stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
UNU-WIDER
Toiminta > Tutkimus

UNU-WIDER:n tutkimusohjelmaa muokataan kahden vuoden välein UNU-WIDER:n johtajan, YK-yliopiston neuvoston, UNU-WIDER:n hallituksen, tutkimushenkilöstön, johtavien taloustieteilijöiden ja instituuttia tukevien hallitusten edustajien välisessä konsultaatiossa. Tutkimushankkeita johtavat akateemiset projektijohtajat, jotka laativat tutkimusehdotuksia tutkimusohjelman puitteissa. Hankkeisiin kutsutaan tutkijoita kaikkialta maailmasta tekemään tutkimustyötä, jota esitellään ”työpajoissa” ja konferensseissa. Joissain tapauksissa voidaan myös järjestää yleinen ”call for papers” -kutsu. Ilmoitukset projekteista ja tapahtumista löytyvät instituutin nettisivuilta.
Tyypillisesti UNU-WIDER järjestää kaksi suurta konferenssia kehitys-teeman ympärillä vuosittain Helsingissä. Kumpikin konferenssi kokoaa noin 100 tutkijaa esittelemään projektejaan ja tutkimustaan sekä keskustelemaan ajankohtaisista kehityskysymyksistä. Osanottajat ovat yleensä tutkijoita, poliitikkoja ja virkamiehiä, jotka tulevat akateemisesta yhteisöstä, hallituksista tai kehitysyhteisöistä. Erityisesti tutkijoita kehitysmaista ja naistutkijoita kannustetaan ottamaan osaa näihin tilaisuuksiin monipuolisen näkökulman takaamiseksi.
Tutkimukset julkaistaan UNU-WIDER:n internetsivuilla (working papers (Arkistoitu – Internet Archive)). Instituutin sivuilta löytyy myös tutkimuksista tehtyjä lyhyitä yhteenvetoja, joihin sisältyy tietoa päättäjille (policy brief (Arkistoitu – Internet Archive)). UNU-WIDER:n kuukausijulkaisu WIDERAngle (Arkistoitu – Internet Archive) sisältää paljon tutkimusmateriaalia meneillä olevista tutkimusohjelmista.
Toiminta > Vuotuinen luento

WIDER:n vuotuiseen luentoon kutsutaan puhujaksi aina huomattava tutkija, jonka panos kehitystaloustieteen alueella on ollut merkittävä.
2010 Ronald Findlay – The Trade-Development Nexus in Theory and History (Arkistoitu – Internet Archive)
2009 Deepak Nayyar – Developing Countries in the World Economy: The Future in the Past? (Arkistoitu – Internet Archive)
2008 Kemal Derviş – The Climate Change Challenge (Arkistoitu – Internet Archive)
2006 Angus Deaton – Global Patterns of Income and Health: Facts, Interpretations, and Policies (Arkistoitu – Internet Archive)
2005 Nancy Birdsall – The World is not Flat: Inequality and Injustice in our Global Economy (Arkistoitu – Internet Archive)
2004 Dani Rodrik – Rethinking Growth Strategies (Arkistoitu – Internet Archive)
2003 Kaushik Basu – Global Labour Standards and Local Freedoms (Arkistoitu – Internet Archive)
2002 Jeffrey G. Williamson – Winners and Losers in Two Centuries of Globalization (Arkistoitu – Internet Archive)
2001 Frances Stewart – Horizontal Inequality: A Neglected Dimension of Development (Arkistoitu – Internet Archive)
2000 Jagdish N. Bhagwati – Globalization and Appropriate Governance (Arkistoitu – Internet Archive)
1999 A. B. Atkinson – Is Rising Income Inequality Inevitable? A Critique of the Transatlantic Consensus (Arkistoitu – Internet Archive)
1998 Joseph E. Stiglitz – More Instruments and Broader Goals: Moving Toward the Post-Washington Consensus (Arkistoitu – Internet Archive)
1997 Douglass C. North – The Contribution of the New Institutional Economics to an Understanding of the Transition Problem (Arkistoitu – Internet Archive)
Toiminta > Vuotuinen luento > Muu toiminta

