stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsinki–Tallinna-rautatietunneli
Suunnitteluhistoria > Reittivaihtoehdot

Vuonna 2015 valmistuneessa esiselvityksessä esiteltiin viisi linjausvaihtoehtoa, joista parhaana pidettiin linjausta Pasila–Muuga–Ülemiste. Se tarjoaisi nopeimmat matka-ajat Helsingin ja Tallinnan välillä sekä parhaat vaihtoyhteydet muihin liikennevälineisiin kummassakin päässä tunnelia. Tunnelin pituudeksi muodostuisi tällöin 85 kilometriä. Maailman pisin rautatietunneli on 57 kilometriä pitkä Gotthardin pohjatunneli Sveitsissä.
Uudenmaan liiton selvityksessä ehdotetaan reittiä välille Helsinki-Vantaan lentoasemalta Ülemisteen. Suomen puolella asemat sijaitsisivat lentokentällä, Pasilassa ja Helsingin keskustassa. Suunnitelman mukaan tavaraterminaali ja varikko tulisivat kentän lentomelualueelle. Lisäksi radalta tulisi yhteys Hyvinkää–Hanko-rataan. Viron päässä Ülemistestä olisi yhteys Rail Balticaan, ja matkustajat pääsisivät Tallinnan keskustaan raitiovaunulla. Toteutuessaan tämä linjaus olisi 103 kilometriä pitkä.
Muita esitettyjä linjauksia ovat olleet Pasila–Porkkalanniemi–Muuga–Ülemiste, jossa tunneliosuus jäisi lyhyimmäksi (65 kilometriä), mutta matka-ajat pitenisivät, sekä kaksi linjausta välillä Vuosaari–Muuga–Ülemiste, jotka tarjoaisivat hyvät yhteydet rahtiliikenteelle mutta pidentäisivät matkustajaliikenteen aikoja. Yksi vaihtoehtoisista reiteistä kulkisi lentoasemalta Espoon Otaniemen-Keilaniemen kautta Hramtsowin matalan alueelle sijoitettavalle keinosaarelle ja siitä Tallinnaan. Toisessa vaihtoehdossa reitti veisi Helsinki-Vantaan lentoasemalta Helsingin Ilmalan ja Espoon Otaniemen-Keilaniemen kautta Ulkomatalan alueelle sijoitettavalle keinosaarelle ja siitä Tallinnaan. Peter Vesterbacka on suunnitellut tunnelin suuaukkoa Keilaniemeen, mutta Helsingin kaupunki on halunnut sen sijoittuvan päärautatieasemalle. Kesällä 2021 Vesterbacka kertoi, että raide tulisi kulkemaan Tuusulan rahtiterminaalin, lentokentän, Otaniemen ja Keilaniemen kautta, sekä Viron puolella Saarin kautta Ülemisteen, jossa rahti lastattaisiin Rail Balticaan. Maaliskuussa 2022 reitti Helsingin keskustan kautta kuitenkin hyväksyttiin Uudenmaan maakuntakaavaan, ja sen sanottiin karsineen pois muut linjausvaihtoehdot.
Tunneliyhteyden lisäksi ratkaisumalliksi on esitetty junalauttayhteyttä Helsingin Jätkäsaaresta Tallinnaan. Ratkaisumalli vaatisi omat aluksensa ja terminaalinsa sekä raideyhteyden Jätkäsaaresta pääradalle.
Suunnitteluhistoria > Useita toimijoita

