stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Larissa (Pelasgiotis)
Historia > Arkaainen ja klassinen kausi

Larissan tasangon alkuperäisiä asukkaita olivat perrhaibit. Larissalaiset osaksi karkottivat nämä alueelta ja osaksi alistivat heidät alaisuuteensa. 600-luvun eaa. lopulta Larissa nousi Thessalian polisten eli kaupunkivaltioiden johtoon. 500- ja 400-luvuilla eaa. se toimi Pelasgiotiin, joka oli yksi Thessalian tetrarkian neljästä osasta, pääkaupunkina, ja 300-luvulla eaa. Thessalian polisten liiton Thessalian liiton keskuksena.
Aristoteleen mukaan Larissan valtiomuoto oli oligarkkinen. Kaupungin keskeisin suku oli aristokraattinen aleuadien (Aleuadai) suku. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Larissaios (Λαρισσαῖος) ja Larisaios (Λαρισαῖος). Larissa löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Näin se oli ensimmäinen rahaa lyönyt thassalialaiskaupunki. Ennen persialaissotia rahat olivat persialaisen standardin ja sodan jälkeen aiginalaisen standardin mukaisia.
Larissa kukoisti klassisella kaudella 400-luvulla eaa. ja oli merkittävä taiteiden keskus. Larissalaiset tukivat Ateenaa ratsuväellään peloponnesolaissodan alkuvaiheessa. Larissa taantui vuosisadan lopulla puolueriitojen (stasis) vuoksi. 300-luvulla eaa. kaupunki johti vastarintaa Ferain tyranneja vastaan. Se liittoutui ensin Boiotian kanssa. Vuonna 369 eaa. se joutui pyytämään apua Makedonian Aleksanteri II:lta. Aleksanteri kuitenkin valtasi kaupungin ja asetti sinne varuskunnan. Makedonialaiset vetäytyivät, kun Pelopidaan johtamat Theban joukot saapuivat.
Vuonna 357/356 eaa. larissalaiset joutuivat pyytämään apua Makedonian Filippos II:lta, joka aloitti tästä sekaantumisensa Kreikan asioihin. Hän valtasi Thessalian ja liitti sen suoraan Makedonian vallan alle vuonna 344 eaa. Samalla perrhaibit vapautuivat larissalaisten alaisuudesta omaksi poliittiseksi yhteisökseen.
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Rooman Makedoniaa vastaan käymien makedonialaissotien aikaan Larissa mainitaan usein tärkeänä paikkana. Filippos V piti sitä tukikohtanaan Kreikassa Flaminiusta vastaan. Vuoden 197 eaa. Kynoskefalain taistelun jälkeen hän joutui kuitenkin hylkäämään kaupungin roomalaisten käsiin tuhottuaan siellä säilyttämänsä asiakirjat. Vuodesta 196 eaa. Larissa toimi roomalaisten perustaman uuden Thessalian liiton keskuksena. Antiokhos III teki epäonnistuneen hyökkäyksen kaupunkia vastaan vuonna 191 eaa.
Larissa kukoisti läpi Rooman tasavallan ajan ja vielä ainakin keisarikauden alkupuolella. Myöhäisellä roomalaisella kaudella, kun Thessalia muodosti oman Thessalian provinssinsa, Larissa toimi sen hallinnollisena keskuksena.
Ortodoksisen kirkon pyhien joukkoon kuuluu 300-luvun alussa vaikuttanut Larissan piispa Akhillios. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin neljä ja Python kisojen voittoja yksi.
Historia > Myöhempi historia

Hierokles mainitsee 500-luvulla Larissan edelleen Thessalian tärkeimpänä kaupunkina. Justinianus I vahvisti kaupungin linnoiteita. Kaupunki säilyi olemassa läpi keskiajan ja osmanivallan ajan. Turkkilaiset käyttivät siitä nimeä Yenishehér (Yenisehr, Yeni Shehir). Nykyinen Lárisan kaupunki on edelleen Thessalian alueen keskus.
Rakennukset ja löydökset

