stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ZNKR jōdō
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tengun eli Suomen kendoseurojen keskusliiton  jäsenlehden numeroarkisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Kendoliiton kotisivut
Italian kendoliiton (C.I.K.) sivu (Arkistoitu – Internet Archive) ZNKR jodon EM-kilpailuiden tulokset vuodesta 2002– (italiaksi)
Helsingin Kendoseura KKTI:n kotisivut/jōdō-osio (Arkistoitu – Internet Archive)
Hikari ry:n kotisivut/SMR-jōjutsu (Arkistoitu – Internet Archive)
International Jodo Federation (englanniksi)
Rembukan (Arkistoitu – Internet Archive) Tukholmalainen jōdō-seura (ruotsiksi)
Genbu-kai/Mugen Ryu Heiho (Arkistoitu – Internet Archive) Helsinkiläinen Budoseura
| n k Nykyaikana harjoiteltavat budōlajit |
| --- | --- |
 Aikido  Atarashii naginata  Iaidō  ZNKR jōdō  Judo  Jūkendō  Karatedō  Kendō  Kyūdō  Shōrinji kenpō  Taidō  Tankendō 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa 
Puupiirros Gonnosukesta
Hanjiro Shiraishi (1842–1927) oli japanilainen taistelulajien opettaja, jota pidetään Shintō Musō-ryūn 24. päämiehenä (jap. shihan). Shiraishi yhdisti kaksi Shintō Musō-ryū koulukuntaa (ryū-ha).
Shimizu Takaji (1896–1978), Shintō Musō-ryūn epävirallinen 25. pääopettaja ja 1900-luvun tärkein ja vaikutusvaltaisin henkilö Shintō Musō-ryūssa ja ZNKR jōdōssa.
Nishioka Tsuneo (syntynyt 1924) nimisen korkea-arvoisen jodo-opettajan (jap. sensei) (hanshi, 8.dan ZNKR jōdō, menkyo kaiden SMR-jōdō) puisella harjoitusmiekalla ottama japanilaisessa miekkailussa tavallinen valmiusasento chūdan no kamae.
Jōdōka on vanginnut jō-sauvalla miekkamiehen puisen harjoittelumiekan kädensijastaan miekkamiehen vartaloa vasten. Tekniikan nimi on kuri tsuke.
Punatammesta tehty jō-sauva. Pituus 128 cm ja paksuus 2,4 cm.
Valkotammesta tehty bokken-puumiekka. Pituus 102 cm.
Jō on sen mittainen, että jōdōka voi pitää kiinni sen molemmista päistä yhtä aikaa
Hissage katan alkuasetelma. Miekkamies on Hasso-no-kamae valmiusasennossa ja jōlla varustautunut Hissage-no-kamae valmiusasennossa, jossa jō on näkymättömissä jodokan vartalon takana.
Rai uchi katan ensimmäinen miekkatorjunta. Miekkamies on lähtenyt iskemään miekalla kylkeen jolloin jōlla varustautunut torjuu miekkan lyönnin astumalla kohti samallaväistämällä keskilinjasta. Shijō pistää jo-sauvan kärjellä miekkamiehen sisuspunokseen ja torjuu samalla jō-sauvan varrella miekkamiehen käden.
EM-joukkuekilpailu Bolognassa vuonna 2005. Etualalla Ranskan joukkue voittaa Suomen lipuin 2–1.
EM-kilpailu Bolognassa vuonna 2005. Italia vastaan Suomi, yksilökisa, shodan-sarja.
"Jōdō" kirjoitettuna kanjeilla.
Matti Wihuri

Matti Wihuri (12. marraskuuta 1905 Tampere – 26. joulukuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri, sodanaikaisen radiotiedustelun ja sotilasradioliikenteen tekniikan, myöhemmin elektroniikan sovellusten ja kaupan kehittäjä sekä radioamatööri (tunnus OH2OH).
Perhetausta ja opinnot

Wihurin vanhemmat olivat Frans Ludvig Wihuri (ent. Vikholm, 1873–1940) ja Maria Alice Vikholm (o.s. Granstedt, 1877–1959). Matti Wihuri oli naimisissa Lea Orvokki Wihurin (o.s. Hongisto) kanssa. Wihuri valmistui ylioppilaaksi 1924 ja opiskeli konetekniikkaa Polyteekissa eli Suomen Teknillisessä Korkeakoulussa.
Suojeluskuntatoiminnasta talvisotaan

