stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Mieto
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
.aspx Juha Mieto Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Juha Mieto Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Juha Mieto, hiihtäjä. YLEn elävä arkisto.
Mieto, Juha hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (51):  Ahonen  Alatalo  Anttila  Autio  Haapoja (2007–2009†)  Hautala (2009–2011)  Heikkinen  Hoskonen  Hyssälä  Hänninen  Kaikkonen  Kalli  Kalmari  Kaltiokumpu  Karjula  Karpela  Katainen  Kaunisto  Kerola  Kiviniemi  Kiviranta  Komi  Korhonen  Korkeaoja  Kääriäinen  Laukkanen  Lehtomäki  Leppä  Lintilä  Manninen  Mieto  Oinonen  Pakkanen  Paloniemi  Pekkarinen  Pentti  Puumala  Rantakangas  Rehula  Reijonen  Rossi  Salovaara  Seurujärvi  Sihto  Särkiniemi (2010–2011)  Tiilikainen  Tölli  Markku Uusipaavalniemi (2007–2010)  Vanhanen (2007–2010)  Vehkaperä  Vehviläinen  Vilkuna  Väyrynen 
1Susanna Haapoja kuoli 30. toukokuuta 2009, hänen tilalleen eduskuntaan nousi Lasse Hautala. 2Matti Vanhanen luopui kansanedustajuudesta ja siirtyi Perheyritysten liiton toimitusjohtajaksi 2010. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Seppo Särkiniemi. 2Markku Uusipaavalniemi erosi keskustan eduskuntaryhmästä 2010 ja liittyi perussuomalaisiin.
| n k Vaasan vaalipiirin kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (17):  Ahonen  Haapoja (2007–2009†)  Hautala (2009–2011)  Henriksson  Kallis  Kumpula-Natri  Lintilä  Mieto  Nordman  Nylund  Pihlajaniemi  Puumala  Risikko  Salo  Sihto  Urpilainen  Wideroos  Vistbacka 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Juha Mieto Holmenkollenilla vuonna 1978.
Arthur Miller

| Arthur Miller |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. lokakuuta 1915 New York
Kuollut: 10. helmikuuta 2005 (89 vuotta) Roxbury, Connecticut
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  näytelmäkirjailija
Puoliso:  Mary Grace Slattery (1940–1956)  Marilyn Monroe (1956–1961) Inge Morath (1962–2002)
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Pääteokset:  Kauppamatkustajan kuolema (1949)
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Pulitzer-palkinto (1949) 
Aiheesta muualla
www.ibiblio.org/miller
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Arthur Asher Miller (17. lokakuuta 1915 New York, New York, Yhdysvallat – 10. helmikuuta 2005 Roxbury, Connecticut, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija. Hänen tunnetuin näytelmänsä, Pulitzer-palkittu Kauppamatkustajan kuolema sai ensi-iltansa vuonna 1949.
Millerin näytelmät käsittelevät usein perhettä, rakkautta, pysyvyyttä, arvojen murtumista sekä yksilön ja yhteiskunnan vastuuta. Hän kirjoitti usein myös ihmisten juurista.
Näytelmätuotantoa

No Villain (1936; esikoisnäytelmä)
Kaikki minun poikani (All My Sons, 1947)
Kauppamatkustajan kuolema (Death of a Salesman, 1949)
Tulikoe tai Noitavaino (The Crucible, 1953)
Kaksi maanantaita (A Memory of Two Mondays, 1955)
Näköala sillalta (A View from the Bridge, 1955)
Jälkeen syntiinlankeemuksen (After the Fall, 1964)
Hinta (The Price, 1968)
Syöksykierre (The Ride Down Mount Morgan, 1991)
Finishing the Picture (2004)
Suomennettuja teoksia

Poltinmerkki. (Focus, 1945.) Suomentanut Elvi Sinervo. Helsinki: Kansankulttuuri, 1960.
Ajan uurteita. Eräs elämä. (Timebends. A Life, 1987.) Suomentaneet Kalevi Nyytäjä (osat 1–4), Harry Forsblom (osat 5–8). Helsinki: Tammi, 1989. ISBN 951-30-7017-4.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Näytelmät.fi: Arthur Miller.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  NARA  SNAC 2  IdRef
Harri Huhtamäki

