stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaari Utrio
Palkinnot ja tunnustukset

Valtion kirjallisuuspalkinto, 1973
SAK:n kulttuurirahaston tunnustuspalkinto teoksesta Eevan tyttäret, 1984
Liike- ja Virkanaisten Liiton Vuoden Nainen, 1985
Deutsche Sachbuchpreis, 1989
Kirjapöllö, 1992
Pro Finlandia, 1993
Kalevalaisten naisten Larin Paraske -palkinto, 1996
Marja-Liisa Vartio -palkinto, 1998
Suomen kätilöliiton tunnustuspalkinto äitien ja lasten hyväksi tehdystä työstä, 1999
Suomen tietokirjailijat ry:n Warelius-palkinto yhdessä miehensä Kai Linnilän kanssa, 1999
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto elämäntyöstä, 2002
Taiteilijaprofessuuri, 1995–2000
Minna Canthin seuran kulttuuripalkinto, 2009
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2011
Suomen Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 2014
Alfred Kordelinin säätiön 50 000 euron tunnustuspalkinto elämäntyöstä kirjailijana, kustantajana ja yhteiskunnallisena vaikuttajana
Luottamustoimet

Valtion kirjallisuustoimikunnan jäsen 1982–1988, vpj 1985–1988.
Suomen Kirjailijaliiton hallituksen jäsen 1987–1991.
Suomen itsenäisyyden 70-vuotisjuhlatoimikunnan jäsen 1985–88, 75-vuotisjuhlatmk 1988–1993.
Someron kunnanvaltuuston jäsen (sitoutumaton sos.dem.-ryhmässä) 1980–1988, kunnanhallitus 1985,
kirjasto- ja kulttuuriltk:n pj 1989–1992.
Minna Canthin Seuran pj 1999–2005.
Tarja Halosen kansalaisvaltuuskunnan pj 1999–2000, 2005–2006.
Väinö Tanner -säätiön akateemikko 2000–.
Kirjallisuutta

Haavikko, Anna-Liisa: Kaari: Kirjailija Kaari Utrion elämä.  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-571-4
Toivola, Lea: Kaari Utrion suuret tarinat. Kanava 9/1996.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaari Utrio Wikimedia Commonsissa
Kaari Utrion kotisivut.
Onko nykyprosaisteistamme kirjallisuushistoriaan? Nousevien klassikkokirjailijoiden jäljillä. Kiiltomato 5.12.2008.
Kaari Utrion haastattelu, Kirjastokaista-video.
Utrio, Kaari hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Ritva  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Amanda Palmer

| Amanda Palmer |
| --- | --- |
 Amanda Palmer vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. huhtikuuta 1976 (ikä 48) New York, Yhdysvallat
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1995–
Tyylilajit:  vaihtoehtorock 
Soittimet:  koskettimet, piano, ukulele
Yhtyeet:  The Dresden Dolls, Evelyn Evelyn
Levy-yhtiöt:  Roadrunner Records
Aiheesta muualla
www.amandapalmer.net
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Amanda MacKinnon Gaiman Palmer (s. 30. huhtikuuta 1976) on yhdysvaltalainen artisti, joka tunnetaan parhaiten The Dresden Dolls -yhtyeen laulajana, pianistina ja lauluntekijänä.
Elämäkerta

Palmer varttui Lexingtonissa Massachusettsissa ja opiskeli Wesleyan Universityssä Connecticutissa. Myöhemmin hän perusti teatteriesityksiä järjestävän Shadowbox Collectiven ja ohjasi muun muassa ryhmän The Legendary Pink Dots -yhtyeen musiikkiin perustuvan tuotannon Hotel Blanc vuonna 2002. Lisäksi hän esiintyi ”The Eight Foot Bride” -nimisenä elävänä patsaana Yhdysvaltojen ohella myös Skotlannissa ja Australiassa. Palmerin nykyinen kotikaupunki on Boston, joka on yksi hänen kappaleidensa aiheista. Palmer on naimisissa kirjailija Neil Gaimanin kanssa.
Elämäkerta > The Dresden Dolls

Lokakuussa 2000 Palmer tapasi Brian Viglionen ja yhdessä he perustivat The Dresden Dolls -yhtyeen. Yhtye julkaisi kolme albumia, joista Palmer julkaisi myös nuottikirjat The Dresden Dolls Companion ja The Virginia Companion.
Elämäkerta > Sooloura