Useita riippumattomia tahoja on suunnitellut erilaisten tunneleiden rakentamista Suomenlahdelle.
FinEst Link oli vuosina 2016–2018 toiminut virkamieshanke, jossa olivat osallisina Helsingin ja Tallinnan kaupungit, Viron ja Suomen liikenneministeriöt sekä Uudenmaan ja Harjun maakunnat. Hankkeen tekemässä selvityksessä tunnelin asema sijaitsisi Tallinnan keskustan liepeillä. Tallinnan edustalle rakennettaisiin tekosaari Tallinnamadal ja Helsingin lähelle Uppoluotoon toinen tekosaari, joiden kautta rata kulkisi Helsinkiin. Tunnelin suuaukkoa kaavailtiin Helsingin Pasilaan, mutta rata jatkuisi Pasilasta vielä lentokentälle. Tunnelin rakentaminen olisi alkanut vuonna 2025. Hanke maksaisi jotakin 13,8 miljardista 20 miljardiin euroon. Esiselvityksen valmistumisen jälkeen asia ei edennyt, eikä julkisrahoitteisen tunnelin rakentaminen ole vireillä. Kuitenkin toukokuussa 2021 Viron ja Suomen edustajat sopivat tulevasta yhteistyöstä tunnelihankkeen edistämiseksi ja toteutusta pohtivan työryhmän oli määrä kokoontua uudelleen. Viron talous- ja rakenneministeri Taavi Aasin mukaan ennen vuotta 2031 tunnelin suhteen ei tule tapahtumaan enempää kuin lisää selvityksiä.
FinEst Bay Area Project on Peter Vesterbackan johtama yksityisrahoitteinen hanke Tallinnan-tunnelin rakentamiseksi.
Myös virolainen Toomas Peterson on ilmoittanut rakennuttavansa Ankurtunnel-nimisen tunnelin Helsingin ja Tallinnan välille yksityisellä rahalla. Peterson tekisi tunnelinsa yli puolet Vesterbackaa halvemmalla, 7–8 mrd. euron hinnalla.
Hyperloop Talsinki on Stanislav Popkovin johtama ja Virgin Hyperloop One:n tukema hanke, jota on ehdotettu korvaavaksi vaihtoehdoksi perinteiselle rautatietunnelille. Matka kaupunkien välillä voitaisiin teoriassa taittaa kahdeksassa minuutissa. Tunnelien pienemmällä halkaisijalla on perusteltu myös hankkeen parempaa kannattavuutta.
Jos rakennustyöhön lopulta ryhdytään, Suomenlahdelle rakennetaan vain yksi tunneli, joka saattaa olla yhdistelmä eri toimijoiden hankkeista.
Ratahankkeen merkitys

Yhteys Eurooppaan parantaisi Suomen kilpailukykyä ja edistäisi matkailua Suomen ja Baltian välillä. Rautatieyhteys edistäisi Helsingin ja Tallinnan muodostumista kaksoiskaupungiksi ja yhtenäiseksi työssäkäyntialueeksi samaan tapaan kuin Tanskan Kööpenhamina ja Ruotsin Malmö. Matka kaupunkien välillä junalla kestäisi puoli tuntia, kun se nykyään vie vähintään puolitoista tuntia nopeallakin laivalla. Matkustajien määrä Helsingin ja Tallinnan välillä lisääntyisi jopa 23 miljoonaan vuodessa yhdessä lauttaliikenteen kanssa. Lisäksi tunneli vähentäisi rekka- ja laivaliikenteen päästöjä molemmissa kaupungeissa.
Tunneliin voitaisiin sijoittaa myös tietoliikenne- ja sähkökaapeleita sekä mahdollisesti muita teknisen huollon yhteyksiä.
Ratahankkeen ei uskota olevan itsenään rahallisesti kannattava, mutta sen katsotaan tuovan alueelle muuta hyötyä.
Vesterbackan mukaan 15 miljardin hintaisen tunnelin rakentaminen tuottaisi 150 miljardin arvoisen kehityksen maan päällä.
Kustannukset

Vuonna 2015 valmistunut Sweco-konsulttiyhtiön valmistelema esiselvitys arvioi tunneliyhteyden kokonaiskustannuksiksi siihen liittyvine liikenneyhteyksineen 9–13 miljardia euroa, josta itse tunnelin osuus olisi 4 miljardia.
Vuoden 2018 alussa julkaistussa selvityksessä tunnelin hinnaksi arvioitiin noin 16 miljardia euroa, vaihteluvälillä 13,8 miljardista 20 miljardiin. Tähän hintaan sisältyisivät tunnelin suunnittelu, rakentaminen, terminaalit, ratayhteydet ja varikot, mutta ei junakalustoa. Vuoden 2023 päivitetyissä laskelmissa kustannusarvio oli edelleen noin 15 miljardia euroa.
Viron talous- ja rakenneministeri Taavi Aasin mukaan Viron ja Suomen olisi mahdoton kustantaa tällaista hanketta ilman ulkopuolista rahoitusta.
Viranomaisselvityksessä oletetaan, että Euroopan unioni rahoittaisi hanketta 40 prosentilla. EU-rahaa ei hankkeeseen ole luvassa. Viron ja Suomen tekemän yhteistyösopimuksen seurauksena tunnelista tulisi osa Euroopan laajuista liikenneverkkoa (TEN-T), minkä ansiosta EU:n rahoitusta voitaisiin joskus tulevaisuudessa hakea.
Aiheesta muualla

