stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Margaret Lee

| Margaret Lee> Margaret Gwendolyn Box |
| --- | --- |
 Lee vuonna 1964
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. elokuuta 1943 Wolverhampton, Englanti
Kuollut: 24. huhtikuuta 2024 (80 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Margaret Lee (alk. Margaret Gwendolyn Box; s. 4. elokuuta 1943, Wolverhampton – 24. huhtikuuta 2024) oli englantilainen näyttelijä. Hän näytteli useissa italialaisissa elokuvissa.
Filmografia

| Vuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Roolihahmo |
| --- | --- | --- | --- |
| 1962 | Maciste contro i mostri | Maciste contro i mostri | Moah |
| 1965 | Varkaita Pariisissa | Il Ladro della Gioconda | Marie-Christine Lemercier |
| 1966 | Tappava tikari | Circus of Fear | Gina |
| 1967 | Our Man in Marrakesh | Our Man in Marrakesh | Samia Voss |
| 1967 | Five Golden Dragons | Five Golden Dragons | Magda |
| 1967 | Rikoskopla iskee | Le Soleil des voyous | Betty |
| 1968 | Rosvoja Milanossa | Banditi a Milano | Prostituoitu |
| 1968 | Kuoleman kauppamatkustajat | Niente rose per OSS 117 | Aïcha Melik |
| 1968 | Viisi miestä helvettiin | Cinque per l'inferno | Helga Richter |
| 1969 | Matkalippu helvettiin | Un Sudario a la medida | Kina Inn |
| 1970 | Il trono di fuoco | Il trono di fuoco | Alicia Gray |
| 1971 | Kylmäverinen peto | La Bestia uccide a sangue freddo | Cheryl Hume |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Margaret Lee Wikimedia Commonsissa
Margaret Lee Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Margaret Lee Elonetissä.
Luuliikuntamittari

Luuliikuntamittari on laite, jonka avulla voidaan seurata liikunnan vaikutusta luuntiheyteen. Luuliikuntamittarin on kehittänyt ja patentoinut oululainen liikuntateknologiayritys Newtest Oy.
Luuliikuntamittari mittaa ja analysoi päivittäistä liikuntaa (sekä hyöty- että kuntoliikuntaa) ja analysoi sen sisältämiä kiihtyvyysvoimia eli g-voimia. Tutkimusten avulla on pystytty selvittämään näiden kehoon kohdistuvien voimien vaikuttavuus suhteessa luuntiheyteen ja tätä löytöä hyödynnetään Luuliikuntamittarissa. Laite näyttää päivittäisen ja viikoittaisen luustoa vahvistavan liikunnan kertymän näytöllä.
Näitä luuston kehittymistä stimuloivien ärsykkeiden (kiihtyvyys/hidastuvuus) määrää ja laatua on erittäin vaikea seurata ilman apuvälineitä. Luuliikuntamittarin avulla voidaan seurata liikunnan sisältämien luuston kehittymistä stimuloivien ärsykkeiden määrää ja laatua ja siten varmistaa liikunnan luustovaikeutteisuus.
Luuliikuntamittari on hyödyllinen apuväline, kun pyritään ennalta ehkäisemään osteoporoosia luuta vahvistavan liikunnan avulla.
Lähteitä

Vainionpää, A. (et al.) Effects of high-impact exercise on bone mineral density: a randomized controlled trial in premenopausal women. Osteoporosis International, Springer London, 2005, vol. 16, no. 2, pp. 191-197.
Vainionpää, A. (et al.) Intensity of exercise is associated with bone density change in premenopausal women. Osteoporosis International, Springer London, 2006, vol. 17, no. 3, pp. 455-463.
Jämsä, T. (et al.) Effect of daily physical activity on proximal femur. Clinical Biomechanics, Volume 21, Issue 1, January 2006, Pages 1-7.
Aiheesta muualla

Newtest Oy - Luuliikuntamittarin valmistaja
Suomen osteoporoosiliitto (Arkistoitu – Internet Archive)
International Osteoporosis Foundation (Arkistoitu – Internet Archive)
National Osteoporosis Foundation
Maaninkavaara

