stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1869
Syntyneitä > Lokakuu−joulukuu

2. lokakuuta – Mohandas Gandhi, väkivallattoman vastarinnan kehittäjä ja yksi itsenäisen Intian perustajista (k. 1948)
3. lokakuuta – Alfred Flatow, saksalainen voimistelija ja olympiavoittaja (k. 1942)
5. lokakuuta – Ellen Thesleff, suomalainen taidegraafikko ja taidemaalari (k. 1954)
6. lokakuuta – Bo Bergman, ruotsalainen kirjailija ja kriitikko (k. 1967)
7. lokakuuta – Sergei Mihailovitš Romanov, venäläinen suuriruhtinas (k. 1918)
8. lokakuuta – Johannes Linnankoski, suomalainen kirjailija (k. 1913)
13. lokakuuta – William Alphonso Murrill, yhdysvaltalainen sienitieteilijä (k. 1957)
15. lokakuuta – Francisco Largo Caballero, espanjalainen poliitikko (k. 1946)
22. lokakuuta – Otto Rippert, saksalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja (k. 1940)
23. lokakuuta – John Heisman, yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja ja valmentaja (k. 1936)
27. lokakuuta – Harald Åkerman, suomalainen upseeri ja senaattori (k. 1943)
30. lokakuuta – Konstantin Somov, venäläinen taidemaalari ja -graafikko (k. 1939)
2. marraskuuta – Lutz Wahl, yhdysvaltalainen kenraalimajuri (k. 1928)
8. marraskuuta – Joseph Franklin Rutherford, Vartiotorni-seuran kolmas presidentti (k. 1942)
9. marraskuuta – Skitalets, oik. Stephan Gavrilovitš Petrov, venäläinen kirjailija (k. 1941)
11. marraskuuta – Viktor Emanuel III, Italian viimeinen kuningas (k. 1947)
11. marraskuuta – Gaetano Bresci, italialainen anarkisti ja kuningas Umberto I:n murhaaja (k. 1901)
18. marraskuuta – Annie Åkerhielm, ruotsalainen kirjailija ja toimittaja (k. 1956)
22. marraskuuta – André Gide, vuoden 1947 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut ranskalainen kirjailija (k. 1951)
23. marraskuuta – Johan Scharffenberg, norjalainen psykiatri (k. 1965)
24. marraskuuta – António Óscar de Fragoso Carmona, Portugalin presidentti (k. 1951)
26. marraskuuta – Maud, Norjan kuningatar, kuningas Haakon VII:n puoliso (k. 1938)
28. marraskuuta – Yrjö Sadeniemi, suomalainen arkkitehti (k. 1951)
29. marraskuuta – Kaarlo Franssila, suomalainen kouluneuvos, päätoimittaja ja osastopäällikkö (k. 1950)
29. marraskuuta – Harald Sohlberg, norjalainen taidemaalari (k. 1935)
30. marraskuuta – Gustaf Dalén, vuoden 1912 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut ruotsalainen keksijä, AGA:n perustaja (k. 1937)
1. joulukuuta – Eligiusz Niewiadomski, puolalainen taidemaalari ja poliittinen murhaaja (k. 1923)
4. joulukuuta – Antti Mikkola, suomalainen päätoimittaja ja kansanedustaja, Turun Sanomien perustaja (k. 1918)
5. joulukuuta – Vilho Salo, suomalainen taidemaalari (k. 1915)
18. joulukuuta – Karl Ekman, suomalainen pianisti ja kapellimestari (k. 1947)
18. joulukuuta – H. A. Saintsbury, brittiläinen näyttelijä ja näytelmäkirjailija (k. 1939)
23. joulukuuta – Ellen Svinhufvud, Suomen presidentti Pehr Evind Svinhufvudin puoliso (k. 1953)
26. joulukuuta – August Blom, tanskalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä (k. 1947)
31. joulukuuta – Henri Matisse, ranskalainen kuvataiteilija (k. 1954)
31. joulukuuta – Mathilda von Troil, suomalainen rehtori, Kansallisteatterin apulaisjohtaja ja sotilaskotiliikkeen vaikuttaja (k. 1930)
Kuolleita > Tammikuu−maaliskuu

