stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaalan rautatieasema
Asema-alueen rakennukset > Asemarakennus

Asemarakennus on rakennettu vuonna 1929, ja se on muista Oulu–Kontiomäki-radan asemista poikkeava. Asemarakennus on myös valtakunnallisesti arvokas kulttuurihistoriallinen kohde.
Asema-alueen rakennukset > Veturitalli

Vaalaan rakennettiin rautatien valmistumisen yhteydessä yksipilttuinen veturitalli kääntöpöytineen ja vesitorneineen. Rakennukset ja kääntöpöytä ovat yhä tallella, mutta raideyhteys kääntöpöydältä muuhun rataverkkoon on purettu. Kääntöpöydän vieressä on Vaalan muistomerkkiveturiksi taltioitu Tk3-sarjan höyryveturi numero 1112. Taivasalla seisovaa veturia hoitaa kylätoimikunta. Veturitallin kohdalla pääraiteen vieressä välissä seisoo edelleen vanha vesiviskuri.
Asema-alueen rakennukset > Muut rakennukset

Ratapihan etelälaidalla on ratatyömiesten asuinrakennuksia sekä pieni resiinavaja. Nämä rakennukset ovat joutuneet laajalti vandalismin kohteeksi.
Ratapiha

Itäisen yhdysliikenteen tavarajunapituuksien kasvaessa Vaalan ratapihan raidetta 2 jatkettiin Kontiomäen suuntaan 1990-luvun puolivälissä noin 300 metriä. Nykyisin raiteen 2 pituus on noin 1 100 metriä. Tämän lisäksi junaliikenteen käytössä on noin 700 metrin mittainen raide 3. Muut raiteet ovat pistoraiteita.
Turvalaitteet

Vuoteen 1998 saakka Vaalan asemalla oli käytössä niin sanottu köyhänmiehen releasetinlaite eli varmistuslukko- ja opastinturvalaitos. Tuolloin liikennepaikan vaihteet olivat paikallisesti käsin käännettäviä ja varmistuslukoilla lukittavia. Turvalaitemuutoksen yhteydessä varmistuslukko- ja opastinturvalaitos purettiin, ja korvattiin releasetinlaitteella. Myöhemmin releasetinlaite siirtyi kauko-ohjattavaksi Oulusta käsin, jolloin asema jäi lopullisesti miehittämättömäksi.
Aiheesta muualla

Jussi Iltanen: Radan varrella. Suomen rautatieliikennepaikat, s. 368.  Helsinki: Karttakeskus, 2009.  ISBN 978-951-593-214-3
Vaala
| --- | --- |
Kylät ja alueet:  Enonlahti  Jaalanka  Jylhämä  Järvikylä  Kangaskylä  Kankari  Liminpuro  Manamansalo  Neittävä  Nimisjärvi  Nuojua  Oterma  Pelso  Salmenranta  Suutarinkylä  Säräisniemi  Veneheitto 
Muuta Vaalaan liittyvää:  Alassalmen lossi  Jylhämän vesivoimalaitos  Nuojuan rautatieasema  Nuojuan vesivoimalaitos  Rokua  Rokuan kansallispuisto  Rautatieasema  Siikajoen uittokanava  Säräisniemen kirkko  Säräisniemen kotiseutumuseo  Vaalankurkun rautatiesilta 
Järvet ja joet:  Järvenjärvi  Kutujoki  Nimisjärvi  Oulujärvi  Paatinjärvi  Neittävänjoki  Oulujoki
Valaquenta

Ainulindalë
Valaquenta
Quenta Silmarillion
Akallabêth
Valtasormuksista ja Kolmannesta Ajasta
Valaquenta (”Kertomus Valarista”) on J. R. R. Tolkienin Silmarillion-teoksen toinen osa. Tässä osassa kerrotaan, keitä Ardan valtiaat eli valar ovat ja mitkä heidän tehtävänsä ovat. Valarin johtaja on Manwë. Valaquenta luettelee myös tärkeimmät maiarista, jotka ovat henkiolentoja kuten valar, mutta vähäisempiä ja toimivat valarin palvelijoina. Lopuksi kerrotaan vihollisista, joista tärkein on Melkor, joka oli alun perin mahtavin ainurista ja Manwën veli, mutta kääntyi pahaksi. Melkorin palvelijoista mainitaan kauhunhenget eli balrogit sekä Sauron, joka oli ennen ollut vala Aulën maia.
Vaatekoi

