stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martti Tulenheimo
Elämäkerta

Tulenheimo valmistui insinööriksi Polyteknillisen opiston koneenrakennusosastolta vuonna 1908 ja työskenteli kaksi vuotta tanskalaisessa Marcussenin urkurakentamossa. Hän toimi vuodesta 1912 isoisänsä, Ruotsista Suomeen muuttaneen Anders Thulén (1813–1872) Kangasalle vuonna 1843 perustaman Kangasalan urkutehtaan johtajana. Yhdessä Oskar Merikannon kanssa hän julkaisi vuonna 1916 kirjan Urut, niiden rakenne ja hoito.
Sisällissodan aikana Tulenheimo toimi Kangasalan suojeluskunnan esikunnassa. Tulenheimo osallistui 1930-luvulla näkyvästi Lapuanliikkeen ja Isänmaallisen Kansanliikkeen toimintaan, joten hän suuntautui poliittisesti oikeistolaisemmin kuin useimmat sukulaisensa. Tulenheimo kuului Mäntsälän kapinan (27. helmikuuta – 6. maaliskuuta 1932) johtomiehiin, mistä hänet tuomittiin Turun hovioikeudessa kuuden kuukauden ehdolliseen vankeuteen.
Tulenheimon kuoltua Kangasalan urkutehtaan toimintaa jatkoi vuoteen 1983 saakka hänen poikansa, insinööri Pertti Tulenheimo (1923−1983).
Martti Tulenheimon veljiä olivat lakimies, poliitikko ja professori Antti Tulenheimo (4.12.1879 Kangasala – 3.9.1952 Helsinki), asianajaja Eino Tulenheimo (28. toukokuuta 1885 Kangasala – 2. syyskuuta 1962 Helsinki) ja asianajaja Olli Tulenheimo (24.2.1891 Kangasala – 22.6.1971 Turku). Heidän sisarensa Katri (6.6.1881–21.11.1953) avioitui teologian tohtori ja poliitikko Paavo Virkkusen  (vuoteen 1906 Snellman, 27.9.1874 Pudasjärvi – 13.7.1959 Pälkäne) kanssa. Heidän äidinpuoleinen isoisänsä oli valtiopäivämies Agathon Meurman (9.10.1826 Kangasala – 17.1.1909 Helsinki) ja serkkunsa arkkitehti sekä asemakaavaopin professori Otto-Iivari Meurman (4.6.1890 Ilmajoki – 19.8.1994 Helsinki). Tulenheimon puoliso oli lääketieteen lisensiaatti Eva Debora Heman, heidän tyttärensä Eva Eila Tellervo Asztalos (s. 3.7.1918) oli lääkäri ja ekonomi.
Julkaisuja

Urut: niiden rakenne ja hoito; osan Registreeraustaito kirjoittanut Oskari Merikanto. WSOY 1916, näköispainos Lasipalatsi, Helsinki 2009
Kangasalan urkutehdas 1843-1943: 100 vuotta. Kangasalan urkutehdas, Tampere 1943
Kangasalan urkutehdas 1843-1953; uudistettu ja täydennetty painos Kangasalan urkutehtaan 100-vuotiskertomuksesta, kirj. Martti ja Pertti Tulenheimo. Kangasalan urkutehdas, Tampere 1953
Yi-Fu Tuan

Yi-Fu Tuan (2012)
Yi-Fu Tuan (kiin. 段義孚, 5. joulukuuta 1930, Tianjin, Kiina – 10. elokuuta 2022) oli kiinalais-yhdysvaltalainen maantieteilijä ja Wisconsinin yliopiston maantieteen emeritusprofessori. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti humanistisen maantieteen tutkijana ja yhtenä alan pioneereista.
Tuan opiskeli maantiedettä ensin University College Londonissa ja suoritti alemman ja ylemmän korkeakoulututkinnon Oxfordin yliopistossa Englannissa vuosina 1951 ja 1955. Filosofian tohtoriksi Tuan valmistui vuonna 1957 Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä Kaliforniassa. Tämän jälkeen hän opetti mm. Toronton yliopistossa Kanadassa ja tuli professoriksi Minnesotan yliopistoon vuonna 1968. Vuosina 1982–1998 hän toimi professorina Wisconsinin yliopistossa Madisonissa. Eläkkeelle jäätyään Tuan on jatkanut kirjoittamista ja luennointia.
Teoksia

