stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kilperik I
Puolisot ja lapset

Audovera
Teodobert
Merovech
Klodvig
Basina
Galsvinta
Fredegunda
Klodobert
Dagobert
Rigonta
Samson
Teoderik
Klotar II
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kilperik I Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  3  4 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Kilperik I ja Fredegunda
Aleksandr Prokofjev

| Aleksandr Prokofjev> Aleksandr Andrejevitš Prokofjev |
| --- | --- |
 Aleksandr Prokofjev neuvostoliittolaisessa kirjekuoressa vuodelta 1980.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1900 (J: 19. marraskuuta) Kobona
Kuollut: 18. syyskuuta 1971 (70 vuotta) Leningrad
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aleksandr Andrejevitš Prokofjev (ven. Алекса́ндр Андре́евич Проко́фьев, 2. joulukuuta (J: 19. marraskuuta) 1900 Kobona – 18. syyskuuta 1971 Leningrad) oli venäläinen runoilija.
Aleksandr Prokofjev syntyi kalastajan perheeseen. Hän opiskeli Pietarin opettajaseminaarissa, mutta joutui taloudellisista syistä jättämään sen kesken. Hän osallistui Venäjän kansalaissotaan ja liittyi vuonna 1919 bolševikkipuolueeseen. Myöhemmin Prokofjev työskenteli puna-armeijassa, tšekassa ja OGPU:ssa. Talvisodan ja toisen maailmansodan aikana hän toimi sotakirjeenvaihtajana. Vuosina 1945–1948 ja 1955–1965 hän johti Neuvostoliiton kirjailijaliiton Leningradin osastoa.
Prokofjevin ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1919 ja ensimmäiset runokokoelmat vuonna 1931. Runoelma Rossija (”Venäjä”, 1943–1944) palkittiin vuonna 1946 Stalin-palkinnolla. Kokoelma Priglašenije k putešestviju (”Kutsu matkalle”, 1960) sai Lenin-palkinnon.
Prokofjevin runous on etupäässä kansalaislyriikkaa ja kotiseudun kuvausta. Hän on kirjoittanut myös useita lastenkirjoja sekä toiminut ukrainalaisen ja valkovenäläisen kaunokirjallisuuden kääntäjänä. Vuonna 1970 Prokofjeville myönnettiin sosialistisen työn sankarin arvonimi. Hänet on palkittu neljällä Leninin kunniamerkillä.
Suomennettuja runoja

Lähde
20 Neuvostoliiton runoilijaa, suom. Armas Äikiä, Petroskoi: Valtion kustannusliike 1960
Neuvostorunoutta: kokoelma, suom. Armas Äikiä, Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike 1947
Purje: merirunoutta neljällä kielellä, Helsinki: Otava 1980 ISBN 951-1-05866-5
Uuden runon Venäjä, toim. Toivo Flink, Petrozavodsk 1989 Karjala ISBN 5-7545-0041-6
Italialaisesta vihkosta, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa
Kysymys, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa
Merellä, suom. Taisto Summanen, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Muistopatsas, suom. Taisto Summanen, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Sarastus leimahtaa ja lunta valkeammaksi se maalaa tuomien kukkaseinät valollaan, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Purje: merirunoutta neljällä kielellä
Synnyinmaa: katkelma, suom. Armas Äikiä, julkaisussa: Punalippu: Karjalan ASNT:n kirjailijaliiton kaunokirjallinen ja yhteiskunnallis-poliittinen aikakausjulkaisu 1982; nro 4
Tunnustus, suom. Taisto Summanen, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Tuomi, suom. Taisto Summanen, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Venäjä: Emme, Synnyinmaa, me haluaisi muuta, suom. Armas Äikiä, teoksissa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja Neuvostorunoutta
Venäjä: Ja jossain laulu jylisten, suom. Armas Äikiä, teoksissa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja Neuvostorunoutta
Venäjä: Katkes hihna haitarin, suom. Armas Äikiä, teoksissa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja Neuvostorunoutta
Venäjä: Me, Moskova, sua pyhän valtas näden, suom. Armas Äikiä, teoksissa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja Neuvostorunoutta
Venäjä: Monet tähdet on taivaalla tällä, suom. Armas Äikiä, teoksissa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja Neuvostorunoutta
Venäjä: Niin muohkeat on paikat maan, suom. Armas Äikiä, teoksissa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja Neuvostorunoutta
Venäjä: Nyt aamunkoiton värikkään, suom. Armas Äikiä, teoksissa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja Neuvostorunoutta
Älä ratkaise mitään – ethän sinä voi ratkaista, suom. Taisto Summanen, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Kiila (yhdistys)

