stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pauline Stenberg

| Pauline Stenberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. syyskuuta 1950 (ikä 74) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  metsäinventoinnin emeritaprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FM 1973, MMT 1987)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  metsän inventointi kaukokartoituksen avulla
Aiheesta muualla
Pauline Stenberg Tuhat-tutkimusportaalissa
Pauline Teresa Stenberg (aiemmin Oker-Blom, s. 19. syyskuuta 1950 Helsinki) on suomalainen maatalouden ja metsätieteen tohtori, joka on Helsingin yliopiston metsäinventoinnin emeritaprofessori.
Oker-Blom tuli ylioppilaaksi Munkkiniemen ruotsinkielisestä yhteiskoulusta (Munksnäs svenska samskola) 1969. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi matematiikka pääaineenaan 1973. Hän väitteli 1987 Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa. Pauline Oker-Blomin englanninkielinen väitöskirja (1986) oli otsikoitu Photosynthetic radiation regime and canopy structure in modeled forest stands (suom. Metsikön valoilmasto ja latvuston rakenne). Hänestä tuli Suomen ensimmäinen metsätieteestä väitellyt nainen. Hän oli vuodesta 1991 Helsingin yliopiston metsäbiologian dosentti ja Joensuun yliopiston (nyk. Itä-Suomen yliopiston) metsäekologian dosentti.
Oker-Blom työskenteli matematiikan tuntiopettajana vuosina 1974–1978. 1980-luvun alusta lähtien hän työskenteli tutkimusapulaisena ja väitöskirjatyöntekijänä Helsingin yliopiston metsänhoidon laitoksella (myöhemmin metsäekonomian laitos). Väitöksensä jälkeen hän työskenteli Helsingin yliopistossa tutkijana pääosin Suomen Akatemian rahoittamana. Vuosina 1989–1990 hän oli vuoden vierailevana tutkijana  Georgian yliopistossa Yhdysvalloissa. Stenberg oli Helsingin yliopiston professori elokuusta 2007 lähtien ja jäi sittemmin eläkkeelle.
1990-luvun lopulta lähtien on Stenberg tutkinut metsän inventointia kvantitatiivisen kaukokartoituksen avulla, eli tulkitsemalla satelliittihin tai lentokoneisiin sijoitettujen heijastavan säteilyn mittausinstrumenttien aineistoa. Työ pohjautuu teoreettisiin matemaattisiin malleihin, metsän reflektiospektrin simuloimiseen ja mallien testaamiseen kansainvälisten tutkijaryhmien yhteistyönä. Tavoitteena oli kehittää nopeita, luotettavia ja tehokkaita metsänarvioinnin menetelmiä muun muassa lehtipinta-alan ja biomassan arvioimiseksi laajoilta alueilta.
Vuoteen 2007 mennessä Stenberg oli julkaissut noin sata tieteellistä artikkelia tutkimusalaltaan, erityisesti metsän tuotannon ekologian ja kaukokartoituksen piiristä. Hän osaltaan toimitti ja toimi tarkastajana alansa johtavissa kansainvälisissä julkaisuissa.
Vuonna 1995 kansainvälisten metsäntutkimusjärjestöjen liitto (IUFRO) myönsi Stenbergille viiden vuoden välein jaettavan Scientific Achievement Award -tutkimuspalkinnon. Hän on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2015.
Aiheesta muualla

Stenberg Pauline. Professor at University of Helsinki (englanniksi) (linkedin.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Tieteilijät:  ORCID
Bengt Stenlund

Bengt Gustav Verner Stenlund (17. elokuuta 1939 Kristiinankaupunki – 11. marraskuuta 2023 Turku) oli suomalainen polymeerikemian professori, joka toimi Åbo Akademin rehtorina 1988–1997.
Stenlund oli koulutukseltaan tekniikan tohtori. Hänet nimitettiin Åbo Akademin teknisen polymeerikemian professoriksi vuonna 1979. Stenlundin tutkimus käsitteli polymeerisia materiaaleja, kuten muovinjalostusta, sekä komposiittimateriaalien kehittämistä. Stenlundin työn erityiskohteena oli polymeeristen materiaalien soveltaminen lääketieteelliseen käyttöön, kuten lääkeaineiden tarkkaan annostelemiseen.
Bengt Stenlund oli Åbo Akademin vararehtori 1985–1988 ja rehtori 1988–1997. Hän toimi myös useissa pohjoismaisissa ja eurooppalaisissa yliopistoyhteisön luottamustoimissa, kuten Euroopan yliopistojen yhteistyöjärjestön (CRE), Pohjoismaisen teollisuusrahaston ja Svenska skogsindustriella forskarskolanin (FPIRC) johtokunnissa. Stenlund toimi Suomen Akatemian Luonnontieteiden ja tekniikan tutkimuksen toimikunnan puheenjohtajana ja myös lukuisissa arviointitehtävissä eurooppalaisissa yliopistoissa. Hänet nimitettiin Karlstadin yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 2000.
Aiheesta muualla

