stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reserviupseerikoulu
Koulun johtajat > Reserviupseerikoulun johtajat

eversti Tauno Viljanen, 1948–1952
eversti Väinö Karanko, 1952–1954
eversti Akseli Kurenmaa, 1954–1955
eversti Reino Reunanen, 1955–1957
eversti Olli Korhonen, 1957–1961
eversti Matti Hannila, 1961–1965
eversti Erkki Setälä, 1965–1968
eversti Pentti Syrjä, 1968–1971
eversti Pentti Lehtonen, 1971–1975
eversti Veikko Linnakko, 1975–1981
eversti Jorma Pullinen, 1981–1986
eversti Pekka Mustonen, 1986–1990
eversti (1990) Ilkka Hollo (s. 1944) 1.1.1991–31.12.1992
eversti (1990) Kari Hietanen (s. 1941) 1.1.1993–31.5.1996
eversti (1993) Pentti Airio (s. 1945) 1.6.1996–31.12.1999
eversti (1996) Kari Kasurinen (s. 1946) 1.1.2000–31.10.2002
eversti (1999) Asko Kohvakka (s. 1950) 1.11.2002–31.1.2006
eversti (2002) Pertti Laatikainen (s. 1957) 1.2.2006–30.9.2008
eversti (2003) Heikki Bergqvist (s. 1956) 1.10.2008–31.12.2010
eversti (2004) Vesa Kangasmäki (s. 1958) 1.1.2011–31.12.2012
eversti (2007) Timo Pöysti (s. 1962) 1.1.2013–31.12.2014
eversti (2013) Markku Hutka (s. 1964) 1.1.2015–31.1.2017
eversti (2014) Jouko Rauhala (s. 1964) 1.2.2017–31.12.2019
eversti (6.12.2020) Vesa Helminen (s. 1969) 1.1.2020–30.8.2022
eversti (2021) Mikael Salo 1.9.2022–
Moskovan välirauhan tultua voimaan reserviupseerikursseja ei järjestetty enää 1945 alkuvuoden jälkeen. Suoritettava kurssi jäi kesken ja oppilaat kotiutuivat upseerikokelaina.
Reserviupseerikurssit > Talvi- ja jatkosodan aikaiset kurssit

Kurssi 43, joka alkoi 1. syyskuuta 1939, siirrettiin 1. joulukuuta 1939 Niinisaloon talvisodan alettua 30. marraskuuta 1939. Kurssit 44–61 pidettiin Niinisalossa lukuun ottamatta kurssia 60, joka järjestettiin poikkeuksellisesti Santahaminassa Niinisalon tilanpuutteen takia. Koska valvontakomissio ei pitänyt suomalaista reserviupseerikoulutusta tarpeellisena, Upseerikoulu lakkautettiin ja kurssi 61 keskeytyi. Kurssilla oli 225 upseerioppilasta. Reserviupseerikoulu jatkoi toimintaansa Haminassa vuonna 1948, kun kurssi 62 aloitti 31. toukokuuta.
Reserviupseerikurssit > Kertausharjoituskurssit

1950-luvulla järjestettiin kertausharjoituskursseja. Niitä olivat kurssit 78, 80, 85, 88 ja 106.
Reserviupseerikurssit > Virolaisten osanottamat kurssit

Osana Suomen puolustusvoimien yhteistyötä Viron puolustusvoimien kanssa Suomessa alettiin järjestää virolaisille kursseja Reserviupseerikoulussa, Maanpuolustuskorkeakoulussa (MPKK) ja Maanpuolustusopistossa (MPO). Tämän vuoksi suomalaisen reserviupseeritutkinnoin suoritti kurssilla 210 viisi virolaista upseerioppilasta, kurssilla 212 seitsemäntoista virolaista upseerioppilasta, kurssilla 214 neljätoista virolaista upseerioppilasta, kurssilla 216 yhdeksän virolaista upseerioppilasta, kurssilla 218 kymmenen virolaista upseerioppilasta, kurssilla 220 viisi virolaista upseerioppilasta, kurssilla 221 neljä virolaista upseerioppilasta, kurssilla 222 kolme virolaista upseerioppilasta ja kurssilla 223 neljä virolaista upseerioppilasta.
Kaikkiaan siis 54 Viron puolustusvoimissa palvellutta on suorittanut suomalaisen reserviupseeritutkinnon Reserviupseerikoulussa.
Reserviupseerikurssit > Täydennyskurssit

