stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Visaginas
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin kotisivut (englanniksi, liettuaksi ja venäjäksi)
Liettuan läänit ja kunnallispiirit
| --- | --- |
Alytus:  Alutys  Druskininkai  Varēna  Lazdijai 
Kaunas:  Birštonas  Jonava  Kaišiadorys  Kaunas  Kaunasin kaupunkikunta  Kēdainiai  Prienai  Raseiniai 
Klaipėda:  Klaipėdan kaupunkikunta  Klaipėdan kunnallispiiri  Kretinga  Neringa  Palangan kaupunkikunta  Skuodas  Šilutė 
Marijampolė:  Kalvarija  Marijampolėn kunta  Šakiai  Vilkaviškis  Kazlų Rūdan kunta 
Panevėžys:  Biržai  Kupiškis  Panevėžysin kaupunkikunta  Panevėžysin kunnallispiiri  Pasvalys  Rokiškis 
Šiauliai:  Akmenė  Joniškis  Kelmė  Pakruojis  Radviliškis  Šiauliain kaupunkikunta  Šiauliain kunnallispiiri 
Tauragė:  Jurbarkas  Pagėgiai  Šilalė  Tauragė 
Telšiai:  Mažeikiai  Plungė  Rietavas  Telšiai 
Utena:  Anykščiai  Ignalina  Utena  Visaginasin kaupunkikunta  Zarasai  Molėtai 
Vilna:  Elektrėnai  Šalčininkai  Širvintos  Švenčionys  Trakai  Ukmergė  Vilnan kaupunkikunta  Vilnan kunnallispiiri 
Liettuan kaupungit
Vilna | Kaunas | Klaipėda | Šiauliai | Panevėžys | Alytus | Marijampolė | Mažeikiai | Jonava | Utena | Kėdainiai | Telšiai | Visaginas | Tauragė | Ukmergė | Kretinga | Šilutė | Radviliškis | Palanga | Druskininkai | Gargždai | Rokiškis | Biržai | Elektrėnai | Kuršėnai | Garliava | Jurbarkas | Vilkaviškis | Raseiniai | Anykščiai | Lentvaris | Naujoji Akmenė | Grigiškės | Prienai | Joniškis | Kelmė | Varėna | Kaišiadorys | Pasvalys | Kupiškis | Zarasai | Skuodas | Kazlų Rūda | Širvintos | Molėtai | Šalčininkai | Šakiai | Švenčionėliai | Ignalina | Pabradė | Kybartai | Šilalė | Nemenčinė | Pakruojis | Švenčionys | Trakai | Vievis | Kalvarija | Lazdijai | Rietavas | Žiežmariai | Eišiškės | Ariogala | Neringa | Šeduva | Birštonas | Venta | Akmenė | Tytuvėnai | Rūdiškės | Vilkija | Pagėgiai | Viekšniai | Žagarė | Ežerėlis |Skaudvilė | Gelgaudiškis | Kudirkos Naumiestis | Simnas | Salantai | Linkuva | Veisiejai | Ramygala | Priekulė | Joniškėlis | Jieznas | Daugai | Obeliai | Varniai | Virbalis | Vabalninkas | Seda | Subačius | Baltoji Vokė | Dūkštas | Pandėlys | Dusetos | Užventis | Kavarskas | Smalininkai | Troškūnai | Panemunė
Visaginasissa sijaitseva Ignalinan ydinvoimala.
Vuoden 1780 suuri hurrikaani

Hurrikaanin vaikutusalue Karibian saarten alueella.
Vuoden 1780 suurta hurrikaania pidetään eniten uhreja vaatineena Atlantin trooppisena pyörremyrskynä. Yli 22 000 ihmistä kuoli, kun myrsky pyyhkäisi Barbadoksen, Saint Lucian, Martiniquen, ja monien muiden Karibian läntisten saarten yli lokakuun 10. ja 16. päivien välillä. Merkittävä osa menehtyneistä oli brittien tai ranskalaisten sota-alusten miehistöä. Kymmenet merellä myrskyn aikana olleet kalastusalukset jäivät sille tielleen.
Myrsky