Stenlund, Bengt hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Caj-Gunnar Lindström | Åbo Akademin rehtori 1988–1997 | Seuraaja: Gustav Björkstrand |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
Uutissuomalainen

Uutissuomalainen (USU) on 21 suomalaisen sanoma- ja kaupunkilehden yhteinen uutistoimitus. Toimitus on perustettu 1. helmikuuta 2017. Toimituksen tuottamia uutisia julkaisevat sanomalehdet Aamuposti, Etelä-Saimaa, Etelä-Suomen Sanomat, Hämeen Sanomat, Iisalmen Sanomat, Itä-Häme, Itä-Savo, Karjalainen, Keskisuomalainen, Keski-Uusimaa, Kouvolan Sanomat, Kymen Sanomat, Länsi-Savo, Länsi-Uusimaa, Savon Sanomat ja Uusimaa sekä kaupunkilehdet Helsingin Uutiset, Länsiväylä, Tamperelainen, Turkulainen ja Vantaan Sanomat. Lehdet tavoittavat yhteensä noin 1,47 miljoonaa suomalaista.
Uutissuomalaisessa on kahdeksan toimittajaa. He työskentelevät eri puolilla Suomea.
Kaikki Uutissuomalaisessa mukana olevat lehdet kuuluvat Keskisuomalainen-konserniin. Uutissuomalainen toimii sanomalehtien yhteisesti omistamassa tuotantoyhtiössä Väli-Suomen Media Oy:ssä, joka on Keskisuomalainen Oyj:n tytäryhtiö. Yhtiöön kuuluvat Uutissuomalaisen lisäksi Sunnuntaisuomalainen ja Teemasuomalainen.
Uutissuomalainen on ollut kahdesti ehdolla Suuren journalistipalkinnon saajaksi. Vuonna 2018 toimitus oli ehdolla kategoriassa Vuoden journalistinen teko ja vuonna 2020 uutispäällikkö Matti Pietiläinen oli ehdolla kategoriassa Vuoden journalistinen pomo.
Historia

Uutissuomalaista edelsi sanomalehtien yhteistyöverkosto, joka tunnettiin nimellä Väli-Suomen sanomalehdet. Siinä olivat mukana Etelä-Suomen Sanomat, Ilkka, Karjalainen, Keskisuomalainen, Pohjalainen ja Savon Sanomat. Väli-Suomen sanomalehtien aikana yhteistyö oli Uutissuomalaista löyhempää ja perustui yksittäisten juttujen vaihtoon. Työntekijät olivat kukin oman lehtensä palkkalistoilla. Ilkka ja Pohjalainen irtautuivat Väli-Suomen sanomalehtien yhteistyöstä vuonna 2014, kun ne liittyivät Lännen Mediaan .
Vuosina 2009–2013 Väli-Suomen sanomalehdillä oli myös Helsingissä sijainnut lähinnä talouden ja politiikan uutisia tuottanut toimitus, joka oli yhteinen Turun Sanomien ja Kalevan kanssa. Lisäksi Väli-Suomen sanomalehdillä, Turun Sanomilla, Kalevalla ja Etelä-Suomen Sanomilla oli 2010-luvun alussa yhteinen ulkomaantoimitus, jonka toimittajat työskentelevät eri paikkakunnilla.
Uutispäälliköt ja toimitusjohtajat

