stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jeesuksen syntymäkertomukset

Federico Barocci, Jeesuksen syntymä, noin vuodelta 1597.
Govert Flinck, Enkeli ilmestyy paimenille, vuodelta 1639.
Jeesuksen syntymäkertomukset ovat Luukkaan ja Matteuksen evankeliumeissa mainittuja kertomuksia Jeesuksen syntymästä. Uuden testamentin kirjojen ulkopuolella ei ole muita tunnettuja historiallisia dokumentteja, jotka vahvistaisivat kertomusten historiallisuuden. Uuden testamentin kertomusten perusteella ei voida sanoa mihin vuodenaikaan tai päivään Jeesuksen syntymäkertomukset sijoittuvat, mutta kristityt ovat viettäneet 300-luvulta alkaen Jeesuksen syntymänjuhlaa eli joulua 25. joulukuuta.
Luukkaan ja Matteuksen kertomuksissa yhteistä on se, että enkelin ilmoituksen mukaisesti neitsyelle Marialle ja Daavidin sukuiselle Joosefille syntyy Betlehemissä poika, jolle annetaan nimeksi Jeesus. Muilta osin Luukkaan ja Matteuksen kertomukset poikkeavat toisistaan ja evankeliumien kirjoittajat eivät selvästikään olleet tietoisia toistensa teksteistä. Luukas keskittyy kertomuksessaan Mariaan ja tapahtumiin ennen syntymää. Matteuksen syntymäkuvaus puolestaan keskittyy Joosefiin ja tapahtumiin syntymän jälkeen. Luukas kertoo enkelin ilmestymisestä Marialle, maailmanlaajuisesta verollepanosta ja Quiriniuksen väestönlaskennasta, matkasta Betlehemiin, lapsen laittamisesta seimeen sekä paimenista ja enkelikuorosta. Matteus puolestaan kertoo enkelin ilmestymisestä Joosefille, Betlehemin tähdestä ja tähteä seuraavista itämaan tietäjistä, Herodeksen aikeista surmata Jeesus, pakomatkasta Egyptiin ja muutosta Nasaretiin.
Luukas

Osa Luukkaan syntymäkertomuksesta tunnetaan etenkin Suomessa jouluevankeliumina, jonka lukeminen kuuluu monille suomalaisille joulun vieton perinteeseen:
»Siihen aikaan antoi keisari Augustus käskyn, että koko valtakunnassa oli toimitettava verollepano. Tämä verollepano oli ensimmäinen ja tapahtui Quiriniuksen ollessa Syyrian käskynhaltijana. Kaikki menivät kirjoittautumaan veroluetteloon, kukin omaan kaupunkiinsa. Niin myös Joosef lähti Galileasta, Nasaretin kaupungista ja meni verollepanoa varten Juudeaan, Daavidin kaupunkiin Betlehemiin, sillä hän kuului Daavidin sukuun. Hän lähti sinne yhdessä kihlattunsa Marian kanssa, joka odotti lasta. Heidän siellä ollessaan tuli Marian synnyttämisen aika, ja hän synnytti pojan, esikoisensa. Hän kapaloi lapsen ja pani hänet seimeen, koska heille ei ollut tilaa majapaikassa. Sillä seudulla oli paimenia yöllä ulkona vartioimassa laumaansa. Yhtäkkiä heidän edessään seisoi Herran enkeli, ja Herran kirkkaus ympäröi heidät. Pelko valtasi paimenet, mutta enkeli sanoi heille: "Älkää pelätkö! Minä ilmoitan teille ilosanoman, suuren ilon koko kansalle. Tänään on teille Daavidin kaupungissa syntynyt Vapahtaja. Hän on Kristus, Herra. Tämä on merkkinä teille: te löydätte lapsen, joka makaa kapaloituna seimessä." Ja samalla hetkellä oli enkelin ympärillä suuri taivaallinen sotajoukko, joka ylisti Jumalaa sanoen: Jumalan on kunnia korkeuksissa, maan päällä rauha ihmisillä, joita hän rakastaa. (Luuk. 2:1–14, kirkkoraamattu 1992.)»
Useimmat tutkijat pitävät Luukkaan mainintaa verollepanosta historiallisesti virheellisenä, sillä antiikin tunnetussa historiassa ei ole tiedossa keisari Augustuksen aikaista yleistä verollepanoa. Joidenkin tutkijoiden mukaan kertomus kuitenkin voidaan selittää esimerkiksi Rooman maakuntien paikallisella verotuksella ja siihen liittyvällä joka 14. vuosi toteutettavalla väestönlaskennalla, josta on säilynyt viitteitä egyptiläisissä papyruksissa.
Kielitieteellisesti voidaan käytetystä sanastosta ja tyylistä havaita, että Luukkaan syntymäkertomuksessa on paljon kohtia, jotka selvästi ovat lähtöisin Luukkaalta itseltään. Näitä Luukkaalle ominaisia elementtejä on syntymäkertomuksessa huomattavasti enemmän kuin muissa osissa Luukkaan evankeliumia. Luukas on siis vähintäänkin muokannut lähteistään saamaansa kertomusta. Luukkaan käyttämistä alkuperäislähteistä on erimielisyyttä. Erään suositun teorian mukaan Luukkaan käyttämät lähteet ovat olleet suullisia, toisten teorian mukaan lähteet olivat alun perin joko aramean- tai hepreankielisiä, jotka Luukas käänsi kreikaksi, ja kolmannen teorian mukaan Luukas kokosi syntymäkertomuksensa yhdistelemällä useaa erillistä lähdettä.
Luukkaan mukaan Jeesus ei paennut Egyptiin, vaan muutti kahdeksantena päivänä tehdyn ympärileikkauksensa jälkeen välittömästi Nasaretiin.
Matteus

