stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stephen Hawking
Muita teoksia > Yleistajuiset tietokirjat

A Brief History of Time: From the Big bang to Black Holes . Bantam Dell Publishing Group, 1988. ISBN 978-0-553-10953-5
Ajan lyhyt historia: Alkuräjähdyksestä mustiin aukkoihin.  (Alkusanat: Carl Sagan)  Suomentanut Risto Varteva. Helsinki:  WSOY, 1988 (8. painos 1999).  ISBN 951-0-15092-4
Black Holes and Baby Universes and Other Essays.  London & New York:  Bantam Books, 1993.  ISBN 0-553-09523-4
The Illustrated A brief history of time . Bantam, 1996. ISBN 978-055-3-10374-8
Ajan lyhyt historia.  (Tarkistettu ja täydennetty, kuvitettu laitos)  Suomentanut Risto Varteva. Helsinki:  WSOY, 2000 (5. painos 2005).  ISBN 951-0-19440-9
Hawking, Stephen & Penrose, Roger: The Nature of Space and Time.  Princeton University Press, 1996.  ISBN 978-069-1-14570-9
The Universe in a Nutshell . Bantam Spectra, 2001. ISBN 978-055-3-80202-3
Maailmankaikkeus pähkinänkuoressa.  (2. painos)  Suomentanut Risto Varteva. Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28400-9
The Theory of Everything: The Origin and Fate of the Universe.  New Millennium Press, 2002.  ISBN 978-1893224544
Hawking, Stephen W. & Mlodinow, Leonard: A Briefer History of Time . Bantam Books, 2005. ISBN 0-553-80436-7
Ajan lyhyempi historia.  Suomentanut Arja Hokkanen. Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33523-9
Hawking, Stephen W. & Mlodinow, Leonard: The Grand Design . Bantam Books, 2010. ISBN 0-553-80537-1
Suuri suunnitelma.  Suomentanut Markus Hotakainen. Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38205-9
My Brief History . Bantam Books, 2013. ISBN 978-034-5-53528-3
Minun lyhyt historiani, suomentanut Markus Hotakainen. WSOY, 2014 ISBN 978-951-0-40676-2
Black Holes: The Reith lectures . Bantam Books, 2016. ISBN 978-085-7-50357-2
Mustat aukot: BBC:n Reith-luennot, esipuhe ja huomautukset: David Shukman; suomentanut Markus Hotakainen. WSOY, 2017 ISBN 978-951-0-42366-0
Brief Answers to the Big Questions . Bantam Books, 2018. ISBN 1-984-81919-4
Lyhyet vastaukset suuriin kysymyksiin, suomentanut Markus Hotakainen, suomalaisen laitoksen esipuhe: Esko Valtaoja WSOY, 2018 ISBN 978-951-0-43748-3
Muita teoksia > Nuortenkirjat

Hawking, Stephen W. & Hawking, Lucy & Galfard, Christophe: George’s Secret Key to the Universe . Doubleday, 2007. ISBN 978-1-4169-5462-0
Avain maailmankaikkeuteen.  (Kuvittanut Garry Parsons)  Suomentanut Jorma-Veikko Sappinen. Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33819-3
Hawking, Lucy & Hawking, Stephen: George's Cosmic Treasure Hunt.  Simon & Schuster Children's Publishing, 2009.  ISBN 978-1-4169-8671-3
Hawking, Lucy & Hawking, Stephen: George and the Big Bang.  Doubleday Children's Books, 2011.  ISBN 978-038-5-61191-6
Hawking, Lucy & Hawking, Stephen: George and the Unbreakable Code.  Doubleday Children's Books, 2014.  ISBN 978-085-7-53325-8
Hawking, Lucy & Hawking, Stephen: George and the Blue Moon.  Doubleday Children's Books, 2016.  ISBN 978-085-7-53328-9
Kirjallisuutta

