stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kilpiruuniyökkönen
Koko ja ulkonäkö

Etusiipien pohjaväri on harmaanruskea, usein hiukan violettiin vivahtava, ja siipi on etureunastaan selvästi takareunaa tummempi. Siiven keskellä on suorakaiteen muotoinen mustanruskea kuvio, jonka vaaleanruskea ja siiven etureunaa kohti voimakkaasti levenevä rengastäplä tekee hieman c-kirjaimen muotoiseksi. Sisempi poikkiviiru erottuu yleensä vaaleampana, mutta ulompi poikkiviiru on hyvin himmeä. Siiven ulkoreunan aaltoviiru erottuu melko heikosti, mutta sen kohdalla siiven etureunassa on musta täplä. Siiven käski on hieman tummempi. Takasiivet ovat vaaleanharmaat, ulkoreunasta vähän tummemmat. Siipiväli on 34–40 mm.
Melko samannäköinen laji on kolmioruuniyökkönen (Xestia triangulum).
Levinneisyys ja lentoaika

Kilpiruuniyökkönen on lähes kosmopoliittinen laji, jota tavataan Euroopan lisäksi suuressa osassa Aasiaa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Suomessa kilpiruuniyökköstä on tavattu Etelä-Lapissa saakka. Perhoset lentävät kesäkuun loppupuolelta elokuun alkuun. Joskus lajilla on toinen sukupolvi elokuun lopulta lokakuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Laji elää monenlaisissa elinympäristöissä joka viihtyy niin kulttuuriympäristöissä kuin lehti- ja sekametsissä, kedoilla ja pensaikkoisilla niityillä. Perhonen lentää yöllä ja käy mielellään kukilla. Niitä lentää myös kirkkaiden valojen luokse sekä makealle syötille. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka syö monia ruohovartisia kasveja, erityisesti kuitenkin nokkosta.
Aiheesta muualla

Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2094340  Wikispecies: Xestia c-nigrum  BAMONA: Xestia-c-nigrum  BioLib: 54526  BOLD: 17081  BugGuide: 77652  CoL: 94C44  EoL: 2684042  EPPO: AMATCN  EUNIS: 309666  Fauna Europaea: 448764  Fauna Europaea (new): e990900e-c1be-4681-91d2-e79b56c5e5f4  GBIF: 5714973  iNaturalist: 203342  ITIS: 771442  LoB: 5040  MaBENA: XestCnigr  NatureServe: 2.108842  NBN: NBNSYS0000006217  NCBI: 987431  Observation.org: 1972  Open Tree of Life: 535234  Laji.fi: MX.63111
Protriptyliini

| --- | --- |

Protriptyliini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
3-(11H-dibentso[1,2-a:1',2'-e][7]annulen-11-yyli)-N-metyylipropan-1-amiini
Tunnisteet
CAS-numero: 438-60-8
ATC-koodi: N06AA11
PubChem CID: 4976
DrugBank: DB00344
Kemialliset tiedot
Kaava: C19H21N 
Moolimassa: 263,377
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 54–92 h
Ekskreetio: Virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Protriptyliini (Concordin, Vivactil) on trisyklinen masennuslääke. Lääke ei ole enää käytössä Suomessalähde?. Protriptyliini on amitriptyliinin ja nortriptyliinin sukulaisaine, erotuksena näihin edellä mainituihin: protriptyliini on dibentsosykloheptatrieeni – siinä missä toiset ovat dibentsosykloheptadieenejä.Concordinia on valmistanut MSD-lääkeyhtiö. Lääkkeet ja niiden käyttö -niminen lähdeteos mainitsee protriptyliinin olevan ensi sijassa aktivoiva eli masentunutta henkilöä liikkeelle paneva lääkeaine. Lääkeaine ei ollut sedatiivi.
Lääkettä oli saatavilla 5 ja 10 mg vahvuisina tableteina. Masennuksen alkuhoidossa Pharmaca Fennica 1976 suositti 30–40 mg/vrk. Ylläpitoannoksena täysikasvuisille suositettiin 15–60 mg/vrk. 12 vuotta täyttäneille ja vanhuksille tästä pienempiä määriä, 15 mg/vrk.
Protriptyliinin aiheuttamat mahdolliset haittavaikutukset olivat saman suuntaisia, kuten muidenkin trisyklisten masennuslääkkeiden kohdalla ovat olleet.
Protriptyliinin kemiallinen kaava on C19H21N, moolimassa 263,377 g/mol ja CAS-numero 438-60-8.
Aiheesta muualla

