stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hembackenin jätinkirkko
Ympäristö

Jätinkirkon pohjois- ja luoteispuolella on tasainen ja kivistä puhtaaksi raivattu 50 metriä pitkä alue. Tämän arvellaan olevan niin sanottu asuinpaikkapinta. Alueella sijaitsee halkaisijaltaan muutaman metrin suuruisia painanteita. Jätinkirkosta 5–6 metriä etelään sijaitsee matala ja kaareutuva valli, joka voi olla luontainen rantavalli. Jätinkirkosta kaakkoon sijaitsee kaksi halkaisijaltaan 6–8 metristä kiviröykkiötä, joiden korkeus on metri. Toinen röykkiö on osa jätinkirkon kivivallia, mutta toinen sijaitsee siitä 10 metrin päässä. Alempana etelärinteessä sijaitsee tervahaudan kuoppa, jonka halkaisija on 7 metriä.
Tutkimuksia

Jätinkirkon aluetta ei ole tutkittu muulla tavalla kuin kevyesti tarkastelemalla. Näin on toimittu vuosina 1880 (Sandelin), 1900 (U. T. Sirelius), 1968 (Ari Siiriäinen), 1980 (Mirja Miettinen), 2000 (John Finnäs) ja vuonna 2016.
Aiheesta muualla

Okkonen, Jari: Jättiläisen hautoja ja hirveitä kiviröykkiöitä: Pohjanmaan muinaisten kivirakennelmien arkeologiaa.  (Väitöskirja, Oulun yliopisto. Acta Universitatis Ouluensis. Series B, Humaniora 52)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2003.  ISBN 951-42-7169-6  Teoksen verkkoversio (pdf).
Okkonen, Jari: Jätinkirkot – Pohjanmaan arvoitukselliset muinaisjäännökset (Arkistoitu – Internet Archive), Arkeologia NYT! 2-3/2008, s.5–7
Suomen jätinkirkot
| --- | --- |
Pohjois-Karjala:  Ison Mahosaaren jätinkirkko
Etelä-Pohjanmaa:  Korkeamäen jätinkirkko • Storbackenin jätinkirkot
Pohjanmaa:  Bäckeshällornan jätinkirkko • Hembackenin jätinkirkko • Honkobackharjun jätinkirkko • Högryggenin jätinkirkko • Höysälänjärven jätinkirkko • Jäknabackenin jätinkirkko • Kejsmolandsbackenin jätinkirkko • Kåtabackenin jätinkirkko • Racklen jätinkirkko • Snårbackenin jätinkirkko • Svedjebackenin jätinkirkko • Tallbackharjun jätinkirkot • Tavoman jätinkirkko
Keski-Pohjanmaa:  Hangaskankaan jätinkirkko • Honkiperän Hautakankaan jätinkirkko • Kiimanevan Hautakankaan jätinkirkko • Kirkkoharjun jätinkirkko • Korven jätinkirkko • Kämppäkankaan jätinkirkko • Pahikaisharjun jätinkirkko • Pikku Hautakankaan jätinkirkko • Tressunharjun jätinkirkot
Pohjois-Pohjanmaa:  Hiidenlinna • Jätinlinna • Jättiläissaaren jätinkirkko • Kehäkankaan jätinkirkko • Keskimmäisenkankaan jätinkirkko • Kettukankaan jätinkirkko • Kivilammen jätinkirkko • Kiviojakankaan jätinkirkko • Kotakankaan jätinkirkko • Käyräkankaan jätinkirkot • Laivakankaan jätinkirkko • Linnamaan jätinkirkko • Linnakankaan jätinkirkko • Linnankankaan jätinkirkko • Linnansaaren jätinlinna • Luola-ahon jätinkirkko • Metelinkankaan jätinkirkko • Metelinkirkko • Miehennevan jätinkirkko • Mustosenkankaan jätinkirkko • Mäntyselän jätinkirkko • Pattijoen Kastelli • Pesuankankaan jätinkirkko • Pikku Jakenaron jätinkirkko • Pikku Liekokankaan jätinkirkot • Pirttihaudankankaan jätinkirkko • Pirttivaaran jätinkirkot • Rajakankaan kirkko • Tyrnävän Hautakankaan jätinkirkko
Lappi:  Jatulinlehdon jätinkirkko
Koziol

