stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lokalahden vaakuna

Lokalahden vaakuna (1958–1980)
Lokalahden vaakuna oli Lokalahden kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa rannikkokuntaan ja sen pääelinkeinoon kalastukseen.
Vaakunan selitys on ”puna-hopeakatkoinen kilpi; yläkentässä hopeinen, mustajalkainen, lentävä lokki; alakentässä reunoihin ulottuva punainen verkko.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Lokalahden kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 19. marraskuuta 1962. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 12. helmikuuta 1963.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1981, kun Lokalahti liittyi Uuteenkaupunkiin.
Bianca Morales

Bianca Morales esiintyy Tallinna–Helsinki-välillä autolautalla
Bianca Morales (s. 19. tammikuuta 1966 Helsinki) on suomalainen jazz- ja poplaulaja. Hän voittanut muun muassa MTV:n Kevään sävel -kilpailun vuonna 1984 kappaleella Our Party.
Vuonna 1985 Morales osallistui Suomen Euroviisukarsintoihin, mutta ei levyttänyt karsintakappaletta. Myöhemmin Morales on esittänyt ja levyttänyt jazz- ja gospelmusiikkia. Vuodesta 2005 lähtien hän on toiminut Pori Jazz Kids Festivalin tuottajana.
Diskografia

1984 –  Our Party
1991 –  Nearness of You
1996 –  Säästämme luontoa suojelemme eläimiä
2000 –  I've Been Dreamin'
2003 –  Unelmaloma Roomassa
2004 –  Kosketa minua Henki
2005 –  Yhteinen maailmamme
2005 –  Gospel- ja joulukonsertti
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Bianca Moralesin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Monte Cassinon taistelu

Monte Cassinon taistelu oli osa toista maailmansotaa. Sitä kutsutaan lyhyemmin Cassinon taisteluksi. Neljä kuukautta kestäneessä taistelussa Yhdysvaltain, Ison-Britannian ja Puolan johtamat liittoutuneet valtasivat Monte Cassinon saksalaisten Gustav-linjalla.
Taustaa

Liittoutuneet avasivat uuden rintaman Eurooppaan kesällä 1943 noustessaan maihin Sisiliassa (operaatio Husky). Kahden liittoutuneiden Italian joukkojen komentajan kenraali Harold Alexanderin johtaman armeijan maihinnousu Italian mantereelle syyskuussa 1943 aloitti liittoutuneiden etenemisen pohjoiseen kahtena kummallakin puolella Italian jakavaa vuoristoa etenevänä osastona. Länsipuolella eteni Napolista marssinsa aloittanut kenraaliluutnantti Mark W. Clarkin komentama Yhdysvaltain 5. armeija ja itäpuolella Adrianmeren rannikolla kenraali Bernard Montgomeryn brittiläinen 8. armeija.
Vaikea maasto, sateet ja akselivaltojen joukkojen kova vastarinta hidastivat 5. armeijan etenemistä. Saksalaisten valmistellut viivytysasemat aiheuttivat eteneville joukoille runsaasti tappioita ja mahdollistivat puolustusasemien rakentamisen taaemmas Rooman eteläpuolelle. Liittoutuneiden suunnitelma Rooman valtaamisesta lokakuuhun mennessä osoittautuivat liian optimistiseksi.
Itäpuolella etenevät brittijoukot mursivat saksalaisten puolustuksen, ja joukot valtasivat Ortonan. Etenemisen vuoristossa kuitenkin estivät talvimyrskyt joulukuun lopulla, jolloin lumipeite pysäytti kulun maastossa ja huono sää ilmatuen. Idästä Roomaan kulkeva valtatie 5 ei siten ollut mahdollinen etenemisreitti, ja jäljelle jäivät vain Napolista Roomaan kulkevat valtatiet 6 ja 7. Valtatie 7 eli roomalaisten via Appia seurasi länsirannikkoa ja Rooman eteläpuolella saksalaisten veden alle laskemien Pontisten soiden läpi. Valtatie 6 kulki Lirin laaksoa pitkin, minkä eteläpäätä hallitsi Cassinon kaupungin takana oleva vuoristo. Vuoristo tarjosi erinomaisen tähystyspaikan, mikä mahdollisti saksalaisille liittoutuneiden toimien seurannan ja häirinnän sekä pohjoiseen etenemisen estämisen. Liittoutuneiden reitin poikki virtasi Cassinon kaupungin halki kulkeva kiivaasti virtaava Apenniineilta alkunsa saava Rapidojoki.
Saksalaisten vahvasti linnoittama Cassinon alue muodosti keskeisen osan Gustav-linjaa, joka oli merkittävin osa saksalaisten talveksi valmistelemaa puolustuslinjaa. Cassinon 1300-luvulla rakennetun benediktiiniluostarin historiallisen merkityksen vuoksi Italiassa olevien saksalaisjoukkojen komentaja marsalkka Albert Kesselring oli kieltänyt joulukuussa 1943 luostarin käytön puolustusta suunniteltaessa. Tämä määräys oli ilmoitettu myös Vatikaanille ja liittoutuneille. Liittoutuneiden lentotiedustelu kuitenkin ilmoitti saksalaisjoukkojen olevan luostarin alueella. Luostarin ollessa loistava tähystyspaikka yli ympäröivän maaston mahdollistaen saksalaisten tykistötulenjohtamisen. Luostarin tuhoutuessa oli selvää, että saksalaiset miehittäisivät rauniot.
Benito Mussolini kukistettiin ja hänen seuraajansa solmivat rauhan liittoutuneiden kanssa syksyllä 1943, jolloin saksalaiset miehittivät Italian pohjois- ja keskiosat riisuen alueella olleet italialaisjoukot aseista.
Taistelu > Toinen hyökkäys

