stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tinakenkätyttö

| Tinakenkätyttö Kaija Koo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1999
 Julkaistu: 1999
 Formaatti: CD, C-kasetti
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 42.37
 Levy-yhtiö: Universal Music
Listasijoitukset
  Suomi: 5. (marraskuu 1999)
Kaija Koon muut julkaisut
| Operaatio jalokivimeri 1998 | Tinakenkätyttö 1999 | Tuuleen piirretyt vuodet 1980–2000 2000 |
Tinakenkätyttö on Kaija Koon studio-albumi, joka julkaistiin vuonna 1999.
Kappaleet

Kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Markku Impiö, ellei toisin mainita.
Tinakenkätyttö – 4.28
Magneettimies – 3.15
Ex-nainen – 5.04
Allaround-mies – 4.20
Isä – 3.59
Kaljaa pöytään – 2.44
Aino – 3.50
Taas mua viedään – 3.24
Kanoottiretki – 3.41  (säv. ja san. Kaija Koo)
Joku toinen saa sua odottaa – 3.38
Uni ei tuu – 4.08
Ranskan 9. armeija

| 9>  armeija |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1914-1918 1939-1940
Valtio:   Ranska
Puolustushaarat:  Maavoimat
Rooli:  kenttäarmeija
Koko:  armeija
Sodat ja taistelut:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota
Ranskan 9. armeija (ransk. IXe Armée) oli Ranskan maavoimien yhtymä, joka osallistui ensimmäiseen ja toiseen maailmansotaan.
Toinen maailmansota

Armeija perustettiin 5. marraskuuta 1939, jolloin se liitettiin Ranskan 1. armeijaryhmään.
Armeija oli ainoa yhtymä, joka oli alkuvaiheessa Ardennit läpäisseiden saksalaisjoukkojen tiellä toisessa maailmansodassa. Seuranneessa Sedanin taistelussa armeija lyötiin hajalle.
Komentajat

Armeijankomentajina olivat:
armeijankenraali Corap 5. marraskuuta 1939 - 15. toukokuuta 1940
armeijankenraali Giraud 15. toukokuuta 1940 -
Tinaoktoaatti

| Tinaoktoaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  301-10-0
PubChem CID:  164512195 ja 134689736 9318, 164512195 ja 134689736
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (C8H15O2)2Sn
Moolimassa:  405,11
Ulkomuoto:  Väritön neste
Tiheys:  1,26 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Tinaoktoaatti (C8H15O2)2Sn) eli tina-2-etyyliheksanoaatti on tina- ja oktoaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä polymeerien valmistuksessa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa tinaoktoaatti on väritöntä tai hieman kellertävää nestettä. Yhdiste ei liukene veteen ja hydrolysoituu happojen tai emästen vaikutuksesta. Tinaoktoaatti liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi hiilivetyihin.
Tinaoktoaattia valmistetaan tinaoksidin tai -kloridin ja 2-etyyliheksaanihapon reaktiolla.
Tinaoktoaattia käytetään katalyyttinä polyuretaanivaahtojen, -liimojen ja -pinnoitteiden, polylaktidin, kaprolaktonista tuotettavan polykaprolaktonin ja silikonien valmistamisessa. Yhdistettä käytetään myös silikoniöljyjen stabilisaattorina.
Rakkaudesta (Plutarkhos)

| Rakkaudesta> Ἐρωτικός.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Plutarkhos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 120
Suomennos
Suomentaja:  Erkki Sironen, Sampo Vesterinen
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2005
ISBN:  951-31-3274-9
Sarja: Moralia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Rakkaudesta (m.kreik. Ἐρωτικός, Erōtikos; lat. Amatorius) on Plutarkhoksen Moralia-kokoelmaan (kirja IX, 50) kuuluva kirjoitus, joka käsittelee rakkautta, erityisesti avioliittoa sekä hetero- ja homoseksuaalisen suhteen paremmuutta toisiinsa nähden.
Historia