Harri Huhtamäki on suomalainen radiotuottaja, joka toimii Yleisradioon perustamansa Radioateljeen vetäjänä. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri ja teatteriohjaaja.
Huhtamäki tuli Yleisradioon vuonna 1978 Radioteatterin dramaturgiksi. Hän on kirjoittanut ja ohjannut satoja radiodokumentteja, feature-ohjelmia ja kuunnelmia sekä opettanut yliopistoissa ja alan oppilaitoksissa muun muassa Australiassa, Fidžissä, Kiinassa ja Yhdysvalloissa ja työskennellyt Australian yleisradioyhtiö ABC:ssä. Huhtamäki on tehnyt myös dvd-tuotantoja sekä multimediainstallaatioita museoihin. Hän on myös muusikko, jonka HattiBhutam Band on luonut äänimaisemia moniin Radioateljeen tuotantoihin ja julkaissut vuonna 2014 albumin Affects of Old Time.
Huhtamäki on saanut useita kunniamainintoja ja palkintoja Suomessa ja kansainvälisillä festivaaleilla, merkittävimpinä pääpalkinnon Prix Futurassa ja Nordic Media -palkinnon. Vuonna 2016 hänet palkittiin valtion tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinnolla.
Kirjallisia teoksia

Radion viisi tietä, Paradoksidramaturgisia murtolukuja, Like 1993, ISBN 9789515781529.
Aiheesta muualla

Palkittu Harri Huhtamäki kirjoitti viimeisen Radioateljeensa – siinä filosofi arvostelee nykyaikaa. Helsingin sanomat 24.11.2017.
Walter M. Miller, Jr.

| Walter M>  Miller, Jr..Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. tammikuuta 1923 New Smyrna Beach, Florida, Yhdysvallat
Kuollut: 9. tammikuuta 1996 (72 vuotta) Daytona Beach, Florida, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Kirjailija
Esikoisteos:  Viimeinen kiitoshymni (1959)
Palkinnot
 Hugo-palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Walter Michael Miller, Jr. (23. tammikuuta 1923 New Smyrna Beach, Florida, Yhdysvallat – 9. tammikuuta 1996 Daytona Beach, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on tieteisromaani Viimeinen kiitoshymni (A Canticle for Leibowitz, 1959), joka oli myös hänen ainoa elinaikanaan julkaistu romaani. Millerin muu tuotanto koostuu novelleista sekä postuumista romaanista Saint Leibowitz and the Wild Horse Woman (1997).
Elämä

Miller syntyi ja vietti lapsuutensa Floridassa. Opiskeltuaan Tennesseen ja Texasin yliopistoissa hän työskenteli insinöörinä. Toisen maailmansodan aikana hän toimi Yhdysvaltain ilmavoimissa radistina ja ampujana. Hän oli mukana Italiassa 53 pommituslennolla, joihin kuului Monte Cassinon benediktiiniläisluostarin tuhoaminen. Luostarin pommitus oli Millerille järkyttävä kokemus, joka vaikutti hänen myöhempään kirjaansa. Elämänsä loppuvuosina Miller kärsi masennuksesta. Hän teki itsemurhan tammikuussa 1996.
Tuotanto

Miller julkaisi vuosina 1951–1957 novelleja, joista "The Darfsteller" sai vuonna 1955 parhaan novellin Hugo-palkinnon. Hän julkaisi vuonna 1959 postapokalyptisen tieteisromaanin Viimeinen kiitoshymni, jota pidetään tyylilajinsa mestariteoksena. Se sai vuonna 1961 parhaan romaanin Hugo-palkinnon. Ennen kuolemaansa hän kirjoitti romaanilleen jatko-osan Saint Leibowitz and the Wild Horse Woman, jonka Terry Bisson viimeisteli ja julkaisi vuonna 1997.
Teokset > Romaanit

