Bosnian sota
Sodan syyt > Jugoslavian hajoaminen

Jugoslavia ajautui 1980-luvun lopulla talousvaikeuksiin, mikä johti laajaan tyytymättömyyteen kommunistihallintoa kohtaan. Maan lukuisten etnisten ja uskonnollisten ryhmien keskuudessa syntyi nationalistisia liikkeitä, joita poliitikot edelleen lietsoivat. Vuosikymmenen loppuun mennessä syntyi kommunistisesta puolueesta riippumattomia poliittisia puolueita. Sloveniassa ja Kroatiassa järjestettiin vuonna 1989 ensimmäiset monipuoluevaalit, seuraavan vuoden lopulla myös Bosnia ja Hertsegovinassa. Eniten ääniä saivat eri kansanryhmien etuja ajaneet kansallismieliset puolueet: muslimeja edustanut demokraattinen toimintapuolue, jota johti Alija Izetbegović; Radovan Karadžićin johtama serbidemokraattinen puolue, jolla oli vahvat kytkökset Serbian valtapuolueeseen; sekä Stjepan Kljuićin johtama Kroatian demokraattinen liitto, joka käytännössä oli Kroatian samannimisen puolueen sisarpuolue. Yhtenäistä Jugoslaviaa kannattaneen Ante Markovićin monikansallisen puolueen kannatus jäi vähäiseksi.
Yksikään puolueista ei tässä vaiheessa kannattanut Bosnian itsenäistymistä, mutta Karadžićin serbidemokraatit julistivat vastustavansa Bosnian irtautumista. Suvereniteetista käytiin Jugoslavian sisällä paljon keskustelua. Muslimit pelkäsivät jo ennen vaaleja serbien ja kroaattien välisten vanhojen vihojen nousua. Useimmat pitivät kroaatteja mieluisampina liittolaisina, sillä serbit olivat toisen maailmansodan aikaan syyllistyneet muslimien joukkomurhiin. Bosnia-Hertsegovinassa kroaattien ja muslimien yhteistyöllä oli pitkät perinteet. Kolme suurinta puoluetta mudostivat koalitiohallituksen, mutta Izetbegovićin johtamien muslimien ja Karadžićin serbidemokraattien yhteistyö osoittautui nopeasti mahdottomaksi.
Kroatiassa syttyi heinäkuussa 1991 täysimittainen sota. Kroatian presidenti Franjo Tuđman ja Serbian presidentti Slobodan Milošević kävivät salaisia keskusteluja Bosnia ja Hertsegovinan jakamisesta. Huhut levisivät Bosniaan, missä ne entisestään tulehduttivat väestöryhmien välejä. Osa Bosnian serbienemmistöisistä alueista julistautui vuoden 1991 aikana autonomisiksi. Jugoslavian kansanarmeija tuki serbejä ja toimitti näille salaa aseita. Izetbegović pyysi Yhdistyneiltä kansakunnilta apua, mutta YK ei suostunut, koska Bosnia ei virallisesti ollut sotatilassa. Syksyllä 1991 Länsi-Hertsegovinan kroaatit kieltäytyivät luovuttamasta aseitaan Jugoslavian kansanarmeijalle, joka 19. syyskuuta siirsi lisäjoukkoja Mostarin ympäristöön. 30. syyskuuta kansanarmeija tuhosi pienen Ravno-nimisen kroaattien asuttaman kylän Hertsegovinassa. Myös Bosnian alueella liikkui serbijoukkoja, jotka käytännössä hallitsivat maan serbienemmistöisiä pohjois-, itä- ja eteläosia. Višegradissa muslimit ja kroaatit onnistuivat barrikadein ja konetuliasein pysäyttämään noin 60 panssarivaunusta koostuneen kansanarmeijan osaston. Seuraavana päivänä armeija valtasi kaupungin ja ajoi osan asukkaista pois.
Euroopan yhteisö ilmaisi lokakuussa tukensa Slovenian ja Kroatian ehdottamalle löyhälle Jugoslavian valtioliitolle, jota myös Izetbegović tuki EY:ltä saatavan tuen toivossa. Kroaatit ja muslimit äänestivät serbipuolueen pois pelistä ja julistivat Bosnia-Hertsegovinan suvereeniksi. Se kuuluisi Jugoslavian valtioliittoon vain, jos myös Kroatia olisi siinä mukana. Karadžić piti suvereniteettijulistusta vallankaappauksena. Serbidemokraattinen puolue alkoi boikotoida presidenttineuvoston kokouksia ja perusti Banja Lukaan erillisen ”serbien kansalliskokouksen”. Karadžić julisti serbien palauttavan laillisen järjestyksen Jugoslavian perustuslain hengessä. Marraskuussa myös kroaatit julistivat Bosniaan kaksi autonomista aluetta.
Saksan painostuksesta Euroopan yhteisö tunnusti Slovenian ja Kroatian tammikuussa 1992 ja kannusti Bosnia-Hertsegovinaa tavoittelemaan itsenäisyyttä. Helmi–maaliskuun taitteessa järjestettiin kansanäänestys, jonka itsenäisyysmieliset voittivat. Serbidemokraattinen puolue boikotoi äänestystä muttei estänyt sitä. Euroopan yhteisö ehdotti Bosnia ja Hertsegovinan jakamista etnisiin kantoneihin, mutta suunnitelma ei saanut kannatusta sen enempää bosniakeilta, serbeiltä kuin kroaateiltakaan. Presidentti Izetbegović julisti Bosnia ja Hertsegovinan itsenäiseksi valtioksi 3. maaliskuuta 1992.