stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Penttilä (hiihtäjä)
Saavutukset > Maastohiihtäjänä

Salpausselän kisojen voitto 10:llä ja 50 kilometrillä 1928
SM-kisoissa kahdeksas 10 kilometrillä 1927
Saavutukset > Alppihiihtäjänä

Salpausselän kisojen voitto pujottelussa 1939 ja 1941
SM-kultaa pujottelussa 1937 ja 1941, syöksylaskussa 1937 ja 1939 sekä alppiyhdistetyssä 1937
SM-hopeaa pujottelussa 1939
Aiheesta muualla

Erkki Penttilän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Peppi

| Peppi |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  1. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Peppiina
Vastineita eri kielissä:  Pippi
Nimen alkuperä:  Filippa, Peppi Pitkätossu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peppi on suomalainen naisen etunimi. Nimi on mahdollisesti syntynyt alkujaan Filippa-nimen muunnoksena, mutta viime vuosikymmeninä se on yleistynyt ennen kaikkea Astrid Lindgrenin Peppi Pitkätossu -kirjojen ja niihin perustuvan televisiosarjan vaikutuksesta.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan noin 3 190 henkilöä saanut nimen Peppi. Heistä suurin osa on syntynyt 2000-luvulla.  Almanakkaan nimi lisättiin vuonna 2010, ja Pepin nimipäivä on 1. huhtikuuta.
Tunnettuja Peppi-nimisiä

Peppi Aralehto (s. 1979), suomalainen pitopalvelukokki
Peppi Boström, oik. Paraskewa Boström (1895–1976), suomenruotsalainen kirjailija
Peppi Kajanne, suomalainen televisiotuottaja ja -ohjaaja
Peppi Konsteri (s. 2003), suomalainen keilaaja
Peppi Pisilä (s. 2004), jalkapalloilija
Peppi Polviander, suomalainen laulaja ja malli
Peppi Puhakka (s. 2003), jalkapalloilija
Peppi Saarinen (s. 1998), jalkapalloilija
Peppi Seppälä (s. 1993), suomalainen vihreiden poliitikko
Kuvitteellisia Peppi-nimisiä

Peppi Puolakka (ent. Kuula), henkilö televisiosarjassa Salatut elämät
Peppi Pitkätossu (ruots. Pippi Långstrump), Astrid Lindgrenin satukirjasarjan päähenkilö
Josefine ”Peppi” Mutzenbacher, romaanihenkilö (Risto Lehmusoksan suomennoksessa)
Pepino

| Pepino |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Solanales
Heimo::  Koisokasvit Solanaceae
Alaheimo::  Solanoideae
Tribus::  Solaneae
Suku::  Koisot Solanum
Laji::  muricatum
Kaksiosainen nimi
 Solanum muricatum  Aiton 
Katso myös
   Pepino Wikispeciesissä   Pepino Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pepino (Solanum muricatum) on kotoisin Perusta. Se on ainavihanta, noin metrin mittainen pensas.
Pepino on espanjaa ja tarkoittaa ”kurkkua”. Hedelmä muistuttaa suuresti melonia, vaikka se kuuluu samaan sukuun tomaatin ja perunan (Solanum tuberosum) kanssa. Pepino kasvaa Andien rinteiden välisissä laaksoissa 1,7–2,5 km korkeuksissa. Kerätään 30–90 cm korkeasta pensaasta. Kukat valkoisia, purppuranpilkullisia, purppuraisia ja syvän sinisiä. Hedelmä on pyöreä tai munanmuotoinen. Ohut kuori kermanvärinen, jossa lilanvärisiä raitoja. Hedelmäliha keltaista, mehukasta ja pehmeää. Maku on päärynän ja melonin sekoitus, makea ja hapoton.
Huonekasvina