Palmer julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Who Killed Amanda Palmer 16. syyskuuta 2008. Levyn nimi on viittaus Twin Peaks -televisiosarjaan, joka keskittyi Laura Palmer -nimisen hahmon kuolemaa seuraaviin tapahtumiin. Albumin tuotti Ben Folds, joka myös soittaa levyllä. Muita vierailijoita levyllä ovat esimerkiksi East Bay Ray (Dead Kennedys) ja Annie Clark (St. Vincent). Kesällä 2009 ilmestyi lisäksi albumin nimeä kantava kirja, joka sisältää kuvia, joissa Palmer näyttäisi olevan murhattu. Kirjan päävalokuvaaja on Kyle Cassidy ja tekstistä vastaa Neil Gaiman.
Keväällä 2009 Palmer palasi high schooliinsa Lexingtonissa työskennelläkseen vanhan ohjaajansa ja mentorinsa Steven Bogartin kanssa, ja yhdessä koulun oppilaiden kanssa he kehittivät näytelmän With the Needle that Sings in Her Heart. Se sai innoituksensa Neutral Milk Hotelin albumista In the Aeroplane Over the Sea sekä Anne Frankin päiväkirjasta.
Elämäkerta > Tuotanto > Soolotuotanto > Studioalbumit

Who Killed Amanda Palmer (2008)
Amanda Palmer Goes Down Under (2011)
Elämäkerta > Tuotanto > Soolotuotanto > EP:t

Amanda Palmer Performs the Popular Hits of Radiohead on Her Magical Ukulele (2010)
Elämäkerta > Tuotanto > Kirjat

The Dresden Dolls Companion (2006) ISBN 157560888X ISBN 978-1575608884
The Virginia Companion (2008) ISBN 1603780793 ISBN 978-1603780797
Who Killed Amanda Palmer: A Collection of Photographic Evidence (yhdessä Neil Gaimanin kanssa) (2009) ISBN 978-0-615-23439-7 ISBN 0-615-23439-9.
The Art of Asking: How I Learned to Stop Worrying and Let People Help (2014) ISBN 1455581089
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto
Amanda Palmer Myspacessa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Amanda Palmer esiintymässä vuonna 2008.
Amanda Palmer vuonna 2011.
Uudenseelanninhaukkapöllö

| Uudenseelanninhaukkapöllö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Haukkapöllöt Ninox
Laji::  novaeseelandiae
Kaksiosainen nimi
 Ninox novaeseelandiae  Johann Friedrich Gmelin, 1788 
Katso myös
   Uudenseelanninhaukkapöllö Wikispeciesissä   Uudenseelanninhaukkapöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Uudenseelanninhaukkapöllö (Ninox novaeseelandiae) on oseanialainen pöllö.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 29 cm ja paino noin 175 g. Suklaanruskea pienehkö pöllö, jonka puvun selkäpuolella on valkeita pilkkuja ja vatsapuolella tummia viiruja. Silmät ovat keltaiset ja pyrstö pitkähkö. Laulu on kuuluva ”moo-poo” eli ”more-pork” englanniksi. Saalistaessaan kirkuu ”krii”.
3 alalajia tunnetaan, novaeseelandiae, albaria ja undulata. Lajista on erotettu australianhaukkapöllö Ninox boobook, joka on kooltaan hieman suurempi. Monet tutkijat kuitenkin pitävät näitä kahtena lajia samana lajina Ninox novaeseelandiae.*
Esiintyminen

Uusi-Seelanti lähisaarineen, yleinen. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Pesii lähes kaikkialla Uudessa-Seelannissa. Lajin laulu on siellä yleisin öinen luonnonääni.
Lisääntyminen

Pesä voi olla mitä moninaisemmassa paikassa, esimerkiksi maassa tai kalliojyrkänteellä, mutta tavallisimmin se on puunkolossa. Munia on 2–5, ja naaras hautoo niitä 20–30 päivää. Poikaset jättävät pesän 5 viikon ikäisinä.
Ravinto

Syö etupäässä hyönteisiä ja muita selkärangattomia, sekä pikkunisäkkäitä, gekkoja ja lintuja. Saalistaa öisin.
Mytologiaa

