stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turilasmaiset

| Turilasmaiset |
| --- | --- |
 Yläheimoon kuuluvia kovakuoriaisia
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Scarabaeiformia
Yläheimo::  Turilasmaiset Scarabaeoidea  Latreille, 1802
Heimot
 Belohinidae  Bolboceratidae  Ceratocanthidae  Diphyllostomatidae  Sittiäiset Geotrupidae  Glaphyridae  Glaresidae  Hybosoridae  Kampasarviset Lucanidae  Ochodaeidae  Passalidae  Pleocomidae  Lehtisarviset Scarabaeidae  Kesiäiset Trogidae 
Katso myös
   Turilasmaiset Wikispeciesissä   Turilasmaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Turilasmaiset (Scarabaeoidea) on kovakuoriaisiin (Coleoptera) kuuluva yläheimo. Se muodostaa oman Scarabaeiformia-osalahkonsa.
Yläheimoon kuuluvat kuoriaiset tunnistaa tuntosarvien rakenteesta, mistä on aikoinaan johtunut myös niiden vanha rinnakkaisnimitys liuskasarviset (Lamellicornia). Tuntosarvien viimeiset 3-7 jaoketta ovat laajentuneet etupuolelta enemmän tai vähemmän liuskamaiseen muotoon, ja yleensä kuoriainen pystyy kokoamaan ne myös tiiviiksi “nuijaksi“. Näin tuntosarviin mahtuu runsaasti aistimia, ja useilla yläheimon kovakuoriaisilla onkin erittäin tarkka hajuaisti. Yläheimoon kuuluu noin 35 000 lajia, joista Suomessa on tavattu kuitenkin vain 66. Maailmasta löydetään joka vuosi noin 200 tähän ryhmään kuuluvaa uutta lajia.
Tavallisesti yläheimon jäsenet ovat melko vahvarakenteisia, ja ne kaivavat maata, lantaa, lahoa puuta ynnä muuta. Useimmat ovat myös taitavia lentäjiä.
Taksonomia

Yläheimoon kuuluvia ryhmiä ja niiden keskinäisiä sukulaisuuksia tarkistetaan parhaillaan ja luokitteluissa on tietojen päivittyessä tapahtunut runsaasti muutoksia. Tästä syystä esimerkiksi osa alla olevan heimolistan tiedoista saattaa pian olla vanhentunut.
Belohinidae
Bolboceratidae
Ceratocanthidae
Diphyllostomatidae
Sittiäiset Geotrupidae
Glaphyridae
Glaresidae
Hybosoridae
Kampasarviset Lucanidae
Ochodaeidae
Passalidae
Pleocomidae
Lehtisarviset Scarabaeidae
Kesiäiset Trogidae
Aiheesta muualla

ITIS: Scarabaeoidea (englanniksi)
Kovakuoriaiset - Coleoptera (Insecta) (suomeksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q132379  Wikispecies: Scarabaeoidea  ADW: Scarabaeoidea  AFD: Scarabaeoidea  BioLib: 7838  BugGuide: 40609  CoL: SC  EoL: 369  Fauna Europaea: 11115  Fauna Europaea (new): 6fd5f376-3880-4caa-86d5-04c102b1a488  GBIF: 1883  iNaturalist: 48202  ITIS: 114486  NBN: NHMSYS0001720036  NCBI: 75546  NZOR: 36c23774-e67c-43a3-aebe-c0670d3add59  Open Tree of Life: 504360  Paleobiology Database: 69300
Jani Hassinen
Seurat

Jokerit, SM-liiga
Tappara, SM-liiga
HV71, Elitserien
HPK, SM-liiga
Saavutukset

Ruotsin mestaruus keväällä 2004, HV71
Suomen mestaruus keväällä 2006, HPK
Aiheesta muualla