Maaninkavaara on alle sadan asukkaan kokoinen kylä Posion kunnan pohjoisosassa, noin 42 kilometriä kunnan keskustaajamasta pohjoiskoilliseen. Naapurikyliä ovat muun muassa Mourujärvi ja Paloperä. Maaninkavaaran halki kulkee valtatie 5. Maaninkavaara sijaitsee vedenjakajalla. Länteen viettävien purojen kohde on Kemijoki ja itään päin menevillä Oulankajoki.
Maaninkavaarassa sijaitsee Posion seurakunnan nuorin hautausmaa, Lepomaa. Lepomaa vihittiin käyttöön 29. marraskuuta 1959.
Mario Clash

| Mario Clash |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Nintendo R&D1
Julkaisija:  Nintendo
Ohjaaja:  Hiroyuki Kimura
Tuottaja:  Gunpei Yokoi
Pelisarja:  Mario
Julkaistu:  JP 28. syyskuuta 1995 NA 1. lokakuuta 1995
Lajityyppi:  toimintapeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  ESRB: Lapsista aikuisille 
Alusta:  Virtual Boy
Jakelumuoto:  Pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Mario Clash on Nintendon kehittämä ja julkaisema toimintapeli Virtual Boylle. Peli julkaistiin alun perin Japanissa 28. syyskuuta 1995. Peli on uudenlainen versio kolikkopelistä Mario Bros. ja on pelattavuudeltaan samanlainen, mutta kentät ovat kolmiulotteisia.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (japaniksi)
Mario-pelit
| --- | --- |
Tasohyppelyt:   Donkey Kong  Mario Bros.  Super Mario Bros.  Super Mario Bros.: The Lost Levels (SMB2J)  Super Mario Bros. 2  Super Mario Land  Super Mario Bros. 3  Super Mario World  Super Mario Land 2  Super Mario 64  Super Mario Sunshine  Super Princess Peach  New Super Mario Bros.  Super Mario Galaxy  New Super Mario Bros. Wii  Super Mario Galaxy 2  Super Mario 3D Land  New Super Mario Bros. 2  New Super Mario Bros. U  Super Mario 3D World  Super Mario Odyssey 
Roolipelit:   Super Mario RPG  Mario & Luigi: Superstar Saga  Mario & Luigi: Partners in Time  Mario & Luigi: Bowser’s Inside Story  Mario & Luigi: Dream Team Bros.  Mario & Luigi: Paper Jam Bros. 
Paper Mario:   Paper Mario  Paper Mario: The Thousand-Year Door  Super Paper Mario  Paper Mario: Sticker Star  Paper Mario: Color Splash  Paper Mario: The Origami King 
Spinoff-pelit:   Mario Kart -pelisarja  Mario Party -pelisarja  Mario Golf -pelisarja  Mario Tennis -pelisarja  Luigi's Mansion  Mario Superstar Baseball  Mario Smash Football  Mario Strikers: Charged Football  Dance Dance Revolution Mario Mix  Super Mario Ball  Dr. Mario -pelisarja  Wrecking Crew  Wrecking Crew 98  Mario Slam Basketball  Mario Sports Mix  Mario & Sonic at the Olympic Games  Mario & Sonic at the Olympic Winter Games  Mario & Sonic at the London 2012 Olympic Games  Boom Street  Luigi’s Mansion 2  Mario & Sonic at the Sochi 2014 Olympic Winter Games  Mario & Sonic at the Rio 2016 Olympic Games  Mario & Sonic at the Tokyo 2020 Olympic Games 
Uudelleenjulkaisut:   Super Mario All-Stars  Super Mario Bros. DX  Super Mario Advance  Super Mario Advance 2  Super Mario Advance 4  Super Mario 64 DS 
Ajopelit:   Super Mario Kart  Mario Kart 64  Mario Kart: Super Circuit  Mario Kart: Double Dash!!  Mario Kart DS  Mario Kart Wii  Mario Kart 7  Mario Kart 8  Mario Kart 8 Deluxe 
Yoshi-pelit:   Super Mario World 2  Super Mario Advance 3  Yoshi’s Story  Yoshi’s Island DS  Yoshi’s Universal Gravitation  Yoshi Touch & Go  Yoshi’s New Island  Yoshi’s Woolly World  Yoshi’s Crafted World 
Muut pelit:   Hotel Mario  Marios FUNdamentals  Mario Is Missing!  Mario Teaches Typing  Mario's Time Machine  Super Mario: Blue Twilight DX  Super Mario's Wacky Worlds  Captain Toad: Treasure Tracker  Super Mario Maker  Super Mario Maker 2
Luule Viilma

