stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Huurre
Esiintyminen

Huurretta on useimmiten syksyllä ja yöllä, sillä huurteen synnyn edellytyksiä on, että lämpötila laskee ja ilmankosteus on korkea. Huurretta muodostuu kirkkaina öinä herkemmin vaakasuorille kuin pystysuorille pinnoille.
Kasvillisuus vaikuttaa lämpötilamuutoksia vaimentavasti, ja sään täytyykin olla erittäin kylmä, jotta huurretta muodostuisi tiheän metsän sisällä. Myös irtolohkareiden, autojen ja muiden vastaavien katveiden alapuolella huurretta on vain harvoin. Huurretta voi syntyä myös suojasäällä, jos maanpinnan lämpötila on pakkasen puolella.
Pohjois- ja Itä-Suomen tunturi- ja vaaramaastossa huurretta syntyy huomattavia määriä, kun matalalla viistävät pilvet koskettavat vaaranlakia. Puiden oksille kertyvästä huurteesta syntyy tykkyä, kun jääkiteet kasvavat kiinni toisiinsa.
Esiintyminen > Lumihiutaleiden pinnoilla

Lumihiutaleiden ja jääkiteiden huurtuminen on tavallista niiden pudotessaan alijäähtyneitä pisaroita sisältävien pilvikerrosten läpi. Huurtuessa lumihiutaleiden massa kasvaa poikkipinta-alaa nopeammin, jolloin niiden putoamisnopeus kiihtyy. Ilmiötä voidaan käyttää hyväksi huurtumisen havaitsemiseksi Dopplertutkalla. Satavan lumen huurtumisen havaitseminen on hyödyllistä säähavainnonteossa, sillä esimerkiksi Suomen oloissa huurre selittää n. 5-40% lumen vesiarvosta.
Huurtunut risti vuoren huipulla.
Hulanlaakso

Vehnäpelto Hulan laaksossa maaliskuussa 2007. Taustalla Hermonvuori.
Maatila Hulan laaksossa
Hulan laakso (hepr. ‏עמק החולה‎, Emek Ha-Ḥula) on nykyisin suurimmaksi osaksi viljelyksessä oleva alue Pohjois-Israelissa. Paikalla oli aikoinaan Hulajärvi, joka kuivatettiin 1950-luvulla. Ennen Hulajärvellä ja sitä ympäröivillä soilla pesivät suurin joukoin malariaa levittävien moskiitot, minkä vuoksi alue päätettiin kuivattaa. Pieni osa laaksosta on myöhemmin jälleen muutettu järveksi, jotta lähes hävinnyt ekosysteemi voitiin palauttaa.
Hulan laakso on myös muuttolintujen tärkeä levähdyspaikka niiden kulkiessa Isoa hautavajoamaa seuraten Afrikan, Euroopan ja Aasian välillä. On arvioitu, että sen kautta kulkee joka vuosi 500 miljoonaa lintua.
Nimen alkuperä

Hulajärvi on eri aikoina tunnettu monilla eri nimillä. Muinaiset egyptiläiset käyttivät siitä nimitystä Samchuna-järvi kun taas Raamatussa se mainitaan nimellä Merom. Ajanlaskumme ensimmäisellä vuosisadalla juutalainen historioitsija Flavius Josefus käytti siitä nimeä Semechonitis (kreik. Σημεχωνίτις), mitä nimeä John Lightfoot myöhemmin käytti siitä muodossa Samochonitis. Talmudissa se mainitaan nimellä Yam Sumchi, toisin sanoen Sumchin meri. Nykyisin järven nimi on arabiaksi Buheirat el Huleh ja hepreaksi Agam ha-Hula, jotka molemmat johtuvat siellä aikoinaan sijainneen paikkakunnan arameankielisestä nimestä Hulata eli Ulata. Nimitystä "Meromin vedet" on toisinaan käytetty maantieteellisessä kirjallisuudessa, vaikka oikeastaan tämä nimi tarkoittaa laakson länsipuolella sijaitsevia lähteitä.
Maantiede ja ilmasto

Hulanlaakso sijaitsee Itä-Afrikasta Syyriaan saakka ulottuvan Ison hautavajoaman pohjoispäässä noin 70 metrin korkeudella merenpinnasta. Laakso käsittää 177 neliökilometrin laajuisen alueen, joka rajoittuu molemmilla puolilla jyrkkiin rinteisiin: idässä Golanin kukkuloihin ja lännessä Ylä-Galilean Naftalivuoriin, jotka ulottuvat 400–900 metrin korkeuteen merenpinnasta. Laakson eteläpäässä Jordanin molemmin puolin on 200 metrin korkuiset basalttiset kukkulat, joita usein sanotaan "basalttitulpiksi", koska ne rajoittavat veden virtausta Galileanjärveen. Ne muodostavat Korazimin ylätasangon.
Hulanlaaksossa vallitsee välimerenilmasto kuumine kuivinen kesineen ja viileine sateisine talvineen, joskin sen sijainti kahden vuoristoketjun välissä on aiheuttanut, että siellä vuotuiset ja vuorokautiset lämpötilan vaihtelut ovat suuremmat kuin rannikolla. Vuotuinen sademäärä vaihtelee suuresti laakson eri osissa 400 millimetristä sen eteläosassa 800 millimetriin sen pohjoisosassa. Hermonin vuoristoalueella, vain muutaman kilometrin päässä laaksosta, sataa yli 1500 millimetriä vuodessa, suurimmaksi osaksi lumena, josta saavat vetensä maanalaiset lähteet ja myös Jordanin lähteet, joiden vedet kaikki kulkevat lopulta laakson halki. Talvisin alueella vallitsevat toisinaan voimakkaat koillistuulet, jotka tunnetaan arabiankielisellä nimellä Sharkiyah.
Suon kuivatus

Kuivatustyöt pani vuonna 1951 alulle Juutalainen kansallisrahasto (JNF), ja ne saatiin valmiiksi vuonna 1958.  Alueen kuivatus suoritettiin pääasiassa kahdella tavalla: toisaalta levennettiin ja syvennettiin Jordania Hulanlaakson alapuolella olevalla osuudella, ja laakson pohjois­osaan kaivettiin kaksi Jordanista erkanevaa kanavaa. Kuivatuksen vuoksi useat järven ainut­laatuiset endeemisen eläinlajit kuolivat sukupuuttoon, muun muassa särkilaji Acanthobrama hulensis ja kirjo­ahveniin kuuluva Tristramella intermedia.
Hulanlaakson kuivatusta pidettiin Israelissa suurena kansallisena saavutuksena. Silloin ei vielä tiedostettu, että suon muuttamisella viljelymaaksi saattaisi olla myös merkittäviä haitta­vaikutuksia ekosysteemiin. Sen sijaan huole­naiheina olivat pääasiassa malariaa levittävät moskiitot sekä taloudellisen tuottavuuden parantaminen. Pian kuitenkin ilmeni, että alueen kuivattamisella oli myös haitallisia vaikutuksia. Aikaisemmin kosteikko oli suodattanut vedestä ravinteita, erityisesti typpeä ja fosforia, jotka nyt pääsivät esteettömästi valumaan virtaavan veden mukana Gennesaretinjärveen., joka alkoikin nopeasti rehevöityä. Laaksossa puhaltaneet voimakkaat tuulet alkoivat kuljettaa sieltä pois maa-aineksia, jotka eivät enää olleet luontaisen kasvillisuuden peitossa. Lopulta kuivatetun suon turve syttyi itsestään palamaan, ja sitä oli vaikea saada sammutetuksi.
Haittojen käytyä ilmeisiksi jo vuonna 1963 laakson lounais­osasta erotettiinkin pieni, 3,5 neliökilometrin laajuinen alue, joka muutettiin uudestaan papyrusta kasvavaksi suomaaksi ja samalla Israelin ensimmäiseksi luonnonsuojelualueeksi. Huoli Hulajärven kuivatuksen vaikutuksista oli aiheena Israelin luonnon­suojelu­yhdistyksen perustamiseen.
Hulan luonnonsuojelualue

Useiden tiedemisten ja luonnon ystävien työ teki mahdolliseksi, että edes pieni osa Hulan kosteikosta voitiin säilyttää, ja Hulan luonnon­suojelu­alue perustettiin virallisesti vuonna 1964. Hulan luonnon­suojelu­alue on merkitty Ramsarin sopimuksen mukaiseen kansain­välisesti merkittävien kosteikkojen luetteloon.
Hulan järvipuisto

Hulan järvipuisto (hepr. ‏אגמון החולה‎, Agmon HaHula) sijaitsee Hulanlaakson eteläosassa, luonnon­suojelu­alueen pohjois­puolella mutta siitä erillään. Se perustettiin osana Juutalaisen kansallis­rahaston hanketta alueen ennallistamiseksi. Tämä osa laaksoa jäi 1990-luvun alussa rankka­sateiden seurauksena jälleen veden alle. Tällöin päätettiin kehittää ympäröivää aluetta ja jättää veden alle jäänyt alue koskemattomaksi. Alueesta on tullut toinen koti tuhansille muuttolinnuille keväisin ja syksyisin. Järvi peittää noin neliö­kilo­metrin alueen, ja siinä on saaria, jotka toimivat lintujen suojaisina pesimis­paikkoina. Siitä on tullut myös tärkeä muuttolintujen levähdys­paikka niiden lentäessä Euroopasta Afrikkaan ja takaisin ja myös huomattava lintu­harrastajien suosima tarkkailupaikka. Vuonna 2011 israelilaiset lintutieteilijät vahvistivat, että Hulan­laaksossa pysähtyvät muutto­matkan varrella tuhannet kurjet, jotka joka syksy muuttavat Suomesta Etiopiaan. Paikalliset israelilaiset maanviljelijät ruokkivat niitä maissilla, jotta ne eivät aiheuttaisi tuhoja läheisillä viljelyksillä.
Hulanlaakson merkitys monien muuttolintujen lepopaikkana on eräiden arvioiden mukaan niin suuri, että jos alueen ekosysteemi tuhoutuisi, ekologiset seuraukset saattaisivat olla arvaamattoman suuret kaikkialla niiden muuttoreitin varrella Itä-Euroopasta Etelä-Afrikkaan saakka.
Israelinlevykielisammakon paluu

Marraskuussa 2011 HaHulan puiston vartijat löysivät alueelta kaksi israelin­levy­kieli­sammakkoa (Latonia nigriventer), vaikka Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN oli vuonna 1996 luokitellut lajin jo sukupuuttoon kuolleeksi suon kuivatuksen voksi. Lajin paluun vahvisti myös Israelin luonto- ja puisto­virasto. Näiden ensimmäisten yksilöiden jälkeen niitä on löydetty ainakin kymmenen, kaikki samalta alueelta. Nykyisin IUCN luokittelee lajin äärimmäisen uhan­alaiseksi.
Arkeologia

Vuonna 2009 tehdyt arkeologiset löydöt osoittavat, että alueella asuneet homidit käyttivät hyväkseen Hulajärven kaloja. Gesher Benot Ya‘aqovin arkeologiselta kaivaus­alueelta löydettyjen kalan­jätteiden analysointi osoitti heidän käyttäneen monia kalalajea kuten monnikaloja, tilapiaa ja karppia. Osa karpeista oli yli metrin pituisia. Paikalta löydettiin myös tulentekovälineitä ja pähkinänsärkijöitä.
Kulttuurisia viittauksia

Joulukuussa 2007 Israel julkaisi kolmen postimerkin sarjan, jossa olevat kuvat esittävät Hulan luonnon­suojelu­aluetta.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hula Valley
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hulanlaakso Wikimedia Commonsissa
Hulanlaaksossa laiduntava vesipuhveli
Näkymä Naftali-vuorilta Hulan kansallispuistoon
Muuttomatkalla syömään poikenneita kurkia Agamon Hulan luonnonsuojelualueella
Muuttolintuparvia
Äärimmäisen uhanalaisen israelin­levy­kieli­sammakon naaras
Käännös suomeksi
Finn Kydland

| Finn Kydland |
| --- | --- |
 Finn Kydland vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. joulukuuta 1943 (ikä 80) Ålgård, Norja
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Edward C. Prescott ja David Cass
Tutkimusalue:  Taloustiede ja Makrotaloustiede
Palkinnot:   Nobelin taloustieteen palkinto
Finn Erling Kydland (s. 1. joulukuuta 1943 Ålgård) on norjalainen ekonomisti, joka sai vuoden 2004 Nobelin taloustieteen palkinnon makrotaloustieteen dynaamisten ongelmien tutkimukseen liittyvästä työstään yhdessä Edward Prescottin kanssa.
Kydland suoritti perusopintonsa Norjan kauppakorkeakoulussa (norj. Norges Handelshøyskole, NHH) valmistuen vuonna 1968. Vuonna 1969 Kydland siirtyi Yhdysvaltoihin ja suoritti tohtorintutkinnon Carnegie Mellon -yliopistossa vuonna 1973. Vuosina 1973–1978 Kydland toimi apulaisprofessorina NHH:ssa ja vuosina 1978–2004 Carnegie Mellonissa. Vuodesta 2004 Kydland on toiminut professorina Kalifornian yliopiston Santa Barbaran kampuksella. Nykyisin Kydland toimii lisäksi Dallasin, Minneapoliksen ja Clevelandin Federal Reserve Bankin konsulttina.
Kydlandin tunnetuimmat tutkimukset ovat vuonna 1977 julkaistu Rules Rather than Discretion: The Inconsistency of Optimal Plans ja vuonna 1982 julkaistu Time to Build and Aggregate Fluctuations. Lisäksi Kydland on julkaissut laajalti työn taloustieteeseen sekä raha- ja finanssipolitiikkaan liittyviä tutkimuksia.
Kydland on valittu Econometric Societyn fellow’ksi vuonna 1992.
Teoksia

Kydland, Finn ja Edward Prescott (1977) "Rules Rather than Discretion: The Inconsistency of Optimal Plans", Journal of Political Economy, vol. 85, no. 3, pp. 473–91
Kydland, Finn ja Edward Prescott (1982) "Time to Build and Aggregate Fluctuations ", Econometrica, vol. 50, no. 6, pp. 1345–1370
Kydland, Finn: Business Cycle Theory (International Library of Critical Writings in Economics).  Edward Elgar Publishing, 1995.  ISBN 1-85278-751-1
Aiheesta muualla

Kydland Kalifornian yliopiston verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kydland Carnegie Mellon yliopiston verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kydland Nobel-säätiön verkkosivuilla (englanniksi)
Ruotsin keskuspankin taloustieteen palkinnon saajat
| --- | --- |
 1969: Frisch, Tinbergen  1970: Samuelson  1971: Kuznets  1972: Hicks, Arrow  1973: Leontief  1974: Myrdal, Hayek  1975: Kantorovitš, Koopmans  1976: Friedman  1977: Ohlin, Meade  1978: Simon  1979: Schultz, Lewis  1980: Klein  1981: Tobin  1982: Stigler  1983: Debreu  1984: Stone  1985: Modigliani  1986: Buchanan  1987: Solow  1988: Allais  1989: Haavelmo  1990: Markowitz, Miller, Sharpe  1991: Coase  1992: Becker  1993: Fogel, North  1994: Harsanyi, Nash, Selten  1995: Lucas  1996: Mirrlees, Vickrey  1997: Merton, Scholes  1998: Sen  1999: Mundell  2000: Heckman, McFadden  2001: Akerlof, Spence, Stiglitz  2002: Kahneman, Smith  2003: Engle, Granger  2004: Kydland, Prescott  2005: Aumann, Schelling 2006: Phelps 2007: Hurwicz, Maskin, Myerson 2008: Krugman 2009: Ostrom, Williamson 2010: Diamond, Mortensen, Pissarides 2011: Sargent, Sims 2012: Roth, Shapley 2013: Fama, Hansen, Shiller 2014: Tirole 2015: Deaton 2016: Hart, Holmström 2017: Thaler 2018: Nordhaus, Romer 2019: Banerjee, Duflo, Kremer 2020: Milgrom, Wilson 2021: Card, Angrist, Imbens  2022: Bernanke, Diamond, Dybvig  2023: Goldin 2024: Acemoğlu, Johnson, Robinson
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Muut:  IdRef
Kyathos (mittayksikkö)

Kyathos (m.kreik. κύαθος, lat. cyathus) oli antiikin kreikkalainen kuiva-aineiden ja nesteiden tilavuusmitta. Se vastasi kuudesosaa kotylesta, nykymitoissa noin 0,456 desilitraa.
Kreikkalaisissa käsikirjoituksissa kyathoksen lyhenne on ky (κυ). Keramiikassa kyathos oli eräs ammennus- ja juoma-astia.
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko attikalaisen mittajärjestelmän mukaisesti:
| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 kyathos = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × kyathos |
| --- | --- | --- |
Kansainväliset (SI)
| – desilitra | 0,456 dl | 2,19 kyathosta |
| – litra | 0,046 l | 21,92 kyathosta |
Brittiläiset
| – fluid ounce | 1,60 imp fl oz | 0,63 kyathosta |
| – pint | 0,08 imp pt | 12,5 kyathosta |
Yhdysvaltalaiset
| – fluid ounce | 1,54 US fl oz | 0,65 kyathosta |
| – pint | 0,10 US pt | 10,41 kyathosta |
Muuntotaulukko > Kuiva-ainemittana

| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 kyathos = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × kyathos |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – kokhliarion | 10 kokhliarionia | 1⁄10 kyathosta |
| – oksybafon | 2⁄3 oksybafonia | 11⁄2 kyathosta |
| – kotylē | 1⁄6 kotyleä | 6 kyathosta |
| – ksestēs | 1⁄12 ksestestä | 12 kyathosta |
| – khoiniks | 1⁄24 khoiniksia | 24 kyathosta |
| – hēmiekton | 1⁄96 hemiektonia | 96 kyathosta |
| – hekteus | 1⁄192 hekteusta | 192 kyathosta |
| – medimnos | 1⁄1152 medimnosta | 1 152 kyathosta |
Muuntotaulukko > Nestemittana

| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 kyathos = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × kyathos |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – kokhliarion | 10 kokhliaronia | 1⁄10 kyathosta |
| – khēmē | 5 khemeä | 1⁄5 kyathosta |
| – mystron | 4 mystronia | 1⁄4 kyathosta |
| – konkhē | 2 konkhea | 1⁄2 kyathosta |
| – oksybafon | 2⁄3 oksybafonia | 11⁄2 kyathosta |
| – tetarton | 1⁄3 tetartonia | 3 kyathosta |
| – kotylē | 1⁄6 kotyleä | 6 kyathosta |
| – ksestēs | 1⁄12 ksestestä | 12 kyathosta |
| – hemikhūs | 1⁄36 hemikhusta | 36 kyathosta |
| – khūs | 1⁄72 khusta | 72 kyathosta |
| – keramion | 1⁄576 keramionia | 576 kyathosta |
| – metrētēs | 1⁄864 metretestä | 864 kyathosta |
Kylmien saarten soturi

| Kylmien saarten soturi |
| --- | --- |

Kirjailija:  Maarit Verronen
Kansitaiteilija:  Markko Taina
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2001
Ulkoasu:  sidottu
ISBN:  951-31-2121-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kylmien saarten soturi on Maarit Verrosen vuonna 2001 ilmestynyt romaani.
Aiheesta muualla

Mervi Kantokorpi: Kylmän saaren ytimessä[vanhentunut linkki]. Helsingin sanomat 26.7.2001.
Anne Puumala: Soturi löytää rakkauden. Ilkka 3.9.2001.
M. G. Soikkeli: Mies joka voitti sodat. Kiiltomato.net.
Huttalan linnavuori

| Huttalan linnavuori |
| --- | --- |
 Näkymä Huttalan linnavuorelta
Sijainti
 Huttalan linnavuori
Koordinaatit:  60°25′22″N, 22°33′6″E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Kaarina (Piikkiö)
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Huippukausi:  rautakausi, 500 eaa.–1100 jaa.
Aiheesta muualla
  Huttalan linnavuori Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Huttalan linnavuori on Kaarinan Piikkiössä sijaitseva linnavuori, josta tunnetaan lähellä sijaitseva Moision kylän rajalle asti ulottuva asuinpaikka ja sen yhteydestä sekä kalmisto että kuppikallio. Linnavuoren eteläpuolella on myös Hiidenmäki. Ympäristön floora on monipuolinen ja se onkin laajalta alueelta luonnonsuojelualuetta. Paikalle on viitoitus ja se onkin retkeilijöiden suosiossa.
Muinaislinna

Linnamäki sijaitsee Piikkiön kirkosta noin 1,9 kilometriä itäkaakkoon. Mäki kohoaa 50–60 metriä ympäristöäaan ylemmäksi ja mäen laki ulottuu 74 metriä merenpinnan yläpuolelle. Sen rinteet ovat melko jyrkät eikä puuston kasvu haittaa näkymiä mäen päältä Piikkiönlahdelle tai Piikkiön taajamaan. Jyrkänteet kiertävät lähes koko mäen ja ne ovat antaneet luontaisen suojan vihollisia vastaan. Vain kaakkoon viettävässä rinteessä ei ole jyrkänteitä. Siellä sijaitsee tasanne, jonka kohdalla on rinnettä seuraava kivivalli.
Muinaislinna > Käyttöhistoriaa