Rakkaudesta
Teoksen katsotaan kuuluvan Plutarkhoksen myöhäistuotantoon ja olevan kirjoitettu ennen vuotta 120. Kirjoitus on mahdollisesti kommentaari Platonin rakkautta käsitteleviin teorioihin. Erään näkemyksen mukaan Plutarkhos on halunnut kirjoituksellaan häivyttää sen antiikin aikana usein vallinneen kuvan, että filosofia ja homoseksuaalisuus liittyvät toisiinsa. Näin Plutarkhos olisi pyrkinyt sanoutumaan irti Platonin näkemyksistä. Teksti on säilynyt kahdessa keskiaikaisessa käsikirjoituksessa, joista kummassakin on suuri aukko tärkeässä kohdassa teoksen loppupuolella; lisäksi niissä on useita muita aukkokohtia. Teos sisältää paljon lainauksia ja viittauksia antiikin aikaisiin kirjailijoihin.
Sisältö

Plutarkhoksen kirjoitus on muodoltaan dialogi, joka koostuu 26 luvusta. Varsinainen dialogi on sijoitettu kehyskertomukseen, jossa keskustelevat Flavianos sekä Plutarkhoksen poika Autobulos. Autobulos kertoo Flavianokselle tapahtumista, jotka sattuivat, kun hänen isänsä ja äitinsä olivat menneet naimisiin. Teoksen keskeinen henkilö on nuori efebi nimeltään Bakkhon. Häneen ovat ihastuneet sekä poikarakastaja Peisias että rikas nuori (mutta Bakkhonia vanhempi) leski Ismenodora.
Dialogissa Bakkhonin ystävät ja muut paikallaolijat, joihin kuuluvat Peisias, Anthemion, Protogenes, Dafnaios, Soklaros, Pemptides, Zeuksippos sekä Plutarkhos itse, keskustelevat siitä, tulisiko nuorukaisen valita avioliitto häntä vanhemman naisen kanssa vai miesten välinen rakkaus. Plutarkhos haluaa itse puolustaa dialogillaan avioliittoa. Dialogissa avioliittoa kannattavat hänen lisäkseen Anthemion ja Dafnaios. Peisias kannattaa homoseksuaalisuutta ja haluaisi ilmeisesti pitää Bakkhonin itsellään; hänen puoltaan pitää Protogenes. Plutarkhoksen seuruetta pyydetään välitystuomariksi keskustelussa.
Dialogin alkupuolella keskustellaan rakkauden luonteesta ja kahdenlaisesta rakkaudesta: Eroksesta sekä sen suhteesta Afroditeehen. Dafnaioksen mukaan poikiin ja naisiin kohdistuvassa rakkaudessa on kyse samasta tunteesta, mutta poikarakkaus on nuorempi tulokas, joka on livahtanut gymnasioneihin vasta sen jälkeen, kun nuoret alkoivat niissä riisuutua alastomiksi. Tämän Plutarkhos katsoo loukkaavan ja halventavan aviollista rakkautta, joka auttaa ihmiset kuolemattomuuteen. Bakkhonin ja Ismenodoran avioliiton vastustajat puolestaan argumentoivat muun muassa, että miehen tulee varoa rikkaita naisia, ja että naisen tulee olla aviomiestään nuorempi. Tähän vastataan muun muassa sillä, että Herakleskin luovutti 33-vuotiaan vaimonsa Megaran avioon 16-vuotiaalle Iolaokselle.
Kesken keskustelun siihen osalliset saavat tiedon, että Ismenodora on siepannut Bakkhonin kotiinsa. Tämä herättää keskusteluja muun muassa naisvallan vaarallisuudesta sekä rakkauden luonteesta ihmisjärkeä vahvempana intohimona. Tämän jälkeen äänessä on ennen kaikkea Plutarkhos itse. Hän ylistää Erosta ja vertaa sen voimaa Afroditeehen ja Areeseen, esittelee platonilaisen Eros-teorian, puolustaa avioliittoa sekä kertoo useita esimerkkitarinoita näkemystensä tueksi. Dialogin lopussa saadaan tieto Bakkhonin ja Ismenodoran hääjuhlasta. Myös Peisias osallistuu häihin iloiten.
Kirjallisuutta > Suomennos

Plutarkhos: Rakkaudesta. Teoksessa Plutarkhos: Hellien tunteiden kirja, s. 191-193.  (Suomentaneet ja selityksin varustaneet Erkki Sironen ja Sampo Vesterinen. Jälkisanat Erkki Sironen. Olympos-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3274-9
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plutarch: Dialogue on Love. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume IX. Table-Talk, Books 7–9. Dialogue on Love. Loeb Classical Library 425)  Cambridge, MA:  Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla > Teos

