stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jerry Lee Lewis
Diskografia > Kokoelma-albumit

The Sun Story (SSS International Records, 1974)
The Original Jerry Lee Lewis (Charly Records, 1979)
| --- | --- |
 Albumit 1958 	Jerry Lee Lewis  1962 	Jerry Lee's Greatest  1963 	Rockin' with Jerry Lee Lewis  1964 	Live at the Star Club, Hamburg  1964   Golden Hits of Jerry Lee Lewis  1964   The Greatest Live Show on Earth  1965 	The Return of Rock  1965   Country Songs for City Folks/All Country  1966 	Memphis Beat  1966   By Request: More of the Greatest Live Show on Earth  1967 	Soul My Way  1968 	Another Place, Another Time  1969 	She Still Comes Around  1969   Sings the Country Music Hall of Fame Hits, Vol. 1  1969   Sings the Country Music Hall of Fame Hits, Vol. 2  1969   Rockin' Rhythm & Blues  1969   Together (duetto; Linda Gail Lewis)  1969   Original Golden Hits, Vol. 1  1969   Original Golden Hits, Vol. 2  1970 	The Golden Cream of the Country  1970   She Even Woke Me Up to Say Goodbye  1970   A Taste of Country  1970   Best Of  1970   Live at the International, Las Vegas  1971 	In Loving Memories: The Jerry Lee Lewis Gospel Album  1971   There Must Be More to Love Than This  1971   Touching Home  1971   Monsters  1971   Would You Take Another Chance on Me  1972 	The Killer Rocks On  1972   Who's Gonna Play This Old Piano? :  1973 	The Session (tupla-albumi; kultalevy)  1973   Sometimes a Memory Ain't Enough  1973   Southern Roots/Back Home to Memphis  1974 	I-40 Country  1974   Breathless (High Heel Sneakers + Roll Over Beethoven)  1975 	Boogie Woogie Country Man  1975   Odd Man In  1976 	Country Class  1977 	Country Memories  1978 	Best of/Vol. 2  1978   Jerry Lee Keeps Rockin'  1979 	Duets  1979   Jerry Lee Lewis  1980 	When Two Worlds Collide  1980   Killer Country  1981 	Best of/Vol. 3  1982 	The Survivors Live (mukana Johnny Cash ja Carl Perkins)  1983 	My Fingers Do the Talkin'  1984 	I Am What I Am  1986 	Class of '55 (mukana Johnny Cash, Carl Perkins ja Roy Orbison)  1989 	Great Balls of Fire! Soundtrack  1989   Jerry Lee Lewis - 18 Original Sun Greatest Hits  1993 	Solid Ground  1993   All Killer, No Filler: The Anthology  1994 	Whole Lotta Shakin' Goin' On  1995 	Young Blood  1999 	Live at Gilley's  2006 	Last Man StandingB (duetto albumi)  2006   A Half-Century of Hits (boxi setti)  2007 	Last Man Standing Live  2007   Live from Austin, TX (Live DVD & CD)  2010 	Mean Old Man (duetto albumi)  2012 	Sun Recordings: Greatest Hits
Jerry Lee Lewis Suomessa

Jerry Lee Lewis esiintyi ensimmäisen kerran Suomessa Kulttuuritalossa helmikuussa 1977. Vuonna 1990 hän esiintyi Helsingissä hotelli Hesperian pienessä yökerhossa. Seuraavana vuonna hän jätti tulematta lavalle vuoden 1991 euroviisukarsintojen yhteydessä Turussa. Hän esiintyi Suomessa 24. heinäkuuta 1997 Hartwall Areenalla osana "The Greatest Rock And Roll Show On Earth" -konserttia yhdessä Chuck Berryn ja Little Richardin kanssa. Lewis nähtiin Suomessa taas 27. elokuuta 2007 Helsingin jäähallissa ja 8. marraskuuta 2008 Finlandia-talossa, jossa lämppärinä toimi suomalainen rockabilly-yhtye Teddy & The Tigers.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jerry Lee Lewis Wikimedia Commonsissa
Ethan Coenin dokumenttielokuva Jerry Lee Lewis: Trouble in Mind (2022)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Lewis esiintymässä Brasiliassa 18. syyskuuta 2009.
Jarenga

