stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jarmo Lindberg
Aiheesta muualla

Jarmo Lindberg Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Jarmolindberg.fi
| n k Suomen puolustusvoimain komentajat |
| --- | --- | --- |
| Suomen armeijan päällikkö (1919) |  Wilkman  Kivekäs  |  |
| Sotaväen päällikkö (1919–1939) |  Wilkama  Nenonen  Malmberg  Sihvo  Österman  |  |
| Tasavallan puolustusvoimain komentaja (1939–1945) |  Mannerheim  |  |
| Puolustusvoimain komentaja (1945–) |  Heinrichs  Lundqvist  Sihvo  Heiskanen  Simelius  Keinonen  Leinonen  Sutela  Valtanen  Klenberg  Hägglund  Kaskeala  Puheloinen  Lindberg  Kivinen  Jaakkola  |  |
Suomen ilmavoimien komentajat
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Ilmailuvoimien päälliköt (1918–1937) John-Allan Hügerth  | Carl Seber  | Torsten Aminoff | Sixtus Hjelmman | Arne Somersalo | Väinö Vuori | Jarl Lundqvist  Ilmavoimien komentajat (1937–) Jarl Lundqvist (1932–45) | Frans Helminen (1945–52) | Reino Artola (1952–58) | Olavi Seeve (1958–64) | Reino Turkki (1964–68) | Eero Salmela (1968–68) | Rauno Meriö (1975–87) | Pertti Jokinen (1987–91) | Heikki Nikunen (1991–95) | Matti Ahola (1995–98) | Jouni Pystynen (1998–2004) | Heikki Lyytinen (2005–08) | Jarmo Lindberg (2008–12) | Lauri Puranen (2012–14) | Kim Jäämeri (2014–17) | Sampo Eskelinen (2017–19) | Pasi Jokinen (2019–22) | Juha-Pekka Keränen (2022–24) | Timo Herranen (2024–)  |  |
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 2023–2027 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (48):  Aalto-Setälä  Autto  Castrén (2024–)  Eestilä  Fagerström  Grahn-Laasonen  Häkkänen  Hänninen  Heinonen  Heikkinen  Ikonen  Jukkola  Jäntti  Kaleva  Kauma  Kaunisto  Kaunistola  Keto-Huovinen  Kilpi  Kinnari  Kiuru  Kopra  Koulumies  Lahdenperä  Laiho  Limnéll  Lindberg  Marttinen  Multala  Mykkänen  Orpo  Paasi (2024–)  Partanen  Päivärinta  Risikko  Salla (2023–2024)  Sammallahti  Sarkomaa  Satonen  Sirén  Talvitie  Toveri (2023–2024)  Valkonen  Valtola  Valtonen  Vestman  Vikman  Väyrynen  Wallinheimo  Zyskowicz 
| n k Helsingin vaalipiirin kansanedustajat 2023–2027 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (23):  Alametsä (2024–)  Biaudet  Castrén (2024–)  Diarra  Gebhard  Haatainen  Haavisto  Halla-aho  Harakka  Harjanne  Heinäluoma  Honkasalo  Kaleva  Kivelä  Koskela  Koulumies  Lindberg  Ohisalo (2023–2024)  Rantanen  Razmyar  Rydman  Salla (2023–2024)  Sarkomaa  Valtonen  Zyskowicz 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Eduskunta  Yle
Zachris Topelius

| Zachris Topelius |
| --- | --- |
 Zachris Topelius. Albert Edelfeltin maalaama muotokuva vuodelta 1889.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. tammikuuta 1818 Uudenkaarlepyyn maalaiskunta, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 12. maaliskuuta 1898 (80 vuotta) Sipoo, Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  kirjailija, toimittaja, historioitsija, yliopiston rehtori
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
topelius.sls.fi
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Zacharias (Zachris, Sakari) Topelius (14. tammikuuta 1818 Uudenkaarlepyyn maalaiskunta – 12. maaliskuuta 1898 Sipoo) oli suomenruotsalainen kirjailija, runoilija, toimittaja, historioitsija ja Helsingin yliopiston rehtori. Hän kirjoitti ruotsiksi.
Zachris Topelius oli viralliselta nimeltään Zacharias kuten isänsäkin. Hän käytti itse etunimenään lyhennettä Z. tai nimimuotoa Zachris, jopa virallisissa yhteyksissä. Topeliuksen etunimestä on usein käytetty suomalaistettua muotoa Sakari.
Elämäkerta