Ferguson, Kitty: Stephen Hawking: Elämä.  (Stephen Hawking: His Life and Work, 2011)  Suomentanut Markus Hotakainen. Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39327-7
Filkin, David: Stephen Hawkingin maailmankaikkeus.  ((Stephen Hawking’s universe, 1998.) Perustuu BBC-televisioyhtiön tiedesarjaan)  Suomentanut Risto Varteva. Helsinki:  Helsinki Media, 1998.  ISBN 951-32-0575-4
Hertog, Thomas: On the Origin of Time. Stephen Hawking’s Final Theory.  New York:  Bantam, 2023.  ISBN 978-0-593-12844-2  (englanniksi)
McEvoy, J. P. & Zarate, Oscar: Stephen Hawking vasta-alkaville ja edistyville.  (Stephen Hawking for beginners, 1995)  Suomentanut Jukka Vallisto. Helsinki:  Jalava, 1997.  ISBN 951-887-104-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stephen Hawking Wikimedia Commonsissa
Stephen Hawkingin kotisivut (englanniksi)
The Work of Stephen Hawking in Physical Review (englanniksi)
| n k Wolfin fysiikanpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1970-luku:  1978: Chien-Shiung Wu  1979: George Eugene Uhlenbeck, Giuseppe Occhialini 
1980-luku:  1980: Michael E. Fisher, Leo P. Kadanoff, Kenneth G. Wilson  1981: Freeman J. Dyson, Gerard 't Hooft, Victor F. Weisskopf  1982: Leon M. Lederman, Martin Lewis Perl  1983/4: Erwin Hahn, Peter B. Hirsch, Theodore H. Maiman  1985: Conyers Herring, Philippe Nozieres  1986: Mitchell J. Feigenbaum, Albert J. Libchaber  1987: Herbert Friedman, Bruno Rossi, Riccardo Giacconi  1988: Roger Penrose, Stephen Hawking 
1990-luku:  1990: Pierre-Gilles de Gennes, David J. Thouless  1991: Maurice Goldhaber, Valentine L. Telegdi  1992: Joseph H. Taylor Jr.  1993: Benoît Mandelbrot  1994/5: Vitali L. Ginzburg, Yōichirō Nambu  1996/7: John Archibald Wheeler  1998: Jakir Aharonov, Michael V. Berry  1999: Dan Shechtman 
2000-luku:  2000: Raymond Davis Jr., Masatoshi Koshiba  2002/3: Bertrand I. Halperin, Anthony J. Leggett  2004: Robert Brout, François Englert, Peter Higgs  2005: Daniel Kleppner  2006/7: Albert Fert, Peter Grünberg 
2010-luku:  2010: John Clauser, Alain Aspect, Anton Zeilinger  2011: Maximilian Haider, Harald Rose, Knut Urban  2012: Jacob D. Bekenstein  2013: Peter Zoller, Ignacio Cirac  2015: James D. Bjorken, Robert P. Kirshner  2016: Yoseph Imry  2017: Michel Mayor, Didier Queloz  2018: Charles H. Bennett, Gilles Brassard 
2020-luku:  2020: Rafi Bistritzer, Pablo Jarillo-Herrero, Allan H. MacDonald  2021: Giorgio Parisi  2022: Anne L’Huillier, Paul Corkum, Ferenc Krausz 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  ORCID  Scopus  zbMATH 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2 
Muut:  SNAC  IdRef 
Oxfordin University College, Stephen Hawkingin opiskelupaikka.
Stephen Hawking painottomassa tilassa.
Taiteilijan näkemys mustasta aukosta. Juuri mustia aukkoja käsittelevillä tutkimuksillaan Hawking nousi maailmanmaineeseen, ja hänen mukaansa on nimetty Hawkingin säteilyksi kutsuttu ilmiö.
Planeetat kiertävät haamubraanista heijastuvaa painovoimaa.
Hawking Ranskan kansalliskirjastossa pitämässään lehdistötilaisuudessa 2006.
Roolipelien teoria

