stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Menen kotiin
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michel Piccoli  | … |  Gilbert Valence   |
|  Catherine Deneuve  | … |  Marguerite   |
|  John Malkovich  | … |  John Crawford, elokuvaohjaaja   |
|  Antoine Chappey  | … |  George   |
|  Leonor Baldaque  | … |  Sylvia   |
|  Leonor Silveira  | … |  Marie   |
|  Ricardo Trêpa  | … |  vartija   |
|  Jean-Michel Arnold  | … |  lääkäri   |
|  Adrien de Van  | … |  Ferdinand   |
|  Sylvie Testud  | … |  Ariel   |
Martti Saarikivi

Martti Ilmari Saarikivi (13. maaliskuuta 1940 Veteli – 19. maaliskuuta 1971) oli suomalainen elokuvanäyttelijä ja lyhytelokuvaohjaaja.
Martti Saarikivi ja hänen kaksoissisarensa Seija olivat sotaorpoja, jotka elokuvaohjaaja Orvo Saarikivi ja hänen vaimonsa näyttelijä Aino Lohikoski adoptoivat. Seija ja Martti esiintyivät neljässä Suomisen perhe -elokuvassa vuosina 1942–1945 perheen kaksosten Marja ja Matti Suomisen rooleissa. Seija, myöhemmin sukunimeltään Pajanne työskenteli sittemmin kuvaussihteerinä Yleisradiossa ja Martti Saarikivi ohjasi lyhytelokuvia, muun muassa ensimmäisen suomalaisen nudistielokuvan Väreitä Ilmari Sarkin salanimellä vuonna 1965.
Elokuvia

Hopeaa rajan takaa; ohjaus Mikko Niskanen, käsikirjoitus Mikko Niskanen ja Martti Saarikivi, ohjaajan apulainen Martti Saarikivi. Fennada-Filmi 1963
Lunta; lyhytdokumentti, ohjaus Martti Saarikivi, käsikirjoitus Heikki Katajisto ja Martti Saarikivi.  Suomi-Filmi Oy 1964
Väreitä; ohjaus ja käsikirjoitus Martti Saarikivi. Suomi-Filmi Oy 1965
Kino Palatsi; lyhytdokumentti, ohjaus ja käsikirjoitus Marja Heikkilä ja Martti Saarikivi. Suomi-Filmi Oy 1968
Elokuvarooleja

Rantasuon raatajat 1942, Maijan ja Taavetin poika
Suomisen Ollin tempaus 1942, Matti Suominen
Suomisen taiteilijat 1942, Matti Suominen
Suomisen Olli rakastuu 1944, Matti
Suomisen Olli yllättää 1945, Matti
Juokse kuin varas 1964, nuori poika
Johan nyt on markkinat 1966, kersantti
Motorola 68012

Motorola 68012 oli Motorolan valmistama 16/32-bittinen mikroprosessori, joka julkistettiin 1980-luvun alkupuolella.
Prosessori oli PGA suoritinkannallinen versio Motorola 68010 prosessorista, jossa oli laajennettu muistiavaruus ja RMC-pinni moniprosessorikäyttöön.
68012:ssa oli 31-bittinen osoiteväylä mahdollistaen kahden gigatavun fyysisen muistin käytön.
Seuraava prosessori sarjassa on Motorola 68020.
Käännös suomeksi
Michael McDonald (yleisurheilija)