Antiikin Larissasta on säilynyt vain vähän jäänteitä, koska paikka on ollut yhtämittaisesti asuttu myöhempinä aikoina. Kaupungin akropolis oli linnoitettu omilla muureillaan. Kukkulan vanhimmat säilyneet linnoitteiden jäänteet ovat bysanttilaiselta ajalta, mutta antiikin aikaisia linnoitusrakenteita ei ole säilynyt. Kukkulalta on kuitenkin löydetty tien sekä savitiilisten talojen jäänteitä. Akropoliilla oli Athenelle omistettu temppeli, jossa oli sen myyttisen perustajan Akrisioksen hauta.
Alakaupunki oli ympäröity omilla muureillaan, joista ei myöskään ole säilynyt jäänteitä. Niiden pituudeksi on arvioitu noin neljä kilometriä. On arveltu, että kaupungin turkkilaisaikaiset muurit olisi tehty antiikin aikaisten päälle, ja tämä voisi tehdä koko kaupungin ympärysmitaksi noin seitsemän kilometriä, josta osa olisi ollut muuria ja osa joen vartta. Muuri oli tehty savitiilestä kiviperustalle.
Kaupungissa oli kaksi agoraa, niin kutsuttu eleuthera agora, jolla ei yleensä sallittu kaupankäyntiä, ja joka sijaitsi oletettavasti nykyisen kaupungin ydinkeskustassa etelään akropoliista, sekä kaupallinen agora. Alueelta on löydetty doorilaistyylisten pylväiden osia ja muita rakennusten jäänteitä. Alakaupungissa tiedetään olleen Apollon Kerdoiokselle omistettu temppeli. Erään temppelin rauniot on löydetty nykykaupungin katedraalikirkon eli Pyhän Akhillioksen (Ágios Achíllios) katedraalin läheltä. Kaupungissa tiedetään olleen kultit ja näin oletettavasti pyhäköt myös Apollon Leskhaiokselle, Dionysos Karpiokselle, Poseidon Patroiokselle, Zeus Thauliokselle, Enodia Wastikalle, Gaialle ja Herakleelle.
Larissassa oli kaksi kreikkalaista teatteria, jotka tunnetaan nykyisin nimillä Larissan ensimmäinen teatteri ja Larissan toinen teatteri. Ensimmäinen sijaitsi akropoliin etelärinteessä ja on säilynyt nykyaikaan paremmin. Se rakennettiin 200-luvun eaa. alkupuolella. Toinen teatteri sijaitsi ensimmäisestä länteen. Se rakennettiin roomalaisella kaudella ensimmäisen vuosisadan lopulla sen jälkeen kun ensimmäinen teatteri oli muutettu roomalaisille näytännöille soveltuvaksi areenaksi.
Kaupungista ja sen ympäristöstä on löydetty paljon veistosten osia ja piirtokirjoituksia. Joissakin turkkilaisaikaisissa rakennuksissa ja haudoissa on säilynyt antiikin aikaisten rakennusten pylväiden osia ja muita kiviä. Kaupungin ympäristöstä on löydetty hautoja erityisesti hellenistiseltä kaudelta. Seudulta tehtyjä esinelöytöjä on Lárisan diakronisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Larissa Wikimedia Commonsissa
Raunioita nykyisen Lárisan keskusaukiolla.
Niin kutsutun Larissan ensimmäisen teatterin rauniot.
Larissan lyömä raha, n. 440 eaa. Kuvituksessa härän kanssa painiva nuorukainen sekä laukkaava hevonen ja teksti ΛAPIΣAIA, Larisaia.
Larissan lyömä hopeadrakhma, n. 356–342 eaa. Kuvituksessa Larissa-nymfin pää sekä hevonen ja teksti ΛAPIΣAIΩN, Larisaiōn, ”Larissalaisten [polis]”.
Niin kutsutun Larissan toisen teatterin rauniot.
Bysanttilaisaikaisen kirkon ja hautausmaan arkeologista kohdetta.
Irakin lippu