Matteuksen evankeliumi kertoo varsinaisesta syntymätapahtumasta vain ohimennen enkeli-ilmoituksen yhteydessä. Syntymän kuvaamisen sijaan Matteus on nähnyt tarpeelliseksi kertoa kuinka Betlehemissä syntyneestä lapsesta tuli Jeesus Nasaretilainen. Matteus kertookin kuinka Jeesus syntymän jälkeen ensin pakeni Egyptiin ja myöhemmin muutti Nasaretiin asumaan. Näissä elämänvaiheissa Matteus näkee neljän Vanhan testamentin profetian täyttymisen.
Matteuksen yleisölle kertomuksen konseptit kuten idästä saapuvat viisaat tietäjät ja suurten henkilöiden syntymähetkellä syttyvät tähdet olivat entuudestaan tuttuja muista kertomuksista.
»Kuninkaan sanat kuultuaan tietäjät lähtivät matkaan, ja tähti, jonka he olivat nähneet nousevan taivaalle, kulki heidän edellään. Kun tähti tuli sen paikan yläpuolelle, missä lapsi oli, se pysähtyi siihen. Miehet näkivät tähden, ja heidät valtasi suuri ilo. He menivät taloon ja näkivät lapsen ja hänen äitinsä Marian. Silloin he maahan heittäytyen kumarsivat lasta, avasivat arkkunsa ja antoivat hänelle kalliita lahjoja: kultaa, suitsuketta ja mirhaa. (Matt. 2:9–11, kirkkoraamattu 1992.)»
Kertomus tietäjistä onkin joidenkin mukaan pakanallista alkuperää. Toisten mukaan Matteuksen kertomus on kristitty Midraš, jossa Matteus peilaa Jeesuksen syntymää Mooseksen syntymäkertomuksen yhteydessä esiintyviin vastaaviin tapahtumiin ja henkilöihin kuten faaraon tähtitieteilijöihin.
Muut Uuden testamentin kirjoittajat

Apostoli Paavali on kiinnostunut enemmän Jeesuksen teoista kuin Jeesuksen alkuperästä. Syntymään hän viittaa vain sivumainintoina. Selvimmin Paavali kirjoittaa syntymästä galatalaiskirjeessä: “Mutta kun aika oli täyttynyt, Jumala lähetti tänne Poikansa. Naisesta hän syntyi ja tuli lain alaiseksi.“ (Gal 4:4.) Paavalin muissa kirjeissä on lisäksi tulkinnanvaraisia viittauksia, joiden mukaan Paavali mahdollisesti ajatteli Jeesuksen olleen olemassa jo ennen syntymää.
Evankelista Markus kertoo perheen taustasta vain Jeesuksen äidin ja neljän veljen nimet. Johanneksen evankeliumissa puolestaan on vain hajanaisia mainintoja Betlehemistä, Nasaretista, Joosefista, Jeesuksen veljistä sekä Jeesuksen äidistä, jonka nimeä Johannes ei kuitenkaan mainitse.
Neitseellinen syntymä

