stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Pentikäinen
Elämä

Juha Pentikäisen isä oli rovasti Veikko Pentikäinen. Neuvostoliiton vakoojana tunnetuksi tullut Vilho Pentikäinen oli hänen setänsä.
Pentikäinen meni naimisiin teologian opiskelija Elina Lyyran kanssa 1963. He saivat seitsemän lasta (Juha Mikael 1964, Katja 1968, Antti Yrjänä 1972, Hanna 1975, Mari 1978, Mirja 1980 ja Aino 1984). He erosivat myöhemmin.
Pentikäinen on ollut mukana politiikassa. Hänet valittiin vuonna 1986 keskustapuolueen varapuheenjohtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1988 asti. Vuosina 1985–1995 hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Pentikäinen muutti vuonna 2004 Heinäveden Palokkiin. Hän toimi 2005–2009 Heinäveden kunnanvaltuuston jäsenenä ja valtuuston toisena varapuheenjohtajana.
Pentikäisen arkisto on talletettu pysyvästi Saamelaisarkistoon Inariin.
Teoksia > Kirjoittanut

The Nordic Dead Child Tradition (1968) (Väitöskirja)
Honko, Lauri & Pentikäinen, Juha: Kulttuuriantropologia.  (1. painos 1970 Tiedon portaiden 8. osassa)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1975.  ISBN 951-0-01801-5
Marina Takalon uskonto: Uskontoantropologinen tutkimus.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 299)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1971.
Uskontotieteen tutkimusalat.  (Studies on religion, Articles & reprints 1. Ilmestynyt ensi kerran artikkelina teoksessa Johdatus teologisiin oppiaineisiin, 1972)  Helsinki:  Finnish Society for the Study of Comparative Religion, 1973.
Pentikäinen, Elina & Pentikäinen, Juha: Aikamme uskontotieto 1: Muut uskonnot.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1974.  ISBN 951-0-06588-9
Suomalaisen kansanperinteen ihmiskuva ja käsitys luonnosta.  (Eripainos teoksesta Ihminen ja luonto (1983). Uskontotieteen laitoksen toimitteita 3)  Helsinki:  Uskontotieteen laitos, Helsingin yliopisto, 1984 (4. painos 1992, ISBN).  ISBN 951-45-4171-5
Kalevalan mytologia.  Helsinki:  Gaudeamus, 1987.  ISBN 951-662-403-0
Kalevalan maailma.  (Uusittu laitos teoksesta Kalevalan mytologia)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1989.  ISBN 951-662-403-0
Suomalaisen lähtö: Kirjoituksia pohjoisesta kuolemankulttuurista.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 530)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1990.  ISBN 951-717-625-2
Saamelaiset: Pohjoisen kansan mytologia.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 596)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.  ISBN 951-717-826-3
Samaanit: Pohjoisten kansojen elämäntaistelu.  Helsinki:  Etnika, 1998 (3. painos 2006).  ISBN 951-97889-1-3
Pentikäinen, Juha & Miettinen, Timo: Pyhän merkkejä kivessä.  Helsinki:  Etnika, 2003.  ISBN 951-97889-2-1
Marina Takalo: Runolaulaja ja näkijä.  (Suomalaisen kirjallisuuden seuran toimituksia 1270)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden seura, 2010.  ISBN 978-952-222-043-1
Pentikäinen, Juha & Pulkkinen, Risto: Lars Levi Laestadius. Yksi mies, seitsemän elämää.  Helsinki:  Kirjapaja, 2011.  ISBN 978-952-247-182-6
Teoksia > Toimittanut

Uskonto ja yhteisö: Tutkimuksia uskontososiologian alalta.  Helsinki:  Gaudeamus, 1974.  ISBN 951-662-108-2
Uskonnollinen liike: Suomalaisia tapaustutkimuksia.  (Toimitustyössä avustaneet Päivikki Suojanen ja Kaisa Sinikara (kartat). Tietolipas 74)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden seura, 1975.  ISBN 951-717-055-6
Kulonen, Ulla-Maija & Pentikäinen, Juha & Seurujärvi-Kari, Irja (toim.): Johdatus saamentutkimukseen.  (Tietolipas 131)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1994.  ISBN 951-717-792-5
Palva, Heikki & Pentikäinen, Juha (toim.).: Uskonnot maailmanpolitiikassa.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23326-9
Pentikäinen, Juha & Hiltunen, Marja (toim.): Suomen kulttuurivähemmistöt.  (Pohjautuu teokseen Cultural minorities in Finland: An overview towards cultural policy, 1995. Suomen Unesco-toimikunnan julkaisuja 72)  Helsinki:  Suomen Unesco-toimikunta, 1997.  ISBN 951-53-1699-5
Löylyn henki: Kolmen mantereen kylvyt. Inipi, furo, sauna.  Helsinki:  Rakennustieto, 2000.  ISBN 951-682-589-3
Kontiopoika ja tsaarintytär.  (Koonnut Juha Pentikäinen. Valokuvat: Vesa Matteo Piludu. Tekstit muokanneet Juha Pentikäinen, Risto Pulkkinen, Anna Partanen)  Helsinki:  Etnika, 2006.  ISBN 951-97889-6-4
Pentikäinen, Juha & Pulkkinen, Risto: Saamelaisten mytologia. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2018. ISBN 978-952-222-912-0
Aiheesta muualla

