stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pedot (romaani)
Tarina > Juoni

Kirja seuraa suurta joukkoa omiin aloihinsa erikoistuneita ihmisiä, jotka yrittävät selittää kummallisia tapahtumia; muun muassa valtavia tsunameja, jotka vaativat miljoonia ihmishenkiä.
Sigur Johanson on norjalainen biologi, joka työskentelee Trondheimin yliopistossa. Häntä pyydetään tutkimaan uudenlaista merimatojen lajia. Monien tutkimusten jälkeen selviää, että madot ovat yhdistyneet bakteerin kanssa ja tuhoavat maapohjaa, joka aiheuttaa merenalaisia maanvyörymiä ja sitä myöten tsunameja. Samanaikaisesti Leon Anawak, tiedemies, joka tutkii valaita ja työskentelee valaiden tarkkailu-yhdistyksessä huomaa valaiden käyttäytymisen muuttuvan väkivaltaiseksi. Ne esimerkiksi hyökkäävät järjestelmällisesti laivojen kimppuun.
Kun selviää, että tapahtuneella on sama syy, asia siirtyy Yhdysvaltojen hallituksen käsiteltäväksi. Toimintaa johtaa Judith Li, presidentin läheinen ystävä. Kun asiaa ratkotaan, hyökkäykset ihmiskuntaa vastaan jatkuvat. Tutkijoille selviää, että asioille ei ole täysin luonnollista selitystä ja alkavat kutsua ilmiötä nimellä "yrr". Selviää, että Yrr on tietoinen olento, joka asuu meressä ja haluaa tuhota ihmiskunnan.
Kenraali Li ja tutkijoiden pieni joukko yrittävät saada yhteyden Yrriin. Heille selviää, että Yrr koostuu yksisoluisista eliöistä, jotka toimivat ryhmissä. Eliöillä on kollektiivinen älykkyys, joka on ollut olemassa satojen miljoonien vuosien ajan. Tutkijat eivät kuitenkaan saa mahdollisuutta tutkia niitä. Heille myös selviää, ettei kenraali Li ole kertonut kaikkia Yrriä koskevia suunnitelmia. Yksi tutkijoista etsii nimittäin keinoa, jolla voisi tuhota Yrrin - lopullisesti. Johanson korostaa, että se on väärä lähestymistapa mutta Li ei kuuntele häntä ja määrää Johansonin tapettavaksi.
Kirjan lopussa, vuoden päästä tuhoista, tieto siitä, että ihmiset eivät ole ylivertaisia planeetallaan aiheuttaa kaaosta, heidän pitää keskittyä siihen, että he eivät loukkaa merenalaista voimaa, joka valvoo heitä koko ajan.
Tarina > Henkilöitä

Leon Anawak: Eläintieteen tohtori, joka on erikoistunut valaisiin. Hänellä on usein ristiriitoja valaansuojelijan, Greywolfin kanssa.
Sigur Johanson: Norjalainen biologian professori. Hän pyrkii määrittelemään mikä Yrr on.
Judith Li: Yhdysvaltojen merivoimien komentaja
Jack "Greywolf" O’Bannon: Luonnonsuojelija, joka vastustaa hyökkäyksiä eläimiä kohtaan.
Tina Lund: Sigur Johansonin ystävätär.
Jack Vanderbilt: CIA:n johtajistoon kuuluva mies, joka haluaa löytää keinon tuhota Yrr.
Samantha Crowe: Samantha työskentelee SETI-järjestössä ja yrittää saada yhteyden Yrriin, missä myös  myöhemmin onnistuu.
Karen Weaver: Tiedetoimittaja, jolla on ratkaiseva tehtävä kirjan lopussa.
Gerhard Bohrmann: Merieläinbiologi, johon Johanson ottaa yhteyttä saadakseen tietoa matojen aktiivisuudesta eri alueilla.
Murray Shankar: Tiedemies, joka selvittää Yrrin alkuperää.
Bernard Roche ja Sue Oliviera: Molekyylibiologeja, jotka saavat ensimmäisinä tietää Yrrin olevan tietoinen olento.
Stanley Frost: Vulkanologi, joka keksii yhteyden matojen ilmestymisen ja hyökyaaltojen välillä.
Yrr: Meressä elävä tietoisuus, joka haluaa tuhota ihmiskunnan.
Aiheesta muualla

