stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henrik III (Ranska)
Suku

Hän oli kuningas Henrik II:n ja Katariina de’ Medicin kolmanneksi vanhin aikuiseksi elänyt poika, syntymänimeltään Alexandre Édouard. Hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista vanhemmat veljet Frans II ja Kaarle IX olivat olleet ennen häntä kuninkaina, vanhin sisar Elisabet avioitui Espanjan kuningas Filip II:n kanssa, Claudesta tuli Lothringenin herttuatar ja Margueritesta Ranskan kuningatar sekä kirjailija.
Hän oli Angoulêmen ja Orléansin herttua vanhemman veljensä kuoltua vuonna 1560, jolloin toiseksi vanhimmasta veljestä tuli kuningas Kaarle IX ja Anjoun herttua vuodesta 1566 lähtien.
Hän oli äitinsä suosikki, tämä kutsui häntä chers yeux'ksi ("rakkaat silmät") ja osoitti hänelle rakkautta ja kiintymystä suurimman osan hänen elämästään. Kuninkaalliset lapset kasvatettiin isän rakastajattaren Diane de Poitiers'n valvonnassa.
Vaikka hän oli taitava ja piti miekkailusta, hän mieluummin antautui taiteen ja lukemisen pariin. Nämä mieltymykset johtuivat hänen italialaisesta äidistään. Henrikin suosikkiharrastuksia olivat metsästys ja ratsastus.
Henrik nautti rauhallisista kävelyretkistä Pariisin halki, joissa hän osallistui erilaisiin tapahtumiin. Hän piti markkinoista, musiikista, bilboquet pelistä ja hovinaamiaisista. Hänen ylellinen makunsa hoviviihteen suhteen erotti hänet tavallisista ihmisistä. Hän oli myös harras katolinen, joka toteutti hurskaita uudistuksia kaupungissa ja kehotti Ranskan katolista kirkkoa noudattamaan Trenton kirkolliskokouksen määräyksiä.
Puola-Liettuan kuningas

Ranskan kuningas Henrik II:n ja Catherine de' Medicin neljänneksi vanhimpana poikana hänen ei odotettu perivän Ranskan valtaistuinta, joten hän oli hyvä ehdokas Puola-Liettua valtioliiton vapaalle valtaistuimelle, johon hänet valittiin hallitsijaksi vuonna 1573. Lyhyen hallituskautensa aikana hän joutui ehtona valitsemiselleen allekirjoittamaan Articuli Henriciani artiklat (puol. Artykuły henrykowskie; liett.Henriko artikulai) perustuslaiksi ja tunnusti ylimystön (szlachta) oikeuden valita vapaasti hallitsijansa.
Hänet ehdittiin kruunata Wawelin katedraalissa 22. helmikuuta 1574. Hänen toiseksi vanhin veljensä Kaarle IX kuoli vain kolme kuukautta myöhemmin, 30. toukokuuta 1574 ilman jälkeläisiä. 22-vuotias Henrik jätti taakseen Puolan-Liettuan noustakseen Ranskan valtaistuimelle, väliaikana sijaishallitsijana toimi äiti Catherine de' Medici.
Puolassa uutta kuningasta oli ihmetyttänyt ankara ilmasto ja köyhä sekä alkeellinen maaseutu. Puolalaisia oli taas kummastuttanut ranskalaisen hallitsijan ja hänen hovimiestensä ulkonäkötietoisuus. Mukanaan Puolasta hän toi Wawelin linnassa näkemänsä käymäläjätteen kuljetusjärjestelmän, jonka hän vaati rakennettavaksi Louvreen ja muihin palatseihin, peseytymisen säännöllisesti saatavalla kuumalla ja kylmällä vedellä sekä uuden tavan syödä haarukalla.
Suhde äitiin

Henrik oli äitinsä Catherine de' Medicin suosikkipoika. Toisin kuin kaksi vanhempaa veljeään, hän nousi valtaistuimelle aikuisena miehenä. Hän oli myös veljiään terveempi, vaikka kärsi heikoista keuhkoista ja jatkuvasta väsymyksestä. Hänen kiinnostuksensa hallintotehtäviin osoittautui kuitenkin puuskittaiseksi. Hän oli riippuvainen leskikuningatar Catherinesta ja tämän valtiosihteereistä elämänsä viimeisiin viikkoihin asti. Hän pakeni usein valtion asioita ja uppoutui hurskauden tekoihin, kuten pyhiinvaelluksiin ja itseruoskintaan.
Ranskan kuningas