Hurrikaani iski Karibialle Amerikan itsenäisyyssodan aikana ja verotti brittien ja ranskalaisten alueella olevia laivastoja rankalla kädellä. Brittiläisen amiraali George Rodneyn komentama laivasto, joka oli matkalla New Yorkista Länsi-Intian saaristoon, joutui hajalleen myrskyn voimasta. Saavuttuaan Barbadokselle amiraali Rodney havaitsi kahdeksan kahdestatoista sinne jättämästään aluksesta uponneen ja suuren osan niiden miehistöistä hukkuneen.
Sateet alkoivat Barbadoksella lokakuun 9. päivän 1780 jälkeisenä yönä. Tuuli yltyi myrskyksi 10. päivän iltapuolella ja palautui normaaliksi 11. päivän aamulla. Tuho oli kokonaisvaltaista ja suurta, että tapahtuman kuvauksessa alueella luultiin olleen myrskyn lisäksi myös maanjäristys. Saari oli kuin pyyhkäisty tasaiseksi, ”Yksikään puu tai talo ei jäänyt [paikalleen] seisomaan” ja ”tuuli oli niin kovaa, että se repi kuoren irti puista”.
St.Vincentin saarella tuho oli perinpohjaista, Kingstownissa 584 paikkakunnan 600 talosta tuhoutui. Grenadassa myrsky tuhosi 19 hollantilaista laivaa. St. Lucian saarella, jonne myrsky ehti 11. päivän vastaisena yönä, kuolonuhreja oli kuvauksen mukaan 6 000 ja amiraali Rodneyn laivaston Port Castriesin satamaan jääneet alukset tuhoutuivat täysin.
Martiniquen saarella kuoli kuvauksen mukaan 9 000 henkeä, joista 4 000 Ranskan laivaston 40 aluksen uppoamisen johdosta. Merenpinta nousi kuvauksen mukaan esimerkiksi St. Pierressä 7,6 metriä (25 jalkaa), mikä tuhosi kaikki paikkakunnan talot. Dominican ja Guadeloupen saaret kärsivät suuria tuhoja 12. lokakuuta.
Aiheesta muualla

The Deadliest Atlantic Tropical Cyclones, 1492–1996, by Edward N. Rappaport and Jose Fernandez-Partagas
Natural Disasters: Hurricanes, by Patrick J. Fitzpatrick, ABC-CLIO Inc. 1999, ISBN 1-57607-071-9
Vought F4U Corsair