Kuparinen, Susanna: Yrrrr#×!?! Voima.  10/2007. Arkistoitu 29.4.2013.
Soikkeli, Markku: Ekologinen trilleri tekee totuudestakin pelottavan Turun sanomat.  20.12.2007.
Lars Peldan

Lars  Johan Peldan  (11. elokuuta 1827 Pietarsaaren pitäjä – 20. marraskuuta 1873 Pietarsaari) oli alkujaan merimies ja sittemmin valokuvaaja. Häntä on pidetty ensimmäisenä suomalaisena ammattivalokuvaajana.
Lars Peldan tuli tunnetuksi yhtenä varhaisimmista Oulussa toimineista valokuvaajista. Hän kiinnostui valokuvaamisesta matkoillaan Englannissa ja ryhtyi sittemmin ammattimaiseksi kierteleväksi valokuvaajaksi lähinnä Pohjanlahden rannikolla Krimin sotaa seuranneina vuosina. Hän oli oman aikansa ahkerimpia valokuvaajia koko Suomessa, esimerkiksi Oulussa kesällä 1860 hän otti noin kahdessa kuukaudessa 700 valokuvaa. Peldan valmisti erityisesti muotokuvia ateljeetyönä, liikemerkillä ”L.J. Peldan Fotograf”.
Peikkokrotit

| Peikkokrotit |
| --- | --- |
 Nenäpeikkokrotti (Ogcocephalus nasutus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Krottikalat Lophiiformes
Heimo::  Peikkokrotit  Ogcocephalidae  Jordan, 1895
Suvut
 Coelophrys  Dibranchus  Halicmetus  Halieutaea  Halieutichthys  Halieutopsis  Malthopsis  Ogcocephalus  Solocisquama  Zalieutes 
Katso myös
   Peikkokrotit Wikispeciesissä   Peikkokrotit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peikkokrotit (Ogcocephalidae) on krottikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikissa trooppisissa valtamerissä.
Lajit ja anatomia

Peikkokrottien heimoon kuuluu 10 sukua ja noin 68 lajia. Kooltaan ne ovat keskikokoisia kaloja ja voivat saavuttaa suurimmillaan noin 25–40 cm:n pituuden ja suurin laji on nenäpeikkokrotti (Ogcocephalus nasutus). Tyypillisiä piirteitä ovat suurikokoinen ja litteä pää ja keskiruumis sekä kuonon sarvimainen nokka, joka voi olla lyhyt tai pitkä. Ensimmäinen selkäevän ruoto on lyhyehkö ja toimii huokutuselimenä. Se tuottaa nestettä, joka mahdollisesti toimii kemiallisena huokuttimena saaliseläimille. Peikkokrottilajien selkäevä ja peräevä ovat lyhyet ja vatsaevät sijaitsevat ennen rintaeviä. Rintaevät sijaitsevat litteähkön ruumiin sivuilla raajamaisten varsien päässä. Heimon kalojen iho on kartiomaisten ja karkeiden suomujen peittämä. Väriltään peikkokrotit ovat tyypillisesti selästään harmaita tai ruskeita ja vatsastaan punaisia tai oransseja. Ruumiissa voi olla tummempia laikkuja tai pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat

Peikkokrottilajeja tavataan lämpimistä vesistä Atlantista, intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät riutoilla ja mannerjalustoilla tyypillisesti 1 000–4 000 metrin syvyydessä merenpinnasta. Ne ovat mereisiä lajeja, mutta toisinaan niitä on tavattu myös murtovesistä ja joista. Heimon kalat ovat melko huonoja uimaan ja liikkuvat pohjalla ikään kuin kävellen vatsa- ja rintaeviensä avulla. Peikkokrottilajien ravintoa ovat selkärangattomat eläimet, kuten simpukat ja muut nilviäiset ja madot. Toisinaan ne syövät myös pieniä kaloja.
Pátmos

