stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anne Morrow Lindbergh

| Anne Morrow Lindbergh |
| --- | --- |
 Anne Morrow Lindbergh ja Charles Lindbergh vuonna 1931.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1906 Englewood, New Jersey, Yhdysvallat
Kuollut: 7. helmikuuta 2001 (94 vuotta) Passumpsic, Vermont, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  lentäjä, kirjailija
Vanhemmat:  Dwight Morrow Elizabeth Cutter Morrow
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Charles Lindbergh
Anne Morrow Lindbergh (22. kesäkuuta 1906 Englewood, New Jersey – 7. helmikuuta 2001 Passumpsic, Vermont) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja lentäjä. Hänen aviopuolisonsa oli lentäjä Charles Lindbergh.
Anne Morrow'n vanhemmat olivat senaattori Dwight Morrow ja Elizabeth Cutter Morrow. Hän valmistui Smith Collegesta vuonna 1928 ja avioitui Charles Lindberghin kanssa 27. toukokuuta 1929. Anne Lindbergh toimi miehensä apulentäjänä, suunnistajana ja radio-operaattorina kartoitusretkillä, joilla etsittiin muun muassa uusia lentoreittejä. Vuonna 1931 he lensivät Kanadasta Alaskan kautta Japaniin ja Kiinaan, jolta retkeltä Lindbergh kirjoitti ensimmäisen kirjansa North to the Orient. Vuonna 1933 Lindberghit lensivät 30 000 mailin lennon Pohjois- ja Etelä-Atlantilla. Charles Lindbergh kuvaili myöhemmin lentoa vaikeammaksi kuin vuoden 1927 Atlantin ylitystään. Anne Lindbergh oli ensimmäinen purjelentolupakirjan saanut nainen Yhdysvalloissa.
National Geographic Society myönsi vuonna 1934 Anne Lindberghille Hubbard-mitalin, hänen miehensä kanssa suorittamastaan viisi maanosaa kattaneesta tutkimuslennosta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
National Women's Hall of Fame: Anne Morrow Lindbergh (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
National Aviation Hall of Fame: Anne Morrow Lindbergh (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef 
Lindberghin Hubbard-mitali
Josef Suk

| Josef Suk |
| --- | --- |
 Suk ennen 1930-lukua.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. tammikuuta 1874 Krečovice
Kuollut: 29. toukokuuta 1935 (61 vuotta) Benešov
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera ja sinfonia 
Soittimet:  viulu 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia. Olympialaiset  | Maa:   Tšekkoslovakia>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Los Angeles 1932 | Musiikki |  |
Josef Suk (4. tammikuuta 1874 Krečovice – 29. toukokuuta 1935 Benešov) oli tšekkiläinen säveltäjä ja viulisti. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa sinfonia Asrael (1906), kaksi jousikvartettoa, kaksi pianotrioa, sinfonisia runoja, kuoroteoksia ja näyttämömusiikkia. Nuoruudessaan Suk toimi toisen viulun soittajana aikoinaan erinomaisesta yhteissoitostaan kuuluisassa Böömiläisessä jousikvartetissa.
Suk opiskeli vuosina 1885–1892 Prahan konservatoriossa Antonín Dvořákin johdolla. Vuonna 1898 Suk meni naimisiin Dvořákin tyttären kanssa. Vuodesta 1922 lähtien hän toimi opettajana Prahan konservatoriossa. Hän opetti muun muassa Bohuslav Martinůa. Sävellyksissään Suk noudatti aluksi appensa Dvořákin tyylisuuntaa, mutta siirtyi myöhemmissä teoksissaan modernimpaan ilmaisuun. Suk kuoli Benešovissa vuonna 1935.
Suk voitti Los Angelesin olympiakisojen taidelajeissa hopeaa teoksellaan Into a New Life vuonna 1932. Hänen maamiehensä runoilija Petr Křička kirjoitti teoksen sanoitukset. Sukin kuoleman jälkeen teoksesta tuli liikuntajärjestö Sokolin virallinen marssi.
Sukin samanniminen lapsenlapsi Josef Suk  on menestynyt itsekin viulistina ja oli vuonna 1951 perustamassa Suk-trioa.
Oulun ortodoksinen seurakunta

