stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mustaparta
Varhaisvaiheet

Mustaparran taustasta ennen merirosvoksi ryhtymistä tiedetään vain vähän, sillä hänestä ei ole asiakirjamerkintöjä ennen merirosvoaikojaan. Mustaparran legendasta ansio kuuluu etenkin englantilaiselle merirosvouksesta kirjoittaneelle Charles Johnsonille (A General History of the Robberies and Murders of the most notorious Pyrates, 1724). Johnsonin mukaan Mustaparta oli oikealta nimeltään Edward Teach ja syntynyt Bristolissa. Kenestäkään vuoden 1680 tienoilla Bristolissa syntyneestä Teach-nimisestä lapsesta ei kuitenkaan sikäläisistä asiakirjoista löydy mainintaa. Johnson kertoi Teachin työskennelleen Jamaikan kaapparilaivoissa Ranskan-sodan aikana, ja että häntä ei rohkeudestaan huolimatta ollut ylennetty upseeriksi.
Merirosvon ura > Kuolema

Virginian kuvernööri päätti kuitenkin päästä eroon Mustaparrasta, ja HMS Pearlin kapteeni, luutnantti Robert Maynard, sai tehtävän käydä Mustaparran kimppuun tämän ankkuripaikassa Oracokesalmen lähistöllä. Maynardin kahdella sluupilla oli 57 aseistettua miestä, ja kuvernööri oli luvannut Mustaparrasta erityisen 100 punnan erikoispalkkion.
Perjantaina 22. marraskuuta 1718 ennen auringonnousua Maynardin sluupit hyökkäsivät matalikon yli Mustaparran leiriin. Maynardilla oli enemmän miehiä, mutta Mustaparralla oli kanuunoita. Aluksi Mustaparran kanuunat tekivätkin pahaa tuhoa Maynardin laivoille. Merirosvojen noustua kannelle alkoi lähitaistelu, jossa Mustaparta ja Maynard hakeutuivat ottamaan toisistaan mittaa. Aluksi kumpikin ampui toista kohti pistooleillaan, ja Maynard osui Mustapartaan. Pian Maynardin miekka katkesi, ja hän sai samalla haavoja sormiinsa. Hän laukaisi pistoolinsa Mustapartaa kohti uudelleen ja haavoitti tätä jo toistamiseen. Mustaparta jatkoi taistelua ja oli jo iskemässä aseetonta Maynardia miekallaan, kun yksi Maynardin miehistä viilsi Mustapartaa kurkkuun kuolettavasti. Mustaparta yritti vielä ladata pistooliaan, mutta kaatui samassa kuolleena maahan. Merirosvot hävisivät taistelun, ja henkiinjääneet vangittiin ja tuomittiin kahta lukuun ottamatta myöhemmin kuolemaan. Maynard purjehti takaisin Mustaparran pää HMS Pearlin kokkapuusta roikkuen.
Jälkimaine

Mustaparta edustaa nykyisin hurjan merirosvon arkkityyppiä. Mustaparran maine sai alkunsa Charles Johnsonin lennokkaasta kuvauksesta tämän ulkonäöstä. Johnsonin mukaan Mustaparran pitkä ja musta parta peitti hänen kasvonsa silmiin asti ja hän palmikoi sen nauhoilla. Taistelussa hän kantoi kolmea pistoolia ja pukeutui turkislakkiin, jonka alle molemmille puolille hän sytytti luntut pelotellakseen vihollisiaan ja vakuuttaakseen omat miehensä.
Maineestaan huolimatta Mustaparran ei varmasti tiedetä koskaan tappaneen ketään omakätisesti, joskin hän haavoitti joskus omia miehiään muistuttaakseen heille, kuka hän on.
Mustaparran lippulaivan hylky löydettiin 1996 Pohjois-Carolinan Beaufortista. Se varmistui tutkijoiden mukaan Queen Anne’s Revengeksi vuonna 2011.
Kirjallisuutta

