stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuwait Airways
Laivasto

Laivaston keski-ikä maaliskuussa 2023 on 5,4 vuotta.
| Konetyyppi | Lukumäärä | Tilauksia | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| Airbus A320-200 | 7 | — |  |
| Airbus A320neo | 7 | 8 |  |
| Airbus A321neo | — | 6 |  |
| Airbus A321LR | — | 3 |  |
| Airbus A330-200 | 4 | — |  |
| Airbus A330-800 | 4 | 2 |  |
| Airbus A330-900 | — | 7 |  |
| Airbus A350-900 | — | 2 |  |
| Boeing 777-300ER | 10 | — |  |
| Yhteensä | 32 | 28 |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuwait Airways Wikimedia Commonsissa
Kuwait Airwaysin viralliset kotisivut
Kuwaitilaiset lentoyhtiöt
Jazeera Airways (2005–)
Kuwait Airways (1954–)
Wataniya Airways (2005–2011)
Arab Air Carriers Organizationin (AACO) jäsenet
Afriqiyah Airways
Air Algérie
Air Arabia
Air Cairo
Badr Airlines
EgyptAir
Emirates
Etihad Airways
Express Air Cargo
flydubai
FlyEgypt
flynas
Gulf Air
Iraqi Airways
Jordan Aviation
Kuwait Airways
Libyan Airlines
Mauritania Airlines
Middle East Airlines
Nile Air
Nouvelair
Oman Air
Palestinian Airlines
Qatar Airways
Royal Air Maroc
Royal Jordanian
Saudia
SaudiGulf Airlines
Sudan Airways
Syrian Arab Airlines
Tassili Airlines
Tunisair
Yemenia
Yhtiön entinen Airbus A300-605R (9K-AMC) lähestymässä Frankfurtin kansainvälistä lentoasemaa kesäkuussa 2005.
Kuwait Airwaysin entinen Boeing 777-269ER (9K-AOB) laskeutumassa Lontoon Heathrow'n kansainväliselle lentoasemalle lokakuussa 2007.
Kuwait Airwaysin Airbus A320neo.
Kuwait Airwaysin Airbus A330-800 laskeutumassa Frankfurt am Mainin lentoasemalle.
Kuwait Airwaysin Boeing 777-300ER.
Fox Corporation

| Fox Corporation |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Osake:  NASDAQ: FOXA (luokka A) NASDAQ: FOX (luokka B)
Perustettu:  20. maaliskuuta 2019
Toimitusjohtaja:  Lachlan Murdoch
Puheenjohtaja:  Lachlan Murdoch
Kotipaikka:  New York City, New York, Yhdysvallat
Toimiala:  televisio, viestintä
Tytäryhtiöt:  Fox Entertainment Fox Television Stations Fox News Media Fox Sports Media Group Tubi Media Group
Omistaja:  Murdochin perhe (39%)
Kotisivu:  www.foxcorporation.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fox Corporation (tunnettiin alun perin nimellä New Fox) on yhdysvaltalainen mediakonserni, joka syntyi The Walt Disney Companyn ostettua 21st Century Foxin elokuva- ja televisiotuotannon ja valtaosan kaapelitelevisiotoiminnasta. Yhtiöön kuuluvat ne 21st Century Foxin osat, joita Disney ei ostanut, kuten Fox Broadcasting Company, Fox News, Fox Business, Fox Sports, Big Ten Network ja muita televisiokanavia.
Yhtiö muodostettiin 20. maaliskuuta 2019, heti Disneyn kanssa tapahtuneen kaupan jälkeen. Sen sisaryhtiö on News Corp, jonka toiminta keskittyy sanomalehti- ja kirjakustannukseen. Molemmat yhtiöt kuuluvat Rupert Murdochin ja hänen perheensä hallintaan. Rupert Murdoch on yhtiön puheenjohtaja, kun taas hänen poikansa Lachlan Murdoch on hallituksen puheenjohtaja ja toimitusjohtaja.
Rupert Murdoch ilmoitti 21. syyskuuta 2023 eroavansa Fox Corporationin hallituksen puheenjohtajan tehtävästä, mutta jatkavansa edelleen hallituksen emeritus-jäsenenä.
Historia

