stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frederick W. Lanchester
Tärkeimmät työt > Lanchester Engine Company

Vuonna 1899 Frederick Lanchester perusti veljiensä Frankin ja Georgen kanssa Lanchester Engine Company -nimisen yhtiön, jonka tarkoituksena oli valmistaa ja myydä autoja suurelle yleisölle. Yhtiön tehdas sijaitsi Birminghamin Sparkbrookin alueella, Armourer Works -nimellä tunnetussa kiinteistössä. Uusissa tiloissa Lanchester suunnitteli uuden kaksisylinterisen, 10-hevosvoimaisen moottorin. Autojen voimansiirrossa hän päätyi matopyörän käyttöön ja niiden valmistamista varten hän suunnitteli uuden työstökoneen. Kone patentoitiin vuonna 1905 ja sillä valmistettiin kaikki Lanchesterin matopyörät 25 vuoden ajan. Autossa otettiin käyttöön spooritetut vetoakselit kiila-akseleiden sijaan, tämäkin Frederickin innovaatio, jonka hän patentoi. Taka-akselilla käytettiin rullalaakereita, joiden valmistukseen Frederick Lanchester suunnitteli työstökoneen. Auton moottoria ei sijoitettu keulalle vaan etuistuimien väliin. Ohjaus hoitui ratin sijaan kuljettajan viereen sijoitetulla kammella. Auton voimansiirron yhteydessä oli modernia levyjarrua muistuttava laite, jolla auton vauhtia hillittiin kytkintä jarruttamalla.
Lanchester piti yllä jatkuvan kehityksen linjaa. Vuonna 1902 esiteltiin nestejäähdytteinen moottori ja vuonna 1904 suurempi 18 hv:n malli. Samana vuonna hän esitteli myös hieman suuremman, 20-hevosvoimaisen, nelisylinterisen moottorin. Värinätön käynti oli Lanchesterin moottorisuunnitelmien pääpainoalueita ja uusi nelisylinterinen moottori oli varustettu kahdella tasapainoakselilla, järjestelmä joka on yleisesti käytössä tämän päivän moottoreissa. Vuonna 1907 esiteltiin 38 hv:n kuusisylinterinen moottori ja sen yhteydessä kampiakselin päähän sijoitettu värinänvaimennin.
Lanchester Engine Co:n kaaduttua konkurssiin vuonna 1904, sen tilalle perustettiin Lanchester Motor Company -niminen yhtiö, joka jatkoi edeltäjänsä liiketoimia. Frederick pysyi aktiivisesti mukana yhtiön toimissa aina vuoteen 1909 asti, jolloin hän siirtyi osa-aikaiseksi konsultiksi. Lopullisesti hän katkaisi siteet yhtiöön vuonna 1914.
Työskennellessään Lanchester Motor Companylla Frederick teki kokeellista tutkimusta polttoaineen ruiskutuksen ja turboahtimien kanssa. Hän lisäsi ohjauspyörän yhtiön valmistamiin autoihin vuonna 1907 ja suunnitteli kaasupolkimen, joka helpotti moottorin käyttöä. Hän kehitti (tai oli ensimmäisten joukossa ottamassa käyttöön) purettavat pinnapyörät, painevoidellut laakerit, takoteräksiset männät, männänrenkaat, ontot kiertokanget sekä aiemmin mainitut tasapainoakselit ja värinänvaimentimen.
Vuonna 1909 Lanchester otti vastaan paikan Daimlerin konsulttina ja teknisenä neuvonantajana. Hän työskenteli Daimlerille sekä sen emoyhtiö BSA:lle seuraavien kahdenkymmenen vuoden ajan.
Vuonna 1918 Lanchester patentoi männän ristitapin voitelujärjestelmän.
Tärkeimmät työt > Lanchesterin lait

Vuonna 1916, ensimmäisen maailmansodan aikana Frederick Lanchester johti ryhmän differentiaaliyhtälöitä, jotka kuvasivat taistelevien osapuolten keskinäistä voimasuhdetta. Näihin yhtälöihin lukeutuivat Lanchesterin lineaarinen laki, joka soveltuu antiikkisen sodankäynnin kuvaamiseen ja Lanchesterin neliölaki, joka puolestaan soveltuu moderniin sodankäyntiin, jossa käytetään pitkän kantaman tuliaseita.
Muistolaatta Frederick Lanchesterin Moseleyn kodin seinällä.
Muistomerkki, joka esittää Lanchesterin ensimmäistä sarjana valmistettua mallia.
Laukukero

