stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veikko Eskolin-Esk

Aallot (1975) Vantaan Myyrmäen Myyrmäenraitin varrella.
Vesikehä (1974) Nokian Poutunpuistossa. Teos oli Pohjoismaiden ensimmäinen tietokoneohjattu teos.
Tiedon puu (1985), Riihimäki.
Veikko Raikas Eskolin-Esk (9. tammikuuta 1936 – 24. helmikuuta 2001) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän kokeili ensimmäisenä Suomessa sähkökineettisiä konstruktioita. Sen jälkeen hän teki muun muassa pilarimaisia valaistuja muovi- ja teräsrakennelmia.
Julkisia teoksia

Liikkuva valomaalaus, 1965, Harjavalta
Vesikehä, 1974, Nokia
Aallot, 1975, Vantaan Myyrmäki
Avaruudesta saaristoon, 1978, Turku
Virkavalta

Virkavalta tarkoittaa sitä, että virkahenkilöstöllä on huomattavan suuri merkitys yhteiskunnan toiminnassa. Arkikielessä virkavalta tarkoittaa vain poliisia.
Virkavalta ei säädä lakeja vaan toteuttaa niitä. Lakien ja säädösten toteuttamisessa on kuitenkin liikkumavaraa, joten virkavallalla on myös oikeus tehdä omia päätöksiään lakien puitteissa. 
Virkavalta on myös sellainen yhteiskuntamuoto, jossa virkamiehistö hallitsee. Yhteiskuntaa voidaan sanoa virkavaltaiseksi tai byrokraattiseksi, jos virkamiehistön rooli on korostunut siten, että on paljon säädöksiä, joiden toteutumista yleensä runsaslukuinen virkamiehistö vahtii.
Sukelluspuku

O'Neillin valmistama lyhyenmallinen märkäpuku.
Kaulamansetti, vetoketju, täyttöventtili, rannemansetit ja tyhjennysventtiili neopreenistä valmistetussa kuivapuvussa.
Sukelluspuku on sukeltamisessa käytettävä puku, jonka tarkoitus on lämmittää sukeltajaa sekä ehkäistä ruhjeita ja naarmuja. Vapaasukelluksessa ja uinnissa sukelluspukua käytetään myös veden vastuksen pienentämiseen. Käytännön syistä kuivapukua käytetään myös nosteen hallintaan sukelluksessa.
Märkäpuvut

Märkäpuku valmistetaan yleensä neopreenistä, ja sen paksuus on 2–8 mm. Sisäpuolelta kangasvahvisteinen ihonmyötäinen puku on yleensä varustettu vetoketjulla ja täyttyy ohuella paikallaan pysyvällä vesikerroksella sisäpuolelta. Lämmöneristyskyky perustuu neopreenin sisältämiin ilmakupliin ja vedenpitävyyteen. Paineen alaisena (sukellettaessa) neopreeni puristuu kasaan ja menettää lämmöneristyskykyään. Suomessa laitesukelluksessa suositeltava neopreenipaksuus on 7 mm. Suomessa märkäpukuja valmistaa Helsingissä Finn-Suit.
Erittäin lämpimissä vesissä käytetään märkäpuvun materiaalina (dive skin) myös pelkkää Lycra-kangasta. Tällöin estetään vain ihon ohi virtaavan veden suuri vaikutus lämmönhukkaan ja suojataan ihoa korallin aiheittamilta naarmuilta, varsinaista lämmöneristyskerrosta puvussa ei ole.
Kuivapuvut