14. joulukuuta 2017 The Walt Disney Company ilmoitti aikomuksestaan ostaa 21st Century Foxin ja kaikki sen muut yksiköt. Disney ilmoitti 12. maaliskuuta 2019, että kauppa saadaan päätökseen 20. maaliskuuta. Fox Corporation aloitti virallisen kaupankäynnin S&P 500:lla 19. maaliskuuta 2019. Samoihin aikoihin Fox Corporationin hallitukseen liittyi myös republikaanien poliitikko ja entinen edustajainhuoneen puhemies Paul Ryan.
Toukokuussa 2019 Fox Corporation osti 4,99 prosentin osuuden kanadalaisesta online-rahapelioperaattorista The Stars Groupista 236 miljoonalla dollarilla. Tämän seurauksena ilmoitettiin myös, että yritykset kehittävät yhteistyössä urheiluvedonlyötiä koskevia tuotteita Yhdysvaltain markkinoille Fox Bet -brändillä.
Elokuussa 2019 Fox Corporation ilmoitti ostavansa Credible Labsin 397 miljoonalla dollarilla ja animaatiostudion Bento Box Entertainmentin noin 50 miljoonalla dollarilla. Huhtikuussa 2020 Fox Corporation osti suoratoistopalvelun Tubin 440 miljoonalla dollarilla.
Syyskuussa 2021 Fox Corporationiin kuuluva Fox Entertainment osti viihdeuutissivusto TMZ:n WarnerMedialta 50 miljoonalla dollarilla. Joulukuussa 2021 Fox Corporation ilmoitti ostavansa tuotantoyhtiö MarVista Entertainmentin.
Syyskuussa 2022 Fox Corporation ilmoitti lanseeraavansa oman in-house-tuotantoyhtiönsä Fox Entertainment Studiosin. Yhtiön ensimmäinen tuotanto oli televisiosarja Monarch. Fox ilmoitti myös käynnistävänsä oman kansainvälisen levitysyhtiönsä Fox Entertainment Globalin.
Lokakuussa 2022 muodostettiin Rupert Murdochin aloitteesta erityiskomitea selvittämään Foxin ja News Corpin fuusioitumisen mahdollisuutta. Vaikka Lachlan Murdoch tuki isänsä ehdotusta, James Murdoch vastusti sitä, kuten monet osakkeenomistajatkin. Tammikuussa 2023 Rupert Murdoch ilmoitti hylänneensä fuusioitumissuunnitelman.
Syyskuussa 2024 Rupert Murdoch haki Nevadan perintötuomioistuimelta äänioikeuden poistamista Murdochin perheen säätiössä muilta lapsiltaan kuin Lachlanilta. Muut sisarukset, Prudence MacLeod, Elisabeth Murdoch ja James Murdoch, ovat poliittisesti eri linjoilla kuin isänsä tai veljensä, ja Rupert haluaisi säilyttää medioidensa konservatiivisen toimituksellisen linjan, jonka hän katsoo välttämättömäksi yhtiöidensä markkina-arvon säilymiseksi. Joulukuussa 2024 raportoitiin, että tuomioistuin oli tehnyt päätöksen Rupert ja Lachlan Murdochia vastaan, joiden katsottiin toimineen vilpillisessä tarkoituksessa yrittäessään muuttaa säätiön sääntöjä.
Helmikuussa 2025 Fox osti konservatiivisen podcastyhtiö Red Seat Venturesin laajentaakseen tarjontaansa digitaalisen median markkinoilla. Red Seat Ventures jatkaa toimintaansa itsenäisenä yhtiönä ja sijoitetaan Tubi Media Groupin alaisuuteen.
Omistukset

Yhtiön tärkeimmät omistukset vuonna 2023 luetellaan alla (suluissa osuus osakkeista).
Fox Entertainment
Fox Broadcasting Company
Fox Now
Bento Box Entertainment
Princess Bento Studio
Sutikki
Bento Box Interactive
Fox Alternative Entertainment
Sidecar
Studio Ramsay Global
TMZ
XOF Productions
MarVista Entertainment
Fox First Run
Fox Entertainment Studios
Fox Entertainment Global
Fox Television Stations
MyNetworkTV
Popcorn Entertainment LLC (50%)
Movies!
Fox Soul
Fox Local
Fox News Media
Fox News
Fox Business
Fox News Radio
Fox News Talk
Fox Nation
Fox Weather
Fox Sports
FS1
FS2
Fox Deportes
Big Ten Network (51%)
Fox Soccer Plus
Fox Sports Racing
Fox Sports Radio
Fox Bet
Fox Sports Digital Media
FoxSports.com
Flutter Entertainment
Tubi Media Group
Tubi
AdRise
Blockchain Creative Labs
Credible Labs (67%)
Aiheesta muualla