Zachris Topelius syntyi Kuddnäsin tilalla lähellä Uuttakaarlepyytä vuonna 1818. Hänen isänsä oli lääkäri ja kansanrunouden kerääjä Zacharias Topelius vanhempi ja äitinsä varakas kauppiaantytär Catharina Sofia Calamnius. Hänen isoisänsä oli kirkkomaalari Mikael Toppelius.
Topelius oli Oulun triviaalikoulun oppilas 1829–1832 ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä J. L. Runebergin yksityisoppilaana 1833. Tämän jälkeen hän aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa, jossa hänet promovoitiin maisteriksi 1840 ja tohtoriksi vuonna 1847. Vuonna 1841 Topelius tuli Helsingfors Tidningar -lehden toimittajaksi ja lehden levikki alkoi pian nousta. Topelius oli toimittamassa lehteä vuoteen 1860 asti. Vuonna 1854 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Suomen historian ylimääräiseksi henkilökohtaiseksi professoriksi, vuonna 1863 hänestä tuli Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historian professori ja vuonna 1876 yleisen historian professori, jossa virassa hän toimi vuoteen 1878 asti. Vuosina 1875–1878 Topelius oli yliopiston rehtori. Vuonna 1870 hän oli perustamassa Suomen ensimmäistä eläinsuojeluyhdistystä Maj Föreningeniä, jonka tärkein suojelukohde olivat pikkulinnut.
Zachris Topelius oli naimisissa vuodesta 1846 lähtien vaimon kuolemaan saakka Maria Emilia Lindqvistin (1821–1885) kanssa, jonka isä oli uusikaarlepyyläinen kauppias ja raatimies Isak Lindqvist. Heillä oli kuusi lasta, Toini, Aina ja Eva, Rafael, Mikael ja Rosa, joista kolme viimeksi mainittua kuolivat jo nuorina. Lapsista tunnettuja olivat kirjailija Toini Topelius ja taidemaalari Eva Topelius, myöhemmin Acke. Kirjastonhoitaja, kirjailija Paul Nyberg oli Topeliuksen vanhimman tyttären Aina Sofia Topeliuksen (1846–1916) poika.
Vuonna 1897 Topeliuksesta tuli riemutohtori. Hän kuoli 12. maaliskuuta 1898 Koivuniemen tilalla Östersundomissa.
Tuotanto