Roolipelien teoria on tutkimusalue, joka keskittyy roolipelien(RPG) ludologia eli niihin liittyvään tutkimukseen sosiaalisena tai taiteellisena ilmiönä. Sen tavoitteena on ymmärtää, mitä roolipelit ovat, miten ne toimivat ja miten peliprosessia voidaan kehittää, jotta pelaajien kokemus paranee ja saadaan aikaan entistä hyödyllisempiä pelituotteita.
Noin

Roolipelit ovat pelejä, joissa pelaajat omaksuvat hahmojen roolin kuvitteellisessa ympäristössä. Roolipelejä on eri tyyppejä ja luokkia:
Historia

1970-luvun puolivälistä 1980-luvulle saakka ensimmäinen organisoitu kriittinen pohdinta roolipeleistä ja niihin liittyvä akateeminen tutkimus keskittyivät tutkimaan ja kumoamaan harrastukseen liittyviä varhaisia kiistoja. Alan ensimmäinen kliininen tutkimus näyttää tulleen Gary Finen julkaisun "Shared Fantasies: Role Playing Games as Social Worlds" myötä. Gary Gygax, joka oli yksi tämän harrastuksen pioneereista yhdessä Dave Arnesonin kanssa, julkaisi kaksi kirjaa roolipelifilosofiastaan: "Role Playing Mastery: Tips, Tactics and Strategies" vuonna 1989 ja "Master of the Game" vuonna 1990.
Vuonna 1994–1995 Inter*Active (myöhemmin nimeltään Interactive Fiction) julkaisi roolipelitutkimukselle omistetun lehden. Ensimmäisessä numerossa Robin Laws vaati kriittisen teorian kehittämistä roolipeleihin. 1990-luvun loppuun mennessä keskustelu roolipelien luonteesta rec.games.frp.advocacyssa synnytti useita roolipeliteorioita, jotka levisivät muille sivustoille ja vaikuttivat teoreetikoihin Ranskassa ja Skandinaviassa. Skandinavian roolipeliskenessä syntyi useita vastakkaisia ideologisia leirejä roolipelaajien luonteesta ja toiminnasta. Samalla käynnistettiin säännöllisiä konventteja live-action-roolipeleistä, joissa roolipeliteoria oli näkyvästi esillä, nimeltään Knutepunkt. Ensimmäinen Knutepunkt pidettiin Oslossa vuonna 1997, ja vuosikongresseja on järjestetty siitä lähtien säännöllisesti.
2000-luvulla itsemääritellyt "Indie-roolipeli" -yhteisöt, kuten Forge, kasvoivat merkittävästi Internetissä. Ne tutkivat roolileikkejä ja kehittivät roolipelien GNS-teoriaa. Samalla Knutepunkt jatkoi kasvuaan, ja vuosittainen roolipelaamista käsittelevä artikkelikokoelma on julkaistu vuodesta 2003 lähtien. Monet pelit, erityisesti indie-kirjailijoiden pelit, on nyt kirjoitettu tietoisesti RPG-teorian mukaan.
Merkittäviä esimerkkejä

