stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seppälä (yritys)
Myymälät > Lopetetut myymälät ulkomailla

Seppälä toimi aiemmin Latviassa, Liettuassa ja Venäjällä. Latviassa Seppälällä oli myymälöitä Riiassa (7 myymälää), Daugavpilsissa ja Liepājassa. Liettuassa Seppälän myymälät sijaitsivat Vilnassa, Kaunasissa ja Klaipėdassa. Venäjällä Seppälällä (ven. Сеппяля) oli vuoden 2014 lokakuussa 16 myymälää, jotka Stockmann ilmoitti sulkevansa vuosien 2014–2015 aikana.
Aiheesta muualla

Jaakko Ojanne: Seppälä: suomalainen vaatettaja 1930–2003. Stockmann 2003. ISBN 9789529166961.
Pia Sievinen: Seppälä - Oman elämänsä muotitalo. Muotikokemuksia vuodesta 1930. WSOY. ISBN 9789510368411.
Kerttu Hämeranta

Kerttu Hämeranta
Kerttu Hämeranta (o.s. Vaara, 8. elokuuta 1907 Pori – 16. marraskuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen teatterinjohtaja, elokuvanäyttelijä ja lastenkirjailija.
Hämeranta johti ja ohjasi 1940- ja 1950-luvuilla toiminutta Turun Lapsiteatteria. Hän esiintyi myös näyttelijänä useissa kotimaisissa elokuvissa.
Kerttu Hämeranta oli naimisissa 1930–1953 teatterinjohtaja ja näyttelijä Toivo Hämerannan kanssa. Tästä avioliitosta on yksi lapsi, Irja Ranin, joka on haudattu yhdessä äitinsä Kertun kanssa Raninien sukuhautaan Hietaniemen hautausmaan Uurnalehtoon (5-05-0048).
Teoksia

Markun matka satumaahan: seikkailusatu. Aura, Turku 1947
Lemmenlatu: musiikkinäytelmä. 1950
Ullakon tonttu ynnä muita satuja; kuv. Risto Mäkinen. Valistus 1952
Kissalan pojat: lastennäytelmä. 1954
Markun matka satumaahan: satunäytelmä. 1954
Onnen höyhen: lastennäytelmä. 1954
Ihmeellinen jakkara: satuja; kuv. Irma Laitinen. Valistus 1957
Olipa se retki!; kuv. Irja Ranin. Otava 1957
Veikeät vekkulit Nöh ja Nimetön; kuv. Helga Sjöstedt. Valistus 1958
Servaali

| Servaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Suku::  Leptailurus
Laji::  serval
Kaksiosainen nimi
 Leptailurus serval  (Schreber, 1776) 
 Servaalin levinneisyys
Katso myös
   Servaali Wikispeciesissä   Servaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Servaali (Leptailurus serval, aiemmin Felis serval) on kissaeläin, joka elää pensas- ja ruohomailla Afrikassa.
Tuntomerkit

Servaali muistuttaa ulkonäöltään gepardia mutta on sitä pienempi. Solakalla servaalilla on pitkät jalat, pitkä kaula ja korkealle nousevat suuret korvat. Turkin pohjaväri vaihtelee kellertävästä kupariseen, turkissa on mustia täpliä, ja kyljissä ja raajojen yläosissa on suuria vaaleita laikkuja.
Servaalilla on 24–45 senttimetriä pitkä häntä. Häntineen servaalin pituus on jopa 130 senttimetriä.
Ravinto ja saalistaminen

Servaalit syövät yleensä alle 200 g painavia eläimiä kuten jyrsijöitä, lintuja, matelijoita, sammakkoja ja hyönteisiä. Joskus se voi kuitenkin tappaa suurempiakin saaliseläimiä kuten flamingoja, jäniksiä ja nuoria antilooppeja. Harvoin servaalit syövät myös raatoja.
Servaalit saalistavat yleensä päiväsaikaan. Ne lähtevät liikkeelle auringonnousun aikaan, lepäävät muutaman tunnin puolenpäivän aikana ja jatkavat saalistusta auringonlaskuun saakka. Servaali on melko hidas juoksija, mutta pitkien jalkojensa ansiosta sen on helppo kävellä korkeassa ruohikossa, ja pitkästä kaulasta ja tarkasta kuulosta on hyötyä jyrsijöiden paikallistamisessa. Havaittuaan jyrsijän servaali hypähtää jopa kahden metrin korkeuteen ja laskeutuu uhrinsa päälle. Se ei aina tapa saalista heti vaan jää leikkimään sillä jopa usean minuutin ajan. Se ei yleensä saalista kovalla tuulella, koska silloin sen on vaikea kuulla saaliseläintensä äänet.
Lisääntyminen

