stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erik H. Erikson
Elämä ja ura

Erikson syntyi avioliiton ulkopuoliseen suhteeseen Saksassa. Eriksonin biologinen isä on nimettömäksi jäänyt tanskalaismies, joka hylkäsi Eriksonin äidin Karla Abrahamsenin ennen pojan syntymää. Äiti muutti jäätyään leskeksi Karlsruheen, missä hän avioitui Theodor Homburgerin kanssa, joka myöhemmin adoptoi Erikin omaksi pojakseen. Erikson ei tuntenut syntymäänsä koskevia seikkoja. Identiteetin kehittyminen on ollut Eriksonille keskeistä niin omassa elämässä kuin ammatillisestikin.
Erikson kävi niin sanotun klassisen oppikoulun, jossa opiskeltiin latinaa, kreikkaa, kirjallisuutta ja historiaa. Hänen koulumenestyksensä ei kuitenkaan ollut kehuttava. Ylioppilaaksi tulonsa jälkeen Erikson matkusteli seitsemän vuotta pitkin Eurooppaa harrastaen muun muassa puupiirrosten ja etsausten tekoa sekä suoritti jonkin verran taideopintoja.
Erikson sai 25-vuotiaana eräältä lapsuudenystävältään taide- ja historianopettajan pestin englantilaisille ja amerikkalaisille lapsille tarkoitettuun Wienissä toimivaan yksityiskouluun. Erikson tutustui Wienissä Sigmund Freudin perheeseen, minkä johdosta kutsuttiin opiskelemaan psykoanalyysia Wienin psykoanalyyttisen yhdistykseen. Erikson suoritti myös Montessori-opettajien yhdistyksen järjestämän Montessori-opetustekniikan koulutuksen.
Valmistuttuaan psykoanalyytikoksi Erikson muutti Yhdysvaltoihin, ja rupesi pitämään Bostonin ensimmäistä lapsia hoitavaa vastaanottoa. Erikson ei ollut suorittanut lääketieteellisiä eikä muitakaan yliopisto-opintoja, mutta sai silti paikan Harvardin lääketieteelliseen tiedekunnan tutkimusapulaisena, ja myöhemmin hänet nimettiin professoriksi.
Eriksonin teoriassa ihminen kohtaa elämänkaaressaan kahdeksan kehityskriisiä, joissa hän joutuu ratkaisemaan kehitystehtäviä.
Psykososiaalisen kehityksen kriisit Eriksonin mukaan

