stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Suomen Islamilainen Yhdyskunta
Historia

1992: Suomen Islamilainen Yhdyskunta perusti paikallisosaston Ouluun.
1993: Ouluun hankittiin muslimien oma hautausmaa ja järjestettiin Suomen ensimmäinen islamilainen konferenssi.
1994: Järjestettiin toinen islamilainen konferenssi Suomessa ja aloitettiin työ islamilaisten yhteisöjen yhteisen kattojärjestön perustamiseksi.
1996: Suomen Islamilaisten Yhdyskuntien Liitto perustettiin onnistuneesti.
1998: Yhteisö rekisteröityi nimellä Oulun Islamilainen Yhdistys.
2000: Yhteisön nimi vaihtui nykyiseen muotoonsa: Pohjois-Suomen Islamilainen Yhdyskunta (PSIY).
2012: Pohjoismaiden Säätiön tuella hankittiin yhdyskunnan nykyiset toimitilat osoitteesta Linnankatu 23–25, 90100 Oulu.
Talous

Pohjois-Suomen Islamilainen Yhdyskunta on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta  rekisteröityjen uskonnollisten yhdyskuntien toimintaan yhteensä noin 42 000 euroa. Keskimääräinen vuosittainen tuki on ollut noin 8 500 euroa.
Luettelo Suonenjoen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Suonenjoen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Suonenjoen kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Suonenjoella on Kari Tapion muistomerkki.
Julkisia teoskokonaisuuksia

| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Niilo Rytkösen patsaspuisto | Kutumäki, Kutumäentie 138 | Kutumäki | 62.5418°N, 27.0564°E | Rytkönen, NiiloNiilo Rytkönen |  |  |  |
Jussi-palkinnot 2025

| Jussi-gaala 2025 |
| --- | --- |
Päiväys:  21. maaliskuuta 2025
Paikka:  Kaapelitehdas
Juontaja:  Gogi Mavromichalis
Järjestäjä:  Filmiaura
Kohokohtia
Eniten ehdokkuuksia:  Myrskyluodon Maija (9) Sebastian (9)
  ← 2024  Jussi-gaala  2026 → 
Jussi-gaala 2025 järjestetään 21. maaliskuuta 2025 Helsingin Kaapelitehtaalla. Gaalassa jaetaan Jussi-palkinnot vuoden 2024 parhaille kotimaisille elokuville. Gaalan juontajana toimii Gogi Mavromichalis.
Jussi-ehdokkuudet julkistettiin 30. tammikuuta 2025. Eniten ehdokkuuksia saivat Myrskyluodon Maija ja Sebastian, molemmat yhdeksässä kategoriassa. Vuonna 2025 Jussi-palkinto jaetaan ensimmäistä kertaa vuoden parhaille visuaalisille tehosteille. Myös näyttelijäkategoriat uudistuvat ja nyt Jussi-palkinnot jaetaan pää- ja sivuosa Jussien lisäksi myös kategoriassa vuoden ensemble. Edellisinä vuosina jaettu vuoden tulokas Jussi jaetaan jatkossa nimellä vuoden läpimurtorooli. Vuonna 2024 jaettu suosikkinäyttelijän Jussi jäi yhden vuoden kokeiluksi.
MTV3 lähettää gaalan suoralähetyksenä 21. maaliskuuta klo 19.30.
Ehdokkaat

| --- | --- |
 Elokuva Myrskyluodon Maija – Jukka Helle, Hanna Virolainen, Markus Selin  Niko ja myrskyporojen arvoitus – Antti Haikala, Hannu Tuomainen  Ohjus – Daniel Kuitunen, Kaisla Viitala  Omenavarkaat – Samppa Batal, Tuomas Kohtamäki  Sebastian – James Watson:  Ohjaus Samppa Batal – Omenavarkaat  Tiina Lymi – Myrskyluodon Maija  Mikko Mäkelä – Sebastian
Pääosa Joel Hirvonen – Omenavarkaat  Amanda Jansson – Myrskyluodon Maija  Ruaridh Mollica – Sebastian: Sivuosa Jonathan Hyde – Sebastian  Satu Tuuli Karhu – Omenavarkaat  Linus Troedsson – Myrskyluodon Maija
Läpimurtorooli Aksa Korttila – Perhoset  Saku Taittonen – Levoton Tuhkimo  Elias Westerberg – Jälkeemme vedenpaisumus: Ensemble Joel Hirvonen, Satu Tuuli Karhu, Antti Autio, Sami Lalou, Alex Anton, Isla Mustanoja, Esa-Matti Smolander, Asta Sveholm, Mikko Kouki – Omenavarkaat  Heikki Kinnunen, Jaana Saarinen – Mielensäpahoittajan rakkaustarina  Antti Luusuaniemi, Kari Ketonen, Maria Ylipää – Luottomies-elokuva: All in
Käsikirjoitus Samppa Batal – Omenavarkaat  Mikko Mäkelä – Sebastian  Miia Tervo – Ohjus: Kuvaus Teemu Liakka – Havumetsän lapset  Rauno Ronkainen – Myrskyluodon Maija  Ilkka Salminen – Sebastian
Leikkaus Hanna Kuirinlahti – Levoton Tuhkimo  Joona Louhivuori – Myrskyluodon Maija  Arttu Salmi, Mikko Mäkelä – Sebastian: Lavastussuunnittelu Otso Linnalaakso – Myrskyluodon Maija  Heather Loeffler – Ohjus  Santtu Toivola – Räkä ja Roiskis
Pukusuunnittelu Frank Gallacher – Sebastian  Kirsi Gum – Ohjus  Anna Vilppunen – Räkä ja Roiskis: Maskeeraussuunnittelu Kaire Hendrikson – Ohjus  Isa Koskelainen, Minja Tuomisalo, Johanna Tuominen – (Pri)sons  Nora Pippingsköld – Levoton Tuhkimo
Musiikki Ilari Heinilä – Sebastian  Lauri Porra – Myrskyluodon Maija  Sanna Salmenkallio – Havumetsän lapset: Äänisuunnittelu Svante Colérus – Shadowland  Olli Huhtanen – Havumetsän lapset  Kirka Sainio – Myrskyluodon Maija
Dokumentti Hard to Break – Anna-Maija Heinonen, Krista Moisio, Oskar Forstén  Havumetsän lapset – Virpi Suutari, Martti Suosalo  Pepe – Severi Koivusalo, Aleksi Bardy: Lyhytelokuva Fabulous Cow Ladies – Miia Halme  Mereneläviä – Veera Lamminpää  Sukkahousut – Fabian Munsterhjelm
Visuaaliset tehosteet Tuomo Hintikka – Räkä ja Roiskis  Vesa Jokinen – Jälkeemme vedenpaisumus  Ville Nevalainen – Niko ja myrskyporojen arvoitus: Betoni-Jussi
Ehdokkaat > Useita ehdokkuuksia saaneet elokuvat

| Ehdokkuuksia | Elokuva |
| --- | --- |
9: Myrskyluodon Maija
9: Sebastian
6: Omenavarkaat
5: Ohjus
4: Havumetsän lapset
3: Levoton
3: Räkä ja Roiskis
2: Jälkeemme vedenpaisumus
2: Niko ja myrskyporojen arvoitus
Aiheesta muualla

Jussi-gaalan viralliset sivut
| n k Jussi-palkinto |
| --- | --- |
Nykyiset palkinnot:  Elokuva  Ohjaus  Pääosa  Sivuosa  Näyttelijätulokas  Valkokankaan valopilkku  Dokumentti  Kuvaus  Käsikirjoitus  Lavastus  Leikkaus  Maskeeraussuunnittelu  Musiikki  Pukusuunnittelu  Äänisuunnittelu  Lyhytelokuva  Elämäntyö 
Entiset palkinnot:  Miespääosa (1944–2022)  Naispääosa (1944–2022)  Miessivuosa (1944–1965, 1981–2022)  Naissivuosa (1944–1965, 1981–2022)  Ulkomainen (1948–1992)  Tuottaja (1955–1998)  Filmillisin toteutus (1963)  Mustavalkoinen kuvaus (1963)  Värikuvaus (1963)  Lupaavin esikoistyö (1964)  Kaitaelokuva (1966)  Televisioelokuva (1966–1980)  Tilauselokuva (1969)  Lastenelokuva (1974, 1983)  Työryhmä (1976–1981)  Televisiosarja (1976)  Äänitys (1980-1991)  Esikoiselokuva (1984)  Alkuperäisaihe (1986)  Dramatisointi (1986)  Visuaalinen suunnittelu (1987)  Järjestäjä (1990)  Debytantti (1990, 1997) 
Gaalat:  1944  1945  1946  1947  1948  1949  1950  1951  1952  1953  1954  1955  1956  1957  1958  1959  1962  1963  1964  1966  1967  1968  1969  1970  1971  1972  1973  1974  1975  1976  1977  1978  1979  1980  1981  1982  1983  1984  1985  1986  1987  1988  1989  1990  1991  1992  1993  1994  1995  1996  1997  1998  1999  2000  2001  2002  2003  2004  2005  2006  2007  2008  2009  2010  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019  2020  2021  2022  2023  2024  2025
Makiston

| Makiston> Μάκιστον |
| --- | --- |
 Makistonin Athene Makistoksen temppelin raunioita.
Sijainti
 Makiston
Koordinaatit:  37°36′35″N, 21°41′54″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Skillountía, Andrítsaina-Kréstena, Elis, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Trifylia, Elis
Aiheesta muualla
  Makiston Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Makiston (m.kreik. Μάκιστον, myös Makistos, Μάκιστος; lat. Macistum, Macistus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Trifyliassa Eliin maakunnassa Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee Andrítsaina-Kréstenan kunnassa lähellä Skillountían ja Néa Skillountían kyliä.
Maantiede

Makiston sijaitsi Trifyliassa Eliin eteläosassa itään Skilluksesta ja kaakkoon Pisasta ja Olympiasta. Kaupunki sijoitetaan nykyisin lähelle nykyistä Skillountían kylää, jonka aiempi nimi on Mázi. Aiemmin Makistonin oletettiin usein sijainneen lähempänä rannikkoa ja Samikonin kaupunkia.
Makistonin kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettin nimellä Makistia (Μακιστία). Sen kooksi on arvioitu noin 100–200 neliökilometriä. Alue rajautui Pisatiihin eli Pisan alueeseen.
Historia

Makiston oli Trifylian pohjoisosan merkittävin kaupunki, siinä missä Lepreon oli merkittävin eteläosassa. Kaupungin nimeksi mainitaan myös Platanistus (Πλατανιστοῦς, Platanistūs). Makistonin alkuperäisiä asukkaita olivat paroreatait ja kaukonit, jotka minyalaiset ajoivat pois. Myöhemmin Makiston tuli Eliin valtaan ja yhdeksi sen perioikkikaupungeista viimeistään 400-luvulla eaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Makistios (Μακίστιος).
Kun spartalaiset hyökkäsivät Eliihin Agis II:n johdolla vuonna 400 eaa., makistonlaiset liittyivät heidän puolelleen. Tämän jälkeen noin vuosina 400–369 eaa. Makiston oli vapaa Eliin vallasta ja osa Trifylian kaupunkien liittoa. Noin vuonna 369 eaa. Makiston oletettavasti liittyi Arkadian liittoon.
Makiston yhdistetään lännempänä lähellä rannikkoa sijainneeseen Samikonin kaupunkiin, mutta niiden välinen suhde on epäselvä. Aiemmin kaupunkeja pidettiin usein samana paikkana, jonka nimi olisi vaihtunut edellä kuvatuissa historiallisissa käänteissä, tai Makistonia ainakin etsittiin hyvin läheltä Samikonia. Nykyisin kuitenkin pidetään selvänä, että Samikon ja Makiston sijaitsivat selvästi eri paikoissa. Sen sijaan ne eivät välttämättä ole olleet olemassa ainakaan kukoistavina samanaikaisesti, sillä klassisen kauden lähteet, kuten Herodotos ja Ksenofon, mainitsevat vain Makistonin, kun taas hellenistisen ja roomalaisen kauden lähteet Polybios ja Pausanias mainitsevat vain Samikonin.
Erään teorian mukaan rannikolla olleen Samikonin taannuttua minyalaiset olisivat rakentaneet Makistonin uuteen paikkaan, mutta nimi Samikon olisi myöhemmin elpynyt vanhan paikan nimeksi ja ollut jälleen käytössä hellenistisellä ja roomalaisella kaudella. Siksi nykytutkimuksessa Makiston on luettu arkaaisen tai klassisen kauden polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon, mutta Samikonia ei. Samikon saattoi olla tuohon aikaan Makistonin alaisuudessa. Tähän viittaisi se, että Strabonin mukaan makistonlaiset ylläpitivät jossakin vaiheessa Samikonissa ollutta Poseidon Samioksen temppeliä.
Makistonin kaupunki kuitenkin katoaa historiasta ennen vuonna 219 eaa., koska se ei esiinny Polybioksen luettelossa Trifylian kaupungeista, ja voi olla, että Samikonista tuli makistonlaisten polis-keskus. Ainakaan enää Strabonin aikana Makiston ei ollut asuttu. Kaupungin ensimmäiset arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuonna 1880, ja niitä on jatkettu muun muassa vuosina 1978–1981.
Rakennukset ja löydökset

