stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen urheilu 1992
Painonnosto

Barcelonan kesäolympialaisissa Jouni Grönman sijoittui alle 67,5-kiloisten sarjassa viidenneksi.
Naisten Euroopan-mestaruuskilpailuissa 12.–13.11. Lissabonissa, Portugalissa Karoliina Leppäluoto voitti kultaa alle 82,5-kiloisten sarjassa.
Pesäpallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti Sotkamon Jymy, hopeaa sai Hyvinkään Tahko ja pronssille sijoittui Alajärven Ankkurit.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Lapuan Virkiä, hopeaa sai Vihdin Pallo ja pronssille sijoittui Viinijärven Urheilijat.
Naisten Itä–Länsi-ottelun 27.6. Vihdissä voitti Länsi juoksuin 9–10.
Miesten Itä–Länsi-ottelun 28.6. Seinäjoella voitti Länsi juoksuin 5–7.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Albertvillen talviolympialaisten pohjoismaisissa hiihtolajeissa Suomi voitti kolme kultaa, yhden hopean ja kaksi pronssia. Mäkihyppääjä Toni Nieminen voitti kultaa suurmäessä sekä Ari-Pekka Nikkolan, Mika Laitisen ja Risto Laakkosen kanssa joukkuemäessä. Normaalimäessä Nieminen saavutti pronssia ja Laitinen sijoittui viidenneksi. Naisten perinteisen hiihtotavan 5 kilometrin kilpailussa Marjut Lukkarinen (myöh. Rolig) voitti kultaa. Hän saavutti 15 kilometrillä hopeaa sekä sijoittui takaa-ajokilpailussa ja viestissä Suomen joukkueen ankkurina neljänneksi. Marja-Liisa Kirvesniemi sijoittui 15 kilometrillä kuudenneksi. Miesten viestijoukkue, johon kuuluivat Mika Kuusisto, Harri Kirvesniemi, Jari Räsänen ja Jari Isometsä, saavutti pronssia. Kirvesniemi sijoittui perinteisen tyylin 10 kilometrin kilpailussa kuudenneksi. Yhdistetyn joukkuekilpailussa Suomi oli seitsemäs.
Keski-Euroopan mäkiviikolla 1991–1992 Toni Nieminen voitti kolme osakilpailua ja 69,1 pisteen erolla kokonaiskilpailun, jossa Ari-Pekka Nikkola sijoittui kahdeksanneksi.
Mäkihypyn maailmancupin 1991–1992 kokonaiskilpailun voitti Toni Nieminen.
Maastohiihdon maailmancupissa 1991–1992 Marjut Lukkarinen sijoittui naisten kokonaiskilpailussa neljänneksi ja Harri Kirvesniemi miesten kokonaiskilpailussa seitsemänneksi.
Purjehdus

Barcelonan kesäolympialaisissa Petri Leskinen ja Mika Aarnikka sijoittuivat miesten 470-luokassa neljänneksi. Kymmenenneksi sijoittuivat Chita Smedberg naisten E-jollissa sekä Katri Läike ja Anna Slunga-Tallberg naisten 470-luokassa.
Pyöräily

Barcelonan kesäolympialaisissa Tea Vikstedt-Nyman sijoittui 3 kilometrin takaa-ajossa seitsemänneksi.
Ratsastus

Barcelonan kesäolympialaisissa Kyra Kyrklund sijoittui kouluratsastuksen henkilökohtaisessa kilpailussa Edinburg-hevosellaan viidenneksi.
Soutu

Barcelonan kesäolympialaisissa Pertti Karppinen sijoittui viidensissä olympialaisissaan yksikössä kymmenenneksi. Esko Hillebrandt ja Reima Karppinen sijoittuivat pariairokaksikossa 13:nneksi voitettuaan C-finaalin.
Squash