Tunneliyhteyden esiselvitys (PDF)
Palme (suku)

Palme on ruotsalainen suku. Se on kotoisin Alankomaista ja tuli Ruotsiin noin vuonna 1600.
Tuolloin Palme Lyder (k. 1630) jäi asumaan Ystadin kaupunkiin kauppamiehenä. Hänen poikansa ottivat nimen Palme sukunimekseen. Tunnetuimpia Palmeja oli Ruotsin pääministeri Olof Palme.
Tunnettuja sukuun kuuluneita

August Palme, näyttelijä
Birgitta Palme, näyttelijä ja teatterinjohtaja
Carl Palme, taiteilija ja kirjailija
Einar Palme, taiteilija
Jacob Palme, professori
Joakim Palme (s. 1958), professori
Mårten Palme (s. 1961), professori
Nils Palme (1895–1963), upseeri ja tilanomistaja
Olof Palme (1884–1918), historioitsija, Sven Palmen poika
Rajani Palme Dutt (1896–1974), poliitikko ja toimittaja
Olof Palme (1927–1986), pääministeri
Sven Palme (1854–1934), poliitikko ja vakuutusjohtaja
Sven Ulric Palme, historioitsija ja professori
Ulf Palme, näyttelijä ja kirjailija.
Annikki Palmén

Annikki Palmén, o.s. Saarisalo (8. elokuuta 1929 Viipuri – 23. joulukuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen kasvitieteilijä.
Palménin väitöskirja Die Flora in ihrer Beziehung zur Siedlung und Siedlungsgeschichte in den südfinnischen Städten Porvoo, Loviisa und Hamina ilmestyi 1963 ja sai paljon kiitosta. Hän oli Helsingin yliopiston kasvitieteellisen puutarhan amanuenssina ja intendentti runsaat 30 vuotta.
Palménin puoliso oli professori Ernst Palmen vuodesta 1973.
Teokset

Helsingin yliopiston kasvitieteellinen puutarha: kasvihuoneiden opas . Helsinki, 1975 (useita painoksia)
Helsingfors universitets botaniska trädgård: växthusguide. Annikki Palmén; den svenska uppl. granskad av Hans Luther.  Helsingfors universitet, 1977 ISBN 951-45-1050-X.
Kasvihuonekasvien lajintuntemus: (cl I.A.9.4.c.) Jaakko Jalas, Annikki Palmén, Väinö Hosiaisluoma. Helsingin yliopisto, 1975. - (Helsingin yliopiston kasvitieteen laitoksen monisteita, ISSN 0357-6264; 17.).
Avomaan puutarhakasvien tuntemus: (cl I.A.9.4.b). Jaakko Jalas, Annikki Palmén, Leena Hämet-Ahti. Helsingin yliopiston kasvitieteen laitos, 1978. - (Helsingin yliopiston kasvitieteen laitoksen monisteita, ISSN 0357-6264; 51.).
Kasvihuonekasvien lajintuntemus Jaakko Jalas, Annikki Palmén. Hki: Helsingin yliopisto, 1979. - (Helsingin yliopiston kasvitieteen laitoksen monisteita, ISSN 0357-6264; 57.).
Kasvitieteellisen puutarhan avomaan kasvien tuntemus. Jaakko Jalas, Annikki Palmén, Leena Hämet-Ahti. Hki: Helsingin yliopisto, 1979. - (Helsingin yliopiston kasvitieteen laitoksen monisteita, ISSN 0357-6264; 56.). ISBN 951-45-1766-0.
Viljelykasvien nimistö. toim. Annikki Palmén, Pentti Alanko. Hki: Puutarhaliitto, 1983 Puutarhaliiton opaskirjoja, ISSN 0355-8665; n:o 31. (Puutarhaliiton julkaisuja, ISSN 0355-080X; n:o 232.). ISBN 951-95425-0-7. – Uud. laitos 1993, Puutarhaliiton julkaisuja, ISSN 0355-080X; nro 271.. Puutarhaliitto ISSN 1237-8070; nro 38.). ISBN 951-8942-09-9.
Helsingin yliopiston kasvitieteellisen puutarhan puuvartiset kasvit. Annikki Palmén. Helsingin yliopiston kasvitieteellinen puutarha, 1985. - (Ulmus, ISSN 0782-3851; 1.).
Avomaan hyöty- ja koristekasveja. julkaisija: Helsingin yliopiston kasvitieteen laitos. Helsingin yliopisto, 1991. - (Helsingin yliopiston kasvitieteen laitoksen monisteita, ISSN 0357-6264; 126.). ISBN 951-45-5874-X.
Viljelykasvien nimistö. toimittaneet Annikki Palmén, Pentti Alanko. Helsinki: Puutarhaliitto, 1993 - (Puutarhaliiton julkaisuja, ISSN 0355-080X; nro 271.). - (Opas / Puutarhaliitto, ISSN 1237-8070; nro 38.). ISBN 951-8942-09-9.
Pajut

