stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Soanlahden seurakunta
Historia > Ruskealan kappelina

Uudenkaupungin rauhan raja vuonna 1721 jakoi Pälkjärven seurakunnan kahtia ja Leppälahden alue siirtyi Venäjälle. Samoin kävi Kiteen seurakuntaan kuuluneelle Ruskealan rukoushuonekunnalle Leppälahden eteläpuolella. Ruskealasta ja Leppälahdesta muodostettiin Ruskealan seurakunta, jonka kappeli Leppälahdesta tuli. Vaikka raja erotti leppälahtelaiset Pälkjärvestä, kävivät he edelleen usein siellä kirkossa. Ruskealan seurakunta halusi tiiviimpiä yhteyksiä oman seurakuntansa ja Leppälahden kappelin välille, ja niinpä rakennettiin Jänisjärven länsirannalle Leppälahden kirkko vuonna 1769.
Vuonna 1830 Leppälahden kappeli lakkautettiin ja siihen kuuluneista Jänisjärven itäpuolisista kylistä muodostettiin edelleen Ruskealan seurakunnan alainen Soanlahden kappeliseurakunta. Lisäksi Leppälahden kirkko määrättiin siirrettäväksi Jänisjärven itärannalle Soanlahden kylään, mutta siirto toteutui vasta vuonna 1855. Vuosi 1855 mainitaankin monesti Soanlahden kappeliseurakunnan perustamisvuotena. Omat kirkonkirjat Soanlahti sai vuonna 1880.
Historia > Itsenäiseksi seurakunnaksi

Soanlahti erotettiin Ruskealasta itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1885, jolloin siihen liitettiin Impilahdesta Korpiselän ja Suojärven rukoushuonekunnat sekä Suistamo. Oman papin seurakunta sai vuonna 1888. Seurakunnallinen ero toteutui kuitenkin vasta vuonna 1899, jolloin seurakunta sai oman kirkkoherran.
Seurakunnan itsenäistymisen jälkeen vanha Leppälahdelta siirretty kirkko ei enää vastannut laajentuneen seurakunnan tarpeita ja niinpä annettiin keisarillinen määräys uuden kirkon rakentamisesta. Seurakunnan vähävaraisuuden vuoksi valtio rahoitti vuonna 1890 valmistuneen kirkon rakentamisen. Samana vuonna valtio rakennutti kirkot myös Korpiselille ja Suojärvelle. Soanlahden uuden kirkon valmistuttua, Leppälahdelta siirretty vanha ristikirkko purettiin vuonna 1891 ja sen hirsistä rakennettiin Soanlahden ensimmäinen kansakoulu.
Historia > Kehitystä ja aluemuutoksia

Korpiselän rukoushuonekuntaa varten perustettiin vuonna 1908 Soanlahden kirkkoherran apulaisen virka ja Korpiselän rukoushuonekunta sai omat kirkonkirjat seuraavana vuonna. Korpiselkä pyrki myös itsenäiseksi seurakunnaksi, mutta tuomiokapituli ei ollut sen kannalla. Niinisyrjän kylä siirrettiin vuonna 1925 uuteen Harlun seurakuntaan. Suojärven rukoushuonekunta sai omat kirkonkirjat vuonna 1924 ja itsenäinen Suojärven seurakunta siitä muodostettiin vuonna 1928. Pälkjärveen kuulunut Luopasniemen alue liitettiin Soanlahteen vuonna 1936. Suistamon Loimolassa toimineelle Loimolan rukoushuoneyhdistykselle lahjoitettiin vuonna 1926 tontti kirkkoa, pappilaa ja hautausmaata varten. Loimolaan saatiin vuonna 1932 oma rajaseutupappi, joka toimi Soanlahden kirkkoherran apulaisena. Samana vuonna Loimolaan valmistui myös oma kirkko. Suistamon Leppäsyrjän kylään saatiin kirkko vuonna 1937 entisestä työväentalosta ja Alatun kylään oli kirkko rakenteilla talvisodan syttyessä vuonna 1939.
Soanlahden seurakunnan jäsenmäärä kasvoi voimakkaasti 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Vuonna 1900 seurakunnan jäsenmäärä oli 2 956, johon sisältyivät vuonna 1928 itsenäistynyt Suojärven rukoushuonekunta ja Harluun vuonna 1924 liitetty Niinisyrjän kylä. Kehitystä tapahtui etenkin Suistamon alueella, jonka halki vuonna 1924 valmistuneen Matkaselkä–Suojärvi-radan varteen alkoi kehittyä nopeasti sahateollisuutta, mikä houkutteli luterilaista väestöä muualta Suomesta. Niinpä Suistamon luterilainen väestö, joka vielä 1920-luvun alussa oli pieni vähemmistö, kasvoi vajaassa kahdessakymmenessä vuodessa noin 2 000 suuruiseksi. Koko Soanlahden seurakunnan asukasluku oli 1930-luvun lopulle tultaessa kasvanut noin 5 400 suuruiseksi.
Historia > Talvi- ja jatkosodan aika

