stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ben Carson
Presidentinvaalit 2016

Vuoden 2013 helmikuussa Carson puhui Kansallisella rukousaamiaisella Washingtonissa. Puheessaan hän muun muassa kritisoi presidentti Barack Obaman terveydenhuoltouudistusta. Puheesta tuli menestys konservatiivien joukossa, ja toukokuussa 2015 Carson ilmoitti lähtevänsä mukaan republikaanien esivaaleihin.
Carsonin kampanjansa aikana ja sitä ennen esittämät kommentit herättivät paljon huomiota. Hän muun muassa sanoi, että homoseksuaalisuus on ihmisen oma valinta, kutsui terveydenhuoltouudistusta pahimmaksi asiaksi sitten orjuuden, ja väitti, että yksi syy holokaustiin oli asekontrolli, koska juutalaiset eivät pystyneet puolustamaan itseään.
Hartaana kristittynä Carson oli suosittu etenkin uskonnollisten äänestäjien keskuudessa. Marraskuussa 2015 hän oli hetkellisesti mielipidemittausten kärjessä, mutta kampanjan henkilöstöongelmat ja Carsonin oma valmistautumattomuus vetivät hänen suosionsa alas, ja maaliskuussa 2016 hän myönsi, ettei kampanjaa kannata jatkaa. Carsonin kampanja oli kerännyt rahoitusta noin 60 miljoonaa dollaria, joka oli suurin summa republikaanipuolueen ehdokkaista.
Luovuttuaan esivaalikisasta Carson antoi tukensa Donald Trumpille; tosin hän kertoi myöhemmin valinneensa Trumpin, koska tällä oli parhaat mahdollisuudet voittaa presidenttiys. 2. maaliskuuta 2017 lähtien hän on ollut Trumpin hallinnon asunto- ja kaupunkikehityksen ministeri.
Artefakti

Esimerkiksi faarao Psusennes I:n kuolinnaamio on arkeologinen artefakti.
Artefakti (latinan sanoista arte + factum ’taidolla tehty’) tarkoittaa keinotekoista esinettä (vastakohtana luonnon muodostamalle kohteelle, luonnonesineelle eli ekofaktille). Arkeologiassa sanalla tarkoitetaan mitä tahansa ihmisen tekemää esinettä tai rakennelmaa.
Lääketieteessä artefaktilla tarkoitetaan tutkimuslöydöstä, joka ei johdu tutkittavasta kohteesta vaan esimerkiksi tutkimusmenetelmän virheestä tai näytteen saastumisesta.
Tietotekniikassa artefaktilla viitataan usein näkyvään tai kuultavaan virheeseen. Käsite on käytössä etenkin häviöllisten pakkausmenetelmien yhteydessä.
Tuotantotaloudessa artefaktilla viitataan jonkin toimijan tietoisesta ja suunnitelmallisesta toiminnasta seuraavaan tulokseen.
Sanalle artefakti on ehdotettu varsinkin estetiikan alalla kotoperäisiä vastineita tekoesine, teennös ja tekotuote.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artefakti Wikimedia Commonsissa
Siipi, Helena: Artefakti Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Elämä pelissä

| Elämä pelissä> The Blind Side |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Lee Hancock
Käsikirjoittaja:  John Lee Hancock
Perustuu:  Michael Lewisin romaaniin The Blind Side: Evolution of a Game
Tuottaja:  Broderick Johnson Andrew A. Kosove Gil Netter
Säveltäjä:  Carter Burwell
Kuvaaja:  Alar Kivilo
Leikkaaja:  Mark Livolsi
Pääosat:  Sandra Bullock Quinton Aaron
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Alcon Entertainment
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:   20. marraskuuta 2009  19. huhtikuuta 2010
Kesto:  129 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  29 000 000 dollaria
Tuotto:  309 208 309 dollaria
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elämä pelissä (The Blind Side) vuonna 2009 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen urheiludraamaelokuva. Sen on ohjannut ja käsikirjoittanut John Lee Hancock. Elokuva perustuu Michael Lewisin romaaniin The Blind Side: Evolution of a Game vuodelta 2006.
Sandra Bullock palkittiin roolistaan parhaan naispääosan Oscarilla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sandra Bullock  | … |  Leigh Anne Tuohy   |
|  Tim McGraw  | … |  Sean Tuohy   |
|  Kathy Bates  | … |  Miss Sue   |
|  Quinton Aaron  | … |  Michael ”Big Mike” Oher   |
|  Lily Collins  | … |  Collins Tuohy   |
|  Jae Head  | … |  Sean ”S.J.” Tuohy, Jr.   |
|  Ray McKinnon  | … |  valmentaja Cotton   |
|  Kim Dickens  | … |  Mrs. Boswell   |
|  Adriane Lenox  | … |  Denise Oher   |
|  IronE Singleton  | … |  Alton   |
|  Catherine Dyer  | … |  Mrs. Smith   |
Aiheesta muualla