| Jarenga |
| --- | --- |
 Jarenga-jokea Bogoslovon kylän lähellä.
Laskupaikka:  Vytšegda
Pituus:  281 km
Virtaama:  48,8 m³/s
Valuma-alue:  5 140 km²
Jarenga (ven. Я́ренга, komiksi Еринь, Jerin) on Vienanjoen vesistöön kuuluvan Vytšegdan sivujoki Komin tasavallassa ja Arkangelin alueella Venäjällä. Sen pituus on 281 kilometriä, valuma-alueen laajuus 5 140 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 23 kilometrin päässä joen suusta 48,8 kuutiometriä sekunnissa.
Joen suussa sijaitsee Jarenskin piirikeskus.
Licinius

| Licinius |
| --- | --- |
 Licinius roomalaisessa kolikossa.
Rooman keisari
Valtakausi:  11. marraskuuta 308 – 19. syyskuuta 324
Edeltäjä:  Konstantinus Suuri ja Galerius
Seuraaja:  Konstantinus Suuri

Syntynyt:  noin 265 Daakia
Kuollut:  kevät 325 Thessaloniki
Puoliso:  Flavia Julia Constantia
Lapset:  Valerius Licinianus Licinius
Gaius Valerius Licinianus Licinius (noin 265–325) oli Rooman keisari vuosina 308–324. Licinus oli keisari Galeriuksen ystävä Persian sotaretkellä. Galerius teki Liciniuksesta augustuksen 11. marraskuuta 308. Kun Galerius kuoli, valtakunnan jakajaksi tuli Maximinus. Vuonna 313 Maximinus yritti hyökätä Liciniusta vastaan, mutta Licinius voitti ylivoimaisesti. Tämän jälkeen hän hallitsi itää ja hänen lankonsa Konstantinus Suuri länttä. Sisällissota syttyi jälleen vuonna 314. Licinius kärsi tappion, mutta pääsi näennäiseen sovintoon Konstantinuksen kanssa. Vuonna 323 Konstantinus kuitenkin hyökkäsi ja ajoi hänet Bysanttiin. Muutamaa sotilastappiota myöhemmin hän antautui, ja Konstantinus määräsi hänet arestiin. Licinius yritti kuitenkin kerätä joukkoja, ja Konstantinus käski teloittaa hänet.
Elämä > Nousu valtaan

Licinius syntyi Daciassa noin vuonna 265. Hänen perheensä oli kotoisin vaatimattomista oloista. Licinius osallistui keisari Galeriuksen Persian sotaretkeen vuonna 297. Galerius lähetti Liciniuksen lähettilääksi Maxentiuksen luokse vuonna 307. Maxentius oli julistautunut keisariksi isänsä Maximianuksen kanssa, ja Galerius ei ollut yrityksistään huolimatta saanut heitä kukistettua. Lokakuussa tai marraskuussa 308 järjestetyssä Carnuntumin kokouksessa Licinius valittiin uudeksi augustukseksi kuolleen Severuksen tilalle. Liciniuksen hallintoalueeksi määrättiin Traakia, Illyria ja Pannonia. Galerius olisi halunnut Liciniuksen kukistavan Maxentiuksen, mutta Licinius ei kuitenkaan ryhtynyt sotaan tätä vastaan. Licinius taisteli sarmaatteja vastaan.
Galerius kuoli vuonna 311, minkä jälkeen Licinius ja Maximinus Daia jakoivat valtakunnan itäosan keskenään. Vuotta myöhemmin Konstantinus Suuri kukisti Maxentiuksen Mulviuksen sillan taistelussa. Maxentiuksen kuoleman jälkeen Licinius ja Konstantinus tapasivat Mediolanumissa eli nykyisessä Milanossa. Licinius meni naimisiin Konstantinuksen siskon Flavia Julia Constantian kanssa. Pari sai yhden pojan, Valerius Licinianus Liciniuksen. Keisarit allekirjoittivat myös niin kutsutun Milanon ediktin, joka teki lopun kristittyjen vainoista.
Liciniuksen ja Konstantinuksen liitto oli selvästi vain väliaikainen. Kun Maximinus Daia, joka oli ollut Maxentiuksen liittolainen, sai kuulla Liciniuksen ja Konstantinuksen liitosta, päätti hän hyökätä Liciniusta vastaan. Vuonna 313 Maximinus Daia hyökkäsi Syyrista käsin Liciniuksen alueelle. Maximinus ylitti Bosporin ja valtasi Byzantionin yksitoista päivää kestäneen piirityksen jälkeen. Tämän jälkeen hän valtasi Herakleia Pontiken. Licinius saapui Adrianopoliin samalla, kun Maximinus oli piirittämässä Herakleiaa. 30. huhtikuuta 313 käydyssä Campus Ergenuksen taistelussa Liciniuksen joukot kukistivat Maximinuksen, joka pakeni Nikomedeiaan. Licinius kukisti Maximinuksen toistamiseen Kilikiassa. Maximinus kuoli luultavasti heinä- tai elokuussa 313. Licinius määräsi vastustajansa perheen tapettavaksi.
Elämä > Liciniuksen ja Konstantinuksen ensimmäinen sisällissota