Marraskuun viimeinen päivä 1939 alkanut talvisota Suomen ja Neuvostoliiton välillä aiheutti Soanlahden seurakunnan itäosien evakuoinnin heti sodan alussa. Sen sijaan Soanlahden ja Korpiselän länsiosan kylät evakuoitiin vasta maaliskuussa 1940, kun alueet oli luovutettava Moskovan rauhan sopimuksen mukaisesti Neuvostoliitolle. Tuolloin evakuoitiin myös Soanlahden kirkon irtaimisto ja kirkko jäi ehjänä paikoilleen, mutta paloi jatkosodan alussa vuonna 1941 perääntyvien neuvostojoukkojen sytytettyä kirkonkylän palamaan.
Jatkosodan aikana jumalanpalveluksia pidettiin Kiprosen ja Kuusiston taloissa. Korpiselän rukoushuonekunnan kirkko sen sijaan säilyi takaisinvaltauksen yhteydessä ja se kunnostettiin takaisin kirkolliseen käyttöön. Suistamon alueen kirkoista Loimolan kirkko paloi perääntyvien neuvostojoukkojen sytyttämänä, mutta Leppäsyrjän kirkko säilyi ehjänä, tosin siitä oli välirauhan aikana tehty leipomo. Uusi evakuointi oli kuitenkin edessä jatkosodan lopulla kesällä 1944.
Historia > Lakkauttaminen

Talvi- ja jatkosodan päättäneissä rauhoissa Soanlahden seurakunnan alue luovutettiin Neuvostoliitolle, lukuun ottamatta muutamaa kylää Korpiselän rukoushuonekunnan läntisimmästä osasta. Suomen puolelle jäänyt osa Korpiselästä liitettiin Tuupovaaran seurakuntaan, joka puolestaan on ollut osa Vaara-Karjalan seurakuntaa vuodesta 2005 lähtien.
Vuonna 1949 annetulla kirkkolain muutoksella luovutetun alueen seurakunnat määrättiin lakkautettaviksi vuoden 1950 loppuun mennessä. Lain mukaan siirtoseurakuntien tuli käyttää jäljellä olevat varansa velkojen maksuun ja loput oli luovutettava kirkkohallitukselle. Jumalanpalvelukseen liittyvää tai historiallisesti arvokasta irtaimistoa ei saanut myydä vaan ne pyrittiin sijoittamaan niiden alueiden seurakunnille, jonne siirtoseurakunnan väestö asutettiin. Siirtoseurakunnilta pyydettiin ehdotuksia esineistön sijoituskohteista. Soanlahden seurakunnan evakuoidusta omaisuudesta luovutettiin Ylivieskan seurakunnalle ehtoolliskalusto ja kaksi matkaehtoolliskalustoa sekä Haapaveden seurakunnalle hautakappelin kelloksi entinen Loimolan kirkonkello.
Papisto > Kirkkoherrat