Yhtiön sivustot (englanniksi)
Kauvatsan rautatieasema

Kauvatsan rautatieasema (lyhenne Kav) avattiin vuonna 1895 neljä kilometriä etelään kirkolta nykyisen Kokemäen kaupungin alueelle Tampere–Pori-rataosalle.
Kauvatsan alkuperäinen asemarakennus valmistui vuonna 1895 samojen Oulun radan pysäkkirakennusten piirustusten mukaan kuin esimerkiksi Nokian, Siuron, Karkun ja Nakkilan rautatieasemat samalla rataosalla. Rakennus poltettiin kansalaissodan aikana keväällä 1918, ja sen tilalle valmistui seuraavana vuonna uusi asemarakennus Suupohjan radan V luokan tyyppipiirustusten mukaan. Tämä rakennus tuhoutui kuitenkin tulipalossa joulukuussa 1922 ja nykyinen asemarakennus valmistui jälleen uusien piirustusten mukaan vuonna 1923.
Kauvatsan aseman toiminta oli vilkkaimmillaan 1930- ja 1940-luvuilla, jolloin Kauvatsanjoesta nostettuja tukkeja lastattiin juniin kuljetettaviksi Rauman tehtaille. Asemakylässä asui 1960-luvulla 400 asukasta ja teollisuuttakin oli muun muassa höyrysaha. Asutus väheni kuitenkin ja asema muutettiin miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1968. Tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1973 ja liikennepaikka lakkautettiin henkilöliikenteen loppuessa vuonna 1989. Asemarakennus myytiin yksityisomistukseen vuonna 1994, minkä jälkeen siinä on toiminut kutomo. Kauvatsa oli itsenäinen kunta vuoteen 1969.
Élisabeth Badinter

| Elisabeth Badinter> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1944 (ikä 81) Boulogne-Billancourt, Hauts-de-Seine, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  kirjailija, filosofi, professori
Puoliso:  Robert Badinter
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Élisabeth Badinter (o.s. Bleustein-Blanchet; s. 5. maaliskuuta 1944 Boulogne-Billancourt, Hauts-de-Seine, Ranska) on ranskalainen kirjailija ja filosofian professori École Polytechniquessa Pariisissa. Hän on Ranskan tunnetuimpia intellektuelleja ja feministejä.
Teoksessaan Fausse route (2003, englanniksi Dead End Feminism) Badinter arvostelee amerikkalaista äärifeminismiä, joka on hänen mukaansa johtanut sukupuolten sotaan. Teoksessa Le Conflit (2010, englanniksi The Conflict) Badinter kritisoi äidin roolin korostumista lastenhoidossa 1980-luvulta alkaen. Teokset ovat herättäneet Ranskassa kiivasta keskustelua.
Badinterin teoksista on ilmestynyt suomeksi Mikä on mies? (XY: De l’identité masculine, 1992), jonka on suomentanut Leevi Lehto.
Elämä

Badinter on isänsä Marcel Bleustein-Blanchet’n perustaman markkinointiviestintäalan kansainvälisen jättiyhtiön Publicis Groupen pääomistaja ja hallituksen puheenjohtaja. Hänen miehensä on ranskalainen juristi, entinen oikeusministeri Robert Badinter. Badinterilla on kolme lasta.
Teokset > Monografiat

