stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itä-Suomen sotilaslääni
Aiheesta muualla

Itä-Suomen sotilaslääni Puolustusvoimien verkkosivuilla[vanhentunut linkki]
Mitsubishi J2M

| Mitsubishi J2M |
| --- | --- |

Tyyppi:  torjuntahävittäjä
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Mitsubishi Kozan laivastoarsenaali
Suunnittelija:  Jirō Horikoshi
Ensilento:  20. maaliskuuta 1942
Esitelty:  joulukuu 1943
Valmistusmäärä:  476 (Mitsubishi) 
Mitsubishi J2M Raiden (jap. 雷電, Liittoutuneiden koodinimi ”Jack”) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien Mitsubishin valmistama yksimoottorinen ja yksipaikkainen torjuntahävittäjä toisessa maailmansodassa.
Koneen suunnitteli Jirō Horikoshi raskas aseiseksi torjuntahävittäjäksi. Raiden ei ollut lentäjien suosiossa, koska ohjattavuus ja ketteryys kärsivät raskaasta aseistuksesta ja ohjaamosta oli huono näkyvyys. Nämä ominaisuudet tekivät taistelemisen hävittäjiä vastaan vaikeaksi, vaikka Raiden oli hyvä suunniteltuun tarkoitukseen.
Kone oli vaativa lennettävä suhteellisen pienen siipipinta-alan vuoksi, mikä puolestaan mahdollisti hyvän nousukyvyn ja paransi osaltaan nopeutta. Koulutusvaiheessa tyypillä sattui paljon onnettomuuksia, mikä osaksi johtui kiirehditystä peruslentokoulutuksesta tappioiden korvaamiseksi.
Saburo Sakai lensi Raidenilla sanoen, että tuntui siltä kuin olisi lentänyt kuorma-autolla. Kone saatiin käyttöön liian myöhään, jotta se olisi vaikuttanut sodan lopputulokseen. Lisäksi tuotanto kärsi pommituksissa. Maanjäristys tuhosi sekin pahoin sekä Mitsubishin että Nakajiman tuotantolaitoksia, jotka sijaitsivat Nagoyassa.
Mitsubishi J2M3 oli suosituin malleista. Sitä rakennettiin kaiken kaikkiaan 435 kappaletta. Muita J2M-malleja tehtiin yhteensä alle 200 kappaletta.
Tekniset tiedot (J2M3)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.07000009,70 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.080000010,80 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.09500003,95 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02539.&&&&002 539 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&03507.&&&&003 507 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Mitsubishi MK4R-A Kasei 23a -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&01357.&&&&001 357 kW (&&&&&&&&&&&01820.&&&&001 820 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0596.&&&&00596 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01055.&&&&001 055 km
Aseistus
4 × 20 mm tykit tyyppiä 99 siivissä
2 × 60 kg pommeja tai 2 × 200 l siipisäiliöt lisäpolttoaineelle
Itämerensuomalaiset kielet