Pepino voidaan kasvattaa Suomessa huonekasviksi. Kaupasta ostetut hedelmät ovat usein niin pitkälle jalostettuja, että niistä puuttuvat siemenet. Jos onnistuu saamaan siemeniä käsiinsä, kylvetään tuoreet siemenet maalis-huhtikuussa kylvömultaan, mutta ei kovin syvälle. Kosteudesta on hyvä pitää huolta peittelemällä ruukku muovipussilla. Kylvös sijoitetaan valoisaan ja lämpimään paikkaan.
4–8 cm korkuiset taimet siirretään omiin ruukkuihinsa huonekasvimultaan, johon on sekoitettu kevytsoraa tai hiekkaa. Latvaversoa typistetään koko kasvukauden ajan. Pintamultaan sekoitetaan lannoitetta, kuten lehmänlantaa, tai kastellaan eläinperäisillä nestemäisillä kasvilannoitteilla. Pepino kasvaa kesällä isoksi kasvihuoneessa ja kukkii upeasti mutta viihtyy myös ikkunalaudalla. Se voidaan myös sijoittaa erittäin suojaisaan kasvimaahan. Saattaa tuottaa hedelmää jo ensimmäisenä vuonna.
Aiheesta muualla

Puutarha.net: Pepino (Solanum muricatum)[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q135928  Wikispecies: Solanum muricatum  APDB: 119822  APNI: 151180  BioLib: 62308  BOLD: 1112553  CoL: 4Y3F3  Ecocrop: 2528  EoL: 595310  EPPO: SOLMU  FNA: 242433928  GBIF: 2931290  GRIN: 101310  iNaturalist: 290744  IPNI: 820187-1  IRMNG: 11404359  ISC: 50538  ITIS: 505840  NCBI: 205567  NZOR: 2b2c1ce2-a73e-4f36-8439-bdb91f149169  NZPCN: 2763  Observation.org: 371856  Open Tree of Life: 785114  Plant List: tro-29601697  PLANTS: SOMU5  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:820187-1  Tropicos: 29601697  WFO: wfo-0001029709
Perheen omat juhlat

| Perheen omat juhlat: Siviiliseremoniat häistä hautajaisiin |
| --- | --- |

Kirjailija:  Anneli Aurejärvi-Karjalainen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1999
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  216
ISBN:  951-0-23761-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Perheen omat juhlat: Siviiliseremoniat häistä hautajaisiin on Anneli Aurejärvi-Karjalaisen vuonna 1999 julkaisema kirja, jonka on kustantanut WSOY vuonna 1999. Aurejärvi-Karjalainen on perustanut uskonnottomien perhejuhlien puhujapalvelun Prometheus-seremoniat oy:n, jonka yhteistyökumppaneina ovat Vapaa-ajattelijain liitto, Suomen humanistiliitto ja Prometheus-leirin tuki.
Aiheesta muualla

Pro-seremoniat.
Juhlakäsikirja ja sen päivityslehti (Arkistoitu – Internet Archive).
Siviilihautajaiset.fi.
Marketta Ollikainen: Perhejuhla ilman kristillisiä riittejä. Yliopisto-lehti 20/1999.
Johanna Liukkonen: Vain seremonian sisältö erottaa siviilihäät kirkollisista. Helsingin Sanomat 16.7.2001.
Anneli Aurejärvi-Karjalainen: Uskonnonvapaus perhejuhlissa. Vapaa ajattelija 1/2001.
Marketta Ollikainen: Mitä kuuluu Pro-Seremonioille? Vapaa ajattelija 4/2001.
Matias Manner: Siviilijuhlien seremonioissa tärkein on ihminen, ei uskonto. Utain 1.4.2004.
Milka Sauvala: Uskonnottomat kaipaavat tiloja siviilihautajaisiin. Helsingin Sanomat 29.6.2005.
Solubiologia