http://www.psyweb.com/drughtm/jsp/portri.jsp (Arkistoitu – Internet Archive)
PubChem: Protriptyline (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Protriptyline (englanniksi)
DrugBank: Protriptyline (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Protriptyline (englanniksi)
ChemBlink: Protriptyline (englanniksi)
Antidepressantit
| Valikoivat takaisinoton estäjät ja/tai reseptorimodulaattorit |
| --- | --- |
SSRI:t:  essitalopraami  fluoksetiini  fluvoksamiini  paroksetiini  sertraliini  sitalopraami  tsimelidiini‡ 
SNRI:t:  desvenlafaksiini*  duloksetiini  levomilnasipraani*  milnasipraani  tofenasiini*  venlafaksiini 
NRI:t:  atomoksetiini  reboksetiini  viloksatsiini* 
SARI:t:  etoperidoni‡  nefatsodoni‡  tratsodoni 
SMS:t:  vilatsodoni  vortioksetiini 
Muut:  agomelatiini  alfaetyylitryptamiini‡  alfametyylitryptamiini‡  amisulpridi  bupropioni  dekstrometorfaani/bupropioni*  esketamiini†  flupentiksoli  indeloksaksiini*  ketamiini†  medifoksamiini‡  nomifensiini‡  pivagabiini‡  tandospironi*  teniloksaksiini* 
| Trisykliset masennuslääkkeet |
| --- | --- |
Trisykliset masennuslääkkeet:  amineptiini‡  amitriptyliini  amitriptyliiniioksidi  butriptyliini  desipramiini  dibentsepiini  dosulepiini  doksepiini  imipramiini  imipramiinioksidi‡  iprindoli‡  klomipramiini  lofepramiini  melitraseeni  metapramiini‡  nortriptyliini  noksiptiliini  opipramoli  pipofetsiini  propitsepiini  protriptyliini  tianeptiini  tiatsesiimi‡  trimipramiini 
Tetrasykliset masennuslääkkeet:  amoksapiini*  maprotiliini‡  mianseriini  mirtatsapiini  setiptiliini* 
| Monoamiinioksidaasiestäjät |
| --- | --- |
Ei-selektiiviset:  feneltsiini*  iproniatsidi‡  isokarboksatsidi  isoniatsidi‡  linetsolidi  nialamidi  teditsolidi  tranyylisypromiini* 
MAOA-selektiiviset:  bifemelaani  eprobemidi  metralindoli†  minapriini‡  moklobemidi  pirlindoli*  tetrindoli†  toloksatooni 
MAOB-selektiiviset: selegiliini
‡ markkinoilta poistettu lääke, † kokeellinen lääke,* ei myynnissä Suomessa
Prypjatski