Plutarch: On Love Plutarch’s Morals. Google-kirjat (englanniksi)
Plutarch: On Love Plutarch’s Morals. Internet Archive (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Asikainen, Susanna: Rauhallisen yhteiselämän ohjeet : Avioliitto ja puolisoiden roolit Plutarkhoksella ja Uuden testamentin ajan kristillisessä kirjallisuudessa Pro gradu. Helsingin yliopisto, eksegetiikan laitos. 2008.
Tina(IV)

| Tina(IV)sulfidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1315-01-1
PubChem CID:  15238661 ja 73977
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SnS2
Moolimassa:  182,85
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  600 °C (hajoaa)
Tiheys:  5,08 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Tina(IV)sulfidi (SnS2) eli stannisulfidi on tina- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa pigmenttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa tina(IV)sulfidi on keltaista tai ruskehtavaa kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee laimeisiin happoihin ja väkeviin emäksiin. Sulfidiliuoksiin se liukenee muodostaen kompleksisen tritiostannaatti(IV)ionin ([SnS3]2-).
Tina(IV)sulfidia valmistetaan kuumentamalla tina-amalgaamin tai tinadioksidin, rikin ja ammoniumkloridin seosta. Toinen tapa on saostaa sitä lievästi happamasta tina(IV)kloridin vesiliuoksesta vetysulfidin avulla).
Tina(IV)sulfidia käytetään pronssia tai kultaa muistuttavana pinnoitteena esimerkiksi taideteoksissa. Sitä kutsutaan tällöin mosaiikkikullaksi.
Ranne

Oikean käden ranteen luut kämmenen selkäpuolelta.
Ranne (lat. carpus) on ihmisen kädessä kyynärvarren ja kämmenen välissä sijaitseva osa, joka mahdollistaa kämmenen liikkeet.
Luut

Ranteessa on holvimaisesti järjestyneenä kahdessa rivissä kahdeksan pyöristynyttä pientä ranneluuta: kyynärvarren puoleisessa rivissä peukalosta lukien veneluu, puolikuuluu, kolmioluu ja herneluu sekä kämmenen puoleisessa rivissä peukalosta lukien iso monikulmaluu, pieni monikulmaluu, iso ranneluu ja hakaluu.
Ranneluut ovat toisiinsa sidoksissa monien pikkuluiden välisten nivelsiteiden välityksellä. Kummassakin rivissä luut liikkuvat toisiinsa nähden vain vähän, mutta rivit liikkuvat melko vapaasti toisiinsa nähden. Ranneluut niveltyvät kyynärvarren kyynärluuhun ja värttinäluuhun sekä kämmenen kämmenluihin.
Lihakset ja liikkuvuus

Ranteen laaja liikkuvuus edesauttaa käden kykyä tarttumiseen. Rannetta ja sormia koukistavat kyynärvarren koukistajalihakset. Ne voidaan jakaa pinnalliseen ryhmään, syvään ryhmään sekä niitä erottavaan keskimmäiseen kerrokseen. Kyynärvarren kämmenpuolen ojentajalihakset ojentavat rannetta ja sormia.
Koukistuksessa eli käden taivutuksessa kämmenpuolen suuntaan toimivat yhdessä ranteen värttinäluun puoleinen koukistajalihas ja ranteen kyynärluun puoleinen koukistajalihas. Ojennuksessa puolestaan toimivat yhdessä ranteen pitkä värttinäluun puoleinen ojentajalihas, ranteen lyhyt värttinäluun puoleinen ojentajalihas ja ranteen kyynärluun puoleinen ojentajalihas. Radiaalideviaatiossa toimivat yhdessä kolme värttinäluun puoleista lihasta ja ulnaarideviaatiossa kaksi kyynärluun puoleista. Myös muut lihakset vaikuttavat ranteen liikkeisiin.
Muilla kädellisillä

Toisin kuin ihmisen ranneluut, rystysillään tukea maasta kävellessään ottavien gorillan ja simpanssin ranneluut lukkiutuvat värttinäluun kanssa ja muodostavat kävellessä tukirakenteen.
Nivelsiteet yhdistävät ranneluut yläpuolella värttinäluuhun ja kyynärluuhun, alapuolella viiteen kämmenluuhun.
Ulrich Ramé

