stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Square (yritys)
Historia

Masafumi Miyamoto perusti Squaren syyskuussa 1983. Yhtiön ensimmäinen peli oli Microsoft Windowsillä pelattava Death Trap -tekstiseikkailu, joka sai vuoden kuluttua jatko-osan Will: The Death Trap II. Suurin osa varhaisista peleistä julkaistiin Nintendon Family Computerille sekä konsolin Famicom Disk System -oheislaitteelle. Pelit eivät saavuttaneet huomattavaa menestystä, ja vuoteen 1987 mennessä Square oli lähellä joutua konkurssiin. Yhtiön taloudellinen tilanne kuitenkin koheni Hironobu Sakaguchin johdolla kehitetyn Final Fantasyn ansiosta, joka aloitti yhtiön tuottoisimman brändin. Nimeen Final Fantasy Sakaguchi päätyi siksi, että hän oli aluksi ajatellut pelin jäävän hänen viimeisekseen. Japanissa saavutetun myynnin myötä peli ilmestyi myös Pohjois-Amerikassa, vaikka seuraavaa kahta jatko-osaa ei länsimaissa julkaistu ennen 2000-luvun alustakäännöksiä.
1990-luvun puoliväliin tultaessa Final Fantasy -pelejä oli tuotettu kuusi osaa. Merkittävimpiä julkaisuja olivat myös Secret of Mana ja Chrono Trigger. Siirtyessään neljännestä konsolisukupolvesta viidenteen Square harkitsi seuraavan Final Fantasyn kehittämistä Nintendo 64:lle. Koska pelin liikkeiden ja tietokonegrafiikalla luotujen tehosteiden vaatima tietomäärä tallentui paremmin CD-ROMille kuin Nintendon käyttämälle kasetille, valittiin Final Fantasy VII:n alustaksi lopulta Sonyn PlayStation. Konsolille julkaistuja pelejä olivat myös Final Fantasy VIII ja IX, Xenogears, Parasite Eve sekä Vagrant Story. Final Fantasy -sarja jatkui PlayStation  2:lla.
Xenogears-pelin jatko-osat on kehittänyt Monolith Soft.
Square ja Enix sulautuivat yhteen 1. huhtikuuta 2003. Yhtiöt olivat tosin harkinneet fuusioitumista jo kolme vuotta aikaisemmin, mutta tuolloin Enix ei pitänyt kannattavana liittyä Squareen, joka menetti varojaan liian alhaisiin lipputuloihin yltäneen Final Fantasy: The Spirits Within -elokuvan takia.
Squaren pelisarjat

Rad Racer (1987)
Final Fantasy (1987)
SaGa (1989)
Seiken densetsu (1991)
Chrono (1995)
Front Mission (1995)
Parasite Eve (1998)
Kingdom Hearts (2002)
Tytäryhtiöitä > Japani

DigiCube kabushikigaisha oli Square-pelien ja niiden oheistuotteiden myynnistä lähikaupoissa vastannut yhtiö, joka perustettiin vuonna 1996. Yhtiön vuotuinen myyntiennätys oli 8,6 miljoonaa kappaletta, jonka se saavutti vuonna 1998. Lokakuussa 2003 DigiCube joutui konkurssiin 9,5 miljardin jenin suuruisen velan seurauksena.
Nintendo GameCubelle Square-pelejä kehitti The Game Designers Studio kabushikigaisha. Yhtiö julkaisi vain yhden pelin, Final Fantasy Crystal Chronicles. Square Enixin synnyttyä The Game Designers Studiosta tuli SQEX, Inc., joka myöhemmin liitettiin emoyhtiön ostamaan Taito Corporationiin.
Tytäryhtiöitä > Ulkomaat

