stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapinsirppisammal
Ulkonäkö

Lapinsirppisammal on isokokoinen, noin 10 cm pitkä (upoksissa kasvaessaan jopa 20 cm), tavallisesti pystyversoinen, vähähaarainen, kellanvihreä, ruskehtava tai punertava haarapesäkkeinen lehtisammal. Verson kärki on yleensä sivulle kaartuva, mutta ei aina silmiinpistävän koukkuinen. Laji muistuttaa ulkonäöllisesti lähisukuista kiiltosirppisammalta mutta on tätä kookkaampi. Vedessä kasvaessaan lapinsirppisammal saattaa muistuttaa myös suurikokoista rimpisirppisammalta tai samankokoista lettolierosammalta. Lajin tunnistaminen varmuudella vaatii mikroskooppista tarkastelua .
Levinneisyys

Lapinsirppisammalta on pohjoisen pallonpuoliskon havumetsävyöhykkeen mantereisissa osissa. Sen levinneisyys tunnetaan kuitenkin huonosti. Euroopassa laji tunnetaan Suomesta, Ruotsista, Virosta ja Latviasta . Euroopan lisäksi lajia tavataan Aasian pohjoisosassa ja läntisessä Pohjois-Amerikassa. Keski-Euroopasta on vanha tieto Saksasta. Lisäksi sammal tunnetaan Venäjältä Karjalan tasavallasta. Levinneisyyden painopiste Suomessa on ollut Metsä-Lapissa, mutta lapinsirppisammalta on tavattu harvinaisena ja paikoittaisena myös Etelä-Suomessa Uudellamaalla saakka.
Elinympäristö

Lapinsirppisammal kasvaa keskiravinteisilla rimpinevoilla ja -letoilla pysyvästi vetisillä pinnoilla sekä Etelä-Suomessa muutaman pienen metsälammen kelluvassa nevareunuksessa. Usein paikalla on lähteisyyttä tai luhtaisuutta. Kasvillisuudessa on ruostelähteisten koivulettojen piirteitä. Hapettomien suonalaisten pohjavesien tuoma lisä suon ravinteisuuteen on kasvupaikoilla usein merkittävä. Ravinteisuus on kuitenkin yleensä melko niukka, usein kiiltosirppisammalen kasvupaikkoja niukempi. Happamuuden on todettu vaihtelevan pH 5,8–6,2, joskus jopa alle 5:n. Sammal tuntuu suosivan pysyvästi märkinä säilyviä kasvupaikkoja. Etenkin eteläiset kasvupaikat ovatkin metsälampien kelluvan nevareunuksen rantapalteella tai aukoissa vesirajassa tai kokonaan upoksissa.
Kannan kehitys ja uhananlaisuus

Monen muun suosammalen tapaan lapinsirppisammal on menettänyt soitten ojituksen ja lampien kuivauksen tai veden laadun muutosten takia lukuisasti kasvupaikkojaan. Suomessa sammalella on ollut kaikkiaan noin 80 esiintymää, joista nykyisiä kasvupaikkoja on 23 sekä Etelä-Suomen lammenreunuksilla että Pohjois-Suomen soilla. Osa niistä on löydetty vasta viime vuosina. Lajilla saattaakin olla ennestään tuntemattomia kasvupaikkoja. Ainakin noin neljänneksen tunnetuista esiintymäpaikoista on todettu hävinneen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lapinsirppisammal (Hamatocaulis lapponicus)
Ymparisto.fi: Lapinsirppisammal (Hamatocaulis lapponicus) (pdf)
ITIS: Hamatocaulis lapponicus (englanniksi)
Lego-minihahmo

Minifiguurien patenttihakemuksen liite vuodelta 1979.
Lego-minihahmot tai -minifiguurit (puhekielessä ”Lego-ukot”) ovat Lego Groupin valmistamia noin neljän senttimetrin mittaisia muovisia leluhahmoja. Useimmilla hahmoilla on keltainen iho ja hymyilevät kasvot. Hahmoja myydään yleensä Lego-tuotepakkausten mukana, mutta niitä voi ostaa myös erikseen. Vuonna 2003 Lego Group ilmoitti valmistaneensa jo 3,7 miljardia minihahmoa.
Ensimmäiset minihahmot tuotiin markkinoille vuonna 1975. Niillä ei ollut vielä käsiä eikä liikkuvia jalkoja. Ensimmäiset nykyisenkaltaiset minihahmot tulivat myyntiin vuonna 1978. Niistä on tullut lähes yhtä tunnettuja kuin Lego-palikoista. Minihahmojen suosiota ovat kasvattaneet muun muassa legoanimaatiot.
Rakenne