| Mitalit> Maa:   Jamaika.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Jamaika.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Jamaika.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Jamaika> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sydney 2000 | 4×400 m |  |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | 4×400 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Göteborg 1995 | 4×400 m |  |
|  Hopeaa | Ateena 1997 | 4×400 m |  |
|  Hopeaa | Sevilla 1999 | 4×400 m |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 2004 | 4×400 m |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1997 | 4×400 m |  |
|  Pronssia | Lissabon 2001 | 4×400 m |  |
Michael McDonald (s. 17. maaliskuuta 1975) on jamaikalainen 400 metrin juoksija.
McDonald voitti 1994 Lissabonin nuorten MM-kisoissa kultaa 400 metrillä ajalla 45,83. Hän oli samoissa kisoissa mukana Jamaikan joukkueessa, joka voitti hopeaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Seuraavana vuonna hän kilpaili Göteborgin MM-kisoissa pitkässä viestissä, jossa Jamaika voitti MM-hopeaa. Atlantan olympialaisissa 1996 McDonald karsiutui 400 metrin henkilökohtaisessa kisassa välierissä ajalla 45,48, mutta oli mukana samoissa kisoissa voittamassa olympiapronssia viestissä. Seuraavana vuonna hän oli Pariisin sisäratojen MM-kisoissa viestihopeaa voittaneessa joukkueessa. Myöhemmin samana vuonna Ateenan ulkoratojen MM-kisoissa hän karsiutui 400 metrin välierissä, mutta oli mukana Jamaikan joukkueessa, joka sai pitkästä viestistä MM-hopeaa. Alun perin joukkue sijoittui kolmanneksi, mutta Antonio Pettigrew'n tunnustettua dopinginkäytön ja Yhdysvaltain joukkueen hylkäyksen jälkeen joukkue nousi yhden sijan ylöspäin.
McDonald oli 1998 Kansainyhteisön kisoissa mukana voittamassa pitkää viestiä. Saman vuoden yleisurheilun maailmancupissa hän juoksi 400 metrillä kahdeksanneksi sekä oli mukana viestijoukkueessa, joka sijoittui kolmanneksi. Seuraavana vuonna hän oli voittamassa viestikultaa Pan-Amerikan kisoissa. Sevillan MM-kisoissa 1999 McDonald karsiutui henkilökohtaisessa kilpailussa toisissa alkuerissä, mutta 4 × 400 metrin viestissä oli mukana voittamassa MM-hopeaa. Jälleen mitali kirkastui Yhdysvaltain joukkueen hylkäyksen jälkeen. Sydneyn olympialaisissa 2000 McDonald juoksi 4×400 metrin viestissä alkuerissä. Loppukilpailussa toisella kokoonpanolla juossut joukkue sijoittui alun perin kolmanneksi, mutta nousi vuonna 2012 Pettigrew'n dopingtapauksen jälkeen toiseksi. Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa 2001 McDonald oli Jamaikan viestipronssia voittaneessa joukkueessa. Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 hän oli mukana voittamassa viestissä MM-kultaa.
McDonaldin sisko Beverly McDonald on myös pikajuoksija ja olympiamitalisti.
Henkilökohtaiset ennätykset

200 metrin juoksu: 21,08 (1996)
400 metrin juoksu: 44,64 (1996)
Merilahden peruskoulu

| Merilahden peruskoulu |
| --- | --- |
 Kallvikinniementien toimipisteen pihaa
Sijainti:  Kallvikinniementie 1 ja Jaluspolku 3, Vuosaari, Helsinki.
Koordinaatit:  60.20142°N, 25.13100°E
Tyyppi:  peruskoulu
Perustettu:  1.8.2017
Rehtori:  Timo Heikkinen
Luokat:  1–9
Oppilaita:  n. 850
Verkkosivut
Merilahden peruskoulun Jaluspolun toimipiste
Merilahden peruskoulu on peruskoulu Helsingin Vuosaaressa. Siihen kuuluu Kallvikinniementien toimipiste ja Jaluspolun toimipiste. Koulussa on noin 850 oppilasta. Koulussa painotetaan liikuntaa 3. ja 7. luokilta alkaen, sekä luonnontiedettä 7. luokalta alkaen. Koulun nimi tulee kahden aikaisemman koulun nimestä, Meri-Rastilan ala-asteesta ja Kallahden peruskoulusta. Luokat 1–2 ovat Kallvikinniementien ja Jaluspolun toimipisteissä, luokat 3–4 Jaluspolun toimipisteessä ja luokat 5–9 Kallvikinniementien toimipistessä. Koulun rehtori on Timo Heikkinen.
Me sotasankarit