Maaliskuussa 1989 Yhdysvalloissa perustettiin Square Soft, Inc, joka vastasi Square-pelien lokalisoinnista ja julkaisemisesta Pohjois-Amerikassa. Square Softia seurasi Squaren ja Electronic Artsin muodostama Square Electronic Arts L.L.C. (lyhenne Square EA), joka toimi vuosina 1998–2002 Kalifornian Costa Mesassa. Japanissa sitä vastasi Electronic Arts Square kabushikigaisha, jonka tehtävänä oli julkaista Electronic Artsin kehittämiä pelejä Japanissa. Valtaosa Square EA:n peleistä ilmestyi PlayStationille. PAL-alueilla Squaren kehittämiä pelejä julkaisi joulukuussa 1998 perustettu Square Europe, Ltd, joka sijaitsi Lontoossa. Ensimmäinen Square Europen julkaisema peli oli Final Fantasy VIII.
Final Fantasyyn perustuvan Final Fantasy: The Spirits Within -tietokoneanimaation tuottanut Square Pictures, Inc. -jaosto perustettiin Honoluluun vuonna 1997. Square Pictures lakkautettiin vuonna 2003, kun elokuvasta aiheutuneet tappiot osoittautuivat liian suuriksi. Animatrix-kokoelmaan kuuluva lyhytelokuva Osiriksen viimeinen lento oli Square Picturesin viimeinen tuotos.
Aiheesta muualla

Square Enixin virallinen sivusto
Enixin ja Squaren historia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Vatikaanin toinen kirkolliskokous

Vatikaanin toinen kirkolliskokous.
Kahdeskymmenesensimmäinen ekumeeninen eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi” itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous kutsuttiin koolle vuonna 1961 ja pidettiin vuosina 1962–1965 Vatikaanissa. Sitä kutsutaan myös nimellä Vatikaanin toinen kirkolliskokous.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Tausta

Paavi Johannes XXIII:n oli tarkoitus olla lyhyen pontifikaatin omaava väliaikaispaavi Pius XII:n pitkän pontifikaatin jälkeen. Johannes XXIII yllätti kardinaalinsa ilmoittamalla haluavansa järjestää kirkolliskokouksen. Kuuria vastusti ajatusta, sillä edellisestä kokouksesta ei ollut sen mielestä kulunut pitkää aikaa, vain hieman yli sata vuotta.
Lopulta kuitenkin lyhyellä valmistelulla Johannes XXIII kutsui koolle kokouksen, johon osallistui 2 685 piispaa, arkkipiispaa, suurarkkipiispaa, metropoliittaa, patriarkkaa ja prelaattia sekä yli 3 000 muuta osallistujaa, kuten teologeja ja muiden kirkkojen ja yhteisöjen edustajia.lähde? Ortodoksinen kirkko ei osallistunut kokoukseen.
Kokous avattiin 11. lokakuuta 1962. Jo syyskuussa 1962 Johannes XXIII:llä oli todettu mahasyöpä, eikä hän enää voinut jatkaa kokousta. Hän kuoli seuraavana kesänä, mutta kokousta jatkettiin vielä kaksi vuotta, ja uusi paavi Paavali VI sulki kokouksen 8. joulukuuta 1965.
Päätökset

Vatikaanin toinen kirkolliskokous julkaisi kuusitoista tekstiä, joista tärkeimpinä pidetään julistuksia jumalallisesta ilmoituksesta (Dei Verbum), kirkosta, ekumeniasta ja pastoraalisäädöksestä.
Kirkon uudistuksia kutsutaan nimellä aggiornamento (suom. päivitys). Kirkko kehitti hierarkista järjestelmäänsä siten, että muun muassa piispoille annettiin enemmän valtaa. Samalla tosin korostettiin paavin ylivaltaa ja erehtymättömyyttä. Pastoraalisäädöksen mukaan kirkon tulee ottaa osaa nyky-yhteiskunnan sosiaalisiin, taloudellisiin ja poliittisiin ongelmiin ja osoittaa niissä hyvää tahtoa ja moraalia.
Ekumenian julistuksen mukaan katolisesta kirkosta erkaantuneet seurakunnat ja yhteisöt ovat ”päteviä joiltain osin”. Tämä mahdollisti tunnustusten lähenemisen katolilaisten ja protestanttien kesken. Katolilaiseen perinteeseen on kuulunut vahvasti näkemys siitä, ettei oikean, so. katolisen, seurakunnan ulkopuolella voi olla pelastusta. Näin ollen ekumenian edellytyksenä on ollut se, että katolisen kirkon ulkopuolella olevat seurakunnat tai niitä edustavat tunnustettiin jossain määrin oikeiksi tunnustukseltaan.
Konsiili antoi myös suosituksia liturgiakaavaan. Kansankielisiä jumalanpalveluksia suositeltiin, vaikka ehtoollisen tärkeimmissä osissa tuli edelleen pysyä latinassa. Saarnan merkitystä painotettiin, ja se tuli pakolliseksi seurakuntien pääjumalanpalveluksiin. Myös Raamatun kääntämistä ja lukemista kansankielelle pidettiin hyväksyttävänä.
Seuraukset