| Itämerensuomalaiset kielet |
| --- | --- |
 Kartta itämerensuomalaisten kielten puhuma-alueista, pois lukien vatja ja eteläviron kieliryhmä.
Tiedot
Alue:  Itämeren pohjois- ja itäpuoli, pohjoinen Fennoskandia ja Luoteis-Venäjä
Puhujia:  n. 7 miljoonaa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Uralilaiset kielet
 Ohje 
Itämerensuomalaiset kielet ovat saamelaiskielten ohella toinen kahdesta suomalais-saamelaisten kielten haarasta. Ne ovat kehittyneet myöhäiskantasuomesta. Itämerensuomalaiset kielet kuuluvat uralilaisten kielten toiseen päähaaraan, suomalais-ugrilaisiin kieliin.
Itämerensuomalaisten kielten perinteiset puhuma-alueet sijaitsevat Itämeren pohjois- ja itäpuolella Norjassa (kveeni), Suomessa (suomi), Ruotsissa (meänkieli), Luoteis-Venäjällä (etenkin Itä-Karjalassa (karjalan kieli, lyydi), Vepsänmaalla (vepsä) ja Inkerissä (inkeroinen, vatja), Virossa (viro ja eteläviron kieliryhmän kielet, kuten võro) ja Latviassa (liivi). Ryhmän suurimmat kielet ovat suomi ja viro, jotka ovat valtioiden virallisia kieliä. Itämerensuomalaisilla kielillä on yhteensä noin 7 miljoonaa puhujaa. Näitä kieliä puhuvat itämerensuomalaiset kansat. Itämerensuomalaisiä kieliä nimitetään suomen lähisukukieliksi, kun taas muita suomen sukukieliä voidaan nimittää etäsukukieliksi.
Lisäksi Arkangelin alueella noin 800 kilometriä nykysuomen puhealueesta itään on vielä keskiajan lopulla puhuttu tuntematonta itämerensuomalaista kieltä, jonka puhujat ovat viimeistään 1600- tai vasta 1700-luvulla sulautuneet venäläisiin. Nykyäänkin osa alueen väestöstä nimittää itseään tšuudeiksi. Aihetta on tutkinut professori Janne Saarikivi vuonna 2006 julkaistussa väitöskirjassaan. Huomion arvoista on, että alueella on elänyt itämerensuomalainen kansa, jota on venäläisissä kronikoissa nimitetty taipaleentakaisiksi tšuudeiksi. Heitä on puolestaan pidetty toimalaisten alaryhmänä.
Suomessa itämerensuomalaisten kielten tutkijat tekivät vuosina 1902–2001 kaikkiaan 11 alan väitöskirjaa.
Itämerensuomalaisten kielten kehitys fennougristi Petri Kallion mukaan vironkielisessä puussa, jossa kantasuomesta erkaantuvat ensin kantasuomen rannikkomurre ja kantasuomen sisämaamurre, joka on kehittynyt eteläviroksi. Rannikkomurre on jakautunut Suomenlahden murteeksi ja Riianlahden murteeksi, joka on kehittynyt liiviksi. Suomenlahden murre jakautui pohjoisitämerensuomeksi ja keskiseksi itämerensuomeksi, josta kehittyivät pohjoisviro ja vatja. Pohjoisitämerensuomesta tulivat suomen länsimurteet ja muinaiskarjala, joka kehittyi vepsäksi, karjalaksi ja inkeroiseksi.
Luokittelu

Itämerensuomalaisia kieliä ovat:
inkeroinen
liivi
lyydi
karjala
aunuksenkarjala (eli aunus tai livvi)
varsinaiskarjala
suomi (johon luetaan myös meänkieli ja kveeni)
vatja
vepsä
viro
eteläviro (johon luetaan myös võro ja setu).
Kun itämerensuomalaisia kieliä ja kieliyhteisöjä alettiin tutkia 1800-luvulla, kielten nimitykset saattoivat vaihdella. Esimerkiksi August Ahlqvist esittelee teoksessaan Suomalainen murteiskirja erilaisia itämerensuomalaisia kieliä 1860-luvulta. On kuvaavaa, että näiden kielten väliset rajat eivät ollenkaan olleet tuolloin niin selviä kuin nykyiset valtioiden rajat antaisivat ymmärtää. Esimerkiksi suomen kieli oli tuolloin erilainen kuin nykyisin. Itämerensuomalaisten kielten professori Riho Grünthal on todennut, että tuolloin kieli tarkoitti ensisijaisesti erilaisia paikallisia variantteja eli murteita. Nykyään nuo alueelliset variantit ovat nimenomaan se ensisijainen muoto, mistä näkökulmasta itämerensuomalaisia kieliä kannattaa hänen mukaansa yrittää ymmärtää, myös laajassa mielessä.
Kirjallisuutta

