stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pietarhovi
Kaupungin historiaa

Vuonna 1705 mainitaan Suomenlahden rannalla sijainnut Pitergof- tai Petergof-niminen maakartano, jota Pietari I käytti levähdyspaikkana käydessään Kronstadtissa. Vuonna 1709 alettiin rakentaa Pietari I:n kesäasuntoa ja 1700–1800-luvulla Pietarhovista muodostui yksi Venäjän suurimmista palatsi- ja puistoalueista. Sen pinta-ala on noin 1 000 hehtaaria. Samalla syntyi myös palatsin rakennustyöläisten ja hovin palvelijoiden asutuskeskus, joka vuosina 1732–1739 sai asemakaavan. Sen pääväyläksi tuli palatsialueen eteläpuolella Suomenlahden rannan myötäisesti kulkeva Petergofski-prospekti eli Pietarhovin tie. Vuonna 1762 Pietarhovi sai kaupunginoikeudet ja vuonna 1849 siitä tuli samannimisen Pietarhovin kihlakunnan kehkus.
Venäjän vallankumoukseen saakka Pietarhovi oli yksi keisariperheen tärkeimmistä kesäasuntoalueista sekä palvelusväen, henkivartiokaartin upseerien ja sotilaiden asuttama pikkukaupunki. Vuonna 1918 palatsit ja puistot kansallistettiin ja museoitiin. Toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana pahoin tuhoutunut palatsi- ja puistoalue on sodan jälkeen pääosin rakennettu ennalleen.
Palatsi- ja puistoalue

Pietarhovin palatsi- ja puistokokonaisuudessa säännöllisyys ja symmetrisyys yhtyy Suomenlahden matalan rantavyöhykkeen ja sen yläpuolella kohoavan entisen rantavallin luonnolliseen maisemaan. Sen keskipiste on vuosina 1714–1721 rakennettu Suuri suihkulähdekaskadi, jotka koristavat kullatut pronssipatsaat (mm. leijonan kitaa aukipitävä Simson, Vladimir Simonovin vuonna 1947 tekemä kopio).
Suihkulähteiden yläpuolella kohoaa vuonna 1714–1725 rakennettu ja arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrellin vuosina 1747–1752 uudistama barokkityylinen Suuri palatsi. Sen eteläpuolella on 1700-luvun alussa suunniteltu Yläpuisto säännöllisine käytävineen, lampineen ja veistosten koristamine suihkulähteineen (mm. Neptunuksen suihkulähde). Suuren palatsin ja Suomenlahden väliin jää Alapuisto, jonka säännöllinen pohjakaava perustuu Pietari I Suuren Mon plaisir -palatsista ja Marly-palatsista haarautuviin puistokäytäviin. Vuosina 1714–1725 rakennettu Mon plaisir -palatsi (arkkitehdit Johann Friedrich Braunstein, Jean-Baptiste Le Blond, Mihail Zemtsov) sijaitsee keinotekoisella penkereellä aivan meren rannassa. Suorakaiteen muotoisen lammen rannalla sijaitseva Marly-palatsi (1720–1723, Johann Friedrich Braunstein) toimii puiston länsiosan keskuksena. Alapuistossa on myös useita suihkulähteitä (mm. Šakkilautamäki sekä lasten suosikit Tammi ja Sateenvarjo) ja paviljonkeja (mm. Eremitaaši, 1721–1724).
1770-luvulta lähtien palatsialueen ympärille perustettiin maisemapuistoja, jossa on uusklassisia ja uusgoottilaisia rakennuksia: Englantilainen puisto ja palatsi (1779–1794, arkkitehti Giacomo Quarenghi); Aleksandria, Cottage-palatsi ja Farmi-palatsi (1826–1829, arkkitehti Adam Menelaws) ja Niittypuisto (Lugovoin puisto), jossa sijaitsee Belvederen palatsi (1853–1856, arkkitehti Andrei Stackenschneider). Niittypuiston rakentamisen yhteydessä nykyiseen Teppolan kuntaan kuuluvat Papinkonnun inkeriläiskylät järjestettiin uudelleen säännöllisen asemakaavan mukaan.
Muita nähtävyyksiä

