stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dresdenin pommitukset
Kuolonuhrien määrä

Dresdenin pommituksissa kuolleiden ihmisten lukumäärästä on vuosien saatossa liikkunut monenlaisia arvioita. Heti pommitusten jälkeen Dresdenin alueen ylimmän poliisiviranomaisen (saks. Höhere SS- und Polizeiführer) raportin (Tagesbefehl 47, TB47) mukaan kuolleita oli löydetty noin 20 000.
Dresdenin tapahtumia on popularisoinut – sittemmin holokaustin kieltämisestä vankilaan tuomittu – historioitsija David Irving, jonka kirja The Destruction of Dresden julkaistiin vuonna 1963. Kirjasta tuli pian bestseller Britanniassa. Kirjan ensimmäisessä painoksessa Irving esitti kuolonuhrien määräksi ainakin 100 000 ja ehkä jopa 250 000 ihmistä. Arviot heittelivät suuresti kirjan myöhemmissä painoksissa. Irving myös muun muassa esitti, että amerikkalaisten Mustang-saattohävittäjät tulittivat maassa tulta pakenevia siviilejä. Kirjan monia väitteitä ei nykyään pidetä uskottavina.
Dresdeniläinen historioitsija Götz Bergander arvioi vuonna 1977 kirjassaan Dresden im Luftkrieg uhrien määräksi noin 40 000. Historioitsija Friedrich Reichert Dresdenin museosta arvioi uhrien määräksi noin 25 000.
Esitettyjen lukujen perusteella voi olla, että Dresdenin pommitukset olivat menetettyinä ihmishenkinä arvioiden samaa suuruusuokkaa kuin Hampurin pommitukset heinä–elokuun vaihteessa 1943. Hampurin pommituksissa kesällä 1943 menehtyi noin 45 000 ihmistä, joiden joukossa oli 8 000 lasta.
Kulttuurituhot, kuten Frauenkirchen ja Zwingerin palatsin hävitys, olivat Dresdenissä kuitenkin huomattavasti suuremmat kuin Hampurissa.
Toisen maailmansodan jälkeen

Historioitsija Jörg Friedrichin mukaan britit tekivät strategisen virheen uskoessaan, että palosodan synnyttämä kauhu saisi saksalaiset kapinoimaan natsihallintoa vastaan. Kansalaisilla ei tullut hänen mukaansa mieleenkään lähteä kaatamaan Hitleriä, koska kaiken kurjuuden keskellä oli tärkeämpää yrittää pysytellä hengissä.
Nykyaikana pommituksia muistellaan vuosittain. Kaupungin järjestämässä muistotilaisuudessa kysymys ei ole pelkästään kymmenien tuhansien dresdeniläisten uhrien, vaan myös yleisellä tasolla toisen maailmansodan uhrien muistamisesta. Muistopäivinä kaupunkilaiset ovat muun muassa luoneet ihmisketjuja uhrien muistolle. Kaupunkiin saapuu myös mielenosoittajia kahdesta ryhmästä; toisessa niistä muistellaan pommitusten uhreja ja toisessa vastustetaan uhrien muistelijoita. Ensimmäisen ryhmän muodostavat äärioikeistolaiset ja toisen äärivasemmistolaiset, joiden joukossa on muun muassa Antifan jäseniä.
Kirjallisuutta

Kirjailija Kurt Vonnegut käytti Irvingin teosta osin lähdeteoksena satiirisessa romaanissaan Teurastamo 5 eli lasten ristiretki (engl. Slaughter-House Five or The Chidren´s Crusade). Yhdysvaltalainen Vonnegut oli itse sotavankina Dresdenissä pommitusten aikana ja mukana raivaustyössä.
Taylor, Frederick: Dresden: Tuesday, 13 February, 1945.  Bloomsbury Publishing, 2004.  ISBN 0-7475-7804-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
HS.fi: Historioitsijat: Dresdenin pommitusten uhrimäärää liioiteltu (Arkistoitu – Internet Archive) (2. lokakuuta 2008)
Avro Lancaster pudottaa 14. lokakuuta 1944 Duisburgiin tutkanhäirintäliuskoja (vasemmalla) sekä usean sekunnin päästä myös palopommeja sekä yli 2 000 kilon painoisen räjähdyspommin, jota kutsuttiin nimellä ”Cookie” (oikealla).
Dresdenin tuho nähtynä Rathaus-kaupungintalosta vuonna 1945
Dresdenin rajat nykyään ja pommitusten aikana. Punaisella täysin tuhoutunut alue.
Duguay-Trouin-luokka

