stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seere Salminen
Kirjallinen tuotanto

Salmisen nimimerkillä Serp kirjoittamat näytelmät kuvasivat mennyttä idylliä. Kaikkien näytelmien pohjalta on tehty myös elokuva. Nimimerkin Tuttu Paristo tunnetuin työ oli ensin radiokuunnelmasarjana esitetty Suomisen perhe. Sarjan pohjalta tehtiin myös useita Suomen Filmiteollisuuden tuottamia elokuvia, joihin Serp yhdessä Soinin kanssa laati käsikirjoitukset. Elokuvien tähtenä, Olli Suomisena, muistetaan Lasse Pöysti. Suomisen perhe -elokuvien lisäksi Serp laati käsikirjoituksen myös useisiin muihin elokuviin kuten Hannu Lemisen elokuvaan Onnelliset (1954), Edvin Laineen elokuvaan Skandaali tyttökoulussa (1960) ja T. J. Särkän viimeiseksi jääneeseen ohjaustyöhön Ihana seikkailu (1962). Salminen oli myös suomentaja. Hän käänsi erityisesti W. Somerset Maughamin, George Bernard Shaw’n teoksia, mutta myös Pearl S. Buckin viihteellisiä teoksia.
Serpin pakinoita julkaistiin Helsingin Sanomissa hänen ollessaan lehden toimittajana. Niissä elää vuosikymmenten takainen arkielämä. Sosiaaliset ilmiöt ja tavat kuvastuvat pakinassa toistuvasti esiintyvien henkilöiden suhteissa. On kyllä leikillisempiäkin suhteita, kuten Mies Inhemon ja hänen Vatsansa välinen kirjeenvaihtotuttavuus. Ajan pakinatyyliin kuuluu, että moneen kertaan kierrätettyjä kaskuja tai vitsejä on istutettu mukaan ikään kuin kyseisille henkilöille tapahtuneiksi.
Kirjallinen tuotanto > Teokset

Eräänä yönä, 1927
Lontoo. Opas Lontoon-kävijöille, kirja, 1929
Herttarouva ja ristikuningas, 1931
Lapsellinen pankinjohtaja, 1932
Kiinassa kuukin on kummempi, 1935
Lennokki, 1936
Herrat ovat herkkäuskoisia, kolminäytöksinen huvinäytelmä, 1937
Vetoketju, 1937, yhdessä Elsa Soinin kanssa
Sankaritar, kaksinäytöksinen näytelmä, 1938
Neljä naista, näytelmä (alkukohtaus ja neljä näytöstä), 1939
Luokkakuva, 1943
Alkupaloja ja pikkulämmintä, 1943
Elviira Suulasvuo, ent. Pratström, yksinpuheluja, 1945
Taas tapaamme Suomisen perheen, 1945
Veronica, 1945
Tehkäämme iloinen ilta. Huumorin helmiä meiltä ja muualta, (toim.), antologia, 1946
Katupeilin takana, kolminäytöksinen idylli menneiltä ajoilta, 1946
Markan mekin ansaitsemme... lasten revy, 1947
Ole kuin kotonasi, pakinoita, 1947
Hiukan iloisempi ilme, pakinoita, 1954
Vielä tapaamme Suomisen perheen, 1958
Lontoo opas Lontoon kävijöille, näköispainos, Lasipalatsi, 2000
Kirjallinen tuotanto > Salmisen käsikirjoituksista tai näytelmistä tehtyjä elokuvia