Topophilia: a study of environmental perception, attitudes, and values 1974. Prentice-Hall, Englewood Cliffs. ISBN 0139252487.
Space and Place: The Perspective of Experience 1977. University of Minnesota Press, Minneapolis. ISBN 0816608083.
Teoksia > Suomeksi

Tuan, Yi-Fu: Paikan taju: aika, paikka ja minuus. Teoksessa: Knuuttila, Seppo, Pekka Laaksonen & Ulla Piela (toim.): Paikka. Eletty, kuviteltu, kerrottu, s. 15-30.  Helsinki:  SKS, 2006.  ISBN 951-746-858-X  (Suomennos artikkelista: Tuan, Yi-Fu: Sense of Place: Its relationship to Self and Time. Teoksessa: Mels, Tom (toim.): Reanimating Places. A Geography of Rhythms.  Aldershot:  Ashgate, 2004.  (englanniksi))
Aiheesta muualla

Yi-Fu Tuanin kotisivu
Yi-Fu Tuanin haastattelu 24.7.2007
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Yi-Fu Tuan
Käännös suomeksi
TUL:n pesäpallomestaruus 1962

TUL:n pesäpallomestaruuden 1962 voitti Muhoksen Voitto uusintaottelun jälkeen. Ratkaisuottelussa tarvittiin vielä jatkovuoropari ennen mestaruuden ratkeamista.
TUL:n Mestaruussarja

| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | P | MV | JV | KV | Lohi | Alku | JyN | LL | Into | OTa | TPJ | LVo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Muhoksen Voitto | 10 | 8 | 0 | 2 | 144-46 | 16 |  |  | 3-6 | 19-4 |  | 12-3 |  |  | 24-2 |  | 36-2 |
| Jyväskylän Veikot | 10 | 8 | 0 | 2 | 167-68 | 16 | 6-9 |  |  | 19-14 |  | 11-8 |  | 25-4 | 27-5 |  | 34-0 |
| Keljon Viesti | 10 | 7 | 0 | 3 | 75-65 | 14 |  | 1-12 |  |  | 6-4 |  | 17-1 | 12-7 |  | 8-5 |  |
| Jyväskylän Lohi | 10 | 6 | 1 | 3 | 101-70 | 13 |  |  | 18-8 |  |  | 6-3 | 19-8 | 2-4 |  | 10-2 |  |
| Forssan Alku | 10 | 6 | 1 | 3 | 79-55 | 13 | 3-10 | 6-8 |  | 2-2 |  | 8-2 |  |  | 7-4 |  | 28-9 |
| Jyväskylän Nousu | 10 | 5 | 0 | 5 | 67-59 | 10 |  |  | 5-1 |  |  |  | 10-4 |  |  | 10-3 |  |
| Loimaan Leisku | 10 | 5 | 0 | 5 | 90-94 | 10 | 8-3 | 9-8 |  |  | 1-2 |  |  |  | 19-4 | 23-11 |  |
| Ruukin Into | 10 | 4 | 1 | 5 | 69-89 | 9 | 3-12 |  |  |  | 4-8 | 4-9 | 18-5 |  |  | 7-3 |  |
| Oulun Tarmo | 10 | 2 | 1 | 7 | 69-125 | 5 |  |  | 9-10 | 3-11 |  | 9-8 |  | 8-8 |  |  | 21-5 |
| Tervakosken Pallo-Jehut | 10 | 2 | 0 | 8 | 74-112 | 4 | 9-16 | 12-17 |  |  | 9-11 |  |  |  | 6-4 |  | 14-6 |
| Leppäkosken Voima | 10 | 0 | 0 | 10 | 33-185 | 0 |  |  | 1-6 | 2-15 |  | 1-9 | 2-12 | 5-10 |  |  |  |
Pallo-Jehut ja Voima putosivat sarjasta.
Uusinta mestaruudesta

Muhoksella 9. syyskuuta
| Joukkue |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | Yht>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Muhoksen Voitto | 1 | 0 | 2 | 1 | 1 | 0 | 1 | 1 | 0 | 1 | 8 |
| Jyväskylän Veikot | 1 | 1 | 0 | 0 | 3 | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 7 |
Voitto: Teuvo Alakylmänen, Matti Honkanen, Reino Tapio, Teuvo Keinänen, Toivo Pollari, Mauno Keinänen, Risto Tapio, Eino Keinänen, Urpo Häikiö, Antero Kylén, Teemu Seppä.
Tuulikki Tunkkari