Sami Elopuro nousi lokakuussa miesten maailmanlistalla kuudenneksi. Vuoden päättyessä hän oli kymmenentenä.
Maailmanmestaruuskilpailuissa 20.–26.9. Johannesburgissa, Etelä-Afrikassa Sami Elopuro ylsi puolivälieriin, joissa hän hävisi mestaruuden sittemmin voittaneelle Pakistanin Jansher Khanille pistein 7–15, 5–15, 9–15. Suomalaisnaisista Tuula Myllyniemi pääsi kolmannelle kierrokselle.
Joukkueiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 29.4.–2.5. Aix-en-Provencessa, Ranskassa Suomen miehet saavuttivat hopeaa hävittyään loppuottelussa Skotlannille 2–3. Joukkueeseen kuuluivat Sami Elopuro, Pentti Pekkanen, Marko Pulli, Juha Raumolin ja Ville Mäkisarka. Suomen naisten joukkue sijoittui viidenneksi.
Suunnistus

Jukolan viesti kilpailtiin 13.–14.6. Virolahdella. Kalevan Rasti voitti Venlojen viestin, ja miesten viestissä Rajamäen Rykmentti sijoittui toiseksi.
Taitoluistelu

Albertvillen talviolympialaisten jäätanssissa Susanna Rahkamo ja Petri Kokko sijoittuivat kuudenneksi. Miesten yksinluistelussa Oula Jääskeläinen sijoittui 19:nneksi.
Uinti

Barcelonan kesäolympialaisissa Antti Kasvio saavutti 200 metrin vapaauinnissa pronssia ja Jani Sievinen sijoittui 200 metrin sekauinnissa neljänneksi.
Sprinttiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut kilpailtiin 21.–22.11. Espoonlahden uimahallissa, Espoossa. Jani Sievinen voitti kultaa 50 metrin selkäuinnissa, 100 metrin sekauinnissa sekä Petri Suomisen, Vesa Hanskin ja Antti Kasvion kanssa 4 × 50 metrin sekauintiviestissä. Kasvio saavutti 100 metrin sekauinnissa hopeaa.
Yleisurheilu

Barcelonan kesäolympialaisissa Seppo Räty saavutti keihäänheitossa hopeaa. Neljänneksi sijoittuivat Kimmo Kinnunen keihäänheitossa ja Sari Essayah 10 kilometrin kävelyssä, kuudenneksi Asko Peltoniemi seiväshypyssä ja Juha Laukkanen sekä Heli Rantanen keihäänheitossa ja seitsemänneksi Valentin Kononen 50 kilometrin kävelyssä.
Sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 28.2.–1.3. Genovassa, Italiassa Jarmo Kärnä saavutti pituushypyssä pronssia. Antti Haapakoski sijoittui 60 metrin aitajuoksussa viidenneksi, Sanna Hernesniemi 60 metrin ja 200 metrin juoksuissa kuudenneksi sekä Jani Lehtonen seiväshypyssä ja Ragne Kytölä pituushypyssä kahdeksanneksi.
Michael J. Anderson

Michael J. Anderson
Michael J. Anderson (s. 31. lokakuuta 1953 Denver, Colorado, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen lyhytkasvuinen näyttelijä, jonka monet tuntevat Twin Peaks -televisiosarjan kääpiönä.
Andersonilla on perinnöllinen sidekudoksen ja luuston sairaus, osteogenesis imperfecta. Hän ei kyennyt kävelemään kahdenkymmenen ensimmäisen ikävuotensa aikana. Ennen näyttelijänuraansa hän toimi perustamassaan newyorkilaisessa orkesterissa nimeltään Wayward Gene and the Natural Selection, joka esiintyi paikallisilla klubeilla. Hän myös työskenteli tietokoneasiantuntijana NASAlla. Hän opetteli jo lukioaikoinaan puhumaan takaperin ja puhui samalla tavalla myös esiintyessään Twin Peaksissä. Sittemmin hän on esiintynyt myös toisessa David Lynchin tuotannossa, Mulholland Drivessa, missä hän esitti proteesien avulla normaalimittaista miestä. Vuosina 2003–2005 hän esiintyi televisiosarjassa Carnivale. Hän on myös vieraillut monissa televisiosarjoissa kuten Salaiset kansiot ja Star Trek.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael J. Anderson Wikimedia Commonsissa
Michael J. Anderson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Tom Fontana