Kirjailija- ja taiteilijayhdistys Kiila ry. on vuonna 1936 perustettu suomalainen vasemmistolainen kulttuurijärjestö.
Kiilan toiminta on jatkunut 2000-luvulle asti, välillä hieman hiipuen, mutta viime vuosinamilloin? taas aktivoituen. Toimittaja Matti Rinne on kirjoittanut Kiilan historian (Tammi 2006). Kiila on yhä yksi vasemmistohenkisen sivistyneistön keskustelufoorumeista.lähde?
Toimintansa aikana järjestö on julkaissut 15 albumia, jotka kokoavat yhteen yhdistyksessä vaikuttavien taiteilijoiden näkemyksiä ja tavoitteita. Ensimmäinen oli Kirjailijaryhmä Kiilan albumi 1937. Vuonna 2010 ilmestyi sarjakuvateemainen albumi "Raivoa ja lamaannusta" (Teos 2010). Kiilan puheenjohtajana toimii vuonna 2022 Shubhangi Singh.
Kiilalla on kaksi rahastoa, Katri Valan rahasto ja Olli Waittisen rahasto, joista jälkimmäisestä jaetaan stipendejä ansioituneille taiteilijoille. Kiila jakaa vuosittain Vuoden Kiila -palkinnon.
Historia > Alkuaika

Kiila perustettiin 1930-luvulla aikana, jolloin oikeistolainen ilmapiiri Suomessa oli voimistunut ja julkisen vasemmistolaisen liikkeen toimintaedellytyksiä oli huomattavasti kavennettu. Vasemmistolaisia kirjailijoita ei päästetty esimerkiksi Kirjailijaliiton jäseniksi ja painokanneoikeudenkäynnit olivat jatkuva riesa. Ennen yhdistyksen varsinaista perustamista oli samanhenkistä edistyksellistä toimintaa harrastettu jo muutamia vuosia. Kiilan ydinryhmä syntyi Jarno Pennasen toimittaman Kirjallisuuslehden ja Erkki Valan Tulenkantajat-lehden ympärille. Muita tunnettuja alkuaikojen kiilalaisia olivat mm. Katri Vala, Pentti Haanpää, Elvi Sinervo, Arvo Turtiainen, Viljo Kajava, Raoul Palmgren ja Otto Varhia.
Historia > Avantgarde ja proletaari

Kiila julistautui edistyksellisen työväenkirjallisuuden lipunkantajaksi Suomessa. Sivistyneistötaustaiset kiilalaiset samastuivat työväenluokkaan, ja pitivät tavoitteenaan proletaarisen kirjallisuuden nostamista uudelle tasolle. Oppiakseen Kajava ja Turtiainen uurastivat kesätöissä työläisammatteissa. Sosialistisesta realismista ei kuitenkaan niin perustettu. Kiilalaiset halusivat parittaa avantgarden ja proletaarisen kulttuurin, eikä kansainvälisyydestä tingitty, toisin kuin isänmaallis-koskenniemiläisissä kirjallisuuskerhoissa. Kiilalaiset ammensivat Elmer Diktoniukselta, Vladimir Majakovskilta, Walt Whitmanilta ja ruotsalaisesta työväenrunoudesta. Myös rauhanaate ja fasisminvastaisuus yhdistivät alkukiilalaisia.
Historia > Toisen maailmansodan aika

Yhdistyksen toiminta koostui alkuaikoina oman julkaisutoiminnan lisäksi kokouksista ja erilaisista teemailloista. Järjestön jäsenet olivat aktiivisesti mukana Helsingin Työväen Näyttämön toiminnassa. Ennen talvisotaa kiilalaiset olivat ehtineet julkaista jo yli 30 teosta. Sota-aika riepotteli kiilalaisia. Molotov–Ribbentrop-sopimus 1939 särki monen kiilalaisen myönteisen kuvan Neuvostoliitosta. Kiilan keskeiset jäsenet osallistuivat talvisotaan ja esimerkiksi elokuvaohjaaja Nyrki Tapiovaara kaatui rintamalla, mutta jatkosotaan asenne oli kielteinen. Monet Kiilan jäsenet joutuivat vankilaan, ensimmäisten joukossa Mauri Ryömä. Lisäksi jatko-sodan aikana vankilaan joutuivat Turtiainen, Palmgren, Sinervo, Pennanen ja Hella Wuolijoki – sodasta kieltäytymisestä tai osallistumisesta välirauhan aikana perustetun Suomi-Neuvostoliitto-Seuran toimintaan. Vankilassa ei kirjoituspaperia annettu, mutta Elvi Sinervo kirjoitti runoja vessapaperille. Sinervon runokokoelma Pilvet ”ilmestyi” toiletti-paperille tekstattuna, kannet oli tehty vanginpuvusta.
Historia > Kansandemokraatteihin lähentyminen

