stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Ekman (tietokirjailija)
Teokset

Nietzsches estetik. En konstruktion och en kritik, Schildt 1920
Sju lorder och mr Churchill. Personligheter i brittisk politik, Schildt 1925
August Eklöf aktiebolag 1864–1924, 1926
Nokian tehdas 1868–1928, Nokia oy 1930
Från hav och hov. Amiral Oscar von Kraemers levnadslopp skildrat på grundvalen av efterlämnade papper, (yhdessä Bernhard Estlanderin kanssa), Schildt 1931
Jean Sibelius. Taiteilijan elämä ja persoonallisuus, Otava 1935
Osakeyhtiö Troili aktiebolag 1911–1936, Oy Troili ab 1936
Stockfors bruk, Stockfors 1936
Herraskartanon vanhan tehtaan historia. Teijon tehdas 1686–1936, Teijon tehtaat 1937
Suomen konepajainsinööriyhdistys ry 1917–1942, Suomen konepajainsinööriyhdistys 1942
En gammal helsingforsverkstads historia. John Stenbergs maskinfabrik 1882–1942, Oy John Stenberg ab 1943
Landsbygdens bildningsproblem, Söderström 1949
Masuuni josta tuli suurvalimo. Högforsin tehdas 1820–1950, (yhdessä W. E. Nordströmin kanssa), Kymin oy Högforsin tehdas 1953–1954, kaksi osaa
Teokset > Ruotsinnokset

John Erskine: Den sköna Helenas privatliv, Schildt 1926
Richard Halliburton: Romantikens kungväg, Schildt 1926
Olaf Linck: En sommar bland siouxindianer, Schildt 1926
Victor Margueritte: De brottsliga, Schildt 1926
Donn Byrne: Galgmannens hus, Schildt 1928
Unto Seppänen: Markku och hans släkt, (yhdessä Olof Enckellin kanssa), Bonnier 1940
Wolfram Eilenberger

Wolfram Eilenberger 2016.
Wolfram Eilenberger (s. 1972 Freiburg im Breisgau, Saksan liittotasavalta) on saksalainen filosofi ja mediapersoona.
Elämä ja työ

Eilenberger on opiskellut filosofiaa, psykologiaa ja romanistiikkaa Heidelbergin, Turun ja Zürichin yliopistoissa. Hän väitteli tohtoriksi 2007 Zürichissä  Mihail Bahtinin kulttuurifilosofiasta.
Eilenberger on vuodesta 1999 ollut julkisuudessa keskustelijana, muun muassa kirjoittanut kolumneja Die Zeitiin ja berliiniläiseen Der Tagesspiegeliin. Hän on vuodesta 2003 ollut kuukausilehti Ciceron ”filosofinen kirjeenvaihtaja”. Hän on päätoimittajana lehdessä Philosophie Magazins, jota hän oli myös perustamassa.
Eilenbergerin teoksille on ominaista filosofisen näkökulman käyttö hänen käsitellessään politiikkaa, arjen kulttuuria ja urheilua. Hän on kirjoittanut lisäksi filosofisia tietokirjoja, joita on käännetty useille kielille.
Tammikuusta 2010 alkaen Eilenberger on työskennellyt opettajana Kanadassa Toronton yliopistossa. Hänen puolisonsa, entinen suomalainen koripalloilija Pia Päiviö opettaa yliopistossa suomen kieltä ja kirjallisuutta. Perhe asuu Berliinissä ja Torontossa. He tutustuivat vaihto-oppilaina Espanjassa, ja heillä on kaksi lasta.
Eilenberger sai 2007 DFB:n valmentajalisenssin,lähde? ja hän kuuluu saksalaisten kirjailijoiden jalkapallomaajoukkueeseen (Autonama).
Vapauden tuli