Kare, Antero: Pyhät kalliot ja šamanismi. (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Sanomat 28.6.2003.
Kovanen, Marjo: Folkloristiikan klassikot: Juha Yrjänä Pentikäinen. Jyväskylän yliopisto, Historian ja etnologian laitos.
Kovanen, Marjo: Karhuprofessorin jäähyväiset yliopistolle. Elore 2/2008. (PDF)
Etnika. (Arkistoitu – Internet Archive) Sivusto esittelee Juha Pentikäisen tutkijanuraa ja meneillään olevia hankkeita.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Valkiaisjärvi (Utajärvi)

| Valkiaisjärvi |
| --- | --- |
 Järveä pohjoisrannalta virkistysalueen suuntaan.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Sanginkylä, Utajärvi
Koordinaatit:  64°52′01″N, 26°44′25″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Pouhuoja
Järvinumero:  59.153.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  113,1 m
Rantaviiva:  2,6  km 
Pinta-ala:  37,77  ha 
 fiValkiaisjärvi 
Näkymä virkistysalueen uimarannan laiturilta.
Valkiaisjärvi eli Valkeisjärvi tai Valkeinen on pieni kirkasvetinen järvi Utajärven kunnan Sanginkylässä.
Järvi sijaitsee seututien 837 varrella, Puutturintien risteyksestä noin kilometri Puolangalle päin tien vasemmalla puolella. Järvellä ei ole laskujokea, vaan siitä lähtee pelkästään pieni etelään Vaarnikkasuolle laskeva Pouhuoja. Hiekkapohjainen järvi saanee vetensä lähteistä.
Ympäristö

Valkiaisjärvi on Mustalammen ohella ollut pääosin kylän vanhan asuinpaikan eli Mustan talon mailla. Järven etelärannan nykyisen virkistysalueen paikalle perustettiin kuitenkin isossajaossa Hiltulan eli Määtän  tila vuonna 1842. Vaikka Hiltula on jo hävinnyt, Valkiaisjärven rannat eivät ole jääneet autioksi, koska siellä on kylän tihein kesämökkiasutus.
Järven kirkasvetisyyden lisäksi tähän lienee vaikuttanut, että sen rannat ovat kuivaa kangasmaata lounaisnurkan pientä rämettä lukuun ottamatta. Matalan ja vähäravinteisen järven luonnollinen kalakanta on lähinnä pientä ahventa, mutta siihen on istutettu virkistyskalastajille sekä kirjolohta että siikaa.
Ympäristö > Valkeisen virkistysalue

Valkiaisjärven kaakkoisrannalla seututien 837 varrella on ollut pitkään Sanginkylän uimaranta, aiemmin myös tanssilava, jonka on korvannut Valkeisen virkistysalue. Virkistyalueella on uimaranta, soudettavana lauttana toimiva laituri, lentopallokenttä, kioski, kota sekä laavu. Alueeseen kuuluu myös erillinen vuokrakota saunoineen ja laavuineen. Järveen on  istutettu virkistyskalastajia varten kirjolohta ja siikaa. Kalastajille on vuokrattavissa soutuveneitä, rantakodassa on lupa-automaatti.
Aiheesta muualla