Matteuksen mukaan Maria tuli raskaaksi pyhän hengen vaikutuksesta ja Joosef ei koskenut vaimoonsa ennen kuin tämä oli synnyttänyt pojan. Matteus myös lainaa Jesajan profetiaa, joka Matteuksen tulkinnan mukaan viittaa neitsyen raskaaksi tulemiseen ja Jeesuksen syntymään. Jesajan alkuperäinen profetia on kuitenkin tulkinnanvarainen. Joidenkin teorioiden mukaan Matteus halusi osoittaa viittauksella Jesajaan vain sen, että Jeesuksen neitseellisessä syntymässä ei ole mitään uutta tai erikoista vaan se on jo mainittu Jesajan kirjassa.
Useiden tutkijoiden mukaan kertomukset neitseellisestä syntymästä ovat pakanallista alkuperää, sillä pakanallisissa myyteissä on usein vastaavia elementtejä. Toisten mukaan teoria on ongelmallinen, sillä jos se pitäisi paikkaansa, niin kertomuksen neitseellisestä syntymästä ovat voineet lisätä vasta myöhemmässä vaiheessa ei-juutalaiset kristityt, sillä pakanallista alkuperää olevat elementit tuskin olisivat saaneet suosiota juutalaisten uskovien keskuudessa. Kertomuksen kieli ja tyyli vaikuttavat enemmän palestiinalaiselta kuin kreikkalaiselta, joten sen perusteella olisi epätodennäköistä, että tekstiä olisi täydennetty myöhemmin. Samat argumentit myöhemmän täydennyksen puolesta ja sitä vastaan pätevät myös Luukkaan vastaaviin mainintoihin Marian neitsyydestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jeesuksen syntymäkertomukset Wikimedia Commonsissa
| n k Joulu |
| --- | --- |
 Pikkujoulu  Adventti  Lucian päivä  Jouluaatto  Tapaninpäivä  Viattomien lasten päivä  Uudenvuodenpäivä  Nuutinpäivä  Kynttilänpäivä 
Kristillinen joulu:  Itämaan tietäjät Kuninkaiden kumarrus  Paimenten kumarrus  Adventti  Gabriel  Jouluevankeliumi  Betlehem  Loppiainen  Herodes  Jeesus  Joosef  Maria  Betlehemin lastenmurha Pako Egyptiin  Jeesuksen syntymä  Jouluseimi  Betlehemin tähti 
Kansanperinne:  Joulumuori  Joulupukki  Korvatunturi  Lucia  Lumityttö  Pyhä Nikolaos  Pakkasukko  Tiernapojat  Tonttu 
Perinteet:  Adventtikynttilät  Adventtitähti Herrnhutin tähti  Jouluaamun jumalanpalvelus  Jouluelokuva  Jouluevankeliumi  Jouluhartaus  Jouluikkuna  Joulukalenteri  Joulukirkko  Joulukonsertit  Joulukoriste  Joulukortti  Joulukuusi  Joulukynttelikkö  Joululahja  Joululehti  Joululyhde  Joulumarkkinat  Joulumusiikki  Joulunäytelmä  Joulupaita  Joulupostimerkki  Joulupyramidi  Joulupöytä  Joulurauha  Joulurukous  Jouluseimi  Jouluseppele  Joulusukka  Joulutähti  Jouluvalot  Jouluvalvojaiset  Jouluyön messu  Mantelilahja  Nuuttipukki  Olkipukki  Tapanin tanssit  Tuomaanristi  Usko, toivo ja rakkaus 
Ruoka ja juoma:  Glögi  Hedelmäkakku  Kahvikakku  Lipeäkala  Joulukinkku  Jouluolut  Jouluruoka  Joulutorttu  Jouluvanukas  Julmust  Kaakaojuoma  Munatoti  Pavlova  Piparkakku  Riisipuuro  Smörgåsbord 
Musiikki:  Joululaulu Luettelo joululauluista  Laula kanssamme  Kauneimmat joululaulut  Maa on niin kaunis  Laulukirjat Piae Cantiones  Suuri joululaulukirja 
Eri maissa:  Alankomaat  Brasilia  Britannia  Islanti  Italia  Norja  Japani  Kanada  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  Suomi  Sveitsi  Tanska  Ukraina  Yhdysvallat 
Chartresin katedraalissa oleva itämaan tietäjiä esittävä veistos.
Jerusalemin muslimivalloitus