Prypjatski
| --- | --- |
Sijainti:  Homelin alue Valko-Venäjä
Pinta-ala:  1 880,0 km2 
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1. heinäkuuta 1996 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Prypetin kansallispuiston sijainti Valko-Venäjän eteläosissa Pripetin varrella
Pripet-jokea Luninetsin lähistöllä.
Prypjatski eli Pripetin kansallispuisto (valkoven. Нацыянальны парк Прыпяцкі, Natsyjanalny park Prypjatski, ven.  Национальный парк Припятский, Natsionalnyi park Pripjatski) on Valko-Venäjän eteläosissa Homelin alueella sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuisto kuuluu Mustaanmereen laskevan Dneprin ja sen suurimman sivuhaaran Pripetin (valkoven. Прыпяць, Prypjats) valuma-alueeseen. Minskistä on puistoon maanteitse noin 250 kilometriä.
Kansallispuisto perustettiin vuonna 1996 aiemman, 1969 muodostetun vesistönsuojelualueen perustalle. Puiston pinta-ala on nykyään runsas 850 neliökilometriä. Tämä sijoittuu Homelin alueen Žytkavitšyn, Petrykaun ja Leltšytsyn piirien alueille ja enimmäkseen Pripetin jokilaaksoon pääuoman eteläpuolella. Luonnoltaan rikas kansallispuisto on osa Ramsarin sopimukseen kuuluvaa kansainvälistä kosteikkosuojelualuetta, johon liittyy myös Ukrainan puolella saman joen varrella oleva kansallispuisto.
Pripetin pohjoisrannalla sijaitsevassa Petrykaun piirin Ljaskovitšin (ven. Лясковичи) kylässä on kansallispuiston opastus- ja majoituskeskus. Kansallispuiston hallintokeskus ja puistoa esittelevä luontomuseo on Turaun historiallisessa kaupungissa.
Aiheesta muualla

Kansallispuiston kotisivut (venäjäksi, valkovenäjäksi, englanniksi) (npp.by)
Wikimapian karttalinkki kansallispuistosta: sijainti Turaun kaakkoispuolella ja puiston kattama alue
Erään matkatoimiston yhteenvetokappale kansallispuistosta (englanniksi)
Kuva moottoriveneiden vuokrauspisteestä (englanniksi)
Lars Adolf Prytz

Lars Adolf Prutz taidemaalari Carl Peter Lehmanin tekemässä muotokuvassa vuodelta 1835.
Lars Adolf Prytz (30. tammikuuta 1792 Turku – 28. maaliskuuta 1863 Tukholma) oli suomalainen ammattisotilas ja Gävleborgin läänin maaherra.
Prytzin vanhemmat olivat kapteeni Anders Johan Prytz ja Hedvig Maria von Mell. Hänellä oli ainakin viisi sisarusta, joista samanniminen Lars Adolf syntyi Tarvasjoella 16.9.1790, mutta ilmeisesti kuoli jo lapsena.
Lars Adolf Prytz opiskeli Turun Akatemiassa 1806–1811. Hän väitteli veljensä Lars Johan Prytzin johdolla 8. toukokuuta 1811 Akatemian lääketieteellisessä auditoriossa naurulokin biologiasta.  Väitöskirjan nimi oli De Laro ridibundo periculum ornithologicum. I.
Prytz ilmoittautui opiskelijaksi Uppsalan yliopistoon lokakuussa 1811. Vuonna 1812 hän kuitenkin meni vapaaehtoisena Ruotsin armeijan Värmlannin rykmenttiin, ja hänet ylennettiin luutnantiksi kahden vuoden kuluttua. 1818 hän sai ylennyksen yleisesikunnan kapteeniksi ja 1827 majuriksi Bohuslänin rykmenttiin. 1832 hänet määrättiin Ruotsin eteläisen tullialueen päälliköksi, everstiluutnantiksi 1834, everstiksi 1842, ja Gävleborgin läänin maaherraksi 1853–1861.
Prytzin puoliso oli Fredrika Elisabeth Rosenberg (19.9.180027.12.1876), vihitty Karlstadissa 1.6.1827.
Aiheesta muualla

Karl Peter Lehmannin maalaama Lars Adolf Prytzin muotokuva (Arkistoitu – Internet Archive)
Kiovan luolaluostari

