stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viljo Castrén

Viljo Veli Castrén (7. lokakuuta 1901 Oulu – 29. toukokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen Teknillisen korkeakoulun vesirakennuksen professori. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1919 ja valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1925. Lisäksi hän teki opintomatkoja useisiin Euroopan maihin. Viljo Castrénin vanhemmat olivat VR:n pääjohtaja, senaattori Jalmar Castrén ja Elli o.s. Montell. Hänen poikansa oli arkkitehti Heikki Castrén (1929–1980) ja tyttärensä näyttelijä Elli Castrén.
Castrénin työura alkoi valtion koskivoimatoimiston suunnitteluinsinöörinä 1925–1932 ja jatkui Imatran Voima Oy:n suunnitteluinsinöörinä 1932–1936. Vuodet 1936–1959 hänen päätoimensa oli Vesistöjen säännöstelytoimiston toimistopäällikkönä toimiminen ja 1959–1968 hän oli Teknillisen korkeakoulun vesirakennuksen ynnä perusrakennuksen professori. Sivutoimenaan Castrén työskenteli Teknillisen korkeakoulun ammattipiirustuksen opettajana 1925–1936, saman korkeakoulun assistenttina 1925–1933, tie- ja vesirakennushallituksen ylimääräisenä insinöörinä 1943–1946, jätevesikomitean puheenjohtajana 1964–1969 sekä Helsingin satamalautakunnan ja yleisten töiden lautakunnan jäsenenä 1939–1944. Lisäksi hänellä oli useita luottamustoimia.
Julkaisuja

Tulvitusopas. Päämaja 1941
Vesistöjen säännöstelyn tekniikka. Teknillinen korkeakoulu 1961, moniste 168
Hydrauliikka. Teknillinen korkeakoulu 1962, moniste 173
Padot. Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta 1965, moniste 221
Vesivoimalaitokset. Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta 1968, moniste 246
Hukkuuko ihminen: Ajatuksia ihmisestä ja yhteiskunnasta Suomen setlementtiliiton täyttäessä 50 vuotta. Kristillis-yhteiskunnallinen työkeskusliitto 1968
Suomen vesirakentamisen vaiheet. Suomen rakennusinsinöörien liitto 1979 (yhdessä muiden kirjoittajien kanssa)
Wallace Carothers

Wallace Carothers
Wallace Hume Carothers (27. huhtikuuta 1896 – 29. huhtikuuta 1937) oli yhdysvaltalainen kemisti, joka on tunnettu muun muassa nailonin keksimisestä. Carothers työskenteli DuPontilla orgaanisen kemian johtajana.
Elämäkerta

Carothers syntyi Burlingtonissa, Iowassa. Hän aloitti akateemisen uransa Illinoisin yliopistossa Urbana-Champaignissa vuonna 1924. Hän toimi myös kemian osaston johtajana Tarkio Collegessa, Missourissa, vaikka oli vielä itsekin opiskelija. Carothers siirtyi Harvardin yliopistoon vuonna 1926, minkä jälkeen hän vuonna 1928 siirtyi DuPontille työskentelemään polymeerien parissa.
DuPontilla Carothersin työryhmä keksi 1932 neopreenin, ensimmäisen synteettisen kumin. Sen jälkeen ryhmä kiinnostui estereihin ja amideihin pohjautuvista polymeereistä ja syntetisoi ensimmäisen polyesteri-superpolymeerin, nailonin edeltäjän. Useita vuosia myöhemmin Carothers suoritti kokeita, jotka johtivat nailonin tuotantoon.
Vuonna 1936 Carothers valittiin ensimmäisenä teollisuuskemistinä Yhdysvaltain kansalliseen tiedeakatemiaan.
Carothersin epäiltiin olevan luonteeltaan maanis-depressiivinen. Hän teki itsemurhan 29. huhtikuuta 1937 juomalla kaliumsyanidiliuoksen (eli syankaliumia, joka muodostaa vatsalaukussa tappavan myrkyllistä sinihappoa eli syaanivetyä). Hän kuoli kaksi vuotta ennen kuin nailonkuitujen teollinen valmistus aloitti synteettisten kuitujen vallankumouksen. Itsemurhan aikana Carothersin vaimo oli toisella kuukaudella raskaana. Hänen ainoa lapsensa, tytär Jane, syntyi siis isättömänä.
Chemical Heritage Foundation julkaisi vuonna 1996 DuPontilla työskennelleen Matt Hermesin kirjoittaman Carothersin elämäkerran Enough for One Lifetime, Wallace Carothers the Inventor of Nylon, ISBN 0-8412-3331-4.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Chemheritage.org: Wallace Carothers (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef
Ponnahduskirja