Luule Viilma (6. huhtikuuta 1950 – 20. tammikuuta 2002) oli virolainen kirjailija, joka kirjoitti elämänopetuksia sisältäviä kirjasarjoja. Hän oli myös aikansa tunnetuin virolainen henkiparantaja. Luule Viilma kuoli auto-onnettomuudessa 2002.
Luule Viilman perusajatus itsensä parantamisessa on anteeksiannon voima. Hänen opetuksensa peruspilari on stressien vapauttamista antamalla anteeksi. Kirjasarja kertoo juuri näistä opetuksista. Suurta suosiota saaneet kirjat on käännetty venäjäksi, suomeksi, latviaksi ja liettuaksi.
Viilma valmistui gynekologiksi Tarton yliopistosta 1974, toimi sen jälkeen gynekologina julkisessa terveydenhoidossa, mutta ryhtyi 1991 pitämään yksityisvastaanottoa.
Luule Viilman nuorempi tytär Vilja Tuisk ja tämän puoliso Jarmo Tuisk huolehtivat Luulen kirjojen parissa aloittaman työn jatkumisesta.
Teokset > Suomennettuja teoksia

Paras lääkäri I (1998, alkuperäinen teos: Ellujäämise Õpetus, 1995)
Paras lääkäri II (2000, alkuperäinen teos: Ellujäämise Õpetus II 1. osa, 1996)
Paras lääkäri III (2000, alkuperäinen teos: Ellujäämise Õpetus II 2. osa, 1996)
Et ole yksi I (2001, alkuperäinen teos: Ellujäämise Õpetus III 1. osa, 1997)
Et ole yksin II (2002, alkuperäinen teos: Ellujäämise Õpetus III 2.osa, 1997)
Et ole yksin III (2002, alkuperäinen teos: Ellujäämise Õpetus IV, 1999)
Et ole yksin IV (2004, alkuperäinen teos: Ellujäämise Õpetus V, 2000)
Et ole yksin V (2005, alkuperäinen teos: Ellujäämise Õpetus V, 2000)
Aiheesta muualla

Luule Viilma Ellujäämisen Õpetus (Viron- ja englanninkielinen)
Til Schweiger

| Til Schweiger |
| --- | --- |
 Til Schweiger vuonna 2022.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tilman Valentin Schweiger
Syntynyt: 19. joulukuuta 1963 (ikä 60) Freiburg im Breisgau, Länsi-Saksa
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.tilschweiger.de
IMDb 
Elonet
Til Schweiger marraskuussa 1998.
Tilman Valentin ”Til” Schweiger (s. 19. joulukuuta 1963 Freiburg im Breisgau, Länsi-Saksa) on saksalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hän opiskeli alun alkaen opettajaksi, mutta siirtyi esiintymisalalle, jota hän opiskeli Kölnissä. Yksi Schweigerin ensimmäisistä merkittävistä rooleista oli Nick Siegel poliisisarjassa Etsivä Lea Sommer.
Schweiger on esiintynyt muun muassa elokuvissa  Driven (2001), Kuningas Arthur (2004), Daltonin veljekset (2004) ja Kunniattomat paskiaiset (2009)
Hän ohjasi, tuotti, käsikirjoitti ja näytteli menestyselokuvassa Keinohrhasen (2007).
Varhainen elämä

