stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paimion seurakunta

| Paimion evankelis-luterilainen seurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Turun arkkihiippakunta
Rovastikunta:  Paimion rovastikunta
Kirkkoherra:  Miika Rosendahl
Pääkirkko:  Paimion kirkko
Jäseniä:  vuoden 2022 lopussa jäsenmäärä oli 10 481.
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paimion seurakunta on Turun arkkihiippakuntaan ja Paimion rovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimii Paimion kaupungin ja Sauvon kunnan alueella.
Historia

Paimion seurakunta on ollut olemassa jo keskiajalla, ja ensimmäinen maininta seurakunnasta on vuodelta 1325. Vuoden 2019 alussa Sauvo-Karunan seurakunta liitettiin Paimion seurakuntaan. Vuodesta 2021 alkaen seurakunnan kirkkoherrana on toiminut Miika Rosendahl.[lähde? ]
Toimipaikat

Paimion nykyinen kirkko Pyhän Mikaelin kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1689 yhdeksän vuoden rakennustyön jälkeen. Vihkimisen suoritti piispa Juhana Gezelius nuorempi. Se korvasi entisen Räpälän kirkon. Paimiossa sijaitseva Jaakobin kirkko ei ole seurakunnan omistama, vaan siitä huolehtii Pyhän Jaakobin kirkon seurakuntayhdistys.
Vuoden 2019 seurakuntaliitoksen myötä Paimion seurakunnan kirkoiksi tulivat Sauvon kirkko ja Karunan kirkko. Sauvon kirkko eli Pyhän Klemensin kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1472. Karunan kirkko on valmistunut vuonna 1910.[lähde? ]
Seurakunnan tiloja Paimiossa ovat kirkon lisäksi 1984 valmistunut seurakuntatalo Mikaelintalo, vuonna 1953 valmistunut Wanha seurakuntatalo, 1914 valmistunut Paltan päiväkerhotalo ja 1979 valmistunut Rantalan leirikeskus. Seurakunnan kirpputori, Lähetyksen kirpputori toimii osoitteessa Vistantie 24.
Sauvossa seurakunta omistaa kirkkojen lisäksi Sauvon seurakuntatalon ja Karunan seurakuntakodin.
Aiheesta muualla

Paimion seurakunnan kotisivut
Paul Dardé

Paul Dardé (1888 Olmet, Ranska – 1963 Lodève, Ranska) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hänen veistoksensa Fauni palkittiin Pariisin salongissa 1920. Veistos sijaitsee Musée Rodinissa.
Pat Brown (kriminologi)

Pat Brown (s. 1955 New Jersey) on yhdysvaltalainen profiloija ja tietokirjailija. Hän opiskeli omatoimisesti rikospaikkatutkintaa ja on kirjoittanut aiheesta kirjoja. Hän on myös kirjoittanut tutkimuksen Kleopatran kuolemasta.
Brownista tuli profiloija erikoisen tapahtuman jälkeen. Hän vuokrasi vuonna 1990 huoneen miehelle, jota alettiin pian epäillä lähistöllä tapahtuneen nuoren naisen raiskauksesta ja murhasta. Brown alkoi tutkia tapausta, kävi lävitse muun muassa miehen roskia ja löysi epäilyttäviä todisteita. Hän vei ne poliisille, joka kuitenkin neuvoi jättämään etsinnät ammattilaisille. Brown jatkoi kuitenkin tutkimuksiaan ja opiskeli rikospaikkojen analyysiä, teknistä rikostutkintaa ja psykopatologia. Hän tarjosi apujaan poliisille ilmaiseksi. Joskus hänet otettiin vastaan, joskus ei. Brownilta meni kuusi vuotta aikaa saada murhan rikostutkinta uudelleen auki. Brown perusti tämän jälkeen vuonna 1996 Sexual Homicide Exchange -nimisen pro bono -periaatteella toimivan profilointitoimiston.
Brown kirjoitti vuonna 2011 kirjan The Profiler: My Life Hunting Serial Killers and Psychopaths, joka oli osittan muistelma ja osittain kokoelma erilaisia rikostapauksia. Hän kirjoitti 2013 kirjan The Murder of Cleopatra – History’s Greatest Cold Case, jossa hän tutki Kleopatran kuolemaa tavallisen rikospaikan tavoin. Hänen päätelmänsä mukaan Kleopatra ei tehnyt itsemurhaan, vaan Octavanius olisi tappanut kuningattaren.
Paseo de la Castellana

