stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emanuel Aromaa

| Emanuel Aromaa |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 22.5.1907–16.5.1918, 1.5.1924–1.9.1927, 1.8.1929–14.1.1933  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. helmikuuta 1873 Teisko
Kuollut: 14. tammikuuta 1933 (59 vuotta) Kiukainen
Ammatti:  suutari
Puoliso:  Matilda Rajala (1898–)
Emanuel Aromaan hauta Kiukaisten uudella hautausmaalla.
Emanuel Aromaa (vuoteen 1894 Sylgren, 27. helmikuuta 1873 Teisko – 14. tammikuuta 1933 Kiukainen) oli suomalainen suutari ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1918, 1924–1927 ja 1929–1933.
Elämä > Varhaiset vuodet

Emanuel Aromaa syntyi Teiskossa Kalle ja Anna Vilhelmina Sylgrenin maatyöläisperheeseen. Hän joutui kahdeksanvuotiaana huutolaiseksi ja alkoi 14-vuotiaana työskentelemään suutarin oppipoikana Tampereella. Tampereen työväenyhdistyksen jäseneksi Aromaa liittyi vuonna 1898.
Aromaa toimi suutarina Tampereella vuoteen 1903 saakka, jolloin hän muutti perheineen Mouhijärven Uotsolaan. Aromaa kierteli sosialidemokraattisen puolueen puhujana eri puolilla Ylä-Satakuntaa, ja kirjoitti tamperelaiseen Kansan Lehteen sekä Porissa ilmestyneeseen Sosialidemokraattiin maatalouskysymyksiä käsitteleviä kirjoituksia. Hän oli mukana perustamassa Mouhijärven työväenyhdistystä ja toimi myös sen puheenjohtajana 1912–1918.
Aromaa nousi eduskuntaan Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuoden 1907 vaaleissa, jotka olivat Suomen ensimmäiset yksikamarisen eduskunnan vaalit.
Elämä > Sisällissota

Toukokuussa 1917 Mouhijärven maatalouslakon aikana Aromaa toimi senaatin sekä Turun ja Porin läänin maaherran lähettämänä sovittelijana saaden aikaan sopimuksen osapuolten välille. Lakon yhteydessä syntyneiden levottomuuksien oikeuskäsittelyssä hän oli Karkun syyskäräjillä todistamassa maatyöläisten puolesta.
Sisällissodan sytyttyä Aromaa vastusti aseellista kapinaa, mutta alkoi lopulta työskentelemään kansanvaltuuskunnan elintarvikeosastolla Oskari Tokoin pyynnöstä. Hänet valittiin myös Mouhijärven vallankumousoikeuden syyttäjäksi, mutta Aromaa ei ottanut tehtävää vastaan, vaan pysytteli Helsingissä huhtikuun alkuun saakka. Kansanvaltuuskunnan paettua Viipuriin Aromaa jatkoi toimintaansa elintarvikeosastossa asustellen Kolikkoinmäen työläiskaupunginosassa. Viipurin taistelun jälkeen hän onnistui välttämään vangitsemisen ja palasi kansanedustaja Kustaa Ahmalan pojan jääkäriluutnantti Otto Ahmalan luvalla Helsinkiin toukokuun alussa. Aromaa pidätettiin parin päivän kuluttua ja sijoitettiin Helsingin vankileirille, josta hänet heinäkuun alussa siirrettiin Sörnäisten vankilaan.
Elämä > Sodan jälkeen