Alexandre Olivier Exquemelin: Karibian merirosvot, Gummerus, 1970.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mustaparta Wikimedia Commonsissa
Defoe, Daniel: A General History of the Pyrates, by Daniel Defoe: Of Captain Teach, alias Black-beard The University of Adelaide. Arkistoitu 15.4.2012. Viitattu 14.4.2013.
Löytö kanuunan sisältä: Mustaparran merirosvolaivalla luettiin seikkailukirjaa Yle 9.1.2018
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat 2  Puola 
Muut:  SNAC 
Mustaparran merirosvolippu. Luurangon kädessä oleva tiimalasi kuvaa aikaa, joka on loppumassa.
Mustaparta ja Robert Maynard taistelussa. Mustaparta valmistautuu kuolettavaan iskuun, mutta yksi Maynardin miehistä ehtii väliin. Jean Leon Gerome Ferris, 1920.
Luettelo kiekonheiton Suomen mestareista

Tämä on luettelo kiekonheiton Suomen mestareista. Kiekonheiton Suomen mestaruudesta on kilpailtu Kalevan kisoissa vuodesta 1907 lähtien. Vuoteen 1924 asti kilpailtiin yhteistuloskilpailut. Vuodesta 1909 lähtien on kilpailtu yhden käden mestaruuksista, vuoteen 1913 asti antiikin tyylillä. Vuosina 1909–1924 kilpailtiin siis sekä yhden käden että molempien käsien kilpailut. Naiset ovat kilpailleet Suomen mestaruudesta vuodesta 1945 lähtien.
Mestaruudet

Miehet (* = Molempien käsien yhteistuloskilpailu, ** = Antiikin tyylin kilpailut) (yht. 133)
18 – Elmer Niklander*** (mestaruuksista 11 yhteistuloskilpailuissa, 2 antiikin tyylin kilpailuissa)
9 – Vilho Niittymaa* (4), Frantz Kruger
7 – Pentti Repo, Pentti Kahma
6 – Kalevi Kotkas, Carol Lindroos
5 – Antero Kivi, Markku Tuokko, Timo Tompuri
4 – Veikko Nyqvist, Mikko Kyyrö
3 – Verner Järvinen**, Armas Taipale* (1), Vilho Hänninen, Arvo Huutoniemi, Ari Huumonen, Harri Uurainen, Pyry Niskala
2 – Olavi Vaalamo, Tauno Karlsson, Niilo Hangasvaara, Raimo Vento, Mika Muukka, Heikki Hollmén, Pertti Hynni
1 – Toimi Arranmaa*, Lauri Castren*, Elis Backnäs, Aarne Ilvonen, Jouko Montonen, Jorma Rinne, Juhani Tuomola, Martti Halmesmäki, Timo Sinervo, Mika Loikkanen, Jouni Waldén, Oskari Perälampi, Mico Lampinen
Naiset (yht. 80)
8 – Marjatta Kuuluvainen, Tiina Kankaanpää, Salla Sipponen
6 – Inkeri Lehtonen
5 – Kaarina Kangasmaa, Sanna Kämäräinen
4 – Sinikka Salminen, Ulla Lundholm, Anita Hietalahti
3 – Anne Känsäkangas, Tanja Komulainen
2 – Elli Kahila, Christine Barck, Ritva Metso, Diana Back, Kati Siltovuori
1 – Maila Heinonen, Elsa Tuomala, Meeri Saari, Kaija Isosaari, Sirkka Talvensaari, Marja-Leena Karttunen, Satu Sulkio, Marja-Leena Larpi, Merja Säntti, Marja Aalto, Kirsi Lindfors, Niina Kelo
Vuosittain