Herrat ovat herkkäuskoisia, ohjaus Helmer Adler, Oy Elo-Seppo Ab 1939
Poretta eli Keisarin uudet pisteet, ohjaus Ilmari Unho, Suomi-Filmi Oy 1941 (käsikirjoitus yhdessä Elsa Soinin kanssa)
Suomisen perhe, ohjaus Toivo Särkkä. Suomen Filmiteollisuus Oy 1941. (käsirjoitus yhdessä Elsa Soinin kanssa)
Neljä naista, ohjaus Ilmari Unho. Suomi-Filmi Oy 1942
Suomisen Ollin tempaus, ohjaus Orvo Saarikivi. Suomen Filmiteollisuus Oy 1942 (käsikirjoitus yhdessä Elsa Soinin kanssa)
Suomisen taiteilijat ohjaus Orvo Saarikivi. Suomen Filmiteollisuus Oy 1943 (käsikirjoitus yhdessä Elsa Soinin kanssa)
Suomisen Olli rakastuu ohjaus Orvo Saarikivi. Suomen Filmiteollisuus Oy 1944 (käsikirjoitus yhdessä Elsa Soinin kanssa)
Suomisen Olli yllättää ohjaus Orvo Saarikivi. Suomen Filmiteollisuus Oy 1945 (käsikirjoitus yhdessä Elsa Soinin kanssa)
Katupeilin takana, ohjaus Toivo Särkkä. Suomen Filmiteollisuus Oy 1949
Onnelliset, ohjaus Hannu Leminen. Suomi-Filmi Oy 1954
Isän vanha ja uusi, ohjaus Matti Kassila. Suomen Filmiteollisuus Oy 1955
Taas tapaamme Suomisen perheen ohjaus Toivo Särkkä. Suomen Filmiteollisuus Oy 1959 (käsikirjoitus yhdessä Elsa Soinin kanssa)
Skandaali tyttökoulussa, ohjaus Edvin Laine. Suomen Filmiteollisuus Oy 1960
Ihana seikkailu, ohjaus Toivo Särkkä. Suomen Filmiteollisuus Oy 1962
Kirjallinen tuotanto > Palkinnot

Parhaan käsikirjoituksen Jussi elokuvista Katupeilin takana ja Hallin Janne, 1950.
Pro Finlandia, 1953.
Aiheesta muualla

Laine, Kimmo: / Salminen, Seere (1894–1977). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Seere Salminen Elonetissä.
Seere Salminen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Naisellinen nainen - tekee työtä kuin mies. Serpentiinejä Serpistä, Seura, 08.04.1936, nro 15, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lisää luettavaa aiheesta Seere Salminen on Wikiaineistossa  Luettelo Seere Salmisen kirjoittamista lehtiartikkeleista
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Victoriano Lorenzo

| Victoriano Lorenzo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1867 La Negrita, nyk. Panama
Kuollut: 15. toukokuuta 1903 Panaman kaupunki
Victoriano Lorenzo (1867 – 15. toukokuuta 1903) oli panamalainen kapinajohtaja, joka taisteli kannattajineen Panamaa tuolloni hallinneen Kolumbian armeijaa vastaan Kolumbian niin sanotun tuhannen päivän sodan aikana 1899–1902. Lorenzo taisteli Panaman itsenäisyysliikkeeseen usein yhdistettyjen liberaalien puolella ja hänet teloitettiin kiinnijäämisensä jälkeen vuonna 1903. Lorenzon motiiveista taisteluun on kiistelty. Jotkut ovat nähneet hänet itsenäisyystaistelijana ja toiset maan intiaanien puolestataistelijana. Hänestä tuli joka tapauksessa panamalainen sankarihahmo.
Elämäkerta

Victoriano Lorenzo syntyi La Negritan kylässä lähellä Penonomén kaupunkia silloisessa Kolumbian ja nykyisen Panaman Coclén maakunnassa ngäbetaustaiseen (cholo) campesino-maanviljelijäperheeseen. Nuoruudessaan hän sai koulutuksensa paikalliselta papilta ja hänestä tuli karismaatisena persoonallisuutena paikallisen yhteisön johtohahmo.
22-vuotiaana Lorenzosta tuli kaupunginvaltuutettu Penonoméssa, jossa hän työskenteli Pedro de Hoyasin kanssa. De Hoyas oli vakaumuksellinen rasisti, joka uskoi että intiaanit eivät olleet oikeutettuja valkosien väestön kaltaisiin asemiin. Hän harjoitti esimerkiksi epäreilua verotuspolitiikkaa intiaaneja kohtaan. Lorenzo päätyi salamurhaamaan de Hoyasin, josta hän sai yhdeksän vuoden vankeustuomion.
Lorenzo vapautui alkuvuodesta 1899 ja hän palasi Penonoméen paikallisen intiaaniväestön ilahdukseksi. Myöhemmin samana vuonna 17. lokakuuta 1899 alkoi niinsanottu tuhannen päivän sota, kun Kolumbian liberaalit ryhtyivät kapinaan maan konservatiiveja vastaan. Panamalaiset liittyivät sotaan pääasiassa alueen itsehallintoon tai jopa itsenäisyyteen liitettyjen liberaalien puolella. Liberaalien puolelle liittyi myös omia kannattajiaan taakseen kerännyt Lorenzo ja hön aloitti sissisodan Kolumbian armeijaa vastaan Panaman kukkuloilla. Tuhannen päivän sota päättyi virallisesti USS Wisconsinilla allekirjoitettuun rauhansopimukseen 21. marraskuuta 1902. Lorenzo ja hänen kannattajansa kieltäytyivät laskemasta aseitaan. Lorenzo houkuteltiin kuitenkin väijytykseen ja hänet otettiin vangiksi 28. marraskuuta. Kolumbian sotaoikeus tuomitsi Lorenzon kuolemaan huolimatta johtavien liberaalien, kuten Belisario Porrasin ja Carlos Mendozan vetoomuksista. Lorenzo teloitettiin ampumalla Panaman kaupungissa 15. toukokuuta 1903.
Perintö

Tuhannen päivän sota ei ollut johtanut vielä Panaman itsenäisyyteen, joka saavutettiin hieman myöhemmin marraskuussa 1903. Lorenzosta tuli joka tapauksessa panamalainen sankarihahmo. Hänen tarkemmat motiivinsa ovat olleet kiisteltyjä. Jotkut tutkijat ovat painottaneet hänen ajaneen Panaman itsenäisyyttä ja jotkut toiset ovat pitäneet tärkeämpänä taustatekijänä halua parantaa maan intiaanien asemaa.
Ympäri Panamaa etenkin Coclén ja Veraguasin maakuntien alueella on useita Lorenzon muistomerkkejä, minkä lisäksi hänen teloituspäivänään on pidetty muistotilaisuuksia.
Lorenzon teloitus 15. toukokuuta 1903.
Rintakuva Coclén maakunnassa.
Klassisen mayakulttuurin romahdus

Klassisen mayakulttuurin romahduksella tarkoitetaan mayaintiaanien rakentamien kaupunkien tyhjenemistä ja korkeakulttuurin yleistä heikkenemistä vuosina 750–950 jaa.
Mayaintiaanit loivat kukoistavan, kilpailevista kaupunkivaltioista koostuvan sivilisaation, jota johti uskonnollisia uhrirituaaleja harjoittava ylimystö. Klassinen mayakulttuuri vallitsi Meksikon eteläosassa ja Guatemalassa noin 250–900 jaa. Sen aikoina väkiluku kasvoi huimasti maya-alueella. Syntyi monia yhä suurenevia Tikalin ja Calakmulin kaltaisia asutuskeskuksia. Suunnilleen 750–950 jaa. klassisen kauden lopuilla monet mayakaupungit tyhjenivät. 20-vuosipylväitä ei enää pystytetty, ja uusia temppeleitä ja palatseja ei rakennettu. Syistä on kiistelty, monesti puhutaan kuivuudesta ja sodista.
Luhistuminen

Mayojen klassisen kauden loppuvaihetta 790–890 jaa. sanotaan pääteklassiseksi ajaksi. Mayoilla oli tapana pystyttää kalenterikivi 20 vuoden välein. Vuonna 790 kalenterikiviä pystytettiin Peténissä enemmän kuin koskaan aiemmin, yhteensä 19. Mutta 800-luvulla monien kalenterikivien pystytys lakkasi keskimmäisellä maya-alueella. Vuonna 810 jaa pystytettiin enää 13, ja 830 jaa. pystytettiin vain kolme kalenterikiveä. Nykyään näkyvä Tikal rakennettiin 700–830, mutta 830–900 siellä tehtiin vain pieniä rakennustöitä, mikä viittaa siihen, että paikka olisi suureksi osaksi hylätty, ja siellä asui vain pieni jäännösväestö. Roskia ei siivottu, ja katot romahtelivat ilman että niitä korjattiin. Viimeinen mayojen pitkän ajanlaskun päiväys oli Toninasta vuodelta 909. Mutta keskisen maya-alueen autioituessa Jukatanin rakentaminen kiihtyi ja muun muassa meksikolaisvaikutteista Puuc-tyyliä edustavasta Uxmalista tuli merkittävä keskus 800–1000 jaa.
Mayojen asuinalueen väestöntiheys oli 700-luvulla hyvin korkea, 600–1 000 asukasta neliökilometriä kohti, ja sydänmailla Peténissä se oli 2 900–4 200 neliökilometrillä. On arvioitu että mayoja oli 10–15 miljoonaa, ja että jopa 90–95 % olisi kuollut vuoteen 950 mennessä.
Kuivuus

Kuivuus lienee järkevin selittäjä niin monen keskuksen tuholle. Se tuli monena aaltona eri aikoina ja eri alueille.
Monet tutkijat uskovat noin vuosina 750–875 vallinneen suuren kuivuuden aiheuttaneen ainakin osaltaan mayasivilisaation tuhon. Kuivuus pudotti sademääriä vain 25–40 %, mutta tämän jälkeen maasta haihtui enemmän vettä kuin sinne satoi. Niinpä vesi ei riittänyt viljelykseen niillä alueilla, joilla ei ollut jokia, järviä tai lähteitä. Tällöin kuivuus saattoi tuhota sadon ja aiheuttaa nälänhädän.
Kuivuus on voinut muuttaa maaperän monilla alueilla viljelykseen kelpaamattomaksi. Mayojen klassisella ydinalueella Peténissä kasvaa niin sanottua kausisademetsää, jota luonnehtii märkä ja kuiva vuodenaika. Pinnan vesi ehtii kuivua jokavuotisena kuivana vuodenaikana, ja kasvillisuus vaati säännöllisiä vuosittaisia sateita. Maa kuivuu monin paikoin muun muassa siksi, että vesi imeytyy huokoiseen kalkkikiviperuskallioon. Pohjavesi, järvet ja joet puuttuvat laajoilta alueilta. Kuivuutta on pidetty myös mahdollisena muiden syiden laukaisijana. Se on voinut yhdessä viljelyn kanssa edistää maaperän kulumista viljelykelvottomaksi. Eräiden laskelmien mukaan metsien hakkuut olisivat pahentaneet kuivuutta huomattavasti. Kuivuuden eriasteinen vakavuus ja pohjaveden vaihteleva saatavuus eri alueilla selittää myös, miksi monia mayakeskuksia ja väestöä säilyi hengissä.
Kuivuus > Edeltävä kosteushistoria

Maya-alueella oli ollut kosteaa 5500–500 eaa. Ennen esiklassista kautta 475–250 eaa. oli kuivaa. Esiklassisen mayakulttuurin ajalla 250 eaa. alkaen oli kosteaa, mutta ilmasto kuivui taas ajaksi 125–250 jaa. Jo noin 125 eaa. alkaen oli taas melko kuivaa vuoteen 250 jaa. Paha kuivuus vallitsi varsinkin 130–180 jaa Guatemalasta tehtyjen mittausten mukaan. Tämä kuivuus lienee romahduttanut esiklassisen mayakulttuurin ja El Miradorin n. 150. Kuivuus palasi hetkeksi 600 jaa, jolloin esimerkiksi Tikalissa ei pystytetty monumentteja johonkin aikaan koska sen naapurit olivat vallanneet sen alueet. Seutu kuivui huomattavasti 585 jaa.
Kuivuus > Paha kuivuus 760–1050

Erittäin paha kuivuus vallitsi 760 jaa alkaen, ja se muuttui ankaraksi 800 jaa.. Kuivuutta jatkui noin vuoteen 1025 asti. Kuivuus tuli monena piikkinä noin 760, 810, 860, 910, 960, 986 ja 1050 jaa. Tämä sopii yhteen sen kanssa, että monissa mayakeskuksissa viimeiset päivämäärät olivat kolmessa ryhmässä vuosien 810, 860 ja 910 jaa tienoilla.
Kolmesta yhdeksään vuoden mittaiset kuivuusjaksot toistuivat vuosina 760–910 noin 40–47 vuoden jaksoissa, ja niiden vakavuus riippui yleisemmästä kehityksestä. Suurempi kuivuuden vaihtelujakso oli 208 vuotta, jonka arvellaan liittyvän auringossa tapahtuviin jaksoittaisiin muutoksiin.
Kaksi kuivaa vuotta oli noin 760 jaa. Huomattava kuivuminen alkoi 800 jaa. Kuiva vuosikymmen oli 810–820 ja kuusi hyvin kuivaa vuotta 860 ja varsinkin vuosi 862. Seutu kuivui huomattavasti myös 986, 910 jaa.  ja 1051 jaa.
Kuivuus > Kuivuminen alueittain

