stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Sturgeon (73S)
Valmistus

Alus tilattiin 2. heinäkuuta 1930 Chathamin telakalta ja sen köli laskettiin 1. tammikuuta 1931. Alus laskettiin vesille 8. tammikuuta 1932 ja se valmistui saman vuoden lopulla 15. joulukuuta. Alus otettiin palvelukseen 27. helmikuuta 1933.
Palvelus

Toisen maailmansodan puhjetessa HMS Sturgeon kuului 2. sukellusvenelaivueeseen, jonka muut alukset olivat HMS Seahorse, HMS Starfish, HMS Swordfish, HMS Spearfish, HMS Sterlet, HMS Seawolf, HMS Oxley, HMS Triumph, HMS Triton, HMS Thistle ja HMS Sunfish. Alus siirrettiin 23.–26. elokuuta Dundeehen. Alus lähti 23. elokuuta Portlandista Dundeehen yhdessä HMS Spearfishin ja  HMS Swordfishin kanssa. Alus erkani 25. elokuuta sisaraluksistaan lähtien partiointialueelleen Stavangerin lounaispuolelle. Matka oli aluksen ensimmäinen sota-ajan partiomatka.
Alus yritti 14. syyskuuta Norjan rannikolla upottaa sisaraluksensa HMS Swordfishin laukaisemalla kolme torpedoa, mutta kaikki menivät ohitse. Tapauksen seurauksena Amiraliteetti kasvatti sukellusveneiden toiminta-alueiden välisen etäisyyden neljästä kuuteentoista merimailiin. Alus yritti tuloksetta upottaa Saksan laivaston sukellusveneen U-23. Alus siirrettiin 5. marraskuuta sukellusveneiden uudelleen organisoinnin yhteydessä 6. sukellusvenelaivueeseen. Alus upotti 20. marraskuuta ensimmäisen aluksensa Saksan laivaston sukellusveneidentorjuntatroolari V-209:n, joka oli samalla ensimmäinen brittiläisen sukellusveneen tekemä upotus toisessa maailmansodassa.
Alus upotti Saksan laivaston joukkojenkuljetusalus Pionierin, tanskalaisen kauppa-aluksen Sigrunin, norjalaisen kauppa-aluksen Delfinuksen ja saksalaisen kauppa-aluksen Boltenhagenin. Alus myös laukaisi kuusi torpedo yrittäessään upottaa Saksan laivaston sukellusveneen U-43, mutta kaikki torpedot menivät ohitse.
Alus osallistui taistelulaiva Bismarckin seurantaan.
Palvelus > Hr. Ms. Zeehond