Elmer Niklander voitti miesten Suomen mestaruuden 1914–1918, antiikin tyylillä 1909–1913 sekä yhteistuloskilpailuissa 1909–1918 ja 1920.
Armas Taipale voitti miesten Suomen mestaruuden 1919 ja 1920.
Frantz Kruger voitti miesten Suomen mestaruuden 2007, 2008, 2010, 2017, 2018, 2020, 2021, 2022 ja 2023.
Niina Kelo voitti naisten Suomen mestaruuden 2005.
Tanja Komulainen voitti naisten Suomen mestaruuden 2009, 2010 ja 2012.
Luettelo Lapinjärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Lapinjärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Lapinjärven kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Muurahaistangara

| Muurahaistangara |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kardinaalit Cardinalidae
Suku::  Muurahaistangarat Habia
Laji::  fuscicauda
Kaksiosainen nimi
 Habia fuscicauda  (Cabanis, 1861) 
Alalajit
 H. f. discolor  H. f. erythrolaema  H. f. fuscicauda  H. f. insularis  H. f. salvini  H. f. willisi 
Katso myös
   Muurahaistangara Wikispeciesissä   Muurahaistangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Muurahaistangara (Habia fuscicauda) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava varpuslintu. Muurahaistangara ja muut muurahaistangaroiden suvun lajit on perinteisesti luokiteltu tangaroiden heimoon. DNA-tutkimuksien perusteella ne ovat kuitenkin lähempänä kardinaalilajeja kuin muita tangaroita.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan muurahaistangara on noin 19 cm. Selästään ja siivistään lajin koiras on tumman punertavanruskea. Päälaella on punainen laikku. Kurkku on kirkkaan punainen. Naaras on selästään oliivinruskea ja rinta on okrankeltainen. Naarasmuurahaistangaran vatsa on harmahtava. Muurahaistangarakoiras muistuttaa ulkonäöltään kruunumuurahaistangaraa (Habia rubica), mutta on sitä kookkaampi ja tummempi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Muurahaistangaraa tavataan Keski-Amerikassa alueelta, joka ulottuu Meksikosta Panamaan. Etelä-Amerikassa lintu elää pienellä alueella Kolumbian pohjoisosassa. Lajin elinympäristöä ovat rannikon alankomaiden kosteat metsät sekä metsien reunamaat. Muurahaistangaran elinympäristöt sijaitsevat yleensä noin 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Muurahaistangarat liikkuvat pienissä ryhmissä. Laji syö hyönteisiä ja seuraa joskus sotilasmuurahaisten parvia.
Aiheesta muualla

Ääntä[vanhentunut linkki], Äänen metadata Macaulay Library
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1588596  Wikispecies: Driophlox fuscicauda  ADW: Habia_fuscicauda  Avibase: 8DD1FA5589109F8D  BirdLife: 22722416  BOLD: 98009  BOW: rtatan1  CoL: 3J4HX  eBird: rtatan1  EoL: 921776  GBIF: 5230697  IBC: red-throated-ant-tanager-habia-fuscicauda  iNaturalist: 9933  IRMNG: 10217246  ITIS: 560346  IUCN: 22722416  NCBI: 460205  Neotropical: rtatan1  Open Tree of Life: 972936  Xeno-canto: Habia-fuscicauda 
Naaras
Musiikkisensuuri

Musiikkisensuuri tarkoittaa julkisten musiikkiesitysten rajoittamista ja kieltämistä. Äänitteiden tai musiikkivideoiden soiton rajoituksille on historiassa ollut monenlaisia syitä, kuten niiden turmeleva vaikutus, poliittisuus tai viittaukset uskontoon, huumeisiin tai seksiin. Sotien tai muiden kriisien aikana väkivaltaan tai kuolemaan viittaavia lauluja on usein vältetty soittamasta radiossa.
Historia > Jazz

