stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siperian laakiobasalttipurkaukset
Aiheesta muualla

The Siberian Traps (Arkistoitu – Internet Archive)
The Siberian Traps, by Richard Cowen
The Siberian Traps Large Igneous Province
Toxic Gases Caused World's Worst Extinction
Sinilehtimittari

| Sinilehtimittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Hävinnyt  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Scopula
Laji::  decorata
Kaksiosainen nimi
 Scopula decorata  (Denis & Schiffermüller, 1775) 
Katso myös
   Sinilehtimittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinilehtimittari (Scopula decorata) on keskikokoinen, Suomessa luonnonsuojeluasetuksella rauhoitettu perhoslaji. Vuoden 2010 kansallisessa uhanalaisarvioinnissa se arvioitiin äärimmäisen uhanalaiseksi (CR). Vuoden 2019 arvioinnissa se luokiteltiin Suomesta hävinneeksi.
Koko ja ulkonäkö

Siipien pohjaväri on valkoinen. Etusiivessä on kaksi ohutta, tummaa poikkiviirua, joista sisempi erottuu huonommin. Takasiivessä vain yksi poikkiviiru sekä tumma diskoidaalitäplä. Molempien siipiparien kärkiosassa on leveä, siniharmaista ja ruskeista täplistä muodostuva vyö jonka sisäreunassa on ohut musta viiru. Etusiiven ulkoreunan etuosassa on lisäksi neljä mustaa pilkkua. Siipiväli 22–25 mm.
Samankaltainen laji on valkolehtimittari (Scopula ornata).
Levinneisyys ja lentoaika

Sinilehtimittaria tavataan Länsi-Euroopasta Keski-Aasian poikki Mongoliaan. Suomesta laji hävisi 1970-luvun alussa, minkä jälkeen sitä on tavattu harhailijana. Levinneisyys rajoittuu etelärannikolle. Perhosia tavataan heinäkuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Sinilehtimittari elää kuivilla ja hiekkaisilla alueilla, etenkin rannikolla. Kasvillisuudeltaan paikan on oltava avoin tai korkeintaan harvakasvustoinen. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat valolle. Toukka talvehtii ja koteloituu maahan, kasvillisuuden alle.
Suomessa sinilehtimittari on rauhoitettu. Yhden perhosyksilön ohjeellinen korvaushinta on 1682 euroa.
Ravintokasvi

Toukka syö kangasajuruohoa (Thymus serpyllum).
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1305151  Wikispecies: Scopula decorata  BioLib: 52382  BOLD: 141368  CoL: 4VVXV  EoL: 279119  EPPO: SCOUDE  Fauna Europaea: 444315  Fauna Europaea (new): b9502765-4057-4109-b1f5-1b1695b1db5d  GBIF: 5144782  iNaturalist: 483565  IRMNG: 10285881  LepIndex: 215625  LoB: 4723  MaBENA: ScopuDecor  NBN: NHMSYS0000504124  NCBI: 505407  Observation.org: 9668  Open Tree of Life: 540278  Laji.fi: MX.61739
Sininaamamesikko

| Sininaamamesikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Entomyzon
Laji::  cyanotis
Kaksiosainen nimi
 Entomyzon cyanotis  (Latham, 1802 ) 
Katso myös
   Sininaamamesikko Wikispeciesissä   Sininaamamesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sininaamamesikko (Entomyzon cyanotis) on mesikoihin kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi John Latham 1802.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 26–32 cm ja paino noin 105 g, eli se on suunnilleen räkättirastaan kokoinen. Höyhenpuku on selkäpuolelta oliivinruskea ja alapuolelta valkoinen. Rinnassa on tumma pystyjuova. Niska ja päälaki ovat mustat ja naama sininen. Nokka on tukeva ja hieman kärjestään alaspäin taipunut. Sukupuolet ovat samannäköisiä. Nuori lintu muistuttaa vanhaa, mutta sen naama on kellanvihreä.
Lintu on äänekäs ja aloittaa laulunsa jo puoli tuntia ennen auringonnousua. Se liikkuu usein pienissä parvissa ja käyttäytyy kiukkuisesti muita eläimiä ja ihmistä kohtaan.
Sininaamamesikko on sukunsa ainoa laji. Lajista tunnetaan 3 alalajia: E. c. cyanotis, E. c. albipennis ja E. c. griseigularis.
Esiintyminen

