laukaisemista torpedoista kaksi tai kolme osui alukseen aiheuttaen ammusvaraston räjähtämisen. Alukselta pelastui ainoastaan 20 henkeä, jotka oli noudettu alukselta haavoittuneina hoitoon jo aiemmin.
Kobolttifosfaatti

| Kobolttifosfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  13455-36-2
PubChem CID:  61615
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Co3(PO4)2
Moolimassa:  366,73
Ulkomuoto:  Violetti kiteinen aine
Tiheys:  2,77 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kobolttifosfaatti (Co3(PO4)2) on koboltti- ja fosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään korroosiota estävänä väriaineena ja katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa kobolttifosfaatti on violettia kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Aineesta tunnetaan myös kidevedelliset di-, tetra- ja oktahydraatit (Co3(PO4)2·2H2O, Co3(PO4)2·4H2O ja Co3(PO4)2·8H2O). Kidevesi poistuu rakenteesta kuumennettaessa. Kobolttifosfaatti on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoihin.
Kobolttifosfaattia valmistetaan saostamalla kobolttiyhdisteiden vesiliuoksista alkalimetallifosfaattien avulla.
Kobolttifosfaattia käytetään väriaineena kobolttivioletin nimellä muun muassa keramiikassa ja maaleissa. Yhdistettä käyttää myös teräksen käsittelyissä.