Lego-minihahmot rakentuvat yhdeksästä osasta: jaloista, lantiosta, yläruumiista, päästä, käsivarsista ja niihin liittyvistä käsistä. Jokainen näistä osista voidaan irrottaa ja korvata toisenlaisella vastaavalla osalla. Minihahmon kädet voivat ottaa kiinni erilaisista Lego-osista joko erilaisten palikoiden alta, ohennetuista kohdista tai levyjen ja laattojen sivuilta. Minihahmojen pään päällä on nuppi, johon voi kiinnittää erilaisia tukkia, päähineitä sekä tavallisia Lego-palikoita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lego-minihahmo Wikimedia Commonsissa
Minihahmohaku Brickset-sivustolla.
Leszek Balcerowicz

Leszek Balcerowicz
Leszek Henryk Balcerowicz (s. 19. tammikuuta 1947 Lipno, Puola) on puolalainen taloustieteilijä, professori ja maan entinen valtiovarainministeri.[lähde? ]
Balcerowicz alkoi neuvoa Solidaarisuus-liikettä jo ennen sen valtaantuloa ja joutui siksi valtaapitävän kommunistipuolueen epäsuosioon. Valtiovarainministerinä hän oli syyskuusta 1989 elokuuhun 1991 ja uudelleen 31. lokakuuta 1997 – 8. kesäkuuta 2000. Valtion korkeimman kunniamerkin hän sai 11. marraskuuta 2005. Hän on myös YK:n Commission on Legal Empowerment of the Poor -komission jäsen.[lähde? ]
Puolassa pyrittiin Balcerowiczin ja professori Jeffrey Sachsin johdolla siirtymään markkinatalouteen vuodesta 1990 alkaen mahdollisimman nopeasti. Puolan elintaso kohosi ”20 vuodessa enemmän kuin missään muualla”, ja vuonna 2008 Puolan bruttokansantuote oli 77 prosenttia korkeampi kuin 1989. Tätä Balcerowizin politiikkaa kutsuttiin šokkiterapiaksi. Balcerowicz esitti vuonna 2009, että Puolan pitäisi entistä nopeammin purkaa sääntelyä ja yksityistää loput valtion omistamat yritykset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leszek Balcerowicz Wikimedia Commonsissa
Leonardo AW119

| Leonardo AW119 |
| --- | --- |

Tyyppi:  kuljetushelikopteri
Valmistaja:  Leonardo
Ensilento:  helmikuu 1995
Valmistusmäärä:  91 (2007) 
Leonardo AW119 Koala (aiemmin AgustaWestland AW119) on Leonardon valmistama yksimoottorinen kuljetushelikopteri. Malli on suunniteltu Agusta A109:n pohjalta, mutta se on varustettu siitä poiketen vain yhdellä moottorilla.
Käyttö Suomessa

Rajavartiolaitoksen Vartiolentolaivueella on vuodesta 2011 ollut käytössään neljä Koalaa.
| Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat> rekisteritunnus | Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat> aloitus | Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat> edeltävä | Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat> rekisteritunnus | Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat>  | Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat>  | Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat>  | Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat>  | Suomen rajavartiolaitoksen Agusta Westland AW 119 Ke Koalat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| OH-HVL | 2010 | Agusta AB 206 Jet Ranger | OH-HRG |  |  |  |  |  |
| OH-HVM | 2010 | Agusta AB 206 Jet Ranger | OH-HRH |  |  |  |  |  |
| OH-HVN | 2010 | Agusta AB 206 Jet Ranger | OH-HRI |  |  |  |  |  |
| OH-HVO | 2011 |  |  |  |  |  |  |  |
Tekniset tiedot

