stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Afidna
Historia

Afidna oli asutettu viimeistään keskihelladisella kaudella, jolta ajalta paikalta on löydetty hautoja, ja se on ollut alueen merkittävä linnoitettu keskus myöhäishelladisella eli mykeneläisellä kaudella.
Perinteen mukaan Afidna oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (polis) tai kylästä (kōmē), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (synoikismos) Ateenaksi. Myös paikan nimi liittyy Theseukseen, sillä sitä pidettiin kreikkalaisessa mytologiassa paikkana, johon tämä jätti sieppaamansa Helenan ystävänsä Afidnoksen huomaan. Kun Dioskuurit hyökkäsivät Attikaan sisartaan etsiessään, Dekeleian asukkaat osoittivat näille tien Afidnaan, jonka jälkeen Dioskuurit valtasivat ja tuhosivat kaupungin.
Afidnan demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Aiantis ja sillä oli 16 edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä ja roomalaisella kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 224/223 eaa. Ptolemais-fyleen ja vuodesta 124/125 jaa. Hadrianis-fyleen.
Peloponnesolaissodan aikana vuonna 412 eaa. spartalaiset valtasivat Afidnan, mikä johti Ateenan ruokahuollon ongelmiin. Ainakin 300-luvulla eaa. kaupunki oli linnoitettu. Afidna oli Attikan toiseksi suurin demos Akharnain jälkeen, mikä näkyy myös sen bule-edustajien määrässä, ja sen väkiluvuksi on arvioitu suurimmillaan noin 4 800 henkeä. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Afidnaios (Ἀφιδναῖος).
Afidnan arkeologisia kaivauksia on suorittanut Ruotsin Ateenan-instituutti.
Rakennukset ja löydökset

Afidnan paikan eli Kotrónin kukkulan koko on noin 125 x 40 metriä, ja sillä on linnoitetun kaupungin raunioita. Paikan lähellä on nykyisin Elävöittävän lähteen (Zoodóchos Pigí) kappeli. Helladisen kauden hautoja on montaa eri tyyppiä, ja niistä on löydetty muun muassa minyalaista keramiikkaa sekä pronssi-, kulta- ja hopeaesineitä.
Affoltern am Albis

| Affoltern am Albis |
| --- | --- |
 Affolternin keskusta vuonna 1982.
 vaakuna

 Affoltern am Albis
 Koordinaatit: 47°17′N, 8°27′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Zürichin kantoni
Hallintoalue (Bezirk):  Affolternin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  10,53 km²
Korkeus:  440–749 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  12 146
 – Väestötiheys:  1 153 as./km²
 
 www.stadtaffoltern.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Affoltern am Albis on kaupunki Sveitsissä Zürichin kantonissa. Kaupungissa on runsaat 12 000 asukasta. Kaupunki on Affolternin hallintoalueen keskus ja seudun keskuspaikka.
Maantiede

Affoltern am Albis sijaitsee Jonenjoen laaksossa ja Albisvuoren länsirinteillä, runsaat kymmenen kilometriä Zürichistä kaakkoon.
Liikenneyhteydet

