Roy Andersson
Filmografia > Pitkät elokuvat

En kärlekshistoria (Eräs rakkaustarina, 1970) kertoo tarinan nuoresta rakastuneesta parista. Heidän maailmansa asetetaan vastakkain aikuisten maailman kanssa. Nuorta paria ympäröivä maailma on luotaantyöntävä ja monilta osin kolkko. Ruotsalaisen hyvinvointiyhteiskunnan kehitystä (ekonomiaa, yhteiskunnallista asemaa jne.) sekä ihmisten vieraantumista toisistaan sekä ympäröivästä maailmasta käsitellään elokuvassa nuoren parin näkökulmasta.  Eräs rakkaustarina oli Anderssonin ensimmäinen pitkä elokuva, joka tehtiin hänen valmistuttuaan elokuvakoulusta 1969. Se sai lämpimän vastaanoton – niin kriitikot kuin suuri yleisökin ylistivät sitä yksimielisesti. Anderssonin debyytti voittikin Berliinin elokuvajuhlilla (Berlinale) 4 palkintoa. Ohjaaja löytää harvoin omaa ilmaisuaan heti ensimmäistä elokuvaa tehdessään. Eräs rakkaustarina eroaakin merkittävästi tyyliltään Anderssonin muista elokuvista. Kuitenkin, klassisemmasta kuvakielestä huolimatta, elokuvassa on nähtävissä piirteitä samasta tematiikasta, jota Andersson käsittelee elokuvissaan edelleen. Andersson kertoi SVT:n Filmkrönikan-ohjelmalle antamassaan haastattelussa, että ohjaaja pystyy harvoin irtautumaan perusteemastaan - jokaisella on jokin teema, johon aina palaa. Anderssonin mukaan elokuvan oli tarkoitus hahmotella totuudenmukaisia silmänräpäyksiä, mikä näkyy kuvasommittelun keinoin hänen myöhemmissä elokuvissaan. Eräässä rakkaustarinassa tämä aitouden tavoite ilmenee kuitenkin näyttelijäntyössä.
Giliap (1975), Anderssonin toinen pitkä elokuva sai debyyttiä laimeamman vastaanoton, niin suurelta yleisöltä kuin kriitikoiltakin. Ingmar Bergmanin kerrotaan sanoneen elokuvan nähtyään, että Roy Anderssonin pitäisi lopettaa elokuvien tekeminen. Myös Giliap käsittelee yhteiskuntaa kriittisesti, kuten Eräs rakkaustarinakin. Kritiikki on kuitenkin ankeampaa ja rankempaa. Tarina kertoo vanhan hotellin vieraiden ja henkilökunnan välisistä suhteista. Andersson kertoo elokuvan käsittelevän ihmisen huolta tulevaisuudesta ja siitä, tuleeko meistä vain yksittäisiä rattaita yhteiskunnan koneistossa. Onko meillä mahdollisuutta uida vastavirtaan? Elokuvasta huomaa myös, miten Andersson siirtyy ensimmäisen elokuvansa klassisemmasta kuvakielestä lähes tauluja muistuttaviin pitkiin ottoihin, joista on tullut hänen tunnusmerkkinsä.
Sånger från andra våningen (Toisen kerroksen lauluja, 2000) oli Anderssonille suuri harppaus ylöspäin Giliapin laimeiden arvioiden jälkeen. Toisen kerroksen lauluja voitti viisi Guldbagge-palkintoa: parhaan äänen, käsikirjoituksen, kuvauksen, ohjauksen ja parhaan elokuvan palkinnon. Samana vuonna elokuva sai myös tuomariston erikoispalkinnon Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuva osoittaa selvästi, miten Andersson on luonut ainutlaatuisen tyylinsä kuvallisin keinoin. Koko elokuvassa on yhdellä otolla tallennettuja kuvia kaikkiaan vain 46. Elokuvassa leikataan kohtauksesta seuraavaan, mutta ei kuvaus ei koskaan katkea kesken kohtauksen. Selventäviä lähikuvia ei käytetä, sillä kaikki tapahtumat esitellään tarkkaan sommitelluissa syvyyskuvissa. Tämä tunnusmerkillinen tyyli on peräisin Anderssonin aiemmista mainos- ja lyhytelokuvaprojekteista, mutta ensimmäistä kertaa hän toteutti sitä myös pitkässä elokuvassa. Toisen kerroksen lauluja -elokuvassa ei ole erityistä päähenkilöä. Se käsittelee pikemminkin monen ihmisen elämää ja tapahtumia, joilla ei ole mitään erityistä suhdetta toisiinsa. Vaikka elokuva poikkeaa Anderssonin aiemmista teoksista, niiden tematiikassa on samoja piirteitä. Ihmisistä tulee aina vain yksinäisempiä, ja maailma vain kylmenee. Elokuva on yhteiskuntakriittisempi kuin Anderssonin kaksi aikaisempaa, mutta myös vähemmän realistinen. Esimerkiksi kohtauksessa, jossa nuori tyttö tönäistään alas jyrkänteeltä yhteiskunnallista valtaa edustavien, pappien ja  sotilaiden edessä, liikutaan surrealismin rajamailla.
Du levande (Sinä elävä (2007) on kuvakieleltään ohjaajalle tyypillinen ja muistuttaa kaikista hänen teoksistaan eniten Toisen kerroksen lauluja. Elokuvassa on jälleen lukuisia henkilöhahmoja, joilla jokaisella on omat ongelmansa. Elokuvaan johdatellaan Goethe-sitaatilla, josta elokuvan nimikin on peräisin: "Iloitse, sinä elävä, lämpimässä vuoteessas, ennen kuin Lethen jääkylmät aallot nuolevat pakoilevaa jalkaasi." (J.W. Goethe: Römische Elegien, (Roomalaisia elegioita, 1790). Lause kehottaa siis nauttimaan elämästä, ennen kuin on liian myöhäistä. Elokuvan henkilöhahmoista useimmat eivät kuitenkaan ole lainkaan iloisia, vaan murehtivat suurimman osan ajastaan ja unelmoivat paremmasta elämästä. Yhteiskunta, jossa he elävät, ei luo mahdollisuuksia onneen. Näiden onnettomien unelmien avulla Andersson kritisoi taas terävästi ruotsalaista yhteiskuntaa. Realismi on piirre, joka erottaa Sinä elävän Toisen kerroksen lauluista. Sinä elävä -elokuva ei tavoittele surrealistisia piirteitä edes unikohtauksissa. Useimmiten ne ilmaistaan vain sanallisesti, ei kuvin, kun taas Toisen kerroksen lauluis todellisuuttamme kuvataan lähes absurdein piirtein.kenen mukaan?