Lähde: [lähde? ]
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Matkustajat: 6–7
Pituus: &&&&&&&&&&&&&013.01000013,01 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.07700003,77 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01430.&&&&001 430 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&02720.&&&&002 720 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Pratt & Whitney Canada PT6B-37A -turbiinimoottori; &&&&&&&&&&&&0747.&&&&00747 kW (&&&&&&&&&&&01002.&&&&001 002 hv)
Roottori:  halkaisija &&&&&&&&&&&&&010.083000010,83 m, pinta-ala &&&&&&&&&&&&&092.&&&&0092 m²
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0267.&&&&00267 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0991.&&&&00991 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&06096.&&&&006 096 m
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leonardo AW119 Wikimedia Commonsissa
Lapintiira

| Lapintiira |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Alaheimo::  Tiirat Sterninae
Suku::  Tiirat Sterna
Laji::  paradisaea
Kaksiosainen nimi
 Sterna paradisaea  Pontoppidan, 1763 
 Lapintiiran levinneisyys ja muuttoreitit
Katso myös
   Lapintiira Wikispeciesissä   Lapintiira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lapintiira (Sterna paradisaea) on tiiralintu, joka pesii arktisella ja kylmällä vyöhykkeellä Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa, talvehtien kuitenkin kaukana Etelämannerta ympäröivillä merialueilla. Lapintiiran vuosittaiset muuttomatkat ovat eläinkunnan pisimmät.
Koko ja ulkonäkö

Lapintiiran vartalo on vaalean harmaa, siivet hieman tummemman harmaat ja päässä on silmien yläpuolella musta lakki eli kalotti. Jalat ja nokka ovat tummanpunaiset, nokan kärjessä ei yleensä ole mustaa kuten kalatiiralla. Istuvan linnun pyrstö ulottuu selvästi pidemmälle kuin siivenkärjet, mikä on varmin tunnusmerkki lajin erottamiseksi kalatiirasta. Nokka on hieman lyhyempi ja pää pyöreämpi kuin kalatiiran (kalatiiran olemus on hiukan luihu), myös jalat ovat lyhyemmät. Lennossa käsisiivenselvennä kärjessä on vain kapea tumma reunus. Siipisulat ovat läpikuultavat. Pesällään lapintiira on kiukkuisempi kuin kalatiira, ja saattaa tulla nokkaisemaan kulkijan päälakeen reiän. Poikaset ovat hyvin samanlaisia kuin kalatiiran, joskin lapintiiran poikaset ovat yleensä harmaita ja vatsapuolelta valkeita, kun taas kalatiiran poikanen on usein päältä ruskehtava ja sen maha on harmaa. Nuori lapintiira on lennossa erotettavissa kalatiirasta kyynärsiiven takareunan kuvioinnista: lapintiiran kyynärsulat ovat valkoiset. Lapintiiran pituus on 34–40 cm ja paino noin 100 grammaa. Siipien kärkiväli on 66–77 cm ja pyrstöjouhien pituus lähes 20 cm. Äänet ovat samantyyppisiä kuin kalatiiran, mutta vielä korkeampia ja heleämpiä. Varoitusääni on yksitavuinen, kireä ”rräää” tai ”rräyh”, mikä on hyvä tuntomerkki erona kalatiiraan.
Levinneisyys

Lapintiira pesii pohjoisen pallonpuoliskon kaikkien mantereiden pohjoisissa osissa Bretagnea ja Massachusettsia myöten. Sen muuttomatka kuuluu maailman pisimpiin: lapintiirat talvehtivat Etelämantereen rannikoilla ja Etelä-Afrikassa. Suomessa se on yleinen meren saaristossa ja Pohjois-Suomen vesistöissä. Suomen pesimäkanta on keskimäärin 90 000 paria (68 000–160 000).  Lapintiira on pesimäkannaltaan Suomen runsaslukuisin lokkilintu.
Elinympäristö