Irakin nykyinen lippu.
Irakin nykyinen lippu on mittasuhteiltaan 2:3. Se on otettu käyttöön tammikuussa 2008, ja sen on tarkoitus olla käytössä siihen asti, kunnes lopullisesta Saddamin hallinnon jälkeisestä lipusta päästään yksimielisyyteen.
Irakin lipuissa on ollut panarabialainen väritys vuoden 1917 arabikapinasta lähtien. Lipun keskikentässä on vihreällä kirjoitettu islamilainen lause: "Allahu Akbar" eli suomeksi "Jumala on suuri".
Irakin aikaisemmat liput > 1921–1959

Alkuperäinen Irakin lippu otettiin käyttöön vuonna 1921, kun maa oli muodostettu. Lipun mittasuhteet olivat 1:2. Lippu oli musta-valko-vihreä vaakatrikolori, jossa oli punainen puolisuunnikas (jossain toisinnoissa myös kolmio) tangon puolella. Kaksi seitsensakaraista valkoista tähteä puolisuunnikkaassa kuvasivat silloisen kuningaskunnan 14:ää provinssia. Värit valittiin lippuun koska hashemiittien johtajat arabikapinassa, olivat edellyttäneet maahan aluksi kuningasta, ja tämän vuoksi Jordanian lippu on hyvin samantapainen (tätä lippua ovat käyttäneet myös Irakin monarkistit).
Irakin aikaisemmat liput > 1959–1963

Abdul Karim Qassimin vuoden 1958 vallankumouksen seurauksena, joka syrjäytti monarkian, Irak otti 14. heinäkuuta 1959 uuden lipun käyttöön, joka käsitti musta-valko-vihreän pystytrikolorin, jossa oli keskellä valkoisessa kentässä punainen kahdeksansakarainen tähti. Tähdessä oli keltainen ympyrä keskellä.  Musta ja vihreä väri kuvasivat panarabismia, keltainen aurinko taas kuvasi kurdivähemmistöä ja auringon ympärillä oleva punainen tähti taas assyrialaisvähemmistöä. Lipun mittasuhteet olivat 1:2.
Tämä versio Irakin kansallislipusta on nykyisin jätetty Kurdistanin alueen lipuksi Irakissa.
Irakin aikaisemmat liput > 1963–1991

Qassimin hallituksen kukistuttua, uusi lippu otettiin käyttöön 31. heinäkuuta 1963. Lipussa oli kolme raitaa; punainen, valkoinen ja musta. Valkoisessa kentässä oli kolme vihreää tähteä.  Vihreät tähdet sijoitettiin alkujaan siihen, koska maa suunnitteli valtioliittoa Egyptin ja Syyrian kanssa. Lipun mittasuhteet olivat 2:3.
Irakin aikaisemmat liput > 1991–2004

Lippua vaihdettiin jälleen 13. tammikuuta 1991. Kolmen tähden merkitys vaihdettiin alkuperäisestä maantieteellisestä merkityksestä kuvaamaan Baath-puolueen periaatteita: Wahda, Hurriyah, Ishtirakiyah (suom. Ykseys, Vapaus, Sosialismi). Maan johtaja Saddam Hussein määräsi sijoittamaan lipun tähtien väliin sanat "Allahu Akbar" (suom. "Jumala on suuri"). Sanotaan (vaikkakin vahvistamattomasti), että sanat lipussa ovat Saddamin omaa käsialaa, ja monet tulkitsevat, että islamilainen maailma olisi yrittänyt vaihtaa lipun juuri ennen Persianlahden sotaa.selvennä
Lippukiista 2004–2008