Uuden-Seelannin maoreille uudenseelanninhaukkapöllö oli merkittävä ennelintu. Pöllön ilmaantuminen pihalle tai sisälle asuntoon tiesi kuoleman vierailevan talossa. Saalistusäänen kuuleminen toi huonoja uutisia ja laulun kuuleminen hyviä. Maorien mielestä pöllöillä oli kyky suojella, varoittaa ja neuvoa ihmisiä.
Panda (muusikko)

Pasi ”Panda” Tapio Nikander (s. 1962) on helsinkiläinen basisti, säveltäjä, yrittäjä ja ELMU:n aktiivi.
Panda on soittanut Pohjanoteeraus-punkyhtyeessä, Mustassa Paraatissa ja Keba-suomirockyhtyeen riveissä vuosina 1986–1987. Hän soitti bassoa Keban singleillä Nana ja Poikaressu.
1980-luvun alussa Panda tunnettiin Ruoholahden kulttuurikeskus Lepakon aktiivisena toimijana sekä yhtenä Bela Lugosi -klubin perustajista Christian Moustgaardin jälkeen. Panda oli vuonna 1981 luovuttamassa Keskiolut R-kioskeihin -adressia Mato Valtosen ja Martti Syrjän kanssa.
Paloyrtit

| Paloyrtit |
| --- | --- |
 Anatolianpaloyrtti (Phlomis russeliana)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Paloyrtit Phlomis  L.
Katso myös
   Paloyrtit Wikispeciesissä   Paloyrtit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paloyrtit (Phlomis) on huulikukkaiskasveihin kuuluva kasvisuku, jossa on noin sata lajia. Paloyrtit ovat salvioita muistuttavia monivuotisia ruohovartiskasveja tai ikivihreitä varpuja ja pensaita. Niitä esiintyy Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Aasiassa. Kukat ovat valkoisia, keltaisia tai violetteja.
Monia paloyrttilajeja viljellään monivuotisina koristekasveina eli perennoina. Yhtä paloyrttilajia, mukulapaloyrttiä tavataan harvinaisena tulokaskasvina tai viljelyjäänteenä Etelä-Suomessa.
Lajeja

kashmirinpaloyrtti (Phlomis cashmeriana)
kultapaloyrtti (Phlomis cretica)
pensaspaloyrtti (Phlomis fruticosa)
tuulenpaloyrtti (Phlomis herba-venti)
huopapaloyrtti (Phlomis lychnitis)
purppurapaloyrtti (Phlomis purpurea)
anatolianpaloyrtti (Phlomis russeliana)
mukulapaloyrtti (Phlomis tuberosa eli Phlomoides tuberosa)
helopaloyrtti (Phlomis viscosa)
Phlomis pichleri
Pensaspaloyrtti.
Pensaspaloyrtti.
Tuulenpaloyrtti.
Purppurapaloyrtti.
Mukulapaloyrtti.
Mukulapaloyrtti.
Helopaloyrtti.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Paloyrtit – Phlomis
ITIS: Phlomis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Phlomis (englanniksi)
Flora of China: Phlomis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157874  Wikispecies: Phlomis  APDB: 193655  BioLib: 41030  CoL: 8W2CG  EoL: 70852  EPPO: 1PLMG  FNA: 125058  FoC: 125058  FoIO: phlomis  GBIF: 2927450  GRIN: 9261  iNaturalist: 135337  IPNI: 21116-1  IRMNG: 1319872  ITIS: 32635  NBN: NHMSYS0000461200  NCBI: 316257  NZOR: 6031df4d-200e-49df-9a6f-10c80a6c3a31  Open Tree of Life: 237956  PLANTS: PHLOM  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:21116-1  Tropicos: 40006978  WFO: wfo-4000029282
Pamppala