Jani Hassinen Jatkoaika.com:in sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Jani Hassinen The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
jatkoaika.com, lopettamisuutinen
Iwaten prefektuuri

| Iwaten prefektuuri 岩手県 |
| --- | --- |
 Iwatevuori Moriokasta nähtynä
 Lippu:  Symboli
 Iwaten prefektuurin sijainti Japanissa
Valtio:  Japani
Alue:  Tōhoku
Kuntia:  33
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Morioka
 – kuvernööri:  Takuya Tasso
Pinta-ala:  15 275,01 km² (2.)
Väkiluku (1.4.2015):  1 284 384 (32.)
 – väestötiheys:  84 as./km²
Symbolit:  
 – puu:  Japaninpunamänty
 – kukka:  Keisaripuu
 – lintu:  Viherfasaani
 – kala:  Koiralohi
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  JP-03
 
Prefektuurin internetsivut
Iwaten prefektuuri (jap. 岩手県, Iwate-ken) on yksi Japanin prefektuureista. Se sijaitsee Koillis-Japanissa Honshūn saaren pohjoisosassa Tōhokun alueella. Sen hallintokaupunki on Morioka.
Maantiede

Iwate on Japanin itärannikolla Tyynen valtameren rannalla. Sen naapureina ovat pohjoisessa Aomori, lännessä Akita ja etelässä Miyagi. Iwate on sangen epätasaista seutua, ja siellä on vuoristoja niin lännessä, Honshūn saaren keskiosassa, kuin idässä rannikollakin. Prefektuurin keskiosassa on tasaisempaa, ja siellä kulkevan Kitakamijoen laaksossa on myös pääkaupunki Morioka. Iwaten väkiluku on noin 1 284 384. Pinta-alaltaan se on Japanin prefektuureista toiseksi suurin heti Hokkaidōn jälkeen.
Aluejako

Iwaten prefektuuri jakautuu 14 kaupunkiin ja 19 muuhun kuntaan, joista 15 on maaseutukaupunkeja ja 4 on kyläkuntia. Kunnat kuuluvat kymmeneen piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä.
Hachimantai
Hanamaki
Ichinoseki
Kamaishi
Kitakami
Kuji
Miyako
Morioka (pääkaupunki)
Ninohe
Ōfunato
Ōshū
Rikuzen-Takata
Takizawa
Tōno
| Piirikunta | Kunta |
| --- | --- |
Isawa: Kanegasaki
Iwate: Iwate · Kuzumaki · Shizukuishi
Kamihei: Ōtsuchi
Kesen: Sumita
Kunohe: Hirono · Karumai · Kunohe · Noda
Ninohe: Ichinohe
Nishi-Iwai: Hiraizumi
Shimohei: Fudai · Iwaizumi · Tanohata · Yamada
Shiwa: Shiwa · Yahaba
Waga: Nishi-Waga
Lisäksi Iwaten prefektuurin kunnat on jaettu neljän suuryleiskehitystoimiston toimialueeseen. Kehitystoimistot ovat:
Moriokan suuryleiskehitystoimisto
Etelä-Iwaten suuryleishkehitystoimisto (Kennan)
Rannikko-Iwaten suuryleishkehitystoimisto (Engan)
Pohjois-Iwaten suuryleishkehitystoimisto (Kenhoku)
Historia

