stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eurooppalaisten siirtomaavalta
Siirtomaavallan purkautuminen

Ensimmäisenä siirtomaavallasta irrottautui valtaosa Amerikan mannerta. Siirtomaissa siirtomaavalta herätti vastustusta, sillä siirtomaiden asukkaat katsoivat olevan alempiarvoisia isäntämaiden asukkaiden rinnalla, ja lisäksi isäntämaat riistivät siirtomaitaan taloudellisesti. Suosiolla eivät Amerikan maat itsenäisyyttä kuitenkaan saaneet, vaan ne joutuivat taistelemaan isäntävaltioitaan vastaan. Eurooppalaisilla oli riitoja omalla mantereellaan, jonka vuoksi he eivät voineet keskittyä kapinoiviin siirtokuntiin, jotka onnistuivat irtautumaan isännistään. Eurooppalaisten menettäessä otteensa Amerikasta, alkoivat he keskittyä muihin siirtomaihinsa.
Toisen maailmansodan jälkeen länsivaltioilla oli hankala tilanne. Sodassa oltiin liputettu kansojen itsemääräämisoikeuden ja vapauden puolesta, joten länsivaltojen oli vaikea perustella siirtomaavaltaansa. Lisäksi sota oli rasittanut siirtomaita ja ne joutuivat rahoittamaan isäntävaltioidensa uudelleenrakentamista. Tämä herätti närää siirtomaissa, sillä toisen maailmansodan katsottiin pääasiassa olevan Euroopan sota, eikä heidän sotansa. Lisäksi sodan aikana esimerkiksi Iso-Britannia oli luvannut monille siirtomaille itsenäisyyden sodan jälkeen. Japanin menestys toisessa maailmansodassa oli myös osoittanut, etteivät eurooppalaiset ole voittamattomia, joka osaltaan rohkaisi siirtomaita vaatimaan itsenäisyyttä.
Siirtomaavallan purkautuminen > Dekolonisaatio Amerikassa

Kansallisuusaate kasvoi Amerikan siirtomaissa 1700- ja 1800-luvuilla. Siirtomaiden tyytymättömyys isäntävaltioihin aiheutti lukuisia kapinoita. Vuonna 1775 tapahtunut Bostonin teekutsut käynnistivät Amerikan vallankumouksen, jossa Yhdysvallat syntyi voitettuaan Britannian Yhdysvaltain vapaussodassa 1783. Haitilla Ranskan vallankumous innosti saaren orjat vallankumoukseen ja saari itsenäistyi 1804.
Espanjan siirtokuntien levottomuudet kasvoivat lopulta Etelä-Amerikan itsenäisyyssodiksi 1808–1825 ja Meksikon vapaussodaksi 1810–1821, mitkä päättivät Espanjan siirtomaavallan Amerikassa. Myös Brasiliassa kansallismieliset nousivat kapinaan, ja Portugalin kuninkaan poika Pedro I tuki heitä. Brasilia itsenäistyi 1822 ja Pedro I:stä tuli Brasilian keisari.
Siirtomaavallan purkautuminen > Dekolonisaatio Aasiassa ja Oseaniassa

Yhdysvallat oli jo luopunut siirtomaistaan, ja samaa vaadittiin muun muassa Intiassa. Aluksi brittihallinto ei halunnut luopua arvokkaasta maasta, mutta Mahatma Gandhin johtama itsenäissyysliike ja sen järjestämä passiivinen vastarinta johtivat lopulta vuonna 1947 brittien nopeaan vetäytymiseen ja Intian ja Pakistanin itsenäistymiseen. Ranska halusi myös pitää kiinni Kaukoidän siirtomaistaan, joka kohti vuonna 1946 Indokiinan sotaan. Sota päättyi 1954 Ranskan tappioon ja entisen Indokiinan alueelle syntyi kolme uutta valtiota: Laos, Vietnam ja Kambodža.
Siirtomaavallan purkautuminen > Dekolonisaatio Afrikassa

