stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalevi Wiikin teoria suomalaisten alkuperästä
Wiikin teorian pääkohdat > Suomen maaperän ensimmäiset asukkaat

Sulavaa jäätikköä ja merestä nousevaa maata seurailleet uralilaisten kielten puhujat olivat Wiikin mukaan Suomen maaperän ensimmäisten asukkaiden joukossa. Tähän viittaa hänen mukaansa myös jatkuvuusteoria, jonka mukaan Suomen asutus ei ole kokenut katkoja tähän päivään mennessä. Hän pitää kuitenkin mahdollisena, että baskilaiskieliä muistuttaneita kieliä olisi voitu puhua pohjoisessa ja läntisessä Fennoskandiassa ehkä jo aiemmin jääkaudella.
Wiikin teorian pääkohdat > Saamelaiset

Saamelaisten alkuperän Wiik selittää siten, että he olisivat ainakin osittain peräisin Iberian refugista, ja matkanneet ehkä jo jääkauden aikaan tai sen loppuvaiheissa rannikkoa pitkin pohjoiseen nykyisen Norjan rannikolle saakka, jota Golfvirta piti avoimena. Siellä he olisivat eriytyneet omaksi geneettiseksi ja kielelliseksi kokonaisuudekseen. Myöhemmin saamelaiset olisivat omaksuneet lähistöille ilmaantuneen uralilaisen kielen. Wiikin mukaan saamelaiskielistä on ehkä löydettävissä joitain baskilaispiirteitä.
Wiikin teorian pääkohdat > Indoeurooppalaisen kieliryhmän nousu

Indoeurooppalaiset kuitenkin omaksuivat maanviljelyn sekä muitakin keksintöjä Lähi-idän kansoilta, mistä aiheutui heille etuja. Heidän määränsä kasvoi ja elintasonsa parani. Heistä tuli arvostettuja suomensukuisten ja baskilaisten metsästäjä-keräilijöiden keskuudessa. Mikäli metsästäjä-keräilijä halusi nostaa elintasoaan ja päästä samaan statusasemaan ja heidän ryhmäänsä, hänen oli omaksuttava maanviljelijöiden elintapa, kulttuuri, ja identiteetti — ja kieli.
Wiikin teorian pääkohdat > Germaaniset, slaavilaiset ja balttilaiset kielet

Germaaniset, slaavilaiset ja balttilaiset kielet syntyivät siten, että suomensukuista kieltä puhuneet vaihtoivat kieltään halutessaan nostaa statustaan tai elintasoaan. Tätä Wiik perustelee mm. näistä kielistä löytämänsä suomensukuisen substraatin avulla. Suomensukuisten kielten puhujat oppivat uuden kielensä hieman huonosti, kuten kaikki uuden kielen oppijat, ja nämä "oppimisvirheet" muodostuivat tunnusmerkillisiksi syntyneillä germaani-, slaavi- ja balttilaiskielille. Wiikin mukaan niistä on löydettävissä sellaisia "virheitä" verrattuna alkuperäiseen indoeurooppalaiseen kieleen, jotka juuri suomensukuisten kielten esiasteen puhuja olisi tehnyt. Puhujat muokkasivat oppimansa kielen oman kielensä ääntämistapojen ja rakenteiden mukaan. Myös joitakin sanoja saattoi jäädä alkukielestä; sellaisia, joita tulokaskielessä ei ollut, kuten jää ja valas(kala) ja mahdollisesti jotkin puiden nimet. Tällaisten substraattisanojen tutkimus on kuitenkin hänenkin mukaansa vielä kesken.
Wiik perustelee teoriaansa myös genetiikan tutkimustuloksilla. Hänen mukaansa germaanisten, balttilaisten ja slaavilaisten kielten puhujien ja läntisempien uralilaisten kielten puhujien välinen läheinen geneettinen sukulaisuus selittyy parhaiten siten, että germaanit, baltit ja slaavit ovat kielensä vaihtaneita, entisiä uralilaisten kielten puhujia.
Indoeurooppalaisuuden leviäminen ja suomensukuisten kielten väistyminen jatkui näihin päiviin asti, ja siitä on todisteita historialliselta ajalta Baltian, Venäjän ja Skandinavian alueilta. Myös historiallisena aikana elinkeinojen ja teknologioiden erot ovat saaneet uralilaisten kielten puhujia sulautumaan indoeurooppalaisiin. Wiikin teorian mukaan historiallisen ajan kehitys on jatkoa paljon pitempiaikaiselle kehitykselle.
Wiikin teorian pääkohdat > Kelttiläiskielet