Kuivapuku on vesitiivis ja pysyy siis täysin kuivana. Kuivapuvussa eristäminen tapahtuu puvun alle puettavalla eristävällä vaatekerroksella ja puvun sisään jäävällä ja johdettavalla paineilmalla tai eristekaasulla. Kuivapuvun kaulassa ja hihansuissa käytetään ohuita kumi- tai silikonimansetteja estämään ilman pääsy puvusta ulos ja veden pääsy puvun sisään. Kuivapuvun materiaaleina käytetään neopreenia, kumia tai erilaisia laminaattikankaita (kumia, kangasta, ja muita materiaaleja kerroksina). Pukuun pukeudutaan kaasutiiviin vetoketjun kautta, joka ulottuu joko olkapäältä olkapäälle selässä tai lonkasta olkapäälle vatsan puolella. Käytössä on myös niin sanottu rullapuku, jossa yläosan (puseron) helma ja alaosan (housut) vyötärö ovat normaalia pidemmät, jolloin ne voidaan taittaa päällekkäin ja rullata vyötärölle vesi- ja ilmatiiviiksi liitokseksi.
Kuivapuvussa oleva kaasu puristuu kasaan sukelluksen aikana, jonka vuoksi syvyyden lisääntyessä sinne on lisättävä ilmaa tai kaasua, ja ylös noustessa laajentuva kaasu on poistettava poistoventtiilin kautta. Poistoventtili sijaitsee yleensä vasemmassa hihassa.
Kuumavesipuku on työ- ja raskassukelluksessa käytettävä kuivapuku, jossa kuivapuvun normaalien toimintojen lisäksi käytetään tukialuksesta johdettua kuumaa vettä puvun lämmitykseen. Kuumavesipukua käytetään kypäräsukelluksessa koska vaihtoehto, argon eristekaasuna, ei sovi hengitettäväksi. Kypäräsukelluksessa pukukaasu ja hengityskaasu tulevat  samasta letkusta eikä niitä voida erotella. Kuumavesilämmitystä käytetään sen vuoksi, että työsukellukset ovat ajallisesti pitkiä. Kuuman veden ansiosta lämmitys on jatkuvaa. Argon ei lämmitä, se vain eristää jonkun verran ilmaa paremmin. Argonia käyttävät kuivapukusukeltajat joutuvat pidemmillä sukelluksilla käyttämään sähköllä toimivia lämpöliivejä lämpötasapainon säilyttämiseen. Kehon lämpötila vaikuttaa sekä kompressioon että dekompressioon, jolloin sukelluksen loppupuolella tapahtuva kehon lämpötilan lasku altistaa sukeltajantaudille.
Kovat puvut

Niin kutsuttu kova sukelluspuku on eräänlainen pienoissukellusveneen ja sukelluspuvun välimuoto. Sen sisällä vallitsee sama paine kuin meren pinnalla ja hengityskaasuna käytetään tavallista ilmaa. Kovalla puvulla voidaan sukeltaa jopa 700 metrin syvyyteen. Sen kanssa ei tarvita dekompressiota eikä siihen liity esimerkiksi sukeltajantaudin vaaraa, koska sukeltajaan vaikuttaa koko ajan normaali ilmanpaine. Kova puku on yleensä umbilikaalin välityksellä yhteydessä pintaan, mutta sukeltaja voi myös irrottautua siitä ja toimia itsenäisesti puvun omien ilmasäiliöiden varassa. Joissakin puvuissa on jopa oma potkureilla tai vesisuihkupropulsiolla toimiva liikutteluyksikkö. Kovista sukelluspuvuista tunnetuin on Jim-puku, joka on saanut nimensä sitä ensimmäisenä kokeilleen sukeltajan Jim Jarrettin mukaan.
Valmistajia ja toimittajia Suomessa

Suomessa sukelluspukuja ovat valmistaneet ja toimittaneet muun muassa Optomec, Sukeltaja-Apu, neopreenisia märkäpukuja valmistava Finn-Suit, trilaminaatti- ja polyuretaanikuivapukuja valmistava turkulainen Ursuk sekä luonnonkumisia kuivapukuja valmistava Sukelluspuku Loitokari Oy.
Historiaa

