stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Egon Friedell

| Egon Friedell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. tammikuuta 1878 Wien, Itävalta
Kuollut: 16. maaliskuuta 1938 (60 vuotta) Wien, Itävalta
Kansalaisuus:  itävaltalainen
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Uskonnollinen kanta:  kristinusko, evankelisuus
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Pääteokset:  Uuden ajan kulttuurihistoria
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Egon Friedelin muistolaatta Wienissä.
Egon Friedell, aiemmin Egon Friedmann, (21. tammikuuta 1878 Wien, Itävalta – 16. maaliskuuta 1938 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen kirjailija, filosofi, kulttuurihistorioitsija, teatterikriitikko, näyttelijä ja dramaatikko. Hän on tunnettu ennen muuta teoksestaan Uuden ajan kulttuurihistoria. Kirjailija Thomas Mann piti Friedelliä yhtenä "parhaista saksan kielen tyylitaitureista".
Friedell Suomessa

Friedellin Uuden ajan kulttuurihistoria on ollut varsinkin Pohjoismaissa paljon luettu ja siteerattu teos. Käännökset tanskan, ruotsin ja suomen kielille ilmestyivät jo 1930-luvun alussa, norjaksi heti sodan jälkeen. Vironkielinen laitos ilmestyi vuosina 2003–2010.
Teoksen suomentanut filosofi Erik Ahlman sai kiitosta käännöksestään, jossa oli tavoitettu hyvin Friedellin värikylläinen ilmaisu. Teoksen arvostelut (esimerkiksi V. A. Koskenniemi, Arvi Korhonen ja Rafael Koskimies) olivat pääasiassa myönteisiä. Kriittisesti teokseen suhtautui arvostelussaan Historiallisessa aikakauskirjassa (1933 s. 168–175) historiantutkija Pentti Renvall, joka torjui Friedellin "ammattioppineisiin" kohdistamat ivalliset huomautukset. Vaikka Renvall arvostikin Friedellin pyrkimystä analysoida kulttuuriepookkeja sen kannalta, kuinka niiden katsomustavat ilmenevät kaikilla elämänalueilla, ei tähän hänen mielestään tarvittu mitään "maagista metodiikkaa" ja "sensatsionin herättämisen halua". Teoksen ansio oli ennen muuta sen herättämissä kysymyksissä. Keskiajan ja uuden ajan murroksen kuvausta teoksessa Renvall kuitenkin piti loistavana ja arvosti myös Friedellin sattuvia huomioita barokin kulttuuriepookista.
Maailmansotien välisenä aikana Friedelliltä omaksui vaikutteita ennen muuta Tatu Vaaskivi, jonka teoksiin Vaistojen kapina (1937) ja Huomispäivän varjo (1938) friedellmäinen esseistinen elämänasenne ja tyyli löivät leimansa. Mika Waltarin puolestaan tiedetään tutkineen Friedellin Vanhan ajan kulttuurihistoriasta Egyptiä koskevaa kuvausta valmistautuessaan kirjoittamaan romaaniaan Sinuhe egyptiläinen (1945). Uuden ajan kulttuurihistorian merkitystä omien nuoruusvuosien henkiselle kehitykselle 1950-luvulla ovat korostaneet muun muassa kirjailija Pentti Saarikoski ja historiantutkija Matti Klinge.
Tärkeimpiä teoksia

Kulturgeschichte der Neuzeit, 1927–31 (Uuden ajan kulttuurihistoria 1–3, suom. Erik Ahlman, WSOY 1930–1933)
Kulturgeschichte des Altertums. Ägypten und Vorderasien, 1936
Kulturgeschichte Griechenlands, 1949 (postuumi)
Die Reise mit der Zeitmaschine, 1946 (postuumi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Egon Friedell Wikisitaateissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Oleg Kuvajev

