stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Scuderia Ferrari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Scuderia Ferrari Wikimedia Commonsissa
https://www.ferrari.com/en-FI/formula1
Kauden 2024 Formula 1 -tallit ja -kuljettajat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Red Bull Racing | Mercedes | Ferrari | McLaren | Aston Martin Aramco |
| 1. Max Verstappen  11. Sergio Pérez    | 44. Lewis Hamilton  63. George Russell    | 16. Charles Leclerc  55. Carlos Sainz  38. Oliver Bearman | 4. Lando Norris  81. Oscar Piastri    | 14. Fernando Alonso  18. Lance Stroll    |
| Alpine | Williams | RB | Kick Sauber | Haas |
| 10. Pierre Gasly  31. Esteban Ocon | 2. Logan Sargeant  23. Alexander Albon | 3. Daniel Ricciardo  22. Yūki Tsunoda | 24. Zhou Guanyu  77. Valtteri Bottas | 20. Kevin Magnussen  27. Nico Hülkenberg |
Formula 1 -luokan valmistajien maailmanmestarit
Italialaiset Formula 1 -tallit
Alfa Romeo
Andrea Moda Formula
Arzani-Volpini
Automobili Turismo e Sport
Bellasi
Benetton Formula
Cisitalia
Dallara
De Tomaso
Enzo Coloni Racing Car Systems
EuroBrun
FIRST
Fondmetal
Forti
Lancia
Life
Maserati
Merzario
Minardi
Modena
OSCA
Osella
Racing Bulls
Scuderia AlphaTauri
Scuderia Ambrosiana
Scuderia Ferrari
Scuderia Italia
Scuderia Milano
Scuderia Toro Rosso
Tec-Mec
Tecno
Formula 1 -valmistajat
| --- | --- |
Kaudella 2024:  Red Bull Racing  Mercedes  Ferrari  McLaren  Aston Martin Aramco  Alpine  Williams  RB  Kick Sauber  Haas 
Entiset valmistajat:  AFM  AGS  Alfa Romeo  AlphaTauri  Alta  Amon  Andrea Moda  Apollon  Arrows  Arzani-Volpini  Aston-Butterworth  ATS (Italia)  ATS (Saksa)  BAR  Behra-Porsche  Bellasi  Benetton  BMW Sauber  Boro  Brabham  Brawn  BRM  BRP  Bugatti  Caterham  Cisitalia  Coloni  Connaught  Connew  Cooper  Dallara  De Tomaso  Derrington-Francis  Eagle  Eifelland  Emeryson  EMW  ENB  Ensign  ERA  EuroBrun  Ferguson  FIRST  Fittipaldi  Fondmetal  Footwork  Force India  Forti  Frazer Nash  Fry  Gilby  Gordini  Hesketh  Hill  HWM  Honda  HRT  Jaguar  JBW  Jordan  Kauhsen  Klenk  Kojima  Kurtis Kraft  Lancia  Larrousse  LDS  LEC  Leyton House  Life  Ligier  Lola  Lotus  Lotus  Lyncar  Maki  Manor  March  Martini  Marussia  Maserati  Matra  McGuire  Merzario  Midland  Milano  Minardi  Modena  Onyx  OSCA  Osella  Pacific  Parnelli  Penske  Porsche  Prost  Racing Point  RAM  Rebaque  Renault  Rial  Sauber  Scarab  Scirocco  Shadow  Shannon  Simtek  Spirit  Spyker  Stebro  Stewart  Super Aguri  Surtees  Talbot  Talbot-Lago  Tec-Mec  Tecno  Theodore  Token  Toleman  Toro Rosso  Toyota  Trojan  Tyrrell  Vanwall  Veritas  Virgin  Williams (FWRC)  Wolf  Zakspeed 
Indianapolis 500 -tallit (1950–1960):  Adams  Deidt  Del Roy  Dunn  Elder  Epperly  Ewing  Hall  Kuzma  Langley  Lesovsky  Marchese  Meskowski  Moore  Nichels  Olson  Pankratz  Pawl  Phillips  Rae  Schroeder  Sherman  Stevens  Sutton  Trevis  Turner  Watson  Wetteroth 
Niki Lauda Saksan GP:ssä 1976.
Gerhard Berger Kanadan GP:ssä 1995.
Ferrari ja Michael Schumacher Yhdysvaltojen GP:ssä 2004.
Kauden 2009 alussa Ferrarin vauhti jäi varjoon.
Fernando Alonso Malesian GP:n harjoituksissa kaudella 2013.
Rattiraivo