Sininaamamesikko elää Australian pohjois- (E. c. albipennis) ja itäosissa (E. c. cyanotis) sekä Uuden-Guinean lounaisosissa (E. c. griseigularis). Lajin kanta on elinvoimainen. Eteläiset populaatiot ovat osittain muuttolintuja.
Elinympäristö

Avoimet ja harvat metsät, etenkin eukalyptusmetsiköt, sekä myös puutarhat, puistot ja viljeysmaiden reunaosat.
Lisääntyminen

Maljamainen suurehko pesä on tehty puunkuoresta puun oksanhaaraan. Tavallisimmin laji kuitenkin käyttää muiden lintujen vanhoja pesiä. Useampi pari, tai parin poikaset edellisistä pesinnöistä, voi pesiä yhdessä siten, että ne vuorottelevat hautomisessa ja poikasten hoidossa. Munia on tavallisesti 2, joskus 3. Pesii usein kaksi kertaa heinä-tammikuussa. Variskäki on tavallinen sininaamamesikon pesäloinen.
Ravinto

Laji on tunnettu banaaniviljelmien tuholainen, joka syö kypsiä banaaneja. Syö kuitenkin enimmäkseen hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia sekä mettä ja muita hedelmiä. Ruokaillessaan liittyy pieniksi muutaman yksilön parviksi, jotka usein ajavat muut linnut pois alueelta.
Hjalmar Siilasvuo

| Hjalmar Fridolf Siilasvuo |
| --- | --- |
 Kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1892 Helsinki
Kuollut: 11. tammikuuta 1947 (54 vuotta) Oulu
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Suomi
Palvelusvuodet:  1915–1918 (Saksa) 1918–1947 (Suomi)
Komentajuudet:  pataljoona (1918–1927) Polkupyöräpataljoona 1 (1928–1933) Savon rykmentti (1933–1934) Pohjois-Pohjanmaan sotilaslääni (1934–1939) Prikaati Siilasvuo (talvisota) III armeijakunta (1941–1942 ja 1944) Lapin ryhmä (1944) 1. divisioona (1944–1947)
Taistelut ja sodat:  Saksa  ensimmäinen maailmansota Suomi Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota, Lapin sota
Sotilasarvo:  Gruppenführer (Saksa) kenraaliluutnantti (Suomi) Ylennykset Hilfsgruppenführer 5. helmikuuta 1916  Gruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Yliluutnantti (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918lähde?  Majuri 6. joulukuuta 1920  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 6. joulukuuta 1933  Kenraalimajuri 1940  Kenraaliluutnantti 1942  
Kunniamerkit:  Suomen Valkoisen Ruusun suurristi miekoilla, 1. lk:n Vapaudenristi rintatähtineen ja miekoilla, Mannerheim-risti, II lk.
Hjalmar Fridolf Siilasvuo (vuoteen 1936 saakka Strömberg; 18. maaliskuuta 1892 Helsinki – 11. tammikuuta 1947 Oulu) oli suomalainen jääkärikenraaliluutnantti ja Mannerheim-ristin ritari, joka tunnetaan erityisesti Suomussalmen taisteluiden johtajana. Siilasvuo taisteli kaikkiaan viidessä sodassa.
Perhe

Siilasvuo syntyi ruotsinkieliseen perheeseen, hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Frans Fridolf Strömberg (1860-1892) ja Hulda Sofia Röman.
Heinäkuussa 1920 syntyi tyttölapsi, jonka äiti oli tuolloin 25-vuotias haminalainen Iida Maria Pousi. Kasteessa Maire Martta Pousiksi ristityn vauvan isä oli Hjalmar Strömberg (myöh. Siilasvuo). Strömberg tunnusti isyytensä, kävi katsomassa vastasyntynyttä lastaan ja ilmoitti myöhemmin tyttärensä käymiin kouluihin sukulaissuhteesta. Strömberg piti läpi elämänsä aktiivisesti yhteyttä ensimmäiseen tyttäreensä.
Lokakuussa 1920 Hjalmar Strömberg meni naimisiin kihlattunsa farmaseutti Salli Kolsin kanssa ja heille syntyi kolme lasta: Pehr Hjalmar Ensio vuonna 1922, Rolf Torsten Erland 1923 ja Irja Rakel 1926.
Jatkosotaan osallistunut esikoinen Ensio jäi niin ikään sotilasuralle, ja hänestä tuli aikanaan maineikas YK-joukkojen kenraali. Myös Rolf osallistui isänsä johtamien joukkojen mukana Tornion maihinnousuun ja Lapin sotaan, mutta sodan jälkeen hänestä tuli Limingan kansanopiston rehtori. Rakel Siilasvuo oli puolestaan Oulun tyttölyseon pitkäaikainen rehtori.
Opinnot