Kalifi Umar valloittaa Jerusalemin 638. Väritetty kaiverrus 1800-luvulta.
Jerusalemin muslimivalloitus tapahtui eri muslimilähteiden mukaan 636, 637 tai 638 jaa.
Valloituksesta kertova lähdekirjallisuus

Jerusalemin valloituksesta kertovat islamilaiset lähteet, joista tärkeimmät ovat Al-Tabari, al-Basri ja  Pseudo-Waqidi.  Tärkein niistä on persialaisen al-Tabarin monumentaalinen "Profeettojen ja kuninkaiden historia", joka on käännetty englanniksi nimellä The History of al-Tabari ja käsittää 40 osaa. Tabarin valtavan tuotteliaisuuden takia häntä on epäilty nimimerkiksi, jonka taustalla olisi Tabaristanissa eli nykyisessä Māzandarānissa vaikuttanut persialainen koulukunta. Al-Tabarin kirjojen tyyli ei  vastaa hänen ilmoitetun elinaikansa eli 900-luvun arabiaa. Sen takia on myös arveltu, että tekstit olisi voitu vähintäänkin viimeistellä vasta 1100- ja 1200-luvuilla.
Toinen lähde on Kitab Futuh al-Shaam (arab. كتاب فتوح الشام, Kirja Syyrian valloituksesta). Sen oletettu kirjoittaja on Abu al-Basri, joka tunnetaan paremmin nimellä al-Azdi. Kirjan ensimmäiset versiot ilmestyivät 1000- ja 1100-luvuilla islamilaisessa Espanjassa. Kirjoittajasta ei tiedetä mitään, ja hänen nimensä mainitaan ensimmäisen kerran vasta 1179. Al-Azdin teosta on luonnehdittu "historialliseksi fiktioksi", missä sankarit puhuvat enemmän kun tekevät.
Kolmas  ja viimeinen on toinen Futuh al-Shaam. Sen tekijälle on annettu nimeksi Pseudo-Waqidi, koska on osoitettu ettei kirjoittaja ole aiemmin oletettu al-Waqidi (k. 823). Kirjan katsotaan olevan peräisin joitakin vuosisatoja al-Waqidia myöhemmältä ajalta. Kirja on luultavasti tehty ristiretkien aikaan, ja se sisältää paljon polemiikkia kristittyjä vastaan. Kirjaa ei voi pitää luotettavana lähteenä valloituksista.
Da'wa

Keskiajan šaria-käsikirja Reliance of the Traveller kertoo, että kalifin tulee kehottaa (da'wa) juutalaisia, kristittyjä ja zarathustralaisia alistumaan. Se tarkoittaa, että he hyväksyvät kalifin hallitsijakseen. He voivat kääntyä islamiin, mutta toinen vaihtoehto on dhimmi -asema, jossa he pitävät oman uskontonsa ja suostuvat maksamaan ei-muslimeille tarkoitettua korotettua erityisveroa (jizya). Jos kutsua ei hyväksytä, kalifin velvollisuus on käydä Pyhää sotaa (jihad) niitä vastaan, jotka eivät suostu ehtoihin.
Al-Azdi kertoo, että Abu Ubayda lähetti Jerusalemiin antautumiskehotuksen. Se noudatti yleistä kaavaa: "Käsken teitä kuuluttamaan šahadan  ja julistamaan, että Muhammedin sanoma on totuus – lähetän vastaanne heitä, joille kuolema on yhtä toivottava kuin teille on elämä, viinin juonti ja sianlihan syöminen."  Toisessa versiossa al-Azdi kertoo, että viestin lähetti Amr ibn al-As.
Antautumissopimus