Reserviupseerikoulussa järjestetään täydennyskursseja niille reservin aliupseereille, jotka haluavat valmistua reserviupseereiksi. Nykyään osan koulutusosioista toteuttaa Maanpuolustuskoulutusyhdistys. Ensimmäiset täydennyskurssit järjestettiin kurssin 221 aikana. Täydennyskursseja on järjestetty kaikkiaan kymmenen vuoteen 2014 mennessä.
Koulutus alkaa lokakuussa talven reserviupseerikurssin alkaessa ja päättyy heinäkuussa seuraavan varusmiesten reserviupseerikurssin päättyessä. Koulutuksen laajuus on 10 opintoviikkoa. Koulutus toteutetaan monimuoto-opetuksen menetelmiä hyödyntäen.
Reserviupseerikurssit > Sotilasjohtamisen kurssit

Puolustusvoimat järjestää täydennyskurssia vastaavia kursseja henkilökunnalleen. Kurssin nimi on Sotilasjohtamisen kurssi (SoJo). Siinä missä täydennyskurssi tähtää reserviläisen sodanajansijoituskelpoisuuden nostamiseen joukkueenjohtajan pätevyyteen, SoJo-kurssi tähtää joukkueenjohtajan koulutuksen ohella Puolustusvoimien henkilökunnan pätevöittämistä vastuullisempiin esimiestehtäviin.
Kirjallisuutta

Puuperä, Jaakko (toim.): Ympyröiltä upseeriksi. RUK 90 vuotta 1920–2010.  Porvoo:  Reserviupseerikoulun Oppilaskunnan Kannatusyhdistys ry, 2010.  ISBN 978-951-25-2080-0
Sinerma, Martti & Paulaharju, Jyri: Ympyröiltä johtajuuteen. Reserviupseerikoulun 80-vuotisjuhlakirja 1920–2000.  Reserviupseerikoulun Oppilaskunnan Kannatusyhdistys ry, 2000.  ISBN 952-91-0802-8
Kuosa, Kalle: Niinisalon varuskunta.  Niinisalo:  Satakunnan Tykistörykmentin Perinneyhdistys ry, 1985.  ISBN 951-99650-4-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Reserviupseerikoulu[vanhentunut linkki]
Reserviupseerikoulun Oppilaskunta
Ylen Elävä arkisto, Reijo Perälä, Reserviupseerikoulu marssii ja ampuu räkäpäitä*
Suoritetun Reserviupseeritutkinnon merkki, ns. RUK-risti, jota kannetaan lomapuvun vasemman rintataskun keskellä. Epävirallisena kurssin tunnusmerkkinä voidaan maastopuvussa kantaa myös kurssipuukkoa.
Reserviupseerikoulun lippu vuodelta 1928. Lipussa ovat maininnat VK 1917 ja RUK 1920.
Jalkaväenkenraaliksi myöhemmin ylennyt Taavetti Laatikainen everstiluutnanttina.
RUK:n harjoitus jatkosodan ajalta.
Hwaseongin sarjamurhaaja