Laukukero
Laukukeron hissi ja rinteitä, kuvattu Pyhäkerolta.
| --- | --- |
Tyyppi:  tunturi
Sijainti:  Pallastunturi, Muonio,  Suomi
Korkeus merenpinnasta:  762 m
Suojelualue:  Pallas-Yllästunturin kansallispuisto 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Laukukero on Pallaksen tunturijonoon kuuluva, noin 762 metriä korkea huippu ja Pallas-Yllästunturin kansallispuiston kolmanneksi korkein huippu. Hotelli Pallaksen infokansion kartassa keron korkeudeksi kerrotaan 785 metriä, mutta lähteinä olevien karttojen perusteella tämä korkeustieto on virheellinen. Laukukerolla sijaitsevat Pallaksen yhdeksän laskettelurinnettä ja kaksi hissiä. Tunturi on kokonaan paljakkaa.
Otto Latva

Otto Latva (s. 24. tammikuuta 1985 Teuva) on suomalainen historioitsija ja tietokirjailija, joka on perehtynyt erityisesti eläinten, kasvien ja ihmisten jaetun menneisyyden sekä meri- ja ympäristöhistorian tutkimukseen. Latva on työskennellyt tutkijana Turun yliopistossa ja Åbo Akademissa. Vierailevana tutkijana Latva on työskennellyt Memorial University of St. John'sissa Kanadassa ja Tallinnan yliopistossa Virossa. Hän on myös toiminut kulttuuriperinnön tutkimuksen yliopistonlehtorina Turun yliopistossa 2022-2024. Latva väitteli filosofian tohtoriksi Turun yliopiston kulttuurihistorian oppiaineesta vuonna 2019 aiheenaan syvänmeren eläimen jättiläiskalmarin hirviöllistämisen historia. Latva on toiminut Trace ∴ Journal for Human-Animal Studies -lehden päätoimittajana. Hän johtaa Suomen Akatemian rahoittaa tutkimushanketta nimeltä Kadonneet, uhanalaiset ja saapuneet lajit – Ihmisten suhde Itämeren muuttuvaan biodiversiteettiin (HumBio). Latva nimitettiin Turun yliopiston monilajisen historian dosentiksi vuonna 2021.
Kirjat

Latva, Otto, Heta Lähdesmäki, Kirsi Sonck-Rautio ja Harri Uusitalo (toim.). Arrivals and Departures: The Human Relationship with Changing Biodiversity. Berlin: De Gruyter, 2024. https://doi.org/10.1515/9783111215273
Latva, Otto. Lohikäärme myyteissä ja tarinoissa. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2024. ISBN 9789518585216
Syrjämaa, Taina, Marja Jalava, Taija Kaarlenkaski, Otto Latva, Eeva Nikkilä ja Tuomas Räsänen (toim.). Animal Industries: Nordic Perspectives on the Exploitation of Animals since 1860. Berlin: De Gruyter, 2024. ISBN 9783110787337
Latva, Otto. The Giant Squid in Transatlantic Culture. The Monsterization of Molluscs. London: Routledge, 2023. ISBN 9781032318639
Latva, Otto ja Maarit Leskelä-Kärki. Meri ja Tove. Elämää saaristossa. Helsinki: John Nurmisen Säätiö, 2022. ISBN 9789529745937
Kaarlenkaski, Taija ja Otto Latva (toim.). Tunteva tuote. Kuinka eläimistä tuli osa teollista tuotantoa? Tampere: Vastapaino, 2022. ISBN 9789517689977.
Artukka, Topi, Liisa Lalu, Otto Latva ja Panu Savolainen. Tyylikkäät vuodet. Turun yliopiston ylioppilaskunnan sata vuotta. Turku: Turun yliopiston ylioppilaskunta, 2022. ISBN 9789525542110
Latva, Otto: Merihirviöt: merenneidosta mustekalaan. Helsinki: John Nurmisen Säätiö, 2019. ISBN 9789529745593
Aiheesta muualla

https://www.utu.fi/fi/ihmiset/otto-latva
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Cian