Uutissuomalaisen uutispäällikön ja Väli-Suomen Media Oy:n toimitusjohtajan tehtävä on määräaikainen. Tähän mennessä tehtävässä ovat toimineet:
Uutispäällikkö Matti Pietiläinen, toimitusjohtaja Ville Grahn 1.2.2017–14.4.2019
Uutispäällikkö, toimitusjohtaja Matti Pietiläinen 15.4.2019–31.3.2023
Uutispäällikkö Outi Laatikainen, toimitusjohtaja Terhi Nevalainen 1.4.2023–
Muut sanomalehtien yhteistoimitukset

Uutissuomalaisen kanssa vastaava sanomalehtien valtakunnallinen yhteistoimitus on Lännen Media.
| Lännen Media | Uutissuomalainen |
| --- | --- |
Forssan Lehti: Aamuposti
Ilkka-Pohjalainen: Etelä-Saimaa
Kainuun Sanomat: Etelä-Suomen Sanomat
Keskipohjanmaa: Helsingin Uutiset
Kaleva: Hämeen Sanomat
Lapin Kansa: Iisalmen Sanomat
Länsi-Suomi: Itä-Häme
Turun Sanomat: Itä-Savo
: Karjalainen
: Keskisuomalainen
: Keski-Uusimaa
: Kouvolan Sanomat
: Kymen Sanomat
: Länsi-Savo
: Länsi-Uusimaa
: Länsiväylä
: Savon Sanomat
: Tamperelainen
: Turkulainen
: Uusimaa
: Vantaan Sanomat
Aiheesta muualla

Uutissuomalainen
Ulf Stark

| Ulf Stark |
| --- | --- |
 Ulf Stark Bokmässan-tapahtumassa, 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1944 Stureby, Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 13. kesäkuuta 2017 Tukholma
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ulf Stark (12. heinäkuuta 1944 Stureby, Tukholma, Ruotsi – 13. kesäkuuta 2017 Tukholma) oli ruotsalainen kirjailija, joka tunnettiin erityisesti lastenkirjailijana. Hänen läpimurtoteoksensa vuodelta 1984 on Dårfinkar & Dönickar, ja häntä pidettiin yhtenä Ruotsin merkittävimmistä lasten- ja nuortenkirjailijoista. Tärkeimpiä teoksia ovat Voitko vislata Hanna (Kan du vissla Johanna?) ja Min vän Percys magiska gymnastikskor.
Elämäkerta ja ura

Stark vietti lapsuutensa Tukholman esikaupungissa Sturebyssä, jonne hän myöhemmin palasi monissa kirjoissaan. Hänen kirjailijanuransa alkoi varhain. Jo lukioikäisenä hänet vei kirjailijapiireihin koulutoveri Peter Curman, ja 19-vuotiaana hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa Ett hål till livet. Ura pääsi vauhtiin, ja pian ilmestyi toinen runokokoelma ja romaani. Sen jälkeen hän kirjoitti ajoittain Expressenin kulttuurisivuille. Hänen ensimmäinen lastenkirjansa Petter och den röda fågeln ilmestyi 1975, mutta todellisen läpimurtonsa hän sai vasta 1984 kirjalla Hömpät ja niuhot (Dårfinkar & dönickar). Tämä kirja Simonesta, jota luullaan Simon-nimiseksi pojaksi, toi hänelle Bonniers Juniorförlagin lastenkirjakilpailun voiton. Kirjasta tehtiin pian televisiosarja ja vuonna 2009 musikaali Tukholman kaupunginteatteriin. Anna Höglundin kuvittama kuvakirja Jaguaari (Jaguaren) sai 1988 Nils Holgersson -mitalin. Starkin osin omaelämäkerrallista teosta Min vän Percys magiska gymnastikskor (1991) seurasivat Min vän shejken i Stureby (1995) ja Min vän Percy, Buffalo Bill och jag (2004). Vuonna 1992 ilmestynyt Voitko vislata Hanna?, jonka senkin kuvittaja on Anna Höglund, oli ehdokkaana August-palkinnon saajaksi. Tästäkin kirjasta tehtiin elokuva, ja sitä on esitetty Ruotsin televisiossa joka joulu vuodesta 1994 lähtien.
Stark teki yhteistyötä monien kuvittajien kanssa, joista esimerkkejä ovat Anna Höglund, Mati Lepp ja suomalainen Linda Bondestam. Kirjoistaan tehtyjen elokuvien käsikirjoitukset hän on tehnyt itse.
Ulf Stark oli 1989–1998 Svenska barnboksakademienin jäsen tuolilla nro 17.
Oma pieni pikkuruinen oli vuonna 2014 Finlandia Junior -palkintoehdokas. Ehdokkuutta kritisoitiin, mutta Kirjasäätiö hyväksyi sen, sillä teoksen julkaisuoikeudet osti suomalainen Schildts & Söderströms, joka myi oikeudet Teokselle ja Ruotsiin. Kriitikko Päivi Heikkilä-Halttunen arvosteli ehdokkuutta hyvin voimakkaasti: ”Finlandia Junior -palkinnon ehdokasasettelussa on kuitenkin menty hakoteille, jos kotomaan tarjonnasta ei löydy riittävästi laadukasta kirjallisuutta.” Hän huomauttaa lisäksi, että suomalainen lastenkirjallisuus jää muutenkin käännöskirjojen jalkoihin.
Starkin leski on suomalainen Janina Orlov, joka kääntää kirjallisuutta suomesta ruotsiksi.
Tuotanto > Alkukielellä