Oleg Mihailovitš Kuvajev (ven. Оле́г Миха́йлович Кува́ев, 12. elokuuta 1934 nykyisen Kostroman alueen Ponazyrevon asema – 8. huhtikuuta 1975 Moskovan alueen Kaliningrad) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Oleg Kuvajev valmistui geologiksi ja työskenteli tutkimusretkillä Tšuktšien niemimaalla ja Wrangelinsaarella. Hänen ensimmäiset kaunokirjalliset teoksensa ilmestyivät vuonna 1962. Kirjailija kuvaa sävyltään romanttisessa tuotannossaan arktisten alueiden luonnonvarojen tutkijoita ja heidän työhönsä liittyviä eettisiä ristiriitoja. Hänen pääteoksensa on vuonna 1974 ilmestynyt romaani Alue (Territorija).
Suomennettuja teoksia

Pakenemisen säännöt. Suom. Riitta Lehikoinen. Hämeenlinna: Karisto, 1984.
Alue. Suom. Ulla-Liisa Heino. Moskova: Raduga, 1987.
Aiheesta muualla

Oleg Kuvajevin teoksia (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Puola 
Muut:  IdRef
Gianni Vattimo

| Gianni Vattimo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. tammikuuta 1936 Torino, Italia
Kuollut: 19. syyskuuta 2023 (87 vuotta) Torino, Italia
Kansalaisuus:  italialainen
Koulutus ja ura
Oppilaat:  Dario Buzzolan, Edoardo Camurri ja Franca D'Agostini
Tutkimusalue:  Filosofia ja politiikka
Gianni Vattimo (4. tammikuuta 1936 Torino, Italia – 19. syyskuuta 2023 Torino, Italia) oli italialainen filosofi ja poliitikko. Tuotannossaan Vattimo on käsitellyt tulkintaa, olemista, taidetta, massakulttuuria ja politiikkaa.
Nuoruus ja opiskelu

Vattimo syntyi Torinossa, ja hänet lähetettiin oratoriaanien pitämään katoliseen kouluun. Hän osallistui kouluaikana myös monien katolisten nuorisojärjestöjen, kuten Azione Cattolican, toimintaan.
Vattimo opiskeli filosofiaa Torinon yliopistossa Luigi Pareysonin johdolla ja valmistui 1959. Hänen opinnäytteensä käsitteli Aristotelesta. Vattimo rahoitti opiskelunsa työskentelemällä televisiojuontajana sekä paikallisessa lukiossa.
Ura filosofina

Pareyson pyysi Vattimoa avustajakseen ja lähetti tämän myös Heidelbergin yliopistoon opiskelemaan Karl Löwithin ja Hans-Georg Gadamerin alaisuudessa. Hänestä tuli 1964 Torinon yliopiston apulaisprofessori, ja hän opetti estetiikkaa. Estetiikan professoriksi hänet valittiin 1969.
Vattimosta tuli maolainen luettuaan 1968 sairaalassa ollessaan Mao Zedongin tekstejä. Vattimo nousi 1974 Pareysonin seuraajaksi estetiikan johtavana professorina, ja vuonna 1978 hänestä tuli laitoksen dekaani. Anarkistinen Punaiset prikaatit uhkasi 1978 Vattimoa ja muun muassa Norberto Bobbiota. Järjestön mukaan professorit eivät olleet tarpeeksi radikaaleja eivätkä vallankumouksellisia. Järjestö uhkasi vuotaa medialle Vattimon homoseksuaalisuuden, vaikka asia olikin tuolloin jo ”julkinen salaisuus”.
Vattimo julkaisi 1974 teoksen Il soggetto e la maschera, jonka oli tarkoitus olla uuden demokraattisen vasemmiston filosofis-poliittinen manifesti. Vattimo alkoi pohtia 1970-luvun lopulla uudestaan teorioitansa, kun hän alkoi saada entisistä oppilailtaan kirjeitä vankilasta. Poliittinen terrorismi oli lisääntynyt Italiassa 1970-luvulla, ja monia Vattimon oppilaita syytettiin terrorismista.
Vattimon oppilaat puolustivat toimiaan metafyysisin perustein, mutta Vattimo ei näitä perusteluita pystynyt hyväksymään moraalisesti eikä filosofisesti. Vattimo näki, että nihilismin ja Martin Heideggerin ontologisen eron eettinen tulkinta johti ”heikkon ajatteluun”.
Vattimo kehitti yhdessä Pier Aldo Rovattin kanssa ”heikon ajattelun” käsitettä. Vuonna 1983 toimittamassaan teoksessa Il pensiero debole ('Heikko ajattelu') he ilmoittavat pyrkimyksekseen eritellä nykyaikaa ja sen perustattomaksi käynyttä ajattelua. Heikossa ajattelussa, joka on sittemmin luonnehtinut ennen kaikkea Vattimon omaa tuotantoa, keskeistä on ajatus sen hyväksymisestä, ettei todellisen tiedon puuttuessa ole mitään muutakaan pohjaa, johon ajattelua voisi perustaa. Vastaavasti yksilöyden turvana ei enää ole vahvaa minää tai yhtenäistä kulttuuria. Perustattomuus ja turvattomuus ovat ajattelun avainsanoja.
Vattimo on käsitellyt ajatuksiaan kristinuskosta teoksessaan Uskon että uskon. Hänen näkemyksensä mukaan maallistuminen ei ole kristilliselle uskolle uhka tai tappio, vaan se on kristillisyyden ydin. Kirkko täyttää tehtäväänsä nimenomaan sekularisaation kautta.
Poliittinen ura