| Oulun ortodoksinen seurakunta |
| --- | --- |
 Tornion ortodoksinen kirkko
Suuntautuminen:  ortodoksisuus
Kirkkokunta:  Suomen ortodoksinen kirkko
Hiippakunta:  Oulun ortodoksinen hiippakunta
Perustettu:  1949
Liitettiin:  2022 Pohjois-Suomen ortodoksiseen seurakuntaan
Pääkirkko:  Pyhän Kolminaisuuden katedraali
Jäseniä:  2 204 (31.12.2021)
Aiheesta muualla
[www.oulunortodoksinenseurakunta.fi Sivusto]
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oulun ortodoksinen seurakunta on entinen ortodoksinen seurakunta, joka toimi Pohjois-Pohjanmaalla, Meri-Lapissa ja Koillismaalla. Sen jäsenmäärä oli noin 2 000. Seurakunta oli Pohjois-Suomen suurin. Seurakunta perustettiin tasavallan presidentin antamalla asetuksella joulukuussa 1949. Oulun seurakunta oli osa Helsingin ortodoksista hiippakuntaa vuoteen 1980, jolloin perustettiin  Oulun ortodoksinen hiippakunta. Seurakunta yhdistyi Lapin ja Kajaanin seurakuntien kanssa Pohjois-Suomen ortodoksista seurakunnaksi 1.1.2022.
Seurakunnalla oli kirkot Oulussa, Torniossa ja Kemissä sekä tšasounat Raahessa, Tervolan Varejoella ja Raahen Vihannissa.
Radiohiiliajoitus

Radiohiiliajoitus on hiilen isotooppien runsaussuhteiden mittaamiseen perustuva menetelmä, jolla pyritään määrittämään biologista alkuperää olevan näytteen tai biologisesta materiaalista valmistetun esineen ikä.
Hiilen radioaktiivista isotooppia C-14 (14C) muodostuu ilmakehän typestä kosmisen säteilyn vaikutuksesta. Ilmakehässä radiohiili yhdistyy happeen muodostaen hiilidioksidia, joka fotosynteesin kautta joutuu eliöihin ja edelleen ravintoketjujen kautta myös kasveja syöviin eläimiin ja petoeläimiin. Hiili-14 on radioaktiivinen aine ja sen konsentraatio ilmakehässä on suunnilleen vakio. Eläessään eliö saavuttaa metabolisen tasapainon C-14:n suhteen. Eliön kuollessa radiohiilen saanti ilmakehästä tyrehtyy. Hiili-14:n puoliintumisaika on noin 5 700 vuotta, minkä vuoksi eliön kuoltua puolet siinä olleista radiohiiliatomeista hajoaa noin 5 700 vuodessa, jäljellä olevista puolet taas seuraavissa noin 5 700 vuodessa ja niin edelleen. Niinpä mittaamalla näytteessä jäljellä olevan radiohiilen osuus kaikesta hiilestä voidaan arvioida esineen ikä.
Radiohiiliajoitusta käytetään muun muassa paleontologiassa ja arkeologiassa. Kymmenen puoliintumisajan jälkeen, noin 60 000 vuoden kohdalla, radiohiiltä on hyvin vähän jäljellä, eikä sitä vanhempia näytteitä voida määrittää tällä menetelmällä. Vertaamalla iältään tunnettuihin esineisiin on todettu, että radiohiilimääritys antaa liian nuoria ikiä hyvin vanhoille esineille. Siksi on kehitetty kalibrointikäyriä tekemällä hiilimittauksia tunnetun ikäisistä lähteistä kuten vanhoista puista. Puiden vuosirenkaiden paksuus vaihtelee eri vuosina, mihin perustuvaa vuosirengasanalyysia voidaan käyttää vertailuun, joten kalibroinnin avulla "radiohiilivuodet" saadaan muutettua todellisiksi aurinkovuosiksi. Vanhoissa kirjoissa voidaan vielä puhua kalibroimattomista vuosista, nykyisin ajoitukset kalibroidaan lähes aina.
Radiohiiliajoitusta kutsutaan myös nimillä radiohiilimenetelmä, hiili-14-menetelmä sekä C-14-menetelmä. Ennen radiohiilen määrä mitattiin säteilymittarilla, nykyään massaspektrometrilla niin että saadaan tarkempi niin sanottu AMS-radiohiiliajoitus.
Radiohiilimenetelmän keksi Chicagon yliopiston professori Willard Libby työryhmineen 1947–1949. Libby sai keksinnöstään kemian Nobelin palkinnon.
Suomessa radiohiilinäytteiden määritystä AMS-menetelmällä tehdään Helsingin yliopiston ajoitus­laboratoriossa.
Radiohiiliajoituksen perusteet

