Locomobile Company of America
Ennen I maailmansotaa

Vuonna 1904 tuli tuotantoon Malli D. Aluksi nelisylinterisen rivimoottorin teho oli 16 hevosvoimaa, mutta se nousi 22:een saman vuoden aikana. Vuosien 1906–1913 aikana yhtiö valmisti eri versioita nelisylinterisillä moottoreilla, joiden teho vaihteli 30 ja 40 hevosvoiman välillä. Voimansiirto vaihteistolta taka-akselille oli välitetty ketjulla vuoden 1909 L-malliin asti ja vuoteen 1912 mennessä kaikkien mallien voimansiirto oli välitetty kardaaniakselilla. Locomobilen kaikki mallit valmistettiin oikealla puolella olevilla ohjauslaitteilla aina vuoteen 1915 asti.
Locomobilen pahimmat kilpailijat olivat luksusautoja valmistaneet Pierce-Arrow, Peerless ja Packard. Davis ja Riker olivat asettaneet tavoitteen: Locomobilen tuli olla paras yhdysvaltalainen auto ja iskulause "Best Built Car in America" alkoi näkyä mainoksissa. Davis myös julkaisi yhteiskunnan ylimmälle portaalle suunnatuissa aikakauslehdissä tiedotteen yhtiön uudesta autojen valmistuspolitiikasta, Locomobile valmistaisi ennemmin laatua kuin määriä ja siksi valmistuvien autojen määrä olisi neljä kappaletta päivässä. Locomobile valmisti itse kaikki alustan ja tekniikan osat Bridgeportin tehtaillaan. Kun myyntiedustajalta saapui tehtaalle tilaus autosta, kuuden mekaanikon tiimi keräsi halutunlaisen auton tekniikan osat ja kokosi niistä valmiin alustan koritettavaksi. Laadun takeena, tiimin päämekaanikko stanssasi kokoonpanon yhteydessä nimikirjaimensa moottorin runkolaakerien kansiin. Kun alusta oli läpäissyt koeajon, se lähetettiin koritettavaksi Bridgeport Body Works- tai Blue Ribbon Body -koripajalle. Korivalmistaja numeroi Locomobilen korit, niittaamalla numeroidun tunnuskilven kujettajan oven kynnykseen.
Vuonna 1911 esiteltiin Rikerin uusin auto, Model M, jonka voimanlähteenä toimi oli 475-kuutiotuumainen (7784 cm3) sivuventtiili-rivikuutonen. Moottori oli ns. T-head, jossa venttiilit sijaitsevat sylinterin molemmin puolin, tällainen rakenne vaatii kaksi sylinterilohkoon sijoitettua nokka-akselia. Varsinaisia sylinterikansia ei ollut, vaan sylinteri ja kansi olivat yhtä valua, niitä oli moottorissa kolme kappaletta. Kampiakseli oli tuettu yhdeksällä runkolaakerilla ja moottorin teho oli 48 hevosvoimaa. Itse auton akseliväli oli 142 tuumaa (3607 mm) ja massaa sillä oli kolme tonnia. Se oli valmistettu hienoimmista ja laadukkaimista materiaaleista: alumiinia, messinkiä ja jaloterästä oli käytetty ympäri autoa ja moottorin kampikammio oli pronssivalua. Uusi malli otettiin hyvin vastaan ja se teki hyvää sekä Locomobile Companyn taloudelle, että sen tavoitteille olla automaailman ykkönen. Näihin aikoihin auoja alettiin mainostaa lehdissä kyseessä olevan vuoden uutena mallina, vaikka autojen valmistajilta tulikin varsinaisia uusia tai muuteltuja malleja silloin kun katsottiin soveliaaksi julkistaa jokin muutos. Näitä jonkin mallin eri kehitysversioita kutsuttiin sarjoiksi (series), ja ne saattoivat muuttua kesken mallivuoden. Esimerkkinä ensimmäinen valmistunut Model M vuodelta 1911, joka on siis sarjaa yksi, numeroina M-48-1. Näitä valmistui kyseisenä vuonna kolme kappaletta. Vuodelle 1912 autoon tehtiin joitain muutoksia, jolloin se muuttui sarjaksi 2 (M-48-2), näitä valmistui jo 504 kappaletta. Vuonna 1913 valmistukseen tuli sarja 3, kun moottorin iskutilavuus nostettiin 525,5 kuutiotuumaan (8611 cm3). Mallien nimenä pysyi 48, vaikka moottorin teho oli kasvanut jo 82 hevosvoimaan. Locomobile Company valmisti samaan aikaan myös vanhempaa nelisylinteristä autoaan, nyt mallina I, vuoteen 1913 asti.
Kilpailijansa Pierce-Arrowin tavoin, myös Locomobile toi markkinoille M-48:n rinnalle pienemmän ja edullisemman version, mallinimeltään R-38. Ulkoisesti malli muistutti esikuvaansa, vain keulan pellitykset ja jäähdytin olivat pienempikokoisia. Teknisesti isomman mallin moottorin kanssa identtinen, mutta iskutilavuudeltaan pienempi moottori kehitti 38 hevosvoimaa. Mallia R-38 valmistettiin vuoden 1912 alusta vuoden 1917 loppuun.