stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wiki
Wikien käyttötarkoitukset

Käyttötarkoitukseltaan wikejä on monenlaisia. Ne määräytyvät wikien ominaisuuksien mukaan: wikit soveltuvat parhaiten tarkoitukseen, jossa tärkeää on monen käyttäjän tekemä tekstisisältöjen kokoaminen. Sisällön muokkauksesta jää yleensä talteen aiemmat versiot, mikä mahdollistaa työskentelyn seuraamisen ja tarvittaessa aiempien versioiden palauttamisen. Wikien toinen keskeinen toiminto on keskustelu- tai kommenttipalsta, jonka kautta wikisivun sisällöstä voidaan antaa palautetta sekä suunnitella sisällöntuotannon seuraavia vaiheita. Keskustelua voidaan käyttää myös ideointiin, tiedon jakamiseen, yhteisölliseen oppimiseen ja tiedonrakenteluun.
Selvityksissä ja tutkimuksissa wikien kaksi olennaisinta käyttötarkoitusta ovat käyttö yhteistyöalustana sekä kollektiivisen tietopankin kokoaminen. Selkeimmin koetut hyödyt wikien käytöstä liittyvät tietoon: sen läpinäkyvyyteen ja ajantasaisuuteen. Kolmanneksi wikin on koettu mahdollistaneen uusia entistä parempia toimintatapoja.
Osa wikeistä on yritysten sisäisiä sisällönhallintajärjestelmiä, eräänlaisia työryhmäohjelmistoja korvaavia tietokokonaisuuksia, joita käytetään sisäiseen viestintään ja projektinhallintaan. Kolmannella sektorilla niitä käytetään harrastustoimintaan ja tiedon välittämiseen pienryhmissä ja niiden välillä kiinnostuksen aiheista.
Wikien tutkimusta Suomessa

Henriksson, Jani & Mikkonen, Teemu: Wiki-kokemuksia suomalaisissa organisaatioissa. Hypermedialaboratorio. Tampereen yliopisto 2008, ISBN 978-951-44-7377-7
Martikainen, Ira-Emilia: Tapaustutkimus wikistä yhteisöllisenä asiakassivustona: Case Oy Finnvalli Finland Ab. Liiketalouden opinnäytetyö. Laurea-ammattikorkeakoulu 2010.
Vuorinen, Mikko, Kalalahti, Joanna, & Vilhula Anna: Wikiä käyttämään! Tukea wikin valintaan ja käyttöönottoon (Arkistoitu – Internet Archive). Informaatiotutkimuksen ja Interaktiivisen median laitos/yksikkö. Tampereen yliopisto 2011, ISBN 978-951-44-8403-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wiki Wikimedia Commonsissa
Suurimmat wiki-yhteisöt (englanniksi)
Vuosi wikin käyttäjänä (Kenneth Falck, Taloussanomat, ITviikko)
Pikajohdanto wikeihin (Arkistoitu – Internet Archive).
Viisautta wikin tekoon -opas wikikirjastossa.
Willem Kieft

| Willem Kieft |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1597
Kuollut: 27. syyskuuta 1647 Walesin rannikko
Kansalaisuus:  Alankomaat
Ammatti:  kuvernööri
Siviilisääty:  naimaton
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Willem Kieft (syyskuu 1597 – 27. syyskuuta 1647) oli kuudes kuvernööri Uusissa Alankomaissa, hollantilaisten siirtokunnassa Pohjois-Amerikassa. Hänen virkakautensa kattoivat vuodet 1638–1647. Kieft muodosti siirtokunnassa kahdentoista miehen neuvoston, mutta jätti yleensä huomiotta muiden jäsenten neuvot. Kieft tunnettiin parhaiten intiaaneihin kohdistuvan diplomatian täydellisestä puuttumisesta. Jo virkauransa alussa hän laittoi nykyisen Manhattanin ja New Jerseyn delawaret maksamaan veroa. Kieftin määräyksestä suoritetut verilöylyt Pavoniassa ja Corlear’s Hookissa helmikuussa 1643 ovat saaneet osakseen paljon kielteistä kritiikkiä.selvennä
Kieft erotettiin virastaan 1646 ja hänen seuraajakseen valittiin Peter Stuyvesant.
Historia > Kieftin virkakauden alku