Kerrotaan, että kalifi Umar saapui itse Jerusalemiin tekemään antautumissopimusta. Erään version mukaan kristillinen lähetystö matkusti tätä varten Medinaan, missä tapasi Umarin nukkumassa moskeijassa viitta tyynynään ja ilman henkivartijaa. Toisen version mukaan Umar saapuu 4 000 soturin kanssa, mikä vasta sai kristityt antautumaan.
Valloituksista kertovissa muslimihistoriikeissa on runsaasti eri kaupunkien kanssa tehtyjä antautumissopimuksia. Ne muistuttavat yksityiskohdissa toisiaan. Yksinkertaisimmillaan siihen kuuluu lause: "me annamme teille suojelua, ja te maksatte jizya -veroa". Mukana voi olla vasallisopimus, jonka nojalla entiset hallitsijat jatkavat viroissaan. Jerusalemin osalta huomattavaa oli määräys, joka velvoitti karkottamaan kaikki juutalaiset kaupungista. Levy-Rubinin mukaan samanlainen ehto esiintyi kuitenkin muissakin muslimihistorioiden mainitsemissa antautumissopimuksissa.
Umarin sopimus

Umarin sopimus on tunnetuin keskiaikainen dhimmien asemaa määrittelevä islamilainen asiakirja. Dhimmeillä tarkoitetaan niitä islamin alaisuuteen joutuneita ei-muslimeita, joille on myönnetty suojeltu asema. Käytäntö liittyi arabiheimojen tapoihin, joissa päällikkö saattoi ottaa suojelukseensa oman klaanin ulkopuolisia vieraita.  Niin sanotusta Umarin sopimuksesta oli 800-luvun alussa olemassa useita versioita, kuten Abu Yusufin tai Al-Shafin versiot. Kanonisoitu ja klassinen versio Shurūt Umar vakiintui kalifi al-Mutawakkilin aikana vuoden 850 tienoilla. Se on kuitenkin säilynyt vasta 1100-luvulta peräisin olevana käsikirjoituksena. Teksti on muodoltaan kahdenvälinen sopimus. Sopimuksen myöhemmissä kuvauksissa (Abu Yusuf ja Shafi'i) muslimit ovat aktiivisia ehtojen esittäjiä ja dhimmit kuuntelijoita. Varhaisessa versiossa sen sijaan kristityt dhimmit itse kirjeessä Umarille ehdottavat, että heitä syrjittäisiin korvauksena muslimien antamasta suojelusta.
Jerusalemin islamisaatio

Jerusalem oli pyhä kaupunki juutalaisille ja kristityille, mutta arabivaltakunnassa vasta kalifi Abd al-Malik (685–705) osoitti sitä kohtaan kiinnostusta rakennuttamalla vuonna 692 Temppelivuorelle Kalliomoskeijan. Sitä ennen umaijadikalifien rituaalinen keskus oli Damaskos, missä sijaitsi Johannes Kastajan hauta. Hauta on edelleen kaupungin Umaijadi-moskeijassa. Kalliomoskeija ei suomalaisesta nimestään huolimatta ollut vielä islamilainen rukoushalli, vaan muistutti rakenteeltaan zarathustralaista tulitemppeliä.  Viimeistään al-Malikin poika ja seuraaja Walid  I (705–714) rakennutti sen lähelle al-Aqsan temppelin.
Jerusalemin nousu myös islamin pyhäksi paikaksi tapahtuu viimeistään 700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla, jolloin  Ibn Ishaq kirjoittaa abbasidien arabivaltakunnassa Muhammedin taivasmatkasta. Hän kertoo kuulleensa, että Jumalan apostoli oli viety yöllä Mekan moskeijasta al-Aqsan moskeijaan Aeliassa (= Jerusalemissa). Tarinan mukaan Gabriel toi Muhammedille ihmiskasvoisen hevosen nimeltään Buraq, joka oli kantanut muitakin profeettoja. Muhammed päätyy Gabrielin kanssa Jerusalemiin, missä hän tapaa Abrahamin, Mooseksen, Jeesuksen ja muita profeettoja, jotka olivat kokoontuneet rukoilemaan. Muhammed liittyy joukkoon, ja kaikki rukoilevat yhdessä. Tarina kytkeytyy Koraanin arvoituksellisiin säkeisiin: "Ylistetty olkoon Hän, joka näyttääkseen palvelijalleen merkkejään kuljetti yöllä hänet suojatusta temppelistä kaukaisimpaan temppeliin, jonka tienoon olemme siunanneet. Hän on Kuuleva, Näkevä'' (Koraani 17:1).
Jerusalemin valloituskertomuksissa pääpaino ei ole sotilaallisilla tapahtumilla, vaan kahdella ideologisesti tärkeällä tapahtumalla. Ensinnäkin tehdään selväksi, että muslimien vaatimus Jerusalemista oli oikeutettu. Toinen keskeinen asia on se, että juuri kalifi Umar oli ennalta määrätty henkilö ottamaan Jerusalem haltuunsa.  Tässä Umar Muhammedin seuraajana  samaistuu mytomorfisesti Mooseksen seuraajaan Joshuaan, joka ylitti Jordanin ja valtasi Luvatun maan. Hän täyttää näin juutalaisen eskatologian odotukset. Matkalla tavatun juutalaisen kerrotaan lausuneen Umarille: "Oi uskovien komentaja, et tule palaamaan maahasi ennen kuin Jumala on antanut sille voiton Jerusalemista."
Kantele eläväksi

