stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paperibambu
Aiheesta muualla

Kasvien suomenkieliset nimet (Kassu): Paperibambu (Bambusa vulgaris)
iNaturalist: Paperibambu (Bambusa vulgaris)
ITIS: Bambusa vulgaris (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Bambusa vulgaris (Common bamboo) (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Bambusa vulgaris (englanniksi)
Flora of China: Bambusa vulgaris (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Bambusa vulgaris (common bamboo) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3219428  Wikispecies: Bambusa vulgaris  AoFP: 163  APDB: 53196  APNI: 158406  BOLD: 317845  CoL: 68CJF  Ecocrop: 493  EoL: 1114100  EPPO: BAMVU  FNA: 242307754  FoC: 242307754  GBIF: 2705758  GISD: 1399  GrassBase: imp01331  GRIN: 6438  iNaturalist: 122530  IPA: 11607  IPNI: 392574-1  IRMNG: 10195132  ISC: 8398  ITIS: 193444  NatureServe: 2.135869  NCBI: 58168  NTFlora: 24016  NZOR: 3cc42218-6094-4875-9706-2157cc3ed3b4  Open Tree of Life: 1087322  PfaF: Bambusa vulgaris  PFI: 11712  Plant List: kew-399113  PLANTS: BAVU2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:392574-1  RHS: 1972  Tropicos: 25509331  WFO: wfo-0000853559
Paranthropus aethiopicus

| Paranthropus aethiopicus |
| --- | --- |
 Kallon fossiilin jäljennös
 Plioseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Alaheimo::  Homininae
Tribus::  Hominini
Alatribus::  Hominina
Suku::  Paranthropus
Laji::  aethiopicus
Kaksiosainen nimi
 Paranthropus aethiopicus  Olson, 1985 
Katso myös
   Paranthropus aethiopicus Wikispeciesissä   Paranthropus aethiopicus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Turkananapinaihminen eli Paranthropus aethiopicus on Paranthropus-suvun sukupuuttoon kuollut laji. Merkittäviä löytöjä lajista tehtiin vuonna 1985 Keniassa, Länsi-Turkanassa. Silloin löydetty kallo ja alaleuan osa ovat ajoitettu 2,5 miljoonaa vuotta vanhoiksi.Turkananapinaihmistä pidetään varhaisimpana plioseenikaudella eläneistä sukunsa jäsenistä. Antropologit esittävät lajin eläneen 2,7−2,5 miljoonaa vuotta sitten. Laji on ominaisuuksiltaan alkukantainen ja muistuttaa afrikkalaista etelänapinaa, joten sitä pidetään siitä polveutuneena.lähde? Vaikka lajin kasvot ovat ulkonevat, kuten afrikkalaisella etelänapinalla, on sen aivotilavuus vain 410 kuutiosenttimetriä. Aivot olivat hieman pienemmät kuin nykygorillalla ja hieman suuremmat kuin simpanssilla.
Ensimmäiset jäänteet lajista löydettiin Etiopiasta vuonna 1967. Alaleuan ja hampaiden perusteella lajilla on päätelty olleen voimakas purukalusto, kuten nykyisillä gorilloilla. Lajista ei tiedetä kovinkaan paljoa tärkeiden jäänteiden puuttuessa, joten mm. lajin kokoa on vaikea hahmottaa. Sen kuitenkin arvioidaan olleen samanpituinen kuin afrikkalainen etelänapina.lähde?
Kaikki antropologit eivät ole samaa mieltä, että suvun lajit vankka-apinaihminen ja roteva-apinaihminen ovat polveutuneet turkananapinaihmisestä, koska kallo muistuttaa lajin afrikkalaisen eteläapinan kalloa. Kuitenkin lajin leuka viittaa voimakkaasti siihen, että laji olisi vankka- ja roteva-apinaihmisten kantamuoto. Turkananapinaihminen eli todennäköisesti savannin ja metsämaan välimaastossa. Tarvitaan vielä lisätodisteita, jotta lajista tiedettäisiin enemmän. Tärkein löytö eli kallo KNM-WT 17000 viittaa siihen, että laji, kuten muutkin sukunsa lajit, olisi haarautumassa poispäin ihmisten (Homo) sukulinjasta.lähde?
Aiheesta muualla