Grünthal, Riho: Livvistä liiviin: Itämerensuomalaiset etnonyymit.  (Pohjautuu lisensiaatintyöhön. Castrenianumin toimitteita 51)  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1997.  ISBN 952-5150-00-3
Laanest, Arvo: Einführung in die ostseefinnischen Sprachen. Hampuri: Helmut Buske Verlag, 1982. ISBN 3-87118-487-X.
Laanest, Arvo: Sissejuhatus läänemeresoome keeltesse. Tallinna: Eesti NSV teaduste akadeemia, Keele ja kirjanduse instituut, 1975.
Salminen, Tapani: Uralic languages 2003
Tuomi, Tuomo päätoim.): Itämerensuomalainen kielikartasto.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 800. Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 118)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2004.  ISBN 951-746-327-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itämerensuomalaiset kielet Wikimedia Commonsissa
LIV-EE-LV SÕNĀRŌNTÕZ (Liivi–viro-latvia-sanakirja) Liiviläisten instituutin sivuilla
Suomi–viro-suursanakirja, Eesti Keele Instituut
Viro–suomi-sanakirja, Eesti Keele Instituut
Eesti keele seletav sõnaraamat (Viron kielen selityssanakirja), v. 2009 (viroksi)
Eesti etümoloogiasõnaraamat (Viron etymologinen sanakirja) (viroksi)
Suomen etymologinen sanakirja
Võro–viro-sanakirja Võron instituutin sivuilla
Itämerensuomalaisten kielten ja niiden päämurteiden kartta, joka kuvaa 1900-luvun alun tilannetta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Saksa  Ruotsi  Latvia 
Henkilöt:  Yle 
1200-luvun alussa kirjoitettu tuohikirje 292 on vanhin tunnettu esimerkki itämerensuomalaisesta kirjoituksesta.
Neloset (yhtye)

| Neloset |
| --- | --- |
 Neloset levytysstudiossa Tapio Rautavaaran kanssa vuonna 1961. Vasemmalta Hannu Maristo, Jukka Kuoppamäki, Tapio Rautavaara, Jaakko Kyläsalo ja Markku Marttina.
Tiedot
Toiminnassa:  1960–1966
Tyylilaji:  laulu iskelmä
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Antero Luoma   Hannu Maristo   Jaakko Kyläsalo   Markku Marttina   Jukka Kuoppamäki  
Levy-yhtiö:  Fazer  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neloset oli suomalainen lauluyhtye 1960-luvulla. Se sai alkunsa 1950-luvun lopulla, kun harjoiteltiin partiolippukuntien Kim-näytöstä, joka perustui Kiplingin Viidakkokirjaan.
Yhtye osallistui vuonna 1960 Linnanmäellä järjestettyyn Vihreä oksa -ohjelmaan, jonka musiikista vastannut Harry Bergström huomasi poikien musikaalisuuden ja näin avautui tie levytysstudioon.
Nelosten ensisingle Kostaja / Malaguena (TS 431, Triola-merkille) nousi myyntilistoillelähde?.
Jäsenet

Antero Luoma
Hannu Maristo
Jaakko Kyläsalo
Markku Marttina
Jukka Kuoppamäki
Albumit

20 suosikkia – Katso kenguru loikkaa/Putti putti (Fazer, 2000) yhdessä Kukonpoikien kanssa.
Aiheesta muualla

Nelosten esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Neloset Last.fm:ssä (englanniksi)
Nakajima J1N Gekko

| Nakajima J1N Gekko |
| --- | --- |
 Nakajima J1N1-R (tiedusteluversio)
Tyyppi:  torjuntahävittäjä tiedustelukone
Valmistaja:  Nakajima
Suunnittelija:  Katsuji Nakamura
Ensilento:  toukokuu 1941
Valmistusmäärä:  479 
Nakajima J1N Gekko (suom. Kuunvalo, liittoutuneiden raportointinimi Irving) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien kaksimoottorinen raskas torjuntahävittäjä toisessa maailmansodassa. Konetyypin tärkein tehtävä oli torjua liittoutuneiden öisin raskailla pommikoneilla tekemiä yöpommituksia. B-24 Liberatoria vastaan konetyyppi saavutti menestystä kaksimoottorisen Kawasaki Ki-45:n tavoin, mutta Boeing B-29 Superfortress lensi yleensä liian korkealla sekä nopeasti (lentokorkeus tuolloin yli 9 100 m). Gekkon lakikorkeus oli 9 320 metriä, tiedusteluversion 10 300. Konetyypin ensimmäiset tuotantoversiot J1N1-C ja J1N1-F oli tarkoitettu toimimaan tiedustelukoneina. Moottoreina oli kaksi 14-sylinteristä Nakajima Sakae 21 -tähtimoottoria.
Tekniset tiedot

Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&012.077000012,77 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&016.098000016,98 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.09900003,99 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&040.&&&&0040,00 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04850.&&&&004 850 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&08185.&&&&008 185 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Nakajima Sakae 21 -14-sylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0843.&&&&00843 kW (&&&&&&&&&&&01130.&&&&001 130 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0507.&&&&00507 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&03780.&&&&003 780 km
Aseistus
2 × 20 mm tykki tyyppiä 99: alaviistoon kiinteästi
2 × 20 mm tykki tyyppiä 99: yläviistoon kiinteästi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nakajima J1N Gekko Wikimedia Commonsissa
http://www.combinedfleet.com/ijna/j1n.htm (englanniksi)
http://www.aviastar.org/air/japan/nakajima_j1n.php (englanniksi)
http://www.avionslegendaires.net/avion-militaire/nakajima-j1n-gekko-irving/ (ranskaksi)
http://www.warbirdsresourcegroup.org/IJARG/nakajimaj1n.html (englanniksi)
http://www.century-of-flight.net/Aviation%20history/photo_albums/timeline/ww2/Nakajima%20J1N%20Irving.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Elina Jaakkola

| Elina Jaakkola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1975 (ikä 49–50)
Ammatti:  markkinoinnin  professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Turun yliopisto (KTT 2007)
Instituutti:  Turun yliopiston kauppakorkeakoulu
Aiheesta muualla
Kotisivu
Elina Jaakkola (s. 1975) on suomalainen kauppatieteen tohtori, joka on elokuusta 2018 lähtien työskennellyt markkinoinnin professorina Turun yliopiston kauppakorkeakoulussa.
Jaakkola valmistui kauppatieteen tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 2007. Väitöskirjatyötä tehdessään hän haastatteli 90 lääkäriä viidestä eri maasta. Englanninkielisessa artikkeliväitöskirjassaan (2007) Jaakkola tarkasteli muun muassa aktiivisten asiakkaiden vaikutusta lääkäreiden lääkemääräämisessä. Tutkimus oli otsikoitu Problem solving within professional services : a study of physicians ́ prescribing decisions. Jaakkola on Helsingissä ja Vaasassa toimivan ruotsinkielisen kauppakorkeakoulu Hankenin dosentti.
Jaakkolan keskeisiin tutkimusaihepiireihin kuuluvat palveluliiketoiminta, arvonluonti, asiakaskokemus, asiakkaan ja toimijan sitoutuminen (engagement), palveluinnovaatiot ja B2B-markkinointi.
Professori Jaakkola kuuluu viitatuimpien tutkijoiden joukkoon tieteenalallaan. Marraskuussa 2021 hän nousi Clarivaten Highly Cited Researches -listalle taloustieteiden ja liiketoiminnan (Economics and Business) alalta. Hän oli yksi noin kahdestakymmenestä Suomessa työskentelevästä tutkijasta tällä maailman viitatuimpien tutkijoiden listalla. Listalle ylsi vuonna 2021 kaikkiaan noin 6 600 tutkijaa maailmasta.
Teoksia

Elina Jaakkola (2007): Problem solving within professional services : a study of physicians ́ prescribing decisions. Väitöskirja. Turun kauppakorkeakoulu, ISBN 978-951-564-409-1; julkaistu sarjassa Turun Kauppakorkeakoulun julkaisuja, Sarja A, ISSN 0357-4652; 2:2007, (pdf-julkaisuna)
Elina Jaakkola, Markus Orava, Virpi Varjonen (2007): Palvelujen tuotteistamista kilpailuetua – Opas yrityksille. Tekes, Helsinki. ISBN 952-457-349-0, (pdf-julkaisuna (Arkistoitu – Internet Archive))
Aiheesta muualla

Elina Jaakkolan Google Scholar -profiili (englanniksi) (google.com)
Elina Jaakkola. University of Turku, Turku School of Economics, Department of Marketing and International Business. Professor (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID  Publons
Inkeriläiset