Monien kaupunkien kalenterikivien pystytykset lakkasivat 790–830, nimenomaan vuoden 810 jälkeen tulivat huonot ajat.
Vuoden 810 romahdus vei Palenquen ja Yaxchilanin, 860 kuivuus Caracolin ja Copanin sekä 890–910 luhistuivat Tikal, Uaxactùn ja monet muut suuret keskukset. Viimeiset säilyneet Peténin mayojen piirtokirjoitukset ovat vuodelta 909. Esimerkiksi Tikalia ei enää rakennettu vuoden 830 jälkeen, tehtiin vain pieniä korjaustöitä vuoteen 900 asti. Muiden alueiden romahtaessa selvinnyt Puucin aluekin luhistui noin 950–1000.
Kuivuminen eteni alueittain ensin läntiseen Jukataniin, sitten itäiseen ja lopulta Jukatanin pohjoisosiin. Palenquen–Calakmulin–Aguatecan seutu tyhjeni 760–810, itäinen Copanin–Caracolin seutu 811–860 ja pohjoisesta keskiseen Jukataniin ulottuva Tikalin–Uxmalin–Chichen Itzan seutu 861–910.
Maya-alueella tapahtui eroosiota. Noin 650 jaa Copanin seudun mäkiä alettiin asuttaa, mutta ne hylättiin n 750 eroosion takia. Eroosio johtui hakkuista. Mäkien multa valui laaksoon ja vaikeutti maanviljelyä sielläkin 700-luvulla peittäen laakson lietteellä. Copanin eliitin ja rahvaan terveys heikkenikin 650–850 jaa.
Copanissa asui 700–850 25000 ihmistä ja lähistöllä 20 000.  Väestö kasvoi nopeasti,
sen kaksinkertaistumisaika oli 80–100 vuotta. Mutta suunnilleen vuonna 850 kaupunkiytimen väestö putosi puoleen entisestä, ja maaseutuväestö kasvoi 10%. Vuoden 1150 jälkeen Copanin laaksossa asui enää 20 000–50 000 asukasta.
Kuivuus > Romahduksen vaikutukset

Romahdus vei vuoden 800 jaa jälkeen noin 90–99 % mayaväestöstä varsinkin etelästä, missä oli tihein asutus. Petenin keskustan maya-alueella saattoi enimmillään asua 3–14 miljoonaa ihmistä, mutta espanjalaisten saapuessa heitä oli vain 30 000. Mutta Copanissa oli 950 jaa edelleen 15 000 ihmistä, kun väestöä oli 27 000 vuosina 750–900 jaa. Kuninkaita tai aatelisia ei juuri ollut jäljellä. Copanin kuninkaanpalatsi paloi 850 jaa, kun sen kuningas oli poissa jo 822 jaa. Ylellisyystavarat viittaavat siihen, että aatelisia olisi elänyt Copanissa vielä 975 jaa.
Maya-alueilla tiedetään myös käydyn laajoja sotia ja valloitetut kaupungit koettivat itsenäistyä kapinoiden. Tämä voi selittää ainakin joidenkin keskusten tuhon.
Sodat

Mayasivilisaation sanotaan monesti romahtaneen sotien takia. Varsinkin Petexbatunin alueella sodittiin lisääntyvässä määrin klassisen kauden lähetessä loppuaan.
Suuret keskukset Tikal ja Calakmul sotivat 562–695 ankarasti ja vetivät mukaansa muita keskuksia. Muun muassa Dos Pilas oli Calakmulin puolella vuodesta 658.
Arkeologi Arthur Demarestin tutkimuksista tiedetään, että maya-alueen ytimessä niin sanotulla Petexbatúnin alueella käytiin hieman ennen sivilisaation romahtamista sotien sarja, joka kaatoi muun muassa Dos Pilasin 761 ja Aguatecan, ja monia muita kaupunkeja. Vasallikuningas ryösti Dos Pilasin. Dos Pilasista on löydetty nopeasti kyhättyjä puolustusrakennelmia pyhältä temppelialueelta. Pian tämän jälkeen jatkuva sotiminen luhisti järjestyneen yhteiskunnan alueella. Noin vuonna 800 jaa. Cancuenissa rakennettiin ennen kaupungin tuhoa temppelialueelle suojamuureja.. Tämän kaupungin valloittajat surmasivat valtaamansa kaupungin ylimystön.
Sodasta tuli kaiken tuhoavaa. Sotajoukot sytyttivät tuleen peltoja ja asumuksia, ja viljelijät siirtyivät kaupunkien lähelle.
Sodat muuttuivat klassisen kauden alkupuoliskolla vakaviksi valloitussodiksi. Niitä lisäsi joidenkin mukaan ryöstösaalista haluavan ylimystön määrän kasvu. Se mikä tapahtui Petexbatunissa, toistui koko Peténissä. Suuret kaupungit tuhoutuivat sodissa, ja jäljelle jääneet pienet kylät rappeutuivat. Sodat lisääntyivät joillakin maya-alueilla niin sanottujen Putúnin mayojen levittäytyessä.
Kapinat