Affolternissa on liittymä moottoritielle A4. SBB:n rautatie Zürichistä Zugiin kulkee Affolternin kautta. Affoltern am Albis kuuluu Zürichin seudun lähiliikennealueeseen (S-Bahn Zürich), ja SBB:n S5- ja S14-junat kulkevat kaupungin kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Affoltern am Albis Wikimedia Commonsissa
Diethelm, Silvio: Affoltern am Albis (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  23.6.2009. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
| n k Zürichin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (162 kpl, 1.1.2019–)
 Affoltern: Aeugst am Albis • Affoltern am Albis • Bonstetten • Hausen am Albis • Hedingen • Kappel am Albis • Knonau • Maschwanden • Mettmenstetten • Obfelden • Ottenbach • Rifferswil • Stallikon • Wettswil-am-Albis
 Andelfingen: Adlikon • Andelfingen • Benken • Berg am Irchel • Buch am Irchel • Dachsen • Dorf • Feuerthalen  • Flaach • Flurlingen • Henggart • Humlikon • Kleinandelfingen • Laufen-Uhwiesen • Marthalen • Ossingen •  Rheinau • Stammheim • Thalheim an der Thur • Trüllikon • Truttikon • Volken
 Bülach: Bachenbülach • Bassersdorf • Bülach • Dietlikon • Eglisau • Embrach • Freienstein-Teufen • Glattfelden • Hochfelden • Höri • Hüntwangen • Kloten • Lufingen • Nürensdorf • Oberembrach • Opfikon • Rafz • Rorbas • Wallisellen • Wasterkingen •  Wil • Winkel
 Dielsdorf: Bachs • Boppelsen •  Buchs • Dällikon • Dänikon • Dielsdorf • Hüttikon • Neerach • Niederglatt • Niederhasli • Niederweningen • Oberglatt • Oberweningen • Otelfingen • Regensberg • Regensdorf • Rümlang • Schleinikon • Schöfflisdorf • Stadel  • Steinmaur • Weiach
 Dietikon: Aesch • Birmensdorf • Dietikon • Geroldswil • Oberengstringen • Oetwil an der Limmat • Schlieren • Uitikon • Unterengstringen • Urdorf • Weiningen
 Hinwil: Bäretswil • Bubikon • Dürnten • Fischenthal • Gossau • Grüningen • Hinwil • Rüti • Seegräben • Wald • Wetzikon
 Horgen: Adliswil • Horgen •  Kilchberg • Langnau am Albis • Oberrieden • Richterswil • Rüschlikon • Thalwil • Wädenswil
 Meilen: Erlenbach • Herrliberg • Hombrechtikon • Küsnacht • Männedorf • Meilen • Oetwil am See • Stäfa • Uetikon am See • Zollikon • Zumikon
 Pfäffikon: Bauma • Fehraltorf • Hittnau • Illnau-Effretikon •  Lindau • Pfäffikon • Russikon • Weisslingen • Wila • Wildberg
 Uster: Dübendorf •  Egg • Fällanden • Greifensee • Maur • Mönchaltorf • Schwerzenbach • Uster • Volketswil • Wangen-Brüttisellen
 Winterthur: Altikon • Brütten • Dägerlen • Dättlikon • Dinhard • Elgg • Ellikon an der Thur • Elsau • Hagenbuch • Hettlingen • Hofstetten • Neftenbach • Pfungen • Rickenbach • Schlatt • Seuzach • Turbenthal • Wiesendangen • Winterthur • Zell
 Zürich: Zürich
Agapetus II

| Agapetus II |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 8. marraskuuta 955 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  10. toukokuuta 946
Paavius päättyi:  8. marraskuuta 955
Edeltäjä:  Marinus II
Seuraaja:  Johannes XII 
Agapetus II (k. 8. marraskuuta 955) oli paavina 10. toukokuuta 946 – joulukuulle 955, keskellä Alberic II:n valtakautta ja pornokratiaksi kutsuttua aikaa. Hän yritti lopettaa pornokratiaan liittyneen vehkeilyn ja elostelun ja pyysi Otto I:tä pelastamaan Rooman. Otto ei vielä vastannut pyyntöön, sillä Alberic oli varsin mahtava hallitsija, mutta pyyntö kantoi hedelmää seuraavien paavien aikana.
Maanpuolustuskorkeakoulu

| Maanpuolustuskorkeakoulu |
| --- | --- |
  

Perustettu:  1993
Tyyppi:  julkinen
Rehtori:  kenraalimajuri Mika Kalliomaa
Henkilökunta:  250
Opiskelijoita:  850 (tutkinto-opiskelijat)  1 000–1 300 (muut kurssit)
Sijainti:  Helsinki,  Suomi
Kampus:  Santahamina
Sivusto:  maanpuolustuskorkeakoulu.fi
Maanpuolustuskorkeakoulu (lyh. MPKK, ruots. Försvarshögskolan) on Helsingissä sijaitseva Suomen puolustusvoimiin kuuluva sotatieteellinen korkeakoulu, joka tarjoaa sotatieteellistä koulutusta kandidaatista tohtoriin. Korkeakoulu on Puolustusvoimain komentajan alainen, ja sitä johtaa Maanpuolustuskorkeakoulun rehtori. Heinäkuusta 2021 alkaen rehtorina on toiminut kenraalimajuri Mika Kalliomaa.
Koulun tehtävänä on edistää sotatieteellistä tutkimusta ja antaa tutkimukseen ja alan parhaisiin käytäntöihin perustuvaa sotatieteellistä opetusta. Puolustusvoimien ja Rajavartiolaitoksen upseerit opiskelevat Maanpuolustuskorkeakoulussa. Puolustusvoimauudistuksen myötä MPKK:n toimipisteet sijaitsevat Helsingin Santahaminassa lukuun ottamatta maanpuolustuskursseja sekä Sotamuseota, joka sijaitsee Suomenlinnassa.
Historia