Ett hål till livet (runoja), 1963
Sophämtarna, 1966
Skärgårdsliv, 1967
Mick Jagger, herr Bertrand och jag, 1969
Petter och den röda fågeln, 1975
Petter och de upproriska grisarna, 1976
Patrik, 1978
Dårfinkar & Dönickar, 1984
Maria Bleknos, 1985
Låt isbjörnarna dansa, 1986
Jaguaren, 1987
Sixten, 1987
Karlavagnen, 1989
Min vän Percys magiska gymnastikskor, 1991
Kan du vissla Johanna?, 1992
Min vän shejken i Stureby, 1994
Liten, 1994
Hunden som log, 1995
Guldhjärtat, 1996
Min syster är en ängel, 1996
Ängeln och den blåa hästen, 1997
Inget trams, 1997
När pappa visade mej världsalltet, 1998
Lilla Asmodeus, 1998
Ensam med min bror, 2000
Den svarta fiolen, 2000
Mitt liv som Ulf, 2001
Vi läser storbildsblock, 2001
Hönsfjäderskorna, 2001
När mamma var indian, 2002
Göran och draken, 2002
Fullt med flugor i klassen, 2003
När jag besökte himlen, 2003
Kvällen när pappa lekte, 2004
Min vän Percy, Buffalo Bill och jag, 2004
Märklin och Turbin, 2005
En stjärna vid namn Ajax, 2008
Radions Julkalender, De vilda Helgonen, 2010
Jul i Stora Skogen, kuvitus: Eva Eriksson, Rabén & Sjögren 2012. ISBN 978-91-29-68106-2.
Min egen lilla liten, kuvat Linda Bondestam, Schildts, 2014
Tuotanto > Suomennettuja teoksia

Hömpät ja niuhot, suom. Laura Voipio. WSOY, 1986. ISBN 951-0-13775-8
Jaguaari, kuv. Anna Höglund, suom. Jukka Parkkinen. WSOY, 1988. ISBN 951-0-14946-2
Jääkarhutanssi, suom. Marja Kyrö. WSOY, 1988. ISBN 951-0-15061-4
Sakari, kuv. Pija Lindenbaum, suom. Paula Karlsson. WSOY, 1989. (Luen jo itse -sarja.) ISBN 951-0-15461-X
Kun isä näytti minulle maailmankaikkeuden, kuv. Eva Eriksson, suom. Marja Kyrö. Tammi, 1998. ISBN 951-31-1346-9
Kun äiti karkasi kotoa, kuv. Mati Lepp, suom. Marja Kyrö. Tammi, 2002. ISBN 951-31-2530-0
Voitko vislata Hanna,kuvat: Anna Höglund, suom. Tarja Teva. Schildt, 2005. ISBN 951-50-1485-9
Ihmepoika, kuv. Markus Majaluoma, suom. Tarja Teva. Schildt, 2006. ISBN 951-50-1625-8
Hoopo ja Pantti, suom. Tarja Teva. Schildt, 2006 ISBN 951-50-1569-3
Ruutipoika, kuv. Markus Majaluoma, suom. Tarja Teva. Schildt, 2008. ISBN 978-951-50-1754-3
Kaikki tämä, kuv. Linda Bondestam, suomennos: Maarit Halmesarka. Teos, 2012. ISBN 978-951-851-495-7
Diktaattori, kuv. Linda Bondestam, suomennos: Jaana Nikula. Teos, 2012. ISBN 978-951-851-486-5
Suuren metsän joulu, kuvat: Eva Eriksson, suom. Kati Valli. WSOY, 2014. ISBN 978-951-0-40672-4.
Oma pieni pikkuruinen, kuv. Linda Bondestam, suom. Liisa Ryömä. Teos, 2014. ISBN 978-951-851-613-5.
Ennen näkymättömiä eläimiä, kuv. kuv. Linda Bondestam, suom. Liisa Ryömä. Teos, 2016. ISBN 978-951-851-742-2.
Tuotanto > Elokuvakäsikirjoituksia