Cian on Irlannin kelttiläisessä mytologiassa lääkintätaidon jumalan Dian-Cechtin poika ja Lughin isä.
Oli ennustettu, että yksisilmäisen kuoleman jumalan ja fomorien kuninkaan Balorin surmaisi hänen oma tyttärenpoikansa. Balor lukitsi ainoan tyttärensä Ethlinnin kristallitorniin estääkseen ennustusta käymästä toteen. Cian pääsi kuitenkin Ethlinnin luo naiseksi pukeutuneena. Ethlinn tuli raskaaksi, ja sittemmin heidän poikansa Lugh surmasi Balorin Magh Tuireadhin toisessa taistelussa.
Cianin puolestaan tappoivat jumalatar Brigitin puolison Tuirennin kolme poikaa. Kun Cian näki vihollistensa lähestyvän, hän muutti itsensä villisiaksi. Tuirennin pojat kuitenkin huomasivat lumotun eläimen, muuttivat itsensä koiriksi ja aloittivat takaa-ajon. He eivät kuitenkaan saaneet villisikaa kiinni ja palasivat takaisin ihmishahmoonsa ja kivittivät Cianin kuoliaaksi. Rangaistukseksi Lugh määräsi Tuirennin pojille joukon vaarallisia tehtäviä.
Lapinporokoira

| Lapinporokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Suomi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 6 304
Rodun syntyaika:  1500–1600-luku
Alkuperäinen käyttö:  porojen paimennus
Nykyinen käyttö:  poropaimen- ja harrastekoira
Elinikä:  n. 10–15 v.
Muita nimityksiä:  porokoira, lapinkoira, lapsk vallhund, Lapponian Herder, Lapland Reindeer Dog, berger finnois de Laponie, Finnischer Lapplandhirtenhund, pastor finlandés de Laponia, lapi porokoer
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 3 Pohjoiset vahti- ja paimenkoirat #284
Ulkonäkö
Paino:  15–25 kg
Säkäkorkeus:  narttu 43–49 cm, uros 48–54 cm
Väritys:  mustan eri sävyt, harmahtava ja parkinruskea
Lapinporokoira (ruots. lapsk vallhund) on saamelaisten poronhoidon avuksi jalostama koirarotu. Lapinporokoira kuuluu FCI:n ryhmään 5, pystykorvat ja alkukantaiset koirat.
Ulkonäkö

Lapinporokoira on keskikokoinen, korkeuttaan selvästi pidempi koira. Nartun säkäkorkeus 43–49 cm ja uroksen 48–54 cm.
Porokoiran turkki on keskipitkää tai pitkää, karheaa ja suoraa. Peitinkarvan alla on tiheää ja pehmeää pohjavillaa, joka lämmittää koiraa kovillakin pakkasilla.
Sallitut värit ovat parkinruskea, harmahtava ja musta eri sävyissään. Porokoirilla on usein päässä, raajoissa ja rungon alaosassa turkin yleisväriä haaleampaa, ruskehtavaa tai harmaata väriä. Rinnassa, kaulassa ja raajoissa olevat valkoiset merkit sallitaan. Pohjavilla on väriltään mustaa, ruskehtavaa tai harmaata.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotumääritelmän mukaan lapinporokoira on rauhallinen, oppivainen, palvelushaluinen ja tarmokas sekä työssään herkkähaukkuinen. Se on ystävällinen, mutta vieraita kohtaan yleensä välinpitämätön. Porokoira kaipaa paljon liikuntaa, tekemistä ja ulkoilua, sillä se on paimentava työkoira.
Rodun synnynnäinen paimennusvietti pyritään säilyttämään luonteessa. Useimmat lapinporokoirat soveltuvat edelleenkin alkuperäiseen käyttötarkoitukseensa. Poronpaimennuksessa käytettäviä koiria arvellaan olevan nykyään yli 150 (vuonna 2014), joskin täysin tarkkaa määrää ei tiedetä.
Alkuperä

