stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Torrevieja
Väestö

Torreviejan asukasmäärä vuoden 2023 tammikuussa on 91 731. Määrä nousi vuoden takaisesta 4 640 asukkaalla. Kaupungin väestö on kansalaisuuksiltaan kirjavaa. Asukkaista 49 952 (54,45%) on espanjalaisia ja 41 779 (45,55%) kotoisin 121 eri maasta. Vuonna 2023 ukrainalaiset (5 771 asukasta) ohittivat määrällään venäläistaustaiset (4 932) ensimmäistä kertaa. Kolmanneksi eniten on Yhdistyneestä kuningaskunnasta (4 815 asukasta), jotka vielä vuoden 2022 alussa muodostivat suurimman ulkomaalaisryhmän. Torreviejassa on Alicanten maakunnan kaupungeista kolmanneksi eniten ja Valencian itsehallintoalueen kaupungeista viidenneksi eniten ulkomaalaista väestöä. Torreviejaa enemmän ulkomaalaisia asuu Valenciassa, Alicantessa, Castellónissa ja Elchessä.
Ulkomaiden kansalaiset alkuvuonna 2023
Väestöstä miehiä on 44 624 (48,65%) ja naisia 47 107 (51,35%). Vuonna 2022 naisten suhteellinen osuus kasvoi erityisesti Ukrainasta sotaa paenneiden vuoksi. Torreviejan väestöstä alle 20-vuotiaita on 16 953, 20–40-vuotiaita 19 791, 40–60-vuotiaita 27 844, 60–80-vuotiaita 22 004 ja 80–100-vuotiaita 5 116. Yli 100-vuotiaita kaupungissa asuu 23, joista 5 on miehiä ja 18 naisia.
Kulttuuri

Torreviejan kulttuurielämä on monipuolista käsittäen mm. musiikkikonsertteja, teatteriesityksiä, näyttelyitä, konferensseja, kuororunonlausuntaa ja kansainvälisiä kulttuurin kilpailutapahtumia. Tapahtumia tukevat usein Instituto Municipal de Cultura Joaquín Chapaprieta Torregrosa, Sociedad Cultural Casino de Torrevieja, Unión Musical Torrevejense, neljä kuoroyhteisöä ja kaupungin yli 50 kulttuuriyhdistystä. Kaupungin merkittäviä kulttuurikeskuksia ovat Teatro Auditorio Municipal, Centro Cultural “Virgen del Carmen”, Palacio de la Música, Museo del Mar y de la Sal, Eras de la Sal, Biblioteca Municipal, Museo Ricardo Lafuente, Sala de Exposiciones y Conferencias de la Antigua Estación de RENFE, Centro de interpretación de la Industria Salinera, Centro de Visitantes del Parque Natural de las Lagunas, Sociedad Cultural Casino de Torrevieja, Iglesia Arciprestal de la Inmaculada Concepción ja Museo de la Semana Santa.
Kulttuuri > Urheilu

Kaupungissa on yli 50 urheilukerhoa eri lajeihin ja yli 20 yksityistä kuntosalia sisäurheilulajeihin, kuntoharjoitteluun tai rentoutumiseen. Torrevieja Sports City on merkittävä urheilupuitteiden keskittymä. Siellä sijaitseva Palacio de los Deportes de Torrevieja toimi käsipalloseura CB Torreviejan kotiareenana ennen joukkueen hajoamista talousvaikeuksien vuoksi vuonna 2012. Torreviejaan ollaan rakentamassa maailman suurinta päällystettyä pumptrack-pyöräilyrataa rullaurheilulajien harrastajille. Radan pinta-ala tulee olemaan 4 200 m². Rata on osa Parque La Siesta -puistoa, jossa on myös agility-puitteet isoille ja pienille koirille, pyöräilyrata, luistelurata, jääkiekkokaukalo, lasten pelejä, jalkapallokenttä, koripallokenttä sekä puitteet futsalille, petankille, voimaharjoitteluun ja padelille. Vesiurheilua meressä tarjoavat paikalliset venesatamat Real Club Náutico ja International Marina Sports.
Galleria

Kaupungintalo
Iglesia Arciprestal de la Inmaculada Concepción
Paseo marítimo Juan Aparicio
Monumento a los músicos y casino
Playa del Cura
Aiheesta muualla