Koziol on kodin pikkutavaroita ja koriste-esineitä valmistava saksalainen yritys. Se tuli tunnetukssi talvitalismaaneilla, mutta valmistaa nykyisin muovisia pikkuesineitä kuten tiskiharjoja, CD-telineitä ja pyyhkeenkannattimia.
Koziolin synty perustuu Erbachin keramiikkapajaan, jonka Bernhard Koziol perusti vuonna 1912. Perheyritys on muuttanut muotoaan useasti nykypäivään asti. Koriste-esineiden materiaali on vaihtunut keramiikasta norsunluuhun, kultaukseen ja muoviin. Ensi kerran muovia materiaalina kokeiltiin yrityksessä jo toisen maailmansodan lopulla, jolloin yritys vaihtoi tuotantonsa hetkeksi koriste-esineistä tarve-esineisiin valmistaen sodan köyhdyttämälle Saksalle nappeja ja kampoja.
Yrityksen logoksi valittiin vuonna 1953 vuohipukki, joka viittaa Koziolin nimen merkitykseen puolaksi. Vuonna 1980 71-vuotias Bernhard Koziol luovuttaa yrityksen johtajuuden pojilleen Bernhard ja Stephan Koziolille. Uusi, sininen logo julkistetaan vuonna 1997, yhdessä "Ideoita ystäville" ("Ideas for friends") -moton kanssa.
Suomalaisen Pentagon Designin muotoilijat Arni Aromaa ja Sauli Suomela ovat vuodesta 1996 olleet mukana joidenkin Koziolin tuotteiden suunnittelussa.
Aiheesta muualla

Helsinki Living[vanhentunut linkki] tuotekuvasto suomeksi
Viralliset sivut (saksaksi) (englanniksi)
Kovaa peliä

| Kovaa peliä> All The Right Moves |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Michael Chapman
Käsikirjoittaja:  Michael Kane
Tuottaja:  Stephen Deutsch
Säveltäjä:  David Campbell
Kuvaaja:  Jan de Bont
Leikkaaja:  David Garfield
Pääosat:  Tom Cruise Lea Thompson Craig T. Nelson Chris Penn
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios
Ensi-ilta:  1983
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kovaa peliä (All The Right Moves) on vuonna 1983 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva. Elokuvan pääroolia esittää nuori Tom Cruise, jonka näyttelijänura oli tuohon aikaan hurjassa nousussa, koska aikaisemmin samana vuonna (1983) ilmestyi hänen läpimurtoelokuvanaan pidetty Riskibisnes. Jo tästä elokuvasta Cruisen palkkio oli miljoona dollaria.
Juoni

Elokuvassa Cruise esittää nuorta lukiolaispoikaa Stefen "Stef" Djordjevicia. Stefen asuu Ampipen kaupungissa USA:ssa. Kaupungin elinkeinoelämä rakentuu suuren metallitehtaan ympärille. Stefen kuitenkin haluaa välttää keskiverron kaupunkilaisen kohtalon eli hän ei halua jäädä loppuelämäkseen työskentelemään metallitehtaaseen, jossa hänen isänsä ja veljensä työskentelevät. Hänen lippunsa poispääsyyn Ampipesta on amerikkalainen jalkapallo. Hänen tarkoituksenaan on päästä jalkapallostipendin avulla opiskelemaan arkkitehtuuria johonkin USA:een yliopistoon. Stefenin päämäärä on yhteinen hänen parhaan kaverinsa, Chris Pennin esittämän Brianin kanssa. Stefenin elämää myös värittää rakkaussuhde Lea Thompsonin esittämään kauniiseen Lisaan, jonka intohimona on musiikki ja kuorossa soittaminen.
Stefen ja Brian pelaavat kumpikin koulun jalkapallojoukkueessa, jota valmentaa Craig T. Nelsonin esittämä konekirjoitusopettaja Nickerson, joka myös haaveilee ammattilaisjalkapalloilusta valmentamisen saralla. Nickerson siis päättää ketkä pelaajat pääsevät näyttämään taitojaan joukkueessa kykyjenetsijöille ja tätä kautta saamaan jalkapallostipendin johonkin hienoon yliopistoon. Elokuvan käännekohta tuleekin yhdellä epäonnistuneella pelimatkalla. Ampipen joukkue häviää niukasti periviholliselleen Walnut Heightsille. Pelin jälkeen pukuhuoneessa Nickerson rupeaa syyttämään pelaajia ja Stefenin mielestä hän on epäoikeudenmukainen. Nickersonille ja Stefenille tulee suuri riita ja Nickerson erottaa Stefenin joukkueesta. Stefen palaa Ampipeen epämääräisen jengin kyydissä. Jengi meneekin sotkemaan Nickerosonin taloa ja pihapiiriä häviöstä katkerina. Stefen yrittää estellä heitä huonolla menestyksellä. Porukan lähtiessä pakoon Nickerson kerkiää näkemään, että Stefen oli jengissä mukana. Nyt Stefenillä ei ole pienintäkään mahdollisuutta päästä takaisin joukkueeseen.
Brian on saamassa lapsen tyttöystävänsä kanssa ja menossa naimisiin. Häntä ei enää kiinnosta lähteä pois Ampipesta. Näyttää siltä, että Stefen joutuukin jäämään metallitehtaaseen loppuelämäkseen. Lopulta Stefen kuitenkin saa sovittua erimielisyytensä Nickersonin kanssa ja tämä tarjoaa Stefenille jalkapallostipendiä samaan yliopistoon, jonka päätoimiseksi jalkapallovalmentajaksi hänet on valittu.
Muuta

