stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ninja
Historia > Edo-kausi

Kun shogunaatista tuli vakaa Edo-kaudella 1600–1868, ninjat jäivät työttömiksi. Joistakin tuli oniwabashuita, puolisalainen ryhmä henkivartijoita ja vakoojia, jotka työskentelivät Edo-linnan puutarhoissa ja salakuuntelivat varuillaan olemattomia daimioita. Ninjamestari Fujibayashi Sabuji kirjoitti Bansenshūkain kokoelmaksi ninjatietoudesta. Suurin osa tiedosta oli silti suullista, ja harjoittelemalla monet ninjat uskoivat tulevansa pian tarpeellisiksi uudelleen.
Edo-kauden lopussa ninjojen palveluksia tarvittiin uudestaan. Ninjoja kutsuttiin saattaamaan delegaatteja, jotka tapasivat vieraiden maiden lähettiläitä. Monet ninjoista saattoivat olla näiden lähettiläiden palveluksessa. Tämän myötä kaikki viralliset maininnat loppuvat.
Historia > Myytinrakennus

Ninjojen kauden jälkeen ninjat alkoivat saada Japanissa elämää suurempaa, myyttistä mainetta. Aluksi ninjoja edeltäneet kuuluisat soturit alettiin nähdä ninjoina ja ninjutsu-koulujen perustajina, kuten Minamoto Yoshitsune (1159–1189) ja Kusunoki Masashige (1294–1336). Sen jälkeen myös kuuluisa yamabushi Shugendo yhdistettiin ninjoihin. Kolmannessa myytinrakennusvaiheessa ninjoista alettiin tehdä supersankareita jo silloin, kun oikeitakin ninjoja vielä oli olemassa.
Historia > Nykyaika

Igan kaupunkiin Mien yliopistoon perustettiin vuonna 2017 ninjatutkimuksen laitos. Vuonna 2018 toiminta laajeni tutkinto-ohjelmaksi, josta ensimmäinen opiskelija valmistui maisteriksi ninjaopinnoissa vuonna 2020. Tutkinto-ohjelmassa opiskellaan ninjojen historiaa, perinteitä sekä taistelu- ja selviytymistaitoja.
Yhteisöt

Ninjaorganisaatio oli hyvin tiukka yhteisö. Yhteisön tehtävänä oli uskollisesti toteuttaa johtajansa antamat tehtävät. Ninjaryhmät muodostivat laajempia kiltoja, joilla oli omat alueensa ja omat yksilölliset tehtävänsä, joita valvottiin ja vahdittiin mustasukkaisesti. Harvoin ninjaksi ruvettiin, enemminkin ninjaperheeseen synnyttiin. Taidot, tekniikat ja aseet pidettiin perheen tarkasti varjeltuina salaisuuksina ja ne opetettiin salassa isältä pojalle. Perhesalaisuuksien paljastaminen sivullisille johti kuolemaan. Kuolema seurasi usein myös kiinnijäämisestä, joko itsemurhana tai toisen ninjan käsissä; kuulustelijoille jäi tällöin vain ruumis.
Salailusta johtuen kaikki kirjallisuus ja dokumentit kulkivat ninjasuvun sisällä sukupolvelta toiselle. Jokaisen sukupolven vastuulla oli materiaalin säilyttäminen ja jakaminen edelleen. Materiaali sisälsi tiedot niistä tekniikoista joita ninjalla tuli olla ja joita hänen tuli harjoitella Japanin perinteisten jousen-, keihään- ja miekankäytön lisäksi.
Koulutus

Alun perin ninjoja kouluttivat samurait, ja tietyistä samuraisuvuista tuli ninjasukuja. Ninjoja koulutettiin erityisillä koulutusleireillä, ja salauksen vuoksi kaikki opetus oli suullista.
Ninja oppi jo lapsena ratsastamaan, uimaan ja käsittelemään kaikenlaisia aseita. Ninjat olivat hyväkuntoisia ja ketteriä, ja he pystyivät kiipeämään ryhmässä kuin akrobaatit. He osasivat kiivetä köyttä pitkin muureja ylös ja pääsivät paikkoihin, joihin muut eivät päässeet. He kykenivät naamioitumaan erilaisissa maastoissa, selviytymään luonnossa, suunnistamaan, pakenemaan, lääkitsemään itseään, lukemaan sään merkkejä sekä käyttämään räjähteitä, myrkkyjä ja tulta.
Pukeutuminen