| Me sotasankarit> Catch-22.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Joseph Heller
Kieli:  englanti
Genre:  sotaromaani
Julkaistu:  1961
Suomennos
Suomentaja:  Markku Lahtela
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1962
Sivumäärä:  546
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Me sotasankarit (engl. Catch-22) on Joseph Hellerin vuonna 1961 kirjoittama satiirinen mustan huumorin sävyttämä sotaromaani. Suomenkielinen käännös julkaistiin 1962. Sen käänsi Markku Lahtela ja kustansi Gummerus. Romaanista on tehty samanniminen näytelmäversio vuonna 1961, samanniminen elokuva vuonna 1970 ja televisiosarja vuonna 2019.
Hellerin romaani kuvaa Yhdysvaltain armeijan taistelulentäjiä toisen maailmansodan aikaan. Nimi Catch 22 viittaa sääntöön, mukaan lentäjä saisi vapautuksen lennoilta ainoastaan todistamalla olevansa mielisairas. Toisaalta vapautuksen hakeminen hengenvaarallisilta lennoilta olisi nimenomaan järkevän ihmisen toimintaa. Vapautusta anova lentäjä siis todistaa jo hakemuksellaan olevansa täysjärkinen, eikä vapautusta näin ollen voida myöntää.
Toinen romaanin esimerkki samasta logiikasta on Jossarianin ja Lucianan suhde. Luciana kertoo Jossarianille masentuneena, ettei kukaan mies halua avioitua hänen kanssaan, koska hän ei ole enää neitsyt. Jossarianin kosiessa Lucianaa tämä toteaa, ettei Jossarian ole täysjärkinen halutessaan naimisiin tytön kanssa, joka ei ole enää neitsyt, eikä hän itse voi puolestaan naida ketään vähäjärkistä.
Catch-22

Romaani teki tutuksi termin catch-22 kuvaamaan tilannetta, jossa ongelman ainoa ratkaisu on ongelman itsensä estämä. "Catch-22" ei tarkoita mitä tahansa vaikeaa valintatilannetta tai ratkaisematonta ongelmaa, vaan nimenomaan yllä mainittujen tyyppistä kehäpäätelmäristiriitaa.
Jatko-osa Lopun ajat

Vuonna 1994 Joseph Heller julkaisi Me sotasankarit -romaanin tarinaa jatkavan teoksen Closing Time, joka ilmestyi seuraavana vuonna suomeksi nimellä Lopun ajat.
Martti Ruuth

Martti Johannes Ruuth (30. lokakuuta 1870 Enonkoski – 8. toukokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen opettaja, dosentti, kirkkohistorioitsija ja professori.
Elämä

Ruuth toimi Helsingin suomalaisen normaalilyseon lehtorina vuosina 1902–1918. Vuonna 1918 punaiset vangitsivat Ruuthin perheineen ja kuljettivat Hämeenlinnaan. Vangitsemisesta, lyhyeksi jääneestä vankeusajasta Hämeenlinnassa ja vankeudesta vapautumisesta on säilynyt Ruuthin oma muistelmakuvaus. Vuosina 1918–1922 hän toimi Helsingin yliopiston ylimääräisenä professorina, josta nousi koulussaselvennä varsinaisen professorin virkaan vuonna 1922 ja toimien siinä virassa aina vuoteen 1937 saakka. Hän toimi myös Kotimaa-lehden päätoimittaja vuosina 1919–1943 sekä Suomen kirkkohistoriallisen seuran sihteerinä 1920–1933 ja sen puheenjohtajana vuosina 1934–1958.
Perhe