Pamppala oli 35 talon kylä Kivennavan pitäjän luoteiskulmassa Karjalankannaksella. Eteläpuolella olivat Voipialan kylän metsämaat ja itäpuolella Rantakylä, jonka takana Vuotjärvi. Pitkä Suulajärvi sijaitsi Pamppalan länsipuolella. Useimmat kylän talot olivat aivan Viipurista Pietariin johtavan tien varressa. Nykyisin kylän kohdalla tien (41K-181) varrella ovat peltoaukeat molemmin puolin tietä, asutusta ei kylän kohdalla ole.
Aiheesta muualla

http://www.kivennapa.fi/virtuaali/VirtuaaliKivennapa.html
Kivennavan kylät
Ahjärvi • Hartonen • Hiirelä • Holttila • Ikola • Jalkala • Joutselkä • Jäppinen • Kanala • Karvala • Kaukolempiälä • Kauksamo • Kekrola • Kivennavan kirkonkylä • Kontu • Korpikylä • Kotselkä • Lavola • Liikola • Lintula • Lipola • Miettilä • Multala • Mustapohja • Pamppala • Patrikki • Pihlainen • Polviselkä • Raivola • Rantakylä • Rasala • Riihisyrjä • Riihiö • Rontu • Räikylä • Saarenmaa • Seppälä • Siiranmäki • Soppikylä • Suurselkälä (Suurselkä) • Tammiselkä • Tirttula • Tonteri • Uupune • Vaittila • Vanhakylä • Vehmainen • Voipiala • Vuottaa • Ylentelä
Vesa Uusi-Kilponen

Vesa Uusi-Kilponen (s. 7. joulukuuta 1949 Rauma) on suomalainen liikemies, koulutukseltaan sähköasentaja. Hän perusti vuonna 1979 Uusi Rauma -ilmaisjakelulehden yhdessä toimittaja Kari Värjyn ja faktori Jouko Kallilan kanssa. Uusi Rauma myytiin vuonna 1984  Lehtimiehille. Kun Lehtimiehet myytiin  Yhtyneille Kuvalehdille, Uusi-Kilponen hankki lehden takaisin ja myi taas kilpailijalle, sanomalehti Länsi-Suomelle.
Juha Nummisen kirjoittamaKova peli (2002) kertoo Uusi-Kilposen elämästä. 
>
Kirjallisuutta

Juha Numminen : Kova peli - Kaupunkilehti Uuden Rauman menestystarina. Länsirannikon Viestintä Oy – Länsi-Suomi Yhtymä Oy, Rauma 2002 ISBN 9529145713
Uusikylä (Karjalan tasavalta)

Uudenkylän maalaiskunta Äänisenrannan piirin kartalla
Uusikylä eli Derevjanka (ven. Деревянка) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Äänisenrannan piirin keskiosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Uudenkylän maalaiskunta rajoittuu koillisessa Puujoen , kaakossa Latvan, lounaassa Latva-Vetkan  ja luoteessa Uuden-Vilkan maalaiskuntaan. Uudenkylän maaseututaajaman lisäksi Uudenkylän kuntaan kuuluu Päsinselän maaseututaajama (ven. Пяжиева Сельга, Pjažijeva Selga). Kunnassa oli noin 1 900 asukasta vuonna 2006.lähde?
Uudenkylän taajama sijaitsee Puujoen varrella Muurmannin radan länsipuolella 32 kilometriä Petroskoista etelään. Uudenkylän väestö saa elantonsa pääasiassa teollisuudesta, muun muassa kivimurskaamo on merkittävä työnantaja.
Uudenkylän alue kuului Venäjän keisarikunnassa ja ennen 1920-lukua Latvan kuntaan Aunuksen kuvernementissa. Uudenkylän taajama perustettiin vuonna 1928 Puujoen asemaksi. Jatkosodassa Uudenkylän alue oli Suomen miehittämä vuosina  1941–1944.
Äänisenrannan piiri
Ute-intiaanit

Ute-intiaanit ovat Yhdysvaltain länsiosissa asuva alkuperäiskansa, joka alun perin kuului uto-atsteekkilaiseen kielikuntaan. He asuivat Kalliovuorilla ja kansoittivat laajoja alueita myös vuoriston länsipuolella Coloradossa ja Utahissa. Osavaltio Utah on nimetty heidän mukaansa. Omakielinen nimi ”ute” merkitsee ”ylävää maata” tai "Auringon maata".
Uteista etelään leviäviä maita hallitsivat navajot ja apassit. Pohjoisina rajanaapureina asuivat shoshonit monine heimoineen. Utet liikkuivat myös itäisillä preerioilla varsinkin saatuaan ratsuja, mutta heidän sotataktiikkansa oli vetäytyä pakoon vuoristoon ja vetää vihollinen perässään. Kalliovuorilla jalkaisin taistellessaan he olivat vaarallisia vastustajia.
Uteilla oli merkittävä osuus Pohjois-Amerikan lounaisten kulmien kaupankäynnissä. 1800-luvun puolivälissä heidän elämänsä muuttui Salt Lake Cityn noustessa Utahiin. Sodat Yhdysvaltoja vastaan päättyivät häviöihin, ja edessä oli mukautuminen uudenlaiseen kulttuuriin.
Ute-historian alkuvaiheet

