Liivinmaan sota
Sodan alkuvaiheet

Iivana IV Julma tulkitsi Posvolin sopimuksen ja Tarton uskonveron maksamatta jättämisen rikkovan vuoden 1554 välirauhansopimusta ja hän keskitti venäläisiä joukkoja Liivinmaan rajalle. Jo ennen venäläisten hyökkäystä maamestari Fürstenberg oli ryhtynyt puolustusvalmisteluihin lokakuussa 1557. Valmistelut eivät kuitenkaan olleet kovin tehokkaita säätyjen välinpitämättömyyden takia.
Venäläiset aloittivat hyökkäyksen 22. tammikuuta 1558. Venäläisten noin 40 000 miehen armeija hyökkäsi rajan yli Peipsijärven pohjois- ja eteläpuolelta Ivangorodista Narvaan ja Pihkovasta Vastseliinaa kohti. Kolmas hyökkäyssuunta kohdistui Ostrovista Marienhausenia ja Marienburgia kohti. Joukkoja johti Venäjän vasalli, Kazanin kaani Šigal. Narva antautui toukokuussa pommitusten ja tulipalojen runtelemana.
Sieltä venäläiset jatkoivat Pohjois-Viroon Tallinnan lähistölle saakka. Marienburgia vastaan hyökänneet venäläiset eivät onnistuneet valtaamaan siellä sijainnutta ritarikuntalinnaa. Epäonnistuttuaan tässä joukot etenivät Riian edustalle, josta ne kuitenkin kääntyivät takaisin hävittäen maaseutua. Hyökkäysten tuloksena venäläiset miehittivät itäisen Virumaan ja Tarton hiippakunnan.
Hyökkäyksen johdosta Liivinmaan maapäivät olivat päättäneet Wolmarissa vuoden 1558 maaliskuussa koota tsaarin vaatiman veron. Ennen kuin summa oli saatu lainaamalla kokoon, oli Moskovaan lähetetty neuvottelijoita. Tsaari ei ollut kuitenkaan enää kiinnostunut rauhan solmimisesta Narvan kukistuttua. Kesäkuun lopulla maapäivät kokoontuivat Tartossa päättämään, mistä päin apua tuli yrittää saada. Vaihtoehtoina olivat Puola, Ruotsi ja Tanska. Maapäivät kallistuivat Tanskan puoleen, koska Ruotsi ja Puola olivat osoittautuneet vastahakoisiksi auttamaan Liivinmaata.
Avun takaamiseksi oltiin valmiita antamaan Tanskalle takaisin sen vanha herruus Harju- ja Virumaassa. Tanskasta ei kuitenkaan tullut sellaista apua, kuin oli odotettu. Tanskan avulla saatiin kuitenkin aikaan aselepo Venäjän kanssa vuonna 1559. Tsaari suostui sopimukseen, jotta hän olisi voinut ratkaista krimintataarikysymyksen eli samanaikaisen Venäjän–Krimin sodan tilanteen Devlet I Girayta vastaan. Aselevon aikana Tanska sai jalansijan Liivinmaalta, kun piispa Johannes Münchhausen myi Saarenmaan ja Kuurinmaan hiippakunnat Tanskan kuninkaan veljelle Magnukselle 26. syyskuuta 1559. Rauhan aikana alkoi myös voimistua mielipide, jonka mukaan tukea piti hakea Puolalta. Tämä ei kuitenkaan olisi voinut onnistua Fürstenbergin ollessa maamestarina, mutta hänet syrjäytti puolalaismielisen Gotthard Kettler. Kettler aloitti valtaan päästyään neuvottelut puolalaisten kanssa Vilnassa. Puolan kanssa solmittiin 31. elokuuta 1559 sopimus, jonka mukaan Puolan kuningas ottaisi ritarikunnan valtansa alle.
Sopimuksen mukaan ritarikunnan eteläosan linnat Bauskasta Ludseniin piti luovuttaa Puolalle. Sodan jälkeen ritarikunta voisi lunastaa ne takaisin. Seuraavana päivänä solmittiin toinen sopimus, jossa puolalaisvalta laajeni edelleen. Sen mukaan Liivinmaa liitettäisiin Puolaan ja Kettleristä tulisi Liivinmaan herttua. Hieman myöhemmin Riian arkkipiispa solmi Puolan kanssa saman kaltaisen sopimuksen linnojen luovuttamisesta. Kettler valittiin neuvotteluista palattuaan 17. syyskuuta 1559 maamestariksi ja siihen asti muodollisesti maamestarina ollut Fürstenberg sai haltuunsa ritarikuntalinnoja Etelä-Virosta.
Ruotsi oli pysytellyt sodan alkuvaiheen puolueettomana, vaikka ruotsalaisilla oli esimerkiksi Tallinnassa paljon kannatusta. Kustaa Vaasa oli solminut Venäjän kanssa Moskovan rauhansopimuksen ennen Liivinmaan sotaa ja hänen mukaansa Ruotsi ei olisi voinut sekaantua Liivinmaan tapahtumiin ilman vaaraa Venäjän suhteiden huonontumisesta. Ruotsilla oli kuitenkin vuoden 1557 syksystä lähtien tarkkailijoita Tallinnassa. Suomen herttua Juhana neuvotteli itsenäisesti ritarikunnan kanssa Suomen aatelin tukemana joidenkin tukikohtien luovuttamisesta Ruotsille. Neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet mihinkään.