Bangladeshin historia
Siirtomaa-aika

Mogulihallitsija Aurangzebin aikana Englannin Itä-Intian kauppakomppania sai luvan perustaa kauppatukikohdan Länsi-Bengalin Kalkuttaan vuonna 1650. Mogulivaltakunnan rapistumisen myötä britit alkoivat osallistua yhä enemmän alueen politiikkaan ja sotilasoperaatioihin. Etelä-Aasia oli poliittisesti hajanainen, minkä ansiosta britit nousivat Intiassa valta-asemaan sotilaallisin valloituksin, lahjomalla tai tekemällä yhteistyötä paikallisten hallitsijoiden kanssa. Mogulivallan romahtamisen jälkeen Bengalin Subahia hallinnut nawab Siraj ud-Daulah valloitti Kalkutan brittisiirtokunnan ryöstellen ja surmaten väestöä. Robert Cliven johtamat brittijoukot lähetettiin Madrasista rankaisemaan Bengalin nawabia ja valtaamaan Kalkutta takaisin. Cliven joukot löivät Siraj ud-Daulahin joukot Plasseyn taistelussa kesäkuussa 1757 ja valtasivat koko Bengalin, vaikka Cliven tehtävänä oli ollut vain vallata Kalkutta takaisin.
Brittivalta Bengalissa vahvistui edelleen Buxarin taistelun jälkeen vuonna 1764, missä Hector Munron johtamat britit kukistivat Mogulivaltakunnan, Oudhin kuningaskunnan ja Bengalin muodostaman liittouman. Taistelun jälkeisessä rauhansopimuksessa mogulit luovuttivat Bengalin suvereniteetin briteille. Robert Clivestä tehtiin ensimmäinen Bengalin kuvernööri.
Vuosisadan loppupuolella brittivalta Bengalissa vain vahvistui. Britit aloittivat alueella tulojen keräämis ja maanomistusjärjestelmän, jossa maanomistus- ja vuokrausoikeus annettiin zamindareille, jotka toimivat alueella tulojen kerääjinä. Tulojen keräämisoikeudet huutokaupattiin korkeimpien tarjouksien tekijöille, riippumatta siitä oliko näillä käsitystä maatalouden tuottavuudesta tai alan kehityksestä. Bengalin maatalous joutui näin kaupunkilaisten rahoittajien keinottelun kohteeksi ja maatalouden kehitys pysähtyi. Britit ryhtyivät myös hallinnollisiin uudistuksiin. Näiden painopisteenä oli länsimaisen filosofian, teknologian ja instituutioiden käyttöönotto. Paikallisilla kielillä annettiin perusopetusta, mutta korkeinta koulutusta sai vain englannin kielellä. Tavoitteena oli tuottaa paikallisväestöstä brittiläisten kulttuuristen arvojen mukainen yläluokka.
Brittien tekemät uudistukset eivät miellyttäneet alkuperäisväestöä. Tasan sata vuotta Plasseyn taistelun jälkeen brittivaltaa nousivat vastustamaan heidän itse kouluttamansa intialaiset sotilaat, sepoyt. Sepoykapina sai alkunsa muslimien muodostamasta Bengalin sepoyosastosta, joka nousi brittivaltaa vastaan. Kapinan keskeisimmät taistelut käytiin nykyisen Intian puolella Delhissä, Lucknowssa ja Kanpurissa, mutta kapinalla oli vaikutusta myös Bengalissa, missä Dhakan ja Chittagongin sepoyt hyökkäsivät brittejä vastaan. Britit kukistivat kapinan, minkä jälkeen Intian hallinto siirrettiin kauppakomppanialta hallinnon alaisuuteen ja muodostettiin Brittiläinen Intia.
Brittiläisessä Intiassa muslimit jäivät syrjään maan liiketoiminnassa ja teollisuudessa, etenkin Itä-Bengalissa, joka oli kaukana kaupankäynnin keskipisteestä. Hindut olivat hallitsevassa asemassa lähes kaikilla yhteiskunnan aloilla. Muslimien ja hindujen vastakkainasettelun ja hallinnon tehostamisen nimissä Intian varakuningas ja kenraalikuvernööri George Curzon päätti vuonna 1905 toteuttaa Bengalin jaon, jossa alue jaettiin hinduenemmistöiseen Länsi-Bengaliin, jonka pääkaupunkina toimi Kalkutta ja muslimienemmistöiseen Itä-Bengaliin, jonka pääkaupunki oli Dhaka. Itä-Bengali oli pitkään ollut brittihallinnon laiminlyömä alue, mutta se oli alkanut kehittyä koulutuksen ja viestinnän alalla. Monet alueen muslimit katsoivat että heidän kulttuurinsa ero hindukulttuurista oli tunnustettu ja muslimijohtajat enimmäkseen tukivat jakoa. Länsi-Bengalin koulutetun hinduväestön keskuudessa jako herätti tyytymättömyyttä ja brittejä vastaan nousi äänekkäitä protesteja, joita johti Intian kansalliskongressi. Vastavoimaksi kongressille Intian muslimit perustivat muslimiliiton vuonna 1906, joka tuki Bengalin jakoa ja puolusti muslimien oikeuksia. Kansalliskongressi aloitti brittiläisten tuotteiden boikotoinnin ja rohkaisi intialaistuotteiden tuotantoa. Muslimit, jotka kannattivat Bengalin jakoa, eivät pystyneet kilpailemaan taloudellisesti ja poliittisesti vahvempia hinduja vastaan. Painostuksen alla britit peruuttivat Bengalin jaon vuonna 1912, mikä kasvatti muslimien ja hindujen välistä eripuraa monessa osassa maata. Muslimien mielestä jaon peruuttaminen ja Bengalin jälleenyhdistyminen suosi hinduväestöä.