Solubiologia on soluja tutkiva tiede. Solubiologia tutkii pääasiassa solujen fysiologisia ominaisuuksia, rakennetta, niiden sisältämiä soluelimiä, vuorovaikutusta ympäristön kanssa, solun jakautumista, solusykliä sekä ohjelmoitua solujen itsetuhoa eli ohjelmoitua solukuolemaa. Tutkimusta tapahtuu sekä mikroskooppisella että molekulaarisella tasolla. Solubiologian tutkimuskohteet ulottuvat yksisoluisista eliöistä, kuten bakteerit ja tietyt yksinkertaiset sienet erittäin monimutkaisiin eliöihin, kuten ihminen ja niiden soluihin. Nykyään solubiologinen tutkimus yhdistelee biologian lisäksi osia useilta eri tieteenaloilta, kuten fysiikasta, kemiasta ja matematiikasta.
Solubiologiaan läheisesti liittyvä tieteenala on muun muassa kehitysbiologia eli alkion kehityksen tutkimus hedelmöityksestä aikuiseksi eliöksi. Myös genetiikka, biokemia ja molekyylibiologia ovat keskeisiä solubiologiaan liittyviä tieteenaloja.
Koska eliöiden määrä maapallon ekosysteemissä on valtava, solubiologia (kuten muutkin biotieteet) keskittyy mallieliöiden tarkasteluun. Niistä usein saadaan tietoa, jota voidaan soveltaa myös muihin eliöihin, esimerkiksi ihmisiin. Tämä on tärkeää erityisesti kokeellisessa genetiikassa, koska risteytyskokeiden tekeminen ihmisellä on mahdotonta. Genetiikan yleisimpiä mallieliöitä ovat ihmisen lisäksi muun muassa banaanikärpänen, kotihiiri, Arabidopsis thaliana eli lituruoho ja Aspergillus nidulans -home.
Robert Hooken piirros havaitsemistaan korkkisoluista vuodelta 1665.
Solubiologian voidaan ajatella alkaneen, kun Robert Hooke vuonna 1665 havaitsi korkkisoluja alkeellisella mikroskoopillaan. Vuonna 1683 Anton van Leeuwenhoek havaitsi yksisoluisia eliöitä, jotka nykyään tunnetaan alkueläiminä. Vaikka solut oli havaittu 1600-luvulla, niiden merkitys ymmärrettiin vasta 200 vuotta myöhemmin.Itse soluteoria sai alkunsa, kun Matthias Schleiden ja Theodor Schwann ehdottivat, että kaikki eliöt rakentuvat soluista, vuosina 1838 ja 1839.
Lyhyt johdatus solubiologiaan

Alla oleva on lyhyt yläaste-lukiotasoinen johdatus solubiologiaan.
Kaikki eliöt rakentuvat soluista
Kaikkia soluja rajoittaa solukalvo
Soluilla on monimutkainen sisäinen rakenne
Kaikki solut pystyvät käyttämään raaka-aineita, kuten ravinteita ja valoa varastoimaan energiaa, jota käytetään ylläpitämään solujen järjestäytynyttä sisustaa
ATP on universaali energiamolekyyli
Kaikki solut sisältävät säilyneen joukon reaktioteitä
Kaikki solut käyttävät DNA:ta varastoimaan eliön geneettisen materiaalin
DNA:sta saadaan RNA, josta saadaan proteiinit
Kaikki solut syntyvät toisista soluista
Solujen samankaltaisuus
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 1. Kaikki eliöt rakentuvat soluista

Solu on elämän perusyksikkö. Eliöt voivat olla yksisoluisia (kuten bakteerit, tietyt hiivat, alkueliöt, ja tietyt kasvit kuten dinoflagellaatit) tai monisoluisia (kuten selkärankaiset eläimet ja hyönteiset sekä putkilokasvit). Yksittäisten solujen koko vaihtelee paljon:
| Solu | Koko | Solu | Koko |
| --- | --- | --- | --- |
| Strutsin muna | 15 cm | Punasolu | 7 µm |
| Ameba | 300 µm | Escherichia coli | 2 x 0.5 µm |
| Lehden mesofyllisolu | 20 µm | Mykoplasma | 0.1 µm |
Vaikka solujen koot voivat vaihdella näinkin paljon, useimpien eliöiden solut ovat 10–30 µm halkaisijaltaan. Bakteerisolut (1–2 µm) ovat paljon pienempiä. Useimmat solut ovat näkymättömiä paljaalle silmälle. Solujen pienen koon ansiosta etäisyydet ovat riittävän pieniä diffuusion kannalta ja solut voivat muun muassa vastata ärsykkeisiin nopeasti.
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 2. Kaikkia soluja rajoittaa solukalvo