UNU-WIDER ja AERC (Arkistoitu – Internet Archive) (African Economic Research Consortium) ovat aloittaneet yhteistyön ilmastonmuutokseen liittyvän valmiuden rakentamiseksi ja tutkimuksen parissa. Instituutit ovat rakentaneet yhteisen jatko-opiskelijoille suunnatun harjoittelu-ohjelman (PhD Research Internship Program[vanhentunut linkki]), ja erikseen vieraileville tutkijoille suunnatun ohjelman UNU-WIDER/AERC Visiting Scholars Programme (Arkistoitu – Internet Archive).
Aiheesta muualla

United Nations University World Institute for Development Economics Research (UNU-WIDER), Official homepage
WIDER comment on the global economic crisis
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Uraniniitti

| Uraniniitti |
| --- | --- |
 Uraniniittia eli pikivälkettä
Luokka:  Mineraali
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  UO2
Molekyylipaino:  270.03 gm
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  Musta, mustanruskea, harmaa
Asu:  Massamainen, kiteinen, dendriittinen
Kidejärjestelmä:  Kuutiollinen
Kaksostus:  {111}, harvinainen
Lohkeavuus:  Ei ole
Murros:  Hauras–epätasainen
Taottavuus:  Murenee taottaessa
Kovuus Mohsin asteikolla:  5–6
Tiheys:  10,88 g/cm3
Optiset ominaisuudet
Optiset ominaisuudet:  Isotrooppinen
Kiilto:  Rasvakiilto
Ultravioletti fluoresenssi:  Ei ole
Viiru:  Ruskeanmusta
Läpinäkyvyys:  Ei läpinäkyvä
Muut ominaisuudet:  Radioaktiivinen
Lähteet
  
Uraniniitti on paljon uraania sisältävä mineraali, joka koostuu pääosin uraanidioksidista UO2. Se sisältää myös uraanitrioksidia UO3 ja usein myös toriumia, zirkoniumia ja lyijyä sekä eräiden muiden alkuaineiden oksideja.
Tunnetuin uraniniitin laji on pikivälke. Kaivosmiehet antoivat nimen, koska he usein harhautuivat luulemaan pikivälkettä hopeamalmiksi.
Esiintyminen

Uraniniittia esiintyy graniittisissa ja syeniittisissä pegmatiiteissa. Lisäksi sitä tavataan hydrotermisissä juonissa ja kvartsisorakonglomeraateissa. Juonina se voi esiintyä yhdessä lyijy- kupari- ja tinamalmien kanssa. Uraniniitti on yleisin uraanimineraali ja tärkeä uraanimalmi.
Uraniniitti tunnistettiin ensimmäisen kerran Jáchymovin alueella Tšekissä. Huomattavia pikivälke-esiintymiä on Isolla Karhujärvellä (engl. Great Bear Lake) Kanadassa, jossa, kuten Jáchymovissa, se esiintyy yhdessä hopean kanssa. Alueella toimii monimetallikaivoksia. Eräitä rikkaimpia uraaniesiintymiä on löydetty Athabascan alueelta Saskatchewanista. Uraniniitin esiintymiä tunnetaan myös Australiasta, Saksasta, Englannista, Yhdysvalloista ja Etelä-Afrikasta.
Uraniniitti esiintyy luonnossa tyypillisesti epästoikiometrisenä, jossa uraani esiintyy sekä hapetustilalla +IV että +VI, myös pelkistävissä olosuhteissa. Uraniniitin kemiallinen kaava ilmoitetaankin usein muodossa UO2+x kuvaamassa osittaista hapettumista, tai vaihtoehtoisesti U4O9, U3O7 jne. muuttuvan kiderakenteen mukaisesti. Uraniniitti on paitsi mineraalin yleisnimitys myös sen kiteinen morfologinen muoto, kun taas pikivälkkeeksi kutsutaan vain amorfista massamaista uraniniittia.
Ominaisuudet