Ninjojen pukeutumisesta ei kerrota vanhoissa lähteissä kovinkaan tarkasti. Ninjat käyttivät pehmeitä vaatteita, jotka eivät haitanneet liikkumista tai tarttuneet mihinkään. Jalassaan ninjoilla oli pehmeäpohjaiset kengät ja joskus kiivetessä pitoa antavat sandaalit. Jotkut ninjat käyttivät metallisuojuksia tai valeasuja. 1800-luvun alusta ninjat alettiin kuvata japanilaisessa taiteessa pukeutuneena kokomustiin vaatteisiin, koska he liikkuivat useimmiten öisin. Lisäksi Japanissa on tapana esittää näkymättömyys teatteriyleisölle mustilla vaatteilla.
Aseistus

Ninjat omaksuivat perinteisistä taidoista ne osat, jotka parhaiten sopivat heidän tarkoituksiinsa. Esimerkiksi jousena käytettiin huomattavasti perinteistä pienempää jousta ja keihäs oli usein teleskooppityyppinen antaen yllätyksen edun kun se pidentyi kesken kaiken. Teräaseita sidottiin sauvoihin eri tavoin ja niihin saatettiin kiinnittää ketjuja joista ne vedettiin takaisin. Terät saattoivat myös ponnahtaa esiin jousien voimalla tai teriä heitettiin sellaisenaan (shurikenjutsu). Ninjat olivat myös iaijutsun taitajia, joista kuuluisimmat nimenomaan teräaseiden taitajat kuuluivat Fudō-ninjasukuun.
Ninjakulttuuriin kuului lisäksi suuri joukko erilaistuneita aseita, joista jokainen oli kehittynyt johonkin nimenomaiseen tarkoitukseen. Arsenaaliin kuului muun muassa puhallusputkia, köydellisiä veitsiä ja koukkuja, kuristusvälineitä, erilaisia piikkejä, nyrkkirautoja, heittotähtiä, heittopiikkejä, tikkanuolia, katanoita, puukkoja, murhavälineitä.
Populaarikulttuurissa

Populaarikulttuurissa ninjat esitetään stereotyyppisesti ja epähistoriallisesti mustiin tai muuten tummiin kangasasuihin sekä kasvot peittäviin huppuihin pukeutuneina. Populaarikulttuurin teoksissa ninjoilla on usein yliluonnollisia kykyjä, kuten juokseminen veden päällä tai ylös seiniä pitkin.
Ninjat ovat suosittuja hahmoja esimerkiksi toimintaelokuvissa. Länsimaiselle yleisölle ninjat esiteltiin ensi kertaa James Bond -elokuvassa Elät vain kahdesti (1967). Elokuvan ninjakohtaukset perustuvat osittain japanilaiseen Shinobi no mono -ninjaelokuvaan.
Monissa videopeleissä, kuten tappelupeleissä, on ninjoja, jotka ovat usein nopeita sekä taitavia taistelijoita. Ninjat ovat usein olleet myös parodian aiheena.
Esimerkkejä ninjoista populaarikulttuurissa:
Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat
Naruto
Basilisk
Iga- ja Kōga-ninjakoirat Hopeanuolessa
The Last Ninja -pelisarja
Ninja Gaiden (pelisarja)
Dead or Alive -sarja
Mortal Kombat -sarja
Nuori samurai -kirjasarja
Segan Shinobi-pelisarja
Capcomin Strider -pelisarja
Sekiro: Shadows Die Twice
Tenchu-pelisarja
Lego Ninjago  (lelusarja ja animaatiosarja)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ninja Wikimedia Commonsissa
Ninja-asu Igaryun ninjamuseossa. Ninjat pitivät todellisuudessa usein sinisiä vaatteita.
Ninjat käyttivät kusarigama-sirppiä, jonka terä oli kiinnitetty puiseen kahvaan ja kahva kaksimetrisellä ketjulla metallipainoon.
Ruskosinisiipi

| Ruskosinisiipi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Sinisiipiset Lycaenidae
Suku::  Plebeius
Laji::  eumedon
Kaksiosainen nimi
 Plebeius eumedon  (Esper, 1780) 
Synonyymit
 Aricia eumedon  Eumedonia eumedon  Lycaena chiron  Eumedonia chiron 
Katso myös
   Ruskosinisiipi Wikispeciesissä   Ruskosinisiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruskosinisiipi (Plebeius eumedon) on ruskea metsäkurjenpolvilla viihtyvä sinisiipilaji.
Koko ja ulkonäkö

Ruskosinisiiven molempien sukupuolten siivet ovat yläpinnoiltaan tasaisen tummanruskeat. Etusiivissä on himmeänä mustahko keskitäplä ja naaraan takasiivissä saattaa erottua oransseja reunatäpliä. Siipien alapinnat ovat harmaat tai harmaanruskeat, tyvestä vihertävän sinikehnäiset ja niissä on mustia, valkoreunuksisia täpliä. Täplät erottuvat paremmin etusiivissä. Takasiiven keskeltä ulkoreunaan kulkee siivensuuntaisesti melko tasapaksu valkoinen juova. Siipien alapintojen ulkoreunassa on rivi oransseja täpliä, jotka ovat etusiivissä suurempia. Siipiväli 24–27 mm.
Erityisen samannäköinen laji on lehtosinisiipi (Plebeius artaxerxes).
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyysalue ulottuu Espanjan ja Italian vuoristoista Euroopan ja Keski-Aasian poikki Itä-Siperiaan ja Pohjois-Kiinaan. Suomessa laji on melko yleinen maan etelä- ja keskiosissa, mutta harvinaistuu pohjoista kohti. Sitä on tavattu kuitenkin Pohjois-Lapissa saakka, joskin Lapin havainnot painottuvat länteen. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta heinäkuun loppupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat

Ruskosinisiipi elää toukan ravintokasveja, kurjenpolvia, kasvavilla aurinkoisilla metsäaukioilla, sähkölinjojen alusilla ja tien pientareilla. Laji on paikkauskollinen eivätkä perhoset liiku kauaksi ravintokasveiltaan. Se voi myös olla paikallisesti runsaslukuinen, mutta yleensä perhosia tavataan yksittäin.
Naaras munii munat yksitellen kukintoihin ja toukat kuoriutuvat noin viikkoa myöhemmin. Nuoret toukat syövät kehittyviä hedelmystöjä, mutta siirtyvät myöhemmin lehdille. Tällöin toukka vioittaa lehteä niin, että se käpertyy toukan suojapaikaksi. Kasvettuaan ensin kahden viikon ajan toukka siirtyy talvilevolle ja syö jälleen keväällä 3–5 viikon ajan ennen koteloitumistaan. Toukka on myrmekofiili ja houkuttelee muurahaisia huolehtimaan siitä. Kotelovaihe kestää 2–3 viikkoa.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat metsäkurjenpolvi (Geranium sylvaticum), verikurjenpolvi (Geranium sanguineum) ja kyläkurjenpolvi (Geranium pratense).
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Ruskosinisiipi (Aricia eumedon)
Perhosopas: Ruskosinisiipi (Aricia eumedon) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Perhoset: Ruskosinisiipi
Iltalehti: Ruskosinisiipi (Aricia eumedon) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Aricia eumedon (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Eumedonia eumedon:  Wikidata: Q13622543  Wikispecies: Eumedonia eumedon  BOLD: 70618  EoL: 265517  GBIF: 1933793  iNaturalist: 548481  IRMNG: 10289867  LepIndex: 203001  Observation.org: 79801  Laji.fi: MX.60863 
Papilio eumedon:  Wikidata: Q28946688  GBIF: 7754849  ZooBank: E92E19AE-FE5F-4832-8F4A-4B3636648807
Ruusin Turasalon kalliomaalaus

| Ruusin Turasalon kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Ruusin Turasalon kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°7′12.1906″N, 28°3′55.6617″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruusin Turasalon kalliomaalaus sijaitsee Etelä-Karjalassa Etelä-Saimaalla Taipalsaarella Ruusin Turasalon nimisessä saaressa. Maalauksen löysi Timo Miettinen vuonna 1975. Lähellä samassa saaressa sijaitsevat myös Turasalon Linnavuori ja ilmeinen kivipöytä (alttari).
Maalaukset