Australopithecus aethiopicus. Archaeologyinfo.com. Arkistoitu 13.6.2006. Viitattu 10.6.2006. (englanniksi)
Ihmisen evoluutio
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Paranthropus aethiopicus:  Wikidata: Q310517  Wikispecies: Paranthropus aethiopicus  BioLib: 32375  EoL: 8824341  GBIF: 4827637  IRMNG: 11104555  Open Tree of Life: 3607718  Paleobiology Database: 385302  Paleobiology Database: 83067 
Paraustralopithecus aethiopicus:  Wikidata: Q63323267  IRMNG: 11419066
Uusplatonismi ja gnostilaisuus

Syyrialais-egyptiläinen gnostilaisuus
Setiläisyys
Tuomaskristityt
Valentinolaisuus
Basilidelaisuus
Persialainen gnostilaisuus
Mandealaisuus
Manikealaisuus
Kristillisen gnostilaisuuden isät
Simon Magus
Kerinthos
Markion
Valentinos
Muita ryhmiä
Ofiitit
Barbelo-gnostikot
Kainiitit
Karpokratiaanit
Paulikiaanit
Bogomiilit
Kataarit
Gnostilaisuuden lähteet
Nag Hammadin kirjasto
Codex Tchacos
Muuta
Gnosis
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Uusplatonismi ja gnostilaisuus kehittyivät osaksi samaan aikaan 200- ja 300-luvuilla jaa., ja kumpikin on saanut vaikutteita Platonin kirjoituksista ja platonismista. Tämän vuoksi niiden välillä on ollut myös erilaisia yhteyksiä puolin ja toisin. Jotkut uusplatonistit ovat myös vastustaneet gnostilaisuutta kirjoituksissaan.
Uusplatonismi sai muotonsa ennen kaikkea Plotinoksen vaikutuksesta. Tämä esitti saaneensa oppinsa aleksandrialaiselta Ammonios Sakkakselta. Uusplatonistit katsoivat olevansa yksinkertaisesti ”platonilaisia”, mutta halusivat toisaalta erottua joistakin heitä edeltäneistä platonilaisista, kuten Arkesilaoksesta ja Uudesta Akatemiasta.
Gnostilaisuus puolestaan on nykyisten tutkijoiden antama nimitys joukolle ensimmäisten vuosisatojen uskonnollisia liikkeitä, joista osa katsoi olevansa osa kristinuskoa. Tutkijat ovat olleet osittain erimielisiä siitä, mitä ryhmiä termin alle tulisi lukea. Joskus siihen luetaan vain sellaisia uskonnollisia ryhmiä kuin setiläiset, jotka ovat saattaneet käyttää sitä nimityksenä itsestään. Joskus termiä käytetään laajemmin, ja mukaan luetaan samankaltaisia ryhmiä, kuten Basileideen ja Valentinoksen seuraajat tai myöhemmät paulikiaanit.
Uusplatonismin ja gnostilaisuuden historialliset suhteet