Vattimo valittiin kahdesti Euroopan parlamenttiin, ensin 1999 ja toisen kerran 2009. Ensimmäisen kautensa aikana Vattimo nosti esille Silvio Berlusconin syytökset. Tämä oli aloittamassa heinäkuussa 2003 puolivuotista kauttansa EU:n puheenjohtajana, kun Vattimo lähetti parlamentaarikoille pienen esitteen, jossa kerrottiin korruptio-, rahanpesu-, veropetos- ja kirjanpitorikossyytöksistä.
Vattimo oli toisella kaudella muun muassa vastustamassa lääketieteellisiä eläinkokeita ja Euroopassa esitettyä viholliskuvaa Etelä-Amerikan poliittisesti valituista johtajista, kuten Hugo Chávezista ja Evo Moralesista. Italiassa hän sai tukea erityisesti TAV-suurnopeusjunan rakentamisen vastustamisesta. Junan oli tarkoitus yhdistää Milanon Lyoniin, mutta junan ympäristövaikutukset olivat vaikeasti arvioitavissa eikä se edes olisi ollut erityisen käytettävä.
Teoksia

Il concetto di fare in Aristotele (1961)
Essere, storia e linguaggio in Heidegger (1963)
Ipotesi su Nietzsche (1967)
Poesia e ontologia (1968)
Schleiermacher, filosofo dell'interpretazione (1968)
Introduzione ad Heidegger (1971)
Il soggetto e la maschera (1974)
Le avventure della differenza (1980)
Al di là del soggetto (1981)
Il pensiero debole (1983)
La fine della modernità (1985)
Introduzione a Nietzsche (1985)
La società trasparente (1989, suom. Läpinäkyvä yhteiskunta)
Etica dell'interpretazione (1989)
Filosofia al presente (1990)
Oltre l'interpretazione (1994)
Credere di credere (1996, suom. Uskon että uskon)
Vocazione e responsabilità del filosofo (2000)
Dialogo con Nietzsche: Saggi 1961–2000 (2001)
Dopo la cristianità: Per un cristianesimo non religioso (2002)
Nichilismo ed emancipazione: Etica, politica e diritto (2003)
Futuro della religione (The future of religion, yhdessä Richard Rortyn kanssa, 2006)
Verità o fede debole: Dialogo su cristianesimo e relativismo, yhdessä René Girardin kanssa (2006)
Non essere Dio: Un'autobiografia a quattro mani, yhdessä Piergiorgio Paterlinin kanssa (2006)
Suomennetut teokset