Maximinus Daian kukistumisen jälkeen Licinius ja Konstantinus olivat Rooman ainoat valtiaat. Keisarit eivät kuitenkaan luottaneet toisiinsa ja etsivät tekosyitä hyökätä toistensa kimppuun. Eräiden lähteiden mukaan Konstantinus olisi yrittänyt saada Liciniusta hyväksymään Konstantinuksen siskon Anastasian miehen Bassianuksen Länsi-Rooman caesariksi. Kävi kuitenkin ilmi että Bassianus oli mukana salajuonessa Konstantinusta vastaan. Konstantinus antoi teloittaa Bassianuksen. Tämän jälkeen Licinius ja Konstantinus ajautuivat sotaan toisiaan vastaan.
Keisarien joukot kohtasivat Cibalaen taistelussa Pannoniassa 8. lokakuuta 314. Vaikka Konstantinus saikin voiton Liciniuksesta, olivat hänen joukkonsa niin kuluneita, ettei hän pystynyt hyödyntämään voittoaan. Molemmat keisarit palasivat omille alueilleen. Vuosina 315–316 Licinius soti luultavasti gootteja vastaan. Hän valmistautui myös uuteen sotaan Konstantinusta vastaan. Licinius ja Konstantinus kohtasivat jälleen Campus Ardiensiksen taistelussa, joka käytiin joulukuussa 316 tai tammikuussa 316. Ennen taistelua Licinius nimitti erään Valensin caesarikseen. Kuten edelliselläkin kerralla, Konstantinuksen joukot olivat voitokkaita, mutta taistelu ei johtanut suurempiin muutoksiin. Licinius sai jatkaa Itä-Rooman hallitsemista, mutta hänen oli pakko luovuttaa pieniä alueita Konstantinukselle ja antaa teloittaa vastanimitetty caesarinsa.
Elämä > Liciniuksen ja Konstantinuksen toinen sisällissota

Vuoden 318 aikana Licinius soti sarmaatteja vastaan. Vaikka Licinius oli allekirjoittanut Milanon ediktin Konstantinuksen kanssa vuonna 313, alettiin kristittyjä Liciniuksen hallitsemilla alueilla vuodesta 320 lähtien jälleen jonkin verran vainota. Licinius kielsi kristittyjä piispoja kokoontumasta. Toisen Liciniuksen säätämän lain mukaan naiset ja miehet eivät saaneet osallistua jumalanpalvelukseen yhdessä. Lisäksi kristityt saivat pitää jumalanpalveluksia ainoastaan kaupunkien muurien ulkopuolella. Armeijan upseerien oli myös uhrattava jumalille saadakseen pitää virkansa.
Konstantinuksen ja Liciniuksen välinen sota puhkesi jälleen vuonna 321. Konstantinus kukisti Tonavan yli hyökänneet sarmaatit ja gootit, mutta Licinius valitti, että hän oli rikkonut heidän välistään sopimusta. Konstantinus kokosi armeijansa ja laivastonsa Thessalonikiin ja hyökkäsi sieltä käsin Adrianopolia kohti. Liciniuksen joukot kohtasivat hyökkääjät Hebrus-joella 3. heinäkuuta 324. Liciniuksen armeija kärsi tappion. Licinius pakeni Byzantioniin, jota Konstantinus alkoi piirittää. Liciniuksen laivasto, jota johti eräs Abantus, kärsi tappion Konstantinuksen laivastoa vastaan, jota johti Konstantinuksen poika Crispus. Licinius pakeni tämän jälkeen Khalkedoniin ja jätti Byzantioniin Martinianuksen, josta hän oli tehnyt augustuksen. Liciniuksen ja Konstantinuksen joukot kohtasivat jälleen Khrysopoliin taistelussa, joka käytiin 18. syyskuuta 324. Licinius kärsi jälleen tappion ja hän pakeni Nikomedeiaan, jota Konstantinus vuorostaan alkoi piirittää. Seuraavana päivänä Licinius erosi virastaan ja Konstantinus lähetti hänet Thessalonikiin, jossa häntä pidettiin kotiarestissa. Konstantinuksen käskystä Licinus murhattiin vuoden 325 keväällä. Myös Liciniuksen lähipiiriin kuuluneet, kuten Martinianus, kokivat saman kohtalon. Noin sata vuotta tapahtumien jälkeen kirjoittanut historioitsija Sokrates kertoo että Licinius oli juonitellut erään valtakunnan ulkopuolisen heimon (ehkä sarmaatit) kanssa. Licinius olisi yrittänyt murhauttaa Konstantinuksen päästäkseen taas itse valtaan. Tämä ei kuitenkaan luultavasti pidä paikkaansa, mutta todennäköistä on että Konstantinus antoi tappaa Liciniuksen, koska hän uskoi ettei tämä tyytyisi pysymään vangittuna loputtomiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Roman Emperors – Licinius  (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Konstantinus Suuri ja Galerius | Rooman keisari Kanssahallitsijat Galerius, Maximinus Daia ja Konstantinus Suuri | Seuraaja: Konstantinus Suuri |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Jar

Jarin rautatieasema.
Jar (ven.  ja udmurtiksi Яр) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Vjatkan sivujoen Tšeptsan rannalla 225 kilometriä Iževskistä luoteeseen. Taajama on Jarin piirin keskus. Asukkaita on 6 600 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1836. Vuonna 1901 sen kautta rakennettiin rautatie. Vuonna 1938 Jar sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Taajaman kautta kulkee Kirovin ja Permin välinen rautatie, josta haarautuu sivurata Pudemin kautta Lesnajaan. Glazoviin on maantieyhteys. Jarissa toimii metsäteollisuusyritys, pellavanjalostuslaitos, tiilitehdas, rakennusteollisuutta, meijeri ja leipomo. Siellä on musiikkikoulu, lasten luomistyön keskus, ammattikoulu, opettajaopisto, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala.
Aiheesta muualla

Jarin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ahmad Jamal

| Ahmad Jamal |
| --- | --- |
 Ahmad Jamal basisti James Cammackin kanssa
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1930 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 16. huhtikuuta 2023 (92 vuotta) Ashley Falls, Massachusetts, Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Ahmad Jamal 
Aktiivisena:  1948–2023
Tyylilajit:  jazz
Soittimet:  piano
Yhtyeet:  mm. George Hudsonin yhtye, Joe Kennedy Jr.:n kvartetti, The Three Strings
Levy-yhtiöt:  OKeh, Parrot, Epic, Argo, Atlantic, Dreyfus, Impulse, Telarc
Aiheesta muualla
www.ahmadjamal.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ahmad Jamal (2. heinäkuuta 1930 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat – 16. huhtikuuta 2023 Ashley Falls, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti. Hänet tunnetaan erityisesti melodisesta improvisoinnistaan ja minimalistisesta soittotyylistään, jolla oli merkittävä vaikutus 50-luvun lopun jazzmusiikkiin. Monet myöhemmät pianistit, kuten Bill Evans, Red Garland, Herbie Hancock, Keith Jarrett ja McCoy Tyner, ovat ottaneet vaikutteita Jamalin soittotyylistä. Miles Davis arvosti Jamalia suuresti ja halusi pianistinsa Garlandin jäljittelevän Jamalin soittotyyliä mahdollisimman tarkasti.
Elämä