Wihuri osallistui suojeluskuntajärjestön toimintaan toimien aluepäällikkönä Raahen suojeluskuntapiirissä ja myöhemmin Etelä-Pohjanmaan piirissä. Hän otti osaa puolustusvoimien syksyllä 1939 järjestämään kolmanteen tiedustelualan kertausharjoitukseen. Harjoitus keskeytyi ylimääräisten kertausharjoitusten vuoksi, jolloin Wihuri komennettiin kouluttajaksi sissiradistien kurssille.
Vuoden 1939 loppupuolelta Wihurin suunnitteli sissien käyttöön radiolähetintä saksalaisen kenttäradion pohjalta yhdessä kahden muun radioamatöörin, K. Uusitalon ja A. Salmisen kanssa. Talvisodassa reservin luutnantti Wihuri palveli päämajan tiedustelujaoston viestitiedustelutoimistossa (Tied. 2).
Välirauhan aika

Välirauhan aikana Suomen puolustusvoimille saatiin Ruotsista aiemmin tilattua radiokalustoa ja suuntimolaitteita. Tuusulassa ja Evolla aloitti toimintansa radiotiedustelua palvellut ns. Hallamaan aliupseerikoulu 60 miehen vahvuisena. RUK:ssa jatkaneita kurssilaisia oli myöhemmin radiotiedustelun organisaatioiden keskijohdossa. On mainittu, että Evon kurssin parhaimmistoon kuului myöhempi ministeri Ahti Karjalainen.
Välirauhan aikana käynnistyi Päämajan radiopataljoonan perustaminen.
Jatkosota

Päämajan radiopataljoona perustettiin 18. kesäkuuta 1941 radiotiedustelua varten. Wihuri toimi sen neljännen komppanian päällikkönä. Komppania hoiti yhteydenpitoa kaukopartioihin. Yhteydenpidossa keskeisiä välineitä olivat Kyynel-radiot ja tukiasemaverkko. Alkuvaiheessa Kyynelessä oli vain lähetin ja varayhteytenä myöhemminkin käytettiin Yleisradion taajuudelle kiinteästi viritettyä vastaanotinta, Töpöä. Yleisötiedotusten (asevelitiedotusten) joukossa välitettävät koodia käyttävät viestit tunnettiin päämajan tiedustelun ja Yleisradion yhteydenpidossa nimellä "viesti Wihuri"; nimitys viittaa Matti Wihurin rooliin toimintamallin kehittelijänä ja yhteyshenkilönä.
Yhdessä sotilasmestari Alvar Ahosen kanssa Matti Wihuri kehitti sähkötysviestien salaamista varten ns. Allu-salauskiekon. Se pohjautui Albertin salakirjoituskiekkoon, joka on saanut nimensä kehittäjästään, 1400-luvulla eläneestä Leon Battista Albertista. Albertin kiekko on kryptografian historian ensimmäinen moniaakkostokoodi. Allu-kiekkoja käytettiin pareittain, vain kahdessa kiekossa oli sama koodaus, eikä järjestelmää tiettävästi pystytty jatkosodan aikana murtamaan.
Vuodesta 1942 lähtien Suomi koulutti sotavangeista asiamiehiä eli Neuvostoliittoon lähetettäviä vakoilijoita ns. Äänislinnan Tiedustelijainkoulussa. Kapteeniksi ylennyt Wihuri kuului radistien kouluttajiin. Radistien tuli esimerkiksi kyetä paikallistamaan ja korjaamaan heille annetun kaluston vikoja. Kun kaukopartio-osastot koottiin yhteen Erillinen pataljoona 4:ksi kesällä 1943, Wihurista tuli sen viestipäällikkö.
Asekätkentä ja Stella Polaris

Jatkosodan lopulla Suomi varautui ns. asekätkennällä ja eräillä muilla toimilla, kuten tiedustelukaluston, -aineiston ja henkilöstön siirrolla Ruotsiin (Operaatio Stella Polaris) mahdolliseen sissisotaan, jos Neuvostoliitto miehittäisi Suomen. Hankkeiden paljastuttua valtiollinen poliisi, kommunistinen "Punainen Valpo", kuulusteli myös Wihuria näistä valmisteluista.
Edellä mainituista operaatioista erillään joillekin kaukopartiomiehille oli annettu tehtäväksi piilottaa aseita, patruunoita ja Kyynel-radioita. Wihuri antoi tämän tehtävän eräille vastuuhenkilöille toimiessaan partiotoimintaa hoitaneen Erillinen pataljoona 4:n viestipäällikkönä.
Siviiliura