Servaali tekee pentuja yleensä kerran vuodessa. Kantoaika on noin 70 päivää. Poikueessa on kaksi tai kolme pentua, joskus neljä. Emo ilmeisesti hoitaa poikaset yksin ilman uroksen tai muiden naaraiden apua. Lähtiessään metsästämään emo kätkee poikaset heinikkoon tai koloon ja aika ajoin vaihtaa niiden piilopaikkoja. Päivän mittaan emo käy ruokkimassa poikasia. Kasvettuaan poikaset osallistuvat emon kanssa metsästysretkille. Aikuisina naaraspoikaset saattavat jäädä asustelemaan emonsa lähistölle, mutta urokset lähtevät etsimään omia metsästysmaitaan.
Lemmikkinä

Joissain Yhdysvaltain osavaltioissa servaalia saa pitää lemmikkinä. Laji ei kuitenkaan käyttäydy kotikissan tavoin, joten sitä joudutaan yleensä pitämään häkissä. Kesykissan kanssa risteytetty servaali eli savannikissa (savannah) on usein servaalia kesympi ja helpompi pitää. Myös kotikissasta on jalostettu servaalilta näyttävä rotu.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Servaali (Leptailurus serval)
ITIS: Leptailurus serval (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Leptailurus serval, the Serval (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Leptailurus serval:  Wikidata: Q42699  Wikispecies: Leptailurus serval  ADW: Leptailurus  ARKive: leptailurus-serval  BOLD: 359594  CoL: 3THH7  EoL: 1041048  EPPO: LPTLSE  GBIF: 2435172  iNaturalist: 42025  IRMNG: 11216434  ITIS: 552766  IUCN: 11638  MDD: 1006005  MSW: 14000132  NCBI: 61405  Observation.org: 83043  Open Tree of Life: 86170  Species+: 9160  TSA: 9202  Xeno-canto: Leptailurus-serval 
Felis serval:  Wikidata: Q109647291  CoL: 3DXVZ  GBIF: 2435179  ITIS: 183792  ZooBank: E75FE777-B879-4AEA-8537-6C6E8D1E6F31
Uno Serenius

Uno Viktor Teodor Serenius (10. marraskuuta 1880 Juustila – 5. toukokuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen ravintoloitsija, hotellinjohtaja ja suojeluskuntalainen. Hän tuli tunnetuksi toimiessaan sisällissodan jälkeen Lappeenrannan vankileirillä kenttäoikeuden sotatuomarina. Sereniusta voidaan pitää vastuullisena lukuisista punavankien summittaisista teloituksista sekä myös henkilökohtaisesti tekemistään murhista. Häntä pidetään Lappeenrannan verisen kevään 1918 pahimpana ”pyövelinä” yhdessä kumppaninsa jääkärikapteeni Väinö Strömbergin kanssa.
Toiminta hotellinpitäjänä ja aktivistina