Liikenneruuhka voi lisätä kuljettajan turhautumista ja rattiraivoa.
Rattiraivo on ilmaus jota käytetään aggressiivisesta tunnetilasta, joka valtaa moottoriajoneuvon kuljettajan, kun hänen mielestään muut eivät osaa ajaa. Rattiraivon valtaan joutunut käyttää voimakkaita ilmaisuja ja voi jopa ajotavallaan pyrkiä opettamaan muita liikenteessä olijoita.
Poliisin mukaan rattiraivo on hyvin monentasoista, kuten torvensoittoa, nyrkinheristämistä tai ohimon osoittelua. Omat virheet jäävät kuitenkin huomaamatta.
Rattiraivo ei ole virallinen mielenterveyden häiriö, joka olisi tunnistettu yhdysvaltalaisessa DSM-diagnoosijärjestelmässä, joskin eräässä vuonna 2006 julkaistussa artikkelissa sanottiin, että rattiraivoon yhdistetyt käyttäytymispiirteet voivat johtua häiriöstä, josta käytetään nimitystä raivopuuskasyndrooma. Se on impulssikontrollihäiriö, joka mainitaan DSM:ssä. Johtopäätös tehtiin kartoituksista, joissa seurattiin 9 200 aikuista Yhdysvalloissa vuosien 2001 ja 2003 välillä ja jonka rahoitti National Institute of Mental Health.
Aiheesta muualla

Nämä ovat pahimmat tieraivoajatyypit. Mtv uutiset (Arkistoitu – Internet Archive) (Yhdysvaltalainen tutkimus)
Triumfi

Marcus Valerius Corvinuksen triumfi kuvattuna Andreas Schlüterin tekemässä reliefissä Krasińskin palatsissa Varsovassa.
Triumfi (lat. triumphus) on kulkue, jolla palkittiin sotilasmenestystä saavuttanut komentaja antiikin Roomassa. Tapa saattaa olla lähtöisin etruskeilta, jo Rooman kuninkaiden kerrotaan viettäneen triumfeja. Alun perin kyseessä oli uskonnollinen kulkue, jolla pyrittiin puhdistamaan palaava armeija. Rooman senaatti myönsi triumfin, jos edellytykset täyttyivät, esimerkiksi taisteluissa oli täytynyt surmata vähintään 5 000 vihollista. Myöhemmin kulkueesta tuli keisarien yksinoikeus, ja sotapäälliköille saatettiin myöntää ainoastaan triumfin arvomerkit eli ornamenta triumphalia.
Triumfin viettäjä oli triumfaattori (triumphator). Hän matkusti neljän hevosen vetämissä kullatuissa vaunuissa kasvot punaisiksi maalattuina ja puettuna muistuttamaan Juppiter Optimus Maximusta esittäviä vanhoja terrakottapatsaita kaupungin halki pitkin Sacra viaa eli ”Pyhää tietä” joukkojensa, sotasaaliin ja merkittävien sotavankien kanssa. Triumfikulkueen kärjessä kulkivat virkamiehet ja senaattorit valkoisissa viitoissa ja  päät seppelöityinä. Heitä seurasivat torvensoittaja, sotasaalista kantavat orjat ja sotavangit. Sotavankien perässä tulivat triumfaattori purppuranvärisessä toogassa ja laakeriseppele päässään ja sotilaat laakerinoksat käsissään. Sotilailla oli tuona päivänä oikeus vapaasti ilmaista ajatuksensa päälliköstään ja upseereistaan. Kulkue lähti liikkeelle Campus Martiukselta, kiersi Capitolium- ja Palatium-kukkulat ja kulki lopulta Forum Romanumin halki. Juppiter Optimus Maximuksen temppelissä triumfaattori suoritti hartausmenot sekä laski laakeriseppeleen ja kultaisen kruunun jumalan huomaan kiitokseksi hänen avustaan. Juhlallisuudet päättyivät Capitoliumilla nautittuun yleiseen juhla-ateriaan. Tuona päivänätriumfaattoria kohdeltiin melkein jumalana, vaikka hänen takanaan vaunuissa seisoikin orja, joka kuiskaten muistutti, että juhlittu voittaja oli vain kuolevainen. Triumfin yhteydessä uhrattiin Juppiterille valkoisia härkiä. Triumfi oli suuri kunnia, jota perhe saattoi muistella sukupolvia myöhemmin. Triumfin nurjana puolena oli sen aiheuttama kateus.
Lähetyskunnan mitali