Uraniniitti on lohkopinnoiltaan kiiltävä, väriltään teräksenmusta tai ruskea ja rakenteeltaan rakeinen. Kovuus on 5–6. Korkean uraanipitoisuuden vuoksi se on hyvin painava mineraali, ominaispainoltaan 6,5–10,9. Pikivälkkeen kovuus on 4–6, ominaispaino 6–8. Molempien rapautumistuotteet ovat voimakkaan värisiä, vihertäviä, keltaisia tai oransseja ja multamaisia.
Uraanin radioaktiivisuudesta johtuen sen koko hajoamissarja on edustettuna luonnonnäytteissä. Hajoamissarjan päätepiste, stabiili lyijy, ei kemiallisesti sovi hyvin uraniniitin kiderakenteeseen joten se vapautuu helposti kun mineraalissa tapahtuu muutoksia, esim. liukenemista tai uudelleenkiteytymistä. Tämä mahdollistaa uraniniittimineraalien hyvän iänmäärityksen.
Radioaktiivisuus

Uraniniitti on hyvin radioaktiivista, muttei muodosta merkittävää akuuttia terveysriskiä. Kaikki uraniniitti sisältää pieniä määriä voimakkaasti radioaktiivista radiumia, joka on osa uraanin hajoamissarjaa. Tästä syystä uraniniittia voi etsiä säteilymittareilla, kuten geigerputkella. Radioaktiivisuuden ja etenkin uraniniitin radonin tuotannon vuoksi uraniniittia ei ole syytä varastoida kotiinsa.
Uraniniitin kemiaan vaikuttaa radioaktiivisuus selvästi tavallisempia kivilajeja enemmän. Se sisältää aina lyijyä, joka on uraanin hajoamissarjan lopullinen päätepiste. Myös pieniä määriä heliumia esiintyy tavallisesti alfahajoamisen seurauksena. Luonnossa äärimmäisen harvinaista teknetiumia esiintyy uraniniitissa häviävän pieniä määriä uraani-238:n spontaanin fission seurauksena.
Historia

Franz Ernst Brückmann kuvasi Joachimsthalin (nyk. Jáchymovin) pikivälkkeen vuonna 1727. Martin Klaproth löysi Jáchymovin kaivosalueen pikivälkkeestä alkuaine uraanin 1789. Marie Curie eristi radiumin siitä 1898. Siten radioaktiivisuuden keksiminen tapahtui nimenomaan uraniniittien hyvin korkean uraanipitoisuuden seurauksena. Jáchymovin rikkaat uraniniittiesiintymät olivat maailman ensimmäisen uraanikaivoksen sijaintipaikka.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Janeczek J., Ewing R.C.: Structural Formula of Uraninite. J. Nucl. Mat. 190, 128–132 (1992)
Nowicki L., Garrido F., Turos A., Thome L.: Polytypic arrangements of cuboctahedral oxygen clusters in U3O7. Journal of Physics and Chemistry of Solids 61 (2000), s. 1789–1804 (englanniksi)
Lisa Tertsch

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lisa Tertsch Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2022. |  Lisa Tertsch Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2022. |  Lisa Tertsch Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2022. |  |
Naisten triathlon
Maa:   Saksa
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Pariisi 2024 | sekaviesti |  |
Lisa Tertsch (s. 1. joulukuuta 1998) on saksalainen triathlonisti. Hän voitti Pariisin olympialaisissa 2024 sekaviestissä kultaa ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa yhdeksänneksi.
Venceslaus I

Venceslaus I, Codex Gelnhausen, Jan z Gelnhausen 1400-luvun alku
Venceslaus I "Yksisilmäinen" (tšek. Václav I); (1205– 23. syyskuuta 1253) oli Böömin kuningas vuosina 1230–1253.
Suku

Venceslaus I kuului Přemyslien dynastiaan, ja nousi isänsä Ottokar I Přemyslin kanssahallitsijaksi vuonna 1228. Hänen äitinsä oli Ottokar I:n toinen puoliso prinsessa Constanze (n. 1180–1240), joka oli Unkarin kuningas Béla III:n ja kuningatar Agneksen eli Antiokian prinsessa Anne de Châtillonin nuorin tytär.
Hänellä oli kolme sisarpuolta isänsä ensimmäisestä avioliitosta sekä kahdeksan sisarusta, joista vanhin sisar Judita (n. 1202–1230) avioitui Kärntenin herttua Bernhard von Spanheimin kanssa; vanhempi sisar Anna (n. 1204–1265) avioitui Wrocławin herttua Henrik II:n Hurskaan kanssa; nuorempi veli Vladislaus (1207–1228) oli Määrin rajakreivi; nuorempi veli Přemysl (1209–1239) oli Määrin rajakreivi ja avioitui Margaretin, Meranian herttua Otto I:n ja Burgundin kreivitär Beatrice II:n tyttären kanssa ja nuorin sisar Pyhä Agnes Böömiläinen (1211–1282) oli Prahan fransiskaanien klarrissalaisten abbedissa.
Kuningas

Venceslaus nousi valtaistuimelle isänsä Ottokar I:n kuoleman jälkeen vuonna 1230.
Venceslausin hallintokaudella Saksan hallinnasta käytiin kovia kiistoja. Itävallan ja Steiermarkin ruhtinas Fredrik II pyrki ensin laajentamaan alueitaan Böömin puolelle, mutta kun samanniminen keisari Fredrik II puuttui asiaan, Fredrik-ruhtinas hakeutuikin Vencelausin liittolaiseksi.
Vuonna 1241 mongolit yrittivät hyökätä Böömiin, mutta Venceslaus torjui hyökkäyksen, mutta ei pystynyt estämään Määrin valloitusta ennen kuin mongolit jatkoivat sieltä Unkariin.
Kuninkaan pääasialliseksi ulkopoliittiseksi tavoitteeksi tuli Itävallan saaminen hallintaansa. Privilegium Minus, asiakirja, joka nosti Itävallan herttuakunnaksi 17. syyskuuta 1156, mahdollisti Babenberg-suvun naislinjan oikeuden valtaistuimeen. Itävallan herttuatar Gertrudis, Fredrik II:n vanhemman veljen Mödlingin herttua Henrik II:n ja Thüringenin maakreivitär Agneksen tytär, saattoi siten vaatia herttuakuntaa omalla oikeudellaan, suo jure. Fredrik pakotettiin suostumaan tähän järjestelyyn. Vuonna 1246 Fredrik kuitenkin perääntyi kihlauksesta väittäen, että pariskunta oli liian läheistä sukua toisilleen kielletyn asteen rajoissa, mutta Venceslaus sai paavilta tähän vapautuksen.
Itävallan viimeisen Babenberg-sukuisen herttuan Fredrik II:n kaaduttua Leithan taistelussa 15. kesäkuuta 1246 Venceslas naitti tämän veljentyttären, Itävallan herttuatar Gertrudis von Babenbergin (1226–1288) vanhimmalle pojalleen, Määrin rajakreivi Vladislaukselle. Vladislaus julistettiin jure uxoris Itävallan herttuaksi ja onnistui varmistamaan osan Itävallan aateliston tuesta. Mutta pian häitten jälkeen Vladislas kuoli äkillisesti heti vuoden 1427 alussa, ja Venceslas menetti Itävallan. Tukahdutettuaan Böömin kapinan vuosina 1248–1249 hän lopulta pakotti Itävallan aateliset hyväksymään poikansa Ottokar II:n herttuakseen vuonna 1251.
Böömi kukoisti Venceslauksen aikana. Kaupungit kasvoivat ja saksalaiset kauppiaat ja siirtolaiset lisäsivät huomattavasti maan vaurautta ja saksalainen vaikutus hovissa sai aikaan taiteiden, erityisesti kirjallisuuden ja arkkitehtuurin kukoistamisen. Venceslaus edisti suuria määriä saksalaisia ​​asettumaan Böömin ja Määrin kyliin ja kaupunkeihin. Kivirakennukset alkoivat korvata puurakennukset Prahassa uusien siirtokuntien vaikutuksen seurauksena.
Avioliitto ja jälkeläiset

Vuonna 1224 Venceslaus avioitui prinsessa Kunigunde von Schwabenin (1202–1248) kanssa, joka oli Saksan kuningas Filip Schwabenilaisen ja bysanttilaisen prinsessa Irene Angeluksen kolmanneksi vanhin tytär, joka oli Bysantin keisari Isaak II Angeloksen tytär
Venceslausille ja Kunigundelle syntyi ainakin viisi lasta:
Vladislaus III, Määrin rajakreivi (n. 1228 – 3. tammikuuta 1247), avioitui 1246 Itävallan herttuatar Gertrude von Babenbergin (1226–1288) kanssa, ei jälkeläisiä
Ottokar II, Böömin kuningas (n. 1230 – 26. elokuuta 1278)
Beatrix (n. 1231 – 27. toukokuuta 1290), avioitui Brandenburgin rajakreivi Otto III:n kanssa
Agnes (kuoli 10. elokuuta 1268), avioitui Meißenin rajakreivi Henrik III:n kanssa
Pienenä kuollut tytär
Perintö

Venceslaus perusti useita kaupunkeja, joista suurimmat ovat Prahan vanha kaupunki ja Brno. Venceslausin poika, Ottokar II Přemysl sai lisänimen "Suuri", ja pojanpojasta Venceslaus II:sta tuli Puolan kuningas vuonna 1300.
Venceslaus I:n sinetti
Veretje I

Luinen hakku varttamisreiällä.
Keihäisen erilaisia kärkiä ja varren osia.
Luukirves puisella varrella.
Nižneje Veretje I (ven. Нижнее Веретье I) on Pohjois-Venäjältä löytynyt kivikautinen asuinpaikka, joka ajoitetaan välille 9050-8520 BP  eli 8200–7600 eaa.. Asuinpaikka on siten mesoliittiselta kaudelta.
Asuinpaikka sijaitsee Arkangelin alueella Kinemajoen (ven. Кинема) etelärannalla noin kilometrin päässä Latšajärvestä . Latšajärvi sijaitsee noin sata kilometriä Äänisestä itään . Sitä on kaivettu esille 1500 neliömetrin alalta ja sieltä on löydetty runsaasti esineitä, jotka on tehty kivimateriaalien lisäksi myös tuohesta, puusta, sarvesta ja luusta . Juuri Veretje I:n asuinpaikan runsas löytömateriaali on nostanut sen tyyppiesimerkiksi verrattaessa eri asuinpaikkojen esineitä toisiinsa. Tämän vuoksi puhutaan Äänisen seudun Veretjen kulttuurista tai traditiosta .
Asuinpaikka

Latšajärvi on nykyään 34 kilometriä pitkä, 11 kilometriä leveä ja pinta-alaltaan 334 neliökilometriä. Mesoliittisella kaudella vesi oli paljon korkeammalla kuin nykyään, joten asuinpaikka oli aivan järven rannalla. Ajan myötä veden pinta aleni ja Veretje I peittyi suohon, mikä säilytti asuinpaikan orgaanisen materiaalin . Veretje tarkoittaa umpeen soistunutta järveä .
Veretje I asuinpaikalta on havaittu merkkejä asumuksista. Ne olivat pinta-alaltaan 40–50 neliömetriä ja rakennettu ilmeisesti seipäistä. Katteena oli jotain pehmeää materiaalia, kuten esimerkiksi peurannahkaa, joka pysyi paikallaan esimerkiksi kivipainoilla. Lattia oli neliön- tai suorakaiteen muotoinen ja asumusta lämmitti yksi tai kaksi liettä. Asukkaat peittivät lattian toisinaan puhtaalla hiekalla, jolloin noki, hiilet, luunpalaset ja iskokset peittyivät sen alle. Tästä on päätelty, että Veretje I on ollut vain kausittain asuttu. Samaa on havaittu joillakin muillakin Koillis-Venäjän mesoliittisilla asuinpaikoilla. Asuinpaikalla ei löytynyt keramiikkaa, mistä voisi päätellä, ettei asuinpaikkaa hyödynnetty enää neoliittisellä kaudella.
Asuinpaikalla ei ole tavattu hautoja. Samaan Veretje-traditioon kuuluvalla Popovan asuinpaikalla on löydetty myös hautauksia . Popovon haudoista 1, 2, 3, 6, 8 ja 9 on löydetyistä ihmisen luista tehty ajoituksia, joista haudoissa 1, 3 ja 9 on varhaismesoliittiset hautaukset (8800 eaa., 8700 eaa. ja 8600 eaa.). Haudoissa 6 ja 8 on myöhäismesoliittiset hautaukset (6100 eaa. ja 6000 eaa.). Yksi haudoista (nro 2) ajoitettiin 4100 eaa.
Haudoissa päät oli aseteltu itään päin ja vainajat peitettiin punamullalla. Vaikka vainajien luut olivat säilyneet vaihtelevasti, ei pukimia havaittu. Vainajilla saattoi olla hammasriipuksia yllään, sillä luusta ja jäniksenhampaasta oli valmistettu riipukset. Hauta-antimiksiselvennä oli laitettu kivisiä ja luisia työkaluja. Näitä saattoivat olla muun muassa kirves, tikari, harppuuna, veistin, nuolenkärki, kaavin ja ongenpaino. Haudan viereen oli kaivettu kuoppa, jonka arvellaan olleen rituaalinen. Kuopista löydettiin jäänteitä kalasta, linnusta, hirvestä, majavasta ja koirasta. Arvellaan, että vainajan muistolle järjestettiin pidot tai hänelle annettiin ruokaa tuonpuoleiselle matkalle mukaan.
Vaikka Veretje I -asumuksen pohjalta löydettiin jätettä ja esineitäkin, ei kivitöitä harjoitettu pihalla. Yksi pii-iskoksien suuri keskittymä löytyi kauempana piha-alueelta, jossa oli vielä paikallaan kivinen alaisin, ja toinen kiventyöstöalue löytyi joenrannan läheltä. Näillä alueilla käsiteltiin myös muita materiaaleja.
Ympäristö ja elinkeinot

Asuinpaikan käytön aikana ympäristöä kuvaa parhaiten boreaalinen koivun ja männyn sekametsä. Ilmasto oli paikalliseen nykyilmastoon verrattuna hieman kylmempi, sillä tammikuun keskilämpötila oli keskimäärin -18 °C ja heinäkuun 14-16 °C. Sadetta riitti nykyistä enemmän sademäärän ollessa 700 millimetriä vuodessa.
Eri asuinpaikkojen luulöydöistä on päätelty, että Veretjen kulttuurissa oli sekä suurten että pienten eläinten metsästys pääelinkeinoa. Ruokavaliota täydennettiin kalastuksella ja keräilyllä. Riistaa olivat ainakin hirvi, peura, joskus karhu, linnut, erityisesti joutsen, majava, koira ja tietenkin kalat.
Esinelöydöt