Prokuraattori P. E. Svinhufvud asetti Aromaan ja muut kapinaan osallistuneet sosialidemokraattien kansanedustajat syytteeseen valtiopetoksesta toukokuun lopussa. Lokakuussa Aromaa sai 12 vuoden kuritushuonerangaistuksen ja lisäsi hänet tuomittiin menettämään kansalaisluottamuksensa 15 vuodeksi. Aromaa kärsi tuomiotaan Joutsenossa Konnunsuon vankisiirtolassa, kunnes hänet armahdettiin toukokuussa 1920. Vapauduttuaan Aromaa asui Karkussa ennen muuttoaan Kiukaisiin, jossa hän työskenteli Panelian työväentalon vahtimestarina. Aromaa toimi myös Kiukaisten kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Aromaa palasi eduskuntaan vuoden 1924 vaaleissa, jonka jälkeen hänet valittiin uudelleen vielä vuonna 1927. Vuosien 1925 ja 1931 presidentinvaaleissa Aromaa oli Väinö Tannerin valitsijamiehenä. Pitkään munuaissairaudesta kärsinut Aromaa kuoli kotonaan Paneliassa kesken kansanedustajakautensa tammikuussa 1933. Aromaan tilalle eduskuntaan nousi Vihtori Fallila.
Emanuel Aromaa on haudattu Kiukaisten uudelle hautausmaalle.
Perhe

Aromaa avioitui tehdastyöläinen Matilda Rajalan kanssa vuonna 1898. Perheeseen syntyi kuusi lasta.
Åbo Posten

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Åbo Posten oli Turussa vuosina 1873–1883 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Åbo Posten oli aluksi poliittisesti sitoutumaton, mutta kallistui myöhemmin suomenmieliseen suuntaan. Lehden levikkialueena oli Turku ja sen ruotsinkielinen lähialue. Paikkakunnan kovan lehtikilpailun takia se lopetettiin kannattamattomana.
Aluksi kolmesti ja vuodesta 1877 lähtien kuudesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1000 kappaletta vuonna 1883.
Päätoimittajat

Emil Nervander (1874–1879)
Axel R. Spoof (1880),
Adolf Herman Harald Granbohm (1881)
Johan V. V. Söderholm (1882)
Emil Wahlman (1883).
Aiheesta muualla

Åbo Posten Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
Einstein-torni

| Einstein-torni |
| --- | --- |

Järjestö:  Potsdamin astrofysiikan instituutti (en)
Sijainti:  Telegrafenberg (en), Teltower Vorstadt (d), Potsdam-Süd (d), Saksa
Koordinaatit:  52°22′44″N 13°03′49″E﻿ / ﻿52.3789°N 13.0636°E﻿ / 52.3789; 13.0636
Tyyppi:  torni ja tähtitorni (en)
IAU-tunnus:  042
Arkkitehti:  Erich Mendelsohn
Perustettu:  1920
Avattu:  1924
Kotisivu:  Kotisivu
Einstein-torni (saks. Einsteinturm) on arkkitehti Erich Mendelsohnin suunnittelema astrofysikaalinen observatorio Albert Einstein -tiedepuistossa Potsdamissa, Saksassa. Se rakennettiin tähtitieteilijä Erwin Finlay Freundlichille ja sitä on käytetty keräämään havaintoaineistoa Albert Einsteinin kehittämän suhteellisuusteorian tueksi. Rakennus suunniteltiin noin 1917 ja rakennettiin vuosien 1920 ja 1921 välillä julkisten lahjoitusten avulla. Toiminta käynnistyi vuonna 1924. Observatorio on yhä toimiva ja osa Potsdamin astrofysiikan instituuttia.
Einstein-torni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Einstein-torni Wikimedia Commonsissa
Building of the month. The Twentieth Century Society.  Huhtikuu 2004. Arkistoitu 21.6.2009. Viitattu 21.3.2021. (englanniksi)
Sharp, Dennis: Einstein Tower GreatBuildings.com. Viitattu 21.3.2021. (englanniksi)
Short Description (ICOMOS-IAU Case Study format):
The Einstein Tower, Potsdam, Germany. UNESCO Astronomy and World Heritage Webportal. Arkistoitu 24.11.2016. Viitattu 21.3.2021. (englanniksi)
Merin, Gili: AD Classics: The Einstein Tower / Erich Mendelsohn ArchDaily.  14.7.2013. Viitattu 21.3.2021. (englanniksi)
Mendelsohn, Erich: Einstein Tower Architectuul. Viitattu 21.3.2021. (englanniksi)
Karl-Erik Åström