| Pajut |
| --- | --- |
 Valkosalava (Salix alba)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Pajukasvit Salicaceae
Alaheimo::  Salicoideae
Tribus::  Saliceae
Suku::  Pajut Salix  L.
Synonyymit
 Chosenia Nakai 
Katso myös
   Pajut Wikispeciesissä   Pajut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kukkiva pajunkissa.
Itkusalava (Salix babylonica)
Napapaju (Salix polaris)
Virpapaju (Salix aurita)
Pajut (Salix) on puuvartisten kasvien suku pajukasvien (Salicaceae) heimossa. Pajujen suvussa on noin 470 kaksikotista varpu-, pensas- tai puumaista lajia. Pajujen luokittelu lajeiksi ja muiksi taksoneiksi vaihtelee jonkin verran eri lähteissä. Suomessa alkuperäisiä pajulajeja kasvaa noin 20. Niitä kasvaa varsinkin purojen, ojien ja pienten jokien varsilla.
Nopeakasvuisuutensa vuoksi pajuja hyödynnetään energiapuuna (vesipaju). Pajun kuoressa on salisylaatteja, minkä vuoksi sitä on käytetty lääkekasvina. Salisylaatit imeytyvät ruoansulatuskanavasta elimistöön ja hajoavat siellä salisyylihapoksi, joka on tulehduskipulääke. Rohdosten raaka-aineeksi tarkoitettua salisylaattipajua voidaan myös viljellä. Pajut ovat notkeita ja nopeasti pitkän ohkaisiksi vitsoiksi kasvavina hyvin soveltuvia punontatöihin siinä missä rottinki tai bambukin. Useimmista pajuista voidaan valmistaa pajupilli. Joitakin pajulajeja sekä niistä jalostettuja risteymiä tai lajikkeita käytetään myös yleisesti koristepuina tai -pensaina esimerkiksi pihoilla, puistoissa ja katujen varsilla. Tällaisia pajuja ovat esimerkiksi terijoensalava, jokisalava ja hopeasalava.
Paju versoo uinuvista silmuista sekä juurivesoista ja on siksi vaikea hävitettävä. Pelto-ojien varsilla kasvavat pajut ovat usein haitallisia rikkakasveja. Perimätiedon mukaan pajukot saadaan katoamaan lopullisesti siten, että katkaistaan ne 7–8 päivää ennen mustaa- eli uuttakuuta.
Useimmat pajut kukkivat varhain keväällä, ennen kuin niihin on kasvanut lehtiä. Niiden kukintoja sanotaan pajunkissoiksi.
Pajulajeja ja -lajikkeita

Pajulajeista erotetaan usein alalajeja ja muunnoksia. Pajut myös risteytyvät helposti ja risteymät muistuttavat vaihtelevasti kantalajejaan. Niinpä pajujen tarkka tunnistaminen lajilleen voi olla hankalaa. Pajujen luokittelu lajeiksi, alalajeiksi, muunnoksiksi ja lajikkeiksi vaihtelee myös hieman eri lähteissä.
Pajulajeja ja -lajikkeita > Muita lajeja