Uno Sereniuksen vanhemmat olivat Juho Juhonpoika Serenius (Sihvola) (1837–1883) ja Karolina Blondine Henriksson (1847–1901). Hänen leskeksi jäänyt äitinsä omisti Imatralla sijainneen hotelli Turistin, jonka kaksikerroksinen puurakennus valmistui vuonna 1894. Hotelli tunnettiin myös Sereniuksen hotellin nimellä. Uno Serenius jatkoi hotellinpitoa äitinsä jälkeen. Hän toimi myös ravintoloitsijana
Serenius oli mukana sortovuosien aktivistien toiminnassa. Hän oli Voimaliiton jäsen, toimitti salaa kiväärejä Imatralle ja levitti kiellettyä kirjallisuutta. Huhtikuussa 1903 hänen asunnossaan Imatran Turisti-hotellissa tehtiin kotitarkastus ja hänet vangittiin ja kuljetettiin Viipuriin. Serenius pääsi kuitenkin vapaaksi muutaman viikon kuluttua. Hän oli Karjalan Kagaalin edustajana Helsingissä pidetyissä kokouksissa. Lokakuussa 1908 hän oli syytettynä valtiopetoksen valmistelusta yhdessä työmies Juho Savinaisen ja puuseppä Johan Viktor Lehtorannan kanssa. Viipurin hovioikeus kuitenkin hylkäsi syytteen todisteiden puuttuessa.
Syystalvella 1905 Sereniuksen omistamassa Turisti-hotellissa Imatralla pidettiin venäläisten sosialistivallankumouksellisten salainen kongressi, johon osallistui noin 130 henkilöä. Hotelli oli kongressin aikana suljettuna muilta vierailta. Kongressin osanottajien joukossa olivat puolueen johtoon kuuluneet Jevno Azef, Viktor Tšernov ja Boris Savinkov. ”Geneven toisen kongressin” nimellä tunnettu kongressi kesti lähes kaksi kuukautta ja vielä senkin jälkeen Serenius piilotteli hotellissaan sosialistivallankumouksellisten taistelujärjestön jäseniä aina toukokuuhun 1906 saakka. Suomalaisia ei kongressiin osallistunut, mutta Konni Zilliacus ja Viktor Furuhjelm vierailivat pikaisesti kongressissa.
Syyskuun lopulla 1905 Serenius ja eräs työläisaktivisti aikoivat tehdä pommiattentaatin Suomen kenraalikuvernööriä, ruhtinas Ivan Obolenskia vastaan Kaipiaisten rautatieasemalla aktivisti Fredrik Klingstedtin ja Suomessa tohtori Braunin nimellä oleskelleen sosialistivallankumouksellisten räjähdysaine- ja pommiasiantuntija Pinhas Rutenbergin rakentamalla seitsemän kilon painoisella pommilla. Pommissa käytetty dynamiitti oli tuotu maahan aselaiva John Graftonin lastin mukana. Obolenski muutti kuitenkin matkasuunnitelmiaan ja matkasi Pietariin junan sijasta laivalla. Serenius aikoi sitten käyttää samaa pommia iskussa Viipurin läänin kuvernöörin viransijaista vapaaherra Michael von Medemia vastaan, mutta tämä hanke ei toteutunut.
Hotellitoiminnasta luopuminen

Hotelli Turistin alkuperäinen puurakennus paloi vuonna 1913. Seuraavana vuonna valmistui kaksikerroksinen kivinen aumakattoinen hotellirakennus, jonka suunnitteli arkkitehti Bertel Mohell. Vuonna 1915 hotelli myytiin konkurssihuutokaupassa viipurilaiselle K. Savolaiselle ja sen nimeksi tuli Hotel des Touristes. Hotellissa oli Suomen sisällissodan aikaan valkoisten esikunta. Hotelli ajautui uudelleen konkurssiin vuonna 1920 venäläisten matkailun tyrehdyttyä. Sen omisti viimeksi kauppaneuvos Juho Hallenberg, joka myi rakennuksen joulukuussa 1922 Imatran yhteiskoulun (myöhempi Imatran yhteislyseo) koulutaloksi.
Sisällissodan alku

Suomen sisällissodan aikana Serenius toimi Karjalan armeijakunnan 3. rykmentissä ratsumestari Aito Husson adjutanttina. Helmikuun alussa 1918 Husso ja Serenius perustivat rykmentille kenttäoikeuden, jonka tutkijalautakuntaan kuului kolme jäsentä. Johtajana toimi Viipurin hovioikeuden auskultantti Sven Olof Österberg. Miehillä oli käytössään Sereniuksen omistaman hotellin alkoholivarastot, ja he herättivätkin muissa upseereissa suuttumusta runsaalla alkoholinkäytöllään, jonka katsottiin jopa häiritsevän sotatoimien johtamista. Helmikuun 5. päivän yönä Serenius ja Husso olivat jälleen juovuksissa ja ryhtyivät kuulustelemaan edellisenä päivänä pidätettyä punakaartilaista, jota oli jo aikaisemmin kuulusteltu. Punakaartilainen vietiin ulos poliisiaseman putkasta, minkä jälkeen Serenius ampui häntä päähän. Tämän jälkeen miehet ryöstivät uhrinsa ja söivät jopa hänen eväsleipänsä. Punakaartilaisen rahat he antoivat sotamiehille ja käskivät näiden heittää ruumiin Imatrankoskeen. Husso ja Serenius lähettivät tapauksesta myöhemmin valheellisen selostuksen armeijakunnan pääesikunnalle, jonka johdosta heidät erotettiin tehtävistään. Serenius jatkoi tämän jälkeen rykmentinpäällikön lähettiupseerina.
Toiminta Lappeenrannassa