| F4U Corsair |
| --- | --- |
 FG-1D Corsair
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Chance Vought
Ensilento:  1940
Ranskan laivaston F4U-7 Corsair
Corsair tulittaa raketeilla japanilaisasemia Okinawalla kesäkuussa 1945.
Chance Vought V-166 (F4U Corsair) oli yhdysvaltalainen yksimoottorinen, yksitasoinen ja yksipaikkainen hävittäjä toisessa maailmansodassa ja Korean sodassa. Vought-yhtiön lisäksi koneita valmistivat Goodyear, jonka valmistamat koneet saivat tunnuksen FG, sekä Brewster Aeronautical Corporation, jonka valmistamat koneet saivat tunnuksen F3A. Konetta valmistettiin vuosina 1941–1952 noin 12 500 kappaletta.
Kyseessä oli lentotukialushävittäjä, jota ei haluttu huolia lentotukialuskäyttöön. Se oli tehokas, epävakaa ja äärimmäisen kiikkerä Zeron tappaja, jossa oli suurin saatavissa oleva tähtimoottori istutettuna kevyeen runkoon. Pitkä nokka esti näkyvyyden eteenpäin nousuissa ja laskuissa. Moottorin raju vääntötaipumus teki koneesta vaarallisen nousuissa. Siipien niksauksella ”käänteinen lokkisiipi” -konfiguraatiolla saatiin lisää maavaraa suurelle potkurille.
Kone oli nopea, äärimmäisen ketterä ja siinä oli hyvä aseistus, mutta Corsairia pidettiin hyvin vaikeana lentokenttäkäsittelyominaisuuksiltaan. Niinpä Yhdysvaltain laivaston sijaan Corsair päätettiin sijoittaa merijalkaväkeen, jossa se korvasi Grumman F4F Wildcatit vuodesta 1943 alkaen. Myös Britannian laivaston ilmavoimat alkoi 1943 saada Corsair-kalustoa Lend-Lease-toimituksina. Britannian laivaston ilmavoimat kuitenkin kehitti käytännöt, joilla koneesta saatiin hyvä lentotukialushävittäjä. Kone menestyi alusta alkaen merijalkaväen operaatioissa ja hyväksyttiin lopulta myös laivastolle. Vuodesta 1945 alkaen se korvasi Grumman F6F Hellcatin laivaston standardihävittäjä- ja rynnäkkökoneena.
Corsair oli palveluskäytössä 1950-luvulle. Korean sodassa komentajakapteeni Guy Bordelon saavutti viisi ilmavoittoa F4U-5N Corsair -yöhävittäjällä. Hondurasin ilmavoimien kapteeni Fernando Soto Henriquez  pudotti 17. heinäkuuta 1969 El Salvadorin ilmavoimien Cavalier P-51D Mustangin ja kaksi Goodyear FG-1D Corsairia jalkapallosodassa.
Eniten ilmavoittoja, 25 kappaletta, Corsairilla saavutti kapteeni Robert Hanson merijalkaväen VMF-215 "Fighting Corsairs". Majuri Gregory Boyington (VMF-214 "Black Sheep") saavutti Corsairilla 22 ilmavoittoa, joista viisi yhtenä päivänä. Hänen kokonaisilmavoittomääränsä oli 28, joka oli eniten merijalkaväen lentäjistä. Eniten laivaston Corsair-lentäjistä ilmavoittoja, 16 ilmavoittoa, saavutti luutnantti Ira Kepford (VF-17 "Jolly Rogers"). Britannian kuninkaallisella laivastolla oli yksi Corsair-ässä, luutnantti D. J. Sheppard (5 voittoa). Kapteeniluutnantti Ronnie Hay saavutti 13 voitostaan 4 Corsairilla. lähde?
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.030000010,30 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&012.050000012,50 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.09000004,90 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&032.050000032,5 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04175.&&&&004 175 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&06350.&&&&006 350 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&06654.&&&&006 654 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Pratt & Whitney R-2800-18W Double Wasp -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&01827.&&&&001 827 kW (&&&&&&&&&&&02450.&&&&002 450 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0717.&&&&00717 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01634.&&&&001 634 km (F4U-1A)
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&012649.&&&&0012 649 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&0945.&&&&00945 m/min
Aseistus
6 × 12,7 mm Browning konekivääri (F4U-4),
4 × 20mm Hispano-Suiza HS-404 -tykki(F4U-4B/C)
2 × 450 kg pommi (F4U-4B/C)
8 × 5″ (127 mm) rakettia (F4U-4B/C)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vought F4U Corsair Wikimedia Commonsissa
Thompson, Warren: Air combat: Marine Corsairs in Korea. International Air Power Review, Winter 2003/2004, nro 11, s. 104–119.  Wallingford, Oxfordshire:  AIRtime Publishing. ISBN 1-880588-60-9  (englanniksi)
Claringbould, Michael John: F4U Corsair vs A6M Zero-sen Rabaul and the Solomons 1943-44.  (Duel 119)  Osprey Publishing, 2022.  ISBN 978-1-4728-5061-4  (englanniksi)
Volkswagen Kübelwagen