Lapintiirat pesivät yleensä yhdyskunnissa, mutta usein myös yksittäispareina. Suurimmat yhdyskunnat sijaitsevat ulkomeren puuttomilla kallio- ja soraluodoilla, ja niissä voi olla jopa sata paria. Usein kala- ja lapintiirat pesivät sekayhdyskuntina. Myös lapintiira hakeutuu mielellään pesimään naurulokkiyhdyskuntiin. Lapintiirat ovat pitkäikäisiä lintuja ja saattavat hyvin elää kaksikymmenvuotiaaksi. Vanhin suomalainen rengastettu lapintiira on ollut 28 vuotta, 10 kuukautta ja 23 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 30 vuotta ja 11 kuukautta vanha lintu.
Lisääntyminen

Lapintiiran pesä on pelkkä kuoppa maassa tai kalliolla, yleensä ilman mitään pesäaineksia. Muninta alkaa muutamia päiviä myöhemmin kuin kalatiiran, toukokuun puolivälistä alkaen. Yhdyskunnissa on aina hyvinkin eri aikaan aloitettuja pesintöjä, kuten myös kalatiiralla. Munia on 2, joskus 1, mutta harvoin 3. Haudonta alkaa ensimmäisestä munasta ja kestää noin 3 viikkoa. Molemmat puolisot hautovat. Poikaset ovat lentokykyisiä 3–4 viikon ikäisinä. Jotkin emot puolustavat poikasiaan raivokkaasti, ja saattavat nokkaista kulkijan päälakeen vertavuotavan reiän. Lapintiirat poistuvat Suomesta ennen kalatiiraa jo heinäkuussa ja elokuun alkupuolella.
Lapintiira ja kalatiiraemo pesivät vuonna 2022 Lempäälässä ja saivat poikasia. Kahdesta risteymäpoikasesta toinen katosi saaliiksi. Paikalliset lintuharrastajat rakensivat verkon pesän suojaksi, jotta toinen selviytyisi hengissä. Risteymä on harvinainen. Poikanen on rengastettu, ja sen vaiheita seurataan. Samassa paikassa sekapesintä onnistui jo kerran aiemminkin, mutta poikaset päätyivät petolintujen saaliiksi. Pohjois-Amerikassa todennettu sekapari on saanut poikasia useita kertoja, ja yksi poikasista palasi syntymäjärvelleen ja sai poikasia kalatiiran kanssa.
Ravinto

Merialueella lapintiira syö pääasiassa pieniä kaloja, äyriäisiä ja hyönteisiä (surviaissääskiä). Sisämaassa ravinto on etupäässä hyönteisiä.
Aiheesta muualla

Lapintiira Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Lapintiira (Sterna paradisaea)
ITIS: Sterna paradisaea (englanniksi)
Lapintiirat färsaarelaisessa postimerkissä.
Lapintiira hiekalla
Lapintiira hautoo
Sterna paradisaea
Laryngomalasia

| Laryngomalasia |
| --- | --- |
 Kourumainen kurkunkansi laryngomalasiapotilaalla
Luokitus
ICD-10:  Q31.5
ICD-9:  748.3
OMIM:  150280
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Laryngomalasia on synnynnäinen kurkunpään rakennevika, jonka hallitsevana oireena on rasituksessa paheneva vinkuva sisäänhengitys (stridor). Oireet huomataan usein muutaman viikon iässä. Rakenteellisista syistä laryngomalasia on yleisin lapsen stridorin syy, mutta huomattavasti tavallisempi selitys oireisiin on kurkunpään tulehdus. Pahimmillaan oireet ovat noin puolen vuoden iässä ja loppuvat yleensä ennen kuin lapsi täyttää kaksi vuotta. Koska laryngomalasian oireet helpottavat ja loppuvat ajan mittaan, leikkaushoitoa ei yleensä tarvita.
Etiologia

Laryngomalasian etiologia eli syy on tuntematon. Syyksi on arveltu kurkunpään rustojen pehmeyttä. Kurkunpään rakenne on potilailla poikkeava siten, että kannurustoja ympäröivä kudos on turpea ja veltto. Myös kurkunkansi saattaa olla kourumainen ja helposti taaksepäin taipuva, ja kurkunpään eteispoimut saattavat olla lyhyet. Laryngomalasiaa esiintyy usein muiden anomalioiden eli poikkeavuuksien yhteydessä.
Oireet