| Kantele eläväksi |
| --- | --- |

Kirjailija:  Rauno Nieminen & Timo Väänänen & Meri-Anna Rossander
Kieli:  suomi
Genre:  historia
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  145
ISBN:  978-951-96797-3-0 (sid.), 978-951-96797-4-7 (pdf)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kantele eläväksi on vuonna 2011 ilmestynyt Rauno Niemisen & Timo Väänäsen & Meri-Anna Rossanderin laatima teos museokanteleista. Hanketta rahoittanut Museovirasto.
Trooppinen sademetsä

Amazonin sademetsää.
Trooppinen sademetsä on ainavihanta ja tiheä sademetsä tropiikissa, jossa sataa vähintään 1 500 millimetriä vuodessa. Trooppiset sademetsät ovat maapallon monimuotoisin kasvillisuusvyöhyke, ja niissä esiintyy ainakin puolet maapallon eläinlajeista. Hakkuiden ja kaskeamisen seurauksena sademetsät ovat jatkuvasti vähenemässä ja niiden tulevaisuus on uhattuna. Puut voivat kasvaa yli 50 metrin korkuisiksi. Elämä trooppisessa sademetsässä on jakautunut useisiin eri kerroksiin.
Sademetsät sijaitsevat päiväntasaajan ympäristössä, siellä sataa ja on lämmintä ympäri vuoden. Kasvillisuus on todella rehevää ja erilaisia kasvilajeja on paljon enemmän kuin muilla kasvillisuusalueilla.
Levinneisyys

Trooppista sademetsää esiintyy aivan päiväntasaajan tuntumassa 25. pohjoisen ja eteläisen leveyspiirin välisellä alueella ja korkeintaan 3 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Alueella vaikuttaa intertrooppinen rintama, jossa konvergenssin seurauksena lämmintä ja kosteaa ilmaa saapuu ulommilta leveysasteilta muodostaen sinne pysyvän matalapaineen vyöhykkeen, jolla sataa yli 200 päivänä vuodessa. Kaikkien kuukausien keskilämpötila ylittää 18 celsiusastetta ja kuukausittaisten keskilämpötilojen vaihtelu on alle 6 °C.
Levinneisyys > Amerikka

Amerikan sademetsät eli neotrooppiset sademetsät kattavat yli kolmasosan kaikista maailman sademetsistä, ja niiden eliömaailma on ehkä koko maailman rikkain. Sademetsiä on Amazonin tasangolla sekä vuoristoisemmassa Väli-Amerikassa. Amazonian sademetsät voidaan jakaa 24 eri tyyppiin, joista jokaisessa on omat puulajinsa ja muut kasvinsa sekä ainutlaatuinen rakenteensa ja maaperätyyppinsä. Sateisinta on kesäkuusta syyskuuhun, jolloin joet tulvivat huomattavan paljon ja synnyttävät tulvametsiä.
Amerikan sademetsien tunnusomaisia lajeja ovat esimerkiksi morfoperhoset, nuolimyrkkysammakot, jaguaari, laiskiainen, mölyapinat sekä jättikokoiset jyrsijät, kuten kapybara. Amazonjoessa elää esimerkiksi lihaa syöviä piraijoja sekä vaaleanpunainen amazoninjokivalas.
Levinneisyys > Afrikka