Uteilla oli tärkeä osuus tasankojen ratsastuskulttuurin leviämisessä. 1600-luvun loppupuolella he ajoivat suuria hevoslaumoja Kalliovuoria myötäillen kohti pohjoista. Hevoset olivat lähtöisin espanjalaisilta, jotka olivat tuoneet ne mukanaan nykyiseen Meksikoon. Kapinaan nousseet pueblointiaanit vapauttivat tuhansia hevosia espanjalaisten aitauksista. Eteläisten arojen heimot ottivat karanneita eläimiä kiinni, mutta suuria laumoja kulkeutui myös Kalliovuorille. Utet ottivat ne haltuunsa, mutta huomasivat oman maansa liian karuksi hevosten laiduntamiseen. He kuljettivat eläimet seuduille, jossa ruoho oli vihreää ja ravintoa riittävästi. Näin villihevoset saapuivat Wyomingiin. Täältä hevosia kulkeutui shoshonien ja comanchien mukana pohjoisille tasangoille, jossa jalkaisin vaeltaville intiaanikansoille avautui pian kokonaan uusi elämänmuoto. 1700-luvun puoliväliin tultaessa alkoi jokaisella tasankojen heimolla olla käytössään ratsuja.
Nopean kulkuvälineen ansiosta uteista kehittyi sotaisia. Varsinkin eteläisimmät utet tekivät ryöstöretkiä New Mexicoon espanjalaisten kyliin. Myös naapuriheimot olivat utien hyökkäyksien kohteina, ja vihollisia olivat muun muassa Kalliovuorten itäpuolella asuvat siouxit, cheyennet arapahot ja pawneet. Navajoita utet työnsivät kohti länttä jo vuodesta 1710, ja riitaisuudet jatkuivat pitkälle 1800-luvulle.
1700-luvun alkupuolella osa uteista solmi muutaman vuosikymmenen kestäneen liiton comanchien kanssa. Utet johtivat liittolaisensa espanjalaisten kauppapaikoille, jonne he toivat yhä suurempia määriä orjia. Pian heimoliittymä nousi hallitsevaan asemaan New Mexicon rajaseuduilla käytävässä orjakaupassa. He ryöstivät apassien, pawneiden ja shoshonien naisia ja lapsia. Vastineeksi utet ja heidän liittolaisensa halusivat espanjalaisilta lisää ratsuja menestyäkseen paremmin yhteenotoissa tasankojen ratsastajien kanssa. Utien liitto comanchien kanssa hajosi 1750-luvun alussa tuntemattomiin erimielisyyksiin. Idästä työntyvät heimot ja espanjalaisten kasvava painostus saivat utet vetäytymään Kalliovuorille. 1700-luvun loppupuolella utet liittoutuivat jicarillojen kanssa comancheja ja kiowia vastaan.
Mormonien tulo