Afrikassa dekolonisaatio oli rauhanomaisempaa, joskin se lähti käyntiin muita maanosia myöhemmin. Vähitellen eurooppalaiset halusivat luopua Afrikan siirtomaistaan, joiden suurin itsenäistymisaalto oli 1960-luvulla. Portugali luopui siirtomaistaan 1970-luvun puolivälissä ja Namibia ja Eritrea itsenäistyivät 1990-luvulla. Algerian itsenäistyminen Ranskasta oli yksi Afrikan vaikeimmista, sillä maassa oli yli kolmen miljoonan ranskalaisen vähemmistö, joka vastusti siirtomaavallan päättymistä. Algerialaiset aloittivat vuonna 1954 Algerian itsenäisyyssodan, joka päättyi 1962 Algerian itsenäistymiseen.
Eurooppalaisten hallinnoimat alueet Amerikassa 1750
Afrikan siirtomaat vuonna 1913
Ranskalainen pilakuva 1890-luvulta, missä kuvataan Kiinan riistämistä.
Kakodyyli

| Kakodyyli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Tetrametyylidiarsaani
CAS-numero:  471-35-2
PubChem CID:  79018
SMILES:  C[As](C)[As](C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H12As2
Moolimassa:  209,976 g/mol
Sulamispiste:  –5 °C
Kiehumispiste:  163 °C
Tiheys:  1,447 g/cm3
Kakodyyli eli tetrametyylidiarsiini tai tetrametyylidiarsaani (C4H12As2) on arseenin organometalliyhdiste.
Ominaisuudet ja historia

Kakodyyli on huoneenlämpötilassa väritöntä tai kellertävää nestettä. Yhdiste reagoi hyvin kiivaasti hapen kanssa syttyen palamaan. Kakodyyli liukenee pienissä määrin veteen ja hyvin muun muassa etanoliin ja dietyylieetteriin. Kakodyyli on myrkyllistä ja sillä on hyvin voimakas ja ärsyttävä valkosipulinkaltainen haju. Kakodyyli muodostaa organometalliyhdisteitä eräiden siirtymämetallien kompleksien kanssa.
Ensimmäisen kerran kakodyyliä, kakodyylioksidia ja muita metyyliarseeniyhdisteitä sisältävän seoksen valmisti ranskalainen kemisti Louis Claude Cadet de Gassicourt vuonna 1760 kuumentamalla arseenitrioksidia ja kaliumasetaattia. Ensimmäiset kattavat tutkimukset kakodyylin rakenteesta ja reaktioista suoritti Robert Bunsen 1840-luvulla. Bunsen esitti kakodyylin olevan alkoholien arseenianalogi ja nimitti sekä alkarsiiniksi. Jöns Jacob Berzelius kiinnostui Bunsenin tutkimuksista ja katsoi kakodyylin olevan radikaaliyhdiste ja antoi nimen kakodyyli kreikan kielen pahaa hajua tarkoittavan sanan kakodes mukaan. Bunsen siirtyi kannattamaan Berzeliuksen radikaaliteoriaa. Adolf von Baeyer todisti 1860-luvulla kakodyylin rakenteen olevan tetrametyylidiarsiini.
Kakodyyliä voidaan valmistaa kuumentamalla kaliumasetaattia ja arseenitrioksidia. mutta nykyisin sitä valmistetaan lähtemällä dimetyyliarsiinikloridista.
Kaitanokkatyranni

| Kaitanokkatyranni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Tyrannopsis
Laji::  sulphurea
Kaksiosainen nimi
 Tyrannopsis sulphurea  (Spix, 1825) 
Katso myös
   Kaitanokkatyranni Wikispeciesissä   Kaitanokkatyranni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaitanokkatyranni (Tyrannopsis sulphurea) on tyranneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Kaitanokkatyranni kasvaa 19–20 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää on harmaa ja päälaella on oranssinkeltainen laikku. Selkä ja siivet ovat harmahtavan ruskeat. Kaitanokkatyrannin kurkku ja ylärinta ovat valkoiset ja alarinta ja vatsa keltaiset.
Levinneisyys ja elintavat

