stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Philip Johan von Strahlenberg

Strahlenbergin piirtämä Venäjän kartta vuodelta 1725.
Philip Johan von Strahlenberg (syntyään Tabbert; 1676 Stralsund – 1747 Fröllinge) oli ruotsalainen upseeri ja maantieteilijä, joka työskenteli Venäjällä. Tabbert meni nuorena Ruotsin armeijan palvelukseen ja hänet ylennettiin kapteeniksi 1703. Vuonna 1707 hänet aateloitiin, jolloin hän otti nimen von Strahlenberg.
von Strahlenberg osallistui suureen Pohjan sotaan ja joutui Pultavan taistelussa venäläisten vangiksi vuonna 1709. Hänet lähetettiin sotavankina Siperian Tobolskiin, jossa hän eli vuodet 1711–1721. Tuona aikana hän tutki Siperian maantiedettä ja paikallisten alkuperäiskansojen tapoja, kieliä ja antropologiaa. von Strahlenberg palasi Ruotsiin vuonna 1722 ja julkaisi tutkimustuloksensa kahdessa kirjassa. Niistä jälkimmäinen, vuonna 1730 julkaistu Das Nord- und Östliche Theil von Europa und Asia, sisältää runsaasti von Strahlenbergin itse piirtämiä Venäjän karttoja. Kirjat kuvaavat myös yksityiskohtaisesti tataarien, jakuuttien, tšuvassien, Krimin tataarien, uzbekkien, baškiirien, kirgiisien ja mongolien kieliä ja tapoja. Kuvatessaan Siperian alkuperäiskansojen rituaaleja hän havaitsi näiden käyttävän šamanistisissa menoissaan kärpässientä.
Hänet haudattiin Getingen hautausmaalle, Hallandiin.
Teokset

Philip Johan von Strahlenberg. Vorbericht eines zum Druck verfertigten Werckes von der Grossen Tartarey und dem Königreiche Siberien. mit einem Anhang von Groß-Russland. Schneider, Tukholma 1726
Philip Johan von Strahlenberg. Das Nord- und Östliche Theil von Europa und Asia, in so weit solches das gantze Russische Reich mit Sibirien und der grossen Tatarey in sich begriffet. in Verlegung des Autoris, Tukholma 1730
Aiheesta muualla

von Strahlenbergin pienoiselämäkerta Runeberg.org (ruotsiksi)
Kustaa Vilkuna : Karoliini, Siperian sotavanki, josta tuli europalainen kuuluisuus. Laati Siperian ensimmäisen kartan ja keräsi lähdekokoelman, joka on suuresti edistänyt heimomme alkuhistorian selvittämistä, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1933, s. 45, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Peugeot 504

| Peugeot 504 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Argentiina  Australia  Chile  Egypti  Espanja  Etelä-Afrikka  Kenia  Kiina  Nigeria  Portugali  Ranska  Taiwan  Tunisia  Uusi-Seelanti
Valmistaja:  Peugeot
Konserni:  PSA Group
Valmistusvuodet:  1968–1983
Korimalli:  2-ovinen coupé 2-ovinen cabriolet 2-ovinen lava-auto 4-ovinen sedan 5-ovinen farmari
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Peugeot 404
Seuraaja:  Peugeot 505
Teknisesti samankaltaisia:  Peugeot 604
Tekniset tiedot
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  1,8–2,7 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Peugeot 504 on Peugeot’n vuosina 1968–1983 valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka korvasi Peugeot 404:n. Mallin seuraajaksi tuli Peugeot 505. Vaikka tuotanto Euroopassa päättyikin, auton valmistaminen lisenssillä jatkui esimerkiksi Afrikan maissa vielä useiden vuosien ajan.
Peugeot 504 Break
Peugeot 504 esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 1968. Ensimmäinen korimalli oli neliovinen sedan. Malli valittiin vuoden autoksi Euroopassa 1969.
Peugeot 504 Coupé
Geneven autonäyttelyssä keväällä 1969 esiteltiin Pininfarinan suunnittelemat kaksioviset coupé- ja cabriolet-mallit.
Farmarimalli Break esiteltiin syksyllä 1970, ja sen sai myös seitsemänpaikkaisena Familiale-mallina, jossa istuimet ovat kolmessa rivissä.
Autosta esiteltiin myös avolavamalli, joka pysyi Ranskassakin tuotannossa vuoteen 1993 asti. Sitä valmistettiin lisenssillä Nigeriassa aina vuoteen 2006 saakka.
Peugeot 504 Cabriolet
Peugeot 504 Pickup
WRC-voitot