Sodan päätyttyä Wihuri oli keväällä 1945 Phillipsin palveluksessa, ennen kuin siirtyi Ruotsiin Stella Polaris -operaatiossa. Wihuri työskenteli mm. sähkötekniikan tukkukaupan parissa vuodet 1946–1950 Oy Phillips Ab:ssä osastopäällikkönä ja vuodet 1950–1970 Sähköliikkeiden Oy:ssä.
Toiminta Radioinsinööriseurassa (myöhempi Elektroniikkainsinööriseura)

Wihuri toimi Radioinsinööriseuran ja Elektroniikkainsinöörien seuran puheenjohtajana 1955–1957. Television mahdollisuuksista kiinnostuneena hän edusti Radioninsinööriseuraa Tekniikan edistämissäätiön vuonna 1956 perustamassa televisiotoiminnan kehittämiseen tarkoitetun rahaston hallituksessa.
Veteraanitoimintaa

Wihuri oli vuonna 1980 toimintansa aloittaneen Erillinen pataljoona 4:n historiikkitoimikunnan asiantuntijajäsen.
Alustaosuuskunta

Alustaosuuskunta on jäsentensä omistama osuuskuntamuotoinen liikeyritys, joka harjoittaa digitaalisen alustan kautta tapahtuvaa tavaroiden ja/tai palveluiden myyntiä tai jakamista. Alustaosuuskuntien tarkoituksena on helpottaa jäsentensä elinkeinon harjoittamista siten, että palveluntuottajat omistavat alustaa ylläpitävän yrityksen. Osuuskunnan jäsenet jakavat yrityksen tuottaman ylijäämän, osallistuvat yrityksen demokraattisesti tapahtuvaan päätöksentekoon tai käyttävät sen palveluita.
Alustaosuuskunta on yksi alustatalouden ilmentymistä.
Esimerkkejä alustaosuuskunnallisista yhtiöistä ovat esimerkiksi saksalainen verkkokauppa Fairmondo, hierojien perustama Loconomics ja yhdysvaltalainen valokuvaajien kuvapankki Stocksy.
Kinapriili

| --- | --- |

Kinapriili
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(3S)-2-[(2S)-2-[[(2S)-1-etoksi-1-okso-4-fenyylibutan-2-yyli]amino]propanoyyli]-3,4-dihydro-1H-isokinoliini-3-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 85441-61-8
ATC-koodi: C09AA06
PubChem CID: 54892
DrugBank: DB00881
Kemialliset tiedot
Kaava: C25H30N2O5 
Moolimassa: 438,51
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 120–130 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 60 %
Proteiinisitoutuminen: 97 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: Kinapriili 2 h   Kinaprilaatti 3 h
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Kinapriili (C25H30N2O5) on peptidomimeetti eli peptidejä matkiva orgaaninen yhdiste. Yhdiste kuuluu niin kutsuttuihin ACE-estäjiin ja sitä käytetään lääkkenä korkean verenpaineen ja sydämen vajaatoiminnan hoidossa.
Fysikaaliset ja kemialliset ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kinapriili on valkoista tai kellertävää kiteistä ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee metanoliin. Kinapriili on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky metanoliliuoksessa on +14,5°.
Vaikutusmekanismi ja käyttökohteet

Kinapriilin kehittivät vuonna 1986 Warner-Lambert Companyn tutkijat ja sitä markkinoi Pfizer. Yhdiste itsessään on fysiologisesti lähes tehoton aihiolääke. Ihmisen elimistössä se metaboloituu nopeasti maksan esteraasientsyymien vaikutuksesta aktiiviseksi dihappometaboliitiksi kinaprilaatiksi. Kinapriilia käytetään, koska aktiivinen metaboliitti kinaprilaatti on huonosti elimistöön imeytyvä aine, kun taas kinapriilin biosaatavuus ja imeytyvyys on hyvä. Kinaprilaatti sitoutuu angiotensiinikonvertaasiin ja estää sen toiminnan. Angiotensiinikonvertaasin inhibitoituessa angiotensiinin pilkkoutuminen pienemmiksi peptideiksi, jotka kohottavat verenpainetta supistamalla verisuonia, vähenee ja myös verisuonia laajentavan peptidin bradykiniinin hajoaminen vähenee ja tämä myös alentaa verenpainetta.
Kinapriilia voidaan käyttää korkean verenpaineen ja sydämen vajaatoiminnan hoitamiseen. Tyypillisesti kinapriilia käytetään hydrokloridisuolana. Yhdistettä voidaan käyttää yhdessä esimerkiksi diureettien kuten hydroklooritiatsidin kanssa.
Haittavaikutukset

