stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oulun historia
1900-luvun alkupuoli > Aseellinen itsenäisyystoiminta Oulussa > 1906–1917: Sortokausi ja jääkäriliike Oulussa

Keisarivallan päästessä Venäjällä voitolle vallan tavoittelussa alkoivat hallinnon vastatoimet, ja Suomessa Toinen sortokausi. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä hallinnon ote kiristyi entisestään: Suomen erityisasema pyrittiin poistamaan. Tällöin Suomessa ajatus aseellisesta itsenäisyyden tavoittelusta synnytti jääkäriliikkeen, jossa salaisesti toimitettiin miehiä sotilaskoulutukseen Saksaan, Venäjän vihollismaahan.
Oulussa jääkäriliikkeen aktivisteja löytyi sekä oikeiston että työväestön piiristä. Värväreinä ja etappimiehinä toimivat muun muassa myöhempi kalterijääkäri Esko Riekki, sekä Oiva Rustanius ja Erkki Merikallio, molemmat myöhemmin itsekin jääkäreitä. Lisäksi mukana oli kauppiaita ja muuta porvaristoa, mutta myös paikallisen työväenliikkeen keskushahmoja: vaatturi Jaakko Kemppainen, sekä lehtimiehet Yrjö Mäkelin ja Hannes Uksila. Kaikki olivat työväenliikkeen aktiiveja: Kemppainen entinen monivuotinen työväenyhdistyksen puheenjohtaja, Uksila nuoriso-osaston toimihenkilö ja Mäkelin kansanedustaja.
Jääkärikokelaat koottiin ensin paikallisen työväenlehden toimitukseen, Mäkelinin ja Uksilan työpaikalle, mistä heidät toimitettiin Kemppaisen vaatturiliikkeeseen ja edelleen etappiteitä Ruotsiin. Työväenliikkeen aktivistien toiminta tuotti myös tulosta, 41 oululaisesta jääkäristä lähes puolet eli 18 miestä oli lähtöisin työläiskodista. Osa oli liikkeen johtohenkilöiden perheistä, esimerkiksi Leo Mäkelin ja Otto Ahmala. Taisteluihin punakaartia vastaan heistä kuitenkin osallistui vain viisi, muut erosivat tai erotettiin Jääkäripataljoonasta.
Venäläinen hallinto ei katsonut toimettomana jääkäreiden laitonta kokoamista. Oulun läänin kuvernööriksi asetettiin vuonna 1915 tiukka ja tarmokas venäläismielinen eversti, Axel Fabian af Enehjelm. Santarmivoimia lisättiin ja rajavalvontaan oli käytössä 2000 miehen rajavartiosta. Tästä huolimatta jääkäriliikkeen etappitoiminta jatkui.
1900-luvun alkupuoli > Sisällissota 1918

Sisällissodan aikana tammi-helmikuussa 1918 aseistautuneet suojeluskunnan ja punakaartin joukot kävivät Oulussa taisteluja. Kaupungin 1 100 miehen vahvuinen venäläisvaruskunta antautui taisteluitta valkoisille. Taistelut päättyivät etelästä vahvistuksia saaneiden valkoisten voittoon. Kaatuneita oli yhteensä noin 60. Vangiksi jäi 800 punakaartilaista, jotka toimitettiin Raatin vankileirille. Venäläisvaruskunta pidettiin vangittuna kasarmeilleen, kunnes heidät toimitettiin Venäjälle.
Kaiken kaikkiaan vankileirillä oli eri vaiheissa vangittuna noin tuhat ihmistä. Kesän loppuun mennessä leirillä kuoli runsaat 50 henkeä, ja lisäksi valkoiset teloittivat kymmenkunta punaista. Oulun leirin kuolleisuus oli suhteellisen pieni – noin 6 prosenttia, kun se esimerkiksi Raahen leirillä oli 15–19 prosenttia.
1900-luvun alkupuoli > Maailmansotien välinen aika