|   #   | Kausi | Osakilpailu | Kuljettaja | Kartanlukija |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1975 |  Safari-ralli |  Ove Andersson |  Arne Hertz |
| 2 | 1975 |  Marokon ralli |  Hannu Mikkola |  Jean Todt |
| 3 | 1976 |  Marokon ralli |  Jean-Pierre Nicolas |  Michel Gamet |
| 4 | 1978 |  Safari-ralli |  Jean-Pierre Nicolas |  Jean-Claude Lefèbvre |
| 5 | 1978 |  Norsunluurannikon ralli |  Jean-Pierre Nicolas |  Michel Gamet |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peugeot 504 Wikimedia Commonsissa
Peugeot’n automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:   108  208  301  308  408  508  2008  3008  5008  Rifter  Traveller 
Nykyiset hyötyajoneuvot:   Partner  Expert  Boxer  Pick Up  Landtrek 
Entiset mallit:   104  106  107  1007  201  202  203  204  205  206  207  301  302  304  305  306  307  309  401  402  403  404  405  406  407  504  505  601  604  605  607  806  807  4007  4008  Bipper  RCZ  Hoggar  iOn  D3  D4  J5  J7  J9
Pocky

Pockyn logo
Mansikan makuisia pockyja
Pocky (jap. ポッキー) on japanilainen Glico -yhtiön valmistama välipala. Pockyt ovat keksitikkuja, joiden päällä on kuorrute, joka voi olla esimerkiksi mokan, maitosuklaan, maidon, vihreä teen, moussen, tumman suklaan, valkosuklaan tai mansikan makuista.
Pockyt ovat hyvin tunnettuja Japanissa. Kahviloissa tikkuja saa jäätelöannoksiin. Pocky on suosittu välipala myös muualla Itä-Aasiassa, kuten Kiinassa ja Etelä-Koreassa. Euroopassa Pocky on nimetty Mikadoksi Mikado-pelin mukaan. Pockyja myy Yhdysvalloissa esimerkiksi LU. Malesiassa Pocky nimettiin uudelleen Rockyksi mahdollisesti siksi, että malaijin kielessä on karkea sana, joka lausutaan kuten "pocky".
Suomessa Pockyja myydään aasialaisissa erikoisruokakaupoissa, suurissa supermarketeissa ja joissakin anime-kaupoissa.
Pockyja esiintyy myös useissa animeissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pocky Wikimedia Commonsissa
Paul Köllensperger

| Paul Köllensperger |
| --- | --- |

Team Köllenspergerin puheenjohtaja
 10. heinäkuuta 2018–  
Etelä-Tirolin maapäivien edustaja
 2013–  
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. elokuuta 1970 (ikä 54)  Bozen, Etelä-Tiroli Italia
Lapset:  1
Tiedot
Puolue:  Team Köllensperger
Muut puolueet:  M5S
Paul Köllensperger (s. 13. elokuuta 1970) on italialainen poliitikko, joka toimii Etelä-Tirolin maapäivien edustajana ja Team Köllensperger -puolueen puheenjohtajana.
Tausta ja yksityiselämä

Köllensperger syntyi vuonna 1970 Bozenissa, Etelä-Tirolissa. Hän on opiskellut taloustiedettä Bolognan yliopistossa, jonka jälkeen hän palasi Bozeniin ja alkoi työskennellä digimarkkinoinnin ja verkkokaupan parissa.
Köllensperger on naimisissa ja hänellä on yksi tytär.
Poliittinen ura

Köllensperger valittiin ensimmäisen kerran Etelä-Tirolin maapäivien edustajaksi vuonna 2013 viiden tähden liikkeen listoilta 1333 henkilökohtaisella äänellä.
Heinäkuussa 2018 Köllensperger jätti puolueen, koska katsoi, ettei se edusta saksankielisen vähemmistön asioita tarpeeksi äänekkäästi, mutta piti viiden tähden liikettä muuten ihan mahdollisena yhteistyökumppanina. 10. heinäkuuta Köllensperger ilmoitti perustavansa uuden puolueen.
Pekka Pihlanto