Alankomaiden laivaston poistettua Hr. Ms. O 14:n palveluksesta sen miehistölle tarvittiin uusi alus. Britannian laivastolta saatiin lainaan HMS Sturgeon, joka huhtikuussa 1943 huollettiin, poistettiin palveluksesta ja luouvutettiin Alankomaille. Alus otettiin palvelukseen 11. lokakuuta Devonportin telakalla nimellä Hr. Ms. Zeehond.
Telakalta vapauduttuaan alus siirtyi 31. lokakuuta Plymouthista Portsmouthiin, mistä se lähti 11. marraskuuta edelleen Clydeen. Se teki matkan yhdessä HMS Sunfishin kanssa ja sukellusveneiden saattajana oli Vichyn Ranskan sukellusveneidentorjunta-alus No. 5. Myöhemmin  HMS Cutty Sark vastaanotti saattajan tehtävät osaston ylittäessä Irlanninmeren. Alus saapui 14. marraskuuta Rothesayhin, jossa se liittyi 7. sukellusvenelaivueeseen koulutettavaksi.
Alus lähti 11. joulukuuta Rothesaysta St. JOhnsiin Kanadaan, josta sen piti jatkaa Bermudalle maalialukseksi koulutettaessa miehistöjä sukellusveneidentorjuntaan. Huonojen sääolosuhteiden vuoksi aluksen polttoaineenkulutus kasvoi liian suureksi ja se joutui 18. joulukuuta palaamaan Britteinsaarille. Alus saapui 23. joulukuuta Londonderryyn, josta se jatkoi 26. joulukuuta matkaansa edelleen Rothesayhin
Alus lähti 14. helmikuuta Lerwickiin, jonne se saapui 17. helmikuuta. Alus lähti vielä samana päivänä ensimmäiselle partiomatkalleen, jossa sen tehtävänä oli sukellusveneidentorjunta Norjanmerellä. Alus sai 25. helmikuuta käskyn palata Lerwickiin, jonne se saapui seuraavana päivänä. Alus jatkoi 27. helmikuuta matkaansa Rothesayhin yhdessä HMS Vampiren kanssa. Alusten saattajana oli HMS Annette Pentland Firthiin, jossa saattajaksi tuli HMS Crowlin. Holy Lochiin menevään osastoon liittyi myös Hr. Ms. O 19.
Alus  partioi Norjanmerellä 18.–23. maaliskuuta. Alus yritti 21. maaliskuuta Egerön edustalla tuloksetta paikantaa Saksan laivaston taistelulaiva Tirpitziä.
Alus osallistui rannikkolennoston sukellusveneidentorjuntaharjoitukseen Walesin rannikolla Fishguardin edustalla. Alus saapui 25.–26. välisenä yönä Dundeehen Skotlantiin, jossa se liitettiin laivueeseen koulutusalukseksi. Prinsessa Juliana vieraili aluksella 25. lokakuuta Greenockissa. Alus siirrettiin marraskuussa Dundeessa telakalle, mistä se vapautui tammikuussa 1945.
Alus liitettiin 18. tammikuuta 1945 Dundeessa 9. sukellusvenelaivueeseen, missä se palveli aina 14. syyskuuta saakka. Alus partioi helmikuussa Norjan rannikolla ja sen jälkeen ilmoitettiin akuston lähestyvän käyttöikänsä loppumista.
Alus lähti 14. huhtikuuta Dundeesta Lerwickiin. Huhtikuussa esitettiin HMS Sunfishin akuston siirtoa alukselle. Zeehond siirrettiin telakalle rungon puhdistukseen. Alus jouduttiin kuitenkin kesken toimenpiteiden poistamaan telakalta, jotta kiireisempi tapaus voitiin ottaa käsittelyyn. Alus palautettiin myöhemmin uudelleen telakalle.
Saksa antautui 8. toukokuuta 1945 ja alus lähti 7. elokuuta Rotterdamiin. Alus saapui 8. syyskuuta Dundeehen, jossa se poistettiin palveluksesta 14. syyskuuta. Alus palautettiin 17. marraskuuta Britannian kuninkaalliselle laivastolle. Alus romutettiin 1946-1947 Grantonilla Skotlannissa.
Päälliköt

HMS Sturgeonin päällikköinä olivat:
George David Archibald Gregory 16. joulukuuta 1938 – marraskuu 1940
Drummond St. Clair-Ford marraskuu 1940 – 12. syyskuuta 1941
Clifford Raymond Pelly 12. syyskuuta – 31. lokakuuta 1941
Mervyn Robert George Wingfield 31. lokakuuta 1941 – 25. syyskuuta 1942
Robert Henry Hugh Brunner 25. syyskuuta – 5. lokakuuta 1942
Denis John Beckley 5. lokakuuta – 19.joulukuuta 1942
Anthony Walter Langridge 19. joulukuuta 1942 – kesä 1943
Hr. Ms. Zeehondin päällikköinä olivat:
luitenant ter zee 1e klasse Baron Donald Theodoor Mackay 18. lokakuuta 1943 – 10. toukokuuta 1944
luitenant ter zee 2e klasse Simon Hendrik de Boer 10. – 25. toukokuuta 1944
luitenant ter zee 1e klasse Baron Donald Theodoor Mackay 25. toukokuuta 1944 – 18. tammikuuta 1945
luitenant ter zee 2e klasse Simon Hendrik de Boer 18. tammikuuta – 14. syyskuuta 1945
Välimeren, Lähi-idän ja Afrikan sotatoimialue toisessa maailmansodassa

Välimeren, Lähi-idän ja Afrikan sotatoimialue toisessa maailmansodassa käsitti meri-, ilma- ja maasotatoimet liittoutuneiden ja akselivaltojen välillä Välimerellä, Lähi-idässä ja Afrikassa. Sotatoimet alueella alkoivat Italian julistettua liittoutuneille sodan 10. kesäkuuta 1940 ja ne päättyivät 2. toukokuuta 1945, jolloin viimeiset akselivaltojen joukot antautuivat Italiassa.
Taistelut kuitenkin jatkuivat osassa Kreikkaa, jossa brittijoukot tukivat hallituksen joukkoja Kreikan sisällissodan alettua joulukuussa 1944.
Välimeri