Läpinäkyvä yhteiskunta.  ((La società trasparente, 1989.) Suomennos: Jussi Vähämäki. Eurooppalaisia ajattelijoita -sarja)  Helsinki:  Gaudeamus, 1991.  ISBN 951-662-528-2
Tulkinnan etiikka.  (Kahdeksan esseetä vuosilta 1985–1996. Suomentaneet Jussi Vähämäki & Liisa Kunttu. Tutkijaliiton julkaisusarja 92. Paradeigma-sarja)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1999.  ISBN 952-5169-09-X
Uskon että uskon.  ((Credere di credere, 1996.) Suomennos: Juhani Vähämäki. Tunteiden filosofia -sarja)  Helsinki:  Nemo, 1999.  ISBN 952-5180-14-X
Aiheesta muualla

Gianni Vattimon kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (italiaksi)
Gianni Vattimo Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Nihilism and the postmodern in Vattimo's Nietzsche (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Vattimo, Gianni: Kommunikaatioetiikka vai tulkinnan etiikka (Etica della communicazione o etica dell'interpretazione, 1988). Suom. Jussi Vähämäki. niin & näin 3/1995, 38–41.
Vähämäki, Jussi: Nihilismi kutsumuksena – Gianni Vattimo ja hermeneutiikka yhteisenä kielenä. niin & näin 3/1995, 32–37.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  MEP-hakemisto  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Mih’as Tšarot

Mih’as Tšarot.
Mih’as Tšarot (valkoven. Міха́сь Чаро́т, oikealta nimeltään Mihail Symonavitš Kudzelka, Міхаі́л Сымо́навіч Кудзе́лька; 7. marraskuuta 1896 Minskin kuvernementin Igumenin kihlakunnan Rudzenskin kylä – 29. lokakuuta 1937 Minsk) oli valkovenäläinen kirjailija sekä kulttuuri- ja yhteiskuntavaikuttaja.
Tšarot syntyi maanviljelijäperheeseen. Hän valmistui opettajaseminaarista, palveli armeijassa ja opiskeli Minskin opettajakorkeakoulussa. Tšarot kuului sosialistivallankumoukselliseen Maladaja Belarus -ryhmään, Valko-Venäjän väliaikaiseen kansalliskomiteaan ja oli perustamassa Valko-Venäjän kommunistista järjestöä vuonna 1920.
Tšarot työskenteli Savetskaja Belarus -lehden toimittajana vuosina 1925–1929. Hän oli Valko-Venäjän kommunistisen puolueen keskuskomitean ehdokasjäsen vuosina 1925–1930 ja Valko-Venäjän SNT:n toimeenpanevan keskuskomitean jäsen vuosina 1924–1931. Tšarot osallistui kulttuuritoimintaan ja oli perustamassa kirjailijajärjestö Maladnjakia vuonna 1923. Myöhemmin hän kuului Valko-Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistykseen ja Neuvostoliiton kirjailijaliittoon. 1930-luvulla Tšarot työskenteli Valko-Venäjän valtion kustannusliikkeen kirjallisuusosaston johtajana ja kirjailijaliiton neuvonantajana.
Tšarotin ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1922. Hän kirjoitti romanttista vallankumousrunoutta ja ajankohtaista kansalaislyriikkaa, mutta ajautui 1930-luvulla poliittisten olosuhteiden aiheuttamaan henkiseen kriisiin. Tšarot kirjoitti myös Valko-Venäjän maaseutua kuvaavia kertomuksia sekä näytelmiä. Hänen kertomukseensa Svinapas (”Sikopaimen”) perustuu ensimmäinen valkovenäläinen näytelmäelokuva Ljasnaja byl (”Metsän satu”, 1926).
Tšarot pidätettiin tammikuussa 1937 ja hänet tuomittiin ”valkovenäläisten kansallisdemokraattien vastavallankumouksellisen järjestön jäsenenä” kuolemaan. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1956.
Nikolai Oleinikov