Pekka Hemminki Pihlanto (s. 1938) on suomalainen taloustieteilijä. Hän oli vuodesta 1985 Turun kauppakorkeakoulun laskentatoimen professori. Hänen tutkimuskohteitaan olivat yrityksen rahoitus ja laskentatoimi. Hän jäi eläkkeelle 2003.
Pohjapyrstökäs

| Pohjapyrstökäs> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Vaippaeläimet Urochordata
Luokka::  Pyrstökkäät Appendicularia
Heimo::  Fritillariidae
Suku::  Fritillaria
Laji::  borealis
Kaksiosainen nimi
 Fritillaria borealis  Lohmann, 1896 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjapyrstökäs (Fritillaria borealis) on pyrstökkäisiin kuuluva planktinen vaippaeläinlaji. Pohjapyrstökäs on ainoa Itämeren pohjoisosassa esiintyvä vaippaeläin. Suolapitoisuus rajoittaa sen levinneisyyttä, joka ulottuu Pohjanlahden ja Suomenlahden suulle. Täällä se elää kuitenkin vain syvässä vedessä, toisin kuin varsinaisissa merissä. Pohjapyrstökäs on 4 millimetriä pitkä, ja sen keskiosaan kiinnittyy ruumista pitempi lihaksikas pyrstö. Se elää Itämeressä 50–200 metrin syvyydessä, jossa suolapitoisuus on vähintään 7 promillea.
Aiheesta muualla

Animal Diversity Web: Fritillaria borealis (kuva)
Osuuskassa

Osuuskassa oli osuustoiminnallinen pankki, nykyisen osuuspankin edeltäjä. Ensimmäiset osuuskassat perustettiin Suomessa maaseutukyliin 1900-luvun alussa. Osuuskassojen avulla pyrittiin alun perin poistamaan maanviljelyn esteenä ollutta pääomapulaa, joka oli suuri kehityksen este pienviljelijävaltaisessa maataloudessa.
Osuuskassamuoto peräisin Saksasta

Osuuskassamuoto on alkujaan peräisin Saksasta. Muotoja oli kaksi: maanviljelijöiden ja käsityöläisten tarpeita palveleva osuuskassa.
Osuuskassamuoto peräisin Saksasta > Maanviljelijöiden raiffeisenilaiset osuuskassat

Maanviljelijöiden tarpeita palvelevat raiffeisenilaiset osuuskassat perustuivat saksalaisen nimismiehen Friedrich Wilhelm Raiffaisenin (1818–1888) ajatuksiin. Saksan maaseudulla väestö oli 1800-luvulla köyhää eikä pankkeja ollut. Pienviljelijät kääntyivät lainatarpeissaan yksityisten rahanlainaajien puoleen, mikä johti koronkiskontaan ja velkakierteeseen, jossa viljelijät saattoivat menettää koko omaisuutensa. Ratkaisuksi Raiffeisen näki viljelijöiden oma-apuun ja keskinäiseen riskien tasaamiseen perustuvan osuuskassamallin. Ensimmäinen osuuskassa perustettiin Saksan Anhauseniin 1864. Raiffeisenin osuuskassajärjestelmälle tyypillisiä piirteitä olivat:
Toimintapiiri niin pieni, että johto ja jäsenet tuntevat toisensa.
Verraten pieni osuusmaksu.
Osuuskassa valvoo, että lainat käytetään sopimuksen mukaisesti.
Laina-aika voi olla useita vuosia.
Jäsenet sitoutuneet rajattomaan vastuuvelvollisuuteen osuuskassan veloista.
Raiffeisenin perustaman osuuskassan tarkoitus ei ollut ”saavuttaa huomattavia liiketaloudellisia voittoja, vaan tukea taloudellisesti heikkoja ja edistää jäsentensä henkistä ja siveellistä hyvinvointia”.
Osuuskassamuoto peräisin Saksasta > Käsityöläisten schulze-delitzschiläiset osuuskassat

Käsityöläisten tarpeita palveleva schulze-delitzschiläinen osuuskassa (ensimmäinen perustettiin 1850) lähenteli muodoltaan yksityispankkeja. Tämä osuuskassamalli perustui saksalaisen Hermann Schulze-Delitzschin (1808–1883) ajatuksiin. Hän loi kaupunkeihin käsityöläisille, pienyrittäjille ja työväestölle suunnattuja osuuskassoja.
Osuuskassa maaseudun tukijana