10. tammikuuta – John Cassin, yhdysvaltalainen lintutieteilijä (s. 1813)
12. tammikuuta – Mårten Johan Lindforss, suomalainen lääkäri ja eläinlääkäri (s. 1800)
13. tammikuuta – Constantin Siegwart-Müller, sveitsiläinen poliitikko, Sonderbund-kapinaliikkeen johtaja (s. 1801)
17. tammikuuta – Aleksandr Dargomyžski, venäläinen säveltäjä (s. 1813)
19. tammikuuta – Karl von Reichenbach, saksalainen kemisti, geologi, metallurgi, luonnontieteilijä, teollisuusmies ja filosofi (s. 1788)
21. tammikuuta – Ferdinando Arborio Gattinara di Breme, italialainen eläintieteilijä (s. 1807)
5. helmikuuta – Carlo Cattaneo, italialainen poliitikko ja filosofi (s. 1801)
10. helmikuuta – Carl Emil Cedercreutz, suomalainen senaattori ja hovioikeudenneuvos (s. 1806)
15. helmikuuta – Augusta Vörlund, suomenruotsalainen runoilija (s. 1807)
28. helmikuuta – Alphonse de Lamartine, ranskalainen kirjailija ja poliitikko (s. 1790)
2. maaliskuuta – Hugh Gough, brittiläinen sotapäällikkö (s. 1779)
3. maaliskuuta – William Lanne, viimeinen miespuolinen Tasmanian aboriginaali (s. noin 1835)
5. maaliskuuta – Carl Albert Edelfelt, Suomessa vaikuttanut ruotsalainen arkkitehti ja Albert Edelfeltin isä (s. 1818)
8. maaliskuuta – Hector Berlioz, ranskalainen säveltäjä (s. 1803)
11. maaliskuuta – Vladimir Odojevski, venäläinen kirjailija, filosofi ja musiikkikriitikko (s. 1803)
12. maaliskuuta – Aron Kangeqilainen, grönlantilainen metsästäjä, taiteilija ja suullisen perinteen tuntija (s. 1822)
18. maaliskuuta – Platon Rokassovski, venäläinen jalkaväenkenraali ja Suomen kenraalikuvernööri (s. 1800)
31. maaliskuuta – Allan Kardec, ranskalainen opettaja ja spiritismin systematisoija (s. 1804)
Kuolleita > Huhtikuu−kesäkuu

20. huhtikuuta – Carl Loewe, saksalainen säveltäjä (s. 1796)
22. huhtikuuta – Patrick Bell, skotlantilainen kappalainen ja keksijä (s. 1799)
2. toukokuuta – Aleksandr Sergejevitš Menšikov, Suomen kenraalikuvernööri (s. 1787)
10. toukokuuta – Bernhard Molique, saksalainen viulisti ja säveltäjä (s. 802)
16. kesäkuuta – Charles Sturt, brittiläinen tutkimusmatkailija (s. 1795)
18. kesäkuuta – Giovanni Battista Bugatti, Kirkkovaltion virallinen teloittaja (s. 1779 tai 1780)
20. kesäkuuta – August Herman Alm, suomalainen varatuomari ja Porin pormestari (s. 1837)
22. kesäkuuta – Leopold Ferdinand Elie Victor Albert Marie, Belgian kuningas Leopold II:n poika (s. 1859)
Kuolleita > Heinäkuu−syyskuu

4. heinäkuuta – Jean René Constant Quoy, ranskalainen eläintieteilijä ja lääkäri (s. 1790)
18. elokuuta – Roger Fenton, brittiläinen valokuvaaja (s. 1819)
30. elokuuta – Pjotr Jeršov, venäläinen kirjailija (s. 1815)
31. elokuuta – Mary Ward, maailman ensimmäiseksi auto-onnettomuuden uhriksi sanottu irlantilainen tutkija (s. 1827)
13. syyskuuta – Johan Erik Bergbom, suomalainen senaattori ja valtioneuvos (s. 1796)
Kuolleita > Lokakuu−joulukuu