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Ulrich Ramé
Syntymäaika: 19. syyskuuta 1972 (ikä 52)
Syntymäpaikka: Nantes, Ranska
Pituus: 187 senttimetriä
Seura
Seura:  Bordeaux
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1991–1997 1997–2011 2011–2013 |  Angers  Bordeaux  Sedan | 82 (0) 525 (0) 51 (0) |
Maajoukkue
| 1999–2003 |  Ranska | 12 (0) |
Valmennusura
2016:  Bordeaux
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 3. heinäkuuta 2013.
Ulrich Ramé (s. 19. syyskuuta 1972 Nantes) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen maalivahti.
Ura pelaajana

Ramé aloitti pelaajauransa SCO Angersissa ja debytoi liigatasolla kaudella 1993/94, joka päättyi joukkueen osalta putoamiseen sarjaporrasta alemmas. Kaudella 1995/96 joukkue putosi Nationaliin, jossa Ramé edusti Angersia vielä yhden kauden ajan.
Vuonna 1997 hän siirtyi Girondins Bordeaux'hon, jossa pelasi uransa menestyksekkäimmät vuodet. Ramé nousi pian Bordeaux'n ykkösmaalivahdiksi ja piti paikkaa hallussaan aina kauteen 2009/10 saakka. Ramé voitti seuran paidassa kaksi Ranskan mestaruutta sekä kolme Coupe de la Liguetä. Kaudella 2009/10 Cédric Carrasso otti seuran ykköstorjujan roolin ja kokenut Ramé pelasi kaksi viimeistä Bordeaux-kauttaan kakkosmaalivahtina. Hän pelasi seurassa 14 vuoden aikana kaikkiaan 525 ottelua. Kesällä 2011 hän siirtyi CS Sedaniin, jossa lopetti pitkän pelaajauransa vuonna 2013.
Ramé pelasi ensimmäisen maaottelunsa Ranskan maajoukkueen paidassa 9. kesäkuuta 1999 Andorraa vastaan. Ottelu päättyi Ranskan 1–0 voittoon. Ramé oli myös vaihtomiehenä voittamassa jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut vuonna 2000 Ranskan jalkapallomaajoukkueen kanssa, mutta ei pelannut yhdessäkään pelissä. Hän oli vaihtomiehenä myös MM-kisoissa 2002.
Ramé ei ole pelannut maajoukkueessa sen jälkeen kun hän teki suuren virheen ottelussa Tšekkiä vastaan 12. helmikuuta 2003. Hän jäi maajoukkuetasolla Fabien Barthez'n, Grégory Coupet'n ja Mickaël Landreaun varjoon.
Saavutukset pelaajana

Euroopanmestari: 2000
Confederations Cupin mestaruus: 2001
Ranskan mestaruus (2): 1999, 2009
Coupe de la Ligue (3): 2002, 2007, 2009
Trophée des Champions: 2008
Ura valmentajana

Pelaajauransa jälkeen Ramé suoritti valmentajadiplomin. Vuonna 2014 hän palasi Bordeaux'n organisaatioon kehittämistehtäviin. Maaliskuussa 2016 hänestä tuli seuran päävalmentaja Willy Sagnolin saatua potkut. Ramén johdolla Bordeaux sijoittui lopulta liigan keskikastiin yhdenneksitoista. Kauden jälkeen hän sai tehdä tilaa Jocelyn Gourvennecille.
Aiheesta muualla

Ligue 1
(ranskaksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Willy Sagnol | Girondins Bordeaux'n päävalmentaja 3–6/2016 | Seuraaja: Jocelyn Gourvennec |
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Ramé |
2 Candela |
3 Lizarazu |
4 Vieira |
5 Christanval |
6 Djorkaeff |
7 Makélélé |
8 Desailly |
9 Cissé |
10 Zidane |
11 Wiltord |
12 Henry |
13 Silvestre |
14 Boghossian |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Petit |
18 Lebœuf |
19 Sagnol |
20 Trezeguet |
21 Dugarry |
22 Micoud |
23 Coupet |
Valmentaja Lemerre
Lähde + fix
Tina(II)

| Tina(II)kloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7772-99-8
PubChem CID:  24479 ja 5284466
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SnCl2
Moolimassa:  189,61
Ulkomuoto:  Valkoisia suomumaisia kiteitä
Sulamispiste:  246 °C
Kiehumispiste:  652 °C
Tiheys:  3,95 g/cm3
Liukoisuus veteen:  900 g/l (20 °C)
Tina(II)kloridi (SnCl2) on tina- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa pelkistimenä ja päällystettäessä metallipintoja tinalla elektrolyyttisesti. Tina(II)kloridi on tärkein tina(II)suoloista.
Ominaisuudet