Tyypillisimpiä kinapriilin aiheuttamia haittavaikutuksia ovat pääkipu, kuiva yskä ja väsyneisyyden tunne.
Synteesi

Kinapriilin synteesin lähtöaine on alaniinin tert-butyyliesteri, joka reagoi etyyli-2-bromi-4-fenyylibutanoaatin kanssa muodostaen alkyloidun alaniinijohdannaisen. Seuraavassa vaiheessa alaniinin karboksyyliryhmän suojaryhmänä toiminut tert-butyyliesteri hydrolysoidaan happamissa olosuhteissa ja vapautuneen karboksyyliryhmän ja (S)-1,2,3,4-tetrahydroisokinoliini-3-karboksyylihapon tert-butyyliesterin aminoryhmän välille muodostetaan peptidisidos disykloheksyylikarbodi-imidin ja hydroksibentsotriatsolin katalysoimana. Viimeinen vaihe on isokinoliinikarboksyylihapporyhmään liittyneen esterin hydrolyysi suolahapon avulla ja tuotteeksi saadaan kinapriilin hydrokloridisuola.
Ruxton

1930 Ruxton Model C Woodlite-lyhdyillä
Ruxton oli vuosina 1929–1931 valmistettu amerikkalainen automerkki. Ruxton oli toinen amerikkalainen etuvetoisia autoja valmistanut autotehdas, sillä samana vuonna 1929 hieman ennen Ruxtonia etuvetoisten valmistuksen aloitti Cord mallillaan J-29. Ruxtonit olivat matalarakenteisia ja pitkiä autoja, eikä niissä ollut astinlautaa. Merkkinimi juontuu sijoittaja William V.C. Ruxtonista, joka ei viimein tullutkaan projektin taakse, vaan päinvastoin haki oikeuden päätöksen ettei hän ollut missään tekemisissä autoprojektin tai sen taustamies, pörssikeinottelija Archie M. Andrewsin kanssa. Lähdekirjoitus The New York Times -lehdestä vuodelta 2014 on sittemmin osoittautunut virheelliseksi ja pahansuovan harhaanjohtavaksi. Keskustelu-sivulla on linkit kaksiosaiseen, englanninkieliseen seikkaperäiseen esitykseen sijoittaja Andrewsin roolista Ruxton-tarinaan liittyvissä eri autoyhtiöissä, jonka tiedoin Ruxton-historiaan ja A.M. Andrews-henkilökuvaan tulee mittavia muutoksia.
Budd Companyn ja huippusuunnittelijoiden autoprojekti

Ruxton-auton tarinaa on kutsuttu automaailman turbulenteimmaksi. Auton suunnittelija oli William J. Muller, joka oli Edward G. Budd Manufacturing Companyn palveluksessa. Korin suunnitteli eräs Budd-yhtiön perustajaosakkaistaa ja työntekijöistä, Joseph Ledwinka, kuuluisan Hans Ledwinkan kaukainen sukulainen. Tarkoitus oli luoda edistyksellinen automalli, jonka suunnitelmat myytäisiin ulkopuoliselle valmistajalle ehdolla, että tämä sitoutuisi ostamaan auton korit suunnittelutyön kustantaneelta Budd Company-yhtiöltä. Edistyksellistä autoa luovan William Mullerin apuna suunnittelutyössä oli nerokas, Henry Fordin luottopartnerina ja Ford-tuotemerkin luojana toiminut, Ford-kaudellaan miljonääriksi vaurastunut, monien Fordin T-mallin ratkaisujen keksijä Childe Harold Wills, joka myös valmisti oman aikansa edistyksellistä Wills Sainte Claire-autoa. Ruxton oli etuvetoinen, mikä salli ajankohdan autoja huomattavasti matalamman rakenteen: uuden auton korkeus oli vain 1 300 mm, kun ajankohdan keskiverto-auton korkeus oli 1 800 millimetriä (intron kuva; vertailu Ruxton/katsojat). Tämän mataluuden vuoksi, ja sen korostamiseksi, auto ei tarvinnut tuolloin korkeissa autoissa välttäämättömiä astinlautoja. Moottorin siihen toimitti Continental Motors Inc., tunnettu yhä nykyäänkin muun muassa yleisilmailun potkurikoneiden moottoreista. Vaihteiston toimitti Hartfordissa Wisconsinissa toimiva Kissel-yhtiö, joka aikanaan valmistaisi lyhyen aikaa myös Ruxton-autoa sen jälkeen kun Moon Motors St. Louisissa oli ajautunut talousvaikeuksiin. Suunniteltu autoprojekti oli valmis esiteltäväksi vuonna 1928.
Pörssikeinottelija-johtaja Archie Andrews astuu kuvaan

Valitettavasti Budd Companyn hallituksen jäsenenä oli pörssikeinottelija Archibald Moulton Andrews - mies, joka tuhoaisi toimillaan käynnistyvän tapahtumaketjun aikana neljä autonvalmistusta harjoittavaa yhtiötä. Andrews, joka istui tuolloin myös Hupp Motor Company-yhtiön hallituksessa riittävästi sen osakkeita haalittuaan, viehättyi autoprojektin edistyksellisyydestä, ja järjesti siksi Budd-yhtiölle ja William Mullerille tilaisuuden esitellä uutta autoaan Hupp-yhtiön valmistettavaksi. Tutkimusten jälkeen Hupmobile ei kuitenkaan halunnut ottaa uutuusmallia tuotepalettiinsa, sillä se oli täysin erilainen Hupmobile-mallistoon verrattuna, ja sen valmistusvälineistöön olisi pitänyt sijoittaa merkittäviä summia. Osakastaan tyynnytelläkseen Hupmobile suostui kuitenkin valmistamaan yhden koekappaleen uutuusautoa.
Yhteistyökumppanin etsintä

Hupmobilen peräännyttyä Archie M. Andrews ryhtyi yhtiökumppaniksi William J. Mullerin kanssa perustetussa New Era Motors-yhtiössä, jolla ei kuitenkaan ollut auton valmistukseen tarvittavia edellytyksiä. Andrews ajatteli ensin solmia yhteistyötä statusta omaavien merkkien kuten esimerkiksi Gardnerin, Marmonin tai Peerlessin kanssa. Nämä toivekumppanit eivät nekään olleet kiinnostuneita.
Moon Motor Company, Ruxton-autojen valmistaja

Viimein marraskuussa 1929, tuolloin siis jo lokakuun 1929 suuren pörssiromahduksen jälkeen, St. Louisissa toimiva Moon Motor Company -yhtiö päätyi yhteistyöhön Archie Andrewsin kanssa, joka tuolloin oli antanut autolle Ruxton-nimen yrittäessään houkutella nimen taustalla olevaa rahamies William V.C. Ruxtonia sijoittajaksi autoprojektiin. Sijoittaja ei viimein tullut mukaan - voimme vain arvuutella oliko pörssikeinottelija Andrewsin huono maine tuolloin eräs perusteista - mutta uudelle autolle annettu nimi säilyi Ruxtonina. Tästä seurasi viimein oikeusjuttu, sillä William Ruxton ei halunnut nimeänsä yhdistettävän millään tapaa erikoiseen autoprojektiin, eikä etenkään Archie M. Andrewsiin. Moon-yhtiön epäröidessä Andrews anasti määräysvallan sen osakekantaa haalimalla, ja otti sen hallintaansa oikeuspäätösten nojalla sekä St. Louisin poliisivoimien avustuksella, vaikka sen pääjohtaja C.W.Burst muun johtajiston kera lukitsikin itsensä Pinkerton-vartijoiden turvaamana yhtiön konttoriin. Moon Motor Co. aloitti kesäkuussa 1930 Ruxton-autojen valmistamisen, mutta se hakeutui alla selostetun tapahtumaketjun vuoksi vararikkoon jo marraskuussa 1930, valmistettuaan noin neljässä kuukaudessa 525 Ruxton-autoa. Usea Ruxton sai aikakaudelleen hyvin erikoisen, itävaltalaisen arkkitehti, kuvataiteilija ja lavastaja Joseph Urbanin luoman, monista kirkkaista väriraidoista sommitellun värityksen korinsa alaosaan, mikä pois jätettyjen astinlautojen tavoin korosti etuvetoisen Ruxtonin huomattavasti tavallisia automalleja matalampaa rakennetta (kuva; Urban-raitamaalaus ja Ruxtonin mataluus). Automobile Quarterly -lehti lausui laajassa Ruxton-esittelyssään vuonna 1968, että se oli ”A superb automobile that never had a chance.”
Moon Motor Company, Ruxton-autojen valmistaja > Woodlite-ajovalot