Suomen ensimmäinen maavoimien upseerikoulu oli Georg Magnus Sprengtportenin perustama kadettikoulua vastannut oppilaitos, joka toimi Kuopiossa vuonna 1780 ja nimellä Haapaniemen sotakoulu Rantasalmen Haapaniemellä vuosina 1781–1819.
Suomen kadettikoulu toimi Haminassa (Haminan kadettikoulu) ja koulutti upseereita Venäjän keisarikunnan tarpeisiin. Se lakkautettiin 24. heinäkuuta 1903 erinäisten ensimmäisen sortokauden aikana annettujen käskyjen vaikutuksesta.
Itsenäistymisen jälkeen Suomen upseerikoulutus jakautui aina vuoteen 1992 asti kolmeen kouluun: peruskoulutuksen antaneeseen Kadettikouluun (lyhenne KADK, perustettu 1919), yleisesikuntaupseerin koulutuksen antaneeseen Sotakorkeakouluun (perustettu 1924) ja esiupseeri- sekä jatkokoulutusta antaneeseen Taistelukouluun (perustettu 1927). Kaikki nämä koulut yhdistettiin vuoden 1993 alusta Maanpuolustuskorkeakouluksi, yhdeksi suureksi korkeakoulutason upseerikoulutusta antavaksi oppilaitokseksi.
Maanpuolustuskorkeakoulun historia Maanpuolustuskorkeakoulu 20 vuotta – Sotilasyliopiston ensiaskeleet 1993–2013 ensimmäisiltä 20 vuodelta julkaistiin lukuvuoden avajaisissa 5. syyskuuta 2013.
Maanpuolustuskorkeakoulun rehtorit

| sotilasarvo | rehtori | vuodet |
| --- | --- | --- |
| Kenraalimajuri | Antero Karvinen  (s. 1934) | 1993–1994 |
| Kontra-amiraali | Esko Illi (s. 1945) | 1994–1996 |
| Kenraalimajuri | Seppo Tanskanen (s. 1941) | 1997–2001 |
| Kenraalimajuri | Aarno Vehviläinen (s. 1944) | 2001–2004 |
| Kenraalimajuri | Pertti Salminen (s. 1954) | 2004–2009 |
| Kenraalimajuri | Vesa Tynkkynen (s. 1954) | 2009–2013 |
| Kontra-amiraali | Veijo Taipalus (s. 1958) | 2013–2015 |
| Kenraalimajuri | Ilkka Korkiamäki (s. 1960) | 2016–2018 |
| Kenraalimajuri | Jari Kallio (s. 1961) | 2018–2021 |
| Kenraalimajuri | Mika Kalliomaa (s. 1966) | 2021– |
Opetus > Tutkinnot

Maanpuolustuskorkeakoulussa voi suorittaa:
sotatieteiden kandidaatin tutkinnon
sotatieteiden maisterin tutkinnon
yleisesikuntaupseerin tutkinnon
sotatieteiden tohtorin tutkinnon
Opetus > Ainelaitokset

Ainelaitokset vastaavat omien aineidensa tutkimuksesta ja opetuksesta. Niihin kuuluvat
Johtamisen ja sotilaspedagogiikan laitos (JOSPEL)
Sotataidon laitos (SOTATL), johdossa Eversti Pasi Hirvonen
Sotatekniikan laitos (STEKNL), johdossa insinöörimajuri Mika Nieminen
Opetus > Puolustushaarakoulut

Maasotakoulu, Lappeenranta
Merisotakoulu, Helsinki
Ilmasotakoulu, Tikkakoski, Jyväskylä
Raja- ja merivartiokoulu, Espoo ja Imatra
Opetus > Aselaji- ja toimialakoulut