Osmo Pekonen väittää Kanava-kritiikissään, että Eilenbergerin Vapauden tuli. Filosofian pelastus synkkinä aikoina 1933–1943 on plagiaatti ranskalaisen Sylvie Courtine-Denamyn (1947–2914) teoksesta Trois femmes dans de sombres temps. Kirjan suomentaja Tommi Uschanov tyrmää Pekosen väitteen ja toteaa, että vaikka aihepiiri on sama, puolet Eilenbergin kirjasta käsittelee muita henilöitä kuin Courtine-Denamy. Hän myös selventää Pekosen käyttämää käsitettä "plagiointi": samojen henkilöiden samojen elämänvaiheiden kuvaaminen ei ole plagiointia. Kirjojen nimen yhtäläisyyden hän selittää sillä, että molempien kirjojen pääkohteisiin kuuluu Hannah Arendt, jonka englanninkielisen kirjan nimi on Men in Dark Times. Se liittyy Arendtiin niin tavaramerkkimäisesti, että Arendtia käsittelevä kirjallisuus hyödyntää sitä usein otsikoissaan. Uschanovin suomennos saa kiitosta niin Pekoselta kuin Helsingin Sanomien Jussi Ahlrothiltakin: "[K]äännös on sujuvuudessaan lähes näkymätön", kuten myös Kalle Haataselta: "Tommi Uschanov on kääntänyt kirjan sujuvuudella, joka vastaa alkuperäistä laitosta."
Teokset

Philosophie für alle, die noch etwas vorhaben. Berlin Verlag, 2005.
Lob des Tores: 40 Flanken in Fußballphilosophie. BvT, 2006.
This is not America: Philosophen sprechen über die Lage des Landes. Matthes und Seitz, 2008
Das Werden des Menschen im Wort: Eine Studie zur Kulturphilosophie M. M.Bachtins. Chronos, 2009
Kleine Menschen, grosse Fragen: 20 philosophische Fragen für die Erwachsenen von morgen – und heute. Berlin Verlag, 2009
Finnen von Sinnen: Von einem, der auszog, eine finnische Frau zu heiraten. Blanvalet, 2010. (Omaelämäkerrallinen romaani.)
Zeit der Zauberer: Das große Jahrzehnt der Philosophie 1919–1929. Klett-Cotta 2018. ISBN 978-3-6089-4763-2.
Taikurien aika: Filosofian suuri vuosikymmen 1919–1928. Suomentanut Tommi Uschanov. Siltala 2019. ISBN 978-952-234-550-9
Vapauden tuli (Feuer der Freiheit). Suomentanut Tommi Uschanov. Siltala 2021.
Aiheesta muualla

Kirjailijamuotokuva (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Karl Eklund

Karl Magnus Eklund
Karl Magnus Eklund (käytti saksassa nimeä Eck) (2. lokakuuta 1888 Karjaa – 5. tammikuuta 1924) oli suomalainen jääkärimajuri ja koneinsinööri. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Karl Oskar Eklund ja Lovisa Vilhelmiina Vikström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Karin Elvira Johanna Ahlskogin kanssa.
Opinnot

Eklund kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta vuonna 1908 ja hän liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuonna 1908. Hänen opintonsa jatkuivat myöhemmin Karlsruhen teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1909–1914.
Jääkärikausi

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 27. helmikuuta 1915 ja hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin 31. elokuuta 1915 hänet sijoitettiin Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan, josta hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella, Ekkau-Kekkaussa ja Aa-joella. Pataljoonasta hän teki kaksi opintomatkaa, ensimmäisen 23. kesäkuuta 1916 – 16. elokuuta 1916 ja toisen 10. tammikuuta 1918 alkaen.
Sotien jälkeinen aika

Eklund kunnostautui ensimmäisessä maailmansodassa ja hänet palkittiin rautaristillä ja ylennettiin kapteeniksi. Hän palasi Suomeen sisällissodan jälkeen 21. marraskuuta 1918 ja hänet määrättiin palvelukseen Suomen tykistökouluun kapteenin vakanssilla. Eklund siirrettiin itsenäisyyspäivänä 1918 Sotaministeriön taisteluvälineosaston insinööritoimistoon toimistoupseeriksi, josta edelleen 1. tammikuuta 1920 hänet komennettiin taisteluvälineosaston pioneeritoimiston päälliköksi ja edelleen 1. helmikuuta 1921 Aseseppäkoulun johtajaksi, jossa tehtävässä toimi aina kuolemaansa asti. Upseerien ampumayhdistyksen johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1920–1923 ja sihteerinä vuosina 1921–1924. Eklund kuoli vain 35 vuoden ikäisenä 5. tammikuuta 1924.
Jääkäripataljoona saapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Michel Ekman