1920-luvulla keskityttiin asuntotuotantoon ja kaupunkirakenteen modernisoimiseen. Rakennettiin vesijohto- ja viemäriverkostoa sekä nykypäivänkin oululaisille tuttuja rakennuksia kuten Kolmiotalo ja Tuiran synnytyssairaala. Toppilan satama oli 1920- ja 1930-luvuilla edelleen vilkas, mutta valtakunnallisesti sen merkitys oli pieni, sillä tavaraliikenne keskittyi Etelä-Suomen suuriin satamiin. Tärkeimpiä tuontituotteita olivat vilja ja vuodat, joita tuotiin teollisuuden raaka-aineiksi. Vientiin meni edelleen lähes yksinomaan puuta. Vuonna 1927 valmistui Intiön vesitorni, jonka luoman paineen ansiosta vesi voitiin johtaa suoraan taloihin. Katukivetys toteutettiin 1930-luvulla, kun kaupunki järjesti pula-ajan vuoksi työttömille hätäaputöitä.. Oulu-Nurmes-rataosuus valmistui 1930, jolloin yhteys itään palautui. Ensimmäiset suuret selluteollisuusyritykset olivat Toppila Oy:n 1931 perustettu sulfiittiselluloosatehdas ja Nuottasaareen valmistui Oulu Osakeyhtiön selluloosatehdas vuonna 1937.
1900-luvun alkupuoli > Talvi- ja jatkosota 1939–1945

Talvisodan aikana Oulu oli tärkeä majoitus- ja huoltokaupunki. Kaupunkia pommitettiin sodan aikana kaksi kertaa. Sodan alussa ei ilmatorjuntaa ollut lainkaan, kunnes Ruotsista saapui vapaaehtoisena Flygflottilj 19, josta saatiin Ouluun kahden torjuntahävittäjän lentue. Välirauhan aikana kesästä 1940 lähtien Oulun kautta kuljetettiin saksalaisjoukkoja Pohjois-Norjaan.
1900-luvun alkupuoli > Talvi- ja jatkosota 1939–1945 > Jatkosota ja saksalaisjoukot

Jatkosodan aikana Oulussa toimi sekä suomalaisten että saksalaisten koulutus-, huolto- ja esikuntakeskuksia. Tuiraan saksalaiset rakensivat lähes 300 parakin kylän, jota kutsuttiin Pikku-Berliiniksi. Lomalaisjoukkojen kokoamispaikaksi rakennettiin Laanilaan 24 parakin kylä. Enimmillään Oulussa oli saksalaisjoukkoja yli 4 000 miestä, josta runsaat puolet oli SS-divisioona Nordin joukkoja. Hallinnollisesti saksalaisilla oli valtaa vain omiin joukkoihinsa, kaupunki oli suomalaisten siviili- ja sotilasviranomaisten johtama.
Toppilan satama oli saksalaisten tärkein huoltosatama Suomessa, ja koko maan satamakuljetuksia valvova esikunta oli sijoitettuna Toppilaan. Italian Caprilta siirretty Wehrmachtin komendantinvirasto toimi Seurahuoneella, eli nykyisessä kaupungintalossa. Tuiran rautatieaseman lähellä toimi SS-joukkojen huolto- ja koulutuskeskus, jonka harjoitusmaastoina olivat Iskon ja Pyykösjärven alueet. Kaupungissa oli suomalaisen sotasairaalan lisäksi myös Wehrmachtin ja SS-joukkojen sairaalat, jotka toimivat useissa rakennuksissa eri puolilla kaupunkia.
|Hietasaareen saksalaiset rakensivat kansainvälisen vankileirin poliittisille vangeille, ja lisäksi oli leirejä venäläisille sotavangeille. Vankityövoimaa käytettiin pakkotyössä esimerkiksi Oulu Oy:ssä, Merikosken voimalaitoksen rakennustyömaalla ja Toppilansalmen siltaa rakennettaessa. Taloudellisesti saksalaisten läsnäolo merkitsi kaupungille hyvinvointia; saksalaiset palkkasivat runsaasti työvoimaa ja maksoivat hyvin. Joukkojen huolto vaati myös runsaasti paikallisilta ostettavia tarvikkeita. Kaupungin veroäyri pysyikin koko sodan ajan samana.
Jatkosodan aikana kaupunkia pommitettiin yhteensä viisi kertaa. Suurimmat pommitusten aiheuttamat tuhot tapahtuivat helmikuussa 1944, pahimmat tuhot aiheutti 80–90 pommikoneen hyökkäys 28. helmikuuta. Pommitukset aiheuttivat vain kymmenkunta kuolonuhria, mutta tuhat rakennusta vaurioitui. Rakennusvahingot olivat nykyrahassa noin 150 miljoonaa euroa. Ilmatorjunnassa suurena apuna olivat saksalaisten uudet ilmavalvonta- ja tulenjohtotutkat.
1900-luvun alkupuoli > Talvi- ja jatkosota 1939–1945 > Lapin sota

