stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMAS Arunta
Palvelus > 1943

Japanilaisten miehittäessä Timorin alus evakuoi 9. tammikuuta 1943 saarelta 282 sotilasta ja 31 siviiliä, jotka se kuljetti Darwiniin.
Alus määrättiin helmikuussa maaliskuussa perustettavaan Yhdysvaltain 7. laivastoon. Aiemmasta Yhdysvaltain ja Australian laivastoista muodostetusta TF44:stä tuli TF74 (Task Force 74) jossa olivat muun muassa HMAS Australia, HMAS Hobart ja USS Phoenix. Alkuperäinen 4. hävttäjälaivue vaihdettiin toukokuussa 5. hävittäjälaivueeseen, jossa oli seitsemän Yhdysvaltain laivaston hävittäjän lisäksi Arunta ja HMAS Warramunga. Tässä yhteydessä aluksen viirinumero muutettiin D05:ksi vastaamaan Yhdysvaltain laivaston käyttämää runkonumerointia.
Alus oli maaliskuussa huollettavana telakalla Sydneyssä, mistä palattuaan se suojasi saattueita Queenslandin ja Uuden-Guinean välillä. Alus liitettiin toukokuussa uudelleen TF74:ään Australian ja Warramungan kanssa suojaamaan Yhdysvaltain 158. jalkaväkirykmentin maihinnousuja Woodlarkille ja Kiriwinalle.
Alus palasi operaatioiden päätyttyä saattueiden suojaksi, kunnes se palasi 23. kesäkuuta TF74:ään Uuteen-Georgiaan tehtävän maihinnousun suojaksi (operaatio Cartwheel). Alus vapautettiin 4. heinäkuuta operaatiosta, jonka jälkeen se palasi saattueiden suojaksi. Alus määrättiin 21. elokuuta suojaamaan vaurioitunutta risteilijä HMAS Hobartia Espiritu Santosta Sydneyyn korjattavaksi yhdessä Warramungan kanssa.
Arunta vapautui suojaustehtävästä 26. elokuuta osaston saavuttua Sydneyyn, jossa se siirrettiin 31. elokuuta kolmeksi viikoksi telakalle. Telakalta vapauduttuaan alus lähti Milnenlahdelle tukemaan Uuden-Guinean operaatioita torjuttaessa japanilaisten maihinnousua.
Alus kuului 5. marraskuuta Milnenlahdella olleeseen TF74:ään, jonka muut alukset olivat Australia, Shropshire, Warramunga, USS Ralph Talbot ja USS Helm. Osasto siirrettiin Uusien-Hebrideille (nyk. Vanuatu) tukemaan alueen operaatioissa eteläisen Tyynenmeren joukkoja. Alus tuki 29. marraskuuta osaston hävittäjien (TG74.2) mukana tykkitulella Gasmataan tehtyä maihinnousua.
Alus suojasi maihinnoususaattuetta TF74:n mukana, kun saattue aloitti matkansa Goodenough Islandilta Araween Uuteen-Britanniaan 13. joulukuuta. Saattueen saavuttua seuranneena päivänä saaren edustalla osasto tuki Yhdysvaltain 112. ratsuväkirykmentin maihinnousua (operaatio Director). TF74, jonka TG74.1 oli aiempi task force, tuki 26. joulukuuta tykkitulella Yhdysvaltain merijalkaväen 1. divisioonan maihinnousua Cape Gloucesteriin (operaatio Backhander). Laivasto-osasto joutui ilmahyökkäykseen, jolloin muutama alus vaurioitui.
Palvelus > 1944

