stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesimiehen aika

Vesimiehen astrologinen symboli.
Vesimiehen aika on astrologinen ajanjakso, jolloin Aurinko on kevätpäiväntasauksen aikana Vesimiehen tähdistössä. Ajanjaksot aiheutuvat maapallon prekessiosta eli pyörimisakselin kiertymisestä yhden kierroksen  25 725:n vuoden aikana, jona aikana kevätpäiväntasauspiste ehtii sijaita kaikissa eläinradan 12 tähdistössä. Vesimiehen aikaa edelsi Kalojen aika, ja sitä seuraa Kauriin aika. Jokainen ajanjakso kestää noin 2150 vuotta, joka vastaa eläinradalla 30 astetta.lähde?
Eläinradan merkit määriteltiin aikoinaan niin, että noin 2000 vuotta sitten ne sattuivat suunnilleen yhteen saman nimisten tähdistöjen kanssa. Länsimaisessa trooppisessa astro­logiassa ne kuitenkin on määritelty niin, että ne pysyvät aina samalla etäisyydellä kevättasauspisteestä, ja niinpä Auringon sanotaan olevan Vesimiehen merkissä aina suunnilleen 20. tammikuuta – 19. helmikuuta, ja kevätpäiväntasauksena se siirtyy Kalojen merkistä Oinaan merkkiin. Prekession vuoksi saman­niminen tähdistö ja merkki eivät enää vastaa toisiaan (niin oli ainoastaan "Oinaan ajan" vaihtuessa "Kalojen aikaan"), vaan nykyään Aurinko on kevät­päivän­tasauksen aikoihin lähellä Vesi­miehen ja Kalojen tähdistöjen rajaa ja joidenkin vuosi­satojen kuluttua samaan aikaan vuodesta selvästi Vesi­miehen tähdistön puolella. Nämä runsaat 2000 vuotta sitten kestävien aika­kausien nimet perustuvat siis nimen­omaan tähdistöihin, eivät samannimisiin trooppisiin merkkeihin, joita länsi­maisessa astro­logiassa muutoin käytetään. Intialaisessa sideerisessä astro­logiassa samannimiset merkit ja tähdistöt sitä vastoin vastaavat pysyvästi toisiaan.lähde?
Käsitettä teki tunnetuksi 1900-luvun alussa Levi H. Dowling kirjoituksellaan "The Aquarian Age Gospel of Jesus, the Christ of the Piscean Age". Toisen maailmansodan jälkeen käsitettä "New Age" alkoi käyttää Alice Baileyn The Lucis Trust. Lopullisesti käsite tuli suuren yleisön käyttöön vuoden 1968 Hair-musikaalin myötä. Yhdysvalloissa termi vakiintui käyttöön 1970-luvulla Kaliforniassa.lähde?
Koska astrologisten ajanjaksojen rajat voidaan määrittää useilla eri tavoilla, on Vesimiehen ajan alkamiskohdasta esitetty erilaisia mielipiteitä, joista seuraavassa tunnetuimpia:
| Henkilö | Vuosi |
| --- | --- |
Johannes Trithemius: 1880 
Pekka Ervast: 1898 
Carrol Richter: 1904 
Carl Jung: 1964 
Dane Rudhyar: 2062
Neil Mann: 2150
Gavin Arthur: 2260 
Hermann Haupt: 2595
Elsa M. Glover: 2638 
Max Heindel: 2654 
Astrologien mukaan mitään tarkkaa rajaa ei kuitenkaan käytännössä ole, vaan siirtyminen merkistä toiseen tapahtuu huomaamatta. Esimerkiksi viiden asteen siirtymä eläinradalla vastaa jo noin 360 vuotta.
Astrologian mukaan Vesimiehen aika on solidaarisuuden ja yksilöllisyyden aikaa. Myös teknologia liittyy vahvasti Vesimieheen. Ilmaelementin merkkinä Vesimies edustaa korkeutta sekä henkisesti että fyysisesti. Maallinen työ ja sidonnaisuus tiettyyn maaperään vähenevät.
Vesimiehen merkkiä hallitsee planeetta Uranus.
Aiheesta muualla

Ultran artikkeli - Rajatietoa internetissä, Vesimiehen aikaan (Arkistoitu – Internet Archive)
Väinämöinen-lehti - Vesimiehen aika (Arkistoitu – Internet Archive)
Arno Forsius - Astrologian vaiheita (Arkistoitu – Internet Archive)
Pekka Ervast - Vesimiehen aikaan siirtymisestä
Kotkan kansallinen kaupunkipuisto

| Kotkan kansallinen kaupunkipuisto |
| --- | --- |
Sijainti:  Kotka
Pinta-ala:  24 km2
Rakennuttaja:  Kotkan kaupunki
Kotkan kansallinen kaupunkipuisto on yksi Suomen kymmenestä kaupunkipuistosta. Puisto perustettin 2014. Kokonaisuuteen kuuluu itäisen Suomenlahden meiralueita, Kotkan keskustan opuistoja sekä rakennettuja kortteleita kuin myös Kymijoen rantoja Korkeakoskelle ja Siikakoskelle saakka. Alueen laajuus on noin 24 neliökilometriä.
Lakisääteisen käyttösuunnitelman mukaan Kotkan kansallinen kaupunkipuisto jakaautuu seuraaviin osakokonaisuuksiin:
Katariina ja Mansikkalahti

Katariina on Kotkansaarella sijaitseva Kotkan kaupunginosa. Katariina on suuriruhtinaskunnan aikainen nimi, joka palautettin. Väliajan kaupunginosan nimi oli Puistola. Katariinassa on mm. Arto Tolsa -areena, Uimala Katariina ja Puistolan urheilukenttä. Itäosassa sijaitsevat Etelä-Kymenlaakson ammattiopiston Katariinan kampus, Kotkan merivartioasema ja sen lähistöllä Ruotsinsalmen merilinnoituksen tähystystorni. Osittain raunioituneeseen tähystystorniin on rakennettu moderni näköalatorni. Katariinan itäosissa sijaitsee myös Sapokan vesipuisto ja sen yhteydessä toimiva venesatama. Katariinan alueella sijaitsee myös Mansikkalahden uimaranta.  Länsiosassa on Ruotsinsalmen merilinnoituksen päälinnoituksen Fort Katarinan rauniot. Pitkään teollisuusalueena ollutta Katariinanniemen länsiosaa on kaavoitettu asunto- ja puistoalueeksi sen jälkeen, kun alueella ollut öljysatama siirrettiin Mussaloon. Öljysataman paikalla on nykyisin Katariinan meripuisto.
Mansikkalahdella on Mansikkalahden uimaranta,
Sapokka

Sapokka on noin kolmen hehtaarin laajuinen alue Katariinan kaupunginosaa. Sen kehittäminen puistoksi aloitettiin varsinaisesti 1990. Puiston varsinainen nimi on Sapokan vesipuisto. Alun perin Sapokanlahden alue on ollut Kotkan kaupungin asemakaavassa puistoalueena jo vuodesta 1917.
Sapokan vesiputous.
Sapokanlahtea putouskallion päältä nähtynä.
Puiston istutuksia ja rakenteita.
Kukkaistutuksia elokuussa 2013.
Kukkaistutusten vieressä kulkeva tie johtaa sillalle.
Ruusuja Sapokan puistossa.
Isopuisto ja Kotkamill Oy:n tehtaat

Isopuisto on Kotkan kaupungin keskustan Kotkansaaren laajin, kahdeksan hehtaarin laajuinen, puisto. Sen keskellä on Kotkan ortodoksinen kirkko, ja se oli alun perin Kotkan ensimmäinen puisto, silloiselta nimeltään Konstantinin puisto. Alue sai muotonsa Kotkan kaupungin asemakaavassa 1878. Puistossa sijaitsevia patsaita ja muistomerkkejä ovat fyysikko Aleksandr Popovin patsas pohjoiskulmassa, Kolmen Kannaksen Koukkaajat JR45 länsikulmassa ja Maria Purpurin patsas ortodoksisen kirkon lähellä.
Haukkavuori

Haukkavuori on Katariinan kaupunginosassa sijaitseva korkea mäki, minkä laella on Haukkavuoren näkötorni.
Ruotsinsalmi ja Lehmäsaari

Ruotsinsalmi on vanha Kustaan sodan aikainen taistelupaikka Venäjän ja Ruotsin kesken. Lehmäsaari on saari Kuutsalon länsipuolella.
Langinkoski ja Korela

Langinkoski on Kymijoen itähaarassa Suomenlahtea kohti laskeva koski. Langinkosken itärannalla on Aleksanteri III:n rakennuttama keisarilllinen kalamaja. Se kuuluu Metsolan kaupunginosaan. Länsiranta puolestaan kuuluu Lankilan kaupunginosaan.
Kyminlinna ja Huumanhaara

Kyminlinna on Kustaan sodan jälkeen venäläisten rakennuttama Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmään kuuluva linnoitus. Se ja Haminan linnoitus ovat kaponieerilinnoituksia. Suomen puolustusvoimien aikana siellä on toiminut mm. Kotkan rannikkopatteriston esikuntapatteri.
Huumanhaara on Kymenkartanolta itään johtava Kymijoen haara, alueena varsinaisesti valtatie 7:n pohjoispuolella.
Jumalniemi

Jumalniemi on Kolkansaaren eteläosassa oleva kaupunginosa. Siellä on ollut Kymijoen uittopuun erottelupaikka. Sinne oli suunniteltu Kotkan kaupungin keskustaa läheisen Karhulan kunnan keskustan läheisyyden vuoksi, mutta suunnitelmat eivät toteutuneet. Se on nykyään kauppakeskus.
Korkeiakoski ja Äijävuori

Äijävuori on korkea mäki, minkä laella on näkötorni.
Karhula

Karhula, Karhulan kauppala, oli Kymin kunnasta 1951 erotettu, ja 1976 Kotkan kaupunkiin kuntaliitetty alue. Kotkan kaupungin Karhula-niminen kaupunginosa käsittää Karhulan kauppalan entisen keskusta-alueen.
Sunila

Karhulan kauppalan alue vuoden 1968 Kotkan kaupungin ja Karhulan kauppalan kartalla vaalennettuna
Venäläisvastaisuus

Puck, Yhdysvallat, 1903.
Venäläisvastaisuus eli usein russofobia - vaikka russofobia kirjaimellisesti tarkoittaakin Venäjään kohdistuvaa pelkoa, joka on eri asia - voi esiintyä joko Venäjän keskushallintoon (tämän valtiomuodosta riippumatta) ja valtakoneistoon tai yleisesti venäläisiin kohdistuvana vihamielisyytenä ja syrjintänä.
Suomessa

Venäläisvastaisuutta on tutkittu Suomessa 1970-luvulta lähtien. Venäläisvastaisuuden juurista on esitettykenen mukaan? pääsääntöisesti kaksi erilaista tulkintaa. Näistä toinen katsoo suomalaisten ja venäläisten olleen perivihollisia kautta historian. Tämän asetelman on katsottu vallinneen Venäjän vuosien 1713–1721 Pohjansodassa tekemästä Suomen valtauksesta lähtien, jolloin venäläiset ”miehittivät ja raiskasivat Suomen”. Näkemyksen mukaan kautta vuosisatojen ”Venäjä on väkivaltainen alistaja ja Suomi viaton, neitseellinen uhri.” Suomalaisen historiantutkija Kustaa Vilkunan mukaan suomalaisten keskuudessa eli isovihasta johtuva venäläisiin kohdistuva kammo, joka vakiintui osaksi kansan perinnettä ja paikallishistoriaa, ja jonka johdosta 1920- ja 1930-lukujen venäläisvastainen propaganda osui otolliseen maaperään.
Toisen tulkinnan mukaankenen mukaan? venäläisvastaisuus syntyi Suomen sisällissodan aikoihin 1917–1918 ja venäläisvastaisuus oli poliittista ja aatteellista valkoisen Suomen luomaa vastakkainasettelua, jota tietoisesti lietsottiin ja levitettiin. Uhkakuvan luonnilla pyrittiin yhdistämään sisällissodassa jakaantunutta kansakuntaa ja venäläisvastaisuutta pidettiin melkein kansallisena velvollisuutena. Näkökulman esittelee suomalainen historiantutkija Matti Klinge teoksessaan Vihan veljistä valtiososialismiin.
Klingen edustaman näkemyksen mukaan Suomen suuriruhtinaskunnan aikana venäläisiin suhtauduttiin pääosin myönteisesti, eikä  venäläisvastaisuus ollut sortokausina merkittävää. Venäjän vallankumouksen jälkeen, kun Leninin johtamat bolševikit ottivat vallan Venäjällä ja muuttivat maan 1920-luvulla kommunistiseksi diktatuuriksi, venäläisvastaisuuteen yhdistyi kommunismin pelko ja neuvostovastaisuus ja se ilmeni lähinnä oikeistoradikalismina, muun muassa AKS:ssä ja IKL:ssä. Huomattava on, että ”ryssäläisyys” saattoi myös tarttua kontaktissa venäläisten kanssa, millä perusteltiin Suomen punaisten kapinaa. Journalisti ja poliitikko Eljas Erkko sanoi puolestaan marsalkka Mannerheimista: ”Mannerheim oli täysi ryssä, joka ei koskaan siitä taudista parantunutkaan”.
Antero Eerolan mukaan suomalaisen kollektiivisen kulttuurillisen muistin osana on edelleen kuva Venäjästä ”jonkinlaisena Suomen ikiaikaisena uhkaajana, orjuuttajana ja itsenäisyyden anastajana” ja tällä kuvalla on edelleen omat lietsojansa. Tässä maailmankuvassa suomalais-venäläisen kanssakäymisen keskeisinä osina ovat isoviha, pikkuviha, Suomen sota, sortovuodet, talvisota, jatkosota ja suomettuminen. Myös suomalaisessa turvallisuuspolitiikassa keskustelussa on edustettuna koulukunta, jonka mukaan Venäjän keskeinen tarkoitus on Suomen uhkaaminen.
Ilmiön käsittely haastattelututkimuksissa

Vuonna 2009 eurooppalaisen Gallup Internationalin mielipidemittauksen mukaan ”suomalaiset ovat Euroopan toiseksi venäläisvastaisin kansa” kosovolaisten jälkeen: 62 % haastatelluista suhtautui kielteisesti Venäjään. Mittauksessa haastateltiin 50 000 ihmistä 60 maasta, Suomessa 621 ihmistä. On kuitenkin muistettava, että eri puolilla Suomea asuvat ihmiset suhtautuvat venäläisiin eri tavalla. Yhdysvaltoihin suhtautui samassa mittauksessa kielteisesti 56 %. Saman tutkimuksen mukaan Venäjään suhtautuu kielteisesti 42 % tšekkiläisistä ja sveitsiläisistä, 37 % saksalaisista, 32 % tanskalaisista ja puolalaisista sekä 23 % virolaisista.
Vuonna 2014 tehdyssä tutkimuksessa venäläisvastaisuus oli korkeimmillaan Ranskassa, jossa 69 % väestöstä suhtautui venäläisiin kielteisesti ja toiseksi eniten Israelissa 68 %:lla.
Kirjallisuutta

Vihavainen, Timo: Ryssäviha: Venäjän-pelon historia. Minerva, 2013. ISBN 952-492-7780.
Seppänen, Esa: Venäjä vanha tuttu, vaan niin vieras - Suomen naapurikuvan todet, luulot ja harhat. Kustannusosakeyhtiö Tammi Helsinki, 2010, Painopaikka Scanbook AB, Falun 2010. ISBN 978-951-31-5736-4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäläisvastaisuus Wikimedia Commonsissa
Vihamielisyys kansallisuusryhmittäin
amerikkalaisvastaisuus
arabivastaisuus
juutalaisvastaisuus
kiinalaisvastaisuus
neuvostovastaisuus
romanivastaisuus
ruotsalaisvastaisuus
saksalaisvastaisuus
suomalaisvastaisuus
venäläisvastaisuus
virolaisvastaisuus
Venäläinen formalismi

Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Venäjän formalismi oli vuosina 1910–1930 vaikuttanut kulttuurintutkijoiden koulukunta Venäjällä ja Neuvostoliitossa. Suuntauksen lähtökohtana oli tieteellisyys, ja se pyrki kielitieteiden pohjalta rakentamaan omaa kirjallisuudentutkimuksen haaraansa. Erityisesti Venäjän formalistit mullistivat tekstintutkimusta dualistisella teoriallaan: kielellä on kaksi merkitystä, sekä kommunikatiivinen että esteettinen. Tällainen käsitys on koko nykystrukturalisminkin pohjana. Formalistit tutkivat silloista runoutta, proosaa ja jonkin verran myös elokuvia teksteinä.
Formalistinen menetelmä

Venäjän formalistien koulukunta oli epäyhtenäinen, koska se pyrki nimenomaan karttamaan dogmaattisuutta ja sitoutumista tiettyihin tieteellisiin menetelmiin. Kelpo formalisti käytti jokaiselle teokselle ominaisimpia työkaluja ja mukautui tilanteisiin.
Formalistiset kulttuurikriitikot yrittivät etsiä lainalaisuuksia ja yhteyksiä vallitsevasta kulttuurista käyttäen omia tieteellisiä menetelmiään. He kehittivät oman formalistisen metodologiansa, jossa muun muassa runousopin lainalaisuudet määritettiin tarkasti.
Henkilöt ja piirit

Venäläisen formalismin alkuperäisiä ydinhenkilöitä olivat Viktor Šklovski, Juri Tynjanov ja Boris Eichenbaum. Monet formalismin ydinteesejäkin hyljeksineet kriitikot luettiin formalisteiksi yleisvaikutelman perusteella, ja toisaalta monet valtavirrasta irtautuneet kriitikot kääriytyivät formalismin kaapuun mutta loivat sisällöllisesti varsin heikkoja ja kärjistettyjä kirjoituksia.
Historia

Nimitys formalisti oli alun perin formalistikriitikkojen rienaava nimitys uuden koulukunnan edustajille. Termi kuitenkin vakiintui, ja se kuvaa kohtalaisen näppärästi formalisteja senaikaisen kulttuuriparadigman näkökulmasta.
Formalisteja kritisoitiin usein siitä, että he pitivät muotoa tärkeämpänä kuin sisältöä. Runossa ei ollut tärkeätä se, mitä sanottiin, vaan se, miten sanottiin. Tosiasiassa tämä on kärjistys, koska formalistit yrittivät lähinnä vain nostaa teoksen rakenteelliset seikat yhtä tärkeiksi tutkimuskohteiksi kuin perimmäiset sanojentakaiset ideatkin, ja ensi sijassa he pyrkivät rikkomaan muodon ja sisällön välisen vastakkainasettelun. Tämä se erosi symbolistien näkemyksistä niin suuresti, että formalisteja pidettiin "muotoanalyytikkoina".
Venäjän formalistien kulttuurikäsitys rinnastui useisiin modernisteihin. Runous oli heidän mielestään itsenäinen kieli, jonka perustehtävä oli itsensä toteuttaminen, runollisuus. Luonnontieteisiin tai yhteiskunnallisiin arvoihin sitoutuminen oli heidän mielestään täysin tarkoituksetonta. Teoksia tuli lähinnä tarkastella itsenäisesti, vaikka tietyille piirteille tai tyyleille löytyikin usein sosiaalisia tai historiallisia perusteita. Tällainen kulttuurikäsitys oli vahvasti ristiriidassa senaikaisen nousevan marxilaisen esivallan kanssa. Formalismi oli keskeinen iskusana 1930-luvulla, kun Neuvostoliiton bolševikkijohtajat korvasivat venäläisen avantgarden sosialistisella realismilla.
Formalismi aatteena heikkeni vähitellen neuvostohallinnon painostuksen alla. Suurin osa ydinhenkilöistä sulautui pikkuhiljaa kulttuurin valtavirtaan, kun formalistivainot kiihtyivät. He oppivat lieventämään formalistisia äänenpainojaan ja piilottamaan mielipiteitään verhottujen ilmausten taakse ja muuntautumaan tavallisiksi taiteentutkijoiksi.
Formalisminvastaisuus oli kuitenkin olennainen osa Neuvostoliiton kulttuuriperinnettä sen hajoamiseen asti. Strukturaalinen kielitiede ja eritoten Geneven koulukunta ottivat näkyviä vaikutteita formalistisen metodin tieteellisestä perustasta.
Kirjallisuutta

Apo, Satu: Venäjän formalismi. – Tutkimus ja opetus: strukturalismia. Äidinkielen opettajain liiton vuosikirja XXIII (s. 98–107). Toimittanut Anna-Liisa Mäenpää. Helsinki 1976. ISBN 951-9062-04-1 ISSN 0515-7870
Medvedev, Pavel N.: Formaali metodi kirjallisuustieteessä: Kriittinen johdatus sosiologiseen poetiikkaan. (Alkuteos: Формальный метод в литературоведении: критическое введение в социологическую поэтику, 1928.) Suomentaneet Minttu Haapaniemi ym. Tampere: Vastapaino 2007. ISBN 978-951-768-196-4
Pesonen, Pekka & Suni, Timo (toim.): Venäläinen formalismi: Antologia.  Suomentanut Timo Suni. Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2001.  ISBN 951-746-266-2
Venäjän taideliikkeet
Abramtsevo
Agitaatioposliini
Akmeismi
Futurismi
Konstruktivismi
Mir Iskusstva
Parsuna
Sosialistinen realismi
Suprematismi
Vaeltajat
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Venäläinen formalismi
Venäläinen symbolismi
Zaum
Vesimuodostuma

Norjalainen vuono.
Vesimuodostuma on tavallisesti maanpinnan painanteeseen kerääntyneen veden muodostama, selvästi erottuva kokonaisuus. Vesimuodostumia ovat esimerkiksi meri, laguuni, järvi, lampi, joki ja puro, mutta myös pohjavedet ovat vesimuodostumia. Nimitystä käyttää muun muassa Euroopan unionin vesipolitiikan puitedirektiivi (2000/60/EY). Vesimuodostuman vesi voi siis olla varastoitunutta tai virtaavaa. Keinotekoisella vesimuodostumalla puitedirektiivi tarkoittaa ihmisen rakentamaa pintavesimuodostumaa.
Vesimuodostuma on paljon kattavampi nimitys kuin vesistö. Vuoden 1961 vesilain mukaan vesistö on avopintainen sisävesialue, jossa on luonnon muovaamia tai ihmisen tekemiä osia. Laissa on toisaalta pitkä luettelo niistä veteen liittyvistä kohteista, joita ei pidetä vesistönä tai sen osana. Sellaisia ovat oja, noro (pieni puro tai kostea notko), lähde, vesisäiliö, tekolammikko, kaivo tai muu vedenottamo. Vesistön osana ei myöskään pidetä vesiuomaa, jossa ei jatkuvasti virtaa vettä eikä tulvankaan aikana ole riittävästi vettä veneilyä tai uittoa varten. Tällaisessa vesiuomassa eivät kalatkaan juuri pysty liikkumaan. Vesilaissa vesistönä ei siten pidetä merta tai pohjavesimuodostumaa.
Vesialueeksi vesilaki määrittelee alueen, joka muutoin kuin tilapäisesti on veden peittämä.
Vettä tutkivat tieteet
Hydrobiologia
Limnologia
Meritiede
Aiheeseen liittyvää
Hulevesi
Rehevöityminen
Sedimentti
Valuma-alue
Vesimuodostuma
Vesistö
Joet ja järvet
Joen uoma
Järvityyppi
Koski
Suisto
Suolajärvi
Meret
El Niño
Merivirta
Trooppinen hirmumyrsky
n
k
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vesimuodostuma Wikimedia Commonsissa
Verenluovutuksen kriteerit Suomessa

Suomen Punaisen Ristin (SPR) Veripalvelu on laatinut yleiset verenluovutuskriteerit taatakseen turvallisen luovutuksen niin luovuttajalle kuin verivalmisteiden vastaanottajillekin. Veripalvelu noudattaa verenluovutuksessa voimassa olevaa lainsäädäntöä (Veripalvelulaki ja Veripalveluasetus), viranomaismääräyksiä sekä yleiseurooppalaisia käytäntöjä ja Euroopan unionin veridirektiiviä. Suomen veripalvelutoimintaa ohjaa ja valvoo Fimea.
Alla luetellut kriteerit ovat yleislinjauksia. Sopivuutta luovuttajaksi voi tiedustella puhelimitse Veripalvelun maksuttomasta luovuttajainfosta 0800 0 5801 (arkisin klo 8–17). Luovutusta harkitseva voi tehdä pikatestin luovutussoveltuvuudesta sovinkoluovuttajaksi-nettisivulla. Veripalvelun kotisivuilla on muun muassa sairaus- ja lääkekohtaista tietoa mahdollisista luovutusesteistä. Ennen jokaista luovutusta täytetään sähköinen terveyskysely. Se antaa alustavan arvion luovutussoveltuvuudesta ja voi estää turhan käynnin. Sopivuus luovutukseen arvioidaan terveydentilakyselyn ja hoitajan haastattelun sekä hemoglobiiniarvon perusteella.
Koskaan ei pidä luovuttaa verta, mikäli itse epäilee jotakin tartuntariskiä. Aivan tuoreet tartunnat eivät näy testeissä.
Yleiset kriteerit

Luovuttajan on…
todistettava henkilöllisyytensä (Suomen viranomaisen myöntämä kuvallinen henkilötodistus; ajokortti, kuvallinen henkilö- tai Kela-kortti, passi)
oltava terve ja tuntea vointinsa hyväksi
oltava 18–70-vuotias (uusi luovuttaja enintään 59-vuotias; uudeksi luovuttajaksi lasketaan myös henkilöt, jotka ovat luovuttaneet edellisen kerran ennen vuotta 1995; 66 vuotta täyttänyt voi jatkaa, mikäli luovuttaa vähintään joka toinen vuosi)
painettava vähintään 50 kg; toisaalta merkittävä ylipaino (BMI yli 36) estää trombafereesin eli koneellisen verihiutaleiden luovutuksen
asuttava pysyvästi Pohjoismaissa tai muissa EU- tai EFTA-maissa
hallittava suomea, ruotsia tai englantia niin hyvin, että ymmärtää verenluovuttajan tietopaketin sisällön ja pystyy täyttämään terveydentilakyselyn.
Lääketieteelliset kriteerit

Veren hemoglobiinipitoisuus miehillä 135–195 g/l, naisilla 125–175 g/l.
Luovutusvälit

Kahden perinteisen kokoveren luovutuksen väli miehillä vähintään 61, naisilla vähintään 91 vuorokautta. Nuorille 18-25-vuotiaille naisille suositellaan yhtä verenluovutusta vuodessa. Muille naisille suositellaan enintään 2–3 verenluovutusta vuodessa ja miehille enintään 3–4 verenluovutusta vuodessa.
Kahden verihiutaleiden luovutuksen eli hemafereesiluovutuksen väli on vähintään 14 vuorokautta
Verihiutaleiden luovutuksen (trombafereesin) ja perinteisen kokoveren luovutuksen väli miehillä vähintään 30, naisilla vähintään 45 vuorokautta
Trombafereesi- eli verihiutaleluovutuksia voi olla enintään 25 vuodessa.
Jos tiedossa on suuri kirurginen leikkaus lähikuukausien aikana, tulisi verenluovutuksesta pidättäytyä.
Pysyvät ja ehdottomat esteet luovutukselle

Tarkista ajantasaiset luovutuskriteerit Veripalvelun sivuilta
Anaboliset steroidit, ilman lääkärin määräystä, injektoimalla
Asbestoosi, lääkittävä
Dementia (esim. Alzheimerin tauti)
Elinsiirto
Elinvaurio, esimerkiksi sydän- tai aivoinfarkti.
Hepatiitti B:n kantajuus
Hepatiitti C -tartunta
HIV-tartunta
Hormonit, ilman lääkärin määräystä, injektoimalla
Huumausaineet, ilman lääkärin määräystä, injektoimalla
Ihmisen aivolisäkeperäisen hormonin käyttö
Ihottuma, oireileva (lähellä luovutuskohtaa)
Isossa-Britanniassa asuminen yhteensä yli kuuden kuukauden ajan välillä 1980-1996 (syynä Creutzfeldt–Jakobin taudin tartuntariski)
Keuhkoahtaumatauti (eli COPD), lääkittävä
Lapsettomuushoito Suomen ulkopuolella ennen vuotta 1990
Maksakirroosi ja muut vakavat maksasairaudet
Mielenterveyden häiriöt, vakavat (osa psykoosien ja kaksisuuntaisen mielialahäiriön lääkkeistä estää luovutuksen)
MS-tauti
Reuma, oireileva ja/tai lääkittävä
Sepelvaltimotauti
Syfilis (kuppa), myös parantuneen ja hoidetun kupan jälkeen verikokeissa näkyvä vanha arpi sairastetusta kupasta estää luovutuksen.lähde?
Syöpä; sairastettu, levinnyt syöpä sekä verisyöpä tai imusolmukesyöpä aiheuttavat pysyvän luovutusesteen. Paikallinen syöpä, jonka hoito ja seuranta on päättynyt, ei estä luovuttamista.
Verenvuototauti eli hemofilia (esim. von Willebrandin tauti).
Aiheesta muualla

Veripalvelu
www.sovinkoluovuttajaksi.fi
sähköinen terveyskysely