Torreviejan kaupungin viralliset verkkosivut (espanjaksi)
Torreviejan verkkosivut (kaupalliset) (englanniksi, espanjaksi, ruotsiksi)
Torreviejan suomenkieliset verkkosivut (kaupalliset) (suomeksi)
Vesikanava Parque Molino del Aquan puistossa.
Suolaa siirtymässä kuljettimen avulla suoraan rahtilaivaan Muelle de la Salin laiturilla.
Kerrostaloasutusta Torreviejan Centrossa.
Uusi imperialismi

Siirtomaavallat Napoleonin sotien jälkeen vuonna 1822.
Siirtomaavallat ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä 1914.
Uusi imperialismilähde? oli 1800-luvun jälkipuoliskolta ensimmäiseen maailmansodan puhkeamiseen 1914 jatkunut kiihkeän imperialismin kausi, jonka aikana lähinnä eurooppalaiset suurvallat valloittivat itselleen suuren määrän siirtomaita eri puolilta maailmaa. Länsi-Euroopan perinteisten siirtomaavaltojen Britannian, Ranskan, Espanjan, Portugalin ja Alankomaiden lisäksi merentakaisia valloituksia haalivat nyt myös Saksa, Italia, Japani, Venäjä ja Yhdysvallat. 1900-luvun alussa ne hallitsivat suurinta osaa maapallon maapinta-alasta.
Historia > Tausta

Iso-Britannia, Espanja, Portugali, Ranska ja Alankomaat valloittivat 1400- ja 1500-luvulla itselleen kaukana emämaasta sijainneita alueita eli siirtomaita. Käytännössä koko Amerikka joutui eurooppalaisten hallintaan ja sen alkuperäisväestö jäi Euroopasta saapuneen uudisasutuksen vuoksi vähemmistöön. Aasiassa ja Afrikassa eurooppalaisten valta yleensä rajoittui rannikoille. Poikkeuksen muodosti Intia, jonka brittiläinen kauppakomppania onnistui kokonaisuudessaan valloittamaan alueen sisäisiä kiistoja hyödyntämällä.
Suurin osa Amerikan siirtomaista itsenäistyi vuosien 1776–1830 välillä, ja eurooppalaisten suurvaltojen haltuun jäi lähinnä kauppa-asemia ja plantaaseja. Seurasi puolen vuosisadan mittainen hiljaisempi vaihe, jona Kuninkaallinen laivasto hallitsi maailman meriä. 1700-luvun lopulta 1870-luvulle eurooppalaiset valtiot osoittivat vain vähäistä kiinnostusta uusien siirtomaiden valloittamiseen.
Historia > Siirtomaiden valloitus

Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa koettiin 1800-luvulla voimakas vapaakaupan siivittämä talouskasvu. Vuonna 1873 maailmantalous ajautui kuitenkin kriisiin, mikä sai monet valtiot omaksumaan aiempaa aktiviisemman talous- ja sosiaalipolitiikan. Samaan aikaan teollinen vallankumous lisäsi Euroopan valtioiden välistä kilpailua. Saksa, Yhdysvallat ja Japani teollistuivat nopeasti ja kykenivät kilpailemaan Länsi-Euroopan perinteisten siirtomaavaltojen kanssa melko tasaveroisesti. Myös Italia ja Venäjä laajenivat 1800-luvulla aggressiivisesti.
Euroopan suurvallat alkoivat 1870- ja 1880-luvuilla haalia uusia maaomistuksia eri puolilta maailmaa kiihkeässä tahdissa ja valloittivat tällä kertaa myös sisämaan. Uudet lääkkeet tarjosivat suojaa trooppisilta sairauksilta, kuten unitaudilta ja malarialta. Höyrylaivat, moottoroidut pienen syväyksen jokiveneet ja sähkösanomat mahdollistivat aiempaa tehokkaamman viestinnän ja liikkumisen. Pultti- ja vipulukkoiset kiväärit sekä Maxim-konekivääri antoivat pienienkin valloittaja-armeijoiden käyttöön ylivertaisen tulivoiman, jonka avulla ne kykenivät lyömään monta kertaa itseään suuremmat afrikkalais- ja aasialaisjoukot.
Vuosisadan taitteeseen mennessä suuri osa Aasiasta, monet Tyynenmeren saarista ja miltei koko Afrikka oli joutunut siirtomaan asemaan. Kilpailu siirtomaista päätti 1800-luvun puolivälissä vallinneen suhteellisen rauhallisen kauden ja johti useisiin suurvaltojen välisiin aseellisiin selkkauksiin. Yhdysvallat valloitti Espanjan siirtomaaimperiumin rippeet Länsi-Intiassa ja Filippiineillä, ja Japani kävi sotia sekä Kiinaa että Venäjää vastaan. Brittiläinen imperiumi alisti Etelä-Afrikan buurit, jotka olivat hollantilaisten siirtolaisten jälkeläisiä.
Uuden imperialismin valloitukset poikkesivat varhaismodernista imperialismista monella tapaa. Aiempina vuosisatoina siirtomaavalta oli levittäytynyt vähitellen, mutta nyt suurvallat kilpailivat siitä, kuka ehtisi ensimmäisenä valloittamaan vielä jakamattomat alueet, ja uusien aluevalloitusten tahti oli moninkertainen 1800-luvun alkuun verrattuna. Sekä Aasiassa että Afrikassa valta ulottui nyt myös sisämaahan. Muuttoliike emämaista siirtomaihin jäi pieneksi ja rajoittui upseereihin, virkamiehiin, kauppiaisiin, plantaasinomistajiin ja lähetyssaarnaajiin. He muodostivat siirtomaiden eliitin mutta olivat alkuperäisväestöön verrattuna pieni vähemmistö.
Ensimmäisen maailmansodan alkaessa siirtomaavallat ja niistä itsenäistyneet valtiot hallitsivat noin 85 prosenttia maapallon maapinta-alasta. Usein myös nimellisesti itsenäiset alueet joutuivat suurvaltojen etupiiriin ja alisteiseen asemaan.
Syyt

Uusi imperialismi kumpusi suurvaltojen kiihtyneestä kilpailusta ja parantuneesta teknologiasta, joka mahdollisti aiempaa helpommat valloitusretket ja raaka-aineiden tehokkaan kuljettamisen mistä tahansa maailman kolkasta mihin tahansa toiseen kolkkaan. Teollinen vallankumous ja teollisuuskaupunkien kasvu synnyttivät tarpeen tuontiruualle ja raaka-aineille, joiden saanti pyrittiin siirtomaavalloituksilla turvaamaan. Yleensä taloudelliset toimet kuitenkin seurasivat imperialistisia valloituksia sen sijaan, että valloituksilla olisi pyritty edistämään olemassa olevaa kauppaa.
Imperialismia motivoivat sekä taloudelliset, poliittiset, sotilaalliset että ideologiset näkökohdat. Ranskassa siihen kannusti halu palauttaa kansakunnan kunnia Ranskan–Preussin sodassa (1870–1871) kärsityn tappion jälkeen. Saksassa Otto von Bismarck käytti aluelaajennuksia oman sisäpoliittisen valtansa pönkittämiseen, kun taas Britannia halusi turvata etunsa Välimerellä ja Intiassa. John Hobson (1902) esitti, että imperialismi suuntasi kansakunnan huomion ulkomailla saavutettuihin sotilaallisiin voittoihin, pois kotimaan yhteiskunnallisista ongelmista. Valloituksia perusteltiin muun muassa nationalismilla, rasismilla ja seikkailunhalulla. Imperialismin oikeutukseksi esitettiin myös moraalisia velvoitteita, kuten lähetystyön tarpeellisuutta.
Marxilaiset tutkijat ovat pitäneet imperialismia kapitalismin seurauksena ja muita selityksiä toissijaisina syinä, jotka nekin pohjimmiltaan kumpuavat kapitalismista. Tämä tulkinta ei ole kuitenkaan saavuttanut historiantutkijoiden laajaa hyväksyntää. Taloudellisilla näkökohdilla on kuitenkin 1900-luvun alusta saakka ollut suuri rooli tutkijoiden yrityksissä selittää imperialismia. Yksittäistä uutta imperialismia selittävää mekanismia ei monista yrityksistä huolimatta ole löydetty.
Seuraukset

