stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juan Vicente Solís Fernández

Juan Vicente Solís Fernández
Juan Vicente Solís Fernández (8. elokuuta 1892 Heredia – 16. tammikuuta 1973) oli costaricalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi San José de Costa Rican hiippakuntaan 18. elokuuta 1915 ja nimitettiin Alajuelan hiippakunnan johtoon 3. heinäkuuta 1940. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. elokuuta.
Solís Fernández osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 30. maaliskuuta 1967 ja sai samana päivänä nimityksen Thucca in Numidian titulaaripiispaksi.
José Francisco Ulloa Rojas

José Francisco Ulloa Rojas
José Francisco Ulloa Rojas (s. 1. lokakuuta 1940) on costaricalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi San José de Costa Rican arkkihiippakuntaan 19. joulukuuta 1964 ja nimitettiin Limónin hiippakunnan johtoon 30. joulukuuta 1994. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. helmikuuta 1995. Pääkonsekraattorina toimi Giacinto Berloco, jota avustivat Román Arrieta Villalobos ja Alfonso Coto Monge.
Ulloa Rojas sai 24. toukokuuta 2005 nimityksen Cartagon piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 16. heinäkuuta.
Vaalituomioistuin tuomitsi Ulloa Rojasin vuonna 2010 tämän pyrittyä messun aikana vaikuttamaan uskovaisten äänestyskäyttäytymiseen.
Kaarle Teodor

Kaarle Teodor huilun kanssa, tuntemattoman taiteilijan maalaama muotokuva.
Kaarle Teodor (saks. Karl Theodor; 1. joulukuuta 1724 Drogenbos, Itävallan Alankomaat – 16. helmikuuta 1799 München, Baijeri) oli Pfalzin vaaliruhtinas vuosina 1742–1777 ja Baijerin vaaliruhtinas vuosina 1777–1799.
Suku

Kaarle Teodor kuului Wittelsbachin suvun haaraan, joka hallitsi Pfalz-Sulzbachin herttuakuntaa. Hänen isänsä oli pfalzkreivi John Christian Joseph, jonka seuraajaksi hän tuli tämän kuoltua vuonna 1733. Hänen äitinsä oli ranskalainen aatelisnainen Maria Anna Henriette de La Tour d’Auvergne. Äidin kuoltua isä avioitui vuonna 1731 uudelleen prinsessa Eleonore Philippina von Hessen-Rheinfels-Rotenburgin kanssa.
Vaaliruhtinaana

Kun toiseen sukuhaaraan kuulunut Kaarle III Filip kuoli ilman perillistä 31. joulukuuta 1742, Kaarle Teodor peri häneltä Pfalzin vaaliruhtinaan sekä Jülichin ja Bergin herttuan aseman, jolloin lähes koko Pfalz yhdistyi saman hallitsijan alle.
Kun Wittelsbachien baijerilainen haara sammui mieslinjalta vaaliruhtinas Maksimilian III Joosefin kuoltua 30. joulukuuta 1777, Kaarle Teodor peri samalla tavalla myös Baijerin valtaistuimen. Hän yhdisti kaksi vaaliruhtinaskuntaa personaaliunioniin käyttäen tästä alkaen Baijerin vaaliruhtinaan arvoa. Tämän seurauksena Itävalta vaati itselleen kompensaationa Ala-Baijerin aluetta, mihin hän tarjoutui suostumaan, sillä hän oli itsekin vailla laillista perillistä ja toivoi keisari Joosef II:n antavan vastineeksi hänen aviottomille pojilleen valtakunnanruhtinaan arvon. Tämä kuitenkin johti Itävallan ja Preussin väliseen Baijerin perimyssotaan. Sodan päättäneessä Teschenin rauhassa toukokuussa 1779 Itävalta sai Baijerilta vain Innviertelin alueen ja Kaarle Teodorin perilliseksi sovittiin Wittelsbachien kolmannen sukuhaaran päämies, Zweibrücken-Birkenfeldin herttua Kaarle II August.
Vuonna 1785 Kaarle Teodor yritti saada keisarin vaihtamaan Baijerin Itävallan Alankomaihin, jotta hän voisi julistaa itsensä Burgundin kuninkaaksi, mutta Preussin kuningas Fredrik Suuri esti tämänkin hankkeen kokoamalla niin sanotun ruhtinasliiton eli fürstenbundin Itävallan vastavoimaksi keisarikunnan sisälle.
Kaarle Teodor menetti suuren osan valtakunnastaan Ranskan vallankumoussodissa vuodesta 1792 alkaen. Kun Jean-Victor Moreaun komentama Ranskan armeija vuonna 1795 hyökkäsi Baijeriin ja marssi Müncheniin saakka, Kaarle Teodor pakeni Saksiin ja nimitti asioita hoitamaan valtionhoitajakunnan, joka syyskuussa 1796 solmi raskaan aselevon Moreaun kanssa. Kaarle Teodor pysyi nimellisenä hallitsijana kolme vuotta myöhemmin tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Hänen sukuhaaransa sammui ilman laillista perillistä, jolloin Baijerin ja Pfalzin vaaliruhtinaaksi tuli lapsettomana kuolleen Kaarle II Augustin nuorempi veli Maksimilian IV Joosef.
Kaarle Teodor tunnettiin taiteiden ja kulttuurin suosijana, varsinkin hallitessaan vielä Pfalzia Mannheimista käsin. Muuten hänen sisäpolitiikkansa oli uskonnollisen ahdasmielisyyden ja ultramontanismin leimaamaa. Hänet on haudattu Theatinerkircheen Müncheniin.
Avioliitot ja lapset