Ray McKinnon interview at The Oregon Herald
The Blind Side History vs. Hollywood at Chasing the Frog
The Blind Side at The Fan Carpet
Sandra Bullock Interview at UGR
John Lee Hancockin ohjaamat elokuvat
| --- | --- |
1990-luku: Hard Time Romance (1991)
2000-luku:  The Rookie - syntynyt syöttämään (2002)  The Alamo (2004)  Elämä pelissä (2009) 
2010-luku:  Saving Mr. Banks (2013)  The Founder (2016)  The Highwaymen (2019)
Lempaala

Lempaalan entisen kirkon muistoristi.
Lempaala (ven. Лемболово, Lembolovo) on kylä ja entinen seurakunta Pohjois-Inkerissä Venäjällä. Sinne perustettiin Inkerin ensimmäinen luterilainen seurakunta vuonna 1611. Sekä luterilaiset että ortodoksiset inkerinmaalaiset karkotettiin Lempaalasta vuosina 1935–1936 Stalinin vainoissa rajaseudun puhdistuksen nimissä. Samalla myös vuonna 1764 rakennettu kirkko purettiin. Vanhan kirkon paikalla Lempaalanjärven rannassa on nyt muistoristinä puretun kirkon alkuperäinen risti. Samalla paikalla on myös inkeriläisten bolševikkien veljeshauta sekä vuonna 2005 pystytetty muistomerkki Kannaksen rintamalla jatkosodan aikana kaatuneille suomalaisille sotilaille.
Lempaalassa oli huomattavan suuri määrä vanhoillaan pysynyttä kantaväestöä, joka asui Mäkkiinkylässä ja sen ympäristössä Lempaalanjärven koillispuolella. Tunnettu runonlaulaja ja inkerikko Larin Paraske oli syntyisin tuolta alueelta.
Ennen toista maailmansotaa Lempaala sijaitsi Suomen rajaa vasten. Sen rajanaapureita Suomen puolella olivat Kivennapa ja Rautu.
Nykyisin inkeriläisyys alueella on vähäistä, mutta elpymässä. Maaselän kylässä (Stekljannyi) on Toksovan luterilaiseen seurakuntaan kuuluva pienehkö kappeli, joka on rakennettu vuonna 2001. Se toimii aikaisemman vanhan Lempaalan seurakunnan alueella ja turvaa samalla vähälukuisen inkeriläisväestön tarpeet.lähde?
Kylät

Lempaalassa oli 86 kylää: Anjala, Autio (Korkeamäki)lähde? Autio (Kuivaisi),lähde? Haapsaari, Halosi, Hanttulanmäki, Harpala, Heinola, Hiirimäki, Hipelinmäki, Hovinmäki, Jaakkolanmäki, Juskela, Jutikkala, Pieni Kaitala, Suuri Kaitala, Kiero, Pieni Kiiskilä, Suuri Kiiskilä, Kirjasalo, Komola, Pieni Korkiamaa, Suuri Korkiamaa, Koronsaari, Kuivaisi I, Kuivaisi II, Kuivaisi III, Kylänjatko, Lappalaisenmäki, Lappeela, Lavosenmäki, Lehtokylä, Lempaala, Levoska, Lieskula, Lukkarinmäki, Löyskämäki, Maanselkä, Markkela, Marola, Mattilanmäki, Miskula, Muratta, Mustila, Myllymäki, Mäkiinkylä, Mälkämäki, Naakkala, Nakara, Nenimäki, Nikittala, Ohajoki, Ohalatva, Oinaala, Orimäki, Orpomäki, Oskamäki, Osselki, Pajarinmäki, Pekinmäki, Pekkala, Peri, Perämäki, Pirsanmäki, Pusanmäki, Pönniönmäki, Riivalinmäki, Ristala, Rokansaari, Ryyppylä, Sahanotko, Sepänmäki, Simanla, Sovonmäki, Sutela, Svaanila, Termola, Tiinala, Tikanmäki, Uusikylä, Vanhakylä, Vankkala, Varsala, Vaskela, Veikkola ja Volkkala.
Tunnettuja lempaalaisia