Vauvaikä: perusluottamus ↔ perusturvattomuus
Kriisiin vaikuttaa se, kuinka hyvin hoitaja tyydyttää lapsen tarpeet, kuten nälän. Mikäli lapsen tarpeet tulevat tyydytetyiksi, lapsi kokee perusluottamusta maailmaan. Kriisin onnistunut ratkaisu tuottaa henkilölle toivon elämyksen. Epäonnistuminen aiheuttaa epäluottamuksen ja toivottomuuden tunteita.
Varhainen leikki-ikä: itsenäisyys ↔ epäily, häpeä
Lapsen tehtävänä on ks. iässä oppia muun muassa hallitsemaan ruumiintoimintojaan. Onnistuminen kriisissä tuottaa lapselle elämyksen omasta tahdosta ja itsenäisyydestä. Liiallinen kritiikki tai ylisuojelu voi aiheuttaa lapselle häpeän tunteita ja tunteen siitä, ettei pysty itsenäisesti vaikuttamaan asioihin.
Myöhäinen leikki-ikä: aloitteellisuus ↔ syyllisyys
Kyselyiässä muodostuu lapsen yliminän ja omatunnon perusta. On tärkeää, että lapsen kysymyksiin ja ehdotuksiin suhtaudutaan asiallisesti. Lapsi voi saavuttaa näin tarkoituksen tunteen, eli tunteen siitä, että voi toimia omasta halustaan omia tarkoituksiaan varten. Mikäli lapsi saa kuulla olevansa lapsellinen ja hänen kysymyksiään pidetään typerinä, henkilö saattaa tuntea toimivansa vain muiden painostuksesta eikä osaa luoda omia tavoitteitaan.
Varhainen kouluikä: ahkeruus ↔ alemmuus
Lapsi harjoittelee yhteiskunnassa toimimista esimerkiksi koulun ryhmätöissä. Onnistuminen sosiaalisessa työskentelyssä tuottaa lapselle pystyvyyden tunteen.
Nuoruusikä: identiteetti ↔ roolien hajaannus
Erikson lanseerasi identiteettikriisin käsitteen. Mikäli nuori ei kykene tekemään päätöksiä omasta elämästään, hänestä voi tuntua, ettei hän tiedä kuka on. Kriisin onnistunut ratkaisu tuottaa oman identiteetin aitouden tunteen.
Varhaisaikuisuus: läheisyys ↔ eristäytyminen
Onnistunut eläminen toisen ihmisen kanssa ja onnistunut perheen perustaminen vahvistavat rakkauden kokemista.
Keski-ikä: tuottavuus ↔ lamaantuminen tai huolenpito ↔ käpertyminen
Kriisin epäonnistunut ratkaisu tuottaa itseensä käpertyneen ihmisen, jonka on vaikea välittää muista, ja josta tuntuu, ettei kukaan välitä hänestä. Kriisin onnistuneesti ratkaissut ihminen sen sijaan pystyy pitämään huolta toisista ja tuntemaan rakkautta.
Vanhuus: minän eheys ↔ epätoivo
Vanhuudessa on aika hyväksyä eletty elämä. Eriksonin mukaan tämän kriisin onnistunut ratkaisu tuottaa viisauden tunteen. Epäonnistunut ratkaisu tuottaa kuolemanpelkoa ja ahdistusta menneisyydestä, jonka olisi voinut elää toisinkin.
Tärkeimpiä teoksia

Childhood and Society (1950)
Young Man Luther. A Study in Psychoanalysis and History (1958)
Gandhi's Truth: On the Origin of Militant Nonviolence (1969)
Adulthood (toimitettu teos, 1978)
Vital Involvement in Old Age (E. H. E, J. M. Erikson ja H. Kivnick, 1986)
The Life Cycle Completed (E. H. E ja J. M. Erikson, 1987)
Tärkeimpiä teoksia > Suomennettuja teoksia

Lapsuus ja yhteiskunta, 1962, 1982
Nuori Luther: psykoanalyyttinen ja historiallinen tutkimus, 1966
EuroAtlantic Airways

| EuroAtlantic Airways |
| --- | --- |

 IATA: YU  –  ICAO: MMZ 
Kutsukoodi:  EUROATLANTIC
Perustettu:  1993
Laivaston koko:  10
Kohteiden määrä:  2 (reittikohteet)
Solmukohdat:  Portelan lentoasema
Tytäryhtiö(t):  STP Airways (38 %)
Kotipaikka:  Sintra, Portugali
Avainhenkilö(t):  Tomaz Metello (tj.)
Yhtiön sivut:  www.euroatlantic.pt
EuroAtlantic Airways (IATA: YU, ICAO: MMZ, kutsukoodi: EUROATLANTIC) on portugalilainen tilauslento- ja leasing-toimintaan keskittyvä lentoyhtiö. Sen kotikenttä on Portelan lentoasema Lissabonissa.
Historia

Yhtiö perustettiin nimellä Air Zarco 12. elokuuta 1993. Se käytti kauppanimeä Air Madeira 17. toukokuuta 2000 asti, jolloin nykyinen nimi otettiin käyttöön. EuroAtlantic Airways otti käyttöön myös Air Zarcolla käytössä olleen yritysilmeen.
Kohteet

Suurin osa EuroAtlantic Airwaysin lennoista on tilauslentoja ja wet lease -toimintaa. Sillä on vain yksi säännöllinen reitti, Lissabonista Bissauhun.
Laivasto