| Duguay-Trouin-luokka |
| --- | --- |
 Kuva luokan aseistuksesta

Tekniset tiedot
Uppouma:  7 365 t (kuiva) 9 500 t (kuormattu)
Pituus:  181,30 m (kokonaispituus)
Leveys:  17,50 m
Syväys:  6,14 m
Koneteho:  102 000 shp
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  27 upseeria ja 551 merisotilasta
Aseistus
Meritorjunta:  8 x 155 mm M1920 -tykkiä kaksoistorneissa 12 x 550 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  4 x 75 mm ilmatorjuntatykkiä
Duguay-Trouin-luokka oli Ranskan laivaston 1920-luvun alussa valmistetun kolmen risteilijän alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Taustaa

Ensimmäinen ensimmäisen maailmansodan jälkeinen laivasto-ohjelma suunniteltiin kesäkuussa 1919 ja sen lähtökohtana oli mahdollinen Italian aiheuttama uhka. Suunnitelma ei kuitenkaan sisältänyt keveitä risteilijöitä. Kuitenkin Normandie-luokan taistelulaivojen tilauksen peruunnuttua niitä korvaamaan päätettiin hankkia kuusi 5000 tonnin risteilijää. Vuoden 1919 lopulla valmistui risteilijöiden suunnittelutyö, jonka mukaan niiden pääaseistukseksi tuli kahdeksan 138,6 millimetrin tykkiä kaksoistorneissa ja alusten huippunopeuden tuli olla 30 solmua. Voimanlähteenä oli kaksiakselinen  öljyä polttava moottori ja lopullinen uppouma oli 5270 tonnia. Alusten suunniteltu suoja oli olematon.
Valtiovarainministeri hyväksyi esitetyn suunnitelman 1920, vaikka totesikin laivaston ajavan vain taloudellisia etuja eikä tarpeensa mukaisia. Esikuntaneuvosto veti esityksen takaisin helmikuussa 1920, mikä aloitti keskustelun suunnittelusta uudelleen. Alusten nopeus ja koko olivat pääosissa ja saman aikaisesti palvelukseen otetut sotakorvauksena saadut keskusvaltojen alukset antoivat kuvan moderneista risteilijöistä. Tutkimuksen tuloksena todettiin alkuperäisen suunnitelman (projekti 171) olevan käyttökelvoton ja ennen kaikkea sen aseistuksen. Päätettiin valita uusien alusten pääaseiksi uusi 155 millimetrin tykki, joka perustui maavoimien kenttätykkeihin.
Vuoden 1920 lopulla Ranska sai kopiot Yhdysvaltain Omaha-luokan piirustuksista, jonka jälkeen tehtiin neljä erilaista suunnitelmaa. Kaikki suunnitelmat perustuivat Yhdysvaltain suunnitelmista kopioidulle rungolle ja ne oli kaikki aseistettu kahdeksalla 155 millimetrin tykillä, neljällä 75 millimetrin ilmatorjuntatykillä sekä kahdellatoista torpedoputkella. Suunnitelmien erona olivat ainoastaan konehuoneet ja suoja. 7890 tonnin uppouman suunnitelma C, joka lupasi 34 solmun nopeuden ilman suojaa, valittiin huhtikuussa 1921. Valinnan jälkeen käynnistyi yksityiskohtainen suunnittelu.
Alus nimettiin 8000 tonnin risteilijäksi. Sen suoja oli lähes nolla, kun ainoana suojana oli 30 millimetrin panssarointi tykkitornien etukilvissä sekä muualla vain sirpalesuoja. Toisaalta voitaisiin siten nimetä alus suurennetuksi laivueenjohtajaksi. Aluksen sisäosat oli jaettu lukuisiin osastoihin, vaikka pituusakselin suuntainen jako konehuoneiden osalta olikin jätetty pois. Öljyn käyttö polttoaineena ja turbiinimoottori takasivat kulkemiseen tarvittavan voiman.
Alukset