| Vaatekoi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Koimaiset Tineoidea
Heimo::  Aitokoit Tineidae
Alaheimo::  Tineinae
Suku::  Tineola
Laji::  bisselliella
Kaksiosainen nimi
 Tineola bisselliella  Hummel, 1823 
Katso myös
   Vaatekoi Wikispeciesissä   Vaatekoi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaatekoi (Tineola bisselliella) on aitokoiden heimoon kuuluva pikkuperhonen. Se on tunnettu sisätiloissa elävä laji.
Koko ja ulkonäkö

Vaatekoi on ulkonäöltään hyvin samankaltainen kuin turkiskoi (Tinea pellionella), mutta sen etusiivistä puuttuu tumma täplä. Etusiivet ovat kellanruskeat ja tasaisen kullanhohtoiset, joskus tyvestä hieman tummemmat. Takasiivet ovat harmaat ja niissä on kellertäviä juovia. Pään karvamaiset suomut ovat yksivärisen vaaleankeltaisia ja tuntosarvet ovat noin puolet etusiiven pituudesta. Siipiväli 7–15 mm.
Toukka on valkoinen, läpikuultava, ja sillä on musta pää. Sitä ei kuitenkaan tapaa paljaaltaan vaan toukka elää ja liikkuu kuiduista ja seitistä tekemänsä kopan sisällä. Täysikasvuinen toukka on noin 11 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Nykyisin vaatekoi on kosmopoliittinen laji. Alkujaan sen arvellaan olevan peräisin eteläisestä Afrikasta, mutta tämä on epävarmaa. Sisätiloissa eläessään koi voi tuottaa 3–4 sukupolvea vuodessa ja yksilöitä voi tavata ympäri vuoden.
Elinympäristö ja elintavat

Vaatekoi lentää pääasiassa yöllä. Naaras on laiska liikkumaan ja sitä tapaa hyvin harvoin kauempana paikasta, jossa se on toukkana elänyt. Koiraat lentävät aktiivisesti etsimässä kumppania. Naaras voi tuottaa jopa 100 munaa. Aikuiset perhoset elävät piilotellen ja häirittynä piiloutuvat, pakenevat juosten tai lentäen korkeintaan pienen matkan. Valo ei houkuttele perhosia. Aikuinen perhonen ei nauti ravintoa ja sen elinaika on vajaa kuukausi.
Luonnossa vaatekoi elää erityisesti lintujen, mutta myös muiden eläinten pesissä. Toukat syövät ravinnokseen kuollutta eläinperäistä orgaanista ainesta kuten irronneita karvoja ja höyheniä, kuivunutta verta ja hyönteisten jäänteitä. Niille kelpaa myös erityisesti villavaatteiden sekä -kankaiden kuidut, joista ne myös kehräävät putkimaisen suojaverhon ihonsa peitteeksi. Toukkaputken kuidut ovat tyypillisesti sekaisin vaatekuitujen kanssa, mikä kiinnittää toukan vaatteeseen. Vaatteisiin toukat syövät reikiä sekä tahraavat niitä tuottamallaan seitillä ja ulosteillaan. Satunnaisesti toukkia voi tavata myös kuivista proteiinipitoisista elintarvikkeista. Toukkia voi olla myös kasvikuidusta kuten puuvillasta valmistetuissa vaatteissa tai kankaissa, mutta tällöin niiden on oltava riittävän likaisia sillä kasvikuitu ei kelpaa toukan ravinnoksi.
Toukat kuoriutuvat yleensä jo muutama päivä munimisen jälkeen. Jotta toukat jaksaisivat kehrätä ympärilleen suojaputken, niiden on löydettävä runsaasti ravintoa heti munista kuoriuduttuaan. Toukat ovat myös hyvin valonarkoja, joten niiden parhaimpia kasvuympäristöjä ovat pimeät, suojaisat tilat, joissa on runsaasti syötävää kuitumateriaalia. Toukkien menestyminen vaatii sopivan korkeana pysyvää lämpötilaa ja korkeaa ilmankosteutta. Olosuhteiden muuttuessa epäsopiviksi ne kykenevät asettumaan lepotilaan. Toukkavaihe kestää olosuhteista ja ravinnonsaannista riippuen reilusta kuukaudesta jopa kahteen vuoteen. Kotelovaihe noin viikosta kuukauteen.
Vielä 1900-luvun alkupuolella vaatekoi oli yleinen, mutta nykyisten asuntojen kuiva keskuslämmitysilma ja keinokuiduista tehtyjen vaatteiden yleistyminen ovat tehneet siitä paljon harvinaisemman ja esiintymät ovat erittäin paikallisia.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Vaatekoi (Tineola bisselliella)
Hyönteismaailma: Vaatekoi (Tineola bisselliella) Oy Transmeri Ab
Hyönteiswiki[vanhentunut linkki]
UniProt: Taxonomy - Tineola bisselliella (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Tineola bisselliella (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Species Tineola bisselliella - Webbing Clothes Moth (englanniksi)
PheroBase: Semiochemicals of Tineola bisselliella, the Webbing clothes moth (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1945889  Wikispecies: Tineola bisselliella  AFD: Tineola_bisselliella  AfroMoths: TINEBISS  BAMONA: Tineola-bisselliella  BioLib: 45092  BOLD: 86495  BugGuide: 258504  CoL: 572V4  EoL: 246730  EPPO: TINOBI  EUNIS: 298851  Fauna Europaea: 433026  Fauna Europaea (new): 2d97c74c-6d19-4fd3-9fa8-078af55bb1a3  GBIF: 1857626  iNaturalist: 232606  IRMNG: 10000137  ISC: 117543  LepIndex: 132805  LoB: 4975  MONA: 0426  NatureServe: 2.745883  NBN: NHMSYS0000504546  NCBI: 93883  NZOR: d8844728-618d-4b9b-9049-5a40156cafed  Observation.org: 8408  Open Tree of Life: 1050561  Laji.fi: MX.58778
Luettelo Tanskan taajamista