Kaarle Teodor avioitui tammikuussa 1742 Mannheimissa kreivitär Elisabeth Auguste von Pfalz-Sulzbachin (1721–1794) kanssa, joka oli Sulzbachin kreivi Joseph Carlin ja kreivitär Elisabeth Augusta Sophie von Pfalz-Neuburgin tytär. Avioliitosta syntyi vuonna 1761 yksi lapsi, Franz Ludwig Joseph, joka kuoli pian.
Ensimmäisen puolisonsa kuoltua Kaarle Teodor avioitui 70-vuotiaana vuonna 1795 Innsbruckissa 19-vuotiaan Itävalta-Esten arkkiherttuatar Maria Leopoldinen (1776–1848) kanssa, joka oli arkkiherttua Ferdinand Kaarlen ja prinsessa Maria Beatrice Ricciarda d’Esten tytär. Toinen avioliitto oli lapseton. Kaarle Teodorin kuoltua Maria Leopoldine avioitui vuonna 1804 kreivi Ludwig Joseph von Arcon kanssa.
Kaarle Teodorilla oli lukuisia aviottomia lapsia, joista osan hän tunnusti. Suhteesta näyttelijätär-tanssijatar Françoise Després-Verneuilin, myöhemmin kreivitär von Parksteinin kanssa:
Karoline Franziska Dorothea (1762–1816), kreivitär von Parkstein, puoliso Isenburg-Büdingen-Birsteinin prinssi Friedrich Wilhelm
poika (1764–1765)
Suhteesta virallisen rakastajattarensa Maria Josefa Seyfertin, kreivitär von Heydeckin kanssa:
Karoline Josepha von Bretzenheim (1768–1786)
Karl August (1769–1823), Heydeckin kreivi, myöhemmin Bretzenheimin valtakunnanruhtinas
Eleonore Karoline von Bretzenheim (1771–1832)
Friederike Karoline von Bretzenheim (1771–1816), Eleonoren kaksoissisar
Suhteesta kreivitär Marianne zu Leiningen-Westerburg-Neuleiningenin kanssa:
Karoline von Ezenried (1771–1828)
Suhteesta kreivitär Elisabeth Freiin Schenk zu Castellin kanssa:
Maria Walburga (k. 1797), kreivitär Warnberg
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaarle Teodor Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef 
Kaarle Teodorin ensimmäinen puoliso Elisabeth Auguste spinetin ääressä, Johann Heinrich Tischbein vanhempi (n. 1752).
Vaaliruhtinatar Maria Leopoldine, Moritz Kellerhoven (n. 1795).
Kaarle Teodorin virallinen rakastajatar kreivitär Maria Josefa von Heydeck ja laillistetut neljä lasta, H. C. Brandt (1785).
Johannes Ihmeidentekijä