Kuten muukin Honshūn pohjoisosa, oli Iwate muinoin ainu-alkuperäiskansan asuma-aluetta. Siellä elettiin metsästyksen ja kalastuksen turvin, mikä runsaan eläimistön ja kalaisten vesien ansiosta elätti varsin suuren väestön. Etelästä tulleet japanilaiset alkoivat levittäytyä kohti pohjoista valtakuntansa perustamisen jälkeen 500-luvulla ja alistivat nykyisen Iwaten alueen Japanin keisarin ylivallan alle vuoden 800 jälkeen. Japanin valtakuntaa ei otettu mielellään vastaan, ja alkuperäiskansat kapinoivat aina 1000-luvulle saakka. Iwaten asukkaat kävivät laajamittaista kauppaa eteläisen Japanin kaupunkien sekä Korean ja jopa Kiinan kanssa. Heitä ei ollut kovin paljon, mutta heidän kauppasuhteensa toivat heille etuja, kuten paljon aseita sekä kiintoisasti myös suurempia ja parempia hevosia kuin muualla Japanissa.
Japani piti Iwaten asukkaita uhkana itselleen ja kävi pitkällistä sotaa heitä vastaan. Vähitellen kampanja tuotti tulosta, ja kun samaan aikaan luonnonuskontoja tunnustaneita alkuasukkaita käännytettiin buddhalaisuuteen, pystyi Japanin kulttuuri edesauttamaan valloitusta. Vuoden 1000 jälkeen Iwate oli jo kiinteä osa valtakuntaa, lukuun ottamatta tiettyjä syrjäisten vuorten asukkaita, jotka elivät irrallaan yhteiskunnasta. Niitä, jotka vielä 1100-luvulla vastustivat keskushallintoa, ruvettiin kutsumaan ezoiksi. Heidän lukumääränsä lienee kuitenkin tässä vaiheessa ollut merkityksetön. Tästä eteenpäin Iwaten historia seuraa muiden Japanin syrjäisten maaseutualueiden historiaa.
Talous

Iwate on leimallisesti maatalousmaata, ja sen maata on hyödynnetty jo tuhansia vuosia. Kauniit maisemat ovat säilyneet hyvin kaikkialla maaseudulla. Teollisuus on hyvin niukkaa, ja prefektuurin väestö on vähenemään päin muuttoliikkeen seurauksena. Moriokan ympäristössä on kuitenkin jonkin verran teollisuuslaitoksia, jotka ovat erikoistuneet puolijohde- ja tietoliikenneteknologian valmistukseen. Liikenneyhteydet ovat hyvän tie- ja rautatieverkoston varassa, sillä Iwatessa ei ole kunnollisia merisatamia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iwaten prefektuuri Wikimedia Commonsissa
Iwaten prefektuurin internetsivut (japaniksi)
| n k Iwaten prefektuuri |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Hachimantai  Hanamaki  Ichinoseki  Kamaishi  Kitakami  Kuji  Miyako  Morioka (pääkaupunki)  Ninohe  Ōfunato  Ōshū  Rikuzen-Takata  Takizawa  Tōno  |  |
| Kunnat piirikunnittain | Isawan piirikunta (Kanegasaki) · Iwaten piirikunta (Iwate · Kuzumaki · Shizukuishi) · Kamihein piirikunta (Ōtsuchi) · Kesenin piirikunta (Sumita) · Kunohen piirikunta (Hirono · Karumai · Kunohe · Noda) · Ninohen piirikunta (Ichinohe) · Nishi-Iwain piirikunta (Hiraizumi) · Shimohein piirikunta (Fudai · Iwaizumi · Tanohata · Yamada) · Shiwan piirikunta (Shiwa · Yahaba) · Wagan piirikunta (Nishi-Waga) |  |
| n k Japanin prefektuurit ja alueet |
| --- | --- | --- |
| Hokkaidō |  Hokkaidō  |  |
| Tōhoku |  Aomori  Iwate  Miyagi  Akita  Yamagata  Fukushima  |  |
| Kantō |  Ibaraki  Tochigi  Gunma  Saitama  Chiba  Tokio  Kanagawa  |  |
| Chūbu |  Niigata  Toyama  Ishikawa  Fukui  Yamanashi  Nagano  Gifu  Shizuoka  Aichi  |  |
| Kansai |  Mie  Shiga  Kioto  Osaka  Hyōgo  Nara  Wakayama  |  |
| Chūgoku |  Tottori  Shimane  Okayama  Hiroshima  Yamaguchi  |  |
| Shikoku |  Tokushima  Kagawa  Ehime  Kōchi  |  |
| Kyūshū · Ryūkyū |  Fukuoka  Saga  Nagasaki  Kumamoto  Ōita  Miyazaki  Kagoshima  Okinawa  |  |
Ōsawa-onsen talvella
Goiás

| Goiás Estado de Goiás |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Osavaltion sijainti Brasiliassa
Valtio:  Brasilia
Perustettu:  1889
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Goiânia
Pinta-ala:  340 103 km²
Väkiluku (2016):  6 695 855
 – väestötiheys:  19,7 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  BR-GO
 
Osavaltion internetsivut
Goiás on osavaltio Brasilian keskiosassa. Sen naapuriosavaltiot ovat Tocantins, Bahia, Minas Gerais, Distrito Federal, Mato Grosso ja Mato Grosso do Sul. Osavaltion pääkaupunki ja suurin kaupunki on Goiânia. Toiseksi suurin kaupunki on Anápolis.
Goiásissa on arviolta 6 695 855 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 340 103 neliökilometriä.
Aluejako

Goiás on jaettu väestönlaskentaa ja tilastointia varten viiteen suuralueeseen: Keski-Goiás, Itä-Goiás, Luoteis-Goiás, Pohjois-Goiás ja Etelä-Goiás. Hallinnollisesti osavaltio on jaettu 18 ala-alueeseen ja 246 kuntaan. Ala-alueet ovat:
Anápolis
Anicuns
Ceres
Goiânia
Iporá
Entorno de Brasilia
Vão do Paranã
Aragarças
Rio Vermelho
São Miguel do Araguaia
Chapada dos Veadeiros
Porangatu
Catalão
Meia Ponte
Pires do Rio
Quirinópolis
Sudoeste de Goiás
Vale do Rio dos Bois
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Goiás Wikimedia Commonsissa
Osavaltion internetsivut (portugaliksi)
| n k Brasilian osavaltiot |
| --- | --- | --- |
| Pohjoinen |  Acre  Amapá  Amazonas  Pará  Rondônia  Roraima  Tocantins  |  |
| Koillinen |  Alagoas  Bahia  Ceará  Maranhão  Paraíba  Pernambuco  Piauí  Rio Grande do Norte  Sergipe  |  |
| Keski-läntinen |  Distrito Federal  Goiás  Mato Grosso  Mato Grosso do Sul  |  |
| Kaakkoinen |  Espírito Santo  Minas Gerais  Rio de Janeiro  São Paulo  |  |
| Eteläinen |  Paraná  Rio Grande do Sul  Santa Catarina  |  |
Oopiumi

Oopiumia
Oopiumi (< kreikk. opos, 'mehu') on oopiumiunikon kuivattua maitiaisnestettä, jota käytetään päihteenä ja lääkkeiden raaka-aineena. Oopiumi on luokiteltu YK:n vuoden 1961 huumausaineyleissopimuksessa huumausaineeksi. Oopiumista voidaan valmistaa useita opiaatteja ja opioideja, joita käytetään mm. lääkkeenä. Niitä ovat muiden muassa heroiini, kodeiini ja morfiini. Oopiumi sisältää myös muita alkaloideja, kuten tebaiinia, papaveriinia ja noskapiinia. Oopiumia käytetään sellaisenaan huumausaineena imemällä siitä kuumennettaessa nousevaa höyryä erityisesti oopiumiunikon viljelyalueilla. Oopiumista valmistettua alkoholiuutetta laudanumia on käytetty lääkkeenä 1500-luvulta alkaen.
Historia

Oopiumiunikko on mahdollisesti peräisin Lähi-idästä, mistä sen käyttö on levinnyt itään ja länteen. Varhaisimmat merkit oopiumiunikoiden kasvatuksesta ja oopiumin valmistuksesta tunnetaan 7 000 vuoden takaa sumerilaisten savitauluista. Oopiumi mainitaan myös myöhemmissä assyrialaisten lääkintäaiheisissa tauluissa. Myös Euroopasta on samoilta ajoilta löydetty joitain viitteitä oopiumiunikon viljelystä, joskaan siitä ei välttämättä valmistettu oopiumia. Muinaiset egyptiläiset käyttivät oopiumia jo vuoden 2000 eaa. tienoilla lasten rauhoittamiseen ja hammassärkyyn. Roomalaisten kirjoittajien mukaan egyptiläiset käyttivät oopiumia melko laajalti viinin kanssa. Antiikin Kreikassa oopiumi oli suosittua etenkin sotilaskäytössä, ja se mainitaan esimerkiksi Homeroksen Iliaassa ja Odysseiassa. Etenkin lääkäri Galenos suositteli oopiumin käyttöä innokkaasti ja vaikutti sen suosion kasvuun Rooman valtakunnassa. Muslimilääkäreistä esimerkiksi Avicenna (k. 1037) suositteli oopiumia etenkin ripulin ja silmien hoitoon, ja hänen väitetään itsekin kuolleen sen käyttöön. Itään oopiumi levisi arabikauppiaiden mukana 800-luvulla. Koska Koraani kieltää alkoholin, oopiumista tuli muslimimaailmassa melko suosittu päihde.
Renessanssin jälkeen oopiumista tuli niin lääkärien kuin kirjailijoidenkin suosittelemaa. Sitä käytettiin etenkin yskän ja ripulin hoidossa, ja kirjailijat arvostivat sen kykyä ”herättää ajatuksia”. Oopiumin ja alkoholin sekoituksesta laudanumista tuli suosittua 1600-luvulla punataudin hoidossa. Tunnetuimpia oopiumikirjailijoita olivat esimerkiksi Samuel Taylor Coleridge (1772–1834) ja Thomas de Quincey (1785–1859).
1800-luvulla Yhdistynyt kuningaskunta ei ollut tyytyväinen Kiinan kanssa syntyneeseen kauppataseeseen, jota korjatakseen se (tai Englannin Itä-Intian kauppakomppania sen puolesta) vei suuria määriä oopiumia Kiinaan. Oopiuminpoltosta syntyi suuri ongelma Etelä-Kiinassa, minkä vuoksi Kiinan hallitus (Qing-dynastia) pyrki rajoittamaan oopiumikauppaa. Asiasta syttyi Britannian ja Kiinan välillä kaksi sotaa, ensimmäinen (1839−1842) ja toinen oopiumisota (1856–1860). Yksi sotien tarkoituksista ja saavutetuista päämääristä oli oopiumikaupan salliminen Kiinassa.
Tuotanto

Suurin oopiumintuottajamaa on Afganistan, joka tuottaa 90 prosenttia maailman laittoman huumekaupan oopiumista (2014). Toiseksi eniten oopiumia tuotetaan Myanmarissa.
Oopiumiunikon sato korjataan muutama päivä terälehtien putoamisen jälkeen. Kodan kylkeen tehdään varovaisia vaaka- tai pystysuuntaisia viiltoja, mikä saa valkean maitiaisnesteen valumaan kodan pintaan. Kun neste on osittain kuivunut, se kaavitaan talteen, kuivataan ja pakataan. Hehtaarin pellosta voidaan saada 7–12 kg raakaoopiumia.
Oopiumi sisältää unikkolajikkeesta riippuen 20–35 % ainakin kahtakymmentäviittä eri alkaloidia, joista 4–21 prosenttia on morfiinia, 4–8 prosenttia noskapiinia, 0,8–2,5 prosenttia kodeiinia, 0,5–2,5 prosenttia papaveriinia ja 0,5–2 prosenttia tebaiinia.
Maitiaisneste voidaan myös käsitellä erilaiseen muotoon keittämällä sitä kiehuvassa vedessä jolloin alkaloidit liukenevat ja suodattamalla saatu neste suodattimen läpi. Saatua nestettä kiehutetaan hiljaisella lämmöllä, kunnes kaikki vesi haihtuu ja jäljelle on jäänyt vain raakaoopiumi.
Raakaoopiumiksi kutsutaan myös, auringossa tai mekaanisesti kuivatettua maitiaisnestettä, joka kuivuttuaan muuttuu tummanruskeaksi/mustaksi öljymäiseksi massaksi.
Käyttö