Ruuthin vanhemmat olivat ruukinpappina Enonkoskella ja sittemmin kappalaisena Mäntyharjulla toiminut Askolasta kotoisin ollut Ismael Ruuth (1828–1875) ja hänen sysmäläinen vaimonsa Charlotta Wilhelmina Blondine Boisman (1828–1907). Ruuth oli perheen seitsemästä lapsesta nuorin. Lapsikatraaseen kuuluivat hänen lisäkseen tyttäret Martta (Saloheimo), Alima (Cantell) ja Naemi sekä pojat Otto, Karl ja Hanniel (Hanno). Isä Ismael Ruuth kuoli Mäntyharjussa malariaan, kun Martti Ruuth oli vain viisivuotias. Blondine Ruuthin leskenvuosien täytyttyä Mäntyharjussa perhe muutti Helsinkiin, jossa äiti piti koulukotia, ja Martti Ruuth pääsi Normaalilyseoon oppilaaksi.
Martti Ruuth solmi avioliiton 1903 Helsingistä kotoisin olevan opettaja Anna Maria Boxströmin kanssa, jonka vanhemmat olivat valtioneuvos Adolf Boxström ja Julia Alfthan. Ruuthit saivat neljä lasta: Anna-Maija (1908–1911), kaksospojat Hanno Ismael (1910–1933) ja Martti Adolf (vuodesta 1935 Ruutu) (1910–2005), joista jälkimmäinen tuli tunnetuksi historiantutkijana, koulutuspoliitikkona ja musiikkimiehenä. Jaakko Torsten (vuodesta 1935 Ruutu) (1913–2005) tuli puolestaan tunnetuksi diplomi-insinöörinä sekä Porin Puuvillan johtajana.
Max Schreck

Schreck vuonna 1922.
Max Schreck (11. kesäkuuta 1879 Berliini, Saksa – 26. marraskuuta 1936 München, Saksa) oli saksalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on kreivi Orlok elokuvassa Nosferatu (1922).
Schreck kouluttautui näyttelijäksi Berliner Staatstheaterissa. Hän meni vuonna 1910 naimisiin näyttelijän Fanny Normannin (1877–1951) kanssa. Ensimmäinen elokuvarooli Schreckillä oli Ludwig Bergerin ohjaamassa elokuvassa Der Richter von Zalamea (1920). Hän kuului Max Reinhardtin näyttelijäryhmään, ja Reinhardt myös esitteli hänet Nosferatun ohjaajalle F. W. Murnaulle.
Nosferatun jälkeen Schreck jatkoi sekä teatteri- että elokuvanäyttelemistä ja työskenteli muun muassa Bertolt Brechtin, Max Ophülsin ja Karl Valentinin kanssa. Hän kuoli yllättäen 56-vuotiaana sydänkohtaukseen.
Filmografia