New Orleansissa 1910-luvulla syntynyt jazz, nimeltäänkin seksiin viittaava musiikkityyli, sai heti osakseen vastustusta ja rajoituksia. Vaikka jazzista tulikin 1920-luvulla myös valkoisten suosikkimusiikkia, monet pitivät jazzia moraalittomana, syntisenä ja vaarallisena. Sanoituksiltaan suorasukaisimmin seksuaalisia jazz- ja blueslauluja ei soitettu Yhdysvaltain valkoisilla radioasemilla tai BBC:llä. Billie Holidayn hitti ”Strange Fruit” (1939) joutui soittokieltoon, sillä se kertoi Etelävaltioissa tapahtuneista mustien lynkkauksista ja oli lisäksi kommunistin kirjoittama.
Saksassa 1930-luvulla valtaan nousseet kansallissosialistit pitivät jazzia amerikkalaisena rappiotaiteena ja ”neekerimusiikkina”. Jazz häädettiin radiosta, jazzlevyt kiellettiin, ja jazzmuusikkoja ja kuuntelijoita alettiin vainota. Koska jazzin kuuntelua ei kuitenkaan saatu kokonaan kitkettyä, propagandaministeri Goebbels perusti vuonna 1939 amerikkalaista swing jazzia soittavan orkesterin, jonka soittamien jazzhittien sanoitukset uusittiin natsien ideologian mukaisiksi.
Historia > BBC

Britannian kansallinen radioyhtiö BBC on historiansa aikana sensuroinut musiikkia monesta syystä. Vuosina 1927–1938 BBC:n pääjohtajana toimineen John Reithin kaudella sensuurin kynsiin joutuivat kaikki äänilevyt, joilla viitattiin edes etäisesti tai verhotusti seksiin, uskontoon, politiikkaan, alkoholiin tai huumeisiin. Ennen toista maailmansotaa BBC ei juurikaan soittanut radiossa Adolf Hitleriä pilkanneita levyjä, sillä Saksaa ei haluttu ärsyttää. Sodan puhjettua BBC jätti soittamatta levyjä, joilla saattoi olla negatiivinen vaikutus sotilaiden mielialaan, kuten Bing Crosbyn ”I’ll Be Home for Christmas”. BBC sensuroi myös pitkään sellaiset populaarimusiikkikappaleet, joissa käytettiin tuttuja klassisen musiikin melodioita. Tästä syystä BBC:llä sensuroiduksi joutui usein Frank Sinatra.
1960-luvulla BBC:n nuorisokanava Radio One sensuroi esimerkiksi Beatlesin huumeaiheisiksi katsotut ”Lucy in the Sky with Diamonds” ja ”A Day in the Life” (1967) sekä ranskalaisten Jane Birkinin ja Serge Gainsbourgin rakastelua kuvaavan ”Je t’aime... moi non plus” (1969). Sen sijaan huumeista tai seksistä amerikanenglantilaisella slangilla kertovia kappaleita kuten Lou Reedin ”Walk on the Wild Side” (1973) ja Cyndi Lauperin ”She Bop” (1984) ei sensuroitu.
BBC:n kokonaan tai osittain soittamatta jättämiä listahittejä ovat esimerkiksi Sex Pistolsin kuningatarta ja monarkiaa herjaava single ”God Save the Queen” (1977), Prodigyn ”Smack My Bitch Up” (1997) sekä pääministeri Margaret Thatcherin kuolemasta iloinnut ”Ding Dong! The Witch Is Dead” (2013).
Persianlahden sodan aikana 1990-luvun alussa BBC julkaisi pitkän luettelon levyistä, joita ei suositeltu kotirintaman tai taistelualueen radiolähetyksissä. Luettelo herätti paljon huomiota ja arvostelua, sillä monessa sen kappaleessa ei nähty olevan mitään yhtymäkohtia Persianlahden sotaan.
Historia > Yhdysvallat