Osuustoimintaa pidettiin keinona vauhdittaa maaseudun taloudellista kehitystä. Lokakuussa 1899 perustettiin Pellervo-seura edistämään ”vapaata osuustoimintaa maatalouden eri aloilla”. Seuran perustajat kuuluivat yhteiskunnan johtaviin piireihin. Seuran johtokunnan puheenjohtajaksi valittiin maaseudun sosiaalisiin ongelmiin perehtynyt tohtori Hannes Gebhard, osuuskassojen perustamisen keskeinen vaikuttaja.
1800-luvun lopulla toimi Suomessa jo lukuisia pankkeja. Pientilallisten oli kuitenkin vaikea saada niistä lainaa. Esimerkiksi Suomen Hypoteekkiyhdistys lainoitti vain suurempien tilojen omistajia. Luotonsaantivaikeuksien nähtiin synnyttävän sosiaalista ja taloudellista eriarvoisuutta suurten ja pienten maanviljelijöiden välillä.
Osuuskassan lainojen oli alkujaan tarkoitus olla maatalouden liikeluottoa. Lainalla ei saanut esimerkiksi ostaa kiinteistöä; se tosin tuli myöhemmin mahdolliseksi. Osuuskassan lainan hakijan tuli olla kassan jäsen. Lainan ehtona oli, että hakija tekisi tarkan suunnitelman lainan käytöstä, esimerkiksi uudesta navetasta ja laskelmat tuotannon tulevasta kasvusta, jonka avulla lainan korot ja lyhennykset hoidettaisiin. Tämä totutti hakijat taloudelliseen ajatteluun.
Hannes Gebhard pyrki tarkkaan selvittämään, minkälaiset kylät sopisivat osuuskassatoimintaan. Näissä ”luottokuntoisuustutkimuksissa” kerättiin tiedot maatalouden
rakenteesta (talojen, torppien ja mäkitupien määrät), maataloustuotteiden
markkinoinnista, osuustoiminnasta, yrityksistä ja väestön koulutustasosta. Mukaan hyväksyttyjen kylien joukossa oli vankkoja talonpoikaiskyliä, mutta myös torppari- ja mäkitupalaiskyliä. Poikkeuksellinen oli Jyväskylän pitäjän Nisulan-Syrjälän alueelle perustettu Keski-Suomen ensimmäinen osuuskassa Nisulan osuuskassa. Kysymyksessä oli muutaman suuren maatilan, käsityöläisten ja työläisten muodostama yhteisö
Jyväskylän kaupungin tuntumassa. Koska osuuskassojen tarkoitus oli nimenomaan maatalouden luototus, eräässä toisessa kaupungissa toiminut käsityöläisten osuuskassa ei sopinut aatteeseen.
Ensimmäiset osuuskassat