Hwaseongin sarjamurhaaja, tunnettu myös nimellä Hwaseongin kuristaja, on sarjamurhaaja, joka tappoi 10 ihmistä Hwaseongissa, Etelä-Koreassa vuosina 1986–1991. Koska tekijää ei ole pitkään aikaan saatu kiinni ja hän oli Etelä-Korean ensimmäinen, vahvistettu sarjamurhaaja tunnistettavalla modus operandilla, hän on noussut legendaksi Etelä-Koreassa ja häntä on verrattu muun muassa Zodiac Killeriin. Murhasarja pysyi pitkään selvittämättömänä, kunnes tekijä jäi kiinni syyskuussa 2019. Tekijä on nimeltään Lee Chun Jae (hangul: 이춘제; hanja: 李春在; uudistettu latinisaatio: I Chun-jae). Hänen DNA:nsa löytyi yhden hänen uhrinsa alusvaatteista. Tekijä oli istumassa tuomiota vankilassa murhasta ja raiskauksesta, johon oli syyllistynyt vuonna 1994.
Tapauksen historiaa

Vuosien 1986–1991 välissä monia naispuolisia uhreja oli löydetty murhattuina syrjäisissä paikoissa. Uhrien joukossa oli niin teinejä kuin aikuisiakin. Koska tekotapa oli samanlainen kaikissa, paikallinen poliisi yhdisti ne heti toisiinsa ja tajusi olevansa ratkaisemassa sarjamurhaajatapausta. Kaikkien uhrien kimppuun oli hyökätty, kun he olivat yksin. Heidät oli sidottu omilla vaatteillaan, raiskattu ja sen jälkeen kuristettu. Todisteet viittasivat mieheen, joka oli 20–30-vuotias ja pituudeltaan 165–176 senttimetriä. Rikospaikoilta löytyneen siemennesteen avulla hänen veriryhmäkseen todettiin B.
Tapaus tuli heti kuuluisaksi ja pelko levisi kaupungin asukkaiden keskuudessa. Tapausta tutki päivittäin noin kaksi miljoonaa viranomaista ja epäiltyjä saatiinkin täsmälleen 21 280 henkilöä. Tutkinta ei kuitenkaan edennyt sen enempää. 2000-luvulla tapaus laitettiin kylmäksi. Se kuitenkin nousi esiin vuonna 2004 (kun murhista oli noin 13 vuotta), kun naispuolinen opiskelija murhattiin. Murhaa ei kuitenkaan yhdistetty kyseiseen sarjamurhaajaan ja tapaus ei saanut ratkaisua.
Tiedetyt uhrit

| Uhrin "luku" | Uhri | Päiväys | Uhrin ikä (vuosi) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Lee Wan-im | 15. syyskuuta 1986 | 71 |
| 2 | Park Hyun-sook | 20. lokakuuta 1986 | 25 |
| 3 | Kwon Jung-bon | 12. joulukuuta 1986 | 25 |
| 4 | Lee Kye-sook | 14. joulukuuta 1986 | 23 |
| 5 | Hong Jin-young | 10. tammikuuta 1987 | 19 |
| 6 | Park Eun-joo | 2. toukokuuta 1987 | 29 |
| 7 | Ahn Gi-soon | 7. syyskuuta 1988 | 54 |
| 8 | Park Sang-hee | 16. syyskuuta 1988 | 14 |
| 9 | Kim Mi-jung | 15. marraskuuta 1990 | 14 |
| 10 | Kwon Soo-sang | 3. huhtikuuta 1991 | 63 |
Profiili

Alkuperäinen profiili:
20–30-vuotias mies, joka on luultavasti psykopaatti (pääteltiin tekojen brutaalisuuden mukaan).
Omaa sekä sarjamurhaajan että spree killerin piirteitä.
On hieman epäjärjestäynyt, mutta pääosin järjestelmällinen (esim. ei tuonut aseita mukanaan, mutta suunnitteli murhat tarkkaan ja ei jäänyt kiinni).
Narsisti, joka hakee huomiota mm. ottamalla yhteyttä poliisiin.
Saattaa olla sotilaskoulutuksen käynyt, luultavasti jonkinlaisen erikoiskouluksen.
Käytti veistä uhkailuun ja saadakseen uhrin tottelemaan.
Teki itsemurhan murhasarjan jälkeen.
Alexander McQueen