Radiohiili eli hiili-14 on hiilen radioaktiivinen isotooppi, jonka puoliintumisaika on 5 730 vuotta. Hiili-14:ää kulkeutuu ilmakehästä jatkuvasti hiilipitoisten elävien olioiden, kuten kasvien, elimistöön. Hiili-14 hajoaa betasäteilynä elektroneiksi ja neutriinoiksi.
Radiohiiliajoitus sopii kuolleiden, alkuaan eloperäisten aineiden ajoitukseen, esimerkkeinä puu, hiiltyneet ainekset, luu, eläinten kuoret ja kollageeni sekä 1990-luvulta alkaen AMS-ajoituksella keramiikka, jossa on pieniä määriä hiilipitoista kuonaa. Keramiikan ajoitus on tarkempaa kuin monien muiden näytteiden, koska keraaminen aines estää radiohiilen mahdollisen liukenemisen pois tai uuden saapumisen siihen. Radiohiilen määrän muutoksethan saattaisivat sotkea ajoituksen.
Radiohiiliajoituksen perusteet > Radiohiilen synty ja kulkeutuminen eliöihin

Radiohiiltä syntyy eniten 9–15 kilometrin korkeudessa kosmisen neutronisäteilyn osuessa typpiatomien ytimiin. Typpihän on ilman yleisin kaasu. Reaktio tapahtuu tällöin seuraavasti:
Syntynyt hiiliatomi liittyy happimolekyyliin muodostaen hiilidioksidia CO2. Ilmakehän hiilestä on radiohiiltä noin biljoonasosa (0,000 000 000 1 %) atomien määrinä mitattuna.  Elämänsä aikana eläimet syövät hiili-14:ää sisältäviä kasveja, jotka ottavat sitä ilman hiilidioksidista. Koska radioaktiivinen hiili-14 hajoaa vakiovauhdilla ja organismin kuoleman jälkeen uutta hiili-14:ää ei kerry, biologisesta materiaalista valmistetun esineen ikä voidaan arvioida jäljellä olevan hiili-14:n perusteella.
Radiohiiliajoituksen perusteet > Radiohiilen hajoaminen ja iänmääritys

Säteillessään radiohiili hajoaa takaisin typeksi siten, että 5 730 vuoden kuluttua noin puolet alkuperäisestä hiili-14:stä on jäljellä, 11 460 vuoden kuluttua neljäsosa jne. Hajoaminen tapahtuu seuraavan reaktioyhtälön mukaisesti:
Jos kappaleessa olevan radiohiiliatomien määrä tietyllä hetkellä on N0, on sen jäljellä oleva määrä ajan t kuluttua
missä t½ on radiohiilen puoliintumisaika. Samassa suhteessa pienenee myös näytteen aktiivisuus.
Jos eliöissä niiden elinaikana olevan radiohiilen osuus hiilestä on vakio N0 ja sen jäljellä oleva mitattu määrä on N, näytteen ikä t voidaan määritellä yhtälöllä
Radiohiiliajoituksen perusteet > Radiohiilen määrän mittaaminen

Pitkään radiohiili mitattiin sen säteilemästä betasäteilystä geigermittarilla, nykyään esimerkiksi suoraan massaspektrometrin avulla eli AMS-tekniikalla. AMS-ajoitus vaatii vain 0,1 milligrammaa hiiltä, mutta perinteinen menetelmä noin yhden gramman. Libbyn aikoina tarvittiin jopa 100 grammaa hiiltä. Radiohiiliajoituksessa käytetään myös parannettuja säteilyn mittaukseen perustuvia menetelmiä GPC ja LPC, jotka vaativat noin 100 milligrammaa näytettä.
Noin 40 000 vuotta vanhoissa esineissä radiohiilen määrä on jo niin alhainen, että sitä on vaikea mitata tai erottaa lähellä olevien uudempien materiaalien sisältämän radiohiilen aiheuttamista häiriöistä.
Historia