Näkymää Castellanalta. Taustalla Puerta de Europan kaksoistornit.
Paseo de la Castellana on yksi Espanjan pääkaupungin Madridin pääkaduista. Se saa alkunsa Plaza de Colónilta kaupungin keskustasta, josta se kulkee kohti pohjoista ja M-30-kehätietä. Katu koostuu kuudesta keskikaistasta ja lisäksi kahdesta kaistasta keskikaistojen molemmin puolin. Yhdessä Paseo del Pradon ja Paseo de Recoletosin kanssa Castellana halkaisee koko Madridin keskustan pohjois–etelä-suunnassa.
Castellanan varrella sijaitsevat muun muassa Madridin liike-elämän keskus AZCA, rakenteilla oleva Cuatro Torresin yrityspuisto sekä jalkapalloseura Real Madridin kotistadion Santiago Bernabéu. Pohjoisosassaan katu kulkee myös läpi Plaza de Castillan, joka on kaupungin tunnetuimpia aukioita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paseo de la Castellana Google Maps -palvelussa (englanniksi)
Pajusirkku

| Pajusirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkut Emberizidae
Suku::  Pajusirkut Schoeniclus
Laji::  schoeniclus
Kaksiosainen nimi
 Schoeniclus schoeniclus  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Emberiza schoeniclus 

Katso myös
   Pajusirkku Wikispeciesissä   Pajusirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pajusirkku, naaras.
Pajusirkku (Schoeniclus schoeniclus) on sirkkujen sukuun kuuluva pieni, rannoilla elävä varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Pajusirkun pituus on 14–16 cm ja paino 18–20 grammaa. Koiras on naarasta kookkaampi. Koiraalla on musta pää, valkoinen kaulus ja ruskeat siivet. Naaraalta puuttuu pään mustavalkea kuviointi. Tumman pyrstön reunasulat ovat valkoiset. Lajin nokka on pienehkö, mutta kuitenkin selvästi siemensyöjän nokka. Tavallisesti pajusirkun näkee istumassa ruo’on tai pensaan latvassa, missä se esittää yksinkertaisen, jankuttavan laulunsäkeensä. Valppaana ollessaan se näpäyttelee pyrstöään sivulle. Kutsuääni on korkea ”tsiy”. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Elo–syyskuussa tapahtuvan sulkasadon jälkeen myös vanhan koiraan puku on naarasmainen. Talven aikana pään höyhenten ruskeat kärjet kuluvat vähitellen pois, ja näkyviin tulee mustavalkea kuviointi. Nuoren ja vanhan voi sulkasadon jälkeen erottaa ainoastaan sulkien kulumisasteen perusteella.
Vanhin suomalainen rengastettu pajusirkku on ollut vähintään 8 vuotta, 5 kuukautta ja 22 päivää vanha.
Levinneisyys

Pajusirkku pesii Euroopassa sekä Keski- ja Pohjois-Aasiassa. Suomessa laji pesii yleisenä koko maassa, ja pajusirkkupareja on noin 300 000.
Pajusirkku on muuttolintu. Useimmat linnut talvehtivat etelässä, suomalaiset pajusirkut Keski-Euroopassa, lähinnä Italiassa ja Sveitsissä. Pieni määrä talvehtii Etelä-Suomen laajoissa ruovikoissa. Kevätmuutto tapahtuu maalis–huhtikuussa, syksyllä linnut lähtevät syys–lokakuussa sulkasadon jälkeen. Pajusirkut eivät kerää yhtä suuria rasvavarastoja kuin kerttuset, koska niiden muuttomatka on lyhyempi. Muutto tapahtuu pääasiassa öisin, ja perillä Italiassa pajusirkut ovat marras-joulukuussa.
Elinympäristö

Pajusirkku on rantojen ja kosteikkojen pesimälintu. Se on yleinen merenlahtien ja järvien järviruohikoissa ja rantaluhdilla, järvien ja jokien pajukoissa sekä Lapin soiden vaivaiskoivikoissa. Muuttoaikoina lajia tavataan myös pelloilla ja rikkaruohostoissa.
Lisääntyminen