Kaikista lappalaisroduista (porokoira, suomenlapinkoira, ruotsinlapinkoira) lapinporokoira muistuttaa eniten alkuperäisiä saamelaisten porokoiria. Lapin poromiesten keskuudessa lapinporokoiria onkin ollut jo vuosisatoja paimentamassa porotokkia. Porokoiraa käytettiin apuna tokkien siirtämisessä, kokoamisessa ja erottelussa sekä porojen puolustuksessa susilta ja ahmoilta.
Rodun kantamuotona voidaan pitää koiria, jotka ovat olleet esihistorialliselta ajalta lähtien Skandinavian pohjoisosissa.
Lapinporokoiran alkuperästä on keskusteltu runsaasti, sillä rodun ulkonäkö poikkeaa selvästi tyypillisestä pystykorvasta, joilla on neliömäinen rakenne, runsas karvoitus ja kippura häntä.
Lapinporokoiran jalostusta yritettiin käynnistää jo 1930-luvun lopulla, mutta vasta 1950-luvulla rotu tuli säännöllisen kenneltyön piiriin. Silloinkaan näkyviä tuloksia ei vielä kuitenkaan saavutettu. 
Toisen maailmansodan loppupuolella käyty Lapin sota oli tuhoisa porokoirakannalle. Vuonna 1959 alkoi varsinainen työ poroa paimentavan koiran jälleenrakentamiseksi.
Lapinporokoirasta tuli virallinen rotu vuonna 1966, mutta Suomen Kennelliitto oli epävirallisesti rekisteröinyt poromiesten alkukantaisia paimenkoiria 1950-luvulta asti. Vielä nykyisinkin järjestetään rotuunottoja. Vuosina 1996–2013 rotuun on otettu yhteensä 40 koiraa .
Terveys

Lapinporokoiran terveystilanne on tällä hetkellä melko hyvä. Se on elinvoimainen ja perusterve koira. Rodussa esiintyviä perinnöllisiä sairauksia ovat esimerkiksi lonkkaniveldysplasia, erilaiset silmäsairaudet (PRA, RD) ja epilepsia.
Lapinporokoiran aikaisemmin kapeaa geenipohjaa on saatu laajennettua rotuunotetuiden koirien jalostuskäytöllä. Viime vuosikymmeninä rodun suosio on kasvanut Suomessa.
Rotu kuuluu PEVISA-ohjelmaan (perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelma), jonka mukaan koira tulee silmätarkastaa virallisesti kolmatta pentuetta rekisteröitäessä.
Rodun nykytilanne

Ulkomailla lapinporokoiria on eniten Ruotsissa (n. 700 yksilöä vuonna 2014). Seuraavaksi eniten rotua esiintyy Norjassa, Tanskassa, Itävallassa ja Hollannissa. Nykyään Lapissa on porokoiria noin muutama sata koiraa, joista yhä useampi on rekisteröity lapinporokoira. Lapinporokoirilla on edelleen avoin rekisteri, joten pohjoisen rekisteröimättömiä käyttökoiria ja niiden ensimmäisen polven jälkeläisiä voidaan ottaa rekisteriin.
Lapinporokoira on haukkumalla paimentava koira. Useimmat niistä omaavat synnynnäisen paimenvietin ja soveltuvat edelleen alkuperäiseen käyttötarkoitukseensa.
Lisäksi Porokoirakerho ry on jo vuodesta 1995 järjestänyt epävirallisia poronpaimennustestejä ja -kilpailuja arvioidakseen lappalaiskoirien paimennustaipumusta sekä kykyä paimentaa porotokkaa.
Lapinporokoiralle pystytettiin patsas syyskuussa 2003. Patsas sijaitsee Inarissa Saamelaismuseo Siidan pihassa, ja sen on tehnyt Pekka Ketonen.
Lisätietoa

Lappalaiskoirat ry.
Lapinporokoira Kennelliiton KoiraNetissä
Porokoirakerho
| n k Suomalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  karjalankarhukoira  lapinporokoira  suomenajokoira  paimensukuinen lapinkoira suomenlapinkoiran linja  pohjanpystykorva  suomenlapinkoira  suomenpystykorva 
Harvinaiset:  seiskarinkoira  tamaskankoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  lapinpaimenkoira kukonharjunlapinkoira 
Lapinporokoira suomalaisessa postimerkissä.
Tansu Çiller