Pyöriteltävä ponnahduskirjan toiminnallisuus kirjassa "Om oss Tomtar", Rabén ja Sjögren, 1979.
Ponnahduskirja eli näyttämökirja on kolmiulotteinen tai liikkuvia osia sisältävä kirja. Kolmiulotteisissa kirjoissa aukeamaa avatessa esiin nousee moniulotteinen asetelma. Liikkuvat osat voivat puolestaan toimia esimerkiksi siten, että sivun reunassa on pieniä kahvoja tai rattaita, joilla sivun elementtejä liikutellaan.
Nykyaikana ponnahduskirjat ovat yleensä suunnattu lapsille, mutta alun perin liikkuvia osia käytettiin havainnollistamaan esimerkiksi filosofisia teorioita. Ponnahduskirjojen vuorovaikutteisuus on osa interaktiivisten palveluiden kehittymistä, johon kuuluvat nykyään myös esimerkiksi videopelit ja multimedia.
Historia

Ensimmäisen tunnetun ponnahduskirjan julkaisi 1300-luvulla kirjailija ja filosofi Ramon Llull, jossa hän käytti kirjan liikuteltavia elementtejä filosofisia teorioitaan.

1700-luvulta lähtien ponnahduskirjoja käytettiin kasvavissa määrin viihteeseen, erityisesti lapsille.
1900-luvulla ponnahduskirjojen merkittävimpiä kehittäjiä ja julkaisijoita oli yhdysvaltalainen Waldo Hunt (1920–2009). Mainostoimistossa työskennellyt Hunt kiinnostui ponnahdustekniikasta ensin lehti- ja muun mainonnan osana. Myöhemmin 1960-luvulla hän perusti Intervisual Books -nimisen yrityksen ja ryhtyi kustantamaan "interaktiivisia kirjoja" eli ponnahduskirjoja. Huntin yritys julkaisi satoja ponnahduskirjoja, kuten esimerkiksi puolalaisen Jan Pieńkowskin palkitun Haunted House-kirjan (1979), lukuisat kirjat Disneylle sekä useita kirjoja Babar-hahmoihin liittyen. Hunttia on kutsuttu ponnahduskirjojen kuninkaaksi.
Euroopan kuuluisimpia ponnahduskirjailijoita oli tšekkiläinen Vojtěch Kubašta (1914–1992). Hän kehitteli ponnahdustekniikkaansa alun perin havainnollistaakseen tšekkiläisten sosialististen tuotteiden ominaisuuksia niiden markkinointimateriaaleissa. Kubaštan ponnahduskirjaversio Punahilkasta (1956) avasi hänen uransa ponnahduskirjailijana. Punahilkkaa seuranneina vuosina Kubaštan ponnahduskirjoja käännettiin 24 eri kielelle ja niitä myytiin 35 miljoonaa kappaletta.
Aiheesta muualla

Pop-Up and Movable Books, A Tour through Their History, Teksasin yliopisto, USA
Pop Goes the Book (Arkistoitu – Internet Archive), Virginian yliopiston kirjasto, USA
Catedral Metropolitana de la Asunción de María

Méxicon tuomiokirkko.
Catedral Metropolitana de la Ciudad de México eli Catedral Metropolitana de la Asunción de María eli Marian ylösnousemuksen kirkko on Méxicon kaupungin roomalaiskatolinen pääkirkko. Se on roomalaiskatolisen kirkon Meksikon hiippakunnan tuomiokirkko.
Kirkon rakentaminen alkoi vuonna 1573. Kirkko on kärsinyt vuosisatojen aikana vahinkoa ja sen perustusten alla oleva maaperä on pehmeä ja aiheuttanut liikkumista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arkkihiippakunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mexico City Metropolitan Cathedral
Käännös suomeksi
Inês de Castro

