Godwin (jaarli)
Godwinin paluu 1052

Normannien suosiminen aiheutti laajalti mielipahaa, mikä auttoi Godwinia nousemaan kansan suosioon. Kesällä 1052 Godwin näki, kuinka voisi johtaa ”kansallista puoluetta”, joka mahdollistaisi paluun sekä pääsyn eroon ulkomaisista kuninkaan neuvonantajista. Paradoksaalisesti Godwinin asemaa paransi myös kuninkaan suorittama suuri omaisuuden takavarikko.
Kun Edvard otti Godwinin perheeltä kaiken omaisuuden, muut Englannin suurista maanomistajista alkoivat pohtia, kenen vuoro tulisi seuraavaksi. Siward ja Leofric olivat aikaisemmin vastustaneet Godwinia. Jos maan rikkaimman perheen omaisuus ei ollut turvassa, ei silloin olisi heidän omansakaan. Jos Godwin palaisi valtaan, eikö muiden jaarlien oman edun mukaista olisi jättää kuningas hänen armoilleen. Tämä dramaattinen ajattelutavan muutos todentui Godwinin palatessa Englantiin kesällä 1052.
Godwin anoi Ranskan kuninkaan Henrik I:n tukemana lupaa palata Englantiin, mutta Edvard kielsi tämän. Godwin purjehti kanaalin yli 22. kesäkuuta 1052. Noustessaan maihin Dungessissa paikalliset ottivat hänet ilolla vastaan, mutta kuninkaalliset joukot pakottivat viikon kuluttua hänet vetäytymään Pevenseyhin Sussexiin. Täältä hän palasi Flanderiin ja mobilisoi melko suuren joukon hyökätäkseen vävynsä ja tämän normandialaisten ystävien kimppuun. Lisäksi Godwin lähetti viestin Irlannissa oleville pojilleen Haraldille ja Leofwinelle, joiden tuli koota miehiä ja saapua rannikolle Isle of Wight -saaren lähelle elokuun lopulla.
30. elokuuta mennessä kaikki Godwinin joukot olivat kokoontuneet Etelä-Englantiin, mistä ne matkasivat itään. Kaikkialla he saivat innostuneen vastaanoton, ja kun jaarli kulki satamakaupungista toiseen reittiä Pevensey, Romney, Hythe ja Sandwich satoja vapaaehtoisia liittyi mukaan. Kierrettyään Kentin itäisimmän kolkan joukot purjehtivat pohjoiseen ja saapuivat Thamesille. Hädissään kuningas pyysi apua liittolaisiltaan, jotka vakuuttivat, ettei Lontoo kukistuisi. Maanantaina 14. syyskuuta Godwinin laivat saapuivat Southwarkiin, missä kaupunkilaiset eivät tehneet elettäkään puolustaakseen kuningasta, ja kuninkaalliset joukot jättivät huomiotta käskyt tarttua aseisiin. Seuraavana aamuna kuninkaallinen lähettiläs ehdotti kummallekin osapuolelle rauhanomaista neuvottelua. Godwin vaati maineensa palauttamista sekä perheensä maiden täydellistä palauttamista.  Edvard suostui ehtoihin, mikä aiheutti useimpien normandialaisten äkillisen paon kaupungista. Pakenijoihin kuuluivat arkkipiispa Robert, Dorcesterin Ulf ja Osbern Pentecost.
Tiistaina 15. syyskuuta kuningas ja Godwin tapasivat Westministerissä. Polvistuttuaan kuninkaan edessä ja vannottuaan tälle uskollisuutta jaarli antoi vastauksen kaikkiin paenneen arkkipiispan syytöksiin. Tämän jälkeen arkkipiispa julistettiin karkotetuksi ”hänen yritettyään saada aikaan riitaa kuninkaan ja tämän jaarlin välille”. Edvard palautti Godwinille takaisin tämän entisen aseman sekä suostui ottamaan vaimonsa takaisin luostarista.
Viikon kuluttua Harold sai takaisin jaarlikuntansa East Anglian ja syyskuun loppuun mennessä kaikki Godwinin perheen omaisuus oli palautettu heille. Godwin ei syyttänyt muita normandialaisia, ja poliittisesti kunnianhimoton piispa William sai jäädä Lontooseen. Myös Ralph of Mantesin hän jätti rauhaan. Mutta ne, jotka olivat paenneet maasta arkkipiispan kanssa, eivät saaneet lupaa palata. Täten vapautunut Dorcesterin piispanistuin annettiin Wulfwigille ja Canteburyn arkkipiispan istuin Worcesterin piispalle Stigandille. Tämän jälkeen kuningas hallitsi vain nimellisesti.
Godwinin paluuta voi luonnehtia sotilaalliseksi operaatioksi ja jossain määrin ulkomaalaisten maihinnousuksi, sillä Godwin kulki flaamilaisin ja irlantilaisin laivoin ja hänen mukanaan oli pieni joukko ulkomaalaisia merimiehiä ja sotilaita. Samalla sitä voi myös pitää sisäisenä kapinana, jossa hänen omat miehensä nousivat vastustamaan kuningas Edvardia.