Michel Flemmingsson Ekman (s. 25. helmikuuta 1956 Helsinki) on suomenruotsalainen kirjallisuudentutkija ja esseisti. Hän on työskennellyt Hufvudstadsbladetin kirjallisuuskriitikkona vuodesta 1986 ja Svenska Dagbladetin kriitikkona vuodesta 1992. Hän väitteli tohtoriksi Åbo Akademissa vuonna 2004 tutkielmalla, joka käsitteli J. L. Runebergia. Hän on julkaissut useita tietokirjoja.
Ekman asuu Itä-Helsingissä.
Huomionosoituksia

Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2001
Svenska litteratursällskapetin palkinto teoksesta Kaos, ordning, kaos 2005
Hallbergin palkinto 2012
Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 2014
Svenska litteratursällskapetin palkinto teoksesta Självbiografiskt lexikon 2018
Teoksia

Gunnar Björlings daterade manuskript med hänvisningar till hans tryckta verk. Skrifter utgivna av Åbo akademis bibliotek, 19. Åbo: Åbo akademis bibl., 1991. ISSN 0355-9114. ISBN 951-649-880-9
Kaos, ordning, kaos: Människan i naturen och naturen i människan hos J. L. Runeberg. Diss. Helsingfors: Schildt, 2004. ISBN 951-50-1433-6
Att glödga orden med tystnad: En essä om Peter Sandelins diktning. Esbo: Schildt, 2005. ISBN 951-50-1479-4
Må vi blicka tillbaka mot det förflutna: Svenskt och finskt hos åtta finlandssvenska författare 1899–1944. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 749. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland, 2011. ISSN 0039-6842. ISBN 978-951-583-220-7
Utanför tiden: Självbiografiska essäer. Helsingfors: Schildts, 2012. ISBN 978-951-50-2193-9
Harens almanacka: Essäer om poesi och tid. Helsingfors: Schildts & Söderströms, 2015. ISBN 978-951-52-3555-8
Självbiografiskt lexikon. Helsingfors: Schildts & Söderströms. 2017. ISBN 978-951-52-4335-5
Jag tänker på nötskrikor: Anteckningar. Helsingfors: Schildts & Söderströms, 2019. ISBN 978-951-52-4799-5
Lyckliga slut: Elva essäer och en dagbok. Helsingfors: Schildts & Söderströms. 2021. ISBN 978-951-52-5404-7
Lešukonskojen piiri

| Lešukonskojen piiri Лешуко́нский райо́н Lešukonski raion |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Lešukonskojen piirin sijainti Arkangelin alueen kartalla.
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Lešukonskoje
Pinta-ala:  28 100 km²
Väkiluku (2010):  7 979
Lešukonskojen piiri (ven. Лешуко́нский райо́н, Lešukonski raion) on kunnallispiiri Arkangelin alueella Venäjällä. Alueen koillisosassa Mezen- ja Vaškajokien varrella sijaitsevan piirin pinta-ala on 28 100 neliökilometriä. Kunnallispiiri on Arkangelin alueen vähäväkisin: piirissä asui 7 979 henkeä (väestönlaskenta 2010).
Piirin hallinnollinen keskus on Lešukonskojen kylä (4 406 as.). Siihen kuuluu 6 kuntaa:
Juroma (ven. Юрома)
Koinas (ven. Койнас)
Lešukonskoje (ven. Лешуконское)
Olema (ven. Олема)
Tsenogora (ven. Ценогора)
Vožgora (ven. Вожгора)
Metsätalous on merkittävässä asemassa piirissä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lešukonskojen piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Lešukonskojen piiri Arkangelin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Efraim Syyrialainen