Platonismi kävi läpi neljä pääkehitysvaihetta antiikin aikana. Nämä olivat Vanha Akatemia, Uusi Akatemia, keskiplatonismi ja uusplatonismi. Antiokhos Askalonlainen, joka toimi Platonin Akatemian johdossa vuodesta 79/78 eaa., palasi Uuden Akatemian akatemialaisesta skeptisismistä takaisin Vanhan Akatemian dogmaattisempaan Platonin tulkintaan. Hän katsoi, etteivät platonilaiset ideat olleet transsendentteja vaan läsnä olevia ajatteleville mielille (mukaan lukien Jumalan mieli). Tällainen näkemys ja siihen liittyvät tulkinnat demiurgista (Timaios-dialogin luojajumala) ja maailmansielusta (Timaioksen ajatus siitä, että aineellinen maailma on elävä sielullinen olento) tarjosivat pohjan myöhemmille keskiplatonisteille, kuten Filonille, ja muille platonisteille, kuten Plutarkhokselle, Numeniokselle ja Albinokselle ja vaikuttivat merkittävästi uusplatonismin ja gnostilaisuuden tulkintoihin platonilaisuudesta. Tämän lisäksi myös uuspythagoralaisuus näyttää vaikuttaneen sekä uusplatonismiin että gnostilaisuuteen.
Keskiplatonismi ja uuspythagoralaisuus näyttävät vaikuttaneen myös Basileideehen ja hermeettiseen perinteeseen, jotka ovat vaikuttaneet edelleen valentinolaisuuteen. Nag Hammadin teksteihin kuuluikin myös katkelmia Platonin teoksista, ja kirkkoisä Irenaeus väitti, että karpokraatit kunnioittivat Pythagoraan, Platonin ja Aristoteleen kuvia Jeesuksen kuvien lisäksi.
Uusplatonismin ja gnostilaisuuden historialliset suhteet > Uusplatonismi

Plotinos kehitti 200-luvulla platonismia suuntaan, jota nykyiset tutkijat pitävät kokonaan uutena liikkeenä, uusplatonismina, vaikkakin Plotinos itse katsoi opetustensa olevan yhteensopivia Vanhan Akatemian ja keskiplatonismin kanssa. Plotinos vaikuttaa saaneen gnostilaisuudesta ainoastaan sen verran vaikutteita, että kirjoitti poleemisia kirjoituksia gnostilaisia vastaan. Porfyrios järjesti nämä Enneadeiksi 2.9 (joka tunnetaan nimellä ”Gnostilaisia vastaan”, koko nimeltään ”Niitä vastaan, jotka katsovat maailmankaikkeuden luojan ja maailmankaikkeuden itsensä olevan pahoja”), 3.8, 5.5 ja 5.8. Myöhemmät uusplatonistit ovat saattaneet saada enemmän vaikutteita gnostilaisuudesta.
Uusplatonismin ja gnostilaisuuden historialliset suhteet > Gnostilaisuus

Gnostilaisuuden alkuperä on edelleen hämärän peitossa ja tutkijat ovat siitä hyvin erimielisiä, mutta gnostilaiset suuntaukset ovat todennäköisesti saaneet vaikutteita paitsi juutalaisuudesta myös Platonilta, keskiplatonismista ja uuspythagoralaisuudesta. Tämä vaikuttaa pätevän sekä setiläisiin että valentinolaisiin gnostilaisiin. Jos erilaisia setiläisiä kirjoituksia verrataan aikajärjestyksessä sen mukaan, missä järjestyksessä ne oletetaan kirjoitetuksi, vaikuttaa siltä, että myöhemmät tekstit ovat alkaneet saada enemmän vaikutteita platonismista. Varhaisimmat kirjoitukset, kuten Aadamin ilmestys, vaikuttavat olevan kristinuskoa edeltäviä ja keskittyvät juutalaisen Raamatun Setiin. Nämä varhaiset setiläiset ovat saattaneet olla sama ryhmä kuin ofilaiset tai Filonin mainitsema minuth-lahko. Myöhemmät setiläiset kirjoitukset, kuten Zostrianos ja Allogenes, hyödyntävät varhaisempia setiläisiä kirjoituksia, mutta yhtä lailla myös suurta joukkoa tuon ajan platonismin filosofisia käsitteitä ilman kristillistä sisältöä. Muun muassa Allogeneen oppi "kolmivoimaisesta yhdestä" on sama kuin Porfyrioksen nimiin laitetussa Parmenides-kommentaarissa (fragmentti XIV) ja joka voidaan löytää myös Plotinoksen Enneadista 6.7, 17, 13–26. 200-luvulla kuitenkin sellaiset uusplatonilaiset kuin Plotinos, Porfyrios ja Amelios hyökkäsivät kaikki setiläisiä vastaan.
Näin vaikuttaa siltä, kuin setiläisyys olisi saanut alkunsa esikristillisenä synkretistisenä perinteenä, joka yhdisteli egyptiläistä pakanuutta, hellenististä filosofiaa ja juutalaisia ajatuksia, ja otti mukaansa platonilaisia ja kristillisiä piirteitä kasvaessaan. Lopulta sekä kristinusko että platonismi hylkäsivät sen ja kääntyivät sitä vastaan. Professori John D. Turner on sitä mieltä, että tämä kahdesta suunnasta tullut hyökkäys sai aikaan sen, että setiläisyys hajosi useiksi pieniksi ryhmiksi. Näitä olivat audianistit, borboriitit ja arkhontiki sekä mahdollisesti myös fibioniitit, stratiotiki ja sekundiaanit.
Uusplatonismin ja gnostilaisuuden filosofiset suhteet > Yhtäläisyyksiä