Sotien jälkeen Kiila nousi uudelleen ja yhdistyksen toiminta elpyi nopeasti samoin kuin julkinen vasemmistolainen liike. Jäsenmäärä nousi yli sataan alun vaatimattomasta parinkymmenen hengen ryhmästä. Mukaan varsinaisiksi jäseniksi otettiin nyt muitakin kuin kirjailijoita. Kiila läheni kansandemokraattista liikettä ja Suomen kansan demokraattista liittoa (SKDL). Kiilaan kuuluivat lähes kaikki SKDL:n keskeiset kulttuurinimet. SKDL:n ja Suomen kommunistisen puolueen (SKP) linjan jyrkennyttyä 1940-luvun lopulta lähtien ajautui osa kiilalaisista näiden kanssa ristiriitoihin, kun SKP:n kulttuuristalinistit pyrkivät hallitsemaan järjestöä. Kiila torjui sosialistisen realismin ja kääntyi modernismiin. 1950-luvulla Kiila oli ajankohdan tärkeimpiä ja monipuolisimpia taidejärjestöjä, joka esitteli esimerkiksi eksistentialismia ensimmäisenä Suomessa. Vuonna 1956 Kiila kannatti Unkarin kansannousua.
Historia > Radikalismin aika

1960-luvulla Kiila nousi jälleen tärkeään rooliin keskustelun herättäjänä. "Lapualaisoopperan sukupolvi" tunsi vetoa järjestön humaaniin vasemmistolaisuuteen. Esimerkiksi Pennasen vuosikymmenen alussa perustama Tilanne-lehti arvosteli kansandemokraattista liikettä terävästi. Lopulta Tilanteessa esiin nostetut aihepiirit tulivat myös SKDL:n keskusteluihin uudistuslinjan syntyessä. Toisaalta mukaan Kiilaan tuli nyt myös vasemmistolaisia SKDL:n ulkopuolelta. 1960-luvun Kiila otti kantaa protestoimalla esimerkiksi Vietnamin sotaa ja Tšekkoslovakian miehitystä. Myös Neuvostoliittoa kritisoitiin. Esimerkiksi kiilalainen Arvo Turtiainen puolusti Vladimir Dudintsevin romaania Ei ainoastaan leivästä, vaikka Nikita Hruštšov oli tuominnut sen. Yhdistyksen varapuheenjohtaja Arvo Salo valittiin eduskuntaan vuoden 1966 vaaleissa. Pentti Saarikoski oli Kiilan tunnetuimpia nimiä.
Historia > Taistolaisvuodet

1970-luvulla Kiila jäi puoluepoliittisten kulttuuriyhdistysten (Kulttuurityöntekijöiden liitto  (vähemmistökommunistit), Kulttuuridemokraatit (enemmistökommunistit)  Kulttuurityöntekijäin sosialidemokraattinen yhdistys (SDP) varjoon, mutta aktiivit pitivät järjestöä pystyssä. 1971 ilmestyi Kiilan 35-vuotisalbumi (Eteenpäin, ETLP 309), jossa kiilalaiskirjoittajien tekstejä tulkitsivat mm. Arja Saijonmaa, Kalle Holmberg, Kaisa Korhonen, Kristiina Halkola ja Vesa-Matti Loiri. Lauluja oli Kiilan piirissä sävelletty tosin jo alusta alkaen. Ahtaimpina taistolaisvuosina autoritaaristen ja demokraattisten vasemmistolaisten kiistat näkyivät myös Kiilassa.
Historia > Uusin aika