Sanginjärven kylähistoria. Sanginjärven kyläseura ry. Sanginkylä 2000. Toim. Esko Vesala ja Matti Savolainen, 708 s. ISBN 952-91-2823-1  (järven ympäristön historiaa)
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300
Valkoinen kreikanpaimenkoira

| Valkoinen kreikanpaimenkoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Kreikka
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  vanha
Alkuperäinen käyttö:  laumanvartija
Nykyinen käyttö:  laumanvartija, vahtikoira
Muita nimityksiä:  Lefkó Ellinikó Tsopanóskylo, Lefkós Ellinikós Poimenikós, Skýlos tou Olýmpou, White Greek Shepherd Dog, White Greek Mountain Dog, White Hellenic Moloss, Olympus Mountain Dog, Olympus Wolfhound, Vit Grekisk Herdehund
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu KOH: 1 Lammas- ja karjakoirat alaryhmä 1 Lammaskoirat
Ulkonäkö
Paino:  suhteessa säkäkorkeuteen
Säkäkorkeus:  uros 68–75 cm, narttu 65–72 cm
Väritys:  valkoinen; sitruunanväriset korvat hyväksytään, mutta ne eivät ole toivottu ominaisuus
Valkoinen kreikanpaimenkoira (kreik. Λευκό Ελληνικό Τσοπανόσκυλο, Lefkó Ellinikó Tsopanóskylo) on kreikkalainen koirarotu, joka on kotoisin Ólymposvuorilta. Kynologikós Ómilos Elládos (KOE) eli Kreikan Kennelliitto on tunnustanut sen virallisesti ja se saa täten osallistua Kreikassa järjestettäviin kansallisiin näyttelyihin.
Ulkomuoto

Valkoinen kreikanpaimenkoira on kookas, lihaksikas ja jalomuotoinen. Sen runko on voimakas olematta kuitenkaan raskas. Raajat ja häntä ovat pitkät. Liikkeet ovat nopeat ja joustavat. Karvapeite on pitkä, suora, hieman karhea ja tiheä. Rungossa ja raajojen takaosissa se on n. 9–12 cm pitkää; päässä ja raajojen etuosissa se on lyhyempää (1–2 cm) ja niskan ympärillä ja hännässä pidempää (14–25 cm). Uroksille karvapeite muodostaa niskan ympärille tuuhean kauluksen. Väritys on aina valkoinen, ja vaikka sitruunanväriset korvat hyväksytään, toivotuin on aina täysin valkoinen. Urosten säkäkorkeus on 68–75 cm ja narttujen 65–72 cm, ja paino on molemmilla sukupuolilla suhteessa säkäkorkeuteen. Koon tulee yleisesti ottaen antaa vaikutelma voimakkaasta, muttei raskaasta koirasta.
Rotu eroaa selvästi toisesta kreikkalaisesta vuoristokoirasta, kreikanpaimenkoirasta, joka on sitä massiivisempi. Sen sijaan se muistuttaa enemmän muita kookkaita valkoisia laumanvartijoita, kuten turkkilaista akbashia ja unkarilaista kuvaszia.
Luonne ja käyttäytyminen

Valkoinen kreikanpaimenkoira on älykäs ja voimakasluonteinen laumanvartija, joka kuitenkin suhtautuu ystävällisesti läheisimpiin ihmisiin. Sitä on alun perin käytetty lampaiden, vuohien ja karjan suojeluun petojen hyökkäyksiä vastaan.
Käännös suomeksi
Toijala

| Toijala> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Akaa |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°10′00″N, 023°52′05″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Pirkanmaan maakunta
Seutukunta:  Etelä-Pirkanmaan seutukunta
Kuntanumero:  864
Hallinnollinen keskus:  Toijalan keskustaajama
Perustettu:  1946
– kaupungiksi:  1977
– emäpitäjä:  Akaa
Liitetty:  2007
– liitoskunnat:  Viiala Toijala
– syntynyt kunta:  Akaa
Pinta-ala:  58,49 km²   (2006)
– maa:  51,03 km²
– sisävesi:  7,46 km²
Väkiluku:  8 410   (31.12.2006)
– väestötiheys:  164,2 as./km²
Toijala oli Etelä-Pirkanmaalla sijaitseva Suomen entinen kaupunki. Toijalan keskustaajama on nykyään Akaan kaupungin keskustaajama.
Muodostettu vuonna 1946 silloisen Akaan kunnan pääosasta (32,8 km²), josta syntyi Toijalan kauppala, se sai kaupunkioikeudet vuoden 1977 alusta. Se yhdistettiin vuonna 2007 Viialan kunnan kanssa uudeksi Akaa-nimiseksi kaupungiksi.
Ennen kuntaliitosta Toijalan kaupungin väkiluku oli 8 356 (31.12.2005) ja pinta-ala 58,6 km², josta 7,72 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 164,2 asukasta/km². Toijalan naapurikunnat olivat Kalvola, Kylmäkoski, Valkeakoski ja Viiala.
Toijalan keskusta sijaitsee pääosin rautatien lounaispuolella ja sen ohi virtaa Vanajaveteen laskeva Lontilanjoki. Rautatien yli on ylikulkusilta. Charles Bassin piirtämä Akaan puukirkko on valmistunut vuonna 1817.
Liikenneyhteydet

