stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oliver Antman
Seurajoukkueet

Antman on Korson Palloseuran kasvatti. KOPSE:n lisäksi Antman on Suomen juniorisarjoissa edustanut HJK:ta (2011–2013), Legirus Interiä (2015–2016), Tikkurilan Palloseuraa (2017) ja Gnistania (2018). Hän kävi FC Barcelonan testileirillä kesällä 2012 ja vietti lopulta vuoden 2014 Espanjassa CF Dammin juniorijoukkueessa.
Kaudella 2017 Antman pelasi viisi Kolmosen ottelua TiPS:ssa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Kolmosessa 15-vuotiaana 12. toukokuuta, kun TiPS voitti kotiottelussa PPJ:n 5–1.
Kaudella 2018 Antman pelasi seitsemän Kakkosen ottelua Gnistanissa. Hänen ensimmäinen ottelunsa Kakkosessa oli 16-vuotiaana 28. huhtikuuta pelattu Gnistan–MyPa, joka päättyi 3–0. Antman teki Kakkosen kaudella 2018 Gnistanille yhden maalin 20. kesäkuuta pelatussa 1–1-tasapeliin päättyneessä kotiottelussa FC Vaajakoskea vastaan.
Kesällä 2018 Antman muutti Tanskaan ja liittyi FC Nordsjællandin harjoituksiin. 50 000 euron siirto tanskalaisseuraan tapahtui virallisesti 27. syyskuuta 2018. Kyseessä oli ensimmäinen kerta Gnistanin historiassa, kun seura myi pelaajansa ulkomaille. Antman pelasi ensimmäisen ottelunsa Tanskan Superliigassa 17-vuotiaana 30. maaliskuuta 2019, kun FC Nordsjælland pelasi maalittomaan tasapeliin päättyneen vierasottelun FC Midtjyllandia vastaan. Hän tuli vaihdosta kentälle Mohammed Kudusin tilalle 87. minuutilla. Avausmaalinsa Nordsjællandin paidassa hän teki 19. helmikuuta 2020 Horsensia vastaan. Elokuussa 2020 hän jatkoi sopimustaan kesään 2024 ja syyskuussa 2022 edelleen kesään 2025.
Tammikuun lopulla 2023 Antman siirtyi loppukauden mittaisella lainasopimuksella Eredivisieen FC Groningenin riveihin. Hän onnistui maalinteossa heti debyytissään FC Twenteä vastaan. Hän pelasi kaikkiaan 11 Alankomaiden pääsarjan ottelua, joista kahdeksassa hän oli avauskokoonpanossa. Hän teki maalin vielä huhtikuussa Utrechtia vastaan ja antoi lisäksi yhden maalisyötön.
Antman pelasi Nordsjællandissa kesään 2024 mennessä kaikkiaan 63 Tanskan superliigan runkosarjan ottelua, joissa hän teki kahdeksan ja syötti neljä maalia. Mestaruussarjassa hän pelasi 24 ottelua, joissa teki kolme maalia ja antoi kaksi maalisyöttöä. Putoamissarjan yhdeksässä ottelussa hän teki kaksi maalia.
Elokuussa 2024 Antman siirtyi vuoteen 2027 ulottuvalla sopimuksella Eredivisieen Go Ahead Eaglesin joukkueeseen. Tulokaskaudellaan hän on maaliskuun 2. päivään mennessä pelannut 23 sarjaottelua, joissa 19:ssä hän on ollut avauskokoonpanossa. Hän teki maalin joulukuussa Utrechtia ja tammikuussa entistä lainaseuraansa Groningenia vastaan. Maaliskuun alussa hän teki kaksi maalia Go Ahead Eaglesin voittaessa PSV Eindhovenin 3–2. Hän on antanut yhdeksän maalisyöttöä ja johtaa sarjan syöttöpörssiä. KNVB-cupin välierässä hän syötti voittomaalin Go Ahaead Eaglesin kukistaessa PSV Eindhovenin.
Maajoukkue

Antman pelasi Suomen alle 18-, 19- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän teki debyyttinsä Huuhkajissa 26. syyskuuta 2022 Kansojen liigan vieraspelissä Montenegroa vastaan ja hän teki ottelussa heti ensimmäisen maajoukkuemaalinsa Suomen voittaessa pelin 2–0. Hän teki maalin myös seuraavassa maaottelussaan Pohjois-Makedoniaa vastaan. Hän pelasi viisi EM-karsintaottelua vuonna 2023 ja teki kolme maalia: Tanskaa vastaan maaliskuussa, Sloveniaa vastaan kesäkuussa ja Kazakstania vastaan syyskuussa. Kuudennen maajoukkuemaalinsa hän teki Skotlantia vastaan kesäkuussa 2024.
Port-au-Princen maailmannäyttely

Port-au-Princen maailmannäyttely oli Haitin pääkaupungissa Port-au-Princessa 1949–1950 järjestetty maailmannäyttely. Maailmannäyttelyn tunnuslauseena oli "Rauhan juhla" ja se avattiin virallisesti 8. joulukuuta 1949, mutta kansainvälinen osa oli avoinna vain 12. helmikuuta 1950. Kaiken kaikkiaan maailmannäyttely kesti 8. kesäkuuta 1950 saakka. Maailmannäyttelyssä kävi noin 250 000 vierailijaa.
Maailmannäyttelyllä juhlistettiin Port-au-Princen kaupungin 200-vuotisjuhlavuotta ja se antoi mahdollisuuden uudistaa kaupunkia sekä Gonâvenlahden aluetta. Maailmannäyttely toi kansainvälistä näkyvyyttä Port-au-Princen lisäksi koko Haitille tarjoten samalla mahdollisuuden kehittää maan matkailusektoria. Osana maailmannäyttelyn valmisteluja Haitin hallitus perusti erillisen turismiministeriön, turisteja varten rakennettiin monia uusia hotelleja ja kaupungin sanitaatioon sekä puhtaanapitoon investoitiin.
Maailmannäyttely perustettiin 24 hehtaarin kokoiselle alueelle Gonâvenlahden ranta-alueelle, joka oli aikaisemmin ollut slummimainen alue. Näyttelyalueesta tehtiin nykyaikainen alue palmupuineen ja moderneine rakennuksineen. Alueen rakennustöitä johti newyorkilainen arkkitehti August Ferdinand Schmiedigen, joka oli ollut mukana luomassa aiempia maailmannäyttelyitä Pariisissa 1937 ja New Yorkissa 1939–1940.
Näyttelyalueen halkova bulevardi nimettiin Yhdysvaltojen presidentin Harry S. Trumanin mukaan ja sen varrella oli loisteliaita jugendtyylisiä rakennuksia, jotka oli koristeltu värikkäillä haitilaista elämää kuvaavilla maalauksilla. Eräitä maailmannäyttelyn suosituimpia kohteita olivat kasvitieteelliset puutarhat, trooppinen akvaario sekä Les Palmistes -puisto.
Maailmannäyttelyn jälkeen näyttelypaviljongit muunnettiin hallinnon virastoiksi.
Risto Rosenberg

Risto Rosenberg (s. 14. marraskuuta 1955 Forssa – 21. kesäkuuta 2005 Forssa) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskikentällä pelannut Rosenberg edusti urallaan mestaruussarjassa Helsingin Ponnistusta 1973 sekä Turun Palloseuraa 1974–1982 ja 1984–1986. Lisäksi hän pelasi Forssan Alussa alemmilla sarjatasoilla 1972 ja 1983. Rosenberg voitti TPS:ssa Suomen mestaruuden 1975. Kaikkiaan hän pelasi 12 kauden aikana 252 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 37 maalia.
Rosenberg pelasi maajoukkueessa vuonna 1979 kaksi maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Jádson

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jádson Rodrigues da Silva
Syntymäaika: 5. lokakuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Londrina, Brasilia
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 168 senttimetriä
Seura
Seura: FK Šah’tar Donetsk
Pelinumero: 8
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2003–2005 2005– | Atlético Paranaense Šah’tar Donetsk | 65 (21) 164 (39) |
Maajoukkue
| 2011– | Brasilia | 4 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 29. syyskuuta 2011.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 29. syyskuuta 2011.
Jádson Rodrigues da Silva yleensä vain Jádson (s. 5. lokakuuta 1983 Londrina, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän edustaa Ukrainan pääsarjassa pelaavaa Šah’tar Donetskia. Hän on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Saavutukset

Ukrainan valioliiga: 2005, 2006, 2008
Ukrainan Cup: 2008
Ukrainan Supercup: 2008
Hunnit

Hunnit taistelussa alaaneja vastaan. Peter Johann Nepomuk Geigerin piirrokseen perustuva kaiverrus 1870-luvulta.
Hunnit oli etnisesti kirjava paimentolaisväestö, joka tunkeutui Keski-Aasian arojen suunnasta Eurooppaan 300-luvun lopulla. Heidän hyökkäyksensä oli  kansainvaellusten alkusysäys. Hunnien viimeisenä ja voimakkaimpana johtajana toimi Attila. Hunnit olivat pelättyjä ja heihin yhdistetään nykyaikanakin adjektiivi hurja. Hunneja pelättiin sillä heidän sotajoukkonsa kulkivat ratsain pitkiä matkoja ja nopeasti. Historioitsija Carroll Quigleyn mukaan tämä saattoi hyvinkin johtua hevosenkenkien käytöstä.
Hunnien taustasta ja kielestä on esitetty eriäviä näkemyksiä. Nykyisen Mongolian alueella asunut xiongnu-kansa, jota vastaan kiinalaiset taistelivat jo ennen ajanlaskun alkua, on toisinaan samaistettu hunneihin. Jotkut tutkijat eivät kuitenkaan pidä tätä teoriaa todennäköisenä. On epäselvää, paljonko Eurooppaan tunkeutuneilla hunneilla oli yhteistä Intiaa ja Kiinaa ahdistaneiden paimentolaiskansojen kanssa. Hunnien ydinjoukon uskotaan edustaneen ainakin osittain mongolidista ihmistyyppiäselvennä, mutta Euroopan valloitukseen osallistui myös muita hunnien alistamia kansoja.
Attilan kuoltua vuonna 453 hunnien valtakunta hajosi.
Xiongnu-teoria

Eurooppaan 300-luvulla tyhjästä ilmestyneiden hunnien alkuperää ei tiedetä varmasti. Jotkut tutkijat ovat 1700-luvulta asti uskoneet, että hunnit olivat sama kansa kuin xiongnut, jotka hyökkäilivät Kiinaa vastaan Han-dynastian aikana 202 eaa. – 220 jaa. Jotkut nykytutkijat eivät pidä tätä teoriaa uskottavana todisteiden puutteen vuoksi.
Xiongnut asuivat nykyisen Mongolian alueella. He olivat taitavia ratsastajia ja jousen käyttäjiä. Heillä ei ollut yhtenäistä valtiorakennetta, vaan he muodostuivat useista keskenään kilpailevista päällikkökunnista.
Xiongnut edustivat alkuperäistä mongolinkielistä ordaa. He loivat ensimmäisen paimentolaisheimojen valtiollisen muodostuman Keski-Aasian aroille. Kolmannen vuosisadan lopussa ennen ajanlaskun alkua tämän liittouman johdossa oli Mode. He alistivat valtaansa Jenisein varrella olevat heimot (mm. dinlinit) ja muinaisen Tuvan väestön. Valloitusretket jatkuivat vielä länteenpäin, jossa tavoitteena oli kukistaa keskiaasialaiset usunit ja juetšežit.
70-luvulla eaa. tämä (mahdollisesti) hunnien varhainen valtakunta hajosi kiinalaisten, usunien ja dinlinien yhdistyneiden voimien takia. Osa hunneista pääsi pakenemaan usunien ja dinlinien välistä länteen Kangjuin aralilaisten heimojen luo ja ilmeisesti täällä sekoittui muinaisturkkilaisiin heimoihin. Hunnit perustivat uuden valtakunnan ajanlaskun alun paikkeilla, mutta tämä valtakunta tuhoutui lopullisesti vuonna 87 jaa. sjanbilaisten mongolinkielisten heimojen iskuissa.
Suuri joukko ns. pohjoisia hunneja lähti liikkeelle Altain ja Tienšanin välisten vuorilaaksojen kautta kohti länttä Etelä- ja Länsi-Siperiaan. Matkansa varrella he kukistivat Koillis-Kazakstanin ja Barabinskin arojen puolipaimentolaiset (etupäässä turkinkieliset) heimot. Länsi-Mongolian ja ”Länsimeren” (Kaspianmeri tai Araljärvi) välisillä alueilla hunnit turkkilaistuivat. Näihin hunneihin sulautui myös sarmaatteja ja ugreja. Pohjoisilla hunneilla oli valtakunta vuosina 104–155.
Vuonna 155 jaa. sjanbilainen heimopäällikkö Tanšihai ajoi hunnit kokonaan pois itäisiltä alueilta ja karkotti heidät melkein Volgan rannoille. 100-luvun jälkipuoliskolla idästä paenneet hunniheimot (turkkilais-mongolilaiset) ja heihin sulautuneet ugrilaiset ja sarmaatit ilmaantuivat Etelä-Uralin ja alisen Volgan itäpuoleisille aroille. Tästä lähtien hunnit tunnetaan myös Euroopassa.
Hunnit Euroopassa

Hunnit lähtivät 300-luvun jälkipuoliskolla vaeltamaan, ja hyökkäsivät noin 360 Kaspianmeren pohjoispuolisille alueille, ylittivät sitten vuonna 375 Volgan ja kukistivat alaanien valtakunnan. Osa hunneista tunkeutui pohjoista kohti Kaman ja keskisen Volgan rannoille. Seuraavaksi hunnit hyökkäsivät Ukrainan ja Moldovan alueilla asuneiden ostrogoottien kimppuun ja kukistivat myös heidät. Noin vuonna 375 hunnit hyökkäsivät visigoottien kimppuun.
Hunnit asettuivat Pannoniaan ja tekivät sieltä hyökkäyksiä eri puolille Eurooppaa. Hajanaiset hunnit koostuivat useista eri ryhmistä, eikä heillä ollut yhtä johtajaa. Vuonna 432 kaikkien hunnien johtajaksi nousi kuitenkin yksi mies, Rua eli Rugila. Rugilan kuoltua 434 valta jaettiin hänen veljenpoikiensa Bledan ja Attilan kesken. Veljekset pakottivat Bysantin maksamaan hunneille veroa ja kukistivat vuonna 436 burgundit.
Vuonna 445 Attila murhasi veljensä, ja hänestä tuli kaikkien hunnien valtias. Hän kokosi vuonna 451 suuren armeijan, johon kuului hunnien lisäksi myös heidän alistamiensa germaanikansojen joukkoja. Attilan johdolla he hyökkäsivät Galliaan ja etenivät nykyisen Orléansin edustalle. Katalaunien kentillä käytiin taistelu, jossa olivat vastakkain Attilan joukot ja Länsi-Rooman sotapäällikön Aëtiuksen kokoama armeija. Aëtiuksen joukoissa taisteli roomalaisten lisäksi frankkeja, visigootteja, burgundeja ja alaaneja. Hunnit hävisivät taistelun ja Attilan oli vetäydyttävä takaisin Pannoniaan.
Attila hyökkäsi tappiostaan huolimatta jo seuraavana vuonna Pohjois-Italiaan Pojoen tasangolle. Hunnit kääntyivät kuitenkin pian takaisin, mahdollisesti alueella riehuneiden kulkutautien ja nälänhädän vuoksi.
Attilan kuoltua vuonna 453 hunnien valtakunta hajosi. Hunnien valtakausi päättyi lopullisesti, kun gepidien kuningas Ardarik löi vuonna 455 yhdessä herulien ja ostrogoottien kanssa Attilan pojan Ellakin hunnijoukot. Hunniväestö sulautui vähitellen avaareihin ja bolgaareihin.
Käsitys unkarilaisista hunnien jälkeläisinä

Keskiaikaisissa lähteissä hunnit ja unkarilaiset usein sekoitettiin keskenään. Yhtenä syynä lienee ollut se, että Attila oli pitänyt päämajaansa Pannonian altaassa. Enea Silvio de’Piccolomini, joka myöhemmin tunnettiin paavina Pius II, esitti 1509 postuumissa teoksessaan Cosmographia, että unkarin kieli polveutuisi hunnien kielestä. Simon Kézain kronikasta lähtien (n. 1283) unkarilaisia pidettiin hunnien jälkeläisinä myös unkarilaisessa historiankirjoituksessa. Kenties tämän takia myös Unkarin nimeen latinankielisissä teksteissä ja sen pohjalta monissa länsieurooppalaisissa kielissä lisättiin h (Hungaria, Hongrie, Hungary), joka siihen ei historiallisesti kuulu ja jota latinan kielen italialaisessa tai ranskalaisessa ääntämistraditiossa ei muutenkaan enää keskiajalla äännetty. (Todellisuudessa nimi Hungaria/Unkari jne. lienee peräisin turkkilaisista sanoista on ogur, '10 nuolta, 10 heimoa'.) Nykyäänkin kuvitellaan yleisesti, että Hungaria-nimi viittaisi hunneihin tai jopa tarkoittaisi "hunnien maata"; tähän viittasi esimerkiksi pääministeri Viktor Orbán Kiinan-vierailullaan 2010.
Ajatusta, että unkarilaiset ainakin osaksi polveutuisivat hunneista, ei ole Unkarissa tietyissä piireissä täysin hylätty vieläkään. Vuonna 2005 ryhmä hunnien jälkeläisinä itseään pitäviä unkarilaisia keräsi 2 381 allekirjoitusta adressiin, jolla Unkarin parlamenttia pyydettiin tunnustamaan hunnit kansallisena vähemmistönä. Unkarin Tiedeakatemian antaman lausunnon pohjalta parlamentti ei kuitenkaan tuolloin jatkanut asian käsittelyä. Sittemmin Viktor Orbánin hallitus on ottanut hunneista polveutumisen osaksi kansallista imagopolitiikkaa. Vuonna 2019 perustetun Unkarilaisuuden tutkimusinstituutin (unk. Magyarságkutató Intézet) alaisena toimii arkeogenetiikan tutkimuskeskus, jonka johtaja Endre Neparáczki on väitöskirjassaan arvellut unkarilaisia yhdeksi hunnien haaraksi ja lehtihaastattelussa kertonut aikovansa selvittää unkarilaisten hunnilaisen alkuperän genetiikan avulla.
Maine nykyaikana

Ensimmäisen maailmansodan aikana britit käyttivät saksalaisista pilkkanimitystä the Huns eli ’hunnit’, mikä oli viittaus keisari Vilhelm II:n puheeseen boksarikapinaa kukistamaan lähteneille saksalaisille joukoille. Vilhelm kehotti näitä armottomuuteen ja häikäilemättömään julmuuteen kapinallisia kohtaan, niin että saksalaiset saisivat kiinalaisten silmissä yhtä pelottavan ja pitkään kestävän maineen kuin hunnit Attilan aikaan. Nykyisin hunnit mielletään (vain) hurjiksi, mitä osoittaa myös piirroshahmo Hunni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hunnit Wikimedia Commonsissa
Hunnien valtakunta Euroopassa
Wilbur Smith

Smith jakamassa nimikirjoituksiaan vuonna 2007.
Wilbur Addison Smith (9. tammikuuta 1933 Broken Hill, Pohjois-Rhodesia – 13. marraskuuta 2021 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka) oli rhodesialaissyntyinen eteläafrikkalainen kirjailija. Smith oli tunnettu Afrikka-aiheisista romaaneistaan. Hänen kirjojaan on käännetty yli 30 kielelle ja myyty noin 140 miljoonia kappaletta.
Elämäkerta

Smith varttui Pohjois-Rhodesiassa, nykyisessä Sambiassa, jossa hänen vanhemmillaan Herbert James Smithillä ja Elfreda Smithillä (o.s. Lawrence) oli suuri maatila. Smith oli kuolla 18 kuukauden ikäisenä aivomalariaan, mutta toipui siitä. Isänsä kannustamana Smith tutustui Afrikan luontoon ja kansoihin. Teini-ikäisenä hän kulki metsästysretkillä paikallisten alkuperäisasukkaiden kanssa. Hän ampui 13-vuotiaana yksin kotona ollessaan kolme perheensä karjaa uhannutta leijonaa.
Kiinnostuksen kirjoja kohtaan Smith omaksui äidiltään jo nuorena.lähde? Hänen isänsä ei arvostanut kirjallisuutta, eikä uskonut sen riittävän elannon saamiseksi. Smith opiskeli Natal Universityssälähde? ja Rhodes Universityssä, missä hän suoritti vuonna 1954 Bachelor of Commerce -tutkinnon. Hänestä tuli kirjanpitäjä. Vuosina 1954–1958 hän työskenteli eteläafrikkalaisen Goodyear Tyre and Rubber Co:n palveluksessa, mistä Smith siirtyi vuosiksi 1958–1963 Rhodesiaan H. J. Smith and Sonille, missä hänen isänsäkin työskenteli.lähde?
Smith meni naimisiin vuonna 1964 Jewell Sabbertin kanssa, mutta avioliitto ei ollut onnellinen. Sen aiheuttama masennus sai Smithin pakenemaan todellisuutta kirjoittamiseen. Hänen ensimmäinen teoksensa The Gods First Make Mad jäi julkaisematta. Seuraava käsikirjoitus sen sijaan hyväksyttiin ja Smithistä tuli täysipäiväinen kirjailija vuonna 1964. Myöskään Smithin toinen avioliitto ei onnistunut, eikä Smith halunnut kommentoida sitä. Toisesta avioliitosta syntyi kaksi lasta. Avioliitto päättyi eroon 1971, ja lasten ja isän välit jäivät etäisiksi.lähde?
Vuonna 1971 Smith avioitui Danielle Thomasin kanssa. Daniellen ensimmäisestä avioliitosta olevan pojan Dieter Schmidtin kanssa Smith tuli hyvin toimeen. Heillä oli samoja mielenkiinnon kohteita, sillä molemmat pitivät kalastuksesta, metsästyksestä ja eläintensuojelusta. Daniellen sanotaan vaikuttaneen suuresti Smithin kirjoitustyyliin ja erityisesti romanttisiin painotuksiin. The Sunbird -romaanin Smith kirjoitti tavattuaan Daniellen. Smith omisti kaikkiaan 22 romaania Daniellelle. Daniellesta itsestäänkin tuli kirjailija, ja hän julkaisi ensimmäisen teoksensa vuonna 1990. Vuonna 1993 Daniellella todettiin aivokasvain, joka muutti hänen persoonallisuutensa täysin. Hän ja Smith etääntyivät toisistaan erityisesti Daniellen viimeisenä elinvuotena. Danielle kuoli 1999. Pian Daniellen kuoleman jälkeen Smithin ja Daniellen pojan Dieterin välit katkesivat.lähde?
Smith kohtasi uuden rakkauden joulukuussa 1999, kun hän tapasi kirjakaupassa 30-vuotiaan Mokhiniso Rakhimovan. Mokhiniso, lempinimeltään Niso, oli köyhä opiskelija, uskonnoltaan muslimi ja alun perin kotoisin Tadžikistanista. Vaikka Mokhinisolla ja Smithillä oli ikäeroa 38 vuotta ja Mokhinison englannintaito ei ollut kehuttava, he menivät naimisiin toukokuussa 2000 Kapkaupungissa. Mokhinisosta tuli Smithille Daniellen veroinen innoittaja. Smith omisti Niilin noidan nuorelle vaimolleen. Pariskunta asui Lontoossa ja matkusteli paljon.lähde?
Tuotanto

Smithin ensimmäinen julkaistu romaani oli vuonna 1964 ilmestynyt When the Lion Feeds (suom. Kun leijona metsästää). Teos aloittaa Courtneyn suvun tarinan 1800-luvun Afrikassa. Sarjan muut osat Ukkosen kumu, Elämän ja kuoleman laakso, Polttava rannikko, Vihan ja rakkauden perintö, Palava maa, Kultakettu ja Noiduttu safari esittelevät lisää Courtneyn suvun jäseniä, jotka joutuvat mukaan historiallisten tapahtumien pyörteisiin. Sarja päättyy lähelle nykypäivää.
Smithin uudemmat romaanit Petolinnut, Monsuuni, Siintävä horisontti ja Tiikerinkynsi sijoittuvat aikoihin ennen Kun leijona metsästää -teosta. Tapahtumien polttopisteessä on Courtneyn suvun esi-isiä, joiden vaiheisiin sisältyy niin kaapparielämää merillä kuin romantiikkaa Aasian puolella.
Toinen Smithin sukukronikka kertoo Ballantynen suvusta, joka edustaa Courtneyn tavoin Afrikan valkoista kansanosaa. Sarjan ensimmäistä osaa A Falcon Flies ei ole suomennettu. Sitä seuraavat osat sen sijaan ovat saatavilla suomeksi. Ne ovat nimeltään Kivihaukka, Valkoiset miehet ja Leopardi kulkee yössä.
Vuonna 2005 ilmestynyt Auringon voitto yhdistää Courtneyn ja Ballantynen sukujen tarinaa käsitellen lähinnä muissa kirjoissa mainitsemattomia suvun jäseniä. Myös joissakin aiemmissa Courtney-sarjan romaaneissa on ohimennen viitattu Ballantyneihin.
Courtneyt ja Ballantynet kuvataan usein samalla tavalla. He ovat pitkiä, tummahiuksisia, leveähartiaisia ja suurileukaisia hurmureita. Tyypillisiä ovat myös kateelliset pikkuveljet, jotka ovat fyysisesti heikkoja.
Smith sijoitti romaanien aiheita myös kaukaisempaan menneisyyteen. Hänen teoksensa Joen jumala sijoittuu muinaiseen Egyptiin, ja sen päähenkilönä on nokkela eunukkiorja Taita. Kätketyn haudan arvoitus jatkaa kertomusta, joskin nykyajan kautta: päähenkilöt ovat arkeologeja. Niilin noita -teoksessa palataan taas muinaiseen Egyptiin, ja Taita nousee taas päähenkilöksi.
Toisiinsa liittyvien kirjojen lisäksi Smith kirjoitti lukuisia yksittäisiä kirjoja, joiden aihepiirit vaihtelivat merelle sijoittuvista romaaneista Afrikka-seikkailuihin. Smithin kirjoista suurin osa on suomennettu, mutta muutama romaani on saatavilla vain englanniksi.
Valittujen Palojen Kirjavaliot-sarjassa on ilmestynyt kolme lyhennelmää romaaneista, joita ei ole suomeksi julkaistu muuten. Näistä Aurinkolintu sijoittuu puoliksi nykyisyyteen ja puoliksi menneisyyteen Afrikkaan muuttaneiden karthagolaisten pariin. Kirja muistuttaa jossakin määrin Kätketyn haudan arvoitusta.
Smithin kirjat ovat saavuttaneet varsin suurta suosiota ympäri maailmaa. Smithin kirjoittamasta 29 kirjasta on julkaistu suomeksi 24 ja vielä kolme lyhennelminä. Suomennoksia julkaisi aluksi WSOY, mutta sittemmin Otava.
Yleistä teoksista

Smithin suosion salaisuutena on luultavasti hänen taitonsa kertoa tarinaa hyvin elävästi, luoda kiinnostavia henkilösuhteita henkilöhahmojen välille ja tarjota jännitystä. Smithin henkilöhahmot ovat usein varsin voimakkaita persoonia, jotka eivät kaihda käyttää tarvittaessa likaisiakaan keinoja päämääriensä edistämiseen, kuten Smithin ensimmäisen teoksen päähenkilö Sean Courtney. Silti Smithin tuotannossa on myös jollakin tavalla ruumiillisesti vajavaisina pidettyjä hahmoja, kuten Joen jumalan eunukki Taita ja Aurinkolinnun kyttyräselkäinen arkeologi Benjamin Kazin.
Teoksen henkilöiden kautta ilmentyvät myös historia ja aikakauden aatteet. Valkoisen ja mustan ihmisen raja on pitkään kaikkea muuta kuin veljellinen ja tasavertainen, vaikka varsin monilla Smithin valkoisilla miehillä onkin tapana suhtautua alentavan toverillisesti mustaihoisiin. Missä määrin kirjat heijastivat kirjailijan omia näkemyksiä, sitä on vaikea sanoa. Silti etenkin Smithin myöhäisemmässä tuotannossa tuntuu olevan ehkä hiukan enemmän valkoisten ylivallan kyseenalaistavaa problematiikkaa.
Afrikka on Smithin useimpien kirjojen tapahtuma-alueena. Sen kautta Smithin Afrikka-tietämys pääsee oikeuksiinsa ja luo lukijalle hyvin elävän kuvan miljööstä. Afrikan heimojen monimuotoisuus ja keskinäinen kitka näkyy kertomuksissa. Erityisesti historiallisia romaanejaan varten Smith keräsi tietoa matkustelemalla ja lukemalla lähdekirjallisuutta, ja sen vaikutus on nähtävissä kirjojen sisällössä. Myös Mika Waltarin Sinuhe egyptiläinen oli lähdeaineistona Joen jumalaa varten.