Efraim Syyrialainen ikonissa
Pyhä Efraim Syyrialainen (syyr. ܡܪܝ ܐܦܪܝܡ ܣܘܪܝܝܐ, Mār Aphrêm Sûryāyâ; arab. أفرام السرياني‎; m.kreik. Ἐφραίμ ὁ Σῦρος) (n. 306–373) oli merkittävä teologi ja syyriankielisten hymnien kirjoittaja. Hänet luetaan usein kirkkoisien joukkoon erityisesti syyrialaisessa kristillisyydessä. Samoin hänet luetaan pyhimykseksi erityisesti Syyriassa. Paavi Benedictus XV antoi Efraimille Kirkon opettajan arvonimen vuonna 1920.
Elämä

Efraim syntyi vuoden 306 vaiheilla Nisibisin kaupungissa, pohjoisessa Mesopotamiassa nykyisten Turkin ja Syyrian valtioiden rajalla. Joidenkin lähteiden mukaan Efraimin vanhemmat olivat kristittyjä, toisissa mainitaan hänen isänsä olleen pakanapappi. Kaupungissa puhuttiin tuohon aikaan useita kieliä, valtakielenä oli aramea. Kristillinen yhteisö käytti syyrian kieltä. Kaupunki oli myös uskonnollisesti monipuolinen. Alueen kristityillä oli usein juutalainen tausta, ja tannaiittien vaikuttamana juutalaisuus kukoisti, minkä vuoksi kristillinen yhteisö kasvoi hitaasti. Vain joitakin vuosia aikaisemmin Rooman keisari Diocletianus oli sopinut Persian keisarin kanssa, että Nisibis siirtyisi roomalaisille. Roomalaisten aloittamat kristittyjen vainot ja marttyyritarinat olivat osa Nisibisin kristittyjen yhteisön arkea Efraimin kasvuvuosina.
Efraim vietti valtaosan elämästään Nisibisissä, mutta hän muutti Edessaan persialaisten valloitettua Nisibisin vuonna 363. Edessassa hän kirjoitti suurimman osan hänen tallella olevista teoksistaan.
Efraim kirjoitti usein runollisesti, ja hän toi teologiaan omaperäisiä näkökulmia. Hän käsitteli paljon suuriin juhliin, kuten jouluun ja pääsiäiseen, liittyviä teemoja. Hänen keskeisimpiä aiheitaan oli inkarnaatio. Hänen kirjoituksissaan tuli esiin myös Neitsyt Marian merkitys; hän suhtautui tähän suurella kunnioituksella ja ansioitui mariologian hiomisessa. Efraimin ajattelussa todellisuus oli paradoksaalista ja avoimen ja salatun vuorovaikutusta, mikä havainnollistui Kristuksen persoonassa ja kristinuskossa. Efraim oli nikealaisen ortodoksisen opin kannattaja, ja hänen tuotantoonsa sisältyi myös harhaoppisia suuntauksia vastustavia tekstejä.
Efraim Syyrialaisen paastorukous

Efraim Syyrialaisen paastorukous on tunnettu etenkin ortodoksisessa kirkossa. Se kuuluu seuraavasti:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Herra, elämäni valtias! Estä minusta laiskuuden, velttouden, vallanhimon ja turhanpuhumisen henki. Anna minulle, sinun palvelijallesi, sielun puhtauden, nöyryyden, kärsivällisyyden ja rakkauden henki. Oi kuningas ja Herra! Anna minun nähdä rikokseni ja anna, etten tuomitsisi lähimmäistäni, sillä sinä olet siunattu iankaikkisesti. Amen. | ” |
– Efraim Syyrialainen
Kirjallisuutta > Suomennokset

Efraim Syyrialainen: Katumuskehotukset.  Suomentanut Heikki Holländer. Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1992.  ISBN 951-8979-10-3
Efraim Syyrialainen: Paratiisihymnit.  Suomentanut Serafim Seppälä. Valamon luostari, 2004.  ISBN 951-9468-98-6
Kirjallisuutta > Tutkimusta