Tom Fontana (s. 12. syyskuuta 1951 Buffalo, New York) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän on käsikirjoittanut ja tuottanut muun muassa sarjoja Kylmä rinki, Sairaalan syke ja Homicide – pelon kadut.
Fontana aloitti nuorena näytelmäkirjailijana, mutta sai tuottaja Bruce Paltrow'lta mahdollisuuden käsikirjoittaa NBC:llä alkavaa televisiosarjaa Sairaalan syke. Fontanalla on kolme Emmy-voittoa ja yhteensä 17 ehdokkuutta. Lisäksi hän on voittanut mm. Yhdysvaltain käsikirjoittajien liiton palkinnon.
Aiheesta muualla

Tom Fontanan viralliset sivut (englanniksi)
Tom Fontana Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef
Désirée Clary

| Desideria |
| --- | --- |
 Kuningatar Desideria, Fredrik Westin 1830
Ruotsin ja Norjan kuningatar
Virkakausi:  5. helmikuuta 1818 – 8. maaliskuuta 1844
Kruunajaiset:  21. elokuuta 1829
Edeltäjä:  Charlotta
Seuraaja:  Josefina

Syntynyt:  Eugénie Bernardine Désirée Clary 8. marraskuuta 1777 Marseille, Ranska
Kuollut:  17. joulukuuta 1860 (83 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Hautapaikka:  Riddarholmin kirkko
Puoliso:  Kaarle XIV Juhana
Lapset:  Oskar I
Isä:  François Clary
Äiti:  Françoise Rose Somis
Uskonto:  roomalaiskatolilainen
Nimikirjoitus:  
Bernardine Eugénie Désirée Clary eli Desideria  (8. marraskuuta 1777 Marseille, Ranskan kuningaskunta – 17. joulukuuta 1860 Tukholma, Ruotsi), Ponte Corvon ruhtinatar vuodesta 1806, oli Ruotsin ja Norjan kuningatar, Ruotsi-Norjan kuninkaan Kaarle XIV Juhanan puoliso ja Oskar I:n äiti.
Désirée oli kihloissa vuorollaan sekä Joseph Bonaparten että tämän veljen Napoleon Bonaparten kanssa vuosina 1794–1796. Joseph nai kuitenkin hänen sisarensa Julie Claryn vuonna 1794. Désirée Clary nai 17. elokuuta 1798 Napoleonin marsalkan Jean-Baptiste Bernadotten, joka kruunattiin vuonna 1818 Ruotsin kuninkaaksi. Heidän vuonna 1799 syntynyt poikansa Joseph François Oscar Bernadotte oli Ruotsin ja Norjan kuningas vuosina 1844–1859. Desideria ei sopeutunut helposti ruotsalaiseen ilmastoon ja tapoihin, vaan eli vuodesta 1811 lähtien vuoteen 1823 asti Pariisissa erillään perheestään.
Suku ja koulutus