McQueen vuoden 2009 syysmallistonsa näytöksessä.
Lee Alexander McQueen (17. maaliskuuta 1969 Lewisham, Lontoo – 11. helmikuuta 2010 Mayfair, Lontoo) oli englantilainen muotisuunnittelija. Hänet valittiin muun muassa neljä kertaa Britannian vuoden muotisuunnittelijaksi vuosien 1996 ja 2003 välillä.
McQueen opiskeli St. Martins School of Art and Designissa sekä monien muoti- ja räätälialan mestareiden alaisena valmistuen vuonna 1994. Valmistuttuaan McQueen työskenteli Savile Rowlla ensin avustajana Anderson & Sheppardilla, kunnes hän siirtyi töihin Gieves & Hawkesille. Sieltä McQueen siirtyi vuonna 1996 ranskalaisen Givenchyn muotitalon pääsuunnittelijaksi (edeltäjä John Galliano), jona hän toimi vuoteen 2001 asti. McQueen kärsi mielenterveysongelmista koko ikänsä johtuen lapsuuden seksuaalisen hyväksikäytön kokemuksista ja perheväkivallan näkemisestä. Lähde: (McQueen, Britannia 2018)selvennä
McQueen perusti vuonna 1992 oman vaate- ja asustemerkkinsä, josta omisti joulukuusta 2000 lähtien 51 % Gucci Co. -muotiyhtiö. McQueenilla on myös halvempia ja nuorekkaampia vaatteita myyvä merkki  
McQ.
Naisten- ja miestenvaatelinjojen lisäksi McQueen suunnitteli myös silmä- ja aurinkolaseja, asusteita ja parfyymeita (parfyymit Kingdom ja My Queen). Hän teki yhteistyötä urheiluvaatemerkki Puman ja matkalaukkumerkki Samsoniten kanssa.
McQueenin kuolemasta kerrottiin 11. helmikuuta 2010. Kuolinsyyntutkimuksen mukaan hän teki itsemurhan. Kuolinsyy oli hirttäytyminen ja sen aiheuttama tukehtuminen. Ennen tekoaan hän oli ottanut yliannostuksen kokaiinia, rauhoittavia lääkkeitä ja unilääkkeitä. Hän jätti jälkeensä myös viestilapun.
Hänen äitinsä kuoli vain vähän yli viikko aikaisemmin. Tämän ja McQueenin parisuhdevaikeuksien hänen miesystävänsä kanssa uskotaan olleen itsemurhan taustalla. McQueen kärsi masennuksesta, ahdistuksesta ja unettomuudesta ja oli jo aiemmin yrittänyt itsemurhaa.
Alexander McQueen -vaatemerkin tunnus.
Aiheesta muualla

Alexander McQueenin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Viralliset sivut
Tributes for 'brilliant' designer Alexander McQueen. BBC News.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Sortavalan diakonissalaitos

Sortalavan diakonissalaitos. Nykyinen Sotahallinnollisen piirin sairaala. Kuva vuodelta 1941.
Sortavalan Diakonissalaitos oli Sortavalassa toiminut oppilaitos, joka valmisti diakonissoja seurakuntasisariksi maalaisseurakuntiin. Muita toimintamuotoja olivat sairaanhoito- ja sosiaalipalvelut. Laitoksen koulutusperinteitä jatkaa Diakonia-ammattikorkeakoulun Pieksämäen yksikkö.
Alkuvaiheet