26. huhtikuuta 2004 Irakin väliaikaishallitus julisti hakevansa maalle uutta lippua. Hallitus sai noin 30 ehdotusta, joista valittiin irakilaisen taiteilija-arkkitehti Rifat al-Chaderchin ehdotus. Hän asuu Lontoossa, ja hänen veljensä oli entisen Irakin hallituksen jäsen.
Lippu oli valkoinen, jossa oli rinnakkain sini-kelta-siniset kentät vaakasuoraan, lipun alaosassa. Siniset kentät kuvaavat kahta jokea, Tigristä ja Eufratia, ja keltainen taas kuvaa Irakin kurdivähemmistöä. Keskellä valkoista kenttää on suuri islamin tunnus, puolikuu, joka oli epätavallinen, koska se oli kuvattu sinisenä. Ehdotus kohtasi kuitenkin huomattavaa vastarintaa, ja monet vastustajat huomauttivat sen muistuttavan merkittävästi Israelin lippua.
Uusi hallitus päätti lopulta ottaa käyttöön muunnelman aiemmasta lipusta. Se oli muuten samanlainen kuin vuonna 1991 käyttöön otettu lippu, mutta siinä oleva teksti oli kirjoitettu Saddamin käsialan sijasta perinteisellä tyylitellyllä kuufalaisella kirjoitustavalla.
Vuoden 2008 tammikuussa ruvettiin taas keskustelemaan lipun muuttamisesta. Yhdessä ehdotuksessa Saddam Husseinin Baath-puoluetta symboloisivat tähdet olisi poistettu, ja Allahu Akbar -tekstin keskellä olisi ollut Kurdistania edustava aurinko.  Toisessa ehdotuksessa tähdet olisivat säilyneet ennallaan, mutta ne olisivat jatkossa edustaneet rauhaa, suvaitsevaisuutta ja oikeudenmukaisuutta. Uskontoon viittaava teksti olisi ollut keltaisella, jolloin se olisi edustanut kurdeja. Tähdet eivät kuitenkaan sopineet missään muodossa kurdivähemmistön edustajille.
Lopulta päätettiin kompromissiratkaisuna vain poistaa tähdet lipusta. Teksti olisi vihreää ja jatkossakin kuufalaisittain kirjoitettua. Lipun oli tarkoitus olla käytössä vain vuoden ajan käyttöönotostaan, minkä jälkeen olisi hyväksytty lopullinen ehdotus uudeksi lipuksi.  Toistaiseksi uutta lippua ei kuitenkaan ole valittu.
Vuoden 2004 ehdotus.
Kompromissiratkaisu 2004–2008 muutetulla kirjoitustavalla.
Tammikuun 2008 ensimmäinen ehdotus.
Tammikuun 2008 toinen ehdotus.
1921–1959
1959–1963
1963–1991
1991–2004
Isoamyyliasetaatti

| Isoamyyliasetaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  Isopentyyliasetaatti   3-metyylibutyyliasetaatti
CAS-numero:  123-92-2
PubChem CID:  31276
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H14O2
Moolimassa:  130,2 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön neste
Sulamispiste:  - 79 °C (194 K)
Kiehumispiste:  142 °C (415 K)
Tiheys:  0,87 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen 0,2 g/100 ml (20 °C)
Isoamyyliasetaatin kemiallinen kaava on C7H14O2 ja rakennekaava CH3COO(CH2)2CH(CH3)2. Isoamyyliasetaatista käytetään myös nimityksiä isopentyyliasetaatti ja 3-metyylibutyyliasetaatti.
Isoamyyliasetaatti on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön neste, jolla on tunnusomainen voimakas banaaninomainen tuoksu. Tämän vuoksi aineesta käytetään joissain yhteyksissä myös nimeä banaaniöljy. Isoamyyliasetaatin moolimassa on 130,2 g/mol, sulamispiste − 79 °C, kiehumispiste 142 °C,tiheys 0,87 g/cm3, liukoisuus veteen 20 °C:n lämpötilassa 0,2 g/100 ml, leimahduspiste 25 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 360 °C ja CAS-numero 123-92-2.
Isoamyyliasetaatti on eräs hunajamehiläisen käyttämistä kemiallisen viestinnän hälytysferomoneista. Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina useiden eliöiden viestinnässä.
Isoamyyliasetaattia käytetään hajusteissa sen hyvän banaaninkaltaisen tuoksunsa kautta. Lisäksi sitä käytetään liuottimena orgaanisissa synteeseissä ja penisilliinien valmistuksessa liuottimena uutoissa ja valokuvien kehityksessä. Isoamyyliasetaatti valmistetaan Fischerin happokatalysoidun esteröintireaktion avulla isoamyylialkoholin ja etikkahapon välisellä reaktiolla.
Aiheesta muualla