Til Schweiger syntyi 19. joulukuuta 1963 Freiburg im Breisgaussa Etelä-Saksassa. Hänen vanhempansa olivat opettajia ja hänellä oli kaksi veljeä. Nuoruutensa hän vietti Gießenissä ja Heuchelheimissa. Ylioppilastutkinnon jälkeen hän kieltäytyi asepalveluksesta ja suoritti sen sijaan siviilipalveluksen sairaalassa. Sen jälkeen hän alkoi opiskella saksanopettajaksi, mutta vaihtoi kahden vuoden jälkeen lääketieteelliseen tiedekuntaan. Hän kuitenkin keskeytti myös lääketieteen opinnot. Vuonna 1986 hän aloitti näyttelijäkoulun Kölnissä.
Ura

Valmistuttuaan näyttelijäksi vuonna 1989 Schweiger esiintyi teattereissa Kölnissä ja Bonnissa. Vuonna 1991 hän aloitti Jo Zenkerin roolissa suositussa tv-sarjassa Lindenstraße. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli samana vuonna Bertin rooli elokuvassa Manta, Manta. Hänen läpimurtoroolinsa oli vuonna 1993 nyrkkeilijänä elokuvassa Ebbies Bluff. Tuosta roolista hän sai myös parhaan nuoren näyttelijän Max Ophüls -palkinnon. Vuosina 1994–1996 Schweiger esitti Nick Siegeliä poliisisarjassa Etsivä Lea Sommer.
Schweiger perusti vuonna 1996 oman tuotantoyhtiön Mr. Brown Entertainmentin. Schweiger nousi muun muassa elokuvien Der bewegte Mann, Männerpension ja Knockin' on Heaven's Door, joista jälkimmäisen hän myös tuotti itse, myötä yhdeksi Saksan tunnetuimmista näyttelijöistä.
Kansainvälisesti Schweiger nousi tunnetuksi roolillaan Renny Harlinin ohjaamassa elokuvassa Driven. Hän on näytellyt myös monissa muissa kansainvälisesti tunnetuissa elokuvissa, kuten Lara Croft Tomb Raider: Elämän lähde, Kuningas Arthur ja Kunniattomat paskiaiset.
Sittemmin Schweiger on ollut aktiivinen erityisesti ohjaajana ja tuottajana. Hän on tuottanut ja ohjannut romanttiset komediat Keinohrhasen, Zweiohrküken, Männerherzen und Kokowääh, jotka ovat kaikki olleet menestyksekkäitä Saksassa.
Vuonna 2013 Schweiger aloitti komissaari Nick Tschillerinä suositussa Rikospaikalla-sarjassa. Vuodesta 2013 Schweiger on myös tuottanut mainosvideoita hänen tyttäriensä kanssa. (Watchever, VHV)
Vuonna 2014 ilmestyi Schweigerin ohjaama ja tuottama elokuva Honig im Kopf, joka kertoo Alzheimeria sairastavasta miehestä. Elokuvassa on suuressa roolissa Schweigerin 12-vuotias tytär Emma. Schweiger on kertonut elokuvan pohjautuvan osin häneen omiin kokemuksiinsa Alzheimeria sairastaneen isoisänsä kanssa.
Yksityiselämä

Schweiger oli naimisissa Dana Carlsenin kanssa vuosina 1995–2004. Heillä on liitosta neljä lasta. Schweiger asuu Berliinissä.
Palkinnot

Paras nuori näyttelijä, Max Ophüls Film Festival  (1993)
Paras näyttelijä, Polish Film Festival (1997)
Silver St.George (1997)
Bambi (2005, 2008)
German Comedy Award (2004, 2008)
Palkinnot > Ehdokkuudet

Yleisöpalkinto, European Film Awards (2008)
Aiheesta muualla

Til Schweiger Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Markus Foser

Markus Foser (s. 31. tammikuuta 1968 Vaduz) on liechtensteinilainen alppihiihtäjä. Hän edusti aktiiviurallaan Skiclub Balzersia. Hän on pituudeltaan 187 cm.
Foser voitti maailmancupiin kuuluneen Val Gardenan syöksylaskun 17. joulukuuta 1993. Lisäksi hän sijoittui maailmancupissa neljänneksi Gardenan syöksylaskussa joulukuussa 1995 ja seitsemänneksi Aspenin syöksylaskussa maaliskuussa 1994. Hän saavutti maailmancupin pisteitä ainoastaan syöksylaskussa. Syöksylaskun maailmancupin kokonaispisteissä hän oli parhaimmillaan 17:s kaudella 1993–1994.
Foser sijoittui Albertvillen olympialaisissa 1992 alppiyhdistetyssä 29:nneksi ja keskeytti syöksylaskun. Lillehammerissa 1994 hän oli syöksylaskussa 39:s. MM-kilpailuissa hän sijoittui syöksylaskussa 36:nneksi Moriokassa 1993 ja 26:nneksi Sierra Nevadassa 1996.
Marie Gudme Leth