Tämä artikkeli on luettelo Tanskan taajamista. Vuoden 2015 alussa Tanskassa oli 1 415 taajamaa (tansk. byområder), joissa asui yhteensä 4 950 735 henkeä, mikä vastasi 87,5 prosenttia Tanskan väestöstä. Haja-asutusalueilla (tansk. landdistrikter) asui 698 897 henkeä ja 10 083 hengellä ei ollut pysyvää asuinpaikkaa (tansk. uden fast bopæl).
Tanskan taajamat on lueteltu seuraavassa taulukossa, joka on koottu Danmarks Statistikin tilaston perusteella. Taajamien nimien perään on lisätty sulkuihin täsmenteitä, joita lähteessä ei ole. Kolmannessa sarakkeessa on ilmoitettu, mihin Tanskan kuntaan taajama kuuluu. Kunnan nimen perässä olevat luvut kertovat, kuinka moni useampaan kuin yhteen kuntaan kuuluvan taajaman asukkaista kyseisessä kunnassa asuu. Lähteessä useampaan kuin yhteen kuntaan kuuluvien taajamien väkiluvut on ilmoitettu vain kunnittain jaoteltuna. Taulukkoa varten nämä luvut on laskettu yhteen taajaman kokonaisväkiluvun saamiseksi.
Kööpenhaminan ympärille muodostuneen Hovedstadsområdetin taajaman tiedot on eritelty kunnittain omassa taulukossaan.
Hovedstadsområdet