Uusi imperialismi johti kansainväliseen työnjakoon, jossa teollisuusmaat valmistivat ja myivät jalostettuja tuotteita samalla kun muun maailman osaksi jäi raaka-aineiden ja ruuan tuottaminen. Aiemmin eri puolilla maailmaa oli esiintynyt taloudellisesti melko autonomisia alueita, mutta uuden imperialismin myötä ne integroituivat suurvaltojen johtamaan maailmantalouteen. Valloituksia perusteltiin niiden tuottamalla vauraudella, mutta imperialismin kriitikot huomauttivat jo 1900-luvun alussa, että siirtomaiden valloitus ja ylläpito oli huomattavasti kalliimpaa kuin valloitusretkistä mahdollisesti saatava taloudellinen hyöty. Taloudellisesti kannattavaa imperialismi oli korkeintaan pienelle eliitille. Imperialismia perusteltiin myös sen tuottamalla turvallisuudella, mutta käytännössä siirtomaista ja etupiireistä kilvoittelu johti suurvaltojen välisiin selkkauksiin ja sotiin.
Thor Modéen

| Thor Modéen |
| --- | --- |
 Modéen vuonna 1935.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Thor Odert Folke Modéen
Syntynyt: 22. tammikuuta 1898 Kungsör, Ruotsi
Kuollut: 28. toukokuuta 1950 (52 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä
    
Thor Odert Folke Modéen (22. tammikuuta 1898 Kungsör – 28. toukokuuta 1950 Tukholma) oli ruotsalainen koomikko ja näyttelijä, joka tuli 1930- ja 1940-luvuilla suosituksi elokuvarooliensa, revyidensä sekä gramofoniäänitteidensä ansiosta. Kuluttava taiteilijaelämä ja alkoholin liikakäyttö aiheuttivat Modéenin uran loppumisen 1940-luvun lopulla ja hänet unohdettiin joksikin aikaa, mutta 1960-luvun lopulla nuorempi sukupolvi nosti hänet jälleen esiin. Kaikkiaan Modéen esiintyi 87 elokuvassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thor Modéen Wikimedia Commonsissa
Isis (järjestö)

| Isis ad-Daula al-Islāmiyya |
| --- | --- |

Perustettu:  1999
Tyyppi:  jihadistijärjestö
Toiminta-alue:   Syyria  Irak  Libya  Jemen  Afganistan  Pakistan  Venäjä (Pohjois-Kaukasia)  Libanon  Filippiinit  Indonesia (Aceh)
Jäsenet:  3 000 taistelijaa Irakissa ja Syyriassa (koalition arvio joulukuussa 2017) 20 000 – 31 500 (2014, CIA:n arvio)
Kalifi:  Abu Hafs al-Hashimi al-Qurashi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Isis, myös ISIS ja IS (engl. the Islamic State (IS), the Islamic State of Iraq and Syria (ISIS), arab. الدولة الاسلامية‎‎, Ad-Dawla al-’Islāmiyya, Islamilainen valtio) tai ISIL (engl. the Islamic State of Iraq and the Levant) ja Daesh on pohjoisessa Irakissa ja Syyriassa toimiva jihadistijärjestö. Isis hallitsi osia Syyriasta ja Irakista vuosina 2014–2019. Järjestö perusti 29. kesäkuuta 2014 alueelle islamilaiseen šaria-lakiin pohjautuvan kalifaatin. Järjestöä ovat johtaneet ensin Abu Bakr al-Baghdadi ja sitten Abu Ibrahim al-Hashimi al-Qurashi, jotka molemmat tekivät itsemurhan Yhdysvaltojen erikoisjoukkojen tunkeutuessa heidän piilopaikkoihinsa. Isisin mukaan kolmas johtaja Abu Hasan al-Hashimi al-Qurashi kuoli marraskuussa 2022 ja neljäs Abu al-Hussein al-Husseini al-Qurashi kuoli elokuussa 2023. Järjestön viides ja nykyinen kalifi on Abu Ibrahim al-Qurashi.
Pyhää sotaa käyvän Isisin perusta on salafismissa ja wahhabismissa. Isis tunnetaan maailmalla vastustajien julmasta kohtelusta ja terrorismista. Monet maailman valtiot pyrkivät kukistamaan Isisin, koska pitävät sitä maailmanlaajuisena uhkana.
Aiemmin al-Qaidaan kuulunut Isis erosi al-Qaidasta helmikuussa 2014 ja julistautui ”Islamilaiseksi valtioksi” ja kalifaatiksi. Sen jälkeen useat maailman maat ja liittoumat alkoivat sotia Isisiä vastaan. Vuosina 2016–2017 Isis menetti tuntuvasti alueitaan, ja joulukuussa 2017 sen Irakissa ja Syyriassa valtaamat alueet oli vallattu lähes kokonaan takaisin. Muutama pikkukaupunki jäi. Vuoden 2019 helmikuussa järjestö menetti käytännössä kaikki Syyrian alueensa, mutta sen taistelijoita oli yhä paljon hajallaan eri puolilla maailmaa. Yhdysvaltain armeijan erikoisjoukot hyökkäsivät al-Baghdadin kimppuun 26. lokakuuta 2019, jolloin tämä tappoi itsensä.
Nimi