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Näin kaikkialla minne katsoin pelkkää sekasortoa ja kurjuutta. Ihmiset tulivat ja menivät joka suuntaan ja koko paikka oli täysin rapistumassa. | ” |
– Willem Kieftin raportti hänen ensivaikutelmastaan Uudessa Amsterdamissa. 
Kieftin saapuminen Uuteen Amsterdamiin 28. maaliskuuta 1638 otettiin vastaan suurin odotuksin. Edellinen kuvernööri Wouter Van Twiller ei ollut onnistunut pitämään yllä järjestyssääntöjä vaan yleinen kurittomuus oli levinnyt kaupunkiin. Kieftistä odotettiin siirtokunnan moraalin pelastajaa ja hänet oli palkattu osittain juuri kurinpidollisten ansioidensa vuoksi. Uusi Amsterdam käsitti tuolloin noin 80–90 rakennusta, joissa oli vähän yli 400 asukasta. Suurin osa väestöstä oli peräisin Brasiliasta ja Länsi-Intian saaristosta. Kaupungin kadut muodostuivat itään ja etelään kulkevista kapeista poluista ja turkiskaupan ohella tärkeimmät tulolähteet olivat oluen ja alkoholin myynti.
Ensimmäisen virkavuotensa aikana Kieft joutui selvittämään yli 40 rikosta; näistä suurin osa oli varkauksia ja päällekarkauksia, mutta joukossa olivat myös raiskaus ja murha. Eniten ongelmia aiheutti Uuden Amsterdamin sotilastukikohta, jonka miehistöstä yksi teloitettiin kapinaan kiihottamisesta. Hillitäkseen väkivaltaa Kieft kielsi alkoholin julkisen anniskelun.
Historia > Siirtokunnan laajeneminen

Vuonna 1639 Kieft aloitti maakaupat intiaanien kanssa ja laajoja alueita Bronxista, Queensista ja Brooklynista.selvennä Osa Uuden Amsterdamin kauppiaista ja farmareista teki samoin ja uudisasutus laajeni siirtolaisten lisääntymisen myötä. Vuonna 1641 perustettiin kaksi tavernaa sekä valtiopäivätalo ja järjestettiin ensimmäiset vuosittaiset karjamarkkinat. Vuonna 1642 Long Islandin ja Manhattanin välille avattiin lauttayhteys. Saman vuoden aikana väestön määräksi laskettiin 800 siirtolaista, jotka puhuivat lähes 20 eri kieltä. Uudisasukkaiden joukosta noin puolet oli Hollannista ja loput olivat skandinaaveja, saksalaisia, afrikkalaisia ja brittejä.
Muiden siirtokuntien puristus oli Kieftille jatkuva huolen aihe. Delawareen asettuneen Uuden Ruotsin siirtokunnanselvennä ja yritti karkottaa pois väittämällä alueen kuuluvan Uusille Alankomaille. Connecticutin Uuden-Englannin kanssa Kieft onnistui korjaamaan suhteita, jotka hänen edeltäjänsä aikana olivat olleet huonot. Vuonna 1639 hän määräsi, että kaikkien Uusien Alankomaiden siirtokunnassa asuvien brittien oli vannottava uskollisuudenvala Hollannille. Seuraavana vuonna Kieft kieltäytyi ottamasta vastaan Uuden-Englannin pakolaisryhmiä, mutta suostui kaksi vuotta myöhemmin luovuttamaan maapalan Plymouthista paenneille englantilaisille pakolaisille.
Historia > Sota intiaaneja vastaan