Kaitanokkatyrannia tavataan Andien itäpuolella Venezuelasta Boliviaan ja Brasilian keskiosiin. Lajin elinympäristöä ovat kosteat ruohomaat ja metsien reunamaat, joissa kasvaa erityisesti maurinpalmuja. Se liikkuu useimmiten yksin tai pareittain. Kaitanokkatyrannin ravintoa ovat hyönteisten lisäksi hedelmät. Linnut rakentavat kuppimaisen pesän palmuun ja naaras munii kaksi munaa.
Kaksitäpläkoruahven

| Kaksitäpläkoruahven |
| --- | --- |
 Koiras (yllä) ja naaraita (alla)
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Koruahvenet Anthiadinae
Suku::  Pseudanthias
Laji::  macracanthus
Kaksiosainen nimi
 Trachypoma bimaculatus  Smith, 1955 
Synonyymit
 Anthias bimaculatus Smith, 1955 
Katso myös
   Kaksitäpläkoruahven Wikispeciesissä   Kaksitäpläkoruahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaksitäpläkoruahven (Pseudanthias bimaculatus) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja koruahventen (Anthiadinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Kaksitäpläkoruahven kasvaa tavallisesti maksimissaan 14 senttimetrin mittaiseksi. Sen silmän kohdalta rintaevään asti ulottuu oranssi tai keltainen juova. Koiraan pohjaväritys vaihtelee laventelinvioletista purppuraan. Sillä on tumma läikkä selkäevän etuosan kolmannen ja neljännen piikin välissä ja sen evien reunat ovat sinertävät. Naaras taas on muilta osin voimakkaan vaaleanpunainen ja selästään, selkäevästään, peräevästään ja pyrstöstään keltainen. Kaksitäpläkoruahvenella on kylkiviivallaan 43–47 suomua. Selkäevässään sillä on kymmenen piikkiruotoa ja 15–16 pehmeää ruotoa. Peräevässään lajilla on kolme piikkiruotoa ja seitsemän pehmeää ruotoa ja rintaevissään 17–18 ruotoa.
Kaksitäpläkoruahventa tavataan Intian valtameren länsiosassa Mosambikista Aldabraan ulottuvalla alueella, Madagaskarilla, Réunionissa, Malediiveilta itään Indonesiaan ulottuvalla alueella sekä Uudessa-Kaledoniassa. Sen elinympäristöä ovat merenrantojen kuolleidenkin riuttojen rinteet suhteellisen sameissa vesissä. Kaksitäpläkoruahventa esiintyy kaikkiaan 28–54 metrin syvyisissä vesissä, mutta yleensä se kuitenkin oleskelee alle 40 metrin syvyisessä vedessä.
Hjalmar Kaipiainen

Punakaartin tykkiosasto Lappeenrannasta. Kaipiainen istuu keskellä
Hjalmar (Jalmari) Kaipiainen (15. marraskuuta 1888 Sippola – 23. toukokuuta 1918 Viipuri) oli joutsenolainen sahatyömies, joka toimi sisällissodan aikana punakaartin puolella rintamakomentajana. Kaipiainen johti joukkoa, joka syyllistyi kansalaissodan punaisten puolen  yhteen suurimpaan joukkomurhaan, jossa tapettiin noin 30 ihmistä Viipurin lääninvankilassa.
Toiminta ennen sisällissotaa

Nuorena Kaipiainen työskenteli sahatyömiehenä Joutsenossa ja Lappeella. Kaipiainen syyllistyi useisiin omaisuusrikoksiin. Ensimmäisen tuomion hän sai 18-vuotiaana varkaudesta ja luvattomasta viinanmyynnistä. Vankilassa Kaipiainen istui kaikkiaan neljä kertaa.
Vapauduttuaan keväällä 1917 Kaipiainen sai työtä Lamposaaren työväentalon vahtimestarina ja liittyi punakaartiin. Omapäisenä miehenä hän herätti epäluottamusta ja pelkoa omiensakin keskuudessa. Rikostaustansa vuoksi häntä nimitettiin "rosvo-Kaipiaiseksi".
Sisällissota ja Viipurin lääninvankilan joukkosurma