Alusten valmistus lupa saatiin 18. huhtikuuta 1922. Vielä päätöksen jälkeen oli laivaston johdossa henkilöitä, jotka olisivat halunneet parantaa suunnitelmaa. Esitykset torjuttiin ja kaksi ensimmäistä alusta tilattiin Brestin laivastontelakalta 14. huhtikuuta ja kolmas Lorientista 18. huhtikuuta.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Duguay-Trouin | Arsenal de Brest, Brest | 4. elokuuta 1922 | 14. elokuuta 1923 | 2. marraskuuta 1926 | palveluksesta 9. maaliskuuta 1952 |
| La Motte-Picquet | Arsenal de Lorient, Lorient | 17. tammikuuta 1923 | 21. maaliskuuta 1924 | 5. maaliskuuta 1927 | riisuttu aseista joulukuussa 1941 uponnut satama-altaaseen tammikuussa 1945 |
| Primauguet | Arsenal de Brest | 16. elokuuta 1923 | 21. toukokuuta 1924 | 1. huhtikuuta 1927 | tuhoutunut satamassa 8. marraskuuta 1942 |
Dubrovnik (1931)

| Dubrovnik |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow
Kölinlasku:  10. kesäkuuta 1930
Laskettu vesille:  11. lokakuuta 1931
Palveluskäyttöön:  1932
Poistui palveluskäytöstä:  Italian Premuda 1941-1943 Saksan TA32 1943-1945 miehistönsä upottama 24. huhtikuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 910 t (standardi) 2 439 t (kuormattu)
Pituus:  113,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,67 m
Syväys:  3,58-4,1 m
Koneteho:  48 000 shp
Nopeus:  37 solmua
Miehistöä:  240, joista 20 upseeria
Aseistus
Aseistus:  4 × Skoda 140 mm -tykkiä 2 × Skoda 83,5 mm ilmatorjuntatykkiä 6 × Skoda 40 mm ilmatorjuntatykkiä 2 × Skoda 15 mm konekivääriä 6 × 533 mm torpedoputkea 40 × miinaa
Dubrovnik oli Jugoslavian kuninkaallisen laivaston laivueenjohtaja.
Valmistus

Alus tilattiin 4. elokuuta 1929 Yarrowilta. Aluksen suunnittelu noudatti brittiläistä suunnittelua lukuun ottamatta raskaampaa aseistusta. Pääaseiksi määritettiin neljä Skodan 14 senttimetrin tykkiä, joissa oli silmiinpistävän pitkät 56 pituuskaliiperin putket. Tykeissä käytettiin kartussilaukauksia ja niiden kranaatit painoivat 88 paunaa. Ne oli asennettu takaa avoimiin torneihin. Ammushissit olivat sähkökäyttöisiä. Apuaseina oli kuusi Skodan 40 millimetrin ilmatorjuntatykit, joista kaksi kaksiputkista asennettiin savuhormien väliin ja kaksi yksiputkista pääkannelle taaemman taistelunjohtotilan viereen. Torpedoaseistuksena oli kaksi kolmiputkista Brotherhoodin torpedoputkea, jotka asennettiin keskilaivaan. Sukellusveneiden torjuntaan aluksella oli kaksi syvyyspomminheitintä ja kaksi telinettä, joissa oli yhteensä kymmenen syvyyspommia. Alkuperäisissä piirustuksissa oli myös lentokoneelle varattu tila kuten Alankomaiden kuninkaallisen laivaston aluksilla, mutta sitä ei toteutettu. Lentokone korvattiin torpedoputkien väliin asennetulla kaksiputkisella Skodan 8,35 cm L/35 tykillä, jolle aluksella oli 600 laukausta. Pääaseiden tulenjohtojärjestelmä oli Alankomaista ja viestikalusto Belgiasta. Järjestelmien hankinta monesta lähteestä aiheutti myöhemmin käytössä ongelmia.
Voimanlähteenä aluksella oli Yarrowin toimittamat 200 psin höyrykattilat esilämmittimellä, jotka tuottivat 42 000 hevosvoimaa. Aluksella päästiin 4. toukokuuta 1932 Arranin maililla kuuden tunnin täydellä teholla ajetussa koeajossa 37,2 solmua.
Dubrovnikin köli laskettiin 10. kesäkuuta 1930 ja alus laskettiin vesille 11. lokakuuta 1931. Alus liitettiin laivastoon toukokuussa 1932.
Palvelus