Kiovan luolaluostari.
Kiovan luolaluostari eli Petšerskin lavra (ukr. Києво-Печерська лавра, Kyjevo-Petšerska lavra) on Kiovassa sijaitseva ortodoksinen luostari, joka vaikutti merkittävästi ortodoksisuuden leviämiseen Venäjällä 1600–1800-luvuilla. Luostari kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Luostari on eräs vanhimmista ja merkittävimmistä itäslaavilaisista luostareista, ja se sijaitsee Kiovan eteläosassa Dneprjoen varrella. Historiallisten kirjoitusten mukaan luostarin perusti Athos-vuorelta palannut munkki Antoni vuonna 1051. Luostarista muodostui pian Kiovan Venäjän merkittävä kulttuurinen keskus.
Luostari tuhoutui vuonna 1240 mongolien valloituksen yhteydessä, mutta se nousi uuteen kukoistukseen 1300- ja 1400-luvuilla Puola-Liettuan alaisuudessa. Brestin unionin jälkeen luostaria oltiin liittämässä Kiovan uniaattikirkon alaisuuteen, mutta luostarin veljestön vastustuksesta johtuen se pysyi ortodoksisen kirkon yhteydessä. Luostari sai vuonna 1598 ensimmäisenä venäläisenä luostarina lavran (pääluostarin) arvonimen. Neuvostovallan aikana luostari toimi museona, mutta se avattiin uudelleen alkuperäiseen tarkoitukseensa 1988.
Ukrainan itsenäistymisen jälkeen luostarin alue on ollut Ukrainan valtion omistuksessa, ja sen kirkkoja on vuokrannut käyttöönsä Moskovan patriarkaatin Ukrainan ortodoksinen kirkko. Tammikuussa 2023 valtio päätti jättää jatkamatta Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen eli Uspenskin katedraalin sekä refektoriokirkon vuokrasopimusta ja luovutti niiden hallinnan autokefaliselle Ukrainan ortodoksiselle kirkolle, jonka ensimmäisen jumalanpalveluksen Uspenskin katedraalissa piti metropoliitta Epifani 7. tammikuuta 2023 juliaanisen kalenterin mukaisena joulupäivänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiovan luolaluostari Wikimedia Commonsissa
Киево-Печерская лавра (Viralliset sivut) Святая Успенская Киево-Печерская Лавра. Viitattu 23.10.2009. (venäjäksi)
Augusts Kirhenšteins

Augusts Kirhenšteins
Augusts Kirhenšteins (18. syyskuuta 1872 Mazsalaca - 3. lokakuuta 1963 Riika) oli latvialainen poliitikko ja tiedemies. Hänen johtamansa nukkehallitus pyysi Latvian liittämistä Neuvostoliittoon kesällä 1940.
Kirhenštein oli mikrobiologi ja toimi myös professorina Riian yliopistossa. Kun neuvostoliittolaiset olivat orkestroimassa vallankaappausta Latviassa kesällä 1940,
hänen nimensä oli tullut esiin suurlähetystössä pidetyssä ideariihessä. Kirhenšteins johti Latvia- Neuvostoliitto ystävyysseuraa. Hänen veljensä oli ollut punaupseeri, joka oli teloitettu Neuvostoliitossa vuonna 1938..
Professorin herätti öinen puhelu Neuvostoliiton suurlähetystöstä ja hän ilmoitti suostuvansa hallituksen johtoon, "jos Ulmaniskin on samaa mieltä" . Uusi hallitus kokoontui ensimmäistä kertaa 21. kesäkuuta 1940. Suomen lähettilääseen Edvard Paliniin Kirhenšteins teki epäedullisen vaikutelman: "Vanha väsynyt epävarma ukkeli, jolta puuttuu itseluottamusta, varmuutta ja omaa tahtoa ja asiantuntemusta.".
Kirhenšteins vakuutteli, että Latvia pysyy itsenäisenä valtiona. Samaa vakuutteli myös Neuvostoliiton lähetystö. Kirhenšteinsin johtama hallitus määräsi heinäkuulle uudet vaalit, mikä oli hyvä propaganda-ase Ulmaniksen vuodesta 1934 jatkuneen yksinvallan jälkeen. Vaalilakeja kuitenkin rikottiin ja tulos oli etukäteen päätetty.
Uusi parlamentti, "Kansan Saeima", julisti Latviaan neuvostovallan 21. heinäkuuta 1940. Neuvostoliiton korkein neuvosto hyväksyi Latvian neuvostokansojen perheen jäseneksi 5. elokuuta 1940. Kirhenšteins toimi uuden neuvostotasavallan puhemiehistön puheenjohtajana eli presidenttinä vuoteen 1952.
Progressiivinen pop

| Progressiivinen pop |
| --- | --- |
Alkuperä:  progressiivinen rock, pop, taiderock
Alkuperämaa:  Britannia
Kehittymisen ajankohta:  1960-luvun lopulta 1970-luvun loppuun
Tyypillisiä soittimia:  laulu, kitara, basso, rummut, piano, urut, syntetisaattori, jouset, puhaltimet, orkesterisäestys
Progressiivinen pop oli 1970-luvun lopulla suurta suosiota nauttinut musiikin tyylilaji, joka yhdisti progressiivisen rockin kunnianhimoiset sävellykset ja syvälliset teemat pop-musiikin kaupallisuuteen ja helppotajuisuuteen. Lajin muusikot olivat enimmäkseen brittiläisiä. Musiikillisista edelläkävijöistä tärkein oli The Beatles. 1970-luvun progressiivisisen popin yhtyeistä suosituimpia olivat Queen, Supertramp, Roxy Music, Genesis sekä erityisesti Pink Floyd.
Määritelmä

”Progressiivisella popilla” tarkoitettiin alun perin musiikkia, joka tuli sittemmin tunnetuksi progressiivisena rockina. Nykyään termillä viitataan lähinnä progressiivista rockia ja valtavirran popia yhdistelleeseen tyyliin, joka oli erityisen suosittu 1970-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.
Ryan Reed kirjoittaa Tidal-sivustolla, että käsite ”progressiivinen pop” on jossain määrin sisäisesti ristiriitainen. Progressiivinen rock määrittyi nimenomaan ”kokeellisuuden, virtuositeetin sekä ennen muuta kaupallisuutta kohtaan koetun vastenmielisyyden kautta”. Pop sen sijaan on jo määritelmällisesti kaupallista musiikkia, jonka tarkoitus on jäädä keskivertokuulijan mieleen. Reedin mukaan progressiivisen popin keskeisiä piirteitä ovat ”hienostuneisuus, jopa ylätyylisyys”, mikä voi ilmetä esimerkiksi epätavallisina soitinvalintoina, harvinaisina tahtilajena ja korkeatasoisena teknisenä osaamisena. Yhtä tärkeää on kuitenkin popin läsnäolo: tarttuvat melodiat ja riffit, groove sekä mieleenpainuva kuvasto.
Rock & rollin tapaan progressiivisen popin pohjaa ei muodosta harmonia vaan rytmi. Siinä missä rock & roll oli pelkistänyt musiikkia äärimmäisen yksinkertaiseksi, toi progressiivinen pop takaisin osan romantiikan ja taidemusiikin tonaalisuudesta. Se rikkoi rock & rollin suoraviivaiset ja kaavamaiset rakenteet, joissa tahteja oli säkeistössä aina tietty määrä. Kokeellisuudestaan huolimatta progressiivinen pop oli selvästi riippuvainen rock & rollista, jonka keinovalikoimaa se kuitenkin hyödynsi uusilla tai ironisilla tavoilla. Tyypillisiä ovat esimerkiksi sävel- ja tahtilajin vaihtuminen keskellä kappaletta. Musiikki saattaa myös käyttää elektronisia tehosteita, kuten kaikua ja stereota, luomaan vaikutelmaa syvyydestä ja tilasta.
Jotkin progressiiviset popyhtyeet suosivat runsasta orkesterisäestystä, mikä oli 1970-luvun lopulla harvinaista. Tämä erotti sinänsä yksinkertaiset sävelmät valtavirran popmusiikista. Monilla brittimuusikoilla oli muodollinen musiikkikoulutus, mikä toi heidän tuotantoonsa vaikutteita klassisesta musiikista ja erotti sen amerikkalaisesta populaarimusiikista, joka pohjautui bluesiin.
Historiaa > Tausta ja synty

Ensimmäiset progressiiviseksi popiksi luokiteltavat kappaleet ilmestyivät 1960-luvun jälkipuoliskolla. Niitä olivat esimerkiksi The Beach Boysin ”Good Vibrations” (1966) sekä The Beatlesin kaksi A-puolta sisältänyt single ”Strawberry Fields Forever” / ”Penny Lane” (1967). Eroa progressiivisen popin ja rockin välillä ei tuolloisessa terminologiassa vielä tehty.
Progressiivinen rock oli 1970-luvun alussa erittäin suosittua. Lajityyppi korosti mahtipontista tunnelmaa sekä taiteellista kunnianhimoa ja kypsyyttä. Tyypillisiä kappaleiden aiheita olivat esimerkiksi historia, yliluonnollinen ja science fiction. Vuoden 1976 loppuun mennessä progressiivisen rockin suosio oli kuitenkin selvästi laskenut, kun taas suoraviivainen rock ja disko olivat kasvattaneet suosiotaan. Progressiivisen rockin suurista yhtyeistä vain Pink Floyd kykeni säilyttämään asemansa.
Historiaa > Suosion huipulla

1970-luvun puolivälistä alkaen alkoi kuitenkin ilmaantua progressiivista popia soittaneita yhtyeitä. Niiden tyyli oli aiempaa melodisempi ja radioystävällisempi, mutta musiikki säilytti silti myös piirteitä progressiivisen rockin kokeellisuudesta ja mahtipontisuudesta samoin kuin pyrkimyksen käsitellä syvällisempiä teemoja. Suosiota saavuttivat jo varhain esimerkiksi Queen, Supertramp, Roxy Music ja Sparks. Progressiivisen rockin yhtyeistä Genesis uudisti tyyliään ja alkoi kirjoittaa aiempaa lyhyempiä rock-kappaleita. Myös yhtyeen entinen keulahahmo Peter Gabriel suuntasi menestyksekkäälle soolouralle progressiivisen popin parissa.
Merkittäviä progressiivisia pop-levyjä alkoi ilmestyä vuosina 1976–1977, jolloin platinamyyntiin yltäneitä albumeja julkaisivat esimerkiksi Al Stewart, The Alan Parsons Project, Electric Light Orchestra ja Queen.
Musiikkitoimittajat Don & Jeff Breithaupt nimeävät progressiivisen popin huipentumaksi Pink Floydin vuonna 1979 julkaistun The Wallin. Rocktähteyden varjopuolia käsitellyt albumi myi yksinomaan Yhdysvalloissa 10 miljoonaa kopiota, siitä tehtiin menestyksekäs elokuvasovitus ja siltä julkaistiin kaksi menestyssingleä. Samalla The Wall kuitenkin merkitsi klassisesta musiikista ammentaneen rockin joutsenlaulua: 1980-luvun populaarimusiikkia hallitsivat heavy metal ja musiikkivideot.
Historiaa > 1980-luvulta eteenpäin