Tina(II)kloridi on huoneenlämpötilassa kiinteää valkoista ainetta. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen dihydraatti (SnCl2·2H2O). Yhdiste liukenee helposti veteen ja myös moniin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin ja asetoniin. Kiinteänä yhdiste säilyy pitkiäkin aikoja hapettumatta, mutta liuokset hapettuvat helposti esimerkiksi ilman hapen vaikutuksesta tina(IV)kloridiksi. Laimeissa liuoksissa voi tapahtua myös hydrolyysiä niukkaliukoiseksi tinahydroksidikloridiksi (Sn(OH)Cl). Tämä voidaan ehkäistä lisäämällä liuokseen happoa, kuten suolahappoa. Tina(II)kloridi on suhteellisen vahva pelkistin, joka pelkistää muun muassa Fe3+-ionit Fe2+-ioneiksi. Alkalimetallikloridien kanssa yhdiste muodostaa triklorostannaatti- tai tetraklorostannaattisuoloja.
Valmistus ja käyttö

Kidevedetöntä tina(II)kloridia valmistetaan kuuman tinan ja vetykloridikaasun välisellä reaktiolla, tinan ja kloorin välisellä reaktiolla tai pelkistämällä tina(IV)kloridia metallisen tinan avulla. Liuotettaessa tinaa suolahappoon ja haihdutettaessa liuos kuiviin yhdiste kiteytyy dihydraattina. Tina(II)klorididihydraatista voidaan saada kidevedetöntä yhdistettä kuuman vetykloridikaasun tai väkevän rikkihapon avulla.
Tärkein tina(II)kloridin käyttö on metallien elektrolyyttinen pelkistäminen tinalla. Elektrolyysiseos koostuu sulasta tina(II)kloridin ja kaliumkloridin seoksesta. Yhdistettä käytetään huomattavia määriä orgaanisessa synteesissä pelkistimenä muun muassa väriaineiden valmistuksessa. Se pelkistää muun muassa aromaattiset nitroyhdisteet amiineiksi, alifaattiset nitroyhdisteet oksiimeiksi tai hydroksyyliamiineiksi ja nitriilit aldehydeiksi. Se on myös hyvä katalyytti useissa orgaanisissa reaktioissa. Tina(II)kloridia voidaan käyttää myös ruoan lisäaineena. Sen E-koodi on E512 ja Suomessa sen käyttö on sallittu vain säilykeparsassa.
Tinhosa Grande

Tinhosa Grande
Tinhosa Granden sijainti São Tomé ja Príncipessä.
| --- | --- |
Sijainti:  1°20′N, 7°17′E Pagué, Príncipe São Tomé ja Príncipe
Korkein kohta:  75  m 
Pinta-ala:  0,2 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tinhosa Grande on saari São Tomé ja Príncipessä Guineanlahdessa Atlantin valtameressä. Tinhosa Grande yhdessä pienemmän Tinhosa Pequenan ja yhden pienemmän saaren kanssa muodostaa Tinhosasaarten (port. Ilhas Tinhosas) saariryhmän, joka sijaitsee 22 kilometrin päässä suuresta Príncipen saaresta lounaaseen. Pinta-alaa saarella on 20 hehtaaria. Tinhosa Grande on karu kalliosaari, jolla ei ole kasvillisuutta. Saaren korkein kohta on 56 metriä merenpinnan yläpuolella.
Tinhosa Grande kuuluu Tinhosasaarten muodostamaan 23 hehtaarin suuruiseen kansainvälisesti tärkeään lintualueeseen (IBA). Tinhosasaarilla on Guineanlahden suurimpia merilintuyhdyskuntia. Alueella pesii esimerkiksi tuhansia pareja ruskosuulia, tummaruskotiiroja, ruskotiiroja ja nokitiiroja. Lisäksi säännöllisesti alueella pesii ainakin pieniä määriä pikkutropiikkilintuja. Ohjasnokitiiran ja madeirankeijun tiedetään vierailevan alueella, mutta niiden pesinnästä ei ole saatu todisteita. Alueella vierailevia lintulajeja ovat muun muassa atlantinfregattilintu, punajalkasuula, naamiosuula ja suomutropiikkilintu. Alue ei ole suojeltu, vaikka ehdotuksia sen suojelemiseksi on tehty jo vuodesta 1973 saakka. Tinhosa Granden ympäröimillä vesialueilla on runsaasti kalaa, minkä ansiosta príncipeläiset kalastajat kalastavat säännöllisesti siellä. Kalastajat toisinaan myös metsästävät nuoria ruskosuulia ruoaksi tai myytäväksi Príncipen pääkaupungissa Santo Antóniossa.
Tinhosa Grandella on pieni laituri, jonka ansiosta saarelle voi rantautua. Saarelle rakennettiin 1990-luvun puolivälissä majakka.
Aiheesta muualla