Désirée Clary, jota perheessä kutsuttiin nimellä Eugénie, syntyi Marseillessa vauraaseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat irlantilaistaustainen François Clary (1725–1794), merkittävä silkinvalmistaja, joka kävi kauppaa siirtomaatavaroilla kuten kahvilla ja tämän toinen vaimo, armeijan kapteenin tytär Françoise Rose Somis (1737–1815), joka oli myös syntyisin Marseillesta. Désiréellä oli läheinen side kahdeksaan sisarukseensa koko elämänsä ajan. Hänen vanhempi sisarensa Julie Clary (1771–1845) meni naimisiin vuonna 1794 Joseph Bonaparten kanssa ja hänestä tuli Napolin ja Espanjan kuningatar, hänen veljelleen Nicholas Joseph Clarylle myönnettiin Claryn kreivin arvonimi.
Desiree sai yhteiskuntaluokkansa tytölle tyypillisen koulutuksen luostarissa. Vallankumous vuonna 1789 johti kuitenkin luostarien sulkemiseen, mikä keskeytti hänen koulutuksensa 11-vuotiaana. Myöhemmin hänen vanhempansa saivat hänet kotiopetukseen, vaikka jotkut historioitsijat ovat pitäneet hänen koulutustaan ​​puutteellisena. Tästä huolimatta Desiree oli erittäin omistautunut perheelleen koko elämänsä ajan.
Vuonna 1794 tragedia iski Désiréen perheeseen hänen isänsä kuoltua. Pian tämän jälkeen havaittiin, että hän oli vallankumousta edeltävinä vuosina pyytänyt aateloimista, pyyntö oli hylätty. Tämän vuoksi Désiréen veli Etienne, joka on nyt perheen pää ja hänen huoltajansa pidätettiin. Etiennen vaimo Suzanne Albitte meni Désiréen kanssa puhumaan miehensä puolestaan ​​ja vapauttamaan tämän. Désirée oli prosessin aikana nukahtanut odotustilaan, josta hänet tapasi Joseph Bonaparte, joka vei hänet herrasmiesmäisesti takaisin kotiin. Joseph oli samana vuonna kihloissa ja naimisissa vanhemman sisaren Julien kanssa; Napoleon kihlautui Désiréen kanssa 21. huhtikuuta 1795. Vuosina 1795–1797 Désirée Clary asui äitinsä kanssa Genovassa, missä hänen lankonsa Joseph oli diplomaattisissa tehtävissä, mukana seurasi myös Bonaparten perhe. Vuonna 1795 Napoleon tapasi Joséphine de Beauharnais'n ja purki kihlauksen Désiréen kanssa 6. syyskuuta 1795. Hän meni naimisiin Joséphinen kanssa vuonna 1796.
Vuonna 1797 Désirée Clary muutti asumaan Roomaan sisarensa Julien ja lankonsa Josephin kanssa, joka oli Ranskan suurlähettiläs Kirkkovaltiossa. Hänen suhteensa Julieen säilyi läheisenä. Hän oli lyhyen aikaa kihloissa kenraali Mathurin-Léonard Duphotin kanssa. Kihlauksen on oletettu olleen Napoleonin idea korvata toteutumaton avioliitto ja Duphotia houkuttelivat hänen myötäjäisensä ja Désiréen asema Napoleonin kälynä. Hän suostui kihlaukseen, vaikka Duphotilla oli pitkäaikainen suhde ja poika toisen naisen kanssa. Heidän avioliittonsa aattona 30. joulukuuta 1797, Duphot kuoli Ranskanvastaisessa mellakassa heidän asuinpaikkansa Palazzo Corsinin ulkopuolella Roomassa. Myöhempinä vuosinaan Clary kiisti jyrkästi, että hänen kihlauksensa Duphotin kanssa olisi koskaan tapahtunut.
Avioliitto