Tuulikki Tunkkari (s. 28. elokuuta 1937 Kokkola) on suomalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan sopraano.
Tunkkari suoritti lauludiplominsa Sibelius-Akatemiassa vuonna 1960 opiskeltuaan Jolanda di Maria Petrisin johdolla. Samana vuonna hän voitti Vaasassa Klemetti-Opiston ensimmäisen valtakunnallisen laulukilpailun, joka myöhemmin loi pohjan Lappeenrannan valtakunnallisille laulukilpailuille. Tunkkari piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1960. Hän suoritti täydentäviä opintoja Roomassa (opettajana Baruti), Sienassa (opettajana Gina Cigna), Salzburgissa (opettajana Erik Werba) ja Münchenissä (opettajana Lore Fischer). Tunkkari teki esiintymisiä Suomen kansallisoopperassa vuosina 1963–1970.
Tunkkari muutti vuonna 1969 Saksaan ja oli vuosina 1972–1975 kiinnitettynä Landestheater Detmoldiin. Hänen rooliensa joukossa ovat olleet Zerlina (Don Giovanni), Pamina (Taikahuilu) ja Gilda (Rigoletto). Tunkkari teki kansainvälisiä vierailuja 1970-luvulla muun muassa Belgiassa ja osallistui Savonlinnan oopperajuhlilla Boris Godunovin esitykseen vuonna 1974. Hän meni vuonna 1974 naimisiin säveltäjänä ja dramaturgina työskennelleen saksalaisen Bernd Wiesenerin kanssa.
Tuntien kirjat

Huhtikuu. Les Très Riches Heures du Duc de Berry -rukouskirjan kuvitusta.
Tuntien kirjat (ransk. livres d’heures) olivat maallikoille tarkoitettuja hartaus- ja rukouskirjoja, joiden kuvissa tuotiin esiin paikallista arkielämää ja luontoa. Kirjojen kuvittajat olivat yleensä itsekin maallikoita, joten kuvien maisemia ja toimintoja voidaan pitää autenttisina kuvauksina. Tuntien kirjat edustavat gotiikan kirjamaalaustaidetta.
Tuntien kirjat olivat erittäin suosittuja myöhäiskeskiajalla. Ensimmäiset tuntien kirjat ilmestyivät 1200-luvulla, ja ne sisälsivät rukouksia, jotka tuli lausua hetkipalvelukseen kuuluvina rukoushetkinä Neitsyt Marian kunniaksi. Tuntien kirjoja ryhdyttiin valmistamaan, koska keskiajalla oli suuri kysyntä pienille, perheen tai yksityishenkilöiden käyttöön sopiville rukouskirjoille. Tämä tarve loi pohjan gootiikan kirjamaalaustaiteen kehitykselle. Runsaasti kuvitetut rukouskirjat vaihtelivat sisällöltään tilaajiensa maun mukaan.
Tuntien kirjoista loisteliaimpiin lukeutuu Les Très Riches Heures du Duc de Berry (noin 1409–1416). Se valmistettiin Pohjois-Ranskassa, ja kirja kuuluu nykyisin Chantillyn Musée Condéen kokoelmiin. Très Riches Heures du duc de Berryn sivuilla kuvataan pikkutarkasti Berryn herttuan näyttävät tilukset ja asunnot. Rukouskirjassa on lisäksi Limbourgin veljesten laatimat upeat kalenterikuvat sekä useita kohtauksia Raamatusta ja pyhimysten elämästä. Muita kuuluisia tuntien kirjoja ovat Livre d'heures de Jeanne d'Évreux (noin 1325) ja Livres d’Heures de Rohan.
Tunturipurosammal

| Tunturipurosammal> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Palmikkosammalten lahko Hypnales
Heimo::  Ritvasammalet Amblystegiaceae
Suku::  Platyhypnum
Laji::  alpinum
Kaksiosainen nimi
 Platyhypnum alpinum  (Lindb.) Loeske 
Synonyymit
 Hygrohypnum alpinum (Lindb.) Loeske 
Katso myös
   Tunturipurosammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunturipurosammal (Platyhypnum alpinum) on lehtisammallaji ritvasammalten heimossa (Amblystegiaceae). Sitä esiintyy Euroopan ja Pohjois-Amerikan vuoristoissa paikoitellen.
Suomen alueella tunturipurosammalta esiintyy harvinaisena Enontekiön Lapin luoteistuntureilla.
Laji kasvaa tunturipuroissa ja tunturikoskissa silikaattikivillä uposkasvina. Uhanalaisuusluokituksessa tunturipurosammal on erittäin uhanalainen (EN). Sitä uhkaavat satunnaistekijät ja ilmaston lämpeneminen.
Tulivuorikaniini