8. lokakuuta – Franklin Pierce, Yhdysvaltain 14. presidentti (s. 1804)
12. lokakuuta – Johan Ulrik Sebastian Gripenberg, suomalainen kartanonomistaja, senaattori, maanviljelyksen kehittäjä ja Mustialan maanviljelyskoulun johtaja (s. 1795)
13. lokakuuta – Charles Augustin Sainte-Beuve, ranskalainen kirjallisuuskriitikko ja Ranskan akatemian jäsen (s. 1804)
23. lokakuuta – Edward Smith-Stanley (14. Derbyn jaarli), brittiläinen poliitikko ja pääministeri (s. 1799)
29. lokakuuta – Gustav Peter Blom, norjalainen kirjailija, poliitikko ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja (s. 1785)
11. marraskuuta – Robert J. Walker, yhdysvaltalainen poliitikko ja ministeri (s. 1801)
12. marraskuuta – Carl Georg Brunius, ruotsalainen arkkitehti (s. 1792)
12. marraskuuta – Friedrich Overbeck, saksalainen taidemaalari ja kuvittaja (s. 1789)
21. marraskuuta – Benjamin Fitzpatrick, yhdysvaltalainen poliitikko (s. 1802)
27. marraskuuta – Peter Møller, norjalainen apteekkari (s. 1793)
1. joulukuuta – Knut Munck, suomalainen prokuraattorin apulainen ja valtiopäivämies (s. 1807)
7. joulukuuta – Ōmura Masujirō, Japanin sotavoimien kehittäjä (s. 1824)
18. joulukuuta – Louis Moreau Gottschalk, yhdysvaltalainen pianisti ja säveltäjä (s. 1829)
25. joulukuuta – Lars Magnus Björkenheim, suomalainen teollisuusjohtaja (s. 1793)
28. joulukuuta – Aleksandre Orbeliani, georgialainen runoilija, näytelmäkirjailija ja historioitsija (s. 1802)
31. joulukuuta – Louis-James-Alfred Lefébure-Wély, ranskalainen urkuri ja säveltäjä (s. 1817)
Johan Léman, suomalainen kansanrunoilija ja arkkiveisujen kirjoittaja (s. 1800)
Muuta

Kirjallisuusvuosi 1869
Jean Calvin

| Jean Calvin |
| --- | --- |
 Calvin noin vuoden 1550 maalauksessa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1509 Noyon, Ranskan kuningaskunta
Kuollut: 27. toukokuuta 1564 (54 vuotta) Geneve, Geneven tasavalta
Kansalaisuus:  Ranska
Ura
Uskontokunta:  reformoitu kirkko
Teokset:  Institutio christianae religionis
 Nimikirjoitus
Jean Calvin (alkujaan Cauvin; 10. heinäkuuta 1509 Noyon – 27. toukokuuta 1564 Geneve) oli ranskalaissyntyinen uskonpuhdistaja ja reformoidun kirkon ja kalvinismin perustaja.
Calvinin opillinen pääteos on Institutio Religionis Christianae (suom. Kristillisen uskonnon opetus). Calvin omaksui Augustinuksen ennaltamääräämisopin. Calvin opetti kuitenkin, että Jumala ei ole ainoastaan iankaikkisuudessa valinnut muutamia pelastumaan, vaan että Hän on myös määrännyt toiset kadotukseen. Calvinin mukaan Kristus ei ole ehtoollisessa läsnä ruumiillisesti vaan hengellisesti. Calvinin mukaaan laki on Jumalan lahja niille, jotka ovat Hänen armoliitossaan. Calvin määräsi ankaran kirkkokurin ja poisti kaikki katolista perua olevat esineet ja toimitukset.
Calvin jatkoi Ulrich Zwinglin reformoidun kirkon opillista perinnettä. Hän perusti kalvinismin, yhden protestanttisen kristinuskon oppisuunnista.
Varhainen elämä ja koulutus

Calvin syntyi Noyonissa, Pariisin koillispuolella vuonna 1509. Jean Calvin oli lapsuudestaan asti perehtynyt liiketoimintaan, porvariston elinehtoihin sekä laajalle levinneeseen antiklerikalismiin. Calvin sai juristin koulutuksen Orléansin ja Bourgesin yliopistoissa, jotka olivat Margareeta Navarralaisen reformismin tyyssijoja. Vuonna 1532 Calvin siirtyi Pariisiin harjoittamaan humanistisia ja teologisia opintoja kuninkaan tukemassa humanistikollegiossa, Collège de Francessa. Calvin julkaisi Senecan kommentaarin (1532), jossa hän osoittautui erasmuslaiseksi kristilliseksi humanistiksi, joka kuitenkin kritikoi stoalaista ihmiskäsitystä vastaan. Pariisissa Calvin vietti miellyttävää ja kulttuuripitoista elämää.
Julistajana > Kääntymys