Tunnetuin lempaalainen oli Larin Paraske. Hänen muistinsa oli poikkeuksellisen hyvä ja hän muisti paljon kansanrunoutta. Häntä nimitettiin Suomen Runottareksi, ja häneltä tallennettiin noin 32 000 säettä runoja ja loitsuja sekä lisäksi muuta kansanperinnettä.
Lempaalan kylä ja rautatieasema

Toisen maailmansodan aikana tuhoutunut Lempaalan kylä sijaitsi Lempaalanjärven lounaispuolella Pietarista Käkisalmeen johtavan maantien varrella. Sodan jälkeen nimitystä alettiin käyttää nykyisen Maaselkin taajaman lähellä sijaitsevasta asutuksesta. Nykyään suurin osa Lempaalan kylän asukkaista on rekisteröity Maaselkiin. Kylän lähellä toimii karjanhoitoon erikoistunut maatalousyritys.
Lempaalan rautatieasema sijaitsee Lempaalanjärven koillispuolella Pietarista pohjoiseen johtavan rautatien varrella. Aseman yhteydessä on omakotitaloista ja lomakylistä koostuva taajama. Sen koillispuolella toimii Poljustrovo-yhtiön juomavesipullottamo.
Aiheesta muualla

Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Inkere
Jaama
Järvisaari
Haapakangas
Hatsina
Hevaa
Hietamäki
Kaprio
Kattila
Keltto
Kolppana
Koprina
Kupanitsa
Lahti
Lempaala
Liissilä
Markkova
Miikkulainen
Moloskovitsa
Narvusi-Kosemkina
Novasolkka
Pyhä Maria (Pietari)
Pähkinälinna
Ropsu
Rääpyvä
Saari
Serepetta
Siestarjoki
Skuoritsa
Soikkola
Spankkova
Toksova
Tuutari
Tyrö
Valkeasaari
Venjoki
Viron Inkeri
Vuole
Edvard Radzinski

Edvard Radzinski.
Edvard Stanislavovitš Radzinski (ven. Эдвард Станиславович Радзинский) (s. 1937 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen, Moskovan Historiallisessa arkistoinstituutissa opintonsa suorittanut historioitsija. Hän on ollut Neuvostoliitossa ja Venäjällä paremmin tunnettu näytelmäkirjailijana, prosaistina, televisioesiintyjänä ja elokuvien käsikirjoittajana. Hän on kirjoittanut myös historiasta useita kirjoja, joita toimittajat ja historioitsijat ovat luonnehtineet ”kansanhistoriaksi” (venäläinen termi, jolla tarkoitetaan näennäishistoriaa).
Elämäkerta

Radzinskin vanhemmat olivat näytelmäkirjailija Stanislav Radzinski ja tämän puoliso Sofia. Radzinski opiskeli Moskovan arkistoinstituutissa ja on historioitsija. Hän avioitui 1955 näyttelijä Alla Geraskinan kanssa, joka on suositun neuvostoliittolaisen kirjailijan Lia Geraskinan tytär. Heidän poikansa Oleg on syntynyt 1958. KGB pidätti Olegin 1982, ja hänet tuomittiin kuudeksi vuodeksi vankilaan neuvostovastaisesta propagandasta. Hän vapautui 1987 ja muutti ulkomaille.
Radzinski ja Geraskina erosivat 1964, ja Radzinski avioitui myöhemmin Tatjana Doroninan kanssa, joka oli 1960–1970-luvulla johtavia neuvostoliittolaisia näyttelijöitä. He erosivat sittemmin, ja nykyisin hän on naimisissa näyttelijä Elena Denisovan kanssa.
Julkaisut