Henrik III:n päätavoite oli aluksi johtaa hugenotteja vastaan käytyjä Ranskan uskonsotia, joissa hän menestyikin Jarnacin ja Moncontourin taisteluissa vuonna 1569, mutta olosuhteiden myötä hän siirtyi lopulta protestanttien puolelle. Jo ennen kuningaskauttaan hän oli avustanut äitiään tämän vuonna 1572 järjestämässä hugenottien joukkomurhassa, pärttylinyön verilöylyssä. Vuonna 1576 Henrik III kuitenkin antoi asetuksen, joka soi jonkin verran myönnytyksiä hugenoteille. Tämä sai katoliset aateliset muodostamaan katolisen liigan Henrik III:n myönnytyspolitiikkaa vastaan, ja se saikin kuninkaan luopumaan luvatuista myönnytyksistä.
Vuonna 1584 kuninkaan nuorin veli ja kruununperijä, Anjoun herttua François kuoli. Frankkien ikivanhan ”perustuslain” Lex Salican mukaan uusi kruununperijä oli Ludvig IX:n jälkeläinen Navarran kuningas Henrik, joka oli protestantti. Katolinen liiga, johtajananaan herttua Henri de Guise muodostettiin uudestaan, tällä kertaa tavoitteenaan estää Henrik Navarralaisen Ranskan kuninkuus. Guise pakotti Henrik III:n hylkäämään Henrik Navarralaisen oikeuden kruunuun, ja syttyi niin sanottu kolmen Henrikin sota, jonka osapuolina olivat Henrik III, Henrik Navarralainen ja Henri de Guise. Guiset yrittivät saada kruunun perijäksi Rouenin arkkipiispa, kardinaali Charles de Bourbonin.

Navarran kuningas Henrik voitti Henrik III:n taistelussa vuonna 1587  Henri de Guise piti Henrik III:tta liian heikkona vastustamaan Henrik Navarralaista ja protestanttisuutta, ja lietsoi kapinan tätä vastaan. Guise antoi Henrik III:n paeta Pariisista tämän luvattua luopua vallasta. Pian tämän jälkeen Henrik III murhautti Guisen vuonna 1588, mikä vain lisäsi katolisten kapinamieltä. Henrik III liittoutui nyt Navarran kuningas Henrikin kanssa, ja yritti valloittaa Pariisin takaisin.
Kuolema

Pariisin piirityksen aikana Saint-Cloud'ssa fanaattinen dominikaanimunkki Jacques Clément puukotti Henrik III:tta 1. elokuuta 1589. Hän kuoli seuraavana päivänä vammoihinsa. Hänet haudattiin Saint-Denis'n basilikaan.
Avioliitto

Henrik avioitui Lorrainen herttuatar Louisen (1553–1601) kanssa, jonka hän oli valinnut itse puolisokseen. Heidät vihittiin 17. huhtikuuta 1575, kaksi päivää Henrikin kruunajaisten jälkeen. Henrikin äiti leskikuningatar Katariina de' Medici dominoi hovissa, eikä Louise saanut koskaan virallista kuningattaren asemaa. Lisäksi hänen syntyperäänsä ei pidetty kyllin ylhäisenä Ranskan kuningattarelle. Henrik vietti aikaansa lähinnä hovinsa kanssa, avioliitto oli onneton ja jäi lapsettomaksi.
Muutama tutkija on esittänyt totena, että hänellä oli suhteita samaan sukupuoleen, joita hovissa kutsuttiin nimellä mignons eli "suloiset". Ranskalaiset tutkijat taas ovat sitä mieltä, että aikalaisviittaukset Henrikin homoseksuaalisuuteen olivat vain poliittista mustamaalausta.
Perintö

