stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Giacomo Agostini

| Giacomo Agostini |
| --- | --- |
 Giacomo Agostini vuonna 1968
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1942 
Kansalaisuus:   Italia
Uratiedot
Aktiiviura:  1964–1977
Pyörä(t):  Morini, MV Agusta, Yamaha, Suzuki
Ensimmäinen GP-startti:  Länsi-Saksan TT-ajot 1964 (250cc)
Ensimmäinen GP-voitto:  Länsi-Saksan TT-ajot 1965 (350cc)
Viimeinen GP-voitto:  Länsi-Saksan TT-ajot 1976 (500cc)
Viimeinen GP-startti:  Britannian TT-ajot 1977 (350cc)
Tilastot
GP-startit:  194
Maailmanmestaruudet:  15 (8 500cc 1966–1972, 1975 ja 7 350cc 1968–1974)
Voitot:  122
Palkintopallisijat:  159
Paalupaikat*:  9
 *Vuodesta 1974 lähtien 
Nopeimmat kierrokset:  117
MM-pisteet:  1496
Giacomo Agostini (s. 16. kesäkuuta 1942 Brescia, Italia) on italialainen ratamoottoripyöräilijä.
Agostini, jonka uran parhaimmat vuodet sijoittuivat 1960- ja 1970-luvuille, on kaikkien aikojen menestynein ratamoottoripyöräilijä. Suurimman osan urastaan MV Agustalla ajanut Agostini voitti viisitoista maailmanmestaruutta, joista kahdeksan 500-kuutioisissa ja seitsemän 350-kuutioisissa. Mansaaren ajot hän voitti kaksitoista kertaa, ja yksittäisten GP-kilpailujen voittoja hän saavutti peräti 122.
Uransa viimeiset huippuvuodet Agostini ajoi Yamahalla, ja myöhemmin hän toimi Yamahan tallipäällikkönä.
Elämä

Agostini syntyi Bresciassa vuonna 1942 varakkaaseen perheeseen. Hän halusi jo pienenä päästä kilpailemaan moottoripyörillä, mutta hänen vanhempansa eivät hyväksyneet tätä.  Tuohon aikaan lajissa sattui erittäin paljon onnettomuuksia, kuten hieman sen jälkeenkin. Agostini huijasi heitä pyytäen luvan pyöräkilpailuihin, minkä vanhemmat ymmärsivät polkupyöräilyksi. Agostini aloitti uransa kilpaillen ensiksi ylämäkiajokilpailuissa, mutta siirtyi myöhemmin junioreiden ratamoottoripyöräilykilpailuihin.
Agostini teki vaikutuksen Alfonso Moriniin. Kun Tarquinio Provini siirtyi hänen tallistaan Benellille, Agostini oli epäilemättä se, joka tuli ottamaan hänen paikkansa tallissa 250-kuutioisten huippunopealla moottoripyörällä.
Ura > Morini

"Ago" debytoi MM-tasolla 250-kuutioisten Länsi-Saksan GP:ssä 1964. Hän sijoittui Morinillaan kilpailussa neljänneksi, 35 sekuntia voittajaa Phil Readia jäljessä. Kolmanteen sijaan italialaisella oli matkaa vain 5 sekuntia, mutta viimeisen palkintosijan peri Mike Duff. Ago sai pisteitä myös myöhemmin kaudella järjestetystä Italia GP:stä, jossa hän sijoittui taas neljänneksi, jääden 23 sekuntia tuonkin kilpailun voittaneesta Readista. Kolmanneksi sijoittuneeseen Jim Redmaniin jäi tällä kertaa eroa kuitenkin 13 sekuntia. Agon lopullinen murtautuminen huipulle tapahtui hänen voittaessa samana vuonna Italian 250-kuutioisten mestaruuden, mikä riitti kiinnittämään hänen MV Agustan tehdastalliin maailmanmestari Mike Hailwoodin rinnalle.
Ura > MV Agusta