1820-luvulla ute-päällikkö Walker (Wakara) onnistui luomaan hyvän pohjan alueen turkiskaupalle euro-amerikkalaisten kanssa. Walker puhui sekä espanjaa että englantia ja oli lisäksi erinomainen ratsastaja. Hän opetti nuorille sotureille hevosten käsittelyä. 1830-luvulla Walker organisoi karaistuneista ute-sotureista joukon, jonka pääasiallinen tarkoitus oli ryöstää hevosia niin intiaaneilta kuin valkoisiltakin. Ryöstöretket ulottuivat joskus Kaliforniaan saakka. Tuliaisina oli aina runsain määrin hevosia, jotka myytiin yleensä Meksikoon. Monet amerikkalaiset kertoivat Walkerin ja hänen ryhmänsä kauppaavan myös intiaaninaisia ja -lapsia, joista suurin osa kulkeutui New Mexicoon. Walkerin maine levisi, ja hänestä tehtiin samanaikaisesti havaintoja eri puolilla maata.
Vuonna 1847 Walker teki virheen, joka myöhemmin koitui kohtalokkaaksi alueen intiaaneille. Hän erehtyi päästämään Brigham Youngin johtaman 150 valkoisen amerikkalaisen muodostaman joukon utien maille nykyiseen Utahiin. Vieraat edustivat kristittyä kirkkokuntaa, joka tunnetaan mormonien nimellä. Aluksi he käyttäytyivät ystävällisesti ja olivat anteliaita uteja kohtaan. Tilanne kuitenkin muuttui, sillä mormoneja virtasi koko ajan lisää, ja Ison Suolajärven kaakkoisille rantamille nousi parissa vuodessa yli 3 000 asukkaan mormonikaupunki, Salt Lake City. Kun vastaavasti utien henkilömäärä väheni sairauksien ja tuhottujen ruokavarastojen myötä, Walker käsitti, että mormonit olivat tulleet jäädäkseen. Hän ei pitänyt näkemästään tulevaisuudenkuvasta, vaan päätti joukkoineen verottaa uusien tulokkaiden hevosia ja karjaa. Lisäksi utet alkoivat käydä ohikulkevien vaunukaravaanien kimppuun.
Tilanne johti vuonna 1849 alkaneeseen sotaan, joka oli utien ja Yhdysvaltain ensimmäinen keskinäinen konflikti. Sotatilaa kesti vajaan vuoden, eivätkä menetykset kummallakaan puolen olleet erityisen merkittäviä. Mormonien määrä lisääntyi nopeasti. He olivat kauhuissaan utien ja New Mexicon kauppiaiden harjoittamasta orjakaupasta ja yrittivät julistaa tämän laittomaksi toiminnaksi. Walker ja läntiset utet raivostuivat ulkopuolisten tunkeilijoiden puuttumisesta heidän vanhaan liiketoimeensa ja aloittivat uuden sodan 1853. Vaikka sovittelurauha keskeytti väkivaltaisuudet hetkeksi, utien tulevaisuus näytti yhä huonommalta. Mormonien ja muiden siirtolaisten mukana kulkema karja polki intiaanien viljelysmaat ja tuhosi kasvillisuuden teitten varsilla, joista oli tullut kohti Utahia ja Kaliforniaa vierivien loputtomien vaunukaravaanien pääreittejä.
Walker kuoli 1854 keuhkokuumeen murtamana, mutta uudet päälliköt jatkoivat hänen paikallaan.
Nykyaika

Nykyään utet asuvat Utahissa, New Mexicossa ja Coloradossa kolmessa eri reservaatissa. Näistä eniten asukkaita on Uintahin ja Ourayn reservaatissa Koillis-Utahissa runsaan parin sadan kilometrin päässä Salt Lake Citystä. Se on myös pinta-alaltaan Yhdysvaltain toiseksi suurin intiaanireservaatti. Tälle pohjoisten utein (wind-river, uintah- ja uncompaghre-heimot) reservaatille Yhdysvallat joutui aikoinaan vuonna 1950 maksamaan menetetyistä maista suuret korvaukset. Luonnontilaiset runsaat metsät ja sekä laiduntamiseen että maanviljelyyn sopivat maa-alueet monine vesistöineen antavat hyvät mahdollisuudet niin riistanpyyntiin, kalastukseen kuin maanviljelyyn ja karjanhoitoonkin. Lisäksi tulolähteinä ovat öljy ja kaasu.
Eteläiset utet (mouachet ja capotet) asuvat lähellä Durangon kaupunkia Coloradossa ja vuoristo-uteiksi kutsutut weeminuchet puolestaan Cortezin kaupungin laidalta alkavalla vuoristoseudulla, joka yltää myös New Mexicoon ja Utahiin. Vuonna 2008 utet perustivat Coloradoon Sky Ute Resort and Casino -nimisen lomakeskuksen.
Kulttuuri > Asuinalueet ja heimot