Näkymä Skálan kylään Johannes Teologin luostarilta.
| --- | --- |
Sijainti:  37°19′38″N, 26°32′30″E, Pátmos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Korkein kohta:  Profítis Ilías, 269 m
Pinta-ala:  40 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2 998
Suurin kaupunki:  Skála
Asutuskeskukset:  Kámpos, Chóra
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pátmos (kreik. Πάτμος) on Kreikan saari, joka kuuluu Etelä-Sporadeihin ja tarkemmin Dodekanesian saariryhmään. Se on yksi saariryhmän kahdestatoista pääsaaresta. Saaren pinta-ala on noin 40 km² ja asukasluku 2 998 (vuonna 2011). Hallinnollisesti saari kuuluu Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Chóra. Saaren asutus on keskittynyt neljään kylään, jotka ovat Chóran lisäksi Skála, Kámpos ja Groíkos.
Pátmos tunnetaan erityisesti Johanneksen ilmestyksen eli Ilmestyskirjan näkyjen tapahtumapaikkana. Sen kirjoittajana pidetty apostoli Johannes kertoo olleensa karkotettuna saarella samaan aikaan kun hän saneli kirjansa. Saaren tunnetuimpia nähtävyyksiä ovat Ilmestyskirjaluola, jossa Johanneksen sanotaan asuneen karkotuksensa aikana ja saaneen ilmestyksensä, sekä Johannes Teologin luostari. Luostari ja luola muodostavat yhdessä Chóran kylän kanssa Unescon maailmanperintökohteen nimeltä Pátmoksen Chóran kylä, Johannes Teologin luostari ja Ilmestyskirjaluola.
Maantiede

Pátmoksen saari sijaitsee itäisellä Egeanmerellä sen luoteispuolella sijaitsevan Ikarían ja kaakkoispuolella sijaitsevan Léroksen saaren välissä, Foúrnoin saarten eteläpuolella ja Leipsoín saarten länsipuolella. Saari koostuu kahdesta suuremmasta osasta, joita yhdistää kapeampi kannas Skálan kylän kohdalla.
Suurimmat vuoret ovat saaren eteläosassa. Saaren korkein kohta on Profítis Ilías, jonka korkeus on 269 metriä merenpinnasta, ja toinen korkea kohta Chóran vuori, 170 metriä merenpinnasta. Tärkein satama on Skálanlahti. Pátmos sijaitsee Pireuksen ja Ródoksen välisen laivaväylän varrella. Sinne pääsee matkustajalautoilla sekä lähisaarilta myös pienemmillä aluksilla.
Maantiede > Hallinto ja kylät

Pátmos kuuluu hallinnollisesti Pátmoksen kuntaan, johon kuuluvat myös mm. Arkoín saaret sekä joukko pienempiä lähisaaria. Ylemmällä tasolla Pátmos on Kálymnoksen alaisuudessa ja kuuluu Kálymnoksen alueyksikköön.
Saaren suurimmat asutukset ovat Skála (1 747 asukasta), Kámpos (633) ja Chóra eli Pátmoksen kylä (541). (Katso myös: Luettelo Pátmoksen kunnan kaupungeista ja kylistä.) Skála on Pátmoksen kaupallinen keskus ja suurin asutuskeskus. Siellä on ravintoloita, kreikkalaisia kahviloita ja kauppoja. Sieltä on päivittäin veneyhteydet rannoille ja laivayhteydet lähisaariin.
Chóra on keskiaikainen kylä Johannes Teologin luostarin ympärillä. Valkoiset talot edustavat Egeanmeren saarten rakennustyyliä. Chórassa on ravintoloita, baareja ja kauppoja. Kylään on säännölliset bussi- ja taksiyhteydet. Kámpos on maaseutukylä noin 5,5 kilometriä Skálasta. Se sijaitsee hiekkapoukaman lähistöllä. Groíkos on kalastajakylä noin viisi kilometriä Skálan satamasta.
Historia > Esihistoria ja antiikki