Hallitseva oire on sisäänhengityksen stridor, joka johtuu kurkunkannen ja kannurustojen kääntymisestä kurkunpään päälle ahtauttaen sitä. Uloshengitys on yleensä vaivaton. Stridor pahenee rasituksessa. Oireet alkavat ensimmäisten elinviikkojen aikana ja loppuvat yleensä ennen leikki-ikää. Joissain tapauksissa oireet saattavat kuitenkin kestää kouluikään saakka, ja tunnetaan myös tapauksia, joissa oireet alkavat vasta kouluiässä ja esiintyvät ainoastaan rasituksen aikana (exercise-induced laryngomalacia).
Diagnoosi ja erotusdiagnostiikka

Diagnoosi tehdään tähystystutkimuksella. Mikäli imeväisikäisellä esiintyy lievää stridoria, ei välitöntä tähystystutkimusta välttämättä tarvita, mutta tutkimus tehdään, jos oireet pahenevat, kestävät yli imeväisiän, rajoittavat liikkumista tai aiheuttavat hengenahdistusta. Tutkimus tehdään myös, jos diagnoosi on epävarma. Tärkein lapsen stridorin erotusdiagnostinen vaihtoehto on kurkunpäätulehdus. Varsinkin kouluikäisillä kyseeseen tulee lisäksi astma; spirometriatutkimuksessa ei kuitenkaan nähdä astmaan sopivaa löydöstä, vaan uloshengityksen virtausarvot ovat yleensä normaalit.
Hoito

Mikäli oireet ovat hankalat, kirurginen hoito tulee kyseeseen. Sitä kuitenkin tarvitaan harvoin, koska oireet yleensä loppuvat jo ennen leikki-ikää. Eräässä aineistossa leikkauksella hoidettiin kuitenkin jopa 10 % potilaista.
Leonard Borgström

Johan Henrik Leonard Borgström (16. toukokuuta 1876 Sipoo – 1. maaliskuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen mineralogi.
Borgströmin vanhemmat olivat maanviljelysneuvos Georg Borgström ja Hilda Lovisa Charlotta Hagströmer. Maanviljelysneuvokset Erik Borgström ja Nils Borgström olivat hänen veljiään.
Leonard Borgström väitteli tohtoriksi 1903, toimi Helsingin yliopiston mineralogian assistenttina 1897–1918 ja dosenttina vuodesta 1906 sekä ylimääräisenä professorina 1918–1946. Hän oli Suomen valtiongeologi vuodesta 1900. Vuosina 1904–1905 hän oli Kanadassa Kingstonin yliopistossa mineralogian opettajana. Hän tutki meteoriitteja, kristallografiaa ja mineralogiaa ja mineraalien kristallisoitumista sekä määritteli esimerkiksi skapoliitin kemiallisen koostumuksen.
Borgström omisti Sipoossa Majvikin kartanon.
Aiheesta muualla

Borgström, Leonard hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Helsingin yliopiston virkamiehet, haku alas
Laura Mela

Laura Inkeri Mela (28. toukokuuta 1964 Tampere – 4. marraskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja taidemaalari.
Mela valmistui 1990 lääkäriksi Helsingin yliopistosta. Helsingin yliopiston piirustuslaitoksen jälkeen hän siirtyi opiskelemaan Kuvataideakatemiaan, josta valmistui 1999 kuvataiteen maisteriksi. 1998 hän liittyi Taidemaalariliiton jäseneksi.
Alkuun Mela oli terveyskeskuslääkäri Vantaalla ja Espoossa mutta siirtyi yksityiselle lääkäriasemalle. Hän oli taiteilijana kiinnostunut antiikista ja renessanssista. Hän opetti maalausta Helsingin työväenopistossa 1993–2003. Hänen teoksiaan on muun muassa Helsingin kaupungin taidemuseon kokoelmissa. Hän on maalannut myös muotokuvia.
Aiheesta muualla

