stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bark at the Moon
Julkaisuhistoria

marraskuu 1983: Epic, EPC 25739, UK / EU, LP (sinikeltainen logo, osassa UK-painosta myös punakeltainen, "Spiders"-kappale mukana, "Centre of Eternity" nimellä "Forever")
marraskuu 1983: CBS Associated Records, QZ 38987, US, LP (punakeltainen logo, "Slow Down"-kappale mukana)
elokuu 1995: Epic, EK 67238, US, CD (remasteroitu, "Slow Down" ja "Spiders" mukana)
elokuu 1995: Epic, 481678 2, UK / EU, CD (remasteroitu, "Slow Down" ja "Spiders" mukana)
2002: Epic, EK 85429, US, CD (remasteroitu, uusi miksaus, "Slow Down", "Spiders" ja "One Up the B-side" mukana)
2002: Epic, 502042 2, EU, CD (remasteroitu, uusi miksaus, "Slow Down", "Spiders" ja "One Up the B-side" mukana)
Aiheesta muualla

Bark at the Moon Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Bark at the Moon Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Ozzy Osbourne
| --- | --- |
Studioalbumit:  Blizzard of Ozz  Diary of a Madman  Bark at the Moon  The Ultimate Sin  No Rest for the Wicked  No More Tears  Ozzmosis  Down to Earth  Under Cover  Black Rain  Scream  Ordinary Man  Patient Number 9 
Livealbumit:  Mr. Crowley (live ep)  Speak of the Devil  Randy Rhoads Tribute  Just Say Ozzy  Live & Loud  Live at Budokan 
Kokoelmat:  Best of Ozz  (1989)  Ten Commandments (1990)  The Ozzman Cometh – The Best of Ozzy Osbourne  (1997)  The Essential Ozzy Osbourne  (kokoelma, 2003)  Prince of Darkness  (4 CD:n kokoelma, 2005)  Memoirs of a Madman 
Videot:  Speak of the Devil (video)  Bark at the Moon (video)  The Ultimate Ozzy  Wicked Videos  Don't Blame Me  Live & Loud (video)  Live At Budokan (DVD)
Beaux-arts (arkkitehtuuri)

Petit Palais
Beaux-arts oli arkkitehtuurissa hyvin koristeellinen klassismiin kuuluva tyylisuuntaus. Se kehittyi 1800-luvun loppupuolella Pariisin vaikutusvaltaisessa taideoppilaitoksessa École Nationale Supérieure des Beaux-artsissa, jolta suuntaus on saanut nimensä. Suuntaus oli merkittävä ennen kaikkea Ranskassa sekä Yhdysvalloissa, sillä useat Yhdysvaltojen johtavista arkkitehdeista saivat 1800-luvun lopussa koulutuksensa École Nationale Supérieure des Beaux-artsissa. Beaux-arts-tyylin tunnetuimpia esimerkkejä ovat Palais Garnier eli Pariisin ooppera (1861–1875), Brysselin Palais de Justice (1866–1866) ja Pariisin Petit Palais (1897–1900).
Beaux-arts -tyyliä kutsutaan usein myös nimellä toisen keisarikunnan tyyli (Second Empire) tai toisen keisarikunnan barokki (Second Empire Baroque). Beaux-arts oli kansainvälisesti hallitseva arkkitehtuurin tyylisuuntaus 1800-luvun lopulla, ja siitä tuli nopeasti uusien julkisten rakennusten virallinen tyyli, joita eri maiden hallitukset ja laajentuvat kaupungit innokkaasti rakensivat. Beaux-Arts -rakennukset ovat tyypillisesti massiivisia ja niiden pohjaratkaisu on symmetrinen. Rakennuksissa on runsaasti klassistisia yksityiskohtia sekä päärakennusmassasta ulkonevia paviljonkeja rakennuksen päädyissä ja keskellä.
Wienissä useat Ringstraßen ympäristön rakennukset rakennettiin Beaux-arts/Second Empire -tyyliin, kuten esimerkiksi Wienin oopperatalo. Myös Italia omaksui yhdistymisensä jälkeen monien julkisten rakennustensa tyyliksi Beaux-artsin. Saksassa Berliinin Reichstag noudatti myös tyyliä samoin kuin Washingtonin State, War, and Navy Department Building.
Arkkitehti ja arkkitehtuurin historioitsija James Curlin mukaan Beaux-Artsin runsas ja mahtipontinen tyyli vastasi täydellisesti Euroopan ja Yhdysvaltojen vuosisadan vaihteen itseriittoista ilmapiiriä.
Kuvagalleria