Seuraavalla kaudella Ago osallistui vain 500- ja 350-kuutioisten maailmanmestaruusosakilpailuihin, eikä kilpaillut MM-tasolla enää missään muussa luokassa. Nuori italialainen tarjosi tallikaverilleen Hailwoodin tasaisen vastuksen, tuloksena hopeat molemmissa luokissa, tosin 350-kuutioisissa mestaruuden vei Jim Redman. Kauden jälkeen Hailwood jätti Agustan ja siirtyi Hondan tehdastalliin.
Agostini nousi näin seuraavaksi kaudeksi tallinsa ehdottomaksi ykköskuljettajaksi. Kuten kaudella 1965, niin myös seuraavallakin kaudella mestaruus oli Agon ja Hailwoodin välinen asia. Ennen viimeistä osakilpailua, italialainen johti heidän 500-kuutioisissa käymäänsä taistelua pistein 34–30, mikä riitti viemään ratkaisun viimeiseen kilpailuun Italian Monzaan. Hailwoodin kuitenkin jouduttua keskeyttämään, Ago ajoi voittoon kotiyleisönsä edessä. Koska kauden yhdeksästä kilpailusta viisi parasta laskettiin mukaan loppupisteisiin, Agon lopullinen pistemäärä oli 36. Mestaruutensa Ago uusi seuraavana vuonna 58–52. Tosin kauden kymmenestä osakilpailusta laskettiin loppupisteisiin kuusi parasta osakilpailua, minkä jälkeen tilanne oli Agon ja Hailwoodin välillä 46–46. Italialainen sai kuitenkin mestaruuden itselleen, koska hänellä oli enemmän pisteitä, kaikki kilpailut mukaan lukien.
Kun Hailwood lopetti moottoripyöräilyn ja siirtyi Formula 1 -sarjaan, Agostinista tuli lajin yksinvaltias. Jo heti ensimmäisellä kaudella Ago voitti sekä 500- että 350-kuutioisten MM-sarjojen kaikki osakilpailut ja yhteensä 17 kilpailua molemmat luokat mukaan lukien. Voittoputki jatkui seuraavankin vuoden puolelle, jolloin voittoja tuli yhteensä 18. Kaikkiaan Ago voitti siis 35 MM-sarjan kilpailua peräkkäin. Kyseessä on lajin ylivoimainen ennätys.
500-kuutioisten mestaruusputki Agolla jatkui vuoteen 1972 ja 350-kuutioissa vuoteen 1974 saakka. Vuonna 1971 Agostini sai itselleen kenties hänen uransa huippuhetkien kovimman kilpakumppanin, Jarno Saarisen. Saarinen herätti Agostinin huomion viimeistään Suomen TT-ajoissa samana vuonna, missä Saarinen yritti koko ajan aggressiivisesti päästä hänestä ohi. Kilpailun jälkeen Ago kertoi "Saarisen olleen hulluin kuljettaja minkä hän oli ikinä nähnyt yrittäneen päästä hänestä ohi, sillä yritti sitä mahdottomistakin paikoista ja vielä aivan täysillä". Saarisen "hulluus" oli kuitenkin peräisin suomalaisen menestyksekkäistä jääratakilpailuista, joiden kautta hän oppi ajotyylinsä.[lähde? ]
Kauden 1973 Agostini aloitti huonosti. Hän joutui keskeyttämään kauden alkupuolella lähes kaikki kilpailut, joihin hän osallistui, kun taas Saarinen voitti 500- ja 250-kuutioisissa viisi kuudesta kauden ensimmäisestä osakilpailusta ja johti molempia luokkia selvästi, ennen kohtalokasta 250-kuutioisten Italian GP:tään, jossa hän kuoli samassa onnettomuudessa Renzo Pasolinin kanssa. Agostinin kerrottiin itkeneen varikolla kuultuaan tapahtuneesta. Myöhemmin kaudella Ago ryhdistäytyi, voitti pronssia 500- ja mestaruuden 350-kuutioisissa. Kauden päätteeksi hän kuitenkin hylkäsi MV Agustan.[lähde? ]
Ura > Yamaha