Atlantin taisteluista poiketen taistelu Välimerestä oli merialueen varmistamista, jotta kyettäisiin tukemaan maissa tapahtuvia sotatoimia. Taistelut alkoivat 11. kesäkuuta 1940 Italian liityttyä sotaan. Merkittäviä tapahtumia olivat Maltan saarto, Ranskan laivaston upottaminen Oranissa sekä Taranton taistelu.
Välimeri > Gibraltar ja Malta

Gibraltar on ollut brittiläinen linnoitettu tukikohta 1700-luvulta lähtien ja sillä on ollut merkittävä asema brittien alueellista strategiaa luotaessa. Eteentyönnetyn komentokeskuksen lisäksi tukikohta on tarjonnut vankasti puolustetun sataman, josta käsin alukset ovat kyenneet toimimaan sekä Atlantilla että Välimerellä. Tukikohtaan perustettiin vara-amiraali James Somervillen alaisuuteen Force H, jonka tehtävänä oli ylläpitää alueella laivastoylivoimaa ja siten suojata saarrettua Maltaa huoltavia saattueita sekä estää akselivaltojen alusten kulku Gibraltarin salmesta.
Maltan sijainti lähellä Italian rannikkoa teki siitä Italian armeijan ensimmäisen kohteen. Monet brittijohtajat pitivät saarta puolustuskelvottomana ja valtausta vain ajankysymyksenä. Tämän seurauksena saaren puolustusmahdollisuudet olivat rajalliset tai olemattomat muun muassa saaren ilmapuolustuksena oli ainoastaan kuusi Gloster Gladiator -konetta, jotka olivat jo sodan alkaessa tehtäväänsä sopimattomia. Kuitenkin ensimmäisten hyökkäysten jälkeen mielipide muuttui ja saarta pidettiin puolustuskelpoisena, minkä jälkeen saaren puolustusta parannettiin.
Täydennysten onnistuttua saaren puolustusmahdollisuudet paranivat, vaikka kaikesta oli edelleen pulaa. Liittoutuneiden kyetessä huoltamaan saarta sen merkitys kasvoi, kun saarta tukikohtanaan pitävien sukellusveneet upottivat akselivaltojen Pohjois-Afrikkaan matkanneita huoltoaluksia. Akselivaltojen alustappiot aiheuttivat lopulta pulan polttoaineista sekä varaosista, mikä vaikeutti Erwin Rommelin johtamien joukkojen taistelutoimia puolustettaessa Pohjois-Afrikkaa.
Afrikka

Benito Mussolinin tavoitteena oli Italian Pohjois-Afrikan (ital. Africa Settentrionale Italiana, ASI) ja Italian Itä-Afrikan (ital. Africa Orientale Italiana, AOI) yhdistäminen, johon liittyi Egyptin, Suezin kanavan sekä Arabian niemimaan öljykenttien valtaus.
Afrikka > Pohjois-Afrikka

Italian sodanjulistamista seuranneena päivänä 11. kesäkuuta 1940 alkoivat rajakahakat Italian Libyaan sijoitettujen joukkojen ja brittien Egyptiin sijoitettujen joukkojen välillä. Näistä merkittävin oli Fort Capuzzon linnakkeen valtaus.
Italian sodanjohto antoi 8. elokuuta käskyn Libyaan sijoitetuille joukoille Egyptin valtauksesta. Joukot ylittivät 12. syyskuuta Libyan ja Egyptin välisen rajan ja ne etenivät Sidi Barraniin kohtaamatta vakavaa vastarintaa brittijoukkojen vetäytyessä kohti Niiliä. Britit aloittivat vastahyökkäyksen kenraali Archibald Wavellin johdolla, minkä seurauksena helmikuussa 1941 joukot valtasivat takaisin italialaisten valtaamat alueet ja lähes koko Kyrenaikan. Maaliskuussa Kufran taistelussa italialaiset menettivät Kufran keitaan, mikä oli tärkeä side ASI:n ja OSI:n yhdistämisessä.
Libyan taisteluiden aikana akselivaltojen joukot hyökkäsivät Kreikkaan. Wavell sai käskyn keskeyttää hyökkäyksensä Libyassa ja sen sijaan lähettää osan joukoista Kreikkaan. Hän oli eri mieltä käskyn mielekkyydestä, mutta noudatti annettua määräystä. Liittoutuneet menettivät Kreikan ja ennen hyökkäyksen jatkamista Pohjois-Afrikassa Saksa oli siirtänyt alueelle joukkojaan Erwin Rommelin alaisuudessa. Tämän jälkeen alueella käytiin puolentoista vuoden ajan kovia taisteluita ennen kuin akselivaltojen joukot saatiin työnnettyä pois Libyasta Tunisiaan.
Yhdysvallat liittyi Pohjois-Afrikan taisteluihin kenraali Dwight D. Eisenhowerin joukkojen noustessa 8. marraskuuta 1942 maihin Casablancassa operaatio Torchissa. Tämän jälkeen Britannian 8. armeijan edellä länteen vetäytyneet akselivaltojen joukot olivat Tunisiassa kahden tulen välissä, mutta ne kykenivät edelleen viivyttämään liittoutuneiden etenemistä tehokkailla iskuilla esimerkiksi Kasserinen solan taistelussa. Alivoimaisten, heikosti huollettujen akselivaltojen joukkojen vastarinta päättyi Pohjois-Afrikassa 13. toukokuuta 1943, jolloin antautui lähes 240 000 sotilasta.
Afrikka > Länsi-Afrikka

Liittoutuneiden joukot muodostuivat vuoden 1940 lopulla lähinnä Kansainyhteisön ja Vapaan Ranskan yksiköistä, jotka hyökkäsivät Länsi-Afrikassa olleiden Vichyn Ranskan joukkojen hallussapitämiin Ranskan siirtomaihin. Dakariin tehty isku epäonnistui, jolloin Vichyn Ranska säilytti Ranskan Länsi-Afrikan valvonnan aina marraskuuhun 1942.
Gabonissa liittoutuneet onnistuivat valtauksessaan, jolloin ne saivat haltuunsa Ranskan Päiväntasaajan Afrikan.
Afrikka > Itä-Afrikka

Itä-Afrikan sota toisessa maailmansodassa alkoi Itä-Afrikassa kesäkuussa 1940 brittiläisen kansainyhteisön ja etiopialaisten joukkojen sekä Italian välillä. Italian Itä-Afrikkaan sijoitetut joukot ylittivät heinäkuun alussa Sudanin rajan pakottaen Kassalaan sijoitetun varuskunnan vetäytymään. Italialaiset valtasivat myös Gallabatissa olleen linnakkeen sekä Ghezzan, Kurmukin ja Dumboden  kylät. Eteneminen kuitenkin tyrehtyi polttoaineen puutteen vuoksi ja joukot keskittyivät linnoittamaan valtaamansa alueet. Italian joukot olivat eristyksissä kotimaahansa ja siten niiden huolto oli heikkoa. Italialaiset kykenivät valtaamaan taisteluiden alettua Brittiläisen Somalimaan.
Britit aloittivat vuoden 1941 alussa hyökkäyksen, joka pakotti varakuninkaana toimineen italialaisen Aostan herttuan antautumaan 18. toukokuuta. Antautuminen mahdollisti samalla Etiopian keisarikunnan uudelleen perustamisen. Osa italialaisista varuskunnista jatkoi kuitenkin vastarintaa ja viimeinen näistä Gondar antautui vasta marraskuussa.
Itä-Afrikan taisteluihin luetaan myös Vichyn Ranskan hallussa olleen Madagaskarin haltuunotto 5. toukokuuta alkaneen maihinnousun jälkeen. Taistelut päättyivät 6. marraskuuta. Ranskan Somalimaa liittyi liittoutuneisiin joulukuussa 1942 101 päivää kestäneen saarron jälkeen.
Lähi-itä > Irak

Iso-Britannia oli taannut 1932 Irakin itsenäisyyden sen vapauduttua Turkista. Takaamiseen liittyi ehtoja, joista merkittävimpiä olivat ilmavoimien tukikohdat Basrassa ja Habbaniyassa. Irakissa tehtiin vallankumous, jolloin akselimielinen pääministeri Rashid Ali astui valtaan.
Irakin armeija piiritti 30. huhtikuuta Habbaniyan lentotukikohdan, jonka se valtasi. Taisteluiden puhjettua Intiasta siirrettiin divisioona alueelle, jonka tehtävänä oli varmistaa alueen hallinta. Joukot valtasivat maan luovuttaen hallinnon takaisin kuningas Faisal II:lle.
Lähi-itä > Syyria ja Libanon