Sortavalan diakonissalaitos perustettiin vuonna 1906, kun opettaja Jenny Ingmanin (vuodesta 1908 Ivalo) Sortavalan evankelisen seuran yhteyteen perustama Sortavalan diakonissakoti siirtyi vuonna 1905 perustetun ja Sortavalaa kotipaikkanaan pitävän Suomen Kirkon Sisälähetysseuran hallintaan. Aluksi oppilaitos toimi nimellä Sortavalan Diakonitarlaitos Se koulutti edeltäjänsä tavoin diakonissoja seurakuntiin erityisesti Itä-Suomeen ja Karjalaan seuraten Sisälähetysseuran perustajahahmon ja johtajan Otto Aarnisalon ohjelmaa diakonian juurruttamiseksi Suomen seurakuntiin. Wivi Lönnin suunnittelema uusi laitosrakennus valmistui vuonna 1908 Laatokan Vakkosalmen rannalle Kuhavuoren juurelle. Siihen kuuluvat nelikymmenpaikkainen sairaalaosasto, koulu- ja talousrakennukset, asunnot oppilaille ja työntekijöille sekä kehitysvammaisten lasten osasto.
Diakonitarlaitoksen aika

Diakonitar-nimitystä, joka heijasti laitoksen suomalaiskansallista henkeä, käytettiin 1910-luvun loppuun saakka, jolloin myös Sortavalassa siirryttiin ammattinimikkeeseen diakonissa. Jenny Ivalo toimi Diakonitarlaitoksen johdossa kuolemaansa saakka, vuoteen 1921, ensin johtajattarena ja myöhemmin laitoksen saatua uuden johtajattaren, vanhempana johtajattarena. Hän myös rahoitti varoillaan ja testamentillaan laitoksen toimintaa. Ylihoitajana oli Kaarina Rancken, opettajana Emmi Budden ja pappina Oskari Kanervo. Lääkärinä potilaista vastasi Sortavalan yleisen sairaalan lääkäri G. J. Winter. Koulutus oli aluksi kaksivuotinen. Ensimmäinen vuosi sisälsi teologisten ja kirkollisten aineiden lisäksi muita tieto- ja taitoaineita kuten kasvatusoppia sekä käytännön harjoittelua. Toinen vuosi käsitti sairaanhoitokurssin Sortavalan yleisessä sairaalassa. Laitos järjesti myös jatkokursseja ja piti yhteyttä jo valmistuneisiin johtajattaren kiertomatkojen ja sisarlehden välityksellä. Diakonitarlaitoksen omassa sairaalassa hoidettiin vuosittain 500-600 potilasta, mm. vaikeaa tuberkuloosia sairastavia. Sortavalan diakonittaret saivat vuonna 1911 lääkintöhallituksen päätöksellä kiertävän sairaanhoitajan pätevyyden. Varsinaisen sairaanhoitajan pätevyyden saamista jouduttiin ponnisteluista huolimatta odottamaan vielä kauan.Lähes kaikki Sortavalasta valmistuneet toimivat seurakuntien työntekijöinä.
Vuonna 1918 Diakonitarlaitoksen apulaisjohtajattareksi valittiin opettaja Ruusu Heininen, joka toimi laitoksen johtotehtävässä vuoteen 1932 saakka. Ylihoitajattareksi valittiin Alma Ritari ja laitos sai myös taloudenhoitajan.
Diakonitarlaitoksen yhteyteen perustettiin vuonna 1918 Kasvattajaopisto, joka koulutti henkilökuntaa lastenkoteihin. Lastenkoteja tarvittiin kipeästi vuoden 1918 sodan sotaorvoille. Jenny Ivalon kuoltua koko laitoksen johtajuus siirtyi Ruusu Heiniselle.
Diakonissalaitos

