stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maratinvinttikoira

| Maratinvinttikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Intia
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Alkuperäinen käyttö:  metsästyskoira
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira
Muita nimityksiä:  Mahratta Greyhound, Mahratta Dog, Levriero Centroindiano a Pelo Corto
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  56 cm
Väritys:  sininen tricolor, blue&tan tai brindle
Maratinvinttikoira on intialainen koirarotu. Se on harvinainen ja kotialueensa Maratin maakunnan ulkopuolella tuntematon.
Ulkonäkö

Maratinvinttikoira on pieni, sileäkarvainen vinttikoira. Sitä kuvaillaan usein lyhytkarvaisen salukin näköiseksi, jota hieman pienempi se on. Se antaa vaikutelman nopeudesta yhdistettynä kestävyyteen. Se on tiivisrakenteinen, lihaksikas ja syvärintainen. Karvapeite on lyhyt ja antaa hyvän suojan Intian olosuhteita vastaan. Yleisimpiä värityksiä ovat valkoinen liuskeensinisin ja ruosteenruskein merkein (blue tricolor) ja sininen keltaisin merkein (blue&tan), mutta myös brindle on melko tavallinen. Säkäkorkeus on 56 cm.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on vaistomaisen rohkea ja metsästyskykyinen. Se käyttää kyseisiä ominaisuuksiaan hyödyksi erinomaisen näkökykynsä, nopeiden raajojensa ja terveiden lihastensa lisäksi.lähde? Sitä on käytetty mm. sian ja pantterin metsästykseen, ja se työskentelee sekä kukkuloisessa maastossa että tasangoilla. Se on sopeutunut työskentelemään tehokkaasti kuumassa ilmastossa.
Rotua käytetään lähes yksinomaan metsästykseen; Intian elintaso tekee pelkän lemmikkikoiran omistamisesta vähäpätöisen harrastuksen. Kuitenkin muutama seurakoirana pidetty yksilö on todistettavasti onnistunut tehtävässään ja ollut isäntäväelleen uskollinen kumppani.
Alkuperä

Maratinvinttikoiran alkuperä on epäselvä: se on joko salukin jälkeläinen tai muiden kotoperäisten intialaisten vinttikoirien paikallismuunnos. Sen pieni koko rampurinvinttikoiraan ja muihin intialaisiin koiriin verrattuna viittaisi joko saluki-esi-isään tai puhtaaseen, muinaiseen alkuperään - näistä jälkimmäinen on rodun harrastajien suosima teoria. Poikkeuksellisen nopeutensa ja voimansa vuoksi se on menestynyt pienen ja keskikokoisen riistan jäljestyksessä alkuperäismaakunnassaan Maratissa. Yksikään suurempi kenneljärjestö ei ole tunnustanut sitä. Se oli erittäin harvinainen myös kotimaassaan jo 1900-luvun alussa.
Käännös suomeksi
Maguy Marin

Maguy Marin vuonna 2015.
Maguy Marin (s. 2. kesäkuuta 1951 Toulouse) on keskeinen ranskalainen nykytanssin tanssija ja koreografi. Hän on perustanut nimeään kantavan tanssiryhmän vuonna 1977. Koreografiansa hän tekee yleensä kirjallisten tekstien perusteella. Hän voitti 1978 Bagnoletin kansainvälisen koreografiakilpailun (Concours chorégraphique international de Bagnolet).
Koreografioita

May B (Samuel Beckettin mukaan
Cendrillon (Tuhkimo)
Les sept Péchés capitaux (Bertolt Brechtin mukaan)
Hefty Load

Hefty Load oli suomalainen rockyhtye, jonka levytysura alkoi, kun se voitti bändikilpailun Halvåttan – tidens melodi ja pääsi tekemään singlen. 1983 yhtye julkaisi Hefty Load -nimisen albumin. Samana vuonna yhtye oli mukana kokoelmalla The Art of Breeding.
Soittajat

Måns Kullman – kitara, laulu
Matts Kullman – bassokitara, kitara, kosketinsoittimet
Jyri Honkavaara – laulu, kitara
Richard Hamilton – bassokitara, kosketinsoittimet, kitara, laulu
Keimo Hirvonen – rummut, lyömäsoittimet, kosketinsoittimet
Hepa Halme – saksofoni
Puka Oinonen – kitara
Julkaisut > Albumit