Vuoden 1944 aseleposopimuksen mukaisesti saksalaiset joukot tuli poistaa maasta: Lapin sota alkoi. Saksalaisjoukkojen kanssa saatiin aikaan aselepolinja Oulujokea pitkin ja yhteinen vetäytymissuunnitelma. Saksalaisten tuli vetäytyä joen pohjoispuolelle viimeistään 12. lokakuuta, ja koko kaupungista viimeistään 14. lokakuuta. Sopimukseen kuului, ettei kaupunkia tuhottaisi.
Vetäytyessään saksalaiset rahtasivat Oulun Toppilan satamasta nelinkertaisen määrän lastia päivässä sataman tavanomaiseen lastauskykyyn verrattuna. Lastaukseen omien joukkojensa avuksi saksalaiset tuottivat sotavankeja, ja palkkasivat paikallista väestöä, jopa lomalla olleita suomalaisia sotilaita. Saksalaiset tiesivät ettei kaikkea tavaraa saada lastattua määräaikaan mennessä, joten valvonta oli lepsua ja tavaran hävikki suuri paikallisten verottaessa rahtia.
Taisteluosasto West vetäytyi sovitun mukaisesti Oulun pohjoispuolelle Kiiminkijoen taakse. Oulun satama luovutettiin 14. syyskuuta. Saksalaisilta jäi Ouluun muun muassa toista sataa hevosvaunua täynnä sotatarvikkeita. Vetäytymisen ainoa välikohtaus tapahtui, kun suomalaiset ampuivat joen eteläpuolella määräajan jälkeen liikkuneen kahden miehen saksalaisen moottoripyöräpartion.
Lapin sodan varsinaiset taistelut aloittanut Tornion maihinnousu tehtiin Oulusta käsin. Sodan aikana joukkojen huolto kulki Oulun kautta; tuhottujen siltojen vuoksi Oulu oli pitkään rautatieverkon pohjoisin pääteasema. Lapin sodan aikana Ouluun ei kohdistunut pommituksia tai muita hyökkäyksiä.
Sotien jälkeen