Topelius oli yksi varhaisimmista suomalaisista romaanikirjailijoista. Hänen vuonna 1850 ilmestynyt teoksensa Hertiginnan af Finland (suom. Suomen herttuatar, 1874) oli ensimmäinen suomalainen historiallinen romaani. Tunnetumpi on kuitenkin Topeliuksen historiallinen romaanisarja Fältskärns berättelser (suom. Välskärin kertomuksia), joka ilmestyi aluksi jatkokertomuksena Helsingfors Tidningarissa. Välskärin kertomusten teemana oli aateliston ja talonpoikien pitkäaikainen valtataistelu, joka edisti yhteiskunnan vapautta.
Topelius kirjoitti runoja jo nuoresta pitäen. Suurinta osaa hänen nuoruudenrunoistaan ei kuitenkaan julkaistu kokoelmissa, vaan vasta vuodesta 1899 alkaen ilmestyneessä kokoelmasarjassa Samlade skriften. Topelius julkaisi joitakin runojaan Necken-albumissa, mutta hänen ensimmäinen runokokoelmansa oli Kanervankukkia (Ljungblommor, 1845). Sen toinen osa ilmestyi 1850 ja kolmas 1854. Topelius tunnetaan Suomen maisemia kuvaavista teoksistaan, kuten runosta ”Kesäpäivä Kangasalla”, joka kuuluu Sylvian laulut -sarjaan. Lisäksi Topeliuksen tuotantoa on ”Varpunen jouluaamuna” (Sparven på julmorgonen).
Topelius osallistui vuonna 1853 asetetun virsikirjakomitean työhön. Kun Johan Ludvig Runeberg 1863 erosi komiteasta, Topelius nimitettiin hänen tilalleen. Hän toimi myös ruotsinkielisen virsikomitean puheenjohtajana. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon suomenkielisessä virsikirjassa (1896) on viisi hänen kirjoittamaansa virttä, esimerkiksi virret Ei valtaa, kultaa, loistoa (virsi 31) ja Totuuden henki (virsi 484) ja ruotsinkielisessä virsikirjassa (1986) 14 sekä kuusi hänen kääntämäänsä virttä. Ruotsin kirkon virsikirjassa on seitsemän hänen kirjoittamaansa virttä.
Toimittajana Topelius kirjoitti paljon naisille ja lapsille. Hänet muistetaan ”satusetänä”, koska hän kirjoitti opettavaisia ja suosittuja lastensatuja. Topelius esitti lapset reippaina ja aloitteellisina. Hänen pedagogiikkansa edusti uushumanismia, joka korosti positiivisen luonteen rakennusta. Topelius vastusti sirpaleista hajatietoa, negatiivisuutta ja kyynisyyttä. Topelius laati kaksi alkeisopetuksen oppikirjaa, Luonnonkirjan (1860) ja Maamme kirjan (1875).
Ajattelua

Topelius oppi suomea triviaalikoulussa opiskellessaan ja kehotti toimittajana äitejä opettamaan lapsilleen suomea. Topelius uskoi, että Suomen kulttuuri muuttui pääosin suomenkieliseksi, mutta hän tähdensi Ruotsin perinnön ja ruotsin kielen historiallista ja sivistyksellistä merkitystä Suomessa.
Topeliuksen historiallisissa romaaneissa korostuvat isänmaallisuus, uskonto ja sääty-yhteiskunta, joka toimiakseen vaatii yhteiskuntaluokkien toimimista sopusuhtaisessa yhteistyössä. Topeliuksen historiakäsitys oli lähtöisin G. W. F. Hegeliltä. Hän katsoi, että Kaitselmus ohjasi historian kulkua, kun Hegel taas katsoi järjen ohjaavan sitä. Topelius ajatteli historian olevan kansojen historiaa, jossa kukin kansa pyrki tulemaan tietoiseksi kutsumuksestaan ja luomaan itselleen valtion.
Topelius sai kristillisen kasvatuksen ja hänen uskonnolinen ajattelunsa näkyy koko hänen tuotannossaan.
Kunnianosoituksia