Henrik III oli viimeinen Valois-suvun kuningas. Koska hänellä ei ollut laillisia miespuolisia jälkeläisiä tai elossa olevaa veljeä, häntä seurasi valtaistuimelle Bourbon-sukuinen Navarran kuningas Henrik hallitsijanimellä Henrik IV.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henrik III Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kaarle IX | Ranskan kuningas 1574–1589 | Seuraaja: Henrik IV |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Sigismund II | Puolan kuningas 1573–1575 | Seuraaja: Anna Jagellonica |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 2  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Kuningas Henrik III päässään puolalaismallinen päähine, Étienne Dumonstier (attr.) 1580-1586
Henrik III:n salamurha, flaaamilaisen Frans Hogenbergin kaiverrus ennen vuotta 1590
Henrik III:n hallitsijakaudella vuonna 1577 lyöty hopearaha
Käännös suomeksi
Herttua-apina

| Herttua-apina |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Häntäapinat Cercopithecidae
Suku::  Pygathrix
Laji::  nemaeus
Kaksiosainen nimi
 Pygathrix nemaeus  (Linnaeus, 1771) 
 Herttua-apinan levinneisyys
Katso myös
   Herttua-apina Wikispeciesissä   Herttua-apina Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Herttua-apina (Pygathrix nemaeus) kuuluu lehtiapinoihin. Sillä on lyhyt ja tiheäkarvainen, silkinhohtoinen turkki, joka on väritykseltään kirjava. Ruumis on 61–76 cm ja häntä 56–76 cm pitkä.
Levinneisyys

Herttua-apina elää enimmäkseen puissa trooppisissa metsissä merenpinnan tasosta 2 000 metrin korkeuteen, ja sitä tavataan Itä-Laosissa, Itä-Kambodžassa, Keski- ja Etelä-Vietnamissa sekä Kiinalle kuuluvalla Hainan-saarella.
Ravinto

Herttua-apina syö pelkästään kasvisravintoa.
Uhanalaisuus

Herttua-apina on äärimmäisen uhanalainen uhanalainen laji, jonka kannat ovat luonnossa pienentyneet metsästyksen, aarniometsien pienentymisen ja myös sen asuinalueella kuudenkymmenen vuoden ajan käytyjen sotien takia. Viime sodassa Vietnamin aarniometsiä tuhottiin pommitusten lisäksi kasvimyrkyillä,
ja ne merkitsivät joukkokuolemaa lehtiä syöville apinoille. Nykyisin herttua-apina on Vietnamissa rauhoitettu.
Hetenismi

Hetenistialttarin Haustblot Ruotsin Björkönillä. Iso puinen idoli kuvaa Frey-jumalaa, edessä oleva Freya-jumalatarta ja pieni punainen idoli Thor-jumalaa.
Islannin hetenistiyhteisö Íslenska Ásatrúarfélagið valmistautuu Þingblótiin Þingvellirissä.
Odinistihäät yhteisön Odinin temppelissä Espanjan Albacetessa.
Hetenismi (engl. Heathenism) eli germaaninen uuspakanuus on uuspakanallinen uskonto, jonka harjoittajat näkevät itsensä germaanisen uskonnon perillisinä.
Hetenismin suuntauksia ovat muun muassa Alte Sitte (Firne Sitte), Aasainusko eli Vaaninusko, Forn Siðr (Nordisk Sed), Odinismi, Theodismi, Urglaawe ja Wotanismi.
Aasainuskoiset pyrkivät elvyttämään Skandinaviassa viikinkiajalla vallinneen skandinaavisen uskonnon. Aasainusko perustuu ennen kaikkea muinaisnorjankielisten Edda-runojen kuvaamaan mytologiaan. Nykyaikainen aasainusko on saanut alkunsa Islannissa, jossa perustettiin muinaispohjoismaiseen pakanuuteen perustuva yhteisö Ásatrúarfélagið vuonna 1973.
Kirjallisuutta