Gnostilaisuus lainasi paljon ajatuksia ja käsitteitä platonismista. Näihin kuuluvat sellaiset käsitteet kuin hypostaasi (todellisuus, olemassaolo, olemus, persoona), ousia (olemus, ydin, substanssi) ja demiurgi (”käsityöläinen”, luojajumala). Hyviä esimerkkejä platonilaisia käsitteitä hyödyntävästä gnostilaisesta kirjallisuudesta ovat Hallitsijoiden olemus ja Kolmimuotoinen Protennoia ("Kolmimuotoinen alkuajatus").
Gnostilaiset hahmottivat maailman synnyn emanaationa eli eräänlaisena virtaamisena, säteilynä tai itserefleksiona yhdestä korkeimmasta jumaluudesta, Yhdestä. Samoin ihmisen mystinen henkinen kohoaminen takaisin jumalan puoleen perustuu Platonin Pitoihin. Plotinos kehitteli kumpaakin ajatusta edelleen Enneadeissaan. Jumalalliset monadit, dyadit, triadit, tetradit ja ogdoadit puolestaan liittyvät läheisesti uuspythagoralaiseen olevan matematisointiin, joka oli tyypillistä myös Platonin myöhäisajattelulle. Allogeneen ”Kolmivoimaisen yhden” kolminaisuus, jonka voimat koostuvat olemassaolon, elämän ja mielen modaliteeteista, peilautuvat läheisesti uusplatonilaiseen oppiin siitä, kuinkä Äly emanoitui Yhdestä kolmen vaiheen, Olemassaolon, Elämän ja Älyn (nous), kautta. Kummatkin näkemykset painottavat negatiivisen teologian roolia, ja gnostilaiset näkemykset jumalan lausumattomuudesta ovat usein kaikuja platonilaisesta ja uusplatonilaisesta ajatuksesta, jonka mukaan Yksi tai Hyvä (Hyvän muoto eli idea) ovat lausumattomia, mikä oli tyypillistä myös Filonille.
Uusplatonismin ja gnostilaisuuden filosofiset suhteet > Eroja