Palattuaan Ranskaan Clary asui Julien ja Josephin kanssa Pariisissa. Pariisissa hän asui Bonaparten perhepiirissä, joka asettui hänen puolelleen Joséphine de Bauharnais'ta vastaan ​​sen jälkeen, kun Napoleon oli purkanut heidän kihlauksensa. Hän itse ei myöskään pitänyt Joséphinesta, hänen on siteerattu kutsuneen tätä "ikääntyneeksi kurtisaaniksi", jolla oli ansaitusti huono maine, mutta hänen ei uskota osoittaneen mitään vihamielisyyttä Joséphinea kohtaan, kuten muut Bonaparten perheen jäsenet. Kenraali Jean-Andoche Junot kosi häntä, mutta hän vastasi kieltävästi, koska kosinta esitettiin kenraali Auguste de Marmontin välittämänä. Désirée Clary kihlautui arvostetun kenraalin ja poliitikon Jean Baptiste Jules Bernadotten kanssa. Heidän liittonsa vahvistettiin siviilivihkimyksellä Sceaux'ssa 17. elokuuta 1798, avioliittosopimuksessa Désiréelle taattiin taloudellinen riippumattomuus. Heidän ainoa lapsensa Joseph François Oscar syntyi 4. heinäkuuta 1799.
Hänen puolisonsa oli Napoleonin johtaman Ranskan armeijan johtava kenraali ja yleensä poissa Pariisista. Jean-Baptiste Bernadotte mielestä Désiréen tuli käyttäytyä kuten yläluokan nainen ja pyysi tätä ottamaan tanssi- ja etikettitunteja ohjaaja Montelilta. Bernadottella oli hyvä suhde Bonaparten keisarilliseen perheeseen. Aviopuolisonsa pyynnöstä hänen ei tarvinnut ruveta hovinaiseksi, eikä osallistua hovielämään. Désirée asui Bonaparten ja Claryn perhepiirissä ja osallistui myös yläluokan seurapiirielämään nauttimalla musiikista, teatterista ja tanssista sekä vietti kesänsä kylpylöissä tai maalaishuviloissaan La Grangessa ja Auteuilissa. Hänellä on voinut olla romanttinen suhde korsikalaiseen Ange Chiappeen, joka toimi usein hänen seuralaisenaan.
Elokuussa 1810 Jean-Baptiste Bernadotte valittiin Ruotsin valtaistuimen kruununperijäksi ja hän kruununprinsessaksi virallisella nimellä Desideria. Hän luuli alun perin tämän olevan samanlainen kuin Pontecorvon prinssin asema, eikä odottanut hänen täytyisi vierailla Ruotsissa enemmän kuin hänen oli ollut pakko vierailla Pontecorvossa: "Ajattelin, että se oli niin kuin Ponte Corvon kohdalla, paikka, josta saisimme tittelin."
Hän myönsi myöhemmin, ettei hän ollut koskaan välittänyt mistään muusta maasta kuin Ranskasta eikä tiennyt mitään ulkomaista eikä välittänyt niistä, ja että hän oli epätoivoinen kun hänelle kerrottiin, että tällä kertaa, hänen odotettiin lähtevän Pariisista. Desideria viivytteli lähtöään eikä lähtenyt puolisonsa kanssa. Hän oli iloinen asemasta, jonka hän oli saanut hovissa kruununprinsessaksi korottamisensa jälkeen (hänet oli kutsuttu hovitapahtumiin joka viikko), ja hän pelkäsi tarinoita joita hänen lähtöhaluttomat palvelijansa kertoivat, että Ruotsi oli maa lähellä pohjoisnapaa, joka on täynnä jääkarhuja. Lopulta hän lähti Pariisista ja matkusti Hampurin ja Kronborgin kautta Tanskaan, ja sitten Juutinrauman yli Helsingborgiin.
Kruununprinsessa