Mayojen temppelirakentaminen saavutti huippunsa 730–790. Ehkä työverona suoritettu rakentaminen rasitti yhä enemmän kansaa, joka lopulta nousi kapinaan. Tätä ovat voineet edesauttaa kuivuudet. Tähän voivat viitata temppelien ja valtaistuinten polttamiset, jotka voivat olla myös sodan merkki.lähde?
Kompleksisuuden aleneva rajahyöty

Yhdysvaltalainen antropologi Joseph Tainter analysoi mayojen korkeakulttuurin tuhoa teoksessaan Kuinka yhteiskunnat romahtavat. Yleiseen kompleksisten yhteiskuntien romahdusta käsittelevään teoriaansa nojaten hän ei pidä kuivuutta, maaperän köyhtymistä tai sotia sinänsä kulttuurin romahduksen syynä, vaikka ne näennäisesti sen aiheuttivatkin. Tainter väittää arkeologisten todisteiden osoittavan, että mayat olisivat edelleen teknisesti kyenneet nostamaan satojaan viljelyn intensiteettiä kohottamalla ja siten vastaamaan ympäristöongelmien ja sotien haasteisiin. Hän katsoo romahduksen olleen seurausta kompleksisuuteen suunnattujen investointien alenevasta rajahyödystä, minkä seurauksena uusien investointien lisähyöty ei enää kattanut kustannuksia. Tällöin yhteiskunta heikentyi ja altistui romahdukselle.
Mayojen klassisen sivilisaation tuhoutumisteorioita

Teorioita, joilla on koetettu selittää mayasivilisaation tai yksittäisten kaupunkien rakentamisen loppuminen.
Ihmiseen liittyviä
Kaupunkivaltioiden keskinäiset, yhä tuhoisammat sodat
Maataviljelevien talonpoikien kapina
Paikallisten mahtimiesten kapinat kaupunkivaltion sisällä
Sisällissodat esimerkiksi vallanperimyksestä tai ylimystön eri ryhmien välillä
Vieraat valloittajat
Kauppareittien romahdus
Ympäristöön liittyviä
Kuivuus joka oli normaalia vakavampi
Luonnonkatastrofit
Hurrikaani
Maanjäristys
Sairaudet ja loiset
Ihmisiä tappavat
Viljasatoa pilaavat
Viljely-ympäristöjen ja metsien ekologinen tuho
Aiheesta muualla

Classic Maya Warfare (Arkistoitu – Internet Archive)
Current Maya Collapse Theory (Arkistoitu – Internet Archive)
Juan Carlos Varela

| Juan Carlos Varela |
| --- | --- |

Panaman presidentti
 1. heinäkuuta 2014 -                              1. heinäkuuta 2019  
Edeltäjä:  Ricardo Martinelli
Seuraaja:  Laurentino Cortizo
Panaman varapresidentti
 2009-2014  
Panaman ulkoministeri
 2009-2011  
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1963
Ammatti:  insinööri
Tiedot
Puolue:  Partido Panameñista
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.juancarlosvarela.com
Juan Carlos Varela Rodríguez (s. 12. joulukuuta 1963) on panamalainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä vuodesta 2014 viisi vuotta vuoteen 2019. Ennen valintaansa hän toimi varapresidenttinä, mutta otti etäisyyttä edeltäjäänsä Ricardo Martinelliin.
Varela tulee rikkaasta rommintuottajasuvusta ja on koulutukseltaan insinööri. Hän oli konservatiivisen Partido Panameñista -puolueen presidenttiehdokas jo 2009, mutta lupasi tukensa Martinellille jos pääsisi tämän varapresidentiksi. Martinelli nimitti hänet myös ulkoministeriksi, mutta erotti tästä toimesta kun Varela kieltäytyi tukemasta lakimuutosta, jonka mukaan presidentti saisi pyrkiä jatkokausille.
Juan Carlos Varelan seuraajaksi Panaman uudeksi presidentiksi valittiin toukokuun 2019 presidentinvaaleissa PRD:n ehdokas keskusta-vasemmistolainen  Laurentino Cortizo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juan Carlos Varela Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Popol Vuh