Tammikuussa 2016 EuroAtlantic Airwaysin laivastoon kuuluivat seuraavat lentokoneet:
1 Boeing 737-800
6 Boeing 767-300ER
1 Boeing 767-300SF
1 Boeing 777-200ER
1 Cessna Citation CJ3
Yhtiön Boeing 777-200ER.
Fernand Leduc

Fernand Leduc
Fernand Leduc (4. heinäkuuta 1916 Montréal – 28. tammikuuta 2014 Montréal) oli kanadalainen taidemaalari. Hän syntyi Québecissä ja aloitti vuonna 1938 opintonsa Montréalin École des Beaux-Artsissa.
Leduc liittyi 1940-luvun alussa Les Automatistes -taiteilijaryhmään, mutta siirtyi vuonna 1946 Pariisiin ja alkoi vähitellen eriytyä ryhmästä. Hän kuului myöhemmin Plasticien-ryhmään ja loi vaikuttavan uran sekä Kanadassa että Ranskassa.
Leduc’lle myönnettiin muun muassa Paul-Émile Borduas’n palkinto vuonna 1988.
Leduc kuoli syöpään 97-vuotiaana Montréalissa tammikuussa 2014.
Fear of God

| Fear of God Dies Irae |
| --- | --- | --- |

Demon tiedot
 Äänitetty : 1994, W.Swiech Studio, Olsztyn
 Julkaistu: 1994
 Tyylilaji: death metal
 Kesto: 18.34
 Levy-yhtiö: omakustanne Serenades Records (1996)
Dies Iraen muut julkaisut
|   | Fear of God 1994 | Immolated 2000 |
Fear of God on death metal -yhtye Dies Iraen demo, joka on julkaistu vuonna 1994.
Kappalelista

Intro – Evil – 1.41
Unheavenly Salvation – 3.23
Fear of God – 2.45
Dies Irae – Part I – 1.52
Blasphemous Words – 6.08
Dies Irae – Part II – 2.45
Kokoonpano

Mauser – kitara, laulu
Gilan – rummut
China – kitara
Piotr "Czarny" Bartczak – basso
Aiheesta muualla

Fear of God discogs.com -sivustolla
Albumi Fear of God Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Ferdinand Zirkel

Ferdinand Zirkel arviolta vuonna 1900.
Ferdinand Zirkel (1838 Bonn – 1912) oli saksalainen petrografi. Hän oli vuodesta 1863 professorina Lembergissä, vuodesta 1868 Kielissä ja vuodesta 1870 Leipzigissa. Zirkel on Heinrich Rosenbuschin rinnalla varsinkin mikroskooppisen petrografian perustaja. Hänen tärkein teoksensa on Lehrbuch der Petrographie.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferdinand Zirkel Wikimedia Commonsissa
FK Renova

| FK Renova |
| --- | --- |

Koko nimi:  Fudbalski Klub Renova Džepčište
Perustettu:  2003
Kenttä:  Gradski stadion Tetovo, Džepčište
– kapasiteetti:  15 000
Sarja:  Makedonian 1. liiga
Puheenjohtaja:  Jonuz Rustemi
Päävalmentaja:  Qatip Osmani
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fudbalski Klub Renova Džepčište eli FK Renova (mak. ФК Ренова) on pohjoismakedonialainen jalkapalloseura Džepčišten kylästä, Tetovon kunnasta. Seura pelaa Pohjois-Makedonian korkeimmalla sarjatasolla Makedonian 1. liigassa. Seura on voittanut Pohjois-Makedonian mestaruuden kertaalleen: tämä tapahtui kaudella 2009–2010. Makedonian cupin se voitti kaudella 2011–2012.
Renova on selviytynyt useana vuonna Euroopan sisäisiin kilpailuihin. Ensimmäinen kerta oli UEFA Intertoto Cupin kaudella 2008, jolloin seura selviytyi toiselle kierrokselle. Mestaruuskautensa jälkeen Renova pääsi Mestarien liigan kaudelle 2010–2011, jolloin se hävisi kyproslaiselle Omonialle yhteismaalein 5–0. Eurooppa-liigassa se on pelannut neljästi, mutta ei ole koskaan edennyt toista karsintakierrosta pidemmälle.
Pelaajia

Pëllumb Jusufi (2015)
Shaqir Rexhepi (2007–2008)
Bilal Velija (2011–2013)
Ymer Xhaferi (2011)
Ferme (1785)

| Ferme Phocion |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  joulukuu 1784
Laskettu vesille:  16. syyskuuta 1785
Palveluskäyttöön:  1786
Poistui palveluskäytöstä:  Espanjan laivastolle 11. tammikuuta 1793
Loppuvaihe:  romutettu 1808
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 966 t
Pituus:  55,87 m
Leveys:  14,90 m
Syväys:  7,26 m
Miehistöä:  3 upseeria ja 690 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä: 28 x 36 naulan SML tykkiä 30 x 18 naulan tykkiä 16 x 8 naulan tykkiä 4 x 36 naulan karronadia
Ferme oli Ranskan laivaston kaksikantinen 74-tykkinen Téméraire-luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin telakalta, missä köli laskettiin joulukuussa 1784. Alus laskettiin vesille 16. syyskuuta 1785 ja  otettiin palvelukseen 1786.
Palvelus

Lokakuussa 1792 alus nimettiin uudelleen Phocioniksi. Kuningasmielinen miehistö luovutti 11. tammikuuta 1793 Trinidadissa aluksen Espanjalle. Se saapui 18. tammikuuta Ranskan laivaston fregatti Calypsen, korvetti Maréchal de Castriesin ja kuunari Elizabethin kanssa Puerto Cabelloon päällikkönään Charles-Joseph Mascarène, Chevalier de Rivière. Alus luovutettiin 30. tammikuuta virallisesti Espanjalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Ferme.
Heinäkuussa 1793 alus oli Gabriel de Aristizábal y de Espinosan laivueessa Trinidadissa. Se saapui 3. tammikuuta 1794 laivueen mukana Manzanillonlahdelle. Alus kuljetti 1794 San Lorenzon ja San Juan Bautistan kanssa joukkoja Santo Domingosta Havannaan, jonne saavuttuaan Ferme siirrettiin huollettavaksi telakalle.
Maaliskuussa 1794 alus oli Havannassa Juan de Araoz y Caron laivueessa. Se oli seuraavana vuonna edelleen Havannassa. Alus yritettiin 1796 palauttaa palvelukseen, mutta miehistövajaus esti sen. Alus lähti 26. kesäkuuta 1796 Havannasta fregatti Venuksen ja urca Santa Ritan kanssa Cádiziin kuljettaen sokeria ja tupakkaa. Ne saapuivat 23. elokuuta Cádiziin. Alus kuului 1796 Cádizissa Lángaran laivastoon. Vuodesta 1796 alus oli Cádizissa reservissä, kunnes se hylättiin 1806. Alus romutettiin 1808 La Guairassa.
Franco Nenci

| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Maa:   Italia> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | 63,5 kg |  |
Franco Nenci (25. tammikuuta 1935 Livorno – 15. toukokuuta 2020 Livorno) oli italialainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Nenci saavutti 63,5 kg:n painoluokassa olympiahopeaa Melbournessa 1956, missä hän hävisi loppuottelussa neuvostoliittolaiselle Vladimir Jengibarjanille. Nenci kuoli Livornossa 85-vuotiaana 15. toukokuuta 2020.
Aiheesta muualla