| Tansu Çiller |
| --- | --- |
 1995
Turkin pääministeri
 25. kesäkuuta 1993 – 6. maaliskuuta 1996  
Edeltäjä:  Süleyman Demirel
Seuraaja:  Mesut Yılmaz
Turkin valtiovarainministeri
 1991–1993  
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1946 (ikä 78) Istanbul
Tiedot
Tutkinnot:  Bosporin yliopisto New Hampshiren yliopisto
 Nimikirjoitus
Tansu Çiller (s. 1946) on turkkilainen poliitikko ja taloustieteilijä, joka toimi Turkin pääministerinä vuosina 1993–1996.
Çiller syntyi varakkaaseen perheeseen Istanbulissa, ja valmistui Bosporin yliopistosta ekonomiksi. Hän jatkoi opintojaan Yhdysvalloissa. Hän palasi Turkkiin opettamaan ja sai nimityksen professoriksi 36-vuotiaana, aikansa nuorimpana Turkissa. Hän ansaitsi miljoonia yhdessä aviomiehensä kanssa kiinteistökaupoilla.
Çiller liittyi hallitsevaan Oikea tie -puolueeseen vuonna 1990. Hänet valittiin parlamenttiin ja nimitettiin valtiovarainministeriksi Süleyman Demirelin hallitukseen seuraavana vuonna. Vuonna 1993 hänet valittiin Demirelin seuraajaksi pääministeriksi. Hän oli ensimmäinen nainen Turkin pääministerinä.
Çillerin pääministerikaudella maassa oli paineita valtion kulujen säästämiseksi. Kurdien levottomuudet maan lounaisosassa lisääntyivät. Vuoden 1995 parlamenttivaaleissa Necmettin Erbakanin islamistipuolue voitti. Çiller haki yhteistyötä pitääkseen islamistit pois vallasta. Seuraavina vuosina maata hallitsi sarja heikkoja koalitiohallituksia.
Vuonna 1996 Çilleriä syytettiin korruptiosta ja taloudellisista väärinkäytöksistä valtionyhtiöiden yksityistämisen yhteydessä. Hän leimasi syytökset poliittiseksi ajojahdiksi. Oikeuden päätöksellä hänet vapautettiin syytteistä vuonna 1998.
Çiller valittiin puolueensa johtoon vielä 1999, mutta vuoden 2002 huonosti menneiden parlamenttivaalien jälkeen hän luopui vallasta.
Outi Lauhakangas

Outi Lauhakangas (o.s. Kuusi; s. 24. kesäkuuta 1953 Varkaus) on suomalainen sananlaskututkija ja tietokirjailija. Lauhakangas valmistui valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2004 väitöskirjallaan Puheesta ihminen tunnetaan: Sananlaskujen funktiot sosiaalisessa vuorovaikutuksessa. Lauhakangas toimi suomalaisen kulttuurilehden Hiidenkiven päätoimittajana vuodesta 2010 vuoteen 2012.
Lauhakangas on ylläpitänyt kansainvälistä Matti Kuusi -sananlasku- ja typologiatietokantaa vuodesta 2001 alkaen. Vuodesta 2007 eteenpäin Lauhakangas on toiminut suunnittelu-, organisointi- ja asiantuntijatehtävissä kansainvälisessä sananlaskukollokviossa.
Lauhakankaalta on ilmestynyt suomenkielisiä tietokirjoja, ja hän on toimittanut sananlaskukokoelmia myös yhdessä isänsä akateemikko Matti Kuusen kanssa. Lisäksi hän on toimittanut suomeksi yhdysvaltalaisen yhteiskuntakriitikon ja filosofin Henry David Thoreaun esseen käännökseen ja kommentteihin perustuvan pamfletin Kansalaistottelemattomuudesta.
Teoksia > Tietokirjat

Parempi pyy: Sananparsiopas.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013.  ISBN 978-952-222-434-7
Lauhakangas, Outi & Ilomäki, Henni: Eläin ihmisen mielenmaisemassa.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002.  ISBN 951-746-405-3
Sitaattimestarin muistelmat.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-20963-5
Lauhakangas, Outi & Kuusi, Matti: Maailman sananlaskuviisaus.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-17332-0
Lauhakangas, Outi & Vuoristo, Tauno: Napit vastakkain: Suomalaiset poliisit kertovat.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1991.  ISBN 951-717-666-X
Kansalaistottelemattomuudesta.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08630-8
Teoksia > Tutkimukset