René Glünder. Germanisches (Neu-)Heidentum in Deutschland, Struktur und Symbolsystem eines alternativreligiösen Feldes, Logos Verlag Berlin, ISBN 978-3-8325-2106-6
Michael Strmiska. Modern Paganism in World Cultures. Heathenry tuomiokapituli ja Nordic Neopaganism/Asatru tuomiokapituli.
James R. Lewis. Handbook of Contemporary Paganism; Heathenry tuomiokapituli. The Invention of Sacred Tradition; Heathen Reconstructionism tuomiokapituli.
Robert J. Wallis (Richmond University). Shamans/neo-Shamans: Ecstasy, Alternative Archaeologies, and Contemporary Pagans. Heathenry and seidh tuomiokapituli.
Jennifer S. Snook,University of Colorado at Boulder. Sociology. On Being Heathen: Negotiating Identity in a New Religious Movement.
Peter B. Clarke. Encyclopedia Of New Religious Movements. Heathenry tuomiokapituli.
Margot Adler. Drawing Down the Moon. Heathenism tuomiokapituli.
Graham Harvey. Listening People, Speaking Earth: Contemporary Paganism. Heathens tuomiokapituli.
Barbara Jane Davy. Introduction to Pagan Studies.
Mattias Gardell. Gods of the Blood.
Paganism: Druidry and Heathenry (Arkistoitu – Internet Archive) by Professor Eileen Barker, in New Religious Movements: A Practical Introduction (1995), INFORM, Staffordshire University.
Introduction to Heathenism (Germanic Neo-Paganism) (Arkistoitu – Internet Archive) by Jennifer Porter, Associate Professor of Religion and Popular Culture, Memorial University of Newfoundland.
Aiheesta muualla

Germanische Glaubens-Gemeinschaft
Verein für Germanisches Heidentum
Firno Situ Schweiz (Arkistoitu – Internet Archive)
Firne Sitte Thuringen
Nederlands Heidendom
Odinic Rite
Islenska Ásatrúarfélagið
Samfundet Forn Sed Sverige
Samfälligheten för Nordisk Sed
Marie Antoinette

| Marie Antoinette |
| --- | --- |
 
Ranskan kuningatar
Valtakausi:  10. toukokuuta 1774 – 21. syyskuuta 1792

Syntynyt:  Maria Antonia Josepha Johanna von Habsburg-Lothringen 2. marraskuuta 1755 Wien, Itävallan arkkiherttuakunta
Kuollut:  16. lokakuuta 1793 (37 vuotta) Place de la Révolution, Pariisi, Ranskan ensimmäinen tasavalta
Puoliso:  Ludvig XVI  (vih. 1770; k. 1793)
Lapset:  Marie-Thérèse Charlotte Louis-Joseph-Xavier-François Ludvig XVII Sophie-Beatrix
Koko nimi:  Marie-Antoinette Josèphe Johana
Suku:  Habsburg
Isä:  Frans I
Äiti:  Maria Teresia
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Nimikirjoitus:  
Maria Antonia Josepha Johanna von Habsburg-Lothringen (ransk. Marie-Antoinette Josèphe Johana de Habsbourg-Lorraine); (2. marraskuuta 1755 Hofburgin linna, Wien, Itävallan arkkiherttuakunta – 16. lokakuuta 1793 Place de la Révolution, Pariisi, Ranskan ensimmäinen tasavalta) oli Unkarin ja Böömin prinsessa, Itävallan arkkiherttuatar, Ranskan dauphine ja lopulta kuningatar. Hän oli Itävallan arkkiherttuatar Maria Teresian ja keisari Frans I:n tytär ja keisari Joosef II:n sisar. Hän oli myös Ranskan kuninkaan Ludvig XVI:n puoliso ja Ludvig XVII:n äiti.
Politiikkansa, käytöksensä ja syntyperänsä vuoksi Marie Antoinette oli vihan kohteena Ranskan vallankumouksen aikana, ja hänet mestattiin lokakuussa 1793.
Suku ja koulutus

Maria Antonia oli viidestoista ja toiseksi nuorin keisari Frans I:n ja arkkiherttuatar Maria Teresian lapsista ja tyttäristä nuorin. Hän syntyi 2. marraskuuta 1755 Hofburgin linnassa Wienissä ja sai kasteessa nimen Maria Antonia Josepha Johanna. Nimenmuutos Marie Antoinetteksi tuli ajankohtaiseksi vasta avioliiton myötä.
Nuori arkkiherttuatar sai puutteellisen kasvatuksen ja osoitti kiinnostusta vain tanssiin, musiikkiiin sekä nukkeihin. Vielä kymmenvuotiaana hänen luku- ja kirjoitustaitonsa oli heikko, eikä hän siksi juuri harrastanut lukemista. Hän oppi latinan alkeet, sai opetusta humanistisissa aineissa, eikä saanut ajalle tyypillisesti aatelistyttönä minkäänlaista opetusta valtiollisissa asioissa. Hän puhui erittäin huonosti ranskaa, koska hän piti saksaa tärkeämpänä kielenä. Hän sai Christoph Willibald Gluckilta musiikkiopetusta ja soitti taitavasti harppua, cembaloa ja huilua sekä oli hyvä laulamaan.
Aikakauden hallitsijoiden tavoin Maria Teresia pani lastensa avioliitot palvelemaan poliittisia tarkoitusperiään. Niinpä Marie Antoinetten vanhemmat sisarukset olivat avioituneet poliittisin perustein: Maria Kristiina avioitui pikkuserkkunsa Saksin prinssi, Teschenin herttua Albertin kanssa kanssa, Maria Amalia Parman herttua Ferdinandin kanssa ja Maria Karoliina Napolin kuningas Ferdinandin kanssa.
Suku ja koulutus > Kihlaus

