stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaajakosken historia
SOK:n teollisuusyhdyskunnan jälkeinen aika > 2000-luku > Liittyminen kaupunkiin

Maalaiskunnan liittymisestä kaupunkiin oli keskusteltu vuosikymmeniä. Vaajakosken kunnallispoliitikoista enemmistö oli ollut vastaan. Tilanne muuttui maalaiskunnan talouden heikentyessä ja uuden nuoremman sukupolven tultua päättäjiksi ja viranhaltijoiksi.
Kansanedustaja ja kunnanvaltuutettu Matti Lahtinen muistelee:
»Jos Vaajakoskella olisi olleet vallassa nämä vanhat patriootit, niin jopa kokoomuslaiset olisivat sanoneet, että me ei mennä kaupunkiin. Mutta kun Palokka kasvo, sen painoarvo politiikassa kasvo. Se muuttu se tilanne.» 
(Jyväskylän maalaiskunnan historia, s. 473)
Vuoden 2009 alussa Vaajakoskesta tuli kuntaliitoksen kautta osa uutta Jyväskylän kaupunkia. Kaupunkiin liittymisen jälkeen Vaajakoskesta tuli Jyväskylän 69. kaupunginosa. Se muodostaa yhdessä Jyskän ja muiden naapurikaupunginosien kanssa Jyväskylän tilastollisen suuralueen Vaajakoski–Jyskä, jonka asukasluku on noin 14 600.
SOK:n teollisuusyhdyskunnan jälkeinen aika > 2000-luku > Uusia rakennuksia ja arkkitehtuurikilpailu

Vaajakosken kansakoulun ja kansalaiskoulun rakennukset purettiin 2004, ja tilalle rakennettiin uusi koulu, joka toimii nykyään yhtenäiskouluna nimellä Vaajakummun yhtenäiskoulu. Vaajakosken lukio lakkautettiin 2009. Jo edellisenä vuonna lukion toiminta oli siirtynyt väistötiloihin Jyväskylän keskustaan. Kesällä 2008 tehtiin päätös Savonmäen vanhojen koulurakennusten purkamisesta ja uuden koulun rakentamisesta. Se valmistui vuoden 2011 lopulla ja otettiin käyttöön vuoden 2012 alussa nimellä Vaajakosken koulu. Se on nykyisin noin 530 oppilaan yläkoulu.
Vaajakosken kirkon kaksinkertaiseksi kasvattaneen laajennuksen 2001 suunnittelivat arkkitehdit Jussi Kantonen ja Tuija Ilves. Aiemmin kirkko oli peruskorjattu 1980-luvun alussa. Syksyllä 2013 valmistui uusi kauppakeskus Vaajala vanhan makeistehtaan viereen radan varteen. Siihen muuttivat muun muassa S-market, apteekki ja kahvila Caffitella. Entisen S-marketin kiinteistön osti kaupunki, joka purki talon. Sen paikalle tuli uusi terveyskeskus.
Kaupunki järjesti arkkitehtuurikilpailun Vaajakosken keskustan kehittämiseksi. Kilpailussa haluttiin löytää suunnitelma, joka yhdistäisi Vaajavirran rannan ja Vaajakosken ydinkeskustan toiminnalliseksi kokonaisuudeksi. Kilpailun voitti 2010 arkkitehti Petri Laaksosen ehdotus ”Viilto”.
Minituurin (alun perin Koski-Marketin) talo purettiin 2019. Sen paikalle rakennettiin K-Market ja asuintalo.
SOK:n teollisuusyhdyskunnan jälkeinen aika > Politiikka viime vuosikymmeninä