Teorian mukaan kelttiläiskielet syntyivät, kun baskilaiskieliset metsästäjä-keräilijät vastaanottivat indoeurooppalaisen kulttuuri—kieli -paketin. Myöhemmin germaanikielet syrjäyttivät kelttiläiskielet laajoilta alueilta.
Wiikin teorian pääkohdat > Samojedit

Suomensukuinen kieli muodostui tehokkaamman metsästystavan ansiosta statuskieleksi suhteessa eräisiin Pohjois-Aasian kieliin, joiden lähistölle se oli levittäytynyt. Jokin Uralin takainen aasialainen ryhmä vaihtoi kieltään, ja tästä muodostuivat samojedit. Näin Wiik selittää näiden ainoiden varsinaisesti aasialaispiirteisten suomensukuista kieltä puhuvien alkuperän. Ajan myötä aasialaisia geenejä levisi jonkin verran läpi Euroopan siten, että suomalaisetkin saivat osansa, joskaan eivät mitenkään erityisen suurta osuutta.
Aiheesta muualla

Wiik, Kalevi: Suomalaisten juuret (Arkistoitu – Internet Archive) Tieteessä tapahtuu 6/2004.
Kanadan kilven arkaainen perinne

Kanadan kilven arkaainen perinne (engl. Shield Archaic Tradition/Culture) oli metsästykseen, kalastukseen ja keräilyyn pohjautunut kivikautinen intiaaniperinne Kanadassa Yläjärven ja Hudsoninlahden välisillä alueilla noin 6500 – 0 eaa. Tämän perinteen on arveltu tulleen eteläisemmiltä metsäalueilta ja olleen myöhempien algonkin-kielisten kulttuurien edeltäjä. Perinteen jäljiltä on kaivausten yhteydessä löydetty erilaisia kiviesineitä kuten kirveitä ja lovettuja keihäänkärkiä.
Varhainen Kanadan kilven arkaainen perinne

Varhaisen aikakauden Kanadan kilven perinne on huonosti tunnettu, ja enemmänkin olettamus kuin selkeästi todistettavissa oleva asia Se saattoi perustua teknologisilta piirteiltään ja kehityssuunnaltaan 8000–4500 eaa. vaikuttaneeseen myöhäisemmän aikakauden Plano-kulttuuriin. Nämä muinaisten paleointiaanien preeriakulttuurista lähtöisin olleet metsästäjät levittäytyivät Mackenzie-joen ympäristöön ja Keewatinin alueelle Kanadan luoteisterritoriossa. Heidän ryhmänsä kansoittivat vähitellen yhä suurempia alueita, joihin kuuluivat itäinen Manitoba, Suurten järvien pohjoisenpuoleiset havumetsät ja osia Quebecista Perinne tunkeutui viimeistään 2000 eaa. myös St. Lawrencejoen pohjoisrannoille ja Labradorin niemimaalle.
Asuminen ja elinkeinot