Rock and rollin nousu nuorison suosikkimusiikiksi 1950-luvulla aiheutti keskiluokkaisissa yhdysvaltalaisvanhemmissa huolta. Etelävaltioissa uuden mustan musiikin vastustus oli kaikkein kiihkeintä. Vaikka vastustusta oli paljon, se harvoin johti levyjen poistamiseen jukebokseista. Television The Steve Allen Show’ssa Elvis Presleyä estettiin esittämästä luonteenomaista villiä lavaliikehdintäänsä. Elviksen soittaminen myös toi potkuja muutamalle radion tiskijukalle. Myös Little Richardin ja muiden mustien artistien levyt olivat useimpien valkoisten radioasemien soittokiellossa.
1960-luvun alussa Yhdysvalloissa sensuroitiin radiosta silloin suosittuja teinien liikenneonnettomuudesta kertovia lauluja, kuten The Shangri-Lasin ”Leader of the Pack”. Beatlesin levyt joutuivat Yhdysvalloissa monen radioaseman soittokieltoon John Lennonin lausuttua yhtyeensä olevan suositumpi kuin Jeesus. ”Beatles Bonfire” -kampanjassa poltettiin sen jälkeen yhtyeen levyjä ja muuta oheismateriaalia. Protesteja Lennonia vastaan oli myös Meksikossa, Etelä-Afrikassa ja Vatikaanissa. Beatlesin ”The Ballad of John and Yoko” (1969) kiellettiin monella yhdysvaltalaisella radioasemalla, koska siinä mainitaan Kristus ja ristiinnaulitseminen, sekä Espanjassa, koska siinä mainitaan Gibraltar.
Rock-musiikin ”saatanallisuus” on herättänyt kirkonmiehissä ja lahkolaisissa huolta. Beatlesin ja Led Zeppelinin lauluja soitettiin takaperin ja etsittiin ”salaisia sanomia”, ja monet saarnaajat väittivätkin sellaisia löytäneensä. Jim ja Steve Peters järjestivät 1980-luvulla rock-levyjen tuhoamiskampanjoita ja rockinvastaisia seminaareja. Rockmusiikin osittaista sensuuria ajava yhdistys PMRC sai Yhdysvaltain äänilevyteollisuuden keskusjärjestön laittamaan ”seksuaalisia viittauksia” tai ”arveluttavia sanoituksia” sisältävien levyjen kansiin varoitustarran.
Islaminuskoon kääntyneen Cat Stevensin levyjä lakattiin soittamasta monella yhdysvaltalaisella radioasemalla, kun Stevens ilmoitti kannattavansa kirjailija Salman Rushdielle uskonnollisista syistä langetettua kuolemantuomiota.
Joitain rapkappaleita on asetettu paikallisiin soittokieltoihin niiden poliisintappoihin yllyttävien sanoitusten vuoksi. Marilyn Mansonin esiintymisiä on usein yritetty kieltää.
Historia > Itäblokki

Neuvostoliitossa jazzia kuunneltiin vielä toisen maailmansodan aikana, sillä maa oli Yhdysvaltain liittolainen. Sodan jälkeen jazz ja monet siihen olennaisesti kuuluvat musiikilliset tyylikeinot kiellettiin. Myös 1950-luvun rock and roll tuomittiin kumouksellisena ja kiellettiin. Miliisi kävi toisinaan rocklevyjen mustan pörssin kimppuun, vaikka rangaistukset hallussapidosta eivät olleetkaan ankaria. Myös muissa Neuvostoliiton satelliittivaltioissa rockia rajoitettiin, ja eurooppalaisten radioasemien lähetyksiä häirittiin mahdollisuuksien mukaan. Rautaesiripun lähellä kuten DDR:ssä valtio joutui kuitenkin sietämään länsimaisen musiikin kuuntelua. Vuonna 1965 rockin maahantuonti kiellettiin, mutta sen jälkeen suhtautuminen jälleen lieveni, ja 1980-luvulla DDR:ssä vieraili jo useita rockin huippunimiä. Suhtautuminen rockiin lieveni myös Neuvostoliitossa 1970-luvulla, ja maassa alkoi vierailla länsimaisia rockartisteja. Lopullisesti rock vapautui maassa Gorbatšovin kaudella vuodesta 1985 alkaen.
2010-luvulla esimerkiksi Valko-Venäjällä ja Venäjällä on esiintynyt julkisen vallan puolelta tapahtunutta konserttijärjestäjien ja esiintyjien häiritsemistä sekä suosittujenkin yhtyeiden radiosoiton ja julkisen esiintymisen kieltämistä. Valko-Venäjällä on sensuroitu ulkomaisia artisteja poliittisista syistä, kuten Pet Shop Boysia maan ihmisoikeusloukkausten arvostelemisesta. Myös Ljapis Trubetskoi on valtionjohdon epävirallisella mustalla listalla. Venäjällä punkrockyhtye Pussy Riotin jäseniä on pidätetty presidentti Vladimir Putinin vastaisista mielenilmaisuistaan. Pohjois-Koreassa kaikki länsimainen musiikki on aina ollut pannassa.
Historia > Suomi