Elokuvan ohjaaja Michael Chapman laittoi Cruisen ja Thompsonin opiskelijoiksi eri lukioihin, koska halusi heidän muistavan millaista elämä lukiossa on. Heidän lukiokomennuksensa päättyivät kuitenkin lyhyeen. Jo Cruisen toisena päivänä joku tunnisti hänet elokuvasta Henkeen ja vereen. Thompson oli lopulta neljää päivää lukiossa. Tuona aikana moni poika kysyi häntä treffeille ja hän jäi myös kiinni tupakanpoltosta.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi kutsui Kovaa peliä elämänmakuiseksi kasvutarinaksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Kotilokurki

| Kotilokurki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Kotilokurjet Aramidae  Bonaparte, 1849
Suku::  Aramus  Vieillot, 1816
Laji::  guarauna
Kaksiosainen nimi
 Aramus guarauna  (Linnaeus, 1766)  
Synonyymit
 Aramidaea (heimo) 
 Kotilokurjen levinneisyys
Alalajit 
 A. g. pictus  A. g. elucus  A. g. dolosus  A. g. guarauna 
Katso myös
   Kotilokurki Wikispeciesissä   Kotilokurki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kotilokurki (Aramus guarauna) on Amerikan mantereen trooppisissa ja subtrooppisissa osissa elävä kurkilintu. Se elää lähes yksinomaan alueilla, joilla tavataan sen pääravintoa, Pomacea-suvun kotiloa. Se on kotilokurkien heimon ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Kotilokurjen pituus on 56–71 senttiä. Painoa on 0,9–1,3 kiloa. Siipiväli on 101–107 senttiä. Se on haikaramainen, pitkäjalkainen ja -kaulainen lintu. Nokka on pitkä, sivulta hieman litistynyt, vankka ja hieman alaspäin kaareva. Kaula on pitkä ja ohut, siivet pyöreähköt, pyrstö lyhyt ja jalat pitkät. Pitkissä varpaissa olevat kynnet ovat pitkät ja terävät. Hyvin kehittynyt takavarvas osuu kotilokurjen kävellessä maahan. Kotilokurjen tumman oliivinruskeassa höyhenpuvussa on vihreän tai pronssin väristä kimallusta. Päässä, kaulassa, vatsassa ja selässä on valkoista täplitystä, joka on erityisen tiheää eturuumiissa. Sukupuolet ovat samanväriset. Nuoret linnut muistuttavat aikuisia, mutta niiden täplät ovat ohuempia ja täpliä on vähemmän.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kotilokurki elää vain Amerikan mantereella. Pohjoisessa sen levinneisyys kattaa Floridan osavaltion, Länsi-Intian saaret ja Etelä-Meksikon, josta levinneisyys ulottuu etelään aina Keski-Argentiinaan saakka. Etelä-Amerikassa laji puuttuu Andien itäpuoliselta kuivalta rannikkoalueelta ja mantereen eteläisimmistä osista. Harhailevia lintuja on kulkeutunut Kanadaan asti. Kotilokurki ei ole lajina uhanalainen, mutta on harvinaistunut tai hävinnyt joiltain alueilta metsästyksen, kosteikkojen kuivatuksen ja saalisetanoiden vähenemisen takia.
Kotilokurjen elinympäristöä ovat makeavetiset suot ja tulvamaat. Se elää se sekä avoimilla, että puustoisilla kosteikoilla. Amazoniassa sitä näkee etenkin juoluoissa ja muissa vähän virtaavissa vesistöissä. Kotilokurki liikkuu joskus myös metsissä ja riisipelloilla. Ainakin Länsi-Intiassa lajia tavataan myös karuissa pensaikoissa. Floridassa kotilokurkia esiintyy avointen makeanveden soiden luona olevien lampien ja järvien rantamilla, sekä suometsien läpi virtaavien jokien ja purojen varrella. Sen esiintyminen määräytyy lähes kaikkialla pääravinnon, eli omenakotiloiden levinneisyyden mukaan.
Elintavat