A Canticle for Leibowitz (1959) (suom. Viimeinen kiitoshymni, suomentanut Martti Montonen, WSOY 1962 – 2. p. WSOY 1993 ISBN 951-0-18686-4)
Saint Leibowitz and the Wild Horse Woman (1997) (julkaistu postuumisti; kirjan viimeisteli Terry Bisson)
Teokset > Novellit

| --- | --- |
 Anybody Else Like Me? (1952)  The Big Hunger (1952)  Big Joe and the Nth Generation (1952)  Bitter Victory (1952)  Blood Bank (1952)  Cold Awakening (1952)  Command Performance (1952)  Conditionally Human  Crucifixus Etiam (1953), suom. ”Crucifixus Etiam”, suom. Erkki Vainikkala, valikoimassa Huomispäivän maailmat, Gummerus 1971). Dark Benediction (1951)  Death of a Spaceman (1954)  Dumb Waiter (1952)  The First Canticle (1955)  Gravesong (1952)  The Hoofer (1955)  I, Dreamer (1953)  I Made You (1954)  Izzard and the Membrane (1951)  Let My People Go (1952)  The Lineman (1957) :  The Little Creeps (1951)  Memento Homo (1954)  No Moon for Me (1952)  The Reluctant Traitor (1952)  Secret of the Death Dome (1951)  Six and Ten Are Johnny (1952)  The Darfsteller (1955)  The Song of Marya (1957)  The Song of Vorhu (1951)  The Soul-Empty Ones (1951)  The Sower Does Not Reap (1953)  The Space Witch (1951)  The Ties that Bind (1954)  The View from the Stars  The Will (1954)  The Yokel (1953)  Vengeance for Nikolai (1957)  Way of a Rebel (1954)  Wolf Pack (1953)  You Triflin' Skunk! (1955)
Kirjallisuutta

Science fiction. Toimittaneet Juhani Hinkkanen ja Kai Ekholm. Kirjastopalvelu, 1990
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Mikojan-Gurevitš MiG-21

| Mikojan-Gurevitš MiG-21 |
| --- | --- |
 Romanian ilmavoimien MiG-21 tammikuussa 2013.
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Mikojan-Gurevitš
Ensilento:  1955 (Je-2)
Esitelty:  1959 (MiG-21F)
Tila:  käytössä
Pääkäyttäjät:  Neuvostoliiton ilmavoimat Intian ilmavoimat Libyan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  11 496 
Muunnelmat:  Chengdu J-7
Mikojan-Gurevitš MiG-21 (ven. Микоян и Гуревич МиГ-21; Nato-raportointinimi Fishbed) oli neuvostoliittolainen Mikojan-Gurevitšin suunnittelema ja valmistama suihkuhävittäjä, jota käytettiin useissa Varsovan liiton maissa 1980-luvulle. Muita käyttäjiä olivat Neuvostoliiton liittolaismaat Lähi-idässä, Aasiassa ja Afrikassa. Tyyppi  on maailman eniten valmistettu yliääninen suihkulentokone, jota valmistettiin 11 496 kappaletta Neuvostoliitossa vuosina 1959–1985, Intiassa ja Tšekkoslovakiassa. Kiinan kansantasavallassa MiG-21:ä valmistettiin lisenssillä nimellä J-7 kansan vapautusarmeijalle ja nimellä F-7 vientiä varten yhteensä noin 2 500 kappaletta vuoteen 2012 mennessä.
Koneita valmistettiin montaa eri tyyppiä, muun muassa ensimmäisen sukupolven MiG-21F (tyyppi 72), MiG-21F-13 (tyyppi 74), toisen sukupolven MiG-21P, MiG-21PF, MiG-21PFS, MiG-21FL, MiG-21FPM, M-21/M-21M, MiG-21R. Kolmatta MiG-21 -sukupolvea edustivat MiG-21S, MiG-21SN, MiG-21SM, MiG-21I, MiG-21M, MiG-21MF, MiG-21SMT ja MiG-21MT. Koulutusversio tunnettiin Nato-raportointinimellä Mongol.
Konetyypin neljänneksi ja viimeiseksi merkittäväksi tuotantomalliksi jäi MiG-21BIS. Myöhempien aikojen uudistettuja versioita olivat MiG-21-92 ja MiG-21-2000. Edullisemman ylläpidon ansiosta tyyppi on säilynyt käytössä pidempään kuin seuraaja Mikojan-Gurevitš MiG-23.
Israelilainen Elbit on tarjonnut vielä käytössä oleviin koneisiin modernisointipakettia, johon kuuluvat nykyaikainen ohjaamo HUD-monitoiminäyttöineen, moderni tutka sekä valmius käyttää nykyaikaisia torjuntaohjuksia. Modernisoituja MiG-21 -koneita on Unkarin ilmavoimilla, jossa niiden nimenä on LanceR. Niistä 71 kappaletta muokattiin rynnäkkökoneiksi LanceR A ja 25 kappaletta  varsinaisiksi torjuntahävittäjiksi LanceR C, jotka saivat modernin tutkan.
Koneen kehitys