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten maastohiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten maastohiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten maastohiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lake Placid 1950 | 18 km |  |
|  Kultaa | Lake Placid 1950 | 4 × 10 km |  |
Karl-Erik Rolf Åström (18. huhtikuuta 1924 Hofors – 9. joulukuuta 1993) oli ruotsalainen hiihtäjä, joka kilpaili 1940- ja 1950-luvuilla.
Åström valittiin vuoden 1950 hiihdon MM-kilpailuihin varamiehenä, mutta parin poisjäännin vuoksi hän pääsi kilpailemaan ja voitti kaksi kultaa, 18 kilometrillä ja 4 × 10 kilometrillä. Myös St. Moritzin talviolympialaisissa 1948 hän oli varamiehenä, ja hän lopetti uransa ennen vuoden 1952 talviolympialaisia. Hän ei voittanut urallaan yhtään Ruotsin-mestaruutta.
Aiheesta muualla

Karl-Erik Åström FIS:n tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Tiia Peltonen (pesäpalloilija)

Tiia Peltonen (s. 9. tammikuuta 2004) on suomalainen pesäpalloilija. Hän edustaa Superpesiksessä pelaavia Porin Pesäkarhuja. Peltonen oli voittamassa Pesäkarhuille Suomen mestaruutta kaudella 2021, jolloin hänet valittiin pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi. Mestaruuden ratkaisseessa neljännessä finaalissa Peltonen toi Pesäkarhujen voittojuoksun.
Peltosen kasvattajaseura on Kankaanpään Maila. Hän pelaa sisäpelissä vaihtajana. Kaudella 2020 Peltonen voitti Pesäkarhujen joukkueessa SM-pronssin. Peltonen on pelannut urallaan 27 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä hän on lyönyt yhden kunnarin ja kaksi tavallista juoksua, tuonut 38 juoksua ja kerännyt 101 kärkilyöntiä. Peltonen on pelannut urallaan myös 31 Ykköspesiksen runkosarjaottelua Kankaanpään Mailan joukkueessa. Tilastot päivitetty 18. syyskuuta 2021.
Saavutukset > Pelaajana

1 SM-kulta: 2021
1 SM-pronssi: 2020
3 Itä-Länsi-ottelua: 2022, 2023, 2024
Superpesiksen pudotuspelien arvokkain pelaaja: 2021
Superpesiksen kuukauden pelaaja: (1) kesäkuu 2022
Lapinjärven pikku kirkko