Arvioiden mukaan Kanadan kilven arkaainen kulttuuriperinne kehittyi noin 6000 eaa. Radiohiiliajoituksen (C-14) perusteella tämä perinne vaikutti noin 6500–2000 eaa. pohjoisilla havumetsävyöhykkeillä, ja pohjautui metsätykseen, kalastukseen ja kasvien keräilyyn. Ravintoa hankittiin monista eri lähteistä riistaeläinkantojen suurten vaihtelujen takia.
Varsinkin pohjoisimmilla alueilla tehdyt löydöt viittaavat mahdolliseen kesäiseen karibunmetsätykseen ja talvikalastukseen, vaikka suoria todisteita jälkimmäisestä ei olekaan koska merkkejä talvileireistä ei ole löytynyt. Tämän arvellaan johtuneen mahdollisesti siitä, että ihmiset asuivat talvisin järvien jäille tekemissään asumuksissa tai syrjäisissä laaksoissa ja syvennyksissä. Ilmaston muuttuessa lämpimämmäksi ja kosteammaksi siirtyi puuston raja yhä pohjoisemmaksi. Tämä sai karuihin maa-alueisiin tottuneet karibulaumat kulkeutumaan yhä ylemmäs maastoon, joka paremmin vastasi niiden varhaista ympäristöä.
Etelämmillä seuduilla Kanadan kilven arkaaiset ryhmät liikkuivat maa-aluiden ja vesistöjen rajamailla. Heidän populaationsa hajaantuminen oli suorassa yhteydessä ruokalähteiden saatavuuteen.. Liikkuminen tapahtui usein vesireittejä pitkin, sillä suoalueet vaikeuttivat jalkaisin etenemistä. Osan metsästäjistä seuratessa karibuja osa lujitti suhteitaan pohjoisten tasankojen asukkaisiin.
Työkalut

Kanadan kilven tuon aikakauden ihmisten jäljiltä on löytynyt esimerkiksi kirveitä, veitsiä, kaapimia ja pieniä sivulta lovettuja keihäänkärkiä. Kulttuurin varhaiskaudelta on löydetty vain Warden's Groven lovettu pieni keihäänkärki, enemmän löytöjä on vasta keskikaudelta 3500–2500 eaa..
Pohjoisessa Manitobassa sijaitsevasta Victoria Dayn löytöpaikalta  Three Point Lakella on kaivettu esiin ajalta 2300 eaa. oleva hauta, jossa oli runsaas määrät luisia väkäsharppuunoita, pyöreä kivinen "lääkepallo" ja Brewerton-tyylisiä nurkasta lovettuja keihäänkärkiä.
Myöhäinen kilven arkaainen kulttuuri

Arktisten ja subarktisten olosuhteiden ankaruus työnsi karibulaumat uudelleen etelämmäksi noin 3500 eaa. Samoihin aikoihin kulkeutui ilmastonmuutosten ajamia eskimoita Kanadan kilven metsästäjien karibualueiden rajoille. Kanadan kilven perinne hävisi asteittain pohjoisimmilla alueilla ilmaston kylmentymisen ja metsän tundraksi muuttumisen myötä. Noin 1500 eaa. tilalle tullut paleoeskimoiden luoma Esi-Dorsetin arktinen pientyökaluperinne valtasi alaa. Keskimmäisen Kanadan kilven arkaaisen perinteen alue pieneni varsinkin lännessä Orjajärven tienoilta alkaen paleoeskimojen edetessä etelään. Myöhäiskaudella n. 1000 eaa. – 500 jaa. Kanadan kilven arkaainen perinne jakautui itäiseen ja läntiseen. Sen piirteitä oli löydettävissä edelleen havumetsissä ja jäkälää kasvavilla alueilla.
Itäinen perinne ulottui Labradorin niemimaalta läntiseen Ontarioon, jossa se muuttui
läntisen perinteen alueeksi. Läntinen kulttuuri eli Laurel ulottui Quebecista ja Ontariosta lännessä Manitobaan ja Saskatchewaniin asti. Lännessä oli havumetsäalueen lisäksi puistomaata jossa saattoi metsästää biisoneita ja kerätä villiriisiä.
Itäisellä alueella tämän kulttuuriperinteen löytöpaikkojen ohuet kerrostumat ovat sekoittuneet aiempien ja myöhempien kerrostumien kanssa. Myös kulttuurin luulöydöt ovat harvinaisia, happaman ja luita syövyttävän maaperän takia. Tämän kulttuurin uskotaan vuorovaikuttaneen eteläisemmän Saint Lawrencen-Suurten järvien kulttuurin kanssa. Jotkut myöhäisen Kanadan kilven perinteeseen lasketut hautalöydöt viittaavat Adena-kulttuurin vaikutukseen.
Läntisessä perinteessä jatkettiin vuodenaikojen mukaan liikkumista ja vesistöihin tukeutuvaa elämää. Näiden ihmisten jäljiltä on löydetty monia useassa vaiheessa rakennettuja hautakumpuja muun muassa Long Saultista. Rainy Riverin hautakumpupitoisella alueella näkyi eteläisemmän Hopewellin vaikutus ja siellä oli suuren väentiheyden mahdollistavaa villiriisiä. Tällä alueella oli nähtävissä shamaanien suuri vaikutusvalta ja selvä jakaantuminen rikkaisiin ja köyhiin. Vesireitit olivat läntiselle perinteelle tärkeitä niin kuin sen edeltäjällekin. Noin 1500–500 eaa. ilmaston lisääntynyt viileys ja kosteus ajoi suurten tasankojen asukkaita ja eläimiä pois perinteisiltä alueiltaan Saskatchewanissa. Läntiset Kanadan kilpeä edustaneet metsästäjien ja kalastajien ryhmät valtasivat tasankointiaanien jäljiltä tyhjiksi jääneet alueet. Jotkut tutkijat uskovat Läntisen kilven perinteen ihmisten olleen ojibwojen ja läntisten cree-intiaanien esi-isiä.
Karibu oli tärkein Kanadan kilven metsästäjien saaliseläimistä.
Katja Kallio