Radiohiiliajoitusta kehitteli Manhattan-atomi­pommi­projektissa mukana ollut amerikkalainen tutkija Willard Libby 1940-luvun lopulla. Hänen kanssaan työskenteli kaksi opiskelijaa, James R. Arnold ja Ernest C. Anderson, Chicagon yliopiston metallurgisessa laboratoriossa. Libby sai keksinnöistään vuonna 1960 kemian Nobelin palkinnon, joka on ainoa arkeologiaan liittyvä kemian Nobelin palkinto.. 1950-luvulla kehitettiin parannetut menetelmät, jotka perustuivat kaasumaisten ja nesteytettyjen näytteiden analyysiin. Useimmat radiohiiliajoitukset tehdään nykyään näillä menetelmillä. 1960-luvun lopulla tuloksia alettiin korjata eli kalibroida muiden tarkempien ajoitusmenetelmien kuten vuosirenkaiden ajoituksista laadituilla taulukoilla.
Kehittyneempi AMS-ajoitus keksittiin 1977. Sinä vuonna tekivät ensimmäiset ajoitukset massaspektrometrilla Rochesterin/Toronton tutkijaryhmä ja General Ionex Corporation ja pian Simon Fraserin ja McMasterin yliopistot.
Kalibrointi muuttaa radiohiilivuodet kalenterivuosiksi

Radiohiili-iät lasketaan vuodesta 1950 lukien, ei mittausvuodesta lukien, jotta vältyttäisiin väärinkäsityksiltä.
Radiohiiliajoitus ei suoraan anna esineen ikää. Yleensä radiohiilivuodet ovat liian nuoria esineen todelliseen ikään verrattuna. Noin 2 600 vuotta vanhemmat esineet voivat olla ehkä 500–1 000 vuotta vanhempia.
Radiohiiliajoitusta verrataan yleensä muun muassa vuosirengasajoituksella saatuun ikään. Muita vertailutietoja saadaan jäätiköistä, syvämeren kerrostumista ja järvien ja lampien lustosavikerrostumista. Joidenkin pieneliöiden vuodenaikainen vaihtelu näkyy näissä kerrostumissa vaikkapa tummina ja vaaleina raitoina. Etelämanterella ja Grön­lannissa on jäätikön uumenissa vanhaa jäätä, jonka vuodenaikaiset vaihtelut näkyvät melko syvälle porattaessa. Lopulta hyvin syvällä jää pakkautuu niin tiiviiksi, että ne katoavat. Myös koralleissa näkyy vuodenaikaisia vaihteluja. Mitkään näistä eivät anna varmaa vertailutietoa hyvin vanhojen ikien osalta.
Kalibrointikäyrässä näkyy tasanne 11 000–10 000 radiohiilivuotta sitten, jolloin nuorempi dryaskausi muutti valtameren kiertoa. Vuosirengassarjat ulottuvat nykyään Keski-Euroopassa 12 400 vuoden päähän. Radiohiiliajoitusta on laajennettu ulottumaan 45 000 vuoden taakse tutkimalla eräässä Bahama­saarten luolassa olevia tippukiviä.
Eri menetelmällä saatavien vertailutietojen pohjalta on kehitelty erilaisia korjaus- ja kalibrointikaavoja ja taulukoita. Tunnettuja kalibrointijärjestelmiä ovat OxCal ja CalPal. Tarkka kalibrointi ei ulotu koko radiohiilimenetelmän kattaman aika-alueen, 60 000 vuoden, alueelle. Kalibrointi ei aina anna luotettavaa arvoa, koska muun muassa tulivuorenpurkaus voi sotkea ajoitusta.
Radiohiilivuosien merkintä