Suurimpia muutoksia Vaajakoskella 1980- ja 1990-luvuilla olivat SKDL:n ja sen seuraajan vasemmistoliiton kannatuksen heikentyminen, keskustan nousu vahvimmaksi porvaripuolueeksi sekä vihreiden tulo politiikkaan. Sosialidemokraatit ovat säilyneet alueella vahvana vaikuttajana.
Vaajakoski jakaantuu nykyisin useaan äänestysalueeseen. Seuraavassa oleva taulukko vuoden 2008 kunnallisvaaleista on koottu kolmen Vaajakosken seudulla sijaitsevan äänestyspaikan tuloksista, eivätkä siinä ole mukana ne Kotimäen asukkaat, jotka äänestävät Jyskän äänestysalueella, eivätkä ne Haapaniemen asukkaat, jotka äänestävät Haapaniemen äänestysalueella.
| Puolueiden ääniosuus kunnallisvaaleissa 2008  Vaajakosken äänestysalueilla (Vaajakoski, Savonmäki ja Janakka)> Puolue | Puolueiden ääniosuus kunnallisvaaleissa 2008  Vaajakosken äänestysalueilla (Vaajakoski, Savonmäki ja Janakka)> Vaajakoski (%) | Puolueiden ääniosuus kunnallisvaaleissa 2008  Vaajakosken äänestysalueilla (Vaajakoski, Savonmäki ja Janakka)> Koko kaupunki (%) |  |
| --- | --- | --- | --- |
| SDP | 30,4   | 26,6 |  |
| Keskusta | 20,9   | 19,1 |  |
| Kokoomus | 16,0   | 21,0 |  |
| Vasemmistoliitto | 12,2   | 8,5 |  |
| Vihreät | 8,7   | 11,7 |  |
| Kristillisdemokraatit | 6,1   | 5,8 |  |
| Perussuomalaiset | 4,0   | 4,5 |  |
| SKP | 1,0 | 2,4 |  |
| Muut | 0,4 | 0,3 |  |
| Äänestysprosentti vaaleissa | Äänestysprosentti vaaleissa | Äänestysprosentti vaaleissa |  |
| Koko kaupunki (%) | Vaajakoski (%) | Savonmäki (%) | Janakka (%) |
| 60,3   | 63,2   | 65,7   | 61,9 |
SOK:n teollisuusyhdyskunnan jälkeinen aika > Historiaa kaunokirjallisuudessa

Kirjailija Keijo Siekkisen romaani Kuusitoistamiehinen pyramidi vuodelta 1981 keskittyy Vaajakosken historiaan. Martti Hovilan Koskikylän tarinoita on kokoelma kertomuksia Vaajakoskelta eri vuosikymmeniltä. Tarinat julkaistiin alun perin Vaajakoski-lehdessä 1970-luvulla ja kirjana 1997. Ne perustuvat paljolti kirjoittajan omaan lapsuuteen ja nuoruuteen. Hovila on myös julkaissut Vaajakoskelle sijoittuvan romaanin Pitkien piippujen varjossa vuonna 2000.
Kirjallisuutta

Hovila, Martti: Koskikylän tarinoita, Jyväskylän maalaiskunta: M.Hovila, 1997. ISBN 952-90-8495-1
Hovila, Martti: Pitkien piippujen varjossa, Jyväskylä : Kirjailijatalo, 2000. ISBN 952-91-2448-1 (romaani)
Kauppinen, Juha: Makeaa elämää, Oy Panda Ab 80 vuotta, Vaajakoski: Panda, 2000. ISBN 952-91-2834-7
Kolu, Antti: Vaajakosken Kuohu 1930-1980, Vaajakoski: Vaajakosken Kuohu, 1980. ISBN 951-99253-4-1
Patrikainen, Seppo: Erottelu ja varppaus, puun vesikuljetus Vaajakoskella, Jyväskylän maalaiskunta: Jyväskylän maalaiskunta, 1998. ISBN 952-90-8800-0
Siekkinen, Keijo: Kuusitoistamiehinen pyramidi, Jyväskylä: Gummerus, 1981. ISBN 951-20-2022-X (romaani)
Vuorenpää, Pirjo: Vaajakosken V.P.K. 1919-1989, Jyväskylän maalaiskunta: Vaajakosken VPK, 1989.
Aiheesta muualla