Franco Nenci Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Frank M. Dixon

Frank M. Dixon vuonna 1942.
Frank Murray Dixon (25. heinäkuuta 1892 Oakland, Kalifornia – 11. lokakuuta 1965 Birmingham, Alabama) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Dixon toimi Alabaman kuvernöörinä vuosina 1939–1943. Häntä edelsi Bibb Graves ja seurasi Chauncey Sparks.
Dixon osallistui vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan. Heinäkuussa 1918 hänen ohjaamansa kone ammuttiin alas Soissonsin yllä Ranskassa ja hän loukkaantui niin, että hänen oikea jalkansa jouduttiin amputoimaan. Ranskan hallitus myönsi Dixonille myöhemmin Croix de Guerre -mitalin.
FS Flamant (P676)

| Flamant |
| --- | --- |
 Flamant

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Construction Mécaniques de Normandie, Cherbourg
Kölinlasku:  16. maaliskuuta 1994
Laskettu vesille:  24. huhtikuuta 1995
Palveluskäyttöön:  18. joulukuuta 1997
Tekniset tiedot
Uppouma:  315 t (standardi) 390 t (kuormattu)
Pituus:  54 m
Leveys:  10 m
Syväys:  2,60 m
Koneteho:  2 x Deutz-MWM TBD 620V16 -dieselmoottoria 2 x Deutz-MWM TBD 234 V12 -dieselmoottoria yhteensä 5 310 kW
Nopeus:  22 solmua
Miehistöä:  20, joista 4 upseeria
Aseistus
Aseistus:  2 x 12,7 mm konekivääriä vesitykki
Flamant (runkonumero P676) on Ranskan laivaston Flamant-luokan ulkovartiolaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Cherbourgista Constructions Mécaniques de Normandielta (CMN), missä köli laskettiin 16. maaliskuuta 1994. Se laskettiin vesille 24. huhtikuuta 1995 ja otettiin palvelukseen 18. joulukuuta 1997.
Palvelus

Alus on sijoitettu Cherbourgiin.
Frank Loomis

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Frank Loomis |  Frank Loomis |  Frank Loomis |  |
Miesten yleisurheilu
Maa:   Yhdysvallat
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | 400 m aitajuoksu |  |
Frank Farmer Loomis, Jr. (22. elokuuta 1896 – 4. huhtikuuta 1971) 
oli yhdysvaltalainen yleisurheilija ja 400 metrin aitajuoksun olympiavoittaja.
Frank Loomis oli voittanut Yhdysvaltain mestaruuden 220 jaardin aidoissa 1917 ja 1918 sekä 440 jaardin aidoissa 1920. Tästä huolimatta Antwerpenin olympialaisten ennakkosuosikki oli John Norton, joka oli juossut 440 jaardin aitajuoksun uuden maailmanennätyksen 54,2 vain kaksi kuukautta aiemmin. Loomis voitti sekä alku- että välieränsä. Loppukilpailussa hän juoksi uuden maailmanennätyksen 54,0 voittaen Nortonin selvästi 0,6 sekunnilla. Aika paransi Charles Baconin edellistä maailmanennätystä sekunnilla. Se pysyi voimassa vuoteen 1925 saakka, kunnes Sten Pettersson rikkoi sen.
Loomis oli syntynyt St. Paulissa, Minnesotassa ja kuoli Tarpon Springsissä, Floridassa.
Frank Lowy

Frank Lowy vuonna 2011.
Frank Lowy (s. Tšekkoslovakia) on australialais-israelilainen liikemies, joka on etniseltä taustaltaan juutalainen. Hän on yksi maailman rikkaimmista ihmisistä ja Australian rikkain 3,6 miljardin dollarin omaisuudellaan. Hänen Westfield Group -yrityksensä omistaa 119 ostoskeskusta Australiassa, Yhdysvalloissa, Uudessa-Seelannissa ja Isossa-Britanniassa. Lowy on myös Australian jalkapalloliiton puheenjohtaja. Lowy päätyi Australiaan vietettyään toisen maailmansodan ajan Budapestissä. Sieltä hän matkasi Kyproksen kautta Palestiinaan, josta myöhemmin edelleen Australiaan.
Fernand Labori