Sisällissodan puhjettua Kaipiainen toimi rintamapäällikkö Viktor Ripatin adjutanttina. Ripatti nimitti Kaipiaisen komppanianpäälliköksi. Myöhemmin Kaipiainen toimi Taipalsaaren rintaman ylipäällikkönä.
Sodan loppuvaiheessa Kaipiainen vetäytyi joukkojensa rippeiden kanssa Viipuriin. Hän oli vastuussa 27. huhtikuuta 1918 tapahtuneesta Viipurin lääninvankilan verilöylystä, jossa hänen johtamansa joukko tunkeutui lääninvankilaan ja surmasi humalapäissään noin 30 vankia, joista osa oli punaisten ottamia poliittisia vankeja ja osa vankilan entistä henkilökuntaa. Joukko tappoi ensin Karjalan Kansalaisliiton johtajan ja kansanedustajan Leander Ikosen, tehtailija ja kansanedustaja Matti Pietisen, ratainsinööri Tallgrenin ja vankilan entisen vahtimestarin Ahlgrenin. Sen jälkeen pidettiin istuntoa, jossa silminnäkijäkertomuksen mukaan mukana ollut nainen olisi valinnut surmattavat. Joukko murhasi entisen vankilanjohtajan Johan Stråhlmanin, Vuoksenniskan asemapäällikön Edvard Tojkanderin ja joitakin muita. Lopuksi joukko meni vankien yhteistilaan. Vangit yrittivät puolustautua asein ja rytäkässä Kaipiainen itse haavoittui. Hän luovutti johdon Albin Piskoselle. Albin Piskonen oli entinen vanki ja hän ampui verilöylyssä vankilanjohtajan. Joukko heitti vankien yhteistilaan käsikranaatin surmaten 4–5 henkilöä ja haavoittaen useita. Myöhemmin yöllä tapettiin vielä vankilan uusi vahtimestari Mannermaa.
Kaipiainen jäi valkoisten vangiksi Myllymäen koulussa toimineessa kenttäsairaalassa, jonka pihalla hänet teloitettiin 23. toukokuuta 1918. Hänen isänsä Jaakko Kaipiainen, joka oli kuulunut Rutolan punakaartiin, ammuttiin Lappeenrannassa. Hänen morsiamensa Martta Hänninen ja veljensä Lappeen punakaartin hiihtokomppanian päällikkö Evert Kaipiainen ammuttiin Viipurissa.
Viipurin lääninvankilan surmia pidetään suurimpana punaisten joukkojen suorittamana yksittäisenä joukkomurhana. Viipurin murhien kostamisen arvellaan olevan yhtenä motiivina myöhemmille Lappeenrannan ja Taipalsaaren punaisten teloituksille. On myös arveltu, että käsky niihin olisi tullut ylemmältä taholta, mutta siitä ei kuitenkaan ole todisteita. Sodan aikana Kaipiainen oli syyllistynyt myös muihin väkivallantekoihin, esimerkiksi Korvenkylän taistelun jälkeen 13. helmikuuta hän ampui vangiksi otettua valkoisten tiedustelijaa Kalle Pellistä päähän. Pellinen ei kuitenkaan kuollut heti vaan toinen punakaartilainen viimeisteli teon.
Aiheesta muualla

Suomen sotasurmat -arkiston tiedot Jalmari Kaipiaisesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Venäläissurmat Suomessa 1914–22 (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf, s. 99)
Suomi 80: 27.4. - 3.5.1918. Lähteessä on ilmeisesti sekoitettu valkoisten Hjalmar Saari ja punaisten Hjalmar Kaipiainen.
Kaksikko

Kaksikko eli duaali on kieliopillinen luku, jota käytetään puhuttaessa täsmälleen kahdesta esineestä tai asiasta. Kaksikkomuoto voi olla substantiiveilla, adjektiiveilla, pronomineilla ja numeraaleilla. Lisäksi se voi esiintyä verbitaivutuksessa ja omistusliitteissä. Kaksikko on yleinen luku useissa seemiläisissä kielissä, samojedikielissä, saamelaiskielissä, obinugrilaisissa kielissä ja eskimo-aleuttilaisissa kielissä. Esimerkiksi inupiaqissa on kaksikko: iglu 'talo', igluk 'talot' (kaksi taloa), iglut 'talot' (kolme taloa tai enemmän). Kaksikko oli käytössä sekä uralilaisessa että indoeurooppalaisessa kantakielessä, mutta on kadonnut useimmista näiden kielikuntien nykykielistä. Slaavilaisissa kielissä kaksikko on käytössä sloveenissa. Puolassa ja tšekissä se on säilynyt muutamassa sanassa (korva ja silmä, sanonnoissa myös jalka ja käsi), mutta siitä on jälkiä nominien taivutuksessa lukusanojen jälkeen ja joissakin monikkomuodoissa.
Uralilaisessa kielikunnassa kaksikon katsotaan olevan kantauralista periytyvä piirre, joskin sen käyttö on ilmeisesti aina rajoittunut pelkästään ihmisiin tai muuten yksilölliseksi koettuihin olioihin. Todennäköisesti sitä ei myöskään ole käytetty kaikista sijamuodoista. Nykyisin kaksikko esiintyy saamelaiskielissä, obinugrilaisissa kielissä sekä samojedikielissä. Lisäksi siitä on viitteitä itämerensuomalaisissa kielissä sekä unkarissa.
Duaali eri kielissä