Vuonna 1925 oppilaitoksesta alettiin käyttää uusien sääntöjen mukaisesti nimeä Suomen sisälähetysseuran diakonissalaitos tai Sortavalan Diakonissalaitos. Toimintaa kehitettiin perustamalla vanhainkoti vuonna 1926 ja poliklinikka vuonna 1927. Sisarten koulutus muutettiin kolmivuotiseksi. Myöhemmin, vuonna 1934 sisarkurssi pidennettiin nelivuotiseksi. Neljä vuotta kestävän koulutuksen hinta oppilaalle oli 3 000 markkaa, joka oli merkittävä summa tuohon aikaan. Vuonna 1933 käynnistyi erillinen huoltosisarlinja, joka koulutti seurakuntasisaria sielunhoitotyöhön, vammais-, lasten- ja vanhusten huoltotyöhön. Huoltolinja toimi vuoteen 1937 asti, jolloin se yhdistettiin sairaanhoitolinjan kanssa. Ruusu Heinisen jätettyä tehtävänsä vuonna 1932 johtajattareksi valittiin Elsa Wennerström (vuodesta 1934 Wennervirta ), jolla oli sekä opettajan että diakonissan koulutus. Kun hänet kutsuttiin vuosiksi 1938–1942  Helsingin diakonissalaitokselle, väliaikaisina johtajattarina toimivat noina vuosina ensin Tyyni Hyvärinen ja vuodesta 1941 Alma Ritari.
Talvisodan aikana toiminta keskeytettiin, ja Sortavalan diakonissalaitoksen rakennukset joutuivat sotasairaaloiksi. Välirauhan aikana vuosina 1942–1944 laitos toimi taas Sortavalassa, kunnes siirtyi jatkamaan osittaista toimintaa Kuopioon Kuopion maaseurakunnan kirkkoherran pappilaan. Myös sairaalatoiminta hiljeni, kun jouduttiin luopumaan vuonna 1938 62-paikkaiseksi remontoidusta sairaalarakennuksesta, jossa oli hoidettu lähes kaikki Pohjois-Karjalan sisätautipotilaat.
Sortavalassa valmistui kaiken kaikkiaan noin 500 sisarta.
Pysyväksi sijaintipaikaksi tuli evakkoajan jälkeen Pieksämäki vuonna 1947. Samana vuonna sosiaaliministeriö myönsi oppilaitoksessa valmistuneille diakonissoille sairaanhoitajan ammattipätevyyden. Laitoksen uudeksi nimeksi tuli Sisälähetysseuran Diakonissalaitos.
Aiheesta muualla

Viljo Pietinen (Sot.virk., valokuvaaja): Sortavalan Diakonissalaitos. Nykyinen Sotahallinnollisen piirin sairaala. 19.12.1941. Sotamuseo.
Sortavalan Diakonissalaitos 1920-30-luku. Museovirasto.
Kristillisistä järjestöistä Sortavalassa. Kristillinen järjestöelämä ennen sotia 2013. Sortavala-säätiö.
Ruotsalainen, Kari ja Kantele, Liisa: ”Aika Sortavalassa”, Sairaanhoidosta velkaneuvontaan: Pieksämäellä vuosina 1949–1995 valmistuneiden diakonissojen kertomuksia opiskelusta ja työstä, s. 15–18.  Helsinki:  Diakonia-ammattikorkeakoulu, 2011.  ISBN 978-952-493-152-6  Teoksen verkkoversio. ISBN 978-952-493-151-9
Pieni tietosanakirja IV. San Remo - Öölanti (Kuva Sortavalan diakonissalaitoksesta, s. 417) 1925-1928. Otava. Projekt Runeberg
Haukilahden lukio

| Haukilahden lukio |
| --- | --- |

 Lukion Laine-rakennus Espoon Otaniemessä.
Sijainti:  Tekniikantie 3, Espoo
Koordinaatit:  60°10′51″N, 24°49′31″E
Tyyppi:  lukio
Perustettu:  1952
Rehtori:  Pekka Piri
Luokat:  1–4
Oppilaita:  500
Verkkosivut
Haukilahden lukio on Espoon Otaniemessä sijaitseva noin 500 opiskelijan lukio. Lukion historia juontaa juurensa vuonna 1952 opetuksen aloittaneeseen Etelä-Espoon Yhteiskouluun, joka oli perustamishetkellään Espoon toiseksi vanhin oppikoulu. Yhteiskoulu sai lukio-oikeudet vuonna 1958. Koulu kunnallistettiin vuonna 1977, ja jatkoi toimintaansa Haukilahden koulurakennuksessa peruskoulun yläkouluna ja lukiona. Koulu ja lukio erkanivat toisistaan syksystä 2016 alkaen, kun lukio muutti Aalto-yliopiston kampukselle Espoon Otaniemeen. Haukilahden koulu on jatkanut Haukilahden alkuperäisen oppilaitosrakennuksen käyttöä.
Historia > Perustaminen ja ensimmäiset vuodet