Nimi Isis on lyhenne englanninkielisestä nimestä the ”Islamic State in Iraq and Syria”. Yhdysvalloissa on käytetty myös nimeä ISIL joka on lyhenne nimestä ”the Islamic State of Iraq and the Levant”. Myös Suomen Suojelupoliisi käyttää viestinnässään ISIL-lyhennettä.
Järjestö ilmoitti 29. kesäkuuta 2014 uudeksi nimekseen Islamilainen valtio (engl. Islamic State, lyhenne IS), mutta suomen kielessä käytetään useimmiten lyhennenimeä Isis tai ISIS. Nimitys ”Islamilainen valtio” on yleisviestinnässä hämmentävä, koska se voi johtaa käsitykseen, että on syntynyt uusi kansainvälisesti tunnustettu valtio. Nimitys johtaa harhaan myös siksi, että maailmassa on useita islamilaisia valtioita eli sellaisia valtioita, joiden poliittinen ideologia perustuu islamiin.
Isis-järjestö on uhannut leikata kielen jokaiselta, joka käyttää järjestöstä julkisesti arabiankielistä lyhennenimeä 
daesh (arab. داعش‎, dā‘iš). Lyhenne muistuttaa arabian kielen sanaa das, joka merkitsee 'polkea, astua'.
Historia > Tausta

Isisin historia alkoi vuonna 1999, kun nuori jordanialainen jihadisti Abu Mus’ab al-Zarqawi matkusti Kandahariin, Afganistaniin tapaamaan al-Qaidan johtajia. Zarqawi halusi lietsoa vallankumousta Irakin ja Syyrian alueella ja tarvitsi tarkoitukseensa rahaa ja kannattajia. Sunnimuslimi Zarqawi inhosi erityisesti šiioja. Osama bin Laden ja muut al-Qaidan johtajat eivät kutsuneet Zarqawia jäsenekseen tämän äärimmäisten näkemysten vuoksi, mutta he aloittivat silti yhteistyön.
Historia > Irakin al-Qaida

Talibanin kaaduttua Afganistanissa 2001 Zarqawi pakeni ryhmänsä kanssa Irakiin ja ryhtyi rakentamaan sinne salaista verkostoaan. Zarqawin ryhmä nimeltä ”Yksijumalaisuus ja jihad” alkoi tehdä iskuja maata miehittäneitä yhdysvaltalaisjoukkoja sekä šiioja vastaan. Ryhmä hyväksyttiin al-Qaidaan vuonna 2004, ja näin siitä tuli Irakin al-Qaida. Järjestö hyökkäili Yhdysvaltain johtaman liittouman joukkoja ja irakilaisia siviilejä vastaan räjähtein, itsemurhapommituksin ja panttivankien mestaamisin. He pyrkivät painostamaan ulkomaalaisia joukkoja ja yrityksiä lähtemään Irakista, saamaan irakilaisia lopettamaan Yhdysvaltojen ja Irakin hallituksen tukemisen, sekä houkuttelemaan lisää jäseniä.
Historia > Islamilaisen valtion julistaminen

Zarqawi halusi kiihkeästi perustaa islamilaisen kalifaatin, mutta al-Qaidan johto toppuutteli häntä ja kehotti Zarqawia hakemaan ensin kansan tuen ja välttämään liiallisia väkivaltaisuuksia. Zarqawi oli juuri aikeissa julistaa islamilaisen valtion, kun Yhdysvallat surmasi hänet 7. kesäkuuta 2006. Irakin al-Qaida julisti islamilaisen valtion lopulta 15. lokakuuta 2006 ja toteutti näin johtajansa viimeisen toiveen. Nimelliseksi johtajakseen he nimittivät Abu Omar al-Baghdadin, joka oli siihen asti ollut jopa jihadisteille tuntematon. Järjestön todellinen johtaja oli kuitenkin Irakin al-Qaidaa Zarqawin kuoleman jälkeen johtanut Abu Ayyub al-Masri.
Uuden Islamilaisen valtion suhde al-Qaidaan oli aluksi epäselvä, eikä se maininnut emojärjestöään julkisuudessa. Järjestö ilmoitti, että Irakin al-Qaidaa ei enää ollut, vaan se oli osa Islamilaista valtiota. Koska Islamilaisen valtion julistukseen ei ollut kysytty lupaa al-Qaidalta, sen johtajat olivat vihaisia ja pitivät julistusta ennenaikaisena. Al-Qaidan johto ja muut jihadistit olivat myös huolissaan siitä, että Islamilaisella valtiolla ei ollut kansan tukea tai laillista valtaa hallitsemillaan alueilla. Julkisesti al-Qaida kuitenkin tuki Islamilaisen valtion perustamista.
Islamilainen valtio otti käyttöön oman lipun tammikuussa 2007. Se on profeetta Muhammadin musta lippu, jossa on muslimien uskontunnustus ja profeetan sinetti.
Masri osoittautui huonoksi johtajaksi. Hän uskoi maailmanloppuun ja siihen, että Islamilainen valtio olisi ollut todellinen valtio. Islamilainen valtio aiheutti myös siviileihin ja muihin kapinallisiin kohdistuneella väkivaltaisella toiminnallaan arvostelua muiden jihadistien keskuudessa. Järjestö julkaisi maaliskuussa 2007 periaatteet, joita kaikkien Islamilaisen valtion alamaisten on noudatettava. 19 kohdan luettelo kielsi muun muassa kaiken maallisen, määräsi juutalaiset ja kristityt maksamaan suojeluveroa sekä julisti šiiat vääräuskoisiksi. Rangaistukset olivat hyvin ankaria. Samalla järjestö pyrki hoitamaan oikean valtion velvollisuuksia alueellaan, vaikka sillä ei ollutkaan hallussaan kaupunkeja.
Islamilainen valtio menetti kaikki hallitsemansa alueet vuoteen 2010 mennessä. Huhtikuussa Yhdysvallat surmasi järjestön kaksi ylintä johtajaa ja seuraavien kuukausien aikana surmasi tai vangitsi yli 30 lisää. Järjestö valitsi uudeksi johtajakseen Abu Bakr al-Baghdadin. Abu Bakr vakiinnutti aluksi asemansa järjestön johdossa ja alkoi sen jälkeen elvyttää romahtaneen Islamilaisen valtion toimintaa. Järjestö loi strategian, johon kuului esimerkiksi jihadistien yhdistäminen saman ohjelman alle, hallittujen alueiden ihmisten elinolojen parantaminen, sekä mediastrategia.
Historia > Laajentuminen Syyriaan ja nimeksi Isis

Järjestö alkoi toimia myös Syyriassa. Siellä se ajautui riitoihin paikallisen haaransa, al-Nusra-kapinallisryhmän kanssa. Huhtikuussa 2013 järjestö otti nimekseen Irakin ja Levantin islamilainen valtio (ISIS) ja ilmoitti al-Nusran olevan osa sitä. Al-Nusra vannoi kuitenkin uskollisuutta al-Qaidalle, joka alkoi vaatia Islamilaista valtiota vetäytymään Syyriasta. Helmikuussa 2014 al-Qaida katkaisi julkisesti suhteensa Islamilaiseen valtioon.
Vuoden 2014 alkupuolella Isis vakiinnutti otteensa Itä-Syyriasta ja oli hankkinut jo valtavan sotakassan valloittamistaan öljykentistä, veroista ja sotasaaliista. Al-Nusran taistelijat ja ulkomaalaiset taistelijat liittyivät siihen tuhansittain. Syyrian hallitsija Bašar al-Assad oli jättänyt Isisin rauhaan, sillä se uhkasi Assadin omia vastustajia. Myöskään kansainvälinen yhteisö ei puuttunut vielä vuosina 2012–2014 Isisin kasvuun, mikä edesauttoi sen laajenemista ja vahvistumista. Esimerkiksi Ulkopoliittisen instituutin ohjelmajohtaja Mika Aaltolan mukaan Barack Obaman haluttomuus puuttua Syyriaan tuki Isisin nousua.
Yhdysvalloissa on ollut tiettyä haluttomuutta puuttua Isisin toimiin Syyriassa. Esimerkiksi arvovaltaisen, demokraatteja lähellä olevan The New York Timesin ulkomaankolumnisti Thomas Friedman ehdotti vuonna 2015 aseiden toimittamista Isisille ja vuonna 2017 hän kyseenalaisti tuolloisen presidentin Donald Trumpin toimet järjestöä vastaan Syyriassa. Tämän ajatuksen takana on, että Isis taistelee Syyrian hallitusta, Iranin joukkoja, Hizbollahia ja Venäjää vastaan. Friedman vertaa Isisiä Afganistanin mujahideeneihin, joita Yhdysvallat tuki 1980-luvulla.
Historia > Kalifaatin julistus