Katja Kallio elokuussa 2008.
Katja Kallio haastattelee Mia Kankimäkeä Helsingin kirjamessuilla vuonna 2018.
Katja Elina Kallio (s. 17. syyskuuta 1968 Turku) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut romaaneja, lyhytproosakirjan Tyypit (2004), lastenkirjan Bibi muuttaa Suomeen (2005) ja omista elokuvamuistoistaan kertovat teokset Elokuvamuisti (2007) sekä Valkokangastuksia (2019).
Elämä ja ura

Kallio valmistui ylioppilaaksi Turun Klassikon lukiosta vuonna 1987. Hän on opiskellut italian ja espanjan kieltä ja kirjallisuutta sekä yleistä kirjallisuustiedettä Turun yliopistossa. Kallio on suomentanut kaunokirjallisuutta espanjasta ja englannista. Hän on työskennellyt muun muassa Liken kustannustoimittajana ja tiedottajana sekä Suomen Kuvalehden TV-maailman kolumnistina. Vuodesta 2007 hän on toiminut Image-lehden elokuvakolumnistina, ja keskittyy kirjoituksissaan eurooppalaiseen Art house -elokuvaan.
Kallio on naimisissa musiikkialan vaikuttaja Asko Kallosen kanssa. Heillä on kaksi tytärtä.
Kirjallinen tuotanto > Teokset

Kallion esikoisromaani Kuutamolla julkaistiin vuonna 2000 ja seuraava teos Sooloilua vuonna 2002. Romaaneista on tehty samannimiset elokuvat. Kallio kirjoitti yhdessä ohjaaja Aku Louhimiehen kanssa käsikirjoituksen Kuutamolla-elokuvaan (2002). Hän käsikirjoitti myös Sooloilua-elokuvan (2007) ja oli käsikirjoituksellaan Jussi-ehdokas.
1900-luvun alkupuolen Hankoon sijoittuva Säkenöivät hetket (2013) oli Kallion ensimmäinen historialliseen ajankohtaan ja muualle kuin Helsinkiin sijoittuva romaani. Kerrontatapa ei ole eeppinen, vaan keskittyy henkilöiden elämän intensiivisimpiin hetkiin. Romaanissa keskitytään henkilöiden sisäiseen maailmaan ja sen käsittelytapa on ennemmin psykologinen kuin historiallinen. Sitä on luonnehdittu historialliseksi identiteettiromaaniksi. Historia näyttäytyy siinä ajoittain heräävänä petona, joka näyttää ihmiselle kuka heidän elämässään todella määrää. Enimmäkseen henkilöiden arkielämään, ei historiallisiin käännekohtiin keskittyvä teos edustaa mikrohistoriallista kerrontatapaa. Kallio itse sanoo tavoittelevansa kirjallisuuden keinoin ihmiselämän hetkiä, jotka ovat merkitykseltään valtavia mutta niin ohikiitäviä, ettei niistä saa otetta, ja koettavansa sanoittaa näkymätöntä näkyväksi.
Yön kantaja (2017) pohjautuu irtolaistyttö Amanda Aaltosen elämäntarinaan ja sijoittuu Seilin mielisairaalasaarelle, jonne Aaltonen lähetettiin tekaistulla diagnoosilla 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Myös tässä romaanissa Kallio kuvaa epäsovinnaisia naisia, jotka eivät sopeudu yhteiskuntaan. Helsingin Sanomien arviossa todettiin Kallion kuvaavan Amanda Aaltosta modernina naisena modernilla tavalla. Aaltosen hahmoa verrattiin arviossa Anna Ahmatovaan ja Elvi Sinervoon. Romaania pidettiin myös upeana kuvauksena ahdistuksen raskaudesta ja hajoamisen pelosta. Heli Laaksonen myönsi Yön kantajalle vuoden 2017 Kodiksamia-palkinnon unohtumattomasta lukuelämyksestä. Teos oli samana vuonna myös Nuori Aleksis -palkintoehdokas, ja sijoittui Blogistanian Finlandia-kategoriassa toiselle sijalle Rosa Liksomin Everstinnan jälkeen.lähde?
Tämä läpinäkyvä sydän (2021) kertoo nuoren hankolaisnaisen ja venäläisen sotavangin kielletyn rakkaustarinan jatkosodan ajan Hangossa. Kallio teki taustatyötä muun muassa osallistumalla arkeologisille kaivauksille Hangon Tulliniemessä Durchgangslager Hangön alueella. Paitsi herkän henkilökohtainen, rakkaus on teoksessa väkevästi yhteiskunnallinen aihe.
Kirjallinen tuotanto > Teemat