Duaali on tai on ollut muun muassa seuraavissa kielissä:
Indoeurooppalainen kantakieli
Avesta
Muinaisenglanti (vain persoonapronomineissa)
Latvia
Liettua
Latina (esiintyy vain kahdessa sanassa)
Skottigaeli (vain lukusanaa 'kaksi' seuraavilla substantiiveilla)
Muinaiskreikka
Muinaisiiri
Muinaisnorja (joillakin persoonapronomineilla)
Muinaisvenäjä
Sanskrit
Sloveeni
Ala- ja yläsorbi
Uralilainen kantakieli
Hanti
Mansi
Nenetsi
Saamelaiskielet
Kantaseemiläinen kieli
Arabia (sekä klassinen että nykyarabia)
Raamatullinen heprea
Malta
Inuktitut
Quenya (keinotekoinen kieli)
Amerikkalainen viittomakieli
Kaikkien harhaoppien kumoaminen

| Kaikkien harhaoppien kumoaminen> Κατὰ πασῶν αἱρέσεων ἔλεγχος Refutatio omnium haeresium.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Hippolytos Roomalainen
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  teologia
Julkaistu:  n. 222
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kaikkien harhaoppien kumoaminen (m.kreik. Κατὰ πασῶν αἱρέσεων ἔλεγχος, Kata pasōn haireseōn elenkhos, lat. Refutatio omnium haeresium) eli Filosofumena (m.kreik. Φιλοσοφούμενα, Filosofūmena tai Filosofoumena, lat. Philosophumena, ”Filosofiset opetukset”) on Hippolytos Roomalaisen kirjoittama poleeminen teos, joka on nimensä mukaisesti suunnattu erilaisia harhaoppeja vastaan. Se on merkittävä lähde varhaiskristillisen oikeaoppisuuden kanssa kilpailleiden suuntausten tutkimuksen kannalta.
Historia

Kaikkien harhaoppien kumoaminen on kirjoitettu joskus vuoden 222 jälkeen. Teoksen ensimmäinen kirja pantiin aiemmin Origeneen nimiin ja julkaistiin hänen teostensa joukossa nimellä Filosofumena (Philosophumena), mutta nykyään koko teoksen kirjoittajana pidetään yleisimmin Hippolytosta. Teoksen koko tekstiä ei tunneta; sen kymmenestä kirjasta puuttuvat kirjat II ja III. Suurin osa teoksesta löytyi uudelleen, kun kreikkalainen Konstantínos Minás eli Minás Minoídis löysi teoksen kirjat IV–X sisältäneen käsikirjoituksen eräästä luostarista Athos-vuorelta vuonna 1842 (joidenkin lähteiden mukaan 1841). Vuonna 1851 koko teos osattiin lopulta panna Hippolytoksen nimiin.
Hippolytos kirjoitti teoksen kreikaksi, mutta siihen viitataan usein sen latinankielisellä nimellä Refutatio omnium haeresium. Hippolytoksen teos on pohjautunut ainakin osaksi Irenaeuksen teokseen Harhaoppeja vastaan. Sen lisäksi Hippolytos on käyttänyt lähteenään Syntagma-nimistä harhaoppien luetteloa. Hippolytoksen teos puolestaan toimi lähteenä muun muassa Epifanioksen teokselle Panarion.
Sisältö