Luftwaffelta tuhoutui Irakin taisteluiden aikana kaikkiaan 14 Messerschmitt Me 110 -hävittäjäpommittajaa ja viisi Heinkel He 111 -pommikonetta. Lisäksi Italian ilmavoimilta tuhoutui kolme Fiat CR.42 -hävittäjää. Lähin akselivaltojen tukikohta oli Rodoksella, joten liittoutuneet laskivat, että koneet oli pitänyt tankata matkalla Vichyn Ranskan hallinnassa olleilla alueilla joko Syyriassa tai Libanonissa. Tämä epäluottamus johti lopulta Vichyn Ranskan alueiden haltuunottoon.
Operaatio Exporterissa australialaiset, Vapaan Ranskan, brittiläiset ja intialaiset joukot valtasivat 8. kesäkuuta 1941 Syyrian ja Libanonin. Kiivaiden taistelujen jälkeen allekirjoitettiin aselepo 14. heinäkuuta.
Lähi-itä > Iran

Saksan aloitettua 22. kesäkuuta 1941 hyökkäyksensä Neuvostoliittoon, Neuvostoliitto tarvitsi kipeästi sotamateriaalia torjuakseen hyökkäyksen. Saattuereitti Islannista Murmanskiin ja Arkangeliin ei kyennyt täyttämään tarvetta, minkä lisäksi se oli akselivaltojen toiminnan ulottuvilla. Yhdysvallat toimitti lisäksi jonkin verran materiaali Vladivostokiin, mutta se oli heikkojen liikenneyhteyksien päässä kaukana taistelutoimista.
Iranin šaahi oli akselimielinen eikä antanut kauttakulkulupaa maansa läpi. Britit ja Neuvostoliitto miehittivät maan elokuussa 1941 operaatio Countenancessa. Šaahin tilalle nostettiin hänen poikansa ja maan öljykentät turvattiin. Neuvostoliittoon kulkeva huoltoreitti saatiin avattua.
Balkan

Balkanin sotatoimet toisessa maailmansodassa koostuivat akselivaltojen hyökkäyksestä Kreikkaan ja Jugoslaviaan. Sota alueella alkoi Italian hyökättyä 28. lokakuuta 1940 Kreikkaan ja ne päättyivät Saksan vallattua Kreetan 1. kesäkuuta 1941.
Balkan > Kreikka

Italian hyökättyä 9. maaliskuuta Albaniasta Kreikkaan aloittaen kreikkalais-italialaisen sodan. Kreikkalaiset pysäyttivät hyökkääjän ja sen jälkeen työnsivät sen takaisin vallaten neljänneksen Albaniaa. Saksa liittyi taisteluihin keväällä 1941 hyökäten Kreikkaan ja Jugoslaviaan.
Kreikka otti vastentahtoisesti apua maataisteluihin brittiläiseltä kansainyhteisöltä, koska heille ei kyetty takaamaan voittoa. Maa kuitenkin vastaanotti ilmavoimien tuen Albanian taisteluihin. Avun saapuminen aiheutti saksalaisten siirtymisen Bulgariaan, joka ennakoi hyökkäyksen alkua Kreikkaan.
Hyökänneet saksalaiset työnsivät edellään vastarintaa yrittäneitä kreikkalaisia ja kansainyhteisön joukkoja, jotka jouduttiin evakuoimaan mantereelta joko Aleksandriaan tai Kreetalle. Saksa hyökkäsi Kreetalle, joka jouduttiin evakuoimaan kovien taisteluiden jälkeen. Rintaman vakiinnuttua Saksa aloitti hyökkäyksensä itään.
Balkan > Jugoslavia

Saksa, Italia, Unkari ja Bulgaria tuhosivat huhtikuussa 1941 Jugoslavian kuninkaallisen armeijan. Hyökkääjät valtasivat maan yhdessätoista päivässä ja jakoivat sen keskenään sekä perustivat vasallivaltiot Kroatian tasavallan ja Nedicin Serbian.
Josip Bros Titon johtamien kommunistipartisaanien vastarinta alkoi pian valtauksen jälkeen. Hajanaisempi serbien johtama kuningasmielisten shetnikkien vastarinta alkoi myös vastustaen sekä maahantunkeutuneita joukkoja että kommunisteja. Liittoutuneet tunnustivat partisaanit maan ”viralliseksi” vastarintaliikkeeksi, jolloin he saivat apua sekä Neuvostoliitolta että länsiliittoutuneilta muodostuen varteenotettavaksi sotilaalliseksi voimaksi alueella.
Balkan > Dodekanesia

Italian miehittämän Dodekanesian saariryhmän omistuksesta käytiin syyskuussa 1943 taisteluita saksalaisten ja liittoutuneiden välillä Italian antauduttua ja luovuttua saarten miehityksestä. Saariryhmän tärkein saari Rodos oli vankasti saksalaisten miehittämä, mutta pääosalle muita saaria perustettiin brittiläinen varuskunta syyskuun puoleenväliin mennessä. Saksan ilmaherruus, saksalaisten taktisesti parempi asema sekä reservien puute esti liittoutuneiden etenemisen alueella.
Saksalaiset, joilla oli käytettävissään laskuvarjojääkäreitä ja Brandenburg-rykmentti, aloittivat vastahyökkäyksen vallaten Kosin kahdessa päivässä lokakuun alussa. Ilmaiskut, joita tehtiin viidenkymmenen päivän ajan, ennakoivat hyökkäystä Lerokselle. Saarta puolustivat Italian armeijan amiraali Mascherpan komentamat joukot brittiläisten apujoukkojen tuloon saakka. Saksalaiset nousivat maihin 12. marraskuuta vallaten saaren neljässä päivässä. Jäljelle jääneet brittivaruskunnat evakuoitiin Lähi-itään.
Italia

Liittoutuneiden voitettua Pohjois-Afrikassa aloitettiin hyökkäys Eurooppaan. Hyökkäys Sisiliaan aloitettiin 10. kesäkuuta 1943 maihinnousuilla ja maahanlaskuilla. Saksalaiset eivät kyenneet estämään saaren valtausta, mutta kykenivät evakuoimaan joukkonsa Messinansalmen ylitse Italiaan. Viimeiset akselivaltojen joukot poistuivat saarelta 17. elokuuta.
Liittoutuneet jatkoivat hyökkäystään Italian mantereelle, kun brittijoukot iskivät operaatio Baytownissa Italian saappaan kärkeen 3. syyskuuta. Italia antautui 8. syyskuuta, mutta saksalaisjoukot olivat valmistautuneet sotatoimiin ilman liittolaistaan. Yhdysvaltain johtama maihinnousu operaatio Avalanche tehtiin Salernoon 9. syyskuuta ja saman aikaisesti brittijoukot nousivat maihin Tarantossa operaatio Slapstickissä. Vaikea maasto oli suotuisa puolustajalle, mikä hidasti joukkojen etenemistä. Maihinnousseet joukot kuitenkin työnsivät saksalaisjoukkoja kohti pohjoista.
Saksalaiset vetäytyivät niin kutsuttuun talviasemaan, jonka edustalle liittoutuneiden joukot pysäytettiin. Linjan taakse Anzioon tehtiin maihinnousu, jotta linja saataisiin murrettua. Maihinnousu ei kuitenkaan tuottanut haluttua tulosta, vaan linja murrettiin keväällä 1944 kovien taistelujen jälkeen Montecassinossa. Joukkojen jatkaessa etenemistä Rooma vallattiin kesäkuussa.
Normandian maihinnousu ja puna-armeijan eteneminen itärintamalla teki Italian sotatoimista sivusuunnan kummallekin sotivalle osapuolelle. Rooman pohjoispuolen Goottilinjaa ei saatu murrettua ennen kuin keväällä 1945. Kenraalit Karl Wolff ja Heinrich von Vietinghoff määräsivät liittoutuneiden kanssa käytyjen keskustelujen jälkeen saksalaiset laskemaan aseensa, jolloin sotatoimet alueella päättyivät 2. toukokuuta antautumiseen.
Etelä-Ranskan maihinnousu

Normandian maihinnousua helpottaakseen liittoutuneet nousivat 15. elokuuta 1944 maihin Etelä-Ranskassa Toulonin ja Cannesin välillä. Liittoutuneiden joukot läpäisivät nopeasti puolustukseen asettautuneet saksalaisjoukot aloittaen etenemisen pohjoiseen ja itään yhdistyäkseen Yhdysvaltain 12. Armeijaryhmään, joka oli aloittanut etenemisen Normandian sillanpäästä. Syyskuun alussa maihinnousut 6. Armeijaryhmä siirrettiin Euroopan sotatoimialueen alaisuuteen, jolloin siitä tuli kolmas armeijaryhmä länsirintamalle.
Alueen sodanjälkeiset konfliktit > Trieste