Kulttuuri-ilmapiirissa korostui 1980-luvulla yhteisöllisyyden sijasta yksilöllisyys, ja Kiila alkoi vaimentua. Poliittiset kulttuurijärjestöt haihtuivat 1990-luvulla, mutta Kiila jatkoi. Edelleen järjestö on reagoinut julkilausumin maailman tapahtumiin, järjestänyt muun muassa kirjallista Kiilaklubia säännöllisen epäsäännöllisesti sekä koonnut yhteen yhteiskunnallisesti suuntautuneita taiteilijoita.
Kirjallisuutta

Kiilan juhlavuoden tapahtumakalenteri (2006).
Kolu, Ere: Aktivisti: Salaista sotaa Venäjän varjossa. Toimittanut Ilpo Salonen. Tammi, Helsinki 2005. ISBN 951-31-3421-0
Aiheesta muualla

Kirjailija- ja taiteilijayhdistys Kiila ry.
Voiman artikkeli Kiilasta.
Kiila hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Kiilan johtokunnan jäseniä maaliskuussa 1962 Hotelli Tornissa Helsingissä: vasemmalta Sven Grönvall, Arvo Turtiainen, Tapio Tapiovaara ja Jarno Pennanen.
Michael Powell

| Michael Powell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Michael Latham Powell
Syntynyt: 30. syyskuuta 1905 Bekesbourne, Kent, Englanti
Kuollut: 19. helmikuuta 1990 (84 vuotta) Avening, Gloucestershire, Englanti
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Puoliso:  Gloria Mary Rouger (1927) Frankie Reidy (1943–1983) Thelma Schoonmaker (1984–1990)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1928–1983
Tunnetuimmat ohjaukset:  Punaiset kengät, Kurkistelija
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Michael Latham Powell (30. syyskuuta 1905 Bekesbourne, Kent, Englanti – 19. helmikuuta 1990 Avening, Gloucestershire, Englanti) oli brittiläinen elokuvaohjaaja.
Hänet tunnetaan ennen kaikkea Emeric Pressburgerin kanssa ohjatuista ja käsikirjoitetuista elokuvista 1940-luvulla (Ystävykset (1943), Kysymys elämästä ja kuolemasta (1946), Musta narsissi (1947) ja Punaiset kengät (1948)). Powellin omista ohjaustöistä tunnetuin on Kurkistelija (1960), jonka saamat murskaavat arvostelut käytännössä lopettivat Powellin ohjaajanuran Britanniassa.
Ura > Vuodet ennen Pressburgeria

Powell aloitti elokuva-alalla 1920-luvun puolivälissä still-valokuvaajana ja näyttelijänä. Hän oli käsikirjoittajana Hitchcockin Puhtauden lunnaissa. 1930-luvun alussa hän pääsi itse ohjaamaan elokuvia. Hänen ensimmäinen merkittävä ohjaustyö oli The Edge of the World 1937.
Ennen kuin yhteistyö Pressburgerin kanssa alkoi tosissaan, Powell ohjasi vielä yksinään muutamia elokuvia. Tunnetuin niistä on Bagdadin varas (1940).
Ura > Viimeiset vuodet (1957-1983)

Powell jatkoi ohjaajanuraa, kun yhteistyö Pressburgerin kanssa oli päättynyt. Hän ohjasi 1960 Kurkistelija-elokuvan, joka käsitteli voyeurismia, elokuvaa ja väkivaltaa. Elokuvan saama murskaava kritiikki lopetti Powellin uran Britanniassa. Nykyään elokuvaa pidetään klassikkona. Kurkistelijan jälkeen Powell ohjasi muutamia televisiotöitä muualla Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Powellia ruvettiin (jälleen) arvostamaan uudelleen 1970-luvun lopulta lähtien Francis Ford Coppolan ja Martin Scorsesen ansiosta, joille Powell oli ollut esikuva.
Filmografia > Powellin ja Pressburgerin elokuvat