Teos luettelee erilaisia oppeja, joita kirjoittaja pitää harhaoppisina. Näihin kuuluu sekä pakanallisia (kreikkalaisen filosofian ja kreikkalais-roomalaisen uskonnon mukaisia) oppeja että 33 gnostilaista kristillistä oppijärjestelmää. Näin teos on eräänlainen oppisuuntien ensyklopedia.
Teoksen voidaan nähdä jakautuvan kahteen osaan niin, että sen kirjat I–IV käsittelevät pakanallista ajattelua ja kirjat V–X kristillisiä harhaoppeja. Hippolytos pyrkii jaollaan osoittamaan, että gnostilaiset saivat oppinsa enemmän pakanallisesta ajattelusta kuin kristinuskosta ja näin tehdessään väärinkäyttivät kreikkalaista filosofiaa omiin tarkoituksiinsa. Samalla Hippolytos osoittaa arvostavansa pakanallisiakin ajattelijoita ja heidän oppejaan enemmän kuin harhaoppisia ja heidän ”rajattomia hullutuksiaan”.
Kirja I sisältää 20 filosofia käsittävän yhteenvedon kreikkalaisesta filosofiasta, alkaen Thaleesta ja päättyen skeptikoihin. Tämän lisäksi kirja käsittelee muun muassa brahmaanien, druidien sekä Hesiodoksen opetuksia. Kirja IV käsittelee muun muassa astrologeja.
Kirjat V–X käsittelevät erityisesti gnostilaisia oppisuuntia ja opettajia, mukaan lukien setiläinen gnostilaisuus, Simon Magus, Valentinos ja valentinolaisuus, Basileides, karpokratiaanit, Kerinthos, Apelles, Markion, kainiitit, ofiitit ja ebioniitit.
Kirjallisuutta

Marcovich, M.: Hippolytus: Refutatio omnium haeresium.  (Patristische Texte und Studien 25)  Berlin & New York, 1986.  Teoksen verkkoversio.
Wendland, P.: Hippolytus Werke Bd. III: Refutatio omnium haeresium.  (GCS 26)  Berlin, uusintapainos Hildesheim & New york 1977, 1916.
Aiheesta muualla

Hippolytus: Refutation of all heresies. New Advent. (englanniksi)
Kajsa

| Kajsa |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  25. marraskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Kaisa, Kaja
Vastineita eri kielissä:  Cathy, Kate
Nimen alkuperä:  Katariina
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kajsa on ruotsinkielinen naisen etunimi, jonka suomenkielinen vastine on Kaisa. Molemmat nimet ovat Katariina-nimen lyhentymiä. Suomenruotsalaisessa kalenterissa Kajsan nimipäivä on 25. marraskuuta, Katariinan päivänä. Suomessa nimi Kajsa on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 446 henkilölle.
Tunnettuja Kajsa -nimisiä henkilöitä

Kajsa Bergqvist (s. 1976), ruotsalainen korkeushyppääjä ja maailmanmestari
Kajsa Bergström (s. 1981), ruotsalainen curlingpelaaja
Kajsa Ernst (s. 1962), ruotsalainen näyttelijä
Kajsa Hallberg Adu (s. 1981), ruotsalainen bloggaaja ja akateeminen luennoitsija
Kajsa Ingemarsson (s. 1965), ruotsalainen näyttelijä, toimittaja, kirjailija ja käsikirjoittaja
Kajsa Kling (s. 1988), ruotsalainen alppihiihtäjä
Kajsa Krook (1910–1987), suomalainen kirjallisuuden kääntäjä
Kajsa Vickhoff Lie (s. 1998), norjalainen alppihiihtäjä
Kajsa Mattas (s. 1948), suomalais-ruotsalainen kuvanveistäjä
Kajsa Nilsson (s. 1982), ruotsalainen suunnistaja
Catharina ”Kajsa” Wahllund (1771–1843), ruotsalaissyntyinen suomalainen ravintoloitsija, jonka mukaan Kaisaniemi Helsingissä sai nimensä
Kuvitteellisia Kajsoja

Kajsa Anka on sarjakuvahahmo Iines Ankan ruotsinkielinen nimi
Davit Kakabadze

Taiteilijan omakuva peilistä, 1913.
Davit Kakabadze (georg. დავით კაკაბაძე; 20. elokuuta (J: 8. elokuuta) 1889 Kukhi, Georgia – 10. toukokuuta 1952 Tbilisi) oli georgialainen avantgarde-taidemaalari, graafikko ja lavastesuunnittelija. Hän oli monilahjakkuus, joka toimi myös taiteentutkijana, elokuvatekniikan kehittäjänä ja amatöörivalokuvaajana. Kakabadze yhdisti teoksissaan innovatiivisia tulkintoja eurooppalaisesta "vasemmistolaisesta" taiteesta georgialaiseen perinteeseen, jonka asiantuntija hän oli.
Elämänvaiheet