Johannes (icon)
Arkkipiispa John Maksimovitš pukeutuneena episkopaaliseen mantiaan.
Pyhä Johannes Ihmeidentekijä (ven. Святитель Иоанн Шанхайский и Сан-Францисский чудотворец, Svjatitel Ioann Šanhaiski i San-Frantsisski tšudotvorets, oik. Mihail Borisovitš Maksimovitš, ven. Михаил Борисович Максимо́вич; 4. kesäkuuta 1896 Adamovka, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 2. heinäkuuta 1966 Seattle, Yhdysvallat) oli venäläinen emigrantti, asketisti ja ortodoksinen kirkonmies, joka toimi Venäjän ortodoksisen ulkomaalaiskirkon arkkipiispana Shanghaissa, Länsi-Euroopassa ja San Franciscossa. Johannes tunnettiin ihmeidentekijänä. Venäjän ulkomaalaiskirkko kanonisoi hänet pyhimykseksi vuonna 1994 ja Moskovan patriarkaatti vuonna 2008 (Shanghain ja San Franciscon Pyhä Johannes Ihmeidentekijä).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johannes Ihmeidentekijä Wikimedia Commonsissa
Bishop Alexander (Mileant): Saint John the Wonderworker Life and miracles of St. John (Maximovich) Archbishop of Shanghai and San Francisco — one of the greatest saints of the 20th century. www.fatheralexander.org
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef 2
Innocent Hilarion Lotocky

Innocent Hilarion Lotocky (3. marraskuuta 1915 – 4. heinäkuuta 2013) oli Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon ukrainalaissyntyinen piispa. Hänet vihittiin Pyhän Josafatin sääntökunnan papiksi 24. marraskuuta 1940 ja nimitettiin Saint Nicholas of Chicagon eparkian johtoon Yhdysvaltain Illinoisiin 22. joulukuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. maaliskuuta 1981. Pääkonsekraattorina toimi Josyf Ivanovycè Slipyj, jota avustivat Basil Harry Losten ja Nilus Nicholas Savaryn.
Lotocky jäi eläkkeelle 2. heinäkuuta 1993.
Stephen Sulyk

Stephen Sulyk (2. lokakuuta 1924 – 6. huhtikuuta 2020) oli ukrainalaissyntyinen Yhdysvalloissa uransa tehnyt Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 14. kesäkuuta 1952 ja nimitettiin Philadelphian ukrainalaiskatolisen arkkieparkian johtoon 29. joulukuuta 1980.
Josyf Ivanovycè Slipyj vihki Sulykin piispaksi 1. maaliskuuta 1981. Sulyk jäi eläkkeelle 29. marraskuuta 2000. 5. huhtikuuta 2020 hänet vietiin sairaalaan covid-19:n vuoksi, ja hän kuoli seuraavana päivänä.
Pyttipannu

Lautasellinen kaupasta ostettua pyttipannua.
Kotitekoinen pyttipannu.
Pyttipannu on suomalaisessa ja ruotsalaisessa ruokaperinteessä esiintyvä ruokalaji. Siihen kuuluu yleensä kuutioitua perunaa, sipulia sekä lihaa tai makkaraa, jotka paistetaan runsaassa rasvassa. Lopuksi saatetaan lisätä kermaa tai paistettu kananmuna annoksen päälle. Paistetun kananmunan tilalla voi olla myös raaka munankeltuainen aseteltuna kuoren puolikkaaseen. Yleisesti tarjottu lisäke on etikkapunajuuret tai -kurkut.
Pyttipannu-nimi tulee sen ruotsinkielisestä vastikkeesta "pytt i panna", joka tarkoittaa pieniä paloja pannussa.
Vaikka pyttipannu on tyypillistä edullista tähderuokaa, siitä on tullut lounaaksi tai oluen kanssa nautittava ravintola-annos. Esimerkiksi tamperelainen ravintola Tillikka on tunnettu erityisesti runsaasta pyttipannustaan, joka on ravintolan suosituin annos.
Pyttipannun kaltaista ruokaa on valmistettu kaikissa kulttuureissa, ja kaikkina aikoina. Pohjoismainen muoto pyttipannusta sai alkunsa 1800-luvun puolivälissä.
Pyttipannua teki tunnetuksi Tore Wretman kirjassaan Svensk husmanskost. Wretman pyrki kirjassaan määrittelemään oikeaoppisen pyttipannun ainekset ja valmistustavan korostaen kuitenkin samalla, ettei pyttipannulla oikeastaan ole reseptiä ollenkaan.
Erilaisia versioita pyttipannusta