Toinen hyökkäys alkoi helmikuussa. Tällä kertaa liittoutuneiden joukkoja oli enemmän; mukaan olivat tulleet 2. uusiseelantilainen divisioona, 4. intialainen divisioona ja 76. brittidivisioona. Saksalaisia vahvistivat laskuvarjojääkärit. Uusiseelantilaisten joukkojen komentaja Freyberg olisi halunnut aloittaa rynnäkön pommittamalla ensin raskaasti luostaria, mutta Yhdysvaltain VI armeijakunnan komentaja kenraaliluutnantti Mark Clark kielsi sen. Cassino oli tärkeä kulttuurikohde, ja Clark uskoi saksalaisten vakuuttelut siitä, etteivät nämä miehittäisi luostaria. Freyberg ei kuitenkaan uskonut. Hänen mielestään ”yksi liittoutuneiden sotilas oli arvokkaampi kuin kaikki Cassinon aarteet yhdessä.” Freybergin mielipide voitti, ja heti kun munkit ja kaikki heidän aarteensa oli siirretty luostarista pois, liittoutuneiden koneet pommittivat sen kivimurskaksi. Toimenpide kylläkin kostautui, sillä saksalaiset miehittivät luostarin rauniot, jotka tarjosivat nyt heille hyvän suojan. Näistä asemista ammuttu ristituli tyrehdytti liittoutuneiden ensimmäiset hyökkäykset. Yöllä 16. helmikuuta kuninkaallisen Sussexin rykmentin sotilaat aloittivat yllätyshyökkäyksensä luostarin rinteillä. Saksalaiset ampuivat kolme vihreää valoammusta. Sattumalta se oli myös brittien sopima merkki vetäytymisestä, joten brittijoukot kuuliaisesti vetäytyivät. Kun erehdys tajuttiin, yritettiin vielä kerran, mutta hyökkäys torjuttiin. Uusiseelantilaiset yrittivät vallata kaupungin kukkulan juurella, mutta saksalaiset panssarit ajoivat heidät pois. Kolmen taistelupäivän jälkeen Freyberg joutui keskeyttämään hyökkäyksensä.
Taistelu > Neljäs ja ratkaiseva hyökkäys