Katolisen kirkon katsotaan nykyaikaistuneen kirkolliskokouksen päätösten seuraksesta ja siten muuttuneen jälleen avoimemmaksi.
Käytännössä kirkolliskokous johti siihen, että erittäin pieni joukko perinteisen näkemyksen kannattajia katsoi Johannes XXIII:n omaksuneen toisenlaisen tunnustuksen ja näin luopuneen katolisesta uskostaan jo ennen paaviksi tuloaan, ja että siten hänestä oli tullut paavi kanonisen lain mukaan väärin perustein. Näin ollen edellytettävä piispan viran jatkumo, suksessio, olisi katkennut Johannes XXIII:teen eivätkä hänen seuraajansakaan olisi laillisia paaveja, vaan vastapaaveja.
Konsiilin seurauksena katolisen kirkon latinalainen riitus otti käyttöön myös uuden messukaavan vuonna 1970.
Kirjallisuutta

Emil Anton: Vatikaanin II kirkolliskokous: johdatus historiaan, teksteihin ja tulkintaan.  Valkeakoski:  Amanda-kustannus, 2015.  ISBN 978-952-68301-6-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen kirjalliset dokumentit suomen kielellä - Katolinen.fi
Seppo A. Teinonen: Rooma ja me : Vatikaanin toiseen konsiiliin liittyviä dogmatiikan kysymyksiä. Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja LXXVII, 1966
Kalevi Toiviainen: Kirkko ja Raamattu: Raamatun asema konstituution Dei verbum valossa.  Helsinki:  Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 83, 1970.
Paavali VI, paavina 1963–1978.
Roomalaiset numerot

Roomalaiset numerot (lat. numeri Romani) on etruskien numeroista muokattu antiikin Roomassa yleistynyt ja pitkään käytetty numerojärjestelmä. Roomalaiset numerot perustuvat kirjaimiin I, V, X, L, C, D ja M, joista jokaista vastaa tietty arvo. Kirjaimia yhdistelemällä voidaan muodostaa lisää lukuja. Roomalaiset numerot ovat edelleen jossain määrin käytössä, tosin niiden merkintätapaa on muunneltu hieman keskiajalla ja sen jälkeen ymmärrettävyyden parantamiseksi. Yleensä roomalaisina numeroina käytetään suuraakkosia, mutta englannin kielessä joskus pienaakkosia varsinkin kirjan sivuja numeroitaessa.
Roomalaisia numeroita käytetään nykyään yleensä vain järjestyslukujen merkitsemiseen. Aikaisemmin Suomessa oli yleistä kirjoittaa päivämäärissä kuukauden järjestysnumero roomalaisilla numeroilla, esim. 1/VII = 1. heinäkuuta. Myös vuosiluvut merkitään joskus roomalaisilla numeroilla esimerkiksi patsaisiin, siltoihin tai muihin rakennelmiin;  tällöin esimerkiksi 1997 on MCMXCVII. Hallitsijanimien järjestysnumerot merkitään myös perinteisesti roomalaisin numeroin (esimerkiksi Kaarle XVI Kustaa). Roomalaisia numeroita käytetään myös urheilukilpailuissa (olympialaiset), kellotaulujen tunteina, teossarjojen osissa (esimerkiksi Street Fighter IV, GTA V, Star Wars – Episodi VIII) ja elektroniikassa vaihtoehtojen merkinnöissä (esimerkiksi kytkinasennot 0, I, II). Myös lääkeresepteissä käytetään roomalaisia numeroitaselvennä.
Historiaa