Monista siirtokunnan sisällä tapahtuneista parannuksista huolimatta Kieft ei onnistunut saamaan alaistensa kannatusta. Uudisasukkaat valittivat hänen käytöksestään ja kunnioituksen puutteesta intiaaneja kohtaan. Kieft käytti intiaaneja ilmaistyövoimana rakennuksilla ja verotti Hudsonjoen molemmin puolen asuneita delawarejen ja wappingerien heimoja vaatimalla näiltä maissia ja wampumeja. Vastineeksi hän lupasi intiaaneille suojelua muita vihamielisiä heimoja vastaan.
Kieftin määräämä pakkovero sai intiaanit käyttäytymään levottomasti. Staten Islandin raritanit teurastivat luvatta joitakin hollantilaisten sikoja. Kieftin lähettämä rangastuspartio poltti kostoksi raritanien pellot ja Kieft lupasi erillisen tapporahan jokaisesta raritanin päästä.  Tämä johti kostokierteeseen, jossa intiaanit surmasivat kaksi hollantilaista ja yhden englantilaisen maanviljelijän. Kahdentoista miehen neuvosto vaati Kieftiä rauhoittumaan, mutta hän ei kuunnellut neuvoja. Koko neuvosto lakkautettiin ja Kieft valitsi kaksi erikoisryhmää kostamaan intiaaneille näiden teot.
23. helmikuuta 1643 Kieftin sotilaat tekivät yllätyshyökkäyksen Pavoniaan ja Corlear’s Hookiin ja teurastivat yli sata nukkuvaa intiaania. Suurin osa surmatuista oli naisia ja lapsia. Tapahtuma johti intiaanien kostoiskuun, jonka aikana Kieft joutui maksamaan 25 000 guldenia Connecticutin englantilaisille siirtolaisille näiden lähettäessä 150 miestä tukahduttamaan kapinaa. Kuvernööri Kieftin sotana tunnetussa kaksivuotisessa sodassa sai surmansa noin 1 600 intiaania.
Historia > Matka Hollantiin

Sota tuli kalliiksi Uusille Alankomaille ja suurin osa siirtokunnasta tuhoutui. Monet kauppiaat ja uudisraivaajat palasivat kotimaahansa. Hollannin Länsi-Intian kauppakomppanian (Netherland West Indian Company) hallitus erotti Kieftin virastaan 1646 ja hänet lähetettiin Hollantiin kuulusteltavaksi toimistaan sodan aikana. Kieftin paikalle lähetettiin Peter Stuyvesant, joka palveli Uusien Alankomaiden kuvernöörinä vuoteen 1664.
Syksyllä 1647 Kieftiä kuljettanut Princess Amelia harhautui Englannin kanaalista Walesin rannikolle ja Kieftin uskotaan hukkuneen muiden matkustajien joukossa. Myös hänen kaikki arkistonsa katosivat, joten Kieftin tarkka rooli sodankäynnin ajalta on jäänyt arvailujen varaan.
Kuvauksia

Kieft jäi henkilönä etäiseksi, mutta hänestä on annettu runsaasti kuvauksia. Yleisesti häntä pidettiin ylimielisenä ja epäluotettavana ja Uuden Amsterdamin virkailijat saivat selville, että hän teki laittomia maakauppoja ja sopimuksia. Lisäksi Kieftillä oli suuria vaikeuksia ymmärtää intiaanien outoa huumorintajua. Kun neuvotteluihin tulleet intiaanipäälliköt nauroivat, Kieft kuvitteli intiaanien pilkkaavan häntä. Monet uskoivat, että tämä kulttuurillinen eroavaisuus oli yhtenä syynä Kieftin tuntemaan vihaan intiaaneja kohtaan. Tähän käytäntöön muodostivat poikkeuksen irokeesien liittokunnan mohawkit, joihin Kieftin suhteet olivat ystävälliset.
Kieftin henkilökohtaisesta uskonnosta ei ole tarkkaa tietoa, mutta virkakautensa loppuvuosina hän lopetti kirkossakäymisen ja määräsi sotilaita järjestämään kovaäänisiä huvitilaisuuksia kirkonmenojen aikaan. Mahdollisena syynä Kieftin käytökseen pidetään Hollannin reformoidun kirkon pastoria Evarardus Bogardusta, joka tuomitsi hänen sodanmielisyytensä ja lisääntyneen alkoholinkäyttönsä.
Recceswinth

| Recceswinth |
| --- | --- |
 
Visigoottien kuningas
Valtakausi:  649–672
Edeltäjä:  Chindaswinth
Seuraaja:  Wamba