| Lapinjärven pikku kirkko |
| --- | --- |
 Kirkon sisäänkäynti.
Sijainti:  Lapinjärvi
Koordinaatit:  60°37′30.1″N, 026°11′46.4″E
Seurakunta:  Agricolan suomalainen seurakunta ja Agricolan ruotsalainen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1744
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  150
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lapinjärven pikku kirkko on Lapinjärven kirkoista pienempi ja sijaitsee toisen kirkon, Lapinjärven kirkon vieressä. Kirkko on rakennettu korvaamaan vuonna 1742 palanut kirkko. Kirkkoon mahtuu noin 150 henkeä.
Saarnastuoli on myrskyläläisen puuseppä Henrik Hofveniuksen työ. Sen on maalannut Simon Galenius. Alttaritaulu kuvaa Kristuksen ristiinnaulitsemista. Taulu on lahjoitettu seurakunnalle vuonna 1881. Pikku kirkossa on yksi kristallinen kynttiläkruunu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lapinjärven pikku kirkko Wikimedia Commonsissa
*Lapinjärven pikku kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Lapinjärven pikku kirkko Lapinjärven suomalaisen seurakunnan sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Uudenmaan kirkot (pois lukien Espoo, Helsinki ja Vantaa)
Askola –
Bromarv –
Capella (Siuntio) –
Degerby –
Fagervik –
Haapajärvi –
Hanko –
Hyvinkää (ev.lut.) –
Hyvinkää (ortod.) -
Hyvinkää (vanha) –
Inkoo –
Järvenpää (ev.lut.) –
Järvenpää (ortod.) –
Karjaa –
Karkkila –
Karjalohja –
Kauniainen –
Kellokoski –
Kerava –
Kirkkonummi –
Klaukkala (ev.lut.) –
Klaukkala (ortod.) –
Kytäjä –
Kärkölä –
Lapinjärvi –
Lapinjärvi (pikku kirkko) –
Lappohja –
Liljendal –
Lohja –
Lohja (tsasouna) –
Loviisa –
Masala –
Merikappeli (Upinniemi) –
Mustio –
Myrskylä –
Mäntsälä –
Nummi –
Nurmijärvi –
Pernaja –
Pohja –
Porvoo –
Porvoon Kristuksen kirkastumisen kirkko –
Pornainen –
Pukkila –
Pusula -
Rajamäki –
Ruotsinpyhtää –
Sammatti –
Sipoo (uusi) –
Sipoo (vanha) –
Siuntio –
Snappertuna –
Söderkulla –
Tammisaari –
Tenhola –
Tuusula –
Täktom (kappeli) –
Vihti
| n k Lapinjärvi |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Loviisan seutu 
| Kylät ja kaupunginosat |  Harsböle  Heikinkylä  Ingermaninkylä  Kimonkylä  Kirkonkylä  Lapinkylä  Lindkoski  Pekinkylä  Porlammi  Pukaro  Rutumi  Vasarankylä  |  |
| Luonto |  Ilveskallion vanha metsä  Lapinjärvi  |  |
| Talous |  Pukaron Paroni  |  |
| Kulttuuri |  Brofogdas  Hindersby-Bäckbyn kyläpaja  Hurtigsin rakuunatorppa  Kycklingsin kotiseutumuseo  Porlammin kotiseutumuseo  Sjökullan kartano  Luettelo taideteoksista  |  |
| Seurakunnat |  Loviisanseudun seurakuntayhtymä Agricolan suomalainen seurakunta  Agricolan ruotsalainen seurakunta  Lapinjärven kirkko  Lapinjärven pikku kirkko  Suomalainen seurakunta  Ruotsalainen seurakunta  |  |
| Koulutus |  Lapinjärven koulutuskeskus  Porlammin yläaste ja lukio  |  |
| Muuta |  Kunnanvaltuusto  Struven ketju (Porlammi) |  |  |
| n k Perustiedot Wikidatassa: Lapinjärven pikku kirkko (Q14834630)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Lapinjärvi
koordinaatit: 60°38′N 26°12′E﻿ / ﻿60.63°N 26.2°E﻿ / 60.63; 26.2
Ähtävän vaakuna

Ähtävän vaakuna (1962–1976)
Ähtävän vaakuna oli Ähtävän kunnan tunnus, jonka aaltokoroinen hirsi symboloi Ähtävänjokea ja kissankellot jokilaakson niittyjä ja peltoja.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 10. huhtikuuta 1962. Vaakunan selitys on ”kultakentässä aaltokoroinen, yläinen hirsi ja sen alapuolella neljä kissankelloa, joiden varret yhtyvät ristiksi; kaikki sinisiä”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1977, kun Ähtävän kunta liittyi osaksi Pietarsaaren maalaiskuntaa yhdessä Purmon kanssa.
Ivan Melež