Siirryttyään Yamahalle kaudeksi 1974 Agosta tuli ennen kauden alkua historian toinen eurooppalainen (Jarno Saarinen oli ensimmäinen) Daytona 200 -ajojen voittaja. Agostini jäi kuitenkin 500-kuutioisissa neljänneksi. Hän korjasi tilanteen 350-kuutioissa, jossa hän voitti mestaruuden. Seuraavalla kaudella hän onnistui viimein palaamaan vielä kerran 500-kuutioisten maailmanmestaruuden. Agostini lopetti uransa 1977. Hän toimi myöhemmin vielä Yamahan tallipäällikkönä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giacomo Agostini Wikimedia Commonsissa
500cc / MotoGP -luokan kuljettajien maailmanmestarit
350cc -luokan kuljettajien maailmanmestarit
1949: Freddie Frith |
1950:  Bob Foster |
1951: Geoff Duke |
1952: Geoff Duke |
1953: Fergus Anderson |
1954: Fergus Anderson |
1955: Bill Lomas |
1956: Bill Lomas |
1957: Keith Campbell |
1958: John Surtees |
1959: John Surtees |
1960: John Surtees |
1961: Gary Hocking |
1962: Jim Redman |
1963: Jim Redman |
1964: Jim Redman |
1965: Jim Redman |
1966: Mike Hailwood |
1967: Mike Hailwood |
1968: Giacomo Agostini |
1969: Giacomo Agostini |
1970: Giacomo Agostini |
1971: Giacomo Agostini |
1972: Giacomo Agostini |
1973: Giacomo Agostini |
1974: Giacomo Agostini |
1975: Johnny Cecotto |
1976: Walter Villa |
1977: Takazumi Katayama |
1978: Kork Ballington |
1979: Kork Ballington |
1980: Jon Ekerold |
1981: Anton Mang |
1982: Anton Mang |
Agostini vuonna 2003.
HMS Mosquito (1910)

| HMS Mosquito |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan
Kölinlasku:  22. huhtikuuta 1909
Laskettu vesille:  27. tammikuuta 1910
Palveluskäyttöön:  elokuu 1910
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 26. lokakuuta 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  860-940 t
Pituus:  84 m
Leveys:  8,38 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  12 500 ihp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  96
Aseistus
Aseistus:  1 x BL 4"/L40 Mk VIII -tykki P Mk V -asennuksena 3 x QF 12 naulan 12 cwt -laivatykkiä P Mk I -asennuksina 1 x QF 3 naulan Hotchkiss -tykki 2 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Mosquito oli Britannian kuninkaallisen laivaston Beagle-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Alus poistettiin palveluksesta pian sodan päätyttyä.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuosien 1908-1909 laivasto-ohjelmaa Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista, missä köli laskettiin 22. huhtikuuta 1909. Alus laskettiin vesille 27. tammikuuta 1910 ja valmistui vielä samana vuonna elokuussa.
Palvelus

Valmistuttuaan alus liitettiin 1. hävittäjälaivueeseen, josta se siirrettiin 5. hävittäjälaivueeseen vuonna 1911. Laivueen mukana alus siirtyi Välimerelle, jossa se oli edelleen ensimmäisen maailmansodan puhjetessa. Alus myytiin romutettavaksi 31. elokuuta 1920.
Rikkikärpässieni

| Rikkikärpässieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Amanitaceae
Suku::  Kärpässienet Amanita
Laji::  franchetii
Kaksiosainen nimi
 Amanita franchetii  (Boud.) Fayod 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rikkikärpässieni (Amanita franchetii) on puolipallon muotoinen, vaaleanharmaa kärpässienilaji. Sen lakista erottuu pieniä suojusjätteitä. Sienellä on vaaleat heltat. Jalka on pullistunut, rikinkeltainen. Sieni kasvaa kalkkimailla tammen ja pyökin seurassa. Suomessa ainoat tunnetut esiintymät ovat Turun Ruissalossa.
HMS Barham (1914)

| HMS Barham |
| --- | --- |
 HMS Barham 1930-luvulla

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Brown and Company, Clydebank
Kölinlasku:  24. helmikuuta 1913
Laskettu vesille:  31. joulukuuta 1914
Palveluskäyttöön:  15. lokakuuta 1915
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 25. marraskuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  27 940 t
Pituus:  197,76 m
Leveys:  27,57 m
Syväys:  9,19 m
Koneteho:  75 000 shp
Nopeus:  23 solmua (suunniteltu)
Miehistöä:  950
Aseistus
Aseistus:  8 × BL 15″/42 Mk I -tykkiä 16 × 6″/45 Mk XII -tykkiä 2 × 3″ ilmatorjuntatykkiä 4 × 21″ torpedoputkea
HMS Barham (viirinumero 04) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Queen Elizabeth -luokan taistelulaiva, joka rakennettiin John Brown and Companyn telakalla Clydebankissa Skotlannissa. Alus otti osaa sekä ensimmäiseen että toiseen maailmansotaan, jossa se upposi 1941 Välimerellä Saksan laivaston sukellusveneen U-331 torpedoimana.
Valmistus