Naaras rakentaa ruohonkorsista pesän tavallisesti maahan tai matalalle pensaaseen, hyvään piiloon. Muninta alkaa Etelä-Suomessa toukokuun puolivälin paikkeilla. Naaras munii tavallisesti viisi oliivinväristä, täplikästä munaa. Haudonta kestää vajaa kaksi viikkoa, ja molemmat puolisot hautovat, naaras tosin enemmän. Poikaset viipyvät pesässä pari viikkoa, ja emot huolehtivat niistä vielä parisen viikkoa. Pajusirkku pesii usein kahdesti kesässä. Koiraalla saattaa olla kaksi naarasta. Sukukypsiä pajusirkut ovat yksivuotiaina.
Ravinto

Pajusirkku syö kesällä hyönteisiä, matoja ja nilviäisiä, syksyllä ja talvella siemeniä ja jyviä. Talvella se syö erityisesti järviruo’on siemeniä. Poikasia ruokitaan selkärangattomilla ja hyönteisten toukilla.
Koska pajusirkku syö pääasiassa siemeniä, se ei ole riippuvainen hyönteisten massaesiintymisistä ja pystyy viettämään elämänsä pääosan viileissä olosuhteissa.
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Pajusirkku (Emberiza schoeniclus)
ITIS: Emberiza schoeniclus (englanniksi)
Pajusirkku luonnollisessa elinympäristössään.
Pajusirkun munia.
Ovi (maalaus)

| Ovi (Vanha luostarinsali) |
| --- | --- |

Nimi:  Ovi (Vanha luostarinsali)
Tekijä:  Helene Schjerfbeck
Valmistumisvuosi:  1884
Teostyyppi:  Maalaus
Materiaali:  Öljyväri ja kangas (maalauspohja)
Korkeus:  40,50  cm
Leveys:  32,50  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum
Helene Schjerfbeck
Maalauksia
Hjördis | Hälytys | Mustataustainen omakuva | Omakuva, valoa ja varjoa | Ovi | Ryöväri paratiisin portilla | Sininauhainen tyttö | Tanssiaiskengät | Toipilas | Tyttö hiekkakuopassa | Äitini
Artikkeleita
Constantin Guys | Einar Reuter | Magnus Schjerfbeck | Gösta Stenman | Helena Westermarck | Maria Wiik
Ovi (Vanha luostarinsali) on suomalaisen taidemaalari Helene Schjerfbeckin (1862–1946) öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1884. Tämä kooltaan 40×32,5 cm oleva maalaus ostettiin Ateneumin taidemuseoon vuonna 1965.
Ovi-maalauksessa maalauksen pääaihe on kappelin ovi ja sen ovenraoista virtaava valo. Schjerfbeck käytti maalauksessa harmaan ja ruskean erilaisia sävyjä siten, että hän pyrki nostamaan juuri oven valoalueineen esille. Hän katkaisi maalauksen, muutoin kohteen perspektiiviä ilmaisevia tekijöitä, näkyvillä pyörteisillä siveltimenjäljillä. Nämä näkyvät etenkin lattiaviivojen katkaisuissa. Tämä on kolmiulotteisuuden kyseenalaistamista, jota pidetään tuolloin 22-vuotiaalta Schjerfbeckiltä aikaansa edellä olevana ratkaisuna.
Maalauksen viitekehystä

Ovi maalattiin Ranskan Bretagnen Pont-Avenissa Trématon-kappelissa. Schjerfbeck oli opiskellut Pariisissa naisille tarkoitetuissa yksityisissä taideakatemioissa. Hän oli liittynyt tuolloin vuosina 1881 ja 1883–1884 myös osaksi Bretagnen taiteilijasiirtokuntia.
Aiheesta muualla

Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Ovi (Vanha luostarinsali).  (Arkistoitu – Internet Archive)
Pashmina