Haukilahden koulun ja lukion perustamista valmisteleva kokous pidettiin Gräsan kansakoululla (nykyinen Niittykummun koulu) 30. maaliskuuta 1949. Koulun toimintaa tukeva Etelä-Espoon Yhteiskoulun Kannatusyhdistys rekisteröitiin 26. lokakuuta 1950. Suomenkielisen koulun perustamisesta kiinnostunut professori Aapeli Saarisalo myi Espoon kunnalle omistamansa kolmikerroksisen huvilan tontteineen koulua varten. Koulu sai lukioluvat 24. huhtikuuta 1952 ja aloitti toimintansa oppikouluna 1. syyskuuta 1952, jolloin koulussa oli 37 ensiluokkalaista. Kouluun sisäänkirjoittautuminen maksoi ensimmäisenä vuonna 500 markkaa ja lukukausimaksu oli 8 000 markkaa henkilöltä. Maksu pysyi samana alkuvuosina, mutta lukukausimaksusta annettiin alennusta saman perheen lapsille. Koulupäivät olivat ensimmäisinä vuosina maksimissaan yli kymmenen tunnin mittaisia kello 8.15–18.40. Kannatusyhdistys osti tontin rakennuksineen kunnalta 11 miljoonalla helmikuussa 1956. Koulurakennusta laajennettiin 1950-luvun lopulla kahteen otteeseen.
Historia > 1960-luku

Koululle myönnettiin lukio-oikeudet huhtikuussa 1958, ja ensimmäinen koulun oma oppilasryhmä jatkoi keskikoulusta koulun lukioon jo saman vuoden syyslukukaudella. Ensimmäiset ylioppilaat valmistuivat Haukilahden lukiosta keväällä 1961. Koulurakennusta laajennettiin 1960-luvulla kahteen kertaan. Toisen laajennuksen yhteydessä 1963 sen julkisivu kääntyi silloisen Jorvaksentien laajentamisen seurauksena etelään Haukilahteen päin, kun pääsisäänkäynti ja kulku kouluun siirtyivät rakennuksen eteläpuolelle rakennetulle Koulutanhualle. TVH liitti koulun samalla kaupungin vesihuoltoon.
Historia > 1970- ja 1980-luvut

Peruskoulu alkoi Espoossa 1970-luvulla, mikä Etelä-Espoon yhteiskoulun kannatusyhdistyksen oli otettava huomioon. Peruskoulujärjestelmän tulo aiheutti esimerkiksi vuonna 1972 kadon koulun opettajakunnassa, kun koko oppilaitoksen toiminnan jatkuminen oli vaakalaudalla. Samana vuotena siirryttiin jo peruskoulun mukaiseen jakoon ala- ja yläasteen, vaikka koulu jatkoi toimintaansa vielä yksityisenä. Monien kokousten jälkeen koulun kannatusyhdistys päätti keväällä 1976 vuokrata koulun tontin Espoon kaupungille, jonka tehtäväksi tuli ylläpitää Haukilahden koulua ja lukiota. Koulutontin ja sen rakennusten ylläpito jäi kannatusyhdistyksen vastuulle. Yhdistys ryhtyi suunnittelemaan rakennusten peruskorjausta ja laajentamista, mutta sen resurssit eivät olleet riittävät rakennusprojektiin. Vuonna 1984 kaupunki ja kannatusyhdistys tekivät sopimuksen, jonka mukaisesti koulun tontti vuokrattiin kaupungille 30 vuodeksi 80 000 markan vuosihintaan, joka oli sidottu elinkustannusindeksiin.
Historia > 1990-luvulta nykypäivään

