stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Beda Venerabilis
Bedan elämä

Bedan vanhemmista ei tiedetä mitään. Seitsenvuotiaana Beda otettiin Northumbrian Wearmouthin  St. Petersin luostarikoulun oppilaaksi. Vuonna 685 Beda muutti luostarin johtajan, apotti St. Benedict Biscopin, perustamaan uuteen St. Paulin luostariin Jarrowiin. Beda vihittiin diakoniksi hänen täytettyään 19 vuotta ja papiksi 30-vuotiaana. Hän asui Jarrowissa koko elämänsä. Luostarissa hän oppi kirjoituksen, filosofian ja historian klassisia taitoja. Beda sai myöhemmin lisänimen Venarabilis, joka tarkoittaa ”kunnianarvoisaa”.
Bedan maine hänen elinaikanaan ja läpi koko keskiajan perustui pääasiassa hänen raamatunselityksiinsä, joiden kopiot levisivät moniin Länsi-Euroopan luostarikirjastoihin. Tapa ajoittaa tapahtumat Kristuksen syntymävuoden perusteella eli merkinnällä anno Domini (Herran vuotta) yleistyi Historia ecclesiastica -teoksen suosion myötä. Englannissa Bedan vaikutus välittyi hänen oppilaansa Yorkin arkkipiispa Ecgbertin Yorkiin perustaman katedraalikoulun ansiosta. Koulussa opiskeli muun muassa Alkuin, josta sittemmin tuli karolingisen renessanssin keskushenkilö ja Kaarle Suuren Aachenin palatsikoulun johtaja. Alkuin välitti Bedan ajatuksia edelleen muualle Eurooppaan.
Bedan teokset

Bedan teokset voidaan jakaa kolmeen ryhmään: kieliopillisiin, kommentaareihin ja historiallisiin. Hänen varhaisimmat teoksensa olivat tutkielmia, jotka käsittelivät muun muassa oikeinkirjoitusta, hymnejä, puheenparsia ja runoutta. Ensimmäisen lyhyen kronikan Beda kirjoitti vuonna 703. Vuonna 725 hän kirjoitti siitä laajemman version De temporum ratione. Bedan varhaisimmat kommentaarit koskivat Johanneksen ilmestystä. Kommentaareissa hän pyrki selittämään kirkkoisien tärkeimmät jakeet. Beda tulkitsi Raamatun tekstit yleensä vertauskuvina ja näki niiden sisältävän symboliikkaa, joka viittasi syvempiin merkityksiin. Hän noudatti kuitenkin myös kriittistä tarkastelua ja yritti selventää pyhien tekstien epäjohdonmukaisuuksia. Beda kirjoitti myös Lindisfarnen piispan pyhä Cuthbertin elämäkerran.
Vuonna 731 tai 732 Beda sai valmiiksi päätyönsä Historia ecclesiastica gentis Anglorum. Se jakutuu viiteen kirjaan ja kuvaa Brittein saarten tärkeimmät tapahtumat aina Caesarin maihinnoususta 55–54 eaa.  Augustinus Canterburylaisen saapumiseen saakka vuonna 597. Beda kertoo käyttäneensä lähteinään vanhoja kirjoituksia, esi-isien perimätietoa ja henkilökohtaisia tietojaan oman aikansa tapahtumista. Bedan teos sisältää paljon aukkoja, jotka ovat pitkään askarruttaneet ja kiehtoneet historioitsijoita. Vaikka teos sisältää runsaasti ihmeiden kuvauksia, siitä välittyy samalla oppineen kirjoittajan pyrkimys ottaa mukaan vain luotettavaa ja tarkasti lähteisiin perustuvaa tietoa. Historia ecclesiastica gentis Anglorum on edelleen anglosaksisen Englannin historian korvaamaton lähde.
Beda omisti Historia ecclesiastica gentis Anglorumin kunnioittamalleen Northumbrian kuningas Oswaldille. Siinä hän luo kuvan yhtenäisestä Englannin kansasta ja hän ajan tyylistä poiketen puhuu gens Anglorumista, joka tarkoittaa koko kansaa – kaikkia kansanryhmiä ja yhteiskuntaluokkia. Teoksen perustuksena on toivo saaren eri kansojen yhdistymiseen yhdeksi kansakunnaksi, jonka Jumala on johdattanut samaan maapallon kolkkaan kuten Israelin kansan luvattuun maahan.
Anglosaksisten kuningaskuntien kutsumuksena Beda piti esi-isien pakanallisten syntien sovittamista ja uuden, Jumalalle kuuliaisen kansan perustamista. Hän piti piispoja Vanhan testamentin profeettojen seuraajina. Beda kirjoitti myös kronikat De temporibus liber ja De temporum ratione maailman luomisesta vuosiin 725 ja 703 ja keskeneräiseksi jääneen Johanneksen evankeliumin anglosaksisen käännöksen. Hän oli anglosaksien kielen puolustaja ja hän pyysikin luostariveljiään kirjoittamaan muistiin tärkeimmät kristilliset rukoukset ja kaavat anglosaksien kielellä sekä opettelemaan ne ulkoa.
Beda käytti teoksissaan kolmenlaista ajanlaskua, kuninkaiden hallitusvuosiin perustuvan, roomalaisiin indiktiovuosiin perustuvaa, ja otti käyttöön Dionysius Exiguuksen kehittämän anno domini -menetelmän, jossa ajanlasku perustui Kristuksen syntymään. Sen käyttö De temporum ratione -teoksessa johti sen laajaan leviämiseen.
Hän siirsi myös vuoden alun roomalaisten indioktiovuosien alusta 1. syyskuuta syyspäiväntasaukseen 24. syyskuuta, joka tapa levisi Eurooppaan Saksan ja Ranskan kuninkaiden arkistojen kautta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Catholic Encyclopedia: The Venerable Bede. (englanniksi)
St. Bede: Ecclesiastical History of England. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
De natura rerum, 1529
Keltasarvikat