Toijalasta on hyvät maantie- ja rautatieyhteydet sekä etelään pääkaupunkiseudulle että pohjoiseen. Myös Toijalan satamasta on hyvät vesiliikenneyhteydet Tampereelle ja Hämeenlinnaan.
Toijalassa yhtyvät Helsingin ja Tampereen sekä Turun ja Tampereen väliset rautatiet. Nykyinen linja-auto- ja rautatieasema on valmistunut vuonna 1963. Asemarakennuksen on suunnitellut A.Raveala.
Valtatie 3:ta uudistettaessa uuden moottoritien linjaukseksi tuli Toijala johtuen vesistöolosuhteista. Alueelle onkin moottoritien rakennuksen jälkeen syntynyt muun muassa ostoskeskus- (ns. Veturi) ja huoltoasemakompleksi.
Toijalasta on maanteitse matkaa Tampereelle 40 kilometriä, Hämeenlinnaan 45 kilometriä, Helsinkiin 145 kilometriä ja Turkuun 130 kilometriä. Aikaisemmin Toijalan kautta kulki Tampereen ja Hämeenlinnan välinen kantatie 56 (nykyisin seututie 303) ja se oli Huittisista tulleen kantatie 57:n toinen päätepiste.
Kunnallispolitiikka

Kaupunkia markkinoitiin Pirkanmaalla halpana, mutta hyvien liikenneyhteyksien päässä olevana asumiskuntana.
Toijalan kunnallisveroprosentti oli 19,25 (2004) ja kaupunginjohtajana toimi sosiaalidemokraattien Pauli Ihamäki.
Historia

Ensimmäiset merkit ihmisten asettumisesta Toijalan ja muualle entisen Akaan kunnan alueille ovat peräisin neljänneltä vuosituhannelta ennen ajanlaskun alkua. Muinaislöytöjä Haittilassa ja Hallanmäessä. Toijala mainittiin asiakirjoissa Akaan pitäjään kuuluvana kylänä ensimmäisen kerran vuonna 1460. Vuoden 1539 maakirjassa mainittiin myöhemmän Toijalan alueella olleen 35 taloa, joista 12 Toijalan kylässä.
Historia > Koulut ja palvelut

Akaan pitäjän ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa Toijalassa vuonna 1867 ja Toijalan Säästöpankki perustettiin vuonna 1877. Toijalan yhteiskoulu perustettiin vuonna 1906 ja siitä tuli yliopistoon johtava oppilaitos vuonna 1923.
Historia > Rautatie

Akaan keskuskylän Toijalan elämä mullistui, kun siitä tuli vuonna 1876 käyttöön vihittyjen Hämeenlinnan ja Tampereen välisen rautatien sekä Turun radan risteyspaikka. Toijalan asema rakennettiin alun perin hieman syrjään asutuskeskuksesta Toijalan ja Pätsiniemen kylien rajalle. Vanha Toijalan kyläkeskus tuhoutui suurimmaksi osaksi vuonna 1886 sattuneessa tulipalossa, minkä jälkeen asutuksen painopiste siirtyi rautatieaseman tuntumaan. Vuonna 1880 Toijalassa asui 27 rautatievirkailijaa ja -työläistä; vastaava luku vuonna 1920 oli jo 129. Suomen Rautatieläisyhdistyksen ensimmäinen haaraosasto perustettiin Toijalaan vuonna 1890. Toijalan asemalta rakennettiin radat myös Vanajaveden rannassa sijainneeseen satamaan vuonna 1927 ja Valkeakoskelle vuonna 1938. Suurin osa satamaradasta purettiin sen jäädessä moottoritien alle 1990-luvun lopulla.
Rautateiden tulo vaikutti paikkakunnalla myös torpparien määrään. Kun metsien arvo nousi ja maanomistajat korottivat torppien vuokria, suurin osa torppareista luopui viljelmistään ja siirtyi rautateiden palvelukseen.
Historia > Teollisuus