Järjestelmän ytimenä oli vuonna 1902 perustettu Osuuskassojen Keskuslainarahasto, jolta paikalliset osuuskassat saivat halpakorkoista lainaa jaettavaksi maaseudun taloudellisen toiminnan edistämiseen. Keskuslainarahasto sai puolestaan tarvittavat varat lainaksi valtiolta. Osuuskassojen ensimmäisessä perustamisvaiheessa vuosina 1903–1914 aloitti eri puolilla Suomea toimintansa runsaat 500 osuuskassaa. Innokkaimmin uusia rahalaitoksia perustettiin Itä-Suomessa, jossa maaseudun säästöpankkien merkitys oli vähäisempi kuin Länsi-Suomessa. Valtaosa osuuskassoista oli rakenteeltaan Raiffeisenin järjestelmän mukaisia.
Osuuskassojen eli luotto-osuuskuntien perustaminen tuli mahdolliseksi 1901, kun osuustoimintalaki oli säädetty. Ensimmäiset osuuskassat aloittivat toimintansa 1903. Toiminnan aloittaminen oli monivaiheinen prosessi, johon kuului mm. perustamiskokous, sääntöjen vahvistaminen ja kaupparekisteriin merkintä. Mikä osuuskassoista lasketaan ensimmäiseksi riippuu siitä, miten aloittamispäivä määritetään. Ensimmäisenä piti perustamiskokouksen 6.7.1902 Andelskassan i Malax, joka kuitenkin ehti kaupparekisteriin vasta 1904. Piippolan Osuuskassan säännöt vahvistettiin ensimmäisinä (15.1.1903).
Voidakseen myöntää lainoja tuli osuuskassan vielä saada itselleen luottoa. Keskuslainarahasto myönsi ensimmäiset luotot vuoden 1903 jälkipuoliskolla. Ensimmäiset 10 osuuskassaa, jotka luottoa saivat, olivat: Punnuksen ja Sokialan Osuuskassa (Muolaa), Niinijoen Osuuskassa (Loimaa), Nurmijärven Osuuskassa (Valkjärvi), Huhtervun Osuuskassa (Jaakkima), Linnantaustan ja Paltaniemen Osuuskassa (Paltamo), Jaakkiman Osuuskassa, Raudun Osuuskassa, Vehmaan Isäntäyhdistyksen Osuuskassa, Ilmajoen Yläpään Osuuskassa ja Ilmajoen Alapään Osuuskassa.
Alussa osuuskassoista pyrittiin saamaan pieniä vain yhden kylän tai kyläkunnan kassoja. Kuntakohtaisia osuuskassoja ei suosittu. Osuuskassoja olikin tarkoitus perustaa "vähän paremmin kuin yksi joka kuntaa kohti". Ajatuksena oli, että suppeassa piirissä jäsenet tuntevat toisensa ja valvovat toisiaan. Ensimmäisissä luottoa saaneissa kymmenessä kassassa oli 12–52 jäsentä kussakin. Eräs 7-jäseninen osuuskassa kuitenkin katsottiin vielä liian pieneksi. Kassojen vastuullisten hoitomiesten oli tunnettava sekä jäsenehdokkaat että jäsenet. Osuuskassan jäsenyys edellytti huolellisuutta ja siveellistä elämää. Osuuskassan luottokelpoisuutta lisäsi, jos jäsenet olivat raittiusmiehiä.
Vuonna 1912 osuuskassojen keskikoko oli 40–50 jäsentä. Lainaustoiminnan ohella varhaiset osuuskassat harjoittivat myös jäsentensä ammattitarvikkeiden yhteisostoja ja tuotteiden yhteismyyntiä. Vuonna 1920 suurimmissa osuuskassoissa oli jo lähes 300 jäsentä, kun pienimmissä osuuskassoissa jäätiin runsaaseen kymmeneen jäseneen.
Osuuskassoista osuuspankeiksi

Osuuskassoista oli vajaassa 70 vuodessa kasvanut merkittävä ryhmä. Vuoden 1969 päättyessä osuuskassojen osuus maan talletuskannasta oli 19,6 %. Talletuksilla mitaten suurimmat osuuskassat olivat tuolloin Turun Seudun Osuuskassa, Suur-Helsingin Osuuskassa ja Porin Seudun Osuuskassa. Myös pieniä kyläkassoja toimi edelleen, vaikkakin vähemmän kuin aiemmin. Yhteensä osuuskassoja oli jäljellä 464.
Vuonna 1970 voimaan astuneen pankkilainsäädännön mukaisesti osuuskassat muuttuivat osuuspankeiksi. Poikkeuksena tästä olivat osuuskauppojen yhteydessä toimineet kassat.
Jäsenten vastuu

Osuuskassojen alkuvuosikymmeninä toiminta perustui jäsenten eli asiakkaiden henkilökohtaiseen vastuuseen kassan sitoumuksista. Osuustoiminnallinen yhtiömuoto oli syntynyt siksi, että omien pääomien määrä voitiin minimoida ja vapautua riippuvuudesta ulkopuolisista pääoman toimittajista. Pääomien vähäisyyttä kompensoitiin jäsenten henkilökohtaisella sitoutumisella. Pelkästään henkilökohtaisen vastuun varassa ei kuitenkaan toimittu, vaan OKO avusti vaikeuksiin joutuneita kassoja. Osuuspankit ymmärsivät, että koko järjestön maine saattaisi tahriintua, jos yksittäiset kassat joutuisivat vararikkoon. Myöhemmin, vuonna 1932 perustettiin Osuuskassojen Vakuusrahasto tukemaan talousongelmiin joutuneita osuuskassoja.
Kun osuuskassat muuttuivat osuuspankeiksi 1970, riskinkannon periaate muuttui. Jäsenten lisämaksuvelvollisuuden sijaan tulivat oma pääoma ja osuuspankkien keskinäinen vastuu.
Maanviljelijöiden osuuskassat ja muut osuuskassat