Maailman vanhin säilynyt sukelluspuku ”Wanha herra” on valmistettu vasikannahasta 1700-luvulla. Se on näytteillä Raahen museossa.
Jim-puku
Veikko Tolamo

Veikko Johannes Tolamo, vuoteen 1930 Topelius (5. maaliskuuta 1911 Helsinki – 20. elokuuta 1976) oli suomalainen pikajuoksija. Pitkänen edusti urallaan Mikkelin Kilpa-Veikkoja vuoteen 1933 ja sen jälkeen Turun Urheiluliittoa.
Kalevan kisoissa Tolamo saavutti kultaa 400 metrin juoksussa vuonna 1932. Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailuissa hän sai Turun Urheiluliiton joukkueessa kultaa 4 × 400 metrin juoksussa vuonna 1936.
Maaottelussa Tolamo edusti Suomea vuonna 1933 Oslossa. Tolamon ennätys 400 metrillä oli käsiajalla 50,0.
Tolamo oli koulutukseltaan diplomi-insinööri. Jatkosodassa Tolamo toimi 2. mittauspatterin päällikkönä.
Viktor Tjumenev

| Viktor Tjumenev> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1957 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 2. elokuuta 2018 (61 vuotta)
Kansalaisuus:   Neuvostoliitto /  Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Pituus:  179 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1978–1999
Seurat:  HK Krylja Sovetov HK Spartak Moskova Turun Palloseura Kalevan Pallo KooKoo Savonlinnan Pallokerho TsSKA Moskova
NHL-varaus:  150. varaus, 1987 Vancouver Canucks
| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sarajevo 1984 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Suomi 1982 |  |  |
|  Kultaa | Neuvostoliitto 1986 |  |  |
|  Kultaa | Sveitsi 1990 |  |  |
|  Pronssia | Tšekkoslovakia 1985 |  |  |
Viktor Nikolajevitš Tjumenev (ven. Виктор Николаевич Тюменев, 1. kesäkuuta 1957 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 2. elokuuta 2018) oli venäläinen jääkiekkoilija, olympiavoittaja ja kaksinkertainen maailmanmestari, joka edusti maajoukkueurallaan Neuvostoliittoa.
Urheilu-ura

Tjumenev pelasi Sarajevon olympialaisissa vuonna 1984 ja voitti olympiakultaa. Hän pelasi neljät MM-kilpailut, joista kolmista tuli kultaa ja kerran pronssia.
Tjumenev varattiin Vancouver Canucksiin kahdeksannella kierroksella vuonna 1987 yli-ikäisenä, mutta hän ei koskaan pelannut NHL:ssä vaan 13 kautta kotimaassaan ja neljä kautta Suomessa. Kotimaassaan Tjumenev edusti 11 kauden ajan HK Krylja Sovetovia ja HK Spartak Moskovaa. Kaudeksi 1989–1990 Tjumenev siirtyi TPS:ään jossa pelasi myös kaksi seuraavaa kautta. Keväinä 1990 ja 1991 hän voitti Suomen mestaruuden. Kolmannella TPS-kaudellaan Tjumenev siirtyi KalPaan ja saman kauden lopun hän pelasi I-divisioonaa KooKoossa.
Kauden 1992–1993 Tjumenev pelasi I-divisioonaa SaPKossa. Tjumenev pelasi Venäjän jääkiekon superliigaa vielä kausina 1997–1998 ja 1998–1999 TsSKA Moskovassa ja Krylja Sovetovissa. Tjumenev valittiin vuonna 1982 Neuvostoliiton ja Venäjän jääkiekkoilun kunniagalleriaan.
Viipurin Saha

Viipurin Saha Oy, nimi vuoteen 1918 Wiborgs Sågverks Aktiebolag oli vuosina 1889–1943 toiminut sahaustoimintaa harjoittanut suomalainen metsäteollisuusyritys.
Historia