| Keltasarvikat |
| --- | --- |
 Pikkusarvikka (Calocera cornea)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Dacrymycetes
Lahko::  Dacrymycetales
Heimo::  Dacrymycetaceae
Suku::  Keltasarvikat Calocera  (Fr.) Fr.
Katso myös
   Keltasarvikat Wikispeciesissä   Keltasarvikat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltasarvikat (Calocera) on hyytelösieniin kuuluva sienisuku. Keltasarvikat sekoitetaan joskus keltahaarakkaisiin (Ramaria) ja korallihaarakkaisiin (Clavulina). Keltasarvikat ovat kuitenkin varsinaisista haarakkaista poiketen tahmean tai öljymäisen tuntuisia.
Taksonomia

Keltasarvikat kuuluvat Dacrymycetaceae-heimoon, joka jaetaan sukuihin morfologisten piirteiden perusteella. Keltasarvikoiden suvun tyyppilaji on keltasarvikka (Calocera viscosa). Molekyyligeneettisten tutkimusten mukaan keltasarvikka muodostaa pikkusarvikan (Calocera cornea) kanssa kladin (Calocera sensu stricto). Keltasarvikoiden suku kokonaisuudessaan on kuitenkin polyfyleettinen. Esimerkiksi nuijasarvikka on läheisempää sukua monille tipakoille (Dacrymyces) kuin keltasarvikalle. Myös tipakoiden suku on polyfyleettinen.
Vuonna 2008 keltasarvikoiden sukuun katsottiin kuuluvan noin 15 lajia. Geneettisesti monimuotoinen ja maailmanlaajuisesti levinnyt pikkusarvikka on todennäköisesti lajikompleksi. Suomessa tavataan neljää keltasarvikkalajia:
Pikkusarvikka (Calocera cornea)
Kääpiösarvikka (Calocera furcata)
Nuijasarvikka (Calocera glossoides)
Keltasarvikka (Calocera viscosa)
Itämerenmaakunnat