| Fernand Labori |
| --- | --- |
 Fernand Labori vuonna 1914.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1860 Reims, Marne, Ranska
Kuollut: 14. maaliskuuta 1917 Pariisi, Ranska
Ammatti:  asianajaja, poliitikko
Poliitikko
Puolue:  Radikaalipuolue
Fernand Labori (18. huhtikuuta 1860 Reims, Marne, Ranska – 14. maaliskuuta 1917 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen asianajaja ja poliitikko. Hän tuli kuuluisaksi Dreyfusin tapauksen yhteydessä puolustaessaan ensin kirjailija Émile Zolata vuonna 1898 ja sitten vakoilusta tuomittua kapteeni Alfred Dreyfusia Rennesin sotaoikeudessa vuonna 1899, jolloin häntä vastaan tehtiin murhayritys. Hän oli vuodesta 1906 radikaalisosialistien edustajana parlamentissa. Hän perustamansa onselvennä Répertoire encyclopédique du droit français.
Labori aloitti 1883 asianajajana vetoomustuomioistuimessa ja herätti pian huomiota puhetaidoillaan. Kun hän oli loistavasti puolustanut muutamia tunnettuja rikollisia, hänestä tuli tunnettu Zolan asianajajana, kun tämä joutui 1898 oikeuteen Dreyfus-jutun yhteydessä. Seuraavana vuonna Labori oli yksi Dreyfusin puolustusasianajajista oikeudenkäynnissä Rennesissä. Tuntemattomaksi jäänyt henkilö ampui häntä selkään 14. elokuuta 1899 – juuri ennen suurta ristikuulustelua, joka hänen oli tarkoitus tehdä Dreyfus-juttuun sekaantuneille kenraaleille. Laborilta varastettiin samalla kirjeitä ja papereita. Dreyfusin perheen pyynnöstä hän perui puolustuspuheen, joka hänen oli tarkoitus toivuttuaan pitää. Sittemmin hän toimi madame Therése Humbertin asianajajana. Lyhyen aikaa vuonna 1906 hän oli Fontainebleaun edustajana parlamentin alahuoneessa (radikaalisosialistit), mutta hänen puhetaitonsa ei tuottanut menestystä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fernand Labori Wikimedia Commonsissa
FS Floréal (F730)

| Floréal |
| --- | --- |
 Floréal

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chantiers de l'Atlantique
Kölinlasku:  2. huhtikuuta 1990
Laskettu vesille:  6. lokakuuta 1990
Palveluskäyttöön:  27. toukokuuta 1992
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 600 t (standardi) 2 950 t (kuormattu)
Pituus:  93,50 m
Leveys:  14 m
Syväys:  4,40 m
Koneteho:  4 x SEMT Pielstick 6PA6 L280 -dieselmoottoria, 8 680 hv (6 470 kW
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  11 upseeria 36 aliupseeria 42 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  1 x 100 mm CADAM -tykki 2 x 20 mm modèle F2 2 x Exocet MM38 1 x helikopteri
Floréal (runkonumero F730) on Ranskan laivaston 1992 palvelukseen otettu Floréal-luokan fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 1989 Chantiers de l'Atlantiquelta, missä köli laskettiin 2. huhtikuuta 1990. Se laskettiin vesille puolisen vuotta myöhemmin 6. lokakuuta ja otettiin palvelukseen 27. toukokuuta 1992.
Palvelus