Liikenneyhteyksien ansiosta paikkakunnalle nousi vähitellen myös teollisuutta. Jo rautateiden käyttöönottovuonna 1876 aloitti toimintansa oluttehdas, joka valmisti kunnan määräyksestä 1890-luvulta lähtien vain virvoitusjuomia. Vuonna 1920 Toijalaan muutti kangaspuita valmistava yritys, joka otti nimekseen Toijalan Kaidetehdas. Vuosisadan vaihduttua Toijalasta muodostui huomattava tapettiteollisuuden keskus. Vuonna 1903 aloitti toimintansa Toijalan Tapettitehdas, vuonna 1927 Uusi Tapettitehdas ja vuonna 1930 Pihlgren & Ritolan Tapettitehdas, ja Toijalassa valmistui pitkään 60 prosenttia kaikesta Suomessa tuotetusta tapetista. 1970-luvulla Toijalassa toimi kolme Suomen silloisista kuudesta tapettitehtaasta.
Historia > Alue- ja hallintomuutokset

Vuonna 1911 tehtiin ensimmäinen ehdotus Toijalan muuttamiseksi kauppalaksi. Vanha Akaan kunta alkoi hajota Kylmäkosken itsenäistyessä vuonna 1910, ja myös Viiala erosi Akaasta vuonna 1932. Akaan kunta lakkautettiin vuoden 1946 alussa, ja sen jäljelle jääneestä osasta muodostettiin Toijalan kauppala. Seurakunnan nimenä säilyi tästä huolimatta Akaan seurakunta.
Vuoden 1975 alussa Toijalaan siirrettiin Valkeakosken kaupungista aiemmin Sääksmäkeen kuulunut noin 17 neliökilometrin kokoinen Tyrisevän alue. Kunnallislain muutoksen nojalla Toijala muuttui kauppalasta kaupungiksi vuoden 1977 alussa.
Kaupunginosia ja asutusalueita

Hietanen, Jokiranta, Junkkari, Kilsa, Kirkkokangas, Lastumäki, Lentilä, Nahkiala, Paulamäki, Pätsiniemi, Rauhanummi, Savikko, Terisvuori, Tyrisevä, Korkeamäki, Kurvola.
Tutustumiskohteita

Toijalan puukirkko (v. 1817)
kivisakasti (1400-luvulta)
Toijalan tapettimuseo
Näkymä taidetapahtuma (kesäisin)
veturimuseo
Nahkialanjärvi
Lastumäen Frisbeegolfrata
Toijalassa on maailman suurin mämmitehdas ja kaupungissa järjestettiin vuoden 2005 mämminsyönnin maailmanmestaruuskilpailut.
Tutustumiskohteita > Muuta

Sataman uimaranta
Toijalan vauhtipuisto
Hopealinjan laivaliikenne
Kulttuuri > Murre

Toijalan alueella puhutun kielen perustana on perihämäläiseen murteeseen luettava Akaan murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Perihämäläinen murrealue on hämäläismurteiden keskeisin alue. Perihämäläisellä murteella on 19 tyypillistä hämäläistä murrepiirrettä.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Toijalan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla läskisoosi ja perunamokko eli perunasose, sekä ohrarievä.
Urheilu

Akaa Futsal pelaa miesten pääsarjatasolla Futsal-liigassa. Joukkue pelaa kotiottelunsa Akaa Areenalla.
Tunnettuja toijalalaisia

Jarkko Ahola (s. 1977), muusikko
Erkki Ahonen (1907–2004), yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Harri Holkeri (1937–2011), poliitikko ja valtioneuvos
Sasu Hovi (s. 1982), jääkiekkomaalivahti
Pentti Iisalo (1920–2008), Mannerheim-ristin ritari numero 16
Henri Johansson (s. 1985), salibandyn pelaaja
Ville Lehtinen (s. 1978), entinen jalkapalloilija
Juhani Merimaa (s. 1947), musiikkialan vaikuttaja ja liikemies
Jaakko Ojanperä (s. 1952), pankinjohtaja, kauppaneuvos
Tuomas Oksanen (s. 1984), näyttelijä
Timo Peltomaa (s. 1968), entinen jääkiekkoilija
Juho Pirttijoki (s. 1996), jalkapalloilija
Aulis Salin (1938–2018), vuorineuvos
Aki Sirkesalo (1962–2004), muusikko ja musiikkitoimittaja
Seppo Suvanto (1918–2008) historiantutkija ja opettaja
Harri Säteri (s. 1989), jääkiekkomaalivahti
Arvo Ylppö (1887–1992), lääkäri, lastentautiopin professori, arkkiatri ja suomalaisen neuvolajärjestelmän isä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toijala Wikimedia Commonsissa
| n k Pirkanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Akaa  Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kangasala  Kihniö  Kuhmoinen  Lempäälä  Mänttä-Vilppula  Nokia  Orivesi  Parkano  Pirkkala  Punkalaidun  Pälkäne  Ruovesi  Sastamala  Tampere  Urjala  Valkeakoski  Vesilahti  Virrat  Ylöjärvi 
Entiset kunnat:  Aitolahti  Akaa  Eräjärvi  Ikaalisten epäitsenäinen kauppala  Ikaalisten maalaiskunta  Karkku  Keikyä  Kiikka  Kiikoinen  Kuhmalahti  Kuru  Kylmäkoski  Luopioinen  Längelmäki (osa)  Messukylä  Mouhijärvi  Mänttä  Pohjaslahti  Sahalahti  Suodenniemi  Suoniemi  Sääksmäki  Teisko  Toijala  Tottijärvi  Tyrväntö (osa)  Tyrvää  Vammala  Viiala  Viljakkala  Vilppula  Äetsä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Ilmakuva Toijalasta.
Valkyria