Solukalvo on kaksoiskerros, joka koostuu rasvoista. Kalvolla on proteiineja, jotka sekä läpäisevät sen, että ovat kiinnitettyjä vain pinnallisesti, joista osa on erittäin monimutkaisia ja suuria. Solukalvon proteiinit toimittavat useita tehtäviä: muun muassa toimivat solujen välisessä tunnistuksessa ja signaloinnissa sekä tekevät solukalvosta läpäisevän tietyille aineille. Solukalvo toimiikin puoliläpäisevänä kalvona, joka pitää karkeasti yleistettynä elämälle tärkeät molekyylit solun sisällä ja haitalliset ulkona. Tämän johdosta solut laajenevat, kun vettä tulee soluun sisään (kts. osmoosi).
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 3. Soluilla on monimutkainen sisäinen rakenne

Solujen sisäinen rakenne koostuu makromolekyyleistä, kuten proteiinit, nukleiinihapot, hiilihydraatit sekä rasvat. Nämä eivät ole vain satunnaisessa sekamelskassa solun sisällä, vaan muodostavat erittäin järjestäytyneen ja monimutkaisen mekanismin; solun. Solut voidaan jakaa kahteen pääryhmään: esitumallisiin sekä aitotumaisiin.
Aitotumaiset, eli tumalliset solut, ovat suurempia ja monimutkaisempia soluja, jotka muodostavat kasvit, eläimet ja sienet. Geneettinen materiaali säilytetään erillisen osaston, tuman sisällä. Aitotumaisten järjestäytyneempi sisäinen rakenne jakaantuu sisäisiin osastoihin (muun muassa soluelimet) ja sisäiseen luurankoon, eli solun tukirankaan.
Esitumalliset taas ovat yksinkertaisempia, ja erityisesti pienempiä soluja. Niillä ei ole tumaa.
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 4. Kaikki solut pystyvät käsittelemään energiaa

Kaikki solut pystyvät käyttämään raaka-aineita, kuten ravinteita ja valoa varastoimaan energiaa, jota käytetään ylläpitämään solujen järjestäytynyt sisusta. Nämä prosessit sisältävät energian muutosta muodosta toiseen (esimerkiksi valon sähkömagneettinen energia kemialliseksi energiaksi). Koska energiamuunnokset eivät koskaan ole sataprosenttisen tehokkaita, (hukka)lämpöä tuotetaan. Suurissa eliöissä tämä saattaa muodostua ongelmaksi pienen pinta-ala/tilavuus-suhteen vuoksi. Tämän seurauksena esimerkiksi norsujen ja valaiden solut toimivat paljon verkkaisemmin kuin pienten eliöiden, kuten bakteerien ja alkueliöiden solut.
Mitokondrioiden sisältämät elektroninsiirtoketjut toimivat solussa paikkana, jossa ruuan (pääasiassa glukoosin) sisältämä kemiallinen energia talletetaan ATP:n muotoon. Viherhiukkaset sisältävät samantyyppisiä, mutta erilaisia ketjuja, jotka muuntavat auringonvalon kemialliseksi energiaksi, glukoosiksi (pääasiassa) fotosynteesissä.
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 5. ATP on universaali energiamolekyyli

ATP eli adenosiinitrifosfaatti on melko pieni biomolekyyli, joka sisältää suurienergiaisia fosfoanhydridi-sidoksia sekä negatiivisen varauksen luomaa potentiaalienergiaa. Solut käyttävät ATP:tä yhdistämään energiantuotannon energian käyttöön, jolloin niiden ei tarvitse tapahtua samassa paikassa samaan aikaan. Esimerkiksi erilaisten yhdisteiden aktiivinen kuljetus solun sisällä solun tukirankaa pitkin käyttää ATP:tä, kuten itse solujen kokonaisvaltainen liikekin. Myös aktiivinen kuljetus saa energiansa ATP:stä.
ATP:n käyttö on melko suurta. Keskimääräisessä levossa olevassa 75-kiloisessa ihmisessä 40 kiloa ATP:tä valmistetaan ja käytetään joka päivä. Vaativassa fyysisessä rasituksessa ATP:n käyttö nousee noin tasolle 0,5 kg/min. Pienet eliöt kuten bakteerit toimivat aktiivisemmin: 7 kiloa ATP:tä tuotetaan päivittäin grammaa kohti.
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 6. Kaikki solut sisältävät säilyneen joukon reaktioteitä