Jos toisin ei mainita, Powell ja Pressburger tuottivat, ohjasivat ja käsikirjoittivat elokuvat yhdessä.
| Vuosi | Alkuperäinen nimi | Suomenkielinen nimi | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- |
| 1939 | The Spy in Black | Kaksoisagentti | ohjaus: Powell, käsikirjoitus: Pressburger |
| 1940 | Contraband |  | ohjaus: Powell, käsikirjoitus: Pressburger |
| 1941 | 49th Parallel | Pako | ohjaaja, tuottaja: Powell, käsikirjoittaja: Pressburger |
| 1942 | One of Our Aircraft Is Missing | Yksi pommikoneistamme on kadoksissa | Ensimmäinen Archers-elokuva |
| 1943 | The Life and Death of Colonel Blimp | Ystävykset |  |
| 1943 | The Volunteer |  | lyhyt propagandaelokuva |
| 1943 | The Silver Fleet | Miehenikö kavaltaja? | Powell ja Pressburger vain tuottajina |
| 1944 | A Canterbury Tale | Canterburyn tarinoita |  |
| 1945 | I Know Where I'm Going! | Myrskyöitä |  |
| 1946 | A Matter of Life and Death | Kysymys elämästä ja kuolemasta |  |
| 1947 | Black Narcissus | Musta narsissi |  |
| 1947 | The End of the River | Amazon-virran poika | Powell ja Pressburger vain tuottajina |
| 1948 | The Red Shoes | Punaiset kengät |  |
| 1949 | The Small Back Room | Osasto X 43 |  |
| 1950 | The Elusive Pimpernel | Pettävä Punainen neilikka |  |
| 1950 | Gone to Earth | Lumottu veri |  |
| 1951 | The Tales of Hoffmann | Hoffmannin seikkailut |  |
| 1955 | Oh... Rosalinda!! | Lepakko |  |
| 1956 | The Battle of the River Plate | Taistelulaivan viimeiset päivät |  |
| 1957 | Ill Met by Moonlight | Kenraali katoaa | Viimeinen Archers-elokuva |
| 1966 | They're a Weird Mob |  | ohjaaja, tuottaja: Powell, käsikirjoittaja: Pressburger |
| 1972 | The Boy Who Turned Yellow |  | ohjaaja: Powell, käsikirjoittaja, tuottaja: Pressburger |
Filmografia > Powellin elokuvat ilman Pressburgeria

| Vuosi | Alkuperäinen nimi | Suomenkielinen nimi | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- |
| 1928 | Riviera Revels |  | sarja lyhytelokuvia, ohjaus Campbell Gullanin kanssa |
| 1930 | Caste |  | nimettömänä, kadonnut elokuva |
| 1931 | Two Crowded Hours |  | kadonnut |
| 1932 | My Friend the King |  | kadonnut |
| 1932 | Rynox |  |  |
| 1932 | The Rasp |  | kadonnut |
| 1932 | The Star Reporter |  | kadonnut |
| 1932 | Hotel Splendide |  |  |
| 1932 | C.O.D. |  | kadonnut |
| 1932 | His Lordship |  |  |
| 1933 | Born Lucky |  | kadonnut |
| 1934 | The Fire Raisers |  |  |
| 1934 | Red Ensign |  |  |
| 1934 | Something Always Happens |  |  |
| 1935 | The Girl in the Crowd |  | kadonnut |
| 1935 | Lazybones |  |  |
| 1935 | The Love Test |  |  |
| 1935 | The Night of the Party |  |  |
| 1935 | The Phantom Light | Kummitusmajakka |  |
| 1935 | The Price of a Song |  | kadonnut |
| 1935 | Someday |  | kadonnut |
| 1936 | Her Last Affaire |  |  |
| 1936 | The Brown Wallet |  | kadonnut |
| 1936 | Crown vs. Stevens |  |  |
| 1936 | The Man Behind the Mask |  |  |
| 1937 | The Edge of the World |  |  |
| 1939 | Smith |  | lyhytelokuva |
| 1939 | The Lion Has Wings |  | propagandaelokuva |
| 1940 | The Thief of Bagdad | Bagdadin varas | apulaisohjaajana |
| 1941 | An Airman's Letter to His Mother |  | lyhyt propagandaelokuva |
| 1951 | Aila – Pohjolan tytär | Aila – Pohjolan tytär | vain tuottajana, ohjaajana Jack Witikka |
| 1956 | The Sorcerer's Apprentice |  | lyhyt balettielokuva |
| 1959 | Luna de Miel |  |  |
| 1960 | Peeping Tom | Kurkistelija |  |
| 1961 | The Queen's Guards |  |  |
| 1963 | Herzog Blaubarts Burg |  |  |
| 1968 | Sebastian | Sebastian | vain tuottajana |
| 1969 | Age of Consent |  |  |
| 1978 | Return to the Edge of the World |  |  |
Aiheesta muualla