Suomessa ei ole koskaan kielletty yhtään äänilevyä tuomioistuimen päätöksellä. Levyjä on vedetty pois myynnistä yleensä tekijänoikeudellisten kiistojen johdosta. Yleisradion esitysrajoitusten kohteeksi ovat joutuneet esimerkiksi jotkin M. A. Nummisen ja Irwin Goodmanin levyt. Vuonna 1939 Olavi Virran levyttämä kappale ”Teetä kahdelle” asetettiin Yleisradiossa soittokieltoon liian uskallettuina pidetyn sanoituksensa vuoksi. 1950-luvulla levy joutui Yleisradiossa soittokieltoon lähinnä teknisistä syistä kuten epäpuhtaan äänen vuoksi. 1960-luvulla levyjä alkoi joutua soittokieltoon myös moraalisista ja poliittisista syistä. Syitä saattoivat olla esimerkiksi kaksimielisyydet, uskonnollisten tunteiden loukkaaminen, päihteiden ihannointi, vammaisten pilkkaaminen ja kansallislaulujen väärinkäyttö. Vuosikymmenen puolivälissä joutuivat soittokieltoon muun muassa useat Irwin Goodmanin ja Juha ”Watt” Vainion levyt. Speden ja Simon "Keltainen jäänsärkijä" oli soittokiellossa jäänmurtajalakkojen aikana kohdan ”Värssy Wällärille, pojat!” ansiosta. Varsinaisista soittokielloista luovuttiin vuonna 1972; tiettävästi viimeinen varsinaisella kieltolistalla ollut levy oli Serge Gainsbourgin ja Jane Birkinin duetto "Je t’aime – moi non plus". Eräitä levyjä saatettiin silti edelleen ”jäädyttää”, mikä merkitsi että niiden käyttö oli sallittu ainoastaan erityisestä syystä ja vakavassa asiayhteydessä: esimerkiksi Tuomari Nurmion kappale "Kurja matkamies maan" oli vuonna 1979 tällä tavoin jäädytetty, ja sen soittaminen kevyessä äänilevykonsertissa aiheutti julkista närkästystä. Nykyisin vastuu levyjen soittamisesta on päälliköillä ja toimittajilla.
Historia > Etelä-Afrikka

Yhdistyneet kansakunnat julkaisi vuonna 1980 luettelon apartheidpolitiikkaa harjoittaneen Etelä-Afrikan Sun Cityssä käyneistä artisteista ja suositteli jäsenmaidensa kansallisia radioyhtiöitä boikotoimaan niitä. Suomessa jotkut toimittajat noudattivat suositusta, toiset eivät. Sitä ennen Etelä-Afrikan hallitus oli vuosikymmenien ajan sensuroinut lauluja, joissa esiintyi sellaisia sanoja kuten ”rauha” tai joissa laulettiin rotujenvälisistä suhteista.
Historia > Afganistan