Makistonin paikalta on löydetty suhteellisen suuren asutuksen jäänteet. Kaupungin akropolis on ollut linnoitettu muurein. Löydöksiin lukeutuu myös lukuisten yksityistalojen ja julkisiksi rakennuksiksi oletettujen rakennusten jäänteitä, sekä kaksi hauta-aluetta, jotka ajoitetaan 300-luvulle eaa.
Arkeologinen kohde on tunnistettu Makistoniksi erään 300-luvulle eaa. ajoitetun piirtokirjoituslöydön avulla. Se mainitsee Trifylian liiton, Athene-jumalattaren sekä Makistonin kansalaisia. Piirtokirjoitus on esillä Pýrgoksen arkeologisessa museossa.
Athene Makistoksen temppeli
Akropoliilla sijaitsi Athene Makistokselle omistettu temppeli, joka ajoitetaan arkaaisen kauden lopulle noin vuosiin 500–490 eaa. Se oli peripteraalitemppeli ja edusti doorilaista tyyliä. Temppelissä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 13 pylvästä, ja sen koko oli noin 14,2 × 32,9 metriä. Sisällä temppelissä oli pronaos, cella ja opisthodomos.
Temppeli oli koristeltu marmoriveistoksin, jotka on ajoitettu sata vuotta itse rakennusta myöhemmäksi noin vuoteen 390 eaa., ja ovat peloponnesolaslaisten kuvanveistopajojen työtä. Itäpään päätykolmiossa oli kuvattu gigantomakhia ja länsipään päätykolmiossa amatsonomakhia, jotka olivat yleisiä aiheita Athenelle omistetuissa temppeleissä. Metooppeja ei ollut koristeltu. Temppelin säilyneet koristeosat ovat Pýrgoksen arkeologisessa museossa.
Muut pyhäköt
Makistonlaisilla oli myös Herakleelle omistettu temppeli, joka sijaitsi lähellä rannikkoa ja Akidon-jokea. Lisäksi heidän hallussaan oli jossakin vaiheessa historiaa Samikonin Poseidon Samioksen temppeli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Makiston Wikimedia Commonsissa
Hautoja.
Hautoja.
Athene Makistoksen temppelin rauniot.
Athene Makistoksen temppelin pylväsrumpuja.
Mortiis

Mortiis
Mortiis, oikealta nimeltään Håvard Ellefsen, (s. 25. heinäkuuta 1975) on norjalainen muusikko, joka on työskennellyt esimerkiksi ambientin, black metalin ja muun metallimusiikin parissa. Mortiisia pidetään dungeon synth-genren luojana.
Mortiis oli 1990-luvulla black metal -yhtye Emperorin basistina, mutta hän jäi pois yhtyeestä jo ennen ensimmäisen täyspitkän albumin nauhoitusta, koska hänellä oli huonot välit yhtyeen rumpalin kanssa. Soolouransa Mortiis aloitti 1990-luvun alussa keskittyen aluksi fantasiavaikutteiseen ambient-musiikkiin, jota hän teki vuoteen 2001 asti. Tällöin Mortiis julkaisi albumin The Smell of Rain, joka oli ensimmäinen Mortiis-albumi, joka oli toteutettu oikean bändin kanssa. Tällä levyllä mukaan astuivat sähkökitarat sekä konetehosteet. Mortiis itse toimi vokalistina albumilla. Levyn myötä Mortiis nousi suurempaan suosioon musiikkiskenessä. Livekonserteissa biisejä jouduttiin muuttamaan hieman rankemmiksi käyttäen voimakkaampia sähkökitara-soundeja ja muokkaamalla Mortiisin laulua aggressiivisemmaksi.
Seuraava albumi, vuonna 2005 julkaistu The Grudge muutti musiikkisuuntaa entistä rankemmaksi. Tällä kertaa musiikki muistutti enemmän industrialia, ottaen vaikutteita muun muassa Nine Inch Nailsilta.
Mortiisin imago on helppo tunnistaa lateksisen, pohjoismaisesta mytologiasta vaikutteita ottaneen peikkomaskin ja pitkien suippokorvien ansiosta. Myöhemmin Mortiis on alkanut näyttäytyä julkisuudessa myös ilman naamiota, kuten uusimmassa musiikkivideossaan Decadent & Desperatessa.
Kokoonpano