Inkeriläiset eli inkerinsuomalaiset (myös: Inkerin suomalaiset) ovat Ruotsin vallan aikana 1600-luvulla Inkerinmaalle siirtyneiden savolaisten (savakot) ja karjalaisten (äyrämöiset) jälkeläisiä, joista valtaosa kuuluu evankelisluterilaiseen kirkkoon. Inkeriläisiä ei tule sekoittaa inkerikkoihin, jotka ovat alueella jo inkeriläisiä aikaisemmin asunutta suomensukuista – tarkemmin itämerensuomalaista – enimmäkseen ortodoksiseen kirkkoon kuuluvaa väestöä.
Suomessa elää noin 50 000–70 000, Venäjällä arvioilta noin 19 000 ja Virossa noin 7 500 inkeriläistä. Tosin Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan maassa eli vain 441 inkeriläistä ja vuoden 2021 laskennan mukaan 571 inkeriläistä. Inkeriläisten alkuperäinen asuinalue sijaitsee nykyään Pietaria ympäröivällä Leningradin alueella Luoteis-Venäjällä. Neuvostoliiton toteuttaman inkeriläisten kansanmurhan ja venäläistämistoimien johdosta sekä teollistumisen ja kaupungistumisen seurauksena lähes kaikki inkeriläiset puhuvat nykyään äidinkielenään venäjää, kun vielä vuonna 1926 oli 98 prosentin äidinkieli suomi. Kuitenkin vuonna 2015 Suomessa asuneista 67 000 venäjänkielisestä alle puolet oli etnisiä inkeriläisiä, ja sen lisäksi moni inkeriläinen oli rekisteröinyt äidinkielekseen suomen.
Inkeristä on kerätty huomattava määrä suomalaista kansanrunoutta ja -perinnettä. Esimerkiksi Kalevalan Kullervo-runo on kerätty 1800-luvulla Inkeristä. Inkeriläiset ovat kuitenkin jääneet sekä suomalaisessa että venäläisessä historiankirjoituksessa pieneen osaan. Heidän kulttuurinsa on ollut samanlaista kuin muidenkin suomalaisten, ja elinkeinoinaan he ovat harjoittaneet muun muassa maataloutta ja kalastusta.
Valtioneuvoston päätöksellä vuoden 2020 syyskuussa alkoi Suomessa Kansallisarkiston viisivuotinen tutkimushanke suomalaisten joukkotuhoamisesta ja kohtaloista Neuvostoliitossa, jonka puitteissa on tarkoitus julkaista muutama tutkimus inkeriläisistä. Inkeriläiset viettävät kansallispäiväänsä 5. lokakuuta Inkerin päivänä niin Suomessa kuin Virossakin.
Historia > Inkeri ennen suomalaismuuttoa

Inkerin alkuperäisväestöä ovat itämerensuomalaiset vatjalaiset ja inkerikot (inkeroiset eli isurit). Slaavilaiset heimot levittäytyivät alueelle ensimmäisen vuosituhannen lopulla. Keskiajalla slaavien välityksellä alueelle levisi kristinusko sen ortodoksisessa muodossa.
Historia > Suomalaismuutto

Ensimmäiset luterilaiset suomalaiset muuttivat Inkerinmaalle Viipurin ja Käkisalmen lääneistä 1610-luvulla, kun Ruotsi valloitti alueen. Muuttoliike vahvistui Stolbovan rauhan tultua, kun sotaa paenneet palasivat kotiseuduilleen. Vuosien 1656–1658 sota synnytti alkuperäisen ortodoksiväestön pakoliikkeen. Seuraavalla vuosikymmenellä tulomuutto Suomen puolelta täytti autioituneita alueita ja taloja. Muuttajia tuli Savosta sekä Viipurin läänistä, erityisesti Äyräpään kihlakunnasta. Suomesta muuttaneille perustettiin luterilaisia seurakuntia, joiden tehtävänä oli myös lujittaa Ruotsin otetta valloitetusta alueesta.
Vuoteen 1643 mennessä Inkeriin oli muuttanut Suomesta 3 681 henkeä. Vuoteen 1675 mennessä Pohjois- ja Keski-Inkeri käytännössä luterilaistuivat ja suomalaistuivat. Länsi-Inkerissä ortodoksisuus säilytti asemansa enemmistön uskontona. Kun Inkerin väestöstä vuonna 1656 oli suomalaisia 41 prosenttia, oli vuonna 1695 heitä väestöstä kolme neljännestä. Inkerinmaan eteläpuoliset alueet taas olivat venäläistyneet keskiajan kuluessa.lähde?
Kaiken kaikkiaan 1600-luvun lopussa 90 prosenttia Inkerin alueen väestöstä oli suomensukuista inkeriläiset mukaan lukien. 1600-luvun lopussa inkerissä oli jo 45 000 suomalaista.
Historia > Suomalaismuutto > Etnonyymien taustaa