Reaktiotiet ravinteiden hajottamiseen, energian käsittelyyn ja erinäisten yhdisteiden biosynteesiin ovat pääosin säilyneet. Toisin sanoen tietyt perusreaktiotiet ovat samankaltaisia, ellei täysin samoja eri eliöiden soluissa. Yksittäiset reaktiot reaktioteissä tapahtuvat, koska niitä katalysoi jokin reaktiolle spesifinen entsyymi.
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 7. Kaikki solut käyttävät DNA:ta varastoimaan eliön geneettisen materiaalin

DNA, deoksiribonukleiinihappo, on polynukleotidi, joka sisältää neljää erilaista emästä (adeniini (A), sytosiini (C), guaniini (G) ja tymiini (T)). C ja T ovat pyrimidiinejä ja A ja G ovat puriineja. DNA:n rakenne on kaksoiskierre, joka koostuu kahdesta eri suuntiin juoksevista nukleotidirihmoista. Rihmat kiinnittyvät toisiinsa vetysidoksin: A pariutuu T:n kanssa (kaksi vetysidosta) sekä C pariutuu G:n kanssa (kolme vetysidosta). Toinen rihmoista sisältää itse geneettisen informaation emäsjärjestyksen muodossa ja toinen on komplementaarinen tälle. Eliön monimutkaisuutta voidaan tiettyyn pisteeseen asti mitata sen sisältämien geenien määrällä, ja sitä kautta suurin piirtein emäsparien määrällä:
| Eliö | Emäspareja/Mbp | Geenejä |
| --- | --- | --- |
| Homo sapiens (ihminen) | 3 200 | ~30 000 |
| Arabidopsis thaliana (kasvi) | 142 | ~26 000 |
| Saccharomyces cerevisiae (hiiva) | 12.1 | 6 300 |
| Escherichia coli (bakteeri) | 4.64 | 4 289 |
| Mycoplasma genitalium | 0.6 | 480 |
Teoreettinen minimi geenien määrälle on nykytietämyksen mukaan n. 300.
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 8. DNA:sta saadaan RNA, josta saadaan proteiinit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | transkriptio |  | translaatio |  |
| DNA | -----------> | RNA | -----------> | proteiini |
Emäsparien jakso DNA:ssa luetaan RNA:ksi tumassa, joka käsitellään sitten mRNA:ksi. mRNA poistuu tumasta solulimaan, jossa ribosomit luovat proteiineja aminohapoista mRNA:n emäsjakson sisältämän triplettikoodin perusteella.
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 9. Kaikki solut syntyvät toisista soluista

Soluilla on kyky luoda uusia soluja, yleensä jakautumalla. Lisääntymiskyky on yksi keskeinen ominaisuus, joka erottaa elävän ja ei-elävän.
Bakteerit voivat optimaalisissa oloissa jakaantua joka 20. minuutti. (Tämä nopeus itsessään johtaisi kahdessa päivässä monin kerroin maan massan ylittävään määrään bakteereja. Todellisuudessa bakteerien kasvua ihmisen taholta rajoitetaan esimerkiksi immuunijärjestelmän kautta.)
Solunjakautuminen alkiossa on myös verrattain nopeatempoista. Yksi iso (hedelmöittynyt) munasolu tuottaa näin nopeasti paljon uusia soluja. Alkion solujen erikoistuminen on monimutkainen prosessi, jota tutkitaan suuresti nykypäivänä.
Lyhyt johdatus solubiologiaan > 10. Kaikki solut ovat kehittyneet yhteisestä alkusolusta

Kaikkien solujen yleinen samankaltaisuus (esimerkiksi niiden sisältämät makromolekyylit ja perusprosessit) viittaavat johtopäätökseen, että kaikki solut ovat kehittyneet yhteisestä esi-isästä.
Soluelimiä