L’Amour en plus. Histoire de l’amour maternel (XVIIe–XXe siècle). Paris: Flammarion, 1981. ISBN 2-253-02944-0.
Émilie, Émilie, L’ambition féminine au XVIIIe siècle. Paris: Flammarion, 1983. ISBN 978-2-08-210089-2.
Les Remontrances de Malesherbes (1771–1775). Paris: Flammarion, 1985. ISBN 978-2-08-08-1150-9.
L’Un est l’autre. Des relations entre hommes et femmes. Paris: Odile Jacob, 1986. ISBN 202009178X.
Condorcet. Un intellectuel en politique. Yhdessä Robert Badinterin kanssa. Paris: Fayard, 1988. ISBN 2-213-01873-1.
Paroles d’hommes (1790–1793). Condorcet, Prudhomme, Guyomar. Paris: P.O.L, 1989. ISBN 2-86744-148-X.
Mikä on mies?  ((XY, de l’identité masculine, 1992.) Suomentanut Leevi Lehto)  Tampere:  Vastapaino, 1993.  ISBN 951-9066-71-3
Les Passions intellectuelles 1. Désirs de gloire (1735–1751). Paris: Fayard, 1999. ISBN 978-2-213-60415-2
Les Passions intellectuelles 2. L’exigence de dignité (1751–1762). Paris: Fayard, 2002. ISBN 978-2-213-61258-4
Simone de Beauvoir, ou: Les chemins de la liberté. Conférences 1/2002. Paris: Bibliothèque nationale de France, 2002. ISBN 2-7177-2220-3.
Fausse route. Réflexions sur 30 années de féminime, Paris: Odile Jacob, 2003. ISBN 2-253-11264-X. – Dead End Feminism. Translated by Julia Borossa. Cambridge: Polity Press, 2006. ISBN 0-7456-3380-3.
Les Passions intellectuelles 3. Volonté de pouvoir (1762–1778). Paris: Fayard, 2007. ISBN 978-2-213-62643-7.
Madame du Châtelet, Madame d’Epinay. Ou l’Ambition féminine au XVIIIe siècle. Paris: Flammarion, 2006. ISBN 978-2-08-210563-7.
Le Conflit. La Femme et la mère. Paris: Flammarion, 2010. ISBN 978-2-253-15755-7. – The Conflict. How Modern Motherhood Undermines the Status of Women. Translated by Adriana Hunter. New York: Metropolitan Books, 2012. ISBN 978-0-8050-9414-5.
Le Pouvoir au féminin. Marie-Thérèse d’Autriche 1717–1780. Paris: Flammarion, 2016. ISBN 978-2-08-137772-1.
Teokset > Muut julkaisut

(esipuhe) Edmond & Jules de Goncourt: La Femme au dix-huitième siècle. Paris: Flammarion, 1982.
Cahiers Suzanne Lilar, s. 15–26, Paris: Gallimard, 1986. ISBN 2-07-070632-X.
(toim.) Nicolas de Condorcet & Amélie Suard: Correspondance inédite de Condorcet et Madame Suard (1771–1791). Paris: Fayard, 1988. ISBN 2-213-02164-3.
(esipuhe) Louise d’Épinay: Les Contre-Confessions. Histoire de Madame de Montbrillant. Paris: Mercure de France, 1989. ISBN 2-715-21575-4.
(esipuhe) Antoine Léonard Thomas & Denis Diderot & Louise d’Épinay: Qu’est-ce qu’une femme? Un débat. Paris: P.O.L, 1989. ISBN 2-86744-146-3.
(esipuhe) Émilie du Châtelet: Discours sur le bonheur. Paris: Éditions Payot & Rivages, 1997. ISBN 2-7436-0196-5.
(toim. ja esipuhe) Isabelle de Bourbon-Parme: ”Je meurs d’amour pour toi”. Lettres à l’archiduchesse Marie-Christine, 1741–1763. Paris: Tallandier, 2008. ISBN 978-284734-508-7.
Kunnianosoitukset

Ordre des Arts et des Lettres (Ranska, 2007)
Kulttuuriansioiden ritarikunta (Monaco, 2011)
Augusta von Sachsen-Weimar-Eisenach

| Augusta |
| --- | --- |
 Preussin kuningatar ja Saksan keisarinna
 Kruununprinsessa Augusta, Franz Xaver Winterhalter 1853
Saksan keisarinna
Valtakausi:  18. tammikuuta 1871 – 9. maaliskuuta 1888
Kruunajaiset:  18. tammikuuta 1871
Edeltäjä:  Elisabet Ludovika, Preussin kuningatar
Seuraaja:  Viktoria
Preussin kuningatar
Valtakausi:  2. tammikuuta 1861 – 9. maaliskuuta 1888
Kruunajaiset:  18. lokakuuta 1861 Königsbergin linnan kappeli