Calvinin kääntymys ei ole tarkasti ajoitettavissa, mutta se tapahtui ennen vuotta 1534. Calvinin kääntymys oli opinnoilla saatu oivallus Raamatun totuudesta. Lutherin tavoin Calvin koki epäluuloa omia uskonnollisia tunteitaan ja kokemuksiaan kohtaan.
Kääntymyksestä Calvin sai evankelisen tahdonsuunnan ja aktivistisen asenteen, joka oli luonteenomaista hänelle ja hänen kirkolleen. Calvinista tuli julistaja, joka hoiti ensimmäisen vainon aikana (1534–1535) Pariisin evankelista ryhmää, kunnes vainot pakottivat hänet lähtemään maastaan lopullisesti. Oleskellessaan lyhyen aikaa Baselissa Calvin julkaisi ensimmäisen painoksen Institutio Religionis Christianae-teoksestaan (1536).
Calvinin paettua Ranskan katolista reaktiota hänen tiensä vei evankelis-humanistisiin keskuksiin kuten Baseliin, Ferraraan, Geneveen ja Strasbourgin. Pakomatkalla häntä viivytettiin  Genevessä ja vastoin omaa aikomustaan hänet johdettiin varsinaiseen uskonpuhdistajatoimintaan.
Julistajana > Geneven aika (1536–1538)

Geneve oli porvariälymystön johtama kaupunki, joka oli riidassa lähialueen ruhtinaan ja piispan kanssa, koska nämä halusivat liittää kaupungin omaan alueeseensa. Meaux'n piiriin kuuluneesta kaupunkisaarnaaja Guillaume Farelista tuli tänne kaupunkireformaattori. Farelin puuttuvien johtajanominaisuuksien vuoksi poliittiseen vapauteen tähtäävä uskonpuhdistustyö oli kriisissä. Calvin oli kaupungissa läpikulkumatkalla kun Farel pakotti hänet ottamaan kaupungin hengellisen johdon.
Julistajana > Geneven aika (1536–1538) > Teokratiakokeilu

Calvin pani Genevessä toimeen ensimmäisen teokratiakokeilunsa. Calvin vaati, että kaikki jotka halusivat säilyttää porvarioikeutensa, allekirjoittaisivat evankelisen uskontunnustuksen. Porvaristo kieltäytyi. Bern esitti Genevelle ehtonsa, että se hyväksyisi Geneven evankelisena kaupunkina liittolaisekseen. Bern vaati, että Geneve omaksuisi Bernin liturgian. Kaupunginraati hyväksyi tämän, koska siinä jätettiin porvareille yksilöllinen uskonvapaus. Calvin kuitenkin kieltäytyi ja piti raadin päätöstä maallisen esivallan tunkeutumisena hengelliselle alueelle. Tuloksena molemmat uskonpuhdistajat, Calvin ja Farel, karkotettiin kaupungista 1538.
Genevessä Calvin joutui kohtaamaan problematiikan teokraattisen kysymyksen kanssa kirkon ja valtion suhteesta. Calvinin ratkaisu tähän muotoutui historiallisista tapahtumista ja hänen käytännöllisistä kokemuksistaan pappina.
Julistajana > Strasbourgin aika (1538–1541)

Calvin siirtyi Martin Bucerin kutsusta Strasbourgiin ottaakseen hoitoonsa sikäläisen ranskalaisen pakolaisseurakunnan. Siellä hän joutui mukaan kirkkopoliittisesti aktiivisen Bucerin voimaperäiseen ekumeeniseen työhön Saksan kirkollisen ykseyden palauttamiseksi erasmuslais-melanchtonilaisten uskontokeskustelujen kaudella. Keskusteluja järjesti Kaarle V sen jälkeen kun oli yritetty saada aikaan kirkolliskokous Mantovaan.
Julistajana > Strasbourgin aika (1538–1541) > Poliitikkona

Calvin lähestyi Saksan uskonpuhdistuksen problematiikkaa ulkopuolelta tulevana ranskalaisena. Hän tajusi saksalaisia selvemmin Bucerin, Melanchthonin ja humanistien vaalimat unelmat Saksan kansalliskirkollisesta yhtenäisyydestä ja paavi, keisarin ja evankelisten säätyjen välisen valtataistelun. Calvin poistui pettyneenä, mutta kokeneena ja tarkkanäköisenä Saksan uskontokeskusteluista.
Julistajana > Strasbourgin aika (1538–1541) > Seurakunnan johtajana