Hefty Load (1983, Johanna/A.A.B. Tuotanto)
Julkaisut > Singlet

Du Bist Wunderbar / Schrecklich (1981, omakustanne)
Nightsight / Centre of the Universe (1983, Johanna)
Julkaisut > Kokoelmalla

The Art of Breeding -kokoelmalla (1983, Johanna) kappaleet "Rabbit" ja "Centre of the Universe"
Aiheesta muualla

Hefty Loadin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto – Hefty Load: 1st Class Ass
Alessandro Manzoni

Francesco Hayez, Alessandro Manzoni, 1841.
Alessandro Francesco Tommaso Manzoni (7. maaliskuuta 1785 Milano – 22. toukokuuta 1873 Milano) oli italialainen runoilija ja kirjailija ja italialaisen romanttisen koulukunnan johtohahmo.
Manzonin äidinpuoleinen isoisä oli kuuluisa poliittinen filosofi Cesare Beccaria (1738–1794). Manzoni ei ollut erityisen menestyksekäs opinnoissaan, mutta alkoi jo 15-vuotiaana kirjoittaa ansiokkaita runoja.lähde?
Runojen lisäksi Manzoni kirjoitti draamat Il Conte di Carmagnola (1819) ja Adelchi (1822). Hänen teoksensa on niin ikään tunnetuimpiin italiankielisiin romaaneihin kuuluva Kihlautuneet.
Manzoni sairastui aivokalvontulehdukseen ja kuoli 88-vuotiaana. Giuseppe Verdi omisti requieminsa (1874) erityisesti hänelle. Säveltäjä oli tavannut Manzonin vuonna 1868.lähde?
Manzoni suoritti opintonsa Milanossa ja Paviassa, meni 1805 Pariisiin, missä hänen lahjakas äitinsä, merkittävän lainoppineen Beccarian tytär saattoi hänet kirjailijoiden ja filosofien piireihin. Hän meni 1808 naimisiin Louise Blondelin (k. 1833) kanssa, joka kääntyi protestanttisesta katoliseen uskoon ja sai vähitellen miehensäkin muuttumaan vapaa-ajattelijasta hartaaksi katolilaiseksi. Manzoni eli sittemmin syrjäänvetäytyneenä Milanossa tai huvilassaan Brusugliossa, vuodesta 1837 toisissa naimisissa. Jyrkästä katolilaisuudestaan huolimatta Manzoni kannatti innokkaasti Italian yhtenäisyyttä, sekä valtiollista että kielellistä, ja sai 1860 italialaisen senaattorin arvon.
Manzoni on italialaisen uusromantiikan alkuunpanija. Hänen ensimmäiset runoyrityksensä, kuten voltairelainen allegoria Trionfo della libertá (1801), Versi sciolti (1806) ja mytologinen idylli Urania (1809), olivat 1700-luvun tyylisiä eivätkä herättäneet paljon huomiota. Mutta hänen kääntymyksensä jälkeiset hartaat hymnit Inni sacri (1812–1822) ovat kauneinta italialaista hengellistä lyriikkaa. Lyyrinen kauneus ja ylevä isänmaallisuus kannattaa niinikään hänen kahta murhenäytelmäänsä, Il conte di Carmagnola (1820) ja Adelchi (1822), varsinkin niiden kuoro-osia. Näissä näytelmissä Manzoni hylkää jäykän ranskalaisen klassisuuden ja tavoittaa omaa kansallista näytelmätyyliä. Suurta ihailua herätti hänen oodinsa Il cinque maggio Napoleonin kuoleman johdosta. Kuuluisin kaikista Manzonin teoksista on I promessi sposi (täydellisenä 1827; suom. Kihlautuneet), italialaisen kirjallisuuden suurimpia historiallisia romaaneja, joka Walter Scottin kertomusten esikuvan mukaan kuvaa erinomaisesti 1600-luvun italialaista elämää.
Manzonin kootut teokset Opere complete ilmestyivät 1904 alkaen.
Suomennetut teokset

Kihlautuneet, 1–2 (I promessi sposi), suom. Jalmari Hahl, Helsinki: WSOY 1909–1911
Kihlautuneet, suom. Olavi Linnus. Lyhennetty laitos. Helsinki: Lehtipaino 1946
Suomennetut teokset > Suomennetut runot

Frankit valtaavat Italian longobardeilta (Dagli atrii muscosi, dai fori cadenti), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta : valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Helluntai (La Pentecoste), suom. Elsa Tervo, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, Helsinki: WSOY 1945
Toukokuun viides (Il Cinque Maggio), suom. teoksissa: Lauri Viljanen, Helikonin lähde: maailmanlyriikan suomennoksia, suom. Lauri Viljanen, Helsinki: WSOY 1951 ja Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alessandro Manzoni Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Alessandro Manzonin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Hilding Hedengren