Kuva majakasta
Rakkolanjoki

| Rakkolanjoki Селезнёвка, Seleznjovka |
| --- | --- |

Maat:  Venäjä, Suomi
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Viipurin piiri
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Lappeenranta
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Hounijoen vesistö (06)
Pinta-ala:  621,65 km² 
Järvisyys:  2,86 % 
Pääuoman pituus:  55,9 km 
Pääuoman osuudet:  Rakkolanjoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Lasola, Lappeenranta 
 :  61°02′40″N, 28°16′50″E
Laskupaikka:  Viipuri, Viipurinlahti, Suomenlahti, Venäjä
 :  60°43′50″N, 28°39′48″E
Läpivirtausjärvet:  Haapajärvi
Sivu-uomat:  Buslovka (d) (käännä suomeksi), Gusinaya (d) (käännä suomeksi), Hounijoki
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  noin 62 m
Laskukorkeus:  0 m
Korkeusero:  62 m
Pituus:  55,9 km  
Kaltevuus:  1,11 m/km
Muuta
Rakkolanjoki (ven.  Селезнёвка, Seleznjovka) on Suomen Etelä-Karjalan Lappeenrannasta alkava ja Venäjän Leningradin alueen Viipurin piirissä virtaava 56 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa Hounijoen vesistön koko pääuoman. Joki laskee Suomenlahdella Viipurinlahteen Viipurissa. Venäjänpuoleinen osuus, jonka pituus on 27 kilometriä , sijaitsee entisten Vahvialan kunnan ja Viipurin maalaiskunnan alueella.
Joen kulku

Rakkolanjoki alkaa Lappeenrannan taajaman etelälaidalta ja virtaa ensin etelään Heinsuolle, sitten länteen Kaipian kautta yhdystien 14821 ali Sinkkolan Kalliokoskelle, josta se kääntyy 10 kilometriksi kohti etelää. Siellä se laskee Haapajärven pohjoisrantaan. Haapajärvi on yli kolme kilometriä pitkä. Joki jatkaa samannimisenä järven eteläpäästä Jussilanlahdelta kohti kaakkoa. Joki alittaa taas yhdystien ja tekee pian Saarensuulla jyrkän mutkan pohjoiseen ja pian Lyijysissä toisen mutkan kohti kaakkoa. Joki ylittää Venäjän rajan 3,5 kilometrin päässä Keskisaarella.
Venäjän puolelle Rakkolanjoki siirtyy Keskisaaren kylässä lähellä Vainikkalaa. Hounijoki yhtyy Rakkolanjokeen Nurmissa, joka sijaitsee 15 kilometriä ja Hanhijoki 3,5 kilometriä joensuusta. Joki laskee Viipurinlahteen Viipurin länsipuolella lähellä Tienhaaran (ven. Селезнёво, Seleznjovo, entinen Ykspäänkylä) kylää.
Venäläisessä vesistörekisterissä joen numero on 01040300512102000008041.
Luontoarvoja