Radzinski on kirjoittanut 1990-luvulta alkaen teoksia sarjaan Historian salaisuuksia. Hän on kirjoittanut kirjan Stalin, jossa kuvataan Neuvostoliiton alkuaikojen valtataisteluja Kremlissä Leninin kuoleman jälkeen. Hän esimerkiksi olettaa, että olisi ollut olemassa laajempi Leninin testamentti, josta on viitteitä erään emigrantin postuumisti New Yorkissa julkaistuissa muistelmissa. Haastattelujen perustella, joita hän oli tehnyt Stalinin entisten henkivartijoiden ja muiden todistajien kanssa, hän kertoo kuinka Lavrenti Berijan toverit yrittivät myrkyttää Stalinin. Hän myös nostaa valoon asiakirjat, jotka tukevat Viktor Suvorovin hypoteesia, että Stalin aikoi hyödyntää natsi-Saksaa välikätenä (”jäänmurtajana”) länttä vastaan ja ”vapauttaa” sitten Euroopan natsien miehityksestä.
Historioitsija David Brandenberger suhtautuu hyvin kriittisesti Radzinskiin. Hän sanoo, että tämän kirja Stalinista ”on kokoelma maailmaa jo vuosikymmeniä kiertäneitä faktoja, mielipiteitä ja juoruja”, ja esittää vaihtoehdoksi O. V. Hlevnjukin, Lars Lihin, Stephen Kotkinin ja Robert W. Thurstonin teoksia.
Radzinski kiinnostui jo varhaisessa vaiheessa Romanovien kohtalosta. Hänellä oli mahdollisuus päästä Romanoveja koskeviin salaisiin tietoihin arkistoissa työskennelleiden opiskeluaikaisten ystäviensä ansiosta. Radzinski tuli tutkimuksissaan siihen tulokseen, että mahdollisesti kaksi lapsista selviytyi teloituksesta hengissä. Tämän hän esittää kirjassaan Viimeinen tsaari - Nikolai II:n elämä ja kuolema.
Radzinski on kirjoittanut suomalaisesta kommunistipoliitikosta O. W. Kuusisesta näytelmän Toveri K. Näytelmä kertoo Kuusisen neuvostoajasta Stalinin lähipiirissä, ja sitä esitettiin vuonna 2014 Helsingin Kaupunginteatterin suurella näyttämöllä.
Suomennetut teokset

Viimeinen tsaari: Nikolai II:n elämä ja kuolema, suom. Kari Klemelä. WSOY, 1992.
Stalin, suom. Kari Klemelä, WSOY, 1996.
Rasputin, suom. Kari Klemelä. WSOY, 2000.
Aleksanteri II: Venäjän suuri vapauttaja, suom. Kari Klemelä.WSOY, 2005
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edvard Radzinski Wikimedia Commonsissa
peoples Edvard Radzinsky (venäjäksi)
Aldebaran.ru: Edvard Radzinsky (venäjäksi)
Телепрограмма "Большая разница" про маленького Эдварда Радзинского от 27.06.2010 (venäjäksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Edvard Radzinsky
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 2 
Käännös suomeksi
Meksikon lippu

Meksikon lippu 16. syyskuuta 1968–
Meksikon lippu on Meksikon kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se koostuu vihreästä, punaisesta ja valkoisesta. Värien symboliikka on vaihdellut aikojen kuluessa. Lipussa on keskellä maan vaakuna, joka kuvaa kaktuksella seisovaa kotkaa, jolla on käärme suussa. Ilman vaakunaa lippu olisi lähes identtinen Italian lipun kanssa.
Nykyinen lippu otettiin käyttöön 16. syyskuuta 1968 vähän ennen Méxicon olympialaisia. Tuolloin lipussa olevaa vaakunaa yksinkertaistettiin ja sitä edellytettiin käytettävän kaikissa, arkisimmissakin lipuissa.
Värit ovat peräisin itsenäisyyssodan aikaisen Ejército Trigaranten sotalipusta ja tarkoittivat alun perin: vihreä itsenäisyyttä, valkoinen uskontoa ja punainen eurooppalaisten ja alkuperäisväestön liittoa. Presidentti Benito Juárezin johtaman maan sekularisoinnin jälkeen merkityksiksi kerrottiin: vihreä: toivo; valkoinen: yhtenäisyys ja punainen: kansallissankarien veri. Lipusta määräävässä laissa väreille ei ole annettu merkityksiä, joten tulkinnat vaihtelevat.
Meksikon vaakunakuva tulee asteekkimyytistä, jonka mukaan vaeltavat asteekit rakensivat kaupunkinsa siihen, missä näkivät jumala Huitzilopochtlin määräävän merkin kotkasta nopal-kaktuksessa (Opuntia ficus-indica). Merkki nähtiin pienellä saarella Texcocojärvellä, mihin perustettiin Tenochtitlán, nykyinen México.
Aikaisemman versiot