| Tulivuorikaniini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jäniseläimet Lagomorpha
Heimo::  Jänikset Leporidae
Suku::  Tulivuorikaniinit Romerolagus
Laji::  diazi
Kaksiosainen nimi
 Romerolagus diazi  (Ferrari-Pérez, 1893) 
 Tulivuorikaniinin levinneisyys
Katso myös
   Tulivuorikaniini Wikispeciesissä   Tulivuorikaniini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tulivuorikaniini (Romerolagus diazi) on pienikokoinen jäniseläin, joka elää Meksikon vuorilla. Se on maailman toiseksi pienin jänis pikkukaniinin jälkeen. Tulivuorikaniini poikkeaa rakenteeltaan ja muodoltaan huomattavasti kaikista muista jäniksistä ja sen uskotaan erkaantuneen näistä evolutiivisesti jo miljoonia vuosia sitten. Tulivuorikaniinilla ei ole lähisukulaisia ja se on Romerolagus-suvun ainoa laji.
Kuvaus

Tulivuorikaniinilla on pienet pyöreät korvat, lyhyet jalat ja lyhyt, tiheä turkki. Tulivuorikaniini on 27–34 cm pitkä ja painaa 390–600 grammaa. Korvat ovat 4-5 cm ja häntä puuttuu (on niin lyhyt, ettei erotu eläintä päällisin puolin tarkastellessa). Tulivuorikaniini elää 2–5 eläimen ryhmissä, joissa on tyypillisesti vain yksi uros. Ryhmän hierarkian ylin jäsen on aina naaras. Lisääntymistä tapahtuu ympäri vuoden, mutta eniten lämpiminä ja kosteina kesäkuukausina. Pesät ovat koloissa, joita tulivuorikaniini ei yleensä kaiva itse, vaan se käyttää amerikanmäyrän, kalliosiiselin, yhdeksänvyöyötiäisen ja sierramadrentaskurotan vanhoja koloja. Tulivuorikaniinit kantavat poikasiaan 5–6 viikkoa ja saavat kerrallaan 1–4 poikasta. Ääniä tulivuorikaniinit käyttävät usein ja ainakin viisi erilaista ääntelyä on erotettu, joista selkein on vaarasta varoittava terävä vihellys.
Samassa ympäristössä tulivuorikaniinin kanssa tavataan kahta muutakin jänistä; meksikonkaniini ja pumpulihäntäkaniini, mutta tulivuorikaniinit ovat näitä molempia pienempiä, tummempia ja lyhytkorvaisempia.
Levinneisyys

Tulivuorikaniinia tavataan Keski-Meksikon tulivuorivyöhykkeellä. Sen levinneisyysalue on pienentynyt historiallisena aikana ja on enää hyvin pieni, arviolta alle 400 km². Nykyisellään lajia tavataan Morelosin, Pueblan ja Distrito Federalin osavaltioissa, Pelado-, Tlalloc-, Popocatépetl- ja Ixtaccíhuatl-vuorten rinteillä. Alimmillaan lajia tavataan 2 800 ja ylimmillään 4 250 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajia tavataan etenkin mäntymetsissä ja se tuntuu olevan erityisen riippuvainen pohjakerroksen tuppaina kasvavasta zacatón-heinikosta, joka muodostuu Muhlenbergia-, Festuca- ja Stipa-sukujen heinistä, ja joka on jopa 1,5 m korkeaa. Heinät ovat samalla kaniinien tärkein ravinnonlähde. Zacatón-heinikon ylläpito on lajin suojelutyön kannalta keskeistä. Laji on suojeltu, mutta tieto tästä ei ole levinnyt kaikkien paikallisten keskuuteen.
Yhteensä tulivuorikaniineja on maapallolla muutamia tuhansia. 1964 niitä arvioitiin olevan 1 000 – 1 200 yksilöä ja 1980- ja 1990-lukujen laskennoissa (suoritettiin ratsain ja laskettiin papanakasoja) määräksi arvioitiin noin 2 500, mutta arvioiden luottamusväli on suuri.
Tulitorvet