Ensimmäinen maailmansota kasvatti Intiassa kansallismielistä liikehdintää. Kansalliskongressi tuki Britanniaa sodassa siinä uskossa, että britit palkitsisivat Intian uskollisuuden poliittisilla myönnytyksillä. Muslimiliitto ei ollut yhtä varma kannastaan. Epävarmuutta puolueen sisällä aiheutti se että Italian–Turkin sota, Balkanin sodat ja Ensimmäinen maailmansota kuvattiin Intiassa islamin ja länsimaiden imperialismin vastakkainasetteluna. Poliittisen sekasorron myötä alkoi herätä ajatus myös erillisestä muslimivaltiosta 1920-luvun lopulla. Yksi tämän aatteen alullepanijoista oli runoilija ja filosofi Muhammad Iqbal. Hän vaati luomaan muslimivaltion Intian luoteisosista, Punjabista, Sindistä ja Balochistanista. Bengali ei vielä tässä vaiheessa kuulunut suunnitelmiin. Muodostumaton muslimivaltio sai myöhemmin nimekseen Pakistan, mutta sen muodostamiseksi ei ollut poliittisesti organisoitua pyrkimystä.
Vuonna 1934 Muhammad Ali Jinnah nousi Muslimiliiton johtoon. Hän kannatti kahden valtion mallia, perustuen hindulaisuuden ja islamin eroihin ja hänen mielestään Pakistanin valtion perustaminen oli ratkaisu asiaan. Muslimiliitto alkoi vuonna 1940 ajaa itsenäisen valtion muodostamista Brittiläisen Intian luoteisosista, idässä sijaitseva Bengali oli edelleen suunnitelmien ulkopuolella. Kun Intian kongressipuolue kannatti yhtenäistä Intiaa, Muslimiliiton ja Kongressipuolueen väliset ristiriidat vain kasvoivat vuoden 1940 jälkeen. Ratkaisevaksi tapahtumaksi nousi Toinen maailmansota.
Toisen maailmansodan aikana Muslimiliitto ja Intian kongressi suhtautuivat Ison-Britannian hallintoon eri asentein. Kun britit julistivan Intian puolesta sodan Natsi-Saksaa vastaan kuulematta ensin intialaisia poliitikkoja, useat intialaiset ministerit erosivat protestiksi ja kongressipuolue järjesti kansalaistottelemattomuuskampanjan. Monia aktivisteja vangittiin, heidän joukossaan Mahatma Gandhi ja Jawaharlal Nehru. Kongressipuolueen jäädessä päätöksenteon ulkopuolelle Muslimiliiton valta kasvoi, sillä britit kutsuivat Jinnahin maan hallitukseen. Jinnah vaati briteiltä Pakistanin valtion muodostamista Intian muslimienemmistöisistä maakunnista. Britit myöntyivät tunnustamaan Intialle itsenäisyyden sodan jälkeen, mutta heidän toiveenaan oli luovuttaa valta yhdelle seuraajavaltiolle. Kongressipuolueen ja muslimiliiton välit katkesivat vuonna 1946, kun maan kansleri alkoi muodostaa väliaikaista hallitusta ilman muslimiliittoa. Jinnah yllytti muslimit suoran toiminnan päivään, mitkä yltyivät verisiksi mellakoiksi erityisesti Bengalissa ja Biharissa. Muslimien joukkosurma Kalkutassa toi Gandhin paikalle, mikä rauhoitti tilanteen Bengalissa, mutta muualla Intiassa levottomuudet yltyivät. Maa oli ajautumassa sisällissotaan, kunnes myös Kongressipuolue ja brittihallinto ymmärsivät että ainoa keino ratkaista asia oli jakaa maa Intian ja Pakistanin valtioihin. Idässä Bengali tultaisiin jakamaan Intian ja Pakistanin kesken, jolloin Itä-Bengalista muodostettiin erillään muusta Pakistanista olleen Itä-Pakistan. Alueiden välissä oli 1600 kilometriä Intian aluetta.