Koneen kehittämisen perustana olivat Korean sodassa saadut kokemukset. Koneen tuli saavuttaa 20 kilometrin korkeus ja kaksinkertainen äänennopeus. Prototyyppivaiheessa kone sai Nato-koodinimekseen "Faceplate". MiG-21:n prototyyppi Je-2 lensi ensi kerran vuonna 1955. Neuvostoliiton ilmavoimat otti MiG-21F:n palveluskäyttöön vuonna 1959. Ensimmäinen K 13 -infrapunaohjuksin varustettu malli oli F-13. Konetta kutsutaan nk. päivähävittäjäksi, millä viitataan vaatimukseen "nähdä" kohde sekä visuaalisesti että infrapuna-alueella.
Ominaisuuksista

F-13-versiossa oli hyvä näkyvyys. Lentäminen yleisesti oli helppoa ja kone oli vakaa, mutta pystyi siivekkeillä tekemään esimerkiksi 360 asteen vaakakierteen sekunnissa. Laskeutumisnopeus oli suuri. Mig-21BIS oli hieman kömpelömpi ja tuntumaltaan raskaampi ja jäykempi. Siivekkeet eivät olleet yhtä tehokkaat. Bis-versiossa myös näkyvyys oli heikompi. Versio kykeni lentämään ääntä nopeammin myös matalalla jatkuvasti säätyvän ilmanoton ja tehokkaamman moottorin ansiosta. Hävittäjänä tärkein ero oli tutka ja sen mukana tutkaohjukset, jotka mahdollistivat torjunnat huonossa säässä ja pimeydessä.
Bis-versiossa moottorilta laskusiivekkeisiin oli rakennettu puhallusjärjestelmä, joka lisäsi nostovoimaa mahdollistaen laskeutumisen pienemmällä nopeudella ja näin lyhyemmille kiitoteille. Muutoin Bis-versio säilytti F-13:n  hyvätlähde? lento- ja laskuominaisuudet. Bis- ja UM-versioissa lentäjän tehtäviä helpotti autopilotti. U- ja UM-koulutusversiot olivat oleellisilta ominaisuuksiltaan perusversioittensa kaltaisia. Romanian käyttämillä ohjaamoltaan modernisoiduilla "LanceR" versioilla on saavutettu lentäjälle parempi tilanteenhahmotus, jonka avulla voi liikehtiä konetyypille uudella tavalla, vaikka koneen perusrakenne on sama.
Käyttäjämaat

Koneen käyttäjämaat kautta aikain:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   Afganistan   Algeria   Angola   Armenia   Azerbaidžan   Bulgaria   Burkina Faso   Egypti   Etiopia   Guinea   Guinea-Bissau   Indonesia   Intia |   Irak   Iran   Itä-Saksa   Jemen   Jugoslavia   Kambodža   Kazakstan   Kirgisia   Kongon tasavalta   Kroatia   Kuuba   Laos   Libya |   Madagaskar   Mali   Mongolia   Mosambik   Neuvostoliitto   Nigeria   Pohjois-Jemen   Pohjois-Korea   Puola   Romania   Sambia   Serbia   Slovakia |   Somalia   Sudan   Suomi (katso myös Mikojan-Gurevitš MiG-21 Suomessa)   Syyria   Tšekin tasavalta   Tšekkoslovakia   Turkmenistan   Uganda   Ukraina   Unkari   Valko-Venäjä   Venäjä   Vietnam |
Vietnamin sodassa useat tuolloisen Pohjois-Vietnamin lentäjät nousivat MiG-21-ässiksi. Heitä olivat esim. Nguyen Tien Sam (6 pudotusta) ja Lê Thanh Đạ (6 pudotusta) Useat egyptiläiset lentäjät saavuttivat pudotuksia sodissa Israelia vastaan mm. Dassault Miragen versioista sekä F-4 Phantom II -koneista.
Romania oli viimeinen maa, joka käytti Israelin päivittämää MiG-21 Lancer -hävittäjää, kunnes koneet poistettiin käytöstä 15. toukokuuta 2023.
Tekniset tiedot