Bellmanin pannu on saanut nimensä siitä, kun tarinan mukaan runoilija Carl Michael Bellman lisäsi pyttipannuunsa kermaa.
Rydbergin pihvi ei nimestään huolimatta ole pihvi.  Rydbergin pihvin valmistukseen käytetään naudan sisä- tai ulkofileetä. Ruoka on nimetty tukkukauppias ja laivanvarustaja Abraham Rydbergin mukaan. Rydberg rakennutti 1800-luvun puolivälissä Tukholmaan hotellin. Rydbergin pihvi tarjoillaan usein raa'an kananmunan kanssa, joskus myös paistetulla kananmunalla, jonka keltuainen on jätetty valuvaksi. Annos viimeistellään piparjuuriraasteella, sinappikermalla ja persiljasilpulla. Aitoon Rydbergin pihviin ei kuulu etikkainen kurkku, tai punajuuri.
Rydbergin pihvistä on muunnelma Gretan pihvi, jossa muna on keskeisessä roolissa. Nimensä ruoka on saanut ravintoloitsija Fredrik Odénin vaimon Gretan mukaan.
Samankaltaisia annoksia

Biksemad, Tanskasta
Bubble and squeak, Englannista
Colcannon, Irlannista
Rumbledethumps, Skotlannista
Bauernfrühstück, Saksasta
Trinxat, Kataloniasta, koillisesta Espanjasta, sekä Andorrasta
Stoemp, Belgiasta
Hash, Yhdysvalloista
Michael Bzdel

Michael Bzdel (21. heinäkuuta 1930 – 3. huhtikuuta 2012) oli kanadalainen katolinen arkkipiispa. Hän kuului redemptoristeihin, ja hänet vihki papiksi Isidore Borecky 7. heinäkuuta 1954. Hän sai nimityksen Winnipegin ukrainalaiskatolisen arkkieparkian arkkipiispaksi 16. joulukuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. maaliskuuta 1993. Pääkonsekraattorina toimi Maxim Hermaniuk, jota avustivat Stephen Sulyk ja Myron Michael Daciuk.
Bzdel jäi eläkkeelle 9. tammikuuta 2006.
Sofron Stefan Mudryi

Sofron Stefan Mudryi
Sofron Stefan Mudryi (ukr. Софро́н Степа́н Му́дрий; 27. marraskuuta 1923 Złoczów, Puola (nyk. Zolotšiv, Ukraina) – 31. lokakuuta 2014) oli ukrainalaiskatolinen piispa. Hänet vihki Pyhän Josafatin sääntökunnan papiksi Ivan Bucko 25. joulukuuta 1958, ja hänet valittiin 24. marraskuuta 1995 Ivano-Frankivskin koadjuuttoripiispaksi. Mudryin konsekroi 12. toukokuuta 1996 Miroslav Stefan Marusyn, jota avustivat Stephen Sulyk ja Sofron Dmyterko.
Mudryista tuli 7. marraskuuta 1997 Ivano-Frankivskin piispa, ja hän toimi tässä virassa, kunnes jäi eläkkeelle 81-vuotiaana 2. kesäkuuta 2005.
Petro Mohyla

| Petro Mohyla> Петро Симеонович Могила |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Petro Symeonovytš Mohyla
Syntynyt: 10. tammikuuta 1597 Moldavia, Osmanien valtakunta
Kuollut: 11. tammikuuta 1647 (50 vuotta) Kiova, Kasakkahetmanaatti
Ammatti:  metropoliitta, kulttuurihahmo
Petro Symeonovytš Mohyla (ukr. Петро Симеонович Могила, rom. Petru Movilă; 10. tammikuuta 1597 Moldavia – 11. tammikuuta 1647 Kiova) oli ukrainalainen Movilăn sukuun kuulunut ortodoksinen metropoliitta ja kulttuurihahmo.
Isänsä Moldavian ja Valakian hospodarin Simeonin murhan jälkeen hän pakeni vuonna 1607 unkarilaisen äitinsä ja muutamien vaikutusvaltaisten sukulaisten kanssa Länsi-Ukrainaan. Hän opiskeli sekä Ukrainassa että ulkomailla, Alankomaissa ja Ranskassa. Hän soti upseerina turkkilaisia vastaan Cecoran taistelussa ja kiinnostui sen jälkeen ortodoksisesta kirkosta. Hänet valittiin Kiovan luostarin arkkimandriitaksi. Mohyla perusti 1631 luostariin koulun, joka yhdistyi toisen kiovalaisen koulun kanssa kollegiumiksi. Siitä kehittyi myöhemmin hänen mukaansa nimetty Ukrainan kansallinen yliopisto Kiovan Mohyla-akatemia.
Mohyla neuvotteli 1627–1628 Meleti Smotrytskyin ja Jov Boretskyin kanssa yhdistyneen ruteenikirkon luomisesta Rooman kirkon yhteyteen mutta omana patriarkaattina. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina.
Uinnin Suomen-mestaruuskilpailut 1909