Kotilokurki elävät yksin tai löyhinä ryhminä. Se istuu mielellään puissa ja pensaissa, toisinaan useiden metrien korkeudessa. Floridassa elävät yksilöt ovat paikkalintuja ja lentävät vain harvoin kauemmas pohjoiseen. Etelä-Amerikassa ne voivat muuttaa jonkin verran sade- ja kuivakausien mukaan. Kotilokurjen kävely on melko hidasta, aaltoilevaa käyntiä. Se kävelee varovasti hyllyvän aluskasvillisuuden päällä pitkiä varpaitaan korkealle nostellen ja pyrstöään nykien. Se antaa tällöin vaikutelman ontuvasta linnusta. Laji on hyvä uimari ja muistuttaa tässä suhteessa sukulaisiaan rantakanoja. Kotilokurki lentää vain harvoin. Tällöinkin yleensä hyvin matalalla. Lentoon pyrkivä kotilokurki joutuu ottamaan vauhtia ja laskeutuessaan liitämään pitkän matkan jarrutellen, ennen kuin laskee jalkansa maahan. Kaula on lennon aikana yleensä suorana. Siiveniskut ovat hitaita. Yöksi kotilokurjet nousevat puihin. Ne kiipeävät varsin ketterästi juosten pitkin kaltevia haaroja ja oksia. Tarpeen vaatiessa se voi myös uida kelluen veden pinnalla nokikanan tai liejukanan tavoin. Kotilokurjen ääni pitkä ja valittava kolmitavuinen kkrrrraaow-huuto. Ääntä kuullaan öisin ja iltaisin, jolloin linnut ovat yleensä jo puussa.
Elintavat > Ravinto

Kotilokurjen pääravintoa ovat etanat ja makeanveden simpukat. Se syö etupäässä Pomacea-suvun kotiloita. Kotilokurki etsii ravintonsa kahlaten matalassa vedessä. Lintu paikantaa saaliinsa näkönsä avulla tai tonkimalla pohjamutaa ja kasvillisuutta. Se syö etanoiden lisäksi jonkin verran hyönteisiä, siemeniä, rapuja, matoja ja satunnaisesti myös sammakkoeläimiä ja matelijoita. Saaliin napattuaan kotilokurki kantaa nappaamansa etanan rantaan tai matalaan veteen, jossa se kiinnittää sen johonkin rakoon tai puunhaaraan odottaakseen sitten, että etana avaisi kuoren suun. Tällöin kotilokurki keihästää etanan työntämällä ylänokan sen kuorten väliin ja irrottaa nopealla pään heilautuksella kuoren puoliskot toisistaan. Se käyttää saaliin ulos kiskomisessa sekä nokkaansa, että jalkojaan. Nokan kärki on usein hieman vasempaan päin kääntynyt, mikä voi auttaa ruuan poistamisessa etanan kaarevasta kuoresta. Ennen saaliin nielaisua se odottaa vielä vähän aikaa. Linnun ruokailupaikoille kertyy paljon etanoiden ja muiden nilviäisten kuoria.
Elintavat > Lisääntyminen