Pariisin ooppera, Palais Garnier
Bode Museum, Berliini
New Yorkin Grand Central Terminal
Sisäkuva Grand Central Terminalista
Metropolitan Museum of Art, New York
Teatro Municipal, São Paulo
Hockey Hall of Fame, Toronto
Koiviston II hallitus

Presidentti Urho Kekkonen ja pääministeri Mauno Koivisto Helsingin olympiastadionilla 1980.
Koiviston II hallitus oli Suomen tasavallan 61. hallitus, jonka muodostivat SDP, Keskusta, RKP ja SKDL.  eduskuntavaalien 1979 tuloksen perusteella koottu hallitus toimi 26. toukokuuta 1979 – 19. helmikuuta 1982. Hallitus nousi Suomen hallitusten silloisen ikätilaston kolmannelle sijalle istuttuaan tasan tuhat vuorokautta. Hallituksen eron jälkeen aloitti Sorsan III hallitus.
Hallitusohjelma

Pääministeri Mauno Koivisto ilmoitti hallituksensa tärkeimmäksi tehtäväksi Sorsan hallituksen aloittaman elvyttävän talouspolitiikan jatkamisen, mikä edellytti laajaa yhteistyötä niin hallituksen sisällä kuin sen ulkopuolellakin. Sisäisten kiistojen repimän SKDL:n enemmistöllä oli tarve pysyä hallituksessa, joten Koiviston edun mukaista oli, ettei SKDL:n ministerien oloa hallituksessa vaikeutettaisi. Koiviston luonnehtima "matalan profiilin" hallituspolitiikka merkitsi sitä, että vaikka hallitus ei tekisi suuria poliittisia päätöksiä, se ei toisaalta tekisi myöskään yhtään virhettä.
Antti Blåfieldin ja Pekka Vuoriston mukaan Koiviston hallitus saavutti kansalaisten suosion syistä, jotka eivät erityisemmin olleet hallituksen itsensä ansiota. Pikemminkin edeltäneen Sorsan hallituksen aloittamien elvytystoimien vaikutukset alkoivat tuntua vasta Koiviston hallituksen toimikaudella. Koiviston hallituksen onneksi koitui se, että pessimistiset talousennusteet taantumasta ja työttömyyden kasvusta osoittautuivat vääriksi. Suomi pystyi kääntämään raakaöljyn hinnan nousun edukseen lisäämällä idänkauppaa, mikä taas paransi työllisyyttä.
Mauno Koivisto otti hallituksensa toimintalinjaksi myös sen, että asioita ei vietäisi presidentin esittelyyn ennen kuin ne olisivat valmiita päätettäviksi. Urho Kekkonen taas oli omaksunut asioiden ratkaisijan roolin. Tästä ristiriidasta seurasi, että presidentin ja pääministerin suhteet jäivät etäisiksi eivätkä he käyneet merkittäviä keskusteluja hallituksen toimikaudella. Rasitteet Koiviston ja Kekkosen keskinäisissä suhteissa juonsivat suurelta osin jo Koiviston ensimmäiseltä pääministerikaudelta vuosilta 1968–1970. Nimittäin Kekkosen mielestä Koiviston puheista ei saanut selvää, eikä tämä pitänyt presidenttiä ajan tasalla asioista. Lisäksi Kekkosen mielestä Koiviston nauttima kansansuosio uuden presidentin nimeä koskevissa mielipidetiedusteluissa oli "kupla, joka oli puhkaistava". Myös seuraavaan presidentinvaaliin valmistautuvat kilpailijat olisivat mielellään nähneet Koiviston, joka ei ollut ryvettynyt 1970-luvun poliittisissa skandaaleissa, kuuluvan vuoteen 1984 mennessä kansan silmissä poliitikoksi toisten poliitikkojen joukkoon.
Hallituksen kaatoyritys

