Baletti
Historia > Klassisen perinteen laajentaminen – baletti leviää ympäri maailmaa

Vaikka Djagilevin Ballets russes jättikin jälkiä Neuvostoliiton balettiin, se joutui pitkäksi aikaa eristyksiin tanssin länsimaisesta kehityksestä. Uusi neuvostoideologia vaati hylkäämään keisarillisen ohjelmiston ja luomaan uusia teoksia, jotka ilmaisisivat teollistumisen voimaa ja työläisten onnea. Uudet teokset eivät kuitenkaan osoittautuneet suosituiksi ja venäläiset huomasivat pian voivansa säilyttää sekä ohjelmistollisen että teknisen perintönsä ja silti tehdä neuvostoajatteluun sopivia baletteja. Sekä leningradilainen Kirov että Moskovan Bolšoi kehittelivät hyvin dramaattista koreografiaa oli aiheena sitten antiikin legenda tai nykyajan aihe.
Valtion ylläpitämät tanssikoulut veivät eteenpäin ja laajensivat akateemista koulua, danse d’école, ja tuottivat monia kuuluisia taiteilijoita kuten Galina Ulanova ja Maija Plisetskaja. Myös kansantanssiryhmät saavat kouluista henkilöstöä ja venäläisen tanssin perinne on arvostettua ja tuottoisaa.
Länsi-Euroopassa Ballets russesin perintö levisi ryhmän hajoamisen myötä ympäriinsä. Ensimmäisiä selvää etua saaneita maita oli Englanti, jonne Nižinskiä Kevätuhrin harjoittamisessa avustanut Marie Rambert perusti koulun ja pienen ryhmän 1920-luvun alussa. Hänen perässään tuli irlantilainen Ninette de Valois, jonka työn pohjalta lopulta syntyi Royal Ballet. Rambertilla oli erityinen kyky löytää koreografisia lahjakkuuksia. Näiden joukosta de Valois poimi Frederick Ashtonin johtamaan seuruettaan. Ashtonin koreografia oli puhdasta, tarkkaa ja muotoon keskittyvää – vastapari de Valois’n omalle voimakkaan dramaattiselle tyylille.
Ashtonia innoittivat usein tanssijat, kuten lyyrinen ballerina Margot Fonteyn. Englannin baletti ei ollut uudistavaa niin kuin Ballets russes, mutta loi omaleimaisen sulokkaan ja hienostuneen tyylin. Rambertilla oli myös toinen koreografikyky Antony Tudor. Hän oli dramaattisesti orientoitunut, mutta ei juonibaletin suuntaan. Tudorin teoksissa nousivat tärkeiksi roolihahmojen sisäiset mielenliikkeet tanssilla ilmaistuina. Tudor ei kuitenkaan jäänyt Englantiin, vaan siirtyi Amerikkaan.
Kiinnostus balettiin oli Amerikassa herännyt Anna Pavlovan ja Djagilevin baletin perinteen jatkajien kiertueiden myötä. Siellä yritettiin myös luoda omaehtoista taidetta, mutta kehitys oli hidasta. Mihail Mordkinin vetämällä pienellä ryhmällä oli kunnianhimoinen haave luoda ohjelmisto sekä menneistä mestariteoksista että tulevaisuuden klassikoista. He esittivät sekä Giselleä ja Sylfidejä että Antony Tudorin ja Agnes de Millen teoksia. Jerome Robbinsin uudistuksissa perinteinen liikekieli sai tarvittaessa väistyä stepin tyyliteltyjen luonnollisten eleiden tieltä. Lopulta American Ballet Theatre oli kuuluisa sekä innovatiivisesta ohjelmistostaan että tähdistään kuten Alicia Alonso, Anton Dolin ja Alicia Markova.
Alun perin Lincoln Kirsteinin kutsumana Amerikkaan lähti myös George Balanchine. 1946 he perustivat Ballet Societyn, josta kaksi vuotta myöhemmin tuli New York City Ballet. Balanchine toi mukanaan uusklassisen tyylinsä, joka perustui perinteiseen tekniikkaan ja musiikin rakenteesta kumpuavaan liikkeeseen ilman erityistä tarinaa. Abstraktin tanssin tarkoitus oli näyttää puhtaan liikkeen kauneus. Jopa lavastus jäi pois ja puvustuksena oli pelkkä harjoitusasu – sekä taloudellisista että esteettisistä syistä. Laihat ”hammastikunmuotoiset” ballerinat inspiroivat Balanchinea ja hän harjoitti tanssijansa nopeiksi ja täsmällisiksi. Britit kuvasivat heitä ”atleettisiksi” ja ranskalaiset puhuivat ”frigidistä tyylistä”. Balanchine täydensi New York City Ballet’n ohjelmistoa vuosittain. Useimmat teoksista olivat abstrakteja ja monet Stravinskyn musiikkiin. Jerome Robbins liittyi ryhmään vuonna 1949 ja on myös osaltaan laajentanut ryhmän ohjelmistoa. Hänen myöhäisemmät työnsä kuten Dances at a Gatherin (1969) ja Goldberg Variations (1971) poikkeavat Balanchinen teoksista inhimillisten suhteiden kuvauksellaan, vaikka ovatkin puhdasta tanssia.
Ranskassa Serge Lifar, Djagilevin Ballets russesin viimeinen miestähtitanssija, johti vuosia Pariisin Oopperan balettia. Hänen rinnalleen nousi uusia kapinallisia, jotka perustivat omia ryhmiään, kuten Roland Petit ja Maurice Béjart. Tanskan kuninkaallinen baletti nykyaikaisti harjoitusmenetelmäänsä ja ohjelmistoaan 1950-luvulla samalla taistellen perinteensä säilyttämisen puolesta. Ruotsissa Kurt Joossin kouluttama Birgit Cullberg perusti oman, ei niin klassisen, ryhmänsä samalla, kun sikäläinen Kuninkaallinen baletti (Kungliga baletten) haki uutta intoa ulkomaisista opettajista ja koreografeista. Saksassa baletti ei ollut koskaan ollut kovin voimakas. Siellä turvauduttiin tuontikoreografeihin kuten eteläafrikkalaiseen John Crankoon Stuttgartin Baletissa. Rudolf Nurejev loikkasi vuonna 1961 Neuvostoliitosta länteen ja hänet kiinnitettiin Englantiin Royal Ballet’hin, jolle hänen tulonsa antoi piristysruiskeen. Englantilainen tyyli levisi myös Kanadaan, kun Celia Franca lähti sinne johtamaan Kanadan Kansallisbalettia 1951 jättäen näin Ninette de Valois’n.
Baletin uudistaminen on saanut paljon vaikutteita myös 1900-luvulla alkaneesta modernista eli nykytanssista. Sen myöhempää kehitystä ei olekaan mielekästä tarkastella irrallaan muusta taidetanssista.