Radiohiiliajoitusten merkintä on kirjavaa. Täsmällisintä olisi ilmoittaa, onko radiohiili-ikä kalibroitu vai kalibroimaton, ja millä menetelmällä on kalibroitu, jos on kalibroitu. Täsmällisyyttä lisää iänmäärityksen virheraja ja todennäköisyys, esimerkiksi ±100 vuotta todennäköisyydellä 68 %. Kalibroidun iän toinen nimitys on "kalenterivuodet", vaikka ne eivät täysin todellisia vuosia useimmiten vastaakaan. 1960-luvulla vuosirengaskalibroinnin epätarkkuus oli pahimmillaan jopa 700 vuotta.
Usein ilmaistaan vain BP tai BP cal. kalibroimattomille ja kalenterivuosille.
Niinpä radiohiilivuodet eli kalibroimattomat hiili-14-vuodet merkitään englanninkielisissä lähteissä ja suomalaisissakin teksteissä lyhenteellä BP. BP tarkoittaa englanniksi Before Present, vuotta ennen nykyhetkeä. Merkitään myös "radiohiilivuotta sitten"
rcbp, rcybp tai rcya. Joskus käytetään myös  merkintöjä C-14 BP uncal , 14C yr BP). Kalibroinneista saatavat kalenterivuodet tai kalibroidut radiohiilivuodet ovat englanniksi esimerkiksi C-14 BP cal. tai cal. BP.
Jos merkitään kalibroidut vuodet läntisen ajanlaskun mukaan, käytetään monesti merkintää calBC tai BCE, mikä saadaan vähentämällä esineen iästä 1 950 tai 2 000 vuotta  Toinen monien arkeologien käyttämä tapa on käyttää kalibroitujen, ajanlaskumme alkua edeltävien vuosilukujen yhteydessä lyhennettä eKr. tai eaa. (engl. BC), kalibroimattomien ajoitusten yhteydessä vastaavaa lyhennettä pienillä kirjaimilla, siis ekr. (engl. bc). Käytäntö on kuitenkin vakiintumaton, sillä monissa kirjoissa ja artikkeleissa lyhennettä BC käytetään myös kalibroimattomista vuosiluvuista.
Radiohiiliajoituksessa oleva epätarkkuus näkyy monesti sillä saaduissa tuloksissa. Usein merkitään vaikkapa 1 000 ± 100 BP eli 1 000 radiohiilivuotta plus miinus 100 vuotta. Tämä tarkoittaa yleisimmin, että esineen ikä poikkeaa 68 % eli normaalijakaumassa 1 % σ verran.
Niinpä esimerkiksi 5 000 BP on Groningenin yliopiston Cal25-kalibroinnin mukaan 5 000 ± 100 BP, toisin sanoen 5 920–3 700 kalenterivuotta vanha, keskimäärin 5 800 calBP. Tällöin näyte on ajanlaskumme mukaan ajalta 3 920–3 700 eaa..
Radiohiilimenetelmän rajoitukset

Radiohiilimenetelmässä on monia epätarkkuutta lisääviä ja virheellisiä ajoituksia luovia tekijöitä.
Radiohiilimenetelmän rajoitukset > Puoliintumisaika

Libbyn ryhmä oli ensimmäinen, joka määritti radiohiilen puoliintumis­ajan mittauksistaan. Koska aika on pitkä ja tutkimuksia on tehty vasta lyhyen aikaa, siihen liittyi epävarmuutta. Vertailu muinaisen Egyptin näytteisiin osoitti kuitenkin että virhe oli varsin pieni. Libbyn käyttämää arvoa 5 568 ± 30, niin sanottua Libbyn puoliintumisaikaa käytettiin pitkään. Myöhemmin huomattiin sen olevan 3 % liian pieni, ja nykyisin käytetään uutta arviota 5 730 ± 40 vuotta, jota kutsutaan Cambridgen puoliintumisajaksi.
Radiohiilimenetelmän rajoitukset > Radiohiilen määrän vaihtelu ilmakehässä

Ilmakehässä olevan radiohiilen suhteellinen osuus vaihtelee. Radioaktiivista hiiltä ei synny ilmakehässä vakiovauhdilla, koska kosmisen neutronisäteilyn määrä vaihtelee. Ydinkokeet lisäsivät varsinkin 1950-luvulla ja 1960-luvulla radiohiilen määrää. Tämä vaikeuttaa vain ydinkokeiden jälkeen syntyneiden näytteiden ajoitusta, mutta virhettä on käytetty luomaan huonoa mainetta kaikille radiohiiliajoituksille.
Toisaalta fossiilisten polttoaineiden käyttö on vähentänyt radiohiilen suhteellista osuutta ilmakehässä olevasta hiilestä. Niiden käytöstähän ilmakehään tulee lisää hiilidioksidia, mutta näiden aineiden suuren iän vuoksi niissä oleva radiohiili on käytännöllisesti katsoen hajonnut loppuun eikä sen määrä ilmakehässä sen vuoksi lisäänny vastaavassa suhteessa. Nämä muuttavat myös 13C isotoopin määrää, joten epävarmuuden suuruutta voidaan arvioida.
Pohjaveden muutokset