Huhtikuussa 1981 presidentti Urho Kekkonen moitti pääministeri Mauno Koivistoa hidastelusta eräiden budjettiin liittyneiden sosiaalilakien valmistelussa ja kehotti tätä eroamaan. Samaan aikaan SKDL:n puheenjohtaja Aarne Saarinen kävi Tamminiemessä keskustelemassa Kekkosen kanssa hallitustilanteesta ja kertoi tämän jälkeen toimittajille, että Koiviston pääministerikausi tulisi päättymään viikon kuluessa. Kotiovellaan Helsingin Katajanokalla iltapäivällä 4. huhtikuuta toimittajien piirittämäksi joutunut Koivisto ilmoitti kuitenkin päättäväisesti, ettei hän esittäisi eronpyyntöään niin kauan kuin hänen hallituksensa nauttii eduskunnan luottamusta. Tälle näkemykselleen Koivisto sai oikeuskansleri Risto Leskisen ja eduskunnan puhemies Johannes Virolaisen tuen.
Vielä muutamaa vuotta aiemmin pääministerin asettuminen vastustamaan Kekkosta olisi ollut poliittinen itsemurha. Oikeusministeriön kansliapäällikkö Kai Kortteen mukaan tapaus merkitsi perusteellista muutosta siihen saakka noudatettuun ja valtiosääntöoikeuden oppikirjoissakin esitettyyn käytäntöön, jonka mukaan hallituksella oli oltava sekä eduskunnan että tasavallan presidentin luottamus, ja siten siirtymistä puhtaan parlamentarismin suuntaan. Urho Kekkosen puolestaan koettiin kärsineen niin vakavan julkinen nöyryytys, ettei hän enää toipunut sen aiheuttamasta järkytyksestä.
Ministerinvaihdokset

Hallituksessa tapahtui vuoden 1981 aikana kaksi ministerinvaihdosta. Työministeri Arvo Aalto erosi maaliskuussa 1981 voidakseen keskittyä Suomen Kommunistisen Puolueen pääsihteerin tehtäviin ja hänen tilalleen tuli asuntohallituksen rahoitusjohtaja Jouko Kajanoja. Kauppa- ja teollisuusministeri Ulf Sundqvist siirtyi heinäkuun alussa Suomen Työväen Säästöpankin varatoimitusjohtajaksi ja hänen tilalleen nimitettiin toinen valtiovarainministeri Pirkko Työläjärvi. Työläjärven seuraajaksi valtiovarainministeriöön nousi kansanedustaja Mauno Forsman.
Presidentti Kekkosen sairastuttua ja sen myötä ilmoitettua erostaan lokakuussa 1981 pääministeri Koivisto ryhtyi hoitamaan tasavallan presidentin tehtäviä, jolloin toimea hoitaneena pääministerinä oli Eino Uusitalo hallituksen loppuajan helmikuuhun 1982 saakka.
Kokoonpano

| Salkku | Ministeri | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä | Puolue |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri |   | Mauno Koivisto | 26.5.1979 | 26.1.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Sisäasiainministeri, pääministerin sijainen, ministeri valtioneuvoston kansliassa |   | Eino Uusitalo | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Keskusta |
| Ministeri sisäasiainministeriössä, ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä |   | Johannes Koikkalainen | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Ulkoasiainministeri |   | Paavo Väyrynen | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Keskusta |
| Ministeri ulkoasiainministeriössä, ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä |   | Esko Rekola | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Ammattiministeri |
| Oikeusministeri |   | Christoffer Taxell | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Puolustusministeri |   | Lasse Äikäs | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Keskusta |
| Valtiovarainministeri |   | Ahti Pekkala | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Keskusta |
| Ministeri valtiovarainministeriössä |   | Pirkko Työläjärvi | 26.5.1979 | 30.6.1981 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri valtiovarainministeriössä |   | Mauno Forsman | 1.7.1981 | 19.2.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Opetusministeri |   | Pär Stenbäck | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Ministeri opetusministeriössä |   | Kalevi Kivistö | 26.5.1979 | 19.2.1982 | SKDL |
| Maa- ja metsätalousministeri |   | Taisto Tähkämaa | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Keskusta |
| Liikenneministeri, ministeri maa- ja metsätalousministeriössä |   | Veikko Saarto | 26.5.1979 | 19.2.1982 | SKDL |
| Kauppa- ja teollisuusministeri |   | Ulf Sundqvist | 26.5.1979 | 30.6.1981 | Sosiaalidemokraatit |
| Kauppa- ja teollisuusministeri |   | Pirkko Työläjärvi | 1.7.1981 | 19.2.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Sosiaali- ja terveysministeri |   | Sinikka Luja-Penttilä | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä |   | Katri-Helena Eskelinen | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Keskusta |
| Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä |   | Johannes Koikkalainen | 26.5.1979 | 19.2.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Työvoimaministeri |   | Arvo Aalto | 26.5.1979 | 20.3.1981 | SKDL |
| Työvoimaministeri |   | Jouko Kajanoja | 20.3.1981 | 19.2.1982 | SKDL |
Koivuposliinikas