Puheesta ihminen tunnetaan: Sananlaskujen funktiot sosiaalisessa vuorovaikutuksessa.  (Väitöskirja. Helsingin yliopisto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 1001)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISSN 0355-1768  ISBN 951-746-645-5
Elina Lappalainen

| Elina Lappalainen |
| --- | --- |
 Elina Lappalainen Helsingin kirjamessuilla 2012
Henkilötiedot
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja
Toimittaja
Maa:   Suomi
Media:  lehdistö
Erikoistuminen:  talousuutiset
Tutkinnot:  Jyväskylän yliopisto
Lehti:   Suomen Lehdistö  Savon Sanomat  Keskisuomalainen  Talouselämä  Helsingin Sanomat 
Kustantaja:  Atena ja Tammi
Palkinnot
 Kanava-palkinto, Tieto-Finalandia 
Elina Lappalainen (s. 1984) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija.
Ura toimittajana

Lappalainen opiskeli journalistiikkaa Jyväskylän yliopistossa. Hänen vuonna 2010 valmistunut pro gradu -tutkielmansa ”Naisia toimituksen äijäkerrokseen – sukupuolidiskurssin rakentuminen naispäälliköiden käsityksissä sanomalehtien naispäätoimittajien puuttumisesta” pureutuu siihen, miksi sanomalehtien päätoimittajuus on ollut miesten linnake.
Lappalainen on työskennellyt muun muassa Suomen Lehdistössä, Savon Sanomissa, Keskisuomalaisessa sekä Helsingin Sanomien taloustoimittajana.
Lokakuuhun 2020 asti hän työskenteli Talouselämä-lehdessä, jossa hän seurasi erityisesti kasvuyrityksiä, peliteollisuutta ja teknologia-aiheita. Alkuvuonna 2021 Lappalainen aloitti toimittajana Helsingin Sanomien talouteen keskittyvässä HS Visiossa.
Ura kirjailijana

Vuonna 2012 ilmestyi Lappalaisen esikoisteos Syötäväksi kasvatetut.
Vuonna 2015 Lappalaiselta ilmestyi kaksi tietokirjaa. Pelien valtakunta kertoo suomalaisen peliteollisuuden noususta ja lastenkirja Nakki lautasella – Mistä ruoka tulee? modernista suomalaisesta eläintuotannosta.
Tunnustuksia

Vuonna 2012 ilmestyi Lappalaisen esikoisteos Syötäväksi kasvatetut, jolle myönnettiin Kanava-palkinto ja Tieto-Finlandia. Tieto-Finlandia-voittajan valitsi Helsingin Sanomien entinen päätoimittaja Janne Virkkunen. Lappalainen sai teoksesta myös Helsingin eläinsuojeluyhdistyksen jakaman Eläinsuojelun Topelius-palkinnon.
Nakki lautasella oli vuoden 2015 Finlandia Junior -palkintoehdokkaana.
Vuonna 2019 Lappalainen valittiin Kuopion lyseon vuoden lyseolaiseksi.
Teokset

Elina Lappalainen: Syötäväksi kasvatetut: Miten ruokasi eli elämänsä, Atena, 2012 ISBN 978-951-796-843-0
Elina Lappalainen: Pelien valtakunta: Miten suomalaiset peliyhtiöt valloittivat maailman? Atena, 2015 ISBN 978-952-300-116-9
Elina Lappalainen, kuvitus Christel Rönns: Nakki lautasella: Mistä ruoka tulee?, Tammi, 2015 ISBN 978-951-31-8197-0
Elina Lappalainen & Jussi Kaakinen: Nyt pelittää! : Miten pelejä tehdään? , Tammi, 2017, ISBN 978-951-319-305-8
Elina Lappalainen, kuvitus Ilona Partanen: Ihmeellinen Minna ja suomalaiset supernaiset, Tammi, 2019, ISBN 978-952-04-0491-8
Elina Lappalainen, kuvitus Mitja Mikael Malin: Tornihuoneen salaseura. Rahan jäljillä, Tammi, 2023, ISBN 978-952-04-5174-5
Yksityiselämä

Lappalaisen isoisosetä Eero Lappalainen oli Savon Sanomien päätoimittaja ja hänen isoisoisosetänsä valtiopäivämies Paavo Kasurinen.
Aiheesta muualla