| Lähetyskunnan mitali |
| --- | --- |
 Suomen lähetyskunnan muistomitali ja ritarikunnat     porvarit: Pyhä andreas, talonpojat: Pyhä nevski .
Nimi:  Lähetyskunnan mitali
Tekijä:  Carl Leberecht
Valmistuspaikka:   Pietarin rahapaja
Valmistumisvuosi:  1808
Teostyyppi:  mitali
Materiaali:  kulta (24 K)
Leveys:  51 mm (porvarissäädyn mitali)
Kokoelma:  Rahakammio
Sijainti:  Rahakammio, Kansallismuseo
Lähetyskunnan mitali on Venäjän keisarillisen ritarikunnan myöntämä kultainen muistomitali, jonka Venäjän keisari Aleksanteri I luovutti Pietarissa vuosina 1808–1809 vierailleen Suomen lähetyskunnan porvaris- ja talonpoikaissäätyä edustaneille jäsenille, palkinto lyötiin Suomen lähetyskunnan esityksestä Suomen keskushallinnon perustamisen muistoksi.
Mitalin myöntöperusteet

Suomen lähetyskunnan memoriaaliin lukeutui kaikkiaan 17 vaatimusta:
Suomen suuriruhtinaskunta perustettiin (Jul. 24 joulukuuta 1808 / Greg. 5. tammikuuta 1809) Itsehallinnolliseksi Venäjän keisarikunnasta erillään toimivaksi maakunnaksi, jonka keskushallinnoksi perustettiin Suomen Hallituskonselji (Suomen senaatti), sekä korkein sotilas- ja siviiliviranomaisen toimielin Kenraalikuvernementti sekä Kenraalikuvernöörin toimi, jonka perustamisesta annettava ohjesääntö annettiin 1. joulukuuta 1808, lisäksi Suomeen esitettiin perustettavaksi Keskupankki eli Suomen Waihtolaina konttori (Suomen Pankki) josta esitys annettiin 18/30. marraskuuta 1808.
Mitalin kuvaus

Suomen lähetyskuntaan osallistuneet seitsemän porvarissäädyn ja viisi talonpoikien edustajaa saivat keisarilta kultaisen, kaulassa kannettavan mitalin. Mitaliin kaiverretun päivämäärän perusteella se jaettiin keisarin toimesta 18/30. marraskuuta lähetyskunnan edustajille järjestettyä audienssia edeltävänä päivänä, eli juliaanisen kalenterin 17. marraskuuta, (gregoriaanisen kalenterin 29. marraskuuta) 1808. Porvarien mitali painoi 20 dukaattia (70 grammaa) ja talonpoikien mitali 10 dukaattia (35 grammaa). Porvarien mitalin vaaleansininen nauha vastasi Pyhän Andreaksen ritarikunnan ja talonpoikien mitalin punainen nauha Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan nauhaväriä. Porvarien mitalin halkaisija on 51 millimetriä. Ne ovat 24 karaatin kultaa.
Mitalin etusivulla on muotokuva Aleksanteri I:tä Preobražensk rykmentin henkikaartin sotilaspuvussa, mitalin kaiversi saksalainen Carl Leberecht, aikakautensa tunnetuin mitalitaiteilija Venäjällä. Takasivun venäjänkielisestä tekstistä ilmenee mitalin aihe. Mitalit valmistettiin Pietarin rahapajalla.
Mitalin kuvaus > Mitalin saajat

Mitali myönnettiin seuraaville:
porvarit: kauppias Jean Gabriel Tjaeder, raatimies Eric Borgström, pormestari Jonas Carlstedt, kauppias Johan Linderth, kauppias Carl Hultman, raatimies Herman Höckert ja raatimies Carl Magnus Engman
talonpojat: talollinen Pentti Laurikainen, lautamies Kustaa Cavén, rälssitalonpoika Jahvetti Kaitala, lautamies Pehr Klockars ja talollinen Matti Pikkarainen
Lähetyskunnan mitalin tekstit

Б.М. АЛЕКСАНДРЪ I. ИМПЕРАТОРЪ И САМОДЕРЖЕЦЪ ВСЕРОСС. (suom. Jumalan armosta Aleksanteri I keisari ja koko Venäjänmaan itsevaltias.)
КАРЛЪ ЛЕБЕРЕХТЪ (Carl Leberecht)
ДЕПУТАТАМЪ НОВОЙ ФИНЛЯНДЇИ. (suom. Uuden Suomen edustajille.)
НОЯБРЯ 17 ДНЯ 1808 ГОДА. (suom. Marraskuun 17 päivänä vuonna 1808.)
Mitaleiden myöhempi historia

Porvarien mitalia on tiettävästi säilynyt vain yksi kappale, joka kuului alun perin kauppias Johan Linderthille. Se lunastettiin Helsingin yliopiston kokoelmaan Linderthin perillisiltä vuonna 1869, ja on nykyisin Suomen kansallismuseon kokoelmissa Rahakammiossa. Myös talonpoikien mitalia tiedetään säilyneen yksi kappale, joka kuului alkujaan Matti Pikkaraiselle. Se oli ainakin vielä 1900-luvun jälkipuolella suvun hallussa Pohjois-Suomessa. Kirjailija Sara Wacklin mainitsee Pikkaraisen kaulassaan kantaman punanauhaisen kultamitalin kahdesti teoksessaan Sata muistelmaa Pohjanmaalta (1844–1845), mutta yhdistää sen virheellisesti Porvoon valtiopäiviin.
Talonpoikien mitaleista on säilynyt kuvia Emanuel Thelningin maalauksessa Porvoon valtiopäivien avajaiset 1809 (1812) sekä Robert Wilhelm Ekman valtiopäiväkuvauksen luonnoksessa, mitali on kuvattu myös Helsingin säätytalon päätykolmiossa Pehr Klockarsin muotokuvaa esittävässä patsaassa, siten että mitalista näkyy vain kaulanauha, mitalin peittää Klockarsin silinteri, Maalauksessa sekä Ekmanin valtiopäivien kuvissa talonpoikaissäädyn puhemiehellä Pehr Klockarsilla on mitali kaulanauhassa. Thelning kuitenkin liioitteli mitalien kokoa, jotta ne erottuisivat ryhmäkuvassa paremmin. Porvoon museossa taas on Johan Linderthiä esittävä miniatyyri, jossa hänet on kuvattu sininauhainen kultamitali kaulassaan. Myös lähetyskuntaan kuuluneesta helsinkiläisestä raatimies Eric Borgströmistä on säilynyt karikatyyri, jossa hän kantaa sininauhaista mitalia kaulassaan ulkoiluttaessaan koiraansa.
Muistomerkit ja maalaukset

Mitali ja nauha taiteessa ja monumeteissa
Lähde:
Robert Wilhelm Ekman 1850-luvulla valmistunut Porvoon valtiopäivämaalaus jossa Pehr Kolckars on katsottuna suoraan edestä keisarin valtaistuimen puhelavan oikeallapuolella vihreässä hameviitassa pitäen kädessään mustaa silinteriä, hänellä on kuvattu kaulassa lähetyskunnan mitali, Mitali on kuvattu maalauksen alkuperäisluonnoksessa jota säilytetään kansallisarkistossa, itse maalaus on nähtävillä valtioneuvoston linnassa.
Emanuel Thelning 1812 valmistuneessa Porvoon valtiopäivämaalauksessa on Pehr Kolckars katsottuna oikeallapuolella valaistun seinäpylvään edessä, hänellä on kaulassaan lähetyskunnan mitali. Maalausta säilytetään Porvoon tuomiokapitulin talossa.
Helsingin säätytalon päätykolmion friisi, Keisari Aleksanteri I :n toinen oikealla: Pehr Klockars, hänen kaulassa näkyy mitalin kaulanauha, muultaosin hattu peittään itse mitalin.
Pehr Klockarsin Porvoon valtiopäiväkuvassa 1809, kaulassa Pyhä Nevskin kultainen muistomitali.
Johan Linderth Porvoon valtiopäiväkuva 1809, kaulassa Andreaksen ritarikunnan kultainen muistomitali lähetyskunnan matkalta, Kansallismuseo lunasti mitalin Linbergtin perikunnalta vuonna 1869.
Kuva ja lehtiartikkeliosio lähetyskunnan mitalista

Suomen lähetyskunta tunnustuksensaajista (ruotsikielinen).
Alex Snellman: Emanuel Thelningin maapäivämaalaus ja Porvoon tapahtumat. (mitalin saajat mainitaan s.78–79).
Lukutupa, Suomalainen Debutatsiooni eli lähetyskunta Pietariin 1808, (s.199–201)
Ilkka, talonpoikain "keisarissakäynti" vuonna 1808.
Karjalan ääni, talonpoikain "keisarissakäynti" vuonna 1808.
Wiipuri, satavuotismuistoja 1808–1809, Suomalainen lähetystö pietarissa.
Länsi-Savo, Mikkelin mies autonomiaa rakentamassa.
Sakari Yrjö-Koskinen (Finlands historia från den äldsta tiden intill våra dagar) runeberg.org. 1874.
Muistorahat II, tapahtuma ja juhlamitalit.
Kuvakooste muistomitalista.
Kauppaneuvos Jean Gabriel Tjader, Keisarilta timanttisormus ja mitali andreaksen nauhalla.
Suomen valloitus. osa II – Caesar Filippovich Ordin (1835–1898.), lähetyskunnan tunnustuksista ja mitalista.
Suomen lähetyskunnan pöytämitali (kolikkomallinen muistomitali) Pietarissa käytyjen neuvottelujen muistoksi , kolikkoja on valmistettu  kullasta, hopeasta, pronssista,  kuparista ja messingistä, kolikon takasivun kehysteksti: marraskuun 17 päivänä vuonna 1808. samainen teksti on luettavissa lähetyskunnan mitalista.
Tasavallan presidentin kansainvälistymispalkinto

Tasavallan presidentin kansainvälistymispalkinto (vuoteen 1999 Tasavallan presidentin vientipalkinto) on vuonna 1967 Suomalaisen Työn Liiton aloitteesta perustettu palkinto, joka vuoteen 1999 saakka myönnettiin vientipalkintona. Palkinnon myöntää tasavallan presidentti. Vuodesta 2015 alkaen ehdotuksen palkittavista yrityksistä ja yhteisöistä presidentille on tehnyt Team Finland -johtoryhmä. Vuoteen 2015 saakka ehdotukset palkittavista toimijoista presidentille teki kansainvälistymispalveluja tarjonnut Finpro.
Valintakriteerit

Kansainvälistymispalkinto on sääntöjen mukaan tunnustus kansantaloutta ja elinkeinoelämää hyödyttäneestä toiminnasta kansainvälisessä toimintaympäristössä. Sen tarkoituksena on myös kannustaa niin voittajayritystä kuin muitakin suomalaisyrityksiä kansainvälistymisessä. Palkinnon jakoperusteluina ovat yrityksen menestyminen kansainvälisillä markkinoilla, kannattava kasvu, suomalaisen osaamisen kehittäminen sekä toiminnan vastuullisuus.
Team Finland kerää ja arvioi presidentille tehtävää esitystä varten ehdotuksia palkittavista yrityksistä ja yhteisöistä laaja-alaisesti omasta verkostostaan sekä yritysjärjestöiltä ja elinkeinoelämän organisaatioilta. Ehdokas voi olla kansainvälistymisen lupaavasti aloittanut yritys, tai jo pidempään kansainvälisillä markkinoilla menestyksekkäästi toiminut yritys, joka toimii tiennäyttäjänä muille. Kansainvälistymispalkinto voidaan antaa myös yhteisölle, jonka rooli kansainvälisen kilpailukyvyn edistäjänä on merkittävä. Yhteisöehdokas voi olla organisaatio, yritys tai projekti.
Vuosittain voidaan myöntää korkeintaan neljä tunnustuspalkintoa, joista vähintään kolme tulee myöntää yrityksille. Tyypillisesti palkitut ovat olleet seuraavissa luokissa: vakiintunut vientiyritys, tulokasyritys sekä yhteisö. Vuonna 2021 lisättiin uusi palkintokategoria:  ulkomainen, pitkäaikainen investoija (ensimmäinen palkittu oli Bayer Oy). Palkintoa ei julisteta haettavaksi.
Palkinnon saaneet yritykset > 1967–1989

1967
Asko Oy
Insinööritoimisto Jaakko Pöyry & Co
J. Marttiinin Puukkotehdas
1968
Finlayson-Forssa
Kemppi Oy
Vaisala Oy
1969
Kone Oy
Lassila & Tikanoja Oy, Tiklas Oy
Rapala Oy
1970
Oy Wärtsilä Ab
V Luhtanen Oy
Oy MK-tuote Ab
1971
Kupittaan Kulta Oy
Oy Navire Ab
Norlyn Oy
1972
Printal Oy
Salora Oy
Suunto Oy
1973
Palomex Oy
Veneveistämö Pentti Siltala
Valon Kone Oy
1974
Tuomo Halonen Oy
Marimekko Oy
Neles Oy
1975
Karhu-Titan Oy
Koltek Oy
Turo Oy
1976
Evox Oy
Exel Oy
Outokumpu Oy
1977
Finn-Karelia Virke Oy
Messin Oy
Yleinen Insinööritoimisto YIT
1978
S. Lagerholm Oy
Turkistuottajat Oy
Visko Oy
1979
Lapponia Jewelry Oy
Nautor / Oy Wilh. Schauman Ab
Tamrock / Oy Tampella Ab
1980
Hämeen Kenkätehdas Oy
Lillbackan Konepaja Oy
Metsäliiton Teollisuus
1982
A Ahlström Oy Iittalan lasitehdas
Helvar Oy
Kemira Oy Vuorikemia
1983
Kone-Jyrä Oy
J. W. Suominen Oy
Tamglass Oy
1984
Planmeca Oy
Oy Santasalo-Sohlberg Ab
Tunturipyörä Oy
1985
Larox Oy
Mirka Oy Keppo Ab
Yhtyneet Paperitehtaat Oy Raflatac
1986
Fiskars Oy Ab Saksitehdas
Muurame Oy
Nokia-Mobira Oy
1987
Halton Oy
Valmet Paperikoneet Oy
Wihuri Oy Wipak
1988
Orion-yhtymä Oy Diagnostica
Piretta-P.T.A. Oy
Rammer Oy
1989
Oy Beamex Ab
Datex Instrumentarium Oy
Suomen Xyrofin Oy
Palkinnon saaneet yritykset > 1990–2009

1990
Autorobot Finland Ky
Oy Lival Ab
Tecnomen Oy
1991
A. Ahlström Oy
Polar Electro Oy
Samesor Oy
1992
Lokomo Oy
Pemamek Oy
K. A. Weiste Oy
1993
Benefon Oy
Helprint Oy
Wärtsilä Diesel Oy
1994
Genelec Oy
Kemira Metalkat Oy
Lappset Group Oy
1995
Planar International Oy
Teknoware Oy
Veisto-Rakenne Rautio Oy
1996
Oy Medix Biochemica Ab
Okmetic Oy
Tellabs Oy
1997
Data Fellows Oy
Janita Oy
Nokian Renkaat Oy
1998
Marioff Oy
Salmi-Vetoketju Oy
Vaasa Group -yhtiöt
1999
Deltamarin Oy
Honkarakenne Oyj
Nokia Oyj
2000
Comptel Oyj
Elektrobit Oy
Oy Karelia Parketti Ltd
2001
Finex Oy
Junttan Oy
NetHawk Oy
2002
Jutel Oy
Nordic ID
Savcor Group Ltd Oy
2003
Basware Oyj
Glassrobots Oy
Ponsse Oyj
2004
ELTEL Networks Corporation
Lamor Corporation
CCC Group
2005
Nokian Capacitors Oy
Mantsinen Group Ltd Oy
Nunnanlahden Uuni Oy
2006
Almaco Group Oy
Detection Technology Oy
Movial Oy
2007
Etteplan Oyj
Proventia Emission Control Oy
Mobile Monday -tapahtumakonsepti ja -yhteisö
2008
Avant Tecno Oy
Napa-yhtiöt
Sunit Oy
2009
Tekla Oyj
REACHLaw Oy
Muxlim Lifestyle Community (yhteisöpalkinto)
Palkinnon saaneet yritykset > 2010–

