stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilkka Kylävaara
Ura

Kylävaara kävi Helsingin saksalaista koulua ja pääsi ylioppilaaksi 1965. Hän opiskeli dramaturgiksi ja ohjaajaksi Suomen teatterikoulun korkeakoululinjalla ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi 1971 sekä humanististen tieteiden kandidaatiksi 1974 ja työskenteli ohjaajana Ryhmäteatterissa vuoteen 1974 saakka. Tämän jälkeen Kylävaara oli vapaana kirjailijana, ohjaajana, juontajana, käsikirjoittajana ja toimittajana. 1980-luvun lopussa hän juonsi televisio-ohjelmaa Ilettääkö ja Seppo Ahdin kanssa ohjelmaa Enkelten keittiö. Vuosina 1977–1990 Kylävaara näytteli kuunnelmasarjassa Yhtä köyttä -yhdistys ja oli myös yksi sen käsikirjoittajista.
1980-luvun lopulla Kylävaara toimi myös kiinteistösijoittajana ja joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Maksamatta jääneet velat hänen brysseliläisistä kiinteistösijoituksistaan olivat vuoteen 2007 mennessä kasvaneet lähes 17 miljoonaan euroon.
Kylävaara sanoitti myös laulutekstejä. Vuonna 1996 Pyramid julkaisi Kylävaaran teksteistä ja Kaj Chydeniuksen sävellyksistä koostuvan albumin Unet palaavat Helsinkiin.
Kylävaara julkaisi vuonna 2004 Taistolaisuuden mustan kirjan, johon hän kokosi omia ja muiden kokemuksia 1970-luvun taistolaisesta liikkeestä.
Vuonna 2015 Kylävaaralle myönnettiin taiteilijaeläke.
Ilkka Kylävaara oli Helsingin Sanomien päätoimittajan Keijo Kylävaaran poika.
Kylävaara on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Tuotanto > Kirjat

Sininen enkeli, eli, Miljoona hullua.  Jyväskylä:  Gummerus, 1979.  ISBN 951-20-1824-1
Sirra: Eräs tarina.  Jyväskylä:  Gummerus, 1981.  ISBN 951-20-2273-7
Talvisota kakkonen.  Jyväskylä:  Gummerus, 1984.  ISBN 951-20-2596-5
Hulluus.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1985.  ISBN 951-20-2703-8
Fileeraus.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1985.  ISBN 951-20-2702-X
Europeli: Euroopanomistajan pelikirja.  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13978-5
Tapiola.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1989.  ISBN 951-20-3276-7
Rakkaus ja viha Ruotsiin.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16313-9
Pohjola.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1990.  ISBN 951-20-3650-9
Kenestä on kysymys?  Helsinki:  Otava, 1993.  ISBN 951-1-12595-8
Makea elämä.  Helsinki:  Saxxpress, 1994.  ISBN 951-96834-2-9
Nousukierre.  Helsinki:  Tammi, 1996.  ISBN 951-31-0860-0
Vitsitohtorin parhaat: 500 parantavaa ilopilleriä.  Tuusula:  Diktaattori, 2001.  ISBN 951-98009-7-2
(toim.): Taistolaisuuden musta kirja: Muistoja.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3036-3
Luokkatoverit.  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3721-X
Mies joka rakasti naisia, ja piti siitä!  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4131-8
Mies joka lupasi paljastaa kaiken.  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4366-4
Viimeinen Itä-Saksa: Suomen tie poliisivaltioksi?  Helsinki:  Kofetas, 2009.  ISBN 978-952-92-5366-1
Tuotanto > Kuunnelmat

Pikku ystävätär, 1980
Naisten miehet, 1980
Kokenut lentomatkustaja, 1980
Kaverit, 1981
Isä, Jaska sanoi että..., 1981
Tuotanto > Näytelmät