Alus tilattiin John Brown and Companylta Clydebankistä Skotlannista, missä köli laskettiin 24. helmikuuta 1913. Alus laskettiin vesille 31. joulukuuta 1914 ja valmistui koeajoihin 19. elokuuta 1915 sekä otettiin samana päivänä palvelukseen. Alus valmistui lokakuussa. Alus oli koeajoissa 6. heinäkuuta 1916 Bute Soundissa, jolloin se saavutti neljällä yrityksellä 23,91  solmun keskinopeuden ja 24,22 solmun maksiminopeuden.
Palvelus

Palvelukseenotettaessa alus liitettiin  5. taistelulaivaviirikköön, joka aloitti toimintansa marraskuussa. Alus liittyi Suureen laivastoon 2. lokakuuta. Alus vaurioitui 3. joulukuuta kolaroituaan Warspiten kanssa. Aluksen vauriot korjattiin Invergordonissa, mistä se palasi Suureen laivastoon 1. tammikuuta 1916. Täysivahvuisen viirikön koulutukseen alus osallistui maaliskuusta toukokuuhun 1916, kun Malaya ja Valiant olivat aloittaneet palveluksen.
Skagerrakin taistelussa se oli vara-amiraali Hugh Evan-Thomasin 5. taistelulaivaviirikön lippulaiva. HMS Barham ampui taistelussa 337 laukausta 15 tuuman tykeillään, mutta samaan aikaan siihen osui kuudesti. Osumista yksi läpäisi kuusituumaisen kylkipanssarin. Osumien korjaaminen Cromartyssä kesti 4. heinäkuuta asti.
Alus kuului Atlantin laivaston 1. taistelulaivaviirikköön huhtikuusta 1919 lokakuuhun 1924. Alus liitettiin 1. marraskuuta 1924 Välimeren laivastoon, jossa se palveli vuoteen 1929 saakka. Välimereltä se palasi Atlantin laivastoon joulukuuhun 1930 saakka, minkä jälkeen se siirrettiin telakalle muutostöitä varten.
Näkyvimpinä töinä telakalla lisättiin torpedosuojaa asentamalla vesirajaan torpedovyö. Toinen näkyvä seikka oli kahden piipun muuntaminen yhdeksi, päämasto muutettiin kolmijalkarakenteeksi ja HACS liitettiin maston puoleenväliin. Tällöin myös takimmaisen tykkitornin päälle rakennettiin katapultti tiedustelulentokoneen (yksi Fairey IIIF kaksitaso) käytön mahdollistamiseksi. Muutenkin kansirakenteiden suojaa lisättiin muun muassa kasemattien seinäpaksuutta lisättiin neljästä kuuteen tuumaan.
Samoin aseistukseen lisättiin yksi nelituumainen ilmatorjuntatykki, kaksi neliputkista puolen tuuman konekivääriä B-tornin päälle sekä kaksi kahdeksanputkista 2-paunaista ilmatorjuntakanuunaa kummallekin puolen savupiippua ja poistettiin perästä kaksi torpedoputkea. Muutostyöt kestivät aina vuoteen 1933. HMS Barham palasi palveluskäyttöön 11. tammikuuta 1934.
Oltuaan jonkin aikaa Kotilaivastossa (engl. Home Fleet) Barham siirrettiin Välimerelle elokuussa 1935, missä se palveli aina toisen maailmansodan puhkeamiseen saakka. Alus kävi kolmannen kerran telakalla muutostöissä helmikuusta heinäkuuhun 1938, jolloin loput torpedoputket poistettiin nelituumaiset ilmatorjuntatykit korvattiin neljällä Mk XIX kaksiputkisella ja katapultti muutettiin Fairey Swordfishille sopivaksi. Kone vaihdettiin edelleen heinäkuussa 1941 Walrukseksi. Vielä sodan jo alettua aluksen ilmatorjuntaa vahvistettiin merkittävästi.
Palvelus > Toinen maailmansota