| Käytössä | Lippu |
| --- | --- |
24. helmikuuta 1821– 23. elokuuta 1821: 
24. elokuuta 1821– 1. marraskuuta 1821: 
2. marraskuuta 1821– 13. huhtikuuta 1823: 
14. huhtikuuta 1823– 14. heinäkuuta 1864: 
15. heinäkuuta 1864– 18. kesäkuuta 1867: 
19. kesäkuuta 1867– 31. maaliskuuta 1893: 
1. huhtikuuta 1893– 19. syyskuuta 1916: 
20. syyskuuta 1916– 4. helmikuuta 1934: 
5. helmikuuta 1934– 15. syyskuuta 1968: 
16. syyskuuta 1968–:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meksikon lippu Wikimedia Commonsissa
Straubing Tigers

| Straubing Tigers |
| --- | --- |

Perustettu:  1941/2002
Entiset nimet:  Bann Straubing (1941–1943) TSV Straubing (1947–1981) EHC Straubing (1981–2002) 
Kaupunki:   Straubing, Saksa
Kotiareena:  Eisstadion am Pulverturm
– kapasiteetti:  5 825
Sarjataso:  DEL
Värit:           
Toimitusjohtaja:   Jason Dunham
Päävalmentaja:   Tom Pokel
Kapteeni:   Mike Connolly
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Straubing Tigers on saksalainen jääkiekkojoukkue Straubingin kaupungista. Nykypäivän ammattilaisjoukkue perustettiin vuonna 2002, ja ylennyksen jälkeen se on pelannut Saksan korkeimmassa liigassa, DEL:ssä, vuodesta 2006 lähtien. Kausilla 2011–12 sekä 2023–24 joukkue selviytyi toistaiseksi parhaana sijoituksenaan pudotuspeleissä välieriin.
Historia

Emoseura EHC Straubing juontaa juurensa kuitenkin vuoteen 1941 jolloin Hitlerjugendin Bann Straubing -lippukunnassa perustettiin jääkiekkojoukkue ilmeisesti Gustav Jaenecken jääkiekkoaiheisen kirjan innoittamana. Jäsenyys Hitlerjugendissa oli tuolloin lähtökohtaisesti pakollista kaikille nuorille. Toisen maailmansodan jälkeen useat joukkueen pelaajat liittyivät TSV 1861 Straubing -urheiluseuraan muodostaen siihen jääkiekkojaoston vuonna 1946. Tekojääradan valmistuminen vuonna 1967 yhdessä läheisestä Tšekkoslovakiasta värvättyjen vahvistusten kanssa nosti alkuvuosikymmenet amatöörisarjoissa viettäneen joukkueen toiminnan uudelle tasolle ja se onnistui nousemaan neljänneltä sarjatasolta ensimmäistä kertaa toiselle 2. Bundesligaan vuonna 1975, sekä myös vakiinnuttamaan paikkansa sarjassa vuonna 1983 talousvaikeuksien myötä koittaneeseen konkurssiin saakka. Toiminta jatkui viidennellä sarjatasolla uudella nimellä EHC Straubing, moni pelaajista jäi tšekkoslovakialaisvalmentaja Jiří Wabneggerin johdolla joukkueeseen ja nousu kolmannelle sarjatasolle tapahtuikin nopeasti, sekä lopulta myös toiselle sarjatasolle uuteen 1. Eishockey-Ligaan vuonna 1994, missä yhteydessä joukkue otti ensimmäistä kertaa käyttöön lisänimen Die Tiger (suom. Tiikerit). Uusi konkurssi vuonna 2002 johti edustusjoukkueen eriyttämiseen emoseurasta ja nykymuotoinen Straubing Tigers sai alkunsa menettämättä kuitenkaan sarjapaikkaansa. Joukkue pelaa kotiottelunsa 5 825 -paikkaisella Eisstadion am Pulverturmilla. Pelipaikkana toimi alusta asti Straubingin historiallisen Pulverturm-tornin läheinen talvisin jäätynyt lampi, nykyinen vuonna 1967 avattu stadion sijaitsee sen välittömässä läheisyydessä. 1970-luvulla tapahtuneen kattamisen ja 2000-luvulla viimeisteltyjen seinien myötä aikaisempi ulkoilmastadion on nykyisin käytännössä jäähalli.
Joukkue

