Höytiäisen järvenlasku
Hankkeen valmistelu ja uoman kaivaminen

Kun järvenlaskua käsiteltiin Martonvaaran kokouksessa 18.3.1849, esitettiin siellä jo kaksi erilaista laskusuunnitelmaa. Toisessa suunnitelmassa olisi Viinijoen uomaa perattu syvemmäksi ja toisessa suunnitelmassa olisi kaivettu uusi uoma Paskonpohjanlahdelta kohti Pyhäselkää. Kokous valtuutti asiaa ajavat anomaan rahaa tutkimukseen, kumpi vaihtoehdoista tulisi edullisemmaksi. Valtiovalta suhtautui anomukseen innostuneesti ja asiaa alettiin tutkia. Koskenperkausinsinöörikunnan puheenjohtaja eversti Alfred Stjernwall esitti tutkimuksen tuloksia. Niiden mukaan Viinijoen perkauksella oli ollut mahdollista laskea Höytiäistä viisi jalkaa (noin 1,5 metriä). Uuden laskukanavan kaivamisella olisi ollut mahdollista päästä 30 jalan (noin 9 metriä) pinnanlaskuun, joka olisi everstin mukaan ollut edullisempi vaihtoehto. Suuri pinnanlasku olisi paljastanut suuren alan järven mutaista ja ravinteikasta järvenpohjaa, jota olisi riittänyt jaettavaksi suurelle joukolle. Samalla olisi voitu kuivattaa järven ympärillä olevia soita niityiksi ja peltomaaksi. Toiveena oli myös kaskenpolton lakkaaminen. Asiaa käsiteltiin Liperin pitäjänkokouksessa Kontiolahdella 2.3.1853. Järvenlasku sai vahvan kannatuksen ja järvenlaskuhankkeeseen ilmoittautui välittömästi mukaan yli sata osakasta. Asia saatettiin vireille 6.5.1853, kun Suomen keisarillinen tie- ja vesikulkulaitoksen johtokunta antoi hankkeelle lupapäätöksen.
Hankkeen johtajaksi määrättiin everstiluutnantti Vilhelm Standertskjöld, jonka käyttöön valtio kustansi työvälineitä, rakennusmateriaalia ja se antoi lisäksi kullekin työmiehelle 7 ruplan ruokarahan hankkeen ajaksi. Työt aloitettiin huhtikuussa 1854 ja ne suunniteltiin kestävän viisi vuotta. Höytiäisen ympärillä olevista maataloista annettiin kustakin hevonen tai kaksi maansiirtotöihin. Hevosmiehiksi ja lapiolla kaivamiseen osoitettiin maataloista ”liikaväkeä” osakkuuden määrittämällä osuudella. Talojen työväelle maksettiin palkka ”kaivuualana”. Näiden lisäksi töissä oli suuri joukko loisia, joille maksettiin ”lapioaloittain”. Kun järvenlasku olisi suoritettu, maksettiin palkka jakamalla järvestä paljastunutta järvenpohjaa kaivuu- ja lapioaloittain.
Ensimmäisen kevään ja syksyn aikana saatiin valmiiksi 1,8 kilometriä ojaa, joka oli kolme metriä leveä ja kaksi metriä syvä. Se ulottui Pyhäselän rannasta ylös kohti Valkealammea. Joensuun ja Kuopion välinen tie katkaistiin ja sille rakennettiin puupaalujen varaan silta. Työmaa saavutti lokakuussa 1856 Valkealammen, jonka rantaan rakennettiin sääntelypato. Pato ei kuitenkaan toiminut hiekkaisella maapohjalla halutulla tavalla ja se purettiin tämän vuoksi pois. Valkealammesta päästettiin vettä kaivantoon, jolla nopeutettiin työtä. Kun Valkealammen vesi loppui, kaivettiin Paskonpohjanlahdelta matala laskuoja Vakealampeen. Tämä auttoi pitämään veden virtaaman tasaisena koko kaivannon pituudella Pyhäselkään asti. Kaivannon yläpuolista ojaa syvennettiin ja levennettiin vuoden 1858 aikana. Kaivannon niskalle rakennettiin 30 metrin välein kaksi säätelypatoa, joilla oli tarkoitus hallita veden virtaamaa kaivannossa. Padot olivat 12–15 metriä leveät ja niissä oli kummassakin 1,5 metriä leveät luukut. Juoksuttamalla porttien läpi vettä kaivantoon voitiin sen kaivamista nopeuttaa lisää. Kun järvi jäätyi syksyllä, loppui kaivannosta vesi ja työt keskeytettiin talveksi.