Calvin tutusti seurakunnan johtajana Bucerin pyrkimyksiin saattaa koko kaupunki zwingliläiseen tapaan kirkollisen kurin alaiseksi. Bucerin yritys kariutui raadin vastustukseen. Se ei halunnut jättää kirkkojärjestystä pelkästään hengellisistä koostuvan kollegion hoitoon. Calvinille ongelma oli yksinkertaisempi, koska hän oli pakolaisseurakunnan johtaja. Calvin sai kokemuksia siitä, kuinka kirkkokuri oli järjestettävä.
Uskonpuhdistaja ja kirkollinen strategi

Calvinin selkkaus Geneven raadin kanssa, ranskalaisen seurakunnan johtaminen Strasbourgissa ja perehtyminen Saksan kirkkopoliittiseen ja ekumeeniseen toimintaan muovasivat Calvinista uskonpuhdistajan ja kirkkopoliittisen strategin.
Uskonpuhdistaja ja kirkollinen strategi > Calvinin kirkkouudistus

Kesken toimintaansa Strasbourgissa Calvin kutsuttiin takaisin Geneveen, sillä kaupungin kirkollinen ja poliittinen sekasorto oli tehnyt hänen palaamisensa välttämättömäksi. Vuonna 1541 Geneven raati hyväksyi Calvinin kirkkojärjestyksen Ordonnances ecclesiastiques. Se pohjautui Bucerin suunnitelmaan ja sisälsi yhteiskunnallisten ja kirkollisten elimien koordinoinnin eikä teokratiaa eli kirkon asettamista maallisten viranomaisten ylöpuolelle. Calvin erotti toisistaan hengellisen ja maallisen regimentin ja usko tulisi Hengen työstä eikä sitä voitaisi synnyttää pakolla.
Hengellisellä regimentillä ei Calvinin mukaan ole myöskään poliittisia tehtäviä. Kristillinen esivalta sen sijaan saa Kristuksen valtakunnan levittämisessä myönteisen tehtävän. Jumalan valtakunta-ajatuksessa on keskeinen Lutherin ja Calvinin välinen ero. Calvin siirsi tuomiopäivän määrittämättömään tulevaisuuteen ja loi näkyvän kirkon, joka voisi täällä ajassa käydä Jumalan valtakunnan taistelua. Luonteenomaista Calvinin kirkolle on sen organisaatio.
Uskonpuhdistaja ja kirkollinen strategi > Jumalan valtakunnan puolustaja

Calvin oli Zwinglin ja muiden Sveitsin uskonpuhdistajien tavoin kaupunkireformaattori. Calvin korosti alkukristillistä seurakuntaa kirkon hallinnon mallina, mutta kirkkojärjestys selittyy hänen taustallaan ja tuon ajan kaupunkitasavaltojen tosiasiallisista kirkollisista oloista. Calvinilla oli periaatteellinen antiikkiin ja historiaan perustuva vastarinta-asenne monarkiaa kohtaan, joka saattaisi kehkeytyä tyranniaksi. Calvinille kirkko oli yksi ja yleinen, eikä hän voinut rajoittautua pelkäksi kaupunkireformaattoriksi. Calvinista tuli Jumalan valtakunnan lähettiläs ja organsoija, sillä hän loi artistokraattisen, hurskaiden käsissä olevan kirkonjohdon. Seurakunnan paimeinilla ja vanhimmilla oli työkenttänään seurakunta ja kansa, joka oli yhä enemmän voitettava Jumalan valtakunnan asialle.
Uskonpuhdistaja ja kirkollinen strategi > Geneven johtaja

