Kalmarin unioni
Historia > Unioni hajoaa ensimmäisen kerran

Kristoffer Baijerilainen kuoli yllättäen ja ilman perillistä tammikuussa 1448. Kaarle Knuutinpoika Bonde matkusti läänityksiltään Viipurista Tukholmaan suuren sotajoukon kanssa ja hänet valittiin Ruotsin kuninkaaksi saman vuoden kesäkuussa perustuen vanhaan maanlakiin, jonka mukaan Ruotsin kuninkaaksi piti valita kotimainen mies, jos kuolleella hallitsijalla ei ollut perillistä. Tanskalaiset syyttivät Ruotsia unionisopimuksen rikkomisesta, koska he eivät olleet ensin neuvotelleet Tanskan kanssa uudesta hallitsijasta, ja Tanskan kuninkaaksi valittiin syyskuussa Kristian I.
Kiistakapulaksi Kaarlen ja Kristianin välille tuli Gotlannin omistajuus. Syrjäyttämisensä jälkeen Eerik Pommerilainen oli asettunut saarelle ja hyökkäili sieltä käsin ohi kulkevien laivojen kimppuun. Saaren strateginen merkitys ymmärrettiin jo 1400-luvulla, ja kuningaspari aloitti kilpajuoksun sen valloittamiseksi. Ruotsalaiset ehtivät ensin valloittaen koko saaren Visborgin linnaa lukuun ottamatta joulukuuhun 1448 mennessä. Eerik teki sopimuksen ruotsalaisten kanssa, jonka mukaan hän luovuttaisi linnan huhtikuussa 1449 ja saisi vastineeksi Borgholmin ja Öölannin itselleen elinikäisinä läänityksinä. Ennen määräaikaa saarelle saapui kuitenkin myös tanskalainen sotavoima, ja Eerik teki heidän kanssaan uuden, itselleen edullisemman sopimuksen. Suoranaisen sodan välttämiseksi Tanska ja Ruotsi sopivat, että saaren lopullinen omistajuus päätettäisiin Halmstadin kokouksessa seuraavana vuonna.
Toinen kiista koski Norjan kuninkuutta. Kaarle oli onnistunut saamaan kuninkuudelleen hyväksynnän maan pohjoisosissa, mutta Norjan valtaneuvosto asettui tukemaan Kristiania, joka valittiin kuninkaaksi Marstrandissa. Kaarle vastasi matkustamalla Norjaan suuren sotajoukon kanssa, ja marraskuussa 1448 Nidarosin arkkipiispa kruunasi hänet Norjan kuninkaaksi. Kaarle yritti valloittaa Osloa sotavoimin vuoden 1450 alussa, mutta kun yritys epäonnistui, sovittiin että myös Norjan kuninkuudesta päätettäisiin myöhemmin Halmstadissa.
Halmstadin kokouksessa virallistettiin unionin purkautuminen, koska Tanskan ja Ruotsin valtaneuvokset vastavuoroisesti tunnustivat toistensa hallitsijat. Samalla tehtiin perimyssäädöksiä, jotka mahdollistaisivat unionin palauttamisen myöhemmin: Jommankumman kuninkaan kuollessa pitäisi kyseisen valtakunnan valtaneuvoston harkita, ottaako se parista eloonjääneen hallitsijakseen vai asettaako se väliaikaisen valtionhoitajan. Kun molemmat kuninkaat olisivat kuolleet, tuli valtaneuvostojen yhdessä valita unionikuninkaaksi heidän jälkeläisistään sopivin. Koska Kristian oli Kaarlea 17 vuotta nuorempi, suosi sopimus selkeästi Tanskaa.
Kokouksessa ei päästy yhteisymmärrykseen Gotlannin omistajuudesta, mutta norjalaisille annettiin oikeus valita itse oma kuninkaansa. Koska Kristian I:n, toisin kuin Kaarlen, oli valinnut Norjan valtaneuvosto, tulkittiin tätä niin, että Kristian oli Norjan laillinen kuningas.
Tanskan poliittista voittoa vahvistettiin vielä Tanskan ja Norjan välisellä Bergenin sopimuksella. Tuon sopimuksen mukaan Tanskan ja Norjan valtaneuvokset kokoontuisivat Kristianin kuoleman jälkeen valitsemaan yhteistä kuningasta hänen perillistensä joukosta. Toisin sanoen, jos Kristian olisi kuollut ennen Kaarlea, ei Kaarle olisi voinut tulla valituksi Tanskan kuninkaaksi niin kuin Halmstadissa oli sovittu.