Valokuvia vanhasta Vaajakoskesta Flickr-sivustolla
Pitkä pytinki Naissaaressa, takana vasemmalla Salvesenin saharakennus.
Vanhaa, jo purettua Vaajakosken keskustaa: vasemmalla Nikolai Varoninin talo ja Mäki-Matin kauppa, takana yhteiskoulu,
Tukinuittoa Vaajakoskessa 1900-luvun alussa
Vaajakosken taajaväkisen yhdyskunnan asemakaavakartta vuodelta 1938.
Vaajakosken liikekeskus, jonka paikalla on nyt K-market
Vaajakosken yhteiskoulu
Vaajakosken rautatieasemalle vuonna 1954 vierailulle saapunut uusi kiitojuna.
Entisöityjä kahden perheen omakotitaloja Kakaravaara-kadulla.
Entisöity Pandan tehdasrakennus ja kauppakeskus Vaajala.
Koskenkylä (Saarijärvi)

| Koskenkylä |
| --- | --- |
 Koskenkylä
 Koordinaatit: 62°44.373′N, 24°59.265′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Keski-Suomi
Kunta:  Saarijärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Korkeus:  136 m
Väkiluku:  82
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  43240
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koskenkylä on kylä Saarijärvellä, noin 17 kilometriä Saarijärven keskustasta luoteeseen. Kylä sijaitsee Kokkolantien (Valtatie 13) länsipuolella. Sen läpi virtaa Kalmujoki, joka on osa Saarijärven reittiä. Nimensä mukaisesti alueella on useampikin koski.
Koskenkylän muodostaa lohkotun Kalmukosken (1774), Haapakosken (1787), vanhan Kolkanniemen pappilan sekä vuonna 1789 perustetun Vähä-Kalmukosken maat.
Kylän naapurikyliä ovat Lehtola, Kolkanlahti, Kalmari sekä entisen Pylkönmäen kunnan puolella oleva Kuoppalan kylä. Länsiosastaan kylä rajoittuu osittain Karstulaan.
Kylän historiassa on ollut aktiivista toimintaa mm. tervatehtaan, tukin uittamisen ja tiilitehtaan muodossa. 1928 perustettu Koskenkylän pienviljelijäyhdistys ry toimii varsin aktiivisesti edelleen, ja pyörittää maatalousyrittäjien yhteishankintarengasta. Hankintarengas kilpailuttaa tuotantopanoksia seutukunnan maatiloille.
Koskenkylässä toimi oma kansakoulu vuosina 1920–1967. Sitä kävi vuoden 1962 paikkeilla 39 oppilasta.
Saarijärven reitti ja luonto

Koskenkylän läpi virtaava Kalmujoki on osa Saarijärven reittiä, joka on valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta. Reittiä on aiemmin käytetty tukinuittoon.
Kalmujoessa on kolme eri koskea;  Sahi, Kalmukoski sekä Haapakoski. Näistä Kalmukoski on selvästi pisin.
Vesivoimaa on hyödynnetty jo varhain muun muassa sähkön tuotantoon. Haapalassa on edelleenkin toiminnassa oleva sähkövoimalaitos, joka saa voimansa Haapakoskesta. Samalla tontilla on aiemmin toiminut myös vesivoimalla toiminut saha.
Kalmukosken itäpuolella sijaitsee kivikautinen asuinpaikka. Löytöalue on talon länsi- ja lounaispuolella olevalla hiesupellolla. Paikalta on löytynyt käyräselkäinen kourutaltta, kvartsia ja rombikirves.
Järvistä Kalmarinselän sekä Iso-Löytänän eteläosa ja Horonalasen pohjoisosa ovat Koskenkylän puolella.
Pellot ovat tyypillisesti rinteillä, jotka viettävät vesistöihin. Asutus on perinteisesti peltojen yläpäässä, pellon ja metsän välissä. Maastoltaan alue on melko jyrkkäpiirteistä. Korkeuserot ovat merkittäviä, monin paikoin useita kymmeniä metrejä lyhyellä matkalla. Metsät ovat pääasiassa reheviä kuusikoita.
Tunnettuja koskenkyläläisiä