Syntynyt:  30. syyskuuta 1811 Weimar, Saksi-Weimar-Eisenach
Kuollut:  7. tammikuuta 1890 (78 vuotta) Berliini, Preussi, Saksa
Hautapaikka:  Kuninkaallinen mausoleumi Charlottenburgin linnan puisto, Berliini
Puoliso:  Vilhelm I  (vih. 1829; k. 1888)
Lapset:  Fredrik III Louise
Koko nimi:  Augusta Maria Luise Catherina
Suku:  Saksi-Weimar-Eisenach
Isä:  Kaarle Fredrik
Äiti:  Maria Pavlovna
Uskonto:  protestanttisuus
Nimikirjoitus:  
Augusta Maria Luise Catherina von Sachsen-Weimar-Eisenach (30. syyskuuta 1811 Weimar – 7. tammikuuta 1890 Altes Palais, Berliini) oli Preussin kuningatarpuoliso vuodesta 1861 ja Saksan keisarinna vuodesta 1871, Preussin kuningas Vilhelm IV:n, myöhemmin Saksan yhdistyttyä vuonna 1870 keisari Vilhelm I:n aviopuolisona.
Suku ja koulutus

Hän oli suurherttua Karl Friedrich von Sachsen-Weimar-Eisenachin (1783–1853) ja suuriruhtinatar Maria Pavlovna Romanovan tytär. Venäjän keisari Paavali I ja Maria Fjodorovna oli hänen isovanhempiaan.
Hän sai venäjän ja ranskan kielituntien lisäksi myös historian, maantieteen ja uskonnon opetusta. Musiikkitunneista vastasi säveltäjä Johann Nepomuk Hummel. Lapsuudessaan Augusta tapasi vanhan Goethen, joka oli käytännössä osa hovia ja jopa omisti hänelle lyhyen runon hänen yhdeksäntenä syntymäpäivänään.
Vuonna 1824-1825 Augusta vieraili ensimmäistä kertaa Pietarissa ja äidinpuoleisten esi-isiensä maassa. Palattuaan hän tapasi ensi kertaa tulevan aviomiehensä prinssi Wilhelmin, vaikka tässä vaiheessa parin avioliiton suunnittelu oli jo alkanut. Wilhelmin oli luovuttava rakastamastaan serkustaan Elisa Radziwiłłista vuonna 1826, koska tämän isänpuoleinen suku ei ollut kyllin ylhäistä tulevan hallitsijan puolisolle. Augusta ja Wilhelm alistuivat velvollisuudentuntoisina ja kihlautuivat 16. helmikuuta 1829.
Avioliitto ja lapset

Augusta avioitui Preussin prinssi Wilhelmin, tulevan Preussin kuninkaan ja Saksan keisarin kanssa 11. kesäkuuta 1829. Avioparilla oli 14 vuoden ikäero ja he olivat luonteeltaan täysin vastakkaisia. Aviomies ei myöskään salannut sitä, että hän oli edelleen rakastunut Elisa Radziwiłłiin, jonka kuva hänellä oli aviovaimon hyväksymänä pöydällään kuolemaansa asti.
Augustalle ja Vilhelmille syntyi kaksi lasta:
Fredrik III (18. lokakuuta 1831 – 15. kesäkuuta 1888), avioitui 1858 Yhdistyneen kuningaskunnan prinsessa Viktorian (1840–1901) kanssa; heille syntyi kahdeksan lasta, joista yksi oli seuraava keisari Vilhelm II ja toinen oli prinsessa Margaret, jonka puoliso oli Suomen kuningasehdokas Friedrich Karl sekä prinsessa Sophie, Helleenien kuningatar
Louise, Preussin prinsessa (3. joulukuuta 1838 – 23. huhtikuuta 1923), avioitui 1856 Badenin prinssi Frederickin, tulevan suurherttua Fredrik I:n (1826–1907) kanssa; heille syntyi kolme lasta.
Augusta oli mustasukkaisen omistautunut lapsilleen ja huolehti heidän koulutuksestaan sekä kasvatuksestaan erittäin tarmokkaasti niin ettei mitään joutoaikaa jäänyt. Vuosien 1842 ja 1843 keskenmenojen jälkeen hän ei enää synnyttänyt muita lapsia.
Kruununprinsessa, kuningatar, keisarinna