Logistiikkakoulu, Riihimäki
Jalkaväkikoulu, Lappeenranta
Tykistökoulu, Niinisalo, Kankaanpää
Pioneerikoulu, Lappeenranta
Viestikoulu, Riihimäki
Panssarikoulu, Parola, Hattula
Urheilukoulu, Helsinki
Ilmasotakoulu, Tikkakoski, Jyväskylä
Helikopteripataljoona, Utti, Kouvola
Tutkimus

Maanpuolustuskorkeakoulussa tehdään sotatieteellistä tutkimusta. Sotatieteet on laaja käsite ja monialainen kokonaisuus, jota sitovat yhteen sodat, kriisit ja niihin liittyvät turvallisuusuhat sekä pyrkimykset näiden ehkäisemiseen. Tämän päivän maailmassa sotatieteiden on kyettävä ymmärtämään sotilaallista turvallisuutta ja puolustusta laaja-alaisesta turvallisuusviitekehyksestä.
Maanpuolustuskorkeakoulussa harjoitettavan tutkimuksen tehtävänä on kehittää sotatieteitä sekä palvella Puolustusvoimille laissa asetettuja kolmea päätehtävää:
maanpuolustus
viranomaisyhteistyö
kansainvälinen kriisinhallinta.
Maanpuolustuskorkeakoulun tutkimusalat ovat
sotilasjohtaminen,
operaatiotaito ja taktiikka,
sotahistoria,
sotilaspedagogiikka,
sotilassosiologia ja psykologia,
sotatekniikka ja
strategia.
Tutkimusjohtajana toimii professori Hannu H. Kari.
Organisaatio

MPKK:n organisaatioon kuuluvat ainelaitosten lisäksi
Perustutkinto-osasto, puhekielessä Kadettikoulu (KADK), johtaja eversti Teemu Nurmela
Maisteriosasto
Jatkotutkinto-osasto
Maanpuolustuskurssit
Sotamuseo
Puolustusvoimien kansainvälinen keskus
Täydennyskoulutus- ja kehittämiskeskus (TKKK)
Puolustusvoimien Kuvakeskus (osa TKKK:ta vuodesta 2006)
Puolustusvoimien Kielikeskus
Maanpuolustuskorkeakoulun kirjasto
Maanpuolustuskorkeakoulun kirjasto sijaitsee Santahamina-talossa, se on kaikille avoin. Vierailijoiden tulee osoittaa portilla henkilöllisyytensä, ja muiden kuin Suomen kansalaisten tulee tämän lisäksi ilmoittaa vierailustaan etukäteen. Kurssikirjasto palvelee kirjaston toisessa kerroksessa vain opiskelijoita ja henkilökuntaa. Kirjastojen Taisto-kirjaluettelo on vapaasti selattavissa.
Julkaisut

Maanpuolustuskorkeakoulu julkaisee kattavasti tieteellistä tutkimusta eri julkaisusarjoissa. Uusimmat julkaisut löytyvät Maanpuolustuskorkeakoulun verkkosivuilta. Ajantasaisin verkkojulkaisujen lista löytyy Maanpuolustuskorkeakoulun käyttämästä Doria-julkaisuarkistosta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maanpuolustuskorkeakoulun sivut
Laki Maanpuolustuskorkeakoulusta (1121/2008).
Upseeriksi.fi.
Sotamuseo.
Försvarshögskolan hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Suomen ensimmäisen kadettikoulun muistomerkki Kuopion sataman läheisessä Satamapuistossa.
Maanpuolustuskorkeakoulun lippu.
Juhlasali.
Oja-aura

Kaksisiipinen oja-aura saksalaisella pellolla vuonna 1963.
Oja-aura on avo-ojien kaivamiseen ja erityisesti vanhojen ojien puhdistamiseen tarkoitettu työkoneena käytettävä aura. Oja-auroja on raskaita malleja metsäojitukseen ja valtaojien kaivuuseen. Maanviljelyssä käytetään kevyempiä tavalliseen maataloustraktoriin kiinnitettäviä sarjaoja-auroja. Sarkaoja-auroja on yksipuolisia ja kaksipuolisia. Yksipuolisella tarvitaan kaksi ajokertaa valmiin ojan aikaansaamiseksi, kaksipuolisella valmis oja syntyy yhdellä ajokerralla.
Ensimmäiset 4–6 hevosen vetämät puurunkoiset oja-aurat ilmestyivät pelloille helpottamaan lapiolla tapahtuvaa ojankaivuuta 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa. Oja-auran vetämiseen tarvittiin 8–10 hevosta, joilla syntyi työpäivän aikana hyvissä olosuhteissa kaksipuolisella auralla 10 000–14 000 metriä valmista ojaa. Koneellistumisen myötä aurojen voimanlähteeksi vaihtui traktori. Suomessa oli oja-auroja 8 000 kappaletta vuonna 1941, jonka jälkeen niiden määrä kasvoi voimakkaasti 1960-luvulle tultaessa erityisesti Etelä-Suomessa. Traktoreiden tehon kasvaessa kehitettiin edelleen ojajyrsin.
Agamat