Mortiis (Ohjelmointi, laulu, syntetisaattori)
Levi Gawron (kitara)
Leo Troy (rummut)
Entiset jäsenet

Asmund Sveinunggard (kitara, jätti yhtyeen 2006)
Diskografia

Song of a Long Forgotten Ghost (demo) (1993)
Født Til å Herske (1993)
Ånden Som Gjorde Opprør (1994)
Keiser Av En Dimensjon Ukjent (1995)
Blood and Thunder -EP (1995)
The Crypt of the Wizard (1999)
The Stargate (1999)
The Smell of Rain (2001)
The Grudge (2004)
The Grudge (single) (2004)
Decadent & Desperate (single) (2005)
Perfectly Defect (2010)
The Great Deceiver (2016)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef 
↑  Neill Jameson: Mortiis: From Black Metal to Dungeon Synth and Beyond Decibel Magazine. 16.10.2017. Viitattu 25.2.2025. (englanniksi)
Saarijärvi (Rautajoki)

| Saarijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°26′52″N, 22°52′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Rautajoen valuma−a (35.134)
Tulo-oja:  oja Saarilammista
Laskuoja:  oja Pikku-Poikkelukseen
Järvinumero:  35.134.1.007
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  113,7 m  
Pituus:  620 m  
Leveys:  460 m  
Rantaviiva:  2,454 km  
Pinta-ala:  15,78 ha  
Saaria:  1–3
 fiSaarijärvi 
Saarijärvi on Pirkanmaalla Sastamalan Vammalassa Kylmäkoskenmaalla sijaitseva järvi.
Maantiede

Järven pinta-ala on 15,8 hehtaaria ja sen pituus on 600 metriä ja leveys 400 metriä. Järvi on pääpiirteissään selkeän muotoinen. Sen eteläosassa on järven ainoan kiinteän saaren luonna lahden poikki ulottuva matalikko, jossa on vahva vesikasvillisuus. Osa matalikon kasvillisuudesta on ehtinyt maatua saariksi, joten saarien kokonaislukumäärä jää epävarmaksi. Kasvillisuusvyöhykkeen takana on avovesialueita. Järven rantaviiva on 2,5 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Osa rannoista ovat soistunutta metsää. Loppukesästä umpeenkasvu jakaa järven kahteen tai kolmeen avovesialtaaseen. Pohjoisrantaan on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tie Lakkiniemeltä, ja itärannalla yksi, jonne tulee tie Konttimäeltä.
Vesistösuhteita

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Rautajoen valuma-alueeseen (35.134) se kuuluu. Siihen laskee soilta muutama tulo-oja, joista yksi tulee viereisestä Saarilammista. Sen luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa 1,7 kilometrin mittainen laskuoja Pikku-Poikkelukseen. Pikku-Poikkeluksesta alkaa Poikkelusoja, joka yhtyy parin kilometrin päässä Rautajoen valuma-alueen pääuomaan. Pääuoma on yläjuoksulla nimeltään Pääjärvenoja, keskijuoksulla Kaivolamminoja ja vasta alajuoksulla se on Rautajoki. Järven vedenpinnan korkeus on 113,7 metriä ja Pikku-Poikkelus 103,1 metriä mpy., joten laskuojalle kertyy pudotusta 10,6 metriä.
Historiaa

Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa sijaitsee Saarijärvi ja sen Saarilampi Mouhujärven pitäjän eteläosissa. Se on ollut tuolloin erämaata, jossa edes sen suoalueita ei hyödynnetty nittymaina. Tilanne on säilynyt samanlaisena vuoden 1930 Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa. Järvi oli autio vielä vuoden 1961 peruskartassa. Järven ympärille oli karttaan merkitty kävelypolkuja. Sen laskuojaa oli kaivamalla laajennettu johto-ojaksi.
Metsätalo