MiG-21F-13
Kärkiväli: 7,15 m
Pituus: 15,7 m
Tyhjäpaino: 4 980 kg
Suurin lentopaino: 8 315 kg
Suurin kuormituskerroin: +8 G
Moottori: Tumanski R-11F-300, jonka suurin työntövoima perusmoottorilla on 39 000 N, minimijälkipoltolla 49 000 N ja maksimijälkipoltolla 49 000 N
Suurin nopeus vaakalennossa korkealla on 2,05 Mach ja meren pinnan tasolla 1 200 km/h
Aseistus:
yksi 30 mm NR-30-tykki
kaksi R-13-ohjusta (Naton koodinimi: AA-2 Atoll), jotka ovat infrapunaohjautuvia eli lämpöhakuisia ilmataisteluohjuksia
tai kaksi rakettimakasiinia, joissa on kummassakin 16 kappaletta 57 mm ilmasta maahan ammuttavia raketteja.
"Faceplate"-prototyypille aseistukseksi arvioitiin valokuvan perusteella ohjusten tai rakettien lisäksi 3 kpl 37 mm:n Nudelman-Rihter-tykkiä.
MiG-21BIS
Kärkiväli: 7,15 m
Pituus: 15,5 m
Tyhjäpaino: 5 843 kg
Suurin lentopaino: 9 914 kg
Suurin kuormituskerroin: +8,5 G
Moottori: Tumanski R-25-300, jonka suurin työntövoima perusmoottorilla on 41 000 newtonia, minimijälkipoltolla 53 000 N, maksimijälkipoltolla 68 500 N ja poikkeusteholla 71 000 N (karkeasti newtonia vastaa kp-arvona luku joka saadaan jakamalla N-arvo luvulla 9,81)
Lentomatka: 1 225 km ilman lisätankkeja
Suurin nopeus korkealla on 2,05 Mach ja matalalla 1 300 km/h.
Aseistus
yksi 23 mm GŠ-23L-tykki, jolle on 200 ammusta
neljä siipiin ripustettavaa R-3S-, R-13M- tai R-60-infrapunaohjusta tai R-3R-tutkaohjusta
kaksi UB-32A- ja kaksi UB-16-57-rakettikasettia, joissa kussakin 32 ja 16 S-5M- tai S-5K-rakettia, yhteensä 96 rakettia
MiG-21 UTI
Pituus ilman pitot-putkea (ilmaisin nopeusmittarille) 12,8 m
Kärkiväli 7,15 m
Nousuaika 10 000 m 2 min 35 s
Lentomatka ilman lisäsäiliöitä 1 470 km
Suurin nopeus yli 2 Mach
Lakikorkeus yli 18 000 m
Moottori: Tumanski R-11 F-300 3 900 kp, jälkipoltolla 5 750 kp
Aseistus 1 kpl 12,7 mm A-12,7-konekivääri, 57 mm raketteja 2 x 16 kpl kaseteissa tai
2 kpl R-3S-ilmataisteluohjusta
MiG-21BIS-versiota vastasi koulutusversio MiG-21 UM
Moottori: Tumanski R-13-300 6 600 kp
Ei kiinteää aseistusta
Romanian LanceR-versio perustuu MF-versioon. A-version aseistukseen kuuluu laser-maalinosoitin ohjautuvine pommeineen. C-versio voi käyttää useita sekä venäläisvalmisteisia että länsimaissa valmistettuja infrapunaohjuksia. Alkuperäisestä MF-versiosta poiketen siinä ei voi käyttää tutkaohjattuja ohjuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikojan-Gurevitš MiG-21 Wikimedia Commonsissa
Eri käyttäjämaiden MiG-21-koneiden sivuprofiilikuvia.
MiG-21:n kolmitahopiirros.
Humbaba