| Maalivahdit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 1 |  | Florian Bugl | L | 2025 | Landshut, Saksa |
| 70 |  | Zane McIntyre | L | 2025 | Grand Forks, Pohjois-Dakota, Yhdysvallat |
| 72 |  | Pascal Seidel | L | 2025 | Neuss, Saksa |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 5 |  | Nicolas Geitner | L | 2025 | Düsseldorf, Saksa |
| 6 |  | Alex Green | R | 2025 | Chicago, Illinois, Yhdysvallat |
| 9 |  | Stephan Daschner | R | 2025 | Ingolstadt, Saksa |
| 13 |  | Mario Zimmermann | L | 2025 | Altötting, Saksa |
| 17 |  | Adrian Klein | L | 2025 | Neustadt a.d.Waldnaab, Saksa |
| 43 |  | Philip Samuelsson | L | 2025 | Leksand, Ruotsi |
| 61 |  | Justin Braun | R | 2025 | Minneapolis, Minnesota, Yhdysvallat |
| 77 |  | Nelson Nogier | R | 2025 | Saskatoon, Saskatchewan, Kanada |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 7 |  | Taylor Leier | L | VLH | 2025 | Saskatoon, Saskatchewan, Kanada |
| 8 |  | Joshua Samanski (A) | L | KH / VLH | 2025 | Erding, Saksa |
| 10 |  | Michael Clarke | L | KH | 2025 | London, Ontario, Kanada |
| 19 |  | Tim Brunnhuber | L | KH | 2025 | Eggenfelden, Saksa |
| 20 |  | Justin Scott | L | KH | 2025 | Burlington, Ontario, Kanada |
| 22 |  | Mike Connolly (C) | L | VLH | 2025 | Calgary, Alberta, Kanada |
| 37 |  | Josh Melnick | R | KH | 2025 | Annandale, New Jersey, Yhdysvallat |
| 53 |  | Danjo Leonhardt | L | H | 2025 | Großburgwedel, Saksa |
| 73 |  | Linus Brandl | R | KH | 2025 | Mannheim, Saksa |
| 74 |  | Travis St. Denis | L | KH / OLH | 2025 | Trail, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 75 |  | Elis Hede | L | H | 2025 | Pori, Suomi |
| 86 |  | Skyler McKenzie | L | VLH | 2025 | Sherwood Park, Alberta, Kanada |
| 88 |  | J.C. Lipon | R | OLH | 2025 | Regina, Saskatchewan, Kanada |
| 91 |  | Tim Fleischer | R | KH | 2025 | Iserlohn, Saksa |
| 92 |  | Marcel Brandt (A) | L | VLH / P | 2026 | Dingolfing, Saksa |
Joukkue > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Tom Pokel
Apuvalmentaja: Robert Leask
Maalivahtivalmentaja: Manuel Litterbach
Fysiikkavalmentaja: Giovanni Willudda
Taitovalmentaja: Aleksandrs Kerčs
Huoltopäällikkö: Michael Litterbach
Huoltopäällikkö: Jeff Maxwell
Huoltopäällikkö: Niko Randelin
Toimitusjohtaja: Jason Dunham
Joukkueenjohtaja: Sophie Bergbauer
Lähde: EliteProspects
Michael Redgrave

| Michael Redgrave |
| --- | --- |
 Michael Redgrave vuonna 1978.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1908 Bristol, Englanti
Kuollut: 21. maaliskuuta 1985 (77 vuotta) Buckinghamshire, Englanti
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Michael Scudamore Redgrave (20. maaliskuuta 1908 Bristol, Englanti – 21. maaliskuuta 1985 Buckinghamshire, Englanti) oli brittiläinen näyttelijä.
Ura