2010
Golla Oy
Music Export Finland (yhteisöpalkinto)
The Switch
2011
Beneq Oy
Normet Group Oy
Suomen peliklusteri (yhteisöpalkinto)
2012
Blancco
L-Fashion Group
Rovio
2013 (palkinto jaettu 3/2014)
Supercell
Vexve
Ledil
2014
Palkintoa ei  jaettu
2015
Serres Oy
Vahterus Oy
Slush (yhteisöpalkinto)
2016
Optofidelity Oy
Bluefors Cryogenics Oy
Rovaniemen kaupunki (yhteisöpalkinto)
2017
iLOQ Oy
Framery Oy
FiBAN (yhteisöpalkinto)
Ponsse Oyj (50-v juhlapalkinto)
2018
M-Files Oy
Icare Finland Oy
Kasvu Open
2019
Keitele Forest Oy
Smartly.io Solutions Oy
Kotkan-Haminan seudun kehittämisyhtiö Cursor Oy
2020
Supermetrics Oy
Harvia Oyj
Lojer Oy
2021
Retail Logistics Excellence - RELEX Oy
Peikko Group Oy
Startup Maria Oy
Bayer Oy
2022
Kempower Oyj
K. Hartwall Oy Ab
Andritz Oy
Kasvuryhmä Suomi ry
2023
Neural DSP Technologies Oy
Kuusakoski Group
AGCO-konserni (Valtra, Agco Power)
EnergyVaasa (yhteisö)
2024
Unikie
Konecranes
ABB
Forest Joensuu (yhteisö)
Antoninuksen ja Faustinan temppeli

Antoninuksen ja Faustinan temppeli. Temppelin edusta on palautettu kaivauksissa antiikkiseen maaperään saakka paljastaen portaat. San Lorenzo in Mirandan kirkon ovi on kuin ikkuna keskellä seinää.
Temppeli ennen Forum Romanumin kaivauksia 1860-luvulla. Huomaa maanpinnan huimasti kohonnut taso.
Antoninuksen ja Faustinan temppeli (lat. Templum Divi Antonini et Divae Faustinae) on keisariaikainen roomalainen temppeli Forum Romanumilla, Sacra vian pohjoispuolella Roomassa. Temppelin rakennutti keisari Antoninus Pius edesmenneen vaimonsa Faustinan muistoksi vuonna 141. Rooman senaatti pyhitti alun perin vain Faustinalle omistetun temppelin myös Antoninukselle tämän kuoltua 161.
Temppeli muutettiin 600- tai 700-luvulla San Lorenzo in Mirandan kirkoksi, minkä ansiosta se on säilynyt jälkipolville. Alkuperäisestä temppelistä ovat jäljellä julkisivun portiikin korinttilaiset pylväät, cellan ulkoseinää, podium, arkkitraavi ja friisi. Korniisi, päätykolmio ja ulkoinen marmoriverhous ovat suurimmaksi osaksi hävinneet.
Temppelin portiikin pylväiden yläosassa on uurteet epäonnistuneen kaatoyrityksen jäljiltä. Ne haluttiin purkaa rakennusmateriaalin saamiseksi joskus keskiajalla, mutta uurteisiin kiinnitetyt köydet olivat liian heikot mahtaville cipollinoksi kutsutusta vihertävästä marmorilaadusta veistetyille monoliittisille pylväille, ja yritys jätettiin sikseen. Barokkijulkisivu on peräisin vuodelta 1602.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antoninuksen ja Faustinan temppeli Wikimedia Commonsissa
Michael Kiwanuka

| Michael Kiwanuka |
| --- | --- |
 Michael Kiwanuka esiintymässä Glastonburyn festivaalilla kesäkuussa 2024.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 1987 Muswell Hill, Lontoo, Iso-Britannia
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  folkrock, soul, R&B
Soittimet:  kitara
Levy-yhtiöt:  Polydor Communion Records
   [ ohje ]  
Michael Samuel Kiwanuka (s. 3. toukokuuta 1987 Lontoo, Iso-Britannia) on brittiläinen laulaja-lauluntekijä ja muusikko.
Kiwanuka syntyi Lontoossa. Hänen vanhempansa olivat paenneet Ugandasta Idi Aminin hallintoa 1970-luvulla. Vuonna 2018 hän aloitti popmusiikin opinnot Westminsterin yliopistossa. Hän opiskeli myös jazzia Royal Academy of Musicissa, mutta keskeytti opinnot. Kiwanuka aloitti uransa sessiomuusikkona. Bees-yhtyeen Paul Butler löysi hänet ja kutsui äänittämään materiaalia Isle of Wight -studioonsa.
Brittiläiset musiikkikriitikot ja alan ammattilaiset äänestivät Kiwanukan BBC:n Sound of 2012 -listan kärkeen. Äänestyksen tarkoituksena on tunnistaa lupaavin uusi artisti tai yhtye.
BBC:n musiikkitoimittaja Mark Savagen mukaan Kiwanukan musiikissa groovet ovat kiireettömiä ja harkittuja, sanoitukset syvästi introspektiivisia ja hänen inspiraationsa – kuten Isaac Hayes, Bill Withers ja Marvin Gaye – ovat selvästi vanhaa koulukuntaa.
Vuoden 2012 esikoisalbumi Home Again sai kriitikoilta hyvän vastaanoton ja ylsi neljänneksi sekä Britannian albumilistalla että Billboardin americana-/folk-albumien listalla Yhdysvalloissa. Se oli myös Mercury Prize -musiikkipalkintoehdokkaana.
Toinen albumi Love & Hate (2016) meni suoraan kärkeen Britannian albumilistalla. Love & Hate toi hänet kansainväliseen tietoisuuteen sen jälkeen kun sen avauskappale ”Cold Little Heart” valittiin Big Little Lies -draamasarjan tunnuskappaleeksi.
Kolmannessa albumissaan Kiwanuka (2019) hän tutkii omaa kulttuuriperintöään koskevia aiheita. Albumi oli parhaan rockalbumin Grammy-ehdokkaana ja voitti Mercury Prize -palkinnon vuonna 2020.
Neljäs albumi Small Changes ilmestyi marraskuussa 2024 saaden kriitikoilta hyvät arvostelut.
Valikoitu diskografia > Studioalbumit

Home Again (2012)
Love & Hate (2016)
Kiwanuka (2019)
Small Changes (2024)
Valikoitu diskografia > Singlet

”Home Again” (2012)
”Love & Hate” (2016)
”Cold Little Heart” (2017)
Käännös suomeksi
Houtskarin vaakuna

Houtskarin vaakuna (1951–2008)
Houtskarin vaakuna oli Houtskarin kunnan tunnus. Vaakunan hansalaiva-aihe viittaa sekä paikkakunnan vanhoihin merenkulkuperinteisiin sekä tarinaan siitä, että saaren asutus olisi hansojen peruja. Kalat viittaavat merikalastukseen.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä punainen kolmimastoinen hansalaiva purjehtimassa aaltokoroisella sinisellä tyviöllä, jossa kolme hopeista kalaa järjestettynä 2 + 1.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Houtskarin kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 16. toukokuuta 1951. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. syyskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Houtskari yhdistyi Paraisten, Nauvon, Korppoon ja Iniön kanssa Länsi-Turunmaan (nyk. Paraisten) kaupungiksi.