Kaupungissa on säilynyt vuosina 1799–1801 rakennettu ratsukaartin rakennuskokonaisuus, yksittäisiä klassistisia rakennuksia kuten puinen Strukovin huvila ja henkivartiokaartin päävartio. 1830–1850-luvuilla rakennettiin uusgoottilaiset Aleksandrian puiston talot, keisarilliset tallit, postitalo ja Novij Peterhofin asema. 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun rakennuksista huomattavimpia ovat pseudovenäläinen Pietari-Paavalin katedraali ja uusbarokkityylinen sotakoulu. 1950-luvulta lähtien kaupungin länsi- ja etelälaidoille on syntynyt uusia asuinalueita.
Pietari-Paavalin katedraalin 30 m korkea torni palveli jatkosodan aikana Suomen armeijan tähystysasemana.
Elinkeinot ja koulutus

Pietarhovissa sijaitsee kellotehdas, joka aikoinaan oli Neuvostoliiton suurin ja kuuluisin.
Pietarhovi on myös tieteen ja koulutuksen keskus. Siellä sijaitsee toinen Pietarin valtionyliopiston pääkampuksista, jonne on keskittynyt erityisesti matematiikan ja luonnontieteiden tiedekuntia ja laitoksia. Kampuksen rakentaminen alkoi 1960-luvulla. Nykyään Pietarhovin yliopistokampuksella on venäläisen tiedekaupungin (naukograd) asema.
Liikenneyhteyksiä

Kaupungissa on kolme rautatieasemaa tai seisaketta, joilla Pietarin Baltian rautatieasemalta länteen Oranienbaum-1:n (Lomonosov) tai Kalištšen (Sosnovyi Bor) asemille liikennöivät lähiliikenteen junat pysähtyvät. Pietarhovin asemat ovat (Pietarin keskustasta päin):
Uusi Pietarhovi (ven. Новый Петергоф, Novyi Petergof), rautatieasema noin 2.5 km Pietarhovin Suuresta palatsista kaakkoon. Palatsialueelle pääsee kävellen tai edullisesti bussilla, reittitaksilla asemalta.
Vanha Pietarhovi (ven. Старый Петергоф,  Staryi Petergof), rautatieasema 4 km länteen Uuden Pietarhovin asemasta
Universitet(skaja) (ven. Университет(ская)), seisake 2 km länteen Vanhan Pietarhovin asemasta. Sijaitsee Pietarin valtionyliopiston kampuksen pohjoispuolella.
Kaupunkiin on useita bussi- tai linjataksireittejä Pietarista. Kesäisin vesibussi kulkee palatsialueen laituriin.
Robert Silverberg

| Robert Silverberg |
| --- | --- |
 Robert Silverberg, Worldcon 2009, Montreal.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. tammikuuta 1935 (ikä 90)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Kirjailija
Salanimi: Walker Chapman, John Dexter, Franklin Hamilton, Paul Hollander, Calvin M. Knox, Lloyd Robinson ja Lee Sebastian 
Tyylilajit:  Science fiction, fantasia
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Damon Knight Memorial Grand Master Award Hugo-palkinto Nebula-palkinto 
Aiheesta muualla
robert-silverberg.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Robert Silverberg (s. 15. tammikuuta 1935) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hän on voittanut useita Hugo- ja Nebula-palkintoja. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Silverberg alkoi kirjoittaa jo opiskellessaan Columbian yliopistossa. Hän ryhtyi julkaisemaan omaa science fiction -fanzinea vuonna 1949, ja ensimmäinen novelli ylitti julkaisukynnyksen englantilaisessa scifilehdessä 1954.
Silverberg kirjoitti 1950-luvulla suuren määrän pian unohdettua tieteisfiktiota sekä omalla nimellään että lukemattomilla salanimillä. Vuonna 1959 hän lopetti science fictionin kirjoittamisen lähes kymmeneksi vuodeksi ja kirjoitti sen sijaan kaikenlaista muuta, muun muassa tietokirjoja. 1960-luvun lopulla hän palasi tieteiskirjallisuuden pariin, nyt kioskikirjatason tekijästä merkittäväksi kirjailijaksi kehittyneenä.
New Wave -kirjoittajasukupolven mukana myös Silverberg alkoi uudistaa science fictionia. Uudet kirjoittajat suuntasivat mielenkiintonsa avaruuden valloituksen sijasta sisäavaruuteen, ihmisen sisäisiin mielenliikkeisiin ja ongelmiin. Aikaisemmin ihmissuhteet ja henkilökuvaus olivat jääneet tieteiskirjallisuudessa sivuun, mutta tulivat nyt lajityypin tärkeiksi osiksi. Scifi alkoi lähestyä tavallista kaunokirjallisuutta.
Silverberg toimi Science Fiction Writers of American puheenjohtajana vuosina 1967–1968.
Suomennetut teokset

Yösiivet.  (Nightwings, 1969.)  Suomentanut Marja Sinkkonen. Galaxy scifi 11. Book Studio, 1994.  ISBN 951-611-697-3
(toim.): Huomispäivän maailmat: Kymmenen tieteiskertomusta.  (Tomorrow’s Worlds: Ten Stories of Science Fiction, 1969.)  Suomentanut Erkki Vainikkala. Gummerus, 1971.
Kuningas Gilgameš.  (Gilgamesh the King, 1984.)  Suomentanut Tiia Löytty. Vaskikirjat, 2008.  ISBN 978-952-5722-04-8
Purjehdus Bysanttiin.  (Sisältö: Salainen seuralainen (The Secret Sharer, 1987), Tulkoon sotilas – ja myöhemmin: vielä toinen (Enter a Soldier. Later: Enter Another, 1985), Purjehdus Bysanttiin (Sailing to Byzantium, 1989))  Suomentanut Reijo Kalvas. Galaxy scifi 3. Book Studio, 1990.  ISBN 951-611-365-6
Isaac Asimov & Robert Silverberg: Yö saapuu.  (Nightfall, 1990.)  Suomentanut Sari Kallioinen & Anita Puumalainen  Fan. WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19347-X
Suomennettuja novelleja

"Aikavuon haaksirikkoiset" (Dancers in the Time-Flux, 1983), teoksessa Ensimmäinen yhteys: tieteisnovelleja, Tampere: Pirkanmaan kirjap. ja lehtikustannus 1988 ISBN 951-99942-9-7
”Auringonnousu Merkuriuksella” (1957). Teoksessa Huomispäivän maailmat, 1971
”Lämpöinen mies” (1957). Teoksessa Aavistus verta, 1991
”Nähdä näkymätön ihminen” (1963). Teoksessa Kauhujen kirja 8, 1996
”Onnellinen päivä vuonna 2381” (1970). Aikakone 3/v3
”Kauriin kujeet” (1974). Teoksessa Top Science Fiction 1, 1990
”Saurusten valtiatar” (1980). Portti 3/1985
”Kantapaikka” (1981). Isaac Asimovin Science Fiction valikoima 3, 1981
”Palamisen aika” (1981). Isaac Asimovin Science Fiction valikoima 6, 1981
"Purjehdus Bysanttiin" (Sailing to Byzantium), suom. Reijo Kalvas, antologiassa Purjehdus Bysanttiin
"Salainen seuralainen" (The secret sharer), suom. Reijo Kalvas, antologiassa Purjehdus Bysanttiin
"Tulkoon sotilas – ja myöhemmin: vielä toinen" (Enter a Soldier. Later: Enter Anothe), suom. Reijo Kalvas, antologiassa Purjehdus Bysanttiin
”Titaanien sukujuurta” (1997). Portti 1/1997
Tapaamme tuonelassa: Varhaisia rikoskertomuksia.  (Toimitus ja ulkoasu Juri Nummelin. Sisältää neljä Guilty Detective Stories -lehdessä 6/1960 eri salanimillä ilmestynyttä novellia. Novellit ovat ilmestyneet suomeksi Seikkailujen Maailma -lehdessä 1962 ja 1963. Kokoelman käännökset pohjautuvat alkuperäisiin nimettömiin suomennoksiin)  Helsinki:  Verikoirakirjat, 2006.  Sisältää novellit: Kohtalokkaat ikkunat / Liian suloinen elääkseen / Tapaamme tuonelassa / Poika sai aseen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Silverberg Wikimedia Commonsissa
Quasi-Official Robert Silverberg Home Page (englanniksi)
Robert Silverberg Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
Johanna Sinisalo: Huomispäivän maailmat. Aikakone 2/1991.
Leena Peltonen: Purjehdus Bysanttiin. Aikakone 2/1991.
Robert Silverberg Science Fiction Awards Database -sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  5  6  7  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Silmälasiluri

| Silmälasiluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Silmälasilurit Psitteuteles
Laji::  versicolor
Kaksiosainen nimi
 Psitteuteles versicolor  (Lear, 1831) 
Katso myös
   Silmälasiluri Wikispeciesissä   Silmälasiluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Silmälasiluri (Psitteuteles versicolor) on silmälasilurien sukuun kuuluva kaijalaji. Joskus se luokitellaan sateenkaarilurien sukuun.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 19 cm. Aikuisen linnun höyhenpuku on yleisväriltään vihreä, kellanvihreä alapuolelta ja siipien alapeitinhöyhenistä. Otsa ja päälaki ovat punaiset (naaraalla himmeämmät), korvan peitinhöyhenet keltaiset, kurkku, posket ja takaraivo siniset keltaisin viiruin, rinnan yläosa malvanpunainen keltaisin viiruin (naaraalla himmeämpi) ja siiven yläpeitinhöyhenet vihreät keltaisin viiruin. Pyrstö on vihreä, nokka punainen, iiris keltainen ja koivet harmaat. Silmän ympärillä oleva paljas rengas on valkoinen, mistä laji on saanut nimensä. Nuori lintu on aikuista himmeämpi väreiltään, sen nokka on ruskehtava ja iiris ruskeanharmaa.
Esiintyminen

Silmälasiluri esiintyy yleisenä Australian pohjoisosassa, Kimberleyn alueelta lännessä Queenslandin koillisosaan idässä.
Silmälasilurin esiintymisaluen laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Silmälasilurit elävät metsissä, suosien erityisesti eukalyptus- ja kaarnamyrttimetsiköitä (Melaleuca).
Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesintää tapahtuu kaikkina vuodenaikoina, mutta erityisesti huhtikuusta elokuuhun. Pesä sijaitsee korkealla puunkolossa. Naaras munii 2–4 munaa ja hautoo noin 20 päivää. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä 40 päivän ikäisinä.
Ravinto

Silmälasilurit liikkuvat tavallisesti perhekunnittain tai pienissä parvissa, mutta puiden kukkiessa aivan ylen määrin ne voivat liikkua suurissakin parvissa. Ne ruokailevat enimmäkseen eukalyptusten ja teepuiden latvuksissa. Usein niitä tapaa yhdessä sateenkaarilurien kanssa. Ne syövät kukkia, siitepölyä, mettä, hedelmiä ja hyönteisiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja.
Sininen uni

Sininen uni ("Joka ilta kun lamppu sammuu") on Nukkumatista kertova lastenlaulu, jonka Tapio Rautavaara on säveltänyt P. Mustapään (Martti Haavio) runoon ”Laulu Nukkumatista”. Rautavaaran levytys siitä ilmestyi vuonna 1952 Triola-levymerkillä, ja sen sovituksen on tehnyt George de Godzinsky.
Tapio Rautavaara kertoi Juha Nummisen toimittamassa muistelmateoksessaan saaneensa idean laulusta syksyllä 1952: ”Tyttäreni Marja kävi Oulunkylän kansakoulua ja luki runokirjasta ääneen P. Mustapään runoa 'Nukku-Matti'. Minä kuuntelin sitä ja sanoin, että mikäs tuo on, annas tänne se kirja. Menin vinttikamariin, ja sävel tuli ulos viidessätoista minuutissa.” Rautavaaran elämäkerran kirjoittajan Lasse Erolan haastattelema Marja Rautavaara ei muistanut tapausta ja epäili vahvasti tarinan todenperäisyyttä, sillä hän oli syksyllä 1952 vasta kuusivuotias, kävi kansakoulun ensimmäistä luokkaa eikä ollut voinut saada runon lukemista kotitehtäväkseen. Myös kolme vuotta vanhempi sisar Irma Rautavaara on kiistänyt olleensa runon lukija.
Sen sijaan lienee Lasse Erolan mukaan totta, että sävelmän tehtyään Rautavaara soitti Martti Haaviolle ja kysyi lupaa laulun nimen muuttamiseen: ”Levytin viime vuonna sen nimisen Malmsténin tekemän lastenlaulun, joten tämän nimi pitäisi muuttaa. Voinko tehdä sen? 'Miksikä?' Haavio kysyi. 'Sininen uni'. 'Sen kun muutat.'” Levytystä varten Rautavaara kehotti George de Godzinskya tekemään sovituksen kuin omalle pojalleen; de Godzinskyn poika oli tuolloin kolmivuotias.
Myöhemmin kappaleen ovat levyttäneet muiden muassa Katri Helena, Vesa-Matti Loiri ja Amanda Löfman.
Helena Siltala

| Helena Siltala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Helena Kronqvist
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1930 Helsinki
Kuollut: 17. heinäkuuta 2022 (91 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Puoliso:  Rolf Kronqvist
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1953–2022
Tyylilajit:  iskelmä, jazz
Merkittävät teokset:  Ranskalaiset korot, Pikku midinetti
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Helena Siltala (vuodesta 1955 Kronqvist; 20. heinäkuuta 1930 Helsinki – 17. heinäkuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen jazz- ja iskelmälaulaja, jonka tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluvat "Ranskalaiset korot", "Tuuli tuo tuuli vie" ja "Pikku midinetti".
Elämä ja ura

Siltala aloitti esiintymisen 1953, jolloin Ossi Aallon orkesterin laulusolistina toiminut Sacy Sand jätti paikkansa ja orkesterin trumpetisti Rolf Kronqvist ehdotti tämän tilalle Helsingin jazzpiireissä tapaamaansa Siltalaa. Levytysura alkoi vuonna 1955. Läpimurto tuli kappaleilla "Ranskalaiset korot", "Tuuli tuo tuuli vie" ja "Pikku midinetti", josta hän sai kultalevyn (25 000 kpl). Hän oli tunnettu etenkin pitkäaikaisesta yhteistyöstään muusikko ja säveltäjä Erik Lindströmin kanssa. Vielä myöhemmällä iälläänkin Siltala lauloi jazzia Lindströmin Dream Teamissa ja Happy Swing Bandissa.
Helena Siltala on itse kertonut tutustuneensa jazziin lankonsa suuren levykokoelman välityksellä ollessaan lapsenpiikana sisarensa perheessä 1940-luvun lopulla, ja erityisesti hän on muistellut ihastuneensa Artie Shawn esityksiin sekä samoihin aikoihin elokuvateattereissa pyörineeseen Glenn Milleristä kertoneeseen elokuvaan. Yhteistyö Erik Lindströmin kanssa alkoi vuonna 1955, jolloin Siltalasta tuli Erikin veljen Olle Lindströmin yhtyeen laulusolisti. Tuon vuoden joulukuussa hän levytti Erik Lindströmin kvintetin kanssa jazzstandardin "Some of These Days" Reino Helismaan suomentamin sanoin "Näinä päivinä". Ensimmäiset Siltalan levyttämät Erik Lindströmin kappaleet olivat vuotta myöhemmin taltioidut "Etkö uskalla mua rakastaa" ja "Tuuli tuo, tuuli vie". Suomessa uutta ranskalaista musette-tyyliä edustaneen "Pikku midinetin" Siltala lauloi levylle jo loppuvuonna 1957, mutta listojen kärkeen se nousi vasta vuoden 1958 syyskuussa.
Erik Lindström kertoi myöhemmin, että hän tunsi Helena Siltalan vahvasti hengenheimolaisekseen, ja häntä viehättivät etenkin Siltalan verevä ääni ja voimakas eläytymiskyky: "Helena tulkitsee sävellykseni juuri niin kuin olen ne ajatellut ja kirjoittanut."
Siltala työskenteli myöhemmin mainostoimiston valokuvalaboratoriossa. Hän oli naimisissa muusikko Rolf Kronqvistin (1929–2002) kanssa, ja he saivat kaksi tytärtä.
Diskografia

Pikku midinetti (1971)
Unohtumattomat (1992)
Remembering the good old jazz days (1996)
20 suosikkia - Ranskalaiset korot (2002)
Haaveita (2008)
The Other Side (2010)
Palkinnot

Jazzlegenda-palkinto 2004
Aiheesta muualla

Helena Siltalan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Helena Siltalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle
Sindhinmastiffi

| Sindhinmastiffi> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Intia
Määrä:  harvinainen
Rodun syntyaika:  vanha
Alkuperäinen käyttö:  vartiointi, villisian metsästys, paimennus
Nykyinen käyttö:  vahtikoira
Muita nimityksiä:  Sindhi, Sindh Mastiff, Sindh Hound
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  45 kg
Säkäkorkeus:  71-76 cm
Väritys:  punainen, ruskea tai brindle
Sindhinmastiffi on intialainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n tunnustusta.
Ulkonäkö

Sindhinmastiffi muistuttaa ulkoisesti tanskandoggia tai vinttikoiran ja mastiffin välistä risteytystä. Se on kookas ja sileäkarvainen. Pää on leveä ja vahva, niska vahva ja rintakehä syvä. Koira kantaa häntänsä matalalla. Karvapeite on lyhyt, sileä ja tiheä. Väritys on yleensä vaalea, mikä auttaa sulautumista aavikkoympäristöön; tarkemmin määriteltyinä sävyt ovat yleensä punainen, ruskea ja brindle. Säkäkorkeus on David Hancockin mukaan 71-76 cm ja paino noin 45 kg; S.Theodore Baskaranin mukaan vastaavat mitat ovat 70 cm ja 40 kg.
Alkuperä

Rotu on ollut olemassa vuosisatoja Luoteis-Intian aavikkoalueilla Rajasthanissa sekä Kaakkois-Pakistanin Sindhissä. Se kulkeutui Länsi-Intiaan hevoskauppiaiden mukana. Sen pääasiallinen käyttötarkoitus on toimia vahtikoirana, mutta aiemmin sitä käytettiin myös villisian metsästykseen ja paimennukseen.
Viimeisiin vuosikymmeniin asti rotua tavattiin niin Rajasthanissa kuin myös Gujaratissa - erityisesti Nara Valleyssä Mirpur Khasin kaupungissa.
Oula Silvennoinen

Oula Silvennoinen vihreiden vaalikiertueella keväällä 2019.
Oula Silvennoinen (s. 29. elokuuta 1970 Jyväskylä) on suomalainen filosofian tohtori ja historiantutkija. Hän nousi julkisuuteen lokakuussa 2008 väitöskirjatyönsä Salaiset aseveljet: Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933–1944 myötä. Oula Silvennoinen oli Vihreän liiton eduskuntavaaliehdokkaana Helsingin vaalipiirissä vuosina 2019 ja 2023.
Ura

Silvennoinen valmistui ylioppilaaksi Jyväskylän normaalikoulusta vuonna 1989 ja filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2001. Silvennoinen oli Heikki Ylikankaan avustajana valtioneuvoston tilaamassa selvityksessä sodan aikaisten ulkomaille tapahtuneiden ihmisluovutusten tutkimustilanteesta. Sen jälkeen hän on työskennellyt Suomen Akatemian tutkijatohtorina.
Silvennoinen toimi Helsingin poliisilaitoksen historiankirjoittajana 2002–2003.
Silvennoinen työskenteli vuosina 2004–2008 Kansallisarkiston Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939-1955 -tutkimushankkeessa, jonka osa myös hänen väitöskirjansa oli. Hankkeen tarkoituksena oli selvittää sodanaikaisia sotavankikuolemia suomalaisilla sotavankileireillä, Saksan kanssa toteutettuja ihmisluovutuksia ja -vaihtoja sekä sodanjälkeisiä luovutuksia ja palautuksia Neuvostoliittoon.
27. syyskuuta 2008 esitetyssä väitöksessään Silvennoinen esitti jatkosodan aikana Pohjois-Suomessa toimineen natsi-Saksan turvallisuuspoliisin  Einsatzkommando Finnland -erikoisyksikön, jonka tarkoituksena oli seuloa neuvostoliittolaisista sotavangeista kommunistit ja juutalaiset ja surmata nämä. Silvennoisen arkistoanalyysin ja ulkomaisista arkistoista löytämien uusien tietojen mukaan Suomen turvallisuuspoliisi Valpo asetti yksikön käyttöön lähinnä kuulustelijoiksi toistakymmentä virkailijaa, joista osa osallistui joihinkin teloituksiin pakoyritysten yhteydessä. Suomen Päämajan alainen Valvontaosasto puolestaan luovutti saksalaisille mahdollisesti jopa satoja sotavankeja, jotka saksalaiset ilmeisesti välittömästi teloittivat. Perusteena luovutuksille oli se, että Valpo arvioi luovutetut aktiivikommunisteiksi.
Helsingin yliopiston poliittisen historian professori Seppo Hentilä piti tutkimusta historiapoliittisesti merkittävänä. Hänen mukaansa Silvennoisen tulokset rikkovat Suomen sodista luotua historiamyyttiä Suomen Saksan rinnalla käymästä erillissodasta.
Silvennoinen sai vuoden 2017 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon yhdessä Marko Tikan ja Aapo Roseliuksen kanssa suomalaista fasismia käsittelevästä vuonna 2016 julkaistusta teoksesta Suomalaiset fasistit. Mustan sarastuksen airuet.
Silvennoinen toimi Historioitsijat ilman rajoja ry:n hallituksessa vuodesta 2016 vuoteen 2018.
Poliittinen toiminta

Silvennoinen oli Vihreän liiton eduskuntavaaliehdokkaana vuoden 2019 vaaleissa Helsingin vaalipiirissä. Hän sai 1299 ääntä eikä tullut valituksi. Silvennoinen oli ehdolla myös vuoden 2023 eduskuntavaaleissa, joissa hän sai 625 ääntä eikä tullut valituksi.
Teokset

Salaiset aseveljet. Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933-1944.  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-21501-1
Juha Pohjonen ja Oula Silvennoinen: Tuntematon Lauri Törni.  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-23648-1
"Kumpujen yöhön : eli kuinka historiallinen muisti vääristyi", teoksessa: Sari Näre ja Jenni Kirves (toim.): Luvattu maa.  Johnny Kniga, 2014.  ISBN 978-951-0-40295-5
Paperisydän. Gösta Serlachiuksen elämäkerta.  Siltala, 2012.  ISBN 978-952-234-143-3
Oula Silvennoinen, Marko Tikka ja Aapo Roselius, Suomalaiset fasistit. Mustan sarastuksen airuet. WSOY 2016 ISBN 978-951-0-40132-3
Aapo Roselius & Oula Silvennoinen: Villi itä. Suomen heimosodat ja Itä-Euroopan murros 1918-1921.  Tammi, 2019.  ISBN 9789513175498
Savunharmaa eminenssi. R. Erik Serlachiuksen elämä ja aika. Siltala, 2020. ISBN 978-952-234-715-2.
Aiheesta muualla

Silvennoinen, Oula: Salaiset aseveljet: Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933–1944 (Väitöskirja) 27.9.2008. Helsingin yliopisto, humanistinen tiedekunta, historian laitos.
Antero Leitzinger: Salaiset aseveljet – sensaatio vai julkinen salaisuus? Kirja-arvostelu teoksesta: Silvennoinen, Oula: Salaiset aseveljet – Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933–1944. Otava, 2008. (Agricolan kirja-arvostelut, 30.10.2008)
Äärioikeistotutkija näkee nykyajassa merkkejä 1930-luvulta – "Vietetään tammisunnuntaita ja käydään Eugen Schaumanin haudalla kuin elettäisiin taas valkoisessa Suomessa", Yle Uutiset Historiantutkimus 1.1.2020
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Yle 
Muut:  IdRef
Sinaloa (kartelli)

Culiacán Meksikon Sinaloan osavaltiossa on Sinaloan kartellin, "Veriliiton", kotikaupunki.
2023
Sinaloan kartelli (espanjaksi Cártel de Sinaloa, CDS) on Meksikossa perustettu kansainvälinen rikollisjärjestö, joka harjoittaa huumekauppaa, rahanpesua ja muuta rikollisuutta. Se on ollut pitkään Meksikon merkittävin huumekartelli. Järjestön johtajana toimi pitkään Joaquín "El Chapo" Guzmán.