Liiviläiset
Baltit
Latgallit
Kuurit
Semgallit
Seelit
Viikinkiaika Latviassa
Baltiansaksalaiset
Ristiretket Baltiaan
Liivinmaan liitto
Liivinmaan ritarikunta
Riian arkkihiippakunta
Kuurinmaan hiippakunta
Vanha Liivinmaa
Baltian valtatyhjiö
Liivinmaan sota
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta
Puolan sota
Pohjan sota
Suuri Pohjan sota
Itämerenmaakunnat
Vironmaan kuvernementti
Liivinmaan kuvernementti
Kuurinmaan kuvernementti
Ober Ost
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta (1918)
Baltian yhdistynyt herttuakunta
Latvian tasavalta
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919)
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Latvian päähallintopiiri
Ostlandin valtakunnankomissariaatti
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Latvian tasavalta
n
k
Itämerenmaakunnat on yhteisnimitys, jota käytetään kolmesta Baltian alueella Venäjän vallan aikana olleesta maakunnasta eli kuvernementista. Ne ovat Liivinmaan kuvernementti, Kuurinmaan kuvernementti ja Viron eli Vironmaan kuvernementti. Tämä vaihe alkoi suuresta Pohjan sodasta, kun Ruotsi joutui solmittuaan 1721 Uudenkaupungin rauhan luopumaan alueistaan Baltiassa. Tällöin Venäjä sai Viron ja Liivinmaan. Kuurinmaa kuului tällöin vielä Puolalle, mutta sekin joutui Venäjälle 1700-luvun lopulla Puolan jakojen yhteydessä.
Hallintojärjestelmä

Venäjän keisarikunta sovelsi Vironmaahan ja Liivinmaahan välillistä hallintoa, joka toimi aatelin ja kaupunkien itsehallinnon kautta. Yhdyssiteenä Itämerenmaakuntien ja Pietarin välillä oli kuvernööri tai kenraalikuvernööri. Kuurinmaa liitettiin Venäjään vuonna 1795. Se sai samanlaisen paikallisen autonomian kuin Vironmaa ja Liivinmaa.
Hallintojärjestelmä > Kenraalikuvernööri

Ensimmäinen kuvernööri oli ruhtinas Aleksandr Menšikov, joka nimitettiin vuonna 1710 Vironmaan ja Liivinmaan kuvernementtien kenraalikuvernööriksi. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1719 saakka, minkä jälkeen Pietari Suuri nimitti kummallekin kuvernementille oman kenraalikuvernöörinsä. Jatkossa nimike saattoi olla myös kuvernööri, mutta tehtävät ja valtaoikeudet olivat silti samat. Vuonna 1775 siirryttiin takaisin kuvernementtien yhteiseen kenraalikuvernööriin. Katariina II:n aikana kenraalikuvernöörin tilalle tuli käskynhaltija, mutta hänen seuraajansa Paavali I lopetti käskynhaltijakunnat.
Aleksanteri II kehotti Riiassa keväällä 1867 pitämässään puheessa Itämerenmaakuntien säätyjä sulautumaan kiinteäksi osaksi "Venäjän perhettä" ja toimimaan yhteistyössä Venäjän viranomaisten kanssa reformien toteuttamiseksi. Puhetta, joka oli ollut šokki baltiansaksalaisille, voi pitää venäläistämispolitiikan alkuna Itämerenmaakunnissa. Vuonna 1866 Itämerenmaakuntien kenraalikuvernööriksi oli nimitetty slavofiileihin kuulunut Pjotr Albedinski. Kymmenen vuotta myöhemmin kolmen kuvernementin yhteinen kenraalikuvernöörin virka lakkautettiin, ja kuvernementit siirrettiin keisarikunnan sisäministeriön alaisuuteen.
Vuonna 1882 keisari Aleksanteri III lähetti venäläisen senaattori Nikolai Manaseinin Liivinmaalle ja Kuurinmaalle toimittamaan alueiden hallinnon laajapohjaisen tarkastuksen. Manaseinin suositusten pohjalta keisarillinen hallinto nimitti Vironmaan, Liivinmaan ja Kuurinmaan uusiksi kuvernööreiksi venäläisiä, kun aikaisemmin kuvernöörit olivat perinteisesti olleet baltiansaksalaisia, ja teki venäjästä virallisen kielen.
Hallintojärjestelmä > Maapäivät