Lappeenrannan valtauksen jälkeen 26. huhtikuuta Serenius oli osallisena kaupungin miliisipäällikkönä toimineen Mikko Jakowleffin murhaan. Tällä kertaa hän oli liikkeellä jääkärikapteeni Väinö Strömbergin kanssa. Humalaiset miehet keskeyttivät Jakowleffin kuulustelun ja riistivät hänet ulos pidätyssellistä. Jakowleff vietiin ulos, jossa Strömberg ampui häntä selkään. Kolme päivää myöhemmin miehet surmasivat punakaarteihin kuulumattoman rautatieläisen Leonard Vihelän. Ampujana oli tälläkin kertaa Strömberg. Kummastakin tapauksesta he saivat rangaistuksen vain juovuksissa esiintymisestä, vaikka molemmat surmat todettiin tarpeettomiksi. Samana päivänä Leonard Vihelän murhan kanssa Serenius ampui ilmeisesti itse Lappeenrannan linnoituksessa kansanedustaja Elias Käkelän. Myös Mikko Jakowleffin kanssa seurustellut näyttelijä Maiju Saikko ammuttiin samoihin aikoihin, eikä hänen surmalleen löytynyt muuta syytä kuin suhde Jakowleffiin.
Huhtikuun lopulta lähtien Serenius toimi sotatuomarina Lappeenrannan vankileirillä. Summittaiset teloitukset jatkuivat niin, että ennen leirin hallinnon virallista järjestämistä 13. toukokuuta ammuttiin Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan 135 vankia. Sereniuksen toiminta herätti paheksuntaa jo omienkin sotilaiden keskuudessa. Toukokuun 9. päivänä oli Lappeenrannan komendanttina toiminut A. Th. Sahlgren kirjelmöinyt Viipurin suojeluskuntapiirin päällikölle Sereniuksen erottamisesta sotatuomarin tehtävistä. Hänet syrjäytettiin tehtävästä toukokuun loppuun mennessä, jolloin kenttäoikeuksien tilalle tuli vasta perustettu valtiorikosoikeus. Sereniuksen tiedetään myös itse johtaneen teloituskomppanioita yhdessä Strömbergin kanssa.
Sodan jälkeinen aika

1920-luvulla Sereniuksen sodanaikaisia toimia alettiin käsittelemään oikeudessa, mutta ilmeisesti hän ei saanut tuomiota. Serenius katsoi kuitenkin parhaaksi muuttaa pois paikkakunnalta. Hän vaikutti myöhemmin ainakin Antreassa. Serenius kuoli toukokuussa 1938 Helsingissä ja hänet on haudattu sinne.
Uno Serenius oli naimisissa Gertrud (Kerttu) Amanda Sereniuksen, o. s. Terho (s. 1881) kanssa. Kerttu Serenius toimi vuodesta 1921 alkaen Antrean asemaravintolan pitäjänä ja oli mukana Lotta Svärd-järjestön toiminnassa.
Aiheesta muualla

Terrorin kaksi kasvoa. Yle uutiset 29.4.2018
Eino I. Parmanen : Karjalan mies ja santarmit, Hakkapeliitta, 25.04.1933, nro 17, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Bret Baier

Bret Baier
Bret Baier (s. 1970 Red Bank, New Jersey) on yhdysvaltalainen toimittaja ja kirjailija.
Baier varttui Atlantassa. Hän opiskeli englantia ja politiikan tutkimusta DePauwin yliopistossa Greencastlessa. Baier kuvasi syyskuun 11. päivän iskujen aikana tilannetta Pentagonissa. Tämän jälkeen hän toimi kuuden vuoden ajan Fox News Channelin kansallisen turvallisuuden kysymysten kirjeenvaihtajana. Vuonna 2006 hänestä tuli Fox Newsin Valkoisen talon pääkirjeenvaihtaja. Baier on myös toiminut Fox Newsin politiikan pääankkurina, juontanut The Bret Baier Podcastia ja toiminut Special Report -ohjelman ankkurina Brit Humen seuraajana.
Baier sai vuonna 2017 National Press Foundationin Sol Taishoff -palkinnon. Hänelle on lisäksi myönnetty Kenneth Y. Tomlinson -palkinto vuonna 2016 ja Horatio Alger -palkinto vuonna 2024. Baier on julkaissut useita kirjoja, jotka ovat nousseet The New York Timesin bestseller-listalle.
Julkaisuja