Kuten vanhemmille professoreille usein, Topeliukselle myönnettiin Pyhän Annan ritarikunnan toisen luokan risti vuonna 1877. Hänelle myönnettiin valtioneuvoksen arvo vuonna 1878, mikä oli tavallista yhden kauden rehtoreille. Ruotsin akatemia myönsi Topeliukselle kaksi palkintoa ja hänelle myönnettiin  muutama kunniajäsenyyskin, muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan. Suomen Tiedeseura tai Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia eivät kuitenkaan valinneet häntä jäsenekseen. Svenska litteratursällskapet i Finland otti Topeliuksen kunniajäseneksi vasta myöhään. Topelius itse koki, että hän ei saanut aikalaisiltaan tarpeeksi arvostusta. Häntä kohtaan osoitettiin laajaa arvonantoa oikeastaan vasta hänen 80-vuotisjuhliensa yhteydessä ja etenkin pian juhlia seuranneissa suurissa hautajaisissa.
Topeliuksen kunniaksi on pystytetty patsaita ja muistomerkkejä. Topeliuksen haudalle Hietaniemen hautausmaalle (V21-12-3) pystytettiin vuonna 1905 Walter Runebergin veistämä hautapatsas Valoa kohti. Varat hautamuistomerkkiin oli saatu Suomen Naisyhdistyksen järjestämällä kansalaiskeräyksellä. Vaasassa paljastettiin vuonna 1915 kuvanveistäjä Emil Wikströmin veistämä patsas, joka esittää Topeliusta lasten ympäröimänä. Varat ”satusedän” patsaaseen tulivat pääosin lahjoituksina Vaasan koululaisilta.
Topeliukselle haluttiin saada patsas pääkaupunkiinkin, ja Svenska litteratursällskapet aloitti vuonna 1908 varojen keräämisen hanketta varten. Tästä seurasi yksi Suomen kuuluisimpia patsaskiistoja, jossa vastakkain olivat perinteisen näköisrealismin ja modernin muistomerkkitaiteen kannattajat. Kuvanveistäjä Ville Vallgren veisti realistisen muistopatsaan, jossa Topelius on kuvattuna lasten ympäröimänä Vaasan patsaan tapaan, ja tarjosi sitä sekä Litteratursällskapetille että Helsingin kaupungille. Nämä eivät kuitenkaan halunneet ottaa veistosta vastaan. Vuonna 1929 Litteratursällskapet järjesti muistomerkkikilpailun, jonka voitti kuvanveistäjä Gunnar Finnen ehdotus Taru ja totuus. Finnen veistos oli modernistisempi kuin Vallgrenin: se ei ollut Topeliuksen näköispatsas, vaan siinä oli kuvattuna kaksi allegorista alastonta naishahmoa, muusaa, joista toinen pitää kädessään tarun lintua ja toinen historian liekkiä näin kuvaten Topeliuksen aatemaailmaa Gunnar Finnen mukaan. Finnen veistos synnytti kiivasta vastustusta ihmisissä, jotka pitivät Vallgrenin realistista Topeliusta parempana, ja kirjailija Maila Talvion ympärille syntyi nopeasti kansanliike, joka hankki varat Vallgrenin patsaan pystyttämiseksi Helsinkiin. Tämän vuoksi vuonna 1932 Helsingissä paljastettiin kaksi Zachris Topeliuksen muistopatsasta: Vallgrenin realistinen Topelius ja lapset Koulupuistikossa ja Finnen symbolistinen Taru ja totuus Esplanadin puistossa.
Topeliuksen mukaan on nimetty Topeliuksenkatu Helsingin Töölössä, Kokkolassa ja Lohjalla, Topeliuksentie Mikkelissä sekä Topeliuksenpuistikko Uudessakaarlepyyssä.
Topelius-tutkimus

Zachris Topeliuksesta on julkaistu lukuisia elämäkertoja. Laajin ja merkittävin on hänen oppilaansa, kirjallisuudentutkija Valfrid Vaseniuksen kirjoittama kuusiosainen Zacharias Topelius: Hans lif och skaldegärning (1912–1930). Topeliuksen tyttärenpoika Paul Nyberg, joka järjesti isoisänsä kirjallisen jäämistön Kansalliskirjastoon Topelius-kokoelmaksi, julkaisi tämän päiväkirjat nimellä Zacharias Topelius dagböcker (1918–1924) ja valikoimia tämän kirjeenvaihdosta nimellä Konstnärsbrev (1956–1960) sekä elämäkerran Zachris Topelius: En biografisk skildring (1949). Topeliuksesta on julkaistu myös runsaasti historiallisia ja kirjallisuustieteellisiä erikoistutkimuksia, kuten Matti Klingen Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa (1998).
Topeliuksen kootut teokset on julkaistu kahdesti, ensin ruotsiksi vuosina 1904–1907 ja sitten suomeksi 1929–1939. Näihin teossarjoihin sisältyvät kuitenkin vain Topeliuksen kaunokirjalliset teokset, eivät esimerkiksi hänen sanomalehtikirjoituksensa, päiväkirjansa tai kirjeenvaihtonsa.lähde? Svenska Litteratursällskapet i Finland pani alulle vuonna 2005 Zacharias Topelius skrifter -edition, jonka tavoitteena on julkaista ”kirjalliset teokset ja muu kirjallinen jäämistö mahdollisimman kattavasti”. Editio on digitaalinen ja vapaasti käytettävissä, ja osa aineistosta julkaistaan painettunakin. Syksyyn 2022 mennessä editiota on julkaistu 23 osaa.
Teoksia