Ivan Melež valkovenäläisessä postimerkissä 2021.
Ivan Paulavitš Melež (valkoven. Іва́н Па́ўлавіч Ме́леж, ven. Ива́н Па́влович Ме́леж, Ivan Pavlovitš Melež; 8. helmikuuta 1921 nykyisen Homelin alueen H’oinikin piirin Gliništšan kylä – 9. elokuuta 1976 Minsk) oli valkovenäläinen neuvostokirjailija.
Ivan Melež syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän liittyi NKP:hen vuonna 1940, osallistui toiseen maailmansotaan ja valmistui vuonna 1945 Valko-Venäjän yliopiston filologisesta tiedekunnasta.
Meležin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1939. Kertomuskokoelmat U zaviruh’u (”Lumipyryssä”, 1946) ja Garatšy žniven (”Kuuma elokuu”, 1948) sekä romaani Minski napramak (”Minskin suunta”, 1949–1952) kertovat toisesta maailmansodasta Valko-Venäjän alueella. Kirjailijan tunnetuimpia teoksia ovat maaseudun kehitystä kuvaavat romaanit ”Kaikki ei vielä ole lopussa” (oikeammin ”Ihmiset suolla”, Ljudzi na balotse, 1961) ja Podyh’ navalnitsy (”Ukkosen hengitys”, 1965). Nimellä Paleskaja h’ronika (”Polesjen kronikkaa”) ne saivat Lenin-palkinnon vuonna 1972.
Melež sai Valko-Venäjän SNT:n kansankirjailijan arvonimen vuonna 1972. Hän toimi tasavallan korkeimman neuvoston edustajana, Maailman rauhanneuvoston jäsenenä ja Valko-Venäjän kirjailijaliiton varapuheenjohtajana.
Suomennettu teos

Kaikki ei vielä ole lopussa: Polesjen kronikkaa. Suom. Leo Holm. Moskova–Petroskoi: Edistys, 1965.
Ähtärin vaakuna

Ähtärin vaakuna
Ähtärin vaakuna on Ähtärin kaupungin tunnus. Vaakunan aihe viittaa seudun asuttaneisiin kolmen heimon eränkävijöihin. Paikkakunnan nimen alkuperästä on useita eri tulkintoja, mutta yhden niistä mukaan sana viittaa suomeksi rentukkaa tarkoittavaan vironkieliseen sanaan ätsä, johon myös vaakunan kukka viittaa.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksi nuolta ristikkäin ja päällikkeenä paaluittain kolmas nuoli; kaikki hopeaa; saatteena kummassakin sivukulmassa kultainen viisilehtinen kukka.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Ähtärin kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 29. kesäkuuta 1951. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 25. lokakuuta samana vuonna.
Juha Äijälä

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 2. heinäkuuta 1959 (ikä 65)
Syntymäpaikka: Naantali, Suomi
Pelipaikka: laitapuolustaja
Pituus: 168 cm
Junioriseurat
: OLS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1977–1979 | OLS | 31 | (10) |
| 1980–1988 | OTP | 201 | (8) |
| 1989 | KePS | 0 | (0) |
| 1989 | KPT-85 | 13 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 245 | (19) |
Maajoukkue
| 1980 | Suomi | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Juha Äijälä (s. 2. heinäkuuta 1959 Naantali) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Laitapuolustajana pelannut Äijälä edusti urallaan Oulun Luistinseuraa 1977–1979, Oulun Työväen Palloilijoita 1980–1988 ja Kemin Pallotovereita 1989. Kaikkiaan hän pelasi neljän kauden aikana 82 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Äijälä pelasi Suomen maajoukkueessa kaksi maaottelua vuonna 1980.
Kvanttitietokone (kirja)

| Kvanttitietokone> Minds, Machines, and the Multiuniverse: The Quest for the Quantum Computer |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Julian Brown
Kieli:  englanti
Genre:  tietokirjallisuus
Suomennos
Suomentaja:  Kimmo Pietiläinen
Kustantaja:  Terra Cognita
Julkaistu:  2001
Sivumäärä:  400
ISBN:  952-5202-42-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kvanttitietokone (engl. Minds, Machines, and the Multiuniverse: The Quest for the Quantum Computer) on Julian Brownin kirjoittama teos vuodelta 2000. Se käsittelee kvanttitietokoneen teknisiä yksityiskohtia ja kehitystä.
Sisältö