Sivu Popol Vuhin vanhimmasta säilyneestä versiosta noin vuodelta 1701
Popol Vuh (tai Popol Wuj k'ichen kielellä) on Guatemalan ylänköalueilla asuvien kiche-mayojen kansalliseepos. Se on mayojen vanhan mytologian pohjalta 1550-luvulla kirjoitettu myyttis-historiallinen teos, jossa selitetään kiche-kansan ja heidän jumaliensa vaiheet, maailman luominen, ihmisen valmistaminen, taistelut hyvän ja pahan sekä elämän ja kuoleman välillä, sekä lopuksi kiche-kansan historia aina 1550-luvulle asti. Nimi Popol Vuh tarkoittaa ’Neuvoston/Yhteisön Kirja’.
Historia

Popol Vuhin kirjoittivat luultavasti noin vuosien 1554–1558 välillä kiche-mayat maansa valloittaneilta espanjalaisilta konkistadoreilta piilossa Santa Cruz del Quichéssä, joka sijaitsee kahden kilometrin korkeudella Guatemalan vuoristossa. Teoksen kirjoittajien nimiä ei tiedetä. He kuuluivat ilmeisesti kolmeen entistä Kiche-valtakuntaa hallinneeseen sukuun: Caueceihin, Niha’ihin ja Ahau Kicheihin. Popol Vuhissa puhutaan ”alkuperäisestä kirjasta ja muinaisesta kirjoituksesta”, mistä voidaan päätellä, että kirjoittajalla oli käytössään jokin vanhempi teksti, jota mayat piilottelivat espanjalaisilta. Nämä valloittajat polttivat kaikki käsiinsä saamat mayatekstit, lukuun ottamatta neljää Jukatanin mayojen koodeksia. Niiden lisäksi mayoilta on säilynyt vain Popol Vuh.
Santa Cruz del Quichéstä käsikirjoitus matkasi Chichicastenangoon, missä sen näki vuosien 1701–1703 välillä ensimmäisenä eurooppalaisena munkki Francisco Ximénez. Hän teki kirjasta kichen- ja espanjankielisen rinnakkaisversion, josta hän kuitenkin ilmeisesti jätti siinä olleen kuvituksen pois. Tämä on vanhin nykypäivään asti säilynyt versio, jossa on alkuperäiskielellä kirjoitettu teksti. Käsikirjoitus kulkeutui Ciudad de Guatemalan San Carlosin yliopiston kautta Pariisiin, mistä se palasi vuonna 1911 Atlantin yli nykyiseen säilytyspaikkaansa Newberryn kirjastoon Chicagossa.
Sisältö

Popol Vuh oli alun perin yhtenäinen, pitkä runoelma, mutta käännöksen jälkeen se jaettiin esipuheeseen ja neljään erilliseen kirjaan. Sisällöltään teos voidaan jakaa kolmeen osaan. Ensimmäinen osa tapahtuu luojajumalien maailmassa, ja siinä kuvataan maailman luomisen lisäksi kaksi epäonnistunutta yritystä luoda ihminen, joka palvoisi jumaliaan. Toisessa osassa kerrotaan kahden sankarikaksossukupolven tarina, jonka pääteemana on matka mayojen manalaan Xibalbaan. Sen lisäksi kirjassa kuvataan, miten jotkin eläimet saivat erityisiä piirteitään. Seuraavaksi kirjassa kuvataan luojajumalien ensimmäinen onnistunut yritys luoda ihminen valkoisesta ja keltaisesta maissista. Teos loppuu pitkään kertomukseen kiche-kansan myyttisestä ajasta aina 1550-luvulle saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Popol Vuh Wikimedia Commonsissa
Espanjankielinen versio (Arkistoitu – Internet Archive)
Popol Vuhissa kuvatut sankarikaksoset Hunahpu ja Ixbalanque
Svinhufvud af Qvalstad

Suvun vaakuna, jonka aihe kuvaa suvun nimeä.
Svinhufvud af Qvalstad on Ruotsista peräisin oleva, myös Suomessa vaikuttanut aatelissuku. Tunnetuin sukuun kuuluneista lienee Suomen tasavallan kolmas presidentti Pehr Evind Svinhufvud. Suku elää nykyään ainoastaan Suomessa.