Sixten, 1994
Tsatsiki, mutsi ja poliisi, 1999
Percy, Buffalo Bill & jag, 2005
Palkintoja ja tunnustuksia

Nils Holgersson -mitali (Jaguaari) 1988
Astrid Lindgren -palkinto 1993
Deutscher Jugendliteraturpreis (Voitko vislata Hanna?) 1994
Expressens Heffaklump 1995
August-palkinto (Min syster är en ängel) 1996
Nordiske Børnebogspris 1998
Guldbaggen käsikirjoituksesta elokuvaan Tsatsiki, morsan och polisen 1999
Wettergrens barnbokollon 2004
Emil-palkinto 2005
Maria Gripe -palkinto 2006
Aiheesta muualla

Ulf Stark. Libris, Ruotsin kirjastojen tietokanta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Stellerinmerilehmä

| Stellerinmerilehmä |
| --- | --- |
 Stellerinmerilehmän rekonstruktio Lontoon Natural History Museumissa
Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sireenieläimet Sirenia
Heimo::  Merilehmät Dugongidae
Alaheimo::  Hydrodamalinae  Palmer, 1895
Suku::  Hydrodamalis  Retzius, 1794
Laji::  gigas
Kaksiosainen nimi
 Hydrodamalis gigas  (Zimmermann, 1780) 
Synonyymit
 Hydrodamalis balaenurus (Boddaert, 1785)  Hydrodamalis borealis (Gmelin, 1788)  Hydrodamalis cetacea (Illiger, 1815)  Hydrodamalis stelleri Retzius, 1794  Manati balaenurus  Manati gigas Zimmermann, 1780 
Katso myös
   Stellerinmerilehmä Wikispeciesissä   Stellerinmerilehmä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Stellerinmerilehmä (Hydrodamalis gigas) on sukupuuttoon kuollut suuri sireenieläin, joka eli Beringinsalmen Aasian-puoleisella rannikolla. Ennen ihmisen saapumista alueelle stellerinmerilehmä eli koko pohjoisen Tyynenmeren alueella. Eurooppalaisista sen löysi vuonna 1741 luonnontieteilijä Georg Wilhelm Steller, joka matkusti tutkimusmatkailija Vitus Beringin mukana. Pieni stellerinmerilehmäpopulaatio eli tuolloin Beringinsaaren ja läheisen Copper Island -saaren ympäristössä. Laji kuoli sukupuuttoon vuoteen 1768 mennessä, eli vain 27 vuotta myöhemmin, todennäköisesti metsästyksen vaikutuksesta.
Nisäkkäiden nimityöryhmän ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ”stellerindugongi”.
Piirteet

Eri lähteiden mukaan stellerinmerilehmä kasvoi 7,5-10 metriä pitkäksi ja painoi 4 000 – 11 000 kg. Stellerinmerilehmällä ei ollut varsinaisia hampaita, vaan se pureskeli ravintonaan käyttämän ruskolevän parilla suussa olleella piikikkäällä harjanteella. Georg Wilhelm Steller ja hänen mukanaan ollut Sven Waxell tekivät muistiinpanoja näkemistään stellerinmerilehmistä. Niitä havaittiin kellumassa ja ruokailemassa alueen suurilla merileväesiintymillä rannikon matalilla vesillä. Stellerinmerilehmän iho oli paksu ja musta. Steller kuvaili sen muistuttavan vanhan puun kuorta. Lajin yksilöt olivat hidasliikkeisiä ja uteliaita. Steller ja muut mukana olleet pääsivät eläinten lähelle veneillä, joista he keihästivät tai ampuivat niitä toivoen haavoittuneiden yksilöiden kuolevan ja ajautuvan rantaan aaltojen mukana. Useimmiten haavoihinsa kuolleet yksilöt vajosivat kuitenkin meren pohjaan. Rantaan ajautuneet yksilöt teurastettiin ja niiden lihaa kuvailtiin naudanlihan makuiseksi. Lihan ohella stellerinmerilehmistä saatiin traania, jota polttaessa syntyi vain vähän savua ja hajua. Nahkaa käytettiin erilaisten nahkatuotteiden tekoon.
Häviäminen