Roomalaiset numerot ovat saaneet muotonsa sormien avulla näytetyistä lukumääristä. Roomalaisten savelle ja vahalle kirjoittamat numerot muistuttavatkin pystyssä olevia sormia. Pelkillä samansuuntaisilla viivoilla tehtyjen lukumerkintöjen haittana on ihmisen rajallinen hahmotuskyky: jo pienetkin luvut sekaantuvat toisiinsa helposti. Roomalaiset merkitsivät numeroita neljään asti pystyviivoin ja luvun viisi merkinnässä viiva vedettiin muiden neljän viivan yli (tämä on niin sanottu tukkimiehen kirjanpito). Aikojen saatossa numero viisi yksinkertaistui muotoon V, jonka jälkeen voitiin taas lisätä pystyviivoja merkitsemään seuraavia numeroita.
Alun perin numero kymmenen on ollut VV, mutta merkintä on tiivistynyt muotoon X, jossa voidaan katsoa olevan kaksi päällekkäistä V:tä. Näillä merkeillä pystytään laskemaan jo aika pitkälle ennen kuin vastaan tulee ongelmia. Luku viisikymmentä merkittynä XXXXX on jälleen liian pitkä ja vaikea hahmottaa. Suuremmille luvuille otettiin käyttöön lisää merkkejä: L, C, D ja M.
Keskiajalla roomalaisten numeroiden käyttö väheni, koska arabialaiset numerot sopivat laskemiseen roomalaisia numeroita paremmin. Roomalaisia numeroita käytettiin kuitenkin Euroopassa kaikissa tärkeissä asiakirjoissa vielä 1300-luvulla, koska niitä pidettiin hankalampina väärentää kuin arabialaisia numeroita.
Lukujärjestelmä > Kokonaisluvut

Roomalaisissa numeroissa käytetään seitsemää perusmerkkiä:
| Merkki | Arvo | Nimi |
| --- | --- | --- |
| I | 1 | unus |
| V | 5 | quinque |
| X | 10 | decem |
| L | 50 | quinquaginta |
| C | 100 | centum |
| D | 500 | quingenti |
| M | 1 000 | mille |
Näiden lisäksi on eri aikoina käytetty myös muita merkkejä, mutta ne eivät ole yleistyneet; esimerkiksi O merkitsi lukua 11, S merkitsi lukua 70 ja P merkitsi lukua 400.
Samoja merkkejä peräkkäin pistettäessä saadaan yksittäisten merkkien välissä olevia lukuja. Esimerkiksi luku kaksi on roomalaisissa numeroissa II ja kolme on III. Yleisen käytännön mukaan samaa merkkiä ei saa panna kolmea enempää peräkkäin, joten neljä on IV, eli yksi pois viidestä. Viisi on V ja kuusi on VI, yksi lisää viiteen.  Perussääntönä oli siten, että pienempi merkki isomman merkin vasemmalla puolella vähennetään isommasta, oikealla puolella oleva lisätään siihen. Roomalaiset itse eivät kuitenkaan seuranneet tätä ohjenuoraa tarkasti ja poikkeavia muotoja, kuten IIII (4) ja jopa IIX (8), esiintyy runsaasti. Muoto IIII esiintyy nykyäänkin yleisesti kellotauluissa. Oheinen taulukko kymmenestä ensimmäisestä luvusta helpottaa hahmottamaan perusidean:
I: yksi
II: kaksi
III: kolme
IV: neljä
V: viisi
VI: kuusi
VII: seitsemän
VIII: kahdeksan
IX: yhdeksän
X: kymmenen
Näillä roomalaisten numeroiden perusmerkeillä merkittynä suurin mahdollinen luku on MMMCMXCIX (3999), koska neljätuhatta olisi tuhat pois viidestätuhannesta eikä viidelletuhannelle ole omaa perusmerkkiä. Suuremmat merkit (viisituhatta ja suuremmat) muodostetaan siten, että käytetään perusmerkkiä, jonka päälle on laitettu yläviiva eli makroni. Tämä viiva osoittaa, että kyseinen luku pitää kertoa tuhannella. Merkintätapa ei ollut selkeä, koska makronia käytettiin myös satunnaisesti tekstissä erottamaan numerot tavallisista kirjaimista. Esimerkiksi kymmenen on X, joten 10 000 on X. Lukua tuhat voidaan merkitä joko yleisemmällä merkillä M tai harvinaisemmalla I.
Suuremmille luvuille ei ole yhtenäistä järjestelmää, vaan yleensä käytetään jompaakumpaa kahdesta seuraavasta. Joko järjestelmä lähtee alusta kymmenestä miljoonasta eteenpäin, jolloin asiayhteydestä selviää, onko X kymmenen vai kymmenen miljoonaa, tai perusmerkin päälle asetetaan kaksi yläviivaa, jolloin luku pitää kertoa 1000²:lla eli 1 000 000:lla. Tällöin kymmenen miljoonaa on  {\bar {\bar {\rm {x}}}}. Monesti kahden viivan sijasta miljoonalla kertomista merkitään luvun alle asetetulla viivalla, eli miljoona on I ja 10 000 000 on X. Näin miljoona voidaan merkitä joko merkillä M tai I.
Lukujärjestelmä > Nolla