Vuonna 1837 kruununprinssipari muutti Altes Palaisiin Unter den Linden puistokadulle, jonka kunnostukseen oli hyväksytty 230 000 taalerin määräraha. Augusta varmisti, että uskonnollisia aiheita ei unohdettu talon sisustuksessa. Toisaalta myös luonnontieteilijä Alexander von Humboldt osallistui hänen illanviettoihinsa, hänen puolisonsa taasen ei ollut kiinnostunut tästä vuorovaikutuksesta.
Vuoden 1848 vallankumouksen aikana Augusta ja hänen perheensä joutuivat pakenemaan Berliner Stadtschlossiin ja pois Berliinistä, Wilhelm lähti jopa maapakoon Englantiin.
Augusta muistetaan Saksan ensimmäisenä keisarinnana, joka vastusti valtakunnankansleri Otto von Bismarckin näkemystä yhdistää Saksan alueet väkivaltaisin voimakeinoin ja hän omaksui yhteiskuntaa kehittäviä vaikutteita muun muassa brittiläiseltä sairaanhoitaja Florence Nightingalelta.
Augusta suhtautui suopeasti liberaaleihin ja roomalaiskatolisiin ja oli Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Viktorian ystävä. He vierailivat toistensa luona vuosina 1845 ja 1846. Hän ei pitänyt eikä luottanut Otto von Bismarckiin, joka oli hänen puolisonsa lähin poliittinen liittolainen vuosina 1862–1890.
Vilhelm ja suuri osa Preussin hovista eivät jakaneet Augustan liberaaleja näkemyksiä ja älyllisiä kiinnostuksiaan. Augusta oli myös tottunut suurempaan "kulttuuriseen avoimuuteen" Weimarin hovissa. Miehisestä näkökulmasta katsottuna hän ei vastannut tarpeeksi porvarillista naisihannetta. Vilhelm kritisoi häntä lokakuussa 1829, että hän "ajatteli aivoillaan, ei sydämellään". Näin toimiessaan Augusta loukkasi sen aikaista sukupuolirooliajattelua, jonka mukaan miesten oli oltava rationaalisia ja naisten emotionaalisia. Ajan mittaan heidän välilleen kehittyi luottamus ja kunnioitus vaikkakin tunnetasolla suhde pystyi viileänä. Preussin prinsessan roolissa Augustan odotettiin pitäytyvän Berliinin hovin piirissä. Tästä normista poiketen hän kuitenkin jakoi näkemyksiään avoimesti julkisuuteen, ja häntä pidettiin myöhemmin poliittisena uhkana puolisolleen.
Viimeiset vuodet

Keisarinna sairasti reumaa ja Parkinsonin tautia useiden vuosien ajan ja sai vakavia vammoja kaatuessaan Koblenzissa kesäkuussa 1881. Sen jälkeen hän liikkui kainalosauvoilla ja pyörätuolilla. Tästä huolimatta Augusta yritti pelottomasti jatkaa osallistumistaan ​​poliittisesti ja myös täyttää velvollisuutensa katolisen väestön suojelijana. Tätä varten hän turvautui muun muassa taloudelliseen tukeen.
Perintö

Vaikka katuja, aukioita ja sairaaloita on nimetty hänen mukaansa, keisarinnan muisto Saksassa kuoli viimeistään toisen maailmansodan jälkeen.
Kunnianosoituksia

Mustan kotkan ritarikunta ketjulla (Preussi, 1861)
Naisten ja tyttöjen ansioristi (Preussi, 1871)
Kuningatar pyhän Isabellan ritarikunnan suurristi (Portugali)
Pyhän Katariinan ritarikunnan 1. luokka (Venäjä 1811)
Kuningatar Maria Luisan ritarikunnan suurristi (Espanja)
Pyhän Kaarlen keisarillinen ritarikunnan suurristi (Meksiko, 1865)
Sidonien ritarikunnan daami (Saksi)
Galleria

Prinsessa Augusta, Karl Begas 1838
Preussin kuningatar Augusta kruunajaisasussaan, Minna Pfüller 1861 Winterhalterin mukaan
Kuningatar Viktoria ja keisarinna Augusta Frogmore Housessa n. 1867
Keisarinna Augusta, valokuvaaamo F. Jamrath & Sohn Berlin 1880-luku
Lisää aiheesta

http://www.bad-bad.de/gesch/augusta.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ADK  FID 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
U-vene