Afganistanin talibanhallinto kielsi uskonnollisista syistä vuosina 1996–2001 kaiken musiikin, tamburiinia lukuun ottamatta. Talibanien kaatumisen jälkeen musiikki on palannut maahan, vaikka uskonnolliset iäkkäät ihmiset vieroksuvat sitä edelleen.
Historia > MTV

Music Televisionin ensimmäinen yksittäinen sensuroinnin kohteeksi joutunut musiikkivideo oli Queenin ”Body Language” (1982), jossa laulettiin seksistä ja näytettiin paljasta pintaa. MTV ei aluksi esittänyt Neil Youngin ”This Note’s for You” -kappaletta (1988), joka vinoili äänilevyteollisuudelle sekä rock- ja poptähdille, mutta ryhtyi lopulta soittamaan sitä hyvin ahkerasti ja palkitsi sen vuoden parhaana videona.
Editointi

Kappaletta ei aina jätetä kokonaan esittämättä radiossa, vaikka siinä olisikin kiellettyjä sanoja. Kappaleesta voidaan esittää siistitty versio, josta kielletyt sanat on hiljennetty, korvattu toisilla tai muokattu epäselviksi. Tällaista editointia harjoittaa paljon esimerkiksi Radio Disney, joka on suunnattu lapsille ja nuorille.
Kirjallisuutta

Korpe, Marie (toim.): Ampukaa artisti! Musiikkisensuuri nykypäivänä.  ((Shoot the singer! Music censorship today, 2004.) Suomentanut Hanna Sola)  Helsinki:  Like, 2006.  ISBN 952-471-642-9
Aiheesta muualla

Freemuse receives Ars Electronica Award (9/2014) (Arkistoitu – Internet Archive) (freemuse.org)
Radion kiellettyjen levyjen historiaa. Ylen Elävä arkisto.
Heikki Poroila: Musiikki sensuurin hampaissa. Kirjastot.fi 4.11.2004.
Jazzrytmit: Jake Nymanin Kielletyt levyt -kirjan arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Luettelo kreikkalaisten vaasien muodoista

Tämä on luettelo antiikin Kreikan vaasien muodoista, ja luettelee antiikin kreikkalaisen keramiikan tärkeimmät vaasien tyypit.
| Nimi | Muoto | Esimerkki |
| --- | --- | --- |
Alabastron (ἀλάβαστρον): 
Amfora (ἀμφορεύς): 
Amforiskos (ἀμφορίσκος): 
Amis (ἀμίς): 
Aryballos (ἀρύβαλλος): 
Askos (ἀσκός): 
Dinos (δίνος): 
Eksaleiptron (ἐξάλειπτρον): 
Epikhysis (ἐπίχυσις): 
Epinetron (ἐπίνητρον): 
Eskhara (ἐσχάρα): 
Fiale (φιάλη): 
Formiskos (φορμίσκος): 
Guttus: 
Holmos (ὅλμος): 
Hydria (ὑδρία): 
Hydriske (ὑδρίσκη): 
Jalustinkannu: 
Kados (κάδος): 
Kakkabe (κακκάβη): 
Kalalautanen: 
Kalathos (κάλαθος): 
Kalpis (κάλπις): 
Kalyks (κάλυξ): 
Kantharos (κάνθαρος): 
Kernos (κέρνος): 
Khus (χοῦς): 
Khytra (χύτρα): 
Klibanos (κλίβανος): 
Kolmijalka (τρίπους): 
Kothon (κώθων): 
Kotyle (κοτύλη): 
Krateeri (κρατήρ): 
Kyathos (κύαθος): 
Kyliks (κύλιξ): 
Lagynos (λάγυνος): 
Lakaina (λάκαινα): 
Lebes (λέβης): 
Lebes gamikos (λέβης γαμικός): 
Lekane (λεκάνη): 
Lekanis (λεκανίς): 
Lekythos aryballos (λήκυθος ἀρύβαλλος): 
Lekyytti (λήκυθος): 
Lopas (λοπάς): 
Luterion (λουτήριον): 
Lutroforos (λουτροφόρος): 
Lydion (λύδιον): 
Mastos (μαστός): 
Nestoris (νεστορίς): 
Oinokhoe (οἰνοχόη): 
Olpe (ὄλπη): 
Oon (ὠόν): 
Pelike (πελίκη): 
Perirrhanterion (περίῤῥαντήριον): 
Pinaks (πινάκιον): 
Pithos (πίθος): 
Plemokhoe (πλημοχόη): 
Psykter (ψυκτήρ): 
Pyksis (πυξίς): 
Rhyton (ῥυτόν): 
Skyfos (σκύφος): 
Stamnos (στάμνος): 
Teganon (τήγανον): 
Thymiaterion (θυμιατήριον):
Kirjallisuutta