Oulun kaupunki oli jo käyttänyt vähäisessä määrin Oulujoen vesivoimaa hyväkseen joen sivuhaaraan 1903 rakennetussa Myllytullin voimalaitoksessa. Päätös suuremman Merikosken vesivoimalaitoksen rakentamisesta tehtiin 1. elokuuta 1939. Osittain sodan aikana rakennetun Merikosken voimalaitoksen ensimmäinen generaattori käynnistyi 1948. Voimalaitos valmistui vuonna 1954. Typpi Oy:n tehtaiden tuotanto käynnistyi vuonna 1952. Tehtaalla tammikuussa 1963 tapahtuneessa räjähdyksessä sai surmansa kymmenen ihmistä ja 40 metriä korkea salpietarivarasto ja sen vieressä sijainnut rakeistustorni tuhoutuivat. Tuhon aiheuttamaa lyhyttä tuotantokatkosta lukuun ottamatta toiminta on jatkunut tähän päivään saakka. Nykyisin alueella toimivat kemian teollisuutta harjoittavat Kemira Oyj:n tehtaat.
Jo vuonna 1915 Tuiraan oli perustettu makeistehdas Merijal, jonka tunnetuimpia tuotteita olivat tervaleijona-pastilli (1934) ja Pastirol. 1970-luvulla tehdas siirtyi Rettigin haltuun ja 1990-luvulla Leafille, joka lopetti tehtaan toiminnan vuonna 1996. Vuonna 2007 tehtaan aluetta kaavoitetaan asuntotuotantoon.
Eteläisen ja pohjoisen Suomen eroja tasapainottavilla alueellisilla tuilla ja muilla aluepoliittisilla päätöksillä on ollut merkittävä osansa Oulunkin kehityksessä. Modernin Oulun kehitys alkoi, kun kaupunkiin perustettiin vuonna 1958 yliopisto. Korkeakoulupaikkakunnaksi Oulua oli esitetty jo vuonna 1917. Varsinaisesti yliopisto aloitti toimintansa vuonna 1959 ja yliopiston toiminta lähti hyvin liikkeelle: pohjoissuomalaiset opiskelijat jäivät mielellään opiskelemaan pohjoiseen, kun aikaisemmin akateemisen tutkinnon saaminen edellytti muuttoa Helsinkiin tai Turkuun. Yliopisto perustettiinkin kaupungin kehittymisen ja hyvinvoinnin turvaajaksi. Vuonna 1960 yliopistolle perustettu lääketieteellinen tiedekunta antoi hyvät edellytykset myös lääketeollisuuden toiminnalle, ja ensimmäiset lääkevalmistaja Medipolarin (nykyisin osa Orion-yhtymää) tuotteet olivat markkinoilla jo 1962.
Nykyisin Oulu tunnetaan etenkin teknologiakaupunkina ja Pohjois-Suomen talousveturina. Vuonna 1982 perustettu Oulun Technopolis oli Pohjoismaiden ensimmäinen teknologiakylä.
1900-luvulla alkanut teollistuminen Oulussa vaurastutti koko elinkeinoelämää ja pian kävivät kaupungin rajat liian ahtaiksi. Uutta rakennusmaata kasvavalle kaupunkiväestölle saatiin liittämällä Ouluun osia sitä ympäröivistä pienemmistä kunnista. Vuonna 1911 Ouluun liitettiin Alalaanila, 1917 Tuira,1924 Kurkelanranta, 1938 Koskela, Pyykösjärvi, Hintta ja Parkkisenkangas, 1947 Värtön-Kastellin alue, 1961 Kuivasjärvi, Korvensuora ja Myllyoja, 1965 Oulujoen kunnan pääosa ja Pateniemi Haukiputaan kunnasta, josta vielä 1979 liitettiin Oulun ns. Jylkyn alue.
Ylikiimingin kunta liitettiin Ouluun vuoden 2009 alussa. Suuri liitos tapahtui vuoden 2013 alussa, kun Ouluun liitettiin ympäröivistä kunnista Haukipudas, Kiiminki, Oulunsalo sekä Yli-Ii. Oulun pinta-ala kasvoi tällöin 3 113,04 km² ja asukasluvuksi tuli 191 000. Liitoksen edellä oli Suur-Ouluun suunniteltu liitettäväksi eräitä muitakin kuntia, mikä ei kuitenkaan toteutunut.
Oulu vietti 400-vuotisjuhliaan vuonna 2005.
Väkiluvun kehitys

Alla oleva taulukko kuvaa Oulun kaupungin asukasluvun kehitystä vuosina 1815–1939:
| Vuosi | 1815 | 1840 | 1850 | 1860 | 1870 | 1880 | 1890 | 1900 | 1910 | 1920 | 1923 | 1930 | 1938 | 1939 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&03543.&&&&003 543 | &&&&&&&&&&&05096.&&&&005 096 | &&&&&&&&&&&05761.&&&&005 761 | &&&&&&&&&&&07018.&&&&007 018 | &&&&&&&&&&&07955.&&&&007 955 | &&&&&&&&&&&09705.&&&&009 705 | &&&&&&&&&&012665.&&&&0012 665 | &&&&&&&&&&016306.&&&&0016 306 | &&&&&&&&&&019802.&&&&0019 802 | &&&&&&&&&&021332.&&&&0021 332 | &&&&&&&&&&021785.&&&&0021 785 | &&&&&&&&&&024186.&&&&0024 186 | &&&&&&&&&&028021.&&&&0028 021 | &&&&&&&&&&028670.&&&&0028 670 |
Narsismiepidemia