Patmoksen saarelta on löydetty vähäisiä merkkejä asutuksesta myöhäisellä neoliittisella kaudella ja varhaisella pronssikaudella. Löytöjä on myös myöhemmältä pronssikaudelta noin 1600–1100 eaa., sekä antiikin ajalta geometriselta kaudelta noin 700-luvulta eaa. alkaen aina myöhäiselle roomalaiselle kaudelle 300-luvulle jaa.
Saaren varhaisimmat kreikkalaiset asuttajat olivat doorilaisia. Myöhemmin sinne tuli joonialaisia Miletoksesta. Saarella sijaitsi Patmoksen kaupunki, joka kuului Miletoksen alaisuuteen. Roomalaisella kaudella Patmos toimi karkotuspaikkana. Se tunnetaan lähinnä siitä, että apostoli Johannes, ortodoksisessa kirkossa Johannes Teologi, oli oman todistuksensa mukaan saarella karkotettuna vuoden 96 jaa. aikoihin, ja asui perimätiedon mukaan Ilmestyskirjaluolassa. Hän kirjoitti saarella Ilmestyskirjan.
Historia > Keskiaika

Saari jäi asumattomaksi varhaiskeskiajalla saraseenien hyökkäysten vuoksi, ja sen mainitaan olleen asumaton aina 1000-luvulle saakka. Saari esiintyy seuraavan kerran historiassa vuonna 1088, kun Johannes Khristodulos perusti Johannes Teologin luostarin.
Turkkilaisten valta Pátmoksella alkoi vuonna 1091. Saraseenien valtakausi Pátmoksella oli vuosina 1127–1157. Pátmoksella vieraili normanneja ja muita kuten ristiretkeläisiä, rosvoja ja kauppiaita. Venetsian kauppiaiden valtakausi päättyi frankkien valtaukseen 1204. Pátmos oli hyökkääjien valtaamana Venetsian-Bysantin sodan aikana 1281–1285. Vähän-Aasian osmanien valtakausi alkoi vuonna 1390.
Historia > Myöhempi historia

Pátmos päätyi Venetsian valtaan vuonna 1522. Suurimmat rakennukset ja kirkot luostarin ulkopuolella rakennettiin 1500-luvulla. Venetsian- ja turkkilaisten sota Kreetalla 1645-1669 merkitsi huonoja aikoja Pátmokselle. Pátmoksen mainitaan köyhtyneen ja asukkaiden olevan toivottoman köyhiä vuonna 1671. Kohti vuosisadan loppua olosuhteet parantuivat, ja vuonna 1698 asukkaita mainitaan olevan alle 4 000. Munkkeja oli 93 ja kirkkoja yli 100. Luostarilaitoksen maatilat lisääntyivät Egeanmeren saarilla: kuten Pároksella, Kéalla, Sámoksella, Kálymnoksella, Thíralla, Náxoksella, Ámorgoksella, Nísyroksella, vieläpä Smyrnassa ja niinkin kaukana kuin Zákynthoksella.
Luostarilaitos nautti paavien ja läntisten hallitsijoiden suojelusta ja myös Venäjän suojelusta 1700-luvulta lähtien. Makarios Kalogeras perusti Patmian koulun Pátmokseen vuonna 1713. Koulutus oli uskonnollista. Koulutus sisälsi teologiaa, antiikin kreikkaa, filosofiaa, latinaa, retoriikkaa, musiikkia. Vuodesta 1769 lähtien Pátmos nautti Ranskan suojelua. Pyhän Johanneksen luostarin munkkien lukumäärän kerrotaan tuolloin olleen 80. Venäjän ja Turkin välisen sodan aikana 1768–1774 Venäjän laivasto ankkuroitui Skálanlahteen, ja se otti haltuunsa saaren neljää suurinta kauppakeskusta. Venäläisissä asiakirjoissa mainitaan vuonna 1773 asukkaita olleen 2 086: 124 "munkkia ja klerkkiä, 40 nunnaa, 140 ulkomaista vierailijaa ja 1 786 alkuperäisasukasta.
Kreikan itsenäisyystaistelu vuosina 1821–1828 merkitsi Pátmoksen joutumista osmanien valtakunnan alaisuuteen Konstantinopolin sopimuksella 9. heinäkuuta 1832. Pátmos oli osmanien hallinnassa vuoteen 1912 asti. Johannes Teologin luostari oli pátmoslaisille taloudellisesti tärkeä. Naisten käsintehdyistä vaatteista tuli tärkein tulonlähde pátmoslaisille. Osmanien valtakunta menetti Dodekanesian Italialle. Itsenäisen Kreikan valtion muodostuminen muutti merenkulkua ja vaikutti Egeanmeren saaristolaisten elämään. Pátmos joutui syrjään, ja monet pátmoslaiset joutuivat muuttamaan saaresta pois. Pátmos ja toiset Dodekanesian saaret liitettiin Kreikkaan vuonna 1948.
Nähtävyydet