Jotkut RPG-teoriat sisältävät:
Kirjallisuutta

Thorbiörn Fritzon & Tobias Wrigstad (eds.): Role, Play, Art -- Collected experiences of role-playing.  Stockholm, Sweden. Määritä julkaisija! ISBN 978-91-631-8853-4  Teoksen verkkoversio.
Petter Bøckman & Ragnhild Hutchison (eds.): Dissecting Larp. Knutepunkt 2005. ISBN 82-997102-0-0 ISBN 82-997102-0-0 (print) ISBN 82-997102-1-9 (online)
Markus Montola & Jaakko Stenros (eds.): Solmukohta 2004. ISBN 952-91-6842-XISBN 952-91-6842-X. https://web.archive.org/web/20060615144314/http://www.ropecon.fi/brap/
Morten Gade, Line Thorup & Mikkel Sander (eds.): As Larp Grows Up. Knudepunkt 2003. ISBN 87-989377-0-7ISBN 87-989377-0-7. https://web.archive.org/web/20060718051716/http://www.laivforum.dk/kp03_book/
Mackay, Daniel. The Fantasy Role-Playing Game: A New Performing Art McFarland, 2001. (ISBN 0-7864-0815-4)
Fine, Gary Alan Shared Fantasy: Role Playing Games as Social Worlds University of Chicago Press, 1984 (ISBN 0-226-24943-3)
Porter: Where We Have Been and Where We Are Going RPGnet. Viitattu August 16, 2013.
A Brief History of Fashion in RPG Design by John Kim
An articles compendium about role-playing games theories by John Kim
Markus Montola and Jaakko Stenros (eds.), Solmukohta 2008. ISBN 978-952-92-3580-3ISBN 978-952-92-3580-3 (pdf ) "Key Concepts in Forge Theory" by Emily Care Boss.
Williams, P., Hendricks, S., & Winkler, K. (2006). Essays on reality, identity and experience in fantasy games  (ISBN 978-0-7864-2436-8)
Hertha (peruna)

| Hertha> jauhoinen peruna |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Alankomaat 1979
Risteytys:  Dijkhuis 61-133-3 x Konst 62-374
Kasvinjalostaja:  J. P. & P. R. Dijkhuis Svalöf Weibull
Ylläpito
Lajike-edustaja Suomessa:  Maatalouskesko 1997
Lajikkeen ylläpitäjä:  Siemenperunakeskus 1994
Hertha on  perunalajike. Se on taudinkestävä ja viljelyvarma lajike. Hertha on poistettu Suomen kasvilajikeluettelosta.
Satoisuus

| Mukulasatoisuus kg/ha (1984-1991) |
| --- | --- |
I viljelyvyöhyke:: 36 400 kg, josta 18,0 % tärkkelystä
II viljelyvyöhyke:: 36 400 kg, josta 18,0 % tärkkelystä
III viljelyvyöhyke:: 37 600 kg, josta 16,6 % tärkkelystä
IV viljelyvyöhyke:: 31 700 kg, josta 15,3 % tärkkelystä
Aiheesta muualla

The European Cultivated Potato Database: Hertha
Suomen jauhoiset perunalajikkeet
Blue Congo
Hertha
Kulta
Lady Claire
Pito
Puikula
Rosamunda
Sabina
Suvi
näytä
keskustele
Suomen perunalajikkeet()
Adora 1996/? |
Amazone 1993/1981 |
Annabelle (uusi) |
Appell |
Arielle (uusi) |
Asterix (myös Ruotsi) |
Barima † |
Bellona |
Bintje 1976/1910 (myös Ruotsi) |
Blue Congo |
Columbo  |
Ditta |
Fado 2015 |
Fambo |
Felsina (myös Ruotsi) |
Fontane |
Gloria 1996/1990 |
Hankkijan Tanu 1981/1981|
Hankkijan Timo 1977/1977|
Hankkijan Tomppa |
Hertha † 1987/1979 |
Idole 1995/1988 |
Jazzy 2015 |
Jussi 2015 |
Kardal 1994/1988 |
Kulta 1997/1997 |
Lady Amarilla 2015 |
Lady Britta 2015 |
Lady Cristi |
Lady Claire |
Lady Felicia o |
Lady Rosetta (myös Ruotsi) |
Lady Sara 2015 |
Matilda 1989/1985 (myös Ruotsi) |
Melody 2015 |
Musica 2015 |
Nicola 1994/1973 (myös Ruotsi) |
Ostara 1977-1994 ja 1996/1962 |
Olympia |
Pito 1976/1964 |
Posmo 1986/1978 |
Puikula 1985/maatiaisperuna |
Record † 1976/1932 |
Redstar |
Rikea |
Rocket † 1996|
Rosamunda 1986/1974 (myös Ruotsi) |
Sabina 1979/1976 (myös Ruotsi) |
Saline (uusi)  |
Satu 1996/1996 |
Saturna 1977/1964 |
Seresta |
Sieglinde (Siikli) 1976/1935 |
Sini 1977/1977 |
Solana |
Suvi 1977/1977   |
Swift (tuontiperuna)   |
Timate |
Ukama 1995/1976 (myös Ruotsi) |
Ute 1993/1982  |
Van Gogh 1993/1987 (myös Ruotsi)  |
Velox |
Venla |
Victoria |
Vital † 1996/?
Hilalta sammutettava tyristori