Narsismiepidemia on yksilöiden patologiseen narsismiin liittyvä kriisi, joka tarkoittaa narsismin todellisia kustannuksia. Nämä todelliset kustannukset ilmenevät ihmissuhteissa ja perheissä sekä työpaikoilla ja talouselämässä laajemmin. Narsismiepidemia on jyllännyt Yhdysvalloissa ja muissa länsimaissa 50 vuotta (2017). Suomalaiset psykologit varoittelevat narsismin kasvusta.
Narsismiepidemian syyksi on epäilty kapitalistista talousjärjestelmää, joka on esitetty sosiokulttuurinen syy. Länsisaksalaisten ja itäsaksalaisten väliltä on löydetty ero, jonka mukaan länsisaksalaiset ovat narsistisempia. Tohtorit Twenge ja Campbell ovat esittäneet epidemian ratkaisuksi narsismin tunnistamisen oppimista, epidemiaa kannattelevien ja levittävien voimien minimointia ja narsismin hoitamista kun sitä tavataan.
Suomessa narsismiepidemiaan liittyviä ryhmiä on vedetty Narsismin uhrien tuki ry:ssä ja politiikkaan pyrkinyt näyttelijä Outi Alanen on pitänyt aihetta esillä yhteiskunnallisena aiheena.
Kirjallisuutta

Campbell, Keith W. The Narcissism Epidemic: Living in the Age of Entitlement. 2010.
Lasch, Christopher. The Culture of Narcissism: American Life in an Age of Diminishing Expectations. 1979.
Twenge, Jean M. Generation Me: Why Today's Young Americans Are More Confident, Assertive, Entitled--And More Miserable Than Ever Before. 2006
Kirjayhtymä

Kirjayhtymä Oy oli suomalainen kirjankustannusyhtiö. Se perustettiin 25. heinäkuuta 1958, ja sen kotipaikka oli Helsinki. Yhtiön toiminta lakkasi 31. joulukuuta 1999, jolloin se sulautui Kustannusyhtiö Tammeen. lähde?
Kirjailijat

Kirjayhtymän kirjailijoita olivat kirjailijoiden lisäksi monet tunnetut taiteilijat, kuten Juice Leskinen.
Henkilökuntaa

Keijo Immonen 1958–1989, kirjallinen johtaja vuodesta 1960, varatoimitusjohtaja 1971–1989
Anna-Kristiina Kervinen
Satu Koskimies 1973–1993
Tuula Kousa
Heikki Rönnqvist 1972–1996, toimitusjohtaja 1990–1996
Pihlajavesi (Saimaa)