Jarkko Nikara, ralliautoilija
Pekka Neittaanmäki, professori
Aiheesta muualla

Koskenkylän ja Lehtolan Raitilla - Koskenkylä, Lehtola ja Muittari-alueen yhteisön verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Sahinaho, Heikki (toim.): ... ja keskellä virtaa joki : Koskenkylä - Lehtola - Muittari - Riekko : kyläkirja. Lehtolan nuorisoseura, 2002. ISBN 952-91-4716-3
Tahvonen, Aili: Lapsuuteni Koskenkylä. Omakustanne, 1994. ISBN 952-90-6069-6
Kalmujoki matalan veden aikaan kuvattuna
Eino Tulikari

Eino Tulikari
Eino Ilmari Tulikari (vuoteen 1935 Tofferi, 28. helmikuuta 1905 Halsua – 19. marraskuuta 1977 Jyväskylä) oli suomalainen kanteleensoittaja, pelimanni, opettaja ja rehtori.
Hän kuului  Halsuan Tofferin soittajasukuun. Hän alkoi näppäillä kannelta jo viisi-kuusivuotiaana, ja ollessaan vasta 10-vuotias hän osallistui ensimmäisiin soittokilpailuihin, joissa sijoittui toiseksi veljensä Oskari Tofferin jälkeen. Samoihin aikoihin aloitti myös viulunsoiton ja kulki pelimannina häissä ja iltamissa.
Hän lähti opiskelemaan Sibelius-Akatemiaan, mutta siirtyi sieltä vuoden opintojen jälkeen syksyllä 1926 Jyväskylän seminaariin, jossa valmistui kansakoulunopettajaksi 1931. Tässä tehtävässä hän toimi Jyväskylässä yli 30 vuotta, josta suurimman osan rehtorina.
Jyväskylän seminaarin ilmapiiri oli omiaan vauhdittamaan hänen kanteleharrastuksiaan. Hän esiintyi ensimmäisen kerran radiossa 1932, aluksi kymmenen vuotta A.O.Väisäsen ohjelmassa ”Puoli tuntia kansanmusiikkia” ja sen jälkeen säännöllisesti muissakin ohjelmissa. Vuonna 1937 hän osallistui Saksassa järjestettyihin kansantanhu- ja kuoropäiviin. Hän sai tilaisuuden levittää kanteleen ja kantelemusiikin tuntemusta Saksassa, jossa kanteletta ei lainkaan tunnettu. Myöhemmin 1950-luvulla hän esiintyi Kreeta Haapasalon muistomerkin paljastustilaisuudessa 1954 ja Sibelius-viikon kansanmusiikkikonsertissa 1957. Tämän jälkeen hän soitti kanteletta vain kotioloissa ja pienemmissä tilaisuuksissa.
Tulikari käytti Perhonjokilaakson tyypillistä kanteleensoittotyyliä: lyhyet kielet ovat soittajaan päin, jolloin oikea käsi on kanteleen lyhyessä päässä ja vasen käsi viritystappien puolella. Oikea käsi soittaa melodiaa ja vasen toimii säestäjänä. Tätä soittotyyliä hän on itse kehitellyt säestys- ja korukuvioin .
Aiheesta muualla

http://www.kansanmusiikkiliitto.fi/nettiputiikki/lpt/tulikari-eino-kantele-5 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://blogit.jamk.fi/rehtori/ (Arkistoitu – Internet Archive)
http://etno.net/henkilo/eino_tulikari (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.people.iup.edu/rahkonen/kantele/diss/Prv.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Säynätsalo