Humbaba, setrimetsän demonivartija. Terrakottaveistos, Louvre.
Humbaba tai Huwawa on setrivuoren maan (Libanon) demoninen vartija, jonka on asettanut tehtäväänsä jumala Enlil. Humbaba esiintyy mesopotamialaisessa Gilgamesh-eepoksessa. Eepoksessa Gilgamesh ja hänen toverinsa Enkidu matkaavat kaukaiseen setrimetsään. Metsän vartija Humbaba solvaa heitä, ja he taistelevat. Lopulta Gilgamesh tappaa Humbaba-hirviön ja leikkaa tämän pään irti.
Anthony Minghella

Anthony Minghella (6. tammikuuta 1954 Isle of Wight – 18. maaliskuuta 2008 Lontoo) oli englantilainen elokuvaohjaaja, näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja. Hän sai Oscar-palkinnon elokuvan Englantilainen potilas ohjauksesta.
Minghella aloitti uransa televisiosta. Hän toimi script editorina BBC:llä ja käsikirjoitti muun muassa ITV:n suosittua sarjaa Komisario Morse.
Minghellan esikoisohjaus oli vuonna 1991 valmistunut Truly Madly Deeply. Elokuvasta tuli yllättävä menestys elokuvateattereissa, vaikka Minghella ei uskonut sen saavan kovin paljon katsojia vaan piti sitä harjoitustyönä.
Minghella ohjasi yhteensä kuusi elokuvaa, joista tunnetuimmat ovat Englantilainen potilas, Lahjakas herra Ripley ja Päämääränä Cold Mountain, joista kaikista hän oli ehdolla Oscar-palkintoon. Englantilaisesta potilaasta Minghella sai parhaan ohjauksen Oscarin.
Minghella oli Britannian elokuvainstituutin johtaja vuodesta 2003. Hän on ohjannut myös Englannin kansallisoopperalle.
Anthony Minghella kuoli aivoverenvuotoon 54-vuotiaana.
Filmografia > Ohjaajana ja käsikirjoittajana

Truly Madly Deeply (1991)
Englantilainen potilas (The English Patient, 1996)
Lahjakas herra Ripley (The Talented Mr. Ripley, 1999)
Päämääränä Cold Mountain (Cold Mountain, 2003)
Murto ja varkaus (Breaking and Entering), 2006
The No. 1 Ladies' Detective Agency (tv-elokuva)
Filmografia > Ohjaajana

Mr. Wonderful – unelmien mies (Mr. Wonderful, 1993)
Beckett: Näytelmä (Play, 2000)
Kirjallisuutta

Minghella on Minghella, toim. Walter Donohoe. Sarja: Directors on Directors. Faber, 2005 ISBN 9780571207114
Aiheesta muualla

Anthony Minghella Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
HS.fi: Ohjaaja Anthony Minghella on kuollut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Mikojan-Gurevitš MiG-17

| Mikojan-Gurevitš MiG-17 |
| --- | --- |
 DDR:n ilmavoimien MiG-17 AS
Tyyppi:  päivähävittäjä, rynnäköinti, tiedustelu
Alkuperämaa:  Neuvostoliitto
Valmistaja:  OKB MiG: Mikojan & Gurevitš
Suunnittelija:  Artjom Mikojan & Mihail Gurevitš
Ensilento:  14. tammikuuta 1950
Esitelty:  lokakuu 1952
Poistettu käytöstä:  viimeisin käyttäjämaa Puola, 1992
Tila:  museoitu, lentonäytöskone
Pääkäyttäjät:  Neuvostoliitto, Kiina, Puola, Vietnam/Pohjois-Vietnam
Valmistusmäärä:  9 482 (joista NL:ssa 7 999) 
Valmistusvuodet:  NL: 1951–1956, Kiina: 1956–1959
Kehitetty mallista:  MiG-15
Muunnelmat:  MiG-19, Lim-5 & 6, Shenyang J-5 & F-5
MiG-17 F
MiG-17
Mikojan-Gurevitš MiG-17 (ven. МиГ-17, Nato-raportointinimi Fresco) on neuvostoliittolainen suihkuhävittäjä. MiG-15:n korvannut MiG-17 oli ensimmäinen venäläinen jälkipolttimella varustettu suihkuhävittäjä. Vuonna 1950 ensilentonsa lentänyt konetyyppi otettiin palveluskäyttöön vuonna 1952 ja sitä käytettiin muun muassa Vietnamin sodassa.
Kehitys