Viipurin Saha Oy:llä oli omistuksessaan vuonna 1875 perustettu Vekrotniemen höyrysaha Viipurin Hiekassa, 1889 perustettu Inkilän saha Kirvussa sekä kolmas sahalaitos Lappeenrannassa. Vuonna 1920 yhtiö tuotti vientiin 45 000 kuutiometriä sahatavaraa jonka arvo oli 20 miljoonaa markkaa. Viipurin Sahalla oli myös laatikkotehdas.
Viipurin Saha osti vuonna 1923 Viipurin Tiili- ja Sahateollisuus Oy:n ja vuonna 1925 yhtiö myi Inkilän sahan Inkilän Saha Oy:lle. Vuonna 1925 Reposaaren Höyrysaha Oy:stä tuli yhtiön tytäryhtiö. Yhtiö oli 1920-luvulla Juho Kuosmasen ja K. E. Kontron omistuksessa ja siirtyi sitten lähes kokonaan Kontron omistukseen. 1930-luvulla Kontron omistus siirtyi taas Kansallis-Osake-Pankille.
Viipurin Saha Oy päätettiin purkaa vuoden 1940 lopulla yhtiön talvisodassa kärsimien menetysten takia. Lopulta yhtiö kuitenkin fuusioitiin vuoden 1943 alusta lukien Repola Oy Pielisensuun, Sulka Oy:n ja Inkilän Saha oy:n kanssa Repola-Viipuri Oy:ksi. Tämä yhtiö liitettiin taas vuonna 1952 Rauma-Repola Oy:hyn.
Aiheesta muualla

Kuva Viipurin Saha Oy:n sahalaitoksesta 1930-luvulla (Lusto – Suomen Metsämuseo)
Viipurin Saha oy; Sahan rakennuksia (Lappeenrannan museot)
Virkatalonpuisto

Virkatalonpuisto oli Suomen valtion omistamasta sotilasvirkatalosta erotettu ja puistoksi julistettu metsäalue, jota käytettiin varsinaiseen puuntuotantoon ei niinkään metsän sivutuotteiden hankkimiseen. Sellaista ei erotettu kaikista sotilasvirkataloista, vaan erityisesti sellaisista virkataloista, joihin kuului paljon metsää ja joiden metsät monesti olivat etäällä asutusalueista. Virkatalonpuistoksi erottaminen tapahtui tavallisesti virkatalon uudelleenvuokrauksen yhteydessä tai kun sen käytöstä muuten määrättiin. Vuonna 1938 virkatalonpuistoja oli 16 kappaletta ja niiden yhteispinta-ala oli 15 700 hehtaaria.
Viljo Ruusuvaara

Frans Viljo Ruusuvaara (18. kesäkuuta 1895 – 2. lokakuuta 1963) oli suomalainen diplomi-insinööri ja radiotehtailija.
Viljo Ruusuvaaran vuonna 1924 perustama radiotehdas sijaitsi Huopalahdessa ja se valmisti ETO-merkkisiä radiovastaanottimia lisälaitteineen 1930-luvun puoliväliin saakka. Muita Viljo Ruusuvaaran radiotehtaan paristo-, akku- tai tasa/vaihtoverkkovirtaa käyttäneitä radiovastaanotinmerkkejä olivat AVU, SISSI, REIMA ja HERMES. Ruusuvaaran radiotehtaan seuraaja oli 1955–1977 toiminut Ruusuvaara Oy, vuodesta 1967 Palomex Oy. Tämä yhtiö valmisti vuodesta 1961 alkaen pääasiassa vientiä varten hampaiden Orthopantomograph-panoraamaröntgenlaitteita, joita Yrjö Paatero oli alkanut kehitellä vuodesta 1946 alkaen. Yhtiön tehdas sijaitsi Hankasuontie 9:ssä Helsingissä ja vuodesta 1974 Hyrylässä.
Viljo Ruusuvaara oli Ruusuvaara Oy:n pääomistaja kunnes omistajaksi tuli hänen kuoltuaan 1960-luvun alkupuolella vuonna 1943 perustettu röntgen- ja sähkölääkintäkojeiden ja -tarvikkeiden maahantuontia ja kauppaa harjoittanut Lääkintäsähkö Oy. Instrumentarium Oy osti vuonna 1977 Lääkintäsähkö Oy:n ja fuusioi sen ja Palomex Oy:n itseensä samana vuonna. Palomexin valmistustoiminta jatkui Instrumentariumissa Imaging-nimellä, mutta se myytiin vuonna 2005 PaloDEx Group Oy:lle ja sittemmin siitä tuli osa Danaher Corp:n KaVo Kerr Group-liiketoimintaryhmää.
Viipurin Suomalainen Klubi