Syntyperäisten porvarien pahennuksen aiheeksi Genevessä tuli sekä konsistorin inkvisitiomainen kirkkokuri että pakolaisten virtaaminen kaupunkiin ja porvarioikeuden myöntäminen heille. Lähes puolet kaupungin asukkaista oli ranskalaisia pakolaisia, mikä oli valtava rasitus kaupungin taloudelle ja köyhäinhoidolle. Taistelun voittivat ranskalaiset. Calvin puhui profeettana Jumalan nimessä ja pakolaisilla oli puolellaan sekä johtaja että periaatteet. Vastustajat leimattiin libertinisteiksi ja heihin sovellettiin ankaraa kirkkokuria. Vuonna 1555 Calvin oli vakiinnuttanut uskonnonuudistustyönsä ja hänestä oli tullut Geneven tosiasiallinen johtaja.
Taistelua ei käyty ainoastaan porvariston oppositioryhmiä vastaan, vaan myös niistä vastaan, jotka julisitivat muuta kuin Calvinin evankeliumia. Ensimmäinen isku kohdistui humanisteihin Sebastian Castellioon ja Miguel Servetoon, jotka tuomittiin kerettiläisiksi. Oppositio ehdotti lempeyttä kerettiläisiä kohtaan ja saattoi itsensä huonoon valoon. Calvin vahvisti kaupungin johtajana ratkaisevan voiton ja kaupungin ranskalaispuolue käytti tilaisuuden hyväkseen vahvistaakseen kansalaisoikeuden suurelle joukolle pakolaisia. Calvin itse sai kansalaisoikeuden 1556.
Viimeiset vuodet

Calvinin viimeisinä vuosina Genevestä tuli protestanttisuuden keskus. Protestanttisuudesta oli tullut taisteleva evankelisuus, joka astui taisteluun jesuiittaveljestön hyökkäävää katolisuutta vastaan. Geneveen tuli intellektuellipakolaisia kaikkialta Euroopasta, etenkin Ranskasta Henrik II:n  aikana 1547–1559, Englannista Maria Tudorin aikana 1554–1558 ja Alankomaista Filip II:n aikana vuodesta 1555 alkaen.
Geneve tarjosi maanpakolaisille teologisen koulutuksen. Geneven akatemiasta tuli eurooppalainen instituutio ja Calvinin kuollessa siellä oli 1 500 opiskelijaa.
Kirjallisuutta

Oehninger, Friedrich: Johannes Kalvin. Jyväskylä: K. J. Gummerus Osakeyhtiö,  1909. Ekirjana Gutenberg-projektissa
Sewell, Alida Leni: Calvin, the Body and Sexuality. An Inquiry into His Anthropology.  Amsterdam:  VU University Press, 2011.  ISBN 978-90-8659-587-7  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Institutio (Arkistoitu – Internet Archive). Calvin, Johannes. (saksaksi)
Barry, William: John Calvin Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Calvin, Jean: Institutes of the Christian Religion (englanniksi)
Holder, R. Ward: John Calvin The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Institutio christianae religionis, 1597
Adam Copeland

| Edge |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1973 (ikä 51) Orangeville, Ontario
Kansalaisuus:   Kanada
Showpainija
Kehänimet:  Edge Adam Copeland Adam Impact Conquistador Uno Damon Striker Sexton Hardcastle
Aktiivisena:  1992–2011, 2020–
Pituus:  196 cm
Paino:  109 kg
Kouluttajat:  Ron Hutchinson, Sweet Daddy Siki
Adam Joseph Copeland (s. 30. lokakuuta 1973) on kanadalainen näyttelijä ja nykyinen showpainija, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Edge. Hänet tunnetaan parhaiten ajastaan WWE:ssä. Tällä hetkellä hän painii All Elite Wrestling-promootiossa nimellä Adam Copeland. Copeland on yksi menestyneimmistä showpainijoista kautta aikain 31:llä WWE-mestaruudellaan.
Ura > Painiuran alku (2000-2005)

Edgen painiura WWE:ssä lähti nousuun, kun Edge voitti joukkuemestaruuden ystävänsä Christianin kanssa vuonna 2000. 
Christian petti Edgen, kun hän voitti King of The Ring -turnauksen. Vuonna 2002 Edge valittiin SmackDowniin, jossa hän aloitti vihanpidon Kurt Anglen kanssa.
Edge voitti Kurt Anglen Hair vs Hair -ottelussa Judgement Day -tapahtumassa. Hän myös voitti WWE:n Tag Team -mestaruudet Rey Mysterion kanssa.
Ura > Ensimmäinen mestaruus ja vihanpito DX:n kanssa

