Nevil Maskelyne
Tieteellinen ura > Pituusasteen määritys

Vuonna 1758 Maskelyne pääsi jäseneksi Royal Societyyn, jonka toimeksi­annosta hän matkusti vuonna 1761 Saint Helenalle tekemään havaintoja Venuksen yli­kulusta. Mittauksilla olisi ollut suuri merkitys, sillä niiden avulla olisi voitu tarkasti laskea Maan etäisyys Auringosta ja sen perusteella edelleen aurinkokunnan muidenkin planeettojen etäisyydet.lähde?
Huonon sään vuoksi Venuksen ohi­kulusta ei voitu tehdä käyttö­kelpoisia havaintoja, mutta matkan aikana Maskelyne kehitti menetelmän pituusasteen määrittämiseksi Kuun aseman avulla. Menetelmä perustui Kuun ja jonkin tunnetun tähden välisen kulma­etäisyyden mittaamiseen. Palattuaan Englantiin hän jatkoi toimessaan kirkko­herran apulaisena Chipping Barnetissa ja alkoi laatia vuonna 1763 julkaistua kirjaa The British Mariners’s Guide, jossa hän esitteli kehittämänsä menetelmän pituus­asteen määrittämiseksi. Kirjassaan Maskelyne myös ehdotti, että Kuun asemat pitäisi laskea kullekin vuodelle etukäteen ja julkaista meren­kulkijoille käyttö­kelpoisessa muodossa. Ehdotus sai Britannian hallituksen hyväksynnän, ja sen mukaisesti alettiinkin julkaista merenkulun almanakkaa, The Nautical Almanac, joka ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1766 Maskelynen johdolla vuodelle 1767 laadittuna. Maskelynen pyynnöstä valtio alkoi julkaista hänen havaintonsa vuosittain.lähde?
Britannian parlamentti oli vuonna 1714 luvannut 20 000 punnan palkinnon sille, joka keksisi käyttö­kelpoisen ja riittävän tarkan menetelmän pituus­asteen määrittämiseksi merellä. Kun John Harrison keksi kronometrin, hänen ja Maskelynen välille syntyi pitkä­aikainen kiista siitä, kummalle palkinto kuuluisi. Palkinto­ehdokkaita arvioimaan perustettu lauta­kunta, Board of Longitude, lähetti Maskelynen vuonna 1763 Barbadokselle, jossa hänen tehtävänään oli määrittää saaren pää­kaupungin Bridgetownin pituus­aste Jupiterin kuista tehtyjen havaintojen avulla ja samalla verrata menetelmänsä tarkkuutta Harrisonin kronometriin. Krono­metri osoittautui riittävän tarkaksi, mutta ennen kuin palkkio myönnettiin Harrisonille, häntä vaadittiin vielä laatimaan kronometrista täydellinen kuvaus ja rakentamaan sellaisia kaksi lisää, joista toista kokeili itse kuningas Yrjö III.
Matkalla saadut tutkimus­tulokset saatettiin julkisuuteen Board of Longituden kokouksessa vuoden 1765 alussa. Tällöin todettiin, että Harrisonin kronometrilla Bridge­townin pituus­aste oli saatu määritetyksi kymmenen meripeninkulman tarkkuudella yli 5 000 meri­penin­kulman meri­matkan jälkeen. Maskelynen menetelmässä sen sijaan oli 30 mailin virhe. Neljä läsnä ollutta meri­upseeria kuitenkin väitti vastaan, että laskut oli suoritettu Maskelynen ohjeiden mukaan ja että he olivat olleet tottumattomia suorittamaan niitä. Kun kuitenkin Kuun asemaan perustuva menetelmä edellytti taulukoita, jotka vain Maskelyne kykeni laskemaan, menetelmää ei vielä pidetty tarpeeksi käyttö­kelpoisena, että palkinto olisi voitu myöntää hänelle.lähde?
Sillä välin kaksi edellistä Astronomer Royalia olivat kuolleet lyhyen ajan kuluessa, ja Maskelyne nimitettiin tähän virkaan pian hänen palattuaan Englantiin. Tällöin hänestä tuli viran nojalla myös longitudi­lauta­kunnan jäsen, ja tässä tehtävässään hän ei hyväksynyt palkinnon myöntämistä Harrisonille. Maskelynen ohella muutkin lautakunnan ja Royal Societyn jäsenet pitivät Kuun asemaan perustuvaa pituus­asteen tieteellistä määritystä käsitteellisesti ja älyllisesti yli­vertaisena mekaaniseen kronometriin verrattuna. Kun palkinto myöhemmin lopulta myönnettiin Harrisonille, se tapahtui parlamentin säätämän erityisen lain eikä lauta­kunnan päätöksellä.lähde?
Vaikka kronometrit olivat tarkempia, Kuun asemaan perustuva menetelmä oli halvempi, ja se oli yleisimmin käytetty menetelmä pitkälle 1800-luvulle saakka. Koska Maskelynen havainnot ja laskemat tehtiin Greenwichin kuninkaallisessa observatoriossa, Greenwichin meridiaanista tuli myöhemmin yleis­maailmallisesti käytetty nollameridiaani, ja sellaisena se hyväksyttiin kansainvälisesti vuonna 1884.