Ahmad Jamal, alkuperäiseltä nimeltään Frederick Russell Jones, syntyi Pittsburghissa 2. heinäkuuta vuonna 1930. Hän oli lapsesta alkaen musiikillisesti lahjakas ja aloitti pianonsoiton kolmevuotiaana. Muodollista pianokoulutusta hän sai seitsemänvuotiaasta lähtien. Hän innostui jazzmusiikista kuultuaan Erroll Garnerin soittoa ja alkoi 17-vuotiaana keikkailla pianistina. Jamalin uran alkuaikojen tärkeitä vaikuttajia olivat muun muassa Duke Ellingtonin, Earl Hinesin ja Count Basien big bandit, klassiset säveltäjät, kuten Claude Debussy ja Maurice Ravel, sekä myöhemmin Garnerin, Art Tatumin ja Nat King Colen pianotriot.
Jamalin ammattilaisura alkoi vuonna 1948 George Hudsonin yhtyeessä, ja myöhemmin hän siirtyi Joe Kennedy Jr:n kvartettiin, jonka mukana hän nauhoitti albumin Chamber Music of the New Jazz. Ensimmäisen oman bändinsä, trion nimeltään The Three Strings, Jamal perusti vuonna 1951. Kokoonpanoon kuuluivat kitaristi Ray Crawford ja basisti Eddie Calhoun. Vuonna 1956 Jamal vaihtoi piano-basso-rummut-formaattiin, josta hänet parhaiten tunnetaan. Rumpali Vernell Fournierin ja basisti Israel Crosbyn kanssa hän soitti Chicagon Pershing-hotellin vakituisena yhtyeenä. He nauhoittivat vuonna 1958 huippusuositun live-albumin At the Pershing: But Not for Me, joka sisälsi muun muassa Jamalin tunnetuksi tulleen sovituksen kappaleesta ”Poinciana” sekä George Gershwinin säveltämän nimikkoraidan ”But Not for Me”. Albumi pysyi Billboardin listalla yli kaksi vuotta, pitempään kuin yksikään jazzalbumi siihen asti.
Trioformaatin lisäksi Jamal on soittanut myös muissa kokoonpanoissa, muun muassa orkesterien kanssa. 1970-luvun lopulla hän alkoi kokeilla sähköisten instrumenttien sisällyttämistä musiikkiinsa. Jamal alkoi 1980-luvun alussa siirtyi popstandardeista alkuperäissävellyksiin, ja 1990-luvulla hän julkaisi useita albumeita vastauksena akustisen jazzin kiinnostuksen kasvuun.
Valikoitu diskografia

Ahmad's Blues (1951, 1955)
Chamber Music of the New Jazz (1955)
Count 'Em 88-The Ahmad Jamal Trio (1956) Argo
At the Pershing: But Not for Me (1958)
Live at The Pershing & The Spotlight Club (1958)
Happy Moods (1960) Argo
All of You (1961, Argo, Israel Crosbyn ja Vernel Fournierin kanssa)
Alhambra (1961, Argo, Crosbyn, Fournierin kanssa)
Cross Country Tour 1958-1961 (1962)
Poinciana (1963)
Extensions (1965)
Heat Wave (1966)
Standard Eyes (1967)
The Bright, The Blue and The Beautiful (1968)
1968:  Tranquility
1970:  The Awakening
1971:  Freeflight
1972:  Outertimeinnerspace
1972:  At The Top - Poinciana Revisited
'73 (1973)
Jamalca (1974)
Jamal Plays Jamal (1974)
Steppin Out with a Dream (1976)
One (1978)
Night Song (1980)
Live at Bubba's (1980)
Ahmad Jamal & Gary Burton In Concert (1981)
Digital Works (1985)
Live at The Montreal Jazz Festival (1985)
Rossiter Road (1986)
Crystal (1987)
Pittsburgh 1989 (1989)
Live in Paris 1992 (1993)
Chicago Revisited - Live at Joe Segal's Jazz Showcase (1993)
I Remember Duke, Hoagy & Strayhorn (1995)
The Essence Part 1 (1995)
Big Byrd - The Essence Part 2 (1996)
Nature - The Essence Part III (1998)
With The Assai Quartet (1998)
Picture Perfect (2000)
Ahmad Jamal à l'Olympia (2001)
In Search of Momentum (2003)
After Fajr (2005)
Legendary Okeh & Epic Recordings (1951–1955) (2005)
It's Magic (2008)
Poinciana - One Night Only (2008)
A Quiet Time (2009)
Aiheesta muualla