Stellerinmerilehmä on yksi harvoista nykyaikana sukupuuttoon kuolleista suurista nisäkäslajeista. Laji kuoli sukupuuttoon vuoteen 1768 mennessä, eli vain 27 vuotta sen löytymisen jälkeen. On mahdollista, että laji selviytyi vielä jonkin aikaa muiden saarten vesistöillä, mutta 1700-luvun lopun tutkimusretkeilijät eivät enää tavanneet yhtäkään yksilöä. On mahdollista, että laji oli harvinainen jo silloin, kun Steller löysi sen. Leonhard Hess Stejnegerin vuonna 1887 tekemän arvion mukaan stellerinmerilehmiä oli lajin löytöhetkellä jäljellä enää vain noin 1 500 yksilöä. Nykyisin kannan uskotaan olleen suurempi, sillä mallinnusten mukaan 1 500 yksilön kanta ei olisi selvinnyt vuoteen 1768 saakka. Luu- ja fossiililöydöistä tiedetään, että stellerinmerilehmän esiintymisalue on aikanaan ollut paljon suurempi kuin lajin löytöhetkellä. Löytöjä on tehty Tyynenmeren pohjoisosien rannikoilta aina Baja Californiasta Japaniin.
Lajin häviämisen syystä on esitetty erilaisia teorioita. Yhden teorian mukaan merisaukkojen metsästys romahdutti saukkokannan, mikä taas johti niiden ravintonaan käyttämien merisiilien kannan kasvuun. Merisiilit söivät puolestaan samaa ruskolevää, jota stellerinmerilehmät käyttivät ravintonaan. Merisiilit aiheuttivat näin tämän teorian mukaan stellerinmerilehmien kuolemisen nälkään. Teoriaa ovat kannattaneet tutkijat, joiden mielestä metsästys yksin ei riitä selittämään stellerinmerilehmän sukupuuttoa. Nykytutkimuksen mukaan stellerinmerilehmän metsästäjät surmasivat kuitenkin niitä paljon lajin lisääntymiskykyä nopeammin ja metsästystä pidetään merisaukkojen häviämistä todennäköisempänä syynä lajin sukupuutolle.
Lajista on jäljellä vain muutamia vanhoja piirroskuvia ja luurankoja. Yksi näistä harvoista luurangoista tuotiin Suomeen, Helsingin Luonnontieteelliseen museoon vuonna 1861. Se on toinen tiettävästi vain kahdesta säilyneestä stellerinmerilehmän luurangosta, jotka ovat peräisin luonnollisesti kuolleesta yksilöstä. Lähes kaikki muut maailman museoissa olevat luurangot on koottu teurastuspaikoilta löydetyistä jäännöksistä, ja ne sisältävät siten osia useista eri yksilöistä. Luuranko on nykyisin Helsingin luonnontieteellisen museon arvokkain näyte.
Stellerinmerilehmä kirjallisuudessa

Stellerinmerilehmä esiintyy W. G. Sebaldin proosarunokokoelmassa Luonnon mukaan. (Nach der Natur, 1988). Kirjan toinen runo käsittelee Stellerin tutkimusmatkaa ja lajin sukupuuttoa ja sitä kautta ihmisen ja luonnon välistä konfliktia.
Aura Koiviston romaani Mies ja merilehmä (2019) kertoo Georg Wilhelm Stellerin merimatkasta Alaskaan ja haaksirikosta Beringin saarelle. Matkallaan hän löysi stellerinmerilehmän ja monia muita ennestään tuntemattomia eläin- ja kasvilajeja. Koivisto pohtii matkan ja stellerinmerilehmän kautta entisajan luonnontutkijoiden maailmaa ja maailmankuvaa, ja miten nämä ovat muuttuneet.
Iida Turpeisen romaani Elolliset (2023) kertoo kolmelle vuosisadalle sijoittuvan tarinan stellerinmerilehmästä ja sen sukupuutosta sekä eläimeen kytkeytyvistä henkilökohtaloista. Turpeinen käsitteleekenen mukaan? merilehmän kautta laajempaa luontokadon tematiikkaa.
Stellerinmerilehmän luuranko Muséum national d'Histoire naturellessä.
Stellerinmerilehmän luuranko Helsingin Luonnontieteellisessä museossa.
Eira Stenberg