Toisessa maailmansodassa alus palveli Atlantilla ja Välimerellä.  Se törmäsi hävittäjä HMS Duchessiin  Mull of Kintyressä 12. joulukuuta 1939 ollessaan palaamassa Välimereltä ja liittyäkseen Kotilaivaston 2. taistelulaivaviirikköön.
Barham sai osuman Saksan laivaston sukellusveneen U-30:n ampumasta torpedosta 28. joulukuuta 1939 Hebridien pohjoispuolella. Torpedo osui vasempaan kylkeen kahden ammusvaraston väliin tuhoten torpedovyön. Osumassa kuoli neljä ja loukkaantui kaksi miehistön jäsentä. Alus vakavoitiin, mutta sen syväys lisääntyi 10 jalkaa. Aluksen saamat vauriot korjattiin seuraavien kolmen kuukauden aikana Liverpoolissa siten, että se palasi laivueeseen huhtikuussa 1940.
Barham sai käskyn 28. elokuuta 1940 liittyä Force H:n Gibraltarilla, jossa se ilmoittautui 3. syyskuuta. Force H:n mukana se otti osaa  hyökkäykseen Dakariin ennen Vapaan Ranskan joukkojen maihinnousua (operaatio Menace). Dakarin edustalla 23.–25. syyskuuta Barham sai osumia rannikkopatterien 9,4- ja 6,1-tuumaisista tykeistä. Barhamin ja Vichyn Ranskan taistelulaiva Richelieu välisessä kaksintaistelussa Barhamiin osui kaksi 380 millimetrisen tykin kranaattia, mutta ne eivät saaneet aikaan merkittäviä vaurioita ja sukellusvene Bévéziers ampui torpedon HMS Resolutioniin samana päivänä, minkä seurauksena Barham joutui hinaamaan sen Freetownin satamaan.
Marraskuussa Barham siirrettiin Force H:sta Välimeren laivastoon ja saattoi saattueita Maltalle ja takaisin. Se osallistui 3. tammikuuta 1941 Bardian pommitukseen ja sitten Matapanin taisteluun 28. maaliskuuta. Huhtikuussa alus oli mukana osastossa, joka pommitti Tripolia.
Toukokuussa Barham sai siirron toimia Kreetan vesille. Tällä purjehduksella se sai osuman LG 1:n Ju 88:n pudottamasta pommista takakannen Y-torniin 28. toukokuuta. Pommi aiheutti vuodon alukseen ja suuren tulipalon. Alukselle tehtiin tilapäiskorjaus Aleksandriassa ja näin korjattuna se purjehti Durbaniin telakalle. Alus oli telakalla kesäkuusta aina heinäkuun loppuun.
25. marraskuuta 1941 Barham oli matkalla suojaamaan hyökkäystä italialaisten saattueita vastaan, kun Saksan laivaston sukellusvene U-331, komentajanaan kapteeniluutnantti Hans-Dietrich von Tiesenhausen, ampui siihen kolme torpedoa 750 metrin matkalta Sollumin edustalla. Alus kallistui, kunnes ammusvarastot räjähtivät, minkä jälkeen alus upposi nopeasti mukanaan 56 upseeria ja 806 miehistönjäsentä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
MaritimeQuest: Barham kuvissa
Queen Elizabeth -luokan taistelulaivat
Barhamin tuho
HMS Munin (1886)

| HMS Munin |
| --- | --- |
 HMS Munin ja HMS Gere Karlskronassa

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bergsunds Mekaniska Verkstads
Laskettu vesille:  1886
Palveluskäyttöön:  12. heinäkuuta 1887
Poistui palveluskäytöstä:  12. lokakuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  67,0 t
Pituus:  34,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  3,78 m
Syväys:  1,9 m
Koneteho:  1 x 2-sylinterinen Woolf compound-höyrykone, 620 ihp
Nopeus:  18,5 solmua
Miehistöä:  10
Aseistus
Aseistus:  2 x 38,1 cm M/76 torpedoputkea 2 x 25 mm ksp M/84
HMS Munin (runkonumerot 3 ja V17) oli Ruotsin laivaston vuonna 1886 vesillelaskettu Munin-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin Bergsunds Mekaniska Verkstads AB:lta. Alus laskettiin vesille 1886 ja liitettiin laivastoon 12. heinäkuuta 1887, jolloin se sai numeroksee Minbåt N:o 3.
Palvelus