Esimerkiksi viime jääkauden loppuvaiheen Alleröd-kauden nuoremman dryaskauden ajoituksia pidetään monesti joillain paikoilla liian vanhoina. Muun muassa nuoremman dryaskauden IGAN-708-ajoitus on 13 010 ± 400 vuotta, Tämä selitetään runsaasti kuollutta eloperäistä ainesta sisältävän "kovan" karbonaatin esiintymisenä pohjavedessä. Tämä liuottaa radiohiiltä eliöiden jäänteistä ja näin kasvattaa radiohiili-ikiä. On myös väitetty radio­hiili­kellon pysähtyneen nuoremmalla dryaskaudella. Tällöin hiilidioksidin osapaineen kasvu olisi pienentänyt radiohiilen kasautumista ja johtanut radiohiilikellon pysähtymiseen tai hidastumiseen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Calpal – ohjelma, jolla korjataan radiohiili-ikä uncal. BP → cal. BP englanniksi
OxCal program (Oxford Calibration) (Arkistoitu – Internet Archive)
Radiocarbon – The main international journal of record for research articles and date lists relevant to 14C
C14dating.com – General information on Radiocarbon dating (Arkistoitu – Internet Archive)
Several calibration programs can be found at www.radiocarbon.org (Arkistoitu – Internet Archive)
Fairbanks' Radiocarbon Calibration program (for prior to 12400 BP) (Arkistoitu – Internet Archive)
Further basic information on radiocarbon dating (PDF)
Radiohiiliajoituksen korjaus- eli kalibrointikäyrä.
Liiviläiset

Liiviläiset (liiviksi līvlizt, latv. līvi, lībieši) ovat nykyisen Latvian alueella historiallisesti asunut itämerensuomalainen kansa. Liiviläiset muodostivat aikoinaan merkittävän osan Baltian väestöstä, mutta nykyisin he ovat enää pieni kansansirpale. Nykyään liiviläiset on tunnustettu alkuperäiskansaksi.
Liiviläisten määrän hupenemiseen ovat vaikuttaneet muun muassa latvialaistuminen, Baltiassa riehuneet taudit ja alueella käydyt sodat. 1900-luvulle tultaessa liiviläisiä oli enää eristäytyneellä Kuurinmaan pohjoisrannikolla, jota kutsuttiin myös nimellä Liivinranta. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Latviassa asui yhteensä 250 liiviläistä, mutta samana vuonna kielitieteilijä Valt Ernštreit arvioi, että joka toisella latvialaisella on liiviläisiä sukujuuria.
Liiviläisten oma kieli on latvian kielen syrjäyttämä ja äärimmäisen uhanalainen: viimeinen liiviä äidinkielenään puhunut henkilö, Grizelda Kristiņa, kuoli vuonna 2013, mutta kielen myöhemmin opetelleita on jonkin verran. On myös mahdollista, että kielentutkijat eivät tunteneet kaikkia kielen puhujia, eikä kieli kuollutkaan. Liiviläinen kulttuuri ja kieli ovat latvialaisten niitä kohtaan tunteman mielenkiinnon takia hiljattain kokeneet uuden nousukauden. Kieli on hyvin dokumentoitu, ja vuonna 2018 Latvian yliopistoon perustettiin maailman ainoa liivin kielen ja kulttuurin laitos.
Liiviläisiä tai heidän jälkeläisiään asuu myös Latvian ulkopuolella. Joidenkin lähteiden mukaan liiviläisten perinteiset asuinalueet olisivat ulottuneet Etelä-Viroon saakka. Maailmansotien aikana monet liiviläiset muuttivat pakolaisiksi Ruotsiin, josta osa jatkoi matkaansa etenkin Kanadaan ja Yhdysvaltoihin.
Vuonna 2022 kieliaktivistipariskunta Renāte ja Jānis Medņu julkaisivat lapsille ja heidän vanhemmilleen suunnatun oppikirjan, joka on nimetty heidän liiviä äidinkielenään puhuvan lapsensa Kuldin mukaan. Suomeksi teoksen nimi merkitsee 'kultalapsi' ja nimi Kuldi 'kulta'.
Tutkimus