Marie Christine Mathea Gudme Leth (5. lokakuuta 1895 Århus – 17. joulukuuta 1997 Fredriksberg) oli tanskalainen taidekäsityöläinen, joka tunnetaan Tanskaan kankaanpainannan edelläkävijänä. Hänen elämäntyönsä valittiin vuonna 2006 osaksi Tanskan kulttuurikaanonia.
Marie Gudme Leth syntyi århusilaisen tieinsinöörin tyttäreksi. 18-vuotiaana hän muutti Kööpenhaminaan opiskelemaan naisille tarkoitettuun piirustus- ja taideteollisuuskouluun. Hän jatkoi opintoja Tanskan kuninkaallisessa taideakatemiassa. Vuodet 1921–1924 hän vietti sisarensa luona Jaavalla, jossa hän tutustui muun muassa perinteiseen batiikkitekniikkaan. Palattuaan Tanskaan Leth ryhtyi tutkimaan painolaattojen käyttöä kankaanpainannassa. Hän lähti vuonna 1930 opiskelemaan kankaanpainantaa Frankfurt-am-Mainiin Saksaan ja palasi sinne vielä 1934 opiskellakseen silkkipainatusta, jonka kehittäjä hänestä sitten tuli. Vuonna 1935 hän oli yksi puuvillakankaiden painatukseen erikoistuneen yrityksen Dansk Kattuntrykkeri perustajista, ja vuonna 1940 hän perusti oman suunnittelustudion. Samalla hän myös opetti kankaanpainantaa.
Marie Gudme Leth palkittiin muun muassa Pariisin maailmannäyttelyssä 1937 ja Milanon triennalessa 1951. Hän kuoli 102 vuoden iässä 1997.
Aiheesta muualla

Marie Gudme Lethin elämäntyötä ja kangasmalleja (Arkistoitu – Internet Archive) (tanskaksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Marie Gudme Leth
Käännös suomeksi
Mario Costa

Mario Costa (1. kesäkuuta 1908 Rooma – 22. lokakuuta 1995 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Costan elokuvaura alkoi 1930-luvulla Luce-instituutin leikkajana. Hän työskenteli jälkiäänityksen ohjaajana, tuotantopäällikkönä ja käsikirjoittajana ja ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa vuonna 1938. Hänen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuvansa oli La sua strada vuonna 1946. Myöhemmin Costa ohjasi oopperaelokuvia, neorealistissävyisiä melodraamoja ja komedioita sekä 1960-luvun vaihteesta lähtien seikkailu- ja peplum-elokuvia. Hänen viimeinen elokuvansa oli spagettiwestern Salaliitto (La belva) vuonna 1970.
Elokuvia

Il conquistatore di Corinto, 1961
Aavikkoleijonan kosto, 1962
Voittamaton, 1964
Aiheesta muualla

Elonet: Mario Costa
Internet Movie Database: Mario Costa (englanniksi)
Tero Saarinen