Hilding Hedengren
Hans (Hilding) Helmer Harald Hedengren (17. helmikuuta 1892 Loviisa – 1. helmikuuta 1973) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Ernst August Emil Hedengren ja Mathilda Charlotta Frick. Hänet vihittiin ensimmäiseen avioliittoonsa vuonna 1919 Ellan Kullbergin kanssa ja tämän kuoltua vuonna 1934 toiseen vuonna 1935 Anni-Kirsti Luukkosen kanssa.
Opinnot

Hedengren kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Nylands nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1911–1914. Hän suoritti Piiripäälliköille järjestetyt kurssit vuonna 1921 ja taktiikan täydennyskurssin vuonna 1925 Suojeluskuntain päällystökoulussa sekä Sotilashallinnollisen koulun ensimmäisen jakson vuonna 1933.
Jääkäriaika

Hedengren liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, jonka päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi. Kurssi järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 19. huhtikuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja takaisin 1. komppaniaan 5. lokakuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Hän toimi rintamakomennuksensa jälkeen Libaussa vuonna 1917 muonitusaliupseerina ja komppanianvääpelinä.
Suomen sisällissota

Hedengren saapui Vaasaan Suomeen jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi adjutantiksi 3. Jääkärirykmenttiin ja myöhemmin 2. jääkäriprikaatiin, josta hänet siirrettiin 24. huhtikuuta 1918 alkaen 4. jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan päälliköksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hedengren palveli sisällissodan jälkeen 4. jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä (myöh. nimet Jääkäripataljoona n:o 2 ja Pohjolan jääkäripataljoona). Hänet sijoitettiin rykmentin 1. komppanian päälliköksi, mutta hoiti 19. kesäkuuta 1918 lähtien pataljoonankomentajan tehtäviä. Hänet siirrettiin 19. joulukuu 1918 Karjalan kaartin rykmenttiin 3. pataljoonan komentajaksi, mistä tehtävästä hän erosi 25. elokuuta 1920 ja siirtyi Tampereen suojeluskunnan harjoituspäälliköksi 1. helmikuuta 1921 ja määrättiin 15. helmikuuta 1921 samalla hoitamaan Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin piiripäällikön tehtäviä. Hän sai eron edellä mainitusta toimesta 1. tammikuuta 1923, mutta jäi edelleen Tampereen suojeluskunnan harjoituspäälliköksi. Hänet nimitettiin Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin 1. alueen päälliköksi 1. marraskuu 1924, mistä toimesta hän erosi 31. lokakuuta 1928 ja siirtyi maanviljelijäksi omistamalleen Haverin kartanoon Jaalaan ja toimi viljelijänä vuoteen 1932 saakka. Hedengren astui jälleen vakinaiseen palvelukseen ja määrättiin Suomen valkoisen kaartin talouspäällikön apulaiseksi 27. tammikuuta 1933 alkaen, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 Helsingin sotilaspiirin esikuntaan huoltopäälliköksi ja 16. maaliskuuta 1938 alkaen Porin rykmenttiin talouspäälliköksi.
Talvi- ja Jatkosota

Hedengren osallistui talvisotaan 5. divisioonan intendenttinä ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän toimi 5. prikaatin huoltopäällikkönä ja Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin 4. divisioonan huoltopäälliköksi ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella, Äänislinnassa, Karhumäessä ja Maaselän suunnalla. Huoltopäällikön tehtävästä hänet siirrettiin huoltotarkastajaksi III armeijakuntaan ja edelleen huoltopäälliköksi Aunuksen ryhmään, josta hänet siirrettiin vuonna 1944 2. divisioonan huoltopäälliköksi ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksen keskilohkolla, Divisioonasta hänet komennettiin vielä ennen sodan päättymistä Jalkaväkirykmentti 7:n huoltopäälliköksi, josta tehtävästä hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944 ja siirtyi osastopäälliköksi Suomen Kumitehdas Oy:n Nokialle, mitä hän palveli vuoteen 1960 saakka ja siirtyi Keskuslämpö Oy:n palvelukseen Helsinkiin. Hänet on haudattu Loviisan hautausmaalle Hedengren-sukuhautaan.
Luottamustoimet