| Agamat |
| --- | --- |
 Agama planiceps
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Iguania
Heimo::  Agamat Agamidae  Gray, 1827
Alaheimot
 Agaminae  Amphibolurinae  Draconinae  Hydrosaurinae  Leiolepinae  Uromastycinae 
Katso myös
   Agamat Wikispeciesissä   Agamat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Agamat (Agamidae) on liskoheimo, jonka edustajia elää lähes kaikkialla Afrikassa, Aasiassa ja Australiassa. Ne ovat levinneet myös Euroopan kaakkoisrajoille. Agamia ei esiinny Amerikan mantereella eikä Madagaskarilla tai Tyynenmeren saarilla.
Heimoon kuuluu noin 300 lajia. Lajit ovat keskikokoisia tai pieniä, lähinnä selkärangattomia syöviä päiväeläimiä. Ne ovat melko vankkarakenteisia liskoja, joilla on melko pitkä häntä, hoikat raajat, pitkiin kynsiin päättyvät varpaat sekä erottuva pää. Ruumista peittävät suomut muodostavat säännöllisen kuvioinnin, mutta pään suomut sijoittuvat epäsymmetrisesti. Agamilla on yleensä raskas ja pyöreä pää, hieman sivuilta litistynyt ruumis ja pitkät, hennot raajat. Useilla lajeilla on helttoja ja muita ihopoimuja, joita ne käyttävät soidinmenoissa. Agamien ihossa ei ole luutumia, eikä niiden häntä uusiudu kuten sisiliskoilla. Useimpien lajien naaraiden ja koiraiden väritys poikkeaa huomattavasti toisistaan. Naaraat ovat usein ruskeita, kun taas koiraat ovat kirkasvärisempiä etenkin lisääntymisaikaan. Hampaisto on monipuolinen. Siitä voidaan erottaa etu-, kulma- ja poskihampaat. Tällainen hampaisto soveltuu hyvin hyönteisten pyydystämiseen ja pilkkomiseen. Agamoihin kuuluu myös kasvinsyöjiä ja kaikkiruokaisia lajeja. Useimmat lajit liikkuvat öisin. Heimon kaikki lajit munivat munia. 
Laji- ja yksilömäärä ovat suurimpia kuivilla alueilla, ja lajeja elää jopa aavikoilla. Jotkut lajit viihtyvät myös kosteissa sademetsissä ja rantametsissä.
Kuumilla alueilla agamat välttävät suuria ja äkillisiä lämpötilan vaihteluja aloittamalla päivänsä lämmitellen itseään auringossa yön jälkeen asettumalla auringon paisteeseen niin, että mahdollisimman iso osa ruumiin pinnasta sijaitsee kohtisuorassa auringon paistetta vasten. Päivän kuumimpaan aikaan ne puolestaan välttelevät ylikuumentumista kävelemällä jalat ojennettuina pitääkseen ruumiinsa mahdollisimman kaukana polttavasta maasta. Ne hakeutuvat myös kivien alle suojaan. Agamat pystyvät kameleonttien tapaan muuttamaan väriään nopeasti ympäristön mukaan.
Aiheesta muualla