Nikolai Oleinikov.
Nikolai Makarovitš Oleinikov (ven. Никола́й Мака́рович Оле́йников; 17. elokuuta (J: 5. elokuuta) 1898 nykyisen Rostovin alueen Kamenskajan kylä – 24. marraskuuta 1937 Leningrad) oli venäläinen lastenkirjailija ja runoilija.
Nikolai Oleinikov syntyi vauraaseen kasakkaperheeseen. Hän osallistui Venäjän kansalaissotaan puna-armeijan komentajana ja liittyi kommunistipuolueeseen vuonna 1920. Oleinikov toimi lehtimiehenä Donin Rostovissa ja siirtyi vuonna 1925 Leningradiin, jossa hän työskenteli lastenkirjallisuuden kustantamossa sekä Jež ja Tšiž -lastenlehtien toimittajana yhdessä Samuil Maršakin ja Jevgeni Švartsin kanssa. Hän osallistui Oberiu-kirjailijaryhmän toimintaan ja tutustui varsinkin Daniil Harmsiin ja Aleksandr Vvedenskiin.
Oleinikov julkaisi 1920–1930-luvuilla kymmeniä lastenkirjoja. Vuosina 1934–1936 hän laati Jevgeni Švartsin kanssa myös useita elokuvakäsikirjoituksia. Kirjailijan satiiriset runot jäivät hänen elinaikanaan lähes kokonaan tuntemattomiksi. Ensimmäinen runokokoelma ilmestyi lännessä vuonna 1975.
Oleinikov joutui Stalinin vainojen uhriksi. Hänet pidätettiin heinäkuussa 1937, tuomittiin kuolemaan syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin.
Suomennettuja teoksia

Merkillinen juhla. Leningrad: Kirja, 1933.
Taistelupäivät. Leningrad: Kirja, 1933.
Tankit ja kelkat. Suom. A. Jokela. Leningrad: Kirja, 1934.
Tihon Sjomuškin

Kirjailijan muistolaatta Lavrentijan kylässä.
Tihon Zaharovitš Sjomuškin (ven. Ти́хон Заха́рович Сёмушкин, 26. kesäkuuta 1900 Penzan läänin Staraja Kutljan kylä – 6. toukokuuta 1970 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Tihon Sjomuškin syntyi talonpojan perheeseen. Hän opiskeli Moskovan yliopiston kasvatustieteellisessä tiedekunnassa, osallistui tutkimusmatkoihin Tšukotkaan ja oli mukana luomassa tšuktšin kirjakieltä Vladimir Bogorazin johdolla.
Sjomuškinin ensimmäiset teokset kertovat tšuktšien ja eskimoiden elämästä. Romaani Alitet pakenee vuorille (Alitet uhodit v gory, 1947–1948) sai Stalin-palkinnon vuonna 1949. Sen pohjalta tehtiin myös samanniminen elokuva. Sjomuškin julkaisi myöhemmin vain muutamia arktisen alueen kuvauksia. Hänen teostensa taiteellinen arvo on vähäinen.
Suomennettu teos

Alitet pakenee vuorille: romaani. Suom. Kaisu-Mirjami Rydberg. Helsinki: Kansankulttuuri, 1958.
Lapsia lumen ja jään maassa (Tšukotka). Suom. Lauri Savolainen. Porvoo: WSOY, 1945.
Ivan Tšygrynau