HMAS Arunta suojasi 2. tammikuuta 1944 Yhdysvaltain joukkojen maihinnousua lähellä Saidoria Uudessa-Guineassa (operaatio Dexterity), mistä alus vapautui seuraavana päivänä aloittaen matkansa Sydneyyn huollettavaksi. Alus palasi maaliskuun alussa palvelukseen, jolloin se liitettiin osasto TG76.1:een.
Alus suojasi 2. maaliskuuta kahdeksan Yhdysvaltain laivaston hävittäjän kanssa kolmannen aallon maihinnoususaattuetta Los Negrosille, jonne saavuttiin 5. maaliskuuta. Alus liitettiin huhtikuussa TF74:ään, jonka mukana se suojasi 22. huhtikuuta Yhdysvaltain maihinnousua Hollandiaan (operaatio Reckless) ja Aitapeen (operaatio Persecution). Maihinnousun aikana alus oli tulitukiosastossa.
Alus lähti 5. toukokuuta Hollandiasta osasto TG77.2:n mukana tukemaan Yhdysvaltain joukkojen maihinnousua Biakiin (operaatio Horlicks). Osastoon kuuluivat Australia, HMAS Shropshire, Warramunga sekä kaksi Yhdysvaltain laivaston hävittäjää. Osasto tulitti Sarwaa ja Sarmia. Osasto toimi tulitukiosastona kuun loppuun, minkä jälkeen alukset edelleen tukivat hyökkäystä muun muassa estämällä kesäkuussa Japanin laivaston alueelle pääsyn.
Alus tuki Hollannin Itä-Intiassa Noemfoorin maihinnousua 2. heinäkuuta ampumalla 545 kranaattia Kamirin lentokentälle.
Alus kuului kommodori John Collinsin laivasto-osastoon, jonka amiraali Kincaid käski 10. heinäkuuta tukemaan Aitapen taistelussa rannikkotykistön uhkaamiksi joutuneita PT-veneitä. Osasto, johon kuuluivat Aruntan lisäksi Australia, Shropshire, Warramunga, USS Ammen ja USS Bache.  lähti Seeadlerin satamasta ja se saapui 13. heinäkuuta taistelualueelle. Maajoukkojen käymä Driniumorin taistelu laajensi tehtävän maajoukkojen tukemiseen. Alus tuki 14. heinäkuuta alkaen osaston mukana maajoukkoja tulittamalla häiritsemällä japanilaisten selustan kuljetuksia tykkitulella. Alus poistui 24. heinäkuuta alueelta osaston saatua käskyn tukea Sansaporin maihinnousua.
Alus palasi syyskuussa palvelukseen osana TG77.2:een tukemaan suunniteltua Morotain maihinnousua. Se lähti 10. syyskuuta Aitapesta Task Force 77 mukana. Alus aloitti 15. syyskuuta Morotain operaatioiden tukemisen.
Alus määrättiin lokakuussa TG77.3:een tukemaan suunniteltuja Leyten, Cebun ja Pohjois-Mindanaon maihinnousuja. Osaston muina aluksina olivat USS Phoenix, USS Boise, Australia, Shropshire ja viisi Yhdysvaltain laivaston hävittäjää sekä Warramunga. Se saapui 17. lokakuuta Leytenlahdelle 24. hävittäjälaivueen mukana. Arunta joutui 20. lokakuuta ilmahyökkäykseen, jolloin se ampui alas yhden hyökkääjistä. Alus oli 24. lokakuuta Leytenlahden taistelussa.
Arunta joutui 1. marraskuuta ilmahyökkäykseen, jossa oli myös kamikaze-koneita. Alus osallistui 25. marraskuuta tuloksettomaan operaatioon Japanin laivaston taistelulaivoja Fusōa ja Yamashiroa vastaan yhdessä Yhdysvaltain laivaston hävittäjien ja Warramungan kanssa.
Alus suojasi 15. joulukuuta Mindoron maihinnousua. Operaatiosta vapauduttuaan se siirtyi Manukseen brittiläisen Tyynenmeren-laivaston huoltotukikohtaan.
Palvelus > 1945