Afrikassa Kongon altaan sademetsät ovat vaikeakulkuisia, eikä niitä tunneta vielä kokonaan. Afrikan häntäapinat ja ihmisapinat, kuten mandrilli ja gorilla, ovat hyvin kookkaita. Metsänorsut vaikuttavat huomattavasti Afrikan sademetsiin. Ne tallaavat, raivaavat ja syövät aluskasvillisuutta ja taimia niin, että metsiin jää pysyvästi harvoja tai kokonaan paljaita kohtia ja polkuja. Norsut myös mylläävät maata, minkä seurauksena metsään kasvaa tiheitä aluskasvillisuusviidakkoja.
Madagaskarin sademetsien erikoisuuksia ovat kärppämäinen fossa sekä kummallinen sormieläin.
Levinneisyys > Australia ja Uusi-Guinea

Australian ja Uuden-Guinean sademetsien eläimistöt ovat melko samanlaiset, sillä maiden välillä on joskus ollut maasilta. Sademetsissä asuu paljon pussieläimiä, kuten puukenguruita. Häntäapinoita ei ole. Suurin eläin on kasuaarilintu, joka voi kasvaa ihmisen korkuiseksi.
Levinneisyys > Aasia

Etelä- ja Kaakkois-Aasian trooppisissa sademetsissä on erityisen paljon liitäviä eläinlajeja kuten kaguaaneja, liitokäärmeitä ja liitoliskoja. Metsissä on melko vähän liaaneja ja muita köynnöksiä. Puustoa hallitsevat korkeat siipipuukasvien (Dipterocarpaceae) heimon puut, jotka tekevät metsät erityisen avoimiksi. Viidestä kahdeksan vuoden välein suuri osa korkeista puista kukkii yhtä aikaa kolmen kuukauden ajan. Merenrantaa reunustavat mangrovet. Puissa elää orankeja, gibboneita ja nenäapinoita, ja maassa elävistä nisäkkäistä suurimpia ovat tiikerit ja sarvikuonot.
Sademetsätyypit

Alankosademetsä on trooppisen sademetsän perusmuoto. Sitä kasvaa tropiikin alangoilla, missä sademäärä on vähintään 2000 millimetriä vuodessa ja joka kuukausi vähintään 100 millimetriä. Tällaisia sademetsiä on laajalti Afrikassa, Etelä- ja Keski-Amerikassa sekä Kaakkois-Aasiassa, Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Alankosademetsä kasvaa hyvin korkeaksi, ja sen pisimmät puut ovat 45–55 metrin mittaisia. Alankosademetsien puiden runkoja peittävät liaanit ja köynnökset. Karikekerros on ohut. Koskemattomissa alankosademetsissä lajirunsaus on suurimmillaan ja lajit värikkäimmillään.
Vuoristosademetsät alkavat 900–1800 metrin korkeudessa. Ne ovat viileämpiä ja sumuisempia kuin alankosademetsät, ja puut jäävät 15–30 metrin korkuisiksi. Liaaneja ei ole, mutta muita köynnöksiä sekä kosteassa viihtyviä kasveja on runsaasti, samoin kuin kariketta.
Pilvi- ja sumusademetsät sijaitsevat vielä korkeammalla kuin vuoristometsät. Ne ovat lähes jatkuvasti hämärän sumuverhon sisällä. Puunrunkoja peittää paksu saniaiskerros ja oksilta riippuu sammalia ja jäkäliä. Keski-Afrikan vuorigorilla elää pilvimetsissä, mutta muuta eläimistöä on vähemmän kuin alankosademetsissä. Yli kolmen kilometrin korkeudessa alkaa kääpiömetsä, jossa puut ovat vain parin metrin korkuisia ja niiden lehdet ovat pieniä ja nahkamaisia. Jäkälät ovat syrjäyttäneet päällyskasvit.
Savannisademetsiä kasvaa hiekkamailla. Niiden puut ovat lyhyempiä kuin alankosademetsissä köyhän maaperän vuoksi. Puilla onkin usein pintajuuret, jotka imevät ravinteita kuolleista lehdistä. Lihansyöjäkasvit ovat yleisiä, samoin kasvit, jotka käyttävät ravinnokseen muurahaisten ulosteita.
Tulvametsät jäävät aika ajoin tulvan alle, joskus pysyvästikin. Amazonian tulvametsissä menestyvät palmut ja kapokkipuut. Joskus tulvimisesta syntyy turvemetsä, jonka maanpinta kohoaa lopulta tulvarajan yläpuolelle.
Mangrovemetsät kasvavat meren rannalla. Mangrovemetsien puilla on usein pönkkäjuuret. Ne suojaavat rantaa eroosiolta ja suojelevat kalakantoja.