Alus luokiteltiin vuonna 1906 2. luokan torpedoveneeksi ja edelleen yhteysalukseksi vuonna 1916 runkonumerolla V17. Se poistettiin palveluksesta 12. lokakuuta 1923 ja upotettiin maalilaivana vuonna 1926. Hylky nostettiin ja myytiin romutettavaksi vuonna 1941.
Gladys Cooper

| Gladys Cooper |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1888 Lontoo, Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 17. marraskuuta 1971 (82 vuotta) Henley-on-Thames, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1905–1971
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Gladys Cooper (18. joulukuuta 1888 Lontoo, Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta – 17. marraskuuta 1971 Henley-on-Thames, Yhdistynyt kuningaskunta) oli brittiläinen näyttelijä, jonka ura kesti noin 65 vuotta. Hän aloitti uransa tanssityttönä ja avustajana, mutta hän siirtyi 1910-luvulla draamanäyttelijäksi. Cooper näytteli säännöllisesti Lontoon ja New Yorkin teattereissa sekä elokuvissa. Elokuvaura Hollywoodissa käynnistyi 1940-luvulla. Hän oli uransa aikana kolmesti ehdolla Oscar- ja kahdesti Tony-palkintoon.
Nuoruus ja perhe

Gladys Cooper syntyi Lontoon kaakkoisessa esikaupungissa Lewishamissa. Hänen isänsä oli toimittaja Charles Frederick Cooper.
Cooper oli kolmesti naimisissa. Kaksi ensimmäistä avioliittoa päättyivät eroon. Hänen ensimmäinen miehensä oli kapteeni H. S. Buckmaster ja toinen Neville Pearson. Näyttelijä Philip Merivalen kanssa Cooper meni naimisiin 1937, jolloin he olivat kiertueella Chicagossa.
Ura

Cooper aloitti uransa vuonna 1905 teatteriseurueen Bluebell in Fairyland -tuotannossa. Hänen ensimmäinen näytelmänsä Lontoossa oli The Belle of Mayfair (1906). Hänet liitettiin tuona vuonna George Edwardesin Gaiety Girls -ryhmään, joka oli aikansa  suosituimpia ”chorus line” -tanssiryhmiä Euroopassa. Gaiety-teatterissa Cooper esiintyi pääosin tanssijana ja varanäyttelijänä.
Cooperin rooli Cecilynä The Importance of Being Earnest (1911) oli menestyksekäs. Vuonna 1914 hän oli mukana rintamakiertueella Ranskassa, ja vuonna 1917 hänestä tuli Frank Curzonin rinnalle toinen Playhouse Theatren johtajista. Tähtiasemaan Cooper nousi näytelmästä The Second Mrs. Tanqueray (1922).  W. Somerset Maughamin Kirje (1927) oli ensimmäinen näytelmä hänen kuuden vuoden jaksostaan, jolloin hän näytteli vain Playhouse Theatressa.
Cooperin ensimmäinen näytelmä Yhdysvalloissa oli vuoden 1934 The Shining Hour, ja seuraavana vuonna hän palasi New Yorkiin esiintymään Desdemonana ja Lady Macbethinä. Tämän jälkeen hänen uransa keskittyi entistä enemmän Yhdysvaltoihin.
Cooper muutti hieman ennen toisen maailmansodan alkua Kaliforniaan ja näytteli sen jälkeen useissa Hollywood-elokuvissa. Elokuvallinen läpimurto oli 1940-luvulla elokuvan Kitty Foyle (1940) jälkeen. Hän oli ehdolla parhaasen naissivuosan Oscar-palkintoon elokuvista Uusien tähtien alla (1942) ja Bernadetten laulu (1943). Hänen 1940-luvun elokuviinsa kuului myös Vihreän delfiinin maa (1947).
Cooper palasi näyttämölle toisen maailmansodan jälkeen. Hänen teatteriuransa sai uutta vauhtia Lontoossa pitkään esitetystä Noël Cowardin näytelmästä Relative Values. Suosittu oli myös New Yorkissa vuonna 1955 ensiesitetty Enid Bagnoldin The Chalk Garden. Siitä hän oli myös ehdolla parhaan naisnäyttelijän Tony-palkintoon.
Cooperin 1950- ja 1960-lukujen merkittävimpiä elokuvia ovat Eri pöydissä (1958) ja Yhdestoista murha (1963). Kolmannen Oscar-ehdokkuutensa hän sai elokuvasta My Fair Lady (1964). Hän näytteli useissa näytelmissä Lontoossa ja palasi New Yorkiin vuonna 1962 näytelmään A Passage to India. Se toi hänelle toisen Tony-ehdokkuuden.
Cooperin tunnetuin televisioroolinsa oli 1960-luvulla tehty The Rogues, jossa hän näytteli perheryhmän äitiä. Vuonna 1968 hän näytteli 80-vuotiaana Ira Wallachin näytelmässä Out of the Question.
Cooper vakuutti vielä yli 80-vuotiaana, ettei hänellä ole suunnitelmia jäädä eläkkeelle. Hän oli lähdössä Kanadan-kiertueelle The Chalk Garden -uudistuotannossa, kun sairastuminen pakotti hänet jäämään siitä sivuun. Cooper oli sairastanut kymmenen viikon ajan keuhkokuumetta kotonaan Henley‐on‐Thamesissa, kun hän kuoli marraskuussa 1971.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gladys Cooper Wikimedia Commonsissa
Gladys Cooper Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Gladys Cooper Elonetissä.
Cooper Bristolin yliopiston teatterikokoelmassa (englanniksi)
Cooper Uusien tähtien alla -elokuvan esittelyfilmillä.
Robert John ”Mutt” Lange