Viherhiukkanen – avainhiukkanen yhteyttämisessä, eli fotosynteesissä
Värekarva – aitotumaisten solujen pinnalla oleva mikrotubuluksista rakentuva värekarvarakenne
Solulima – solun koko sisältö lukuun ottamatta tumaa
Solun tukiranka – erilaisista proteiiniperheistä koostuva luurankomainen rakenne
Ribosomi – RNA:sta ja proteiinista koostuva kompleksi, nanoluokan kone, joka tekee proteiineja
Solulimakalvosto – solunsisäinen kalvosto, solukalvolle päätyvien proteiinien tuotantopaikka
Siima – bakteerien, arkeonien ja aitotumaisten värekarvamainen elin muun muassa liikkumiseen (aitotumaisten siima poikkeaa merkittävästi esitumallisten siimasta)
Golgin laite – kalvomainen soluelin, jossa muun muassa lisätään proteiineihin hiilihydraattiketjuja ja niitä muokataan yleisesti
Solukalvo – solua ympäröivä puoliläpäisevä kalvo
Kalvorakkula – pieni kalvon ympäröimä rakkula
Mitokondrio – pääasiassa solun energiatalouteen liittyvä soluelin
Tuma – sisältää pääosan geneettisestä informaatiosta (muun muassa mitokondriot ja kloroplastit sisältävät DNA:ta myös)
Solubiologian menetelmiä

Polymeraasiketjureaktio
Mikroskopia
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv: Biologian etäopiskeluympäristö, Solubiologia ja perinnöllisyys
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:   Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:   abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää:  biologian filosofia
Mitokondrio. 1: Sisempi kalvo 2: Ulompi kalvo 3: Crista 4: Matriisi
Peltohatikka

| Peltohatikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Hatikat Spergula
Laji::  arvensis
Kaksiosainen nimi
 Spergula arvensis  L. 
Katso myös
   Peltohatikka Wikispeciesissä   Peltohatikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peltohatikka (Spergula arvensis) on yksivuotinen ruohovartinen kasvi, joka kuuluu kohokkikasvien heimoon. Sen varret ja ohuet lehdet muodostavat noin 10–40 senttimetriä korkean puskan. Valkoiset kukat ovat pieniä. Sitä esiintyy koko Euroopassa sekä laajalti Aasiassa, ja se on levittäytynyt myös muille mantereille, ja sitä kasvaa usein hiekkamailla. Peltohatikka on yleinen peltojen ja puutarhojen rikkaruoho, jonka kasvustot heikentävät erityisesti peruna- ja juuresmaiden satoa.
Ulkonäkö ja koko

Peltohatikan varret ja ohuet, 10–60 mm pitkät lehdet muodostavat yleensä takkuisen puskan, joka voi olla 10–40 cm, joskus jopa 70 cm korkea. Väriltään kasvi on kellan- tai tummanvihreä ja kalju- tai tahmeakarvainen. Kukinnon alla olevan varren nivelväli on saman pituinen kuin alempana olevat nivelvälit. Vastakkain olevat tasasoukat lehdet ovat 10–60 mm pitkiä. Ne ovat jokseenkin nivelvälien pituisia, puoliliereitä ja alta kouruisia. Lehtien korvakkeet ovat kalvomaisia, ja ne eivät ole niveltä ympäröivästi yhdyskasvuisia. Kukat ovat pieniä, valkoisia ja pallomaisia. Verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Terälehdet ovat 3,5–5 mm pitkiä, hieman verholehtiä pidempiä. Peltohatikka kukkii Suomessa kesä-syyskuussa. Hedelmä on viisiliuskaisesti aukeava kota. Siemenet ovat siipipalteisia ja vaihtelevat muodoltaan pallomaisista linssimäisiin. Kiekkomaiset siemenet ovat väriltään mustahkoja ja vain millimetrin mittaisia. Yhdessä kasvissa voi kehittyä jopa 3 000 siementä.
Peltohatikalla on kolme alalajia, etelänpeltohatikka (Spergula arvensis ssp. arvensis), pohjanpeltohatikka (Spergula arvensis ssp. sativa) ja pellavahatikka (Spergula arvensis ssp. maxima). Alalajeista etelänpeltohatikka ja pohjanpeltohatikka muistuttavat suuresti toisiaan. Pohjanpeltohatikka on runsashaaraisempi, ja sen varsi on tahmeampi kuin etelänpeltohatikalla. Suomessa peltohatikka onkin vanhastaan tunnettu muun muassa kansanomaisella nimityksellä tervaheinä, joka kuvastaa kasvin tahmaisuutta. Pellavahatikka on muita alalajeja korkeampi, ja eroaa niistä selkeästi varren keltaisen värin perusteella, etelän- ja pohjanpeltohatikan ollessa vihreävartisia. Pellavahatikka ei myöskään ole tahmeavartinen.
Suomessa tavattavista lähilajeista kalliohatikka (Spergula morisonii) muistuttaa melko paljon peltohatikkaa.
Levinneisyys