Dahl, Filemon vt. (1886–1888)
Tavast, Karl Robert (1899-)
Hyvärinen, Lauri (-1949)
Korpiselän rukoushuonekunnan kirkko.
Solitude

”Solitude” on Duke Ellingtonin säveltämä ja Irving Millsin ja Eddie DeLangen sanoittama jazzkappale. Ellingtonin orkesteri nauhoitti kappaleen ensimmäisen kerran tammikuussa 1934, ja vuonna 1935 sekä hänen että Irving Millsin yhtyeen Mills Blue Rhythm Bandin nauhoitukset nousivat listoilla kymmenen kärkeen. Ensimmäisen lauletun version Ellington nauhoitti vuonna 1940 laulaja Ivie Andersonin kanssa.
Laulusta tuli Ellingtonin siihen mennessä menestynein sävellys sekä äänitysten että nuottijulkaisujen myynnillä mitattuna. Se voitti 2 500 dollarin arvoisen ASCAP Awardin vuoden 1934 parhaana populaarimusiikin kappaleena.
Ellington sävelsi usein kappaleita erityisesti tiettyä yhtyeen soittajaa silmällä pitäen. ”Solitudessa” hän antoi runsaasti soolotilaa omalle pianolleen.
Kappale on usein levytetty jazzstandardi. Sen ovat nauhoittaneet muun muassa Billie Holiday, Johnny Hodges ja Thelonious Monk. Ella Fitzgerald lauloi sen Ellingtonin hautajaisissa vuonna 1974.
Soinniton faryngaalinen frikatiivi

Soinniton faryngaalinen frikatiivi, kansanomaisesti  kurkku-h, on konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on [ħ]. Äänne esiintyy muun muassa arabian ja heprean kielissä; hepreassa se voidaan ääntää myös jiddišin tapaan velaarisena.
Ääntäminen

Soinniton velaarinen frikatiivi äännetään nielussa (lat. farynx). Sinne muodostetaan kapeikko, jonka kautta kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Äänihuulet eivät värähtele äänteen tuottamisen aikana.
Aiheesta muualla

Konsonantit kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Artikulaatiopaikka → | Labiaali | Labiaali | Koronaali | Koronaali | Koronaali | Koronaali | Dorsaali | Dorsaali | Dorsaali | Dorsaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali |  |
| Artikulaatiotapa ↓ | Bilabiaali | Labiodentaali | Dentaali | Alveolaari | Postalveolaari | Retrofleksi | Palataali | Velaari | Uvulaari | Uvulaari | Faryngaali | Faryngaali | Epiglottaali | Epiglottaali | Glottaali | Glottaali |  |
| Nasaali |    m |    ɱ |    n |    n |    n |    ɳ |    ɲ |    ŋ |    ɴ |    ɴ |   |   |   |   |   |   |  |
| Klusiili | p b | p̪ b̪ | t d | t d | t d | ʈ ɖ | c ɟ | k ɡ | q ɢ | q ɢ |   |   | ʡ | ʡ | ʔ |   |  |
| Frikatiivi | ɸ β | f v | θ ð | s z | ʃ ʒ | ʂ ʐ | ç ʝ | x ɣ | χ | ʁ | ħ | ʕ | ʜ | ʢ | h ɦ | h ɦ |  |
| Approksimantti |    β̞ |    ʋ |    ɹ |    ɹ |    ɹ |    ɻ |    j |    ɰ |   | ʁ |   | ʕ |   | ʢ | h ɦ | h ɦ |  |
| Tremulantti |    ʙ |  |    r |    r |    r |    ɽ͡r |  |  |    ʀ |    ʀ |  |  |    я |    я |   |   |  |
| Yksitäryinen tremulantti |    ⱱ̟ |    ⱱ |    ɾ |    ɾ |    ɾ |    ɽ |   |  |    ɢ̆ |    ɢ̆ |   |   |    ʡ̯ |    ʡ̯ |   |   |  |
| Lateraalinen frikatiivi |  |  | ɬ ɮ | ɬ ɮ | ɬ ɮ | ɭ˔̊    | ʎ̥˔    | ʟ̝̊    |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
| Lateraalinen appr. |  |  |    l |    l |    l |    ɭ |    ʎ |    ʟ |   |   |  |  |  |  |  |  |  |
| Lateraalinen nap.äänne |   |   |    ɺ |    ɺ |    ɺ |    ɺ̠ |    ʎ̯ |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Vjatšeslav Solovjov