(IMDb:n luettelosta puuttuu ainakin Kuningattaren rakastaja, joka on lisätty tähän, ks. ao elokuvan artikkelia)
Der Richter von Zalamea 1920
Der Roman der Christine von Herre 1921 – Hausdiener Peter
Der zeugende Tod 1921
Nathan der Weise 1922 – Grossmeister der Tempelherren
Nosferatu 1922 – kreivi Orlok
Kuningattaren rakastaja 1922 – Jack, Leichenhändler
Mysterien eines Frisiersalons 1923 (lyhyt) – Kunde
Die Straße 1923 – Blinder
Venetsian kauppias 1923 – Der Doge von Venedig
Am Narrenseil, 2. Teil 1921 - Rätsel der Kriminalistik
Dudu, ein Menschenschicksal 1924
Die Finanzen des Großherzogs 1924 – Der unheimliche verschwörer
Krieg im Frieden – Apotheker 1925
Der alte Fritz - 2. Ausklang 1928 – Kammerdiener Rietz
Der rosa Diamant 1926 – Watson - Diener Lady Fox'
Der alte Fritz - 1. Friede 1928 – Kammerdiener Rietz
Ramper, der Tiermensch 1927
Am Rande der Welt 1927 – Troedler
Wolga Wolga 1928
Serenissimus und die letzte Jungfrau 1928 – Finanzminister von Krampf
Moderne Piraten 1928 – Philipps, Anführer
Die Republik der Backfische 1928 – Tulipan
Rasputins Liebesabenteuer 1928 – Nikolai Nikolajewitsch
Scampolo 1928 – Ein Kellner
Luther 1928 – Alexander
Doña Juana 1928 – Juanas Vater
Der Kampf der Tertia 1929 – Benno Biersack
Boykott 1930 – Beamter in der Strafsvollzugsanstalt
Das Land des Lächelns 1930 – Der Hundertjährige in der Operette
Ludwig der Zweite, König von Bayern 1930
Die verkaufte Braut 1932 – Muff - ein Komödiant (kreditoimaton)
Ein Mann mit Herz 1932
Fürst Seppl 1932 – Knappe
Nacht der Versuchung 1932
Peter Voss, der Millionendieb 1932
Das verliebte Hotel 1933 – Hoteldirektor
Ein Kuß in der Sommernacht 1933 – Herr Krause
Der Tunnel 1933 – Chesterfield
Muß man sich gleich scheiden lassen 1933 – Kongresspräsident
Fräulein Hoffmanns Erzählungen 1933 – Hausdiener
Roman einer Nacht 1933 – Professor Kolski
Eine Frau wie Du 1933 – Dr. Kurtz, Amtsarzt
Peer Gynt 1934 – Redner auf Hochzeitsfeier
Knockout - Ein junges Mädchen, ein junger Mann 1935 – taideagentuurin johtaja
Die letzten Vier von Santa Cruz 1936 – William
Donogoo Tonka 1936 – Auswanderer
Aiheesta muualla

Max Schreck Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Max Schreck Elonetissä.
Markus Bäckman

| Markus Bäckman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1966 (ikä 57–58)
Ammatti:  ääninäyttelijä, muusikko, ohjaaja
Muusikko
Aktiivisena:  1991-
Yhtyeet:  Miesprojekti
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Markus Bäckman (s. 1966) on suomalainen muusikko, ääninäyttelijä ja dubbauksien ohjaaja.
Bäckman on julkaissut muusikkona muun muassa Miesprojekti-yhtyeen kanssa samannimisen levyn (TurCd, 1994) sekä sooloalbumit Koska ne huomaa? (Sirppisiipi, 2003) ja Väinön kahvilassa (Nuolilevyt, 2012). Hän on ollut myös yhtenä solistina levyllä Muumiperheen lauluretki, joka voitti lastenlevy-Emman vuonna 2014. Bäckman on sanoittanut runsaasti lauluja, joista tunnetuimmat ovat Petri Laaksosen esittämiä. Vuonna 2005 Katharos oy julkaisi Bäckmanin laulutekstikokoelman Kyyhkysen poika ja janoinen sydän. Hänet tunnetaan myös Paavo Pesusieni -animaatiosarjan Planktonin sekä Nalle Puhin Ihaan suomenkielisinä ääninä.
Bäckmanin sarjakuvia ja piirroksia on julkaistu useissa lehdissä. Hän tekee myös mainos- ja multimediaspiikkauksia ja on ollut promospeakerina muun muassa Radio NRJ:llä, Radio Aallossa sekä Nelosella.
Koulutukseltaan Bäckman on teologi.
Diskografia