Suomen uintimestaruuksista kilpailtiin useammassa eri paikassa ja eri aikoina.
Vaasassa 24. - 25. heinäkuuta 100 m vapaauinti, suorat kerroshypyt 1 000 m vapaauinti, ponnahduslauta ja vaihtelevat kerroshypyt.
Turussa viikkoa myöhemmin uitiin naisten 100 m ja suorat kerroshypyt ja miesten vesipallo.
Lisäksi Tampereella 22. elokuuta ratkaistiin mestaruudet miesten 4 x 50 m viestiuinnissa ja 200 m rintauinnissa, jossa mestaruus jouduttiin jakamaan.
Miehet > 100 m vapaauinti

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Artturi Helenius | 1.19,6 |
| 2 | V. Bremer | 1.24,2 |
| 3 | Jussi Kahma | 1.24,6 |
| 4 | E. Johansson | 1.29,1 |
Miehet > 1 000 m vapaauinti

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Jarl Wasström | 19.09,3 |
| 2 | J. Hietala | 21.08,0 |
| 3 | A. Ohls | 21.32,2 |
| 4 | J. Svenn | 24.32,2 |
Miehet > 200 m rintauinti

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Arvo Aaltonen | 3.08,0 |
| 1 | K. Järvinen | 3.08,0 |
| 3 | Herman Cederberg | 3.10,5 |
Miehet > 4 x 50 m viesti

| Sija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Vaasan Uimaseura | 2.17,0 |
| 2 | Tampereen Uimaseura | 2.53,0 |
Miehet > Ponnahduslauta

| Sija | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Oskar Wetzell | 70,50 |
| 2 | A. Backman | 56,85 |
| 3 | J. Vester | 56,60 |
Miehet > Kerroshypyt

| Sija | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Oskar Wetzell | 71,38 |
| 2 | Toivo Aro | 62,35 |
Miehet > Suorat hypyt

| Sija | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Jarl Bjelke | 106,75 |
| 2 | Toivo Aro | 102,25 |
| 3 | Oskar Wetzell | 97,00 |
Miehet > Vesipallo

Vesipallomestaruuden voitti Helsingfors Simsällskap voittamalla Turun Urheilunystävät maalein 6-0 (1-0,5-0).
Naiset > 100 m vapaauinti

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Anna Björkman | 1.46,4 |
| 2 | Regina Kari | 1.49,7 |
| 3 | T. Nurmi | 1.54,7 |
| 4 | O. Haapanen | 1.56,0 |
| 5 | H. Helenius | 1.59,0 |
Naiset > Suorat hypyt

| Sija | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Walborg Florström | 104 |
| 2 | Anna Björkman | 103 |
Košice - Staré Mesto

| Staré Mesto |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Staré Mesto korostettuna.  Košicen kaupunginosat
Kaupunki:  Košice
Suurpiiri:  Košicen ensimmäinen hallintopiiri
Väkiluku:  20 133 (2021)
Väestötiheys:  4 636,96 as./km²
Lähialueet:  Juh, Sever ja Západ
Košice - Staré Mesto (suom. Vanhakaupunki) on yksi Itä-Slovakiassa sijaitsevan Košicen kaupungin kaupunginosista.
Nähtävyydet