Kevään tullessa sää parani ja liittoutuneet pystyivät aloittamaan 11. toukokuuta suurhyökkäyksen Cassinoa vastaan tykistövalmistelulla 2 000 tykin voimalla, BBC aikamerkki 23. 00 merkkinä. Tämän jälkeen joukot lähtivät etenemään Cassinosta aina mereen saakka olevalla rintamalla.
Kenraali Juinin johtamat Vapaan Ranskan joukot, jotka koostuivat pääasiassa pohjois-afrikkalaisista, mursivat Gustav-linjan Cassinon etelä-puolella. Kaupungin valtaus oli jätetty kenraaliluutnantti Wladyslaw Andersin 50 000 miehen vahvuiselle Puolan II armeijakunnalle. Armeijakunta koostui Puolasta Puolan offensiivin jälkeen paenneista sotilaista.
Aamulla 12. toukokuuta puolalaiset etenivät ylös rinnettä kohti luostarin raunioita. He saivat joitakin asemia haltuunsa, mutta laskuvarjojääkärit löivät takaisin kaikki puolalaisten hyökkäykset. Kesti viisi lähitaistelujen täyttämää päivää, ennen kuin puolalaiset pääsivät eteenpäin kukkulalle ja saivat valloitettua kaikki asemat luostarin ympäriltä. 18. toukokuuta puolalaisten ulaanien yksikkö pääsi luostariin. Saksalaiset olivat tyhjentäneet paikan muutamia haavoittuneita lukuun ottamatta. Laskuvarjojääkärit olivat joutuneet saartouhan alle ja vetäytyneet. Puolalaisia kaatui pelkästään viimeisessä Cassinon taistelussa yli 1 200, yhteensä 3 779 kaatuneesta puolalaisesta.
Kenraali Juinin johtamat ”vapaat ranskalaiset”, olivat etelämpänä murtaneet 13. päivänä Gustav-linjan puolustuksen Gariglianossa. Edettyään Aurunci-vuorten yli se valvoi viimein 17. päivän iltana koko Itristä Picoon vievää tietä. Via Casilinan ja muidenkin saksalaisten huoltoyhteyksien katkettua liittoutuneet olivat jo lähes motittaneet Cassinoa puolustaneet laskuvarjosotilaat, joten Kesselringin epätoivoinen vetäytymiskäsky pelasti saksalaisten 1. laskuvarjojääkäridivisioonan viime hetkellä.
23.05 Anzion sillanpäässä taistelleet amerikkalaiset murtautuivat viimein ulos ja he olisivat helposti voineet edetä saksalaisten linjojen taakse, mutta saksalaisten motittamisen sijaan Rooman sotilaallisesti merkityksetön valtaaminen katsottiin tärkeämmäksi, joten Kesselringin onnistui ryhmittää joukkonsa nopeasti uudelle vahvalle puolustuslinjalle Rooman pohjois-puolelle. Monte Cassinon valtauksen jälkeen tie Roomaan oli viimein liittoutuneille auki.
Lopputulos

Puolalaisten hyökkäys lopetti viisi kuukautta kestäneen taistelun. Ainakin 45 000 liittoutuneiden sotilasta sai surmansa. Monte Cassinon taistelun alkamispäivästä 15. tammikuuta Rooman valtaukseen 4. kesäkuuta asti, liittoutuneiden kaikki tappiot taistelussa olivat yhteensä 115 000 kaatunutta, haavoittunutta ja kadonnutta. Saksalaisten tappioista ei ole luotettavia arvioita, mutta kaupungin pohjoispuolella on 20 027 kaatuneen saksalaisen sotilaan hautausmaa. Cassinon murruttua saksalaiset vetäytyivät Gustav-linjalta, ja liittoutuneet saattoivat keskittyä Rooman valtaamiseen. Liittoutuneet valloittivat Rooman 4. kesäkuuta 1944.
Hyökkäyssuunnitelma
Toinen hyökkäyssuunnitelma
Suunnitelma kolmannesta hyökkäyksestä
Hyökkäyssuunnitelma
Saksalainen laskuvarjojääkäri Monte Cassinossa.
Saksalainen laskuvarjojääkäri MG-konekivääreineen Monte Cassinossa.
Puolalaisia ansioristejä Cassinon taisteluun osallistuneelle puolalaiselle.
Lohiahvenkalat

| Lohiahvenkalat |
| --- | --- |
 Lohiahven (Percopsis omiscomaycus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Lohiahvenkalat  Percopsiformes  Berg, 1937
Heimot
 Sokkokalat (Amblyopsidae)  Piraattiahvenet (Aphredoderidae)  Lohiahvenet (Percopsidae) 
Katso myös
   Lohiahvenkalat Wikispeciesissä   Lohiahvenkalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lohiahvenkalat (Percopsiformes) on viuhkaeväisiin kuuluva kalalahko. Lahkon heimoja ja lajeja tavataan makeista vesistä Pohjois-Amerikasta.
Tyypillisiä piirteitä