Espoon kaupunki aloitti 1988 koulurakennuksen laajentamisen ja saneerauksen, ja 1990 valmistuneeseen siipeen tulivat muun muassa uusi ruokala ja auditorio. 1990-luvulla lukio siirtyi muiden Suomen julkisten lukioiden tapaan luokattomaan lukio-opetukseen. Koulun tilat ovat 2000-luvulle tultaessa jääneet ahtaiksi, mikä on tuntunut etenkin peruskoulun puolella, jossa oppilaita on ollut noin sata liikaa tiloihin nähden. 1990-luvun laman aikana rakennettu auditorio oli jo valmistuessaan liian pieni.
Tilakeskuksen vuonna 2013 tekemän selvityksen mukaan Espoossa on 33 koulua, jotka vaativat perusteellista korjausta ja 15–20 koulua, joita uhkaa sulkeminen, ellei niitä korjata viiden vuoden aikana. Näistä kiireellisenä kohteena mainitaan viiden muun ohessa Haukilahden koulun ja lukion rakennus. Sisäilman puhtauteen liittyvät ongelmat ovat ainakin osasyy kaikissa listatuissa tulevissa koulukorjauksissa. Tilakeskuksen investointiesityksessä vuosille 2015–2019 Haukilahden koulu ja lukio mainittiin peruskorjattavien ja laajennettavien kohteiden listalla. Tilakeskuksen esitys ei määrittänyt kohteelle valmistumistavoitetta, mutta sivistystoimi esitti tavoitteeksi vuotta 2019. Opetus- ja varhaiskasvatuslautakunnan lausunnossa Tilakeskus-liikelaitoksen investointiesityksestä Haukilahden koulun ja lukion peruskorjaus nähtiin kiireisimpänä peruskorjauskohteena Tapiolan alueella, jonka korjaamista suunniteltiin aloitettavaksi Tapiolan koulun ja lukion peruskorjauksen jälkeen. Haukilahden oppilaitosrakennusta esitettiin lausunnossa myös laajennettavaksi peruskorjauksen yhteydessä.
Lukio siirtyi syksystä 2016 alkaen Aalto-yliopiston Otaniemen kampukselle ennen Haukilahden oppilaitosrakennuksen kunnostus- ja laajennustöiden aloittamista. Koulun päärakennus siirtyi entiseen VTT:n graafisen laboratorion ja paino-osaston sekä TKK:n graafisen tekniikan rakennukseen osoitteessa Tekniikantie 3. VTT:n offsetpaino toimi rakennuksessa vuosina 1973-1997. Tämän lisäksi koulun oli tarkoitus käyttää muun muassa fysiikan-, kemian- ja taiteen laitosten tiloja sekä Otahallia opetukseen. Haukilahden koulu on jatkanut Haukilahden alkuperäisen oppilaitosrakennuksen käyttöä. Rakennuksen peruskorjaus alkoi syskyllä 2017, minkä seurauksena koulu toimi väistötiloissa Kilossa syksyyn 2019, jolloin se pääsi palaamaan peruskorjattuun rakennukseen. Projektin kokonaiskustannukset olivat noin 8,9 miljoonaa euroa.
Historia > Haukilahden koulurakennuksen rakennusvaiheet

Koulurakennusta on laajennettu viiteen otteeseen vuosina 1956–1990.
I rakennusvaihe: 1. huhtikuuta 1957 – 1. syyskuuta 1957
II rakennusvaihe: 2. toukokuuta 1958 – 27. helmikuuta 1959
III rakennusvaihe: 30. toukokuuta 1961 – 15. lokakuuta 1961
IV rakennusvaihe: 19. heinäkuuta 1965 – 29. huhtikuuta 1966
V rakennusvaihe: 1. elokuuta 1988 – 19. lokakuuta 1990