Maalauskohta sijaitsee Ruusin Turasalon (saari) eteläosan länsilaidalla, länsilounaaseen aukeavassa kallioseinämässä. Kallioseinämä on jyrkkä, mutta hyvin lohkeillut. Maalauksen koko on noin 75×90 senttimetriä ja sijaitsee noin 5 metriä järven pinnasta, eli 80 metriä merenpinnan yläpuolella, ja 1,1 metriä alapuolella olevan terassin yläpuolella.
Maalauksessa erottu vierekkäin hirvi ja ihminen, mutta ne ovat osittain harmaan jäkälän peitossa. Kallio on punaista, mikä vaikeuttaa kuvioiden hahmottamista. Lisäksi maalausjälki on puuroutunutta, joten yksityiskohdat ovat senkin takia epäselviä. Näistä kahden metrin päässä oikealla/vasemmalla on vielä yksi (lyhytkätinen) ihmishahmo, joka on lähes tuhoutunut. Tämän hahmon vieressä on laajalti punaväriä, josta erottuu linjoja, mutta ei mitään tunnistettava.
Hirvi on maalattu ääriviivoin, ja sillä on suhteessa pieni vasemmalle katsova pää. Hirven jalat taipuvat erikoisesti alle. Hirven lähellä oleva nuolimainen hahmo on tulkittu ihmishahmoksi.
Epävarman tiedon mukaan maalausta olisi vahingoitettu raaputtamalla sen päälle nimikirjaimet "EK". Maalausta olisi myös ammuttu luodikolla.
Aiheesta muualla

goTaipalsaari: Linnavuoret ja kalliomaalaukset[vanhentunut linkki]
Kivikäs, Pekka: Suomen kalliomaalausten merkit.  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-590-3
Luettelo Suomen kalliomaalauksista ja ns. punamultaläikistä Suomen muinaistaideseura ry. Arkistoitu 30.10.2013. Viitattu 1.5.2011.
Luukkainen, Ismo: Suomen kalliomaalauksia, valokuvia
Kivikäs, Pekka: Suomen kalliomaalaukset (Arkistoitu – Internet Archive), Kulttuurin Keski-Suomi
Ruutuvihko

Ruutuvihko on julkinen taideteos Oulun Laanilan kaupunginosassa Laanilan yläasteen ja lukion julkisivussa. Teoksen on tehnyt taidemaalari ja taidegraafikko Veikko Törmänen vuonna 2002 ja se on mitoiltaan 450 × 450 × 20 cm. Teoksen materiaaleina on käytetty betonia, silikaattimaalia ja happoteräsverkkoa ja sen toteutuksessa on yhdistetty erilaisia tekniikoita ja muotoja.
Teos sijoittuu valkoiseen neliönmuotoiseen seinäelementtiin ympyrän muotoon. Valkoisen seinäelementin päällä olevasta pinnasta nousee teräslankaverkko ja teräslankaverkon alle on maalattu perusväreistä rakentuva ruudukko. Eri kulmista ja etäisyyksiltä katsottuna väriruudut ja teräslankaverkko leikkaavat toisiaan eri tavoilla. Teos reagoi myös voimakkaasti valaistuksen muutoksiin, ja valojen ja varjojen muutoksien ansiosta se on päivän jokaisena hetkenä ja eri näkökulmista katsottuna erilainen.
Taiteilija on itse todennut teoksestaan: ”Jokaisella nuorella on oma yksilöllinen lähtöruutunsa, josta hän ponnistaa elämään. Toisaalta vihko on oppilaille myös tärkeä työskentelyväline, jota he käyttävät lähes päivittäin. Teos on olemukseltaan optimistinen ja väreiltään pirteän iloinen, ja sen on tarkoitus tuoda virtaa ankeaankin päivään.”
Teos sijaitsee osoitteessa Hintantie 66.
Aiheesta muualla

Oulun taidemuseo - Julkiset ulkoveistokset: Ruutuvihko (Arkistoitu – Internet Archive)
Ruutuvihko Prosenttitaide Oulussa -sivustolla
Oulun nähtävyydet
| --- | --- |
Puistot ja nähtävyydet:   Franzénin puisto  Heinätorin puisto  Hollihaan puisto  Hautausmaa  Mannerheimin puisto  Hupisaaret  Kasvitieteellinen puutarha  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Markkuun ryhmäpuutarha  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Hautausmaa  Äimäraution siirtolapuutarha 
Museot:   Automuseo  Kierikkikeskus  Merimiehenkotimuseo  Sahamuseo  Pohjois-Pohjanmaan museo  Taidemuseo  Turkansaaren ulkomuseo 
Rakennukset ja alueet:   Kauppahalli  Kauppatori  Kaupungintalo  Kaupunginteatteri  Maikkulan kartano  Nallikari  Nuijamiesten lava  Pikisaari  Rotuaari  Tietomaa  Tuiran sillat  Tuomiokirkko  Vesaisenlinna  Villa Hannala  Ylikiimingin kirkko 
Patsaat ja veistokset:   Frans Mikael Franzénin patsas  Futura – Tuntematon  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus  Kalasääski ja lohi  Kevätmyrskyä  Pallautuneet  Pohjan neito  Polskis  Ruutuvihko  Siivet  Toripolliisi  Tuirasta Ruijan rannoille  Valaistuksen tie
Patrick Ryan

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Patrick Ryan |  Patrick Ryan |  Patrick Ryan |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | moukarinheitto |  |
|  Hopeaa | Antwerpen 1920 | painonheitto |  |
Patrick James "Paddy" Ryan (4. tammikuuta 1883 Pallas Green, Irlanti – 13. helmikuuta 1964) oli irlantilaissyntyinen yhdysvaltalainen yleisurheilija, moukarinheiton olympiavoittaja Antwerpenissa 1920.
Ryan oli 188 cm pitkä ja painoi huippuvuosinaan 113 kg. Hän vietti lapsuutensa Irlannissa ja muutti Yhdysvaltoihin 1910. Samana vuonna hän rikkoi 50 metrin rajan, mutta ei päässyt mukaan Tukholman olympialaisiin, koska ei ollut vielä tuolloin USA:n kansalainen.
Vuonna 1913 Ryan heitti moukarinheiton maailmanennätyksen 57,77, mikä säilyi lyömättömänä lähes 25 vuotta, kunnes Karl Hein rikkoi sen. Hänen kovin kilpakumppaninsa noina vuosina oli Matthew McGrath. Tämä oli heittänyt epävirallisessa kilpailussa 58,17, mutta vastaavasti Ryanin vuonna 1915 heittämä noin 61-metrinen tulos hylättiin moukarin osuttua pyörähdysvaiheessa maahan.
Antwerpenin olympialaisissa McGrath nyrjäytti nilkkansa ensimmäisellä yrityksellään ja jäi viidenneksi. Tämän jälkeen Ryanilla oli helppo työ voittaa kultaa tuloksella 52,87. Hän voitti toiseksi heittäneen Ruotsin Carl Johan Lindhin yli neljän metrin erolla. Ryan otti osaa myös 25,5 kg:n painonheittoon, jossa hän sai hopeaa tuloksella 10,965.
Paddy Ryanin patsas Pallas Greenissä, Limerickin piirikunnassa, Irlannissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Patrick Ryan Wikimedia Commonsissa
Miesten moukarinheiton olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Henkilöt:  Irlanti  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Ruskokerttu

| Ruskokerttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kertut Sylviidae
Suku::  Pensaskertut Curruca
Laji::  undata
Kaksiosainen nimi
 Curruca undata  (Boddaert, 1783) 
Synonyymit
 Sylvia undata 
Katso myös
   Ruskokerttu Wikispeciesissä   Ruskokerttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskokertun munia.
Ruskokerttu (Curruca undata) on Euroopassa ja Afrikassa elävä kerttulaji.
Koko ja ulkonäkö

Pituus noin 13 cm. Yleisväritys tumma, koiras on päältä jopa miltei musta, yleisemmin ruskeaan vivahtava tummanharmaa ja alta punaruskea. Leuassa ja kurkussa on pieniä vaaleita täpliä. Hyvänä tuntomerkkinä toimii myös punainen silmärengas, ja usein koko silmäkin on punainen. Jalat ovat kellanruskeat. Naaraan väritys on samantapainen kuin koiraalla mutta ei yhtä voimakas.
Ääntely