Oopiumia käytetään oraalisesti nauttimalla, tai polttamalla, joka oikeammin on oopiumin höyrystämistä ja siitä nousevien höyryjen imemistä keuhkoihin. Oopiumunikosta voidaan myös uuttaa vaikuttavia aineita. Kuumalla vedellä hauduttamalla siemenkotien kuorta saadaan unikkoteetä ja alkoholilla uuttamalla raakaoopiumia syntyy laudanumia. Suomessa on vielä 2000-luvun alussa ollut saatavilla oopiumia sisältänyttä, Tannopon-nimistä ripulilääkettä. Lääke poistui markkinoilta, koska hyväksyttävää raaka-ainetta ei ollut enää saatavissa.. Dropizol-niminen oopiumtinktuura vaikean ripulin hoitoon sai Suomessa myyntiluvan vuonna 2017.
Käyttö > Vaikutukset

Oopiumin polttaminen aiheuttaa kolme tai neljä tuntia kestävän vaikutuksen, johon kuuluu euforia, uneliaisuus, rentoutuminen, kipujen lievittyminen, jännityksen lievittyminen sekä valppauden ja koordinaation heikentyminen. Pitkäaikainen käyttö tai suurten annosten ottaminen voi johtaa toleranssiin, jolloin vaikutukset eivät enää tunnu yhtä voimakkaina kuin alussa. Oopiumin jatkuva käyttö aiheuttaa myös voimakkaan riippuvuuden.
Käyttö > Käytön haitat

Oopiumin polttaminen voi vahingoittaa keuhkoja ja pitkäaikainen käyttö muitakin sisäelimiä. Suuren annoksen ottaminen yhdellä kertaa voi aiheuttaa hallusinaatioita, vainoharhaisuutta ja ahdistusta. Oopiumi voi aiheuttaa ummetusta, ripulia, suun kuivumista, janoa ja nestehukkaa. Oopiumin vaikutuksen alaisena voi tehdä itselleen haitallisia asioita. Oopiumin käyttö voi aiheuttaa fyysisen riippuvuuden muutamassa viikossa. Vieroitusoireet voivat olla voimakkaat ja epämiellyttävät. Oopiumi ei aiheuta yleensä yliannostuskuoleman vaaraa niin kuin siitä jalostetut huumeet kuten heroiini.
Kirjallisuutta

Derks, Hans: History of the Opium Problem: The Assault on the East, ca. 1600–1950.  (Sinica Leidensia, 105)  Leiden:  Brill, 2012.  ISSN 0169-9563  ISBN 978-90-04-22158-1
Hämeen-Anttila, Jaakko: Trippi ihmemaahan: Huumeiden kulttuurihistoria.  Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-27259-5
Kojootti

| Kojootti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Koirat Canis
Laji::  latrans
Kaksiosainen nimi
 Canis latrans  Say, 1823 
 Kojootin levinneisyys
Katso myös
   Kojootti Wikispeciesissä   Kojootti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kojootti eli preeriasusi (Canis latrans) on Pohjois-Amerikassa elävä koiraeläin.
Koko ja ulkonäkö

Kojootti on suden näköinen ja värinen, mutta pienempi, alle 60 senttimetriä korkea. Korvat ovat isommat kuin sudella ja kuono on pitkä ja kapea, mikä on merkkinä sopeutumisesta pienten saaliseläinten, kuten hiirien ja myyrien syömiseen ja tappamiseen. Runko on suteen verrattuna melko lyhyt, ja jalat ovat myös hieman matalat, mutta rakenteeltaan jäntevät.
Levinneisyys