| Hovedstadsområdetin osa | Väkiluku (1> 1.2015) | Kunta |
| --- | --- | --- |
| Kööpenhamina (tansk. København) | &&&&&&&&&0580184.&&&&00580 184 | Kööpenhaminan kunta |
| Frederiksberg | &&&&&&&&&0103192.&&&&00103 192 | Frederiksbergin kunta |
| Gentofte | &&&&&&&&&&074932.&&&&0074 932 | Gentoften kunta |
| Gladsaxe | &&&&&&&&&&067347.&&&&0067 347 | Gladsaxen kunta |
| Lyngby-Taarbæk | &&&&&&&&&&054343.&&&&0054 343 | Lyngby-Taarbækin kunta |
| Hvidovre | &&&&&&&&&&052223.&&&&0052 223 | Hvidovren kunta |
| Tårnby | &&&&&&&&&&042031.&&&&0042 031 | Tårnbyn kunta |
| Greve Strand | &&&&&&&&&&041879.&&&&0041 879 | Greven kunta |
| Ballerup | &&&&&&&&&&039163.&&&&0039 163 | Ballerupin kunta |
| Rødovre | &&&&&&&&&&037588.&&&&0037 588 | Rødovren kunta |
| Brøndby | &&&&&&&&&&034799.&&&&0034 799 | Brøndbyn kunta |
| Herlev | &&&&&&&&&&028093.&&&&0028 093 | Herlevin kunta |
| Albertslund | &&&&&&&&&&027610.&&&&0027 610 | Albertslundin kunta |
| Glostrup | &&&&&&&&&&022278.&&&&0022 278 | Glostrupin kunta |
| Ishøj | &&&&&&&&&&020017.&&&&0020 017 | Ishøjn kunta |
| Rudersdal | &&&&&&&&&&019681.&&&&0019 681 | Rudersdalin kunta |
| Vallensbæk | &&&&&&&&&&014660.&&&&0014 660 | Vallensbækin kunta |
| Furesø | &&&&&&&&&&&03678.&&&&003 678 | Furesøn kunta |
| Hovedstadsområdet | &&&&&&&&01263698.&&&&001 263 698 |  |
Igor Vahros

Igor Vahros (vuoteen 1942 Vahromejev; 7. tammikuuta 1917 Pietari – 23. kesäkuuta 1996 Helsinki) oli kieli- ja kirjallisuustieteilijä. Hän oli Helsingin yliopistossa venäjän kielen ja kirjallisuuden professori 1967–1980. Hän oli tuolloin Suomen ainoa venäjän kielen ja kirjallisuuden professori ja toimi Urho Kekkosen epävirallisena tulkkina.
Venäjällä syntynyt Vahros muutti lapsena isänsä kanssa Suomeen. Hän suomensi talvisodan aikana  sotasaalisasiakirjoja ja kuulusteli sotavankeja. Jatkosodan alettua Vahros sijoitettiin Päämajan liikkuvaan tiedustelukeskukseen Osasto Raskiin, jonka tehtävänä oli agenttitiedustelun järjestäminen. Vahros toimi kouluttajana Äänislinnan Tiedustelijainkoulussa. Hän opetti koulussa psykologiaa, piti maailmanpolitiikkaan liittyviä tilannekatsauksia, kirjoitti vakoojien käyttämät peitetarinat ja johti myös koulun orkesteria ja kuoroa. Kirjailija Mikko Porvali käytti teoksensa Salainen tiedustelija lähdemateriaalina Vahroksen sotavuosien päiväkirjoja ja rintamalta kotiin kirjoittamia kirjeitä.
Rauhan tultua Vahros oli YYA-valtuuskunnan sihteeri ja tulkki vuonna 1948.
Vahros oli yksi kansainvälisen Dostojevski-seuran perustajista ja seuran johtokunnan pitkäaikainen jäsen. Hän suomensi Aleksei Tolstoin romaanitrilogian Kärsimysten tie. Vahros palkittiin Puškin-mitalilla neuvostoliittolaisen kulttuurityön edistämisestä.
Vahrosin tytär Muusa Savijärvi (s. 1936) on Joensuun yliopiston venäjän kielen emeritaprofessori.
Teokset

Zur Geschichte und Folklore der grossrussischen Sauna. Suomalainen tiedeakatemia: Akateeminen kirjakauppa, 1966
Suomalais-venäläinen sanakirja, A. Scherbakoffin kanssa, Russki jazyk, 1975
Aiheesta muualla

Docendo discimus, University of Helsinki. Department of Slavonic Languages, Yliopistopaino 1986.  Sarja: Slavica Helsingiensia, 0780-3281; suppl. 1 Slavica Helsingiensia, 0780-3281; suppl. 1 (Juhlakirja professori Igor Vahroksen 70-vuotispäiväksi 7.1.1987.) ISBN 951-45-4127-8
Porvali, Mikko: Salainen tiedustelija – suomalaisen vakoojaupseerin kirjeet 1940–44.  Jyväskylä:  Atena Kustannus, 2012.  ISBN 978-951-796-849-2 }
Porvali, Mikko: Vakoojakoulu: Päämajan asiamieskoulutus jatkosodassa.  Jyväskylä:  Atena Kustannus Oy, 2010.  ISBN 978-951-796-655-9
Igor Vahros. Kuka kukin on 1978. Runeberg.org.
Arto Mustajoki: / Vahros, Igor (1917 - 1996) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 28.2.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Debora Vaarandi