1970-luvulla muusikot olivat saaneet päättää taiteensa sisällöstä ja markkinointinsa melko vapaasti, mutta vuosikymmenen loppuun mennessä päätöksenteko oli siirtynyt takaisin levy-yhtiöihin. Samalla yksinkertaisuutta korostaneiden punkin ja uuden aallon suosio teki rönsyilevää tyyliä suosineesta progressiivisesta popista epämuodikasta. Monet progressiiviset yhtyeet uudistivat tyyliään kaupallisempaan suuntaan, ja 1980-luvulle tultaessa progressiivista rockia pidettiin yleisesti kuolleena. Menestyneitä progressiivisia pop-julkaisuja ilmestyi tästä huolimatta myös 1980-luvulla, ja kaupallisemmat yhtyeet tekivät ajoittain progressiivisia kokeiluja. Suosittuja olivat esimerkiksi Kate Bush ja Tears for Fears.
Britanniassa nousi 1980-luvun alussa suosioon niin sanottu ”uusproge” (engl. Neo-Prog), joka oli syvällisempi tulkinta uudesta aallosta. Lajityyppi sekoitti popia, aikuisrockia ja progressiivista rockia. Tyypilliseen rock-musiikkiin verrattuna äänimaailma oli runsaampi ja paremmin tuotettu. Uusprogen tärkeimpiä esikuvia olivat Camel, Van der Graaf Generator, Pink Floyd ja varhainen Genesis. Suuntauksen suosituimmaksi yhtyeeksi nousi Marillion. Yhtyeen keulahahmo Derek ”Fish” Dick lähti soolouralle vuosikymmenen lopulla, ja samalla uusprogen kulta-aika päättyi.
Vuonna 1985 Simon Reynolds arvioi, että suosiota saavuttanut New Pop -suuntaus oli yritys kuroa umpeen ”progressiivisen” ja valtavirran popin välinen kuilu, joka samalla erotti toisistaan ”pojat ja tytöt, keskiluokan ja työväenluokan”. Vuonna 2008 The New York Timesin John Wray kirjoitti ”yhden miehen yhtyeiden paluusta” ja huomautti, että moderni progressiivinen pop suosii perinteisten rock-kokoonpanojen ja -hierarkioiden sijaan löyhästi määrittyneitä kollektiiveja ja suuresta määrästä jäseniä koostuvia yhtyeitä. Esimerkkeinä hän nimesi Arcade Firen, Broken Social Scenen ja Animal Collectiven.
Keskeisiä kappaleita

10cc: ”The Things We Do for Love” (1977)
The Alan Parsons Project: ”I Wouldn’t Want to Be Like You” (1977)
Kate Bush: ”The Man with the Child in His Eyes” (1979)
Electric Light Orchestra: ”Telephone Line” (1977)
Peter Gabriel: ”Solsbury Hill” (1977)
Pink Floyd: ”Another Brick in the Wall Pt. 2” (1979)
Queen: ”Bohemian Rhapsody” (1976)
Roxy Music: ”Love Is the Drug” (1975)
Al Stewart: ”Year of the Cat” (1977)
Supertramp: ”The Logical Song” (1979)
Gary Wright: ”Dream Weaver” (1976)
(Don & Jeff Breithauptin mukaan.)
The Beatles ja tuottaja George Martin vuonna 1966.
Electric Light Orchestra vuonna 1978.
Raimo Kilpiö

| Raimo Kilpiö |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. helmikuuta 1936 (ikä 89) Parikkala, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Kille, Bruuno
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  176 cm
Paino:  74 kg
Pelinumero:  11 jäädytetty (Ässät)
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1953–1977
Aik. seurat:  Ilves, RU-38, Ässät
Raimo Olavi Kilpiö (s. 2. helmikuuta 1936 Parikkala) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, aikansa hyökkääjätähtiä. Kilpiö aloitti sarjauransa Ilveksessä vuonna 1953 ja lopetti Ässien riveissä vuonna 1977.  Kilpiö voitti kuusi Suomen-mestaruutta. Maajoukkueessa hän pelasi 168 ottelua ja esiintyi myös MM-kilpailuissa sekä olympialaisissa. Kilpiö sai neljästi parhaan hyökkääjän palkinnon ja oli kahdesti Vuoden jääkiekkoilija. SM-liiga jakaa vuosittaista Raimo Kilpiö -tunnustuspalkintoa.
Jääkiekon ohella Kilpiö pelasi jalkapalloa ja voitti vuonna 1962 SM-hopeaa TaPan riveissä.
Ura

Kilpiön pitkä ja menestyksekäs ura sijoittuu ajalle 1953–1977. Kilpiö edusti Ilvestä vuoteen 1962, jonka jälkeen siirtyi RU-38:n riveihin ja lopulta Ässiin.
Kilpiö oli aikansa suurimpia hyökkääjätähtiä. Hänet valittiin muun muassa neljä kertaa SM-sarjan parhaaksi hyökkääjäksi. Suomen mestaruuden Kilpiö voitti kuusi kertaa, joista neljä ensimmäistä tuli Ilveksessä, yksi RU-38:ssa ja yksi Ässissä. SM-sarja ja -liiga urallaan Kilpiö teki 459 ottelussa tehot 261+231 = 492. Joulukuussa 1972 Kilpiöllä tuli ensimmäisenä pelaajana täyteen 300 SM-ottelua.
Maajoukkueessa Kilpiö pelasi 168 ottelua, joissa teki tehot 58+40 = 98. MM-kilpailuissa Kilpiö esiintyi kahdeksan kertaa ja myös kahdesti olympialaisissa.
SM-liiga jakaa nykyään vuosittain Raimo Kilpiö -palkinnon, joka jaetaan liigan herrasmiespelaajalle.
Ässät on jäädyttänyt Kilpiön pelinumeron 11. Pelipaita on nostettu Isomäen jäähallin kattoon RU-38:n väreissä.
Jalkapallo

Kilpiö voitti jalkapallossa SM-hopeaa TaPa:n riveissä vuonna 1962. Samana vuonna hän pelasi myös yhden B-maaottelun. Vuonna 1956 Kilpiö voitti A-nuorten piirimestaruuden TaPan joukkueessa, jossa pelasi myös jalkapalloilija Matti Mäkelä, sekä Kilpiön ketjukaveri Ilveksestä, Räshid Hakimsan.
Saavutukset ja huomionosoitukset

6 Suomen mestaruutta (1957, 1958, 1960, 1962, 1967, 1971)
1 SM-pronssi (1976)
Suomen paras jääkiekkoilija (1961, 1963)
SM-sarjan paras pistemies (1960)
SM-sarjan syöttöpörssin voittaja (1959, 1960)
Lynces Academicin parhaan hyökkääjän patsas (1958, 1961, 1962, 1963)
Herrasmiespelaaja (1960, 1967)
Valinta All Stars -kentälliseen (1962, 1963, 1964, 1965)
Suomen ensimmäinen 300 SM-ottelua pelannut (8.12.1972)
Ässät jäädyttäneet Kilpiön pelinumeron #11
Ilves Hockey Legends -aatelointi
SM-liigan vuosittainen herrasmiespelaajan palkinto nimetty Kilpiön mukaan
Suomen Jääkiekkoliiton kultainen ansiomerkki
Suomen Jääkiekkoleijona #30
Galleria

Kilpiö Ilveksen paidassa koulukadulla (1950-luku).
Hyökkäysketju Salmi-Kilpiö-Rastio (1958).
RU-38:n Raimo Kilpiö kuljettaa kiekkoa kooveeläisten estelyistä huolimatta (1960-luku).
Raimo Kilpiö (Ässät) ja Pekka Kuusisto (Koovee) 1960-luvun lopulla.
Maajoukkueen ketju Reunamäki-Kilpiö-Keinonen (1960-luku).
MM-kisat 1965 Tampere, Suomi - Tshekkoslovakia.
TaPan nuoria jalkapalloilijoita 1950-luvun puolivälissä. Raimo Kilpiö takarivissä kolmas vasemmalta. Hänen vieressään vasemmalla Räshid Hakimsan, kolmas oikealta Matti Mäkelä.
Rosenlewin urheilijoiden hyökkäysketju Keinonen - Kilpiö - Harjo