| Säynätsalo> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Jyväskylä |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°08′25″N, 025°46′09″E
Lääni:  Keski-Suomen lääni
Maakunta:  Keski-Suomen maakunta
Kuntanumero:  787
Hallinnollinen keskus:  Säynätsalo
Perustettu:  1924 (erottamalla Muuramesta)
Liitetty:  1993
– liitoskunnat:  Jyväskylä Säynätsalo
– syntynyt kunta:  Jyväskylä
Pinta-ala:   km²   (1.1.1992)
– maa:  9,0 km²
Väkiluku:  3 600   (31.12.1992)
– väestötiheys:  397,1 as./km²
| Säynätsalo |
| --- | --- |
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Säynätsalo
Kaupunginosa nro:  37
Väkiluku:  3 320 (2020)
Osa-alueet:  Säynätsalonsaari, Lehtisaari, Muuratsalo, Rauvanlahti
Säynätsalo on entinen Suomen kunta ja nykyisin osa Jyväskylää. Asukkaita Säynätsalon suuralueella oli vuoden 2020 lopulla 3 320. Säynätsalo oli vuoden 1993 alusta vuoden 2008 loppuun asti Jyväskylän eksklaavi, koska sillä ei ollut yhteistä rajaa muun kaupungin kanssa, vaan väliin jäi osa Muuramen kuntaa. Jyväskylän maalaiskunnan ja Jyväskylän yhdistyessä 1. tammikuuta 2009 yhteys kuitenkin muodostui, joskin vain vesiraja Päijänteen Hauhonselällä. Liikenneyhteys alueelle tulee jatkossakin vain Muuramen kautta. Muuramen ja Jyväskylän maalaiskunnan lisäksi Säynätsalolla oli lyhyt yhteinen vesiraja Toivakan kanssa. Säynätsalo oli maapinta-alaltaan Suomen toiseksi pienin kunta heti Kauniaisten jälkeen.
Säynätsalon asutus sijaitsee Säynätsalon saaressa, Lehtisaaressa ja Isossa Mäntysaaressa, jotka kuuluvat Säynätsaloon kokonaan, Muuratsalon saaressa, joka kuuluu osaksi Säynätsaloon, osaksi Muurameen sekä Päijänteen rannalla sijaitsevalla maakaistaleella Kinkovuoren alueella, joka on rakennettu vasta Säynätsalon kunnan lakkauttamisen jälkeen. Lisäksi Säynätsaloon kuuluu eräitä asumattomia pikkusaaria kuten Kaakkosaari, Korpinen, Lappi sekä Säynätsalon saareen pistävän Sisälmyslahden suulla oleva nimetön pikkusaari.
Maantiede

Alueen luontoon vaikuttaa vahvasti Päijänne ranta-alueineen ja Säynätsalo tunnetaankin Jyväskylän saaristokaupunginosana. Säynätsalo on veneilijöiden suosiossa, suurin satama on Jyväskylän Veneseuran Juurikkasaaren satama saaren pohjoispuolella. Juurikkasaari on myös Päijännepurjehduksen, Suomen sisävesien suurimman purjehdustapahtuman, pohjoinen tukikohta.
Lehtisaari on taajamamaisesti rakennettu Päijänteen saari Säynätsalossa. Se sijaitsee Säynätsalon ja Muuratsalon saarten välissä, joihin molempiin on Lehtisaaresta siltayhteys. Säynätsaloon pääsee Lehtisaaresta komeaa, vuonna 1957 valmistunutta Louhunsalmen riippusiltaa pitkin. Säynätsalon saaren kautta Lehtisaaresta on siltayhteys myöskin mantereelle. Palveluina saarella on Lehtisaaren kuntotalo sekä Perälän museokauppa.
Muuratsalo on Säynätsalon kuntaan kuuluneista saarista suurikokoisin. Sinne pääsee Lehtisaaresta Lemmensiltaa pitkin. Muuratsalossa on pientaloasutusta sekä lukuisia luontokohteita, kuten Paljaspään luontopolku, Lullinvuoren luola sekä Tapion alttari. Saaren luoteispuolella sijaitsee Alvar Aallon suunnittelema Muuratsalon koetalo.
Kinkovuori on asuinalue Säynätsalon luoteisosassa. Asuinalue on maastollisesti Kinkovuoren eteläpuolista rinnettä. Alueen rakentaminen alkoi vuonna 2003. Kinkovuoressa on omakotitalojen lisäksi rivi- ja pienkerrostaloja. Vuoden 2007 alkupuolella Kinkovuoren ja Karkaussaaren asuinalueilla oli 250 asukasta, mutta niistä tulee 1 000 asukkaan asuinalue.
Karkaussaari on aivan Päijänteen rannassa oleva pieni asuinalue Kinkovuoren eteläpuolella, Muurameen johtavan yhdystien 6090 toisella puolella.  Alueelle on rakennettu vuodesta 2004 lähtien omakoti- ja rivitaloja. Karkaussaari ei ole nimestään huolimatta saari.
Rakennuskanta