Pashmina vuohia
Pashmina (pers. ‏پشمینه‎‎, pašmine) on Himalajan vuoristolla elävien chyangra-vuohien pehmeintä mahanalusvillaa, kashmiria.
Pashmina on eräs kašmirvillan muodoista, jota saadaan tietystä pohjoisintialaisesta vuohiroduista, jota kasvatetaan mm. Jammun ja Kashmirin sekä Uttar Pradeshin alueella. Tuolta pasmina-vuohen kasvatus on levinnyt moniin muihin maihin. Hienointa Pashminaa saadaan edelleen todennäköisesti Intiasta, jossa pashminaa kasvatetaan vuoristoseuduilla ja jalostetaan pitkälti käsityönä. Aidot intialaiset pashminasta valmistetut shaalit ja huivit ovat lähinnä vientiin menevää arvotavaraa.
Pashminasta tehdyt saalit, stoolat ja huivit tulivat muotituotteiksi 1990-luvulla. Pashminakauppa on ollut Intian, Nepalin ja Tiibetin vuoristokansoille tärkeä keino saada omalla työllään tuloja maailmankaupasta.
käsinkudottu pashmina-huivi Srinagar Kashmirista
Aidot pashmina-huivit ovat yleensä seuraavanlaisia:
100 % pashminaa
70 % pashminaa ja 30 % silkkiä
50 % pashminaa ja 50 % silkkiä.
Todellisuudessa 100-prosenttista pashminaa ei ole olemassa. Pashmina-kuitu on nimittäin niin herkkää ja hajoavaa, että täyspashminassakin on yleensä 10 % tavallista villaa tukirakenteena.
Voitot saivat maailmalla väärentäjiä kutsumaan muitakin pashmina-shaalien ulkonäköä matkivia tuotteita pashminaksi. Väärennetyt pashminat tehdään yleensä viskoosista. Kokeneetkaan kauppaliikeiden sisäänostajat eivät tunnusta tietävänsä näitä taustoja. Oikean pashminan tuntee siitä, että se pysäyttää viileän ja kylmän jo kauan ennen kuin se pääsee ihmisen iholle. Pashmina on suloisen pehmeää.
Pashminaksi kutsutaan joskus myös vuoriantiloopin syntymättömän vasan nukasta tehtyä huivia. Vasa kuolee käsittelyyn. Siksi on syytä pitää ne tuotteet täysin erillään kestävän kehityksen mukaisesta pashminasta.
Pashminan korjuu ja valmistus Intiassa

Pashmina-vuohet pudottavat villansa keväällä, jolloin villa kerätään talteen. Keruun jälkeen villa puhdistetaan käsin pölystä ja epäpuhtauksista. Sen jälkeen se lajitellaan laadun mukaan ja lähtetään jalostettavaksi.
Jalostuksen aluksi säältä suojaava päällyskarva erotellaan hienosta alusvillasta. Päällyskarvaa on raakavillasta noin 50-60 %. Aiemmin erottelu tehtiin käsityönä, mutta nyt siihen soveltuvia laitteita on myös olemassa. Erottelussa on useampia perättäisiä puhdistusvaiheita. Lopullisen erottelun jälkeen päällyskarvaa on jäljellä 0,5 % tai vähemmän. Tässä vaiheessa villassa on edelleen noin 5 % erilaisia epäpuhtauksia, kuten pölyä ja rasvaa. Perinteisesti Intiassa puhdistus on tehty vasta kehruun jälkeen ennen värjäystä ja kutomista. Muualla sitä on kuitenkin alettu tekemään jo kuiduille. Intiassa kuituja ei myöskään yleensä valkaista, ellei niitä värjätä vaaleisiin värisävyihin.
Nykyään kehruussa saatetaan käyttää apuna nailonia, joka poistetaan myöhemmin kemiallisesti. Näin saadaan aikaan täyspashminatuotteita, joiden kutominen olisi perinteisin menetelmin ollut mahdotonta. Nailonin käyttö apuna mahdollistaa hienon villan koneellisen kehräyksen. Laadultaan saatu lanka ei kuitenkaan ole yhtä kestävää kuin perinteisesti valmistettu, eikä myöskään yhtä ekologista. Perinteisesti pashmina-huivit on kudottu käsin erityiskangaspuilla ja edelleen käsinkudottuja huiveja pidetään kallisarvoisimpina. Valmiiksi kudotut huivit värjätään. Pashmina värjäytyy kuten lampaanvilla ja yleensä sitä värjätään tänäkin päivänä luonnonväriaineilla. Väreinä ovat mm. indigo, annatto ja henna. Värjäyksen ongelmana on mahdollinen huopuminen. Tärkeä osa pashmina-huivin arvon määräytymisessä on sen kudottu koristelu (esim. jaquard) ja siihen lisätty kirjonta. Joskus huivit kuvioidaan myös käsin painamalla. Värit painetaan kankaille käsinveistetyin puisin painolaatoin. Koristeluun käytetään Kashmirissa monenlaisia perinteisiä tekniikoita.
Koska villa on arvokasta, sitä helposti väärennetään. Haasteena on, että tavanomaisin testausmenetelmin, sitä on vaikea erottaa lampaanvillasta. Mikroskoopin avulla se on kuitenkin mahdollista, sillä pashmina kuitu poikkeaa muodoltaan villasta, sillä se on litteämpää. Tätä rakennetta voidaan kuitenkin muokata eri käsittelyillä. Jopa Dna-testejä on siksi käytetty apuna villan alkuperän selvittämisessä.
Perinteinen intialainen kangaspainolaatta.
Perinteistä pashmina-koristelua.
Paavalinkirkko (Tartto)