Hilalta sammutettava tyristori (GTO) on tyristorin erikoistyyppi ja suuritehoinen puolijohdekoje. Se keksittiin General Electric -yhtiössä. Toisin kuin tavalliset tyristorit, hilalta sammutettavat tyristorit ovat täysohjattuja kytkimiä, jotka voidaan kytkeä päälle ja sammuttaa kolmannella kohtiollaan eli hilakohtiolla.
Kojeen kuvaus

| --- | --- |
Tyyppi: aktiivinen
Keksijä: General Electric
Kohtioiden rakenne: anodi, hila, katodi
Tavalliset tyristorit (piillä ohjatut tasasuuntaajat) eivät ole täysohjattuja kytkimiä (täysohjattu kytkin voidaan kytkeä päälle ja pois tarvittaessa). Tyristorit voidaan kytkeä ainoastaan päälle hilakohtiota käyttäen, mutta niitä ei voi sammuttaa sillä. Tyristorit kytketään päälle hilavirralla, mutta vaikka hilavirta katkaistaan, tyristori pysyy päällä kunnes sammumisen ehto täyttyy (pienentämällä kohtioiden välistä jännitettä tai vaihtoehtoisesti pienentämällä etuvirta tiettyä raja-arvoa eli pitovirtaa pienemmäksi). Tyristori käyttäytyy siis samoin kuin tavallinen puolijohdediodi sen jälkeen, kun se on kytketty päälle.
Hilalta sammutettava tyristori voidaan kytkeä päälle hilavirralla, ja se voidaan myös sammuttaa negatiivisella hilavirralla. Käynnistettäessä käytetään positiivista virtasykäystä hilan ja katodin välillä. Koska hila-katodi toimii pn-rajapintana, kohtioiden välillä on suhteellisen pieni jännite. Hilalta sammutettavan tyristorin käynnistys ei ole ilmiönä kuitenkaan yhtä luotettava kuin perinteisen tyristorin käynnistys, ja pientä hilavirtaa pitää ylläpitää päälle kytkemisen jälkeenkin luotettavuuden parantamiseksi.
Sammuminen aikaansaadaan negatiivisella jännitesykäyksellä hilan ja katodikohtioiden välillä. Osa etuvirrasta (noin yhdestä kolmasosasta yhteen viidesosaan) "varastetaan" ja käytetään katodin ja hilan välisen jännitteen aikaansaamiseksi, mikä aiheuttaa ajoittain etuvirran putoamisen, jolloin hilalta sammutettava tyristori sammuu siirtyen estotilaan.
Hilalta sammutettavat tyristorit kärsivät pitkistä sammumisajoista, joten etuvirran putoamisen jälkeen on pitkä viive, jolloin jäännösvirta jatkaa virtaamistaan kunnes koko kojeen jäljellä ollut varaus on purkautunut. Tämä rajoittaa enimmäiskytkentätaajuuden arvoon 1 kHz. On kuitenkin huomioitava, että hilalta sammutettavan tyristorin sammumisaika on noin kymmenen kertaa lyhyempi kuin vastaavalla perinteisellä tyristorilla. Sammumisen edistämiseksi hilalta sammutettavat tyristorit rakennetaan yleensä suuresta määrästä (sadoista tai tuhansista) pienistä tyristorikennoista, jotka kytketään rinnan.
| Piirrosmerkki | Kuvaus | Tyristori (1600 V, 350 A) | GTO (1600 V, 350 A) |
| --- | --- | --- | --- |
| V T ON | Tilan jännitteen lasku | 1,5 V | 3.4 V |
| t on , Ig on | Käynnistymisaika, hilavirta | 8 ui, 200 mA | 2 µs, 2 A |
| toff | Sammumisaika | 150 µs | 15 µs |
Saman ohjearvon perinteisen- ja hilalta sammutettavan tyristorin vertailu
Jaetun puskurin hilalta sammutettava tyristori (DB-GTO) on tyristori, jossa on ylimääräisiä PN-kerroksia rajapinnan alueella sähkökentän profiilin uudelleen muotoilemiseksi ja estotilan estämän jännitteen kasvattamiseksi. DB-GTO-tyristorissa on PN-PN-PN-rakenne tavanomaisen PNPN-rakenteen asemesta.
Vastajännitteen estokyky