Arunta määrättiin tammikuussa 1945 suojaamaan saattueita ja tukemaan Yhdysvaltain joukkojen maihinnousua Lingayeen osana TG77.2:a. Alus lähti Manuksesta Australian, Shropshiren ja Warramungan kanssa liittyäkseen osastoonsa. Alus muodosti 56. hävittäjälaivueen Warramungan sekä viiden Yhdysvaltain laivaston hävittäjän kanssa.
Alus joutui 5. tammikuuta Lingayenlahdella kamikazehyökkäykseen, jolloin se vaurioitui lähellä räjähtäneestä koneesta. Miehistöstä sai surmansa kaksi ja viisi haavoittui. Alus oli kuitenkin peräsimen korjaamisen jälkeen toimintakykyinen. Seuraavina päivinä se kykeni tukemaan maihinnousua tykkitulella sekä puolustautumaan ilmahyökkäyksiä vastaan.
Alus vapautettiin 9. tammikuuta operaatiosta, jolloin se aloitti matkansa Leytenlahdelle muiden vaurioituneiden alusten kanssa. Aluksella suoritettiin tilapäiskorjauksia, joiden valmistuttua se palasi Lingayenlahdelle.
Arunta kuului helmikuun CTU77.2.5:een eli reservitulitukiosastoon, kunnes se 1. maaliskuuta erkani Yhdysvaltain 7. laivastosta aloittaen matkansa Manukseen Shropshiren kanssa. Alukset saapuivat 16. maaliskuuta Sydneyyn, jossa ne siirrettiin telakalle korjattaviksi ja modernisoitaviksi.
Alus määrättiin toukokuussa tukemaan Yhdysvaltain ja Australian joukkojen Uuden-Guinean maihinnousuja Wewakin tukiosastoon. Se lähti 4. toukokuuta Sydneystä Wewakille, jossa se liittyi 9. toukokuuta osastoonsa osallistuen tulivalmisteluun ennen maihinnousua.
Alus tulitti seuraavana päivänä Cape Hoemin aluetta HMS Newfoundlandin kanssa. Alus tulitti 11. toukokuuta Dove Baytä maihinnousun aikana (operaatio Deluge).
Alus liitettiin kesäkuussa risteilijäosastoon (TG 74.3) tukemaan Brunein maihinnousua. Se suojasi 7. kesäkuuta Bruneinlahden miinanraivausta. Alus oli 10. kesäkuuta tulitukiosastossa TG74.3:n mukana tehtäessä varsinainen maihinnousu, joka ei kohdannut vastarintaa. Alus tuki 20.–25. kesäkuuta Lutongin, Serian ja Mirin maihinnousuja TG74.1:n kanssa.
Arunta saapui 27. kesäkuuta Balikpapanin edustalle Shropshiren ja Hobartin kanssa valmistelemaan Australian 7. jalkaväkidivisioonan maihinnousua (operaatio Oboe I). Alus ampui 1. heinäkuuta alkaen ensin tulivalmistelua ja sitten tulitukea hyökkääville joukoille, kunnes se vapautettiin 10. heinäkuuta operaatiosta.
Alus  lähti 15. heinäkuuta Sydneyyn modernisoitavaksi, minkä yhteydessä alukselle asennettiin uusi tutkajärjestelmä sekä verkkorakenteinen masto. Aluksen palattua palvelukseen se osallistui muun muassa sotaharjoituksiin Uuden-Seelannin laivaston kanssa.
Palvelus > Sodan jälkeen

Vuonna 1950 määrättiin alus muutettavaksi sukellusveneidentorjuntafregatiksi. Muutostöiden jälkeen alus palasi palvelukseen 11. marraskuuta 1952 viettäen ensimmäisen vuoden Australian aluevesillä.
Tammikuussa 1954 alus siirtyi Kaukoitään, jossa se oli seuraavat kahdeksan kuukautta liittoutuneiden mukana Japania tukikohtanaan pitävissä Korean partiojoukoissa. Vuoden 1955 neljä ensimmäistä kuukautta alus oli pääosin Sydneyssä, kunnes toukokuun puolivälissä se lähti paluumatkalle Kaukoitään HMAS Anzacin, HMAS Warramungan, HMAS Tobrukin ja HMAS Quadrantin kanssa. Osaston mukana oli myös Uuden-Seelannin laivaston risteilijä HMNZS Black Prince ja hävittäjä HMNZS Pukaki.
Arunta poistettiin palveluksesta vuonna 1957 siirrettynä reserviin. Alus sijoitettiin vuonna 1968 poistolistalle, minkä seurauksena se myytiin China Steel Corporationille Taipeihin romutettavaksi. Japanilaisen hinaaja Tokomarun hinatessa alusta Taiwanille se kallistui ja lopulta upposi 13. helmikuuta 1969 60 merimailia Broken Baystä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMAS Arunta Wikimedia Commonsissa
Uboat.net – HMAS Arunta (englanniksi)
Tribal-luokan hävittäjät
HMAS Australia ja HMAS Arunta ampuvat Cape Gloucesterille kuvattuna HMAS Shropshireltä.
Aluksen tykkimiehistö Hollandian maihinnousua tukemassa.
Alus tukee tykkitulellaan maajoukkojen taistelua Aitapella.
Alus kamikazehyökkäyksessä 5. tammikuuta, jolloin se vaurioitui lähellä räjähtäneestä koneesta.
Einar Ask