Roomalaisissa numeroissa ei ole omaa merkkiä nollalle. Suomen ja monien muiden kielien nolla-sana juontaa juurensa latinan nullus-sanasta, joka tarkoittaa "ei yhtään" tai "ei mitään." Antiikin kirjallisuudesta löytyy vain yksi tunnettu tapaus, jossa nollaa on merkitty omalla kirjaimella. Varhaiskeskiajalla Dionysius Exiguus käytti vuonna 525 kirjainta N kuvaamaan nollaa pääsiäisen laskukaavassa. Noin 725 jaa. Beda Venerabilis tai joku hänen virkamiehistään samoin käytti kirjainta N, nulla-sanan alkukirjainta, nollan tunnuksena, laskiessaan pääsiäistä, muiden roomalaisten numeroiden rinnalla.
Lukujärjestelmä > Murtoluvut

Roomalaiset käyttivät ihmisen sormien mukaan kymmenjärjestelmää luonnollisille luvuille, mutta murtoluvuille he käyttivät kaksitoistajärjestelmää. Syyn tähän arvellaan olleen kahdentoista hyvä jaollisuus kymmeneen verrattuna ( 10=2\cdot 5, mutta  12=2\cdot 2\cdot 3). Tällainen jaollisuus on kätevää käsiteltäessä sellaisia yleisesti tarvittuja murtolukuja kuin  1/3 tai  1/4.
Roomassa monet kolikoiden arvoista olivat as-rahan kahdestoistaosia. Näissä laskujärjestelmä oli samantyylinen kuin kokonaisluvuilla, mutta yksiköt olivat yksi kahdestoistaosa ja kuusi kahdestoistaosaa yhden ja viiden sijasta. Roomalaiset käyttivät pistettä (•) merkitsemään yhtä unssia (lat. uncia). Toisin kuin kokonaisluvuilla murtoluvuissa ei otettu mistään pois, vaan kaksi unssia oli •• ja viisi •••••. Yksi puolikas, tai kuusi kahdestoistaosaa, merkittiin kirjaimella S (merkki tulee semis-kolikosta, joka oli arvoltaan kuusi kahdestoistaosaa). Tästä eteenpäin S-kirjaimen perään liitettiin •-merkkejä ilmaisemaan puolikasta suurempia kahdestoistaosia, eli  7/12 oli S• ja  11/12 oli S•••••. Jokaiselle kahdestoistaosalle oli oma nimi.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Murtoluku | 1/12 | 2/12 | 3/12 | 4/12 | 5/12 | 6/12 | 7/12 | 8/12 | 9/12 | 10/12 | 11/12 | 12/12 |
| Roomalainen numero | • | •• | ••• | •••• | ••••• | S | S• | S•• | S••• | S•••• | S••••• | I |
| Nimi | uncia | sextans | quadrans | triens | quincunx | semis | septunx | bes | dodrans | dextans | deunx | as |
Lukujärjestelmä > Merkitsemistapa > Yleistä