Gnostilaisuudessa ja uusplatonismissa oli kuitenkin myös merkittäviä filosofisia eroja. Gnostilaiset painottivat magiaa ja rituaaleja tavalla, jota uusplatonilaiset Plotinos ja Porfyrios olisivat pitäneet sopimattomana, vaikkakaan tämä ei välttämättä päde myöhempiin uusplatonilaisiin, kuten Iamblikhokseen. Tärkein syy siihen, miksi Plotinos vastusti tuntemiaan gnostilaisia, oli kuitenkin se, että he hylkäsivät demiurgin ja aineellisen maailman hyvyyden ja katsoivat sen sijaan demiurgin olleen paha ja erehtyneen luomistyössään synnyttäen virheellisen ja pahan aineellisen maailman, joka oli sielujen vankila. Plotinos syytti gnostilaisia demiurgin panettelusta ja sanoi, että jos gnostilaiset kerta näkivät tämän maailman vankilana, he olivat milloin tahansa vapaita tekemään itsemurhan siitä vapautuakseen. Nämä Plotinoksen syytteet tuntuvat pitävän paikkansa joistakin pääosin setiläisistä Nag Hammadista löydetyistä teksteistä, mutta jotkut, kuten monet valentinolaiset kirjoitukset sekä Kolmiosainen tutkielma, katsoivat maailman ja demiurgin olevan hyviä.
Paratiisin yrttitarha

Paratiisin yrttitarha (saks. Paradiesgärtlein) on saksalaisen Johann Arndtin (1555–1621) 1600-luvulla laatima luterilainen rukouskirja.
Kirjan rukoukset käyvät läpi muun muassa kymmenen käskyä, uskontunnustuksen sekä ehtoollisen ja kasteen, toisin sanoen katekismuksen keskeisimmän sisällön.
Kirjaan on liitetty Saksassa lukuisia ihmeenomaisia kertomuksia, kuinka tulipalossa tai tuleen heitettynä rukouskirja on säilynyt vahingoittumattomana. Epäilemättä se on antanut kirjalle tarunomaisen hohteen ja edistänyt osaltaan sen levikkiä.
Suomenkieliset käännökset ja painokset

D. Johan Arndin Paradisin Yrti-Tarha, Täynnäns Christillisiä awuja, Caikille hywille Christityille ja ahkeroille Rucoilijoille suurexi hyödytyxexi, suomexi käätty---. Tukholma 1732. Muita varhaisia painoksia 1764, 1775, 1797.
Paratiisin yrttitarha sisältävä Rukouksia Jumalan kuvan uudistukseksi ja elävän uskon harjoittamiseksi. Suom. Niilo E. Wainio. Porvoo, WSOY 1897–1898.
Paratiisin yrttitarha. Suom./tark. Signe Kantele. Porvoo, WSOY 1940. Lyhennetty laitos.
Paratiisin yrttitarha. Perussanoma 2013 ISBN 9789518886252
V1-ohjus

V1-ohjus saksalaisessa museossa.
V1-ohjus Lontoon yllä vuonna 1944.
V1 tai V-1 (saks. Vergeltungswaffe 1, ”Kostoase 1”) eli Fieseler Fi-103 tai FZG-76 oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen risteilyohjuksen edeltäjä.
Ohjus oli automaattiohjautuva lentokone, jossa oli gyroskooppiin ja magneettiseen kompassiin perustuva ohjaus. Siinä oli sysäysputkimoottori eli pulssittain toimiva Argus As 14 -tyyppinen suihkumoottori.
V1-ohjus oli aikanaan ainutlaatuinen ase ja sitä sanottiin lentäväksi pommiksi. Lontoolaiset käyttivät nimiä doodlebug (”pieni lentokone”), buzz bomb (”hurinapommi”) sekä Farting Furies ("Pierevät raivottaret"). Saksankielisiä lempinimiä olivat Maikäfer (turilas) ja Kirschkern ("kirsikankivi").
Tekniikka > Kehittelytyö

Siemens AG -yhtiössä työskennellyt insinööri Fritz Gosslau kehitteli vuoden 1937 alusta alkaen kauko-ohjattavaa ohjusta. Sen koelento tehtiin 14. heinäkuuta 1939. Samana syksynä hän asetti tavoitteeksi radio-ohjattavan ohjuksen, jonka kantomatka olisi satoja kilometrejä. Moottoriksi hän valitsi sysäysputkimoottorin. Vuonna 1942  Gosslau oli saanut laitteen toimimaan melko luotettavasti ja siirryttiin tuotantovaiheeseen.
Ohjuksen kehittelyssä oli lukuisia teknisiä ongelmia. Varsinaista radio-ohjausta ei saatu toimimaan. Tunnetuin ongelma oli epävakaus, jonka ratkaisi kuuluisa koelentäjä Hanna Reitsch lentämällä miehitetyllä V1:llä keräten samalla tietoa ohjuksen käyttäytymisestä ilmassa. Reitsch loukkaantui yrittäessään laskeutua V1:llä laskuvarjohypyn sijaan.
Tekniikka > Rakenne ja toiminta