Miesprojekti (1994)
Koska ne huomaa? (2003)
Väinön kahvilassa (2012)
Julkaisut

Kyyhkysen poika ja janoinen sydän (Katharos 2005)
Aiheesta muualla

Markus Bäckman Elonetissä.
Mikseri.net
Mnet Asian Music Awards

Mnet Asian Music Awards (lyhennettynä MAMA) on arvostettu eteläkorealainen musiikkigaala, johon sisältyy gaalaan kutsuttujen artistien ja yhtyeiden  esiintymisiä ja useita eri palkinnonjakoja.
Tapahtuma esitetään vuosittain Mnet-kanavalla, jonka omistaa CJ ENM -yhtiö. Palkinnot alkoivat vuonna 1999.
Vuonna 2020 tapahtuma järjestettiin verkossa Covid-19 pandemian johdosta.
Aiheesta muualla

Mnet Asian Music Awards Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Merikotkat (veistos)

Jussi Mäntynen, Merikotkat, valmistunut 1954, paljastettu 1968.
Merikotkat tai Kotkat on Jussi Mäntysen pronssiveistos Turun kauppakorkeakoulun edustalla, osoitteessa Rehtorinpellontie 5. Veistos on valmistunut vuonna 1954 ja paljastettu 1968 Turun kaupungin pystyttämänä.
Korkeudeltaan 260 cm:n veistos seisoo mustasta graniitista tehdyssä suihkukaivorakennelmassa 80 cm:n liuskekivijalustalla. Veistosta on kauppakorkeakoulun lisärakennusten takia jouduttu siirtämään.
Veistoksen kuva-aiheena on kaksi lentävää merikotkaa, joista alempi on juuri napannut saaliikseen kalan.
Michel Leclère

| Michel Leclère |
| --- | --- |
 Leclère esittelemässä Alain Prostin entistä  Renault RE40 -autoa Doningtonissa 2007.
Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Ranska
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1975–1976
Talli(t):  Tyrrell, Williams
Kilpailuja:  8 (7 lähtöä)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Yhdysvaltain GP 1975
Viimeinen kilpailu:  Ranskan GP 1976
Michel Leclère (s. 18. maaliskuuta 1946) on entinen ranskalainen Formula 1-kuljettaja. Hän osallistui kahdeksaan F1-osakilpailuun kausina 1975–1976. Hän oli parhaimmillaan kymmenes Espanjan GP:ssä 1976. MM-pisteitä Leclére ei saavuttanut.
Leclère voitti Ranskan F3-mestaruuden vuonna 1972 Alphine-tallissa. Hän kilpaili F2-luokassa vuosina 1973–1974 ja uudestaan 1977–1978. Hän kilpaili myös Le Mansin 24 tunnin ajossa vuosina 1974 ja 1977–1979 Ligierillä, mutta keskeytti joka kerta. Nykyään hän ajaa näytösajoja historiallisilla F1-autoilla ympäri Eurooppaa.
Michel Joseph Maunoury