Mies pylväässä, 1967
Peltovalta, 1971
Kohta sataa – mummi täyttää 80 vuotta mutta on huonona, 1980
Etappi, 1981
Aurinkoranta, 1981
Saksalainen koulu, 1983
Tyttö joka hyppäsi, 1984
Rinnat ja muita tarinoita, 1985
Naaraat, 1986
Lihat tai henki, 1989
Liike-miehiä, 1991
Treffit, 1993
Mattopyykillä, 1993
Remontti, 1993
Naisten sauna, 1993
Yhden kauppa, 1993
Ridge, 1993
Auto, 1993
En tahdo!, 1994
Pudonneita, 1994
Kalle, naapurissa itsetyydytetään, 1994
Mestari, 1995
Vapauttakaa ketut, 1995
Tulkaa takaisin, Armi ja Gil, 1995
Karnevaalit, 1996
Kissanpäivät, 1996
Olkaa hiljaa ja huutakaa, 1996
Aurinkosaari, 1996
Skandaali!, 2002
Tahdon!, 2004
Digi Digi, 2008
Ruutukaava

Manhattanin säännöllistä ruutukaavaa. Kartta vuodelta 1920.
Ruutukaava eli ruutuasemakaava (vanha nimitys suuntaisjärjestelmä) tarkoittaa kaavoituksessa eli kaupunkisuunnittelussa asemakaavaa, jossa kadut leikkaavat toisiaan suorassa kulmassa muodostaen näin ollen ruudukon. Ruutuasemakaavassa katuverkko on suorakulmainen ja korttelit suorakaiteen tai neliön muotoisia.
Historia

Ruutuasemakaava on hyvin vanha keksintö – vanhimmat ruutukaavan mukaan suunnitellut kaupungit rakennettiin jo 2500 eaa. Suorakulmaisen ruutukaavan mukaisia kaupunkien jäänteitä on löydetty muun muassa Egyptistä ja Indus-kulttuurin alueelta nykyisestä Pakistanista.
Antiikin aikana kaupunkisuunnittelu kehittyi pisimmälle Kreikassa. Ennen persialais­sotia kreikkalaiset kaupungit olivat epä­säännöllisiä ja kasvaneet vähitellen ilman yhtenäistä suunnitelmaa, mutta sotien aikana ja niiden jälkeen muutamat hävitetyt kaupungit jälleen­rakennettiin säännöllisen ruutu­kaavan mukaisesti. Kreikkalaisen ruutukaavan parhaana esimerkkinä pidetään Hippodamoksen vuonna 494 eaa. suunnittelemaa Miletoksen asemakaavaa. Roomalaiset omaksuivat kaupunkisuunnittelun periaatteet kreikkalaisilta ja yhdistivät niihin oman käytännöllisyytensä, joka näkyi ennen kaikkea vesi- ja viemäröintijärjestelmien suunnittelussa. Eri puolille valtakuntaa perustetut roomalaiset sotilasleirit, castrat, olivat pohjana useille eurooppalaisille kaupungeille ja levittivät ruutukaavaa edelleen.
Euroopan keskiaikaiset kaupungit olivat yleensä epäsäännöllisesti rakennettuja. Ruutukaavan idea säilyi kuitenkin (antiikin muun tiedon mukana) luostarilaitoksen piirissä.lähde? Erityisen merkityksen sai 1300-luvulla Barcelonassa ja Valenciassa vaikuttaneen fransiskaanimunkki Francesc Eiximenenin julkaisema ideaalikaupunkisuunnitelma. Katalonialaiset perustivat valtapiiriinsä läntisellä Välimerellä yhteensä parikymmentä sen mukaista pikkukaupunkia. Niiden voidaan katsoa ennakoivan renessanssin kaupunkisuunnittelua.
Löytöretkien käynnistyttyä espanjalaiset valloittajat levittivät ruutukaavan Amerikan mantereelle perustaessaan uusia kaupunkeja. Myös Pohjois-Amerikan siirtolaisten perustamat kaupungit olivat valtaosin ruutukaavaisia. Esimerkkejä ovat muun muassa Philadelphian ja Savannahin vanhat asemakaavat. Pohjois-Euroopassa ruutukaava yleistyi renessanssin myötä. Nuori Yhdysvallat omaksui myös ruutukaavan kaupunkisuunnittelun ihanteeksi, ja esimerkiksi New Yorkin Manhattan on eteläisintä ja vanhinta osaansa lukuun ottamatta suunniteltu ruutukaavan mukaan.
Ilmansuunnat