Kuollut:  672 Gerticos
Isä:  Chindaswinth
Äiti:  Recciberga
Recceswinth tai Rekkeswinth oli visigoottien kuningas vuosina 649–672. Hän toimi ensin isänsä Chindaswinthin kanssahalltsijana neljä vuotta, ja isänsä kuoltua vuonna 653 visigoottien kuninkaana. Noustuaan valtaistuimelle hän kukisti ylimystön kapinan. Rekkeswinth julkaisi vuonna 654 huomattavan Liber Judiciorum -lakikokoeleman hallinnon tueksi. Vaikka sitä kutsutaan visigoottien lakikokoelmaksi, se oli kirjoitettu latinaksi ja pohjautui vahvasti roomalaiseen lakiin. Hänen kuoltuaan vuonna 672 visigoottien valtakunta alkoi rappeutua sisäisesti.
Valter Wisén

Valter Wisén
Valter Wisén (20. helmikuuta 1891 Vaasa – 12. helmikuuta 1934) oli suomalainen jääkäriyliluutnantti (kapteeni). Hänen vanhempansa olivat kauppias, raatimies Johan Albert Wisén ja Maria Aleksandra Huldén. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Ruth Anna Elvira Bengterin kanssa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Vaasan ruotsalaista reaalilyseota ja Vaasan kauppakoulun.
Jääkärikausi

Wisén liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavalle Pfadfinder-kurssille, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 1. maaliskuuta 1915 ja hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa. Hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 4. lokakuuta 1916 ja edelleen takaisin 1. komppaniaan 1. lokakuuta 1917. Hän osallistui Libaussa järjestetyille sotakoulun A-kursseille vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 yliluutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 4. Jääkärirykmentin 9. Jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka päällikkönä otti osaa Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän toimi komppanianpäällikkönä edellä mainitusta rykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jonka nimi muuttui myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoonaksi. Hänet siirrettiin 4. syyskuuta 1918 pataljoonan täydennyskomppanian päälliköksi. Armeijasta hän erosi 14. marraskuuta 1918 ja toimi liikemiehenä Vaasassa. Hän toimi Vaasan suojeluskuntapiirin 2. sotilasohjaajana 16. huhtikuuta 1926 - 30. huhtikuuta 1927 välisen ajan. Hän kuoli keuhkotautiin 12. helmikuuta 1934.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 8. joulukuuta 1915  Gruppenführer 5. helmikuuta 1916  Yliluutnantti (Kapteeni) 11. Helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Matti Rautio

Matti Rautio.
Matti Olavi Rautio (25. helmikuuta 1922 Helsinki – 22. kesäkuuta 1986 Tampere) oli suomalainen säveltäjä.
Matti Rautio syntyi Helsingissä. Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettajat Helle Ilmari Rautio ja Katri Agatha Pesonen. Hänen puolisonsa vuodesta 1946 oli hammaslääkäri Ulpu Ainikki Aho. Rautio opiskeli Sibelius-Akatemiassa Aarre Merikannon johdolla ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1946 pääaineena musiikkitiede. Hän työskenteli opettajana Sibelius-Akatemiassa vuosina 1947–1964 ja korkeakoulun lehtorina vuosina 1956–1975, Sibelius-Akatemian koulumusiikkiosaston johtajana vuosina 1966–1970 sekä Tampereen yliopiston kansanmusiikin lehtorina vuodesta 1975 sekä vt. professorina vuosina 1977–1982. Hän toimi Suomen Musiikinopettajain Liiton puheenjohtajana vuosina 1961–1972 ja musiikkilehti Rondon päätoimittajana vuosina 1963–1969. Rautio julkaisi vuonna 1959 tutkielman Rytmikasvatus ja koulusoittimet. Hän oli myös tunnettu ja suosittu musiikkipakinoitsija.
Rautio toimitti suomeksi muiden muassa yhdysvaltalaisen Michael Aaronin Pianoaapisen vuonna 1954 sekä neliosalsen Pianokoulun vuosina 1954–1956, nuottikokoelman Barokin mestareita vuonna 1956 sekä kolmiosaisen nuottikokoelman Johann Sebastian Bachin pianomusiikkia vuosina 1957–1958.
Säveltäjänä hän sai teoksiinsa vaikutteita uusklassismista (mm. Sergei Prokofjevilta ja Dmitri Šostakovitšilta). Raution varhaisimpia teoksia oli Suita per piano, jonka avausosa oli omistettu Carl Czernyn muistolle. Rautio sävelsi vuonna 1955 Divertimenton I veljelleen, sellisti Erkki Rautiolle. Vuonna 1957 valmistui hänen balettinsa Sininen haikara. Tanhumusiikin (1960) valmistumisen jälkeen Rautio piti säveltämisestä yli vuosikymmenen mittaisen tauon.
1970-luvulla Matti Rautio sävelsi muun muassa pianokonserton, sarjan Hanoniana (1971) ja Divertimenton II (1972).
Rautio oli jäsenenä Sylvi Kekkosen johtamassa kulttuurivaltuuskunnassa, joka vieraili Kiinassa keväällä 1953.
Matti Raution veljiä olivat viulisti ja kapellimestari Paavo Rautio ja sellisti Erkki Rautio. Erkki Raution poika on pianisti Martti Rautio (s. 1962). Matti, Paavo ja Erkki Raution enoja olivat lääkintöhallituksen pääjohtaja Niilo Pesonen, säveltäjä Olavi Pesonen ja viulisti Urpo Pesonen.
Aiheesta muualla