Peter Nicolai Arbon pilvien yllä ratsastavia valkyrioita esittävä maalaus vuodelta 1865.
Valkyriat (muinaisnorjaksi Valkyrja, ”surmattujen valitsija”) olivat skandinaavisessa mytologiassa Odinia palvelevia taistelun hengettäriä ja kuolemanhaltijattaria, jotka keräsivät taistelukentiltä kuolleiden urheiden sotureiden sielut (einherjar) ja veivät ne mukanaan Valhallaan.
Valkyriat ratsastivat taisteluun joko hevosilla tai lensivät halki ilman. Heillä oli kypärät ja kilvet, ja joillakin oli kyky surmata soturit, jotka eivät miellyttäneet heitä. Toiset valkyriat puolestaan suojelivat suosikkejaan. Muinaisnorjalaisissa kertomuksissa viitataan sekä yliluonnollisiin että ihmisvalkyrioihin, joilla oli joitakin yliluonnollisia ominaisuuksia.
Edda-runoissa valkyrioiden nimiksi mainitaan muun muassa Brynhild, Göll (Kutsuja), Göndul (Taikasauva) tai Gondul (Naarassusi), Gudr, Gunn (Taistelu), Herfjoturr, Hildr (Taistelu), Hladgunnr, Hlökk/Hlokk, Hrist (Myrsky), Mist (Usva), Sigrdrifa, Sigrún, Skuld, Svafa ja Thrud (Valta).  Keskeisimmäksi hahmoksi valkyrioista on uudempana aikana noussut Brynhild, jolla on tärkeä ja traaginen rooli Nibelungein laulussa. Saksassa on vahvoja naisia joskus kutsuttu ”brynhildimäisiksi” (brünnhildisch).
Max Payne -videopelissä keskeisessä osassa oleva designhuume Valkyr on viittaus valkyrioihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkyriat Wikimedia Commonsissa
Juho Penttinen

Juho Eemil Penttinen (15. joulukuuta 1892 Saarijärvi – 17. marraskuuta 1958) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaa vääpelinä Valkoisessa armeijassa . Hän osallistui myös talvi- ja jatkosotaan pioneerijoukoissa vääpelinä rintamalla.
Perhe ja koulutus

Penttisen vanhemmat olivat maanviljelijä Aapo Penttinen ja Anna Syrjälä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Anni Jokelan kanssa, josta hän erosi vuonna 1933 ja avioitui uudelleen vuonna 1934 Olga Viivi Kanervan kanssa. Hän kävi kansakoulun ja yhden lukukauden työväenopistoa. Hän kävi Sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1926 ja Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin jalkaväkilinjan vuonna 1930.
Jääkärikausi

Penttinen työskenteli työnjohtajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 17. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä  Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 18. joulukuuta 1917, josta hänet laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan.
Suomen sisällissota

Penttinen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin valloitukseen johtaneisiin sotatoimiin, muun muassa taisteluun Lavolassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Penttinen siirrettiin sisällissodan jälkeen 10. heinäkuuta 1918 koulutusaliupseeriksi Pioneerikoulutuspataljoonan 4. komppaniaan, jossa hänet siirrettiin myöhemmin Pioneeripataljoona I:een komppanianvääpeliksi. Hän toimi Pioneeripataljoonan aliupseerikoulun vääpelinä vuosina 1923–1927, jonka jälkeen hän toimi komppanianvääpelinä aina talvisotaan saakka.