Varhaisimmat lohiahvenkaloihin kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Lahkoon kuuluu kolme heimoa sokkokalat (Amblyopsidae), piraattiahvenet (Aphredoderidae) ja lohiahvenet (Percopsidae). Yhteensä lahkossa on yhdeksän lajia. Lohiahvenkalojen monofyleettisyys on kiistanalaista ja esimerkiksi eräät iktyologit pitävät sokkokaloja turskakaloihin tai ahvenkaloihin kuuluviin tokkomaisiin kaloihin kuuluvana. Kooltaan kaikki lahkon kalat ovat pienehköjä noin 5–20 cm pitkiä kaloja, joille tunnusmerkillisiä piirteitä ovat heikot piikit selkä-, rinta- ja vatsaevissä, useilla lajeilla oleva rasvaevä ja lähekkäin sijaitseva rinta- ja vatsaevät.
Loistotetra

| Loistotetra |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Tetrat Characidae
Alaheimo::  Pyrrhulininae
Suku::  Hemigrammus
Laji::  pulcher
Kaksiosainen nimi
 Hemigrammus pulcher  Ladiges, 1938 
Katso myös
   Loistotetra Wikispeciesissä   Loistotetra Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Loistotetra (Hemigrammus pulcher) on tetrojen (Characidae) heimoon kuuluva kalalaji, ja sitä on pidetty akvaariossa vuodesta 1938 lähtien.
Loistotetra on väritykseltään hopeanharmaa. Silmien yläpuoli on usein punainen. Loistotetran ruumis on leveämpi kuin muilla Hemigrammus-suvun lajeilla. Luonnossa loistotetra on enintään 3,3 senttimetrin mittainen, ja se on akvaariossa yleensä noin 5 senttimetrin mittainen.
Luonnossa loistotetraa tavataan Etelä-Amerikasta Amazonin altaassa Perun alueella.
Loistotetran akvaarion tilavuus tulisi olla minimissään 70 litraa. Luonnossa loistotetra syö toukkia, hyönteisiä ja äyriäisiä, ja akvaariossa sille voi antaa pieniä eläviä tai pakastettuja ravintoeläimiä. Loistotetraa ei ole yhtä helppo saada lisääntymään muihin Hemigrammus-lajeihin verrattuna, koska sopivaa paria ei aina löydy. Pienenkin parven kokoaminen saattaa auttaa.
Lohmoijärvi

| Lohmoijärvi Логмозеро, Logmozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Äänisenrannan piiri
Kunnat:  Järventakuinen
Koordinaatit:  61°52′19″N, 34°20′11″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Järveen tulevat joet:  Suojoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  33 m
Pituus:  8,2 km
Leveys:  3,2 km
Rantaviiva:  25 km
Pinta-ala:  16,1 km²
Tilavuus:  0,053 km³
Keskisyvyys:  3,3 m
Valuma-alue:  10 236 km²
 fiLohmoijärvi 
Lohmoijärvi (lyydiksi Lohmoid’äŕv, Lohmoižend’äŕv, Lohmoińe; ven. Ло́гмозеро, Logmozero) on järvi Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirin Järventakuisen kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 16,1 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 10 236 neliökilometriä ja keskisyvyys 3,3 metriä.
Lohmoijärveen laskee luoteesta useaksi suuhaaraksi jakautuva Suojoki. Muita jokia ovat Lohmoja (ven. Logmorutšei), Njutškina, Svjatlitsa, Padas ja Tomitsa. Solomannin salmi yhdistää Lohmoijärven Äänisen Petroskoinlahteen. Itärannalla sijaitsee Järventakuisen kylä ja etelässä Petroskoin kaupunkiin kuuluva Solomanni.
Järven kalalajeja ovat lohi, taimen, siika, kuore, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, seipi, made, ahven ja kiiski. Järventauksen kylä ottaa Lohmoijärvestä käyttövetensä ja siihen lasketaan Suojun taajaman jätevedet.
Aiheesta muualla