Désirée saapui 33-vuotiaana 11-vuotiaan poikansa Oscarin kanssa Helsingborgiin 22. joulukuuta 1810. Häntä olivat vastassa virallinen kamarirouva, kreivitär Caroline Lewenhaupt ja hovineito Mariana Koskull. Muutamaa viikkoa myöhemmin, 6. tammikuuta 1811, hänet esiteltiin virallisesti Ruotsin hovissa Tukholman kuninkaanlinnassa. Ruotsin ilmasto osoittautui kuitenkin hänelle haastavaksi, varsinkin lumi, jota hän inhosi niin paljon, että se sai hänet kyyneliin. Alkuvaikeuksista ​​huolimatta hän sopeutui uuteen rooliinsa Ruotsin hallitsijan puolisona ja kääntyi jopa luterilaisuuteen. Kustaa III:n aikaisen vuonna 1781 säädetyn Toleransediktetin mukaisesti hänen kääntymistään ei vaadittu, ja hänen käyttöönsä järjestettiin katolinen kappeli.
Désirée kuitenkin kamppaili hovietiketin vaatimusten kanssa, koska hän ei kyennyt osallistumaan edustustehtäviin, joita häneltä odotettiin kruununprinsessana. Hänen ranskalainen lähipiirinsä, erityisesti Elise la Flotte, lisäsivät hänen tyytymättömyyttään ja tekivät hänestä epäsuositun rohkaisemalla häntä valittamaan. Suhde kuningatar Charlottaan oli kireä, vaikka hän saikin osakseen ystävällisyyttä leskikuningatar Sofia Magdalenalta. Lopulta Désiréen tyytymättömyys johti siihen, että hän lähti Ruotsista kesällä 1811 ja otti itselleen Gotlannin kreivittären arvonimen. Palattuaan Pariisiin hän ilmaisi halveksuntansa Ruotsia kohtaan väittäen, että sen aatelisto oli kylmä kuin jää. Sillä välin hänen aviomiehensä otti rakastajattareksen puolisonsa hovinaisen Mariana Koskullin, mikä rasitti heidän suhdettaan entisestään.
Palattuaan Pariisiin Gotlannin kreivittären salanimellä, Désirée eli tuntemattomana, mutta hänen taloaan rue d'Anjoulla tarkkaili salainen poliisi, ja he lukivat hänen kirjeensä. Hän tapasi pääasiassa tiettyä ystävä- ja perhepiiriä ja järjesti vastaanottoja, joihin osallistuivat vaikutusvaltaiset henkilöt, kuten Talleyrand ja poliisiministeri Joseph Fouché. Vastahakoisuudestaan ​​huolimatta hän joutui  vuonna 1812 sotkeutumaan poliittisiin asioihin toimiessaan välittäjänä Napoleonin ja puolisonsa välillä neuvotteluissa Bassanon herttuan kanssa.
Poliittisten olojen muuttuessa Désirée huomasi olevansa osallisena monimutkaisissa liittoutumissa. Hän pysyi yhteydessä Ranskan Ludvig XVIII:een ja kannatti armahdusta maanpaossa olevalle sisarelleen Julielle. Suunnitelmat palata Ruotsiin Julien kanssa teki tyhjäksi hänen aviomiehensä huoli mahdollisista poliittisista seurauksista. Näiden juonittelujen keskellä Désirée säilytti läheiset suhteet Germaine de Staëliin ja Juliette Récamier'iin. Jännitteet kuitenkin jatkuivat hänen avioliitossaan, ja aviomies solutti Montrichardin kreivin vakoilemaan hänen talouteensa vuonna 1817.
Leskikuningatar