Muita Pohjoismaissa kasvavia pajuja:
Etelänkalvaspaju (Salix hastata subsp. vegeta)
Itkusalava eli itkupaju (Salix babylonica)  – viljelykasvi
Lännenhärmäpaju eli härmäpaju (Salix daphnoides subsp. daphnoides)
Siperianpaju (Salix schwerinii) – viljelykasvi
Tundrapaju (Salix arctica)
Muualla kasvavia pajulajeja:
Alaskanpaju (Salix alaxensis)
Kaarnapaju (Salix arbutifolia, syn. Chosenia arbutifolia)
Sinipaju (Salix caesia)
Herttapaju (Salix cardiophylla, syn. Toisusu cardiophylla)
Kaukasianpaju (Salix caspica)
Alaskanhärmäpaju (Salix drummondiana)
Huopapaju eli laventelipaju (Salix elaeagnos)
Kanadanpaju (Salix eriocephala)
Aropaju (Salix gmelinii)
Puuteripaju (Salix gracilistyla)
Alppipaju (Salix helvetica)
Kaartopaju (Salix integra)
Amerikanhärmäpaju (Salix irrorata)
Amerikanhalava (Salix lucida)
Hokkaidonpaju (Salix miyabeana)
Mustikkapaju (Salix myrtillifolia)
Suikeropaju (Salix nummularia)
Kiinanhalava (Salix paraplesia)
Koreansalava (Salix pierotii, syn. S. koreensis)
Altainpaju (Salix rectijulis)
Jäätikköpaju (Salix retusa)
Vuotapaju (Salix scouleriana)
Suohalava (Salix serissima)
Mattopaju (Salix serpillifolia)
Samettipaju (Salix sitchensis)
Sahalininpaju (Salix udensis)
Toisusupaju (Salix urbaniana)
Japaninpaju (Salix yezoalpina)
Kanarianpaju (Salix canariensis)
Kastepaju (Salix rorida)
Suippupaju eli eteläntuhkapaju (Salix appendiculata)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Salix
Eliaksen yrittitarha (Internet Archive)
Savela, Markku: Lepidoptera and some other life forms: Salix
Pherobase: Floral volatiles of Genus Salix (englanniksi)
Viherä-Aarnio Anneli, Jyske Tuula, Beuker Egbert, Luonnonvarakeskus (LUKE), 11/2022, Pajut biokiertotaloudessa : Materiaaleja, arvoaineita, ympäristöhyötyjä ISBN 978-952-380-367-1 (pdf)
Suomalaiset lehtipuut
euroopanpähkinäpensas
halava
harmaaleppä
hieskoivu
jokipaju
korpipaatsama
kotipihlaja
kynäjalava
metsähaapa
metsälehmus
metsäomenapuu
metsätammi
metsävaahtera
mustuvapaju
orapaatsama
outapaju
raita
rauduskoivu
ruotsinpihlaja
saarni
suippuorapihlaja
suomenpihlaja
talvikkipaju
tervaleppä
tunturikoivu
tuomi
tylppöorapihlaja
vuorijalava
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q36050  Wikispecies: Salix  APDB: 194572  APNI: 59669  CoL: 7BWB  eFloraSA: Salix  EoL: 32667  EPPO: 1SAXG  FloraBase: 22673  FNA: 129059  FoAO2: Salix  FoC: 129059  GBIF: 3039576  GRIN: 10657  iNaturalist: 53453  IPA: 4511  IPNI: 325916-2  IRMNG: 1085261  ITIS: 22476  NBN: NHMSYS0000463078  NCBI: 40685  NZOR: 8b299e06-1c0e-4a17-a40a-07c9399dfba9  Open Tree of Life: 458856  Paleobiology Database: 54580  PLANTS: SALIX  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:325916-2  Tropicos: 40028804  VASCAN: 1639  VicFlora: 7c1cb0e4-cf21-4057-923c-98b4e6e6d4f6  WoI: 633  WFO: wfo-4000033844
Outi Pakkanen