| Metsätalo |
| --- | --- |
 Metsätalo vuonna 2014
Osoite:  Unioninkatu 40, 00170 Helsinki
Sijainti:  Kluuvi, Helsinki
Koordinaatit:  60°10′21.5″N, 24°56′57″E
Rakennustyyppi:  yliopistorakennus
Valmistumisvuosi:  1939
Suunnittelija:  Jussi Paatela
Käyttäjä:  Helsingin yliopisto
Tyylisuunta:  funktionalismi / klassismi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Metsätalon aula
Metsätalo (ruots. Forsthuset) on Helsingin yliopiston rakennus, joka sijaitsee Kettu-korttelin pohjoisosassa Unioninkadun ja Fabianinkadun välissä Helsingin Kluuvissa. Arkkitehti Jussi Paatelan suunnittelema monumentaalinen rakennus valmistui vuonna 1939, ja se edustaa arkkitehtuuriltaan klassismin ja funktionalismin välimuotoa. Rakennus on osa Helsingin yliopiston keskustakampusta.
Talon suunnitteli arkkitehti ja professori Jussi Paatela, joka valittiin tehtävään ilman kilpailua. Luonnospiirustukset hyväksyttiin vuonna 1937, ja rakennustyö aloitettiin toukokuussa 1938. Rakennus valmistui kesäkuussa 1939, ja viralliset avajaiset pidettiin 7. syyskuuta 1940. Paikalla avajaisissa olivat muun muassa marsalkka Mannerheim ja pääministeri Risto Ryti. Metsätalo oli Helsingin yliopiston ensimmäinen funktionalistinen rakennus.
Suomen Arkkitehtiliitto vastusti aikanaan suuren rakennuksen rakentamista. Se pelkäsi ”Helsingin vanhimman ja rakennustaiteellisesti arvokkaimman” kaupunginosan menettävän erikoisluonteensa vanhojen rakennusten purkamisen ja liian suuren rakennustiheyden vuoksi. Rakennus valittiin Docomomo-kokoelmaan vuonna 1993.
Talon alkuperäiset käyttäjät olivat Metsäntutkimuslaitos (Unioninkatu 40 A) sekä Helsingin yliopiston metsätieteelliset laitokset (Unioninkatu 40 B ja C), joiden mukaan se on saanut nimensä. Vuonna 2001 yliopiston metsätieteilijät muuttivat Viikin kampukselle, jossa tiedekunnan muut laitokset olivat jo aiemmin sijainneet.lähde? Metsätalon yliopistonpuoleisen osan saivat käyttöönsä humanistisen tiedekunnan kielitieteelliset laitokset.
Metsäntutkimuslaitoksen pääkaupunkiseudun toiminnot keskitettiin vuonna 2008 kokonaan Jokiniemen toimipaikkaan Vantaalle, minkä jälkeen rakennuksen eteläinenkin eli A-siipi jäi yliopiston käyttöön korjausten jälkeen kesällä 2009.
Rakennuksessa sijaitsi kevääseen 2012 asti myös Helsingin yliopiston kirjaston toimipiste. Metsätalon kirjasto suljettiin toukokuussa, ja talon kokoelmat siirrettiin kesän aikana keskustakampuksen uuteen pääkirjastorakennukseen, joka avasi ovensa yleisölle syyskuussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Metsätalo Wikimedia Commonsissa
Metsätalo Docomomo-verkkosivustolla
Metsätalon kuva Lari Mattilan korttelit.fi palvelussa (Arkistoitu – Internet Archive)
Metsiemme aivot ja sydän, Suomen Kuvalehti, 07.10.1939, nro 40, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eila Halonen

| Eila Halonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Eila Kaarina Halonen
Syntynyt: 9. toukokuuta 1951 (ikä 73) Lapinlahti
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
Elonet
    
Eila Kaarina Halonen (s. 9. toukokuuta 1951 Lapinlahti) on suomalainen näyttelijä. Hän näytteli Turun kaupunginteatterissa vuodesta 1984 alkaen. Sitä ennen hän työskenteli muun muassa Lappeenrannan kaupunginteatterissa.
Ura