Vjatšeslav Jevgenjevitš Solovjov (ven. Вячеслав Евгеньевич Соловьёв, s. 11. helmikuuta 1937) on Neuvostoliittoa edustanut jääpalloilija. Hän pelasi useimmiten pelintekijänä välihyökkääjän paikalla. Hän voitti 20 pelivuotensa (1956–1976) aikana Moskovan Dynamon joukkueessa 11 Neuvostoliiton-mestaruutta. Neuvostoliiton maajoukkueessa hän pelasi 53 maaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. Hän toimi vuodesta 1981 maajoukkueen päävalmentajana.
Soinnillinen velaarinen frikatiivi

| --- | --- |
IPA:  ɣ
UPA:  γ
X-SAMPA:  G
Kirshenbaum:  Q
IPA – Unicode:  0263
UPA – Unicode:  03B3
  
Soinnillinen velaarinen frikatiivi eli soinnillinen velaarifrikatiivi eli soinnillinen velaarispirantti on konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on ɣ, joka on muunnelma kreikkalaisen kirjaimiston gammasta. Uralilaisessa foneettisessa aakkostossa äänteen merkkinä on kreikkalainen pienaakkonen gamma, γ.
Ääntäminen

Soinnillinen velaarinen frikatiivi äännetään suun takaosassa. Kielen takaosaa nostetaan kitapurjetta kohti siten, että syntyy kapeikko, jonka kautta kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Äänihuulet värähtelevät äänteen tuottamisen aikana. Soinnillinen velaarinen frikatiivi ääntyy samoin kuin suomen kielen vierassanojen soinnillinen velaarinen klusiili [g] paitsi, että kieli ei pysäytä ilmavirtausta, vaan ilma pääsee purkautumaan vapaasti ulos äänteen tuottamisen ajan.
Esiintyminen

Soinnillinen velaarinen frikatiivi esiintyy useissa eri kielissä. Nykyään äänne esiintyy muiden muassa arabiassa, azerissa, gaelissa, iirissä, kreikassa, marissa, navajossa ja persiassa.
Nykysuomesta ɣ on kadonnut, mutta vielä 1500-luvulla se esiintyi ainakin osassa murteita. Mikael Agricolalla on äänteen merkkinä gh tai g, joita hän käyttää muun muassa Abckirian sanoissa "warghasta" [vɑrɣɑstɑ] ’varasta’, "roghalle" [ro:ɣɑlle] ’ruoalle’ ja "wlgos" [ulɣos] ’ulos’.
Sokkotreffit (vuoden 1987 elokuva)