VW Kübelwagen
Volkswagen Kübelwagen (Kfz.1, l.gl.Pkw Typ K1, VW Typ 82) on Ferdinand Porschen vuonna 1939 suunnittelema ja Volkswagenin Saksan sotavoimille toisen maailmansodan aikana valmistama, Volkswagen Kuplaan perustuva takamoottorinen ja takavetoinen henkilöautomalli. Sen alkuperäinen mallinimi oli Typ 62, myöhemmin Typ 82. Autoa valmistettiin vuosien 1940–1945 välillä arviolta 52 000 – 55 000 kappaletta.
Kübelwagen on lyhennys sanasta Kübelsitzwagen, eli kuppi-istuiminen auto, jota Saksan armeijan käytti yleisnimityksenä kevyistä henkilökuljetusautoistaan. Näistä useissa malleissa oli avoimet oviaukot tai pelkät kangasovet, joten kuppi-istuimet helpottivat matkustajien kyydissä pysymistä.
Typ 62-prototyypit olivat myös ovettomia, mutta tuotantomalliin päätettiin asentaa ovet ja tavalliset penkit. Kübelwagen-nimitys jäi kuitenkin käyttöön.
Kübelwageneita oli sota-aikana käytössä Saksan kaikilla rintamilla Normandiasta Venäjälle ja Pohjois-Afrikasta Norjaan.
Suomessa

Suomen armeijan panssarijoukoilla oli jatkosodan lopussa käytössään kahdeksan Kübelwagenia, jotka oli rekisteröity puolustusvoimien rekisteritunnuksin SA-38500–38507. Kübelwagen oli Vidal G 1200 Tempon ohella ainoa Suomen armeijan käytössä sotien aikana ollut maastohenkilöauto. Vuonna 1945 Kübelwagenit myytiin puolustusvoimien huutokaupassa lukuun ottamatta tunnuksella SA-38500 ollutta autoa, joka sai uuden tunnuksen SA-189 ja joka poistettiin käytöstä vuonna 1949.
Suomeen sota-aikana tulleista Kübelwageneista yksikään ei ole säilynyt. Mobilia-tieliikennemuseon kokoelmissa on yksi Kübelwagen vuodelta 1943.  Auto saatiin Saksasta alun perin Sotamuseon kokoelmiin museoiden tavaranvaihdossa vuonna 1989.
Tekniset tiedot