Ennen toista maailmansotaa aluksen 40 millimetrin ilmatorjuntatykit korvattiin ruotsalaisilla Boforsin toimittamilla 37 millimetrin tykeillä. Italia valtasi aluksen 17. huhtikuuta 1941 Kotorissa.
Palvelus > Premuda

Regia Marina siirsi aluksen muutostöitä varten telakalle, jossa sen kansirakenteista poistettiin takaosassa olleet tilat. Ne korvattiin 20 millimetrin tykkien alustalla. Lisäksi 8,35 senttimetrin tykki poistettiin ja se korvattiin aluksi 4,7 tuuman 15 pituuskaliiperin valaisutykillä, mikä vaihdettiin myöhemmin kaksiputkisella 37 millimetrin ilmatorjuntatykillä. Komentosillalle asennettiin uusi tulenjohtotorni ja etsintävalonheittimet korvattiin 20 millimetrin tykeillä.
Se liitettiin helmikuussa 1942 Regia Marinaan nimellä Premuda. Alus suojasi palvelukseen oton jälkeen Italiasta Pohjois-Afrikkaan matkanneita saattueita. Se osallistui kesäkuussa 7. viirikön mukana Harpoon/Vigorous-saattueiden estämiseen. Aluksen saattuetehtävät jatkuivat Tunisian kukistumiseen saakka. Alus siirrettiin muutostöitä varten telakalle Genovaan, mistä Saksa valtasi aluksen 8. syyskuuta 1943 Italian antauduttua liittoutuneille.
Palvelus > TA32

Vallattu alus piti aluksi muuttaa yöhävittäjien suuntima-alukseksi. Aluksen tykkiaseistus korvattiin 4,1 tuuman yksiputkisilla tykeillä ja sille asennettiin takakannelle Freya-valvontatutka. Lisäksi torpedoputket poistettiin ja yläkannelle asennettiin kaksi 37 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Tilanteen muuttuessa ilmavoimat eivät enää tarvinneetkaan alusta ja 18. kesäkuuta 1944 annettiin määräys muuttaa alus torpedoveneeksi 10. torpedovenelaivueeseen korvaamaan tuhoutunut alus.
Alus liitettiin Kriegsmarineen 18. elokuuta 1944 10. torpedovenelaivueeseen nimellä TA32. Se tulitti elokuun lopulla liittoutuneiden asemia Secchiossa ja lokakuussa alus oli Genovan lahdella. Maaliskuussa 1945 alus laski miinoja TA24:n ja TA29:n kanssa. TA32:n kanssa olleet alukset tuhoutuivat matkan aikana. Sen miehistö upotti aluksensa 24. huhtikuuta 1945 Genovan satamaan, kun saksalaiset evakuoivat kaupungin.
Joseph François Dupleix

Joseph François Dupleix
Joseph François Dupleix (1. tammikuuta 1697 – 10. marraskuuta 1763) oli Ranskan Itä-Intian kauppakomppanian kenraalikuvernööri. Hänen johdollaan ranskalaiset koettivat horjuttaa Englannin Itä-Intian kauppakomppanian asemaa. Dupleix palkkasi sepoyjoukkoja palvelukseensa ja hyökkäsi brittien hallinoimiin kohteisiin. Britit kuitenkin voittivat sodan Robert Cliven johdolla, ja Dupleixin oli erottava kauppakomppanian johdosta.
DuMont Television Network

DuMontin logo.
Dumont Networkiin kuuluneet asemat vuonna 1949.
Captain Video and His Video Rangers (1950)
DuMont Television Network (tunnetaan myös nimillä DuMont Network, DuMont, Du Mont, tai virheellisesti Dumont) oli maailman ensimmäinen kaupallinen televisioverkko, ja se aloitti toimintansa Yhdysvalloissa vuonna 1946. Sen perusti kuvaputki- ja televisiovalmistaja DuMont Laboratories tarkoituksenaan lisätä televisiovastaanottimien myyntiä.
Tunnetuimpiin verkossa esitettyihin ohjelmiin kuuluivat muun muassa Original Amateur Hour ja nuorten avaruusseikkailu Captain Video and His Video Rangers, jota tehtiin kaikkiaan yli 1 500 jaksoa vuosien 1949 ja 1955 välillä.
Television alkuaikoina FCC rajoitti verkon suoraan omistamien asemien lukumäärän viiteen. Koska DuMontin yhteistyökumppani Paramount Pictures omisti yhden aseman, ei DuMontilla ollut oikeus omistaa kuin ainoastaan neljä. Dumont Network ei onnistunut hankkimaan riittävän paljon itsenäisiä jäsenasemia pystyäkseen kilpailemaan kolmen muun (ABC, NBC ja CBS) valtakunnallisen verkon kanssa, ja verkko lakkautettiin 1955.
Verkkoon kuuluneet asemat jatkoivat itsenäisinä uudessa omistuksessa Metromedia nimellä. Vuonna 1985 asemat osti australialainen liikemies Rupert Murdoch, ja ne muodostivat pohjan Fox Broadcasting Companylle.
Aiheesta muualla

IMDb: Luettelo DuMont Networkin ohjelmista (englanniksi)
David Weinstein: The Forgotten Network: DuMont and the Birth of American Television.  Temple University Press, 2006.  ISBN 1592134998  Google teoshaku. (englanniksi)
DuMont Television Network - Historical Web Site (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jallahti

| Jallahti Я́лгуба, Jalguba |
| --- | --- |

 Jallahti
 Koordinaatit: 61°53′4″N, 34°33′10″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Äänisenrannan piiri
Kunta:  Järventakuinen
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  155
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jallahti (ven. Я́лгуба, Jalguba) on kylä Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirin Järventakuisen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen samannimisen lahden rannalla 9 kilometriä Järventakuisesta koilliseen. Kylässä on 155 asukasta (vuonna 2012).
Historiallinen Venäjän keisarikunnan Jallahden kunta sijaitsi Äänisjärveen pistävällä niemimaalla Petroskoin koillispuolella. Se kuului Aunuksen kuvernementin Petroskoin kihlakuntaan. Jallahden kunta rajoittui pohjoisessa Kontupohjan kuntaan, idässä ja etelässä Ääniseen ja lännessä Suojun kuntaan. Kuntaan kuului myös Suisaari Äänisjärven rannikolla. Jallahden kunnan kylistä merkittävimmät olivat Jallahti, Järventaus ja Solomanni. Kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin osaksi Äänisenrannan piiriä. Jatkosodan aikana alue oli Suomen miehittämä.
Nykyään kylässä on lähinnä vapaa-ajan asutusta. Sen kautta kulkee Solomannin ja Suisaaren välinen maantie. Jallahdesta on linja-autoyhteys Järventakuiseen ja Petroskoihin. Äänisen rannalla on  laivalaituri. Kylässä toimii karjatila, puutavaravarasto ja talviurheilukeskus. Palveluihin kuuluu kulttuuritalo, kirjasto, posti ja pari kauppaa.
Jallahdella on historiallisen asutuksen status. Kylässä on useita 1800–1900-lukujen vaihteen asuinrakennuksia sekä 1900-luvun alusta peräisin oleva hautausmaan tsasouna. Lähistöllä sijaitsee useita lomakyliä. Jallahden rannoille suunnitellaan visakoivun suojelualuetta.
Jalavajäärä

| Jalavajäärä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Äärimmäisen uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lepturinae
Suku::  Rhamnusium
Laji::  bicolor
Kaksiosainen nimi
 Rhamnusium bicolor  Schrank, 1781 
Katso myös
   Jalavajäärä Wikispeciesissä   Jalavajäärä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jalavajäärä (Rhamnusium bicolor) on sarvijäärien heimoon kuuluva punamusta kovakuoriainen. Suomen lajien uhanalaisuusarvioinnissa 2010 se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi (CR) ja 1. heinäkuuta 2013 alkaen on myös rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Koko ja ulkonäkö

Jalavajäärä on rotevatekoinen ja kookas kovakuoriainen, jonka pituus on 17–25 mm. Laji on sukupuolidimorfinen eli koiras ja naaras eroavat ulkonäöltään toisistaan. Koiras on kokonaan oranssinpunaruskea. Naaraan vartalo on räikeän oranssinpunainen lukuun ottamatta kärkeä kohti mustuvia tuntosarvia ja raajoja. Naaraan päässä ja keskiruumiissa saattaa olla mustia täpliä ja peitinsiivet ovat sinimustat. Molemmilla sukupuolilla etuselän sivuilla on terävä kärki.
Levinneisyys

Jalavajäärää tavataan Keski- ja Itä-Euroopassa. Lajin ainoa esiintymispaikka Pohjoismaissa on Suomessa, Hattulan Tyrvännössä. Lajia tavataan myös Virossa.
Elinympäristö ja elintavat

Jalavajäärä elää vanhoissa mutta yhä elävissä lehtipuissa, joissa on halkeamia ja lahoavaa puuainesta. Euroopassa elinpaikaksi käyvät monet lehtipuulajit, erityisesti poppelit ja hevoskastanja, mutta Suomessa sitä tavataan ainoastaan kynäjalavalla (Ulmus laevis). Toukat elävät hyvin karkean purun täyttämissä käytävissä lahopuuaineksessa, joka rajoittuu terveeseen puuainekseen, ja toukkavaihe kestää kahdesta kolmeen vuotta. Toukat koteloituvat puun sisään puunsirkuista rakennettuun seppelemäiseen kotelokehtoon huhti-toukokuussa. Aikuisia kuoriaisia voi tavata etelämpänä Euroopassa toukokuulta syyskuulle, Suomessa keskikesällä. Aikuiset kuoriaiset ovat aktiivisia hämärässä ja öisin, jolloin ne liikkuvat puiden rungoilla. Aikuisia kuoriaisia on kuitenkin vaikea löytää ja varmimmin lajin läsnäolon voi todeta toukan syömäjälkien perusteella. Yksittäisen aikuisen yksilön elinaika on lyhyt, vain parin viikon luokkaa.
Suomessa jalavajäärä esiintyy luultavasti viimeisimmän lämpökauden jälkeen jääneenä reliktinä. Lajin ainoa tunnettu esiintymispaikka on muutaman kynäjalavan muodostama puuryhmä Hattulassa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Jalavajäärä (Rhamnusium bicolor)
lajin holotyyppi (englanniksi)
toukkien ulostuloaukkoja puunrungolla (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1767778  Wikispecies: Rhamnusium bicolor  BioLib: 11175  BOLD: 496977  CoL: 795X8  EoL: 3440001  Fauna Europaea: 115058  Fauna Europaea (new): 7de1b5ad-d6ff-485e-b5dd-5ec8859c7183  GBIF: 4458788  iNaturalist: 496253  IRMNG: 11611313  NCBI: 1586634  Observation.org: 22457  Open Tree of Life: 3398122  Laji.fi: MX.195020
Dr16

| Dr16 |
| --- | --- |
 Dr16 nro 2805 Hyvinkäällä.
Perustiedot
Tyyppi:  dieselsähköinen veturi
Liikennöitsijä:  VR
Valmistaja:  Valmet Transtech
Lukumäärä:  23
Valmistusvuodet:  1985–1992
Hylätty:  13 kpl
Numerointi:  2801–2823
Lempinimi:  Iso-Vaalee, Iso-Vaikee, Valkko, Valakko, Iso-Kalpee, Iso-Haalee (vihreäksi uudelleenmaalatut veturit)
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  140 km/h
Paino:  82 t
Pituus:  17 600 mm
Leveys:  3 200 mm
Korkeus:  4 730 mm
Suurin akselipaino:  20,5 t
Moottori:  Pielstick 12PA4-V-200VG Wärtsilä Vasa 8V22
Moottorin teho:  2 280 hv (1 677 kW)
 Dr16 2805 vanhassa värityksessä Kolarin rautatieasemalla.
Oulun alueella Dr16-veturit on sijoitettu raskaaseen henkilö- ja tavaraliikenteeseen. 5 200 tonnin rautamalmijuna 5053 nousee Hangaksen mäkeä Pikkaralassa rataosalla Oulu–Kontiomäki kolmen veturin vetämänä.
Dr16 (käytössä myös kirjoitusasu Dr 16) on VR:n dieselsähköveturi. Dr16 tunnetaan myös valmistajan nimellä M-veturi. Vetureita valmistettiin vuosina 1985–1992 Valmet Oy:n Tampereen Lentokonetehtaalla kaikkiaan 23 kappaletta. Vetureita käytetään sekä tavara- että henkilöliikenteessä, mutta viime aikoina niiden käytön painopiste on siirtynyt tavarajuniin Oulun ja Joensuun seuduille sekä Oulu–Kolari-hiihtojunaliikenteeseen.
Historia