Vuonna 1844 puoliso Kaarle XIV Juhanan kuolema merkitsi Desiderialle uutta asemaa leskikuningattarena. Tästä huolimatta poika Oskar I, varmisti, että hänen asuinpaikkansa pysyi kuninkaanlinnassa, jolloin hänen asuinjärjestelyihinsä ei tarvinnut tehdä muutoksia. Armollisuudestaan ​​tunnettu Desideria oli suuresti henkilökuntansa arvostama, hän loi läheisen ja henkilökohtaisen siteen kreivitär Clara Bondeen, joka pysyi vakaana kumppanina hänen kuolemaansa asti. Desiderian hyväntekeväisyys oli hienovaraista mutta vaikuttavaa, ja se tuki erityisesti köyhiä aatelisnaisia ​​ompeluprojekteilla ja tukemalla erilaisia ​​hyväntekeväisyysjärjestöjä. Ranskalainen diplomaatti Bacourt havaitsi hänen pysyneen muuttumattoman yksinkertaisena porvarisnaisena kuninkaallisesta asemastaan ​​huolimatta ja tunnusti hänet ystävälliseksi naiseksi.
Pitäessään yllä kotiaan Pariisissa rue d'Anjoulla sisarensa ja ranskalaisten avustajiensa avulla Desideria harkitsi paluuta Pariisiin vuonna 1853. Suunnitelman esti hänen vastenmielisyytensä laivalla matkustamista kohtaan, joka oli suunniteltu lähteväksi Karlskronasta pojanpoika Oscarin kanssa. Hänen viimeisiä vuosiaan varjosti huoli Hausmannin kaupunkiuudistuksen toteutumisesta Pariisissa, vaikka Napoleon III teki poikkeuksen säilyttääkseen hänen asuinpaikkansa. Hänellä oli sydämellinen suhde miniäänsä Josefinaan ja hän tunsi empatiaa pojanpoikansa puolisoa, hollantilaista Louisea kohtaan. Leskenä Desideria tuli yhä eksentrisemmäksi; hänen öiseen elämäntyyliinsä kuului epätavanomaisia tapoja, kuten öisiä vaunuajeluja, jotka usein yllättivät palatsin henkilökunnan. Hän oli myös aina myöhässä tapaamisista, aterioilta ja oopperanäytöksistä, mitä hän piti itse täysin normaalina.
Desideria tunnettiin siitä, että hän joskus kutsui lapsia spontaanisti kadulta kuninkaanlinnaan sanomalla vain: "Kom, kom!", joitten yhteydessä hän jakeli makeisia. Hän ei puhunut kovin montaa sanaa ruotsia. Hänen öiset ajoretkensä vaunuilla herättivät ihmisiä Tukholmassa ja joskus niihin sisältyi yllätysvisiittejä nukkumassa olleitten tuttavien luokse. Jos sää esti ajelun kaupungilla, ajettiin vaunuilla ympäri kuninkaanlinnan pihaa, jolloin hän hoki kuskille: "Kring, Kring!" (ruots. Ympäri, ympäri!). Desiderian viimeinen julkinen esiintyminen oli 17. joulukuuta 1860 Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa. Matkalla takaisin huoneisiinsa kuninkaanlinnassa hän menetti portaikossa tajuntansa ja kuoli samana iltana 83-vuotiaana 17. joulukuuta 1860. Hänet haudattiin katolisin menoin Riddarholmin kirkkoon aviopuolisonsa viereen.
Aiheesta muualla

verkkosivu Annemarie Selinkon kirjasta Désirée
The story of Desiree (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Julie ja Désirée Clary, Robert Lefèvre 1810
Desirée Clary, Robert Lefèvre 1807
Désirée Clary, François Gérard 1810
Kruununprinsessa Desideria Ruotsin hovin ns. kansallisessa puvussa, François Gérard 1811
Kuningatar Desideria, yllään virallinen Ruotsin hovin kansallinen asu, miniatyyrimuotokuva Göran Schmidt 1818
Kuningatar Desiderian kruunajaismitali, Ludvig Lundgren 1829
Kuningatar Desiderian kruunajaiset, Fredrik Westin 1829
Kuningatar Desideria, Fredrik Westin n. 1850
Ruotsin ja Norjan kuningatar Desideria n. 1830
Leskikuningatar Desideria kuolinvuoteellaan.
14 tuntia

| 14 tuntia> Fourteen Hours |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Henry Hathaway
Käsikirjoittaja:  John Paxton
Perustuu:  Joel Sayren tarinaan The Man on the Ledge joka julkaistiin The New Yorker -lehdessä vuonna 1949
Tuottaja:  Sol C. Siegel
Säveltäjä:  Alfred Newman
Kuvaaja:  Joe MacDonald
Leikkaaja:  Dorothy Spencer
Pääosat:   Paul Douglas  Richard Basehart  Barbara Bel Geddes 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:  1951
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
14 tuntia (Fourteen Hours) on yhdysvaltalainen mustavalkoelokuva, jonka ohjasi Henry Hathaway. Se sai ensi-iltansa vuonna 1951. Grace Kelly nähdään tässä elokuvassa ensimmäisessä elokuvaroolissaan, mistä elokuva nykyisin parhaiten tunnetaan.
Juoni