| Pihlajavesi  (Saimaan järvenosa) |
| --- | --- |
 Näkymä Olavinlinnasta Pihlajavedelle.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Paikkakunta:  Savonlinna, Sulkava ja Puumala 
Koordinaatit:  61°40′51″N, 28°40′35″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Valuma-alue:  Pihlajaveden–Kokonselän alue (04.12)
Järvinumero:  04.121.1.001
Mittaustietoja (järvenosa)
Pinnankorkeus:  75,7 m  
Rantaviiva:  3 628,65 km  
Pinta-ala:  712,585 km²  
Tilavuus:  8,07644 km³  
Suurin syvyys:  72 m  
 fiPihlajavesi 
Pihlajavesi on Vuoksen vesistöön kuuluva ja Suur-Saimaaseen luettava järvi Savonlinnan, Sulkavan ja Puumalan alueella Etelä-Savossa. Sen pinta-ala on 712 km², ja pinnankorkeus 75,7 metriä merenpinnan yläpuolella. Pihlajavesi on osa Saimaata, ja se saa vetensä pohjoisesta Haukivedestä mm. Kyrönsalmen kautta sekä Puruvedestä Punkasalmen ja Tuunaansalmen kautta. Pihlajaveden vedet virtaavat lounaassa Puumalansalmen sekä Käyhkään kanavan kautta Etelä-Saimaaseen.
Mitinhiekka, Pihlajavesi
Pihlajavesi on tuhansien saarien, niemien ja lahtien pirstoma, jopa labyrinttimainen vesialue. Saaria on järvialtaan alueella 4 159 kappaletta, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on yli 600 km². Saarista suurimmat ovat läntiset, hyvin rikkonaiset Partalansaari ja Viljakansaari sekä idempänä sijaitsevat Ahvionsaari, Kesamonsaari, Kokonsaari, Kongonsaari, Laukansaari, Pellossalo, Pesinki, Saukonsaari ja Tuohisaari. Suuria järvenselkiä on lukuisia: niistä mainittakoon pohjoiset Pihlajavedenselkä, Kotaselkä ja Moinselkä sekä itäiset Utrasselkä, Väistönselkä, Porkalanselkä ja Särkilahdenselkä. Läntisiä vesialueita ovat Haapaselkä, Enonvesi, Kukkeistenselkä, Ummistonvesi, Pyysaarenselkä, Muikunselkä, Katosselkä, Tolvanselkä, Lepistönselkä ja Siikavesi. Pihlajaveden rannalla sijaitsevia asutuskeskuksia ovat Savonlinnan kaupunki sekä Sulkavan, Puumalan ja Punkaharjun kirkonkylät. Pihlajavesi on suomalaiseksi järveksi varsin syvä: keskisyvyys on 11,3 metriä ja suurin mitattu syvyys 72 metriä. Sokkeloisella järvialueella on rantaviivaa yli 3 600 kilometriä, ja se on tärkeimpiä elinympäristöjä uhanalaiselle saimaannorpalle. Lappeenrannasta ja eteläiseltä Saimaalta Kuopioon ja Joensuuhun suuntautuvat syväväylät kulkevat Pihlajaveden kautta.
Pihlajaveden vedenlaatu on yleisen käyttökelpoisuusluokituksen mukaan erinomainen. Sen vesi on sekoitus Puruveden kirkasta vähäravinteista vettä ja Haukiveden tummempaa ja ravinteikkaampaa vettä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pihlajavesi Wikimedia Commonsissa
Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona, GTK, 2004
www.luontoon.fi/pihlajavesi
Dionysios Halikarnassoslainen

Dionysios Halikarnassoslainen (m.kreik. Διονύσιος ὁ Ἁλικαρνασσεύς, Dionysios ho Halikarnasseus, n. 60–7 eaa.) oli antiikin kreikkalainen reettori ja historioitsija. Hän kirjoitti keisari Augustuksen aikana Rooman historian (Ῥωμαϊκὴ ἀρχαιολογία, Rhōmaikē arkhaiologia), jonka 11 ensimmäistä kirjaa ovat säilyneet kokonaan ja muut kirjat osittain.
Virginia Oldoini

Virginia Oldoini, Michele Gordigiani 1862
Virginia Elisabetta Luisa Carlotta Antonietta Teresa Maria Oldoini (22. maaliskuuta 1837 Firenze – 28. marraskuuta 1899 Pariisi) oli italialainen kreivitär ja valokuvataiteen uranuurtaja.
Hän tuli tunnetuksi myös Ranskan keisari Napoleon III:n rakastajattarena.
Seurapiirivakooja ja rakastajatar

Virginia Oldoini esiteltiin Pariisin seurapiireille hänen ollessaan 19-vuotias. Tämän oli järjestänyt hänen serkkunsa, Sardinian pääministeri Camillo Cavour, joka oli toivoi Virginia Oldoinin pääsevän naiskauneutta arvostaneen keisari Napoleon III:n hoviin. Sieltä hänen kuuluisi raportoida ranskalaisten aikeita Sardinian suhteen ja kääntää keisarin mieli Italian yhdistymisen puolustajaksi.
Useita kieliä sujuvasti puhuneesta, kauniista ja älykkäästä nuoresta naisesta tuli nopeasti seurapiirien nouseva tähti. Mikä tärkeintä, hänen onnistui tulla Napoleon III:n rakastajattareksi. Asian tultua julkiseksi se aiheutti skandaalin, josta seurasi Virginia Oldoinille avioero tämän italialaisesta puolisosta.
Suhde Napoleon III:n kanssa avasi Virginia Oldoinille ovet oman aikansa huippuseurapiireihin. Hänen ystäviinsä lukeutuivat Adolphe Thiers, Otto von Bismarck ja kreivitär Augusta von Sachsen-Weimar-Eisenach. Suhde keisariin päättyi vuonna 1857 ja kreivitär Oldoini palasi Italiaan. Yhtenäinen Italian kuningaskunta syntyi vuonna 1861 ja se onnistuiko kreivittären vaikuttaa sen syntyyn, on epäselvää. Samana vuonna hän muutti takaisin Ranskaan ja asettui asumaan Passyyn.
Valokuvaus ja omat muotokuvat

Virginia Oldoini tuli valokuvataiteen maailmaan vuonna 1856. Hän astui tuolloin sisään Mayerin ja Piersonin valokuvaamoon ja halusi itsensä kuvattavan jollain muulla tapaa kuin tavanomaisella muotokuvatyylillä, jota hän piti tylsänä. Kyseinen valokuvaamo sai kuvansa muistuttamaan miniatyyrimaalauksia maalaamalla niitä vesi- ja öljyväreillä. Valokuvaamon ja kreivittären yhteistyö tuotti kaikkiaan 400 valokuvaa. Kreivitär halusi uhmata aikansa moraalikoodistoa ja otatti valokuvia paljaista jaloistaan. Tämä aiheutti jälleen skandaalin: vain huonot naiset, eivät kreivittäret, saattoivat tehdä näin.
Oldoinia kutsuttiin naiseksi jolla on monia persoonallisuuksia. Hän ryhtyi teettämään itsestään muotokuvia, jotka narsistisuudessaan muistuttavat nykyajan selfie-kulttuuria. Hän halusi tulla esitetyksi sellaisena kuin oli elämänsä parhaina hetkinä: menossa juhliin juhla-asussa. Hän otti mallia myös teatterista ja oopperoista, hänet ikuistettiin teatraalisena sankarittarena tekemässä sisääntuloa. Hänen taiteellinen panoksensa näkyy kuvissa siinä, miten hänet esitettiin, eli kuvissa mentiin turhamaisuus, ei esittävyys edellä ja hän käsitteli itse kaikki kuvat ennen niiden julkaisua.
Ranska hävisi Preussia vastaan käymänsä sodan vuonna 1871. Virginia Oldoini kutsuttiin salaiseen tapaamiseen Otto von Bismarckin kanssa. Hänen arvellaan kertoneen kanslerille, että Pariisin miehittäminen olisi vastoin voittajan etuja. Pariisi säästyi miehitykseltä ja valtatyhjiön täytti Pariisin kommuuni.
Vuodesta 1879 eteenpäin Virginia Oldoinilla oli mielenterveysongelmia. Hänen ainoa lapsensa Giorgio, oli kuollut isorokkoon. Kreivitär liikkui ulkona vain öisin. Hänen asunnossaan ei ollut peilejä. Hän sai säännöllisesti psykiatriasta apua ja monista fyysistä sairauksista huolimatta hän jatkoi valokuvien tekemistä. Viimeiset valokuvat 1890-luvulta puhuvat karua kieltä: kreivitär on menettänyt paljon hiuksia, hampaat ovat lähteneet ja vaatteet olivat huonossa kunnossa. Hän näytti lähinnä entisen loistokkaan olemuksensa irvokkaalta pilakuvalta.
Perintö