Ohjus oli 7,73 m pitkä ja 1,42 m korkea. Rungon halkaisija oli 825 mm, siipien kärkiväli 5,33 metriä ja painoa sillä oli laukaisuhetkellä 2 200 kg.
Kantomatka oli 200–210 km, nopeus 670 km/h ja lentokorkeus enimmillään kolme kilometriä. Taistelukärkenä oli 850 kg amatolia. Keskimäärin ohjus lensi 600–1 000 metrin korkeudessa, matalimmillaan 100 metrissä.
Ohjus oli rakenteeltaan melko yksinkertainen ja se voitiin koota 350 miestyötunnissa. Yhden ohjuksen rakentaminen maksoi 5 060 tuolloista Saksan markkaa, joka oli vain noin viideskymmenesosa kaksimoottorisen pommikoneen hinnasta. Ohjausjärjestelmä oli teoriassa monimutkainen mutta käytännössä yksinkertainen servomekanismi.
Ohjuksen nokassa oli potkuri, joka oli kytketty hammasrattaiseen pyörintämekanismiin, joka välitti tiedot pyörähdyksistä ohjuksen takana olevalle mittarille. Kun takana olevaan mittariin tuli ennalta asetettu mittarilukema täyteen, ohjauspintoja liikuttaneet ilmaletkut katkaistiin, jolloin ohjuksen siivekkeet jäivät paikoilleen. Samalla hetkellä takasiivissä olevat pienet jarrusolat räjäytettiin nallien avulla ulos, jolloin ohjus lähti syöksyyn.
Ohjus laukaistiin lentoon viistosti ylöspäin suunnatuilta kiskoilta. Kun se oli saavuttanut halutun lentokorkeuden, automaattiohjaus piti sen vakiokorkeudella ja halutussa suunnassa. Kun etukäteen määritetty matka oli kuljettu, ohjuksen moottori sammui ja se syöksyi alas räjähtäen maassa. Ohjus oli kuitenkin niin epätarkka, että se sopi ainoastaan kaupungin kokoisen alueen pommittamiseen toimien näin lähinnä pelotteluaseena.
Käyttö sodassa