Matti Rautio Suomalaisen musiikin tiedotuskeskuksen sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia 
Muut:  IdRef
Reaalikorko

Reaalikorko tarkoittaa korkoa, josta on poistettu inflaation tai deflaation vaikutus.
Reaalikorko lasketaan vähentämällä nimelliskorosta odotettu tai todellinen inflaatio:
Inflaation vallitessa rahan arvon heikkenee. Silloin reaalikorko on nimelliskorkoa pienempi.
Negatiivinen reaalikorko

Reaalikorko on negatiivinen, jos inflaatio on suurempi kuin nimelliskorko. Jos talletuksen reaalikorko on negatiivinen, tallettajan ostovoima heikkenee. Lainanottajan kannalta taas negatiivinen reaalikorko merkitsee huojennusta.
Negatiivinen reaalikorko kannustaa vähentämään säästämistä ja lisäämään kulutusta ja investointeja. Euroopan keskuspankki on 2010-luvulla tavoitellut negatiivista reaalikorkoa ja yrittänyt siten elvyttää euroalueen taloutta.
Charles Read

| Charles Read> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1940
Ammatti:  professori emeritus
Koulutus ja ura
Instituutti:  Wisconsin-Madison yliopisto
Tutkimusalue:  fonetiikka
Charles Read (s. 1940) on professori emeritus ja johti Wisconsin-Madison yliopiston kielitieteen laitoksen fonetiikan laboratoriota.
Teokset

Kent, Raymond D. & Read, Charles: The Acoustic of Analyses of Speech. Singular Publishing Group, Inc., 1992. ISBN 1-56593-364-8.
William Kidd

William Kidd
Kapteeni Kidd (oik. William Kidd, n. 1645 – 23. toukokuuta 1701) on kaikkien aikojen kuuluisimpia merirosvoja. Maineestaan huolimatta Kidd ei todennäköisesti alkujaan kuitenkaan ollut merirosvo, vaan kaappari, joka jahtasi merirosvoja.
Kidd syntyi hyvään perheeseen Skotlannissa Dundeen kaupungissa. Hän lähti jo nuorena merille ja kohosi pian kapteeniksi.
Kiddin ura kaapparina