Kaivauksilta on tehty yli 7 500 erilaista ihmisen jälkeensä jättämää esinettä, muokkausjätettä tai roskaksi tulkittavaa puujätettä. Esineet olivat muun muassa työkaluja, työkalujen valmistusvälineitä ja tuotteita. Näiden piirteitä on käsitelty seuraavassa.
Esinelöydöt > Työkalut

Löydettyjen työkalujen joukossa oli erilaisia kiventyöstövälineitä, kuten lyöntikiviä, iskimiä ja kovasimia. Suuri alasinkivi on sekin osa tätä kontekstia. Valmiita työkaluja löydettiin runsaasti. Näitä olivat kirveet, telsot (poikkiteräinen kirves), taltat ja kuokat. Puolet kirveistä tehtiin liuskeesta ja loput piikivestä. Useimmat kirveet hiottiin työstön jälkeen vain terän kohdalta, mutta loput hiottiin myös sivuilta. Löydetyt kirveet jaoteltiin neljään ryhmään: terävähamaraiset, lyhyet ja leveäperäiset, suorakulmaiset ja poikkileikkaukseltaan suorakulmaiset kirveet ja sekä profiililtaan ja poikkileikkaukseltaan ovaalit kirveet.
Poikkeuksellisesti löydettiin myös seitsemän kirveen vartta. Nämä oli tehty sitkeästä männynjuuresta, jotka levenivät terän kiinnityspaikkaa kohti. Yhdessä kirveessä olikin 50 cm:n pituinen varsi, jossa terä oli paikallaan kolossaan.
Telsot valmistettiin litteistä piilevyistä ja kivikiilat tehtiin nelikulmaisiksi piikimpaleesta. Tavanomaiset kaapimet, erilaiset veistimet, muutama puukko, naskalit ja porat valmistettiin pienistä piisäleistä työstämällä ne taitavasti muotoonsa.
Puukot ja tikarit oli valmistettu luusta, puusta tai kivestä. Muutamassa oli vielä yksi tai kaksi piilastua teränä. Varsi sovitettiin käteen kietomalla kahvan ympäri vahvennos kasvikuidusta, tuohesta tai nahasta. Useimmat luupuukot oli tehty hirven lavasta. Kolme kivipuukoista oli ehjiä ja käyttökuntoisia. Yhdessä piitikarissa oli terävä kärki ja molemmat syrjät teroitettuna. Tikari oli vielä tuohitupessaan.
Leveät kaapimet tehtiin hirven putkiluista. Niillä puhdistettiin ilmeisesti nahkaa nylkemisen jälkeen. Ohuet luuneulat, joissa näkyi paljon käytön jälkiä, säilöttiin onttoon linnun- tai koiranpennun luuhun. Osassa koteloita oli viivakuvioita koristeina. Luuneuloja käytettiin lävistämiseen ja äimällisiä neuloja ompeluun.
Esinelöydöt > Muut välineet

Muut löydetyt esineet, jotka eivät lukeudu edellisiin kohtiin, esitellään tässä.
Kiventyöstöalueilta löydettiin pienet tuohirasiat, joissa oli vielä tavarat sisällä. Toisessa rasiassa oli muun muassa piikiven kappale, pii-iskoksia ja piisäleitä ja valmis kaavin. Toinen rasia oli koottu neulojen avulla ja siinäkin oli piikivi ja säleitä.
Hiomalaattoja käytettiin kivityökalujen hiomiseen ja luuesineiden työstöön. Ne valmistettiin kalkkikivestä ja levein laatta oli 50 cm suuntaansa ja hionnassa molemmilta puolin kulunut. Suurin laatta oli löydettäessä palasina.
Kalastuksesta kertovat verkon kohot, jotka valmistettiin puusta tai tuohesta . Painoina käytetyt kivet sidottiin verkon alapaulaan suokasvien varsilla.
Asuinpaikan puujätteiden joukossa on löytynyt myös suksenkärki. Sen mukaan on nimetty samanlaiset muinaissukset Veretje-tyyppisiksi.
Veretje I:stä ja muista samanaikaisista asuinpaikoista löydettiin joukko hampaita ja leukaluita, joita lähemmin tarkasteltuna oli käytetty työkaluina. Vaikuttavin väline oli majavan alaleuka, jossa olivat etuhampaat vielä kiinni. Hampaiden kulumisjäljistä tultiin siihen johtopäätökseen, että hampaita käytettiin taltan tai höylän tavoin puun työstämisessä. Osassa leukaluista oli poraamalla tehty reikä työvälineen ripustamiseksi. Ketun, villisian ja karhun torahampaita osattiin hyödyntää askareissa, vaikka niitä käytettiin myös riipuksina. Erikoisuutena mainitaan jännesaha, jossa esinettä sahattiin hiekkaisella jänteellä.
Taiteellista vaikutelmaa ilmentää lukuisien esineiden koristelu mesoliittisilla viivakuvioilla. Ornamenteilla ilmaistiin omistajuutta tai muuten haluttiin vain miellyttää silmää. Myös ihmishahmoinen veistos löydettiin, kuin myös hienosti muotoiltu linnun pää. Erääseen esineeseen oli kaiverrettu joutsen.
Nils Lysø

| Nils Lysø |
| --- | --- |
 Lysø noin vuonna 1953.
Norjan kalastusministeri
 Gerhardsenin III hallitus 22. tammikuuta 1955 – 28. elokuuta 1963  
Edeltäjä:  Peder Holt
Seuraaja:  Onar Onarheim
Etelä-Trøndelagin maaherra
 1963–1974  
Suurkäräjäedustaja
 Etelä-Trøndelagin vaalipiiri 1958–1965  
Jøssundin pormestari
 1945–1953  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Nils Kristian Lysø
Syntynyt: 3. syyskuuta 1905 Jøssund, Norja
Kuollut: 7. heinäkuuta 1977 (71 vuotta)
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Nils Kristian Lysø (3. syyskuuta 1905 Jøssund – 7. heinäkuuta 1977) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä 1958–1965 ja toimi Norjan kalastusministerinä 1955–1963. Vuosina 1945–1953 hän oli Jøssundin pormestari ja 1963–1974 Etelä-Trøndelagin maaherra.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nils Lysø Wikimedia Commonsissa
Nils Lysø Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Norja
Uriah Heep

| Uriah Heep |
| --- | --- |

 Uriah Heep vuonna 2017.
Tiedot
Toiminnassa:  1969–
Tyylilaji:  hard rock progressiivinen rock heavy metal
Kotipaikka:   Lontoo, Britannia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Mick Box   Russell Gilbrook   Bernie Shaw   Phil Lanzon   Davey Rimmer  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uriah Heep on brittiläinen progressiivinen hard rock -yhtye, joka perustettiin Lontoossa vuonna 1970 ja on edelleen aktiivinen. Nimensä yhtye otti Charles Dickensin romaanissa David Copperfield esiintyvästä samannimisestä  viekkaasta ja vastenmielisestä kirjanpitäjästä.. Yhtyeen tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluvat muun muassa "Easy Livin'", "Lady in Black", "Gypsy", "July Morning" ja "Look at Yourself". Suurinta suosiota se nautti 1970-luvun ensimmäisellä puoliskolla.
Yhtyettä pidetään eräänä progressiivisen rockin ja hard rockin tärkeimmistä vaikuttajista ja sen levyjä on myyty maailmanlaajuisesti yli 40 miljoonaa kappaletta. Uriah Heepin kokoonpano on vaihdellut vuosien aikana suuresti – kitaristi Mick Box on ainoa jäljellä oleva alkuperäisjäsen. Hän on samalla myös ainoa jäsen, joka on ollut yhtyeessä koko sen toiminnan ajan.
Suomessa yhtye on esiintynyt vuoden 2022 marraskuuhun mennessä 113 kertaa.