Isoamyyliasetaatin kansainvälinen kemikaalikortti
Isopentyyliasetaatti
PubChem: Isoamyl acetate (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Isopentyl acetate (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Isopentyl acetate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Isoamyl  acetate (englanniksi)
ChemBlink: Isoamyl acetate (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - isopentyl acetate (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - isopentyl acetate (englanniksi)
Mehiläiset (pdf)
Isobutyyliamiini

| Isobutyyliamiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metyyli-1-propaaniamiini
CAS-numero:  78-81-9
PubChem CID:  6558
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H11N
Moolimassa:  73,14 g/mol
Ulkomuoto:  väritön neste
Sulamispiste:  −85 °C (188 K)
Kiehumispiste:  68–69 °C (341–342 K)
Tiheys:  0,72 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Sekoittuu veteen
Isobutyyliamiini on orgaaninen yhdiste, joka luokitellaan amiiniksi. Aine on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön neste, jolla on tunnusomainen haju. Se on helposti syttyvää. Isobutyyliamiinin vesiliuos on keskivahva emäs. Sen kemiallinen kaava on C4H11N ja rakennekaava (CH3)2CHCH2NH2. Isobutyyliamiinista käytetään myös nimiä 2-metyylipropyyliamiini, 2-metyyli-1-propaaniamiini ja 1-amino-2-metyylipropaani.
Isobutyyliamiinin moolimassa on 73,14 g/mol, sulamispiste −85 °C, kiehumispiste 68–69 °C, tiheys 0,72 g/cm3, taitekerroin 1,397, leimahduspiste −9,0 °C c.c., itsesyttymislämpötila 378 °C ja CAS-numero 78-81-9. Aine sekoittuu veteen.
Isobutyyliamiinin isomeereja ovat n-butyyliamiini, sek-butyyliamiini ja tert-butyyliamiini.
Isobutyyliamiinia käytetään pääasiassa orgaanisessa synteesissä. Sitä käytetään erityisesti hyönteismyrkkyjen valmistukseen.
Aiheesta muualla

Isobutyyliamiinin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Isobutylamine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Isobutylamine (englanniksi)
ChemBlink: Isobutylamine (englanniksi)
Isobutyyliasetaatti

| Isobutyyliasetaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  2-metyylipropyyliasetaatti   2-metyyli-1-propyyliasetaatti   beta-metyylipropyylietanoaatti
CAS-numero:  110-19-0
PubChem CID:  8038
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H12O2
Moolimassa:  116,16 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön neste
Sulamispiste:  - 99 °C (174 K)
Kiehumispiste:  118 °C (391 K)
Tiheys:  0,87 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen 0,67 g/100 ml (20 °C)
Isobutyyliasetaatin kemiallinen kaava on C6H12O2 ja rakennekaava CH3COOCH2CH(CH3)2. Isobutyyliasetaatista käytetään myös nimityksiä 2-metyylipropyyliasetaatti, 2-metyyli-1-propyyliasetaatti tai beta-metyylipropyylietanoaatti.
Isobutyyliasetaatti on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön neste, jolla on tunnusomainen haju. Sen moolimassa on 116,16 g/mol, sulamispiste − 99 °C, kiehumispiste 118 °C, tiheys 0,87 g/cm3, liukenee veteen 20 °C:n lämpötilassa 0,67 g/100 ml, leimahduspiste 18 °C c.c., itsesyttymislämpötila 421 °C ja CAS-numero 110-19-0.
Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Isobutyyliasetaatin isomeerisia asetaatteja ovat n-butyyliasetaatti, sek-butyyliasetaatti ja tert-butyyliasetaatti.
Isobutyyliasetaattia käytetään liuottimena. Lisäksi sitä käytetään hajusteena ja aromiaineena, joihin se tuo omenan, banaanin, aprikoosin, mansikan, ananaksen tai rommin kaltaisen tuoksun ja maun. Isobutyyliasetaattia valmistetaan esteröimällä isobutanolia etikkahapon kanssa.
Aiheesta muualla