Pátmoksen merkittävimmät nähtävyydet ovat osa Unescon maailmanperintökohdetta Pátmoksen Chóran kylä, Johannes Teologin luostari ja Ilmestyskirjaluola. Linnamainen Johannes Teologin luostari sijaitsee ylhäällä Chóran kylässä. Kylän rakennuskanta on hyvin perinteinen ja siellä on pääluostarin lisäksi lukuisia pienempiä luostareita ja kirkkoja sekä rikkaiden sukujen kartanoita. Ilmestyskirjaluola sijaitsee alempana Chóran ja Skálan puolessa välissä. Myös sen yhteydessä on pienempi luostari.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pátmos Wikimedia Commonsissa
Dodekanesia
| --- | --- |
Pääsaaret:   Astypálaia  Kálymnos  Kárpathos  Kásos  Kastelórizo (Megísti)  Kos  Léros  Nísyros  Pátmos  Ródos  Sými  Tílos 
Muut suuremmat saaret:   Agathonísi  Alimiá  Arkoí  Farmakonísi  Gyalí  Kínaros  Lévitha  Leipsoí  Nímos  Psérimos  Saría  Télendos 
Pienet saaret:   Adelfoí  Áfoti  Ágios Antónios  Agía Kyriakí, Astypálaia  Agía Kyriakí, Kálymnos  Agía Kyriakí, Léros  Agía Marína  Agía Thékla  Ágios Andréas  Ágios Geórgios, Megísti  Ágios Geórgios, Pátmos  Ágios Theódoros  Agriélaia  Ammoúdi  Antítilos  Ánydro  Apanonísia  Archángelos  Archangélou  Arefoúsa  Argeloússa  Armáthia  Artikonísi  Aspronísia Makrý Aspronísi  Megálo Aspronísi  Mikró Aspronísi  Aspropníchtis  Astakidonísia Astakída  Astakidópoulo  Chténi  Siál  Aváptistos  Avgó  Balámou  Chálavra Káppari  Makronísi  Piáto  Piláfi, Leipsoí  Psómos  Stavrí  Chamilí  Charkiás  Chiliomódi  Chína  Chondró  Chondronísi  Chondrós  Despotikó  Diakóftis  Diavátes Karavalonísi  Megalonísi  Divoúnia  Drosonísi  Exonísi  Faradonísia  Fokionísia  Frágkos  Ftenó  Gáidaros Livadeión  Gáidaros Megálou Chorioú  Gialesíno  Gláros, Agathonísi  Gláros, Léros  Glynó  Griá  Ímia  Kalapódia  Kalavrós  Kalólimnos  Kalóvolos  Kandelioússa  Karávolas  Karofýlla  Káto Prasoúa  Katsagrélli  Katsikópoula  Kentronísi  Kolófonas, Chálki  Kolófonas, Kásos  Kómaros  Kouloúndros  Kouloúra  Kounéli  Kounoúpoi  Koúrika  Koutsomýti  Krevátia  Krevatió  Kténia  Liádia Megálo Livádi  Pláka, Léros  Lígkia  Líra  Lítra  Maelonísi  Makronísi, Kásos  Makronísi, Pátmos  Makrý  Manóli  Márathos  Marmarás  Mávra  Mávro Poïní  Megálo Mávro Poïní  Megálo Trístomo  Mikrí Kouloúra  Mikró Sofráno  Mikró Trístomo  Moíra  Moní  Nekrothíki  Nerá, Agathonísi  Nerá, Kálymnos  Nípouri  Nisáki  Nisí  Nisierós  Ofidoússa  Oxiá  Pacheiá  Palaiókastro  Páno Prasoúa  Páploma  Patelída  Paximáda  Pentánisa  Pénte Vráchoi  Pergoússa  Petrokáravo  Piganoússa  Piláfi, Pátmos  Pítta  Pláka, Kásos  Plateía  Pláti, Kálymnos  Pláti, Kásos  Pláti, Sými  Polýfados  Pontikonísia Megálos Pontikós  Mikrós Pontikós  Pontikoúsa  Porionísi  Práso  Prasonísi, Kárpathos pohj.  Prasonísi, Kárpathos itä  Prasonísi, Pátmos  Prasonísi, Ródos  Prasoúda  Psathonísi, Agathonísi  Psathonísi, Pátmos  Psomí  Psoradiá  Ro  Safonídi  Saráki  Savoúra  Sélli  Sesklí  Sfýra  Skláves  Smyneronísi  Sochás  Sókastro  Spoláto  Strongylí, Agathonísi  Strongýli, Chálki  Strongýli, Kásos  Strongylí, Léros  Strongylí, Megísti  Strongylí, Nísyros  Strongyló, Pátmos  Strongyló, Ródos  Sýrna  Tigáni  Tragonéra  Tragonísi  Tragoúsa  Tría Nisiá Mesonísi  Plakída  Stefánia  Troumpéto  Trypití  Tsoúka, Chálki  Tsoúka, Pátmos  Tsoukáki  Vasilikí  Velóna  Xéra  Xóplakes  Zaforás 
Pátmos panoraamakuvassa.
Ilmestyskirjaluolan luostari.
Johannes Teologin luostari ja Chóran kylää.
Pelekes