| Tulitorvet |
| --- | --- |
 Purppuratulitorvi (Cuphea llavea)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Myrtales
Heimo::  Rantakukkakasvit Lythraceae
Suku::  Tulitorvet Cuphea  P.Browne
Katso myös
   Tulitorvet Wikispeciesissä   Tulitorvet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tulitorvet (Cuphea) on rantakukkakasveihin kuuluva suku, jossa on yli 250 lajia. Niitä esiintyy Amerikan mantereella, kaakkoisesta Yhdysvalloista Meksikoon, Keski-Amerikkaan ja Etelä-Amerikkaan, enimmäkseen trooppisella vyöhykkeellä.
Tulitorvet voivat olla yksivuotisia tai monivuotisia, lyhytikäisiä ja joskus varpumaisia perennoja tai ainavihantia pensaita. Tulitorvet kukkivat runsaasti kukin, jotka ovat epäsäännöllisen putkimaisen muotoisia. Lukuisia suvun lajeja viljellään koristekasveina, kuten huonekasveina. Muutamat lajit ovat hyötykäytössä yksivuotisina ryhmäkasveina.
Lajeja

Cuphea gracilis – rusotulitorvi
Cuphea hyssopifolia – sinitulitorvi eli kiinanmyrtti
Cuphea ignea – punatulitorvi
Cuphea llavea – purppuratulitorvi
Cuphea micropetala – helotulitorvi
Cuphea lanceolata – hurmetulitorvi
Sinitulitorvi.
Sinitulitorvi.
Punatulitorvi.
Helotulitorvi.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Cuphea
Suomen Lajitietokeskus: Tulitorvet – Cuphea
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1795637  Wikispecies: Cuphea  APDB: 189836  APNI: 90454  BOLD: 393760  CoL: 62Q24  EoL: 60625  EPPO: 1CPHG  FNA: 108689  FoAO2: Cuphea  GBIF: 3188676  GRIN: 3179  iNaturalist: 153022  IPNI: 25414-1  IRMNG: 1297002  ITIS: 27094  NBN: NHMSYS0000457761  NCBI: 3929  NZOR: 1b6e2b63-42b6-41bd-9eba-1a6785dbad08  Open Tree of Life: 489497  PLANTS: CUPHE  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000193-2  Tropicos: 40018298  VASCAN: 1059  WFO: wfo-4000010060
Tulivuorenpurkauksen vaikutukset ilmastoon