Kidd sai merirosvon maineen alun perin kaapparimatkansa rahoittaneilta yhteistyökumppaneiltaan, jotka omien valtataisteluidensa ja sisäisten kiistojensa vuoksi mieluummin pettivät Kiddin kuin vaaransivat oman maineensa. Kaappariluvan Kidd sai Englannista, jossa neljä vaikutusvaltaista aatelista rahoitti kaapparimatkan ja rakennutti Kiddille tätä matkaa varten laivan Adventure Galleyn. Luvan matkalleen Kidd sai Englannin kuninkaalta, jota hän ei kuitenkaan itse koskaan päässyt tapaamaan.
Kidd palasi 1696 New Yorkiin, jossa hän asui vaimonsa Sarahin kanssa. Hän palasi uudelle mantereelle värväämään miehistöä merirosvojahtiin, koska siihen aikaan Englanti oli sodassa Ranskaa vastaan ja Englannissa oli pulaa miehistöstä. New Yorkissa oli myös paljon vanhoja merirosvoja, joille kelpasi merirosvojen metsästämisestä saatava palkkio. New Yorkista saamansa miehistön kanssa Kidd suuntasi kohti Madagaskaria ja silloista Itä-Intiaa, jossa suurin osa merirosvoista majaili. Kiddin tavoitteena oli vangita ainakin yksi merirosvo (esimerkiksi Robert Culliford, Thomas Tew tai John Ireland).
Kiddiä kohtasi matkalla kuitenkin huono onni. Jo alkumatkasta häntä vaadittiin luovuttamaan osa miehistöstään Englannin laivaston palvelukseen. Kidd kieltäytyi ja purjehti yön pimeydessä pakoon, minkä jälkeen laivaston komentaja alkoi levittää huhua Kiddin kääntymisestä merirosvoukseen. Tämä kiihdytti Kiddin yhteistyökumppanien aloittamaa huhumyllyä, jossa kerrottiin kapteeni Kiddin teoista merirosvona. Kun Kidd viimein saapui Itä-Intian merille, kaikki osapuolet kohtelivat häntä merirosvona ja ampuivat kohti jo hänet nähdessään.
Kiddin epäonni jatkui, eikä hän löytänyt merirosvoja yli vuoteen. Kun Kidd viimein löysi laivan, joka oli ilman saattuetta eikä ollut englantilainen – eli periaatteessa luvallinen kohde englantilaiselle kaapparialukselle – hän ei suostunut kaappaamaan sitä, sillä se ei ollut merirosvoalus. Miehistö, jolle oli luvattu rikkauksia merirosvojen metsästämisestä, tuli erittäin tyytymättömäksi, ja pian laivalla puhkesi kapina. Yksi kapinan johtajista oli tykkimies William Moore, joka joutui sanaharkkaan Kiddin kanssa. Riidan päätteeksi Kidd heitti puusangon Mooren päähän. Moore kuoli vammoihinsa seuraavana päivänä.
Tämän jälkeen Kidd tavoitti Ranskan lipun alla purjehtivan aluksen Quedagh Merchantin, joka kaapattiin. Tällä aluksella oli myös englantilaista omaisuutta, ja kun tieto aluksen kaappaamisesta kiiri Englantiin asti, Kiddiä viimeistään pidettiin kaikkien aikojen suurimpana merirosvona.
Quedagh Merchantin kaappauksen jälkeen Kiddillä oli viimein riittävästi kaapattua omaisuutta, jotta kaappariretken rahoittajat olisivat tyytyväisiä, joten Kidd päätti lopettaa retken ja palata takaisin länteen. Paluumatkalla Kidd viimein kohtasi oikean merirosvon, Robert Cullifordin, mutta tällöin hänen miehistönsä oli jo niin tyytymätön, että suurin osa lähti mieluummin Cullifordin matkaan kuin auttoi hänen vangitsemisessaan. Nyt Kiddillä oli enää niin vähän miehistöä jäljellä, että hän joutui hylkäämään aluksensa Adventure Galleyn ja jatkoi matkaa kaappaamallaan Quedagh Merchantilla.
Kiddin ura kaapparina > Merirosvoussyytökset ja teloitus