Clark, Andrew J. & Elston, Maya & Hart, Mary Louise: Understanding Greek Vases: A Guide to Terms, Styles, and Techniques.  (Getty Museum Studies on Art)  Getty Publications, 2002.  ISBN 0892365994
Kanowski, Maxwell George: Containers of Classical Greece: A Handbook of Shapes.  University of Queensland Press, 1984.  ISBN 0702217441
Richter, Gisela Marie Augusta & Milne, Marjorie Josephine: Shapes and names of Athenian vases.  (Metropolitan Museum of Art (New York, N.Y.))  McGrath Pub. Co, 1973.  ISBN 0843401451
Tsingarida, Athena (toim.): Shapes and Uses of Greek Vases (7th–4th centuries B.C.).  (Proceedings of the Symposium held at the Université de Bruxelles, 27-29 April 2006. Etudes d'Archéologie 3)  Brussels:  Centre de Recherches en Archéologie et Patrimoine, 2009.  ISBN 9789077723852
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta antiikin Kreikan vaasien muodot Wikimedia Commonsissa
Luettelo Laitilan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Laitilan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Laitilan kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Luettelo kolmiloikan Suomen mestareista

Tämä on luettelo kolmiloikan Suomen mestareista. Kolmiloikan Suomen mestaruudesta on kilpailtu Kalevan kisoissa vuodesta 1907 lähtien. Naiset ovat kilpailleet Suomen mestaruudesta vuodesta 1990 lähtien, jolloin kolmiloikka oli mukana näytöslajina.
Mestaruudet

Miehet (yht. 117)
10 – Johan Meriluoto
9 – Vilho Tuulos
7 – Onni Rajasaari, Pentti Kuukasjärvi, Aleksi Tammentie, Simo Lipsanen
4 – Valdemar Rautio, Kari Rahkamo, Yrjö Tamminen, Pertti Pousi, Esa Viitasalo, Heikki Herva
3 – Juho Halme, Heikki Mäkinen, Tapio Lehto, Olli Pousi, Markku Rokala
2 – Jukka Rangell, Ossian Nylund, Emil Liljeberg, Jouko Norén, Reino Hiltunen, Pentti Uusihauta, Tuomas Kaukolahti
1 – Eino Wallenius, Valter Tuomela, Arvo Järvinen, Erkki Järvinen, Toimi Tulikoura, Hannes Sonck, Esko Jalava, Pentti Snellman, Kaj Helminen, Ismo Salmi, Juhani Mäki-Maunus, Harri Pesonen, Tuomas Sallinen, Jari Lämsä, Marko Leino, Janne Harju, Aaro Davidila
Naiset (yht. 35)
11 – Kristiina Mäkelä
7 – Heli Koivula-Kruger
5 – Elina Torro
4 – Natalia Bäck
2 – Carina Kjellman, Marika Salminen
1 – Ragne Kytölä, Kaisa Gustafsson, Sari Kulmala, Senni Salminen
Vuosittain

Johan Meriluoto voitti miesten Suomen mestaruuden 1997–2003 ja 2005–2007.