Elina Lappalaisen kirjailijasivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Lancia

| Lancia |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  29. marraskuuta 1906
Perustaja:  Vincenzo Lancia
Toimitusjohtaja:  Luca Napolitano
Kotipaikka:  Torino, Italia
Toimiala:  autoteollisuus
Tuotteet:  henkilöautot
Emoyhtiö:  Stellantis Europe
Omistaja:  Stellantis
Kotisivu:  www.lancia.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lancia [lanˡtʃa] on Stellantis-konserniin kuuluva, Stellantis Europe S.p.A. -yhtiön omistama italialainen henkilöautojen valmistaja. Lancian perusti autourheilija ja insinööri Vincenzo Lancia vuonna 1906. Lancian nimeen yhdistetään autourheilu, ja Lancia tunnettiin ralliautoilusta 1970–1990-lukujen välisenä aikana. Merkki oli mukana myös Formula 1 -luokassa 1950-luvulla, mutta menestystä ei kuitenkaan saavutettu samassa määrin kuin rallin parissa.
Vuonna 2014 Lancian maahantuonti päättyi kokonaan Italian ulkopuolelle, ja näin ollen Lanciaa myydään enää Italiassa.
Historiaa

Vincenzo Lancia ja Claudio Fogolin perustivat Automobili Lancian vuonna 1906 Torinoon. Lancia oli jo hankkinut kokemusta autonvalmistuksesta Fiatilla, joilla ajoi myös kilpaa. Ensimmäinen Lancia malli oli Alpha, joka esiteltiin Torinon Motorshow’ssa vuonna 1908. Näitä seurasi joukko autoja nimiltään Beta, Gamma, Delta, Epsilon, Eta ja Zeta.
Vuonna 1913 esiteltiin loistoauto Theta, jossa oli viiden litran moottori. Lancia Theta oli ensimmäinen eurooppalainen auto, jossa oli vakiovarusteena sähköjärjestelmä ja sähkökäynnistys. Aivan ensimmäinen sähkökäynnistyksellä varustettu auto oli englantilainen Arnold. Lancia Thetaa valmistettiin vuosina 1913–1919.
Ensimmäisen maailmansodan aikana tehdas valmisti kuorma-autoja armeijalle. Vuonna 1922 esiteltiin edistyksellinen automalli Lancia Lambda, jossa oli maailman ensimmäinen itsekantava kori ja erillisjousitus etupäässä. Auto oli varsin menestyksellinen, ja sitä valmistettiin vuoteen 1931 asti n. 13 000 kpl. Vincenzo Lancia kuoli vuonna 1937 eikä kerennyt näkemään Aprilia-mallia, joka oli muotoiltu aerodynaamiseksi Torinon teknillisen koulun tuulitunnelissa. Gianni (Vincenzon poika) alkoi johtaa yritystä. Vuonna 1950 Torinon Motorshow’ssa esiteltiin Aurelia, jossa oli siihen aikaan erikoinen rakenne: moottori edessä, vaihteisto, kytkin ja tasauspyörästö takana. Aurelia oli myös maailman ensimmäinen tuotantoauto, jossa oli V6-moottori.
Historiaa > Stellantis (2021–)

Lancia siirtyi tammikuussa 2021 uuden Stellantis-konsernin omistukseen, kun FCA yhdistyi PSA:n kanssa. Lancian toimitusjohtajaksi nimitettiin Luca Napolitano, joka oli työskennellyt aiemmin Lancialla muun muassa myyntipäällikkönä. Uuden konsernin toimitusjohtaja Carlos Tavares julkisti Lancian olevan yksi ylellisistä merkeistä Alfa Romeon ja DS:n kanssa. Lancia julkisti huhtikuussa 2022 tuovansa markkinoille kolme uutta mallia; Ypsilon, Aurelia ja Delta. Vuotta myöhemmin esiteltiin Pu+Ra HPE konsepti Milanossa. Lancian tarkoitus on siirtyä tuottamaan vain sähköautoja vuoden 2026 jälkeen.
Tammikuussa 2023 esiteltiin Ypsilon Gamma hybrid. Mallin uutuutena edelliseen faceliftiin oli perutuuskameran lisäksi puhelimen latausteline.
Helmikuussa 2024 julkistettiin Lancian ensimmäinen sähkömalli. Uusi Ypsilon luokiteltiin superminiksi. Napolitano esitteli heti erikoisversion, joka sisältää luksushuonekaluja valmistavan Cassinan yhteistyöllä tehdyn auton sisustan. Mallia tuotettiin Lancian perustamisvuoden mukaan 1906 kappaletta. Lisäksi toukokuussa 2024 Napolitano julkisti Lancian palaavan takaisin ralliin. Ypsilon HF malli tulisi kilpailemaan vuonna 2025 ERC-sarjan rally4-luokassa.