Hounijoella ja Rakkolanjoella on teetettiin koskiselvitys, jossa kartoitetiin kosket, vaellusesteet ja joen kunto. Selvityksen mukaan joen Suomen puolisella osalla on runsaasti koskia esimerkiksi taimenen kutupaikoiksi. Monet vaellusesteet ovat jo rapautumassa käytön puutteesta, mutta estävät edelleen vaelluskalojen nousun yläjuoksulle. Tukinuiton jäljiltä monet kosket ovat kivettymiä ja kaipaavat kunnostusta.
Historiaa

Ennen 1940-luvulle asti joen pääuoman ylä- ja keskijuoksua kutsuttiin Rakkolanjoeksi ja Lautalanjoeksi, sekä joen alajuoksua Ykspäänjoeksi. Vuonna 1947 nimeämiskomissio ehdotti Ykspään kylän nimeksi Seleznjova ja joen nimeksi annettiin Seleznjovka. Nämä vahvistettiin vuonna 1949.
Rakkolanjoen rannalla on sijainnut myös Hovinmaan paperitehdas.
Hounijoen vesistö

Hounijoen vesistöalueen valuma-alueen pinta-ala on 621,65 neliökilometriä. Siitä kuuluu Suomelle noin 370 neliökilometriä ja Venäjälle noin 252 neliökilometriä. Valuma-alueen järvisyys on 2,86 %.
Huomioita

1 2  Pääuoman määritys ja sekä joen että pääuoman pituuden määritys on selostettu artikkelin Hounijoen vesistö kappaleessa Pääuoman kulun ja pituuden määritys.
1 2 3  Tieto on luettu venäjänkielisen wikipedian artikkelista ru:Селезнёвка (река).
Aiheesta muualla

VIPSU-hanke, Saimaan vesiensuojeluyhdistys
Ikävalko, Joonas & al.: Mustajoen meritaimenen kotiuttamissuunnitelma, s. 25–30.  Turku:  Varsinais-Suomen ELY-keskus, 2020.  Raportteja 31/2020  ISBN 978-952-314-875-8  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 1.3.2023).
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Селезнёвка (река)
Käännös suomeksi
Max Rand

| Max Rand> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. lokakuuta 1942 Helsinki
Kuollut: 22. maaliskuuta 1992 (49 vuotta) Helsinki
Max Rand (17. lokakuuta 1942 Helsinki – 22. maaliskuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen toimittaja.
Sukunimensä Rand peri virolaiselta isältään: Ewald Rand (1902–1954) oli syntyisin Pärnumaan Vändrasta. Isä avioitui vuonna 1936 suomalaisen Irma Englundin (1906–1953) kanssa ja siirtyi Suomeen, jossa hänet vihittiin papiksi vuonna 1945. Max Rand jäi orvoksi jo 12-vuotiaana.
Rand aloitti toimittajanuransa vuonna 1962 Ylioppilaslehdessä. Tämän jälkeen hän työskenteli kulttuuritoimittajana ensin Uudessa Suomessa ja vuosina 1963–1968 Helsingin Sanomissa, jossa hän toimi myöhemmin avustajana. Vuodesta 1969 hän työskenteli Yleisradiossa, jossa hän muun muassa toimitti 1970-luvun puolivälissä radio-ohjelmasarjaa Käyrä korkealla yhdessä Esko Seppäsen kanssa. Rand kuului myös radion Eurooppalaisia puheenvuoroja -sarjan tekijöihin, jotka saivat vuonna 1988 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. Hänelle itselleen myönnettiin vuonna 1990 Suomen Kuvalehden journalistipalkinto.
Rand oli tekemässä vuonna 1971 julkaistua teosta Joukkotiedotus yhteiskunnassa: johdatus joukkotiedotuskasvatukseen Yrjö Ahmavaaran, Sirkka Minkkisen, Kaarle Nordenstrengin ja Margaretha Starckin kanssa. Hän myös suomensi Bertolt Brechtin teokset Aikamme teatterista: epäaristotelelaisesta dramatiikasta ja Kolmen pennin ooppera, jälkimmäisen yhdessä Turo Unhon kanssa.
Randin puoliso oli Setan puheenjohtajanakin toiminut vasemmistopoliitikko Jorma Hentilä. Hän kuului myös itse Setan aktiiveihin.
Rand kuoli 49-vuotiaana syöpään vuonna 1992.