Debora Vaarandin muotokuva. Maalannut Kaarel Liimand vuonna 1940
Debora Vaarandi (o.s. Trull, 1936–1939 Hint; 1. lokakuuta 1916 Võru – 28. huhtikuuta 2007 Tallinna, Viro) oli virolainen runoilija ja kääntäjä. Suomessa hänet tunnetaan muun muassa Saarenmaan valssin sanoituksesta.
Elämänvaiheet

Vaarandi syntyi postivirkailijan tyttärenä Võrussa Liivinmaalla (nykyisessä Etelä-Virossa) mutta vietti lapsuutensa suurimmaksi osaksi Saarenmaalla. Hän kävi alakoulua Tallinnassa ja Saarenmaalla vuosina 1924–1929 ja Saarenmaan yhteislukiota Kuressaaressa vuosina 1930–1935.lähde?
Vaarandi tutustui saarenmaalaisissa kirjallisuusiltamissa vasemmistolaiseen opettajaan ja myöhemmin kirjailijaan Aadu Hintiin. Avioiduttuaan he muuttivat Tarttoon, jossa silloinen Debora Hint opiskeli Tarton yliopiston filosofisessa tiedekunnassa vuosina 1936–1940. Debora ja Aadu Hintin avioliitto päättyi eroon 1939 heidän ainoan lapsensa kuoltua.lähde?
Neuvostoliiton miehityksen aikana hän työskenteli ensin Rahva Häälin kulttuuriosaston toimittajana heinäkuusta syyskuuhun 1940 ja sen jälkeen 1940–1941 ja 1944–1946 Sirp ja Vasarin toimittajana. Debora Hint oli tutustunut silloiseen Sirp ja Vasar -lehden päätoimittajaan Anton Vaarandiin, jonka kanssa hän solmi avioliiton. Uuden aviomiehensä innostamana Debora liittyi Viron kommunistiseen puolueeseen jo ennen sotaa, jolloin siinä oli jäseniä vain kourallinen.lähde?
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 Vaarandi pakeni muiden punaisten tavoin Saksan armeijaa Neuvostoliittoon. Vuosina 1942–1944 hän työskenteli Rahva Häälin toimituksessa Moskovassa ja Leningradissa. Sodan aikana myös hänen toinen avioliittonsa hajosi. Sodan päätyttyä Debora Vaarandi palasi Viroon, jossa hän toimi Sirp ja Vasar -lehden vastaavana toimittajana. Vuodesta 1946 alkaen hän toimi vapaana kirjailijana. Vuonna 1971 hänestä tuli Viron sosialistisen neuvostotasavallan kansankirjailija.
Vaarandi avioitui 1952 kirjailija Juhan Smuulin kanssa, ja liitto kesti vuonna 1971 tapahtuneeseen Smuulin kuolemaan asti.lähde?
Eesti Ekspress -lehti paljasti vuonna 2023, että Vaarandi ja Smuul olivat osallisina vuoden 1949 virolaisten joukkokyydityksissä, sillä he olivat allekirjoittaneet asiakirjan, jossa luetteloitiin erään kyyditetyn kõuelaisen maanviljelijäperheen omaisuutta. Heidän osuudestaan kyydityksiin oli huhuttu jo aiemminkin.
Tuotanto