Alus oli 2014 palveluksessa kotisatamanaan Port des Galets La Réunionilla.
Frank Lovejoy

| Frank Lovejoy |
| --- | --- |
 Frank Lovejoy elokuvan Hermot pinnalla (1950) trailerissa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Frank Andrew Lovejoy Jr.
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1912 New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 2. lokakuuta 1962 (50 vuotta) New York
Aiheesta muualla
www.franklovejoy.com
IMDb 
Elonet
Frank Andrew Lovejoy Jr. (28. maaliskuuta 1912 Bronx, New York – 2. lokakuuta 1962 New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka muistetaan erityisesti radioäänenä. Uransa aika hän esiintyi sadoissa radiokuunnelmissa. Päärooli hänellä oli vuonna 1940 esitetyssä sarjassa Blue Beetle ja 1950–1952 esitetyssä jännityssarjassa Nightbeat.
Elokuvadebyyttinsä Lovejoy teki 1948 elokuvassa Naamioitu ratsastaja. Useimmat hänen elokuvarooleistaan olivat sivuosia. Lovejoy näytteli muun muassa Joan Crawfordin kanssa elokuvassa Hyvästi toiveuni (1951). Päärooli hänellä oli muun muassa vuoden 1951 elokuvassa I Was a Communist for the FBI. Televisiossa Lovejoy oli pääosassa vuosina 1957–1959 esitetyssä dekkarisarjassa Meet McGraw.
Lovejoylla oli kaksi lasta toisen vaimonsa Joan Banksin kanssa. Lovejoy kuoli nukkuessaan sydänkohtaukseen lokakuussa 1962.
Frank Lovejoylla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Filosofisen kirjallisuuden suomennokset

Filosofisen kirjallisuuden suomennokset ovat olleet 1800-luvulta alkaen osa suomennoskirjallisuutta. Teologian ohella filosofialla on pisin suomentamisen perinne. Filosofialle on ominaista vanhojenkin teosten kääntäminen, mikä ei ole yleensä tietokirjallisuudelle tyypillistä.
Alkuvaiheet

Ensimmäiset filosofiaa sivuavat suomennokset olivat pari opiskelutarkoituksia varten käännettyä Ciceron puhetta 1860-luvulla. Varsinaisten filosofisten teosten suomentaminen alkoi 1871, kun Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisi J. W. Calamniuksen käännöksen Aristoteleen Runousopista. Alkulauseessa Calamnius toteaa: ”Olen ottanut suomentaakseni Aristoteleen Runous-opin, arvellen ett’ei tämä yritys olisi niinkään turha, vaikka kyllä sen käytöllinen merkitys ei voi olla suuri. Paljas käytöllisyys ei olekaan pantava kirjallisuus-tuotteiden korkeimmaksi määrääjäksi, eipä edes meidänkään, vähitellen kehkiävässä, suomenkielisessä kirjallisuudessa.” Suomalaisuusmies Calamnius oli väitellyt filosofian tohtoriksi aiheenaan Aristoteleen estetiikka. Suomennoksen selityksiin hän käänsi suuren osan ruotsinkielistä väitöskirjaansa. Calamnius joutui keksimään itse useita taiteenfilosofian termien suomennoksia. Tuomo Aho on huomauttanut, että mimesis olisikin voitu kääntää jäljittelyn sijaan kuvailuksi, kuten Calamnius teki.
Suomenkieliselle filosofiselle kirjallisuudelle ei 1870-luvun alussa ollut paljon yleisöä. Filosofian professori Thiodolf Rein ryhtyi kuitenkin vähitellen kirjoittamaan suomeksi. Filosofisen yhdistyksen pöytäkirjoihin suomen kieli ilmestyi vuonna 1877 ja tuli siellä pian vallitsevaksi. Vasta lähellä vuosisadan vaihdetta filosofisia suomennoksia alkoi ilmestyä enemmän.
Maailmansotien välillä ilmestyi suomeksi vain muutamia uuden ajan filosofian perusteoksia. Empirismin klassikon David Humen Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä ilmestyi 1938 filosofian professori Eino Kailan käännöksenä. Kaila käänsi teoksen luentojensa tueksi ja ilmeisesti saksasta alkukielen sijaan. Suomennos on silti melko tarkka ja siihen liittyy Kailan laaja johdanto Humen ajatteluun.
Denis Diderot’n filosofinen romaani Rameaun veljenpoika (Edwin Hagfors, 1921) oli arvokas näyte paitsi 1700-luvun filosofiasta myös yleensä sen ajan ranskalaisesta proosasta. Kaunokirjallisesti kiinnostava oli myös La Rochefoucauld’n Mietelmät (J. V. Lehtonen 1924). Suomennos on kuitenkin mielivaltaisesti toimitettu.
Harvojen käännösten kausi