Hilalta sammutettavia tyristoreja on saatavilla vastajännitteen estokyvyllä ja ilman. Vastajännitteen estokyky saa etujännitteen putoamaan johtuen pitkän ja ohuen P1-alueen tarpeesta.
Hilalta sammutettavia tyristoreja vastajännitteen estokyvyllä kutsutaan symmetrisiksi hilalta sammutettaviksi tyristoreiksi (S-GTO). Tavallisesti vastajännitteen eston ja etujännitteen eston ohjearvot ovat samat. Symmetristen hilalta sammutettavien tyristoreiden tyypillisenä sovelluksena on virtalähteen vaihtosuuntaaja.
Vastajännitteen estokyvyttömiä hilalta sammutettavia tyristoreita kutsutaan epäsymmetrisiksi hilalta sammutettaviksi tyristoreiksi (A-GTO), ja ne ovat symmetrisiä yleisempiä. Niissä on tyypillisesti vastajännitteestä johtuvan hajoamisen ohjearvo kymmenissä volteissa. Epäsymmetrisiä hilalta sammutettavia tyristoreita käytetään, kun joko vastavirtaa johtava diodi on kytketty rinnan (esimerkiksi jännitelähteiden vaihtosuuntaajisissa) tai kun vastajännitettä ei ole missään tilanteessa (esimerkiksi hakkuriteholähteissä).
Hilalta sammutettavia tyristoreja voidaan valmistaa yhdistettynä vastajännitettä johtavaan diodiin. Näistä käytetään lyhennettä RGGTO eli vastajännitettä johtava hilalta sammutettava tyristori.
Turvallinen toiminta-alue

Toisin kuin eristehilatransistoreissa (IGBT), hilalta sammutettava tyristori vaatii ulkoisia kojeita (virtapiirin vaimentimia) muokkaamaan käynnistys- ja sammutusvirtoja ehkäistäkseen kojeen tuhoutumista.
Käynnistyksen aikana dl:n/dt:n enimmäisarvo rajoittaa virran kasvua. Tämä mahdollistaa sen, että koko koje saavuttaa virran päälle kytkeytymisen jälkeen ennen kuin täysi virta saavutetaan. Jos tämä ohjearvo ylitetään, hilan kohtiota lähin alue ylikuumenee ja sulaa ylivirran vuoksi. Dl:n/dt:n arvoa ohjataan tavallisesti kyllästetyllä kuristimella (käynnistyksen vaimentimella), vaikka dl/dt ei olekaan yhtä vakava rajoite hilalta sammutettavissa tyristoreissa kuin tavallisissa tyristoreissa johtuen hilalta sammutettavan tyristorin rinnankytkettyjä tyristoreja sisältävästä rakenteesta. Kyllästetyn kuristimen palautuminen alkutilaan määrittää yleensä pienimmän mahdollisen aikavaatimuksen hilalta sammutettaviin tyristoreihin perustuvissa virtapiireissä.
Etujännitettä täytyy rajoittaa sammutuksen aikana sähkövirran katkeamiseen asti. Rajoitus on tavallisesti noin 20% etuestojännitteen ohjearvosta. Jos jännite nousee sammutuksessa liian nopeasti, koje ei sammu kokonaan ja hilalta sammutettava tyristori vikaantuu, usein räjähtäen, mikä johtuu suuresta jännitteestä ja virran kohdistumisesta pieneen kojeen osaan. Kojeen ympärille asennetaan huomattavasti virtapiirin vaimentimia rajoittamaan jännitteen nousua sammutuksessa. Virtapiirin vaimentimen palautuminen alkutilaan määrittää yleensä pienimmän mahdollisen aikavaatimuksen hilalta sammutettaviin tyristoreihin perustuvissa virtapiireissä.
Pienin mahdollinen käynnistys- ja sammutusaika saavutetaan tasavirtakoneen hakkurivirtapiireissä käyttämällä vaihtuvaa kytkentätaajuutta matalimmissa ja korkeimmissa pulssisuhteissa. Tämä on huomionarvoista vetävissä käyttökohteissa, joissa taajuus nousee nopeasti moottorin käynnistyessä, sitten se pysyy vakiona useimpien nopeuden arvojen yli, ja sen jälkeen taajuus putoaa täydessä nopeudessa takaisin nollaan.
Käyttökohteita