Osuuskassoilla tarkoitetaan toisinaan vain OKO:sta luottoa nauttineita tai Osuuskassojen Keskusliittoon kuuluneita "maanviljelijöiden osuuskassoja". Ne olivatkin tavallisimpia. Niiden lisäksi Suomessa on toiminut muitakin osuuskassoja. Sellaisia ovat olleet käsityöläisten ja virkamiesten osuuskassat sekä huolto-osuuskassat. Jo osuuskassojen ensimmäisenä vuonna 1903 perustettiin kaksi käsityöläisten osuuskassaa. Ylioppilaiden Raittiusyhdistyksen Osuuslainarahasto r.l. ja Rautatieläisten Osuuskassa perustettiin 1910-luvun taitteessa. Vuonna 1935 perustettiin Ammatinharjoittajain Osuuskassa. "Muita osuuskassoja" oli enemmänkin.
Osuuskassat, jotka eivät muuttuneet osuuspankeiksi 1970, olivat "lainaliikettä harjoittavia osuuskuntia".
Ongelmatapauksia

Sallan Osuuskassa joutui 1960-luvulla perikadon partaalle rahoitettuaan Kursun sahaosuuskuntaa. Osuuskassan johtaja oli samalla myös sahaosuuskunnan puheenjohtaja, kunnanhallituksen puheenjohtaja ja yhteismetsän hallituksen puheenjohtaja. Hän osti sahan hallituksen puheenjohtajana itseltään yhteismetsän hallituksen puheenjohtajana puuta, rahoitti kaupan osuuskassan toimitusjohtajana ja takasi lainat kunnanhallituksen puheenjohtajana. Myös kyläläiset olivat lainojen takaajina. Sahan konkurssi uhkasi viedä koko kyläyhteisön kurimukseen, mutta tilanteesta selvittiin.
Keikyän Osuuskassan hallintoneuvoston puheenjohtaja ja toimitusjohtaja ottivat 1950-luvulla vastaan pimeitä talletuksia kassan nimissä. Talletuksia ei viety lainkaan kassan kirjanpitoon. Talletusvaroja puolestaan lainattiin edelleen puheenjohtajalle ja hänen lähipiirilleen, vaikka jo aiemmin samalta henkilöltä oli peruutettu shekkiluotto-oikeus. Väärinkäytökset johtivat 200 miljoonan markan tappioihin, jotka vastasivat kassan taseen kokoa. Kassan johtaja päätti itse päivänsä.
Pekka Pirilä

Pekka Pirilä.
Pekka Väinämö Pirilä (3. heinäkuuta 1945 Helsinki – 24. marraskuuta 2015 Espoo) oli suomalainen professori. Hän väitteli tohtoriksi 1973 Teknillisestä korkeakoulusta ja toimi Teknillisen korkeakoulun energiatalouden professorina 1999–2009 ja sen jälkeen itsenäisenä konsulttina. Hänen isänsä oli lääkäri, professori Veikko Pirilä.
Petra Klingler

Petra Klingler (s. 14. helmikuuta 1992) on sveitsiläinen kiipeilijä, joka on erikoistunut boulderointiin ja jääkiipeilyyn. Hän voitti boulderoinnin maailmanmestaruuden vuonna 2016 ja jääkiipeilyn Euroopanmestaruuden vuonna 2015.
| Petra Klingler |
| --- | --- |
 Klingler boulderoinnin maailmancupissa vuonna 2017
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. helmikuuta 1992 (ikä 32)
Kansalaisuus:   Sveitsi
Ammatti:  kiipeilijä
Uran tiedot
Pituus:  163 cm
Laji:  kisakiipeily, kisajääkiipeily
Aiheesta muualla
Petra Klinglerin kotisivut
Klinglerin vanhemmat ja isovanhemmat ovat myös olleet kiipeilijöitä. Hän kiipeili ensimmäisen kerran neljävuotiaana Grimselin alueella ja odotti innolla perheensä joka vuotisia kiipeilymatkoja. 12-vuotiaana Klingler voitti oman ikäluokkansa Sveitsinmestaruuden ensimmäisen kerran osallistuttuaan kilpailuun spontaanisti.
Hän sijoittui vuoden 2019 yhdistetynkiipeilyn maailmanmestaruuskilpailuissa kahdeksanneksi saaden paikan vuoden 2020 kesäolympialaisiin. Seitsemän parasta sai paikan olympialaisiin, mutta paikkoja oli jokaisella maalle jaossa vain kaksi ja seitsemän parhaan joukkoon ylsi kolme japanilaista, joten Klingler sai olympialaispaikan. Klingler oli Olympialaisissa kuudestoista.
Klingler aikoo jäädä eläkkeelle kiipeilykilpailuista vuoden 2024 kesäolympialaisten jälkeen.
Klingler vuoden 2018 MM-kisojen yhdistetynkiipeilyn finaalissa
Klingler boulderoinnin maailmancupissa vuonna 2017
Klingler (vas.) vuoden 2017 EM-kisojen palkintokorokkeella Janja Garnbretin ja Staša Gejon kanssa.
Kilpailujen tuloksia > MM-kisat