| Pelekes> Πήληκες.Sijainti |
| --- | --- |
 Pelekes
Koordinaatit:  38°7′4″N, 23°40′24″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Fylí (Chasiá), Länsi-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Leontis
Trittys:  mesogeios
Demonyymi:  Pēlēks (Πήληξ)
Bulen jäseniä:  2
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pelekes (m.kreik. Πήληκες, Pēlēkes, lat. Peleces) oli antiikin aikainen Leontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen mesogeios-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.
Pelekes sijaitsi Ateenan pohjoispuolella. Se sijoitetaan suunnilleen nykyisen Fylín eli Chasián tienoille.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Pēlēks (Πήληξ).
Walter Pektor

Walter Pektor (20. syyskuuta 1945 Salzburg – 23. joulukuuta 1994) oli itävaltalainen keihäänheittäjä.
Pektor sijoittui Méxicon 1968 olympialaisten keihäänheitossa kymmenenneksi tuloksella 77,40 m. Olympialaisten karsinnassa hän heitti maansa ennätyksen ja uransa parhaan tuloksen 82,16 m.
Pektor voitti keihäänheitossa Itävallan mestaruuden vuosina 1964–1968, 1971 sekä 1974–1976. Hän paransi Itävallan ennätystä kymmenen kertaa vuosina 1964–1968. Wienissä 28. lokakuuta 1967 hän ylitti ensimmäisenä itävaltalaiskeihäänheittäjänä 80 metrin rajan tuloksellaan 80,42 m.
Walter Pektorin isä Erwin Pektor oli Itävallan paras mieskeihäänheittäjä 1940-luvulla ja 1950-luvun alussa ja hänellä oli hallussaan Itävallan ennätys ennen kuin Walter Pektor sen rikkoi.
Itävallan ennätykset