Kirjassa on kahdeksan lukua. Kirjan sisältö on seuraavanlainen:
| Luvut | Sisältö |
| --- | --- |
1: Myöhäisillan kvanttiajatuksia
2: Jumala, maailmankaikkeus ja reversiibeli tietokone
3: Kvanttisalaliiton logiikka
4: Kvanttirinnakkaisuus
5: Yksityisyys menetetään, yksityisyys palautetaan
6: Miten kvanttitietokone rakennetaan
7: Kvanttivirheenkorjaus ja muita algoritmeja
8: Näkymä kvanttiaikaan
Dagmar Karpio

Ida Dagmar Karpio, o.s. Aalto (12. maaliskuuta 1885 Helsinki – 26. joulukuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen yhteiskunnallinen vaikuttaja ja raittius-, naisasia- ja sosiaalijärjestöjen aktiivi.
Henkilöhistoria

Karpion vanhemmat olivat kauppias Johan Aalto ja Margareta Kokkonen ja puoliso vuodesta 1913 sosiaalineuvos Vihtori Karpio. Dagmar Karpio kävi kauppaopiston 1913 ja oli Suomen opiskelevan nuorison raittiusliiton toimistonhoitaja 1907–1913, Vähävaraisten keuhkotautisten avustamisyhdistyksen sihteerin apulainen 1908–1913 ja kanslisti 1913–1930 ja Suomen Tuberkuloosin Vastustamisyhdistyksen kanslisti ja rahastonhoitaja 1930–1947.
Karpio oli myös Suomen naisten kansallisliiton siveellisyyskomitean sihteeri 1916–1935, Pohjoismaisen naisten raittius- ja kulttuuriliiton johtokunnan jäsen vuodesta 1927 ja puheenjohtaja 1928–1934, Naisten raittiuskeskuksen johtokunnan jäsen 1921–1929 ja puheenjohtaja 1929–1953, Suomalaisen naisliiton keskushallituksen jäsen 1936–1960, Suomen naisjärjestöjen keskusliiton johtokunnan jäsen 1948–1950 ja liiton naisedustuskomitean puheenjohtaja 1948–1950 sekä Naisten Äänen toimituskunnan jäsen 1938–1960.
Julkaisuja

Naisten raittiustoiminnan suuntaviivoja: naisten raittiuskokouksessa 17.2. 1923 esitetty alustus, 1923, Helsinki: Naisten raittiuskeskus (12 s.)
En återblick på Sedlighetskommitténs i Finlands kvinnors nationalförbund verksamhet, 1923, Helsinki (8 s.)
Naispoliisikysymys meillä ja muualla, 1928, toim. Dagrmar Karpio, Eine Salonen ja Tilma Hainari, Helsinki: Suomen naisten kansallisliiton siveellisyyskomitea (102 s.)
Naisten raittiusviesti: 1921–1936: naisten raittiuskeskuksen 15-vuotisjulkaisu, 1936, toim. Dagmar Karpio ja Alli Aro, Helsinki: Naisten raittiuskeskus (46 s.)
Miten lisättäisiin naisten harrastusta vaaleihin?, 1939, Helsinki: Suomen naisten kansallisliitto, julkaisussa Naisasia (8 s.)
Valistuksesta vakaumukseen, 1947, Helsinki: Naisten raittiuskeskus (6 s.)
Tieteellinen konsensus