Liiviläiset
Baltit
Latgallit
Kuurit
Semgallit
Seelit
Viikinkiaika Latviassa
Baltiansaksalaiset
Ristiretket Baltiaan
Liivinmaan liitto
Liivinmaan ritarikunta
Riian arkkihiippakunta
Kuurinmaan hiippakunta
Vanha Liivinmaa
Baltian valtatyhjiö
Liivinmaan sota
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta
Puolan sota
Pohjan sota
Suuri Pohjan sota
Itämerenmaakunnat
Vironmaan kuvernementti
Liivinmaan kuvernementti
Kuurinmaan kuvernementti
Ober Ost
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta (1918)
Baltian yhdistynyt herttuakunta
Latvian tasavalta
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919)
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Latvian päähallintopiiri
Ostlandin valtakunnankomissariaatti
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Latvian tasavalta
n
k
1200-luvulta oleva Henrikin Liivinmaan kronikka on yksi tärkeimpiä liiviläisistä kertovia historiallisia lähteitä. Sen jälkeen kului 350 vuotta ennen kuin liiviläisistä julkaistiin merkittävää kirjallisuutta. Thomas Hiärne (1638–1678) käsitteli Kuurinmaan ja Liivinmaan liiviläisiä omassa Liivinmaan kronikassaan. Parikymmentä vuotta Hiärnen kuoleman jälkeen ilmestyivät P. Einhornin Historia Lettica ja A. L. Schlözerin tutkimus liiviläisistä. August Wilhelm Hupel (1737–1819) kertoi teoksissaan liiviläisistä sekä liivin kielestä ja korosti kansan ja kielen yhteyttä muihin itämerensuomalaisiin kansoihin ja kieliin. Heinrich von Jannau (1753–1821) tutki Salatsin alueen liiviläismurteen ja viron kielen yhteyksiä ja piti liiviläisiä alkuvirolaisina, minkä useat tutkijat myöhemmin todistivat vääräksi. Anders Johan Sjögren teki Latviaan tutkimusmatkoja vuosina 1846 ja 1852 Venäjän maantieteellisen seuran kehotuksesta ja tutki liivin itä- ja länsimurteen puhujia. Sjögrenin kuoltua työtä jatkoi hänen keräämänsä aineiston pohjalta Ferdinand Johan Wiedemann. Wiedemann julkaisi vuonna 1861 suurteoksen Joh. Andreas Sjögren's Livische Grammatik nebst Sprachproben, joka teki liivin tunnetuksi yhtenä itämerensuomalaisista kielistä. Wiedemannin jälkeen liiviläisiä tutki Eemil Nestor Setälä, joka kokosi liiviläisiä kertomuksia, sananlaskuja ja kansanlauluja.
1900-luvun alun tärkeimpiä liiviläisten tutkijoita olivat Lauri Kettunen ja Oskar Loorits, jotka julkaisivat useita teoksia liiviläisistä ja liivin kielestä. Tutkimuksen lisäksi he halusivat kohottaa liiviläisten kansallistunnetta ja tukivat paikallisia kansallisia hankkeita. Kansallisaatteen noustessa tutkimusta alkoivat harjoittaa myös liiviläiset itse, kuten esimerkiksi kieltä tutkinut Petõr Damberg. Toisen maailmansodan aikana tutkimus keskeytyi, mutta sodan jälkeen Tarton yliopiston tutkijat jatkoivat sitä. Neuvostovallan aikaan Liivinrannalle pääsyyn tarvittiin erikoislupa ja se myönnettiin Tarton yliopistolle helpommin kuin muille. Tänä aikana tutkimuksia tekivät eritoten Paul Ariste ja Eduard Vääri. Vuonna 2005 kuollutta Eduard Vääriä on pidetty Viron merkittävimpänä liivin kielen ja liiviläisyyden asiantuntijana.
Historia

Liiviläisten esi-isien uskotaan tulleen asuinalueilleen Väinäjokea pitkin. Rautakaudella ja keskiajalla liiviläiset asuttivat laajaa aluetta Latvian keski- ja pohjoisosista Väinä- ja Gaujajokien varsilla Vidzemen alueella. Myös Kuurinmaan pohjoiskärjessä asunut itämerensuomalainen väestö on myöhemmin yhdistetty liiviläisiin, vaikka vielä keskiajalla näin ei tehty. Kuurinmaan liiviläisestä väestöstä käytettiin nimitystä kuurit, jolla viitataan myös balttilaiseen kuurien heimoon; nimitystä käytettiin yleisesti kaikista Kuurinmaan asukkaista. Liiviläisten merkitystä heijastaa se, että koko Liivinmaa nimettiin keskiajalla heidän mukaansa.