Pinatubo -vuori Filippiineillä muutamaa päivää ennen valtavaa räjähdyspurkausta, joka nosti stratosfääriin suuret määrät  auringon säteilyä varjostavia pieniä rikkihappopisaroita.
Tulivuorenpurkauksen vaikutukset ilmastoon ovat yleensä viilentäviä ja joskus globaaleja. Historiallisella ajalla tapahtuneita suuria purkauksia on voitu ajallisesti yhdistää poikkeuksellisiin sääilmiöihin, joilla on ollut suuria vaikutuksia ajankohdan yhteiskuntiin eri puolilla maapalloa.
Monien tutkijoiden mielestä voimakkaat tulivuorenpurkaukset alentavat tilapäisesti maapallon pintalämpötilaa hieman. Tulivuoren purkaustuotteet heijastavat ilmassa leijuessaan Auringon Maata lämmittävää säteilyä pois. Auringon säteilyä heijastavat erityisen hyvin tulivuoren purkauskaasuista reagoimalla syntyneet rikkihappopisarat ja myös vulkaaninen tuhkapöly. Monesti purkauksen lämpötilaa alentava vaikutus kestää muutaman vuoden. Maapallon ilmavirtausten sisäiset mekanismit voimistavat tulivuorenpurkauksen aiheuttamaa lämpötilan alenemaa.. Tulivuoren purkaustuotteiden Auringon säteilyä heikentävää vaikutusta kuvataan ilmakehän optisella paksuudella. Varsinkin korkealle ulottuneet hyvin suuret räjähdysmäiset tulivuorenpurkaukset ovat historiassa muuttaneet tavanomaisen satokauden kiertoa ja sadot ovat epäonnistuneet aiheuttaen nälänhätiä. Esimerkiksi  Laki-tulivuori purkautui Islannissa 1783. Vuonna 1815 tapahtunut Tamboran purkaus laski pohjoisen pallonpuoliskon keskilämpötilaa 1 °C. Vuoden 1816 kesäajankohtana Italiassa satoi lunta ja hallat tuhosivat satoja aiheuttaen laajaa nälänhätää. Vuonna 1991 tapahtunut Pinatubon purkaus alensi maapallon pintalämpötiloja muutaman vuoden.
Tulivuorenpurkausten purkamia rikkidioksidimääriä.
Tulivuorenpurkausten vaikutuksia ilmakehän säteilynläpäisykykyyn havaittuna Mauna Loan observatoriossa.
Purkauskaasut ovat yleensä lämpötilaa alentavia, joissain tapauksissa lämmittäviä. Tulivuoresta purkautuu stratosfääriin rikkiyhdisteitä, joista syntyy auringon valoa heijastavia rikkihappopisaroita. Tyypillisen tulivuorenpurkauksen arvellaan vaikuttavan 4 vuotta maan ilmastoon, suurin vaikutus 6–12 vuoden sisään. Pölymäisen hyvin hienojakoisen tuhkan vaikutus ilmastoon on vähäisempi. Jotkut tulivuoresta purkautuvat fluoriyhdisteet toimivat ylemmän ilmakehän cirrusmaisten auringon valoa heijastavien helmiäispilvien tiivistymisytiminä. Arvellaan esim. Pinatubon, El Chichónin ja Tamboran sekä Islannin Lakin purkausten vaikuttaneen maapallon ilmastoon. Toisaalta tulivuoret vapauttavat heijastavien pisaroitten ja pölyhiukkasten lisäksi ilmakehään hiilidioksidia, joka lämmittää Maata kasvihuoneilmiön avulla. Suurten laakiobasalttipurkausten on ajateltu tappaneen suuria määriä maapallon eliöitä sukupuuttoon, mutta tätä ei ole kyetty varmistamaan. Laakiobasalttipurkausten basalttilaava sisältää enemmän rikkipitoista ainesta kuin tavallinen silikaattilaava.
Merkittäviä ilmastoon vaikuttaneita tulivuorenpurkauksia

17 suurta purkausta näkyy puiden vuosirenkaissa viilenemisenä 2035 eaa. – 1884. Muita suuria vulkaanisia tapahtumia on sattunut 934 ja 1258. Myös Etnan räjähdyspurkauksilla noin 44–42 eaa. on ollut luultavasti vaikutusta maapallon ilmastoon. Grönlannin jäässä näkyy noin 50 eaa. 3 vuoden ajalla rikkihappopiikki. Saint Helens purkautui noin 1500 ja 2035 eaa. Thera purkautui radiohiiliajoituksen mukaan joskus 1688 eaa.+-50 v tai vuosirenkaiden mukaan 1626 eaa.
Tonkoko 1680
Serua ja Hekla 1693
Fuji Japanissa 1707
Hekla Islannissa 1766
Lakagigar Islannissa 1783
Tambora Sumbawalla 1815
Cosima Nicaraguassa 1835
Krakatau Sundasalmessa 1883
Santa Maria Guatemalassa 1902
Agung Balilla 1965
El Chichon 1982
Pinatubo 1991
1900-luvun alkupuoliskolla on pitkä tauko suurissa tulivuorenpurkauksissa.
Tulivuorenpurkausten aiheuttamia silminnähtäviä ilmiöitä

Aurinko himmenee (paistaa kuin ruskean lasin läpi)
Taivaan tähtitieteelliset kohteet himmenevät ja hämärtyvät huomattavasti
Sininen tai vihreä väri auringon ja kuun ympärillä
Suuremmat kirkkaat Auringon nousut ja laskut
Piispan kehä (engl. Bishop's Ring, halo auringon ympärillä, joka on monimutkaisempi kuin tavalliset ja jossa värit väärin päin)
Epätavallisen pimeät Kuun pimennykset
Pinatubon purkaus vuonna 1991 alensi jonkin verran Maan lämpötilaa.
Tuimiot

| Tuimiot |
| --- | --- |
 Acantholimon hohenackeri
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Lyijykukkakasvit Plumbaginaceae
Suku::  Tuimiot Acantholimon  Boiss.
Katso myös
   Tuimiot Wikispeciesissä   Tuimiot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuimiot (Acantholimon) on lyijykukkakasvien (Plumbaginaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu noin 120 lajia pieniä piikkilehtisiä monivuotista ruohoja. Ne kasvavat Välimeren alueen itäosissa sekä Länsi- ja Keski-Aasiassa. Vain muutama laji on onnistuttu ottamaan viljelykseen onnistuneesti. Ne soveltuvat erinomaisesti kivikkopuutarhoihin. Luonnossa ne esiintyvät kuivilla vuoristo- ja aavikkoalueilla kasvupaikkoinaan kivikot, soratasangot ja suolajärvien rantamat.
Tuntomerkit