Seppälä, Serafim. Efraim Syyrialaisen homiletiikka Kristuksen paradoksin peilaajana. Serafim Seppälä (toim.), Sanan saattajat: kirkkoisät reetoreina. Studia Patristica Fennica 11. Helsinki: Suomen patristinen seura, 2020. 67–94.
Sissonen, Raimo: Valoon puetut : Pyhän Efraim Syyrialaisen epifaniahymnien opetus kasteesta.  (Pro gradu -tutkielma : Joensuun yliopisto, Humanistinen tiedekunta. Ortodoksisen teologian laitos. Systemaattinen teologia ja patristiikka)  Joensuun yliopisto, 1992.
Skopets, Viatcheslav: Efraim Syyrialainen ja Corpus Ephraemicum ihmisen vapaudesta.  (Pro gradu -tutkielma : Joensuun yliopisto, Humanistinen tiedekunta. Ortodoksisen teologian laitos. Systemaattinen teologia ja patristiikka)  Joensuun yliopisto, 2004.
Aiheesta muualla

Pyhä Efraim Syyrialainen. Ortodoksi.net.
Pyhä Efraim Syyrialainen (Arkistoitu – Internet Archive). Tsasounan suunnalta.
Pyhän Efraim Syyrialaisen paastorukous
Merkittävimmät apostoliset isät ja kirkkoisät
Klemens I ·
Ignatios ·
Polykarpos ·
Papias ·
Hermas ·
Justinos Marttyyri ·
Irenaeus ·
Klemens Aleksandrialainen ·
Tertullianus ·
Origenes ·
Cyprianus ·
Eusebios Kesarealainen ·
Athanasios Suuri ·
Efraim Syyrialainen ·
Basileios Suuri ·
Gregorios Nazianzilainen ·
Gregorios Nyssalainen ·
Kyrillos Jerusalemilainen ·
Epifanios ·
Johannes Khrysostomos ·
Kyrillos Aleksandrialainen ·
Ambrosius ·
Hieronymus ·
Augustinus ·
Leo Suuri ·
Pseudo-Dionysios Areopagita ·
Gregorius Suuri ·
Maksimos Tunnustaja ·
Johannes Damaskolainen
Eerik XIV

| Eerik XIV |
| --- | --- |
 
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  29. syyskuuta 1560 – 29. syyskuuta 1568
Kruunajaiset:  29. kesäkuuta 1561
Edeltäjä:  Kustaa Vaasa
Seuraaja:  Juhana III

Syntynyt:  13. joulukuuta 1533 Tukholma, Ruotsi
Kuollut:  26. helmikuuta 1577 (43 vuotta) Örbyhus, Ruotsi
Puoliso:  Kaarina Maununtytär
Lapset:  Virginia   Constantia   Lucretia   Sigrid   Kustaa Eerikinpoika  Henrik   Arnold
Suku:  Vaasa
Isä:  Kustaa Vaasa
Äiti:  Katariina Saksi-Lauenburgilainen
Uskonto:  luterilainen
Nimikirjoitus:  
Eerik XIV (13. joulukuuta 1533 Tukholma – 26. helmikuuta 1577 Örbyhus) oli Ruotsin kuningas vuosina 1560–1568.
Eerik kuului äitinsä Katariina Saksi-Lauenburgilaisen puolelta Euroopan suurimpiin ruhtinassukuihin. Eerik XIV nousi valtaan isänsä Kustaa Vaasan kuoltua vuonna 1560. Hänen sisarpuolensa olivat Katariina (1539–1610), Cecilia (1540–1627), Anna (1545–1610), Sofia (1547–1611) ja Elisabet (1549–1597) ja hänen velipuoliaan olivat Juhana III (1537–1592), Magnus (1542–1595), Karl (1544), Sten (1546–1547) ja Kaarle IX (1550–1611).
Kaarina Maununtytär

Eerikillä on sanottu olleen lukuisia rakastajattaria, ja hän oli yrittänyt lukuisia kertoja solmia avioliittoa ulkomaalaisten ruhtinattarien kanssa. Kosijat palasivat rukkasten kera Ruotsiin kerta toisensa jälkeen. Tuona aikana Eerikillä oli useita jalkavaimoja ja aviottomia lapsia.
Vuonna 1565 Eerik tapasi talonpoikaistaustaisen Kaarina Maununtyttären, joka otettiin hoviin kuninkaan sisaren hovineidoksi. Kaarina oppi lukemaan ja kirjoittamaan, mikä oli harvinaista ajan naisille. Pian hänen tiedettiin olevan kuninkaan rakastajatar. Vuonna 1566 Kaarina synnytti Eerikille heidän ensimmäisen lapsensa, tyttären nimeltä Sigrid.
Eerik kuohutti Ruotsia menemällä 1568 naimisiin Kaarinan kanssa. Heidän ensimmäinen poikansa Gustaf eli Kustaa Eerikinpoika, joka avioliitossa syntyneenä olisi ollut kruununperimysjärjestyksessä seuraava, oli syntynyt 28. helmikuuta. Eerikin ja Kaarinan virallinen vihkiminen tapahtui 4. heinäkuuta Tukholmassa, ja 5. heinäkuuta Kaarina kruunattiin Ruotsin kuningattareksi. Kuninkaan veljet eivät hyväksyneet avioliittoa ja kruunausta, aatelisto nousi kapinaan Eerikiä vastaan, ja tämä kukistui syksyllä 1568. Juhana-herttuasta tuli kuningas Juhana III, ja Eerik perheineen tuomittiin vankeuteen, aluksi Tukholman linnaan. Eerik oli menettänyt lopullisesti mielenterveytensä, ja vain Kaarina sai hänet rauhoittumaan. Vuoden 1570 alussa heille syntyi vankeudessa poika Henrik.
Viimeiset ajat

Kun Venäjän ja Ruotsin välinen sota, niin sanottu pitkä viha, vuonna 1570 syttyi, katsottiin Eerik uhaksi, jota venäläiset saattaisivat yrittää käyttää Ruotsin hajottamiseen sisältä käsin. Heinäkuussa 1570 Juhana siirsi Eerikin perheineen Turun linnaan, koska koki Eerikin uhaksi itselleen. Turussa Eerik ja Kaarina viettivät avioliittonsa onnellisimman ajan. Olot kuitenkin muuttuivat, kun Kaarina synnytti parin viimeisen lapsen. Juhana piti heitä uhkana itselleen, ja kesäkuussa 1573 Eerik erotettiin vaimostaan ja lapsistaan. Juhana sai valtiopäivät tuomitsemaan Eerikin kuolemaan, ja hänet ilmeisesti myrkytettiin vuonna 1577 velipuolensa Juhanan käskystä. Kun Eerikin hauta avattiin vuonna 1958 ja hänen jäännöksensä tutkittiin, niissä havaittiin runsaasti arsenikkia.
Kirjallisuutta

Harrison Lindbergh, Katarina: Erik XIV.  Lund:  Historiska Media, 2022.  ISBN 978-91-7789-912-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eerik XIV Wikimedia Commonsissa
Louise Stjernströmin (Carl Blinkin) teokset Eerik XIV ja Juhana III: I: Veljesviha ja II: Pimeys vapaasti ladattavina e-kirjoina Project Gutenbergiltä.
K. I. Karttunen : Kuningas veljensä vankina. Eerikki XIV:n surullinen vaellus tyrmästä toiseen, Hakkapeliitta, 28.03.1939, nro 13, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Erik XIV hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kustaa Vaasa | Ruotsin kuningas 1560–1568 | Seuraaja: Juhana III |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Eerik XIV ja Kaarina Maununtytär, Georg von Rosenin maalaus vuodelta 1871. Kuvassa oikealla kuninkaan sihteeri Yrjänä Pietarinpoika.
Naum Levin

Naum Levin (29. syyskuuta 1907 Viipuri – 5. kesäkuuta 1978) oli suomalainen viulisti. Hänen ensimmäinen julkinen esiintymisensä viulistina oli jo 5-vuotiaana Viipurissa vuonna 1912.
Levin syntyi juutalaiseen perheeseen Viipurissa vuonna 1907. Isä oli Valko-Venäjällä syntynyt kauppias Isak Levin ja äiti Rocheleje Kravts. Levinin äiti kuoli Naumin ollessa vasta kuusivuotias vuonna 1913.
Levin opiskeli nuorena Boris Sirpon johdolla Viipurin musiikkiopistossa ja Paul Cherkasskyn johdolla Helsingissä. Vuosina 1923–1927 hän jatkoi opintojaan Budapestissä unkarilaisviulisti Jenõ Hubayn oppilaana ja myöhemmin Pariisissa, Berliinissä, Wienissä ja Englannissa. Hän pääsi Helsingin filharmonisen orkesterin jäseneksi 1920-luvun puolivälissä. Hänestä tuli orkesterin konserttimestari 1946, ja hän esiintyi monien suomalaisten ja ulkomaisten huippukapellimestarien johtamana. Vuonna 1952 Levin perusti lisäksi Fennica-kvartetin, jossa hän soitti ensiviulua. Vuonna 1966 Levin jäi konserttimestarin tehtävistään eläkkeelle. Jäähyväiskonsertissaan 1966 Levin soitti Tšaikovskin viulukonserton. Saman konserton hän oli soittanut ensimmäisenä solistitehtävänään kaupunginorkesterissa.
Sibeliuksen viulukonsertolla oli keskeinen sija Levinin ohjelmistossa. Hän soitti konserton sekä Sibeliuksen 60-vuotisjuhlissa että säveltäjän muistokonsertissa vuonna 1957. Levin myös opetti viulunsoittoa ensin Hämeenlinnassa ja myöhemmin Lahden musiikkiopistossa vuosina 1966–1977.
Talvisodan alkuvaiheissa vuonna 1939 Levinin polvi loukkaantui matkalla pommisuojaan Helsingissä. Vamman takia hänen oikea jalkansa amputoitiin seuraavana vuonna Tukholmassa.
Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 1957.
Eduskuntavaalit

Eduskuntavaalien 2019 ehdokaslistat Varsinais-Suomen vaalipiirissä.
Eduskuntavaaleilla valitaan Suomen eduskuntaan 200 kansanedustajaa. Äänioikeutettuja ovat kaikki 18 vuotta täyttäneet Suomen kansalaiset. Edustajat valitaan vaalipiireittäin muodostetuista vaaliliitoista suhteellista vaalitapaa ja D’Hondtin menetelmää noudattaen. Ylin vaaliviranomainen on oikeusministeriö. Nykyinen vaalilaki on ollut voimassa vuoden 1969 alusta lähtien.
Eduskuntavaalit järjestetään nykyään joka neljäs vuosi ellei eduskuntaa hajoteta ja määrätä uusia vaaleja pidettäväksi. Tasavallan presidentti Paasikivi teki 23. lokakuuta 1953 eduskunnalle lakiesityksen vaalikauden pidentämisestä kolmesta vuodesta neljään. Perustuslakivaliokunta hyväksyi esityksen 17. marraskuuta. Vaalikautta pidennettiin vuodella vaalien 1954 jälkeen. Ennen vuotta 1966 eduskuntavaalien lain mukainen ajankohta oli heinäkuun alussa, jotta kaikki äänioikeutetut pääsisivät äänestyspaikoille, koska kulkuyhteydet olivat maaseudulla talvisin liian heikot. Käytännössä viimeiset heinäkuussa pidetyt eduskuntavaalit olivat kuitenkin jo vuonna 1958, ja vaalien ajankohtaa koskevasta säännöstä oli poikettu useasti jo ennen tätä. Ennen Suomen itsenäistymistä vaaleja saatettiin pitää vuodenkin välein hallitsijan (keisarin) hajotettua eduskunnan usein. Viimeksi eduskunta on hajotettu presidentin määräyksestä vuonna 1975. Sitä vastoin vuonna 1939 valitun eduskunnan toimikautta pidennettiin kaksikin kertaa poikkeuslailla, koska sodan aikana ei vaaleja olisi pystytty järjestämään; niinpä seuraavat vaalit pidettiinkin vasta maaliskuussa 1945.
Ensimmäiset eduskuntavaalit järjestettiin maaliskuussa 1907 ja viimeisimmät eduskuntavaalit 2023. Eduskuntavaalien tulokset on luetteloitu vaaleittain erillisissä artikkeleissa. Vaalipiiri- ja liittokohtaiset tulokset ovat vaalipiirien ja puolueiden artikkeleissa. Artikkeli eduskunta sisältää paikkajaon vaaleittain.