Laulu muistuttaa pensaskertun laulua, mutta on jonkin verran tasaisempaa ja korkeampaa. Laulu sisältää usein myös vihellyksiä ja lyhyiden säkeiden lomassa vaihtelevan pituisia taukoja. Kutsuääni on lyhyt trrt tai kova tak. Usein toistaa kutsuääniä nopeina sarjoina.
Levinneisyys

Ruskokerttu on paikkalintu, jota esiintyy Lounais-Euroopassa ja Luoteis-Afrikassa. Ruskokerttu on tavattu Suomessa ainoastaan kerran.
Elinympäristö

Ruskokerttu suosii tiheitä pensaikkoja ja kuivia kanervanummia.
Lisääntyminen

Ruskokerttu rakentaa pesänsä matalaan pensaaseen ja munien lukumäärä on 3–6.
Ravinto

Muiden kerttujen tapaan ruskokerttu on hyönteissyöjä, mutta se voi käyttää ravinnokseen myös marjoja.
Aiheesta muualla

ITIS: Sylvia undata (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q110257524  Wikispecies: Curruca undata  Avibase: 85629EF4042C9DBB  BioLib: 8909  BirdLife: 22716984  BOW: darwar1  eBird: darwar1  EoL: 60783404  GBIF: 10355796  iNaturalist: 1289467  IUCN: 22716984  NBN: NHMSYS0021311432  Observation.org: 1141  Xeno-canto: Curruca-undata  Laji.fi: MX.5083340
Niukkuus

Niukkuus on taloustieteessä keskeinen käsite, joka koskee useimpia hyödykkeitä (tuote tai palvelu), koska niitä haluttaisiin kuluttaa ilmaiseksi enemmän kuin niitä on tällöin tarjolla. Taloustiede on suppean määritelmän mukaan ”niukkojen resurssien kohdentumisen tutkimista”. Yksi tapa ajatella niukkuutta on se, että hyödyke on niukka, jos sille olisi menekkiä enemmän kuin hyödykettä on tarjolla, mikäli hyödyke olisi saatavilla ilmaiseksi.
Niukan hyödykkeen kysyntä ja tarjonta määrävät sille hinnan, joka rajaa sen kulutuksen niihin kuluttajiin, jotka ovat valmiita maksamaan siitä eniten. Joissain tapauksissa kuitenkin valtio tai kaupunki harjoittaa hintasääntelyä, esimerkiksi määrää tätä ”tasapainohintaa” alhaisemman hinnan pakolliseksi (kattohinta), jolloin useampi haluaa ostaa sen ja harvempi viitsii tuottaa sitä, ja syntyy pulaa ja jonoja (esimerkiksi Neuvostoliiton ruokakaupat tai Helsingin Hitas-asuntojonot).
Niukkuus ei siis yleensä tarkoita, että hyödykkeestä olisi suoranaisesti pulaa. Se tarkoittaa vain, että hyödykettä on tarjolla markkinoilla vähemmän kuin sitä kysytään. Kysynnän kasvaessa markkinahinta nousee niukkuuden lisääntyessä. Tällöin kuitenkin yritysten kannattaa lisätä tuotantoa, mikä vähentää niukkuutta ja laskee hintaa.
Niukkuus on yleensä edellytys markkinoiden syntymiselle. Ei-niukalla hyödykkeellä, kuten esimerkiksi puhtaalla ilmalla Suomessa, ei voi käydä kauppaa, koska sitä on riittävästi kaikkien saatavilla, hyödykkeestä vallitsee runsaus. Toisaalta hyödykkeistä voidaan luoda keinotekoisesti niukkoja. Esimerkiksi tieto tai tietokoneohjelmat ja tiedostot eivät ole luonnostaan niukkoja. Patenteilla ja lisensseillä estetään niiden vapaa levittäminen, jolloin niistä tulee niukkoja hyödykkeitä.
Niukkuustekijä on tuotannossa se tuotannontekijä, joka muodostaa pullonkaulan tuotannolle ja määrää tuotantovauhdin, kapasiteetin, hinnan tms. attribuutin. Jonkin resurssin ollessa niukkuustekijä se pyritään hyödyntämään mahdollisimman tehokkaasti. Esimerkiksi teollisuusmaissa työvoiman hinta on niukkuustekijä: työvoiman ollessa kallista tuotanto pyritään automaation ja rationalisoinnin keinoin tekemään mahdollisimman tuottavaksi verrattuna kehitysmaiden pienempihintaiseen työvoimaan ja sen tuottavuuteen.
Esimerkki

Esimerkki niukkuuden vaikutuksesta hintaan ovat suomalaiset tomaatit: Kesällä ja alkusyksystä, kun niitä on paljon tarjolla, niiden hinta laskee. Talvella ja keväällä, kun uutta satoa ei ole saatavilla, ovat ne niukempia kuin heti uuden sadon jälkeen, ja niiden hintakin on korkeampi.
Jukka Ruusumaa

Jukka Tapani Ruusumaa (s. 28. lokakuuta 1962 Huittinen) on muusikko ja laulaja, joka toimi kosketinsoittajana Kasmir-orkesterissa. Vuonna 1994 hän voitti Ykköstähti-kisan. Vuonna 1999 hän yritti Syksyn sävel -kilpailuun, mutta karsiutui siitä.
Diskografia

Jukka Ruusumaa (1997)
Elämän pokeri (2000)
Aiheesta muualla

Jukka Ruusumaan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Niva (lehti)

Nivan etusivu vuodelta 1904.
Niva (ven. Ни́ва, ”Vainio”) oli Pietarissa Venäjällä vuosina 1870–1918 ilmestynyt kuvitettu viikkolehti. Se oli aikanaan Venäjän laajalevikkisin aikakauslehti (vuonna 1900 lehden levikki oli 235 000 kappaletta). Julkaisijana toimi Adolf Marx ja myöhemmin Marxin kustannusliike. Vuosina 1894–1916 ilmestyi erillinen kaunokirjallinen liite. Vuodesta 1891 lähtien lehden liitteinä julkaistiin myös venäläisten kirjailijoiden koottuja teoksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niva (lehti) Wikimedia Commonsissa
Ruskopelikaani

| Ruskopelikaani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Pelikaanit Pelecanidae
Suku::  Pelikaanit Pelecanus
Laji::  occidentalis
Kaksiosainen nimi
 Pelecanus occidentalis  Linnaeus, 1766 
Katso myös
   Ruskopelikaani Wikispeciesissä   Ruskopelikaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskopelikaani (Pelecanus occidentalis) on pelikaanilajeista pienin. Se on myös yksi Pohjois-Amerikan tunnetuimmista lintulajeista.
Koko ja ulkonäkö

Ruskopelikaanin pituus on täysikasvuisena noin 115 cm. Aikuisella linnulla on ruskea niska ja muutoin lajin tuntee hyvin sen venyvästä nokkapussista ja ruskeahkosta värityksestä. Sukupuolet ovat samannäköiset.
Levinneisyys

Lajia tavataan rannikkojen tuntumassa Washingtonin osavaltiosta ja Virginiasta Pohjois-Amerikassa aina Chilen rannikolle ja Amazonin suulle saakka Etelä-Amerikassa. Pohjois-Amerikan linnut lentävät etelään talvehtimaan pesimisen jälkeen.
Elinympäristö

Laji on paikoin yleinenkin rannikoilla ja jokien suistoissa. Se voi kesyyntyä hyvinkin rohkeaksi kalojen kerjääjäksi kalastajilta.
Lisääntyminen

Ruskopelikaani pesii satojenkin parien muodostamissa yhdyskunnissa, jotka ovat yleensä rannikon lähistöllä, etenkin saarilla. Pari rakentaa yhdessä pesän risuista, enimmäkseen puuhun, mutta joskus myös maahan. Pesässä on 2–3 munaa, joita koiras ja naaras hautovat yhdessä noin kuukauden.
Ravinto

Ruskopelikaanin ravinto koostuu pääasiassa kaloista, joiden perään lintu syöksysukeltaa korkealtakin ilmasta.
Edustus kulttuurissa

Vuonna 1998 yhdysvaltalainen kapellimestari David Woodard suoritti rekviemen Kalifornian ruskealle pelikaanille rannalla, jonne eläin oli pudonnut.