Robert de Montesquiou, runoilija, dandy ja taidekeräilijä lumoutui Oldoinin kuvista. Hän keräsi niistä 434 kuvan laajuisen kokoelman. Erilaisten vaiheiden jälkeen kokoelma päätyi New Yorkiin, Metropolitan Museum of Artiin.
Fiktiohahmo

Virginia Oldoinin elämä on antanut aiheita kahteen elokuvaan. Italiassa valmistui vuonna 1942 elokuva "La contessa Castiglione", jossa Virginia Oldoinin roolin teki Doris Duranti. Ranskalais-italialaisena yhteistuotantona valmistui vuonna 1954 "La Castiglioni", jossa pääroolin teki Yvonne De Carlo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.radio24.ilsole24ore.com/programma/falcogabbiano/virginia-oldoini-contessa-fece-145409-gSLAVgaxTC (italiaksi)
http://www.lepoint.fr/c-est-arrive-aujourd-hui/27-juin-1856-a-19-ans-la-comtesse-de-castiglione-viole-napoleon-iii-dans-un-bosquet-27-06-2012-1478038_494.php
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani 
Muut:  Europeana  IdRef 
Virginia Oldoini valokuvaaja Piersonin kuvaamana
Finlandia University

| Finlandia University> Suomi College |
| --- | --- |

Motto:  Dominus Illuminatio Mea
Perustettu:  1896
Lakkautettu:  2023
Tyyppi:  yksityinen
Rehtori:  Philip Johnson
Opiskelijoita:  600
Sijainti:  Hancock, Michigan  Yhdysvallat (47.128°N, 88.59°W)
Kampus:  maaseutu
Maskotti:  Leijonat
Sivusto:  finlandia.edu
Finlandia University oli yksityinen yliopisto Yhdysvalloissa Michiganin Hancockissa. Sen perustivat amerikansuomalaiset vuonna 1896 nimellä Suomi College. Yliopistossa opiskeli vuoden 2012 keväällä noin 600 opiskelijaa. Yliopisto ilmoitti 2. maaliskuuta 2023 lopettavansa toimintansa.
Opiskelu

Yliopisto jakautui neljään tiedekuntaan (engl. college):
Terveystieteellinen tiedekunta
Humanistinen ja luonnontieteellinen tiedekunta
Taiteen ja muotoilun tiedekunta
Taloustieteellinen tiedekunta
Yliopistossa oli opiskelijoille lukukausimaksu, joka oli 3 600 Yhdysvaltain dollaria. Lisäksi yliopistossa opiskeleville yhdysvaltalaisille oli vielä muita maksuja. Jos halusi Suomesta vaihtoon Finlandia Universityyn, tarvitsi maksaa vain 3 600 dollaria itse, eikä muita lukukausimaksuja riippuen oman koulun vaihto-ohjelmista. Vaihto-opiskelijat asuivat Finlandia Hall -nimisessä kampusrakennuksessa, jossa oli samalla myös ruokala. Finlandia Hall -rakennuksessa oli neljä kerrosta ja niissä asuttiin noin 20 neliön huoneissa, joka jaettiin yleensä paikallisen opiskelijan kanssa. Talossa oli pyykkitupa, kerhohuoneita, olohuoneita, tietokonehuone, ruoanlaittomahdollisuudet omatoimisille opiskelijoille sekä turvallisuuspalvelut opiskelijoille.
Yliopistossa oli Paavo Nurmi Athletic Facility -urheilukeskus sekä Finnish American Heritage Center & Historical Archive -kulttuurikeskus ja arkisto. Finlandia Universityllä oli kaksi pääkampusta noin puolen kilometrin päässä toisistaan. Suomalaiset juuret näkyivät hyvin vahvasti yliopistossa, osa kampusrakennuksista oli nimetty suomalaisten henkilöiden mukaan. Urheilu oli erittäin suosittua, ja erilaisia urheilujoukkueita oli jääkiekossa, jalkapallossa, koripallossa, curlingissa ja uinnissa. Yliopiston virallinen urheiluseura oli nimeltään Finlandia Lions.