Kallio kirjoittaa usein ihmisestä, joka pyrkii osaksi yhteisöä, ja on sanonut että tämä on hänen tuotantonsa pysyvä teema. Hänen teoksensa Säkenöivät hetket (2013), Yön kantaja (2017) ja Tämä läpinäkyvä sydän (2021) ovat historiallisia romaaneja, jotka kuvaavat naisen ulkopuolisuutta ympäröivästä yhteisöstä. Kallio rekonstruoi kaunokirjallisuuden keinoin sellaisia suomalaisten naisten tarinoita, joista ei enää tiedetä mitään: Yön kantajassa Seilin mielisairaalasaaren potilaita ja Säkenöivissä hetkissä Hangon kylpylän kylvettäjättäriä. Yön kantajassa myös alistuminen ja alistaminen ovat merkittäviä teemoja. Kallion tuotannon muita aiheita ovat ulkopuolisuus, läheisyyden ja etäisyyden ristiveto ihmisen elämässä, intohimon merkitys ihmisten välisen seinän rikkovana voimana sekä yhteentörmäykset ja yhteen liittymiset. Särkynyt tai särkyvä perhe sekä pyrkimykset luoda sen tilalle uusi ovat myös toistuneet varsinkin hänen varhaisemmissa teoksissaan.
Pidättyväisyys ja hillittömyys vuorottelevat Kallion romaanien henkilöhahmoissa. Intohimo muodostuu usein ainoaksi tavaksi päästä erillisyyden tunteestaan. Tunne todellisesta yhteydestä toiseen ihmiseen saa rikkomaan säädyllisyyden rajat ja käyttäytymään epäsovinnaisesti ja vastoin moraalisääntöjä, jolloin hänen teoksissaan nähdään ”subliimeja sekoamisen hetkiä”.
Kallio on maininnut pitävänsä Herta Mülleriä kirjallisena kotijumalanaan. Kallion kieltä on kuvattu puronpuhtaaksi, ja hänen lauseitaan monikerroksisiksi vertauskuvallisiksi kudelmiksi. Hän kielellistää kuvaamaansa maailmaa kaikkien eri aistien kautta.
Kirjallinen tuotanto > Käsikirjoitukset

Omien teostensa elokuvakäsikirjoitusten lisäksi Kallio on käsikirjoittanut Neil Hardwickin ohjaaman, Topeliuksen Adalminan helmi -satuun perustuvan elokuvan Jos rakastat (2010). Hän on käsikirjoittanut myös Kiiltokuvia-televisiosarjan, joka esitettiin MTV3:lla vuonna 2015.
Julkaisut > Romaanit

Kuutamolla.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16576-3
Sooloilua.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-17590-4
Karilla.  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-20448-0
Syntikirja.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23854-6
Säkenöivät hetket.  Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-26402-6
Yön kantaja.  Helsinki:  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-28275-4
Tämä läpinäkyvä sydän.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-39386-3
Julkaisut > Muut teokset

Tyypit.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19321-X
Kallio, Katja & Lindholm, Maggie: Bibi muuttaa Suomeen.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20436-X
Elokuvamuisti.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21575-2
Valkokangastuksia. Otava, 2019. (Osa kirjoituksista julkaistu Imagessa 2010–2018.) ISBN 978-951-1-28324-9.
Aiheesta muualla

Katja Kallion verkkosivut
Kirjasammon haastattelussa: Katja Kallio. Kirjasampo 4.4.2013
Kirjailija Katja Kallio: Elokuvateatteri on turvasatama Yle Areena/Puheen Aamu. 4.4.2013.
Annika Hällsten: Katja Kallios nya roman utspelar sig I Hangö[vanhentunut linkki] HBL 24.2.2013
Panu Räty: Merkkituote nimeltä Katja Kallio. Suomen kuvalehti 3.3.2008.
Kuusi kuvaa Katja Kallion elämästä, 30.1.2022 Yle Radio 1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Muut:  IdRef
Ich komme

|  Ich komme |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Erika Vikman
Levy-yhtiö:  Warner Music Finland, Mökkitie Records
Kesto:  3:00
Tyylilaji:  suomidisko, konemusiikki
Julkaistu:  17. tammikuuta 2025
Tekijä(t):  säv./san./sov.  Christel Roosberg,  Jori Roosberg
Euroviisutiedot
Vuosi:  2025
Maa:  Suomi
Kieli:  suomi, saksa
Video:  videolinkki
Aikajärjestys
 ◄ ”No Rules” (2024) 
Ich komme (suom. Minä tulen) on suomalaislaulaja Erika Vikmanin esittämä musiikkikappale, jolla hän voitti vuoden 2025 Uuden Musiikin Kilpailun ja edustaa Suomea Eurovision laulukilpailussa 2025. Kappaleen ovat säveltäneet, sanoittaneet ja sovittaneet Christel Roosberg ja Jori Roosberg, ja se yhdistelee suomidiskoa ja konemusiikkia. Monitulkintainen sanoitus kuvastaa ”nautinnon ilosanomaa, hurmosta ja transsitilaa”.
Kappale julkaistiin vuoden 2025 UMK-ehdokkaista seitsemäntenä eli viimeisenä, 17. tammikuuta.
Aiheesta muualla

Kappaleen musiikkivideo (Uuden Musiikin Kilpailun virallinen Youtube-kanava)
Suomen euroviisuedustuskappaleet
| --- | --- |
1960–luku:  Valoa ikkunassa  Tipi-tii  Muistojeni laulu  Laiskotellen  Aurinko laskee länteen  Playboy  Varjoon – suojaan  Kun kello käy  Kuin silloin ennen 
1970–luku:  1970  Tie uuteen päivään  Muistathan  Tom tom tom  Älä mene pois  Viulu-ukko  Pump pump  Lapponia  Anna rakkaudelle tilaisuus  Katson sineen taivaan 
1980–luku:  Huilumies  Reggae OK  Nuku pommiin  Fantasiaa  Hengaillaan  Eläköön elämä  Päivä kahden ihmisen  Sata salamaa  Nauravat silmät muistetaan  La dolce vita 
1990–luku:  Fri?  Hullu yö  Yamma Yamma  Tule luo  Bye Bye Baby  1995  Niin kaunis on taivas  1997  Aava  1999 
2000–luku:  A Little Bit  2001  Addicted to You  2003  Takes 2 to Tango  Why?  Hard Rock Hallelujah  Leave Me Alone  Missä miehet ratsastaa  Lose Control 
2010–luku:  Työlki ellää  Da Da Dam  När jag blundar  Marry Me  Something Better  Aina mun pitää  Sing It Away  Blackbird  Monsters  Look Away 
2020–luku:  Looking Back  Dark Side  Jezebel  Cha cha cha  No Rules  Ich komme 
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
Jimi Jalonen

| Jimi Jalonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1996 (ikä 28) Riihimäki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  181 cm
Paino:  88 kg
Seura
Seura:  Ei joukkuetta
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2017–
Aik. seurat:  Nikkarit (II-div.) HPK (SML) LeKi (Mestis) Jukurit (SML) Kärpät (SML) SaiPa (SML) KOOVEE (Mestis) Västerås IK (HA) Gyergyói HK (EL/Romania) Aalborg Pirates (Tanska) Jokerit (Mestis)
Jimi Jalonen (s. 21. huhtikuuta 1996 Riihimäki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja. Hän laukoo oikealta.
Muuta