Michel Joseph Maunoury vuonna 1914.
Michel Joseph Maunoury (17. joulukuuta 1847 Maintenon – 28. maaliskuuta 1923 lähellä Artenayta) oli ranskalainen kenraali, joka palveli ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa.
Maunoury aloitti uransa tykistöupseerina vuonna 1870 ja hän osallistui vuosien 1870–1871 Saksan–Ranskan sotaan. Hänet ylennettiin 1897 everstiksi ja 1906 divisioonankenraaliksi. Hän toimi 1904–1906 pääesikunnan osastopäällikkönä, 1906–1908 sotakorkeakoulun johtajana, 1908–1910 armeijakunnan komentajana ja 1910–1912 Pariisin sotilaskuvernöörinä, minkä ohella hän oli ylimmän sotaneuvoston jäsen. Hän jäi pois vakinaisesta palveluksesta vuonna 1912, mutta hänet kutsuttiin takaisin maailmansodan puhjettua kaksi vuotta myöhemmin.
Sodan alussa Maunouryn komentoon annettiin seitsemästä reservidivisioonasta koottu niin sanottu Lothringenin armeija (armée de Lorraine), jonka tehtävänä oli osallistua Lothringenin valtaamiseen takaisin Saksalta suunnitelma XVII:n mukaisesti. Divisioonien kokoaminen alkoi 21. elokuuta 1914, viikkoa Ranskan hyökkäyksen käynnistämisen jälkeen, mutta jo viiden päivän kuluttua ne siirrettiinkin maan luoteisosaan, jossa niistä muodostettiin uusi Ranskan kuudes armeija torjumaan Belgian kautta tullutta saksalaisten hyökkäystä. Maunouryn uusi armeija auttoi Ranskaan saapunutta brittien siirtoarmeijaa pelastautumaan saarroksiin joutumiselta Le Cateaun taistelun jälkeen ja asettui 1. syyskuuta asemiin lähelle Pariisia. Pariisin sotilaskuvernööri Joseph Gallieni keksi uudelleensijoittaa Maunouryn kuudennen armeijan siten, että se voisi hyökätä Saksan ensimmäisen armeijan sivustaan, joka muodosti saksalaisten oikean siiven. Gallieni lähetti Maunourylle vielä viime hetken vahvistuksia pariisilaisilla takseilla. Maunouryn joukkojen 6. syyskuuta käynnistynyt hyökkäys saksalaisten sivustaan aloitti ensimmäisen Marnen taistelun, ja oli ratkaisevassa osassa taistelun kulun kannalta. Taistelun tulos todennäköisesti pelasti Pariisin joutumiselta saksalaisille (”Marnen ihme”).
Talvella 1914–1915 Maunoury komensi kuudetta armeijaa Aisnella. Hän haavoittui vakavasti ollessaan kierroksella etulinjassa 11. maaliskuuta 1915 ja menetti toisen silmänsä. Hän jätti tämän jälkeen aktiivipalveluksen, mutta palasi vielä toimimaan Pariisin sotilaskuvernöörinä lokakuusta 1915 maaliskuuhun 1916. Maunoury nimitettiin Ranskan marsalkaksi postuumisti muutamaa päivää kuolemansa jälkeen vuonna 1923.
Metelis

| Metelis> Μέτηλις.Sijainti |
| --- | --- |
 Metelis
Koordinaatit:  31°07′13″N, 30°22′32″E
Valtio:  Egypti
Paikkakunta:  Tell el-Nigili, Bisintawai (Bisitaway), Al-Buhaira
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta Bysantin valtakunta
Alue:  Metelites, Delta, Egypti
Metelis (m.kreik. Μέτηλις, Metēlis, egypt. Mtlꜣ) eli Per-Ha-neb-Imenti oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ala-Egyptissä eli Niilin suistossa ja kuului Meteliteen nomokseen, jonka pääkaupunki se oli. Kaupunki sijoitetaan Niilin Kanobikos- ja Bolbitinos-suuhaarojen välille suiston luoteisosaan nykyisen Bisintawain paikalle. Sen arkeologinen kohde ja tell eli rauniokumpu tunnetaan nimellä Tell el-Nigili. Muutoin kaupungista ei tiedetä juuri mitään.
Michel Joseph Kuehn

Michel Joseph Kuehn (7. lokakuuta 1923 Saint-Dié-des-Vosges – 18. syyskuuta 2012) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 12. heinäkuuta 1947 ja nimitettiin Chartres'n hiippakunnan piispaksi 27. heinäkuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jean Vilnet, jota avustivat Eugène-Marie Ernoult ja Louis Kuehn.
Kuehn erosi tehtävästään 6. huhtikuuta 1991.
Mielenosoitukset tammikuussa 2020 Iranissa

Mielenosoittajia Teheranin Amirkabirin teknillisellä yliopistolla 11. tammikuuta 2020.
Iranin protestit tammikuussa 2020 olivat iranilaisten mielenosoituksia Iranin hallitusta vastaan. Ne alkoivat sen jälkeen, kun kävi selväksi, että Iranin vallankumouskaarti oli ampunut alas ukrainalaisen lentokoneen ja Iranin hallitus oli peitellyt asiaa kolme päivää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mielenosoitukset tammikuussa 2020 Iranissa Wikimedia Commonsissa
Metelinmäki

Metelinmäki voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Metelinmäki, Lahden Paavolassa
Metelinmäki, kylä Nurmeksessa
Metelinmäki, kylä Rautuvaarassa
Metelinmäki, Vieremän Salahmilla
Max Schmeling

| Max Schmeling Maailman raskaansarjan maailmanmestari |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Maximillian Adolph Otto Siegfried Schmeling
Syntynyt: 28. syyskuuta 1905 Klein Luckow, Brandenburg
Kuollut: 2. helmikuuta 2005 Wenzendorf, Ala-Saksi
Kansalaisuus:  Saksa
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  Black Uhlan of the Rhine
Pituus:  185  cm
Painoluokka:  raskassarja
Kätisyys:  oikeakätinen, eli nyrkkeilytermein orthodox
Ammattilaistilastot
Ottelut:  70
Voitot:  56
– tyrmäysvoitot:  40
Tappiot:  10
Ratkaisemattomat:  4
Ei tuomiota/ mitätöity:  0
Maximillian Adolph Otto Siegfried Schmeling (28. syyskuuta 1905 – 2. helmikuuta 2005) oli saksalainen nyrkkeilijä. Hän oli nyrkkeilyn raskaansarjan ensimmäinen eurooppalainen maailmanmestari, ja hallitsi titteliään 2 vuoden ja 9 päivän ajan.
Schmeling muistetaan erityisesti kahdesta kohtaamisestaan Joe Louisia vastaan.
Yksityiselämä

Vaikka Max Schmeling oli Hitlerin ja natsipuolueen suosikki, ja vaikka hän esiintyi paljon natsijohdon seurassa, hän ei koskaan liittynyt natsipuolueeseen. Schmelingin kerrotaan myös piilotelleen juutalaisia lapsia hotellihuoneessaan ja auttaneen heitä pakenemaan Saksasta. Ennen natsien valtaannousua Schmeling viihtyi Berliinin kulttuuripiireissä, joiden edustajista monet joutuivat kansallissosialistien vainojen kohteeksi vuodesta 1933 eteenpäin.
1935 Schmeling joutui natsipuolueen epäsuosioon, sillä hän kieltäytyi liittymästä natsipuolueeseen, ei suostunut erottamaan amerikanjuutalaista valmentajaansa Joe Jacobsia eikä suostunut eroamaan tšekkiläisestä vaimostaan elokuvanäyttelijä Anny Ondrasta.
Kreetan taistelussa ensimmäisenä päivänä 20. toukokuuta 1941 hypänneiden saksalaisten laskuvarjosotilaiden joukossa oli myös Max Schmeling, sotilasarvoltaan silloin korpraali (Gefreiter). Hänen raportoitiin erheellisesti jääneen hyökkäyksen alkuvaiheissa uusiseelantilaisten vangiksi ja saaneen surmansa yrittäessään paeta. Schmeling kuitenkin säilyi hengissä sekä taistelusta että sodasta; Schmeling oli loukannut jalkansa jo laskeutuessaan ja vapautettiin vammansa myötä rintamapalveluksesta. Hän vietti sota-ajan kotiseudullaan Pommerissa ja pakeni 1945 lähestyvää puna-armeijaa vaimonsa kanssa Hampuriin jonka liepeille Wenzendorfiin pariskunta sitten asettuikin loppuiäkseen omistautuen erityisesti hyväntekeväisyydelle. Vuonna 1992 Schmeling valittiin International Boxing Hall of Famen jäseneksi.
Schmeling avioitui näyttelijä Anny Ondran kanssa 1933. Liitto kesti Ondran kuolemaan asti 1987.
Schmeling kuoli 99 vuoden iässä 2. helmikuuta 2005.