V1-ohjusta valmistettiin noin 30 000 kappaletta. V1-aseilla pommitettiin Lontoota 12. kesäkuuta 1944 alkaen. Viimeinen ohjus osui kaupunkiin 29. maaliskuuta 1945. Noin 10 000 ohjusta laukaistiin, perille pääsi 7 000, ja 3 876 osui Lontooseen. V1-pommituksissa kuoli Lontoossa 5 500 henkeä, 16 000 vammautui ja 75 000 asuntoa tuhoutui. Myös Belgian Antwerpeniin suoritettiin iskuja V1-aseilla saksalaisten vetäydyttyä sieltä. Kaikkiaan saksalaiset laukaisivat 8 892 ohjusta maasta ja 1 600 pommittajista.
V1-aseen valmistus oli halpaa, ase oli suunniteltu kokoonpantavaksi helposti saatavista materiaaleista. Materiaalina käytettiin paljon muun muassa alumiinia. Kokoonpanomielessä V1 oli pommitusaseena huomattavasti käytännöllisempi kuin V2-ohjus joka rakentui mutkikkaista metalliosista.
V1-ohjuksia torjuttiin muun muassa Tempest-, Mosquito-, Spitfire- ja Mustang-tyyppisillä nopeilla hävittäjillä. Ohjus oli vaikea ampua alas, koska se oli hyvin pieni ja nopea maali ja kesti hyvin konekiväärinluoteja. Tykkien käyttäminen saattoi johtaa taistelukärjen räjähtämiseen, mikä saattoi olla vaarallista ohjusta tulittavalle lentokoneelle. Hävittäjälentäjät huomasivat, että ohjelmoitua rataansa lentävän pommin saattoi pudottaa myös lentämällä pommin rinnalle ja asettamalla oman koneen siivenkärki pommin siiven alle niin, että ilmavirtaus pommin siiven yli häiriintyi. V1:n autopilotti yritti tällöin korjata häiriytynyttä lentotilaa, jonka seurauksena ohjus joutui vaakakierteeseen. Tällöin V1:n suunnin sekosi ja pommi putosi kaukana maalistaan.
Liittoutuneet pommittivat ohjuksen laukaisupaikkoja Pas-de-Calaisin rannikolla Ranskassa ja Hollannissa joulukuusta 1943. Vuonna 1944 Yhdysvalloista saatiin Lontoon suojaksi tutkaohjattavia ilmatorjuntatykkejä ja herätesytytteisiä ilmatorjuntatykkien kranaatteja, ja tämä yhdistelmä osoittautui tehokkaaksi V1-ohjusten torjunnassa.
Eniten "ilmavoittoja" V1-ohjuksista oli RAF:n 501. laivueen Joseph Barryllä, 60 kpl.
Kirjallisuutta

Haining, Peter. The Flying Bomb War. Robson Books, 2002. ISBN 1-86105-581-1.
Kay, Anthony L. Buzz Bomb, Monogram Close-Up 4. Boylston, MA: Monogram Aviation Publications, 1977. ISBN 0-914144-04-9.
King, Benjamin and Kutta, Timothy. IMPACT. The History of Germany's V-Weapons in World War II. Rockville Center, New York: Sarpedon Publishers, 1998. ISBN 1-885119-51-8.
Ramsay, Winston; The Blitz Then & Now(Volume 3). Battle of Britain Prints International, 1990. ISBN 0-900913-58-4
Zaloga, Steven; V-1 Flying Bomb 1942-52. Osprey Publishing, 2005. ISBN 1-84176-791-3.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Natsi-Saksan ”kostoaseet” ()
V1-ohjus
V2-ohjus
V3-supertykki
V1-ohjusta hinataan lavetilla laukaisualustalle.
Ohjuksen poikkileikkauskuva.
Spitfire häiritsee siivenkärjellään V-1:n lentorataa.
Lauri Parikka

Lauri Arvid Parikka (23. syyskuuta 1895 Helsinki – 29. joulukuuta 1965) oli suomalainen kuvataiteilija. Hänen vanhempansa olivat veneenrakentaja Antti Juho Parikka ja Erika Juhontytär.
Lauri Parikka opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1911-1913 ja Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuonna 1915. Hän debytoi Helsingissä vuonna 1915 ja osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin.
Lauri Parikka sai III palkinnon dukaattikilpailussa vuonna 1916.
Vaasan Rykmentti 1. pataljoona

Vaasan rykmentin 1. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Vaasan rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkäriluutnantti Carl Nordensvan.
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Yrjö Könni (toimi myös pataljoonan adjutanttina).
2. komppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Gabriel Viitaharju.
3. komppania
Päällikkö: E. Vainio.
4. konekiväärikomppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Pekka Heikka.
Vaasan rykmentti 3. pataljoona

Vaasan rykmentin 3. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Vaasan rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli majuri G. A. Bäckman.
Joukko-osastot

9. komppania
Päällikkö: K. Hietala.
10. komppania
Päällikkö: Sigfrid V. Paaer.
11. komppania
Päällikkö: kersantti Elias Paalanen.
12. konekiväärikomppania
Päällikkö: kersantti Onni Valdemar Aulo.
Pariisin opiskelijamellakat 1968