Kotilokurkikoiras pitää hallussaan useiden hehtaarien reviiriä, jota se puolustaa kovilla huudoillaan ja karkottamalla tunkeilijat pois. Pesä sijaitsee jopa kuuden metrin korkeudessa, yleisemmin vain veden yläpuolella puussa, pensaassa, köynnöstiheikössä, tiheässä ruohikossa tai mättäällä. Kotilokurjet rakentavat ison, mutta huteran pesän, jonka rakennusaineena käytetään ruokoja risuja ja muuta kasvisainesta. Munintakausi kestää Yhdysvalloissa helmikuun puolestavälistä huhtikuuhun. Poikueessa on 4–8 kalpeanvihreää ruskeatäpläistä munaa. Munat ovat keskimäärin 6 senttiä pitkiä ja 4,5 senttiä paksuja. Munat hautuvat noin 27 päivää. Molemmat vanhemmat osallistuvat haudontaan. Poikaset ovat kuoriutuessaan jo hyvin kehittyneitä. Ne ovat väriltään tummanruskeita. Poikaset pystyvät uimaan ja juoksemaan melkein heti kuoriutumisen jälkeen, joten ne jättävät pesän jo vuorokauden kuluessa, jääden lähistölle piileksimään. Pienet poikaset saavat vanhemmiltaan ruokaa menemälle emonsa jalkojen väliin kerjäämään. Molemmat emolinnut ruokkivat niitä, kunnes poikaset ovat täysikasvuisia noin 16 viikon ikäisinä. Ruokinnan aikana ne ehtivät saavuttaa myös lentokyvyn.
Luokittelu

Kotilokurki muodostaa oman Aramidae-heimonsa kurkilintujen lahkossa. Sillä ei ole läheisiä nykyään eläviä sukulaisia. Fossiilien perusteella kotilokurkien tiedetään eläneen Pohjois-Amerikassa jo mioseenikaudella. Sen lähisukulaisia on elänyt alueella aiemminkin, mutta ne ovat kaikki hävinneet. Kotilokurjen sukulaisuutta rantakanoihin ja kurkiin puoltavat yhtäläisyydet ruumiinrakenteessa. Erään tutkimuksen mukaan kotilokurjet ja kurjet ovat toistensa lähimmät sukulaisheimot. Kurkien ja kotilokurkien yhteinen ryhmä on taas perimältään lähimpänä kyssäkurkia. Eräät tutkimukset viittaavat taas siihen, että uikkukanat olivat lähimpänä kotilokurkea. Kotilokurki jaettiin vuosina 1856–1934 kahteen lajiin. Floridan A. g. pictus -alalajin lintuja, joilla on täplikäs selkä ja siivet pidettiin eri lajina kuin vähäpilkkuisempia Etelä-Amerikassa eläviä A. g. guarauna -alalajin yksilöitä, joiden kaula ja pää ovat pilkullisia, mutta selkä ja siivet ruskeat.
Luokittelu > Alalajit

A. g. guarauna (Linnaeus, 1766) Etelä-Amerikka.
A. g. dolosus (J. L. Peters, 1925) Kaakkois-Meksikosta Panamaan.
A. g. elucus (J. L. Peters, 1925) Hispaniola ja Puerto Rico.
A. g. pictus (F. A. A. Meyer, 1794) Florida, Kuuba ja Jamaica.
Kotilokurki ja ihminen

Kotilokurjen englanninkielinen nimi Limpkin (limp = ontua) juontuu kotilokurjen aaltoilevasta kävelytavasta, joka antaa kuvan, että lintu olisi rampa tai ontuisi kävellessään. Lajista käytetään levinneisyysalueen eri espanjankielisissä maissa nimiä carao, carrau, carau, caroa, carrao, guareao, margarita ja correa.Portugalinkielisessä Brasiliassa kotilokurjen nimi on carão. Haitin kreoliksi kotilokurki on Rele.
Kotilokurjen läpitunkeva, ikään kuin pohjatonta surua ilmaiseva kirkaisu on antanut aiheen kansantaruihin, joissa ikuisiksi ajoiksi eksynyt poika valittaa soilla. Joissain osissa Amazonia paikalliset sanovat joen vedenkorkeuden nousun pysähtyvän, kun kotilokurki aloittaa huutamisen. Huutojen takia lajia kutsutaan myös "itkeväksi linnuksi".
Maukkaan lihan ja pelottomuuden takia kotilokurkea metsästettiin aiemmin runsaasti Yhdysvalloissa, joka vei lajin alueella sukupuuton partaalle. Nykyään se on rauhoitettu maassa ja kannat ovat elpyneet.
Kotilokurki Floridassa, Yhdysvalloissa
Kotilokurki Uruguayssa.
Kotilokurki ja Pomacea-suvun omenakotilo.
Kotilokurkiperhe Floridassa
Kouroussa