Kojootti on Pohjois- ja Keski-Amerikassa esiintyvä laji. Sen levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Alaskasta halki Yhdysvaltain ja Meksikon Costa Ricaan, El Salvadoriin, Guatemalaan, Hondurasiin ja Panamaan asti. Kojoottia tavattiin alun perin vain läntisessä ja keskisessä Pohjois-Amerikassa Keski-Amerikan lisäksi. Luontaisten vihollisten eli susien hävittämisen ja metsien kaatamisen myötä kojootti on Yhdysvalloissa levinnyt uusien elinympäristöjen avauduttua myös aivan itään asti, missä se on koettu uhaksi kojootin läsnäoloon sopeutumattoman, erittäin uhanalaisen punasusipopulaation geneettiselle puhtaudelle.
Elinympäristö

Aavikot, puoliaavikot, preeriat sekä trooppiset ja lauhkean vyöhykkeen metsät ovat kojootin elinympäristöä. Kojoottia tavataan myös paikoin hyvin kylmissä oloissa, kuten Kalliovuorten boreaalisissa metsissä, ei kuitenkaan juuri koskaan vuoristossa tai tundralla asti.
Lisääntyminen

Kiima-aika kestää useita kuukausia. Naaras saattaa paritella silloin useiden urosten kanssa. Kun se on valinnut mieleisensä kumppanin, pari voi saalistaa ja elää muutenkin yhdessä vuosien ajan. Pari kaivaa jopa seitsemän metrin pituisen pesäkolon tai laajentaa mäyrän tai haisunäädän käyttämää vanhaa onkaloa.
Naaras synnyttää pesään keväällä 2–12 sokeaa, lurppakorvaista ja lyttykuonoista pentua. Kahden viikon imetyksen jälkeen poikasten silmät avautuvat ja korvat alkavat terhakoitua. Kuusiviikkoisina pennut vieroitetaan. Useimmat nuoret kojootit jättävät laumansa, kun ovat aikuistuneet yhdeksän kuukauden ikäisinä. Osa niistä jää kuitenkin ryhmään odottamaan pääsyä alfapariksi tai lähteäkseen myöhemmin etsimään omaa elinkumppaniaan.
Luonnontilallisessa ekosysteemissä kojoottien kantaa tasapainottavat niiden lähisukulaiset, sudet, jotka kilpailevat niiden kanssa elintilasta ja ravinnosta. Ekosysteemissä kojootti onkin niin sanottu ”mesopredator”, pienempi saalistaja jonka määriä jokin suurempi petoeläinlaji verottaa. Susien lisäksi kojootteja tappavat myös joskus puumat tai ilvekset, etelämmässä jopa jaguaarit. Kojootin useista luontaisista vihollisista johtuen se on nopea lisääntymään, joten ekosysteemeissä, joista niiden viholliset ovat kuolleet sukupuuttoon, on kojoottien määrä kaksin- tai jopa kolminkertaistunut.
Ravinto

Kojootti käyttää tilanteet tarkoin hyväkseen ja syö kaikkea, mitä vain kiinni saa. Saalistaessaan se pystyy kiihdyttämään vauhtinsa hetkeksi jopa 65 km/h nopeuteen. Kojootti on pääasiassa lihansyöjä. Noin 90 prosenttia sen ravinnosta koostuu nisäkkäistä, pääasiassa kaniineista ja jyrsijöistä. Se pyydystää myös lintuja, käärmeitä ja hyönteisiä, joskus jopa kaloja.
Koska kojootit elävät usein lähellä ihmistä, suurkaupungeissa ja maatilojen liepeillä, ne käyttävät hanakasti ravinnokseen myös ihmisten tuomat ruoanlähteet. Kojootit tappavatkin paljon lampaita, ja kaupungeissa sekä tiheään asutuilla alueilla ne saavat ruokaa myös roska-astioista ja kaduilta.
Kojootti metsästää joskus myös paksusarvilampaita tai hanka-antilooppeja ja valkohäntäpeuroja. Se hyökkää erittäin harvoin ihmisen kimppuun. Vuonna 2009 kaksi kojoottia surmasi nuoren naisen kanadalaisessa Cape Brentonin kansallispuistossa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kojootti (Canis latrans)
ITIS: Canis latrans (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Canis latrans, the Coyote (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q44299  Wikispecies: Canis latrans  ADW: Canis_latrans  ARKive: canis-latrans  BioLib: 1856  BOLD: 12513  CoL: QLXJ  EoL: 328608  EPPO: CANILA  FEIS: cala  GBIF: 5219153  GISD: 1866  iNaturalist: 42051  IRMNG: 10941214  ISC: 90296  ITIS: 180599  IUCN: 3745  MDD: 1005941  MSW: 14000718  NatureServe: 2.102680  NCBI: 9614  Observation.org: 79952  OBIS: 1506654  ODNR: coyote  Open Tree of Life: 247331  Paleobiology Database: 44854  Paleobiology Database: 44854  TSA: 3355  Xeno-canto: Canis-latrans
Maranhão