| Paavalinkirkko Tartu Pauluse kirik |
| --- | --- |
 Paavalinkirkko vuonna 2022.
Sijainti:  Tartto, Viro
Rakentamisvuosi:  1917
Suunnittelija:  Eliel Saarinen
Materiaali:  kivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paavalinkirkko (vir. Pauluse kirik) on kirkkorakennus Viron toiseksi suurimmassa kaupungissa Tartossa. Kirkko valmistui vihittäväksi vuonna 1917. Sen vihki korjaustöiden jälkeen uudelleen käyttöön syyskuussa 2015 arkkipiispa Urmas Viilma.
Kirkon suunnitteli Eliel Saarinen. Saarinen aloitti kirkkorakennuksen suunnittelutyöt vuonna 1911 samaan aikaan kun hänen suunnittelemaansa Helsingin rautatieasemaa rakennettiin. Saarinen oli tuolloin jo siirtymässä jugendista klassismiin. Dosentti Timo Tuomi on luonnehtinut sitä "tieksi Cranbrookiin", millä hän viittaa Saarisen työskentelyyn Yhdysvalloissa Cranbrookissa. Tuomen mukaan kirkko on Saarisen merkkitöitä.
Toisen maailmansodan aikana vuonna 1944 rakennus vaurioitui pahoin pommituksen aiheuttamassa tulipalossa. Neuvostoliiton miehittäessä Viroa neuvostoliittolaiset viranomaiset sijoittivat rakennukseen muun muassa urheilumuseon, kansallismuseon arkiston ja kirpputorin.
Arkkitehtien Kari Järvisen, Merja Niemisen ja Markku Norsin vuonna 2006 kirkon korjauksen kutsukilpailuun jättämä ehdotus voitti, ja toteutuksesta vastasivat Järvinen ja Nieminen. Alttarin on suunnitellut kuvanveistäjä Pertti Kukkonen ja alttarikaapin taidemaalari Kuutti Lavonen.
Kuvia kirkosta

Kirkontornin huippua nostetaan paikalleen vuonna 1999.
Kirkon julkisivu.
Apsis ja sen reunan koristelua.
Kirkkosali, taustalla urut vuonna 2022.
Kirkkosali.
Alttaritaulu Kuutti Lavonen
Paavi Sergiuksen uni