Keskiajalla kirjurit käyttivät numeroiden päälle asetettua viivaa ilmaisemaan tuhannella kertomista, mutta tapana oli myös asettaa pystysuorat viivat numeromerkin molemmille puolille ilmaisemaan sadalla kertomista, eli:
I on 1 000
V on 5 000
|I| on 100 000
|V| on 500 000
Lukumerkin yläpuolella olevaa viivaa käytettiin myös erottamaan lukumerkit tavallisista kirjaimista. Joskus käytettiin sekä ylä- että alaviivaa, kuten MCMLXVII. Jotkut kirjasinleikkaukset, kuten Times New Roman, näyttävät jäljittelevän tuota yli- ja alleviivausta isoja kirjaimia peräkkäin kirjoitettaessa (MCMLXVII). Monet piirtävätkin roomalaisten numeroiden päälle ja alle viivan kirjoittaessaan niitä käsin. Koneella kirjoitettaessa voidaan myös roomalaiset numerot lihavoida, jotta ne erottuisivat hyvin muusta tekstistä. Tätä keinoa on käytetty myös tässä artikkelissa.
Toisinaan luku 500 (D) saatettiin merkitä I:llä, jota seurasi käänteistä C-kirjainta muistuttava symboli (Ɔ), ja tuhat (M) voitiin merkitä lisäämällä toinen symboli (C) merkinnän eteen CIƆ. Tämän peruslukua kapseloivan (C ja Ɔ voidaan mieltää sulkeiksi) merkintätavan uskotaan periytyvän suoraan etruskeilta. Kapseloinnin laskentatapa ei ole aivan yksinkertainen: ensimmäinen suljepari kertoo perusluvun tuhannella ja seuraavat suljeparit kertovat tämän edelleen kymmenellä, ensimmäinen irrallinen Ɔ lisää peruslukuun 500 ja sitä seuraavat kertovat tämän aina kymmenellä. Oheinen taulukko valaissee asiaa:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Perusluku | I = 1 | CIƆ = 1 000 | CCIƆƆ = 10 000 | CCCIƆƆƆ = 100 000 |
| yksi Ɔ | IƆ = 500 | CIƆƆ = 1 500 | CCIƆƆƆ = 10 500 | CCCIƆƆƆƆ = 100 500 |
| kaksi Ɔ:tä | IƆƆ = 5 000 |   | CCIƆƆƆƆ = 15 000 | CCCIƆƆƆƆƆ = 105 000 |
| kolme Ɔ:tä | IƆƆƆ = 50 000 |   |   | CCCIƆƆƆƆƆƆ = 150 000 |
Joskus CIƆ tyyliteltiin lemniskaatan muotoiseksi tuhatta tarkoittavaksi symboliksi. John Wallisin sanotaan saaneen tästä idean makaavan kahdeksikon muotoiseen äärettömyys-symboliinsa ∞, koska tämäntyyppistä tuhatmerkintää käytettiin myös edustamaan yleisesti mielivaltaisen suurta lukua.
Roomalaisten numeroiden merkkien kirjainkokoa ei ole erikseen sovittu, mutta yleensä käytetään suuraakkosia eli ”tikkukirjaimia”. Joskus on myös tapana merkitä merkitä luvun kolme (III) viimeistä kirjainta j-kirjaimella, jotta luvun arvon havaitsisi helpommin. Tästä tavasta uskotaan hollannin kielen ij-diftongin olevan peräisin.lähde?
Lukujärjestelmä > Merkitsemistapa > XCIX vai IC?

Roomalaisissa numeroissa merkin  10^{X} jälkeen ei voi olla suurempaa lukua kuin  10^{X+1}. Toisin sanoen luvun edessä voi olla mikä tahansa luku, joka on korkeintaan sen kymmenkerta. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että ennen C:tä ei voi olla I tai V, vaan vasta X tai suurempi ( 100:10=10). Toisin sanoen sellaisia ”oikoteitä” luvulle 99, kuten IC, ei hyväksytä, joten sen ainoa oikea merkitsemistapa on XCIX. Tämä ongelma on tullut esille ihmeteltäessä, miksei vuotta 1990 merkitä MXM tai vuotta 1999 MIM.
Lukujärjestelmä > Merkitsemistapa > IV vai IIII?