| Outi Pakkanen |
| --- | --- |
 Outi Pakkanen
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. tammikuuta 1946 (ikä 79) Kokkola
Kansalaisuus:  Suomi
Kirjailija
Esikoisteos:  Murhan jälkeen mainoskatko (1973)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Outi Pakkanen (s. 27. tammikuuta 1946 Kokkola) on suomalainen kirjailija. Koulutukseltaan Pakkanen on ekonomi. Hän työskenteli yli 35 vuotta markkinointi- ja mainosalalla. Pakkanen toimi WSOY:n Uudet Kirjat -kirjakerhon päätoimittajana vuosina 1987–2004. Nykyisin hän on vapaa kirjailija. Hän on osuuskuntamuotoisen kustantamon Crime Timen perustajajäsen.
Outi Pakkasen äiti oli kirjailija Kaija Pakkanen ja kirjailija Jukka Pakkanen ja joulupukki Timo Pakkanen ovat hänen veljiään. Outi Pakkanen oli myös Jussi Jurkan viimeiseksi jäänyt naisystävä ja hän oli mukana Jurkan siunaustilaisuudessa tämän lasten ja sisarusten kanssa.
Stadin Slangi ry. valitsi hänet vuoden 2010 Stadin Friiduksi.
Tuotanto

Pakkanen on tunnettu etenkin Helsinkiin sijoittuvista jännitysromaaneista, joiden tapahtumat sijoittuvat sukujuhliin, luokkakokouksiin ja seminaareihin. Hän ei halua tehdä kirjoissaan poliisista sankaria, koska ei tunne näiden maailmaa tarpeeksi hyvin. Neljässä ensimmäisessä kirjassa rikostutkijana on komisario Antti Viitala, ja hänen jälkeensä tutkijaksi vaihtuu Matti Martikka. Kolmannesta kirjasta lähtien tapahtumissa on mukana myös mainosgraafikko Anna Laine, joka auttaa rikosten ratkaisuissa. Dekkareiden lisäksi Pakkanen on kirjoittanut elämäkertateokset Emmi Jurkasta ja Aino Acktésta.
Pakkasen ensimmäinen Martikka-dekkari Katso naamion taa on sovitettu myös kolmiosaiseksi televisiosarjaksi. Vuonna 1989 ensi-esitetyn sarjan on ohjannut ja käsikirjoittanut Taisto-Bertil Orsmaa. Martikkana näyttelee Esko Pesonen. Romaani tapahtuu Helsingissä, mutta TV2:lla esitetyssä televisiosarjassa tapahtumapaikkana on Tampere.
Teokset > Jännitysromaanit

Murhan jälkeen mainoskatko.  Helsinki:  Weilin+Göös, 1973.  ISBN 951-35-0981-8
Maanantaihin on paljon matkaa.  Helsinki:  Weilin+Göös, 1975.  ISBN 951-35-1397-1
Kiinalainen aamutakki.  Espoo:  Weilin+Göös, 1982.  ISBN 951-35-2631-3
Tarjoilija, pyyhkikää taulu.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-09080-1
Katso naamion taa.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09763-6
Kissa kuussa.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-11459-X
Musta aurinko.  Helsinki:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11990-7
Rakkaudesta kuolemaan.  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13411-6
Korttelin kuningatar.  Helsinki:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13990-8
Kuolema käy jatkoilla.  Helsinki:  Otava, 1997.  ISBN 951-1-15000-6
Macbeth on kuollut.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16307-8
Pelistä pois.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17593-9
Yön yli.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18276-5
Punainen pallotuoli.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19763-0
Hinnalla millä hyvänsä.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20488-2
Ruohonleikkaaja.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-21156-0
Talvimies.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-22087-9
Yöpuisto.  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-23008-3
Muistivirhe.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23844-7
Seuralainen.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24571-1
Julma kuu.  Helsinki:  Crime Time, 2012.  ISBN 978-952-591-870-0
Toinen kerros.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26585-6
Rakastaja. Otava, 2013
Marius. Crime Time, 2014.
Helle. Helsinki: Otava, 2015. ISBN 978-951-1-29068-1
Peili. Helsinki: Otava, 2016. ISBN 978-951-1-30437-1
Linna, Otava, 2018. ISBN 978-951-1-32608-3
Helmimies, Otava, 2019. ISBN 978-951-1-34639-5
Naistenkutsut, Otava, 2020. ISBN 978-951-1-37162-5
Pullonkerääjä.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-40701-0
Kylmä talo. Helsinki: Otava, 2024. ISBN 978-951-1-47453-1
Teokset > Muita teoksia