Tärkeimpiä käyttökohteita ovat muuttuvan nopeuden moottorikäytöt, suurtehotaajuusmuuttajat ja vetomoottorit. Hilalta sammutettavat tyristorit on kasvavassa määrin korvattu yhdennetyillä hilakommutoiduilla tyristoreilla ja eristehilatransistoreilla, jotka kuuluvat transistoreiden luokkaan.
GTO-tyristorin vastaava piiri
Willy Hess (viulisti)

Willy Hess (14. heinäkuuta 1859, Mannheim, Saksa – 17. helmikuuta 1939, Berliini, Saksa) oli saksalainen viulutaiteilija ja viulunsoiton opettaja. Hän opiskeli aluksi opettajanaan oma isänsä, joka oli Louis Spohrin oppilas. Vuonna 1865 Hess matkusti opiskelemaan Yhdysvaltoihin, jossa teki 9-vuotiaana kiertueen Thomas Orchestran kanssa. Alankomaihin hän muutti 1872, sieltä Heidelbergiin ja 1876 hän aloitti opinnot Berliinin musiikkikorkeakoulussa Joseph Joachimin oppilaana. Aiemmin häntä oli opettanut muun muassa Henri Vieuxtemps.
Hess työskenteli konserttimestarina Frankfurt am Mainissa 1878–1886 ja hänestä tuli 1886 Rotterdamin konservatorion viulunsoiton professori. Vuodet 1888–1895 hän toimi Manchesterissa Hallé-orkesterin konserttimestarina ja 1895–1903 Kölnin konservatorion professorina. Kölnissä Hess toimi Gürzenich-kvartetin ensiviulistina. Lontoon kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa (Royal Academy of Music) hän opetti 1903–1904. Berliinin musiikkikorkeakoulun viulunsoiton professorina hän oli 1910–1928.
Kamarimusiikkia Willy Hess soitti Boston Symphony Quartettissa, josta myöhemmin tuli Hess-Schröder-kvartetti. Berliinissä syntyi pianotrio, jossa pianoa soitti Georg Schumann ja  sellistinä toimi aluksi Hugo Dechert. Sittemmin selloa soitti G. Wille ja lopuksi A. Földesy. Berliinissä Hess soitti myös Haliř-kvartetin ensiviulistina.
Oppilaita