Linna on ollut käytössä kahteen otteeseen. Varhaisin käyttöhavainto vie sen esiroomalaiselle ajalle noin 500–0 eaa. ja toisen rautakauden loppuun noin 1000–1100-luvuille jaa. Tehdyt löydöt viittaavat siihen, että linnavuori on ollut tavallista aktiivisemmassa käytössä.
Mäen kaakkoisrinteestä on löydetty merkkejä rautakautisesta asutuksesta ja lounaisrinteestä kaksi 8 senttimetrin suuruista uhrikuoppaa.
Tutkimukset

Vuonna 1954 A-K. Koskimies ja V. Haapanen kävivät paikalla inventoinnin yhteydessä. Alueella suoritettiin arkeologisia tutkimuksia vuosina 1983–1987, mutta ne koskivat asuinpaikkaa ja kalmistoa. Vuonna 1993 teki Heljä Brusila kohteessa tarkastuksen ja vielä vuonna 1995 Heljä Brusila ja Esa Saari kävivät uudelleen inventoinnin yhteydessä.
Hoitoalue

Linnamäki on kuulunut Museoviraston hoito-ohjelmaan vuodesta 1991 asti. Hoitoalue on rajattu seuraamaan mäkilinnan rakenteita. Etelärinteessä hoitoalue jatkuu maantielle saakka, mistä on järjestetty kulkureitin viitoitus mäen laelle.
Hoitoalueen ja ympäristön luonnonsuojelualueen tarkoituksena on avata maasto puistomaiseksi ja luoda otolliset olostuhteet arkeofyyttien kannalta. Linnan ja asuinpaikan ympäristössä elää edelleen rautakaudella sinne levinneitä Suomessa aiemmin tuntemattomia kasvilajeja. Näitä ovat muun muassa sikoangervoa, nurmilaukkaa, ketomarunaa, pölkkyruohoa, mäkikuismaa, jänönapilaa ja harvinaista maustekasvina käytettyä mäkimeiramia.
Polku linnavuorelle
Portaat linnavuoren laelle
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Huttalan linnavuori Wikimedia Commonsissa
Retkipaikka.fi: Huttalan linnavuori
Suomen muinaislinnat
| --- | --- |
Ahvenanmaa:  Borgbodan linnavuori • Borgdalsbergin linnavuori • Borgön linnavuori • Hammarlandin linnavuori • Jomalan linnavuori • Svelandsberget
Etelä-Karjala:  Kannuksen linnavuori • Kuivaketveleen linnavuori • Lassilan linnavuori • Pieni Linnamäki • Turasalon linnavuori • Sarajärven linnavuori • Suuri Pyhäkalan Linnavuori
Etelä-Savo:  Haukiveden linnasaari • Ihanteensalon linnavuori • Ikoinniemen linnavuori • Otavan linnavuori • Otralan linnavuori • Sairilan linnavuori • Sulkavan linnavuori • Vatilan linnavuori
Kanta-Häme:  Aulangonlinna • Hakoisten linnavuori • Hakovuori • Hangastenmäen linnavuori • Hyypiönvuori • Kestinpäänkallio • Kiianlinna • Kotkonlinna • Kyläkallio • Lammin Linnamäki • Laurinkallio • Lippilinnanmäki • Mantereenlinna • Palvaanlinna • Piilosaari • Tenholan linnavuori • Teponlinna • Unikkolinna
Keski-Suomi:  Linnasenvuori • Pukinvuori • Päijälän linnavuori
Kymenlaakso:  Kirkkovuori • Kuoppalan linnavuori • Salmenkylän Linnamäki
Pirkanmaa:  Apianlahden linnosaari • Arasalon linnavuori • Eskolanvuori • Hiukkasaari • Huntilan linnavuori • Kaakilan linnankallio • Kirvunlinna • Lammelan muinaislinna • Nuutajärven linnavuori • Pentin linnavuori • Pirunlinna • Rapolan muinaislinna • Rutajärven linnavuori • Siuron linnavuori • Valkkisten linnamäki • Veneslinna
Pohjois-Karjala:  Havukkakallio • Linnalampi
Päijät-Häme:  Hankaan linnavuori • Hämeenkosken linnakallio • Kapatuosian linnavuori • Kiiluanmäen linnoitus • Nuppilinna • Pyhäjärven linnanmäki • Salajärven Linnakallio • Villampi • Virmailan linnasaari
Satakunta:  Harolan linnaluoto • Kauttuan linnavuori • Kokemäen linna • Liinmaan linna • Räätikäsvuori
Uusimaa:  Bocklintin linnavuori • Bonäsholmenin linnavuori • Grabbacka • Haveråkersberget • Husholmenin linna • Iso Linnanmäki • Junkarsborg • Pöykärin linnavuori • Riddarkilin viikinkivallit • Sipoonlinna • Skällbergetin muinaislinna • Sutarkullan linnavuori • Uusipöylin linnavuori • Vartiokylän linnavuori
Varsinais-Suomi:  Borgholmin linnasaari • Bårnholm • Hakastaron linna • Hautvuori • Huttalan linnavuori • Häävälän linnamäki • Kajamonvuori • Kaskalan Linnanmäki • Kaupinlinna • Kirkkelinna • Knuuttilan linnasmäki • Koljolan linnavuori • Kulhon linnavuori • Kuuvanvuori • Kärmeorvonmäki • Lallisen linnavuori • Lankvuori • Lautkankareen linnamäki • Liedon Vanhalinna • Luonnonmaan linnavuori • Mynämäen linnavuori • Nakolinna • Nousiaisten linnamäki • Nousiaisten linnavuori • Pailinnan linnamäki • Prusin linnasmäki • Pussilan linnavuori • Pöylän linnanmäki • Pöytiön linnamäki • Rekottilan linnavuori • Repolan Linnavuori • Rikalan Linnamäki • Muurmäki • Seppälän linnavuoret • Tontereenmäki • Vaimaron linnavuoret • Veitakkalan linnavuori • Viikan linnavuori • Vinkkilän linnavuori • Yltjärven linnavuori
Hydriske