Laura Mela taiteilijamatrikkelissa
Laura Marx

Laura Marx 1860
Jenny Laura Marx (vuodesta 1868 Laura Lafargue; 26. syyskuuta 1845 Bryssel, Belgia – 26. marraskuuta 1911)  oli Karl Marxin ja Jenny von Westphalenin toinen tytär. Hän meni 1868 naimisiin Paul Lafarguen kanssa. He tekivät yhdessä itsemurhan.
Elämä ja kuolema Paul Lafarguen kanssa

Laura Marx syntyi Brysselissä. Paul Lafargue oli nuori ranskalainen sosialisti, joka tuli  Lontooseen 1866 työskentelemään ensimmäisessä internationaalissa. Hän ystävystyi Karl Marxin kanssa ja tutustui Marxin perheeseen, etenkin Laura Marxiin, joka rakastui Lafargueen.
Paul ja Laura avioituivat 1868 ja he aloittivat vuosikymmenien mittaisen poliittisen yhteistyön. He käänsivät Marxin teoksia ranskaksi ja levittivät marxismia Ranskassa ja Espanjassa. He elivät pääosin Friedrich Engelsin taloudellisen tuen varassa. Engelsin kuoltua 1895 he saivat perinnöksi kohtalaisen rahasumman.
Vanheneva pariskunta teki 1911 itsemurhan yhdessä todettuaan, ettei heillä enää ollut mitään annettavaa liikkeelle, jolle he olivat omistautuneet koko elämänsä. Itsemurhaviestissä Paul Lafargue kirjoitti:
» Henkisesti ja ruumiillisesti terveenä antaudun kuolemaan ennen kuin leppymätön vanhuus, joka on varastanut minulta vähä vähältä kaikki elämän ilot ja nautinnot ja on vienyt niin fyysiset kuin henkiset voimani, lamaannuttanut tarmoni ja tavoitteeni niin että minusta on tullut taakka itselleni ja muille.
Jo vuosia sitten lupasin itselleni, etten vanhene yli 70-vuotiaaksi. Olen valinnut hetken jolloin poistun tästä elämästä ja valmistellut keinon sen päätöksen toteuttamiseksi: sinihapporuiskeen. 

Kuolen onnellisena siitä, että pian se asia on saava voiton, jolle olen omistautunut jo 45 vuotta sitten.
Kauan eläköön kommunismi! Kauan eläköön Internationaali»
Lafarguet on haudattu Pariisin Père-Lachaisen hautausmaalle.
Linesaaret

| Linesaaret |
| --- | --- |

  
Merialue:  Tyynimeri
Saaria yht.:  11
Suurin saari:  Kiritimati
Pinta-ala:  502 km²
Valtio
Valtio:  Kiribati, Yhdysvallat
Väestö
Väkiluku:  8 813
Asutuskeskukset:  Tabwakea
Linesaaret ovat saariryhmä Tyynellämerellä Havaijin eteläpuolella. Suurin osa ryhmän saarista kuuluu Kiribatiin, mutta kolme Linesaarten saarta ovat Yhdysvaltain hallinnassa. Kaikki Yhdysvalloille kuuluvat Linesaaret (Palmyran atolli, Kingmanin riutta ja Jarvis) ovat asumattomia.
Linesaarten maapinta-ala on yhteensä noin 500 km2. Saariryhmän kaikki saaret ovat muodostuneet korallista, mutta vain kuusi niistä on varsinaisia, laguunin sisältäviä atolleja. Linesaarista vakituista asutusta on vain Kiribatiin kuuluvilla Kiritimatin ja Tabuaeranin atolleilla sekä Terainan saarella.
Seuraavat Linesaaret kuuluvat Kiribatiin:
Kiritimati
Tabuaeran
Teraina
Malden (asumaton)
Starbuck (asumaton)
Flint (asumaton)
Vostok (asumaton)
Caroline (asumaton)
Laura Lehenkari