Jugoslavian 4. Armeijan joukot Slovenian 9. Armeijakunnan kanssa valtasivat 1. toukokuuta 1945 Triesten kaupungin. Alueen saksalaisjoukot antautuivat seuraavana päivänä kaupunkiin edenneille liittoutuneiden joukoille. Jugoslavian joukot pakotettiin vetäytymään kaupungista muutamaa päivää myöhemmin.
Alueen sodanjälkeiset konfliktit > Kreikka

Kreikkaan saksalaisten antauduttua lokakuussa 1944 lähetetyt liittoutuneiden joukot sekaantuivat toimintaan vasemmistolaista EAM-ELAS-vastarintaliikettä vastaan, mikä aiheutti joulukuussa kahakoita Ateenassa. Tapahtumat toimivat alkusoittona Kreikan sisällissodalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Välimeren, Lähi-idän ja Afrikan sotatoimialue toisessa maailmansodassa Wikimedia Commonsissa
Ranskan Länsi-Afrikka
Ranskan Päiväntasaajan Afrikka
Italian Itä-Afrikka
Uno Westerholm

Karl Uno Alexander Westerholm (3. kesäkuuta 1877 Helsinki – 12. huhtikuuta 1932 Tukholma) oli suomalainen urheiluvaikuttaja, urheilutoimittaja, uimahyppääjä ja toimitusjohtaja.
Westerholm oli 1900-luvun alkupuolella yksi Suomen merkittävimmistä urheilujohtajista. Hän oli yksi Suomen Palloliiton perustajista ja toimi sen puheenjohtajana 1910–1911. Westerholm oli myös perustamassa Suomen Voimistelu- ja Urheiluliittoa, Suomen Uimaliittoa ja Suomen Hiihtoliittoa. Suomen Olympiakomiteassa Westerholm vaikutti 20 vuoden ajan. Vuonna 1912 perustetun Svenska Finlands Idrottsförbundin hallituksessa Westerholm toimi kymmenen vuoden ajan. Hän oli myös HIFK:n perustajajäsen sekä puheenjohtaja vuosina 1899–1914.
Urheilu-urallaan Westerholm voitti uimahypyissä kerroshyppyjen Suomen-mestaruuden 1906. Hän edusti tällöin Helsingin Uimaseuraa.
Westerholm oli yksi Suomen ensimmäisistä urheilutoimittajista ja hän perusti Finskt Idrottsblad -urheilulehden vuonna 1904. Työuransa aikana Westerholm toimi Elinkorkolaitos Hereditasin sekä Oy Amko Ab:n toimitusjohtajana.
Miklós Wesselényi

Miklós Wesselényi.
Miklós Wesselényi ([ˈmikloːʃ ˈvɛʃɛleːɲi]; 30. joulukuuta 1796 Zsibó, nyk. Romania – 21. huhtikuuta 1850 Pest, Unkari) oli unkarilainen paroni ja valtiomies. Hän oli edustajana sekä Unkarin että Transilvanian valtiopäivillä. Samalla kun Lajos Kossuth julkaisi valtiopäivien tiedonantoja Pestissä, Wesselényi julkaisi Transilvanian valtiopäivillä pöytäkirjat sensuroimattomina. Keisari hajotti Transilvanian valtiopäivät, ja Wesselényin kirjapaino takavarikoitiin. Wesselényi ja Kossuth tuomittiin vankeuteen valtionpetoksesta 1839, mutta keisari armahti heidät kuitenkin toukokuussa 1840.
Nimi

Nimen unkarinkielinen muoto on Wesselényi Miklós, arvonimineen ifjabb hadadi báró Wesselényi Miklós ’Hadadin paroni Miklós Wesselényi nuorempi’. Sukunimi kuuluu niihin unkarinkielisiin erisnimiin, jotka ovat vakiintuneet nykyisestä oikeinkirjoituksesta poikkeavaan muotoon: foneemia /v/ merkitään kirjaimella w (nyk. v) ja foneemia /ʃ/ kirjainparilla ss (nyk. s). Yleistajuinen kirjoitusasu olisi siis *Veselényi.