Roomalaisten numeroiden merkitsemistapa on vaihdellut vuosisatojen aikana. Roomalaiset itse suosivat tapaa merkitä nelosen IIII, koska IV tarkoitti Rooman jumalaa Juppiteria (lat. Iuppiter, roomalaiset itse merkitsivät tämän IVPPITER). Niin sanottu "vähennystapa" on yleistynyt vasta nykyaikana. Yhdessä keskiaikaisessa kirjassa saattaa nähdä nelosena merkkiä IIII tai IV ja kahdeksana VIII tai IIX. Keskiajalta on myös löydetty sellaisia roomalaisia numeroita kuin IIIII viitosena, ja VV kymmenenä.
Roomalaisten numeroiden vähennystapa sai alkunsa latinan kielestä. Numero 18 oli latinaksi ”duodeviginti” (kaksi pois kahdestakymmenestä) ja 19 ”undeviginti” (yksi pois kahdestakymmenestä). Tämä vähennystapa vaikeutti roomalaisilla numeroilla laskemista ja omalta osaltaan edisti arabialaisten numeroiden yleistymistä.
Joissain rakennuksissa on merkkejä vanhasta numerointitavasta. Esimerkiksi Lontoossa sijaitsevassa Admiralty Archissa on kaiverrus, jossa lukee MDCCCCX (1910), vaikka oikea numero olisi MCMX, ja Harvardin yliopiston lääketieteelliseen kirjastoon on kaiverrettu MDCCCCIIII (1904, oikea numero olisi MCMIV).
Kun roomalaisia numeroita käytetään kellotauluissa, merkitään 4 säännöllisesti muodossa IIII mutta 9 muodossa IX.
Lukujärjestelmä > Taulukko roomalaisista numeroista

Nykyaikaiset eli viktoriaanisen aikakauden jälkeen muodostuneet roomalaiset numerot ovat:
| Roomalainen numero | Arabialainen numero | Latinankielinen nimi | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- |
| ei ole | 0 | (nullus) | Kirjainta N on kerran käytetty nollan merkitsemiseen |
| I | 1 | unus |   |
| II | 2 | duo |   |
| III | 3 | tres |   |
| IV | 4 | quattuor | IIII käytetään vieläkin joissain kelloissa ja pelikorteissa |
| V | 5 | quinque | IIIII esiintyi joskus keskiajalla |
| VI | 6 | sex |   |
| VII | 7 | septem |   |
| VIII | 8 | octo | IIX esiintyi joskus keskiajalla |
| IX | 9 | novem |   |
| X | 10 | decem | VV esiintyi joskus keskiajalla |
| XI | 11 | undecim |   |
| XII | 12 | duodecim |   |
| XIII | 13 | tredecim |   |
| XIV | 14 | quattuordecim |   |
| XV | 15 | quindecim |   |
| XVI | 16 | sedecim |   |
| XVII | 17 | septendecim |   |
| XVIII | 18 | duodeviginti |   |
| XIX | 19 | undeviginti |   |
| XX | 20 | viginti |   |
| XXX | 30 | triginta |   |
| XL | 40 | quadraginta |   |
| L | 50 | quinquaginta |   |
| LX | 60 | sexaginta |   |
| LXX | 70 | septuaginta | Septuaginnan lyhenne, kristillisellä ajalla 70:tä merkittiin myös merkillä S |
| LXXX | 80 | octoginta |   |
| XC | 90 | nonaginta |   |
| C | 100 | centum |   |
| CC | 200 | ducenti |   |
| CCC | 300 | trecenti |   |
| CD | 400 | quadringenti | kristillisellä ajalla 400:aa merkittiin myös P tai G |
| D | 500 | quingenti |   |
| DC | 600 | sescenti |   |
| DCLXVI | 666 | sescenti sexaginta sex | sisältää kaikki roomalaiset numerot viiteensataan (D) asti kerran ja suuruusjärjestyksessä (”pedon luku”) |
| DCC | 700 | septingenti |   |
| DCCC | 800 | octingenti |   |
| CM | 900 | nongenti |   |
| M | 1000 | mille |   |
| MM | 2000 | duo milia |   |
| MMM | 3000 | tre milia |   |
| MV | 4000 | quattuor  milia |   |
| V | 5000 | quinque milia |   |
| VM | 6000 | sex milia |   |
| VMDCLXVI | 6666 | sex milia sescenti sexaginta sex | sisältää kaikki roomalaiset numerot viiteen tuhanteen (V) asti kerran ja suuruusjärjestyksessä |
| VMM | 7000 | septem milia |   |
| VMMM | 8000 | octo milia |   |
| MX | 9000 | novem milia |   |
| X | 10 000 | decem milia |   |