Vuoden 2006 tammikuussa New Year Revolution -tapahtumassa Edge voitti ensimmäisen kerran WWE:n mestaruusvyön John Cenaa vastaan. Hän onnistui siinä käyttämällä Money in the Bank -salkkunsa sen jälkeen, kun Cena oli puolustanut vyötä viittä muuta painijaa vastaan. Hän kuitenkin menetti mestaruuden vain kolmen viikon jälkeen 29. tammikuuta Cenalle. Uuden tilaisuuden Edge sai 3. heinäkuuta Triple Threat -ottelussa Rob Van Damia ja John Cenaa vastaan. Edge voitti ottelun, minkä seurauksena mestaruusvyö vaihtoi omistajaa RAW-ohjelmassa ensimmäistä kertaa melkein viiteen vuoteen ja Edgestä tuli toisen kerran WWE:n mestari. Uutta tilaisuutta yli kaksi kuukautta hakenut John Cena voitti Edgen Unforgiven -tapahtumassa 17. syyskuuta TLC-mestaruusottelussa.
TLC:n häviön myötä Edge on keskittynyt Randy Ortonin kanssa D-Generation X:n (Triple H ja Shawn Michaels) tuhoamiseen. Cyber Sunday -ottelutapahtumassa Edge ja Orton voittivat DX:n, ja pari viikkoa myöhemmin RAW'ssa Edge ja Orton voittivat World Tag Team -mestaruuden Ric Flairilta ja Roddy Piperiltä. He hävisivät vyöt tammikuun lopussa John Cenalle ja Shawn Michaelsille.
Ura > Raskaan sarjan maailmanmestariksi

Jonkin verran myöhemmin Edge voitti Mr. Kennedyä vastaan käydyn ottelun Kennedyn voittamasta Money in the Bank -salkusta. Seuraavassa SmackDownissa Edge käytti Money in the Bank -salkkunsa ja selätti Undertakerin, joka oli otellut Batistaa vastaan Steel Cage -ottelun ja ollut Mark Henryn hyökkäyksen kohteena. Edgestä tuli näin World Heavyweight -mestari.
Ura > Raskaan sarjan maailmanmestariksi > Mestaruuskausi ja vihanpito The Undertakerin kanssa

Mestaruuskautenaan Edge voitti monia suuria nimiä, kuten The Undertakerin ja Batistan. Hänen piti puolustaa mestaruutta Kanea vastaan The Great American Bash -tapahtumassa, mutta hän joutui luopumaan mestaruudestaan heinäkuussa Kanen runneltua häntä pahasti. Mestaruusvyöstä käytiin 20 Battle Royale -ottelu, jonka The Great Khali voitti. Kun Edge palasi jälleen kehään, hän sotki The Undertakerin ja Batistan Hell in Cell -maailmanmestaruusottelun ja sai tästä rangaistukseksi maailmanmestaruusottelun Batistaa vastaan. Ottelun sotki The Undertaker, joka oli katkera Edgelle. Ottelun jälkeen Teddy Long määräsi maailmanmestaruuskolmiottelun Edgen, Batistan ja The Undertakerin välille Armageddon-tapahtumassa joulukuussa 2007. Edge käytti ottelussa Major brother'seja apunaan ja voitti mestaruuden.
Ensimmäistä kertaa Edge puolusti mestaruuttaan Royal Rumble -tapahtumassa Rey Mysteriota vastaan. Ottelussa Vickie Guerrero auttoi Edgeä hädän hetkillä, ja tämä säilyi maailmanmestarina. No Way Out -tapahtumassa määrättiin Edgen ja The Undertakerin välille maailmanmestaruusottelu WrestleMania XXIV -tapahtumaan. Undertaker voitti kyseisen ottelun, säilytti voittamattoman WrestleMania-putkensa 16-0 ja tuli samalla toisen kerran maailmanmestariksi. Edge sai uusinnan Backlash-tapahtumassa, mutta ottelu päättyi, kun hänet vietiin paareilla pois.
Undertaker joutui neljättä kertaa ottelemaan Edgeä vastaan One Night Stand -tapahtuman TLC-ottelussa. Jos Undertaker olisi hävinnyt, hänen uransa olisi päättynyt. Edge voitti ottelun Ryderin, Hawkinsin, Chavo Guerreron ja Bam Neelyn autettua häntä, ja Undertakerin ura päättyi. Samalla tavalla Edge puolusti mestaruutta onnistuneesti Night of Champions -tapahtumassa Batistalta, mutta hän hävisi seuraavassa RAW:issa CM Punkille sen takia, että Batista kävi hänen kimpuunsa ennen ottelua. Edge jätti tyttöystävänsä Vickie Guerreron heinäkuussa SmackDownissa, mutta he palasivat yhteen Vickien keskeyttäessä Edgen häviön partaalla olleen ottelun Big Show'ta vastaan. He menivät pari viikkoa myöhemmin naimisiin.