Viipurin Suomalainen Klubi on suomenmielinen aatteellinen klubi, jonka tarkoituksena on vaalia suomalaista kulttuuria, suomalaiskansallisia perinteitä ja suomen kieltä.
Taustaa

Wiborgsbladet kirjoitti jo 23.10.1883, että Viipuriin oli muodostunut jonkinlainen suomalainen klubi, jonka tarkoituksena oli edistää suomalaisten etuja. Sanomalehdessä arvuuteltiin klubin tarkoitusperiä. Lehti tiesi kertoa, että klubin tarkoituksena oli perustaa suomenkielinen sanomalehti Viipuriin. Viipurilainen pohatta oli kuulemma kiinnostunut klubista ja sanomalehtihankkeesta.
Nuorsuomalaista linjaa kannattanut Viipurin Sanomat perustettiin vuonna 1884. Vanhasuomalaista linjaa kannattanut Viipurin Uutiset perustettiin vuonna 1887.
Viipurin Suomalaisen Klubin perustaminen herätti runsaasti kansalaiskeskustelua. Wiipurin Uutisten palstoilla väiteltiin perustettavan klubin korkeista jäsenmaksuista, jotka rajasivat ulos pienituloisia suomenmielisistä pois jäsenkunnasta. Varakkaat suomalaisen puolueen jäsenet saivat vallan klubissa.
Klubin perustaminen

Wiipurin Uutiset uutisoi 18.3.1888, että Wiipurin suomalainen konwersationiklubi perustettiin Viipurin Belweder-ravintolassa vuonna 1888. Kokouksessa hyväksyttiin uuden klubin järjestyssäännöt, jotka olivat väliaikaisen toimikunnan laatimia. Johtokunnan jäseniksi valittiin hovioikeuden assessori D.W. Åkerman, G.W. Walle, lehtori A. Helander, hovioikeuden notaari Oskar Wilskman ja maisteri A.Hj. Salmén.
Nuorsuomalaiset ja vanhasuomalaiset kilpailivat klubin vallasta. Kilpailutilanteesta kirjoitettiin kantaaottavia kirjoituksia Viipurin Sanomissa ja Viipurin Uutisissa. Vanhasuomalaisilla oli yliote nuorsuomalaisista. Viipurin Sanomat arvosteli, että klubista oli tullut herrakerho.
Viipurin Suomalaisen Klubin jäsenet perustivat suomenmielisen Pamaus-Seuran, jonka tarkoituksena oli edistää karjalaista kaupankäyntiä, teolllisuutta ja muuta liike-elämää. Klubi ja Pamaus-Seura harjoittivat yhteistyötä.
Viipurin Suomalainen Klubi suoritti evakkomatkan toisen maailmansodan jälkeen, koska Suomi menetti Viipurin ja Karjalan. Wiipurin Suomalainen Klubi ry on rekisteröity Helsinkiin.
Vasteaika

Vasteaika on tapahtuman tai toiminnon aloitushetken ja palautteen saamisen välinen aika.
Näytöt