| Sokkotreffit> Blind Date |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Blake Edwards
Käsikirjoittaja:  Dale Launer
Tuottaja:  Tony Adams
Säveltäjä:  Henry Mancini
Kuvaaja:  Harry Stradling
Pääosat:   Bruce Willis  Kim Basinger  John Larroquette  William Daniels 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   BEE  ML Delphi Premier Productions  Columbia Pictures Corporation  TriStar - Delphi V Productions 
Levittäjä:  InterCom Netflix TriStar Pictures
Ensi-ilta:  1987
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sokkotreffit (eng. Blind Date) on vuonna 1987 ensi-iltansa saanut romanttinen komediaelokuva. Sen pääosia esittävät Kim Basinger, Bruce Willis, John Larroquette, William Daniels, George Coe, Mark Blum, Phil Hartman, Stephanie Faracy ja Alice Hirson. Elokuvan on ohjannut Blake Edwards.
Elokuvassa Walter Davisin (Willis) veli järjestää hänelle sokkotreffit vaimonsa serkun Nadian (Basinger) kanssa. Tilanne kuitenkin riistäytyy käsistä Nadian juotua vähän liikaa. Elokuva oli taloudellinen menestys ja Willisin ensimmäinen pääroolielokuva.
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvasi Sokkotreffejä ”sujuvaksi kännitörttöilyksi” monine pikkuvitseineen, mutta valitti etteivät Willis ja Basinger ole oikein kotonaan farssigenressä. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aleksandr Solovjov

Aleksandr Solovjov.
Aleksandr Konstantinovitš Solovjov (ven. Алекса́ндр Константи́нович Соловьёв, 30. elokuuta (J: 18. elokuuta) 1846 Ylä-Laukaa – 9. kesäkuuta (J: 28. toukokuuta) 1879 Pietari) oli venäläinen vallankumouksellinen narodnikki, joka yritti murhata keisari Aleksanteri II:n.
Aleksandr Solovjov syntyi virkamiehen perheeseen. Vuosina 1865–1866 hän opiskeli Pietarin yliopistossa, mutta joutui varattomana keskeyttämään opintonsa. Vuonna 1867 hän suoritti opettajan tutkinnon ja työskenteli sen jälkeen opettajana Toropetsin kihlakuntakoulussa. Vuonna 1876 hän liittyi Zemlja i volja -järjestöön. Vuosina 1877–1878 hän levitti vallankumouksellista propagandaa Volgan alueen talonpoikaiston keskuuteen.
Vuoden 1878 lopussa Solovjov saapui Pietariin, jossa hän ehdotti Zemlja i voljan jäsenille Aleksanteri II:n murhaamista. Huhtikuun 21. päivänä 1879 hän yritti omasta aloitteestaan murhata keisarin Palatsiaukiolla, ampui kolmesti ohi ja joutui pidätetyksi. Murhayrityksen jälkeen hän oli vangittuna Pietari-Paavalin linnoituksessa. Oikeudenkäynnissä Solovjov tuomittiin kuolemaan ja hänet hirtettiin Smolenskin kentällä.
Solovjovin tekemän murhayrityksen jälkeen Venäjän hallitus yritti tukahduttaa vallankumouksellisen liikkeen nimittämällä erityisvaltuuksin toimivat kenraalikuvernöörit Pietariin, Harkovaan ja Odessaan (aikaisempien Moskovan, Kiovan ja Varsovan lisäksi). Samalla muodostui myös liberaalien virkamiesten ryhmä, jonka vaikutusvalta oli aluksi vähäinen. Vallankumouksellisten pidätykset ja heidän käymänsä kiistely tsaarin murhaamisesta lamauttivat Zemlja i voljan toiminnan ja johtivat järjestön hajoamiseen Narodnaja volja ja Tšornyi peredel -ryhmiksi syksyllä 1879.
Mehmed pašša Sokolović