Suurin piirtein puolet Itämerenmaakuntien maa-alasta oli baltiansaksalaisten maanomistajien omaisuutta. Maaseudulla maata omistaneet saksalaiset aateliset käyttivät valtaansa maapäivien kautta. Maapäivien päätösvallassa olivat 1700-luvulla lähes kaikki Vironmaan ja Liivinmaan kuvernementtien asiat, poikkeuksina kaupunkien ja Venäjän valtakunnan asiat. Valtaoikeuksiin kuului uusien velvoitteiden, verojen ja muiden maksujen hyväksyminen, maapäiväjärjestyksen muuttaminen, uusien jäsenten ottaminen ritarikuntaan sekä esitysten tekeminen hallitsijalle. Kolmen ritarikunnan vuoksi myös maapäiviä oli kolme: Vironmaalla, Liivinmaalla ja Saarenmaalla. Kaikilla aatelismatrikkeliin kuuluneilla suvuilla oli edustusoikeus maapäivillä.
Maapäivien puheenjohtajan arvonimi oli Vironmaalla ritarikunnan päämies, Liivinmaalla maamarsalkka ja Saarenmaalla aluksi ritarikunnan päämies, myöhemmin maamarsalkka. Ritarikunnan tärkein elin oli maaneuvoskollegio, joka johti ritarikuntaa maapäivien kokoontumisten välisenä aikana. Maaneuvokset olivat kuvernementtien todellisia vallankäyttäjiä. Virka oli elinikäinen ja korkein baltiansaksalaisen aatelin hierarkiassa.
Saksalaisen aatelin hallitsema maapäivälaitos säilytti asemansa paikallishallinnon ylimpänä tasona Itämerenmaakunnissa Venäjän vallan loppuun saakka. Tosin sen oli hyväksyttävä aatelittomien suurmaanomistajien osallistuminen maapäiville. Muutoksella ei ollut juuri merkitystä, koska heitä oli häviävän vähän.
Hallintojärjestelmä > Kaupunkien asema

Liivinmaan ja Vironmaan kuvernementtien kaupungit, joista suurimpia olivat Tallinna, Riika, Liepāja, Tartto ja Pärnu, säilyttivät aluksi itsehallinnollisen asemansa myös Venäjän alaisuudessa. Ne pysyivät kuvernementeista erillisinä yksiköinä, joita hallittiin keskiajalta periytyneiden lakien nojalla. Kaupunkien johdossa oli edelleen rikas saksalainen kauppiaskunta, joka valitsi keskuudestaan tarvittavat hallintoelimet.
Pormestarin johtaman raadin eli maistraatin käsissä oli lainsäädäntövalta, toimeenpanovalta ja tuomiovalta. Kaupunkiporvareiden johtavan kerroksen muodostivat raadin jäsenet eli raatiherrat, jotka raati valitsi suuren killan jäsenistä. Raadin jäsenyys oli elinikäinen. Raatiherrojen jälkeen arvojärjestyksessä tulivat suurkiltaan kuuluneet kauppiaat ja pikkukiltoihin kuuluneet käsityöläismestarit.
Kaupunkien vanha saksalaisperäinen raati- ja kiltajärjestelmään perustuva hallinto lakkautettiin 1860-luvulla alkaneen valtakunnallisen yhtenäistämispolitiikan eli venäläistämisen seurauksena. Tilalle määrättiin vuonna 1877 Venäjän kaupunginlaki. Sen jälkeen kaikki veroa maksavat, täysi-ikäiset ja miespuoliset asukkaat kansallisuuteen, ammattiryhmään tai säätyyn katsomatta valitsivat vaaleilla kaupunginvaltuuston ja -hallituksen. Äänioikeutetut jaettiin kolmeen ryhmään maksetun veromäärän mukaan, ja kukin ryhmä valitsi kolmanneksen edustajista. Muutos merkitsi suurporvariston yksinvallan murtumista. Vuonna 1892 toteutettiin vielä lisäuudistus, jolla poistettiin veronmaksuryhmittäin tapahtunut äänestys.
Hallintojärjestelmä > Kunnallinen itsehallinto

