Defending the West
Kirjan sisältö

Ibn Warraq katsoo, että Edward Saidin kirja Orientalismi on tehnyt arabeille ja muslimeille hyvin vaikeaksi harjoittaa itsekritiikkiä ja etenkin islamin kritiikkiä länsimaissa. Kirja opetti kokonaiselle sukupolvelle arabeja itsesäälin taidon – "jos pahoja imperialisteja, rasisteja ja sionisteja ei olisi ollut, me olisimme olleet suuria." Kirja rohkaisi islamilaisia fundamentalisteja 1980-luvulla, pamputti kaiken islamin kritiikin hiljaiseksi ja vaiensi myös huomattavia islamin tutkijoita, jotka alkoivat pelätä muslimien loukkaantumista tai sitä, että heidät leimattaisiin "orientalisteiksi".
Ibn Warraq kutsuu Saidin aggressiivista tyyliä älylliseksi terroriksi. Se ei yritä vakuuttaa perusteluilla tai historiallisella analyysilla vaan levittämällä syytteitä rasismista, imperialismista ja eurosentrismistä ja asettumalla itse moraalisesti arvostelun kohteitaan ylemmäs. Näistä asemista Said katsoo voivansa myös vääristellä merkittävien ajattelijoiden kirjoituksia ja tulkita historiaa äärimmäisen tendenssimäisesti.
Said hyökkää orientalismia eli Aasian maiden kulttuurin tutkimusta vastaan, jota hän syyttää rodullisista ja islaminvastaisista ennakkoluuloista. Hän kutsuu orientalismiksi myös näkemystä muuttumattomasta "orientista"  ja syyttää sitä imperialistisesta salaliitosta, joka on todellinen syyllinen idän takapajuisuuteen. Jälkeenjääneisyys on saatu aikaan vaientamalla idän oma ääni ja tekemällä virheellisiä yleistyksiä miljoonien ihmisten väestöistä. Said syyttää orientalisteja siitä, että he ovat luoneet orientista mielikuvan "toiseudesta", joka on passiivinen, heikko ja kasvatusta tarvitseva ja esiintyy vastakohtana lännen itseymmärrykselle.
Yhdysvaltalainen kirjallisuustieteilijä Bruce S. Thornton toteaa, että Defending the West esittää murskaavan kritiikin Orientalismista, ja täydentää arabisti Bernard Lewisin ja australialaisen historioitsijan Keith Windschuttlen yhtä tuhoavia analyyseja. Ibn Warraq osoittaa Saidin lukuisat historialliset epätarkkuudet ja hänen postmodernien oletustensa sisäiset ristiriidat, joissa totuus on pelkkä valta-asemia palveleva konstruktio, paitsi silloin kun kyseessä ovat Saidin omat mielipiteet. Ibn Warraq osoittaa myös Saidin valikoivan lainaustyylin ja vääristelyt. Saksalaisten orientalisteja Said ei esimerkiksi huomioi, koska Saksalla ei ollut Lähi-idässä siirtomaita. Saidin virheisiin kuuluu myös sekoittaa eskatologia ja skatologia toisiinsa.
Thorntonin mukaan Ibn Warraqin tärkein kritiikki on, että Said kuvaa "Orientin" passiiviseksi uhriksi ilman omaa toimijuutta, ääntä tai arvoja ja maalaa tällä tavoin vielä vääristyneemmän kuvan orientaalisesta alemmuudesta kuin mikä sisältyy hänen irvikuvaansa länsimaisesta tutkimuksesta.
Thornton kirjoittaa, että Warraqin mukaan Lähi-idän muslimimaiden pysähtyneisyyttä selittää länsimaiden rikosten sijaan rationalismin, universaalisuuden ja itsekritiikin puute. Nämä kolme tekijää ovat olleet länsimaiden menestyksen taustalla. Fossiilisten perinteiden ylläpito ja kyvyttömyys itsekritiikkiin saa Lähi-idässä täydennystä vainoharhaisesta uhrikultista, joka syyttää länsimaita niiden omasta epäonnistumisesta. Saidin työ vahvistaa tällaista ajattelua: "Kulttuureissa, jotka ovat jo immuuneja itsekritiikille," Warraq kirjoitti, "Said auttoi muslimeja ja erityisesti arabeja viemään äärimmilleen jo valmiiksi kehittyneen itsesäälin tunteensa."