| Paavi Sergiuksen uni |
| --- | --- |

Nimi:  Paavi Sergiuksen uni
Tekijä:  Rogier van der Weyden
Valmistumisvuosi:  1430-luku
Korkeus:  81,3 cm
Leveys:  90,2 cm
Nykyinen omistaja:  J. Paul Getty Museum
Paavi Sergiuksen uni on alankomaalaisen Rogier van der Weydenin työpajalla 1430-luvun lopulla valmistunut öljyvärimaalaus.
Maalauksessa enkeli ilmoittaa nukkuvalle paavi Sergiukselle, että piispa Lambert on murhattu ja Sergius nimittää hänen seuraajakseen Hubertuksen. Tämän kohtauksen oikealla puolella näkyy Sergius ja kaksi kardinaalia menossa ulos ja kaukana kuvan taka-alalla Konstantinuksen basilikan portailla Sergius nimittää Hubertuksen piispaksi. Taiteilija on pyrkinyt kuvittelemaan Rooman sellaisena, jolloin se olisi aikanaan ollut.
Maalauksen pari on Pyhän Hubertuksen hautaus. Ne olivat luultavasti osa alttarikokonaisuutta Pyhän Gudulan kirkon Pyhän Hubertuksen kappelissa Brysselissä. François-Nicolas Baudot Dubuisson-Aubenay mainitsee nähneensä Paavi Sergiuksen unen siellä noin vuonna 1623. Se oli päätynyt yksityisomistukseen vuoteen 1796 mennessä, jolloin se myytiin Jan van Eyckin maalauksena Lontoon Christie’sillä. J. Paul Getty Museum osti sen vuonna 1972. Pyhän Hubertuksen hautaus taas kuuluu National Galleryn kokoelmiin.
Aiheesta muualla

The Dream of Pope Sergius Google Arts & Culture. Mountain View:  Google. (englanniksi)
Pat Burns

Pat Burns (4. huhtikuuta 1952 St. Henri, Québec – 19. marraskuuta 2010 Sherbrooke, Québec) oli kanadalainen jääkiekkovalmentaja, joka valmensi NHL:ssä New Jersey Devilsiä, Montreal Canadiensia, Toronto Maple Leafsia ja Boston Bruinsia. Hän valmensi urallaan 14 kautta, 1 019 ottelua.
Burns voitti Jack Adams Awardin kolmesti eri joukkueissa: Montrealissa (1989), Torontossa (1993) ja Bostonissa (1998). Hän on ainoa kolminkertainen voittaja. Hän aloitti QMJHL:ssä Hull Olympiquesissa ja jatkoi AHL:n Sherbrooke Canadiensiin ennen kuin aloitti NHL:ssä. Burns voitti Stanley Cupin vuonna 2003 Devilsiä luotsatessaan. Hän lopetti uransa, kun hänellä diagnosoitiin syöpä toisen kerran.
Ennen uraansa jääkiekon parissa Burns oli Hullissa poliisina.
Syyskuussa 2010 useat kanadalaiset tiedotusvälineet kertoivat Burnsin kuolleen keuhkosyöpään. Burns kuitenkin ilmoitti Toronto Sunin jääkiekkotoimittaja Bob McKenzielle olevansa elossa. Hän kuoli syöpään kaksi kuukautta myöhemmin, 58-vuotiaana.
Pat Brown

| Edmund Gerald ”Pat” Brown Sr>  |
| --- | --- |

Kalifornian 32. kuvernööri
 5. tammikuuta 1959 – 2. tammikuuta 1967  
Varakuvernööri:  Glenn M. Anderson
Edeltäjä:  Goodwin Knight
Seuraaja:  Ronald Reagan
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1905  San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 16. helmikuuta 1996 (90 vuotta)  Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat (sydänkohtaus)
Ammatti:  asianajaja
Puoliso:  Bernice Layne Brown (aviol. 1930–1996)
Tiedot
Puolue:  Republikaanit (1928) Demokraatit (1932-1996)
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Edmund Gerald ”Pat” Brown Sr. (21. huhtikuuta 1905 – 16. helmikuuta 1996) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko ja Kalifornian osavaltion kuvernööri vuosina 1959–1967.
Brown syntyi San Franciscossa yhdeksi Edmund Brownin ja Ida Schuckmanin neljästä lapsesta. Isä oli irlanninkatolinen ja äiti saksanprotestanttinen; pari erosi pojan ollessa nuori. ”Pat”-lempinimensä hän sai jo kouluvuosina.
Brown valmistui San Francisco Law Schoolista 1927. Lakiuransa alkuvaiheissa hän oli puoluekannaltaan republikaani. Hän kuoli Beverly Hillsissä ehdittyään täyttää jo 90 vuotta.
Kultainen liiga 2008