| Koivuposliinikas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Nirkot Notodontidae
Alaheimo::  Aitonirkot Notodontinae
Suku::  Pheosia
Laji::  gnoma
Kaksiosainen nimi
 Pheosia gnoma  (Fabricius, 1776) 
Katso myös
   Koivuposliinikas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koivuposliinikas (Pheosia gnoma) on hyvin yleinen keskikesän yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Siipien pohjaväri on valkoinen. Etusiiven etureunassa, lähellä siiven kärkeä on likimain siiven puoleen väliin ulottuva musta laikku ja takareuna on musta koko siiven leveydeltä. Siiven ulkoreunasta takareunaa kohti työntyy ruskea alue, joka vaalenee etureunastaan ja ulottuu siiven tyveen saakka. Etusiiven takakulmassa takareunan mustaan vyöhykkeeseen työntyy leveä, valkoinen kiilanmuotoinen täplä. Takasiivet ovat vaaleat, etureunastaan ruskeammat. Takasiiven poikki kulkee harmaa poikkiviiru, ja siiven takakulmassa on suuri, tummassa täplä. Pohjoisessa siipien pohjaväri on ruskea. Siipiväli vaihtelee koiraalla 35–47 mm ja naaraalla 40–52 mm.
Varsin samannäköinen laji on haapaposliinikas (Pheosia tremulae).
Levinneisyys ja lentoaika

Koivuposliinikasta tavataan Pohjois-Espanjasta Keski-Euroopan kautta Venäjälle ja edelleen Venäjän Kaukoitään. Se puuttuu suurelta osin Välimeren ympäristöstä. Suomessa sitä tavataan koko maassa, mutta laji on selvästi harvinaisempi pohjoisessa. Perhoset lentävät joko kahtena sukupolvena, ensin touko-kesäkuussa ja uudelleen heinä-elokuussa tai yhtenä pitkänä sukupolvena. Hyvin lämpiminä kesinä syys-lokakuussa on tavattu jopa kolmannen sukupolven perhosia.
Elinympäristö ja elintavat

Koivuposliinikas elää lehtimetsissä, niiden laitamilla, soilla ja puutarhoissa. Se on varsin yleinen, mutta yksilömäärät vaihtelevat vuosittain jonkin verran. Perhoset lentävät illan hämärtymisestä keskiyöhön, joskus aamuyöllekin. Koiraat lentävät valolle, mutta naaraita tavataan valoilta harvoin. Päivisin ne lepäävät puiden rungoilla, joilla siipikuviointi häivyttää perhosen hahmon tehokkaasti. Viileällä säällä perhonen voi viettää useita vuorokausia leväten liikkumattomana samalla paikalla.
Naaras tuottaa 150–200 munaa, jotka se munii oksien kärkiosiin. Nuoret toukat elävät ryhmissä, vanhemmat yksittäin, yleensä korkealla latvustoissa. Toukka oleskelee lehden reunalla, josta sitä on vaikea havaita. Toukat ovat täysikasvuisia syyskuussa jolloin ne kehräävät harmaankotelokopan ja koteloituvat sen sisään. Kotelo talvehtii, usein kaksi kertaa.
Ravintokasvi

Toukka elää koivuilla (Betula).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: koivuposliinikas (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen perhostutkijain seura: vaaleat nirkot - lajien erottavia tuntomerkkejä (Arkistoitu – Internet Archive)
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q865512  BioLib: 53056  BOLD: 179035  CoL: 9393Y  EoL: 507586  EUNIS: 309069  Fauna Europaea: 446424  Fauna Europaea (new): eea7421b-9959-4e32-87e4-6829aa2e481f  GBIF: 1825971  iNaturalist: 324392  IRMNG: 10471441  LepIndex: 60745  LoB: 4453  MaBENA: PheosGnoma  NBN: NHMSYS0021144351  NCBI: 988018  Observation.org: 2002  Open Tree of Life: 153644  Laji.fi: MX.62115
Wilhelm Bauck

Wilhelm Bauck
Carl Wilhelm Bauck (13. joulukuuta 1808 Göteborg, Ruotsi – 8. lokakuuta 1877 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen urkuri, musiikkikirjailija ja säveltäjä. Hän työskenteli Göteborgin englantilaisen kirkon urkurina vuodesta 1828 ja muutti 1832 Tukholmaan, jossa toimi pianonsoitonopettajana ja  kriitikkona. Hän kirjoitti Aftonbladetiin nimimerkillä -u- 1842–1859, Nya dagligt allehanda -lehteen 1860–1871 ja Dagens Nyheteriin vuodesta 1871. Bauck avusti myös lyhytaikaisesti Stockholms musiktidning -lehteä 1844 ja vuodet 1853–1857 hän oli toimittajana Ny tidning för musik -lehdessä. Vuonna 1858 Bauck siirtyi musiikinhistorian ja estetiikan opettajaksi Tukholman konservatorioon, josta hän sai professuurin 1864. Bauckin sävellystuotanto sisältää lauluja, pianokappaleita ja jousikvarteton.
Kirjallinen tuotanto

Teoretisk-praktisk modulationslära, 1859
Handbok i musikens historia från fornvelden intill nutiden, 1862
Allmän musiklära för tonkonstens idkare I–II, 1864–1871
Musik och theater. Samlade kritiska uppsatser, 1868
Musikaliskt real-lexikon, 1871
Musiklärans första grunder, 1872
Oppilaita

Vivika Ekman
André Bauchant

Kohtaus Ballets russes Apollon musagète baletista vuodelta 1928. Puvut ja lavasteet ovat Bauchantin käsialaa.
André Bauchant (24. huhtikuuta 1873 – 12. elokuuta 1958) oli ranskalainen taidemaalari ja aikansa arvostetuimpia naivisteja.
Bauchant maalasi asetelmia ja kuviteltuja historiallisia maalauksia mytologian ja antiikin historian inspiroimana. Hän suosi myös kukka- ja kasviaiheita, joita kuvasi lyyriseen sävyyn. Bauchantin tuotanto oli laadultaan epätasaista, mutta hän oli poikkeuksellisen tuottelias.
Puutarhurina työskennellyt Bauchant luki vapaa-aikanaan paljon klassista kirjallisuutta. Ensimmäisen maailmansodan aikana hänet lähetettiin Kreikkaan Dardanelleille. Komennuksen loppuvaiheessa armeija kiinnitti huomiota Bauchantin piirustustaitoihin ja koulutti hänestä kartanpiirtäjän. Tapaus rohkaisi häntä suunnittelemaan taiteilijanuraa.
Palattuaan sodasta 46-vuotiaana Bauchant omistautui maalaukselle. Hänen maalauksiaan oli ensi kertaa esillä Pariisin Syyssalongissa 1921. Tuolloin hän teki kukkamaalauksia. Bauchant siirtyi pian historiallisiin aiheisiin, joissa puutarha ja kasvit saattoivat olla mukana, kuten Louis XI johtaa mulperipensaiden istutusta Toursin lähellä (1943). Aiheisiin kuului muun muassa Kleopatra ja joskus myös ajankohtaisia tapahtumia.
Le Corbusier keräsi Bauchantin töitä ja oli hänen ensimmäinen rohkaisijansa. Le Corbusier myös kirjoitti hänestä ensimmäisen tutkielman yhteistyössä Ozenfantin kanssa. Bauchantin ensimmäinen yksityisnäyttely oli Pariisissa vuonna 1927 Galerie Jeanne Bucherilla. Sergei Djagilev pyysi 1928 häntä tekemään puvustuksen ja lavasteita balettiin Apollon musagète, joka oli Igor Stravinskyn säveltämä. Baletin esitti Ballets russes -ryhmä Monte Carlossa George Balanchinen tekemään koreografiaan.
Vuoden 1927 jälkeen Bauchant siirtyi suurista mytologis-historiallisista aiheista kukkiin ja hedelmiin, sekä maisemiin joissa oli usein ihmishahmoja. Aiheet oli kuvattu kuitenkin Raamatun, Homeroksen ja yleensä sankarieeposten hengessä. Maalauksissa on erikoisen kömpelyyden ohella poeettista ja mysteeristä sävyä, toisinaan hieman keskiaikaisten maalausten tyyppisesti. Maalausten värit olivat himmeäpintaisia, mikä myös muistuttaa keskiajan temperamaalauksista.
Bauchant oli mukana Pariisissa järjestetyssä suuressa naivistien näyttelyssä, mikä lisäsi hänen mainettaan. Myöhemmin hänen tuotannostaan järjestettiin näyttelyitä ja retrospektiiveja museoissa muun muassa Toursissa (1960).
Myöhempinä vuosinaan hän suunnitteli kuvakudoksia Beauvais’n ja Gobelinin tehtaille.
Kirjallisuutta

Dina Vierny, Alain Troadec und Pierre Cabanne: Andre Bauchant, Catalogue raisonne, Benteli (2007) ISBN 3-7165-1296-6
Ronald Alley, Catalogue of the Tate Gallery's Collection of Modern Art other than Works by British Artists, Tate Gallery and Sotheby Parke-Bernet, London 1981, sivu 33.
Aiheesta muualla

Bauchant Taten kokoelmissa
Bauchant MoMAn kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Lydia Koidula

| Lydia Koidula |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. joulukuuta 1843 Vana-Vändra
Kuollut: 11. elokuuta 1886 (42 vuotta) Kronstadt
Kansalaisuus:  virolainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lydia Koidula, oik. Lydia Emilie Florentine Jannsen, myöh. Michelson, (24. joulukuuta 1843 Vana-Vändra – 11. elokuuta 1886 Kronstadt) oli virolainen näytelmäkirjailija ja Viron kansallisrunoilija. Hän oli lisäksi virolaisen sanomalehtityön uranuurtaja.
Elämäkerta

Koidulan isä Johann Voldemar Jannsen oli opettaja. Lydia kävi Pärnun tyttökoulun. Isä toimitti vuosina 1857–1863 kansallisromanttisesti painottunutta Pärnu Postimeestä, joka oli Viron ensimmäinen sanomalehti.lähde? Lydia Koidula oli virallisesti isänsä avustaja, ja jopa osa hänen kirjoituksistaan julkaistiin isän nimellä, mutta ajan myötä hän nousi merkittävyydessä isänsä ohi.. Sanomalehtityössä Koidula oppi käyttämään sujuvasti viroa, vaikka perheen kotikieli oli saksa.
Perhe muutti vuonna 1863 Tarttoon, jossa Jannsen ryhtyi julkaisemaan uutta Eesti Postimees -lehteä. Koidulan ensimmäiset runot ilmestyivät tässä lehdessä, ja jo vuonna 1866 ilmestyi hänen esikoiskokoelmansa Waino-Lilled (’Kedon kukkia’). Heti seuraavana vuonna ilmestyi toinen kokoelma Emajõe ööbik (’Emajoen satakieli’), jonka sisältö oli jo vahvasti isänmaallista. Kirjailijanimeksi vakiintui Lydia Koidula, mutta hän käytti myös salanimiä L. Blatt ja Emajõe Ööpik. Nuo kaksi kokoelmaa jäivät Koidulan elämän aikana ainoiksi kokonaisiksi kokoelmiksi, mutta hän julkaisi runojaan lehdissä, kokoelmissa ja muissa julkaisuissa. Ensimmäinen hänen runojensa kokoomateos ilmestyi Virossa vasta 1925.
Vuonna 1869 pidettiin Viron ensimmäiset laulujuhlat, jotka syntyivät Jannsenin aloitteesta ja joille Koidula kirjoitti ensimmäisen vironkielisen näytelmän. Virolaisen sävellystyön isä Aleksander Kunileid (1845–1875) sävelsi laulujuhlille kaksi Koidulan runoa. Lisäksi Koidula käänsi Savolaisen laulun neljän säkeistön mittaisena laulujuhlien juhlamarssiksi nimellä Mu meeles seisab alati. Hän käänsi myös seuraavilla, vuoden 1879 laulujuhlilla esitetyn Suomen salossa, joka tunnetaan nykyään nimellä Isamaa hiilgava pinnala paistab. Juhlat nostattivat Koidulassa kansallisromantiikkaa, heimoaatetta ja myös kiinnostusta Suomea kohtaan. Hän ryhtyi kirjeenvaihtoon suomalaisen ystävänsä Antti Jalavan kanssa. Vuonna 1871 Koidula matkusti isänsä ja veljensä kanssa Suomeen viettämään heimokansojen juhlaa. Hän tapasi Jalavan ohella monia suomalaisia kulttuurivaikuttajia, muun muassa J. V. Snellmanin, Elias Lönnrotin ja Yrjö Koskisen. Matkan jälkeen suhteet Suomeen tosin hiipuivat. Viron poliittiset kiistat masensivat Koidulaa kovasti.
Monta kosintaa torjunut Koidula meni yllättäen vuonna 1873 naimisiin latvialaisen sotilaslääkärin Eduard Michelsonin kanssa. Avioliitto vei Koidulan Kronstadtiin, jossa hänen aviomiehensä työskenteli. Muutos oli suuri niin kielellisesti kuin kulttuurisestikin. Koidula ei viihtynyt uudessa kotikaupungissaan, ja hänen runoutensa sai melankolisen sävyn. Koidula ei silti lopettanut runoilua, vaan hänen Kronstadtin-aikansa tuotanto on varsin runsas.
Koidulan terveys oli ollut nuoresta asti heikko. Viimeisinä vuosinaan hän sairastui syöpään, johon hän lopulta menehtyi Kronstadtissa vuonna 1886.
Merkitys

Koidulan merkitys Viron runoudelle oli suuri, ja hänen arvonsa on vain noussut.
Koidula teki tunnetuksi kielikuvan "Soome sild" ('Suomen silta'), jolla hän kuvasi Viron ja Suomen historiallis-kulttuurisia siteitä ja yhteenkuuluvuutta monissa runoissaan ja samannimisessä runosikermässään.
Pärnussa sijaitsee runoilijalle omistettu Lydia Koidulan museo ja hänen muistopatsaansa. Koidula on ainoana virolaisena naisena päässyt seteliin. Setelin arvo oli 100 kruunua.
Kun Koidulan syntymästä oli kulunut 150 vuotta, hänen kunniakseen ilmestyi 14. joulukuuta 1993 postimerkki. Se oli Viron uuden itsenäisyyden ajan ensimmäinen varsinainen kulttuuriin suoraan liittyvä postimerkki.
Koidulan on tehnyt tunnetuksi Suomessa erityisesti Aino Kallas, jonka Koidula-elämäkertaromaani Tähdenlento. Virolaisen runoilijattaren Koidulan elämä (1915) sai vironkielisen käännöksen nimellä Tähelend (1918). Teos on luonut Koidulan kirjailijakuvaa Virossakin, jossa se on jopa tärkeämpi kuin Suomessa, ja Kallaksen katsotaan edelleenkin olevan keskeinen Koidula-kuvan ja -myytin rakentaja ja uudistaja. Kallas-tutkimus on 2000-luvulla ollut vilkasta niin Virossa kuin Suomessakin, ja siinä yhteydessä Tähdenlento ja Koidula ovat olleet useaan otteeseen käsittelyssä.
Teokset > Suomennetut teokset

Ojamylläri ja hänen miniänsä (Uusi Suometar, 1879) (Ojamõlder ja tema minija, 1863) (Ojamylläri Projekti Runebergissa, julkaistu alun perin Uusi Suometar -lehdessä nro:sta 1 alkaen 12 osaa Digitaalinen sanomalehtiarkisto
Sillalla soi satakieli: Lydia Koidulan runoja suomeksi, Tallinna: NyNorden 2018 ISBN 978-9949-729-80-7 (sis. valikoiman runoja ja kirjoituksia Koidulasta)