Redgrave teki merkittävän teatteriuran Britanniassa. Hänellä oli monia Shakespeare-rooleja. Maineikas on erityisesti rooli Tšehovin Vanja-enossa (1962). Hän esiintyi myös New Yorkin Broadwaylla.
Redgraven ensimmäinen elokuvapäärooli oli Alfred Hitchcockin elokuvassa Nainen katoaa (1938). Yhdysvalloissa hän debytoi vuonna 1947 Dudley Nicholsin elokuvassa Mourning Becomes Electra (perustuu O’Neillin näytelmään Murheesta nousee Elektra). Yhteensä Redgrave esiintyi ainakin 70 elokuvassa vuosina 1936−1975.
Redgrave kirjoitti neljä kirjaa, joista 1983 ilmestynyt In My Mind’s Eye oli omaelämäkerta.
Redgrave aateloitiin vuonna 1959. Hän kuoli Parkinsonin tautiin juuri 77 vuotta täytettyään.
Perhe

Redgraven vanhemmat olivat Roy Redgrave (1871−1922) ja Margaret Scudamore (1884−1958). He kumpikin olivat näyttelijöitä. Redgrave ei oppinut tuntemaan isäänsä, joka lähti Australiaan luodakseen uran mykkäelokuvassa.
Redgrave oli biseksuaali, mutta meni naimisiin vuonna 1935 näyttelijä Rachel Kempsonin kanssa, tämän tietäen sen. Avioliitto päättyi Redgraven kuolemaan puoli vuosisataa myöhemmin. Pariskunnan kaikista kolmesta lapsesta − Vanessasta, Corinista ja Lynnistä − tuli näyttelijöitä. Myös seuraavassa polvessa on neljä alalle seurannutta: Natasha ja Joely Richardson, Jemma Redgrave sekä Carlo Gabriel Nero. Redgraven suku tunnustetaan yhdeksi Britannian merkittävistä näyttelijäsuvuista.
Valikoitu filmografia

Nainen katoaa (The Lady Vanishes, 1938)
Tie tähtiin (The Way to the Stars, 1945)
Mourning Becomes Electra (1947)
Millainen sulhanen (The Importance of Being Earnest, 1952)
Hiljainen amerikkalainen (The Quiet American, 1958)
Aavelaiva (The Wreck of the Mary Deare, 1959)
Kauhujen linna (The Innocents, 1961)
Kaikista kapinallisin (The Loneliness of the Long Distance Runner, 1962)
Heidi (1968)
Hyvästi, Mr. Chips (Goodbye, Mr. Chips, 1969)
Taistelu Englannista (Battle of Britain, 1969)
The Go-Between − sanansaattaja (The Go-Between, 1971)
Aiheesta muualla

Michael Redgrave Elonetissä.
Michael Redgrave Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Michael Redgrave Lynn Redgraven kotisivuilla
Redgraven perheen sukupuu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Portugali 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
William Barr

| William Barr |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 77. ja 85. oikeusministeri
 14. helmikuuta 2019 – 23. joulukuuta 2020  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Jeff Sessions
Seuraaja:  Merrick Garland
 26. marraskuuta 1991 –  20. tammikuuta 1993  
Presidentti:  George H. W. Bush
Edeltäjä:  Richard L. Thornburgh
Seuraaja:  Janet Reno
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. toukokuuta 1950 (ikä 74) New York City, New York, Yhdysvallat
Puoliso:  Christine Moynihan (vih. 1973)
Lapset:  3
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Tutkinnot:  Columbian yliopisto
 Nimikirjoitus
William Pelham Barr (s. 23. toukokuuta 1950) on yhdysvaltalainen juristi, joka toimi Yhdysvaltain oikeusministerinä vuosina 1991–1993 ja 2019–2020 George H. W. Bushin ja Donald Trumpin presidenttikausilla.
Barr tunnetaan konservatiivisena ja presidentin vahvan vallan kannattajana.