Eira Stenberg ja M. A. Numminen valmistelemassa lastenmusikaalia Suutari Joonaksen iltapäivä Helsingin juhlaviikoille vuonna 1971.
Eira Margot Helene Stenberg (s. 8. huhtikuuta 1943, Tampere) on suomalainen Helsingissä asuva kirjailija.
Stenbergin vanhemmat olivat diplomiekonomi ja KHT-tilintarkastaja Emil Gösta Arvid Stenberg ja Toini Kyllikki Reponen. Hän on opiskellut elokuvadramaturgiaa Helsingissä ja suorittanut humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1968.
Teoksia

Kapina huoneessa, runoja.  Tammi 1966
Rakkauden pasifismit, runoja.  Tammi 1967
Sydämen altto seitsemännessä taivaassa ja alakuloisuuden kentillä, kuunnelma.  1968
Talo Kolikkokadulla, lastenkirja.  Tammi 1970
Hyvää huomenta, tv-näytelmä.  1970
Suutari Joonaksen iltapäivä, M. A. Nummisen lastenlaululevyn sanoituksia.  1971
Kirje parantolasta, tv-näytelmä.  1973
Ihmispuu: tarinoita luonnosta ja ihmisluonnosta, lastenkirja.  Tammi 1977
Vedenalainen silta, runoja.  Tammi 1979
Erokirja, runoja.  Tammi 1980
Parrakas madonna, runoja.  Tammi 1983
Paratiisin vangit, romaani.  Tammi 1984
Laululoora, TV-näytelmä.  1986
Häikäisy, romaani.  Tammi 1987
Kuun puutarhat, romaani.  Gummerus 1990
Gulliverin tytär, romaani.  Tammi 1993
Halun ikoni, runoja.  Tammi 1997
Aberystwyth, Poetryfest 99, päiväkirjamuistiinpanoja Walesilaiselta runofestivaalilta.  2000
Siksi seurustelen varkaiden kanssa, runoja.  2002
Runot 1966–2002.  Tammi 2003
Oven takana, romaani.  Tammi 2005
Palkintoja

J. H. Erkon palkinto 1966
Uudet kirjat -kerhon tunnustuspalkinto 1985
Valtion kirjallisuuspalkinto 1985
Finlandia-palkinto ehdokas 1990
Suuren suomalaisen kirjakerhon tunnustuspalkinto 1993
Eino Leinon palkinto 2007
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Eira Stenberg Wikisitaateissa
Eira Stenbergin runoja Electric Verses -verkkoantologiassa.
Stenberg, Eira hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Legs and Boots

| Legs and Boots Tori Amos |
| --- | --- | --- |

Philadelphia, PA -julkaisun kansikuva (kuvassa hahmo Santa)
Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 13. lokakuuta – 12 joulukuuta 2007
 Julkaistu: 2007
 Formaatti: lataus, suoratoisto
 Tuottaja(t): Tori Amos
 Tyylilaji: alternative, pop
 Levy-yhtiö: Epic Records, Sony BMG
Muut kannet
   livealbumin Toronto, ON kansikuva (kuvassa hahmo Pip)  Syracuse, NY -julkaisun kansikuva (kuvassa hahmo Clyde)    Montreal, QC -julkaisun kansikuva (kuvassa hahmo Isabel)
Tori Amosin muut julkaisut
| American Doll Posse 2007 | Legs and Boots 2007 | Live at Montreux 1991/1992 2008 |
Legs and Boots on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Tori Amosin julkaisema livealbumien sarja vuodelta 2007. Amos äänitti ja julkaisi yhteensä 27 konserttia American Doll Posse -albumin kiertueelta syksyllä 2007. Ne julkaistiin digitaalisina latauksina.