Viimeinen vuoro.  Tampere:  Kolmiokirja, 1982.
Rakas Emmi.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08104-7
Aino Ackté, Pariisin primadonna.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15224-2
Porosta parmesaaniin. Anna Laineen keittokirja.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18640-X
Elämäni vuodet -kirjasarja (1986–1987)
Kotimaamme kuva 1–3 (1998)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Outi Pakkanen Wikimedia Commonsissa
Outi Pakkanen, Kirjasampo (sivun ulkoiset linkit osin vanhentuneet)
Kirjailijaesittely Outi Pakkanen, Kirjasampo
Outi Pakkanen, (Arkistoitu – Internet Archive) Lukukeskus
Outi Pakkanen, Crimetime
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Yle 
Muut:  IdRef
Paali-kaanon

Thainkielisen Paali-kaanon -sarjan standardipainos
Paali-kaanon on Theravada-buddhalaisuuden paalinkielinen standardikokoelma pyhiä kirjoituksia. Se on kaikkein täydellisin olemassa oleva varhaisen buddhalaisuuden kaanon, ja se on pääosin peräisin Tamrashatiya-koulukunnalta.
Buddhalaisen perinteen mukaan Ananda resitoi muistista Sutta Pitakan ja Upali Vinaya Pitakan ensimmäisessä buddhalaisessa neuvostossa, joka järjestettiin pian Gautama Buddhan kuoleman eli parinirvanan jälkeen. Neuvostossa paikalla olleet arhatit hyväksyivät nämä resitaatiot, ja Buddhan opetukset säilytettiin suullisena perimätietona buddhalaisen sanghan keskuudessa. Tripitakaa, joka välitettiin Sri Lankaan kuningas Ašokan hallinnon aikana, säilytettiin alun perin suullisena perimätietona. Se kirjoitettiin myöhemmin muistiin neljännen buddhalaisen neuvoston aikana, joka pidettiin vuonna 29 eaa., noin 454 vuotta Gautama Buddhan kuoleman jälkeen. Samankaltaisten opetusten tekstikatkelmia on löytynyt muiden tärkeimpien intianbuddhalaisten koulukuntien agama-teksteistä. Ne on kuitenkin kirjoitettu muilla prakrit-kielillä paalin tai sanskritin sijaan. Jotkin niistä käännettiin myöhemmin kiinaksi (varhaisimmat niistä ovat peräisin 300-luvulta). Säilynyt srilankalainen versio on kaikkein täydellisin, mutta sitä muokattiin laajasti noin 1000 vuotta Buddhan kuoleman jälkeen, 400- tai 500-luvulla. Varhaisimmat kanonisen paalinkielen tekstikatkelmat löydettiin Myanmarin Pyu-kaupunkivaltioista, ja ne on ajoitettu 400-luvun puolivälistä 500-luvun puoliväliin.
Paali-kaanon jakaantuu kolmeen yleiseen luokkaan, nimeltään pitaka (paalin kielellä: piṭaka, joka tarkoittaa "koria" ja viittaa astioihin, joissa palmunlehdistä tehtyjä käsikirjoituksia säilytettiin). Tämän vuoksi kaanonia kutsutaan perinteisesti nimellä Tipiṭaka ("kolme koria"). Nämä kolme pitakaa ovat seuraavat:
Vinaya Piṭaka ("kurinalaisuuden kori"), joka käsittelee buddhalaisen sanghan sääntöjä tai kuria;
Sutta Piṭaka (sutrien/sanontojen kori) on koreista suurin, ja se sisältää Buddhan käymiä keskusteluja ja saarnoja sekä jonkin verran uskonnollisia runoja;
Abhidhamma Piṭaka, tutkielmia, jotka selventävät buddhalaisia oppeja, etenkin niitä, jotka koskevat ihmisen mieltä. Tätä kutsutaan myös systemaattisen filosofian koriksi.
Vinaya Pitaka ja Sutta Pitaka ovat varsin samanlaisia kuin varhaisten buddhalaisten koulukuntien teokset, joita kutsutaan usein varhaisiksi buddhalaisiksi teksteiksi. Abhidhamma Pitaka on kuitenkin tiukasti Theravada-koulukunnan kokoelma, ja sillä on vain vähän yhteistä muiden buddhalaisten koulukuntien tunnustamien abhidhamma-teosten kanssa.