Vasteaika on muun muassa litteiden televisioiden ja tietokoneissa käytettävien plasma- tai nestekidenäyttöjen kuvanlaatua kuvaava suure. Vasteaika tarkoittaa pikselin muuttumista tummasta kirkkaaksi ja takaisin tummaksi, esim. gray to gray tai black to black. Mitä lyhyempi vasteaika on, sitä parempi kuvanlaatu on. Lyhyempi vasteaika tarkoittaa myös pehmeämmin liikkuvaa kuvaa ja ”haamu-efektiä” ei pitäisi ilmaantua.
Vasteaika ilmoitetaan millisekunteina. Nykyisten näyttöjen tyypillinen vasteaika vaihtelee välillä 1-10 ms, todella laadukkaat näytöt saattavat yltää alle kahden millisekunnin vasteaikaan. Jotkut valmistajat ilmoittavat vasteajan keskiarvona, joka sekoittaa helposti kuluttajaa.
Tietokoneet

Vasteaikaa käytetään myös kuvaamaan aikaa, joka kestää ennen kuin komentoon reagoidaan. Johdatus sovellussuunnitteluun -oppaan mukaan alle 0,1 s aika on välitön, alle 1 s nopea ja yli 10 s estää työntekoa. WWW-palveluiden yhteydessä vasteajalla tarkoitetaan aikaa, kauanko käyttäjän toimenpiteestä (linkin klikkaus) kuluu aikaa siihen, ennen kuin palvelu on ladannut uuden sivun.
Muut

Vasteaikaa käytetään myös yritysmaailmassa jonkin prosessin viivemittarina.
Aiheesta muualla

Harri Laine, Johdatus sovellussuunnitteluun, Osa 4, Käyttöliittymät, sivu 8
Viikkala

1990-luvulla valmistunut alakoulu Viikkalan koulu.
Viikkala on Nakkilan kunnassa Kokemäenjoen pohjoispuolella sijaitseva kylä ja asuinalue. Se sijoituu pääosin Yhdystie 2440:n ja Kokemäenjoen väliselle alueelle ja sitä halkoo lounas-koillissuunnassa yhdystie 2170. Nakkilan keskustaajamaan Viikkalan yhdistää Arantilan silta. Lisäksi kylästä johtaa pyörätie Harjavaltaan.
Viikkala koostuu lähinnä pientaloista, alueella on lisäksi jonkin verran teollisuutta sekä 1990-luvulla valmistunut alakoulu Viikkalan koulu. Viikkalan vanhan koulun tiloissa toimii Otsolan kansalaisopiston Nakkilan toimipiste.
Historiaa

Viikkalan kylän muodostivat aluksi Heikkilän, Sipilän, Markkulan ja Troijon tilat. Kastelholman vouti Matti Holst lahjoitti vuonna 1558 ilmeisesti Markkulan ja Troijon tilat kuninkaalle, kun taas Heikkilä ja Sipilä mainitaan rälssitiloina, jotka omisti Eerik Juhananpoika Stålarm. Hänen leskensä kuoltua tilat menivät heidän tyttärelleen ja tämän puolisolle, amiraali Henrik Tönnenpoika Vildemanille. Heidän jälkeensä Markkulan ja Troijon omistivat heidän tyttärensä Elin ja hänen puolisonsa Hannu Juhonpoika Stålhandske. Heidän poikansa Juhana myi 1640 tilat Juho Kurjelle, mistä asti ne ovat olleet osa lähellä sijaitsevaa Anolan kartanoa. Myös Troijo ja Markkula tulivat myöhemmin osaksi Anolaa.
Aiheesta muualla

Viikkalan koulun vanhempainyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Vita Nova

Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan Vita Nova -energiajuoma.
Vita Nova on Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan valmistama energiajuoma, joka sisältää B-vitamiineja ja kofeiinia. Juomaa myydään 3,3 desilitran tölkeissä, aikaisemman 1,85 desilitran lasipullon sijaan. Reseptiä on muokattu Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan toimesta sopimaan paremmin 2020-luvulle.
Ennen Laitilan Wirvoitusjuomatehtaan valmistusta, sitä valmisti Laihian Mallas Oy. Alun perin juomaa valmisti 1970-luvulla Dipolar Oy, joka oli lääkeyhtiö Medipolar Oy:n tytäryhtiö.
Vita Novan valmistus päätettiin lopettaamilloin?, mutta päätös peruttiin heti huhtikuussa 2024.
VitaNova lasipullossa
Vilhelm Moerbekelainen

Vilhelm Moerbekelainen (holl. Willem van Moerbeke, Guillelmi de Morbeka) (n. 1215–1286) oli keskiajalla elänyt arkkipiispa ja orientalisti. Hän oli hyvin kulturelli ja kosketuksissa useisiin aikansa oppineisiin. Hän oli keskiajan tuotteliaimpia filosofisten, lääketieteellisten ja tieteellisten teosten kääntäjä kreikan kielestä latinaan. Hänen käännöksillään oli omana aikanaan suuri vaikutus, koska kilpailevia käännöksiä ei ollut saatavilla, ja niitä arvostetaan edelleen. Hänen töihinsä kuuluu lähes kaikkien Aristoteleen teosten kääntäminen  uudelleen latinaksi vuosina 1260–1286.
.
Elämä ja työt

Vilhelm oli alkujaan flaamilainen. Hän kuului dominikaaniseen sääntökuntaan. Lopulta hänestä tuli Kreikassa sijaitsevan Korintin latinankielinen piispa. Tehtävä ei ollut helppo. Hän kävi älyllisiä keskusteluja muun muassa Tuomas Akvinolaisen,  matemaatikko Johannes Campanuksen, puolalaisen luonnontieteilijän ja lääkärin Witelon ja tähtitieteilijä Henri Bate Mechliniläisen kanssa. Viimeksi mainittu omisti Vilhelmille tutkielmansa astrolabeista.
Hän oli piispana Viterbossa (1268), osallistui Lyonin kirkolliskokoukseen (1274) ja piti vuodesta 1277 kuolemaansa saakka hallussaan Korintin arkkipiispanistuinta, joka oli perustettu neljännen ristiretken jälkeen. Náfplion Agía Triádan kylä tunnettiin aiemmin hänen mukaansa nimellä Mérmpaka (Mérbaka).
Tuomas Akvinolaisen pyynnöstä hän suoritti Aristoteleen teosten täydellisen kääntämisen, tai joiltain osin olemassa olevien käännösten tarkistamisen. Hän oli ensimmäinen, joka käänsi Aristoteleen Politiikan (n. 1260). Syynä pyyntöön oli se, että käytössä olleet Aristoteleen teosten latinankieliset käännökset olivat peräisin Espanjasta (katso: Gerard Cremonalainen), arabialaisilta rationalisteilta kuten Averroëkselta, ja nämä tekstit olivat olleet välillä syyrian kielellä, ja uudelleenkäännetty syyriasta arabiaksi. Koska käännöksillä oli näin pitkä historia eivätkä ne enää perustuneet alkukieleen, ne sisälsivät paljon virheitä. Kaikki eivät tällöin tienneet, että Jaakob Venetsialainen oli jo 1100-luvulla Ranskassa kääntänyt Aristoteleen useimmat teokset suoraan kreikasta latinaan.
Vilhelmin käännökset olivat klassikoita jo 1300-luvulla. Henricus Hervodius siunasi ne sanomalla, että ne ovat kirjaimellisia käännöksiä (de verbo in verbo), uskollisia Aristoteleen hengelle ja ”vailla aistikkuutta”.[lähde? ] Useat Vilhelmin käyttämät kreikankieliset alkutekstit ovat sittemmin kadonneet, joten ilman hänen käännöksiään kyseiset teokset olisivat kadonneet iäksi.
Umberto Econ vuoteen 1327 sijoittuvassa ”salapoliisiromaanissa” Ruusun nimi on kohtaus, jossa munkit väittelevät Aristoteleen Runousopista (Toinen päivä, ensimmäinen hetki). Jorge tuomitsee teoksen, koska se on tullut julki ”vääräuskoisten maurien” kautta, kuten suurin osa Aristoteleen teoksista. Päähenkilö William Baskerville puolestaan tietää, että Runousopin on juuri äskettäin kääntänyt suoraan kreikasta latinaksi ”Vilhelm Moerbeke, hurskas Tuomas-tohtorin ystävä”.
Vilhelm käänsi myös Heron Aleksandrialaisen ja Arkhimedeen matemaattisia tutkielmia. Myös useiden näiden teosten kreikankieliset versiot ovat sittemmin kadonneet. Erityisesti merkittävä on hänen käännöksensä Prokloksen teoksesta Teologian alkeet (vuodelta 1268), koska teos oli yksi 1200-luvulla uudelleen henkiin heränneiden uusplatonilaisten virtausten perusteoksia.
Villisian torahammaskypärä