Ahmad Jamalin virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ahmad Jamal - Fanisivusto (englanniksi)
Ahmad Jamalin täydellinen diskografia (englanniksi)
Ahmad Jamal Discogsissa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Mikko Jaskari

Mikko Jaskari (11. joulukuuta 1902 – 27. kesäkuuta 1979) oli suomalainen juristi, joka tuli tunnetuksi presidentti K. J. Ståhlbergin kyydityksen johtajana lokakuussa 1930.
Jaskarin vanhemmat olivat nurmolainen maanviljelijä ja kokoomuksen kansanedustaja Mikko Jaskari (1866–1936) ja hänen toinen puolisonsa Helvi o.s. Mannila. Nuorempi Mikko Jaskari opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa ja toimi ylioppilaspolitiikassa sekä oli 1930 Suomen Lukko -järjestön pääsihteerinä. Hän suoritti yleisen oikeustutkinnon 1929. AKS:n sihteeri hän oli 1925 ja 1926 ja hallituksen jäsen 1928 sekä Uuden Suomen kesätoimittaja 1929, Ylioppilaslehden päätoimittaja 1929–1930.. Hän oli sosiaaliministeriön toimistopäällikkö vuodesta 1955..
Ståhlbergin kyyditys sai alkunsa, kun everstiluutnantti ja yleisesikunnan liikekannallepanotoimiston päällikkö Eero Kuussaari soitti 11. lokakuuta 1930 Sortavalan Seurahuoneelta Jaskarille ja käski kyyditä Ståhlberg. Jaskari puolestaan määräsi kyyditystä johtamaan asentaja Jukka Jannén, joka hankki auton ja tarvittavat apumiehet. Itse kyyditys tapahtui 14. – 15. lokakuuta 1930 Kulosaaresta Joensuuhun, jossa aamukävelyltään siepattu Stählberg puolisoineen pääsi vapaaksi. Kuulusteluissa Jaskari väitti ensin antaneensa kyydityskäskyn "vakaumuksellisena antikommunistina" mutta joutui lopulta tunnustamaan että aloite kyyditykseen oli tullut Kuussaarelta.
Korkein oikeus piti myöhemmin Jaskaria kyydityksen päätekijänä. Tuomioksi tuli korkeimmassa oikeudessa vuosi ja kuusi kuukautta kuritushuonetta. Jaskari joutui lähtemään myös AKS:stä, kun ei suostunut seuran kunniatuomioistuimen kuultavaksi.
Jaskari ei  esiintynyt julkisuudessa Ståhlbergin kyydityksen jälkeen. Kun Jaskaria yritettiin haastatella aiheesta  1950-luvulla,  hän sanoi, ettei muista koko Suomen Lukkoa. Vuonna 1954 Jaskari  jätti Valtionarkistoon kyydityksestä selvityksen, joka tuli julkiseksi vasta 1990. Selvityksessä Jaskari  kertoi kuuluneensa salaiseen ”Suomen Aktivistien Taistelujärjestöön”, johon hänet oli rekrytoinut Kuussaari.
Vapauduttuaan vankilasta Jaskari toimi asianajajana Seinäjoella 1933–1942 ja sen jälkeen virkamiehenä Helsingissä. Eläkkeelle jäädessään 1970 hän oli sosiaaliministeriön toimistopäällikkö.
Jasmiinitee

Jasmiiniteetä
Jasmiinitee (kiin. 茉莉花茶, pinyin: mò lì huā chá) on kiinalainen tee, joka on maustettu jasmiininkukilla. Se valmistetaan joko kevyesti hapetetusta pouchong-teestä tai vihreästä teestä, mutta joskus myös mustasta teestä. Jasmiiniteetä tuotetaan Fujianissa.
Jasmiinitee on suosittua Pohjois-Kiinassa ja sitä myös tarjoillaan yleensä aina kiinalaisissa ravintoloissa länsimaissa.
Jaransk