Vuonna 1866 säädetyn talonpoikaista itsehallintoa koskeneen lain mukaan talonpoikaisyhteisön täysi-ikäiset isännät saivat valita maalaiskunnan vanhimman (viroksi vallavanem) sekä maalaiskunnan itsehallintoelimen, valtuuston (viroksi vallavolikogu). Vaaleissa äänioikeutettuja olivat kaikki veroa maksavat tilanomistajat ja vuokraviljelijät sekä myös maaton väestö. Kunnallisen itsehallinnon tehtävänä oli muun muassa huolehtia poliisitoimesta, alkeiskouluista sekä sairaan- ja vanhustenhoidosta. Kartanonherralla ei ollut oikeutta mitätöidä maalaiskunnan valtuuston päätöksiä.
Kirkkohallinto

Liivinmaalla luterilaisen kirkkohallinnon korkein elin oli presidentin johtama ylikonsistori, jonka alaisina toimivat Tarton ja Pärnun alikonsistorit. Presidenttinä oli maaneuvos, ja hengellisenä johtajana kenraalisuperintendentti. Vironmaan ja Saarenmaan kirkkoprovinsseja johtivat konsistorit. Myös Vironmaan ja Saarenmaan konsistorien presidentteinä olivat maaneuvokset. Lisäksi Tallinnassa ja Narvassa oli vielä oma kaupunkikonsistori. Papiksi voitiin nimittää vain jumaluusoppia yliopistossa opiskellut mies.
Vuonna 1832 perustettiin Venäjän evankelisluterilainen kirkko, jolle Nikolai I vahvisti kirkkolain. Baltian luterilainen kirkko menetti autonomiansa. Se siirrettiin osaksi Pietariin perustetun ylikonsistorin alaista Venäjän luterilaista kirkkoa. Baltian luterilaiset kirkot säilyttivät kuitenkin omat hallintonsa.
Vuonna 1892 maalaiskuntia kiellettiin antamasta tukeaan luterilaiselle kirkolle, eikä uusia luterilaisia seurakuntia saanut enää perustaa.
Maaorjuuden lakkauttaminen