Mehmed pašša Sokolović
Mehmed pašša Sokolović (serb. Мехмед паша Соколовић) (noin 1505 Sokolovići, Osmanien valtakunta [nyk. Bosnia ja Hertsegovina] – 1579 Konstantinopoli, Osmanien valtakunta) oli osmanien valtiomies, joka oli kotoisin nykyisen Bosnia ja Hertsegovinan alueelta. Hän oli osmanien suurvisiiri kolmen sulttaanin aikana vuodesta 1565 vuoteen 1579, jolloin hänet salamurhattiin.
Mehmed pašša Sokolović syntyi Sokolovićin kylässä lähellä Rudon kaupunkia Višegradin alueella osmanien Bosnian hallintopiirissä. Hän syntyi Serbian ortodoksiseen kristittyyn perheeseen ja sai kasteessa nimekseen Bajo. Hän opiskeli nuoruudessaan Mileševan ortodoksiluostarissa. Kun Bajo oli noin 17-vuotias hänet vietiin monen muun lahjakkaan nuoren tavoin kotiseudultaan devşirme-järjestelmän turvin valtakunnan keskisiin osiin ja hänelle annettiin uudeksi nimeksi Mehmed. Mehmed vietiin ensin Edirneen ja sitten Istanbuliin 1520-luvulla.
Mehmedistä tuli vuonna 1543 hovin vartiokaartin komentaja ja vuonna 1546 osmanien laivaston päällikkö. Myöhemmin hänet nimitettiin Rumelian maaherraksi (beylerbey). Suleima Suuren veljien Selimin ja Bayezidin vallanperimystaisteluissa 1559–1561 hän johti Selimin joukkoja. Mehmed meni vuonna 1562 naimisiin sodan voittaneen Selimin tyttären kanssa.
Suurvisiirinä

Mehmed nimitettiin diplomaattisen ja sotilaallisen menestyksensä ansiosta valtakunnan korkeimpaan virkaan, suurvisiiriksi Suleiman Suuren aikana 28. heinäkuuta 1565. Hän oli  valtakunnan todellinen hallitsija Suleimanin pojan Selim II:n aikana. Selimin aikana Osmanien valtakunta ja Venäjä sotivat keskenään ensimmäisen kerran, kun Venäjä oli vallannut Astrahanin kaanikunnan. Mehmed pašša kehitti uskaliaan suunnitelman, joka onnistuessaan olisi ratkaissut monta ongelmaa. Hänen ajatuksenaan oli järjestää sotaretki Don- ja Volga-jokien alajuoksuille, ja rakentaa niiden väliin kanava. Kanava olisi luonut osmaneille yhteyden Mustaltamereltä Kaspianmerelle ja siirtänyt Astrahanin ja jokien eteläpuolisen Kaukasian joko Krimin kaani Devlet I Girayn tai osmanien hallintaan. Samalla Osmanit olisivat saaneet jalansijan Kaspianmerelle Persiaa vastaan. Vuonna 1569 tehty Astrahanin sotaretki päättyi kuitenkin turkkilais-tataariarmeijan karvaaseen tappioon, joskin seuranneissa rauhanneuvotteluissa Mehmed pašša sai ajettua läpi joitakin sodalle asetettuja tavoitteita.
Selim II:n hallintokausi jäi suhteellisen lyhyeksi, se kesti kahdeksan vuotta. Mehmedin vaikutusvalta heikkeni Murat III:n noustua sulttaaniksi. Tuntematon dervišši puukotti Mehmed paššan Murat III:n sulttaanikaudella 11. lokakuuta 1579.
Soluseurakunta

Soluseurakunta on kristillinen seurakuntamalli, joka perustuu noin kymmenen hengen soluiksi kutsuttuihin ryhmiin, jotka kasvaessaan jakautuvat useammiksi soluiksi. Soluseurakunnan esikuvana on Uuden testamentin ensimmäisen korinttilaiskirjeen vertaus seurakunnasta Kristuksen ruumiina.
Soluseurakunnan keskeisin kokoontuminen on perinteisen sunnuntain jumalanpalveluksen sijaan solun kokoontuminen. Jokaisen seurakunnan solun ajatellaan olevan ikään kuin kotiseurakunta, joka pyrkii kasvamaan, kunnes sen on mielekästä jakautua kahdeksi pienemmäksi soluksi.
Pasi & Mysiini