Einar Ask (6. kesäkuuta 1909 – 23. tammikuuta 1982) oli ruotsalainen jääpalloilija. Keskushyökkääjänä pelannut Ask oli 1930-luvulla maansa parhaita pelaajia. Hän pelasi maajoukkueessa 16 maaottelua: 12 Suomen A-joukkuetta, kaksi Suomen B-joukkuetta ja kaksi Norjaa vastaan. Hän voitti kolme Ruotsin-mestaruutta: vuonna 1933 IFK Uppsalan sekä vuosina 1945 ja 1946 Sandvikens AIK:n joukkueessa.
Alberto Ascari

| Alberto Ascari |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1918 Milano, Italia
Kuollut: 26. toukokuuta 1955 (36 vuotta) Milano, Italia
Kansalaisuus:   Italia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1950–1955
Talli(t):  Ferrari (1950–1953) Maserati (1954) Lancia (1955)
Kilpailuja:  33
Maailman­mestaruuksia:  2 (1952, 1953)
Voittoja:  13
Palkintosijoja:  17
Paalupaikkoja:  14
Nopeimpia kierroksia:  12
MM-pisteitä:  107,64 (140,14)
Ensimmäinen kilpailu:  Monacon GP 1950
Ensimmäinen voitto:  Saksan GP 1951
Viimeinen voitto:  Sveitsin GP 1953
Viimeinen kilpailu:  Monacon GP 1955
Alberto Ascari (13. heinäkuuta 1918 Milano, Italia – 26. toukokuuta 1955 Milano, Italia) oli italialainen kilpa-autoilija ja kaksinkertainen Formula 1 -maailmanmestari. Mestaruutensa hän voitti kausilla 1952 ja 1953 Ferrari-tallin kuljettajana.
Myös Alberto Ascarin isä Antonio Ascari oli kilpa-ajaja, joka kuoli Ranskan GP:ssä 26. heinäkuuta 1925.
Formula 1 -ura

Ascari sijoittui ensimmäisessä F1-sarjan kilpailussaan Monacon Grand Prix'ssa 1950 toiseksi.
Kaudella 1951 Ascari sijoittui loppupisteissä toiseksi. Kahdella seuraavalla kaudella hän voitti kaksi mestaruuttaan. Hän voitti molemmat mestaruutensa Ferrarilla. Hänestä tuli ensimmäisen mestaruutensa myötä ensimmäinen Ferrarilla mestaruuden voittanut kuljettaja. Edelliset mestaruudet kun oli voitettu Alfa Romeolla.
Mestaruuksien jälkeen kaudet 1954 ja 1955 eivät sujuneet hyvin: hän keskeytti jokaisen kilpailun, johon hän osallistui. Kauden 1954 pisteisiin Ascarille jäi ”kummittelemaan” 0,14 pistettä. Kyseiset pisteet hän sai Britannian Grand Prix'sta, jossa seitsemälle kuljettajalle merkittiin kilpailun nopein kierrosaika. Tuolloin nopeimmasta kierroksesta oli jaossa yksi piste. Tämä piste jaettiin näiden seitsemän kuljettajan kesken, ja jokainen sai 1/7 pistettä.
Ascari piti pitkään hallussaan ennätystä MM-osakilpailujen peräkkäisten voittojen määrässä. Hän voitti kausina 1952–1953 seitsemän F1-osakilpailua peräkkäin: kauden 1952 kuusi viimeistä GP:tä ja kauden 1953 avauskisan. Ascarin voittoputki kuitenkin katkesi, kun hän ei (monien muiden kuljettajien tapaan) osallistunut vuoden 1953 Indianapolis 500 -kisaan, joka oli mukana formula ykkösten MM-sarjan toisena osakilpailuna. Ascari voitti myös Indy 500 -kisaa seuranneet Hollannin ja Belgian GP:t. Ascarin ennätystä sivusi ensimmäisenä Michael Schumacher vuonna 2004 ja uuden voittoennätyksen (9 voittoa) teki Sebastian Vettel vuonna 2013.
Ascari ajoi viimeisen MM-osakilpailunsa Monacossa 1955. Kilpailu päättyi hänen osaltaan keskeytykseen, kun hän ajoi ulos radalta ja satama-altaaseen, josta hän nousi pintaan vain pieniä ruhjeita saaneena.
Ascari kuoli neljä päivää Monacon GP:n jälkeen Monzassa testatessaan ystävänsä Eugenio Castellottin Ferrari 750 Monza-urheiluautoa 26. toukokuuta 1955. Hän menetti auton hallinnan ja rajun törmäyksen jälkeen hän lensi autostaan radalle. Onnettomuusmutka Curva di Vialone nimettiin uudestaan Variante Ascariksi hänen mukaansa.
Ascari ajoi 68 MM-sarjan ulkopuolista kilpailua, joista voitti 15.
Tulokset Formula 1:n MM-sarjassa

(lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa)
| Vuosi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | Ferrari | GBR   | MON 2 | 500   | SUI Kesk. | BEL 5 | FRA DNS | ITA 2 |  |  | 11 | 5. |
| 1951 | Ferrari | SUI 6 | 500   | BEL 2 | FRA 2 | GBR Kesk. | GER 1 | ITA 1 | ESP 4 |  | 25 (28) | 2. |
| 1952 | Ferrari | SWI   | 500 Kesk. | BEL 1 | FRA 1 | GBR 1 | GER 1 | NED 1 | ITA 1 |  | 36 (53,5) | 1. |
| 1953 | Ferrari | ARG 1 | 500   | NED 1 | BEL 1 | FRA 4 | GBR 1 | GER 8 | SUI 1 | ITA Kesk. | 34,5 (46,5) | 1. |
| 1954 | Maserati | ARG   | 500   | BEL   | FRA Kesk. | GBR Kesk. | GER   | SUI   |  |  | 1,14 | 25. |
| 1954 | Ferrari |  |  |  |  |  |  | ITA Kesk. |  |  | 1,14 | 25. |
| 1954 | Lancia |  |  |  |  |  |  |  | ESP Kesk. |  | 1,14 | 25. |
| 1955 | Lancia | ARG Kesk. | MON Kesk. | 500   | BEL   | NED   | GBR   | ITA   |  |  | 0 | 49 |
Muuta

Ascari jakoi autonsa Dorino Serafinin kanssa vuoden 1950 Italian GP:ssä ja he sijoittuivat kilpailussa toiseksi.
Ascari jakoi autonsa José Froilán Gonzálezin kanssa vuoden 1951 Ranskan GP:ssä ja he sijoittuivat kilpailussa toiseksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Grand Prix History - Hall of Fame (Arkistoitu – Internet Archive)
Formula 1 -luokan kuljettajien maailmanmestarit
Formula 1 -kaudelle 1950 osallistuneet kuljettajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani
Iisalmen lyseo

| Iisalmen lyseo |
| --- | --- |

Sijainti:  Haukiniemenkatu 12, 74100 Iisalmi
Koordinaatit:  63.55904°N, 27.18033°E
Tyyppi:  suomenkielinen lukio
Perustettu:  1896
Rehtori:  Pasi Tolonen
Oppilaita:  318 (2018)
Verkkosivut
Iisalmen lyseo on vuonna 1896 perustettu keskikokoinen lukio Iisalmessa, Ylä-Savossa. Opiskelijoita on noin 300. Lyseo noudattaa luokattoman lukion periaatteita, eli kiinteitä opetusryhmiä ei ole. Koulusta on valmistunut vuosien saatossa yli 8 000 ylioppilasta.
Lyseon päärakennus valmistui vuonna 1932, ja se peruskorjattiin vuosina 2003–2004. Syksyllä 2003 lukion viereiselle tontille vanhan paloaseman yhteyteen valmistui Luma-keskus Majakka. Rakennus sisältää lyseon fysiikan, kemian ja biologian luokkatilat, auditorion, ruokalan sekä terveydenhoitajan tilat. Majakassa on myös Juhani Ahon koulun luokkatiloja.
Iisalmen lyseo painottaa kansainvälisyyttä. Sen toiminnan näkyvimpiä muotoja ovat vaihto-opiskelijatoiminta, vaihto-opettajatoiminta, opintovierailut ulkomaille ja ulkomaisten koulujen kanssa toteutettavat projektit. Lyseolla on yhteistyökouluja Italiassa, Saksassa, Irlannissa, Venäjällä, Virossa, Espanjassa ja Puolassa, ja se osallistuu aktiivisesti kansainvälisiin projekteihin. Lyseolaiset ovat vierailleet useita kertoja Euroscola-tapahtumissa.
Lyseo on mukana Ylä-Savon toisen asteen yhteistyöhankkeessa Mahiksessa, joka tarjoaa opiskelijalle mahdollisuuden suorittaa lukio-opintojen ja ylioppilastutkinnon rinnalla ammatillisen tutkinnon neljässä vuodessa. Lisäksi on mahdollista valita opintoja mistä tahansa MAHIS-oppilaitoksesta vaihtojaksossa.
Lukiovertailussa Iisalmen lyseo loistaa tuloksillaan: tulokset ovat lähes kaikissa aineissa keskitasoa parempia.
Historiaa

1896 Iisalmen reaali- ja porvarikoulu aloitti toimintansa vuokratiloissa, Kirkkopuistonkadun ja Louhenkadun risteyksessä sijainneessa talossa. Opetuksesta vastasi Tilda Mikkola.
1897 Koulu siirtyi leskirouva Wilhelmiina Hiltusen taloon Riistakadun ja Satamakadun kulmaukseen. Koulun käyttöön vuokrattiin viisi huonetta.
1899 Ensimmäinen oma koulurakennus valmistui (nykyinen Raatihuone).
1900 Koulu kasvoi viisiluokkaiseksi, ylläpitäjänä kunta.
1904 Käynnistettiin varsinainen lukiokoulutus (oppikoulun jatkoluokat).
1906 Nimenmuutos: Iisalmen suomalainen yhteiskoulu.
1907 Ensimmäiset ylioppilaat valmistuivat. Ylioppilaita seitsemän.
1913 Viisi alinta luokkaa siirtyi valtion hallintaan, jatkoluokat edelleen kunnallisina (Iisalmen alkeiskoulu ja sen jatkoluokat, 1914 lähtien käytettiin nimeä Iisalmen keskikoulu ja sen jatkoluokat).
1927 Nimenmuutos: Iisalmen yhteislyseo. Koulu siirtyi valtion hallintaan.
1931 Nykyinen lyseorakennus valmistui Kirkonmäelle.
1939–1940 Koulussa toimi 21. sotasairaala. Poikkeusoloista johtuen keväällä 1940 ei järjestetty ylioppilaskirjoituksia (tilanne sama vuosina 1918 ja 1942).
1949 Nimenmuutos: Iisalmen lyseo. Tytöt siirtyivät Iisalmen tyttölyseoon.
1970 Nimenmuutos: Iisalmen yhteislyseo.
1973 Kouluun liitettiin iltalinja.
1974 Nimenmuutos: Iisalmen lukio. Tytöt siirtyivät takaisin. Iltalinjan nimi muutettiin aikuislinjaksi. Koulu siirtyi kunnan hallintaan.
1994 Iltalinjan nimi muutettiin aikuislinjaksi, jolle oma rehtori.
2000 Nimenmuutos: Iisalmen lyseo. Aikuislinjan nimi muutettiin Iisalmen aikuislukioksi.
2003 Luma-keskus Majakka valmistui.
2004 Nimenmuutos: Iisalmen lyseo ja aikuislukio. Lyseorakennuksen peruskorjaus valmistui.
2007 Lyseon ensimmäisten ylioppilaiden valmistumisesta 100 vuotta.
2015 Opiskelijaksi otto aikuislukioon loppui.
2016 Koulu täytti 120 vuotta.
Lähde
Tunnettuja lyseolaisia

Markku Eestilä, kansanedustaja
Pentti Hakkarainen, pankinjohtaja
Heikki Hortling, teollisuusneuvos, Olvin hallituksen puheenjohtaja
Seppo Kääriäinen, kansanedustaja, kauppa- ja teollisuusministeri 1993–1995, puolustusministeri 2003–2007
Nadja Nowak, toimittaja
Eppu Nuotio, kirjailija ja näyttelijä
Pertti "Spede" Pasanen, koomikko, näyttelijä, käsikirjoittaja, elokuvaohjaaja, tuottaja, lauluntekijä ja keksijä
Tuija Pehkonen, toimittaja ja juontaja
Keijo "Keke" Rosberg, Formula-kuljettaja, maailmanmestari 1982
Aiheesta muualla

Lyseon verkkosivut
/ Iisalmen lyseo Facebookissa
Lyseon blogi/verkkolehti
Ntsu Mokhehle

| Ntsu Mokhehle |
| --- | --- |
 1963
Lesothon pääministeri
 14. syyskuuta 1994 – 29. toukokuuta 1998  
Monarkki:  Letsie III Moshoeshoe II
Edeltäjä:  Hae Phoofolo (vt.)
Seuraaja:  Pakalitha Mosisili
Lesothon pääministeri
 2. huhtikuuta 1993 – 17. elokuuta 1994  
Monarkki:  Letsie III
Edeltäjä:  Elias Phisoana Ramaema (sotilasvalta)
Seuraaja:  Hae Phoofolo (vt.)
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1918 Teyateyaneng
Kuollut: 6. tammikuuta 1999 (ikä 79) Bloemfontein, Etelä-Afrikka
Tiedot
Puolue:  Basothon kongressipuolue
Etnisyys:  Sothot
Ntsu Mokhehle (26. joulukuuta 1918 Teyateyaneng – 6. tammikuuta 1999 Bloemfontein) oli lesotholainen poliitikko. Hän toimi maansa pääministerinä kahteen otteeseen: ensimmäisen kerran 2. huhtikuuta 1993 – 17. elokuuta 1994 ja toisen kerran 14. syyskuuta 1994 – 29. toukokuuta 1998.
Mokhehle opiskeli Etelä-Afrikassa Fort Haren yliopistossa. Hän palasi opettajaksi kotimaahansa, mutta siirtomaaviranomaiset karkoittivat hänet poliittisen toiminnan takia. Hän eli maanpaossa 16 vuotta Zimbabwessa ja Botswanassa.
Mokhehle perusti Basothon kongressipuolueen BCP, jonka johtajana hän toimi vuoteen 1997 saakka. Hänen johdollaan BCP tarjosi turvapaikan eteläafrikkalaisille pakolaisille, jotka pakenivat apartheidin sortoa ja julmuutta vuoden 1960 jälkeen. Mokhehle nousi opposition johtajaksi Lesothon ensimmäisessä parlamentissa vuoden 1965 parlamenttivaalien jälkeen.
Vuonna 1993 Mokhehle johti BCP:n parlameenttivaaleihin 23 vuoden peräkkäisten diktatuurien jälkeen. He voittivat näyttävästi ja saivat kaikki 65 paikkaa: "yksipuolueparlamentti monipuoluevaltiossa". Mokhehlesta tuli demokraattisen Lesothon ensimmäinen pääministeri. Mutta riemu oli lyhytaikainen. Kuningas Letsie III syrjäytti hänet vuotta myöhemmin. Letsie hajotti Mokhehlen hallituksen, koska Mokhehle kieltäytyi palauttamasta Letsien isää, kuningas Moshoeshoe II:ta, valtaistuimelle. Mokhehlen palauttaminen pääministeriksi tapahtui vasta muiden Etelä-Afrikan maiden painostuksen jälkeen, kun hän lupasi palauttaa Moshoeshoen valtaan.
Mokhehle kuoli pitkällisen sairauden jälkeen Etelä-Afrikassa vuonna 1999.
Edu Kehäkettunen

| Harri Juhani Hinkkanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. lokakuuta 1976 (ikä 48)
Ammatti:  rap-artisti, toimittaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Edu Kehäkettunen Edu Kehäfaija Edu Kehäkettu Harakiri Kehäraakki Kettu Hinkki
Laulukielet:  suomi
Tyylilajit:  rap
Yhtyeet:  Kehäkettu & Setä Koponen MC Taakibörsta No Smoking Team
Levy-yhtiöt:  Numbers, Monsp
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Edu Kehäkettunen (oikealta nimeltään Harri Juhani Hinkkanen s. 21. lokakuuta 1976)lähde? on Espoosta lähtöisin oleva rap-artisti ja radiotoimittaja. Aikaisemmin hänet on tunnettu muun muassa nimillä Kehäkettu, Harakiri ja B-Rapun Talonmies.
Humoristisista lyriikoistaan tunnettu Edu Kehäkettunen on nauttinut arvostusta hiphop-piireissälähde?, mutta ei ole koskaan noussut valtavirta-artistiksi. Vuosien mittaan hän on julkaissut useita omakustanteita sekä yksin että yhdessä muiden olarilaisten rap-artistien kanssa. Vuonna 2005 Numbers Entertainment julkaisi hänen ensimmäisen kokopitkän albuminsa.
Ura > Alkuajan yhtyeet

Vuonna 2000 Kehäkettu-nimellä esiintynyt Edu tuli suuremman yleisön tietoisuuteen julkaistuaan Setä Koposen kanssa Kehäkettu & Setä Koponen: EP:n. Kuten Edu Kehäkettusen myöhemmässäkin tuotannossa, jo EP:llä vahvoja teemoja olivat seksi, juhliminen ja päihteet. Levyllä kuultiin myös olarilaisduoa nimeltä Tuomio & Kone.
Kehäkettu ja Setä Koponen perustivat jo EP:llä vierailleen Davo Isotaakin kanssa MC Taakibörsta -trion, joka julkaisi vuonna 2001 kolme kappaletta sisältäneen "PA 2001" -singlen. Sen lisäksi tehtiin myös video, jota näytettiin paljon muun muassa MoonTV:ssä, jossa Edu myös välillä teki ohjelmaa. Yhtye kuitenkin hajosi, eikä koskaan julkaissut aiottua albumia.
Vuonna 2003 Kehäkettu ja Tuomio & Kone julkaisivat Melaveikot-nimellä "Vehkeet levällään/Pepputemppu" -vinyylisinglen. Sisällöllisesti kappaleet käsittelivät aiempia aiheita. Myöhemmin samana vuonna Edu julkaisi ruotsalaisen tuottajan, Prao-D:n, kanssa Räppäävä Älykääpiö EP:n. Levy oli ensimmäinen, joka julkaistiin Edu Kehäkettunen -nimellä. Edu myös vieraili Tuomio & Kone -levyllä, tällä kertaa nimellä Kehäraakki.
Ura > Soolo

Edu Kehäkettusen ensimmäinen albumi, Lentäjän koira, julkaistiin vuonna 2005. Levyn teemat käyvät ilmi jo kappaleiden nimistä, esimerkiksi "Hellyyden Ehdoilla" (Anaalitreffit remix) ja "Härskiyden huipentuma". Aikaisemmin samana vuonna julkaistiin vinyyli-EP Lentäjän Koira Vol.2.
Toukokuussa 2008 Edu julkaisi yhdessä DJPP:n kanssa albumin Hyvän olon konsultit. Albumi nousi julkaisuviikollaan Suomen albumilistan sijalle 25. 
Sen jälkeen Edu on  toiminut yhtyeessä No Smoking Team, jonka muodostivat Edu ja Davo.