| Maranhão Estado do Maranhão |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Osavaltion sijainti Brasiliassa
Valtio:  Brasilia
Perustettu:  1889
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  São Luís
Pinta-ala:  331 936 km²
Väkiluku (2016):  6 954 036
 – väestötiheys:  20,9 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  BR-MA
 
Osavaltion internetsivut
Maranhão on osavaltio Brasiliassa. Se sijaitsee Atlantin rannikolla. Maranhãon naapuriosavaltiot ovat Piauí, Tocantins ja Pará. Osavaltion pääkaupunki on São Luís. Muita kaupunkeja ovat muun muassa Imperatriz, Timon ja Caxias. Osavaltiossa on arviolta 6 954 036 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 331 936 neliökilometriä.
Maranhãon Alcântarassa on Brasilian avaruusjärjestön satelliittien laukaisukeskus Alcântaran avaruuskeskus Centro de Lançamento de Alcântara (CLA).
Aluejako

Maranhão on jaettu väestönlaskentaa ja tilastointia varten viiteen suuralueeseen: Keski-, Itä-, Länsi-, Etelä- ja Pohjois-Maranhão. Hallinnollisesti osavaltio jakautuu 21 ala-alueeseen, jotka on jaettu edelleen 217 kuntaan. Ala-alueet ovat:
Aglomeração Urbana de São Luís
Alto Mearim e Grajaú
Baixada Maranhense
Baixo Parnaíba Maranhense
Caxias
Chapadas do Alto Itapecuru
Chapadas das Mangabeiras
Chapadinha
Codó
Coelho Neto
Gerais de Balsas
Gurupi
Imperatriz
Itapecuru Mirim
Lençois Maranhenses
Litoral Ocidental Maranhense
Médio Mearim
Pindaré
Porto Franco
Presidente Dutra
Rosário
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maranhão Wikimedia Commonsissa
Osavaltion internetsivut (Arkistoitu – Internet Archive) (portugaliksi)
| n k Brasilian osavaltiot |
| --- | --- | --- |
| Pohjoinen |  Acre  Amapá  Amazonas  Pará  Rondônia  Roraima  Tocantins  |  |
| Koillinen |  Alagoas  Bahia  Ceará  Maranhão  Paraíba  Pernambuco  Piauí  Rio Grande do Norte  Sergipe  |  |
| Keski-läntinen |  Distrito Federal  Goiás  Mato Grosso  Mato Grosso do Sul  |  |
| Kaakkoinen |  Espírito Santo  Minas Gerais  Rio de Janeiro  São Paulo  |  |
| Eteläinen |  Paraná  Rio Grande do Sul  Santa Catarina  |  |
Valpo I

Valtiollinen poliisi (lyh. Valpo, ruots. Statspolisen) oli Suomen valtion poliisi- ja tiedusteluorganisaationa Etsivän Keskuspoliisin seuraaja, joka toimi vuosina 1938–1944. Se tunnetaan myös nimillä Valkoinen Valpo ja Valpo I erotuksena sotien jälkeen toimineesta uudistetusta Valposta, joka tunnetaan Punaisena Valpona tai Valpo II:na.