Hotellin huonepalvelun tarjoilija huomaa varhain aamulla että mies jolle hän oli juuri vienyt aamiaisen on kiivennyt ikkunan ulkopuolella 14. kerroksessa kulkevalle kapealle reunukselle ja uhkaa hypätä alas. Tarjoilija ilmoittaa hotellin johtajalle tilanteesta, samaan aikaan ulkopuolella partioiva poliisi Charlie Dunnigan näkee miehen ja tekee ilmoituksen poliisipiiriin, jonka jälkeen hän menee hotellihuoneeseen puhumaan miehelle. Kun hän puhuu miehen kanssa hän esittää miehelle olevansa toinen hotellin vieras. Hotellin apulaisjohtaja Moksar’in saapuessa paikalle, lähettää hän Dunniganin huoneesta pois, ja tämä menee kadulle ohjaamaan paikalle saapunutta uteliasta yleisöä. Kun paikalle hälytetyt psykiatrit saapuvat huoneeseen Bellevuen sairaalasta mies kieltäytyy puhumasta heidän kanssaan, ja suostuu puhumaan vain Dunniganin kanssa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Paul Douglas  | … |  konstaapeli Charlie Dunnigan    |
|  Richard Basehart  | … |  Robert Cosick    |
|  Barbara Bel Geddes  | … |  Virginia Foster    |
|  Debra Paget  | … |  Ruth    |
|  Agnes Moorehead  | … |  Christine Hill Cosick    |
|  Robert Keith  | … |  Paul E. Cosick    |
|  Howard Da Silva  | … |  apulaisjohtaja Chief Moskar    |
|  Grace Kelly  | … |  rouva Louise Ann Fuller   |
Aiheesta muualla

14 tuntia Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Fourteen Hours (1951) In The Good Old Days Of Classic Hollywood, Crystalkalyana.wordpress.com. 14.1.2016. Viitattu 3.6.2022. (englanniksi)
The Grace Kelly Filmography – Fourteen Hours. Classic Movies. Arkistoitu 6.6.2010. Viitattu 3.6.2022. (englanniksi)
Kasey Kahne

Kahne vuonna 2012
Kasey Kenneth Kahne (s. 10. huhtikuuta 1980 Enumclaw, Washington, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen autourheilija. Hän ajaa kaudella 2012 Amerikan suurimmassa moottoriurheilusarjassa NASCARissa Hendrick Motorsports -tallin riveissä, kilpailunumerolla viisi.
Kahne omistaa pienemmissä sarjoissa kilpailevan Kasey Kahne Racingin.
NASCAR-ura

Kahnella on kauden 2012 jälkeen urallaan NASCARin pääsarjassa Sprint Cupissa 14 osakilpailuvoittoa ja 26 paalupaikkaa. Hän on myös kerännyt uransa aikana lähes 54 miljoonaa dollaria palkintorahoina Sprint Cupista.
Kaudesta 2012 lähtien Kahne on ajanut yhdessä NASCAR-historian menestyksekkäimmistä talleista, Hendrick Motorsportsissa. Samassa tallissa ajavat muun muassa nelinkertainen mestari Jeff Gordon, viisi viimeistä mestaruutta voittanut Jimmie Johnson sekä legendaarisen Dale Earnhardtin poika, Dale Earnhardt, Jr., joka on yksi NASCARin suosituimmista kuskeista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat