Lestadiolaisuuden historia
Hajaannukset > Hajaannukset Pohjois-Amerikassa

Ensimmäiset erimielisyydet alkoivat Pohjois-Amerikan lestadiolaisuuden sisällä jo vuonna 1871. Amerikan ensimmäinen "eriseura" syntyi vuonna 1876, kun Amerikan lestadiolaisuus jakaantui kahtia kortetniemeläisiin ja rovaislaisiin/Starkin ryhmään.
Erimielisyyksiä syntyi seurakuntien papinviran toimittajien tehtävistä, jumalanpalvelusmenoista sekä Euroopan (emä)seurakunnan roolista Pohjois-Amerikan asioiden ratkaisijana. Osa Kuparisaaren alueen lestadiolaisista oli lisäksi tyytymättömiä seurakunnan ensimmäisen papin, Salomon Kortetniemen, toimintaan. Herätysliikkeen arvostetuimmat "vanhimmat", Juhani Raattamaa ja Erkki Andersson Juhonpieti, näyttävät aikalaiskirjeiden perusteella antaneen tukensa Salomon Kortetniemen vastaiselle oppositiolle. Riidat saatiin kuitenkin sovittua ainakin muodollisesti joksikin aikaa vuoden 1878 alkuun mennessä ja ryhmät liittyivät taas yhteen. Kortetniemi liittyi myöhemmin haalilaisuuteen.
Haalilaiset erosivat lestadiolaisten emokirkosta ja he alkoivat pitää omia tilaisuuksiaan keskenänsä vuokratiloissa (kokoontumistilat ovat fingelskaksi "haali"), joka oli rakennettu 1885.
Vuoden 1888 pastorin vaalissa Johan Takkisen sijasta pastorin virkaan äänestettiin Johan Roanpää. Pappi valittiin vaaleilla vuodeksi kerrallaan. Juhani Raattamaa ja muut vanhimmat eivät hyväksyneet Takkisen "syrjäyttämistä" vaaleissa. Vaalia kritisoitiin siitä, että myös kirkkoon kuulumattomat ja haalilaiset saivat äänestää siinä. Takkinen joukkoineen jätti tuolloin kirkon ja he rakensivat oman pikkukirkon saman kadun varrelle.
A. L. Heidemanin saavuttua papiksi Pohjois-Amerikkaan haalilaiset palasivat takaisin kirkkoon aiheuttaen riitoja sen sisällä. Vuonna 1903 Pohjois-Amerikan esikoiset jakaantuivat kahtia vanhoihin esikoisiin (Old Firstborn) ja pikkuesikoisiin (Little Firstborn). Vuonna 1908 pikkuesikoiset tekivät sovinnon uusheränneitten ja ns "suurseuralaisten" vanhoillislestadiolaisten kanssa, ja ryhtyivät järjestämään heidän kanssaan Suviseurojen tapaisia vuosittaisia suuria seuroja. Seurakunnan pastori A. L. Heideman, kuten eivät useimmat muutkaan vanhoillislestadiolaiset, hyväksynyt tehtyä sovintoa, ja heitä kutsuttiin "heidemanilaisiksi". Vuoden 1908 sovinnon kannattajia kutsuttiin suurseuralaisiksi, ja heistä monet olivat haalilaisia.
Pollarilaisuus erkani Amerikan vanhoillislestadiolaisuudesta vuosina 1921–1922 omaksi suunnakseen. Liike sai nimensä saarnaaja Johan Pollarilta, joka oli ollut vuoden 1908 sovintokokouksen yksi keskeisin puuhamies..
Vuonna 1928 "suurseuralaiset" perustivat The Finnish Apostolic Lutheran Church of American yhdessä uusheränneitten ja pikkuesikoisten kanssa. Tämän löyhästi organisoidun kirkkokunnan perustaminen aiheutti erimielisyyksiä vanhoillislestadiolaisten keskuudessa.  Heidemanilaiset" katsoivat, että syntyneessä kirkkokunnassa on liikaa "sekaseuraisuutta" ja "lakihenkeä". SRK:n mukaan heidemanilaiset A. L. Heidemanin johdolla edustivat Pohjois-Amerikassa "oikeaa kristillisyyttä". Heidemanilaiset tunnettiin myös Apostolic Lutheran Missionina ja First Apostolic Lutheran Churchina.
Vuosina 1962–1963 pollarilaisuus hajosi auneslaisiin ja riitinmattilalaisiin (Independent Apostolic Lutheran Church). Heidemanilaisuus hajosi kahtia vuosina 1972–1973. Seurakunnan pappi Paul Heideman kuoli vuonna 1973. First Apostolic Lutheran Churchin enemmistö katkaisi välinsä Suomen vanhoillislestadiolaisiin. Osa halusi jatkaa uskonyhteydessä vanhoillislestadiolaisten kanssa ja he perustivat Association of American Laestadian Congregationsin. Vuonna 1994 sen nimi vaihtui Laestadian Lutheran Churchiksi. Molemmat puolet pitivät Paul Heidemania oman puolen saarnaajana.
Vuonna 1978 auneslaisuus jakaantui kolmeen osaan. Syntyneet suunnat olivat Davidites ja Melvinites. Enemmistö pysyi kuitenkin auneslaisuudessa.
1990–2000-luvuilla pikkuesikoisten kirkkokunta Apostolic Lutheran Church of America on jakautunut sisäisesti liberaaleihin ja konservatiiveihin. Lisäksi Apostolic Lutheran Church of America:a kohtasi ulkonainenkin hajaannus 2010-luvun alussa, jolloin siitä erkani ryhmä nimeltä andersonilaisuus johtajanaan Steven E. Anderson. Tämä uusi rauhansanalaisuuden suuntaus perusti kirkon nimeltä Grace Apostolic Lutheran Church (GALC). Andersonilaiset uskovat uudestisyntymisen tapahtuvan kasteessa.
Vuonna 2003–2004 tapahtuneen hajaannuksen seurauksena osa First Apostolic Lutheran Churchin jäsenistä perusti oman uuden kirkon nimeltä Grace Apostles Lutheran Church, ja kirkko läheni Yhdysvaltain pikkuesikoisten Apostolic Lutheran Churchin kanssa.
Vuonna 2020 tapahtuneen hajaannuksen seurauksena Minneapolisin seurakunta Plymouthissa ja Wolf Laken seurakunta joutuivat eroon muusta Amerikan vanhoillislestadiolaisuudesta. Nämä kaksi Minnesotan osavaltiossa sijaitsevaa seurakuntaa – Minneapolis Laestadian Lutheran Church ja Wolf Lake Laestadian Lutheran Church – muodostivat siten yhdessä uuden itsenäisen lestadiolaisuuden haaran nimeltä alajokilaisuus. Alajokilaisuuden kaksi aktiivisinta puhujaa ovat sen alkuvaiheessa Darwin Lake ja Philip Alajoki (molemmat Wolf Laken seurakunnassa), josta liike on saanut nimensä. Ennen eroamistaan vanhoillislestadiolaisuuden valtasuunnasta Wolf Laken seurakunta oli Minnesotan pohjoisin ja läntisin lestadiolaisluterilainen seurakunta, ja Minneapolisin seurakunta oli eteläisin ja itäisin. Varsinainen hajaannus tapahtui oikeastaan syksyllä 2020, mutta seurakunnat erotettiin virallisesti ja niiden linkit poistettiin Laestadian Lutheran Church'in keskusjärjestön sivustolta vasta kesällä 2022.