Säynätsalon rakennettu ympäristö on Suomen oloissa kulttuurihistoriallisesti ja arkkitehtonisesti arvokasta. Tehdas oli alueen suurin maanomistaja ja ohjasi maankäyttöä ja rakennustoimintaa teettämällä asemakaavoja ja rakennusten tyyppipiirustuksia nimekkäillä suunnittelijoilla, joista tunnetuimpia ovat arkkitehdit Wivi Lönn ja Alvar Aalto. Jo 1900-luvun alkuvuosina Parviaisen tehtaiden rakennuksia suunnitteli professori Yrjö Blomstedt. Lönnin arkkitehtuuria on saarten alueella runsaasti ja hän suunnitteli asemakaavojen lisäksi omakotitalojen tyyppipiirustuksia ja julkisia rakennuksia 1920-luvulla, kuten Säynätsalon vanhainkodin Sisälmyslahden tuntumaan ja Isosauna-nimellä tunnetun tiilisen saunarakennuksen saaren itärannalle. Säynätsalon kirkon suunnittelivat Armas Lindgren ja Bertel Liljequist. Vuonna 1927 käyttöön vihityn kirkon lahjoitti seurakunnalle tehtaiden silloinen toimitusjohtaja, Suomen ensimmäinen naispuolinen kauppaneuvos Hanna Parviainen. Kirkon erikoisuus on saaren tehtaiden koivuvanerista tehty sisäkatto, ns. kasettikatto.
Kansainvälisesti tunnetuimmat kohteet ovat Aallon punatiilikauden arvostetuimpiin töihin kuuluvat Säynätsalon kunnantalo ja Muuratsalon koetalo 1950-luvulta. Kunnan järjestämän arkkitehtuurikilpailun voittajatyönä toteutetussa kunnantalossa on kirjaston lisäksi liike- ja asuintiloja. Muuratsalon koetalo on Aallon kesäasunto, jonka esikuva on antiikin atriumtalo. Talo on Alvar Aalto -säätiön hallinnassa ja sinne järjestetään kesällä opastettuja käyntejä. Koetalon alueella oli pitkään nähtävillä Aallon suunnittelema Nemo propheta in patria -vene, joka on sittemmin siirretty Jyväskylän satamaan. Aallon töiden vuoksi Säynätsalo on kansainvälisesti tunnettu, erityisesti arkkitehtien ja arkkitehtiopiskelijoiden suosima matkakohde.
Säynätsalon ja Lehtisaaren yhdistää Bruno Kivisalon suunnittelema 178 metriä pitkä Louhunsalmen riippusilta, joka on jänneväliltään Suomen seitsemänneksi pisin silta. Entisen kunnan alueelta löytyvät myös Wäinö Aaltosen veistokset "Mies mieheltä" ja "Tanssijatar".
Palvelut

Säynätsalon ja Muuratsalon saarilla sijaitsevat alueen alakoulut. Lähimmät yläkoulut ovat  Muuramessa ja  Keljonkankaalla ja lähin lukio on Muuramessa. Koululaisille on järjestetty bussikuljetus Keljonkankaan koulukeskukseen.
Saarten palvelut ovat pääosin keskittyneet pääsaarelle. Säynätsalon saarelta löytyy terveyskeskus, Alvar Aallon suunnittelemassa  kunnantalossa sijaitseva  kirjasto sekä  kirkko. Lisäksi saarella on kauppa, kahvila, ravintoloita, huoltoasema, kukkakauppa ja parturi-kampaamoita.
Urheiluseuroja

Säynätsalon Riento
Säynätsalon Saarenpojat
Jyväskylän Veneseura
Liikenneyhteyksiä Säynätsaloon