Madagaskarilta jäljelle jääneen miehistönsä kanssa Kidd purjehti länteen ja kuuli ensimmäiset huhut siitä, että häntä pidetään merirosvona. Hän päätti piilottaa kaappaamansa aluksen jonnekin Karibialle ja osti kyydin New Yorkiin. Kidd halusi selittää tekonsa ja osoittaa, että hän oli itse asiassa toiminut kaapparina. Kidd lähetti kuvernööri Bellamontille kirjeen, jossa pyrki selittämään tekonsa parhain päin. Bellamont vastasi Kiddille, että hän pyrkisi hankkimaan kuninkaan anteeksiannon, mikäli Kidd voisi osoittaa syyttömyytensä. Koska Kiddillä oli taskussaan ranskalaiset passit kaappaamistaan aluksista, hän luotti kykyynsä todistaa syyttömyytensä.
Kidd saapui vuonna 1699 Bostoniin, jossa kuvernööri Bellamont lupauksistaan huolimatta kuitenkin vangitsi Kiddin. Myös Kiddin miehistön jäsenet vangittiin myöhemmin. Vuonna 1700 Kidd lähetettiin tuomittavaksi Lontooseen. Kidd toivoi saavansa tukea aatelisilta rahoittajiltaan ja hänen matkalleen tukensa antaneelta kuninkaalta. Mutta tässä vaiheessa Kiddiä pidettiin jo yleisesti merirosvona, eikä kukaan korkeassa asemassa oleva halunnut olla enää missään tekemisissä hänen kanssaan. Toukokuussa 1701 Kidd todettiin syylliseksi tykkimies William Mooren murhaan ja viiteen merirosvoukseen. Hänet hirtettiin 23. toukokuuta 1701.
Legenda Kiddin aarteesta

Kiddin mainetta on siivittänyt tarina tämän kätkemästä aarteesta. 1701 sävelletyn laulun Captain Kid's Farewell to the Seas, or, the Famous Pirate's Lament ("Kapteeni Kiddin jäähyväiset merelle eli Kuuluisan merirosvon valitusvirsi") mukaan Kidd kätki "kaksisataa harkkoa kultaa" ja "moninvertaisesti riikintaalereita". Tarina on inspiroinut kirjailijoita, kuten Edgar Allan Poeta ja Robert Louis Stevensonia.
Kidd todella hautasi pienen aarrearkun Gardiners Islandille New Yorkin osavaltioon Cherry Tree Fieldinä tunnettuun paikkaan. Kuvernööri Bellomont kuitenkin kaivoi sen ylös ja lähetti Englantiin käytettäväksi todisteena Kiddiä vastaan.
Meriarkeologia kapteeni Kiddin jäljillä

Kiddin kaappaama Quedagh Merchant -laiva löydettiin Dominikaaniselle tasavallalle kuuluvan pienen Catalina-saaren läheltä kolmen metrin syvyydestä joulukuussa 2007. Dominikaaninen tasavalta on myöntänyt luvan tutkia hylkyä tarkemmin.
Adventureksi uskottu hylky löytyi vuonna 2000 Nosy Borahan (ent. Sainte-Marie) edustalta, ja vuonna 2015 hylystä löytyi 50-kiloinen hopeaharkko, joka on alkujaan peräisin Boliviasta.
Elokuva

Vuonna 2001 kapteeni Kiddin elämän­vaiheista julkaistiin Charles Vanderpoolin ohjaama dokumentti­elokuva The Quest for Captain Kidd.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Kidd Wikimedia Commonsissa
Vesa E. Syrjänen : Kapteeni Kidd. Englantilainen kaapparikapteeni ja aarteenkätkijäsissi, jonka aarretta ei vieläkään ole löydetty monista etsiskelystä huolimatta, Hakkapeliitta, 01.11.1938, nro 44, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  SNAC  IdRef 
William Kidd hirtettynä.
Howard Pylen mielikuvituksellinen kuva Kiddistä hautaamassa aarretta
Wiurilan kartano

Wiurilan kartanon päärakennus. Arkkitehti Charles Bassi. Kuva Lauri Hollmén.
Wiurilan kartanon talousrakennuksia. Arkkitehti Carl Ludvig Engel. Kuva Satu-Maaria Mäkipuro.
Wiurilan kartanon talousrakennuksia. Arkkitehti Carl Ludvig Engel. Kuva Satu-Maaria Mäkipuro.
Wiurilan kartanon talousrakennuksia. Arkkitehti Carl Ludvig Engel. Kuva Satu-Maaria Mäkipuro.
Wiurila Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Wiurilan kartano on Salon kaupungin Halikossa sijaitseva aateliskartano.