Robert John ”Mutt” Lange on (s. 11. marraskuuta 1948 Mufulira, Rhodesia) on brittiläinen äänitetuottaja ja lauluntekijä. Hän on työskennellyt lukuisten yhtyeiden ja artistien kanssa, joihin lukeutuvat AC/DC, Def Leppard, The Boomtown Rats, Foreigner, The Cars, Bryan Adams, Billy Ocean, The Corrs, Nickelback ja Maroon 5. Hän myös kirjoitti ja tuotti lauluja entisen vaimonsa Shania Twainin kanssa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Ro-15 (1920)

| Ro-15 |
| --- | --- |
 Ro-15

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kuren laivastoarsenaali
Kölinlasku:  12. kesäkuuta 1920
Laskettu vesille:  14. lokakuuta 1920
Palveluskäyttöön:  30. kesäkuuta 1921
Poistui palveluskäytöstä:  1. syyskuuta 1933
Tekniset tiedot
Uppouma:  755 t (pinnalla) 1 050 t (sukellus)
Pituus:  70,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,1 m
Syväys:  3,7 m
Koneteho:  2 600 bhp (pinnalla) 1 200 shp (sukellus)
Nopeus:  17 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  45
Aseistus
Aseistus:  1 × 8 cm/28 tykki 6 × 45 cm torpedoputkea
Ro-15 (aiemmin sukellusvene No.24) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1921 valmistunut Kaichū-tyyppinen sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1917 hankinnoissa Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 12. kesäkuuta 1920. Alus laskettiin vesille 14. lokakuuta ja otettiin palvelukseen 30. kesäkuuta 1921 nimellä sukellusvene No. 24.
Palvelus

Alus nimettiin 1. marraskuuta 1924 Ro-15:ksi. Se poistettiin alusluettelosta 1. syyskuuta 1933.
Ro-18 (1921)

| Ro-18 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kuren laivastoarsenaali
Kölinlasku:  20. lokakuuta 1920
Laskettu vesille:  25. maaliskuuta 1921
Palveluskäyttöön:  15. joulukuuta 1921
Poistui palveluskäytöstä:  1. huhtikuuta 1936
Tekniset tiedot
Uppouma:  755 t (pinnalla) 1 050 t (sukellus)
Pituus:  70,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,1 m
Syväys:  3,7 m
Koneteho:  2 600 bhp (pinnalla) 1 200 shp (sukellus)
Nopeus:  17 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  45
Aseistus
Aseistus:  1 × 8 cm/28 tykki 6 × 45 cm torpedoputkea
Ro-18 (aiemmin sukellusvene No.35) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1921 valmistunut Kaichū-tyyppinen sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1917 hankinnoissa Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 20. lokakuuta 1920. Alus laskettiin vesille 25. maaliskuuta 1921 ja otettiin palvelukseen 15. joulukuuta nimellä sukellusvene No. 35.
Palvelus

Alus nimettiin 1. marraskuuta 1924 Ro-18:ksi. Se poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1936.