Strömberg kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1911–1915 Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa. Hän kävi hyökkäysvaunukurssin vuonna 1922 ja  korkeamman päällystön kurssin vuonna 1923 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1924–1926. Lisäksi hän suoritti Taistelukoulun orientoivan kurssin vuosina 1929 ja 1930.
Jääkäri Strömberg

Nuori ylioppilas Strömberg keskeytti lakitieteen opintonsa 1915 ja matkusti salaa muiden vapaaehtoisten lailla Saksaan saamaan sotilasopetusta. Hän saapui Lockstedtin leirille heti ensimmäisten perässä, 23. maaliskuuta 1915. Hän osallistui Pfadfinder-kurssille, jossa hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, missä komppaniassa hän oli myös Jääkäripataljoona 27:n perustamisen jälkeenkin. Hän otti osaa ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Saksan itärintamalla komppaniansa mukana Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saavutti Gruppenführerin eli ryhmänjohtajan arvon.
Suomen sisällissota

Strömberg palasi jääkäreiden pääjoukon mukana höyrylaiva SS Arcturuksella Vaasaan 25. helmikuuta 1918 ja hänet sijoitettiin Suomen hallituksen kokoamaan valkoiseen armeijaan 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 3. komppanian päälliköksi, mistä hänet siirrettiin 29. huhtikuuta 1918 5. jääkäripataljoonan komentajaksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sotien välillä

Sodan jälkeen Strömberg jäi 5. jääkäripataljoonan komentajaksi. Tänä aikana Strömberg suoritti myös Sotakorkeakoulun Yleisen osasto 1:n ja sai ylennyksen everstiluutnantiksi. Vuonna 1927 tuli käsky Kaarlo Heinosen johtaman puolustusministeriön tehtäviin muun muassa sota-asiainosaston päälliköksi.
Istuminen pöydän takana ei kuitenkaan kiinnostanut toimeliasta koulutuksesta ja johtamisesta kiinnostunutta upseeria. Seuraavana vuonna hän saikin siirron Karjalankannakselle Polkupyöräpataljoona 1:n komentajaksi. Strömberg hioi kurittomasta joukosta eliittipataljoonan ja vaikutti edistävästi myös upseerikerhon rakentamiseen Terijoelle. Samainen kerho palveli talvisodan aikana Otto Wille Kuusisen Terijoen nukkehallituksen kokoontumistilana.
Vuonna 1933 Strömberg ylennettiin everstiksi ja hänet määrättiin johtamaan Savon jääkärirykmenttiä. Seuraavana vuonna hän sai siirron Ouluun Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajaksi. Oulussa ollessaan hänet valittiin Oulun kaupunginvaltuustoon, jossa hän toimi vuosina 1937–1940. Helmikuussa 1936 hän vaihtoi nimensä Strömbergistä Siilasvuoksi, mahdollisesti Kilpisjärven Siilasvuoman mukaan.
Jatkosota