| Kouroussa |
| --- | --- |
 Nigerjokea Kouroussassa 1900-luvun alun postikortissa.
 Kouroussa
 Koordinaatit: 10.6504°N, 9.8832°W 
Valtio:  Guinea
Alue:  Kankanin alue
Prefektuuri:  Kouroussan prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  256 km²
Väkiluku (2023):  51 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kouroussa on kaupunkikunta ja samannimisen prefektuurin hallintokeskus Kankanin alueella Guineassa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 85 kilometriä Kankanista länteen. Kunnassa arvioitiin olevan 51 100 asukasta vuonna 2023.
Maantiede

Kouroussan kunnan pinta-ala on 256 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Sanguianan, pohjoissa Koumanan, idässä Babilan ja etelässä Kinieron ja Banfélén kuntiin ja aliprefektuureihin sekä lounaassa Faranahin alueeseen. Alue on pinnanmuodostukseltaan lähinnä tasankoa.
Seudun ilmasto on sudanilais-guinealainen. Vuotuinen sademäärä on 1 500 millimetriä. Sadekausi kestää kesäkuusta lokakuuhun. Keskilämpötila on 26,6 astetta. Huhti-toukokuussa lämpötila nousee 36–37 asteeseen.
Kasvillisuus on metsä-, pensas- ja ruohosavannia sekä jokivarsien galleriametsiä. Köyhtynyt eläinkunta käsittää muun muassa simpansseja, muurahaiskäpyjä, virtahepoja ja pahkasikoja. Alueella sijaitsee Ylä-Nigerin kansallispuisto.
Hallinnollinen jako ja asutus

Kouroussan prefektuuriin kuuluu kaupungin lisäksi 11 kuntaa ja aliprefektuuria: Babila, Balato, Banfélé, Baro, Cissela, Douako, Doura, Kiniero, Komola-Koura, Koumana ja Sanguiana. Prefektuurissa oli arviolta 303 700 asukasta vuonna 2018. Kouroussan kuntaan kuuluu 10 kaupunginosaa ja piirikuntaa sekä 29 sektoria.
Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja. Vallitseva uskonto on islam, mutta kaupungissa on myös animisteja ja kristittyjä.
Historia

Ennen siirtomaa-aikaa Kouroussa toimi kauppakaravaanien pysähdyspaikkana. Siellä kävi myös René Caillié matkallaan kohti Timbuktua. Ranskalaisten valloitettua alueen paikkakunnasta tuli hallintopiirin keskus vuonna 1893. Sen taloudellinen merkitys perustui Conakryn–Nigerin rautatiehen, jolta oli laivayhteys Bamakoon. Kaupunki on sittemmin taantunut, mutta uutta nousua odotetaan kulta- ja uraaniesiintymien hyödyntämisestä.
Liikenne, talous ja palvelut

Kouroussan kautta kulkee Conakrysta Kankaniin johtava maantie RN2, josta haarautuu RN31 Kissidougouun.
Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, käsityöammatteja, kaupankäyntiä ja kullankaivua. Nigerjoen tulvatasangoilla viljellään varsinkin riisiä. Myytäväksi kasvatetaan cashewpähkinöitä ja mangoja. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siipikarja ja vähäisessä määrin aasit ja siat. Toreilla myydään maataloustuotteita, hunajaa ja kalaa. Kultaa kaivetaan perinteisin menetelmin. Teollisuutta ei ole lainkaan.
Palveluihin kuuluvat alakoulut, yläkoulu, lukio, kaksi terveyskeskusta, sairaala sekä kaksi nuoriso- ja kulttuuritaloa. Kaupungissa on sähköverkko. Vesihuollon taso on heikko.
Matkailu ja nähtävyydet

Paikallisia nähtävyyksiä ovat kirjailija Camara Layen kotitalo, seudun kansanperinnejuhlat ja pienet kultakaivokset. Kaupungissa on vaatimattomia majoituspalveluja, mutta matkailu sinne on vähäistä.
István Kozma