Sodan jälkeen filosofisen kirjallisuuden suomennokset vähenivät huomattavasti. Bertrand Russellin kaksiosainen Länsimaisen filosofian historia (J. A. Hollo 1948) osoittautui kuitenkin suuren yleisön suosikiksi. Gunnar Aspelinin Ajatuksen tiet (J. A. Hollo 1963) oli pitkään tutkintovaatimuksissa filosofian historian oppikirjana.
Vuonna 1964 ilmestyi kokoelma Senecan Tutkielmia ja kirjeitä, jälleen Hollon suomentamina. Marja Itkonen-Kaila suomensi 1967 kolme Ciceron tutkielmaa: Vanhuudesta, Ystävyydestä, Velvollisuuksista. Latinisti Paavo Numminen julkaisi suomennoksen Lucretiuksen suurteoksesta Maailmankaikkeudesta vuonna 1965. Heksametrikäännös on kuitenkin lukijalle vaikea.
Nykyaikaista filosofiaa julkaistiin vain vähän. Bertrand Russellin Filosofian ongelmat (Pellervo Oksala, 1969) oli opiskelijoille kauan perusesimerkki anglosaksisesta filosofisesta proosasta, mutta suomennos sisältää virheitä. Vielä vaikutusvaltaisempi oli G. H. von Wrightin Logiikka, filosofia ja kieli (Jaakko Hintikka, 1958). Muun muassa uuden kielifilosofian suomenkielistä termistöä on osaksi luotu sitä käännettäessä tekijän ja suomentajan yhteistyönä. Uudesta logiikasta ilmestyi 1970-luvulla myös alkeiskirja opintojen tueksi.
Nykyaika

1980-luvulla uudet kustantajat kuten Gaudeamus, Vastapaino ja Tutkijaliitto alkoivat julkaista filosofiaa. Yleisön kiinnostus alaan kasvoi. Mannermainen filosofia, etenkin ranskalaiset filosofit saivat paljon huomiota julkisuudessa. Suomennokset vaikuttivat siihen, että suuren yleisön saama kuva filosofiasta oli varsin erilainen kuin alan tutkijoilla. Myöhemmin 1900-luvun filosofian valikoima on monipuolistunut.
Nykyaikaisen anglosaksisen filosofian suomennoksia on vain muutamia. Vuonna 1997 ilmestyi valikoima Ajattelu, kieli, merkitys: analyyttisen filosofian avainkirjoituksia. Karl Popperin Arvauksia ja kumoamisia (Eero Eerola 1995) on harvinainen esimerkki suomeksi ilmestyneestä tieteenfilosofiasta. Jaakko Hintikan artikkeleista on koottu kaksi suomennoskokoelmaa.
Klassikkofilosofeja alettiin suomentaa 1990-luvulta alkaen enemmän, tosin melko satunnaisesti.
Cicerolta on saatu Laeista ja Keskusteluja Tusculumissa (Veli-Matti Rissanen, 2004 ja 2009) Marke Ahosen suomennos Diogenes Laertioksen teoksesta Merkittävien filosofien elämät ja opit sai J. A. Hollo -palkinnon. Tuomo Aho suomensi Thomas Hobbesin Leviathanin kokonaisuudessaan 1999. Montaignen esseet ovat saaneet huolellisen kokonaissuomennoksen (Renja Salminen 2003, 2008, 2015). Kääntäjäryhmä on suomentanut Humelta kokoelman Esseitä (2006) ja Tapani Kilpeläinen teoksen Keskusteluja luonnollisesta uskonnosta (2015).