Ruxton varusti useimpia autojansa kapeilla "Woodlite"-etulyhdyillä (kuva; 1930 Ruxton Model C Woodlite-lyhdyillä), joiden valoteho ei kuitenkaan käytännössä täyttänyt keksijä William G. Woodin lupauksia. Heikosta valotehosta huolimatta valoa keskittävä rakenne loi valokeilan, joka saattoi häikäistä muita tielläliikkujia: Woodlite-lyhdyt kiellettiin siksi useassa Yhdysvaltain osavaltiossa. Nämä lyhdyt jäivät lyhytaikaiseksi villitykseksi vuodesta 1928 vain 1930-luvun alkuun asti, ja reproduktioiden löytäminen nykyaikana on vaikeaa. 1920-luvun samankaltaisia ajovalokokeiluja olivat muun muassa Edmunds & Jones -yhtion Model 20 Torpedo-valot, joissa oli soikiopallon muotoinen kuori, sekä menosuuntaan näyttävät ajovalojen meripihkan väriset linssit: eräs käyttäjistä oli lentäjä-ässä Eddie Rickenbackerin osittain omistama, teknisesti hienoja eli hintaluokaltaan kalliita automobiileja valmistanut, valitettavasti vain lyhyen ajan toiminut Rickenbacker-yhtiö.
Loppunäytös

Tiedot Ruxtonien tuotantomääristä vaihtelevat, ja jotkut lähteet väittävät, että autoja tehtiin merkin 20 kuukautta kestäneen elinkaaren aikana kaikkiaan vain 96 kappaletta. Vuonna 2014 Ruxton-autoja tiedettiin olevan jäljellä enää 19 kappaletta. Yhdysvaltalaisen Classic Car Club of American ”Approved Classics” -listan mukaan kaikki Ruxton-yksilöt ovat hyväksyttyjä klassikkoautoja. The New York Timesin tietojen mukaan muutamat keräilijät haalivat 1930-luvulla säilyneitä Ruxton-autoja haltuunsa – joista keräilijöistä Jim Fasnacht omistaa seitsemän kappaletta tunnetuista em. 19 säilyneestä Ruxton-autosta. Ainakin 70 kappaleen tiedetään päätyneen purkaamoihin tai romujen hävityskampanjoihin.
Kun myös Cord joutui sulkemaan ovensa vuonna 1937 ei vuosikymmeniin ollut tarjolla Yhdysvalloissa sarjana valmistettuja etuvetoisia henkilöautoja, ennen kuin Oldsmobile esitteli vuodelle 1966 dramaattisen uuden etuvetoisen Toronado-mallin.
Loppunäytös > Arvostettu klassikkoauto

Vuonna 2018 tuonpuoleiseen siirtyneen lahjakkaan arkkitehdin ja suuren autontuntija Fred Guytonin kokoaman, pääasiassa 1920- ja 1930-lukujen merkittäviin autoihin (keski-ikä 84 vuotta) keskittyneen Guyton Collection -kokoelman yli 60 ajoneuvon RM/Sotheby’s-huutokaupassa St. Louisissa Yhdysvalloissa 5.5.2019 eräs Baker-Raulangin korittama Ruxton Model C vuodelta 1930 saavutti peräti 86,88 % odotettua suuremman myyntihinnan 747 500 dollaria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruxton Wikimedia Commonsissa
Ruxtonin logo maskissa
Ruxton, moniväri-raidat ja Woodlite-valot
Tom Pukstys

Tom Pukstys vuonna 2019.
Thomas Paul ”Tom” Pukstys (s. 28. toukokuuta 1968 Glen Ellyn, Illinois) on yhdysvaltalainen keihäänheittäjä. Hänen henkilökohtainen ennätyksensä on Jenassa 25. toukokuuta 1997 heitetty 87,12 metriä. Pukstys voitti keihäänheiton Yhdysvaltain-mestaruuden kuusi kertaa ja piti hallussaan maansa ennätystä vuosina 1993–2004. Olympialaisiin hän osallistui urheilijana 1992 ja 1996 ja sijoittui niissä parhaimmillaan kahdeksanneksi 1996. Urheilu-uransa jälkeen Pukstys on toiminut valmentajana.
Opiskeluvuodet ja ura keihäänheittäjänä