Vaarandin kirjailijanura alkoi hänen lukioaikoinaan kirjoittamastaan runostaan Udus, joka julkaistiin Eesti Naisessa vuonna 1936. Eesti Kirjandus ja Postimees julkaisivat hänen kirja-arvostelujaan vuosina 1936–1940. Hänen esikoisteoksensa on vuonna 1945 ilmestynyt runoteos Põleva laotuse all. Kyseessä oli Neuvostoliitossa sota-aikana koti-ikävää ja luontoa kuvaava runokokoelma, jossa oli tosin ajalle tyypillistä Stalin-ylistystä. Varsinainen läpilyöntiteos oli Unistaja aknal (”Haaveilija ikkunalla”) vuodelta 1959. Tällöin Neuvosto-Virossa elettiin Nikita Hruštšovin suojasään aikaa eli runoissa ei ollut pakko tuoda esiin poliittisuutta. Vaarandi näytti kykynsä tällöin luonto- ja rakkausrunoilijana.lähde? Hänet tunnetaan myös Saarenmaan valssin sanoittajana sekä ulkomaisen kirjallisuuden virontajana. Kesällä 2006 ilmestyivät runoilijan nuoruudenmuistelmat, jotka saivat kuitenkin ristiriitaisen vastaanoton.
Tuotanto > Runoteokset

Debora Vaarandilta on julkaistu seuraavat runoteokset:
Põleva laotuse all, 1945
Kohav rand, jossa julkaistiin Saarenmaan valssin alkuperäisteksti "Talkoot Löönen suolla", 1948
Selgel hommikul, 1950
Luuletused, 1956
Unistaja aknal, 1959
Rannalageda leib, 1965
Tuule valgel, 1977
See kauge hääl, 2000.
Vaarandin muita teoksia ovat
Uuenevate mälestuste linnad, 1964
Välja õuest ja väravast, 1970.
Tuotanto > Käännösteokset

Debora Vaarandi käänsi viroksi runsaasti suomen-, saksan- ja venäjänkielistä kirjallisuutta. Hänen kääntämänään on julkaistu muun muassa Bertolt Brechtin, Alfred Adlerin, Aleksei Tolstoin, Vera Inberin, Juri Nagibinin, Mihail Prišvinin, Eduard Bagritskin, Viktor Nekrasovin, Maksim Gorkin, Olga Bergholtzin, Anna Ahmatovan, Katri Valan, Eino Leinon, Aleksis Kiven, Georg Traklin, Benedicta Idefeltin ja Laila Hirvisaaren tuotantoa.
Muhtar Auezov: Abai, 1951, useita kääntäjiä
Pentti Saarikoski: Hämara tantsud, 1989, useita kääntäjiä
Eino Leino: Kaunimad laulud, 1972, useita kääntäjiä
Endel Mallene (toim.): Kui palju on maailmas värve, 1983, suomalaista nykyrunoutta, useita kääntäjiä
Kuidas sünnivad kurgaanid, 1967, novelleja neuvostokirjallisuuden alkuajoilta, useita kääntäjiä
Lastele Leninist, 1985
Sergei Jesenin: Loojumatu tund, 1966, useita kääntäjiä
Bertolt Brecht: Luulet, 2007, useita kääntäjiä
Sergei Jesenin: Luulet, 1981, useita kääntäjiä
Aleksis Kivi: Luulet, 1976
Sergei Jesenin: Luuletused, 1970
Galina Nikolajeva: Lõikus, 1952, useita kääntäjiä
Paavo Rintala: Mina, Grünewald, 1994, romaani, useita kääntäjiä
Vassili Grossman: Mõned kurvad päevad, 1967
Bertolt Brecht: Näidendid, 1977, useita kääntäjiä
Konstantin Paustovski: Pillikeel, 1983
Vitali Sjomin: Seitsmekesi majas, 1966
Väino Ilus (toim.): Sõjajutud, 1978, novellikokoelma, useita kääntäjiä
Lassi Nummi: Taeva ja maa märgid, 2002, runokokoelma, useita kääntäjiä
Laila Hietamies: Tormipilved, 1996, romaani
Laila Hietamies: Valged akaatsiad, 1996, romaani
Veera Panova: Valja. Volodja. Serjoža. 1979, useita kääntäjiä
Benedicta Idefelt: Viiburist Vatikani, 1994
Laila Hietamies: Vürstitar Sonja, 1995, romaani
Aleksandr Blok: Ööbikuaed, 1972, runokokoelma, useita kääntäjiä
Laila Hietamies: Ööbikusalu, 1998, romaani
Elvi Sinervo: Kolm naeru on minul, 1971, runokokoelma
Tuotanto > Suomennettu tuotanto