Vuonna 1768 Marie Antoinette päätettiin naittaa Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n lapsenlapselle ja kruununperilliselle Ludvig XVI:lle Ranskan ja Itävallan välisen liiton vahvistamiseksi. Hänelle palkattiin tulevan Ludvig XV:n lähettämänä opintojen ohjaaja Abbé de Vermond, ranskan kielen sekä historian opettajia. Itävallan hovin joustava etiketti sai väistyä Versailles’hin sopivien käytöstapojen tieltä. Ranskalainen tanssimestari Jean-Georges Noverre opetti Marie Antoinettelle Versailles’ssa tanssittavia menuetteja sekä hovielämän edellyttämiä niiauksia. Hänen opinto-ohjaajansa sanoi oppilaastaan näin: ”hän on älykkäämpi kuin yleisesti luullaan”, mutta koska ”hän on melko laiska ja erittäin kevytmielinen, häntä on vaikea opettaa”.
Tuleva kuningatar lähetettiin Wienistä huhtikuussa 1770 neljätoistavuotiaana saattueessa, johon kuului 57 vaunua, 117 lakeijaa ja 376 hevosta. Toukokuun alussa hänet luovutettiin Ranskan rajalla. Hän astui sisään Reinin rannalle rakennettuun luovutustaloon ”itävaltalaiselta” puolelta ja tuli ulos ”ranskalaiselta” puolelta.
Avioliitto > Dauphine, kruununprinsessa

Marie Antoinette luopui 17. huhtikuuta 1770 virallisesti kaikista oikeuksistaan Itävallan keisarilliseen kruunuun. Kuukauden kuluttua, 16. toukokuuta, hänet vihittiin 14-vuotiaana Versailles’ssa Ranskan 15-vuotiaan dauphin Louis Auguste’n eli kruununperillisen kanssa. Tapahtuma herätti laajaa huomiota ympäri Eurooppaa loistokkaiden puitteidensa ja kruununperijäparin nuoruuden tähden. Hovissa tiedettiin, että avioliittoa ei oltu pantu heti täytäntöön.
Hääjuhlallisuuksien lopussa Pariisissa järjestetty ilotulitus aiheutti katastrofin: Ensimmäiset raketit lensivät väärään suuntaan ja räjäyttivät ilotulitusvaraston. Yli sata ihmistä kuoli, ja huhut Marie Antoinetten mukanaan tuomasta epäonnesta levisivät.
Jo saapuessaan Versailles’n hoviin Marie Antoinette herätti kateutta aristokraattisissa piireissä, joissa itävaltalaisiin suhtauduttiin epäluuloisesti. Marie Antoinette ei helposti mukautunut ”vanhan hovin” monimutkaisiin tapoihin ja juonitteluihin eikä vanhan kuningas Ludvig XV:n moraalittomaan käytökseen rakastajattarensa Madame du Barryn kanssa. Dauphine hankki monia vihamiehiä kuningasperheen keskuudessa ja hovissa. Hänen puolisonsa naimattomat tädit, lähes 40-vuotiaat prinsessat Adélaïde ja Victorie olivat vihamielisiä nuorta ”itävallatarta” (ransk. L’autrichienne) kohtaan ensi tapaamisesta lähtien.
Itävallan suurlähettiläänä Ranskan hovissa vuosina 1766–1790 toiminut kreivi Florimond Claude von Mercy-Argenteau (1727–1794) oli Maria Teresialta saanut käskyn valvoa tyttärensä toimia ja ilmoittaa Wieniin kaikesta mitä dauphine teki. Avioliitto ei vaikuttanut onnelliselta ja Marie Antoinette haki huvitusta tanssiaisista ja konserteista. Lisäksi hän teki pitkiä huvimatkoja huonomaineisen lankonsa Artois’n kreivi Charles-Philippen kanssa. Pariisiin suuntautuvilla yöllisillä matkoilla Marie Antoinette näyttäytyi oopperan naamiohuveissa seuranaan nuoria aatelismiehiä, usein englantilaisia.
Saavuttuaan Versailles’hin Marie Antoinette asui kuningattaren edustushuoneissa ja oli sidottu kuninkaallisessa asemassaan virallisiin rituaaleihin: herätysseremonioihin, monimutkaisiin valmisteluihin, kuninkaallisiin vastaanottoihin, julkisiin aterioihin jne. Varttuneena vähemmän muodollisessa Itävallan hovissa, hänen oli vaikea sopeutua Versailles’n monimutkaiseen etikettiin. Hän yritti etsiä yksityisempää elämää ystäväpiirin ympäröimänä, jonka hän oli itse valinnut, vaikkakaan ei aina viisaasti. Hän pysyi mieluummin yksityishuoneissaan, jotka sijaitsivat edustushuoneitten takana ja joita hän laajensi ylempään kerrokseen, sekä Petit Trianonissa, jonka Ludvig XVI antoi hänelle lahjaksi valtaannousunsa yhteydessä sanoen: ”Tämä huvitalo on teidän.” Petit Trianon sisustettiin uudelleen, sinne rakennettiin englantilainen maisemapuutarha ja siellä kokoontui kuningattaren lähipiiri.
Perhe ja lapset