Michael Powell Elonetissä.
Michael Powell Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Ruth Prawer Jhabvala

| Ruth Prawer Jhabvala |
| --- | --- |
 Ruth Jhabvala ja toimittaja William Phillips PEN-tapaamisessa New Delhissä 1962.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. toukokuuta 1927 Köln, Preussi, Saksa
Kuollut: 3. huhtikuuta 2013 (85 vuotta) New York, New York
Ammatti:  kirjailija, elokuvakäsikirjoittaja
Puoliso:  Cyrus Jhabvala
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  To Whom She Will (romaani, 1955)
Palkinnot
 Booker-palkinto   Parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ruth Prawer Jhabvala (7. toukokuuta 1927 Köln, Saksa – 3. huhtikuuta 2013 New York) oli puolalais-saksalainen juutalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja, myöhemmin Britannian ja Yhdysvaltojen kansalainen. Hän sai urallaan Booker-palkinnon ja kaksi kertaa parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-palkinnon. Hän käsikirjoitti lähes kaikki James Ivoryn ohjaamat elokuvat.
Nuoruus ja perhe

Ruth Prawer syntyi 1927 Kölnissä, Saksassa. Hänen vanhempansa Marcus ja Eleanora olivat juutalaisia. Marcus Prawer oli puolalainen lakimies, ja Eleanoran isä oli Kölnin suurimman synagogan kanttori. Marcus Prawer oli muuttanut Saksaan Kongressi-Puolasta välttääkseen asevelvollisuuden. Natsien noustua valtaan Eleanora Prawer ei alkuun halunnut lähteä maasta, vaikka sekä hänet että hänen miehensä pidätettiin 1934. Tilanne oli vuonna 1939 muodostunut niin pahaksi, että perhe päätti lopulta paeta maasta. He eivät saaneet viisumia Yhdysvaltoihin, joten huhtikuussa 1939 he pakenivat Britanniaan.
Prawerit muuttivat 1940 Lontooseen. Marcus Prawer menetti tuhoamisleireille lähes koko lähisukunsa ja tappoi itsensä sodan jälkeen 1948. Ruth Prawer Jhabvala on myöhemmin sanonut, että hänen tarinoidensa melankolinen sävy johtunee siitä. Ruth Prawer pääsi opiskelemaan englantia Queen Maryn yliopistoon, missä tapasi nuoren intialaisen parsiarkkitehti Cyrus Jhabvalan. He menivät naimisiin 1951, muuttivat samana vuonna Delhiin ja saivat kolme tytärtä.
Ura > Ensimmäiset romaanit Intiassa

Jhabvala omaksui nopeasti intialaisen kulttuurin ja alkoi kirjoittaa näkemästään ja kokemastaan. Hänen neljä ensimmäistä romaaniaan kertoivat kaikki kaupunkilaistuneista keskiluokan delhiläisperheistä. Hänen ensimmäinen romaaninsa To Whom She Will ilmestyi Britanniassa 1955 ja Yhdysvalloissa seuraavana vuonna nimellä Amrita. Hän sai sen julkaistua Britanniassa lähetettyään käsikirjoituksen äidilleen, joka lähetti sen useille brittikustantajille. Hänen neljäs romaaninsa The Householder  (1960) herätti tuottaja Ismail Merchantin ja ohjaaja James Ivoryn kiinnostuksen. He olivat niin kiinnostuneita romaanista, että lensivät Delhiin tapaamaan Jhabvalaa. Vaikka Jhabvala olikin alkuun melko haluton tekemään romaanistaan elokuvakäsikirjoitusta, Merchant ja Ivory onnistuivat suostuttelemaan hänet urakkaan. The Householderista alkoi Jhabvalan pitkä yhteistyö Merchantin ja Ivoryn kanssa.
Jhabvalan romaanien teema muuttui hänen vierailtuaan 1960 ensimmäisen kerran Britanniassa Intiaan muuton jälkeen. Hänen seuraava romaaninsa Get Ready for Battle (1962) ei ollut enää komedia vaan paljon synkempi kuvaus Intian yhteiskunnallisista ongelmista. Seuraavien romaaniensa ja novellikokoelmiensa aikana Jhabvalan kiinnostus siirtyi itse Intiasta enemmän eurooppalaisiin Intiassa. Hän sai vuonna 1975 ilmestyneestä teoksestaan Kuumuus ja kiihko Booker-palkinnon. Sekin käsitteli eurooppalaisia Intiassa, mutta siinä näkyy myös Jhabvalan intertekstuaalinen kiinnostus E. M. Forsterin romaaniin Matka Intiaan.
Ura > Romaani- ja elokuvakäsikirjoittajana Yhdysvalloissa