Lohmoijärvi Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Loma-kirjoitus

Loma-kirjoitus on Guineassa ja Liberiassa puhuttua mandelaista loman kieltä varten laadittu omaperäinen tavukirjoitus.
Kirjoitusjärjestelmän loi 1930-luvulla liberialainen Wido Zobo ystävänsä Moriban avulla. Liberian ja Guinean lomat käyttivät sitä jonkin verran lähinnä henkilökohtaisessa kirjeenvaihdossa 1940-luvulle saakka. Merkistö on sittemmin jäänyt pois käytöstä ja sen on korvannut latinalainen kirjaimisto. Säilyneitä tekstejä on hyvin vähän.
Merkistöön kuuluu vähintään 185 tavumerkkiä, joista osa osoittaa samoja tavuja tai on toistensa variantteja. Kirjoituksen suunta on oikealta vasemmalle. Tooneja ei osoiteta. Taukoa merkitään ristillä. Merkistöön on ilmeisesti myöhemmin lisätty numerot.
Loman kieli

Loma (myös looma, toma) on Guineassa ja Liberiassa asuvien lomien puhuma mandelainen kieli.
Kieltä puhutaan Guinean Nzérékorén alueen Macentan prefektuurissa sekä Liberian luoteisosassa Lofan piirikunnassa. Puhujia on arviolta 220 000 Guineassa ja 195 000 Liberiassa (vuonna 2012).
Loma kuuluu mandekielten länsihaaran lounaisryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat bandi ja zialo. Loma jakautuu useisiin toisistaan voimakkaasti poikkeaviin murteisiin. Ethnologue jakaa sen kahdeksi erilliseksi kieleksi, Guinean tomaksi ja Liberian lomaksi.
Kieltä on aikaisemmin kirjoitettu omaperäisellä tavukirjoituksella. Nykyään käytetään latinalaista kirjaimistoa. Lomaa opetetaan lähetystyöntekijöiden perustamissa koluissa ja sillä julkaistaan jonkin verran kirjallisuutta. Lingua francana lomat käyttävät maninkaa, liberianenglantia ja ranskaa.
Morat

| Morat |
| --- | --- |
 Sinimora (Antimora rostrata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset  Actinopterygii
Lahko::  Turskakalat  Gadiformes
Heimo::  Morat  Moridae  Moreau, 1881
Katso myös
   Morat Wikispeciesissä   Morat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Morat eli vanhemmalta nimeltään siimaturskat (Moridae) on turskakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä niin lämpimistä kuin kylmistäkin vesistä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat morien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu oligeseenikaudelle. Heimoon kuuluu noin 18 sukua ja 105 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkänomaisia, suuripäisiä ja ruumis suippenee pyrstöä kohden. Kooltaan ne ovat tyypillisesti noin 20–65 cm:n pitkiä, mutta suurimmat lajit voivat saavuttaa 100 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat suuri suu 1 tai 2, joskus 3, selkäevää, joista etumainen on lyhyt ja kolmiomainen ja takimmainen pitkä ja matala. Peräeviä on 1 tai 2 ja pyrstöevä on pienikokoinen. Eräillä lajeilla on viiksisäie alaleuassa. Moralajien uimarakko on yhteydessä korvien luustoon. Väriltään heimon kalat ovat harmaita, ruskeita, mustia, sinisiä tai punertavia. Osalla moralajeista on vatsassaan valoa tuottavia elimiä.
Levinneisyys ja elintavat

Moralajeja tavataan kaikista valtameristä ja satunnaisesti murtovesistä. Ne elävät tyypillisesti 40–3 500 metrin syvyyteen. Heimon kalojen ravintoa ovat äyriäiset, nilviäiset sekä muut kalat. Eräitä moria kalastetaan kaupallisestikin ruokakaloiksi.
Lohikäärmemureena

| Lohikäärmemureena |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anguilliformes
Heimo::  Mureenat Muraenidae
Suku::  Enchelycore
Laji::  pardalis
Kaksiosainen nimi
 Enchelycore pardalis  (Temminck & Schlegel, 1846) 
Katso myös
   Lohikäärmemureena Wikispeciesissä   Lohikäärmemureena Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Lohikäärmemureena (Enchelycore pardalis) on mureenoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan lämpimistä vesistä indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö

Lohikäärmemureena voi kasvaa suurimmillaan 90–95 cm pitkäksi ja tavanomainen pituus on noin 80 cm. Lajin tunnusomainen piirre on kuonon korkeat putkimaiset sieraimet. Kalan leuat ovat käyrät siten, että hampaat näkyvät myös suun ollessa kiinni. Väriltään lohikäärmemureena on oranssi tai ruskeahtavan keltainen. Ruumiissa on runsaasti valkoisia ja tummareunaisia laikkuja. Lisäksi ruumiissa on ruskeita juoia ja päässä ne ovat oransseja.
Levinneisyys ja elintavat

Lohikäärmemureenaa tavataan hyvin laajalta alueelta, mutta laikuttaisesti. Levinneisyysalue ulottuu Omaninlahdelta ja Afrikan itärannikolta Japaniin, Ranskan Polynesiaan ja Havaijille. Kala elää kivikko- ja korallariutoilla alle 60 metrin syvyydessä ja piileskelee usein kivien koloissa. Lohikäärmemureenan ravintoa ovat kalat, mustekalat ja äyriäiset.
Lohikäärmemureenaa voidaan pitää merivesiakvaarioissa
Moottoripyöräilyn Italian Grand Prix 1973

Italian TT-ajot 1973 ajettiin Autodromo Nazionale Monzan moottoriradalla 20. toukokuuta kauden 1973 neljäntenä kisaviikonloppuna. Kilpailu muistetaan ennen kaikkea Jarno Saarisen ja Renzo Pasolinin kuolemaan johtaneesta onnettomuudesta.
Onnettomuus

Kahden kilpailijan kuolemaan johtanut onnettomuus sattui 250-kuutioisten kilpailun ensimmäisellä kierroksella vaarallisessa Curvonen kaarteessa. Onnettomuuspaikan kohdalla ei ollut televisiokameroita, joten tapahtumien kulkua ei tiedetä varmasti, ja siitä on erilaisia käsityksiä.
Tullessaan Curvonen kaarteeseen kaksi kilometriä lähdön jälkeen toisena ollut italialainen Renzo Pasolini kaatui, mistä seurasi ketjureaktio. Yhden selityksen mukaan Pasolinin kaatumisen olisi aiheuttanut Walter Villan pyörästä edellisessä lähdössä radalle valunut öljy. Näin arveli myös Villa heti onnettomuuden jälkeen itse, mutta vähän myöhemmin hän kiisti asian. Italialaisten lehtien mukaan Villan pyörästä mitattiin kilpailun jälkeen öljyn määrä, ja se todettiin vajaaksi. Toinen ajaja, englantilainen Chas Mortimer, sanoo nähneensä Pasolinin moottorista nousseen savua, minkä vuoksi Mortimer uskoo Pasolinin kaatuneen moottorinsa leikattua kiinni. Yamahan mekaanikko Ferry Brouwer avasi onnettomuuspyörien moottorit ja väitti Pasolinin koneen leikanneen kiinni, sillä sen vesijäähdytteiseen moottoriin oli asennettu ilmajäähdyttimen mäntä. Yamahan tallipäällikön Rod Gouldin mukaan Pasolinin mäntä oli kyllä ollut toisesta pyörästä, mutta moottorit eivät olleet leikanneet kiinni. Kolmannen teorian mukaan Pasolini kaatui ajovirheen vuoksi.
Menetettyään tasapainonsa Pasolini lensi päin radan ulkopuolisia teräskaiteita ja kuoli törmäyksessä. Pasolinin pyörä sinkoutui päin Jarno Saarista, joka sai osuman päähänsä ja lääkäreiden mukaan kuoli heti. Hän jäi radalle makaamaan, ja moni kuljettaja ajoi hänen ylitseen ehtimättä väistää.
Kun lisäksi neljäkymmentä päivää Saarisen ja Pasolinin onnettomuuden jälkeen samassa mutkassa kuoli juniorikilpailussa kolme kilpailijaa, Monzassa lopetettiin moottoripyöräkilpailut kahdeksaksi vuodeksi.
Tulokset > 350cc

