Stylesin tapaus
Vastaanotto

The Times Literary Supplement ‑lehdessä julkaistiin 3. helmikuuta 1921 erittäin innostunut, joskin lyhyt, arvostelu, joka alkoi: ”Tarinan ainoa vika on, että se on melkeinpä liian nerokas”. Sitten kuvattiin juonen alkuasetelma, ja arvostelu päättyi toteamukseen: ”Tämä on kuuleman mukaan kirjailijan esikoisteos, ja kaikki alkoi vedonlyönnistä, ettei olisi mahdollista kirjoittaa salapoliisiromaania, jossa lukija ei tietäisi murhaajaa ennen loppupaljastusta. Jokaisen lukijan on myönnettävä, että Christie voitti vedonlyönnin.”
The New York Times Book Review oli myös vaikuttunut romaanista 26. joulukuuta 1920  ilmestyneessä arvostelussaan:
Vaikka tämä saattaakin olla Agatha Christien ensimmäinen julkaistu romaani, hän vaikuttaa vanhalta konkarilta… Lukijan täytyy odottaa toiseksi viimeiseen lukuun asti ennen kuin hän saa selville viimeisen johtolangan, jonka avulla Poirot saattoi paljastaa monimutkaisen juonen ja murhaajan. Ja lukija voi vapaasti lyödä vetoa itsensä kanssa siitä, arvaako hän murhaajan ennen kuin Poirot on sanonut viimeisen sanansa – siihen asti lukija voi vain arvuutella eikä todellakaan pysty päästämään käsistään tätä erinomaisen viihdyttävää kirjaa.
Poirot’ta kuvailtiin ”kunnon pikku mieheksi”.
The Sunday Timesin arvostelu (20. helmikuuta 1921) lainasi myös kustantajan mainoslausetta, jonka mukaan Christien romaanin kirjoittaminen oli ollut seurausta vedonlyönnistä, jonka mukaan lukija ei pystyisi arvaamaan, kuka murhaaja on. Ja jatkoi sitten: ”itse emme pitäneet murhaajan arvaamista kovinkaan vaikeana, mutta myönnämme, että tarina on – etenkin esikoisromaaniksi – erittäin hyvin punottu ja arvoituksen ratkaisu perustuu loogiseen päättelyyn. Tarina etenee jouhevasti ja muutamat henkilöt on kuvattu vakuuttavasti.”
Salanimellä ”A Man of Kent” (”Mies Kentistä”) julkaistu arvostelu kristillisessä The British Weekly ‑sanomalehdessä (10. helmikuuta 1921) ylisti romaania, mutta oli kenties liian leväperäinen kertoessaan murhaajasta:
Kaikki salapoliisiromaanien ystävät tulevat ilahtumaan tästä romaanista. Olen kuullut, että tämä on Agatha Christien ensimmäinen romaani ja että hän kirjoitti sen vedonlyönnin seurauksena. Mikäli se on totta, niin tämä on hämmästyttävä saavutus, sillä sen juoni on niin nerokkaasti punottu, etten muista ainuttakaan viimeaikaista kirjaa, joka edes lähimainkaan olisi pystynyt samaan. Se on kirjoitettu hyvin, on sopusuhtainen ja täynnä yllätyksiä. Milloin lukija ensimmäisen kerran epäilee murhaajaa? Itse päättelin jo heti alusta alkaen, että vanhan rouvan keski-ikäinen aviomies on kaikin tavoin paras epäilty enkä suostunut muuttamaan mieltäni, kun häneen kohdistuneet epäilyt hälvenivät joksikin aikaa. Mutta en kuitenkaan ollut laisinkaan valmistautunut siihen, että avustajana oli nainen, joka teeskenteli olevansa kaikkea muuta kuin ystävä. Minun on kuitenkin sanottava, että salapoliisiromaaneihin perehtynyt tuttavani, jonka kanssa asiasta keskustelin, sanoi, että hän oli alusta alkaen vakuuttunut siitä, että syyllinen oli nainen, jonka uhri uskoi olevan hänen vankkumaton ystävänsä. Toivottavasti en ole paljastanut liikaa juonesta. Salapoliisiromaanin ystävät tulevat iloitsemaan tästä kirjasta.
Bodley Head ‑kustantaja lainasi tätä arvostelua myöhemmissä Christien romaaneissa – tosin luonnollisestikin ilman kohtia, joissa murhaaja paljastetaan.
Kirjailija ja kriitikko Robert Barnard kirjoitti kirjassaan A Talent to Deceive — An Appreciation of Agatha Christie:
Christien esikoisromaani, jolla hän ansaitsi 25
puntaa ja kustantaja John Lane
luoja tietää, miten paljon. Suuri talo sota-aikana, säännöstelyä, sotatyötä ja huhuja vakoilijoista. Christie käsitteli oikeita ja vääriä johtolankoja melkeinpä lepsusti, mutta juoni on jo tässä varhaisessa vaiheessa hyvin ovela.
....
Yleisesti ottaen  on huomattava saavutus esikoisromaaniksi. Murha kartanon kutsuilla on yksi salapoliisiromaanien kliseistä, joita Christie ei juurikaan käytä. Se ei ole hänen tyyliään, ei ainakaan myöhempinä vuosina eikä ehkei oikeastaan vastaa hänen luokka-asemaansa. Perhetapaamiset ovat enemmän hänen mieleensä, ja sellainen löytyy tästäkin. Tämä on yksi harvoja Christien romaaneja, joiden tapahtuma-aika ja paikka on määritelty yksiselitteisesti: olemme Essexissä 1.maailmansodan aikaan. Perhe asuu saman katon alla olosuhteiden pakosta: sota ja vaativa matriarkka, joka ei ole niin tyrannimainen kuin hänen monet myöhemmät loistavat hirviönsä, vaan ennemminkin sympaattinen, vaikkakin särmikäs, persoona. Perheen elämäntapa saattaa vaikuttaa meistä ylelliseltä, jopa tuhlailevalta, mutta tajuamme kuitenkin todistavamme edvardiaanisen ajan syksyä, aikaa, jolloin kartanotyylinen elämäntapa oli lähestymässä päätepistettään. Christie hyödyntää tätä lopun ajan tuntua useilla tavoilla: hän käyttää edelleen koko palvelusväkiarsenaalia ja heidän todistajanlausuntojaan, mutta rapautumisen ja hajaannuksen tunne on käsinkosketeltava: feodaaliset asenteet elävät yhä, mutta ne murtuvat helposti. Matriarkan avioliitto salaperäisen tuntemattoman kanssa on keskeinen vieraannuttava tapahtuma hienonhienojen muutosten sekavassa kudelmassa. Perhe on kuvattu kepeästi, mutta tehokkaasti, ja tarinan reunamilta löytyvät kylän asukkaat, puodinpitäjät ja maanviljelijät– christiemäisen salapoliisiromaanin kulta-ajan ydinympäristö. Se on myös hyvin nerokas tarina, johtolankoja– oikeita ja vääriä– satelee tiuhaan. Olemme saapumassa aikaan, jolloin talojen pohjapiirustukset olivat välttämätön apuväline (harrastelija)yksityisetsivän työssä, ja jolloin näppärä juoni oli tärkeämpää kuin jännitys. Tässä on myös ongelma, jota Agatha Christie ei vielä ollut ratkaissut: näppäryys voi pitkän tarinan aikana läkähdyttää ja liian monet johtolangat kumoavat toinen toisensa, sillä lukijan kiinnostus ei pysy yllä. Arthur Conan Doyle ei koskaan onnistunut tyydyttävästi ratkaisemaan tätä ongelmaa, mutta Christie tulisi siinä vielä onnistumaan.".