Laura Lehenkari (s. 1981 Oulu) on suomalainen kuvanveistäjä.
Opinnot ja ura

Lehenkari opiskeli Limingan Taidekoulussa 2000–2001 ja Kankaanpään taidekoulussa vuosina 2001–2005, josta valmistui kuvataiteilijaksi (amk). Hän opiskeli vuonna 2004 myös  Taideakatemiassa Slovenian Ljubljanassa. Turun yliopistossa Lehenkari opiskeli aluksi avoimen yliopiston puolella taidehistorian perus- ja aineopintoja vuosina 2012–2016 ja sen jälkeen yliopistossa 2016–2018 taidehistoriaa ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2018. Lehenkari asuu Porissa.
Teosten materiaaleina Lehenkari on käyttänyt muun muassa vaneria, betonia, eri metalleja, kipsiä, muovia, kiveä ja pronssia.
Julkisia ulkoveistoksia

Laura Lehenkarin julkisia veistoksia ovat muun muassa Niitty, moniosainen teos, joka on paljastettu vuonna 2015 Poriin Satakunnan keskussairaalan E-talon sisäänkäynnin lähelle. Teoksen materiaalit ovat rakenneteräs ja luonnonkivi. ja vuonna 2019 paikoilleen asennettu moniosainen Poritiisi, joka sijaitsee Porin rautatieaseman Porttaalitunnelin Tiilimäen puoleisen pään ympäristössä.
Niitty ja Siivekkäät, 2015, Pori.
Poritiisi. 2019, Pori
Linenkerttunen

| Linenkerttunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttuset Acrocephalidae
Suku::  Ruokokerttuset Acrocephalus
Laji::  aequinoctialis
Kaksiosainen nimi
 Acrocephalus aequinoctialis  (Latham, 1790) 
Katso myös
   Linenkerttunen Wikispeciesissä   Linenkerttunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Linenkerttunen (Acrocephalus aequinoctialis) on polynesialainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Linesaariin kuuluvat Kiritimatin (nimialalaji aequinoctialis) sekä Terainan ja Tabuaeranin (alalaji pistor). John Latham kuvaili lajin holotyypin Kititimatista 1790.
Lippu (täsmennyssivu)

Lippu voi tarkoittaa seuraavia:
lippu, tunnuksena käytettävä kangas
lippu eli pääsylippu, pääsynhallinnan asiakirja
Lippu, suomalainen järjestölehti
lippu eli qi, paikallishallinnon yksikkö Sisä-Mongoliassa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Lippu”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Lauri Viding

Lauri Kullervo Viding (10. elokuuta 1913 Viipuri – 20. huhtikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen rakennusmestari, rakennusalan yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Vidingin vanhemmat olivat verhoilija Karl Johan Viding ja Emilia (Emma) Stubb. Vuorineuvos, ministeri Paavo A. Viding ja teollisuusneuvos Eino Viding olivat hänen veljiään. Lauri Vidingin puoliso vuodesta 1942 oli Kaarina Köri. Viding valmistui rakennusmestariksi Helsingin teollisuuskoulusta vuonna 1940. Osallistuttuaan jatkosotaan, minkä aikana hän toimi myös Viipurin sotilashallintopiirin jälleenrakennusosastolla, Viding työskenteli useissa eri rakennusliikkeissä. Vuonna 1949 hänestä tuli helsinkiläisen Runkotyö-yhtiön teknillinen johtaja.
Oman rakennusliikkeen Viding perusti vuonna 1951. Yhtiö rakensi julkisia, teollisia ja liiketiloja Etelä- ja Kaakkois-Suomessa sekä asuinrakennuksia varsinkin pääkaupunkiseudulla. Herttoniemen kirkko, Järvenpään kirkko ja Käpylän kuntouttamislaitos ovat esimerkkejä yhtiön kohteista. Yritys toteutti myös useita kokonaisia alueita, esimerkiksi Helsingin Roihuvuoressa, Vartioharjussa ja Lehtisaaressa. Aluerakentamiseen liittyen Viding oli vuonna 1964 mukana perustamassa Rakennustuotanto Salpa -yhtiötä. Viding kehitti myös merkittävästi betonivalumuottien käyttöä rakentamisessa.
Viding tunnettiin urheilu-, kuorolaulu- ja karjalaisen kultuurin harrastuksistaan. Hän oli perustamassa kolmea eri oppikoulua ja tuki lahjoituksin useita järjestöjä ja yhdistyksiä. Eläkkeelle Viding jäi vuonna 1974 ja myi rakennusyrityksensä vuonna 1981. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1966.