| Tero Saarinen |
| --- | --- |
 Tero Saarinen 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. syyskuuta 1964 (ikä 60) Pori
Kansalaisuus:  suomi
Taiteilija
Ala:  tanssi
Kuuluisimpia töitä:  Westward Ho! (1996) Petrushka (2001) Hunt (2002) Borrowed Light (2004)
Palkinnot
 Suomi-palkinto (2001) Pro Finlandia (2005) 
Tero Kalevi Saarinen (s. 7. syyskuuta 1964 Pori) on suomalainen tanssitaiteilija ja koreografi sekä Tero Saarinen Companyn taiteellinen johtaja. Saarinen on yksi tunnetuimmista suomalaisista tanssitaiteilijoista, ja hän on tehnyt merkittävän kansainvälisen uran sekä tanssijana että koreografina.
Saarinen aloitti uransa vuonna 1985 Suomen Kansallisbaletissa. Pariisin kansainvälisen tanssikilpailun nykytanssisarjan voitto vuonna 1988 oli lähtölaukaus Saarisen pitkään jatkuneelle kansainväliselle soolotanssijan uralle. Saarinen irtisanoutui Kansallisbaletista vuonna 1992 ja lähti hakemaan vaikutteita Keski-Euroopasta ja Japanista, jossa hän opiskeli perinteisiä tansseja ja butōa vuosina 1992–1993.
Koreografina Saarinen tunnetaan omaperäisestä, tasapainolla ja epätasapainolla leikittelevästä liikekielestä, joka yhdistää vaikutteita butōsta ja kamppailulajeista aina balettiin ja nykytanssiin. Hänen liikekieltään on kuvattu orgaaniseksi ja omaperäiseksi, sekoitukseksi groteskiutta ja kauneutta sekä ”kuin butōksi siivillä”. Saarinen on saanut lukuisia tunnustuksia taiteellisesta työstään, muun muassa Suomi-palkinnon ja Pro Finlandia -mitalin.
Ura > Varhaiset vuodet

Saarinen harrasti lapsena monia urheilulajeja, muun muassa jääkiekkoa, jalkapalloa, hiihtoa ja telinevoimistelua. Yläasteikäisenä hän innostui kuvataiteista, ja muut harrastukset saivat jäädä, kunnes Poriin tuli tanssikoulu ja Saarisen isä ehdotti jazztanssin aloittamista. Kiinnostus kuvataiteeseen näkyy yhä Saarisen koreografioissa, ja hän kokee näyttämön maalarinkankaanaan.
Aloittaessaan tanssitunnit Porissa Saarinen oli 16-vuotias. Into tanssiin syttyi nopeasti, ja tanssinopettaja Liisa Nojonen lähetti Saarisen koetansseihin Helsinkiin Suomen Kansallisoopperan balettikouluun. Saarinen pääsi balettikouluun 17-vuotiaana vuonna 1982. Hän oli tanssinut runsaan vuoden aloittaessaan balettikoulun, jonka muut oppilaat olivat 12-vuotiaita.
Ura > Uran alku Suomessa

Kansallisoopperan balettikoulussa Saarinen opiskeli vuosina 1982–1986. Vuonna 1985 hänet kiinnitettiin Kansallisbaletin tanssijaksi. Hän alkoi pian saada soolotanssijan rooleja ja nousi Kansallisbaletissa yhdeksi yleisösuosikiksi Tommi Kitin rinnalle.
Vuonna 1988 Saarinen voitti Pariisin kansainvälisen Concours international de danse -tanssikilpailun nykytanssisarjan Jorma Uotisen koreografialla B12. Arvostetun kilpailun voitto saattoi Saarisen tanssitaiteilijan uran nousuun paitsi Suomessa, myös kansainvälisesti.
Saarinen alkoi tehdä myös omia koreografioita ja saada kutsuja Kansallisbaletin ulkopuolisiin tuotantoihin. Helsingin kaupunginteatterin tanssiryhmän solistina hän vieraili vuosina 1989–1991. Saarisen ensimmäinen teos oli lyhyt japanilaisvaikutteinen soolokoreografia Ondekoza (1989). Sitä seurasi toinen sooloteos Kehtolaulu (1990), jossa Saarinen käsitteli henkilökohtaisia asioita, vastuunoton raskautta ja kasvukipuja. Ensimmäisen mahdollisuuden ryhmäteoksen koreografioimiseen antoi Saarisen ensimmäinen tanssinopettaja Liisa Nojonen, jonka tanssiryhmän tilausteoksena valmistui More Milk (1991).
Ura > Kansainvälisen uran käynnistyminen