Kakabadze syntyi köyhään talonpoikaisperheeseen Kukhin kylässä lähellä Khonin kaupunkia. Paikalliset hyväntekijät rahoittivat hänen luonnontieteen opintojaan Pietarin yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1916. Samaan aikaan hän kävi maalaustunneilla Dmitrojev-Kavkazskin studiolla ja tutki vanhaa georgialaista taidetta.
Työskenneltyään lyhyen aikaa maalarina ja kouluttajana Tbilisissä hän matkusti Pariisiin, jossa hän asui vuosina 1919–1927. Hän osallistui Société des Artistes Indépendantsin näyttelyihin ja piti yhteisnäyttelyitä georgialaisten taiteilijoiden Lado Gudiašvilin ja Šalva Kikodzen kanssa. Kakabadzen syntymäprovinssin Imeretin luontoa kuvaava maisemasarja kuuluu hänen varhaistuotantonsa mielenkiintoisimpiin teoksiin. Asuessaan Pariisissa Kakabadze kiinnostui abstraktista maalauksesta ja työskenteli eri tekniikoiden parissa, kokeillen metallin, peililasin, lasimaalauksen ja muiden samantyyppisten materiaalien käyttöä värien sijaan. Hän omaksui pian aiempaa "vasemmistolaisemman" kannan ja ylisti kubismia.
Kakabadze luennoi Pariisissa kuvataiteen eri puolista ja kehitti kiinnostustaan liikkeen kuvaamiseen rakentamalla vuonna 1923 elokuvakameran, joka tuotti illuusion korkokuvasta. Niinpä hänestä tuli yksi kolmiulotteisen elokuvataiteen pioneereista. 1920-luvun puoliväliin mennessä hän oli hylännyt kubismivaikutteisen tyylinsä abstraktimman kuvanveiston ja maalaustaiteen hyväksi.
Palattuaan Georgiaan vuonna 1927 Kakabadze jatkoi Imereti-teemaansa maalaamalla uusia, monumentaalisia maisemia, mukaan lukien teollisuusmaisemia. Samoihin aikoihin hän teki yhteistyötä johtavan georgialaisen teatteriohjaajan Kote Mardžanišvilin kanssa ja tuotti useita lavastussuunnitelmia Mardžanišvilin teatterille Kutaisissa. Vuonna 1931 hän tuotti myös dokumenttifilmin "Georgian vanhat monumentit".
Kakabadzesta tuli Tbilisin kuvataideakatemian professori vuonna 1928. Neuvostoviranomaiset kuitenkin painostivat häntä, koska hän "ei ollut onnistunut" hylkäämään formalismia ja mukautumaan sosialistisen realismin dogmiin. Lopulta hänet erotettiin akatemiasta vuonna 1948. Historioitsija Sargis Kakabadze oli hänen veljensä.
Aiheesta muualla

Davit Kakabadzen valokuvia (Arkistoitu – Internet Archive). Georgian valokuvamuseo. (englanniksi)
Davit Kakabadzea käsittelevä internetsivu. (georgiaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kaivuono

Kaivuono (pohjoissaameksi Gáivuotna, norj. Kåfjord) on kunta Tromssan läänissä Pohjois-Norjassa. Kaivuonon kunta sijaitsee Yykeänvuonon itälaidalla, jossa on myös vuonosta erkaneva Kaivuono. Sen perukan Pirttivaaran kylästä on itäisintä Ruijaa lukuun ottamatta linnuntietä lyhin matka Pohjoiselta jäämereltä Suomeen, Haltille: runsas 27,5 kilometriä.
Kunnan maapinta-ala on 950 km². Vuoden 2023 alussa Kaivuonossa oli tasan 2 000 asukasta. Keskustaajama on nimeltään Olderdalen. Kunnan läpi kulkee E6-tie.
Kaivuonon kunta rajoittuu pohjoisessa ja idässä Raisiin, kaakossa Suomen Enontekiöön, lounaassa Omasvuonon kuntaan, sekä luoteessa Yykeänvuonoon (Lyngenvuono).
Kyliä ja paikkoja

Junttaniemi, Kaivuono, Norssi/Notkoniemi, Olmavankka, Pirttivaara, Siennalahti, Talvisvankka