Kuninkaallinen avioliitto toteutui fyysisellä tasolla vasta seitsemän vuoden jälkeen elokuussa 1777. Äiti Maria Teresia oli ollut asiasta niin huolissaan, että lähetti poikansa Joosef II:n toimimaan eräänlaisena avioliittoneuvojana. Molemmat puolisot myöhemmin kiittivät tätä kirjeissään.
Marie Antoinette suhtautui avioliiton alkuaikoina puolisoonsa alentuvasti, mutta oppi vuosien kuluessa tuntemaan aitoa kiintymystä Ludvigiin.
Marie Antoinetten ja Ludvigin ensimmäinen lapsi syntyi Versailles’n linnassa 19. joulukuuta 1778. Hänen oli synnytettävä julkisesti kuningattaren virallisessa makuuhuoneessa satojen hovin jäsenten läsnäollessa.
Todellisuudessa vain lääkärit, kuningaskunnan prinsessat ja prinssit, hovinaiset, kuninkaalliset prinssit ja prinsessat ja muutamat kirkon jäsenet pääsivät sisään. Loput hovin jäsenet odottivat muissa huoneissa, joiden ovet jätettiin symbolisesti auki. Kuningatar asetettiin erityiselle synnytyssängylle ja piilotettiin kaihtimen taakse tai kangasteltan sisälle. Synnytyksen jälkeen hänet siirrettiin takaisin omaan sänkyynsä, ennen kuin koko hovi tuli esittämään onnitteluitaan.
Lapsi oli tyttö, ja hänet kastettiin Marie-Thérèse Charlotteksi. Hänestä tuli Madame Royal eli kuninkaallinen prinsessa, koska kyseessä oli Ranskan kuninkaan vanhin tytär. Vaikka koko maa oli toivonut poikaa, Marie-Antoinette iloitsi tytöstä: ”Poika olisi kuulunut valtiolle”, hän sanoi, ”mutta tämä lapsi on minun ja se saa kaiken hellyyteni; se saa iloita onnestani ja pehmentää surujani.”
Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten avioliitosta syntyivät lapset:
Marie-Thérèse Charlotte (1778–1851) Madame Royal, avioitui 1799 serkkunsa Angoulêmen herttua Louis Antoine de Bourbonin (1775–1844) kanssa, heillä ei ollut jälkeläisiä
keskenmeno heinäkuu 1779
Louis-Joseph-Xavier-François (1781–1789) ensimmäinen dauphin, kuoli 7-vuotiaana tuberkuloosiin
keskenmeno marraskuu 1783
Louis-Charles (1785–1795) Normandian herttua, toinen dauphin ja tuleva kuningas Ludvig XVII, kuoli 10-vuotiaana todennäköisesti tuberkuloosiin
Sophie-Hélène-Béatrix (1786–1787) Madame Sophie, kuoli 11 kuukauden ikäisenä kouristuksiin, mahdollisesti tuberkuloosin aiheuttamina
Axel von Fersen