| Laji | 2009 | 2011 | 2012 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2022 | 2023 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Boulder | 30. | 29. | 7. | 8. | - | 1. | - | 6. | 10. | - | 13. |
| Lead | - | - | 27. | 15. | - | - | - | 13. | 29. | - | - |
| Speed | - | - | 23. | 27. | - | - | - | 33. | 37. | - | - |
| Yhdistetty | - | - | - | - | - | - | - | 6. | 8. | - | - |
| Jääkiipeily | - | - | - | - | 3. | - | 4. | - | - | 1.  | - |
Paul Poupard

Paul Poupard (2015)
Paul Joseph Jean Poupard (s. 30. elokuuta 1930) on ranskalainen kirkonmies. Hän sai katolisen vihkimyksensä papiksi 18. joulukuuta 1954 ja piispaksi 6. huhtikuuta 1979. Kardinaaliksi hänet tehtiin 25. toukokuuta 1985; hän yleni kardinaalidiakonista kardinaalipapiksi 29. tammikuuta 1996.
Poupard osallistui vuoden 2005 konklaaviin. Hän toimi vuoteen 2007 kulttuurin ja uskontojen välisen dialogin paavillisten neuvostojen puheenjohtajana.
Aiheesta muualla

Catholic-hierarchy.org: Paul Joseph Jean Cardinal Poupard (englanniksi)
Piccadilly Circusin metroasema

Piccadilly Circus on Lontoon metron asema Piccadilly Circusin alla, Lontoon keskustassa. Asemaa käyttävät Bakerloo- ja Piccadilly-linjat.
Leslie Greenin suunnittelema, 10. maaliskuuta 1906 avattu maanpäällinen asema korvattiin vuosina 1925–1928 Charles Holdenin suunnittelemalla maan alle rakennetulla asemalla, jota remontoitiin 1980-luvulla. Asema on suojeltu historiallisena rakennuksena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piccadilly Circusin metroasema Wikimedia Commonsissa
| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Oxford Circusin metroasema ▷ Harrow & Wealdstonen asema (en) |  |  Bakerloo Line |  | Charing Crossin metroasema ▷ Elephant & Castlen metroasema |
| Green Parkin metroasema ▷ Uxbridgen metroasema (en) / Heathrow’n terminaali 4:n metroasema / Heathrow’n terminaali 5:n metroasema (en) |  |  Piccadilly Line |  | Leicester Squaren metroasema ▷ Cockfostersin metroasema (en) |
muokkaa wikidataa
CoCom

CoCom eli  Coordinating Committee for Multilateral Export Controls oli länsiliittouman perustama tuonti- ja vientialan järjestö, joka perustettiin viiden vuoden aikana toisen maailmansodan jälkeen  juuri kylmän sodan alkuvaiheissa ja jonka päämääränä oli säädellä huipputeknologian vientiä SEV:n ja Varsovan liiton maihin. CoCom lopetettiin kylmän sodan jälkeen 31. maaliskuuta 1994, ja se korvattiin Wassenaarin sopimuksella.
Laki ja säännöt

Yhdysvalloissa CoComin toiminta perustui 1960-luvulla säädetyn AECA-lain (Arms Export Control Act) nojaan, jota valvottiin Yhdysvaltain ulkoministeriön ITAR-osaston kautta (International Traffic in Arms Regulations). Tämä organisaatio toimii yhä edelleen.
Jäsenet

Australia
Belgia
Kanada
Tanska
Ranska
Länsi-Saksa
Kreikka
Italia
Japani
Luxemburg
Alankomaat
Norja
Portugali
Espanja
Turkki
Yhdistynyt kuningaskunta
Yhdysvallat
CoComin ulkopuolelle jäivät seuraavat valtiot, jotka kuitenkin tekivät sen kanssa yhteistyötä: Irlanti, Itävalta, Ruotsi, Suomi, Sveitsi ja Uusi-Seelanti.