Roomalaisessa asemakaavassa itä-länsisuuntaisia  katuja kutsutaan nimellä decumanus ja pohjois-eteläsuuntaisia cardo. Pääkadut ovat nimeltään Decumanus Maximus ja Cardo Maximus.
Ruutukaava Suomessa

Useimpien ennen 1900-lukua perustettujen suomalaisten kaupunkien (ns. vanhat kaupungit) keskusta-alueet on rakennettu ruutukaavan mukaan. Varsinkin monet 1600-luvulla tai myöhemmin perustetut kaupungit suunniteltiin alusta lähtien ruutukaavan mukaisiksi. Vuosien 1810 ja 1860 välisenä aikana myös monet sitä vanhemmat kaupungit saivat säännöllisen ruutukaavan, kun ne jälleenrakennettiin suurten tulipalojen jälkeen, joissa niiden tiiviisti rakennetut keskustat tuhoutuivat. Varsinkin Turun palon jälkeen ruutukaavoissa alettiin kadut rakentaa paloturvallisuuden vuoksi entistä leveämmiksi ja korttelit väljemmiksi. Ruutukaavoihin ryhdyttiin sijoittamaan korttelin läpi kulkevia lehtipuuvyöhykkeitä, palokujia, ja niidenkin toivottiin parantavan paloturvallisuutta.
1800-luvun alkupuolella ruutukaavat laati yleensä Yleisten rakennusten intendentinkonttorin johtaja, arkkitehti Carl Ludvig Engel. Hän laati ruutukaavoja sekä vanhoihin että vasta perusteilla oleviin kaupunkeihin. Hänen käsialaansa ovat muun muassa Jyväskylän, Turun, Mikkelin, Hämeenlinnan, Porvoon ja Sortavalan ruutuasemakaavat. Engelin ruutukaavoissa yksi kortteli käsittää yleensä kuusi tonttia. Poikkeuksen tekee Jyväskylän kaava, jonka useimpiin kortteleihin sisältyi kahdeksan tonttia. Engelin ruutukaavoista ainoa täysin symmetrinen on Jyväskylän kaava, joka on pelkistetyssä säännöllisyydessään verrattavissa jopa renessanssin ihannekaupunkimalleihin.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa ruutukaavasta luovuttiin uusia kaupunkeja ja kaupunginosia kaavoitettaessa Camillo Sitten ajatuksia seuraten. 1960-luvulta lähtien siihen kuitenkin palattiin joissakin tiheään rakennetuissa uusissa kaupunginosissa kuten Helsingin Itä-Pasilassa ja Ruoholahdessa sekä Jyväskylän Kortepohjassa.
Seuraavien Suomen kaupunkien keskustassa on laajahko säännöllinen ruutukaava-alue:
Hanko
Heinola
Helsinki
Hämeenlinna
Iisalmi
Ikaalinen
Joensuu
Jyväskylä
Kajaani
Kaskinen
Kemi
Kokkola
Kotka
Kouvola
Kristiinankaupunki
Kuhmo
Kuopio
Lahti
Lappeenranta
Maarianhamina
Mikkeli
Naantali
Nurmes
Oulu
Pietarsaari
Pori
Porvoo (ei kuitenkaan vanhimmassa osassa, jossa keskiaikainen epäsäännöllinen katuverkko on säilynyt, joskin vuonna 1833 vahvistetun, toteuttamatta jääneen asemakaavan mukaan sekin olisi rakennettu ruutukaava-alueeksi )
Raahe
Rauma
Salo
Tampere
Tornio
Turku
Uusikaarlepyy
Uusikaupunki
Vaasa
Vantaa (Tikkurila)
Ruutukaava Suomessa > Helsinki

Helsingin keskustassa on kaksi laajaa erisuuntaista ruutukaava-aluetta sekä muutamia pienempiä. Mannerheimintien itäpuolella, Kruununhaassa, Kluuvissa, Kaartinkaupungissa ja osassa Ullanlinnaa kadut kulkevat pääilmansuuntien mukaisesti, poikkeuksena rantakadut kuten Pohjoisranta sekä alueelle myöhemmin rakennettu Kaisaniemenkatu. Lännempänä, suurimmassa osassa Kamppia ja Punavuorta, katuverkon suunta poikkeaa pääilmansuunnista noin 30 astetta. Näiden alueiden välisen, Mannerheimintieltä edelleen muun muassa Erottajan ja Viiskulman kautta Tehtaanpuistoon jatkuvan rajalinjan varrella on useita epäsäännöllisen muotoisia kortteleita ja pieniä puistoja.
Kirjallisuutta

Jussi Jäppinen: Oletko koskaan nähnyt kauniin kaupungin? (väitöskirja) Jyväskylä : Minerva, 2005 ISBN 952-5591-05-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruutukaava Wikimedia Commonsissa
Rakennusperinto.fi - Raahen ruutukaava-alue: saneeraus ja suojelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Porin keskustan ruutukaava-aluetta ilmakuvassa.
Kärnäiitti

Tyypin I kärnäiittiä
Tyypin II kärnäiittikimpale Keski-Suomen luontomuseossa.
Kärnäiitti on paikallinen nimitys Suomen Lappajärven seudulla esiintyvälle, yleisemmin nimellä impaktiitti (engl. impactite) tunnetulle kivilajille. Se on impaktilaavaa, joka on syntynyt nopeasti maahan pudonneen asteroidin eli meteoriitin törmäyskohdan iskuvoiman seurauksena sulaneesta kallioperästä, Lappajärven tapauksessa paljolti graniitista ja gneissistä. Sulaan on sekoittunut muita sulamatta jääneitä kivenpalasia ja mineraalisiruja, pääasiassa kvartsia. Kärnäiitti sisältää myös hieman törmänneen kappaleen aineksia, esimerkiksi iridiumia. Kärnäiittiä käytetään paikallisesti koruissa ja koristelaattoina.
Kärnäiitti on nimetty Etelä-Pohjanmaan maakuntakiveksi. Nimensä se sai löytymispaikkansa Lappajärven Kärnänsaaren mukaan. Se kohoaa Lappajärven pohjoisosassa 10–20 m ympäristöään ylemmäksi ja on merkkinä saaren muodostavasta kovasta kivilajista. Noin 78 miljoonaa vuotta sitten halkaisijaltaan 1,5-kilometrinen meteoriitti iskeytyi nykyisen järven kohdalle useiden kymmenien kilometrien sekuntinopeudella. Meteoriittikraatteriin syntyi myöhemmin järvi. Kärnäiittiä löytyy Kärnänsaaren alueen pohjoisosan kalliosta sekä irtokivinä. Myös Vartijasaaresta, Lokkisaaresta ja Lokkikarilta löytyy Kärnäiittiä.
Kärnäiitti ryhmitellään kahteen päätyyppiin:
tyyppi I: tumma lasimainen perusmassa, jossa on mineraali- ja kivilajimurskaleita. Väriltään sinertävän tai harmaan musta. Kovempi.
tyyppi II: perusmassassa enemmän murskaleita ja usein täynnä pieniä, epämääräisen muotoisia onteloita. Väriltään sinertävän tai harmaan musta, voi olla myös hyvin vaalea. Ei niin kovaa kuin tyyppi I, lyötäessä särkyy helposti rosoisiksi kappaleiksi.
Impaktiitti voidaan syntytapansa perusteella luokitella shokkimetamorfiseksi kivilajiksi, joka on eräs metamorfisten kivilajien osaluokka. Impaktiittia on löydetty myös esimerkiksi Saimaan Paasselältä, Suvasvedeltä (Kukkarinselkä ja Haapaselkä), Sääksjärveltä ja Karjalan tasavallan Jänisjärvestä.
Kärnäiitti muistuttaa hyvin paljon laavakiveä. Kiven murtopinta on sinisen musta ja rapautumispinta on harmaa. Rantakivikosta löydetyssä kärnäiitissä on ohut, ruskean musta rautapitoinen pinta ja pinnassa on myös kivelle tyypillisiä aallokon kuluttamia pieniä koloja.
Ensimmäisenä kivilajista kirjoitti Henrik Holmberg muutamalla lauseella teoksessaan "Materialier till Finlands geognosi" vuonna 1858, kivilajin kärnäiitiksi nimesi tiettävästi Hugo Berghell vuonna 1921, kiveä kutsuttiin myös "Lappajärven dasiitiksi". Impaktiitiksi kärnäiitti todettiin vuonna 1967 ruotsalaisen geologin Nils-Bertil Svenssonin toimesta ja tutkimustulokset julkaistiin Nature -lehdessä helmikuussa 1968.
Aiheesta muualla

Kuvagalleria: Kärnäiitti, Lappajärvi (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuva vaaleammasta kärnäiittikivestä
Rykmentin tytär

Rykmentin tytär (alkup. ransk. La fille du régiment) on Gaetano Donizettin säveltämä kaksinäytöksinen koominen ooppera, joka sai kantaesityksensä Pariisin Opéra-Comique'ssa vuonna 1840. Heti kantaesityksensä jälkeen se nousi hurjaan suosioon: Ensimmäinen tuotanto kesti 50 näytöksen verran ja aariasta "Salut à la France" tuli kaikkien tuntema. Rykmentin tytärtä on sanottu "parhaaksi ei-ranskalaisen säveltämäksi ranskalaiseksi oopperaksi" . Ooppera on tunnettu myös aariasta Ah! Mes amis, jota on kutsuttu tenoreiden Mount Everestiksi - se sisältää ei enempää eikä vähempää kuin 9 korkeata C:tä. Rykmentin tytärtä esitetään nykyisin säännöllisesti - kunhan mitat täyttävä esiintyjäryhmä saadaan kokoon.
Synopsis > Roolit

Marie, nuori kanttiininpitäjä (sopraano)
Tonio, nuori tirolilainen (tenori)
Berkenfieldin markiisitar (mezzosopraano)
Sulpice, kersantti (lyyrinen basso)
Hortensius, palvelija
Crakentorpin herttuatar
Korpraali
Notaari
Ranskalaisia sotilaita, tirolilaisia kyläläisiä, baijerilaisia aatelisia, palvelijoita
Synopsis > Toinen näytös

Markiisittaren linna. Notaarin läsnä ollessa markiisitar laatii avioliittosopimuksen Marien ja Crakentorpin herttuattaren pojan välillä. Taistelussa haavoittunut Sulpice on myös linnassa. Kun markiisitar kysyy häntä, Sulpice ilmaisee hämmästyksensä herttuan ja kanttiininpitäjän välisestä avioliitosta. Marie tulee musiikkitunnille, jolle myös Sulpice osallistuu. Markiisitar laulaa "Maestro Fettucinin aarian" ja säestää itseään kömpelösti cembalolla. Aaria on tunteellinen ja Sulpice muistuttaa pakon edessä laulamaan joutuvaa Marieta sotilasmusiikin kovin erilaisista sävelistä. Kontrasti, jota markiisittaren hermostuneet keskeytykset korostavat, on räikeä (trio: "Le jour naissait"). Marie jää yksin. Hän muistelee menneisyyttään ja kaukaista rakkauttaan, jonka hän uskoo menettäneensä. Hän suree sitä, että hänen on nyt pakko asua niin äveriäässä ympäristössä, joka on hänelle niin vieras ("Par le rang et par l'opulence"). Hänen ajatuksensa keskeytyvät äkisti sotilasmarssiin, joka palauttaa hänet takaisin todellisuuteen: hänen oma rykmenttinsä saapuu! Marie ja Sulpice laulavat onnellisina yhdessä sotilaiden kanssa ("Salut à la France!"). Tonio, josta tällä välin on tullut upseeri, liittyy Marien ja Sulpicen lauluun, ja he iloitsevat kaikki yhdessä ("Tous les trois réunis"). Markiisitar ei ole mielissään tapahtuneesta vaan vastustaa kiivaasti sotilaiden läsnäoloa. Tonio ei voi kuitenkaan olla rakastamatta Marieta ja kuvailee markiisittarelle rakkautensa suuruutta ("Pour me rappocher de Marie"). Markiisitar heltyy Tonion anelevista sanoista. Kun hän on kahden Sulpicen kanssa, hän paljastaa tälle salaisuutensa pyytäen tältä apua ja ymmärrystä: hän on Marien äiti ja toivoo, että hänen tyttärensä saisi kunniallisen elämän avioitumalla Crakentorpin herttuan kanssa. Markiisittaren pyynnöstä Sulpice kertoo Marielle totuuden. Marie on liikuttunut ja suostuu avioliittoon herttuan kanssa miellyttääkseen äitiään. Seremoniaa valmistellaan notaarin edessä, mutta samaan aikaan sotilaat Tonion johdolla ryntäävät paikalle "pelastamaan heidän oman tyttärensä". Vieraat järkyttyvät, ja Tonion päättäväisyys sekä tyttären epätoivo saavat markiisittaren viimein hyväksymään Tonion ja Marien avioliiton, jota rykmentti sitten juhlii ("Salut à la France").
Levytyksiä

1967 - Sutherland, Pavarotti, Malas, Sinclair, Coates; Bonynge  (Decca)
1968 - Sutherland, Kraus ym.; Bonynge  (Myto)
1969 - Sills, Hirst, Corena, Greenspon; Gagnon, (live)  (Opera d'oro)
1969 - Freni, Pavarotti, Ganzarolli, Allegri, Monachesi; Sanzogno, (live)  (Opera d'oro)
1986 - Anderson, Kraus ym.; Campanella  (EMI)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
karadar.com (ranskankielinen libretto)
karadar.com (italiankielinen libretto)
classicistranieri.com, CC-lisensoitu Mp3-musiikkinäyte
Kyläleski

| Kyläleski |
| --- | --- |
 Kyläleskinaaras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Lesket Viduidae
Suku::  Vidua
Laji::  chalybeata
Kaksiosainen nimi
 Vidua chalybeata  (Statius Muller, 1776) 
Katso myös
   Kyläleski Wikispeciesissä   Kyläleski Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Koiraspuolinen kyläleski. Kuva häkkilinnusta.
Kyläleski (Vidua chalybeata) on leskien heimoon kuuluva pieni afrikkalainen varpuslintu. Lajin kuvaili ja nimesi Philipp Ludwig Statius Müller 1776.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 11–12 cm. Koiraan höyhenpuku on musta, tukeva siemensyöjän nokka on luunvalkoinen ja koivet ovat punaiset. Naaras on ruskea ja muistuttaa punajalkaista varpusnaarasta. Nuori lintu muistuttaa naarasta väritykseltään, ollen kuitenkin hieman vaaleampi, ja siltä puuttuu vaalea silmäkulmanjuova. Laulu esitetään korkealta paikalta ja siinä esiintyy kylälesken pääisäntälajin ruusupeipon (Lagonosticta senegala) laulunosia.
Esiintyminen