Kootut teokset (Samlade skrifter)
Kaarle-kuninkaan metsästys (Kung Karls jakt)
Kypron prinsessa (Prinsessan af Cypern)
Mietekirjani lehtisiä (Blad ur min tänkebok)
Lukemisia lapsille (Läsning för barn), johon kuuluvat muun muassa sadut:
Adalminan helmi
Koivu ja tähti (Björken och stjärnan)
Sampo Lappalainen
Luonnonkirja (Naturens bok)
Maamme kirja (Boken om vårt land)
Matkustus Suomessa (En resa i Finland)
Rautakylän vanha parooni (Gamla baron på Rautakylä)
Regina von Emmeritz
Sylvian laulut :
Kesäpäivä Kangasalla (En sommardag i Kangasala)
Sylvian joululaulu (Sylvias hälsning från Sicilien)
Talvi-iltain tarinoita (Vinterqvällar – alla luetellut ovat ilmestyneet erillisinäkin kirjoina)
Kuninkaan hansikas (Kungens handske)
Linnaisten kartanon viheriä kamari  (Gröna kammaren i Linnais gård)
Suomen herttuatar (Hertiginnan af Finland)
Tähtien turvatit (Planeternas skyddslingar, myöhemmin Stjärnornas kungabarn)
Välskärin kertomuksia (Fältskärns berättelser)
Simeon Levis resa i Finland
Finland framställdt i teckningar
Morsian ja muita kauhunovelleja, Faros 2013
Kirjallisuutta

Klinge, Matti: Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22952-0
Mazzarella, Merete: Ei kaipuuta, ei surua: Päivä Zacharias Topeliuksen elämässä.  Suomentanut Raija Rintamäki. Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4758-7
Tiitta, Allan: Harmaakiven maa: Zacharias Topelius ja Suomen maantiede.  (Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk, 147)  Helsinki:  Suomen tiedeseura, 1994.  ISBN 951-653-273-X
Sukarno

| Sukarno |
| --- | --- |

Indonesian 1. presidentti
 8. elokuuta 1945 – 14. maaliskuuta 1967  
Seuraaja:  Suharto
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1901 Surabaya, Itä-Jaava, Alankomaiden Itä-Intia
Kuollut: 21. kesäkuuta 1970 (69 vuotta) Jakarta, Indonesia
Tiedot
Puolue:  Partai Nasional Indonesia
Uskonto:  islam
 Nimikirjoitus
Sukarno (6. kesäkuuta 1901 Surabaya – 21. kesäkuuta 1970 Jakarta) oli Indonesian ensimmäinen presidentti vuosina 1945–1967. Hänestä tuli presidentti vuonna 1945, jolloin Indonesia julistautui itsenäiseksi valtioksi.
Poliittisen uransa aikana Sukarno irrotti Indonesian Yhdistyneistä kansakunnista (YK) ja perusti sille vaihtoehtoisen järjestön. Sukarno myös perusti Olympialaisille vaihtoehtoisen järjestön.
Hän menetti tosiasiallisen valtansa syksyllä 1965 suoritetussa sotilasvallankaappauksessa, jonka jälkeen valta Indonesiassa keskittyi kenraali Suhartolle. Suharto liitti Indonesian takaisin Yhdistyneisiin kansakuntiin ja Indonesiassa käytiin laaja desukarnisaation kausi.
Ennen presidentiksi tuloa