Jyväskylän joukkoliikenne Linkki
16  (Keskussairaala–Keskusta–Keljonkangas–Kinkomaa–Säynätsalo–Muuratsalo)
16M (Viitaniemi–Kauppatori–Keljonkangas–Kinkomaa–Säynätsalo–Muuratsalo)
21  (Kauppatori–Keljonkangas–Kinkomaa–Säynätsalo–Muurame–Jaakkola)
Ruokakulttuuri

Säynätsalon pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla muikkupata ja reikäleipä.
Kuuluisia säynätsalolaisia

Risto Hiekkataipale (s. 1951), ma. apulaisoikeuskanslerilähde?
Susanna Huovinen (s. 1972), kansanedustaja, ministeri
Timo Koivisto (s. 1970), Jyväskylän kaupunginjohtaja
Arwi Lind, levy-yhtiön johtaja, muusikko
Johannes Naukkarinen (s. 1992), musiikkituottaja, Käärijän  Cha cha cha-kappaleen säveltäjä
Miika Nousiainen (s. 1973), kirjailija
Elli Pajukanta (os. Tuomisto) (1922-2012), runoilija
Erkki Peuranen (1939-2006), venäjän kielen ja kulttuurin professori, runoilija
Mikko Saari, WordPress-, korttipeli- ja lautapeliasiantuntijalähde?
Ari Taivalsaari, Suomen suurin McDonald's-yrittäjä
Eila Tiainen (s. 1945), poliitikko, toimittaja
Tarmo Uusivirta (1957–1999), nyrkkeilijä
Petri Virtanen (s. 1980) koripalloilija
Kuvia

Säynätsalon kirkko
Säynätsalon kunnantalo
Näkymä Säynätsalon sillalta Kinkomaata kohden
Säynätsalon pääkatu
Louhunsalmen riippusilta
Teollisuustalo
Säynätsalon satama
Jyväskylän vaneritehdas Louhunsalmen sillalta nähtynä
Junioripurjehtijoiden Zoom8-jollia Juurikkasaaren satamassa
1970-luvulla rakennettu kerrostalo Taaplaajantiellä
Parviaisentietä
Kerrostalo Pappilantiellä
Kirjallisuutta

Rautjoki, Matti [toim]: Säynätsalo. Päivät seutuvilla Päijänteen. Säynätsalolaisten kirja.  Säynätsalon kunta, 1994.  ISBN 952-9845-17-0
Sakari Tamminen

| Sakari Tamminen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. joulukuuta 1953 (ikä 71) Eurajoki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  hallituksen puheenjohtaja
Arvonimi: Vuorineuvos
Puoliso:  Terttu Tamminen (1980–)
Muut tiedot
Lempinimet:  sakke
Veikko Sakari Tamminen (s. 18. joulukuuta 1953 Eurajoki) on Rautaruukki Oyj:n entinen toimitusjohtaja. Hän jäi eläkkeelle vuodenvaihteessa 2014–2015.
Koulutus ja ura

Tamminen kirjoitti ylioppilaaksi Eurajoen yhteiskoulusta vuonna 1974. Hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1984. Valmistumisensa jälkeen hän toimi Tampellassa projektipäällikkönä, jonka jälkeen siirtyi talouspäälliköksi Rosenlewille. Tamminen työskenteli Rauma-Repolassa ja Rauma Oy:ssä yli kymmenen vuotta. Yhtiön sulautuessa vuonna 1999 Valmetiin Tamminen siirtyi syntyneeseen Metso Oyj:öön, jossa nousi yhtiön varatoimitusjohtajaksi.
Vuonna 2003 Tamminen siirtyi Rautaruukkiin yrityksen varatoimitusjohtajaksi ja vuoden 2004 alusta hänet nimitettiin toimitusjohtajaksi. Tammisen valinta konsernin toimitusjohtajaksi oltiin sinetöity jo vuoden 2002 syksyllä, kun Rautaruukin silloinen toimitusjohtaja Mikko Kivimäki oli jäämässä eläkkeelle.
Luottamustoimet ja kunnianosoitukset