|  | Kuljettaja | Pyörä | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Giacomo Agostini | MV Agusta | 15 |
| 2. |  Teuvo Länsivuori | Yamaha | 12 |
| 3. |  Kent Andersson | Yamaha | 10 |
| 4. |  John Dodds | Yamaha | 8 |
| 5. |  Walter Villa | Kawasaki | 6 |
| 6. |  Werner Pfifter | Yamaha | 5 |
| 7. |  Dieter Braun | Yamaha | 4 |
| 8. |  Mario Lega | Yamaha | 3 |
| 9. |  Mick Grant | Yamaha | 2 |
| 10. |  Gyula Marsovszky | Yamaha | 1 |
Tulokset > 125cc

|  | Kuljettaja | Pyörä | Aika | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Kent Andersson | Yamaha | 32.11,3 | 15 |
| 2. |  Jos Schurgers | Bridgestone | 32.31,1 | 12 |
| 3. |  Eugenio Lazzarini | Piovaticci | 33.06,4 | 10 |
| 4. |  Horst Seel | Maico | 33.20,6 | 8 |
| 5. |  Pierpaolo Bianchi | Yamaha | 33.31,1 | 6 |
| 6. |  Harald Bartol | Suzuki | 33.36,0 | 5 |
| 7. |  Gert Bender | Maico | 33.54,4 | 4 |
| 8. |  Luigi Rinaudo | Yamaha | 33.56,1 | 3 |
| 9. |  Gianni Ribuffo | LGM |  | 2 |
| 10. |  Rudolf Weiß | Maico |  | 1 |
Tulokset > 50cc

|  | Kuljettaja | Pyörä | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Jan de Vries | Kreidler | 15 |
| 2. |  Bruno Kneubühler | Kreidler | 12 |
| 3. |  Gerhard Thurow | Kreidler | 10 |
| 4. |  Theo Timmer | Jamathi | 8 |
| 5. |  Jan Huberts | Kreidler | 6 |
| 6. |  Ulrich Graf | Kreidler | 5 |
| 7. |  J. Alguersari | Derbi | 4 |
| 8. |  Herbert Rittberger | Kreidler | 3 |
| 9. |  Claudio Lusuardi | Villa | 2 |
| 10. |  Stefan Dörflinger | Kreidler | 1 |
Pistetilanteet kilpailun jälkeen > 350cc

|  | Kuljettaja (pyörä) | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Teuvo Länsivuori | 47 |
| 2. |  Giacomo Agostini | 30 |
| 3. |  Walter Villa | 23 |
| 4. |  Kent Andersson | 20 |
| 5. |  Billie Nelson (Yamaha) | 16 |
| 6. |  Janos Drapal (Yamaha) | 15 |
| 7. |  Pentti Korhonen (Yamaha) | 14 |
| 8. |  Dieter Braun | 13 |
| 9. |  Phil Read (MV Agusta) | 12 |
|  |  Victor Palomo (Yamaha) | 12 |
| 11. |  Gyula Marsovszky | 10 |
| 12. |  Werner Pfifter (Yamaha) | 8 |
|  |  John Dodds | 8 |
| 14. |  Bo Granath (Yamaha) | 6 |
| 15. |  Horst Kassner (Yamaha) | 5 |
| 16. |  Bruno Knebühler (Yamaha) | 4 |
| 17. |  Janos Reisz (Yamaha) | 3 |
|  |  Mario Lega | 3 |
| 19. |  Mick Grant | 2 |
|  |  Ivan Carlsson (Yamaha) | 2 |
|  |  Marcel Ankone (Yamaha) | 2 |
|  | Franz Weidacher (Yamaha) | 2 |
| 23. | H. Konschock (Yamaha) | 1 |
|  |  Adu-Celso Santos (Yamaha) | 1 |
Lohiahven

| Lohiahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Lohiahvenkalat Percopsiformes
Heimo::  Lohiahvenet Percopsidae
Suku::  Percopsis
Laji::  omiscomaycus
Kaksiosainen nimi
 Percopsis omiscomaycus  (Walbaum, 1792) 

Katso myös
   Lohiahven Wikispeciesissä   Lohiahven Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Lohiahven (Percopsis omiscomaycus) on lohiahveniin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan makeista vesistä Pohjois-Amerikasta.