Jalosen isoveli Jesper on entinen alempien sarjojen hyökkääjä, joka toimii nykyään Aasian liigan japanilaisjoukkue Nikkō Ice Bucksin apuvalmentajana sekä HockeyAllsvenskan-joukkue Moran kykyjenetsijänä. Veljesten isä Jukka Jalonen on meritoitunut jääkiekkovalmentaja, jonka saavutuksiin kuuluvat mm. olympiapronssi (Vancouver 2010), kolme maailmanmestaruutta (2011, 2019 ja 2022), alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruus (2016) sekä Suomen-mestaruus (HPK 2006). Hän sai myös pelaajaurallaan hyökkääjänä tililleen kaksi SM-liigaottelua JyP HT:ssä kaudella 1985–1986.
Kanariankaaliperhonen

| Kanariankaaliperhonen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Kaaliperhoset Pieridae
Alaheimo::  Pierinae
Suku::  Pieris
Laji::  cheiranthi
Kaksiosainen nimi
 Pieris cheiranthi  Hübner, 1806 
Katso myös
   Kanariankaaliperhonen Wikispeciesissä   Kanariankaaliperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kanariankaaliperhonen (Pieris cheiranthi) on Kanarian saarilla endeeminen päiväperhoslaji. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luokitellut sen vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Laji muistuttaa suuresti tavallista kaaliperhosta (Pieris brassicae), mutta siipien mustat kuvioinnit ovat huomattavasti laajemmat. Etusiiven yläpinta on valkoinen, kärkiosasta mustanruskea ja sen kaksi tummaa täplää ovat sulautuneet yhteen. Siiven tyviosassa on harmaata kehnää. Takasiivet ovat valkeat. Molempien siipien alapinnat ovat vaalean vihertävänkeltaiset. Siipiväli vaihtelee 57–66 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Kanariankaaliperhosta tavataan ainoastaan muutamilla Kanarian saarilla. Laji on yleinen La Palmalla, minkä lisäksi sitä tavataan Teneriffan pohjoisosissa ja hyvin harvinaisena Lanzarotella. Laji hävisi ilmeisesti kokonaan La Gomeralta 1970-luvulla. Perhoset lentävät useina sukupolvina ympäri vuoden.
Elinympäristö ja elintavat

Kanariankaaliperhosen tyypillisimpiä elinympäristöjä ovat varjoisat laaksot ja laurisilvametsät 200–1500 m merenpinnasta. Perhosen yksilömäärät ovat olleet pitkään voimakkaassa laskussa. Ilmeisesti Cotesia glomerata -loispistäisen tuominen saarelle vaikuttaa vahingollisesti perhoslajin populaatioon.
Ravintokasvi

Toukka kelpuuttaa ravinnokseen Kanarialla kotoperäisen merikaalilajin Crambe strigosa, mutta elää myös vieraslajina esiintyvällä isoköynnöskrassilla (Tropaeolum majus). Kasvatuksessa toukat syövät monia eri ristikukkaisia
Aiheesta muualla

www.schmetterling-raupe.de (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q585949  Wikispecies: Pieris cheiranthi  BioLib: 144387  BOLD: 152693  CoL: 4HRND  EoL: 174889  EUNIS: 17179  Fauna Europaea: 440882  Fauna Europaea (new): cbaa06d9-7070-46b2-a049-3b1d8d583dbf  GBIF: 1920509  iNaturalist: 109509  IRMNG: 10891007  IUCN: 39484  LepIndex: 179378  MaBENA: PieriCheir  NCBI: 484400  Observation.org: 80834  Open Tree of Life: 69756