Tieteellinen konsensus viittaa tietyn tieteenhaaran tieteilijöiden muodostaman yhteisön kollektiiviseen arvioon, asemaan ja mielipiteeseen. Konsensus edellyttää yleistä hyväksyntää, joskaan ei välttämättä yksimielisyyttä.
Konsensus saavutetaan yleensä keskustelun, julkaisuprosessin, replikoinnin (toistettavien tulosten) ja vertaisarvioinnin kautta. Nämä johtavat tilanteeseen, jossa henkilöt kyseisellä tieteenalalla voivat tunnistaa konsensuksen niiltä kohdin joissa se on olemassa, mutta tämän konsensuksen viestittäminen ulkopuolisille on hankalaa koska 'tavalliset' väittelyt joiden kautta tiede etenee voivat ulkopuolisten silmin vaikuttaa kiistelyltä. Tutkimuslaitokset julkaisevat ajoittain kannanottoja, joiden tarkoituksena on viestittää tieteenalalla tapahtuvista muutoksista tiedeyhteisön "ulkopuolella" oleville ihmisille. Konsensuksen osoittaminen voi olla melko suoraviivaista tapauksissa, joissa tutkittavaa aihetta ympäröi erittäin vähän kiistanalaisuutta.
Tieteelliseen konsensukseen voidaan viitata yleisissä ja poliittisissa väittelyissä, joiden aiheet voivat olla kiistanalaisia yhteiskunnallisesti mutta jotka eivät ole kiistanalaisia tiedeyhteisön keskuudessa. Esimerkkeinä tämänkaltaisista aiheista ovat evoluutio ja väitetty yhteys MPR-rokotteen ja autismin välillä.
Miten konsensus voi muuttua ajan myötä

On olemassa useita filosofisia ja historiallisia teorioita sille miten tieteellinen konsensus muuttuu ajan myötä. Koska tieteellisten muutosten historia on erittäin monimutkainen ja koska on olemassa taipumus "voittajien" ja "häviäjien" projisoimiseen menneisyyteen suhteessa meidän tämänhetkiseen tieteelliseen konsensukseen, on erittäin vaikeaa tuottaa täsmällisiä malleja tieteessä tapahtuvista muutoksista. Tämä on vaikeata osittain myös siksi koska jokainen tieteenhaara toimii hieman eri tavalla. Niillä on usein eri määritelmät asioille jotka lasketaan todisteiksi ja erilaiset toimintamallit kokeiden suhteen.
Suurin osa tieteessä tapahtuvia muutoksia kuvaavista malleista ovat riippuvaisia tieteellisten kokeiden tuottamasta datasta. Karl Popper esitti, että koska mikään määrä kokeita ei voisi koskaan todistaa oikeaksi tieteellistä teoriaa, mutta koska yksikin koe voisi todistaa vääräksi sellaisen, tieteen tulisi perustua falsifiointiin. Vaikka tämä muodostaa loogisen teorian tieteelle, se on tavallaan "ajaton" eikä välttämättä kuvasta näkemystä siitä miten tieteen tulisi edetä ajan myötä.
Merkittävimpiin haastajiin tämänkaltaiselle ajattelulle lukeutui Thomas Kuhn, joka väitti että kokeelliset tulokset tuottavat aina jotain tietoa mikä ei sovi täydellisesti tiettyyn teoriaan, ja että falsifiointi yksinään ei johtanut tieteelliseen muutokseen tai tieteellisen konsensuksen heikkenemiseen. Hän esitti että tieteellinen konsensus toimi "paradigmojen" muodossa. Nämä olivat hänen mukaan tietyn tieteenalan tutkijoita yhdistäviä yhteenliitettyjä teorioita ja taustaoletuksia itse teorian luonteesta. Kuhn väitti, että vain sen jälkeen kun monet "merkittävät" poikkeavuudet olivat kasaantuneet, tieteellinen konsensus siirtyisi "kriisin" ajanjaksoon. Tässä vaiheessa pyrittäisiin löytämään uusia teorioita, ja lopulta yksi paradigma kukistaisi vanhan — sykli paradigmanvaihdoksia lineaarisen totuutta kohti etenemisen sijaan. Kuhnin malli korosti myös selkeämmin teorioiden muutoksien sosiaalisia ja henkilökohtaisia näkökohtia, osoittaen historiallisten esimerkkien kautta ettei tieteellisessä konsensuksessa koskaan todella ollut kysymys pelkästään logiikasta tai tosiasioista. On kuitenkin huomattava, että nämä 'kriisitieteen' ja 'normaalitieteen' jaksot eivät ole toisiaan poissulkevia. Tutkimukset ovat osoittaneet, että nämä ovat eri toimintatapoja, eivät eri historiallisia ajanjaksoja.
Zürichin liikennelaitos

| Verkehrsbetriebe Zürich VBZ |
| --- | --- |

 VBZ:n raitiovaunu reitillä 9.
Yritysmuoto:  liikelaitos
Perustettu:  alun perin 1896
Toiminta-alue:  Zürich lähikuntineen
Toimiala:  henkilöliikenne
Tuotteet:  raitiovaunu- ja linja-autoliikenne
Liikevaihto:  606 milj. Sfr. (2017)
Henkilöstö:  2 559 (2017)
Omistaja:  Zürichin kaupunki
Kotisivu:  www.vbz.ch
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zürichin liikennelaitos (saks. Verkehrsbetriebe Zürich, VBZ) on Sveitsin Zürichissä toimiva julkisen liikenteen yritys. Se harjoittaa raitiovaunu-, johdinauto- ja junaliikennettä Zürichin kaupungin ja lähikuntien alueella.
Historiaa

Zürichin julkinen liikenne alkoi 1890-luvulla. Kaupunki perusti vuonna 1896 oman raitiovaunuyrityksen (Städtische Strassenbahn Zürich, StStZ). Toiminta laajeni sittemmin johdinauto- ja linja-autoliikenteeseen. Yritys on toiminut vuodesta 1950 nimellä Verkehrsbetriebe Zürich.
Yritys

VBZ:n liikevaihto oli vuonna 2017 runsaat 600 miljoonaa frangia, ja yrityksen palveluksessa oli noin 2 500 henkilöä.
Liikenne

Liikennelaitos hoitaa raitioliikennettä 17 reitillä. Trolleybussiliikennettä on viidellä reitillä. Perinteistä linja-autoliikennettä VBZ:llä on 55 reitillä. Lisäksi yritys liikennöi kolmen yksityisen yrityksen liikenteen (Polybahn, Dolderbahn, Forchbahn). VBZ:n kulkuneuvoilla tehtiin vuonna 2017 runsaat 320 miljoonaa matkaa.
Raitiovaunuverkosto vuonna 2019.
Johdinautoreitit vuonna 2018.
Linja-autoreitit Zürichin ja lähikuntien alueella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zürichin liikennelaitos Wikimedia Commonsissa
Heckler & Koch P9

| Heckler & Koch P9 |
| --- | --- |

Tyyppi:  itselataava pistooli
Valmistaja:  Heckler & Koch
Valmistusmaa:   Länsi-Saksa
Valmistusvuodet:  1969–1978
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  9×19 mm Parabellum 7,65×21,5 mm .45 ACP
Aseen pituus:  192 mm
Piipun pituus:  102 mm
Paino (tyhjänä):  880 g
Lipas:  yksirivinen tankolipas
Kapasiteetti:  9, 9, 7 patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  n. 350 m/s
Heckler & Koch P9 on saksalaisen Heckler & Kochin valmistama itselataava pistooli. Aseen toiminta perustuu hidastettuun rullasulkuun. Sen kaliiperi on 9 mm Parabellum. Pistooli suunniteltiin vuonna 1965. P9 pistooli oli sarjatuotannossa 1969 – 1973, mutta sitä valmistettiin vain 485 kappaletta.
P9:n korvasi sen kaksitoiminen versio P9S (saks. Spannabzug, Kaksitoiminen). Sen valmistus päättyi vuonna 1978.
P9S:stä on Kreikassa valmistettu lisensoitua versiota nimellä EP9S.