Savosta, Jääskestä, Lappeelta ja Viipurista tulleita nimitettiin savakoiksi ja Kannakselta tulleita äyrämöisiksi. Yhdessä nämä ryhmät muodostivat pohjan Inkerinmaan suomalaisväestölle eli inkerinsuomalaisille. Savakoiden ja äyrämöisten erot säilyivät jopa 1900-luvulle saakka. Myöhemmin alueelle muuttaneita suomalaisia kutsuttiin usein suomenmaakkoisiksi. Venäläiset käyttivät inkeriläisistä 1700-luvulla aluksi termiä maimisty (маймисты), joka oli peräisin nimityksestä maamies eli täkäläinen, jota Inkerinmaan asukkaat tuohon aikaan olivat itsestään käyttäneet. Maimistojen sisäinen jako äyrämöisiin ja savakoihin selvisi venäläisille vasta 1800-luvulla kansanelämän tutkijoiden välityksellä.lähde?
Historia > Venäjän vallan aika > Suuren Pohjan sodan jälkeen

Vuonna 1721 Inkeri liitettiin Ruotsista Venäjään suuren Pohjan sodan päätteeksi, mutta inkeriläiset pystyivät säilyttämään suomen kielen ja suomalaisen identiteetin. Tähän sisältyi myös inkeriläisten oikeus säilyttää luterilainen usko ja luterilaisuudesta tuli suomen kielen ohella inkeriläisten kansallisen identiteetin peruselementti. Ne erottivat heidät ympäröivästä venäläisestä kulttuurista ja ortodoksisesta uskonnosta. Inkeriläisten identiteetti säilyi siitä huolimatta, että heidät ja muita suomensukuisia kansoja ajettiin pois perinteisiltä asuma-aloiltaan, ja Pietari Suuri perusti alueelle Pietarin kaupungin. Inkeriläisistä tuli kuitenkin maaorjia ja merkittäviä vuonna 1703 perustetun kaupungin elintarvikkeiden toimittajia.
Historia > Venäjän vallan aika > Inkeriläisten aseman vahvistumisesta venäläistämistoimiin

Pietarin perustamisen jälkeen Inkerinmaa alkoi venäläistyä. Pietari Suuren vallattua alueen takaisin aateliset siirsivät paljon venäläisiä maaorjia uusille tiluksilleen ja karkottivat samalla inkeriläisiä pois näiden siihenastisilta mailta. Vuonna 1848 Inkerissä asui 76 079 suomalaista. Maaorjuuden lakkauttaminen Venäjällä vuonna 1861 mahdollisti inkeriläisen maalaisväestön vaurastumisen. Inkeriläinen sivistyneistö sai alkunsa vuonna 1863 perustetun Kolppanan opettajaseminaarin seurauksena. 1800-luvun lopulla vahva suomalainen kansallisaate alkoi saada kannatusta inkeriläisten parissa, muun muassa kirjallisuuden ansiosta. Kuitenkin vuonna 1891 Inkeri koulut joutuivat kansanvalistusministerin valvontaan ja oppilaitosten venäläistäminen alkoi. Urheilu-, raittius- ja lauluseurat pitivät yllä inkeriläiskulttuuria. Vuosina 1899–1913 järjestettiinkin kuusi suurta inkeriläisten laulujuhlaa, jotka kokosivat tuhansia ihmisiä. Tilaisuudet vahvistivat kansallistunnetta ja vastustivat venäläistämispolitiikkaa. Myös kirjallisuudella ja lehdistöllä oli tässä tärkeä osa, mutta niiden toiminta tyrehdytettiin ennen ensimmäistä maailmansotaa. Kuitenkin vuonna 1908 venäjästä tuli pääasiallinen opetuskieli ja Kolppanan seminaarin opettajia syrjittiin virkoja täytettäessä. Tästä huolimatta inkeriläisten sivistystaso oli korkea sekä kirjoitus- ja lukutaito olivat väestön keskuudessa yleisiä.
Historia > Venäjän vallan aika > Inkeriläisten määrä 1800- ja 1900-lukujen taitteessa