Pariisi toukokuussa 1968.
Pariisin vuoden 1968 opiskelijamellakat olivat tapahtumasarja, joka alkoi Ranskassa 4. toukokuuta 1968 ja jatkui useita viikkoja. Tapahtumat merkitsivät 1960-luvun opiskelijaliikkeen huippukohtaa ja samalla melkoista muutosta Ranskan ja myös koko Euroopan lähihistoriassa. Opiskelijamellakoiden aiheena oli muun muassa korkeakoulujen hallinnon demokratia.
Opiskelijat vaativat myös opetuksen uudistamista ja parannuksia sosiaaliseen asemaansa. He protestoivat myös Vietnamin sotaa, fasismin jäänteitä, imperialismia ja rahavaltaa vastaan. Vallankumouksellisten opiskelijoiden tärkeimpiin oppi-isiin kuului yhteiskuntafilosofi Herbert Marcuse.
Opiskelijamellakat ja Ranskassa samaan aikaan esiintyneet monet lakot johtivat myös siihen, että 30. toukokuuta presidentti Charles de Gaulle hajotti Kansalliskokouksen ja määräsi uudet vaalit pidettäviksi 23. kesäkuuta. De Gaulle poistui Ranskasta 29. toukokuuta Länsi-Saksaan Baden-Badeniin, jossa oli Ranskan sotilastukikohta. Hän ei ilmoittanut lähdöstään hallitukselle, eivätkä ministerit tienneet moneen tuntiin, missä hän oli.
Historioitsija Eric Hobsbawm on esittänyt yhdeksi Pariisin opiskelijamellakoiden syyksi opiskelijoiden määrän räjähdysmäisen kasvun sotien jälkeisessä Ranskassa. Toisen maailmansodan päättyessä opiskelijoita oli alle 100 000, mutta vuonna 1960 määrä oli jo yli 200 000 ja vuoteen 1970 mennessä 651 000. Hobsbawm kirjoittaa, ettei yliopistoinstituutio yksinkertaisesti ollut valmistautunut niin nopeaan kasvuun. Samalla yliopisto-opiskelu lakkasi olemasta poikkeuksellinen etuoikeus sinänsä: vuonna 1950 opiskeleminen oli mahdollista 4 prosentille ikäluokasta ja 1970 jo 15,5 prosentille.
Aiheesta muualla

Pariisin toukokuu 1968 (Arkistoitu – Internet Archive) Ylen Elävä arkisto.
Janne Huttunen: Tausta: Ranskan rauha järkkyy toukokuussa (Arkistoitu – Internet Archive). Ylen uutiset 23.4.2008.
Vaasan Tupakkatehdas

Vaasan tupakkatehdas oli Vaasassa toiminut tupakkatehdas. Sen toimitusjohtaja oli 1910-luvulla C. J. Finnilä. Tehdas sai alkunsa veljesten Jacob, Carl ja Aleksander Finnilän 1861 perustamasta tupakkatehtaasta Vaasan uusi tupakkatehdas, jossa  valmistettiin kartuusi- ja pötkytupakkaa ja joka siirtyi 1908 Vaasan tupakkatehdas o.-y:lle. Tällöin entiset tuotantoalat lopetettiin, ja tehdas erikoistui savukkeiden valmistukseen. Osakepääoma oli aluksi 200 000 markkaa, jaettuna 500 markan osakkeisiin. Yhtiöjärjestys vahvistettiin toukokuussa 1908. 1910-luvun loppupuolella osakepääoma oli 250 000 mk, tuotantomäärä oli noin 250 000 savuketta päivässä.
Raatimies Lars Böök sai 1722 privilegion tupakkatehtaan toiminnalle, ja perusti tehtaan 1723
Kirjallisuutta

Lahtinen, Rauno. Savun lumo. Tupakan kulttuurihistoria. Jyväskylä: Atena Kustannus 2007 ISBN 978-951-796-492-0.