Pasi & Mysiini oli turkulainen uuden aallon rockyhtye. Eksentrisen solistinsa Pasi Raappanan (24. tammikuuta 1953 Utajärvi – 29. heinäkuuta 2000 Turku) kappaleita esittänyt yhtye levytti 1980-luvun alussa kaksi albumia.
Pasi & Mysiinin hajottua Pasi Raappana perusti uuden yhtyeen nimellä Pasin liiga, joka levytti kaksi albumia. Pasi & Mysiini teki paluun 1990-luvun jälkipuoliskolla julkaisten yhden pitkäsoiton ja kokoelman.
Yhtyeen nimi oli väännös tuolloin yleisesti käytetystä Bacimycin-tulehdusvoiteesta.
Aikalaisarvioita

Helsingin Sanomien Markku Fagerlund luonnehti yhtyettä huippumuusikoista koostuvaksi varsinkin keikoilla tiukaksi kokoonpanoksi. Raappanan lauluja hän kuvaili trubaduuriperusteisiksi sävellyksiksi, joissa pohdiskellaan elämänmenoa ja tilitetään koettua.  Esiintymistä Tavastialla arvioineen Jukka Haurun mukaan Raappana on aidon tuntuinen reissumies, jolla on rehellisen tuntuinen kähisevä ääni mutta toivoton artikulaatio. Kitaristi Ilpo Murtojärveä hän piti yhtenä maan parhaista. Myös Soundin J. V. Sappinen kuuli Murtojärven soitossa juhlavaa melodisuutta ja tarkkavaistoista rytmitystä.
Pasi & Mysiini kokoonpano

Pasi Raappana, (laulu, kitara)
Ari-Pekka Kivinen, (rummut)
Ilpo Murtojärvi, (kitara, huuliharppu)
Pasi Lyysaari, (basso)
Julkaisut > Pasi & Mysiini

Nimim. Tiukkaa penalii (lp, 1980)
Musta on kaunis/ Joka päivä sama fuula (single, 1981)
Todellista elämää (lp, 1982)
Kuplavolkkari/ Joka päivä sama fuula (single, 1982)
Marokko / Marie (single, 1983)
Odotan aamua/ Tanja (single, 1984)
Tiritomba/ Tyttö metsässä (1985)
Parasta musiikkia vuodesta 1979 (kokoelma, 1994)
Tätä maailmaa (ep, 1995)
Soitellaan (lp, 1997)
Happy Beach (ep, 1999)
Julkaisut > Pasin liiga

Challenger/ Riitta (single, 1987)
Omissa ajatuksissaan (lp, 1988)
Einstein/ Kaikki osaa lentää (koesingle, 1988)
Pasin liiga lomailee (single, 1990)
Pasin liiga (lp, 1990)
Superstara/ Kaikki hyväksi muuttuu (single, 1993)
Solvolyysi

tert-Butyylihalogenidin solvosyysissä etanolin avulla voi muodostua etyyli-tert-butyylieetteri tai isobuteeni.
Solvolyysi on kemiallinen reaktio, jossa liuotin tai siitä muodostuva positiivinen lyoniumioni tai negatiivisesti varautunut lyaatti-ioni reagoi yhdisteen kanssa siten, että yhdisteessä ainakin yksi sidos katkeaa. Solvolyysireaktioihin voi myös liittyä lähtevän ryhmän korvautuminen liuotinmolekyylillä. Solvolyyseissä liuottimen ainemäärä on huomattavisti suurempi kuin solvolysoituvan yhdisteen.
Solvolyysi voi olla tyypiltään nukleofiilisiä substituutioita, eliminaatioreaktioita tai fragmentoitumis- eli pilkkoutumisreaktioita. Nukleofiilisissä substituutioreaktioissa liuotin toimii nukleofiilinä. Erityisesti emäksisissä olosuhteissa ja kuumennettaessa on solvolyysi eliminaatioreaktio. Solvolyysireaktioita kutsutaan hydrolyyseiksi, jos liuotin on vesi, alkoholyyseiksi, jos liuotin on alkoholi ja ammonolyyseiksi, jos liuotin on ammoniakki. Rasvahapon esterillä tapahtuvaa alkoholyysiä kutsutaan yleensä vaihtoesteröinniksi.
Soittola