Kesäkuussa 2014 Isis valloitti Mosulin kaupungin ilman suurta vastarintaa ja hallitsi näin Mosulista Syyrian Aleppoon ulottuvaa aluetta. Kesäkuun lopulla järjestö julisti islamilaisen kalifaatin, jonka kalifi oli järjestön johtaja Abu Bakr al-Baghdadi.
Historia > Aluevalloitukset

Isis hallitsi kesällä 2014 noin 40 000 neliökilometrin eli noin Belgian kokoista aluetta Irakissa ja Syyriassa. Isisin hallitsemalla alueella asuu arviolta 8 miljoonaa henkilöä.
Isis laajensi aluettaan Syyriassa merkittävästi vuonna 2013, ja valvoi vuoden 2014 puolivälissä suurta osaa Syyrian kapinallisalueista. Irakissa Isis on maahyökkäysten lisäksi tehnyt monia pommi-iskuja šiioja vastaan. Muutamasta sadasta koostuva ryhmä on kasvanut vuosien varrella melko nopeasti ja on kouluttanut monia ulkomaalaisia taistelijoiksi. Eri arvioiden mukaan Isisillä olisi ainakin 5 000 ja ehkä jopa kymmeniä tuhansia taistelijoita. Vuoden 2014 Irakin kriisissä Isis pyrki kesäkuun alussa valtaamaan Bagdadin ja saamaan Irakin valtansa alle.  Isis saikin valvontaansa Karman kaupungin, taisteli Baqubassa ja toimi aivan Bagdadin laidoilla.
Historia > Taistelut kurdien kanssa

Syyskuusta 2014 lähtien Syyrian pohjoisosassa oli käynnissä Kobanên taistelu, jossa Isis piiritti ja yritti vallata Syyrian Kurdistanissa sijaitsevaa Kobanên kaupunkia. Kaupungin strateginen merkitys Isisille oli kuitenkin kyseenalainen. Neljän kuukauden taistelujen päätteeksi kurditaistelijat pakottivat Isisin vetäytymään tammikuussa. Taisteluilla oli tärkeä symbolinen merkitys kurdeille, sillä se yhdisti hajanaiset kurdiryhmät. Syrian Observatory for Human Rights -järjestö arvioi, että jopa kaksituhatta Isis-taistelijaa kaatui Kobanêssa. Samaan aikaan kun länsimaiden huomio keskittyi Kobanêen lähellä NATO-maa Turkin rajaa, Isisin joukot valtasivat lähes kokonaisuudessa Irakin Anbarin maakunnan ja etenivät Abu Ghraibiin, joka on piirikunta ja kaupunki Bagdadin maakunnan länsiosassa.
15. marraskuuta 2014 Irakin hallituksen joukot valtasivat takaisin Baijin kaupungin 250 kilometriä Bagdadin pohjoispuolella, murtaen Isisin kuukausia jatkuneen saarron öljyjalostamon ympäriltä.
Joulukuun 2014 lopulla Irakin kurdien peshmerga-taistelijat valtasivat Isisiltä osan strategisesti merkittävää Sinjarin kaupunkia. Tammikuun lopussa Irak ilmoitti vapauttaneensa Diyalan maakunnan Isisin hallinnasta. Syyrian hallituksen joukot valtasivat Isisiltä Deir al-Zorin maakunnan alueita ja kurdijoukot valtasivat Isisiltä alueita koillis-Syyrian Hasakassa Irakin rajan läheisyydessä.