Pituus: 3,74 m
Leveys: 1,6 m
Korkeus: 1,65 m / 1,111 m
Akseliväli: 2,4 m
Raideväli: edessä 1,356 m / takana 1,36 m
Tyhjäpaino: 750 kg
Maksimipaino: 1 160 kg
Moottori: Ilmajäähdytteinen 4-sylinterinen, 4-tahtinen bokserimoottori
Moottorin tilavuus: 1 131 cm³
Moottorin teho: 25 hv
Huippunopeus: 80 km/h
Polttoaineen kulutus: 9 l/100km
Vaihteisto: 4 -vaihteinen käsivaihteisto
Vetotapa: takaveto
Kahluusyvyys: 0,40 m (40 cm)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volkswagen Kübelwagen Wikimedia Commonsissa
U.S. Army Technical Manuals: TME 9-803 German Volkswagen (1944)
Volkswagenin automallit
| --- | --- |
Nykyiset mallit: Henkilöautot: Arteon ·  Atlas ·  Atlas Cross Sport ·  Bora (2018–) ·  C-Trek ·  Gol ·  Golf ·  ID.3 · ID.4 ·  ID.5 ·  ID.6 ·  Jetta ·  Lamando ·  Lavida ·  Passat ·  Phideon ·  Polo ·  Saveiro ·  T-Cross ·  T-Roc ·  Taigo ·  Taigun ·  Talagon ·  Tayron ·  Tharu ·  Tiguan ·  Touareg ·  Touran ·  up! ·  Viloran ·  Virtus  Hyötyajoneuvot: Amarok ·  Caddy ·  Crafter ·  Transporter
Lopetetut ilmajäähdytteiset mallit: 181 (Kurierwagen/Trekker/Thing/Safari) ·  1500/1600 (Typ 3) ·  411/412 (Typ 4) ·  Kupla (Typ 1) ·  Brasilia ·  Country Buggy (Sakbayan) ·  Hebmüller Cabriolet ·  Karmann Ghia ·  Kommandeurwagen ·  Kübelwagen ·  Schwimmwagen ·  SP2 ·  Type 18A ·  VW-Porsche 914
Lopetetut vesijäähdytteiset mallit: Ameo ·  Apollo ·  Beetle ·  Bora ·  Citi Golf ·  CC ·  Corrado ·  Derby ·  Eos ·  Fox ·  Golf Plus ·  Golf Sportsvan ·  Iltis ·  K70 ·  LT ·  Lupo ·  New Beetle ·  Parati ·  Phaeton ·  Pointer/Logus ·  Routan ·  Scirocco (1974–1992) ·  Scirocco (2008–2017) ·  Sharan ·  SpaceFox ·  Taro ·  Vento
Konseptimallit: 1-Litre Concept ·  up!/space up!/space up! blue/E-Up!/Up! Lite ·  GX3 ·  Iroc ·  EcoRacer ·  Concept A ·  Concept R ·  New Beetle Ragster ·  EDAG Biwak ·  Microbus Concept ·  W12/Nardo ·  Stanley ·  Concept BlueSport
Tulevat mallit: 
Volkswagen-pohjaiset (asuntoautot, kit-carit, kilpa-autot): Herbie ·  Formula Vee ·  Baja Bug ·  Meyers Manx ·  EMPI Imp ·  Westfalia Campervans
Renkaanvaihtoa Sisiliassa vuonna 1943.
Itävalta-Unkari

Itävalta-Unkari (saks. Österreichisch-Ungarische Monarchie, Österreich-Ungarn, unk. Osztrák–Magyar Monarchia, Ausztria-Magyarország) oli Itävallan keisarikunnan ja Unkarin kuningaskunnan välinen kaksoismonarkia vuosina 1867–1918. Molempia maita hallitsi sama Habsburg-suvun hallitsija arvonimillä Itävallan keisari ja Unkarin kuningas, mutta niillä oli omat parlamenttinsa ja sisäpolitiikkansa. Hallitsijana oli keisari Frans Joosef suurimman osan siitä ajasta, jolloin valtakunta oli tämän nimisenä olemassa. Vuodesta 1916 lähtien keisarina oli Kaarle I.
Pidemmässä muodossa nimi oli saksaksi Die im Reichsrat vertretenen Königreiche und Länder und die Länder der heiligen ungarischen Stephanskrone, unkariksi A birodalmi tanácsban képviselt királyságok és országok és a magyar szent korona országai (”Valtakunnanneuvostossa edustetut kuningaskunnat ja maat ja Unkarin Pyhän Tapanin kruunun maat”).
Itävalta-Unkari perustettiin kompromissina Unkarin ylimystön ja Habsburg-hallitsijoiden välillä yrityksenä pelastaa vanha Itävallan keisarikunta, johon myös Unkari oli kuulunut. Järjestelyssä jätettiin huomiotta vähemmistökansallisuudet, eikä se tyydyttänyt unkarilaisia, jotka halusivat suurempaa autonomiaa, eikä itävaltalaisia, jotka toivoivat liittoa muiden saksalaisten alueiden kanssa.
Poliittista elämää varjostivat riidat eri kansallisuuksien välillä nousevan kansallisen heräämisen aikana. Itävallansaksalaiset, jotka asuivat Böömin ja Määrin sudeettialueilla, haastoivat tšekit, jotka unkarilaisten tapaan pyrkivät saamaan tunnustetun aseman Itävalta-Unkarissa. Itävalta-Unkarin kolmannen ulottuvuuden, slaavien, huomioon ottamiseksi näiden asemaa pyrittiin varovasti parantamaan, mikä ei käynyt unkarilaisille, jotka pelkäsivät syrjäytyvänsä. Itävallan Puolan jaoissa haltuunsa saamassa Galitsiassa puolestaan puolalaisille ei sopinut ukrainankielisen maaseudun aseman parantaminen 1900-luvun alussa ja niin edelleen.
Itävalta-Unkarissa nähtiin sen olemassaolon aikana myös nopeaa teollistumista ja talouskasvua, kuten myös monia vapaamielisiä uudistuksia. Keisarikunta hajosi ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Historia > Napoleonin sodat

Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Frans II otti itselleen Itävallan keisarin arvonimen vuonna 1804.
Historia > Saksan liitto

Preussin-Itävallan sodan jälkeen Saksan liitto romahti ja Saksan keisarikunta muodostettiin Ranskan-Preussin sodan (1870–1871) jälkeen Preussin ja Otto von Bismarckin johdolla Habsburgien Itävallan jäädessä ulkopuolelle. Vuonna 1867 Unkari sai laajan itsehallinto-oikeuden, ja samalla valtakunta sai nimen Itävalta-Unkari. Tämän jälkeen Frans Joosef oli sekä Itävallan keisari että Unkarin kuningas.
Historia > Itävallan laajeneminen Osmanien valtakunnan alueelle

Vuonna 1878 Itävalta valloitti Bosnian ja Hertsegovinan Ottomaanien valtakunnalta. Se liitettiin keisarikuntaan 7. lokakuuta 1908 Berliinin sopimuksessa sovitun muodollisen ottomaanivallan sijasta. Alue järjestettiin yhteishallintoon talousministeriön alaisuudessa, mikä sai jotkut pelkäämään, että itävaltalaiset suunnittelivat siitä kolmatta kuningaskuntaa Kroatian kanssa vähentämään Budapestin valtaa.
Historia > Serbian vaikutus

Serbian noustua vuosien 1912–1913 Balkanin sodissa merkittäväksi kuningaskunnaksi Ottomaanien valtakunnan kustannuksella syntyi Itävalta-Unkarissa serbikansallinen liike, joka kannatti serbien liittymistä Serbiaan. Tämä johti ensimmäisen maailmansodan syttymiseen serbinationalisti Gavrilo Principin murhattua arkkiherttua Frans Ferdinandin Sarajevossa 28. kesäkuuta 1914.
Historia > Itävallan sodanjulistus Serbialle

Itävalta julisti 28. heinäkuuta 1914 sodan Serbialle, mikä johti Venäjän mobilisointiin sen ja Serbian liiton kautta, ja Saksan sodanjulistukseen Venäjälle ja Venäjän liittolaiselle Ranskalle.
Itävalta-Unkarin joukot hyökkäsivät Venäjälle, mutta venäläisten vastaisku työntyi Itä-Galitsiaan. Venäjä pysäytti Saksan ja Itävallan talvihyökkäyksen Venäjän hallitsemaan Puolaan 1914. Se eteni syvemmälle Galitsiaan vuoden 1915 alussa. Italia, vaikkakin Itävallan liittolainen, pysyi aluksi puolueettomana, mutta liittyi sotaan 1915 ympärysvaltojen puolella saadakseen alueita Itävalta-Unkarilta. Sen hyökkäykset kuitenkin torjuttiin. Kesällä 1915 Saksan–Itävallan hyökkäys ajoi Venäjän Itävallan alueilta ja tuhosi kokonaisia Venäjän armeijakuntia. Vuonna 1916 Romania liittyi sotaan, mikä laajensi sodan rintaman ulottumaan Mustallemerelle saakka. Venäjä pysyi Romanian apuna vuoteen 1917, jolloin sen talous ja huolto romahtivat täysin, ja ongelmat johtivat Venäjän vetäytymiseen sodasta ja helmikuun vallankumoukseen.
Sodan aikana Itävalta-Unkarin armeijaa vaivasivat huolto-ongelmat, huono taistelutahto ja suuret tappiot, jotka alkoivat vaikuttaa sen taistelukykyyn. Sodan edetessä armeijan komento siirtyi yhä enenevässä määrin Saksan käsiin.
Historia > Itävalta-Unkarin purkautuminen