Kirjottaessaan romaania Kuumuus ja kiihko Jhabvala sairastui keltatautiin ja kärsi vakavista astmakohtauksista, jotka johtuivat Delhin saasteisesta ilmasta. Jhabvala muutti sitten New Yorkiin. Hän asui yli vuosikymmenen ajan eri mantereella kuin miehensä, joka kuitenkin muutti lopulta itsekin Yhdysvaltoihin. Ismail Merchantista ja James Ivorystä tuli Jhabvalan sijaisperhe, sillä he kaikki asuivat samassa rakennuskompleksissa. Heidän yhteistyöstään syntyivät seuraavaksi elokuvat Eurooppalaiset (1979) ja Bostonilaiset (1984). Valtavirtaan kolmikko nousi E. M. Forsterin romaaniin perustuvasta elokuvasta Hotelli Firenzessä (1986), josta Jhabvala sai parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscarin. Toisen Oscarinsa Jhabvala sai jälleen Forsterin romaaniin perustuvasta elokuvasta Talo jalavan varjossa (1992), ja kolmannen ehdokkuutensa hän sai Kazuo Ishiguron Booker-palkittuun romaaniin perustuvasta elokuvasta Pitkän päivän ilta.
Jhabvala jatkoi elokuvakäsikirjoitusten lisäksi romaanien kirjoittamista. Hänen seuraavissa romaaneissaan näkyy hänen muuttonsa Yhdysvaltoihin. Jhabvalan neljä seuraavaa romaania sijoittuvat pääosin Yhdysvaltoihin, ja ne käsittelevät samaa tunnetta, jota monet kaukana kotimaastaan asuvat tuntevat. Vuonna 2004 ilmestynyt My Nine Lives on näennäisomaelämäkerrallinen romaani, jossa Jhabvala tietoisesti sekoittaa omaelämäkerran ja fiktion rajoja. Jhabvala oli yhdysvaltalaistunut myös kansalaisuudeltaan vuodesta 1986, jolloin hän sai myös Yhdysvaltojen kansalaisuuden.
Jhabvalan yhteistyö Merchantin ja Ivoryn kanssa alkoi saada 1990-luvulla hieman keskustelua herättäneitä teemoja. Picasson  perikunta vastusti elokuvaa Vuodet Picasson kanssa (1995), eikä antanut elokuvalle lupaa maalauksien näyttämiseen. Jhabvalan omaa alkuperäistä käsikirjoitusta elokuvaan Pariisissa kaikki on toisin puolestaan syytettiin historian vääristelystä ja rasismista. Jhabvalan viimeiset yhteistyöt Merchant Ivory Productionsin kanssa olivat Henry Jamesin romaaniin perustuva Kultainen malja (2001) ja Diane Johnsonin romaaniin perustuva La Divorce – avioero ranskalaisittain. Merchantin kuoleman jälkeen Ivory ja Jhabvala tekivät vielä yhteistyötä elokuvassa The City of Your Final Destination (2009).
Jhabvala kuoli huhtikuussa 2013 kotonaan Manhattanilla. Ohjaaja James Ivoryn mukaan Jhabvalan kuolinsyynä oli keuhkosairaus.
Tuotanto > Suomennettu teos

Kuumuus ja kiihko (Heat and dust, 1975), suom. Klaus Karttunen, Helsinki: Otava 1983 ISBN 951-1-07490-3 Booker-palkinto
Tuotanto > Romaanit

To Whom She Will (1955)
The Nature of Passion (1956)
Esmond in India (1958)
The Householder (1960)
Get Ready for Battle (1962)
Like Birds, Like Fishes (1963)
A Backward Place (1965)
A Stronger Climate (1968)
A New Dominion (1972)
Heat and Dust (1975; suomennettu Kuumuus ja kiihko)
An Experience of India (1971)
How I Became a Holy Mother and other stories (1976),
In Search of Love and Beauty (1983)
Out of India (1986)
Three Continents (1987)
Poet and Dancer (1993)
Shards of Memory (1995)
East Into Upper East: Plain Tales from New York and New Delhi (1998)