Siilavuo ylennettiin kenraalimajuriksi 8. huhtikuuta 1940.
Kesällä 1941 jatkosodan syttyessä hän oli kenraali Nikolaus von Falkenhorstin johtamien saksalaisten esikunnalle alistetun III armeijakunnan (III AK) komentaja. Vihollisuuksien alettua III armeijakunta eteni Vienan Karjalaan, jossa vihollisia oli aluksi vain vähän. Saksalaiset tavoittelivat Muurmannin rataa ja Vienanmeren rantaa, mutta eteneminen ei oikein sujunut muun muassa puuttuvan tieverkoston ja  vihollisen vahvistumisen takia. Falkenhorstin kehotuksesta Siilasvuo painosti joukkojaan etenemään Sohjananjoelle ja tappioita alkoi kertyä. Eversti Jussi Turtolan komentama Ryhmä J, Jalkaväkirykmentti (53) (JR53) jäi Kiestingissä mottiin. Vaikka suomalaiset pääsivät aikanaan murtautumaan motista, eversti Turtola kaatui yhdessä satojen miestensä kanssa näissä taisteluissa. Joukkoihin kuului myös JR 12 II pataljoona eli Koskimaan pataljoona ja heti sodan alusta asti. Muut pataljoonat olivat Sallan suunnan taisteluissa. Uhtuan rintamalta irrotettiin myös yksi sissipataljoona Turtolan avuksi.
Tappioiden kasvaessa ja taistelutahdon laskiessa joukot alkoivat kutsua johtajaansa "Jalmari Veriseksi" ja epäilivät tilanteita pitkittävän Siilasvuon uhraavan suomalaisia miellyttääkseen saksalaisia. Divisioona J:ksi muuttunut Ryhmä J oli harvennut alkuperäisestä 2 800 miehestä 800:aan. Marraskuun puolivälissä 1941 Siilasvuo omavaltaisesti ja enempiä selittelemättä keskeytti hyökkäämisen. Jo aiemmin huonontuneet välit saksalaisten kanssa puhkesivat molemminpuoliseen syyttelyyn. Tapahtumista masentunut 6. divisioonan komentaja eversti Verner Viikla jopa tappoi itsensä. Marraskuun hyökkäyksessä oli suurvaltapolitiikka mukana. Mannerheimia painostettiin keskeyttämään hyökkäys, mutta hän ei voinut käskeä saksalaisille alistettua Siilasvuota suoraan vaan joutui vihjailemaan "ettei olisi viisasta katkaista Muurmannin rataa".lähde?
Seuraavan vuoden kesällä, 3. heinäkuuta 1942, hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi, mutta vuoden lopulla hänet siirrettiin sotakoulujen ylitarkastajaksi Helsinkiin aina helmikuuhun 1944 saakka. Vaikka komennus vaati pätevyyttä, ei Siilasvuo ollut tyytyväinen pöytätyöhön.
Kevättalvella 1944 Siilasvuo palasi rintamalle, tällä kertaa Karjalankannakselle, takaisin välillä hajotetun ja uudelleenkootun III armeijakunnan komentajaksi. Armeijakunnan muodostivat 15. divisioona ja 19. prikaati, ja sillä oli rintamavastuu Itä-Kannaksesta, eli rintaman Laatokkaan päättyvästä osasta. 9. kesäkuuta 1944 käynnistyneen Neuvostoliiton suurhyökkäyksen Siilasvuo joukkoineen sai vaikeuksien jälkeen taltutettua omalla kaistallaan heinäkuun puolivälin jälkeen. Rintamatilanne vakiintui, aselepo astui voimaan 4. syyskuuta 1944 ja osapuolet tekivät 18. syyskuuta 1944 Moskovassa sopimuksen välirauhasta. Sota Neuvostoliittoa vastaan oli ohi.
Lapin sota

Neuvostoliiton kanssa solmitun välirauhansopimuksen ehtojen täyttämiseksi suomalaisten tuli ajaa saksalaisten joukot rajojensa sisältä. Tasavallan presidentti C. G. E. Mannerheim, joka pelkäsi uutta venäläisten väliintuloa, valitsi Lapin tuntevan Siilasvuon Pohjois-Suomessa olevien saksalaisten karkottajaksi. Mannerheim oletti hänen toimivan nopeammin kuin monien muiden, joko saksalaisystävällisten tai vihamielisyyksiä entisten aseveljien kanssa välttelevien kenraaleiden.
Hyökkäyssuunta oli etelästä pohjoiseen ja Siilasvuo asetti päämajansa Ouluun. Lapin sodan alku sujui rauhallisesti. Suomalaisten ja saksalaisten välille oli solmittu sopimus rauhallisesta perääntymisestä, jonka mukaisesti saksalaiset vetäytyivät aiemmin laaditun Operaatio Birke -suunnitelman mukaisesti kohti pohjoista, ja suomalaiset seurasivat häiritsemättä. Laukaustenvaihto oli nimellistä ja osapuolten välillä käytiin jopa valetaisteluita. Neuvostoliitto painosti kuitenkin Suomea tehostamaan operaatiota. Mannerheim kiiruhti Siilasvuota, jolla oli työn alla maihinnousu Kemiin iskeäkseen saksalaisia selustaan. Suunnitelma näytti paljastuneen, joten päämaja kielsi operaation kokonaan, mutta Siilasvuo piti ajatuksesta kiinni, siirsi maihinnousua päivällä ja vaihtoi kohteeksi Tornion. Mannerheimille hän ei tästä kertonut, lupasi vain hyvien uutisten seuraavan pian.
1. lokakuuta 1944 toteutettu Röytän maihinnousu oli hyvin uhkarohkea, sillä joukkoja kuljettaneilla aseistautumattomilla kauppalaivoilla ei ollut suojaavia aluksia tai ilmatukea. Kaikesta huolimatta maihinnousu onnistui, joskin osa taktisista tavoitteista jäi saavuttamatta. Neuvostoliitto oli näkyvään toimintaan kuitenkin tyytyväinen ja uhka sen mukaantulosta väistyi kauemmaksi.
Pari viikkoa tämän jälkeen, ehkä sodan alun vitkastelun vuoksi, ehkä Tornion maihinnousussa osoitetun omavaltaisuuden tähden Mannerheim asetti Siilasvuolle esimieheksi kenraaliluutnantti Harald Öhquistin. Siilasvuo, joka piti tätä alennuksena ja luottamuspulan osoituksena raivostui, tekeytyi jopa sairaaksi ja pyysi eroa. Hän sai kuin saikin jatkaa Lapin ryhmän komentajana. 21. joulukuuta Siilasvuo palkittiin toiminnastaan kolmessa sodassa toisen luokan Mannerheim-ristillä.
Hyökkäyksen ollessa vielä kesken kokeneita joukkoja kotiutettiin rauhansopimusten ehtojen mukaisesti loppuvuodesta 1944. Siilasvuo sai viimeisiä Lapissa käytäviä taisteluita varten komentoonsa nuorista asevelvollisista kootun 1. divisioonan. Sodan loppuvaihetta kutsutaankin tämän vuoksi Lasten ristiretkeksi. Divisioona kärsi kovia tappioita muun muassa vetäytyvien saksalaisten kylvämien miinojen vuoksi.
Sodan jälkeen