UniProt, Taxonomy: Agamidae (englanniksi)
ITIS: Agamidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q191102  Wikispecies: Agamidae  ADW: Agamidae  AFD: Agamidae  BOLD: 615  CoL: 64B  EoL: 1734  EPPO: 1AGAMF  Fauna Europaea: 15567  Fauna Europaea (new): ae81e560-92db-4ccf-adc1-7a945609f351  GBIF: 9199  iNaturalist: 31096  IRMNG: 115522  ITIS: 209037  NCBI: 81953  Open Tree of Life: 101200  Paleobiology Database: 37881  Paleobiology Database: 37881  uBio: 215808
David Selby

| David Selby |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. helmikuuta 1941 (ikä 83) Morgantown, Länsi-Virginia
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Claudeis Newman (1963–)
Lapset:  3
Muut tiedot
Aktiivisena:  1968–
Aiheesta muualla
Kotisivu
David Lynn Selby (s. 5. helmikuuta 1941) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt elokuvissa, saippuasarjoissa sekä televisiossa. Hänet tunnetaan parhaiten Quentin Collinsin roolista ABC:n Yön vampyyrit -televisiosarjassa (rooli, jota hän esitti vuodesta 1968 sarjan loppumiseen 1971 ja uudestaan sarjaan perustuvissa kuunnelmissa), ja Angela Channingin (Jane Wyman) pojan, Richard Channingin, roolista CBS:n Viinitila Falcon Crest -saippuasarjassa (rooli, jota hän esitti vuosina 1982–1990).lähde?
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:David Selby
Afrikankapustahaikara

| Afrikankapustahaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Iibikset Threskiornithidae
Suku::  Kapustahaikarat Platalea
Laji::  alba
Kaksiosainen nimi
 Platalea alba  Scopoli, 1786 
Katso myös
   Afrikankapustahaikara Wikispeciesissä   Afrikankapustahaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Afrikankapustahaikaran munia.
Afrikankapustahaikara (Platalea alba) on Afrikassa pesivä kapustahaikaroiden sukuun kuuluva pelikaanilintu.
Tuntomerkit

Afrikankapustahaikara on 85–95 senttimetriä pitkä. Sen höyhenpuku on valkoinen. Linnulla on punainen naama ja harmaa, lusikanmuotoinen nokka, jonka tyvi ja reuna ovat punaiset. Linnun jalat ovat vaaleanpunaiset.
Levinneisyys

Afrikankapustahaikaroita pesii laajalla alueella Afrikassa. Laji on tavattu monta kertaa Ranskassa, muutaman kerran Espanjassa sekä kerran Tanskassa ja Itävallassa, mutta havainnot koskevat luultavasti tarhakarkulaisia.
Aiheesta muualla

ITIS: Platalea alba (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q512348  Wikispecies: Platalea alba  ADW: Platalea_alba  ARKive: platalea-alba  Avibase: F86BB1D3818BDB03  BirdLife: 22697564  BOLD: 10037  BOW: afrspo1  CoL: 4JMRB  CMS: platalea-alba  eBird: afrspo1  EoL: 45513849  EUNIS: 100738  EURING: 34130  Fauna Europaea: 96671  Fauna Europaea (new): 5f69f2e7-5cfe-4ffa-80b4-0635795b635d  GBIF: 2480800  iNaturalist: 3734  IRMNG: 10839592  ITIS: 174935  IUCN: 22697564  NBN: NHMSYS0000533683  NCBI: 33578  Observation.org: 21115  OBIS: 212707  Paleobiology Database: 373513  Paleobiology Database: 373513  TSA: 14046  WoRMS: 212707  Xeno-canto: Platalea-alba
Grundström

Groundstroem, Groundström tai Grundström on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Anna Grundström, suomalainen muusikko ja toiminnanjohtaja
Carl Grundström (s. 1997), ruotsalainen jääkiekkoilija,
Eero Grundström (s. 1976), suomalainen muusikko, säveltäjä ja musiikinopettaja
Elina Grundström (s. 1963), suomalainen toimittaja ja tietokirjailija
Ensio Groundstroem (1893–1938), suomalainen jääkärikapteeni
Esko Grundström (s. 1986), suomalainen muusikko, säveltäjä, sovittaja ja tuottaja
Fredrik Oskar Groundstroem (1835–1879), seminaarinjohtaja, kansanrunoudenkerääjä
Fredrik Groundstroem (1844–1915), merikapteeni, laivanvarustaja ja Rauman merikoulun johtaja
Ivar Groundstroem (1868–1944), juristi ja virkamies, kanslianeuvoksen arvonimi
John Grundström (1877–1953), suomalainen yritysjohtaja, vuorineuvos
Lauri Kalervo Groundstroem, myöh. Kalervo Kurkiala (1894–1966), suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja SS-Obersturmbannführer (SS-upseeri), Ensio Groundstroemin veli
Måns Groundstroem (s. 1949), suomalainen muusikko
Merja Kupiainen-Groundstroem, mallitoimisto Fashion Model Agencyn toimitusjohtaja
Niilo Aleksander Grundström (1838–1906), suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies
Niklas Groundstroem (s. 1971), näyttelijä, ohjaaja
Oskar Groundstroem (1868–1940), tilastotieteilija, virka- valtiopäivämies, työväenliikkeen alkuvaiheen johtajia, Ivar Groundstroemin kaksoisveli
Otto Grundström (s. 1976), muusikko
Ulla Groundstroem, suomalainen kuvataiteilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Afrodite Euploian temppeli