István Kozman hauta
István Kozma (27. marraskuuta 1939 – 9. huhtikuuta 1970) oli unkarilainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Kozma osallistui kreikkalais-roomalaisen painin raskaaseen sarjaan Rooman olympiakisoissa 1960 ja sijoittui neljänneksi. Ensimmäisen maailmanmestaruutensa hän voitti Toledossa 1962. Tokion kisoissa 1964 hänestä tuli olympiavoittaja. Neuvostoliiton Anatoli Roštšin paini Kozman kanssa ratkaisemattoman, mutta Kozman vähemmät miinuspisteet aiemmista otteluista ratkaisivat hänelle voiton.
Kozma voitti maailmanmestaruuden jälleen Toledossa 1966 ja Bukarestissa 1967, ja Mexico Cityn kisoissa 1968 hän sai toisen olympiavoittonsa. Hän selätti neljä ensimmäistä vastustajaansa, joista kaksi ensimmäisellä minuutilla, ja vain Anatoli Roštšin jaksoi taistella täyden ajan. Pronssimitalisti, Tšekkoslovakian Petr Kment joutui luovuttamaan mitaliottelut loukkaantumisen vuoksi.
István Kozma kuoli auto-onnettomuuden seurauksena 9. huhtikuuta 1970.
Saavutuksia

Olympiakultaa Tokiossa 1964 ja Mexico Cityssä 1968 (sarja yli 97 kg)
Olympiakisoissa neljäs Roomassa 1960 (sarja yli 87 kg)
MM-kultaa Toledossa 1962 ja 1966 sekä Bukarestissa 1967 (sarja yli 97 kg)
MM-hopeaa Tampereella 1965 (sarja yli 97 kg)
MM-pronssia Jokohamassa 1961 (sarja yli 87 kg)
EM-kultaa 1967 (sarja yli 97 kg)
EM-hopeaa 1966 ja 1968 (sarja yli 97 kg)
Kožym

Kožym (komiksi Кожым, venäjäksi myös Кожим, Kožim) on lähes kokonaan autioitunut kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Intan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Usan sivujokeen Kosjuun laskevan Kožimjoen varrella 54 kilometriä Intasta lounaaseen. Taajaman ohi kulkee Kotlasin ja Vorkutan välinen rautatie. Asukkaita on 5 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta syntyi 1930–1940-lukujen vaihteessa rakennetun rautatieaseman yhteyteen. 1950-luvun lopulle saakka siellä oli vankityövoimalla toiminut hiilikaivos. Vuonna 1954 muodostettiin Kožimin kaupunkimainen taajama. Vuonna 1989 asukkaita oli yli 700 henkeä. Kaivostoiminta loppui 1990-luvun alussa.
Aiheesta muualla

Kožymin taajamalle omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Tadeusz Kościuszko

| Tadeusz Kościuszko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Swede
Syntynyt: 4. helmikuuta tai 12. helmikuuta 1746 Mereczowszczyzna, Puola-Liettua
Kuollut: 15. lokakuuta 1817 Solothurn, Sveitsi
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1765–1794 (Puola-Liettua), (Yhdysvallat)
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain vapaussota, Puolan–Venäjän sota, Kościuszkon kapina
Sotilasarvo:  Prikaatinkenraali
 Nimikirjoitus
Tadeusz Kościuszko (4. helmikuuta tai 12. helmikuuta 1746 – 15. lokakuuta 1817) oli puolalainen vapaustaistelija, josta tuli Puolan, Valko-Venäjän ja Yhdysvaltain kansallissankari. Vuonna 1776 hän matkusti Pohjois-Amerikkaan ja osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan. Kościuszko nimitettiin 1780-luvun lopulla Puola-Liettuan armeijan kenraalimajuriksi, ja vuonna 1794 hän johti Kościuszkon kapinaa Venäjän keisarikuntaa vastaan.
Kościuszko aloitti vuonna 1794 taistelun Puolan venäläisiä miehittäjiä vastaan, mutta joutui vuonna 1795 venäläisten vangiksi. Kościuszko armahdettiin syksyllä 1796, kun Paavali I korvasi Katariina Suuren Venäjän hallitsijana. Elämänsä viimeiset vuosikymmenet Kościuszko vietti maanpaossa Ranskassa ja Sveitsissä.