Useimmilla suvun lajeilla on tiuha lehtiruusuke, joka muodostaa mättään tai kummun, jonka alaosa muodostuu vanhoista, jo kuihtuneista lehdistä. Itse lehdet ovat neulasmaisia, jäykkiä ja kovia. Joidenkin lajien lehtien pinnalla on mineraalisuolojen muodostama valkoinen härmä.
Tuimiot ovat läheistä sukua laukkaneilikoille (Armeria), ja sen edustajilla on laukkaneilikoiden kukkia muistuttavat vaaleanpunaiset tai valkoiset kukat. Laukkaneilikoista poiketen kukat sijaitsevat tähkämäisissä kukinnoissa, kun laukkaneilikoilla kukinto on mykerö. Kukkatähkä voi olla lehdellinen tai sijaita vanan päässä kaikkien lehtien yläpuolella.
Lajeja

Sukuun kuuluu yksi suomeksi nimetty laji:
gilanintuimio (Acantholimon esfandiarii)
Kasvatus

Suvun lajeilla on erikoisvaatimuksensa. Ne eivät siedä niiden juurelle kerääntyvää kosteutta, eivät varsinkaan talvella. Maaperän tulee siis olla hyvin karkeaa ja hyvin vettä läpäisevää. Kuuma ja kuiva kasvupaikka sopii niille parhaiten. Kasveja voi lisätä kärkipistokkaista.
Tunnetuin laji viljelyssä lienee Acantholimon glumaceum, joka on kotoisin Kaukasusvuoristosta ja siihen liittyvistä Turkin osista. Se muodostaa 5–8 senttiä korkeita ja 30 senttiä leveitä mättäitä. Kukat ovat näyttäviä, syvän vaaleanpunaisia, ja mättäässä on useita kukintovanoja. Laji kestää lähes 30 asteen pakkasia.
Aiheesta muualla

http://www.picsearch.com/pictures/plants/garden%20plants/Acantholimon.html (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q976896  Wikispecies: Acantholimon  CoL: M8R  EoL: 2879995  EPPO: 1ACLG  FNA: 100101  FoC: 100101  GBIF: 7297971  GRIN: 44  iNaturalist: 201242  IPNI: 331313-2  IRMNG: 1352052  NBN: NHMSYS0000455544  NCBI: 63085  Open Tree of Life: 942001  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331313-2  Tropicos: 40029894  WFO: wfo-4000000124
Tuhkakeltasiipi

| Tuhkakeltasiipi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae
Suku::  Eilema
Laji::  griseolum
Kaksiosainen nimi
 Eilema griseolum  (Hübner, 1803) 
Synonyymit
 Eilema griseola 
Katso myös
   Tuhkakeltasiipi Wikispeciesissä   Tuhkakeltasiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuhkakeltasiipi (Eilema griseolum) on siilikkäisiin kuuluva yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Tuhkakeltasiiven siivet ovat selvästi muita keltasiipilajeja leveämmät ja pyöreämmät. Siipien pohjaväri on ruskeanharmaa, ja etusiiven tyvestä siiven etureunaa pitkin on lyhyt, likaisenkeltainen raita. Siipien alapinnalla ei ole tummaa kehnää. Takasiivet ovat etusiipiä vaaleamman harmaat. Pää ja takaruumiin kärki ovat kellertävät, mutta muuten ruumis on harmaa. Tuntosarvet ovat tummanruskeat. Siipiväli on 30–34 mm. Lajista tunnetaan kellanharmaa värimuoto f. stramineola.
Toukka on täysikasvuisena 25–28 mm pitkä. Se on väriltään musta ja selkäpuolella on pareittain oransseja täpliä.
Levinneisyys ja lentoaika

Tuhkakeltasiipeä tavataan Pohjois-Espanjasta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja edelleen Venäjän läpi aina Japaniin saakka. Suomessa tuhkakeltasiipi on eteläinen laji, jota tavataan lounaisrannikolta Pohjois-Savoon ulottuvalla alueella. Perhoset lentävät heinä-elokuussa.