Hedengren toimi Viipurin kasarmirakennuksien korjaustöiden valvojana vuonna 1919 ja 2. divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuonna 1920 sekä suojeluskunta-asetusta laatineen toimikunnan jäsenenä vuonna 1923. Uudenmaan sotilasläänin kunnianeuvoston varapuheenjohtajana hän toimi vuonna 1934 ja puheenjohtajana vuonna 1935 sekä Suomen ampujainliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1924–1928. Hämeen ampujapiirin johtokunnan varapuheenjohtajana ja jäsenenä hän toimi vuosina 1925–1928.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 8. joulukuuta 1915  Gruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Yliluutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 1. toukokuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 1941 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Filippo Tommaso Marinetti

| Filippo Tommaso Marinetti> Emilio Angelo Carlo Marinetti |
| --- | --- |
 Filippo Tommaso Marinetti 1913.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1876 Aleksandria, Egypti
Kuollut: 2. joulukuuta 1944 (67 vuotta) Bellagio, Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Tuotannon kieli: ranska, italia
Kirjallinen suuntaus: futurismi
Pääteokset:  Mafarka il futurista (1909) Manifesto del Futurismo (1909)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Filippo Tommaso Marinetti (oik. Emilio Angelo Carlo Marinetti; 22. joulukuuta 1876 Aleksandria, Egypti – 2. joulukuuta 1944 Bellagio, Italia) oli italialainen runoilija ja toimittaja sekä futurismin perustaja.
Marinetti opiskeli ensin Egyptissä, sitten Pariisissa Sorbonnen yliopistossa, jossa hän suoritti baccalaureuksen vuonna 1894. Hän suoritti oikeustieteen tutkinnon Italiassa Genovan yliopistossa 1899.
Marinetti ei kuitenkaan ryhtynyt lakimieheksi vaan siirtyi kirjalliselle uralle. Hän kokeili kaikkia kirjallisuudenlajeja ja teki kaiken nimellä "Filippo Tommaso Marinetti". Hänen oikeat etunimensä olivat kuitenkin Emilio Angelo Carlo.
Marinetti kirjoitti 1909 futurismin manifestin. Se ilmestyi ranskaksi Le Figaron etusivulla 20. helmikuuta 1909. ”Taide on oikeastaan pelkkää väkivaltaa, julmuutta ja epäoikeudenmukaisuutta”, Marinetti kirjoitti. Väkivaltaa piti tärkeänä myös Georges Sorel, joka vaikutti koko poliittisessa kirjossa anarkismista fasismiin. Marinetti itse oli fasismin kannattaja ja Benito Mussolinin ystävä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filippo Tommaso Marinetti Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Marian ylistyslaulu (Luther)

Marian ylistyslaulu (saks. Das Magnificat verdeutscht und ausgelegt durch D. Martin Luther) on Martti Lutherin selitysteos Uuden testamentin Marian kiitosvirteen vuodelta 1521.
Tätä Lutherin teosta on usein luonnehdittu helmeksi hänen raamatunselitystensä joukossa. Luther kannatti devotio modernan käsitystä Mariasta esikuvana. Teoksen keskeisenä sisältönä on mm. Jumalan "vieras" ja "oma" työ, jonka pohjalta Luther pyrkii vastaamaan kysymykseen, miksi Jumala sallii kärsimyksen. Hän kirjoitti ja julkaisi kommentaarin Marian kiitosvirteen juuri niinä ratkaisevina vuosina 1520-1521, jolloin paavi Leo X ekskommunikoi hänet.
Saksankielinen alkuteksti

Lutherin teosten Weimarin laitos (WA) osa 7:314-364
Suomenkielinen teos

Martti Luther: Marian ylistyslaulu. Suom. Anja Ghiselli. SLEY-kirjat, Helsinki 1986 ISBN 951-617-706-9
John Heartfield

John Heartfield vuonna 1959.
John Heartfield, nimi alun perin Helmut Herzfeld (19. kesäkuuta 1891 Schmargendorf, Berliini – 26. huhtikuuta 1968 Itä-Berliini, Saksan demokraattinen tasavalta) oli saksalainen taiteilija, joka tunnetaan erityisesti 1930-luvulla tekemistään natsienvastaisista fotomontaaseista. Heartfield suunnitteli myös kirjojen kansia, ja hän teki näyttämölavasteita muun muassa Bertolt Brechtin ja Erwin Piscatorin näytelmiä varten.
Tausta

Heartfieldin vanhemmat olivat sosialistinen kirjailija Franz Herzfeld ja tekstiilityöläinen ja poliittinen aktivisti Alice Stolzenburg. Vanhemmat hylkäsivät perheen neljä lasta metsään vuonna 1899, ja lapset asuivat sitten jonkin aikaa setänsä luona Aigensin pikkukaupungissa.
Helmut Herzfeld opiskeli 1908 Münchenissä kuninkaallisessa Baijerin taide- ja käsityökoulussa. Hän muutti nimensä ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1917 John Heartfieldiksi protestiksi Saksassa silloin vallinneelle englantilaisvastaisuudelle. Samana vuonna hän perusti yhdessä veljensä Wieland Herzfeldin ja George Groszin kanssa Malik-Verlag -kustannusliikkeen. Heartfield liittyi tammikuussa 1918 vastaperustettuun Saksan kommunistiseen puolueeseen.
Tuotanto 1920- ja 1930-luvuilla

Hearfield liittyi 1917 Berliinin Club Dada -kerhoon. Hän osallistui aktiivisesti sodan jälkeen Saksan dada-liikkeen toimintaan ja oli mukana järjestämässä ensimmäistä kansainvälistä dada-näyttelyä (Erste Internationale Dada-Messe) Berliiniin 1920. Näihin aikoihin Heartfield alkoi myös kokeilla valokuvamontaasien tekemistä yhdessä George Groszin kanssa, ja hän suunnitteli myös näyttämölavastuksia Bertold Brechtin ja Erwin Piscatorin näytelmiin. Heartfield oli palvellut sodan aikana jalkaväkisotilaana ja oli sitten työssä Saksan armeijan elokuvatuotannossa, mutta hänet erotettiin 1919 sen jälkeen kun hän oli tukenut lakkoa, joka järjestettiin vastalauseeksi Karl Liebknechtin ja Rosa Luxemburgin murhille spartakistikapinan yhteydessä. Hän perusti tämän jälkeen yhdessä George Groszin kanssa Die Pleite -nimisen satiirisen lehden.
Heartfield aloitti poliittisten fotomontaasien tekemisen 1920-luvulla. Niitä julkaistiin pääasiassa Saksan kommunistisen puolueen Die Rote Fahne -päivälehdessä ja viikoittain ilmestyneessä Arbeiter-Illustrierte-Zeitung (AIZ) -lehdessä. Hearfieldin fotomontaasit ilmestyivät suositun AIZ-lehden kansikuvina vuosina 1929–1933, ja ne tulivat tunnetuiksi Saksassa, koska suurin osa AIZ-lehdistä myytiin irtonumeroina lehtikioskeista. Hearfieldin töitä oli myös esillä julisteina Berliinin kaduilla 1932–1933. Hän käytti teoksissaan usein natsien omia symboleita, kuten hakaristiä, heikentääkseen näiden symbolien propangadatehoa.
Heartfield asui ja työskenteli Berliinissä aina natsien valtaantuloon saakka 1933. Hän pakeni asunnostaan parvekkeen kautta pitkänäperjantaina 1933 SS-miesten murtautuessa asuntoon sisään. Heartfield pakeni sitten jalan rajan yli Tšekkoslovakiaan. Hän joutui pakenemaan 1938 uudelleen vähän ennen Tšekkoslovakian miehitystä tällä kertaa Englantiin, jossa hän oli jonkin aikaa internoituna. Sotavuodet Heartfield asui Hampsteadissa Lontoossa.
Sodan jälkeiset vuodet Itä-Saksassa

Toisen maailmansodan jälkeen Heartfield palasi Saksaan ja asettui Itä-Berliiniin. Hän työskenteli Berliner Ensemble ja Deutsches Theater -teattereissa muun muassa Benno Bessonin ja Wolfgang Langhoffin kanssa. Itä-Saksan salainen poliisi Stasi suhtautui hyvin epäluuloisesti Heartfieldiin, koska tämä oli asunut useita vuosia Englannissa. Häntä ei hyväksytty Itä-Saksan Taideakatemian jäseneksi, eikä hän kyennyt työskentelmään omalla alallaan. Bertoldt Brechtin ja Stefan Heymin avulla Heartfield pääsi liittymään Taideakatemiaan vuonna 1956, ja hän aloitti myös uudelleen fotomontaasien tekemisen, joissa vastustettiin muun muassa ydinsotaa. Heartfield ei kuitenkaan enää yltänyt samanlaiseen tuotteliaisuuteen kuin 1920- ja 1930-luvuilla. Heartfield kävi 1967 Englannissa ja alkoi valmistella valokuvamontaasitöidensä retrospektiivistä näyttelyä. Tämä näyttely pidettiin vasta vuosi Heartfieldin kuoleman jälkeen Lontoossa 1969. Heartfieldin töitä on sittemmin ollut esillä muun muassa New Yorkin Modernin taiteen museossa 1993 ja Lontoon Tate-galleriassa 2005.
Tunnettuja Heartfieldin fotomontaasiteoksia