Torahammaskypärä, n. 1450–1400 eaa. Iraklionin arkeologinen museo.
Villisian torahammaskypärät olivat tyypillisiä kypäriä mykeneläisessä kulttuurissa. Niissä nahkainen tms. päähine oli päällystetty villisian torahampailla.
Sotilaita torahammaskypärissä. Mykeneläinen seinämaalaus Orkhomenoksesta.
Homeros kuvaa tällaisen kypärän Iliaassa:
»Jousen, viinen, miekankin aseheksi Odysseun
antoi Meriones sekä päähän myös kypäränsä

juhdannahkaisen, sisäkertana hihnoja taajaan

silmustoon sidotuita, mut päällyspuolt' oli taiten

kaunistettuna taas salokarjun hohtavin hampain
sen kuve kumpikin, vaan oli keskuskertana huopaa.»
Useissa mykeneläisissä seinämaalauksissa sotilailla on juuri torahammaskypärät. Kypäriä on löydetty myös arkeologisissa kaivauksissa, useimmiten haudoista. Torahammaskypärä kuuluu osana muun muassa Dendrán haarniskaan, joka on esillä Náfplion arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villisian torahammaskypärät Wikimedia Commonsissa
Veikko Tavastila

Veikko Olavi Tavastila (9. lokakuuta 1922 Jyväskylän maalaiskunta – 6. toukokuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Kansallinen Kokoomus.
Tavastila osallistui 1940-luvulla jatkosotaan. Sota-ajan jälkeen hän aloitti poliittisen toimintansa Kokoomuksen Nuorten Liitossa ja 1960-luvun alusta alkaen hän työskenteli puolueensa virkailijana. Vuonna 1971 hänet valittiin kokoomuksen puoluesihteeriksi, mitä ennen oli ollut puolueen järjestöpäällikkö. Hän toimi puoluesihteerin tehtävässä Harri Holkerin puheenjohtaja-ajan, vuoteen 1979, jolloin siirtyi Kansaneläkelaitoksen (Kela) johtajaksi. Tavastila toimi Kelan johtajana vuoteen 1989, jolloin jäi eläkkeelle.
Tavastilan luottamustehtäviin kuuluivat muun muassa Jyväskylän Hiihtoseuran puheenjohtajuus 1951–1961, Uuden Suomen hallintoneuvoston jäsenyys 1973–1976 ja Yleisradion hallintoneuvoston jäsenyys. Hän sai kanslianeuvoksen arvonimen vuonna 1977.
Tavastila avioitui vuonna 1948 Kerttu Räsäsen kanssa ja hänellä oli kolme lasta, vuosina 1949, 1950 ja 1958 syntyneet pojat.