Pariisin kilpailuvoiton jälkeen Saarinen kiersi sooloesiintyjänä ympäri maailmaa. Jorma Uotisen sooloteoksen B12 ohella Saarinen sai tulkittavakseen Murray Louisin sooloteoksen Déja Vu.
Menestyksen myötä Saarisen oli yhä vaikeampaa tyytyä klassisen baletin tarjoamiin miesrooleihin ja mahdollisuuksiin tanssijana. Irtiotto tapahtui sooloteoksen Takana (1992) myötä, joka oli taakse jättämisen ja uuden alkamisen julistus. Prosessi johti ensin yhden näytäntökauden välivuoteen ja lopulta irtisanoutumiseen Kansallisbaletin eläkevirasta vuonna 1993.
Ensin Saarinen suuntasi kahdeksi kuukaudeksi Nepaliin, jossa hän matkusteli ja opiskeli nepalilaista tanssia Kathmandussa Kala-mandapa-instituutissa Rajendra Shestran johdolla. Syksyllä 1992 kiinnostus japanilaisen taiteen niukkaan ilmaisuun vei Saarisen Tokioon Japaniin opiskelemaan eri tanssilajeja. Perinteistä japanilaista kabuki-teatteria Saarinen opiskeli Tokion maineikkaassa Fujima Schoolissa, jossa hän erikoistui onnagata- eli naisrooleihin. Kabukikouluihin ei yleensä oteta ulkomaalaisia, mutta Saarinen sai erikoisluvan opettajaltaan Yoko Fujimalta annettuaan näytteen taidoistaan. Alitajunnasta kumpuavaa, Japanissa maailmansotien jälkeen syntynyttä butō-tanssia Saarinen opiskeli suuren japanilaisen butōtaiteilijan Kazuo Ōnon johdolla tämän kotona Yokohamassa. Japanissa Saarinen harjoitti myös aikidoa.
Kazuo Ōnon ja muiden Aasiasta saamiensa vaikutteiden ohella Saarinen mainitsee usein itselleen tärkeinä taiteellisina esikuvina Carolyn Carlsonin ja Jorma Uotisen.
Ura > Ura freelancerina

Palattuaan Suomeen vuonna 1993 Saarinen aloitti työskentelyn freelancerina. Suurin osa ajasta meni eri tanssiryhmien kiertueilla, muun muassa Saksassa, Italiassa ja Yhdysvalloissa Daniel Ezralow’n seurueessa sekä ohjaaja Johann Kresnikin menestyksekkäässä Francis Bacon -tuotannossa yhdessä Ismael Ivon ja Mara Borban kanssa. Freelancer-tanssijana Saarinen esiintyi muotisuunnittelija Issey Miyaken muotinäytöksissä Pariisissa vuosina 1993–1995. Teatro Communale di Firenzessa Italiassa Saarinen vieraili soolotanssijana Aida-produktiossa vuonna 1994. Produktion kapellimestarina toimi Zubin Mehta, ja se kiersi Italiassa sekä Japanissa.
Freelancer-uransa aikana Saarinen teki koreografioita useille tanssiryhmille. Saarisen ensimmäinen koreografia Aasiasta paluun jälkeen oli Suomen Kansallisoopperassa 6. toukokuuta 1993 ensi-iltansa saanut Vajonneet. Tamperelaiselle Tanssiteatteri MD Mobita Danscolle syksyllä 1993 tehty Hurmaa 1 käynnisti puolestaan Saarisen edelleen jatkuvan kiinteän yhteistyön valosuunnittelija Mikki Kuntun kanssa. Vuoden 1994 Kuopio tanssii ja soi -festivaalilla sai ensi-iltansa festivaalin tilausteos Wanha, jonka Saarinen teki itselleen ja Kenneth Kvarnströmille. Saarinen koreografioi myös teokset Lifewheel (1994) P.D.C. Pori Dance Companylle sekä teokset Lelulaatikko (1995) Tampere-talolle ja Sirkus Bohemia (1995) Kuopio tanssii ja soi -festivaaleille.
Wanha avasi Saariselle tien kansainväliselle koreografin-uralle: sen nähtyään Ohad Naharin tilasi Saariselta kantaesityksen Flock johtamalleen Batsheva Dance Companylle Israeliin. Teoksen ensi-ilta oli jouluna 1994 Tel Avivissa.