Rautatiehallitus esitti uusien dieselveturien hankintaa vuonna 1981. Asiasta pyydettiin tarjoukset neljältä mahdolliselta valmistajalta. Tarjouksien perusteella Valtionrautatiet tilasi syksyllä 1983 Valmetilta 23 uutta dieselveturia. Dieselmoottorin valinnasta oli epävarmuutta, ja niinpä neljä ensimmäistä veturia (2801–2804) muodostivat protosarjan, jonka tarkoituksena oli tutkia eri koneistovaihtoehtoja. Vetureihin 2803 ja 2804 asennettiin Wärtsilän Vasa 8V22 -moottorit ja vetureihin 2801 ja 2802 Pielstick 12PA4V200 VG -moottorit. Protosarjan veturit valmistuivat vuosina 1985–1986.
Sarjavetureiden (2805–2823) tuotanto alkoi vuonna 1990. Niissä päädyttiin käyttämään Pielstickin 2 280 hevosvoiman moottoria. Ensimmäiset veturit valmistettiin Valmet Oy:n Tampereen tehtaalla, mutta teollisuuden uudelleenjärjestelyiden takia veturista 2810 alkaen valmistajana on ollut Transtech. Dr16-sarjan sähköisen ohjausjärjestelmän valmisti Strömberg Helsingissä. Vetureiden koeajot suoritettiin Tampereen ja Rauman välisellä rataosalla. Alkuvaiheessa veturisarjan tietokonejärjestelmässä esiintyi paljon ongelmia, mutta ne on suurelta osin jo saatu korjatuksi.
Ominaisuudet

Dr16-sarja poikkeaa sekä tekniikaltaan että ulkonäöltään muista VR:n dieselveturisarjoista. Vetureissa on dieselsähköinen voimansiirto, eli dieselmoottori on yhdistetty sähkögeneraattoriin, jonka tuottama virta syötetään ohjaustietokoneen ohjaamien taajuusmuuttajien kautta akseleihin kiinnitettyihin sähkömoottoreihin. Ohjaussignaalit kulkevat valokuituja pitkin veturin ohjaustietokoneen ja eri moduulien välillä. Moduulirakenteen ansiosta rikkoontunut tai viallinen osa veturista voidaan vaihtaa nopeasti uuteen, eikä veturia tarvitse seisottaa viikkoja korjattavana. Useat Dr16-veturin osat ovat samoja kuin N-veturissa.
Mahdollisuuksia veturien muuttamiseksi paremmin vaihtotyöhön sopivaksi on tutkittu ja kaiteiden sekä portaiden parantamista on kokeiltu veturilla 2812. Tarkoituksena oli selvittää veturien käyttömahdollisuuksia vaihtotyövetureina eteläisessä Suomessa. Veturi oli koekäytössä Kouvolan ratapihalla vaihtotöissä vuonna 2005. Alkuvuodesta 2007 Kouvolassa vaihtotyössä olleet veturit todettiin vaihtotyöhön sopimattomiksi ja ne palautettiin Ouluun. Suurimpana ongelmana ja vaaratekijänä vaihtotyömiehistön kannalta pidettiin huonoja portaita ja sisäänkäyntiä ohjaamon sivusta.
Veturisarjan lempinimiksi ovat vakiintuneet Iso-Vaalee ja Iso-Vaikee, johtuen veturin koosta, värityksestä sekä sarjan vetureiden ongelmista.
Saneeraus

Dr16-vetureille aloitettiin vuonna 2008 saneeraus eli peruskunnostustoimenpiteet. Saneeraus keskittyy veturin sähkölaitteisiin, joita uusitaan nykyaikaisemmiksi. Tavoitteena on veturin luotettavuuden parantaminen, huollon helpottaminen ja varaosien saatavuuden takaaminen. Sähkölaitteisiin ja veturin ohjelmistoihin tehtyjen muutosten avulla myös veturin hallittavuutta on yritetty parantaa ratapihatyöskentelyä ajatellen. Veturien käyntisiltojen kaiteet ja portaikot on myös uusittu samalla tavoin kuin veturissa 2812. Ensimmäinen saneerattu veturi oli 2817, ja sai saneerauksen yhteydessä ensimmäisenä Dr16-veturina uuden maalipinnan.