Kyläleski elää Saharan eteläpuolisessa Afrikassa noin 10 miljoonan neliökilometrin suuruisella alueella. Laji on paikkalintu ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Kyläleski on kulttuuriseuralainen, joka elää kylien ja taajamien liepeillä sekä savanneilla ja avoimilla ruohomailla.
Lisääntyminen

Kyläleski on pesäloinen, joka munii ruusupeipon pesään 2–4 valkoista munaa, jotka ovat aavistuksen suurempia kuin ruusupeipon munat. Kyläleski ei poista ruusupeipon omia munia, ja poikaset kasvavat samassa pesässä. Kylälesken poikasen kita on samannäköinen kuin ruusupeipon poikasen. Haudonta kestää noin kymmenen päivää.
Ravinto

Kyläleski on siemensyöjä, joka syö myös viljaa.
Johan Ludvig Runeberg

| Johan Ludvig Runeberg |
| --- | --- |
 Johan Ludvig Runeberg Albert Edelfeltin maalaamana vuonna 1893.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. helmikuuta 1804 Pietarsaari
Kuollut: 6. toukokuuta 1877 (73 vuotta) Porvoo
Kansalaisuus:  Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  runoilija, opettaja, toimittaja, pappi
Vanhemmat:  Lorens Ulrik Runeberg Anna Maria Malm
Puoliso:  Fredrika Runeberg (vih. 1831)
Lapset:  Anna Carolina Ludvig Mikael Lorenzo Walter Johan Wilhelm Jakob Robert Edvard Moritz Fredrik Karl
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi 
Tuotannon kieli: ruotsi
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 professorin arvo (1844) 
Aiheesta muualla
www.runeberg.net
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johan Ludvig Runeberg (5. helmikuuta 1804 Pietarsaari – 6. toukokuuta 1877 Porvoo) oli suomalainen runoilija, opettaja, toimittaja ja pappi. Runebergiä pidetään Suomen kansallisrunoilijana. Hänen ruotsiksi kirjoittamansa työt vaikuttivat merkittävästi myös Ruotsin kirjallisuuteen. J. L. Runebergin puoliso oli kirjailija Fredrika Runeberg.
Runeberg oli hyvin huomattava lyyrillinen ja eepillinen runoilija. Suomalaisten silmissä Runebergin merkitystä lisäsi aikakausi, jona hän toimi. Yhdessä Elias Lönnrotin kanssa hän oli luomassa suomalaisista kulttuurikansaa sen omissa ja muiden silmissä. Hän loi 1830- ja 1840-luvuilla ihannekuvan Suomen kansasta ja luonnosta ja antoi Vänrikki Stoolin tarinoissa Suomelle moraalisen identiteetin. Hän nousi suurmiehen asemaan ja Runebergin päivää alettiin juhlia jo hänen elinaikanaan.
Elämä > Lapsuus ja suku

Runebergin vanhemmat olivat merikapteeni Lorens Ulrik Runeberg ja Anna Maria Malm. Lorens Ulrik Runebergin isä oli muuttanut Suomeen 1760-luvulla Jämtlannista Ruotsista, ja Anna Maria Malm kuului pietarsaarelaiseen Malmin kauppiassukuun, jonka juuret niin ikään lienevät olleet Ruotsista. Johan Ludvig, kutsumanimeltään Janne, syntyi isän ollessa merillä. Runeberg syntyi helmikuussa 1804, mutta ei ole täysin varmaa, oliko päivämäärä 5. vai 7. helmikuuta. Hän itse vietti kuitenkin syntymäpäiviä helmikuun viidentenä. Isä näki Johanin ensi kerran tämän ollessa kolmivuotias. Johan oli esikoinen, ja hänellä oli kolme sisarta, Ulrika Carolina, Emilie ja Maria Mathilda, ja veljet Viktor ja Nestor, jotka molemmat jatkoivat isänsä työtä. Ulrika Carolinasta tuli runoilija, ja Emilie ”Emma” oli pietisti, joka muun muassa hoiti sokerileipomoa ja opetti Pietarsaaressa ja Uudessakaarlepyyssä. Maria Mathildasta tuli käsityönopettaja ja lisäksi Emilie ja Maria olivat harrastaneet musiikkia. Runebergin veljenpoika oli pianisti ja säveltäjä Rudolf Sjögren, joka oli syntynyt neljä vuotta ennen isänsä Nestorin kuolemaa.
Runeberg sairasti lapsuudessaan risataudin, joka johti rauhasturpoamiin. Hänen fyysinen kehityksensä hidastui sairauden johdosta niin, että hän oppi kävelemään vasta kolmi- tai nelivuotiaana. Isältään Johan peri miehekkään ja reippaan luonteen, äidiltään taas herkkyyden ja taiteellisen lahjakkuuden.
Elämä > Opiskeluvuodet