Staré Mesto on Košicen kaupungin historiallinen keskusta ja moni koko kaupungin suosituimmista nähtävyyksistä sijaitsee juuri täällä. Pääkadun (Hlavná ulica) varrella sijaitsee muun muassa Pyhän Elisabetin katedraali, Pyhän Mikaelin kappeli sekä Itä-Slovakian taidemuseo.  Košicen vanhakaupunki muodostaakin koko Slovakian laajimman kaupunkimuistomerkkialueen.
Hallinto

Staré Meston kaupunginosa kuuluu Košicen ensimmäinen hallintopiiriin ja sen pormestari on Igor Petrovčik.
Historia

Nimensä mukaisesti Staré Mesto on Košicen vanhimpia osia. Sen varhainen historia on pitkälti myös Košicen historiaa, sillä Staré Meston rajat vastaavat pitkälti kaupungin historiallisia rajoja. Sitä ympäröi kaupunginmuuri 1300-luvulta 1700-luvun loppuun. Vuoden 1556 suuren tulipalon jälkeen kaupunki uudelleenrakennettiin, ja tämän vuoksi paloa edeltäneitä rakennuksia ei juurikaan alueelta löydy.
Moderni Staré Meston kaupunginosa perustettiin vuonna 1990.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Košice - Staré Mesto Wikimedia Commonsissa
Alttari

Alttari itävaltalaisessa kirkossa. Alttarin päällä on leikkokukkia ja kynttilöitä ja sen takana puinen alttaritaulu 1500-luvulta.
Alttari on pöytä tai koroke, jota käytetään uskonnollisissa seremonioissa. Yleensä alttari on keskeisessä asemassa ja sitä pidetään pyhänä.
Alttari eri uskonnoissa > Juutalaisuus

Alttari (hepr. ‏מִזְבֵּחַ‎‎, mizbeaḥ; ”teuras- tai uhrauspaikka”) liittyy Vanhassa testamentissa Mooseksen lain määräämään polttouhrikäytäntöön. Muinaisessa Lähi-idässä alttari oli paikka, johon jumaluudelle aiotut antimet asetettiin. Vaatimattomaksi alttariksi kelpasi pelkkä kallio, mutta Mooseksen rakennusohjeiden mukaan alttari tuli rakentaa kivestä ja maasta, mutta hakattua kiveä ei saanut käyttää, koska ihmisten työkalut saastuttivat sen. Alttariin ei myöskään saanut olla portaita, jotta uhraajan häpy ei näkyisi sinne noustessa.
Vaatimaton alttari voitiin rakentaa pelkästään yhtäkin tilaisuutta varten ja oli myös siirrettäviä alttareita, joita viholliset saattoivat viedä mukanaan. Kielloista huolimatta alettiin rakentaan myös kallisarvoisempia alttareita. Harvinaisempi ja myöhäisempi nimitys alttarille on jumalliesi, jossa poltettiin uhrieläimen rasva ja myös koko eläin.
Tärkeänä osana alttarissa olivat nurkkiin asetetut sarvet, jotka siveltiin uhriverellä. Sarvien maahan hakkaaminen merkitsi alttarin häpäisemistä ja hävittämistä. Sarvien alkuperä ja merkitys on jäänyt hämäräksi, mutta on arveltu niiden merkitsevän masseebojaa eli pyhää kivipatsasta, joka oli alun perin alttarin keskellä, mutta siirrettiin polttouhrauksen myötä kulmiin. Toisen arvelun mukaan ne liittyvät babylonialaiseen vaikutukseen ja olisivat kuvanneet kuun sarvia.
Alttari sijaitsi yleensä kukkulalla sijaitsevan temppelin avoimella pihalla. Vanhan testamentin mukaan Jerusalemin temppelin polttouhrialttari sijaitsi myös temppelisalin edessä avoimella pihalla. Senkin kulmissa oli neljä sarvea ja alttari oli verhottu vaskilevyillä. Kaikkein pyhimmällä paikalla oli alttaripöytä, johon asetettiin sapattina näkyleivät. Pöytä oli kolme kyynärää korkea, kolme pitkä ja kaksi leveä. Se oli rakennettu setripuusta ja kullasta, sen kulmissa oli myös sarvet.
Vanhan testamentin mukaan kuningas Aahas noin vuonna 730 eaa. siirsi Salomon temppelin alttarin pois ja korvasi sen uunimallisella alttarilla, jonka malli oli peräisin Syyriasta tai Assyriasta. Tähän alttariin noustiin portaita pitkin sen itäpuolelta. Alttarissa oli myös nurkissa sarvet.
Muinaisten lähi-idän kansojen alttarit ovat olleet suhteellisen samanlaisia. Tämä johtuu siitä, että ne ovat vaihtaneet omistajaa usein kansojen siirtyessä paikasta toiseen ja itse käyttötarkoituksesta, johon asetettiin ruoka-, teuras- ja polttouhrit.
Alttari muissa uskonnoissa