Sukarnon isä oli jaavalainen matalan tason aristokraatti ja äiti balilainen.lähde? Sukarno opiskeli nuorena muun muassa Surabayassa. Hän osasi puhua sujuvasti useita kieliä, muun muassa hollantia, saksaa, ranskaa, japania ja indonesian kielistä javaa, sundaa ja balia. Hän meni vuonna 1916 keskikouluun, missä hän tapasi kansallismielisen Tjokroaminoton. Vuonna 1921 Sukarno aloitti opiskelun teknillisessä korkeakoulussa (Technische Hoogeschool) Bandungissa. Opiskelujen jälkeen 1927 hänestä tuli vasta perustetun puolueen, Partai Nasional Indonesian johtaja. Hänen mielestään Indonesia saattoi hankkia itsenäisyyden Japanin avulla, mikä ajaisi läntiset suurvallat pois Kaakkois-Aasiasta. Vuonna 1929 Hollannin Itä-Intian viranomaiset tuomitsivat Sukarnon kahdeksi vuodeksi vankeuteen, mistä vapauduttuaan hänestä tuli kansallinen kuuluisuus. Sukarno pidätettiin 1930-luvulla muutamia kertoja poliittisen toiminnan takia.
Toisen maailmansodan aikana Japanin Kaakkois-Aasian joukkojen komentaja marsalkka Terauchi pyrki saamaan indonesialaiset yhteistyöhön miehitysjoukkojen kanssa. Sen vuoksi hän antoi toimintavapautta Sukarnolle ja maan itsenäisyyttä vaatineelle Radjiman Wediodiningratille, minkä jälkeen alkoi yhteistyö japanilaisten kanssa. Sukarnon aikaansaannokseksi luetaan romusha-työvelvollisuus sekä japanilaisia tukevat Peta- ja Heiho-joukot. Sukarno sai 10. marraskuuta 1943 kunniamerkin Japanin keisari Hirohitolta. Sukarto valittiin myös japanilaisten järjestämän Indonesian itsenäisyyskomitean BPUPKI:n johtajaksi. Sen tarkoituksena oli valmistella Indonesian itsenäisyyttä Japanin suojeluksessa. Yhdessä Muhammed Hattan kanssa Sukarno julisti Indonesian itsenäiseksi 17. elokuuta 1945 Japanin ilmoitettua antautumisestaan kaksi päivää aiemmin. Koska Sukarno oli hankkiutunut Indonesian itsenäisyyden saamiseksi Hollannista yhteistyöhön Muhammed Hattan tapaan japanilaisten kanssa, piti Hollannin hallitus häntä kollaboraattorina eikä ollut valmis tunnustamaan Indonesian itsenäisyyttä kuin YK:n turvallisuusneuvoston päätöksen edellyttämällä tavalla 27. joulukuuta 1948.
Presidenttinä

Demokraattisen alun jälkeen Sukarno julistautui elinikäiseksi presidentiksi, ja ajoi maansa 1960-luvulla lähelle konkurssia ja sotaan Malesian kanssa. Sukarnon Indonesiaan luomaa poliittista järjestelmää kutsuttiin ohjatuksi demokratiaksi. Hän menetti otteensa syksyllä 1965, jolloin Syyskuun 30. päivän liikkeenä tunnettu ryhmä yritti epäonnistunutta vallankaappausta. Kaappausyrityksen kukistanut ja sen varjolla massiiviset kommunisteihin kohdistuneet puhdistukset käynnistänyt kenraali Suharto sai pian tosiasiallisen vallan. Kongressi erotti Sukarnon vuonna 1967 ja Suhartosta tuli virkaatekevä presidentti.
Sukarno oli karismaattinen henkilö, ja naistenmies joka meni naimisiin kahdeksan kertaa. Hän oli loistava puhuja ja hyvä kiihottamaan kansanjoukkoja. Hänet tunnettiin erityisesti länsimaiden vastaisesta retoriikastaan.
Kirjallisuutta > Artikkeleita