The History Club: Duel Across Time
Special Heart: A Journey of Faith, Hope, Courage and Love
Three Days at the Brink: FDR’s Daring Gamble to Win World War II
Three Days in January: Dwight Eisenhower’s Final Mission
Three Days in Moscow: Ronald Reagan and the Fall of the Soviet Empire
To Rescue the Constitution: George Washington and the Fragile American Experiment
To Rescue the Republic: Ulysses S. Grant, the Fragile Union and the Crisis of 1876
Juhani Koskinen

Yrjö Juhani Koskinen (15. huhtikuuta 1942 Turku –  16. marraskuuta 1990 Helsinki) oli kirjallisuuden suomentaja. Hän sai Mikael Agricola -palkinnon vuonna 1977 Robert Penn Warrenin romaanin Kaikki kuninkaan miehet suomennoksesta.
Koskinen suomensi erityisesti yhdysvaltalaista ja pohjoismaista kaunokirjallisuutta, muun muassa Ray Bradburya (Fahrenheit 451), Elmore Leonardia ja Knut Faldbakkenia. Nykykaunokirjallisuuden suomentajana hänen sanottiin tavoittaneen taitavasti tyylin vivahteet.
Indal

| Indal |
| --- | --- |
 Indal
 Koordinaatit: 62°34′48″N, 17°05′49″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Medelpad
Kunta:  Sundsvall
Väkiluku (31.12.2023):  940
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Indal on taajama Sundsvallin kunnassa Västernorrlandin läänissä Medelpadin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 940 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Indal Wikimedia Commonsissa
Seili

| Seilin saari |
| --- | --- |
 Näkymä Seilin saarelta.
 Seilin saari
 Koordinaatit: 60°14′4″N, 21°57′7″E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Kaupunki:  Parainen
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Seili (ruots. Själö) on saari Nauvossa, Paraisten kaupungissa. Se sijaitsee Saaristomerellä, Airiston eteläosassa, noin 30 kilometriä Turusta etelään. Saaren suurin pituus on noin 2,5 kilometriä ja suurin leveys noin 1,5 kilometriä. Seilin pinta-ala on noin 1,6 km². Saaren suomenkielinen nimi on muunnelma ruotsinkielisestä Själö-nimestä, joka taas tarkoittaa hyljesaarta. Själ on hyljettä tarkoittavan sanan, säl, vanha muoto ruotsin kielessä. Tämä kertoo Seilin olleen hylkeiden asuinpaikka ja siten hylkeenpyytäjien tiedossa jo kauan.
Seilin saaren luonto on monin tavoin suojeltu. Seili kuuluu myös Airisto–Seilin valtakunnallisesti arvokkaaseen maisema-alueeseen. Nykyään Seilissä toimii Metsähallituksen luontopalvelut, Turun yliopiston alaisuudessa oleva Saaristomeren tutkimuslaitos, matkailuyritys VisitSeili (Rederi Vitharun Ab) sekä asukas- ja kulttuuryhdistys Pro Seili-Själö ry. Saaressa on useampi vierasvenelaituri. Seiliin liikennöi kesäisin yhteysalus M/S Östern Nauvon kirkonkylästä ja Rymättylän Hangasta sekä M/S Norrskär Turusta ja Nauvon kirkonkylästä.
Historia > Esihistoria

Nykyinen Seilin saari on muodostunut useammasta saaresta, jotka ovat maankohoamisen myötä kasvaneet yhteen. Viimeisimmän jääkauden jälkeen saaret kohosivat vähitellen merestä ja nykyään korkeimmat kohdat, jotka nousivat merestä noin 5000 vuotta sitten, ovat noin 40 metriä merenpinnan yläpuolella.
Historia > Kruunun saari

Seili oli ainakin jo 1500-luvulta lähtien Ruotsin kruunun hallinnassa oleva saari. Siellä tiedetään olleen maatila, Fogdeby, jota viljeli kaksi kruunun talonpoikaa. Myöhemmin maatilan velvollisuuksiin lisättiin Seilin hospitaalin omavaraisuudesta huolehtiminen ruoan ja eläinten rehun suhteen.
Historia > Spitaalihospitaali