Tamminen on muun muassa Teknologiateollisuus ry:n, International Iron and Steel Instituten, Sanoman, Lemminkäisen, Pörssisäätiön, Kuusakoski Oy:n ja Lillbacka -yhtiöiden hallitusten jäsen.
Tammiselle on myönnetty Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki (SL R I) vuonna 1998. Hän sai vuorineuvoksen arvonimen vuonna 2007.
Sakari Tamminen valittiin Elinkeinoelämän keskusliiton EK:n puheenjohtajaksi vuodelle 2009. Tamminen jatkoi tehtävässä myös vuonna 2010. Hänen seuraajakseen vuodelle 2011 valittiin Wärtsilän konsernijohtaja Ole Johansson.
Yksityiselämä

Sakari Tamminen on naimisissa ja hänellä on kolme aikuista lasta. Tamminen asuu Portugalissa.
Aiheesta muualla

Vuorisjärvi, Esko: Sakari Tamminen. Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat
Aava Merikanto

Aava Merikanto (s. 2004) on suomalainen näyttelijä. Aava Merikanto aloitti näyttelemisen lapsinäyttelijänä elokuvissa Onneli ja Anneli (2014), Onnelin ja Annelin talvi (2015), sekä Onneli, Anneli ja salaperäinen muukalainen (2017). Hän on myös esiintynyt sivurooleissa televisiosarjoissa Rauhantekijä (2020) ja Karkurit (2021).
Merikanto valmistui ylioppilaaksi Kallion lukiosta vuonna 2024.
Aiheesta muualla

Aava Merikanto Elonetissä.
Aava Merikanto Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Joe Dallesandro

Joe Dallesandro, 2009
Joseph Angelo (Joe) Dallesandro (31. joulukuuta 1948 Pensacola, Florida, USA) on amerikanitalialainen elokuvanäyttelijä.
Dallesandro esiintyi 1960-luvulla Andy Warholin elokuvissa. Hän on usein esiintynyt juuri fyysistä minäänsä esittäen ja samalla julistautunut avoimesti biseksuaaliksi. Hänestä ei kuitenkaan ole tullut elokuvataivaan todellista tähteä. Dallesandroa pidetään 1900-luvun amerikkalaisen underground-elokuvan miehisenä seksisymbolina. Elämäkertakirjailija Michael Ferguson toteaa: Dallesandro oli ensimmäinen avoimesti eroottinen miespuolinen elokuvien seksisymboli, joka käveli alastomana yli valkokankaan.
Elokuvat

The Loves of Ondine  (1967)
Lonesome Cowboys  (1968)
San Diego Surf  (1968)
Flesh  (1968)
Trash  (1970)
Heat  (1972)
The Gardener  (1974)
Flesh for Frankenstein  (1974)
Blood for Dracula  (1974)
Donna E Bello (1974)
Il Tempo Degli Assassini  (1974)
L'Ambizioso  (1975)
Black Moon  (1975)
Calore in Provincia  (1975)
Fango Bollente  (1975)
Je T'Aime Moi Non Plus  (1975)
La Marge  (1976)
L'Ultima Volta  (1976)
Un Coure Semplice  (1977)
Merry-Go-Round  (1978/1983)
Sour Omicidi  (1978)
Queen Lear  (1978)
6000 KM Di Paura (1978)
Vacanze Per Un Massacro'  (1979)
Tapage Nocturne  (1979)
Parano  (1980)
The Cotton Club  (1984)
Critical Condition (1987)
Sunset  (1988)
Double Revenge  (1989)
Private War  (1990)
Cry-baby  (1990)
Almost An Angel  (1990)
Guncrazy  (1992)
Bad Love  (1992)
Wild Orchid 2: Two Shades of Blue  (1992)
Sugar Hill  (1994)
Theodore Rex  (1996)
Pacino Is Missing  (1998)
LA Without a Map  (1998)
The Limey  (1999)
Citizens of Perpetual Indulgence (2000)
Babylon (2022)