Pramoedya Ananta Toer:He gave unity to Indonesia, dignity to the downtrodden and anxiety to the powerful, who finally brought him down (Arkistoitu – Internet Archive) , Time 100: August 23rd-30th, 1999 vol. 154 no. 7/8, Time Asia
Kirjallisuutta > Kirjoja

Kahin, Audrey R. and George McT. "Subersion as Foreign Policy: The Secret Eisenhower and #Dulles Debacle in Indonesia", The New Press, 1995.
Smith, Roger M (ed). Southeast Asia. Documents of Political Development and Change, Ithaca and London, 1974, pp. 174–183.
Blum, William. Killing Hope: US Military and CIA Interventions Since World War II, Black Rose, 1998, pp. 193–198
U.S. Central Intelligence Agency, Research Study: Indonesia -- The Coup that Backfired, 1968, p. 71n.
Robert Cribb, ‘Nation: Making Indonesia’, in Donald K. Emmerson (ed.), Indonesia Beyond Suharto: Polity, Economy, Society, Transition. Armonk, New York: M.E. Sharpe, 1999, pp.3–38
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: – | Indonesian presidentti 1945–1967 | Seuraaja: Suharto |
Sukarno (1945–1967) | Suharto (1967–1998) | Jusuf Habibie (1998–1999) | Abdurrahman Wahid (1999–2001) | Megawati Sukarnoputri (2001–2004) | Susilo Bambang Yudhoyono (2004–2014) | Joko Widodo (2014–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Nigerian tautikeskus

| Nigerian tautikeskus Nigeria Centre for Disease Control |
| --- | --- |


Tutkimuslaitoksen tiedot
Perustettu:  2011
Sijainti:  Abuja, Nigeria
Pääkonttori:  801 Ebitu Ukiwe Street, Jabi, Abuja, Nigeria  9.0707°N, 7.4333°E
Ministeriö:  Nigerian terveysministeriö
Tutkimusala:  kansanterveys
Työntekijöiden määrä:  213
Johtaja:  Chikwe Ihekweazu
Nigerian tautikeskus (engl. Nigeria Centre for Disease Control, lyhennys NCDC) on valtiollinen kansanterveyden tutkimuslaitos ja viranomainen Abujassa Nigeriassa. NCDC on perustettu vuonna 2011 irrottamalla osia maan terveysministeriöstä sekä Nigerian epidemiologian ja laboratorioalan koulutuskeskus uuden laitoksen perustaksi.  NCDC:n palveluksessa työskentelee noin 210 henkeä. Pääjohtajana on tohtori Chikwe Ihekweazu.
NCDC on ollut esillä kansainvälisissä uutisissa ja julkaisuissa esimerkiksi tartuntatautien (kuten lassakuume, ebola) esiintymiseen liittyen.
Nigerian tautikeskus on saanut kansainvälistä tukea toiminnalleen muun muassa kehitysavun sekä teknis-tieteellisen avustustoiminnan muodossa. Esimerkiksi Japanin kansainvälinen kehitysapujärjestö (JICA) on tukenut keskuksen laboratoriotilojen kehittämistä vuonna 2019 käynnistyneellä usean vuoden kehittämishankkeella (esim. laboratoriojen täydentämistä bioturvallisuusluokissa 2 ja 3).
Nigerian tautikeskus toimii myös Africa CDC:n Länsi-Afrikan maiden (15 valtiota) aluekeskuksena.
Aiheesta muualla