Inês de Castro
Inês de Castro (1329–1355) oli 1300-luvun puolivälissä Portugalin kruununprinssin, myöhemmän kuningas Pietari I:n rakastettu. Syntyjään hän oli puoliksi Kastilian, puoliksi Portugalin ylhäisösukuja. Hän saapui Portugaliin serkkunsa, Kastilian prinsessa Constanzen hovinaisena, kun Constanze meni naimisiin Portugalin kruununprinssin kanssa. Prinssi rakastui kauniiseen hovineitoon. Pedron isä kuningas Alfonso IV lähetytti Inêsin takaisin Kastiliaan, mutta Pedro ei unohtanut tätä. Kuningatar Constanze kuoli pian kolmannen lapsensa syntymän jälkeen vuonna 1345, ja Pedro haetutti Inêsin takaisin Portugaliin.
Vuonna 1355 Pedron isä kuningas Alfonso IV määräsi Inêsin surmattavaksi. Kuninkaaksi noustuaan Pietari rakennutti hautamuistomerkin Inêsille ja itselleen. Monumentti sijaitsee Keski-Portugalissa Alcobaçan luostarissa.
James MacMillan on säveltänyt kaksinäytöksisen oopperan Inés de Castro (1991–1995).lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inês de Castro Wikimedia Commonsissa
Inês de Castro Internet Movie Databasessa (englanniksi) Espanjalainen elokuva vuodelta 1944
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Muut:  SNAC  IdRef
Aarno Laitinen

Aarno Laitinen Helsingin kirjamessuilla 2009.
Aarno Olavi ”Loka” Laitinen (17. tammikuuta 1943 Helsinki – 25. syyskuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kolumnisti. Laitinen oli Helsingin Sanomien poliittisen toimituksen esimies vuodesta 1972. Hänet erotettiin 1982, kun paljastui, että hän oli keskeinen Tamminiemen pesänjakajat -kirjan kirjoittaja. Välimiesoikeus totesi myöhemmin irtisanomisen laittomaksi. Sen jälkeen hän kirjoitti kirjoja ja kolumneja vapaana toimittajana.
Lempinimensä Loka Laitinen sai Verohallituksen entiseltä pääjohtajalta ja oikeusministeri Mikko Laaksoselta.
Työura

Aarno Laitinen aloitti lehtimiesuransa Helsingin Sanomien työmarkkinatoimittajana valmistuttuaan Sanoman toimittajakoulusta vuonna 1968. Jo uransa alkuvuosina, kylmän sodan ollessa kuumimmillaan, hän alkoi solmia yhteyksiä läntisiin tiedustelupalveluihin ja työnantajien linnakkeeseen Eteläranta 10:een. Myöhemmin Laitinen kuvasi toimittajan suhteita tiedustelupalveluihin ”maailman luonnollisimmaksi asiaksi”. Työmarkkinatoimittajana Laitinen oli aitiopaikalla seuraamassa ammattiyhdistysliikkeen tilaa ja kommunistien sisäisiä kiistoja; kommunisteihin hän oli tutustunut jo lapsuusympäristössään Punavuoressa, perinteisessä työväen kaupunginosassa. Maaliskuun alussa 1971 Laitinen esitteli Helsingin Sanomien lukijoille lehden poliittisessa toimituksessa syntyneen, SKP:n vähemmistöä kuvaavan uuden käsitteen ”taistolaiset” Kun aiemmin jyrkästi antikommunistisen Sanoman toimitukseen muodostui 1970-luvun alkuvuosina äärivasemmistolaisten toimittajien ryhmittymä, sen silmätikuksi joutuivat Laitisen SKP:n sisäistä tilaa ruotineet artikkelit. Tultuaan valituksi HS:n politiikan toimituksen esimieheksi Laitinen kehitti siitä ”ärhäkän iskunyrkin”, jota vastaava päätoimittaja Heikki Tikkanen yritti pitää aisoissa. Laitinen ei arastellut edes Sanoman vahvaa miestä Aatos Erkkoa. Historiantutkija Aleksi Mainion luonnehdinnan mukaan Laitinen oli yhtä aikaa ”räävitön anarkisti, kyyninen nihilisti, sietämätön sovinisti ja suoraviivainen antikommunisti”. Laitisen itsetietoisuutta kuvasi, että hän saapui kesällä 1981 seuraamaan SDP:n puoluekokousta Poriin Wärtsilän entisen pääjohtajan, vuorineuvos Wilhelm Wahlforssin perikunnalta ostamallaan pidennetyllä Mercedes-Benzillä.
Laitinen käsikirjoitti 1990-luvun suosittua poliittista Hyvät herrat -televisiosatiiria. Sarjan toiseksi käsikirjoittajaksi mainittiin Lasse Lehtinen. Myöhemmin osittain samoja ideoita hyödyntäneen Donna Paukku -sarjan kanssa Laitisella ei ollut mitään tekemistä. Joulukuussa 1990 Laitinen nimitettiin TV1:n vakituiseksi politiikan toimittajaksi.
Laitinen kirjoitti Apu-lehteen Naisten saunassa -nimistä pakinasarjaa, jossa hän tietyllä vakiokaavalla kävi läpi eduskunnan naisverkoston kokouksia. Kokouksissa kansanedustajanaiset esitettiin sivistymättömiksi ja typeriä kysyviksi ”hempukoiksi”, jotka vain syövät ja juovat huippukalliita ruokia ja alkoholijuomia (viinejä).lähde?
Näkemyksiä

Laitinen oli Iltalehden pitkäaikainen kolumnisti. Satiirisissa teksteissään hän arvosteli usein suomalaista hyvinvointiyhteiskuntaa. Toinen kolumnien vakioaihe oli feminismi ja naisverkosto. Toisaalta hän kirjoitti hyväksyvään sävyyn  niin sanotuista isojen poikien verkostoista. Hän otti kantaa vihreitä arvoja vastaan ja ydinenergian puolesta. Usein hän oli kolumneissaan vastustanut myös erilaisia sääntöjä ja kieltoja, jotka hänen mukaansa rajoittivat yksilönvapautta. Kun hän oli ottanut kantaa työmarkkinakysymyksiin, hän oli asettunut usein tukemaan työnantajien näkemyksiä, mutta vastoin yleistä luuloa Laitinen ei kannattanut kolumneissaan kokoomusta vaan sekä arvosteli nykyporvareita toistuvasti ”kauppakamarinulikoiksi” että mainitsi äänestäneensä presidentinvaaleissa Tarja Halosta, koska demarit olivat hänen mielestään parhaita hoitamaan porvareiden asioita. Keskustaan hän suhtautui epäilevästi, mutta Laitinen arvosteli kärkkäästi lähes kaikkia puolueita. Varsinkin vaalien alla Laitinen käsitteli usein jokaisen puolueen vuoron perään. Laitinen korosti, että kaikki hänen ystävä- ja tuttavapiirissään olivat porvareita ja että ainoat hänen tuntemansa demarit olivat ammattipoliitikkoja. Viimeisen pakinansa Iltalehteen Laitinen kirjoitti vuonna 2017.
Oikeustapauksia

Vuoden 1982 presidentinvaalin edellä julkaistiin satiirinen kohukirja Tamminiemen pesänjakajat, jonka tekijäksi ilmoitettiin Lauantaiseura. Nimimerkin takana olivat Helsingin Sanomien politiikan toimituksen esimiehenä toiminut Laitinen sekä viisi muuta politiikan toimittajaa, muiden muassa HS:n myöhempi päätoimittaja Janne Virkkunen. Kun kirjan alkuperäinen kustannussopimus WSOY:n kanssa raukesi, kirjan julkaisi Urpo Lahtisen Lehtimiehet Oy:n ”pöytälaatikkofirma” Kustannus-Vaihe. WSOY:n pääjohtaja Hannu Tarmio paljasti kirjan tekijät helmikuussa 1982, mikä johti Laitisen erottamiseen ja varoitukseen muille kirjan tekijöille. HS:n toimituksen johdon perustelujen mukaan kirjan kirjoittaminen ja julkaisu vieraan kustantajan toimesta olivat loukanneet lehden journalistisia periaatteita ja hyvää lehtimiestapaa. HS:n toimittajien ammattiosasto ilmaisi heti samana päivänä tukensa Laitiselle vaatien hänen työsuhteensa palauttamista. Laitinen vei erottamisensa välimiesoikeuteen, joka totesi toukokuussa 1982 antamassaan päätöksessä erottamisen laittomaksi ja määräsi Sanoma Oy:n maksamaan Laitiselle 30 000 markan korvaukset. Tämän jälkeen Laitinen siirtyi Hymy-lehden pakinoitsijaksi.
Vuonna 1996 Yleisradio purki Laitisen työsuhteen tämän käsikirjoitettua vuosien ajan Hyviä herroja Kolmoskanavalle ilman sivutoimilupaa. Laitinen haastoi Yleisradion oikeuteen ja vaati korvauksia mutta hävisi jutun.
Vuonna 2003 Laitinen sai kunnianloukkaussyytteen pakinasta, joka oli julkaistu Iltalehdessä vuonna 2000 otsikolla ”Ilmiantajien paratiisi”. Taustalla oli ollut epäilty tietovuoto Patentti- ja rekisterihallituksessa, ja kirjoituksessaan Laitinen oli väittänyt juttua tutkineen verotarkastajan antaneen salassa pidettävää aineistoa tiedotusvälineille ja siten syyllistyneen virkamiehen salassapitovelvollisuuden rikkomiseen. PRH:ssa tehty poliisitutkinta lopetettiin sittemmin, eikä asia johtanut oikeustoimiin.
Vuonna 2005 antamassaan tuomiossa Turun hovioikeus katsoi, ettei Laitisella ollut ollut riittävää näyttöä väitteelleen kantajan syyllistymisestä rikokseen, minkä lisäksi Laitinen oli esittänyt kantajasta ja tämän aiemmasta poliittisesta toiminnasta eräässä puolueessa perättömiä ja loukkaavia väitteitä tavalla, joka oli ollut omiaan aiheuttamaan kantajalle vakavaa haittaa ja vahinkoa. Hovioikeuden mielestä kyseessä oli törkeä kunnianloukkaus, koska teko oli tapahtunut joukkotiedotusvälinettä käyttäen ja kantaja oli ollut asiayhteydestä tunnistettavissa. Tämän nojalla hovioikeus tuomitsi Laitisen 2780 euron sakkoihin sekä Laitisen ja Iltalehden julkaisijan Alma Median maksamaan kantajalle yhteisvastuullisesti 7500 euron korvaukset henkisistä kärsimyksistä. Korkein oikeus ei pitänyt elokuussa 2006 antamassaan päätöksessä kunnianloukkausta törkeänä ja alensi korvaussumman käräjäoikeuden langettamaan 3500 euroon. Jo ennen jutun oikeuskäsittelyä, maaliskuussa 2001, Julkisen sanan neuvosto oli antanut kyseisen pakinan johdosta Iltalehdelle langettavan päätöksen katsottuaan lehden loukanneen hyvää lehtimiestapaa.
Muuta

Laitisen puoliso vuodesta 1972 oli Helsingin Sanomien toimittaja Seija Sartti.
Laitinen oli suuri kulinaristi ja eritoten perinteisen ja lisäaineettoman ruoan puolestapuhuja. Vuonna 2008 Laitinen sai palkkioksi osaamisestaan ruoka-alalla Martta-järjestön jäsenyyden ja arvonimen ”Martti”. Hän pakinoi järjestöstä mielellään ja käytti silloin termiä ”me Martat”.
Laitinen kuoli pitkäaikaiseen sairauteen 78-vuotiaana. Samoihin aikoihin syyskuussa 2021 sai ensiesityksensä Arthur Franckin ohjaama, Tamminiemen pesänjakajat -kirjaan pohjautuva dokumentti Pesänlikaajat – erään kirjakohun anatomia, jota varten oli haastateltu Laitista ja muita elossa olleita kirjan tekijöitä.
Teokset

Lauantaiseura: Tamminiemen pesänjakajat: Kekkonen lähtee – kuka tulee?  Kustannusvaihe, 1981.  ISBN 978-951-99402-3-6
Musta monopoli.  Kustannusvaihe, 1982.  ISBN 951-95531-5-0
Kremlin kellokkaat.  Kustannusvaihe, 1983.  ISBN 978-951-95531-9-1
Rahat tai renki: Suomen liike-elämän veijareita ja huijareita.  Tampere:  Kustannusvaihe, 1984.  ISBN 978-951-95533-0-6
Narrigalleria.  Jyväskylä:  Gummerus, 1985.  ISBN 978-951-20-2697-5
Ulkoparlamentin puhemies: Aarno Laitisen kauneimmat kolumnit Iltalehdessä.  Helsinki:  Ajatus Kirjat, 2009.  ISBN 978-951-20-8015-1
Casablancan konferenssi (1943)

Casablancan konferenssin osallistujia 1943.
Casablancan konferenssi pidettiin 14.–23.1.1943 Marokon Casablancassa, jossa tapasivat toisensa edustajineen Britannian pääministeri Winston Churchill ja Yhdysvaltain presidentti Franklin Roosevelt. Stalin ei ollut paikalla sotilaallisista syistä, koska Neuvostoliiton eteläinen hyökkäys oli parhaillaan käynnissä. Kokoukseen oli kutsuttu kaksi ranskalaista kenraalia, Pohjois-Afrikan joukkojen komentaja Henri Giraud ja Vapaan Ranskan komentaja Charles de Gaulle.
Tapaamisessa korostuivat erilaiset näkemykset, joita valtiojohtajilla oli Hitlerin kukistamisesta. Britit halusivat jatkaa taistelua Välimerellä ennen Englannin kanaalin ylitehtävää päähyökkäystä Eurooppaan. Brittien kaavailujen mukaan hyökkäys Italiaan ja Sisiliaan johtaisi siihen, että saksalaiset joutuisivat vetämään joukkojaan italialaisten avuksi Ranskasta ja Alankomaista, mikä taas puolestaan suistaisi Mussolinin vallasta. Samalla saataisiin tukikohtia Liittoutuneiden pommituksille Saksan sota- ja Romanian öljyteollisuutta vastaan. Amerikkalaiset uskoivat suunnitelman sitovan tarpeettomasti voimia sodan sivunäyttämöille ja heikentävän siten Englannin kanaalin ylitystä. Erimielisyyttä aiheutti myös Rooseveltin ehdottoman antaumisen vaatimus., joka tuli yllätyksenä Churchillille, mutta hän ja myöhemmin Stalin hyväksyivät sen.
Päätökset

Tärkein Casablancan päätöksistä oli ehdottoman antautumisen vaatimus Saksalle ja sen liittolaisille. Päätöksellä pyrittiin estämään ainakin muodollisesti liittoutuneisiin kuuluvien maiden erilliset rauhansopimukset Akselivaltojen kanssa, mikä vahvisti luottamusta Hitlerin vastaisen koalition piirissä. Pelkona oli nimittäin ollut, että Neuvostoliitto tekisi erillisrauhan Saksan kanssa, koska sen vaatima toisen rintaman muodostaminen oli viivästynyt. Churchill ja Roosevelt sopivat Pohjois-Afrikan operaation jälkeen siirtävänsä sotaponnistelut akselivaltojen heikoimpana lenkkinä pitämäänsä Italiaa vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Casablancan konferenssi (1943) Wikimedia Commonsissa
Cannon Films

| Cannon Films |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  yksityinen
Perustettu:  23. lokakuuta 1967
Lakkautettu:  1993
Avainhenkilöt:  Dennis Friedland (1967–1979) Christopher C. Dewey (1967–1979) Menahem Golan (1979–1989) Yoram Globus (1979–1993) Giancarlo Parretti (1989–1990) Ovidio G. Assonitis (1989–1993) Christopher Pearce (1990–1993)
Toimiala:  elokuvat
Tuotteet:  elokuvien tuottaminen ja levittäminen, VHS-julkaisut
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cannon Films (virallisemmin The Cannon Group) oli yhdysvaltalainen elokuvayhtiö, joka keskittyi tuottamaan ja levittämään pienen budjetin elokuvia.
Historia > 1967–1979: Perustaminen ja Friedland-Dewey aika

Cannon Films perustettiin 23. lokakuuta 1967. Sen perustivat Dennis Friedland ja Chris Dewey ollessaan 20-vuotiaita. He menestyivät välittömästi tuottamalla englanninkielisiä versioita Joseph W. Sarnon ohjaamista ruotsalaisista pehmo-pornoelokuvista: Jag––en oskuld ja Tule sänkyyni (ruots. Kvinnolek).
Vuoteen 1970 mennessä he olivat tuottaneet elokuvia suuremmassa mittakaavassa kuin monet suuret jakelijat. Niihin kuului kiistanalainen Joe – armoton, jonka pääosassa näyttelee Peter Boyle. He onnistuivat tämän rajoittamalla budjettinsa tiukasti 300 000 dollariin per kuva – tai joissakin tapauksissa alle. Joen menestys toi yritykseen enemmän huomiota Kuitenkin 1970-luvun edetessä sarja epäonnistuneita elokuvia tyhjensi vakavasti Cannonin pääoman. Tämä yhdessä elokuvatuotannon verolainsäädännön muutosten kanssa johti Cannonin osakekurssin laskuun.
Historia > 1979–1989: Golan-Globus-aika

Vuoteen 1979 mennessä Cannon oli ajautunut vakaviin taloudellisiin vaikeuksiin, ja Friedland ja Dewey myivät Cannonin israelilaisille serkuille Menahem Golanille ja Yoram Globukselle 500 000 dollarilla.
Golan-Globus ajan Cannon-elokuvat olivat pääasiassa tunnettuja niitten heikosta laadusta. Siltikin, Golan-Globus ajan Cannon oli tekemisissä korkean-profiilin elokuva-ohjaajien kanssa, kuten Franco Zeffirelli, Robert Altman, John Cassavetes, Roman Polanski ja Norman Mailer kanssa, ja olivat myös tuottanut elokuvia, jotka ovat palkittu elokuvan-alan arvostetuimmilla palkinnoilla.
Vuoteen 1988 mennessä elokuvamarkkinoiden jäähtyminen ja sarja lipputulojen epäonnistumisia – mukaan lukien useiden miljoonien dollarien tuotanto Teräsmies ja uhka auringosta, jonka alkuperäinen 36 miljoonan dollarin budjetti leikattiin 17 miljoonaan dollariin – oli jälleen kerran asettanut Cannonin taloudellisiin vaikeuksiin. Yhtiö allekirjoitti sopimuksen Warner Brosin kanssa käsitelläkseen osan omaisuudestaan; mutta taloudellinen tappio oli kuitenkin huikea. Kun Cannon Films osti Thorn EMI:n Thorn EMI Screen Entertainment -divisioonan vuonna 1986, se joutui vakavaan taloudelliseen rasitukseen ja joutui konkurssiin.
Yhdysvaltain arvopaperi- ja pörssikomitea aloitti tutkinnan Cannonin taloudellisista raporteista epäillen, että Cannon oli vääristellyt niitä vilpillisesti. Epäonnistumisen partaalla Cannon Films siirtyi Pathé Communicationsille, italialaisen rahoittajan Giancarlo Parretin määräysvallassa olevalle holdingyhtiölle. Ranskalaisen Crédit Lyonnais -pankin rahoittama Pathé Communicationsin Cannonin haltuunotto aloitti välittömästi yrityssaneerauksen ja 250 miljoonan dollarin jälleenrahoituksen Cannonin velkojen maksamiseksi. Vuoteen 1989 mennessä Golan erosi tehtävästään ja jätti Cannonin perustaakseen 21st Century Film Corporationin, kun taas Globus pysyi Pathén kanssa, vedoten eroihin sekä Parretin että Globuksen kanssa.
Yksi viimeisistä Golanin ja Globuksen tuottamista elokuvista, joka sai laajan julkaisun Cannon Films -bannerin alla, oli Jean-Claude Van Dammen post-apokalyptinen toimintaelokuva Cyborg.