Marie Antoinette ja kreivi Axel von Fersen (1755–1810) tapasivat Pariisin oopperan uudenvuoden naamiaisjuhlissa 1. tammikuuta 1775, kun 18-vuotias von Fersen oli lopettelemassa Grand tour'iaan eli sivistävää matkaa ja sotilasopintoja Euroopassa. Nuori kruununprinsessa kutsui hänet tammikuun 30. päivä Versailles’hin ja sen jälkeen moniin juhliinsa, mutta toukokuussa von Fersen lähti Englantiin ja palasi sieltä Ruotsiin.
Elokuussa 1779 hän palasi Ranskan hoviin Ruotsin sotilasasiamiehenä. Kreivi Francois Emmanuel de Saint-Priestin, tulevan sisäministerin, mukaan von Fersen ”vangitsi kuningattaren sydämen”. Alkuvuodesta 1779 von Fersen sitoutui taistelemaan Ranskan puolesta Amerikan vallankumouksessa, osittain ehkä paetakseen kuningattaren kasvavaa ihastumista. Palattuaan Versailles’hin neljä vuotta myöhemmin kesäkuussa 1783 hän kirjoitti sisarelleen Eva Sofialle kiroten avioliittoa, koska: ”En voi kuulua sille ainoalle henkilölle, jolle haluan kuulua, joka todella rakastaa minua, joten en halua kuulua kenellekään.” Sinä kesänä hän vieraili Marie Antoinetten luona melkein päivittäin.
Axel von Fersen oli vakituinen vieras Marie Antoinetten sisäpiirin huvilinna Petit Trianonissa. Kuningatar meni niin pitkälle, että järjesti hänelle asunnon omansa yläpuolelle. Lokakuuhun 1787 mennessä he vaihtoivat salaisia kirjeitä proosallisista kotoisista pikkuasioista kuten lieden sijoittamisesta. Heidän suhteensa yksityiskohtien selvittäminen on saanut elämäkerran kirjoittajat arvailemaan yli 200 vuoden ajan. Von Fersen tuhosi huomattavan osan päiväkirjoistaan ja veljenpoika, jolle hänen kirjeensä uskottiin, sensuroi niistä joitakin ja piti toiset salassa. ”Voin kertoa sinulle, että rakastan sinua”, Marie Antoinette julisti eräässä kirjeessään.
Elämä

Marie Antoinette yritti vaikuttaa kuninkaan poliittisiin päätöksiin sekä ministerinimityksiin ja erottamisiin, vain jos ne koskivat hänen suosikkejaan, mutta pääasiassa hän puuttui kuninkaan ystävien asioihin. Näin hän sekaantui myös skandaaliin, jonka yhteydessä Lontoon suurlähettiläs Adrien-Louis de Bonnières’ta, Guînes’n herttuaa syytettiin kavalluksesta. Hän erotti myös kuninkaan tärkeimpiin ja keskeisimpiin avustajiin kuuluvan valtiovarain yleistarkastajan Anne Robert Jacques Turgot’n.
Hovissa Marie Antoinette joutui toistuvasti hoviväen juonittelujen kohteeksi. Hänen oletetuista rakastajistaan mainittiin muun muassa ruotsalainen ylimys, Harvialan herra kreivi Hans Axel von Fersen. Lisäksi pamfletit mainitsevat hänellä olleen myös rakastajattaria. Häntä syytettiin julkisten varojen tuhlaamisesta turhuuksiin sekä veljensä Joosef II:n ja Itävallan eduksi pelaamisesta. Puheet Marie Antoinetten monista huonoista ominaisuuksista tyhjensivät Versailles’n linnan vähitellen ihmisistä, jotka eivät hyväksyneet hovin tuhlailevaa elämänmenoa.