Arvo Hannikainen
Kirjallisuutta

F. Bonavia: Willy Hess as teacher (1931)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Saksa 
Taiteenala:  LexM  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM
Pietari Aapo Herajärvi

| Pietari Aapo Herajärvi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Kalkkimaan pappi
Syntynyt: 9. syyskuuta 1830 Kalkkimaa, Alatornio
Kuollut: 3. marraskuuta 1885 (55 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Pietari Aapo (Petter Abram) Herajärvi  (9. syyskuuta 1830 Kalkkimaa, Alatornio – 3. marraskuuta 1885 Alatornio) oli omintakeinen kansantaiteilija, runojen ja pilkkalaulujen tekijä, niin sanottu kylähullu. Oikeaa nimeään paremmin hänet tunnettiin ”Kalkkimaan pappina” syntymäkylänsä mukaan sekä erityisesti sen vuoksi, että hänen kerrottiin muistaneen pappien saarnat ulkoa ja tehneen myös omia pilkkasaarnojaan.
Elämä

Herajärvi syntyi aviottomana lapsena, ja köyhyys ja huonommuus leimasivat hänen repaleista ja turvatonta lapsuuttaan. Hänen on arvioitu olleen lahjakas ja omanneen ilmiömäisen muistin. Vaeltaessaan kulkurina talosta taloon hän painoi mieleensä niin saarnat, kaskut, runot kuin uutisetkin. Aikuistuttuaan hän sepitteli pilkkarunoja ja esitti suorasukaisia puheita kenestä tahtoi. Hän myös kertoi loitsuja, mutta ei harrastanut varsinaisesti kansanparannusta; usein hänen kerrotaan myös vetäneen Raamattua perässään. Herajärvi herätti eriskummallisella käytöksellään kiinnostusta ympäri Tornion ja Haaparannan seutua. Hänellä oli pitkät hiukset ja parta ja hän oli pukeutunut tavallisesti pitkiin viittoihin ja hameisiin. Kerrotaan, että häntä on myös luultu ortodoksipapiksi. Tiettävästi hän käytti runsaasti alkoholia ja mahdollisesti myös kuoli alkoholimyrkytykseen.
Pietari kuoli naimattomana ja lapsettomana vuonna 1885, kertomusten mukaan kotipitäjänsä Alatornion kirkkomaan aidan viereen. Hänen povitaskustaan löytyi viinapullo – joka ei kertoman mukaan ollut tarkoitettu kulkijalle itselleen vaan palkkioksi kantajille.
Pietari Herajärvestä historiallisena henkilönä tiedetään hyvin vähän, mutta legendaarisesta hahmosta nimeltä Kalkkimaan pappi kerrotaan sitäkin enemmän. Kalkkimaan papista on Tornionjokilaaksossa kerrottu tarinoita 1800-luvun lopusta meidän päiviimme.  Hänestä on muodostunut alueella kulttihenkilö, ja tutkijat ovat korottaneet hänet modernisti jopa performanssi- ja ITE-taiteilijaksi.
Erään Herajärvestä kerrotun tarinan mukaan Kalkkimaan pappi joutui tuomarin eteen oikeuteen todistajana. Hän oli lyönyt vetoa siitä, että pystyy pyllistämään takapuolensa tuomarille ja pieraisemaan. Oltuaan todistamassa tuomarin edessä hän pudotti povestaan leipäpalan lattialle kumartuen ottamaan sitä. Samalla hän pyllisti tuomariin päin pieraisten voimakkaasti. Tuomari moitti, että tehän olette häpeämätön, kun pierette oikeudessa. Istunnossa oli juuri aikaisemmin ollut puhe siitä, ettei kuulopuheen perusteella voi todistaa ja että pitää nähdä. Kun Kalkkimaan pappi kysyi lautamiehiltä: "Kuas näki?" ei kukaan heistä sanonut nähneensä. "No ei kuulupuheishiin voi luottaa nähjä se pittää!" Toisen tarinan mukaan hän kaivautui hiekkaan Keminmaan vanhalla hautausmaalla ja kun vaunut lähestyivät, hän nousi ylös ja huusi: "Kolomesattaa vuotta olen tässä maannu enkä ole Jumalan aurinkoa nähny!" (Toisessa versiossa huudahdus on muodossa "Raskas on maata maan povessa ja oottaa tuomiopäivää, vai kuinka poikaparat?")