| Tulos (m) | Vuosi |
| --- | --- |
71,31: 1964
75,48: 1965
75,74: 1966
76,77: 1967
77,05: 1967
80,42: 1967
81,84: 1968
81,95: 1968
82,05: 1968
82,16: 1968
Lähde:
Pedon merkki

| Pedon merkki |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Jaakko Pakkasvirta
Käsikirjoittaja:  Arvo Salo  Jaakko Pakkasvirta Timo Humaloja
Perustuu:  Olavi Paavolaisen kirjaan Synkkä yksinpuhelu
Tuottaja:  Jaakko Pakkasvirta
Säveltäjä:  Otto Donner
Leikkaaja:  Jaakko Pakkasvirta
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Kesto:  120 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pedon merkki on Jaakko Pakkasvirran ohjaama historiallinen sodanvastainen taide-elokuva, joka sijoittuu jatkosodan vuosiin. Vuonna 1981 valmistunut elokuva perustuu kirjailija Olavi Paavolaisen teksteihin, ennen kaikkea kirjaan Synkkä yksinpuhelu.
Keskeisissä rooleissa nähdään Esko Salminen, Irina Milan, Tom Wentzel, Hannu Lauri ja Vesa-Matti Loiri. Lauri ja Loiri palkittiin rooleistaan Jusseilla. Pedon merkki toi 99 883 katsojaa elokuvateattereihin
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Esko Salminen  | … |  Kaarlo   |
|  Irina Milan  | … |  Karin Weger, myöh. Karin von Stein   |
|  Tom Wentzel  | … |  Helmut von Stein   |
|  Hannu Lauri  | … |  Olavi   |
|  Vesa-Matti Loiri  | … |  Usko   |
|  Kalevi Kahra  | … |  vääpeli   |
|  Esa Pakarinen Jr.  | … |  TK-kuvaaja   |
|  Jukka-Pekka Palo  | … |  luutnantti Valonen   |
|  Martti Pennanen  | … |  kenraaliluutnantti   |
|  Yrjö Parjanne  | … |  kapteeni   |
|  Harri Tirkkonen  | … |  eversti   |
|  Jack Witikka  | … |  eversti   |
|  Elina Salo  | … |  sairaanhoitaja   |
|  Marja-Leena Kouki  | … |  maalaistalon emäntä   |
|  Pekka Milonoff  | … |  sotavanki maalaistalossa   |
|  Aarno Sulkanen  | … |  saksalainen vartiosotilas   |
|  Ilari Paatso  | … |  kuulusteltava saksalainen lentäjä   |
|  Saara Pakkasvirta  | … |  esimieslotta   |
|  Sanna Fransman  | … |  varuslotta   |
|  Ritva Vepsä  | … |  varuslotta   |
|  Matti Pellonpää  | … |  hermonsa menettänyt sotilaskarkuri   |
|  Aarre Karén  | … |  jalkaväen kapteeni   |
|  Pekka Laiho  | … |  pioneerikapteeni   |
|  Kari Väänänen  | … |  nuori kapteeni   |
|  Rabbe Smedlund  | … |  vänrikki päämajassa   |
|  Jyrki Kovaleff  | … |  tiedotusupseeri   |
|  Jarkko Rantanen  | … |  sotilas päämajassa   |
|  Paavo Pentikäinen  | … |  kapteeni päämajassa   |
|  Seppo Kolehmainen  | … |  sotilasvirkailija, tulkki   |
|  Magnus Zweygberg  | … |  mies asevelijuhlassa   |
Vastaanotto