U-vene, (saks. Unterseeboot, vedenalainen alus) eli U-Boot ( kuuntele ääntämys (ohje)) on Saksan laivaston sukellusvene. Myös englanninkielinen muoto lyhenteestä, U-boat, tarkoittaa saksalaista sukellusvenettä, varsinkin ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa sekä Itävalta-Unkarin laivaston sukellusveneitä ensimmäisessä maailmansodassa.
Sukellusveneiden tärkein tehtävä maailmansodissa oli taloudellinen sodankäynti: merireittien tehokas laivastosaarto estämällä huoltokuljetusten perillepääsy.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa

Saksassa ensimmäinen sukellusvene oli keksijä ja insinööri Wilhelm Bauerin vuonna 1850 Saksan keisarikunnan laivastolle suunnittelema Brandtaucher, jonka Schweffel & Howaldt rakensi Kielin telakallaan. Vuonna 1905 Saksan keisarikunnan laivastolle rakennettiin Karp-luokan sukellusvene, joka nimettiin SM U1:ksi, jossa oli kaksinkertainen runko, Kortingin petrolimoottori ja yksi torpedoputki. Puolet suuremmassa SM U2:ssa oli kaksi torpedoputkea. Dieselmoottori otettiin 1912–1913 käyttöön vasta U19-luokassa. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli palveluskäytössä tai rakenteilla 48 sukellusvenettä, jotka kuuluivat 13 eri alusluokkaan.
Sotienvälinen aika

Versailles’n rauha rajoitti Saksan laivaston kokoa ja kielsi sukellusveneiden rakentamisen. Sopimusta kuitenkin kierrettiin: sukellusveneiden suunnittelutoimisto Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw perustettiin Alankomaihin ja torpedoiden käytön tutkimusohjelma käynnistettiin Ruotsissa. Ennen toisen maailmansodan syttymistä Saksa ryhtyi rakentamaan sukellusveneitä ja kouluttamaan miehistöjä. Nämä toimenpiteet piilotettiin muun muassa tutkimukseksi. Kun asia paljastui, Britannia ja Saksa pyrkivät sopimaan kahdenvälisellä laivastosopimuksella 18. kesäkuuta 1935 pariteetista sukellusveneiden suhteen. Toisen maailmansodan alussa Saksan laivastolla oli 65 sukellusvenettä, joista 21 oli merellä valmiina sotaan.
Toinen maailmansota

Toisessa maailmansodassa sukellusvenesota oli koko sodan kestäneen Atlantin taistelun tärkein osatekijä. Saksalla oli sodan suurin sukellusvenelaivasto, sillä Versailles’n rauhansopimus oli rajoittanut Saksan pintalaivaston kuuteen taistelulaivaan (kukin alle 10 000 tonnia), kuuteen risteilijään ja 12 hävittäjään. Pääministeri Winston Churchillin mukaan ”ainoa tekijä joka todella pelotti minua sodan aikana oli sukellusveneuhka”.
Sodan ensivaiheen aikana saksalaiset sukellusveneet olivat äärimmäisen tehokkaita tuhoamaan liittoutuneiden huoltokuljetuksia varsinkin kanadalaisten ja brittien saattueita suojelevien saattoalusten toimialueiden välissä sijaitsevalla suojaamattomalla merialueella. Kun Yhdysvallat liittyi sotaan, saksalaisten sukellusveneiden toimialue ulottui Yhdysvaltain ja Kanadan Atlantin puoleiselta rannikolta Meksikonlahdelle sekä Arktiselta alueelta Afrikan länsi- ja etelärannikolle ja idässä jopa Penangiin asti Malesiassa. Koska vedenalaisessa sukelluksessa akut rajoittivat suuresti sukellusveneen nopeutta ja toimintamatkaa, sukellusveneet joutuivat kulkemaan suurimman osan ajasta pinnassa dieselmoottoreilla. Sodan ensimmäisten vuosien aikana saksalaisten sukellusveneiden yleisin hyökkäystapa oli pimeällä ja pinnalla. Tätä ajanjaksoa, ennen kuin liittoutuneet kehittivät todella tehokkaat sukellusveneentorjuntamenetelmät, saksalaiset sukellusvenemiehet sanoivat myöhemmin ”onnelliseksi ajaksi” (saks. Die Glückliche Zeit).