Ivan Gaurylavitš Tšygrynau (valkoven. Іва́н Гаўры́лавіч Чыгры́наў, 21. joulukuuta 1934 Mahiljoun alueen Kastsjukovitšyn piirin Vjaliki Borin kylä – 5. tammikuuta 1996 Minsk) oli valkovenäläinen kirjailija ja yhteiskuntavaikuttaja.
Ivan Tšygrynau syntyi kyläneuvoston puheenjohtajan perheeseen. Hän opiskeli journalistiikkaa Valko-Venäjän valtionyliopistossa ja työskenteli toimittajana Valko-Venäjän tiedeakatemian kustantamossa vuodesta 1957 ja kirjallisuuslehti Polymjassa vuosina 1965–1975.
Tšygrynaun ensimmäiset runot ja kertomukset ilmestyivät 1950-luvulla. Hänen tärkeimmät teoksensa ovat toisesta maailmansodasta kertovat romaanit Platš perapjolki (”Viiriäisen itku”, 1972), Apraudanne kryvi (”Veren oikeutus”, 1977) ja Svaje i tšuzyntsy (”Omat ja vieraat”, 1984). Tšygrynau kirjoitti myös näytelmiä ja kirjallisuuskritiikkiä sekä toimi kaunokirjallisuuden kääntäjänä. Hän sai Valko-Venäjän SNT:n valtionpalkinnon vuonna 1974 ja Valko-Venäjän kansankirjailijan arvonimen vuonna 1994.
Tšygrynau oli Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1964. Hän toimi Valko-Venäjän kirjailijaliiton hallituksen sihteerinä vuosina 1976–1986 ja Valko-Venäjän kulttuurirahaston hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1987. Vuodesta 1989 hän oli myös kulttuurihistoriallisen aikakauslehti Spadtšinan päätoimittaja.
Tšygrynau kuului Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuodesta 1973. Hän oli Valko-Venäjän korkeimman neuvoston kansanedustaja vuosina 1986–1990 ja kansallisuusasiain valiokunnan puheenjohtaja vuosina 1988–1990.
Sergei Sergejev-Tsenski

Sergei Sergejev-Tsenski.
Sergei Nikolajevitš Sergejev-Tsenski (ven. Серге́й Никола́евич Серге́ев-Це́нский, oikea sukunimi Sergejev; 30. syyskuuta 1875 Tambovin kuvernementin Preobraženskojen kylä – 3. joulukuuta 1958 Alušta) oli venäläinen kirjailija.
Sergejev-Tsenski syntyi opettajan perheeseen. Hän valmistui Gluhovin opettajainstituutista vuonna 1895, työskenteli vuoteen 1904 saakka opettajana ja palveli armeijassa vuosina 1904–1905 ja 1914–1915. Vuodesta 1905 lähtien hän asui Krimillä.
Kirjailija julkaisi ensimmäisen teoksensa vuonna 1898. Hänet tunnetaan erityisesti historiallisesta proosastaan. Sergejev-Tsenskin pääteos on romaanisarja Preobraženije Rossii (1914–1958), joka keskittyy ensimmäisen maailmansodan vuosiin. Krimin sotaa kuvaava suurromaani Sevastopolskaja strada (1937–1939) sai Stalin-palkinnon vuonna 1941. Kirjailija valittiin Neuvostoliiton tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1943.
Suomennettuja teoksia

Läpimurto: historiallinen romaani. Suomentanut Valto Kallama. Helsinki: Otava, 1946.
Tykit vedetään esiin: historiallinen romaani. Suomentanut Valto Kallama. Helsinki: Otava, 1946.
Vladimir Kiršon

Vladimir Mihailovitš Kiršon (ven. Влади́мир Миха́йлович Киршо́н, 19. elokuuta 1902 Naltšik – 28. heinäkuuta 1938) oli neuvostoliittolainen näytelmäkirjailija.
Vladimir Kiršon syntyi juristin perheeseen. Hän osallistui Venäjän kansalaissotaan ja liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1920. Vuonna 1923 hän valmistui Jakov Sverdloville nimetystä Moskovan kommunistisesta instituutista. Vuodesta 1925 lähtien hän toimi yhtenä Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistyksen johtajista.
Kiršonin näytelmiä ovat ajankohtaisia yhteiskunnallisia aiheita käsittelevät Konstantin Terjohin (A. Upenskin kanssa, 1926), Relsy gudjat (”Raiteet humisevat”, 1927), Gorod vetrov (”Tuulten kaupunki”, 1928), Hleb (”Leipä”, 1930), Sud (”Tuomio”, 1933), Tšudesnyi splav (”Ihmeellinen seos”, 1934) ja Bolšoi den (”Suuri päivä”, 1936). Ne ovat rakenteeltaan perinteisiä ja taiteelliselta tasoltaan vaatimattomia.
Stalinin vainojen aikana Kiršon pidätettiin ja ammuttiin syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta. Hänet on haudattu Moskovan lähelle Kommunarkan teloituspaikalle. Kirjailijan maine palautettiin vuonna 1955.
Mihail Koltsov