Isobutyyliasetatin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Isobutyl acetate (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): 2-Methylpropyl acetate (englanniksi)
ChemBlink: Isobutyl acetate (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Isobutyl acetate (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - isobutyl acetate (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - isobutyl acetate (englanniksi)
Íos

Íoksen saarta.
| --- | --- |
Sijainti:  36°43′00″N, 25°20′00″E, Íos Thíra, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Korkein kohta:  Pýrgos, 713 m
Pinta-ala:  108,713 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2 024
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Íos (kreik. Ίος) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 108,713 neliökilometriä ja asukasluku 2 024 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Íos kuuluu Íoksen kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Íoksen kylä.
Maantiede

Íos sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren keskiosissa. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Irakleiá koillispuolella, Náxos ja Páros pohjoispuolella, Santorínin saaret eteläpuolella sekä Síkinos länsipuolella.
Saaren korkein kohta on Pýrgos (713 metriä).
Maantiede > Hallinto ja kylät

Íos kuuluu hallinnollisesti Íoksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat Íoksen kylä eli Chóra (1 754 asukasta), Mylopótas (120) ja Epáno Kámpos (57). (Katso myös: Luettelo Íoksen kunnan kylistä ja saarista.)
Historia > Antiikki

Antiikin aikana Ios tunnettiin myös nimellä Foinike. Myöhemmin saari on tunnettu myös nimimuodossa Nio (muodosta ἐν Ἴῳ, en Iō, ”Ioksessa”). Antiikin aikana saarta pidettiin Homeroksen hautapaikkana. Saaren poliksen eli kaupunkivaltion Ioksen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Chóran paikalla. Siitä on säilynyt joitakin raunioita. Roomalaisella kaudella saarta käytettiin monien muiden Kykladien saarten tavoin karkotuspaikkana.
Historia > Myöhempi historia

Vuosina 1207–1296 Íos kuului Náxoksen herttuakuntaan. Vuodesta 1296 sitä hallitsivat venetsialaiset ja vuodesta 1558 se oli osmanivallan alla. Saari oli venäläisten hallussa lyhyesti vuosina 1770–1774. Se vapautui turkkilaisvallasta vuonna 1821 ja tämän jälkeen siitä tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa.
Nähtävyydet

Íoksen nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Homeroksen haudaksi usein väitetty kivirykelmä, Skárkoksen kukkulan varhaiskykladinen asutuspaikka, arkeologinen museo, sekä näkymä Chóran kylän huipulta, jossa on myös venetsialaisaikaisen linnan rauniot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Íos Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Santoríni Thíra  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas, Kímolos  Ágios Andréas, Koufonísia  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Makáres  Ágios Nikólaos, Thíra  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Almyronísi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avelonísia Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Diakoftó  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Escháti  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Foúis  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Alidonísi  Gáidaros  Megálo  Platý  Prásso  Tourlítis  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi, Kímolos  Kalógeroi, Tínos  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Kasséles  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Klimatónisa  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lazaronísi  Lázaros  Makáres  Makrá  Makronísi  Manolonísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálo Viókastro  Megálos Refmatiáris  Mikrí Pláka  Mikronísi  Mikró Viókastro  Mikrós Avelás  Mikrós Refmatiáris  Moschonás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi, Íos pohj.  Petalídi, Íos loun.  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Porí  Práso  Prasonísi, Íos  Prasonísi, Kímolos  Prasoúra  Psathonísi, Íos  Psathonísi, Sýros  Revmatonísi  Revmatonísia  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Theotókos  Thermonísia  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaronísi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous  Vryokastráki 
Íoksen rannikkoa Koumpáran kylän kohdalla.
Niin kutsuttu Homeroksen hauta.
Iso-Syöte