Vuotjärven nuorisoseurantalo Soittolassa.
Soittola oli kylä Muolaan kunnan eteläosassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Soittola sijaitsi Vuotjärven pohjoisrannalla Kivennavan vastaisella rajalla. Soittolan naapurikyliä Muolaan alueella olivat Hanttula idässä, Vesikkala pohjoisessa, Ilola ja Harvola lännessä sekä Kivennavan puolella Rantakylä ja Pamppala etelässä. Nykyisin kyläkeskus on asumaton, eikä sillä ole asutusnimeä, mutta entisen kantatie 63 varrella sijainnut Väärämäen kulmakunta on nykyisin ven. Подгоре, Podgorje.
Kyläkuva

Kylän länsipuolelta kulki Kantatie 63 Viipurista Kivennavalle, josta Väärämäen kohdalla erkani Soittolan halki kulkeva maantie Muolaan kirkonkylään Kirkkorantaan. Kirkonkylään johtavasta maantiestä erkani Soittolan itäpuolella kylätie Hanttulan ja Karhulan kyliin. Soittolan länsipuolella kantatie 63 varrella sijaitsi Väärämäen kulmakunta.
Soittolassa oli noin 20 taloa. Kylässä sijaitsi Vuotjärven nuorisoseuran talo, Vuotjärven kansakoulu ja Kanteen kauppa. Vuonna 1936 Soittolan pinta-ala oli 8,85 neliökilometriä, josta oli peltoa 258,02 hehtaaria, niittyä 13,01 hehtaaria ja metsää 612,69 hehtaaria. Soittolan asukkaat olivat pienviljelijöitä, joiden aikaisemmin varsin pieniä peltoaloja oli saatu kasvatettua Vuotjärven laskun avulla. Vuotjärven koulu sijaitsi Soittolan ja Karhulan kylien välisen kylätien varrella. Koulu oli aloittanut toimintansa vuonna 1908 ja sen koulupiiriin kuuluivat Soittolan, Karhulan ja Hanttulan kylät. Näistä Vuotjärven koulupiiriin kuuluneita Vuotjärven rantakylistä käytettiin toisinaan yhteisnimitystä Vuotjärven kylä.
Historia

Soittolan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen, jossa Soittolan kylän asukkaat asutettiin Ypäjälle.
Šokšunranta

| Šokšunranta Кварцитный, Kvartsitnyi |
| --- | --- |
 Šokšunranta
 Koordinaatit: 61°29′52″N, 35°02′51″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Äänisenrannan piiri
Kunta:  Šokšu
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  maaseututaajama (posjolok)
Väkiluku (2013):  808
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šokšunranta (myös Lomka, Louhos; ven. Кварцитный, Kvartsitnyi) on Šokšun vepsäläisen maalaiskunnan keskustaajama Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen Šokšunlahden rannalla 48 kilometriä Petroskoista kaakkoon.
Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan taajamassa oli 808 asukasta. Vuonna 2008 asukkaita oli noin 900.
Šokšunrannan kvartsiittikiveä on käytetty rakennusmateriaalina 1700-luvulta lähtien mm. Petroskoissa, Pietarissa, Moskovassa ja Pariisissa. Nykyään taajamassa toimii kaksi rakennuskiveä ja kivimurskaa tuottavaa yritystä. Palveluihin kuuluu lastentarha, lasten musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja poliklinikka. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Šokšunranta Wikimedia Commonsissa
Sōjutsu

Sōjutsu  (jap. 槍術, sōjutsu) tarkoittaa perinteistä japanilaista keihäänkäyttötaitoa. Japanilaisen keihään (yari) käyttöä opettavia koulukuntia on ollut satoja.