Hävityn ensimmäisen maailmansodan jälkeen valtakunta hajosi Unkarin ja Tšekkoslovakian itsenäistyttyä. Keisari Kaarle I luopui vallasta ja siirtyi maanpakoon Sveitsiin, mutta kieltäytyi luopumasta kruunusta. Itävalta julistettiin kuitenkin tasavallaksi ja valtakunnan alueet pilkottiin Saint-Germainin ja Trianonin rauhansopimuksissa. Tšekkoslovakian ja Unkarin itsenäistymisen lisäksi Itävalta-Unkariin kuuluneita alueita saivat myös Italia, Puola ja Romania, minkä lisäksi laajoja alueita yhdistettiin Serbian ja Montenegron kanssa uudeksi Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunnan valtioksi. Jäljelle jäänyt tynkä-Itävalta olisi halunnut liittyä Saksaan, mutta voittajavaltiot Ranska, Britannia ja Yhdysvallat estivät tämän, jotta Saksa ei vahvistuisi.
Politiikka

Itävalta-Unkari luotiin kompromissina vähenevän Itävallan keisarin vaikutusvallan ja unkarilaisen ylimystön kesken helmikuussa 1867. Itävallan keisarikunta oli hallinnut vuosina 1804–1867 alueita keskitetysti, mutta keisarin vaikutusvalta väheni Italialle koetun tappion jälkeen vuoden 1859 sodassa ja Saksalle Preussin-Itävallan sodassa 1866. Itävalta pyrki tukahduttamaan unkarilaisten tyytymättömyyttä, mutta nationalistit saivat tukea Venäjältä, jolle Itävallan epävakaus oli etu. Unkarissakin syntyi vallankumous Euroopan hulluna vuotena 1848–1849.
Taatakseen unkarilaisten tuen, keisari Franz Josefin oli suostuttava vaatimuksiin Unkarin historiallisen kuningaskunnan tunnustamisesta, ja hänet kruunattiin Unkarin kuninkaaksi samalla kun Unkariin perustettiin erillinen parlamentti, jolla oli oikeus säätää Pyhän Tapanin maita koskevia lakeja. Samalla unkarilaiset saivat etuoikeutetun aseman muihin merkittäviin kansallisuuksiin (romanialaiset ja slaavit) nähden.
Itävalta-Unkarilla oli kolme hallitsevaa elementtiä: Unkarin hallitus, Cisleithanian itävaltalainen hallitus ja Keisarin hallinto. Unkarilla ja Itävallalla oli omat parlamentit ja pääministerit, nämä yhdisti keisarin hallinto, joka oli teoriassa absoluuttinen, mutta käytännössä rajattu. Keisarin hallinto vastasi armeijasta, laivastosta, ulkopolitiikasta ja tulliliitosta. Joillain alueilla, kuten Galitsialla ja Kroatialla oli erityisasema ja oma hallintonsa.
Talous

Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia sattui teollisen vallankumouksen aikakaudelle, jonka aikana talouselämä oli voimakkaassa murroksessa. Teknologiset muutokset ajoivat teollistumista ja kaupungistumista. Keisarikunnan talous oli perusteiltaan kapitalistinen.
Talouskasvu keskittyi erityisesti Wienin ympäristöön ja Böömin alueille, jonne myös suuntautui voimakasta muuttoliikettä. Wienistä kehittyi merkittävä teollisuuden keskus. Böömin alue oli tunnettu huomattavista kaivoksistaan, joista mainittakoon esimerkkinä maailman ensimmäinen uraanikaivos Joachimstalissa. Itäinen Unkari pysyi keisarikunnan maatalouden sydämenä.
1900-luvun alussa suurin osa Itävalta-Unkaria koki voimakasta talouskasvua. 1870–1913 BKT:n kasvun on arvioitu olleen keskimäärin 1,45 % vuodessa, mikä oli siihen aikaan nopea kasvuvauhti ja hyvä saavutus verrattuna Britanniaan (1,00 %), Ranskaan (1,06 %) ja Saksaan (1,5 %). Kaksoismonarkia oli kuitenkin aloittanut taloudellisen modernisaation jäljessä ja sen talous oli edelleen pieni verrattuna Euroopan suurvaltoihin.
Osat

Itävalta-Unkarin hallintojärjestelmä oli jäänne feodaaliajalta, jolloin kuninkaat jakoivat maita läänityksinä alamaisilleen. Eri kuningas- ja ruhtinaskunnat yhdistettiin yhteisen hallitsijan alle, mutta jako jäi. Keisarin arvonimessä lueteltiin kaikki hänen hallitsemansa maat.
Cisleithania
1. Böömi † (saksaksi Böhmen)
2. Bukovina ‡ (saks. Bukowina)
3. Kärnten ‡
4. Krain ‡ (sloveniaksi Kranjska)
5. Dalmatia † (saks. Dalmatien)
6. Galitsia † (saks. Galizien und Lodomerien, puolaksi Galicja, ukrainaksi Галичина (Galitšina), romaniaksi Galiția)
7. Küstenland
Görz ja Gradisca⁴
Triesten valtio
Istria³ (saks. Istrien)
8. Ala-Itävalta ‡+ (Österreich unter der Enns)
9. Määri³ (saks. Mähren)
10. Salzburg ‡
11. Sleesia ‡ (saks. Schlesien)
12. Steiermark ‡ (sloveniaksi Štajerska)
13. Tiroli⁴ (saks. Tirol)
14. Ylä-Itävalta ‡+ (saks. Österreich ob der Enns)
15. Vorarlbergin maa (osa Tirolia)
Transleithania
16. Unkarin kuningaskunta (saks. Ungarn, unk. Magyarország)
17. Kroatia ja Slavonia (saks. Kroatien und Slawonien, unk. Horvát-Szlavónország) (Unkarin kuningaskunnan alaisuudessa, autonomisena alueena)
Fiumen vapaakaupunki (saks. Stadt Fiume mit Gebiet, unk. Fiume város és területe; nyk. Rijeka) (corpus separatumina Unkarin kuningaskunnan alaisuudessa)
18. Bosnia ja Hertsegovina (saks. Bosnien-Herzegowina, unk. Bosznia-Hercegovina) (Itävallan ja Unkarin yhteishallinnossa)
Merkkien selitys:
† kuningaskunta (Königreich)
‡+ arkkiherttuakunta (Erzherzogtum)
‡ herttuakunta (Herzogtum)
³ rajakreivikunta (Markgrafschaft)
⁴ suuriruhtinaskunta (Gefürstete Grafschaft)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itävalta-Unkari Wikimedia Commonsissa
Itävalta-Unkarin loppu Pariisin rauhansopimuksen jälkeen
Itävalta-Unkarin osat
Itävalta-Unkari vuonna 1914
Itävalta-Unkarin etniset ryhmät vuonna 1910.
  saksalaiset
  unkarilaiset
  tšekit
  slovakit
  puolalaiset
  ukrainalaiset
  sloveenit
  kroaatit  ja serbit
  romanialaiset
  italialaiset