Runeberg suoritti ylioppilastutkinnon Turussa vuonna 1822 ja aloitti seuraavana vuonna Turun akatemiassa filosofian opinnot. Hän liittyi Pohjalaiseen Osakuntaan. Opiskeluaikana hänen ystäväpiiriinsä kuului muita pohjalaisia, kuten Johan Jakob Nervander, J. V. Snellman ja uusimaalainen Elias Lönnrot. Runeberg valmistui filosofian kandidaatiksi heinäkuussa 1827. Kesällä 1827 Runeberg asui arkkipiispa Jakob Tengströmin virkatalossa Paraisilla, missä hän opetti lapsia. Siellä hän tapasi tulevan puolisonsa ja kirjailijan Fredrika Tengströmin, jonka setä arkkipiispa oli. Opiskelurahoja hän ansaitsi kotiopettajana Saarijärvellä ja Ruovedellä. Ensin mainitun paikkakunnan innoittamana syntyi vuonna 1830 hänen esikoiskokoelmassaan julkaistu runo ”Saarijärven Paavo” (Bonden Paavo). Runebergin ensimmäinen julkaistu runo oli Åbo Tidningar -lehdessä vuonna 1826 ilmestynyt ”Auringolle” (Till solen).
Vaikka Runeberg sai Saarijärvellä viettämiensä vuosien 1824–1825 aikana ratkaisevat herätteet elämäntyölleen, sinne hän ei enää koskaan myöhemmin palannut. Asuessaan Ruovedellä vuosina 1825–1826 Runeberg tutustui muutamiin Suomen sodan veteraaneihin, joihin muun muassa hänen isäntänsä, kapteeni Erik Gustaf af Enehjelm kuului. Ruoveden seudut olivat olleet vääpeli Jakob Johan Rothin ja kersantti Carl Johan Spoofin kuuluisan sissiretken näyttämönä, ja heidän viimeinen yhteenottonsa kenraali Nikolai Rajevskin johtamien venäläisten kanssa oli tapahtunut juuri af Enehjelmin omistaman Ritoniemen kartanon mailla. Metsästysretkillään Runeberg tutustui myös Kurussa asuneeseen vänrikki Karl Gustaf Polvianderiin, joka oli toiminut sodassa Porin rykmentin lipunkantajana ja josta tuli yksi vänrikki Stoolin esikuvista. Toiseksi esikuvaksi on mainittu pienessä mökissä Ritoniemen kartanon lähistöllä asunut sotaveteraani, vänrikki Fredrik Adolf Pelander. Kolmas esikuva on Ruoveden nimismies ja kapteeni Kaarle Palmroth. Runeberg tutustui Palmrothiin Ritoniemen kartanolla, jossa hän vieraili säännöllisesti. Hän oli jo yli 70-vuotias ja ulkonäöltään Stoolin tapainen. Suomen sodan aikana Palmroth oli ollut vänrikki Ruoveden komppaniassa. Ketään yksityishenkilöä ei voi pitää vänrikki Stoolin hallitsevana esikuvana, vaan Runeberg loi itse runokokoelmaa koossa pitävän tarinoivan soturivanhuksen, jota hän elävöitti eri henkilöistä muistiin jääneillä piirteillä.