Hindut sijoittavat alttarille pyhiä esineitä tai uhrilahjoja.
Buddhalaisella alttarilla on aina Buddhan kuva ja yleensä joitakin uhrilahjoja, kuten kukka, kupillinen vettä, palava kynttilä tai suitsuke.
Saamelaiset alttarit ovat erityisessä paikassa maastossa olevia isoja kiviä, joilla on tasainen, laakea yläpinta. Alttari on myös saatettu koota useammasta kivestä siten, että laakea, laattamainen kivi on laitettu ylimmäksi muiden kivien varaan. Alttareihin on jätetty uhreja. Myös suomalaisilla ja muinaisilla skandinaavisten kielten puhujilla uskotaan olleen tällaisia alttareita.
Kotialttari

Alttari voi sijaita myös kodin nurkassa, seinän vieressä tai esimerkiksi kirjahyllyssä. Nurkassa olevaa kotialttaria kutsutaan myös pyhänurkaksi.lähde?
Ortodokseilla kotialttariin kuuluu ikoni, luterilaisilla risti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alttari suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938).
Alttari Tel Be’er Shevasta. Israelin kansallismuseo.
Espoon tuomiokirkko, jonka alttarin ympärillä on poissiirrettävä alttarikaide.
Saksalaisen Pyhän Rafaelin kirkon alttari ja lukupulpetti, jonka takana papin istuin.
Alttari, Hyvän Paimenen kirkko, Helsinki. Kuvassa alttarin vasemmalla puolella on apupöytä, kredenssi.
Šintolainen kamidana-kotialttari.
Myh’ailo Levytskyi (metropoliitta)

Myh’ailo Levytskyi
Myh’ailo Levytskyi (ukr. Михайло Левицький (16. elokuuta 1774 Lantšyn, Stanyslavivin piiri, Galitsia – 14. tammikuuta 1858 Univ, Zolotšivin piiri, Galitsia) oli ukrainalainen katolinen metropoliitta ja kardinaali.
Levytskyi opiskeli teologiaa Wienissä Barbareumissa. Hänet vihittiin papiksi 1798 ja nimitettiin raamattututkimuksen professoriksi Lvinin kreikkalaiskatoliseen teologiseen seminaariin. Hän sai kaniikin arvon 1808, ja 1813 hänet siunattiin Peremyšlin piispaksi. Ivan Mohylnytskyin avustamana hän aloitti laajan kansanopetuksen kehittämisen: hän perusti 383 uutta paikallista koulua, anoi oikeutta ukrainankieliseen opetukseen ja perusti seuran, joka julkaisi uskonnollista ja opetusaineistoa. Hänet ylennettiin Halytšin metropoliitaksi ja 1816 Lvivin arkkipiispaksi, mutta hän hoiti velvollisuuksia Peremyšlissä vuoteen 1818. Metropoliittana hän jatkoi kouluopetuksen kehittämistä, mutta konservatiivisuutensa vuoksi hän joutui vastakkain uuden älymystön kanssa kielikysymyksissä suosiessaan vanhaa kirjoitustapaa. Hän katsoi, että Galitsian ukrainalaiset muodostivat oman kansan toisin kuin nuoren polven älymystö ajatteli. Itävallan keisari nimitti suosikkinsa Galitsian priimakseksi, vaikka titteli oli perinteisesti kuulunut Lvivin roomalaiskatoliselle piispalle. Paavi Pius IX nimitti hänet 1856 kardinaaliksi, toisena ukrainalaisena, jolle kunnia myönnettiin. Hän oli jo silloin vetäytynyt julkisuudesta huonon terveyden vuoksi ja asui Univin luostarissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Myh’ailo Levytskyi (metropoliitta) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Tšekki  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Internet Encyclopedia of Ukraine