Seilin historia sairaalasaarena alkoi vuonna 1619, jolloin kuningas Kustaa II Adolf julkaisi 15. heinäkuuta avoimen käskykirjeen uuden leprasairaalan perustamiseksi. Sen mukaan spitaalitauti oli Jumalan rangaistus syntisestä elämästä, ja Turun ulkopuolelta oli siten etsittävä saari, jonne voitaisiin rakentaa leprasairaala. Sinne tultaisiin sijoittamaan kaikki Turun silloisten hospitaalien leprapotilaat sekä mielisairaita ja muita kroonikoita. Kuninkaan käskyn toteuttamiseen ryhtyi toimikunta, johon kuuluivat valtakunnanneuvos Johan Skytte, Turun linnan herra Carl Oxenstierna sekä Jochim Berends ja Johan Ottesson. Valinnan kohdistuminen Seilin saareen on ymmärrettävää: saarihan sijaitsi vilkkaan Turku–Tukholma-laivareitin lähellä, sen suojassa oli vanhastaan käytetty ankkuripaikka ja lisäksi hautausmaaksi soveltuva hiekkaharju.
Ensimmäiset potilaat tuotiin saarelle jo 1600-luvulla toiminnassa olleesta Turun Pyhän Yrjön hospitaalista, joka toimi kaupungin leprahoitolana. Ensimmäisessä vaiheessa leprapotilaita tuli saarelle noin 20. Vuonna 1624 Pyhän Yrjön hospitaalin kirkkorakennus siirrettiin Turusta Seiliin. Jo aiemmin, vuonna 1622, Turun hospitaalirakennukset oli poltettu maan tasalle tartuntavaaran pelossa. Turussa sairaita ja raihnaisia hoidettiin myös Pyhän Hengen huoneessa, joka toimi läheisessä yhteydessä Pyhän Yrjön hospitaalin kanssa. Sieltä tuotiin ”pyhänhengenvaivaisia” Seiliin vuodesta 1624 lähtien.
Tarinan mukaan yksi suomen kielen monista humalatilaa tarkoittavista sanoista on peräisin ajalta, jolloin leprasairaalan potilaat valmistivat saarella alkoholia. Kerrotaan, että alkoholia olisi myyty ohimeneville laivoille saaren laiturilta ja kun Turkuun matkalla olleet merimiehet olivat nauttineet liikaa Seilistä ostamaansa pontikkaa, sanottiin heidän olevan täydessä seilissä.
Spitaalisille tarkoitetut rakennukset sijoitettiin pääsaaren itäpuolelle, kapean salmen siitä erottamalle saarelle. Ensimmäisessä vaiheessa rakennettiin neljä asuinrakennusta, leivintupa ja sauna. Näistä puurakennuksista on enää näkyvissä kivijalkoja. Maankohoamisen ja hiekan kerrostumisen takia saari on nykyään maayhteydessä Seilin pääsaareen.
Isonvihan aikana 1713–1721 rakennukset rappeutuivat ja potilasmäärä hupeni. Vain pääsaaren rakennukset kunnostettiin. Uusi, yhä olemassa oleva puinen Seilin kirkko rakennettiin entisen paikalle vuonna 1733. Isonvihan jälkeen leprasairaiden lukumäärä laski voimakkaasti.
Spitaalipotilaille ei järjestetty varsinaista lääkärinhoitoa. Ensimmäisen kerran saarella vieraili lääketieteen oppinut vuonna 1686. Myöhemminkään lääkärin läsnäolo saarella ei ollut yleistä. Muita hoitokeinoja olivat paloviina, parantavien lähteiden vesi ja Jumalan sana. Hospitaalin johdossa olivat läänin maaherra ja Turun piispa. Paikallisesta valvonnasta vastasi Nauvon kirkkoherra. Isonvihan jälkeen Seiliin siirrettiin lähinnä mielisairaita; viimeinen spitaalipotilas kuoli vuonna 1785.
Historia > Mielisairaala