Lasinen hydriske, n. 350–290 eaa.
Hydriske (m.kreik. ὑδρίσκη, hydriskē, lat. hydrisce; dem., ’pieni hydria’) on pieni antiikin aikainen hajustepullo. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Hydriske muistutti nimensä mukaisesti muodoltaan pientä hydriaa. Hydriskejä tehtiin paitsi savesta eli keraamisena myös muun muassa lasista. Muoto oli melko harvinainen.
Lasinen hydriske, 200-luku eaa.
Lasinen hydriske, 200-luku eaa.
Kybelen pyhäkkö (Ilion)

| Kybelen pyhäkkö |
| --- | --- |
 Kybelen pyhäkön raunioita.
Sijainti:  Ilionin ja Troijan arkeologinen alue, Tevfikiye, Çanakkale, Turkki
Koordinaatit:  39°57′25″N, 26°14′15″E
Rakennustyyppi:  pyhäkkö
Valmistumisvuosi:  700–500-luku eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Troijan arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kybelen pyhäkkö oli antiikin aikainen pyhäkkö Ilionin kaupungissa Vähässä-Aasiassa. Sen rauniot ovat osa muinaisen Troijan arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Historia

Kybelen pyhäköksi kutsuttu rakennuskokonaisuus ajoitetaan Troija VIII -kauden eli kaupungin kreikkalaisajan alkuun arkaaiselle kaudelle 700–500-luvuille eaa., mahdollisesti noin vuosiin 700–675 eaa.
Pitkän historian aikana pyhäkköön tehtiin useita muutoksia. Eräät muutosvaiheet ajoittuvat 200- ja 100-luvuille eaa. Pyhäkkö kärsi tuhoja vuonna 85 eaa. Fimbrian vallattua kaupungin. Myöhemmin roomalaisella kaudella eli kaupungin Troija IX -vaiheessa keisari Augustuksen aikana pyhäkkö rakennettiin uudelleen ja sitä laajennetiin.
Pyhäkköalueen katsotaan olleen omistettu Samothraken jumalille, mukaan lukien Kybele ja Dardanos. Roomalaisella kaudella Samothraken jumalat yhdistettiin Aineiaan penaatteihin eli suojeluhenkiin, mikä liitti Ilionin eli Troijan, Samothraken ja Rooman toisiinsa mytologiassa.