Mihail Koltsov vuonna 1938.
Mihail Jefimovitš Koltsov (ven. Михаи́л Ефи́мович Кольцо́в, oikea sukunimi Friedland, Фри́длянд; 12. kesäkuuta (J: 31. toukokuuta) 1898 Kiova – 2. helmikuuta 1940 Moskova) oli neuvostoliittolainen lehtimies ja kirjailija.
Mihail Koltsov syntyi juutalaisen käsityöläisen perheeseen. Hän opiskeli Pietarin psykoneurologisessa instituutissa ja alkoi kirjoittaa lehtiin vuonna 1916. Hän osallistui helmikuun ja lokakuun vallankumouksiin ja liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1918.
Vuodesta 1922 lähtien Koltsov työskenteli Pravdan kolumnistina. Hän oli perustamassa ja toimitti vuodesta 1923 Ogonjok -aikakauslehteä, työskenteli pilalehtien Tšudak (1928–1930) ja Krokodil (1934–1938) sekä Maksim Gorkin kanssa Za rubežom -lehden toimittajana (1932–1938). Vuosina 1936–1937 hän toimi kirjeenvaihtajana Espanjan sisällissodassa. Vuonna 1938 hänet valittiin Venäjän SFNT:n korkeimman neuvoston edustajaksi ja Neuvostoliiton tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäseneksi.
Koltsov oli yksi aikansa merkittävimpiä neuvostoliittolaisia lehtimiehiä, joka kirjoitti uransa aikana noin 2000 artikkelia. Erityisesti hänet tunnetaan ajankohtaisista ja terävistä pakinoistaan, jotka vuosien 1928 ja 1936 välillä ilmestyivät kolmesti koottuina teoksina. Espanjan sisällissotaa käsittelee kokoelma Ispanski dnevnik (”Espanjan päiväkirja”, 1938).
Koltsov pidätettiin Stalinin vainojen aikana joulukuussa 1938. Hänet ammuttiin syytettynä vakoilusta ja osallisuudesta terroristijärjestön toimintaan. Koltsovin maine palautettiin vuonna 1954.
Suomennettu teos

(M. Koljtsov). Tahdon lentää. Suom. Lea Helo. Leningrad: Kirja, 1933.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef
Jelizar Maltsev

Jelizar Jurjevitš Maltsev (ven. Елиза́р Ю́рьевич Ма́льцев, oikea sukunimi Pupko, Пупко́; 4. tammikuuta 1917 (J: 22. joulukuuta 1916) nykyisen Burjatian tasavallan Bitšuran piirin Honholoin kylä – 13. huhtikuuta 2004 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Jelizar Maltsev syntyi talonpoikaisperheeseen. Vuosina 1938–1939 hän opiskeli Moskovan kirjastoinstituutissa ja vuonna 1944 valmistui Gorkille nimetystä kirjallisuusinstituutista. Vuonna 1950 Maltsev hyväksyttiin NKP:n jäseneksi. Hänet on palkittu Znak Potšota -kunniamerkillä.
Romaanien Gorjatšije kljutši (”Kuumat lähteet”, 1945) ja ”Täydestä sydämestä” (Ot vsego serdtsa, 1948) aiheena on kolhoositalonpoikien elämä toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen. Jälkimmäinen romaani sai Stalin-palkinnon vuonna 1949. Myöhemmin Maltsevia syytettiin todellisuuden kaunistelusta ja ristiriidattomuuden teorian noudattamisesta. Stalinin kuolemaa seuranneen suojasään hengessä kirjoitettu romaani Voidi v každyi dom (”Astu jokaiseen kotiin”, 1960–1967) kuvaa 1950-luvun maaseudun ongelmia.
Suomennettuja teoksia

Täydestä sydämestä. Suom. Vieno Levänen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1952.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Jelizar Maltsev (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef