stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Herman Julius Roos

Herman Julius Roos (1. maaliskuuta 1725 Ruotsi – 5. lokakuuta 1786 Rosenborgin kartano, Vermlanti) oli ruotsalainen sotilas ja Pohjanmaan talousdeputaation puheenjohtaja 1760-luvun alkupuolella.
Roosin vanhemmat olivat majuri Carl Gustaf Roos af Hjelmsäter ja Marta Magdalena von Stefken. Roos tuli ylioppilaaksi Uppsalassa toukokuussa 1736, minkä jälkeen hän osallistui sotilaana mm. Pommerin sotaan. Hänet ylennettiin kapteeniksi vuonna 1752, majuriksi vuonna 1765 ja vuonna 1773 everstiluutnantiksi. Sotapalveluksesta Roos erosi everstinä vuonna 1783. Siviilissä Roos oli vuodesta 1760 Suomen talousdeputaatiossa ja tuli Pohjanmaan talousdeputaation puheenjohtajaksi. Osin Roosin vaikutuksesta, osin käytännön seikoista isojako aloitettiin juuri Pohjanmaalta ja Roos edisti työtä tarmokkaasti. Jo ennen vuosien 1765–1766 valtiopäiviä niityt ja pellot oli saatu jaetuksi Laihialla, Vähässäkyrössä ja Koivulahdella, pellot lisäksi Lapualla ja Isossakyrössä. Vuonna 1770 Roos sai valtiosäädyiltä 3 000 hopeataalarin palkkion toiminnastaan deputaation puheenjohtajana ja isonjaon edistäjänä.
Roos avioitui elämänsä aikana kahdesti. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli torvensoittaja Kuhlaun tytär Beata Kuhlau (k. 1760-luvulla), jonka kanssa hän sai seitsemän lasta. Näistä kapteeni Magnus Christian Roos af Hjelmsäter (28.6.1755-7.12.1832), immatrikuloitiin Suomen Ritarihuoneeseen 7.2.1818, mutta suku sammui Suomessa hänen myötään. Toinen puoliso oli vapaaherratar Andreetta Beata Roos (k. 1779), kenraaliluutnantti ja maaherra Axel Erik Roosin ja hänen toisen vaimonsa Hedvig Charlotta Cronhielm af Flostan tytär. Toisen vaimonsa kanssa Roos sai neljä lasta.
Ruokahistoria

Ruokahistoria kuvaa ruokavalioita, ruoantuotantoa sekä valmistus- ja käsittelytapoja eri aikoina. Ennen maatalouden syntymistä ihmiset elivät metsästäjäkeräilijöinä, jolloin ruokavalioon kuuluivat metsästämällä ja kalastamalla hankitut kala, riista ja luonnosta kerätyt marjat ja kasvit. Tälläiset ruoan hankintamenetelmät säilyivät myös maatalouteen siirtymisen jälkeen. Viljan viljely on saattanut alkaa siementen keräilijöiden ryhdyttyä terkkailemaan kasvien kasvua.
Muinaisten uskontojen aikana osaan ruokaa liittyi uhraamisrituaaleja. Esimerkiksi antiikin Kreikassa liharuokaan liittyi aina uhraaminen, mitä ei tarvittu kalaruoan ollessa kyseessä. Keskiajalla yläluokan ruoka oli paljolti lihapitoista. Tuolloin myös linnojen palvelusväki söi joskus makkaraa. Tuolloin tunnettiin jo monia säilöntätapaoja, joita olivat hapattaminen, savustus ja etikkasäilöntä. Myöhemmin kehitettiin suolaaminen.
Entisaikoina maitoa kirnuttiin kirnussa, jolloin maidosta erotettiin voi. Sama tehtiin myöhemmin separaattorilla, jossa oli pyöritettävä kampi. Leivinuuneja alettiin muurata 1200-luvulla. Kaakeliuuneja alkoi olla kartanoissa 1500-luvulla ja ne yleistyivät 1700-luvulla.
Kun eurooppalaiset tekivät tutkimusmatkoja Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan Christoffer Kolumbuksen ajoista lähtien, alkoi ruoka-aineiden kulkeutuminen mannerten välillä. Etelä-Amerikasta tuli Eurooppaan peruna, kaakao, tomaatti ja paprika. Euroopasta Uuteen Maailmaan siirtyi tavat viljellä viiniköynnöstä ja sokeriruokoa. Kun kulkuyhteydet paranivat merillä ja maalla, hedelmien ja kahvin kuljetus trooppisilta alueilta Eurooppaan lisääntyi. Säilykkeiden säilöminen tölkkeihin yleistyi 1700-luvulla. Hyvin säilyviä hedelmiä, kuten sitruuna saatettiin tuoda suolan kanssa samassa rahdissa, mutta helposti pilaantuvat hedelmät tuotiin kuivattuina. Teollisen vallankumouksen myötä monien ruokien ja ruoka-ainesten valmistus kotitekoisesti väheni ja alettiin valmistaa eineksiä. 1900-luvun loppupuolella ovat tulleet suosioon kevyet tuotteet ja kasvisruoka.
Godefroy de Bouillon

Godefroy de Bouillon ylittämässä Jordanvirtaa, kuvitus ensimmäistä ristiretkeä kuvaavassa kolmiosaisessa Chanson d'Antioche  runoelmassa, joka luotiin noin vuonna 1180, jossa Godefroy on päähenkilö. Miniatyyrimaalari Maître (Mestari) de Fauvelin noin 1330-luku (rajattu kuva alkuperäisteoksesta).
Godefroy de Bouillon, Godefroi de Bouillon (ransk.: Godefroy; holl.: Godfried; saks.: Gottfried; lat. Godefridus Bullionensis; Gottfried Bouillonilainen tai Bouillonin Godefroy); (n. 1060 – 18. heinäkuuta 1100 Jerusalem) oli ensimmäisen ristiretken johtohahmoja ja Palestiinan ensimmäinen kristitty hallitsija.
Godefroy de Bouillon moittii veljeään Balduinia, kuvitusta teokseen Roman de Godefroy de Bouillon et de Saladin vuodelta 1337, miniatyyrimaalari Maître (Mestari) de Fauvelin.
Suku

Godefroy oli Boulognen kreivi Eustace II:n ja Lorrainen kreivitär Ida d'Ardennen, Ala-Lorrainen herttua Godefroy II:n tyttären poika. Hänen nuorempi veljensä Balduin I seurasi häntä valtaistuimelle, vanhin veli peri isänsä tittelin nimellä kreivi Eustace III. Hän kuului Flanders-sukuun. Vaikka hänen setänsä nimesi hänet Ala-Lorrainen herttuakunnan perilliseksi vuonna 1076, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik IV otti herttuakunnan pojalleen ja jätti Godefroy Bouillonille herttuakunnan Ardennien alueella Ranskassa. Godefroy voitti takaisin herttuakuntansa vuonna 1089 palkkiona uskollisesta palveluksestaan ​​Henrikin sodassa Saksia vastaan.
Ristiretkeläinen

Paavi Urbanus II:n saarnat Jerusalemin vapauttamiseksi tekivät Godefroy de Bouilloniin vaikutuksen, ja vuonna 1095 hän myi kaiken omaisuutensa ja liittyi ristiretkeläisiin veljiensä Eustacen ja Balduinin kanssa. Godefroyn ja Balduinin johtama 40 000 miehen vahvuinen armeija lähti Lorrainesta vuonna 1096. Saman vuoden marraskuussa joukot saavuttivat Konstantinopolin. Godefroy oli ensimmäinen ristiretken johtajista, joka saapui kaupunkiin.
Ristiretkeä johtivat aluksi Toulousen kreivi Raimund IV, Antiokian ruhtinas Bohemond ja Flanderin kreivi Robert II, Godefroyn ollessa merkitykseltään heitä vähäisempi. Hänen vaikutusvaltansa kuitenkin kasvoi Antiokian valloituksen jälkeen vuonna 1097. Hän sai Raimundin vakuutettua siitä, että ristiretkeläisten armeija oli johdatettava kohti Jerusalemia. Godefroy de Bouillon oli tärkeässä asemassa Jerusalemin piirityksessä, ja hän oli ensimmäisten joukossa, kun kaupunki vallattiin 15. heinäkuuta 1099.
Jerusalemin kuningas

Raimundin kieltäytyessä Jerusalemin kuninkuudesta Godefroy de Bouillon valittiin kuninkaaksi. Godefroy ei kuitenkaan halunnut ottaa kuninkaan arvonimeä kaupungissa, jossa Jeesus oli ristiinnaulittu. Sen sijaan hän omaksui arvonimen Advocatus Sancti Sepulchri, "Pyhän haudan vartija". Hallitsijana Godefroy oli heikko, mutta pitkä ja komea. Vaaleatukkainen Kaarle Suuren jälkeläinen esitettiin myöhemmissä legendoissa ja lauluissa ihannoituna hahmona, "täydellisenä kristittynä ritarina ja koko tarumaisen ristiretken verrattomana sankarina".
Godefroy teki aselevon muslimien hallitsemien Askalonin, Kesarean ja Akkon rannikkokaupunkien kanssa ja torjui onnistuneesti Egyptin hyökkäyksen. Godefroy tunnusti itsensä myös Jerusalemin patriarkka Daimbertin vasalliksi, mikä loi perustan tuleville valtataisteluille maallikoiden ja niiden kirkollisten henkilöiden välillä, jotka pyrkivät hallitsemaan valtakuntaa.
Perintö

Godefroy de Bouillon kuoli todennäköisesti johonkin tarttuvaan tautiin noin 40-vuotiaana 18. heinäkuuta 1100 Jerusalemissa, naimattomana ja ilman perillisiä. Hänen nuorempi veljensä Balduin I valittiin sen jälkeen Jerusalemin kuningaskunnan ensimmäiseksi kuninkaaksi ja kruunattiin 25. joulukuuta 1100.
Jerusalemin piiritys vuonna 1099 ja Godefroy valtaustornissa, kuvitusta teokseen Roman de Godefroy de Bouillon et de Saladin vuodelta 1337.
Godefroy de Bouillon, mekon rintamuksessa ja hihoissa Jerusalemin vaakuna ja kädessä 1400-luvulla yleistynyt hilpari, Maestro del Castello della Manta n. 1400-luku
Joosef II

| Joosef II |
| --- | --- |
 Joosef II äitinsä kanssahallitsijana, Anton von Maron 1775
Pyhä saksalais-roomalainen keisari
Valtakausi:  18. elokuuta 1765 – 20. helmikuuta 1790
Edeltäjä:  Frans I
Seuraaja:  Leopold II
Unkarin ja Kroatian kuningas Böömin kuningas
Valtakausi:  29. marraskuuta 1780 – 20. helmikuuta 1790
Edeltäjä:  Maria Teresia
Seuraaja:  Leopold II

Syntynyt:  13. maaliskuuta 1741 Schönbrunnin linna, Wien, Itävallan arkkiherttuakunta
Kuollut:  20. helmikuuta 1790 Wien, Itävallan arkkiherttuakunta
Puoliso:  Isabella Bourbon-Parma Maria Josefina, Baijerin prinsessa
Lapset:  Maria Teresia Maria Kristiina
Koko nimi:  Joseph Benedikt Anton Michael Adam
Suku:  Habsburg-Lothringen
Isä:  Frans I
Äiti:  Maria Teresia
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Joosef II:n patsas Uničověssa, Tšekissä
Joosef II, Josef Benedikt Anton Michel Adam (saks. Joseph II); (13. maaliskuuta 1741 Schönbrunnin linna, Wien, Itävallan arkkiherttuakunta – 20. helmikuuta 1790 Wien) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari ja Itävallan arkkiherttua vuodesta 1765. Hän oli keisarinna Maria Teresian ja keisari Frans I:n vanhin poika. Hän oli yksi 1700-luvun lopun valistuneista itsevaltiasta.
Arkkiherttua Joosef lapsena, Martin van Meytens vanhempi, n. 1747-1749
Suku, nuoruus ja kasvatus

Josef Benedikt Anton Michel Adam syntyi 13. maaliskuuta 1741 kesken Itävallan perimyssodan. Hänen syntymänsä hetkellä, jolloin valtakunnan olemassaolo oli uhattuna, lisäsi hallitsijaparin kansansuosiota. Hänen äitinsä Maria Teresia hallitsi Habsburgien perintömaita ja hänen isänsä, keisarinarvon saanut Frans I hallitsi Toscanan suurherttuakuntaa ja hoiti perheen talouden. Joosef oli vanhempiensa esikoinen ja hänellä oli 15 sisarusta, joista yksi oli Marie-Antoinette, Ranskan kuningatar. Hänen nuorempi veljensä Peter Leopold seurasi häntä valtaistuimelle keisari Leopold II:na.
Preussin suurlähettiläs kirjoitti hallitsijalleen kuvauksen Joosef-prinssistä: Erittäin ylpeä pikku herra, röyhkeä, kärsii mieluummin turhaan rangaistuksen kuin myöntää olleensa väärässä. Poika osoittautui kuitenkin älykkääksi, ahkeraksi ja taitavaksi.
Tullessaan valtaistuimelle Maria Teresia oli huomannut kuinka vaikeaa on tulla hallitsijaksi ilman koulutusta ja perehdytystä. Joosefille annettiin tietopuolista koulutusta ja hänet laitettiin käytännön työhön valtion virastoissa. Hänestä tuli myös vasta jälleenperustetun valtioneuvoston (Staatsrath) jäsen.
Joosef oli ahkera lukija. Häntä kiinnostivat erityisesti politiikka ja kansantaloustiede. Historiantutkimus on käyttänyt paljon aikaa ja vaivaa miettiäkseen mistä hän sai eniten vaikutteita. Selvää on kuitenkin, että luettuaan paavin asemaa kritisoineita katolisia teologeja hän päätyi kannattamaan uskonnonvapautta. Hallitsijan tehtävänä oli hänen mukaansa tuottaa mahdollisimman suurta onnea mahdollisimman suurelle määrälle ihmisiä. Hän uskoi vakaasti, että suurten kansalaisryhmien hyvinvointi lujittaa valtiota.
Hallituskausi > Äidin kanssahallitsijana 1765–1780

Keisari Frans I:n kuoleman jälkeen vuonna 1765 Joosefista tuli keisari, jolloin Maria Teresia teki pojastaan kanssahallitsijansa. Todellisena hallitsijana Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarit toimivat tuohon aikaan ainoastaan Itävallassa ja siihen liitetyissä maissa, kuten Böömissä ja Unkarissa. Äidin kanssa tuli pian paljon mielipide-eroavaisuuksia hallitusasioissa.
Hallituskausi > Äidin kanssahallitsijana 1765–1780 > Yhteiskunnallisia uudistuksia

Ensiksi keisariperheen yksityisomaisuutena ollut Praterin puisto lahjoitettiin kansalle. Nyt voitiin nähdä keisari päiväkävelyllä tavallisten wieniläisten porvareiden ja alemman rahvaan parissa. Isältään perimänsä valtavan omaisuuden hän tilitti valtion kassaan. Maria Teresia oli ollut pohjimmiltaan konservatiivi ja ajatellut, että varovainen uudistaminen olisi paras tapa johtaa valtiota. Poika oli toista mieltä: koko vanha yhteiskuntarakenne piti hävittää, jos se oli välttämätöntä. Häntä alettiin kutsua vallankumoukselliseksi valtaistuimella.
Hallituskausi > Äidin kanssahallitsijana 1765–1780 > Puolan jako

Kanssahallitsijana Joosef osallistui ensimmäiseen Puolan jakoon vuonna 1772. Katariina Suuri oli pitkään haaveillut mahdollisimman suuren Puolan alueen liittämisestä Venäjään. Hän kävi sotaa Turkkia vastaan ja Valakian ja Moldovan mahdollinen joutuminen osaksi Venäjää huolestutti Joosefia. Katariina totesi, että hän voi hyvin niistä luopua, jos saa osia Puolasta. Lisäksi Itävalta voisi hänen mukaansa ottaa yhdessä Preussin kanssa alueita Puolasta. Puola oli parhaillaan sisäpoliittisen hajaannuksen tilassa eikä siitä olisi naapurivalloille vastusta sodassa. Fredrik Suuri myöntyi tuumaan. Maria Teresia piti asiaa loukkauksena puolalaisia kohtaan, mitä pidettiin tekopyhyytenä. Joosef II sai liitettyä Itävaltaan Galitsian. Galitsiassa oli merkittäviä suolakaivoksia, joiden hyödyntämisestä Itävallan talous sai piristysruiskeen.
Hallituskausi > Äidin kanssahallitsijana 1765–1780 > Baijerin perimyssota

Baijerin hallitsija vaaliruhtinas Maksimilian III Joosef kuoli yllättäen vuonna 1777. Tilanne johti Baijerin perimyssotaan ja Joosef näki siinä tilaisuuden liittää osia Baijerista Itävaltaan. Maria Teresian mielestä asiasta ei kannattaisi sotia, mutta Joosef teki päätöksen ryhtyä sotimaan. Sota päättyi elokuussa 1778 ja maksoi Itävallalle 10 000 miehen hengen. Sillä ei saavutettu juuri mitään, vain pieni maa-alue liitettiin rauhansopimuksessa Itävaltaan. Itse asiassa Maria Teresia nöyryytti rauhansopimuksella poikaansa, sillä hän solmi rauhan puhumatta asiasta mitään Joosefille. Kansa kutsui sotaa myöhemmin "perunasodaksi".
Joosef uhkasi välillä jopa erota virastaan kun äiti Maria Teresia ei suostunut hänen hankkeisiinsa uskonnonvapaudesta. Joosefilla oli myös aikaa matkustella, ja hän tapasi Fredrik II Suuren Neissessa vuonna 1769 ja 1770,  vuonna 1770 sisarensa Marie-Antoinetten Ranskassa ja Katariina Suuren Venäjällä vuonna 1780.
Hallituskausi > Yksin vallassa 1780–1790

Maria Teresian kuoltua vuonna 1780, Joosef II hallitsi yksin kuolemaansa vuoteen 1790 asti. Päästyään yksin valtaan hän otti Itävallassa heti ohjat ja toteutti maaorjien vapautuksen, laajensi koulutusta, alisti kirkon valtiolle, toteutti rajoitetun uskonnonvapauden ja määräsi saksan kielen käyttöön kaikkialla. Tätä pidettiin uhkana omalle kulttuurille erityisesti Unkarissa ja Tšekissä. Kymmenvuotisen valtakautensa aikana Joosef julkaisi 17 000 uutta lakia, jotka käsittelevät lähes kaikkea kuviteltavissa olevaa. Hänen työpäivänsä venyivät usein 16-tuntisiksi. Uudistusten tuottaminen liukuhihnalta vei virkamieskunnan vaikeuksiin. Virkamiehet eivät enää tienneet mitä kiertokirjettä, asetusta tai lakia piti noudattaa, sillä ne olivat keskenään usein ristiriitaisia tai toinen toisensa kumoavia.
Hallituskausi > Yksin vallassa 1780–1790 > Yhteiskunnalliset uudistukset

Joosef II pyrki yhdenmukaistamaan valtakuntaansa. Myös luokkaerot piti poistaa. Hänelle oli samantekevää oliko hänen alamaisensa saksankielinen tai tšekki. Kaikkien tuli työskennellä yhteishyvän eteen. Niille jotka vastustivat, oli luvassa kurinpitoa. Unkarin ja Itävallan Alankomaiden valtiosäännöt julistettiin merkityksettömiksi historiallisiksi dokumenteiksi. Niiden tilalle tulivat keisarilliset käskykirjeet. Yhtenäistämisen symbolina Unkarin Pyhän Tapanin kruunu vietiin Wieniin valtion rahakamariin.
Erityisesti aatelisto asettui vastustamaan uudistuksia, sillä se pelkäsi historiallisten etuoikeuksiensa menetystä. Joosef vastasi aatelin oppositiohenkisyyteen värikkäällä kielenkäytöllä ja alkoi suosia tavallisia virkamiehiä valtiopäivien valitsemien asemasta. Virkamiehiltä hän vaati ympäripyöreitä työpäiviä ja maksoi heille huonoa palkkaa. Virkamiehistön taso parani heille asetettujen pätevyysvaatimusten johdosta. Heidän työteliäisyyttään valvoivat keisarin lähettämät urkkijat.
Monia yhteiskuntaluokkia Joosef II piti laiskureina ja loiseläjinä. Oikeastaan vain talonpoikia hän arvosti. Hän ryhtyi parantamaan maaorjien asemaa yrittäen tehdä heistä maanvuokraajia. Maaorjuus käytännössä hävisi Itävallasta hänen valtakaudellaan. Päivätyövelvollisuutta rajoitettiin ja se muutettiin lopulta rahalla maksettavaksi vuokraksi. Hän antoi myös julistuksia jotka koskivat kukkien kasvattamista, tiineiden lehmien kohtelua ja peltojen kyntämistä.
Hallituskausi > Yksin vallassa 1780–1790 > Talouden ja oikeuslaitokset uudistukset, sananvapauden asema

Talouselämässä pyrittiin suojelemaan omaa tuotantoa asettamalla ulkomaisille tuotteille korkeat tuontitullit. Toisaalta vientitulot vähenivät kun kiellettiin viemästä raaka-aineita ulkomaille. Pyrkimyksenä oli alamaisten verorasituksen alentaminen, mutta tässä ei onnistuttu. Lopulta verorasitus oli korkeampi kuin Maria Teresian aikana.
Seuraavaksi huomio kiinnitettiin rikollisten kohteluun. Joosef II kielsi kidutuksen ja hänen aikanaan toimeenpantiin vain yksi kuolemantuomio. Vankiloista piti tehdä siistejä ja terveellisiä ja paatuneet vanhat rikolliset erotettiin nuorista ensikertalaisista. Toisaalta vankiloihin tuli ehdoton vierailukielto.
Joosef II ei kannattanut sananvapautta. Itävallassa ei saanut esittää Schillerin "Rosvot"-näytelmää. Sanomalehdistä sallittiin ainoastaan Wiener Zeitung, joka sisälsi ainoastaan hallinnon antamia virallisia tiedotteita ja sen tilaamia artikkeleita. Keisarista sai kuitenkin kirjoittaa melko vapaasti. Sensuuri johti myös merkilliseen tilanteeseen, kun Joosef II kielsi paavin ylläpitämän kiellettyjen kirjojen luettelon, Indexin. Tätä perusteltiin sillä, että Indexiä lukemalla kansa saa tietää, mitä kaikkia kirjoja siltä on kielletty.
Hallituskausi > Yksin vallassa 1780–1790 > Tieteiden, koulutuksen ja taiteiden uudistukset

Lääketiede oli alkanut kehittyä Itävallassa harppauksin Maria Teresian aikoina. Joosef II:n aikana kehitys jatkui suotuisana, sillä hallitus halusi päästä eroon hintavista karanteeneista ja tuhoisista epidemioista. Paremmin koulutetut lääkärit alkoivat vaatia, että kaupunkeihin perustetaan kunnollisia sairaaloita. Kaupungeilla ei niihin kuitenkaan ollut varaa. Joosef keksi, että sairaat keskitettäisiin yhteen suureen sairaalaan. Kuuluisa Allgemeines Krankenhaus (Yleinen sairaala) avasi ovensa Wienissä vuonna 1784. Puhtautta ei tuolloin vielä osattu hoitaa kunnolla ja kuolleisuus sairaalassa oli jopa 20 %.
Koululaitoksen uudistaminen, joka oli alkanut jo Maria Teresian aikana, jatkui Joosef II:n valtakaudella. Kansakoulujen määrää lisättiin ja opettajilta vaadittiin suurempaa pätevyyttä. Koulu-uudistus sai tosin hieman kummallisia muotoja: opetussuunnitelma oli niin mekaaninen ja yksityiskohtainen, että Joosef II ilmoitti tietävänsä lähes minuuttien tarkkuudella, mitä lapset koulussa tekevät. Yliopistoilta poistettiin niiden autonomia ja lähes kaikki uusi tutkimus lakkautettiin. Niistä tuli lähes pelkkiä virkamiesten koulutuslaitoksia.
Kuten muutkin valistusmonarkit, Joosef II suosi taiteita. Hänet tunnettiin "musiikkikuninkaana" ja hän ohjasi Itävallan kulttuurin kohti saksalaisuutta. Hän tilasi Mozartilta saksankielisen oopperan Ryöstö seraljista (Die Entführung aus dem Serail). Lisäksi teatteritaiteelle annettiin avokätisiä avustuksia. Hallitsija oli itse mieltynyt erityisesti Wienin Burgtheateriin.
Hallituskausi > Yksin vallassa 1780–1790 > Uskonnon uudistukset

Joosef II:n papistonvastaisuus ja vapaamieliset uudistukset saivat paavi Pius VI:n tekemään vierailun heinäkuussa 1782. Joosef II vakuutti olevansa kunnollinen katolilainen ja pyhä isä otettiin vastaan juhlallisilla seremonioilla. Uskonnonvapaudesta hallitsija totesi paaville, että on Jumalan asia palkita hyvät ja rangaista pahoja. Siksi hän ei peräänny uudistuksistaan. Kun Joosef II:n uudistusinto alkoi ulottua uskonnonharjoittamiseen, alkoi kansa kääntyä häntä vastaan. Ne nunna- ja munkkikunnat, jotka eivät työskennelleet opetuksen, köyhäin- tai sairaanhoidon parissa lakkautettiin. Näissä toimineet henkilöt julistettiin "kuolleeksi ihmispääomaksi" ja niissä toimineiden munkkien piti valita joko maastakarkotus tai seurakuntapapiksi ryhtyminen. 700 luostaria lakkautettiin.
Tämän kansa saattoi vielä jotenkin sietää, mutta kun alkoi tulla määräyksiä alttareilla poltettavien kynttilöiden määrästä ja pyhimyskuvien koristelusta sekä kirkkojen kynttelikköjen ja ehtoollisastioiden takavarikoinnista, alkoi kansa hermostua.
Joosef II pidettiin nyt hallitsijanvalansa rikkoneena vääränä hallitsijana. Myös hautajaisjärjestelyihin puututtiin, tästä lähtien hautajaiset piti järjestää mahdollisimman halvalla. Kansan parissa alkoi kierrellä vuonna 1787 lentolehtinen, jonka otsikko kysyi, miksi keisari Joosef II ei ole kansan suosiossa.
Hallituskausi > Viimeiset vuodet

Viimeisinä vuosinaan Josef II sairasti malariaa ja tuberkuloosia. Uudistuspolitiikan ajautuminen vastatuuleen ja ulkopolitiikan epäonnistuminen masensivat häntä. Valtakunnan monet osat kuten Unkari, Tiroli ja Itävallan Alankomaat olivat kapinassa. Paavi oli vetänyt häneltä tukensa ja Ranskan vallankumoushallitus vihasi häntä. Lisäksi oli pelko, että Itävaltaa vastaan liittoutuvat Iso-Britannia, Puola ja Ruotsi. Joosef II:n kuoltua häntä seurasi hallitsijana hänen veljensä Leopold, hallitsijanimeltään Leopold II. Hän tyynnytti levottomuudet kovalla kädellä ja perui monet veljensä uudistukset.
Keisari Joosef II kuoli Wienissä 48-vuotiaana, 20. helmikuuta vuonna 1790. Hänet on haudattu Wieniin Habsburgien keisarillisen kryptan (Kaisergruft) hautaan numero 42 Maria Teresian holviin, johon on haudattu myös hänen kaksi puolisoaan ja kaksi lastaan. Hautakirjoituksessa lukee: "Tässä lepää ruhtinas, joka parhaista aikomuksistaan huolimatta ei onnistunut toteuttamaan kaikkia suunnitelmiaan." (Hier liegt ein Fürst, der trotz der besten Meinung keiner seiner Pläne durchsetzen konnte)
Ulkopolitiikka

Joosef II:n ulkopolitiikka oli tempoilua. Hän halusi Itävallan laajenevan, mutta mihin suuntaan ja miten oli epäselvää. Omasta mielestään Joosef II oli ulkopolitiikassaan ja diplomatiassaan realisti, mutta merkittäviä tuloksia hän ei saanut aikaan.
Ensiksi Joosef II yritti vaihtaa Itävallan Alankomaat (vastaa nykyistä Belgiaa) Baijeriin. Hanke kaatui ja yritettiin myös laajentaa Habsburgien alueita Italiassa, valloittaa Elsass ja lopuksi edetä Balkanilla. Joosefin toimet herättivät naapureissa ja myös Britanniassa ärtymystä ja Puolan toiseen jakoon häntä ei enää luottamuksen puutteen vuoksi otettu mukaan.)
Itävallan laajentumispyrkimykset saivat Preussin hallitsija Fredrik Suuren perustamaan yhdessä pikkuruhtinaskuntien kanssa Fürstenbundin Joosef II vastaan. Tilanne oli sikäli erikoinen, että ruhtinaat kuuluivat Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan ja Joosef oli heidän muodollinen valtionpäämiehensä. Sitä, että Joosef oli valmis antamaan Itävallan Alankomaat Ranskalle korvauksena Baijerista, pidettiin uhkana pikkuruhtinaille. Jos Ranska saisi Itävallan Alankomaat, se hankaloittaisi purjehtimista Pohjanmereen laskevilla joilla ja voisi myös hyökätä syvemmälle Saksaan, oli yleinen pelko.
Katariina Suuri sai houkuteltua Joosef II:n yhteiseen sotaan Turkkia vastaan. Se tuotti Itävallalle paljon onnettomuutta. Sota alkoi epäonnistuneella yllätyshyökkäyksellä Belgradin valtaamiseksi ja jatkui epäonnisella vuoden 1788 sotaretkellä. Joosef kulki armeijansa mukana, mutta ei onnistunut sodanjohdossa. Sotaretken heikoin hetki oli Karansebesin taistelu, jossa Itävallan armeija pakeni kuviteltuja turkkilaisia. Surkean sotamenestyksen pääsyy oli, että minkäänlaista sotasuunnitelmaa ei tehty oltu etukäteen ja että suurin osa kenraaleista oli epäpäteviä.