Iso-Syöte
| --- | --- |
Tyyppi:  tunturi
Sijainti:  Pudasjärvi, Suomi
Korkeus merenpinnasta:  432 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Talvinen näkymä huipulta pohjoiskoilliseen
Kesäinen näkymä huipulta itään
Iso-Syöte on Suomen eteläisin tunturi.
Iso-Syöte sijaitsee Pudasjärven kaupungissa Pohjois-Pohjanmaalla, lähellä Lapin maakunnan rajaa. Kaupungin keskustaajamasta Kurenalta on matkaa noin 55 kilometriä ja Oulusta noin 140 kilometriä. Ison-Syötteen huippu kohoaa puurajan yläpuolelle, 432 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Sana syöte on saamea ja tarkoittaa pyhää paikkaa. Saamelaisten asuttaessa seutua he pitivät Isoa-Syötettä seitapaikkana eli uhri- ja palvontapaikkana.
Parhaiten Iso-Syöte tunnetaan laskettelurinteistään ja Syötteen kansallispuistosta.
Ison-Syötteen alueella on noin 120 kilometriä hiihtolatuja. Suomen Hiihtokeskusyhdistys valitsi Ison-Syötteen vuoden 2012 parhaaksi hiihtokeskukseksi. Isolle-Syötteelle rakennettiin keinotekoinen järvi, jonka uskottiin lisäävän alueen vetovoimaisuutta ympärivuotisena matkailukohteena. Syötteen retkeilyalueen käyntimäärä on kasvanut reilusti viime vuosien aikana. Vuonna 2021 käyntimäärä oli 117 800, kun vuonna 2019 se oli 43 000.
Ison-Syötteen laskettelurinteiden ja latujen lumetuksessa käytetään läheisestä Pärjänjoesta pumpattua vettä.
Islam Yhdysvalloissa

Washingtonin islamilainen keskus
Islam on kolmanneksi suurin uskonto Yhdysvalloissa kristinuskon ja juutalaisuuden jälkeen. Siihen on sitoutunut noin 0,9 % väestöstä.
Valtaosa Yhdysvaltain kolmesta miljoonasta muslimista on saapunut maahan 1970-luvun jälkeen. Yhdysvaltalaiset islamin suuntaukset olivat 1930–1970-luvuilla usein melko omaperäisiä verrattuna islamin suuntauksiin muualla maailmassa. Maan tärkeimmät omaperäiset islamilaiset liikkeet ovat Moorish Science Temple ja Nation of Islam. Ne erottuvat selvästi valtavirtaisesta sunnalaisesta islamista, eivätkä ne ole levinneet maan ulkopuolelle. Sunnalaisia Yhdysvaltain muslimeista on ollut enemmistö viimeistään 1980-luvulta alkaen.
Suhtautuminen islamiin

Suhtautuminen islamiin on muuttunut negatiivisemmaksi viime vuosina: 56 % yhdysvaltalaisista katsoi islamin olevan ristiriidassa amerikkalaisten arvojen ja elämäntavan kanssa, kun taas 41 % oli eri mieltä. Vuonna 2011 väitteestä samaa mieltä oli 47 % ja eri mieltä 48 %.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Islam Yhdysvalloissa Wikimedia Commonsissa
Moorish Science Temple -liikkeen jäseniä Chicagossa vuonna 1928. Perustaja Drew Ali seisoo alarivissä keskellä.
Nation of Islamin pitkäaikainen johtaja Elijah Muhammad