Utien ei otaksuta muuttaneen mistään muualta, vaan heitä pidetään Coloradon alkuperäisinä asukkaina ja arkaaisen kauden intiaanien jälkeläisinä. Utet elivät hieman erillään monista muista kansoista tasankojen laidoilla ja vuorimailla. Noin 388 000 neliökilometriä käsittävällä alueella oli noin kymmenen erillisen ute-heimon asuinalueet. Heimot olivat hyvissä väleissä keskenään, ja heidän määräkseen on arveltu yli 10 000 henkeä. Heimoista mouachet, capotet ja tabeguachet (uncompaghret) asuivat Coloradon eteläosassa, wiminuchet heistä länteen Utahin puolelle. Yampat ja sabuagenasit asuivat pohjoisemmassa Coloradossa, kun taas Parusanuchit, uintahit ja timbanogotsit pitivät hallussaan Utahin koillisia osia. Heidän eteläpuoleltaan löytyivät pahvantien, moanuntsien ja sanpitsien kylät.
Kulttuuri > Seremoniat

Utien poliittisesta ja yhteiskunnallisesta järjestelmästä tiedetään hyvin vähän, koska siirtolaiset tulivat heidän mailleen verrattain myöhään. Heidän uskonnostaan ja mytologiastaan on kuitenkin runsaasti tietoa. Utet uskoivat olevansa läheistä sukua karhulle, joka liittyi läheisesti heidän jumalaistarustoonsa. Karhutanssi oli heidän tärkein alkuperäinen seremoniansa. Se järjestettiin keväisin maaliskuun puolivälissä. Uteheimot kerääntyivät yhteen ja leiriytyivät useiksi päiviksi tanssipaikan lähelle. Tanssitapahtumaa edelsivät koko talven kestävät valmistelut. Utenaiset tekivät erilaisia tanssiasuja, joihin miehet sonnustautuivat tapahtuman alkaessa. Transsitilassa utet tanssivat nuotion ympärillä. Tanssin päättyessä siinä käytetyt sulkakoristeet riisuttiin, ja ne aseteltiin puuhun. Tämä maaginen taika poisti seuraavan ajanjakson murheet. Alun perin karhutanssi oli erityisesti pariskuntien harjoittama kymmenpäiväinen tapahtuma, ja sen uskottiin lisäävän metsästysonnea ja seksuaalista kyvykkyyttä. Juhlan yhteydessä esiintyvän hedelmällisyysteeman kunniaksi järjestettiin myös tyttöjen puberteettiriitti.
Tasankojen ratsastavilta heimoilta osa uteista omaksui aurinkotanssin, josta tuli heille tärkeä sosiaalinen tapahtuma 1800-luvun lopulla. Saman vuosisadan lopulla levisi utien keskuuteen aavetanssi, jonka suosio jäi lyhytaikaiseksi. Utien shamaaneilla uskottiin olevan tavallista enemmän parantavia voimia. He toimivat lääkäreinä ja kansanparantajina. Shamanismia harrastivat niin miehet kuin naisetkin.
Kulttuuri > Avioelämä ja elinkeinot

Ute-miehet saivat ottaa useita vaimoja, ja siksi moniavioisuus oli heidän keskuudessaan varsin yleistä. Monesti puoliso saatettiin valita toisen heimon keskuudesta. Pohjoisilla uteilla on mainittu olleen lukuisia seka-avioliittoja shoshonien, bannockien ja paiutien kanssa. Eteläisimmät utet valitsivat puolison usein jicarillojen keskuudesta. Joitakin rajoituksia liittojen solmimisissa oli, sillä varsinkin eteläiset utet kielsivät seksuaalinen kanssakäymisen valkoisten kanssa. Köyhimpinä aikoina jotkut utet olivat valmiit vaihtamaan omia lapsiaan hevosiin. Ute-pariskuntien avioerot olivat yleisiä. Niiden syyksi riitti hedelmättömyys, uskottomuus tai yleinen yhteensopimattomuus.
Utet olivat innokkaita kauppiaita ja kuuluisia valmistamistaan erilaisista turkiksista, joita myytiin paljon niin espanjalaisille kuin amerikkalaisillekin. Perheen ruoka ja vaatteet hankittiin metsästämällä. Puuman ja kanadanmajavan liha olivat tabuja, mutta muut eläimet, kuten biisonit, jänikset, hanka-antiloopit ja paksusarvilampaat, tarjosivat kylliksi ravintoa varsinkin itäisille uteille. Läntiset heimot asuivat karummissa olosuhteissa, ja heidän ravinnonsaantinsa oli vaikeampaa. Huonoina aikoina he joutuivat syömään liskoja, käärmeitä ja muurahaisia. Läntiset utet keräsivät myös ravintokasveja.