Yli-ihminen Adolf, ilmestyi Arbeiter-Illustrierte-Zeitung-lehdessä 17. heinäkuuta 1932. Montaasissa oli röntgenkuva puhetta pitävästä Hitleristä, jonka ruokatorvea pitkin kultakolikot valuvat vatsassa olevaan kultarahakasaan.(Kuva montaasista (Arkistoitu – Internet Archive))
Hitler-tervehdyksen merkitys : Pieni mies pyytää suuria lahjoja, ilmestyi Arbeiter-Illustrierte-Zeitung-lehdessä 1932. Heartfield yhdistää montaasissa Hitlerin vaalimenestyksen siihen taloudelliseen tukeen, jota hän on saanut varsinkin Reinin alueen teollisuusmiehiltä. Kuvan mottona on teksti Miljoonat ovat takanani, ja siinä vihjataan, että natsitervehdys on itse asiassa pyyntö saada rahaa. (Kuva montaasista)
Geneven merkitys : Missä pääoma asuu siellä ei voi olla rauhaa!, ilmestyi Arbeiter-Illustrierte-Zeitung-lehdessä 27. marraskuuta 1932. Kuvassa on verisen kiväärin pistimen lävistämä rauhankyyhky, ja taustalla näkyy Kansainliiton rakennus Genevessä. Kuvassa Sveitsin lipun risti on muuttunut hakaristiksi. (Kuva montaasista (Arkistoitu – Internet Archive))
Göring, Kolmannen valtakunnan pyöveli, ilmestyi Prahassa Arbeiter-Illustrierte-Zeitung-lehdessä 14. syyskuuta 1933. Teoksessa Herman Göring kuvataan teurastajana. (Kuva montaasista (Arkistoitu – Internet Archive))
"Uuden" valtakunnan vanha iskulause : Verta ja rautaa, ilmestyi Prahassa Arbeiter-Illustrierte-Zeitung-lehdessä 8. maaliskuuta 1934. Kuvassa oli neljä yhteensidottua veristä kirvestä, jotka muodostivat hakaristin. Veri ja rauta viittasivat Otto von Bismarckin 1862 pitämään puheeseen. (Kuva montaasista (Arkistoitu – Internet Archive))
Hurrah, die Butter ist Alle! (Hurraa, kaikki voi on käytetty!), ilmestyi Prahassa Arbeiter-Illustrierte-Zeitung-lehdessä 19. joulukuuta 1935. Fotomontaasi kuvasi saksalaista perhettä päivällispöydässä syömässä pöydällä olevaa polkupyörää. Huoneen seinällä oli Hitlerin kuva, ja tapetit oli koristeltu hakaristeillä. Perheen vauva pureskeli hakaristillä koristeltua metallikirvestä, ja perheen koiralla oli edessään suuri rautainen pultti ja mutteri. Kuvatekstinä oli lainaus Herman Göringin tykkejä vai voita -puheesta : Hurraa, kaikki voi on käytetty!. Kuten Göring sanoi Hampurin-puheessaan : Rautamalmi on tehnyt valtakunnasta voimakkaan! Voi ja laardi tekee ihmiset korkeintaan lihaviksi!. Tämä valokuvamontaasi oli myöhemmin inspiraationa Siouxsie and the Banshees -yhtyeen kappaleelle "Mittageisen". Yhtye levytti kappaleen sekä saksan kielellä että myöhemmin englanniksi (Metal postcard). (Kuva montaasista (Arkistoitu – Internet Archive))
Ei aihetta pelkoon - hän on kasvissyöjä! (Nur keine Angst - Er ist Vegetarier) ilmestyi Arbeiter-Illustrierte-Zeitung-lehdessä toukokuussa 1936. Montaasissa veistä teroittava Hitler silmäilee ahnaan näköisenä pöydällä seisovaa Ranskaa esittävää Gallian kukkoa. (Kuva montaasista (Arkistoitu – Internet Archive))