Ulkomailla sotaelokuvan vastaanotto oli kunniamainintoineen ymmärtävämpää kuin kotimaassa. Ohjaaja Jaakko Pakkasvirran mukaan tekijät saivat Suomessa jopa tappouhkauksia. Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi kuvaa Pedon merkkiä hyvin näytellyksi, paljon puhetta sisältäväksi ja draamallisesti kunnianhimoiseksi kuvaukseksi illuusioiden rapisemisesta historian käännekohdassa. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Pedon merkki Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pedon merkki Elonet., katsottavissa kokonaan.
Paviaanit

| Paviaanit |
| --- | --- |
 Vaippapaviaaniuroksia, naaras ja poikanen.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Osalahko::  Apinat Simiiformes
Yläheimo::  Cercopithecoidea
Heimo::  Vanhan maailman häntäapinat Cercopithecidae
Alaheimo::  Marakattiapinat Cercopithecinae
Suku::  Paviaanit Papio  Erxleben, 1777

Lajit 
 Anubispaviaani Papio anubis  Keltapaviaani Papio cynocephalus  Vaippapaviaani Papio hamadryas  Sfinksipaviaani Papio papio  Karhupaviaani Papio ursinus 
Katso myös
   Paviaanit Wikispeciesissä   Paviaanit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paviaanit (Papio) ovat Vanhan maailman häntäapinoiden suku, johon kuuluu viisi lajia. Paviaanit elävät avoimessa maastossa Afrikan savanneilla ja liikkuvat vanhan uroksen johtamissa laumoissa. Ne ovat kaikkiruokaisia, mutta pääosa niiden ravinnosta on kasviperäistä.
Lajit

Paviaanien sukuun kuuluu nykyisen käsityksen mukaan viisi lajia:
vaippapaviaani (Papio hamadryas)
sfinksipaviaani (Papio papio)
keltapaviaani (Papio cynocephalus)
oliivipaviaani eli anubispaviaani (Papio anubis, syn. P. olivaceus)
karhupaviaani eli tsakma (Papio ursinus).
Oliivi- ja karhupaviaani luokiteltiin ennen keltapaviaanin alalajeiksi. Eräissä luokituksissa nämä kaikki viisi lajia on yhdistetty vain yhden lajin, Papio hamadryas, alalajeiksi.
Aiemmin myös drilli (Mandrillus leucophaeus) ja mandrilli (Mandrillus sphinx) luettiin kuuluvaksi paviaaneihin, mutta nyttemmin ne on erotettu omaan metsäpaviaanit- eli Mandrillus-sukuunsa.
Levinneisyys

Paviaanit ovat Afrikan apinoista laajimmalle levinneitä. Ne asuttavat suurinta osaa Saharan eteläpuolisesta Afrikasta sekä Arabian niemimaan eteläosia. Paviaanit eivät ole uhanalaisia, vaikka ihmiset ampuvatkin niitä tuholaisina.
Piirteet

Paviaanit ovat häntäapinoiksi suurikokoisia. Aikuinen paviaaniuros painaa keskimäärin 22–30 kilogrammaa ja naaras 12–15 kilogrammaa. Pienimpiä paviaaneja ovat Etiopian ja Arabian vaippapaviaanit, jotka painavat 9–17 kilogrammaa.
Paviaanien turkki on lyhyt ja harmaanruskea mutta vaihtelee alueittain. Uroksilla on usein vaikuttava harja päässään ja hartioillaan. Paviaanien häntä on suhteellisen lyhyt, ja se kasvaa tyvestä jonkin matkaa suoraan ylöspäin. Paviaanien takapuolessa on pehmuste, joka helpottaa kalliolla istumista.
Paviaaneilla on koiramainen ulkoneva kuono. Urosten kuonon sivulla on luuharjanteita, ja niillä on myös suuret ja terävät kulmahampaat, joita ne pitävät terävinä hankaamalla niitä alahampaita vasten. Paviaanien korvat ovat pienet ja pään myötäiset. Silmät ovat pienet ja lähellä toisiaan, mutta paviaanien näkö on hyvin tarkka.