Aikaa, jonka alue kuului Ruotsiin, on Virossa nimitetty "hyväksi Ruotsin ajaksi". Silloin maa vaurastui ja väkiluku kasvoi. Mutta Venäjään liittämisen jälkeen Itämerenmaakuntien maaorjuudessa olleen talonpoikaisväestön asema heikkeni entisestään saksankielisen aatelin saatua lisää oikeuksia . Venäjän keisarikunnassa Itämerenmaakunnat muodostivat kokonaisuuden, joka keisarin hovissa miellettiin muusta valtakunnasta poikkeavaksi alueeksi. Niinpä maaorjuuskin voitiin siellä lakkauttaa aikaisemmin kuin muualla valtakunnassa. Maaorjuuden vähittäinen poistaminen alkoi vihdoin 1802 Talonpoikaislailla, Iggaüks. Vuosina 1816–1819 Itämerenmaakuntien talonpojat vapautuivat teoriassa kokonaan maaorjan asemastaan. Vironmaan kuvernementissa asiaa koskeva laki hyväksyttiin vuonna 1816, Kuurinmaalla seuraavana vuonna ja Liivinmaalla 1819.
Talonpojat eivät kuitenkaan olleet tyytyväisiä tilanteeseen, jossa henkilökohtaisen vapauden lisääntyminen merkitsi samalla taloudellisen riippuvuuden lisääntymistä. He eivät saaneet omistaa viljelemäänsä maata, vaan joutuivat vuokraamaan sen. Koska rahatalous oli vielä kehittymätöntä, vuokra maksettiin käytännössä työllä kartanon mailla. Talonpoikien elinolojen paranemiseen uusi järjestelmä ei tarjonnut mainittavia mahdollisuuksia. Sen vuoksi vuosisadan puoliväliin asti jatkunutta vaihetta Itämerenmaakunnissa on kutsuttu työorjuuden kaudeksi. Syntyi muuttoliike maalta kaupunkeihin. Virolaiset ja latvialaiset talonpojat myös kapinoivat usein, esimerkiksi Jaunbebrissä vuonna 1841 ja Veselavkassa vuonna 1842.
Ensimmäisenä lisäuudistusten tielle lähti Liivinmaan maapäivät, joka maamarsalkka Hamilkar von Fölkersahmin johdolla hyväksyi uuden agraarilain vuonna 1849. Vironmaan maapäivät seurasi esimerkkiä vuonna 1856. Kuurinmaan maapäivillä, joka oli Itämerenmaakuntien konservatiivisin, hyväksyttiin vastaava agraarilaki vasta 1863. Uusien agraarilakien olennaisin sisältö oli, että talonpoikien maanomistus tuli jälleen mahdolliseksi.
Keisari vahvisti vuonna 1863 passiasetuksen, jonka mukaan kaikilla lakimääräiset velvollisuutensa täyttäneillä ja veronsa maksaneilla talonpojilla oli oikeus saada passi. Sen turvin he saattoivat siirtyä minne tahansa Itämerenmaakunnissa ja tiettyihin osiin keisarikuntaa. Vuonna 1868 voimaan tulleella lailla työnvuokraus eli päivätyöt määrättiin lopetettavaksi ja korvattavaksi rahavuokralla.
Etnisten virolaisten määrä kasvoi 1800-luvun puolivälin noin 700 000:sta 1910-luvun noin 1,2 miljoonaan. Latvialaisten määrä kasvoi samalla jaksolla noin miljoonasta 1,7 miljoonaan. Suuri väestönkasvu aiheutti sosiaalisia ongelmia. Kaikille ei riittänyt omaa viljelymaata tai riittävää toimeentuloa kotimaassa. Siirtolaisuus kohdistui Venäjälle, lähialueille ja Siperiaan. Venäjän ministerineuvoston puheenjohtaja Pjotr Stolypinin maatalousuudistus vauhditti maanhankintaa, sillä maanhankintaan lainoja myöntävän talonpoikaispankin toiminta laajennettiin keväällä 1906 Baltiaan ja hajanaisia maatilkkuja kannustettiin yhdistämään yhdeksi talonpoikaistilaksi. Seuraavana vuonna talonpojille alettiin myydä valtion maita.
Koululaitos

Itämerenmaakunnissa koulujen määrä alkoi lisääntyä Aleksanteri I:n hallitsijakaudella. Seurakunnat ja aateli olivat velvollisia ylläpitämään alkeiskouluverkkoa ja järjestämään talonpojille opetusta. Kouluverkoston kehittäminen sai vauhtia 1860-luvulla, jolloin päävastuu koulujen ylläpidosta annettiin kaupungeille ja maalaiskunnille. 1800-luvun loppuun mennessä Baltiaan oli perustettu kattava kouluverkosto. Alkeisopetus oli kaksivuotinen, ja opetuskieli 1800-luvun alkuvuosista lähtien oppilaiden äidinkieli. Seuraava taso oli kihlakunnankoulu, jossa keskityttiin yleissivistäviin aineisiin ja kielten opetukseen. Alkeiskouluja oli 1800-luvun jälkipuoliskolla lähes jokaisessa suurehkossa kylässä, mutta kihlakunnankouluja oli vain muutamia kymmeniä, ja niissä kävi vain muutama prosentti kaikista nuorista.
Vuonna 1887 venäjän kieli määrättiin opetuskieleksi kolmannesta kouluvuodesta alkaen. Viisi vuotta myöhemmin venäjästä tuli myös kahden ensimmäisen kouluvuoden opetuskieli. Vuonna 1893 Tarton saksankielisestä yliopistosta tuli venäjänkielinen Jurjevin yliopisto. Venäläistämiseen liittyi kaikkien oppilaitosten siirtäminen keisarikunnan opetusministeriön alaisuuteen. Koululaitoksen kolmas aste, oppikoulut tai piirikoulut ja lukiot eli kymnaasit, oli vuoteen 1905 saakka saksan- tai venäjänkielinen, minkä jälkeen sallittiin perustaa muutamia viron- tai latviankielisiä oppikouluja. Yliopistossa opetus oli saksan- tai venäjänkielistä Venäjän vallan päättymiseen saakka. Opettajien kouluttamiseksi Vironmaalle ja Liivinmaalle perustettiin opettajaseminaareja.
Teollistuminen