Eila Halonen syntyi maanviljelijä Pentti Halosen ja Kaija Halosen perheeseen. Keskikoulun jälkeen hän opiskeli Suomen teatterikoulussa 1970–1974 ja aloitti yksivuotisella kiinnityksellä Hämeenlinnan Kaupunginteatteriin 1974–1975. Sitä seurasivat jaksot Ahaa-teatterissa 1975–1980 ja Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1980–1984. Halosen pitkä kausi Turun kaupunginteatterissa alkoi 1984.
Halosen teatterirooleihin kuuluvat muun muassa Lea (Huojuva talo), Indran tytär (Uninäytelmä), Charlotta Ivanovna (Kirsikkapuisto) ja Big Mama (Kissa kuumalla katolla). Näytelmässä Pesärikko Halosella oli useita rooleja.
Halonen näytteli nimiroolin elokuvassa Silkki-Saara (1975). Yleensä hänen roolinsa valkokankailla ja televisiossa ovat olleet pieniä, kuten Raakel Sammakko Mika Kaurismäen elokuvassa Klaani – tarina Sammakoitten suvusta (1984) ja varakas nainen Juha Lehtolan draamakomediassa Ihmisen osa (2018).
Halonen on toiminut näyttelijäntyön vastaavana lehtorina Teatterikorkeakoulussa.
Caruna

| Caruna Networks Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Tuomme sinulle sähkön.
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2000 (Fortum Sähkönsiirto Oy)
Toimitusjohtaja:  Jyrki Tammivuori
Puheenjohtaja:  Matti Ruotsala
Kotipaikka:  Espoo
Toimiala:  energia
Tuotteet:  sähkönjakelu
Liikevaihto:  475,3 milj. euroa (2020)
Liikevoitto:  167,2 milj. euroa (2019)
Tilikauden tulos:  35 milj. euroa (2020)
Henkilöstö:  313 (2020)
Omistaja:  KKR 40 %, Ontario Teachers' 40 %,  AMF 12.5 %, Elo 7.5 %
Kotisivu:  www.caruna.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Caruna Networks Oy on suomalainen sähkönjakeluyhtiö, jonka pääomistajat ovat ulkomaisia sijoitusyhtiöitä. Yhtiö huolehtii sähkönjakelusta sekä sähköverkon kunnossapidosta, sähköverkon rakentamisesta, kehittämisestä, vikapäivystyksestä ja sähkönkulutuksen mittauksesta. Caruna palvelee noin 720 000 asiakasta Etelä-, Lounais- ja Länsi-Suomessa, Joensuussa, Koillismaalla sekä Satakunnassa. Kotitalouksien lisäksi asiakaskuntaan kuului vuonna 2021 noin 80 kuntaa ja noin 90 000 yritystä. Yhtiön markkinaosuus Suomen sähkön siirrosta on noin 20 prosenttia.lähde?
Historia > Lounais-Suomen Sähkö

Carunan nimi tulee Karunan kunnasta, jonne perustettiin vuonna 1912 Lounais-Suomen Sähkö (nimi alkujaan Karunan—Sauvon Sähköosakeyhtiö).. Yhtiön perustajat olivat paikalliset kartanonomistajat Eliel Blomqvist, Otto Rotkirch, Wäinö Sovelius, Gustaf Schauman, Johan Oskar Sjöstedt, J. Peurakoski sekä kauppias A. Karlsson, jotka perustivat sähköosakeyhtiön omia tarpeitaan varten.
Ensimmäisenä suurhankkeena oli Paimionjoen kolmen kosken valjastaminen.
1960-luvun jälkeen Lounais-Suomen Sähköön liitettiin yli 15 paikallista sähkölaitosta.
Historia > Länsivoima

Vuonna 1995 yhtiön toiminta oli laajennut alkuperäisen alueen ulkopuolelle siten, että nimeksi muutettiin Länsivoima. Myöhemmin yhtiöstä muodostui aktiivinen toimija sähkömarkkinoilla, ja se tuli tunnetuksi muiden sähköyhtiöiden valtaamisesta. Lopulta Länsivoima joutui kuitenkin myös itse vallatuksi. Imatran Voima osti siitä ensin kolmanneksen ja hankki vähitellen enemmistön yhtiöstä.
Historia > Fortum Sähkönsiirto

Länsivoima lakkasi olemasta itsenäisenä yhtiönä vuonna 2000, kun se fuusioitiin Fortumiksi muuttuneeseen emoyhtiöönsä.  Se toimi Fortumin sähkönsiirtoyksikkönä vajaat 15 vuotta.
Historia > Caruna

Caruna sai alkunsa itsenäisenä yrityksenä, kun Fortum luopui Suomen sähkönsiirtoliiketoiminnastaan vuonna 2014. Nykyiset omistajat ovat kotimaisia ja kansainvälisiä eläkesijoittajia, joiden omistusosuudet ovat KKR (40 %), Ontario Teachers' (40 %), ruotsalainen työeläkevakuutusyhtiö AMF (12,5 %) ja Elo (7,5 %).