Ensimmäinen Balkanin sota
Taustaa

Vielä 1800-luvun alussa Turkille kuului lähes koko Balkanin niemimaa. Kreikka, Bulgaria, Serbia ja Montenegro itsenäistyivät Turkista vuosisadan kuluessa, mutta niiden alueet olivat nykyistä suppeampia, sillä Turkille kuului yhä Egeanmeren pohjoisrannikko, Makedonia ja Albania. Täten Turkin alue ulottui Adrianmerelle saakka.
Balkanin liiton tarkoitus oli poistaa Turkin vaikutusvalta Euroopasta. Monet tuon ajan suurvaltojen poliitikot epäilivät liiton mahdollisuuksia, sillä Balkanilla asuvat kansat olivat hajanaisia. Makedoniassa oli 1 531 000 asukasta, joista 410 000 kristittyä ja 46 000 muslimeita lähinnä bulgaareja, 35 000 albanialaista, 28 000 turkkilaista, 145 000 kreikkalaista, 120 000 serbiä, 95 000 romanialaista sekä 48 000 juutalaista, jotka asuivat pääasiassa Salonikissa. Lisäksi alueella asui tiiveissä yhteisöissä puolalaisia, venäläisiä, saksalaisia, unkarilaisia, juutalaisia, arabeja, armenialaisia, tšerkessejä ja romaneja. Lisäksi serbeihin kuului varsinaisia serbejä, bosniakkeja, montenegrolaisia ja uskookkeja.
Makedoniassa eri kansallisuuksien väliset rajat eivät ole yksiselitteisesti osoitettavissa. Serbia, joka oli kiinnostunut ns. Muinaisserbiasta oli väkiluvultaan noin 2 930 000, kun sen eteläpuolella asui 1 340 000 serbiä. Useat bulgaariyhteisöt Bulgarian ulkopuolella sijaitsivat Traakiassa Egeanmeren rannikolla satamakaupunki Kavallan ja Dardenellien välillä. Kreikkalaisten asutusta oli muun Balkanin alueella enemmän kuin itse Kreikassa. Vuoden 1907 väestönlaskennan mukaan Kreikassa oli 2 637 000 asukasta. Koko Balkanilla kreikkalaisväestöä oli kahdeksan miljoonaa. Kreikkalaisten yhdyskuntia oli Epeiroksessa Albanian alueella, Makedoniassa sekä Egeanmeren ja Mustanmeren rannikoilla aina Tonavan suistoon saakka sekä Vähän-Aasian rannikolla.
Balkanin puhutuimmat kielet olivat tuolloin kreikka, unkari, saksa, romania, bulgaria, serbia ja albania. Suurin uskonto oli kristinusko, mutta esimerkiksi albaanit olivat pääasiassa muslimeja, mikä sinänsä aiheutti ongelmia. Myös alueen kristityt kuuluivat eri kirkkokuntiin, sillä serbit ja kreikkalaiset olivat ortodokseja, unkarilaiset ja romanialaiset katolilaisia. Kieliongelma oli Balkanin yksi suurimmista ongelmista. Erityisen monikielinen alue tuolloin oli Turkille kuulunut Makedonia, joka käsitti sekä nykyisen Pohjois-Makedonian alueen että nykyisin Kreikkaan kuuluvan Makedonian maakunnan, muun muassa Thessalonikin kaupungin ympäristöineen.
Näissä oloissa liittouman jäsenvaltioillakin oli keskenään ristiriitaisia Makedoniaa koskevia vaatimuksia, eikä sen jaosta ollut helppoa päästä yksimielisyyteen. Kreikka pyrki liittämään alueeseensa Makedonian kreikkalaiset, Bulgaria taas sen bulgarialaiset osat, mutta Bulgaria tavoitteli myös osaa Egeanmeren rannikosta ja satamakaupungeista. Serbit taas halusivat perustaa Suur-Serbian. Kansallisuuskysymykset johtivat ongelmiin vielä sodan jälkeenkin. Kaikki Balkanin kansat vaativat omia etujaan ennen sotaa ja sodan lopussa, etenkin pienet, jotka pelkäsivät joutuvansa suurten kansojen jalkoihin. Tämä oli visaisin pulma, joka sodan jälkeen koettiin.
Osmanien valtakunnassa vuonna 1908 tehty nuorturkkilaisten vallankumous muutti sisäpolitiikkaa siten, että uusi hallitus halusi uudistaa valtakuntaa, mutta kuitenkin säilyttää vahvan keskushallinnon.