Hjalmar Siilasvuo pysyi Ouluun sijoitetun 1. divisioonan komentajana ja osallistui kunnallispolitiikkaankin. Hän joutui myös todistamaan sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä muun muassa saksalaisten ja suomalaisten joukkojen yhteisistä operaatioista ja toiminnasta. Hän ehti myös kirjoittaa toisenkin kirjan talvisodan kokemuksistaan, Kuhmo talvisodassa.
Hjalmar Siilasvuo kuoli kotonaan Oulussa 11. tammikuuta 1947 vain 54 vuoden iässä. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle sankarihauta-alueen läheisyyteen.
Siilasvuo tunnettiin äkkipikaisena joskin seurallisena sotilaana. Hän ei juurikaan arvostanut virkasotilaana olemista ja toimistossa istuskelua, vaan sotilasurassa parasta Siilasvuon mielestä oli kouluttaminen ja joukkojen johtaminen. Tässä hän olikin hyvä, ajoittain loistava kyetessään juuri impulsiivisuutensa vuoksi tekemään nopeita ratkaisuja toinen toistaan seuraavissa hyvinkin hankalissa tilanteissa. Siilasvuo koki itsensä päteväksi johtajaksi ja halusi mieluummin täyden päätäntävallan ja vastuun. Tästä syystä hän arvosti komentajuutta eikä halunnut esikuntaupseeriksi.lähde?
Alaisilleen hän antoi liikkumavaraa varsinkin asioiden sujuessa eikä kyllä muutenkaan seurustellut näiden kanssa, vaikka muuten piti hyvästä ja hauskasta seurasta. Esimiehiään hän osasi hermostuttaa monella tavalla, muun muassa raivostumalla ja puhumalla suoraan. Hälyttävistä tilanteista rintamalla Siilasvuo saattoi lähetellä viestejä päämajaan samaan tyyliin kuin tavallisesti huolestunutta vaimoa lepytellessään suorien tilanneraporttien sijasta.lähde?
Luottamustoimet

Siilasvuo toimi 1. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1921–1924 ja Uudenmaan rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1921–1922 ja 1924 sekä 2. divisioonan kunniatuomioistuimen varapuheenjohtajana vuonna 1933. Lisäksi hän toimi valtioneuvoston asettaman palkkauskomitean jäsenenä vuonna 1924 ja kutsuntalaitoksen keskuslautakunnan sotilasjäsenenä vuosina 1927–1928 sekä Vakuutusneuvoston toisena sotilasjäsenenä vuosina 1926–1928. Siilasvuo oli Suomen upseeriliiton Terijoen alaosaston puheenjohtajana vuosina 1929–1933 ja Kannaksen ilmapuolustusyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1929–1934 sekä toimi Terijoen kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1931–1933. Hän toimi myös Terijoen terveydenhoitolautakunnan jäsenenä vuonna 1931 ja varapuheenjohtajana vuosina 1932–1933 sekä oli Terijoen Keskikylän kansakoulun johtokunnassa vuosina 1931–1933 ja kuului Terijoen säästöpankin isännistöön vuosina 1932–1933. Terijoen sotilaskotiyhdistyksen johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1932–1933 ja toimi Käkisalmen sotilaskotiyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuonna 1934. Hän toimi Oulun ilmapuolustusyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1935 alkaen ja oli Jääkäriliiton Oulun alaosaston puheenjohtajana vuodesta 1935 alkaen. Lisäksi hän oli Oulussa Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1937–1940 ja Oulun terveydenhoitolautakunnan jäsenenä vuonna 1937 ja puheenjohtajana 1938–1940.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. helmikuuta 1916  Gruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Yliluutnantti (Kapteeni)selvennä  11. helmikuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1920  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 6. joulukuuta 1933  Kenraalimajuri 1940  Kenraaliluutnantti 1942  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 30. joulukuuta 1926  |        |  Vapaudenristin suurristi rintatähden kera  Vapaudenristi 1. lk. rintatähden kera  Mannerheim-risti 2. lk.  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 1. lk. Rautaristi  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 2. lk. ansioristi rintatähden kera  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki  |
Lokaalisti yhtenäinen avaruus