Nigeria Centre for Disease Control (home pages) (englanniksi) (ncdc.gov.ng)
Coronavirus (COVID-19) Highlights (Nigerian hallituksen covid-19-sivusto ajankohtaisine tilannetietoineen) (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi) (ncdc.gov.ng)
An update of COVID-19 outbreak in Nigeria (tilannesivustoa hitaammin päivittyvä pdf-hakemisto) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ncdc.gov.ng)
Africa CDC Dashboard (Africa CDC:n covid-19-yleiskatsaussivu, sisältäen maakohtaiset esille klikattavat arvot) (englanniksi) (africacdc.org)
Nigeria Centre for Disease Control (englanniksi) (facebook.com)
Valtiollisia tai maanosan kansanterveyslaitoksia
| --- | --- |
Eurooppa:    ECDC   RIVM   ISHP   Sciensano   UKHSA   PHE   PHS   PHW   NCPHA   ISCIII   HPSC   Embætti landlæknis   ISS   GÖG   EODY   HZJZ   SPKC   SMLPC   LIH   ANSP   FHI   IPH   INSA   NIZP-PZH   Santé Publique France   INSP   Folkhälsomyndigheten   RKI   IPHS   ÚVZ SR   NIJZ   THL   BAG   SIF   SZÚ   TsHZ   NNK   RRPCEM   Rospotrebnadzor   Terviseamet 
Aasia:    IEDCR   KCDA   NIHRD   NCDC   NIHR   IPI   ICDC   NIPH   IPC   NIPH   NTsOZ   China CDC   IPH   NCPH   NHL   BPKIHS   Pakistanin terveysvirasto   PNIPH   Saudi CDC   NCID   Taiwan CDC   Thai NIH   NIHE 
Afrikka:     Africa CDC   IPA   NICD   EPHI   NMIMR   CPC   KEMRI   INRB   NCDC   IPM   IPM   INS   NCDC   IPCI   ZNPHI   IPD   NIH Somalia   PHI   NIMR   INH   IPT   UVRI 
Amerikka:    ANLIS   IAL   ISP   INCIENSA   PHAC   INS   IPK   INSP   INS   CDC 
Muut alueet:   AIHW
Huomaa: Malline on keskeneräinen, eikä toistaiseksi sisällä läheskään kaikkia kansallisia tai ylikansallisia kansanterveyslaitoksia tai -virastoja.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  ISNI
Garden City (Kansas)

| Garden City |
| --- | --- |

 Koordinaatit: 37°58′31″N, 100°51′51″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Kansas
Piirikunta:  Finney
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  22,1 km²
 – Josta vettä:  0 km² (0 %)
Korkeus:  865 m
Väkiluku (2000):  26 658
 – Väestötiheys:  1 287,8 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-6 (kesäaika UTC-5)
 
 http://www.gardencity.net/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Garden City on kaupunki Kansasin osavaltion länsiosassa Yhdysvalloissa. Kaupungin asukasluku oli 26 658. Kaupunki on Finneyn piirikunnan keskus, ja siellä sijaitsevat Garden City Community College kampusalueineen sekä Lee Richardson Zoo, joka on läntisen Kansasin suurin eläintarha.
Maantiede ja liikenne

Yhdysvaltain tilastokeskuksen mukaan kaupungin pinta-ala on 22,1 km².
Kahdella lentoyhtiöllä on päivittäisiä lentoja kaupungin lentokentälle, Garden City Regional Airportille. Kaupungin läpi kulkee myös rautatieyhtiö BNSF Railwayn ratalinja. Ratalinja on alun perin ollut osa Atchison Topeka & Santa Fe -yhtiön Chicagon ja Los Angelesin välistä rataa. Junaliikenne on vähäistä. Amtrakin Southwest Chief -henkilöjunat pysähtyvät Garden Cityn asemalla. Paikallista rautatien tavaraliikennettä hoitaa Pioneer Railcorpin omistama Garden City Western Railway.