| Afrodite Euploian temppeli |
| --- | --- |
 Afrodite Euploian temppelin (pyöreä rakennus vasemmalla) ja sen aarrekammion (oikealla) rauniot.
Sijainti:  Knidoksen arkeologinen alue, Tekir, Datça, Muğla, Turkki
Koordinaatit:  36°41′20″N, 27°22′24″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  300-luku eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Afrodite Euploian temppeli, myös Afrodite Knidian temppeli, oli antiikin aikainen Afroditelle omistettu kreikkalainen temppeli Knidoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella.
Historia

Afrodite Euploian temppeli oli omistettu Knidoksen suojelijajumalattarelle. Se rakennettiin klassisen kauden lopulla 300-luvun eaa. puolivälissä. Temppeli oli tehty Praksiteleen veistämää kuuluisaa Afrodite-veistosta, Knidoksen Afroditea, varten. Knidoslaiset ostivat veistoksen sen jälkeen, kun koslaiset olivat torjuneet sen, koska veistos esitti jumalattaren alastomana. Knidoksessa siitä tuli yksi antiikin maailman kuuluisimmista taideteoksista.
Pausaniaan mukaan muualla Kreikassa temppeli tunnettiin Afrodite Knidian temppelinä, siinä missä knidoslaiset itse kutsuivat sen jumalatarta Afrodite Euploiaksi. Afroditelle oli omistettu kaupungissa myös kaksi muuta temppeliä, toinen epiteetillä Doritis ja toinen epiteetillä Akraia.
Temppeliä kunnostettiin jossakin vaiheessa sen historian aikana. Praksiteleen tekemä veistos oli temppelissä aina siihen saakka kunnes se vietiin Konstantinopoliin, jossa se tuhoutui tulipalossa. Temppelin rauniot löysi amerikkalainen arkeologi Iris Love vuonna 1969. Love, samoin kuin monet muut tutkijat, ovat tulkinneet löydetyn temppelin Afroditelle omistetuksi. Toisen tulkinnan mukaan se olisikin ollut omistettu Athenelle.
Rakennus

Afrodite Euploian temppeli sijaitsi rinteeseen tehdyllä tasanteella Knidoksen muurein ympäröidyn alueen luoteisosassa, jossa sijaitsivat kaupungin tärkeimmät pyhäköt. Temppelirakennus oli avoin monopteros-pyörötemppeli, joka edusti doorilaista tyyliä ja jota kiersi 18 pylvästä. Siinä käytettiin myös korinttilaista tyyliä joko sen sisäosan pylväissä tai jonkun myöhemmän muutoksen seurauksena. Temppeli oli rakennettu kalkkikivestä, hiekkakivestä ja marmorista. Rakennuksesta on jäljellä lähinnä sen marmorinen jalusta.
Temppelissä ollut Knidoksen Afrodite oli tehty marmorista ja esitti rakkaudenjumalatarta alastomana. Temppelin arkkitehtuuri mahdollisti sen, että patsas voitiin nähdä joka suunnasta.
Temppelin alttari sijaitsi tyypilliseen tapaan sen itäpuolella. Samalla puolella oli portaat, jotka johtivat ylös temppelin jalustalle. Temppelin länsipuolella oli aarrekammio, Athenelle omistettu alttari sekä pohjaltaan suorakulmion muotoinen pyhäkkörakennus. Temppeliä ympäröi temenos eli pyhäkköalue. Sen itäpuolella oli Afroditelle omistettu puutarha, jota Pseudo-Lukianos kuvaa.
Afroditen temppelin eteläpuolella olleella alemmalla tasanteella sijaitsi Apollon Karneioksen temppeli.