MiG-17 pohjautui Mikojanin ja Gurevitšin aikaisempaan MiG-15-hävittäjään. 
Tärkeimpinä muutoksina siinä oli moottoriin lisätyn jälkipolttimen lisäksi ohuemmat ja viistommat, kärjistään pyöristetyt siivet sekä pitempi runko.
Sarjatuotanto aloitettiin elokuussa 1951. Tuotannon aikana konetta paranneltiin ja muutettiin useita kertoja. Perusmallina MiG-17 oli kolmella leko-tykillä varustettu päivähävittäjä. Aseistus oli tehokas, mutta koneen epävakaus asealustana ja heikko tähtäin heikensivät osumisen mahdollisuutta. Konetta käytettiin myös hävittäjä-pommittajana, mutta sen pommilasti (maks. 500 kg) oli pieni ja yleensä se kantoikin pommien sijasta lisäpolttoainetankkeja.
Pian valmistukseen tuli joka sään hävittäjä MiG-17P, joissa oli Izumrud-tutka. Keväällä 1953 alkoi MiG-17F-mallin valmistus, jossa oli VK-1F-moottori ja jälkipoltin. Siitä tuli yleisin MiG-17-malli. Seuraava massatuotantoon päässyt malli oli MiG-17PF. Mig-17:n valmistus päättyi Neuvostoliitossa vuonna 1955. Kokonaisvalmistusmäärä Neuvostoliitossa oli 7 999 konetta. Vuonna 1956 pieni määrä muutettiin MiG-17PM:ksi (PFU), jossa oli ensimmäisen sukupolven ilmasta-ilmaan-ohjuksia.
Neuvostoliiton ulkopuolella

MiG-17:ää lisenssivalmistettiin Puolassa, missä nimellä Lim-5 koneita valmistettiin vuosina 1956–1960 yhteensä 477 kappaletta ja rynnäkköversiota nimellä Lim-6bis 239 kappaletta. Kiinassa nimellä Shenyang J-5 -nimellä konetyyppiä valmistettiin lisenssillä 767 kappaletta vuosina 1956–1959. Koneen vientiversion nimi oli Shenyang F-5.
Konetyypin kaikkien versioiden kokonaisvalmistusmäärä on 9 482 kappaletta. Se palveli 40 maan ilmavoimissa, joista osa oli Afrikan maita. Konetyyppi poistui pääosin käytöstä Itä-Euroopassa maiden ilmavoimissa 1970- ja 1980-luvuilla. Puolassa tyypin viimeinen lento tapahtui vuonna 1992.
Puolassa ja Kiinassa valmistettuja versioita myytiin 1988–1992 runsaasti Länsi-Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin, mistä osa kunnostettiin lentokuntoisiksi. Nykyisin lentokuntoisia MiG-17-koneita on tusinan verran mm. Yhdysvalloissa, Hollannissa ja Norjassa.
Mallit

MiG-17 – Perusmalli. Moottorina VK-1. Fresco-A
MiG-17A – Moottorina VK-1A
MiG-17AS – Hyökkäysmalli, kantoi raketteja.
MiG-17P – Jokasään hävittäjä. Izumrud-tutka. Fresco-B
MiG-17F – VK-1F-moottori jälkipolttimella. Fresco-C
MiG-17PF – Jokasään hävittäjä Izumrud-tutkalla ja VK-1F-moottorilla. Fresco-D
MiG-17PM(PFU) – Hävittäjä tutkalla ja K-5-ilmasta-ilmaan-ohjuksilla. Fresco-E
MiG-17R – Vakoilulentokone VK-1F-moottorilla ja kameralla.