Ensimmäinen maininta houruinhuoneesta eli mielisairaalasta on vuodelta 1689. Sairaala sijaitsi pääsaarella ja käsitti neljä selliä. Houruinhuoneet sijaitsivat Kirkkoniemeä vastapäätä olevalla kalliolla, jolla sijaitsi vielä 1800-luvun alussa neljä ”ikivanhaa ja käytöstä poistunutta sairashuonetta”.
Seilin potilasmäärä vaihteli 30 ja 50 välillä. Paikkaluvultaan laitos oli aikanaan Suomen suurin mielisairaala. 1700-luvun hirsisistä rakennuksista on säilynyt kirkon lisäksi vain pappila. Ensimmäinen nykyäänkin jäljellä olevista kivirakennuksista valmistui neliömäisen pihan itä- ja eteläpuolelle 1801–1803. Pihan länsi- ja pohjoispuolella olleiden vanhojen puurakennusten tilalle rakennettiin 1851 Turun kaupunginarkkitehdin, P. J. Gylichin, piirtämät kivirakennukset. Näin valmistui saaristomiljöössä varsin harvinainen uusklassinen rakennuskokonaisuus.
Sairaalan sisällä rakennus jaettiin pitkällä käytävällä, jonka varrella oli yhden hengen huoneita, kooltaan 1,87 × 2,07 metriä. Henkilökunta piti potilaat visusti eristyksissä, eikä sellien kunnosta juuri huolehdittu. Läänin viranomaisten eri tarkastuskäynneillä 1800-luvulla sairaalan toiminnan ja rakennusten todettiin olevan kehnosti hoidettuja. 1820-luvulla sairaalaa suunniteltiin jo siirrettäväksi Turkuun, mutta suunnitelmat raukesivat Turun palon myötä 1827.
Vuonna 1841 Seilin hospitaalin nimi muuttui parantumattomasti mielisairaille tarkoitetuksi turvalaitokseksi. Vuoden 1851 laajennus lisäsi potilaspaikkoja 67:ään, ja Seiliin voitiin näin siirtää entistä enemmän potilaita erityisesti uudesta Lapinlahden mielisairaalasta, jonne nyt sijoitettiin Etelä-Suomen potilaita.
Seilin hospitaalin toiminta-aate muuttui jälleen vuonna 1889. Silloin kaikki hospitaalin miespotilaat siirrettiin Käkisalmen vastavalmistuneeseen turvalaitokseen. Tästä eteenpäin Seilissä oli vain naispotilaita, ja naisten sairaalana se toimi aina vuoteen 1962 saakka. Vuodesta 1960 lähtien sairaalaan ei enää otettu uusia potilaita ja lopulta sairaala lakkautettiin vuonna 1962. Eristyksen aika oli Seilissä ja yleisemminkin suomalaisessa mielisairaanhoidossa päättynyt.
Vielä vuonna 1985 professori Pekka Halonen ehdotti, että HIV-potilaat voitaisiin siirtää Seiliin samaan tapaan kuin lepra- ja mielisairaalapotilaat aikaisemmin.
Historia > Seilin kirkko

Seilin saaren nykyinen puukirkko rakennettiin vuonna 1733 vanhan, Turusta siirretyn, kirkon paikalle. Sen rakennusmestariksi mainitaan kirkossa olevassa perustamistaulussa merimaskulainen Kaarle Jaakonpoika. Kirkon rakentamistyöt aloitettiin 1. kesäkuuta 1733 ja ne valmistuivat 23. elokuuta 1733. Kirkko vihittiin käyttöön kolme päivää myöhemmin. Kirkon sisustus on pelkistetty; kaikki pinnat saarnastuolia lukuun ottamatta ovat käsittelemätöntä hirttä.
Kirkon ainoana alkuperäisenä koristuksena pidetään mustavalkoista saarnastuolia. Nykyään kirkosta löytyy saarnastuolin lisäksi Helge Sténin maalaus Myrsky Genesaretinjärvellä sekä saaristokirkoille ominainen votiivilaiva. Erikoista kirkossa on myös kellotapuli, joka ei ole kirkossa sisällä vaan kirkon pihalla aivan meren rannassa. Kirkon pihalla on suuri puinen risti, joka on pystytetty vuonna 1982 kaikkien 663:n saarella kuolleen spitaalipotilaan muistoksi.
Nykyään Seilin museokirkko on kesäisin avoinna matkailijoille pientä pääsymaksua vastaan. Nauvon seurakunta järjestää kirkossa jumalanpalveluksen kolme kertaa kesässä. Lisäksi kirkossa on järjestetty myös häitä ja konsertteja, joista kuuluisin lienee Nauvon kamarimusiikkipäivät.
Historia > Kulttuuriympäristö

Museovirasto on määritellyt Seilin sairaalan ja sairaalan maatilan rakennuksista sekä sairaalan kirkosta, hautausmaasta ja pappilasta muodostuvan hospitaalisaaren kokonaisuuden valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.