Tom Pukstysin vanhemmat muuttivat Yhdysvaltoihin Liettuasta vuonna 1949. Illinoiṣ’n osavaltion Glen Ellynissa 28. toukokuuta 1968 syntyneen Pukstysin lajivalintaan vaikutti merkittävästi hänen Liettuassa lääketiedettä opiskellut isoveljensä Andrew, jonka sikäläinen huonetoveri oli keihäänheittäjä. Vieraillessaan Andrew’ṇ luona Liettuassa 13-vuotiaana Tom poimi erään kerran yleisurheilukentällä keihään käteensä ja heitti sitä, jolloin Andrew’ṇ opiskelijakaveri huomasi Tomin viskovan välinettä hyvin. Myöhemmin Andrew toi Tomille keihään Liettuasta. Itsekin kuulantyöntöä ja kiekonheittoa harrastaneen Andrew’ṇ esimerkki ja tämän esittämä lupaus yleisurheiluvalmennuksen antamisesta pikkuveljelleen johtivat siihen, että Tom Pukstys vaihtoi high schoolia käydessään lajia baseballista yleisurheiluun veljensä lääketieteen opintojen valmistumisen jälkeen. Illinoiṣ’n osavaltiossa high school -tason urheilutapahtumissa ei kuitenkaan kilpailtu lainkaan keihäänheitossa, joten Pukstys joutui yleisurheilu-uransa alkuvaiheessa harjoittelemaan omillaan veljeltään saamallaan keihäällä.
Opiskellessaan ensimmäistä vuottaan DuPagen collegessa Pukstys teki keihäänheitossa Yhdysvaltojen silloisen junioriennätyksen 71,34 metriä. Kahden DuPagessa vietetyn vuoden jälkeen hän siirtyi Floridan yliopistoon 1988 ja valmistui sieltä 1990. Floridassa hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon tiedotus- ja suhdetoiminnasta.
Vuonna 1992 Pukstys pääsi edustamaan Yhdysvaltoja Barcelonan olympialaisiin ja sijoittui siellä kymmenenneksi tuloksella 76,72. Jonkin aikaa ennen valintapäätöksen saapumista hänet oli ohjattu pois illinois’laisen collegen urheilukentältä. Toimenpiteen suorittanut vartija oli todennut, että säännöissä kiellettiin leluraketit, mallilennokit ja keihäät.
Pukstys teki aikuisten tasolla ensimmäisen Yhdysvaltain-ennätyksensä kesäkuussa 1993. Hän piti maansa keihäsennätystä nimissään vuodesta 1993 vuoteen 2004 saakka. Hänen paras tuloksensa oli toukokuussa 1997 heitetty 87,12 metriä. Atlantan olympialaisissa 1996 Pukstys kohensi sijoitustaan Barcelonan olympialaisiin verrattuna ja oli lopulta kahdeksas heitettyään parhaalla heitollaan 83,58 metriä. Samana vuonna hän teki koeaikasopimuksen George Steinbrennerin ja New York Yankeesin kanssa tavoitteenaan syöttäjänä pelaaminen. Myöhemmin Pukstys muisteli saaneensa tuolloin palautetta, jonka mukaan hän olisi voinut päästä kokoonpanoon, jos olisi omistanut edelliset kymmenen vuotta baseballille.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Pukstys sijoittui parhaimmillaan yhdeksänneksi Stuttgartissa 1993 tuloksella 77,92. Pihtiputaan keihäskarnevaaleilla hän ylsi voittoon 1999 heitettyään parhaalla yrityksellään 84,12 metriä. Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa seuraavana vuonna hän sijoittui toiseksi. Pukstys ei kuitenkaan päässyt mukaan Sydneyn olympialaisiin, koska karsintojen voittaja Breaux Greer ei ollut saavuttanut A-rajaa, vaikka Pukstysilla itsellään se olikin ylitettynä. Pukstys ei kilpaillut lainkaan 2002 mutta teki paluun seuraavana vuonna. Hän yritti päästä vielä vuoden 2004 olympialaisiin mutta jäi olympiakarsinnoissa neljänneksi, joten yritys epäonnistui.