Vuoden 2008 Kultainen liiga oli kuuden yleisurheilukilpailun sarja, jossa urheilijoilla oli mahdollisuus päästä jakamaan miljoonan dollarin palkintopottia voittamalla lajinsa jokaisessa osakilpailussa. Pamela Jelimo pystyi ainoana voittamaan lajinsa kuusi kertaa ja vei koko potin.
Kultaisen liigan lajit olivat miehillä 100 metriä, 400 metriä, 1 500 metriä, 400 metrin aidat, pituushyppy ja keihäänheitto, ja naisilla 200 metriä, 800 metriä, 100 metrin aidat ja korkeushyppy.
Osakilpailut

Kauden 2008 Kultaisen liigan kilpailut:
| Päivä | Kilpailu | Stadion | Kaupunki | Maa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. kesäkuuta | ISTAF | Olympiastadion | Berliini | Saksa |
| 6. kesäkuuta | Bislett Games | Bislett stadion | Oslo | Norja |
| 11. heinäkuuta | Golden Gala | Olympiastadion | Rooma | Italia |
| 18. heinäkuuta | Meeting Gaz de France | Stade de France | Saint-Denis | Ranska |
| 29. elokuuta | Weltklasse Zürich | Letzigrund | Zürich | Sveitsi |
| 5. syyskuuta | Memorial van Damme | Kuningas Baudouinin stadion | Bryssel | Belgia |
Osakilpailut > ISTAF

ISTAF järjestettiin Berliinissä 1. kesäkuuta.
Miehet
| Laji | 1>  sija | Aika /  tulos | 2>  sija | Aika /  tulos | 3>  sija | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m |  Nesta Carter | 10,08 |  Kim Collins | 10,12 |  Ivory Williams | 10,13 |
| 400 m |  LaShawn Merritt | 44,03 |  Jeremy Wariner | 44,07 |  Christopher Brown | 44,68 |
| 800 m |  Abraham Chepkirwok | 1.44,53 |  Mbulaeni Mulaudzi | 1.44,68 |  Alfred Kirwa Yego | 1.44,99 |
| 1 500 m |  Augustine Kiprono Choge | 3.31,57 |  Daniel Kipchirchir Komen | 3.31,91 |  Shedrack Kibet Korir | 3.31,99 |
| 5 000 m |  Moses Ndiema Masai | 12.50,55 |  Tariku Bekele | 12.52,45 |  Moses Ndiema Kipsiro | 12.54,70 |
| 110 m aidat |  David Oliver | 13,19 |  Dayron Robles | 13,20 |  Ryan Wilson | 13,30 |
| 400 m aidat |  Bershawn Jackson | 48,73 |  Adrian Findlay | 49,13 |  Marek Plawgo | 49,24 |
| Seiväshyppy |  Jevgeni Lukjanenko | 585 |  Maksym Mazuryk | 580 |  Sergey Kucheryanu | 575 |
| Pituushyppy |  Husain Tahir al-Saba’ | 821 |  Godfrey Khotso Mokoena | 818 |  Mohamed Salman Al Khuwalidi | 817 |
| Kiekonheitto |  Ehsan Hadadi | 69,12 |  Virgilijus Alekna | 69,12 |  Robert Harting | 67,70 |
| Keihäänheitto |  Tero Pitkämäki | 85,20 |  Andreas Thorkildsen | 85,19 |  Tero Järvenpää | 84,07 |
Naiset
| Laji | 1>  sija | Aika /  tulos | 2>  sija | Aika /  tulos | 3>  sija | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 200 m |  Sherone Simpson | 22,43 |  Julija Guštšina | 22,58 |  Kerron Stewart | 22,58 |
| 800 m |  Pamela Jelimo | 1.54,99 |  Julija Krevsun | 1.58,98 |  Janeth Jepkosgei | 1.59,13 |
| 5 000 m |  Sylvia Jebiwott Kibet | 15.05,09 |  Priscah Jepleting Cherono | 15.06,77 |  Grace Kwamboka Momanyi | 15.08,62 |
| 100 m aidat |  Josephine Onyia | 12,50 |  Susanna Kallur | 12,54 |  LoLo Jones | 12,57 |
| Korkeushyppy |  Blanka Vlašic | 203 |  Ariane Friedrich | 200 |  Anna Tšitšerova | 197 |