Rahatalouden vankistuminen auttoi pääomien keräämisessä teollisuusyritysten perustamiseksi ja loi edellytykset teollisuustuotteiden laajamittaiselle ostamiselle ja myymiselle. Elintason vähittäinen nousu loi riittävän ostajakunnan. Rautatie, joka tuli Baltiaan 1860-luvulla, kiihdytti teollistumista. Samaan aikaan kaupunkien tiukasti säännelty elinkeinonharjoittaminen alkoi vapautua. Eniten syntyi pieniä ja keskisuuria teollisuusyrityksiä, jotka jalostivat paikallisia raaka-aineita. Muutamat niistä kasvoivat suuryrityksiksi. Tärkeimmät alat olivat tekstiili- , elintarvike- , metalli- ja koneteollisuus, Kuurinmaalle keskittyi viinanpolttimoita.
Veranvalmistus oli uusi teollisuudenhaara, jossa hyödynnettiin höyryvoimaa. Raaka-ainetta saatiin kotimaasta, ja valmis verka myytiin Venäjän armeijalle. Verkatehtaita oli Hiidenmaalla, Pärnun lähellä ja Tartossa. Verkateollisuuden rinnalla muut tehtaat olivat pieniä.
Vuonna 1898 Tallinnaan perustettu sähkömoottoritehdas Volta aloitti Vironmaalla sähköteknisen teollisuuden. Samana vuonna Tallinnan Lasnamäelle valmistui Dvigatelin junanvaunutehdas. Pärnussa toimi Euroopan suurimpiin kuulunut Waldhofin selluloosatehdas. Riiasta tuli maailmankaupan kannalta tärkeä satamakaupunki. Sen asukasluku kasvoi vuosien 1900 ja 1914 välillä 250 000:sta 500 000:en. Kaupungistuminen ja vaurastuminen muuttivat sosiaalista rakennetta Vironmaan ja Liivinmaan kaupungeissa siten, että baltiansaksalaisten teollisuusmiesten ja pankkiirien rinnalle nousi virolaisia ja latvialaisia kauppiaita, liikemiehiä ja virkamiehiä.
Sotapalvelus

Vuodesta 1797 lähtien talonpoikien oli luovutettava sotilaita Venäjän armeijaan. Sotapalvelusaika oli 25 vuotta, mikä merkitsi lähes elinkautisrangaistusta. Vuonna 1874 Aleksanteri II lakkautti sen.  Tilalle tuli kaikille yhteiskuntaluokille pakollinen asepalvelus, jonka kesto oli pelkän ala-alkeiskoulun käyneille neljä vuotta ja ylempää opetusta saaneille kaksi vuotta. Virolaisia ja latvialaisia miehiä palveli keisarikunnan armeijaa monissa sodissa.
Ensimmäisessä maailmansodassa kymmeniä tuhansia virolaisia ja latvialaisia rekrytoitiin Venäjän armeijaan. Latvialaisiin kiväärirykmentteihin värväytyi 42 000 latvialaista nuorta miestä sen jälkeen, kun Venäjän sotilasjohto oli sallinut kansallisten yksiköiden perustamisen vuonna 1915. Virolaiset palvelivat Venäjän armeijan venäläisissä yksiköissä.