Peltohatikkaa tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta mantereen pohjoisimpia osia Fennoskandiassa ja Venäjällä. Lisäksi se on levinnyt Afrikan pohjoisrannikolle Marokosta Tunisiaan. Yhtenäinen levinneisyysalue jatkuu Euroopasta Aasian puolelle Länsi-Siperiaan. Muualla Aasiassa lajia tavataan paikoitellen muun muassa Turkista, Lähi-idästä, Keski-Aasiasta ja Japanista. Ihmisen mukana levinneenä tulokaslajina peltohatikkaa kasvaa myös Pohjois-Amerikassa, erityisesti mantereen itärannikolla. Laji on levittäytynyt myös Etelä-Amerikkaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin.
Suomessa peltohatikka on muinaistulokas suurimmassa osassa maata. Laji on yleinen kaikkialla Suomessa lukuun ottamatta pohjoisinta Lappia, jossa sitä kasvaa vain satunnaisesti. Alalajeista etelänpeltohatikkaa tavataan lähinnä Etelä- ja Länsi-Suomessa, pohjanpeltohatikkaa koko maassa. Pellavahatikkaa on Suomessa kasvanut lähinnä maan lounaisosissa, mutta on nykyään ilmeisesti kokonaan kadonnut pellavanviljelyn loppumisen myötä. Sama tilanne on pellavahatikan osalta kaikissa Pohjoismaissa.
Elinympäristö

Peltohatikka on peltojen ja puutarhojen rikkakasvi, joka viihtyy happamilla, kosteilla ja melko niukkaravinteisilla pelloilla. Kasvupaikat ovat usein hiekkamaita. Sitä esiintyy myös teiden- ja radanvarsilla, joutomailla, satamissa ja rannoilla. Etelän- ja pohjanpeltohatikkaa tavataan sekä viljelymailla että muissa kasvupaikoissa, pellavahatikka on sen sijaan lähinnä pellavapeltojen rikkakasvi.
Elinympäristö > Peltohatikka rikkakasvina

Peltohatikan taajat kasvustot heikentävät pelloilla viljelykasvien kasvua, mikä on etenkin peruna- ja juuresmaiden ongelma, jonka ilmeneminen kertoo maan liiasta happamuudesta ja kosteudesta. Yksivuotisena kasvina peltohatikka leviää ainoastaan siemenillä, joten kasvin torjumisessa tärkeätä on hävittää kukinnot ennen siemennystä. Kitketyt kasvuversot on syytä hävittää kunnolla, sillä ne saattavat juurtua uudestaan maahan. Yksivuotisuudesta huolimatta peltohatikka voi olla vaikeasti hävitettävä rikkakasvi, sillä sen siemenvarasto voi olla hyvinkin suuri. Pohjanpeltohatikan siemenvarastot saattavat sisältää jopa 100 000 siementä neliömetrillä.
Käyttö

Peltohatikkaa on ainakin Ruotsissa aikaisemmin viljelty rehukasvina. Kasvin uskottiin parantavan maidon ja voin laatua. Kasvin jauhettuja siemeniä on myös käytetty hätäleipään katoaikoina. Kivikaudella peltohatikkaa on käytetty ravinnoksi.