Jaranskin vaakuna.
Jaransk (ven. Яра́нск, mariksi Яраҥ) on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Jaran-joen varrella 257 kilometriä Kirovista lounaaseen. Kaupunki on Jaranskin piirin keskus. Siellä sijaitsee Moskovan ja Kazanin väliseltä rautatieltä Zeljonyi Dolissa haarautuvan sivuradan pääteasema. Asukkaita on 19 800 henkeä (vuonna 2005).
Kaupunki on perustettu 1500-luvun loppupuolella linnoitukseksi marien hyökkäyksiä vastaan. Vuonna 1780 Jaranskista tuli samannimisen Vjatkan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1900 kihlakunnan väestöstä 86 % oli venäläisiä ja 14 % mareja.
Nykyään kaupungissa on konepaja, elintarvike-, puunjalostusteollisuutta ym. Keskustan muodostavat 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun puiset ja kiviset kauppiastalot. Nähtävyksiä ovat 1890-luvulla rakennettu Aleksanterin katedraali, Kolminaisuuden katedraalin kellotapuli vuodelta 1689 ja Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali (1798). Kotiseutumuseon kokoelmissa on paikallisen käsityötaiteen tuotteita.
Aiheesta muualla

Epävirallinen kaupunkisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Libyan juutalaiset

Libyan juutalaiset olivat nimensä mukaisesti Libyassa asuneita juutalaisia. Juutalaisten historia Libyassa ulottuu 300-luvulle eaa, mutta yhteisö on kuitenkin jo hävinnyt johtuen maastamuutosta Israeliin ja Italiaan. Maan viimeinen juutalainen, 80-vuotias Rina Debach, muutti maasta vuonna 2003.
Historia > Varhaiset vaiheet

Juutalaisia tiedetään olleen Libyassa vähintään 300-luvulta eaa. lähtien, mutta kansanperinteen perusteella heitä on saattanut olla Kyrenaikassa jo Israelin kuningas Salomon valtakaudella. Josephuksen mukaan juutalaiset tulivat Kyrenaikaan Aleksanteri Suuren kenraali Ptolemaioksen mukana, joka perusti sittemmin Ptolemaioksien dynastian. Seuraava suurempi muuttoaalto tuli 1500-luvulla, kun juutalaiset karkotettiin Portugalista ja Espanjasta. 1500-luvulla Tripolitaniassa ja Kyrenaikassa asuikin useampia tuhansia juutalaisia.
Historia > Ottomaanien valtakunnassa

Ottomaanien valtakunnan aikana juutalaiset kärsivät ajoittain vainoista ja etenkin vuosina 1704 ja 1795. Eurooppalaisten vaikutus alkoi näkyä Libyassa 1800-luvulta lähtien. Ottomaanien asettama päärabbina vuosina 1874 vuoteen 1888 toiminut Eliyahu Hazan uudisti koulutusta tuomalla sekulaarin koulutuksen uskonnollisen rinnalle. Ranskasta käsin toiminut Alliance Israelite Universelle perusti puolestaan 1890-luvulla kouluja Tripoliin.
Historia > Italian siirtomaana

Italia miehitti Libyan vuonna 1911 ja tuolloin alueella asui 21 000 juutalaista. Juutalaiset toimivat usein välikäsinä italialaisten ja paikallisten välillä, sillä he puhuivat usein molempien kieliä. Osa juutalaisista myös omaksui esimerkiksi italialaisen pukeutumistyylin. Tilanne muuttui Italian diktaattori Benito Mussolinin ja Natsi-Saksan Adolf Hitlerin liittouman myötä. Italaissa otettiin käyttöön rotulait, mutta Libyan kuvernööri Italo Balbo jätti ne suurimmaksi osaksi toteuttamatta Libyassa, koska juutalaisilla oli merkittävä rooli alueen taloudessa. Balbo kuitenkin kuoli vuonna 1940. Vuonna 1942 Ranskan passin omanneet juutalaiset karkotettiin Tunisiaan ja noin 300 Yhdistyneen kuningaskunnan passin omannutta juutalaista siirrettiin ensin vankileireille Italiaan ja sieltä sittemmin Bergen-Belsenin ja Biberachin keskitysleireille. Noin 5 000 juutalaista oli lisäksi vankileireillä Libyassa ja heistä yli 500 kuoli. Yad Vashemin mukaan Libyan juutalaisia kuoli holokaustin uhreina yhteensä 650.