Vuonna 1897 Inkerissä asui jo 130 413 suomalaista. Vuonna 1917 suomalaisia oli 140 470, mutta suomalaisten määrän nousu ei selity pelkästään syntyvyyden kasvulla, vaan kertoo voimakkaasta muuttoliikkeestä. Merkittävää on, että lukumäärän kasvusta huolimatta suomalaisten suhteellinen osuus alueen kokonaisväestöstä supistui kaiken aikaa. Seka-avioliitot olivat harvinaisia, ja inkeriläiset pyrkivät avioitumaan keskenään, sillä luterilais-ortodoksisessa avioliitossa syntyneiden lapsien oli aina liityttävä ortodoksiseen kirkkoon. Vuonna 1919 niistä Inkerin kylistä, joissa oli inkeriläisiä, 67 prosenttia oli täysin inkeriläisten asuttamia. Pietaria ympäröivä maaseutu oli Pietarin nopeasta kasvusta huolimatta lähes yksinomaan inkeriläisten asuttamaa vielä 1900-luvun alussa. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan asui Neuvosto-Venäjällä 114 831 ”Leningradin suomalaista” (eli inkerinsuomalaista). Jako Pietarin suomalaisten ja inkerinsuomalaisten välillä on myös ollut melko sattumanvaraista, mutta karkean jaon mukaan inkeriläiset ovat Pietaria ympäröivän maaseudun suomalaista maatalousväkeä ja Pietarin suomalaiset kaupunkilaisia. Luokittelun keinotekoisuutta havainnollistaa esimerkiksi kysymys siitä, kumpaan luokkaan Pietarista maaseudulle muuttava renki olisi kuulunut ja kumpaan maaseudulta Pietariin muuttava piika. 1920-luvun alussa Inkerissä asui 140 000 inkeriläistä.
Historia > Inkeriläisten kansannousu ja Kirjasalon tasavalta

Osana heimosotia vuosina 1918–1920 Inkerissä puhkesi inkeriläisten kansannousu. Sen aikana perustettiin Suomen tuella Suomen rajan tuntumaan inkeriläisten joukkojen hallitsema alue Venäjän puolelle Karjalankannakselle. Aluetta kutsuttiin Kirjasalon tasavallaksi. Samoihin aikoihin Inkerin Pataljoona taisteli Länsi-Inkerin suunnalla. Suomi luovutti Tarton rauhassa Kirjasalon alueen Neuvosto-Venäjälle, ja inkeriläiset joukot poistuivat Kirjasalosta Suomen puolelle 5. joulukuuta 1920. Inkeriläispakolaisia oli tuhansia. Kaikkiaan Suomeen pakeni vuosina 1918–1920 yhteensä 8 000 inkeriläistä. Pakolaisuus oli lyhytaikaista, ja liki puolet inkeriläisistä palasi Neuvostoliittoon rauhanneuvottelujen jälkeen. Pakolaisia meni myös Viroon.
Vuoteen 1926 mennessä kotikyliinsä palasi noin 5 000 inkeriläistä. Suomi yritti neuvotella Inkerille autonomista asemaa, mutta Inkerin itsenäistymishankkeet päättyivät Tarton rauhanneuvotteluihin vuonna 1920. Venäläiset lupasivat Pietarin kuvernementin suomalaiselle väestölle kuitenkin kulttuuriautonomian ja vähemmistökansallisuuksien oikeudet. Lupaavalta kuulostanut autonomia ei kuitenkaan koskaan toteutunut.