Tässä topologisessa avaruudessa V on pisteen p ympäristö, ja se sisältää yhtenäisen ympäristön (tummanvihreän kiekon), johon piste p myös kuuluu.
Lokaalisti yhtenäinen avaruus on matematiikassa topologinen avaruus, jonka jokaisella pisteellä on pelkästään avoimista ja yhtenäisistä joukoista koostuva ympäristökanta.
Taustaa

Topologian koko historian ajan yhtenäisyys ja kompaktius ovat olleet tutkituimmat topologiset ominaisuudet. Itse asiassa suurelta osin juuri näiden ominaisuuksien tutkiminen aluksi euklidisen avaruuden osajoukoilla ja sen oivaltaminen, etteivät ne riipu nimenomaisesta euklidisesta metriikasta, teki aikoinaan selväksi topologisen ominaisuuden ja siten myös topologisen avaruuden käsitteet. Sen sijaan, että euklidisen avaruuden kompaktien osajoukkojen rakenne ymmärrettiin varsin pian Heinen–Borelin lauseen perusteella,  \mathbb {R} ^{n}:n osajoukkojen yhtenäisyys (kun n > 1) osoittautui paljon vaikeammaksi kysymykseksi. Esimerkiksi vaikka jokainen kompakti Hausdorffin avaruus on myös lokaalisti kompakti, yhtenäinen avaruus tai edes euklidisen avaruuden yhtenäinen osajoukko ei välttämättä ole lokaalisti yhtenäinen, kuten jäljempänä osoitetaan.
Niinpä topologit tutkivat 1900-luvun alkupuolella ahkerasti lokaalia yhtenäisyyttä ja muita samantapaisia topologisia käsitteitä ja sitä, mitä näistä ominaisuuksista seuraa. Jäljempänä tässä artikkelissa käsitellään esimerkiksi heikon lokaalin yhtenäisyyden ja lokaalin yhtenäisyyden keskenäistä suhdetta.
1900-luvun loppupuolella tutkimus keskittyi entistä enemmän monistojen tutkimukseen. Ne ovat lokaalisti homeomorfisia euklidisen avaruuden kanssa, ja niiden lokaalit ominaisuudet tunnetaan hyvin, mutta niillä on monimutkaisia globaaleja oinaisuuksia. Tämä merkitsee, että vaikka monistojen pistejoukkotopologia on jokseenkin yksinkertaista, sillä käsitteen useimpien määritelmien mukaan monistot ovat metristyviä, niiden algebrallinen topologia on huomattavasti monimutkaisempaa. Tästä nykyaikaisesta näkökulmasta lokaali polkuyhtenäisyys on osoittautunut tärkeämmäksi käsitteeksi: esimerkiksi jotta avaruudella olisi universaalinen peite, sen on oltava yhtenäinen ja lokaalisti polkuyhtenäinen.
Avaruus on lokaalisti yhtenäinen, jos ja vain jos sen jokaisella avoimen joukon U yhtenäiset komponentit relatiivitopologiassa ovat avoimia. Siitä seuraa esimerkiksi, että jatkuva kuvaus lokaalisti yhtenäisestä avvaruudesta täysin epäyhtenäiseen avaruuteen voi olla vain vakiokuvaus. Itse asiassa komponenttien avoimuus on niin luonnollista, että on erityisesti palautettava mieliin, ettei se päde kaikissa topologisissa avaruuksissa: esimerkiksi Cantorin joukko on täysin epäyhtenäinen, mutta ei diskreetti avaruus.