Tuulen valossa, valikoima runoja. Useita suomentajia. Oulu: Pohjoinen 1982 ISBN 951-9152-50-4 (Suomennoskilpailun runoja)
Vaarandin runoja on myös antologioissa:
20 nykyvirolaista runoilijaa, toim. Raili Kilpi-Hynynen & Arvo Turtiainen. Helsinki: Tammi 1969 Horisontti-sarja
Pihlaja: kahdeksan eestiläistä naisrunoilijaa, valik. ja suom. Aino Kaasinen. Lahti: A. Kaasinen (omakustanne) 1983 ISBN 951-99491-1-9
Uusien sulkien kasvaminen: kymmenen nykyvirolaista runoilijaa, toim. Pirkko Huurto, Paul-Eerik Rummo. Helsinki: Tammi 1984 ISBN 951-30-5991-X
Vaarandin hautakivi Pärnamäen hautausmaalla.
Vaasan Suomalainen Klubi

Vaasan Suomalainen Klubi on Vaasassa toimiva yhdistys, jonka tarkoituksena on vaalia suomalaista kulttuuria, suomalaiskansallisia perinteitä sekä tarjota jäsenilleen tilaisuuksia keskinäiseen yhdessäoloon ja keskusteluun yhteiskunnallisten, sivistyksellisten ja taloudellisten kysymysten pohtimista varten.
Klubin toiminta

Klubi järjestää jäsenilleen klubi-iltoja, vierailuja ja juhlia. Klubi-illoissa vieraana on yhteiskunnan eri osa-alueilta merkittäviä paikallisia tai valtakunnallisia vaikuttajia ja asiantuntijoita, joiden alustusten ja esitelmien pohjalta käydään vilkas keskustelu. Vierailut suuntautuvat eri kulttuurikohteisiin tai yrityksiin.
Klubin perinteisiin kuuluu kevätkokouksen yhteydessä tarjottava hernekeitto ja syyskokouksessa hirvikeitto. Itsenäisyyspäivää klubi juhlistaa yhteisellä juhlaillallisella. Jo 1920-luvulta lähtien on pidetty Mateenmätiyhdistyksen kokous ennen joulua, ja siinä nautitaan mateenmätiä perinteisine lisukkeineen ja juomineen.
Klubin historia

Klubin syntysanojen lausujana pidetään rakennusmestari Huugo Mynttiä ja klubin perustamiskokous pidettiin huhtikuun 4. päivänä 1917. Klubi on toiminut alusta asti Vaasan seudun suomenkielisen teollisuuden, liike-elämän, koulutuksen ja kulttuurin kehittämisessä sekä omalta osaltaan auttanut alueen monipuolista ja edistyksellistä kehittymistä.
Kokoontumispaikka

Klubi kokoontuu kuukausittain kesää lukuun ottamatta Vaasan keskustassa sijaitsevassa ravintola Bankissa. Klubissa on noin 150 jäsentä ja puheenjohtajana toimii Heikki Uusitalo.
Kirjallisuutta

Teuvo Roden: Vaasan Suomalainen Klubi 1917 – 2017, ISBN 9789525559590
Erkki Malmivaara Vaasan suomalainen klubi 1917-1992
Ilmari Laukkonen: Vaasan suomalainen klubi 70-vuotias : historiikki ajalta 1978-1987
Kosti Könni: Vaasan suomalainen klubi 1917-1967
Toivo T. Rinne: Vaasan Suomalainen Klubi 1917-1942
Aiheesta muualla

Vaasalaisia.info, Tapio Parkkari: Näe syvemmälle Vaasaan: Suomalainen klubi
Kansalliskirjasto, Digitaaliset aineistot: Artikkeli Vaasan Suomalaisen Klubin perustamiskokouksesta, Vaasa-lehdessä 5.4.1917
Alli Vaittinen-Kuikka

Alli Vaittinen vuonna 1961 tarkastelemassa lapamatoa.
Alli Ester Vaittinen-Kuikka (o.s. Vaittinen, 8. toukokuuta 1918 Impilahti – 3. joulukuuta 2006 Joensuu), lempinimeltään ”Mato-Alli”, oli suomalainen sairaanhoitojohtaja, sosiaalineuvos ja poliitikko, joka toimi kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1966–1979. Hänet tunnetaan myös lapamatotaudin vastaisesta työstään 1950- ja 1960-luvuilla.