Saksan keisarikunnan historia
Kolmen keisarin vuosi > Vilhelmiininen aika

Keisari Vilhelm II:n valtakautta on pitkään tarkasteltu lähinnä ulkopolitikaan kautta, mikä ymmärrettävää, sillä Saksa ja Eurooppa ajautuivat hänen kaudellaan suursotaan. Maassa tapahtui kuitenkin paljon myönteistä sisäpoliittista kehitystä. Bismarckin tapa pelata puolueita häikälemättömästi toisiaan vastaan poistui ja sosiaalidemokraatteja syrjineet lait kumottiin. Tämä vähensi sisäpoliittisia jännitteitä ennen vuotta 1914.
1800-luvun lopulla Saksassa alkoi olla mahdollisuuksia sosiaaliseen nousuun. Tähän tarjosi mahdollisuuksia koululaitos, joka oli paljon joustavampi ja avoimempi kuin Ranskassa ja Isossa-Britanniassa. Maa kaupungistui ja keskiluokkaistui. Ihmiset kyseenalaistivat perinteisen aristokratian asemaa ja työväenluokka alkoi järjestäytyä ammattiliittoihin. Toisaalta yhteiskunta oli byrokraattinen ja virkakoneisto toimi edelleen kuin valistuneiden itsevaltiaiden aikana 1700-luvulla.
Teollistumisen ja kaupungistumisen myötä myös elintavat ja kulttuuri muuttuivat. Vanhaa aristokratiaa syytettiin siitä, että se on menettänyt vanhan kiinnostuksensa kulttuuriin ja että siitä on tullut ahdasmielistä ja kiinnostunutta vain omista eduistaan.  Keskiluokka alkoi olla kouluttautunutta ja alkoi maallistua. 1800-luvulla tiede kehittyi nopeasti, ja se vaikutti keskiluokan ajatteluun kaikkialla Euroopassa, myös Saksassa. Elämän piti olla järkevästi säädeltyä, eikä perinteinen nautintoja arvostanut elämäntyyli saanut enää kunnioitusta. Se suhtautui kuitenkin myönteisesti taiteeseen ja kulttuurielämään.
Kasvavalle työväenluokalle alkoi muodostua oma elämäntyylinsä ja kullttuurinsa. Ylemmät yhteiskuntaluokat suhtautuivat siihen vähätellen. Ammattitaitoinen työväenluokka kävi opiskelemassa työläisten opintopiireissä. Poliitikko August Bebel muisteli myöhäisvuosinaan niissä tekemiään opintoja lämmöllä. Taidemaultaan työväenluokka oli enimmäkseen konservatiivista ja suosi samanlaisia kulttuurituotteita kuin vauraammat kansalaisryhmät.
Keisari Vilhelm II oli luvannut erotettuaan Bismarckin jatkaa hänen ulkopolitiikkaansa. Mutta pian kurssi vaihtui Saksan kasvaneen kansainvälisen vaikutusvallan myötä. Bismarckin solmimaa jälleenvakuutussopimusta Venäjän kanssa ei uusittu, vaikka Venäjä oli sitä vuonna 1890 toivonut. Ranska sen sijaan liittoutui Venäjän kanssa 1894 Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian muodostamaa kolmiliittoa vastaan. Kolmiliitto itse oli hajanainen Itävallan ja Italian erimielisyyksien vuoksi.
Vuodesta 1898 Saksa laajensi siirtomaitaan Itä-Afrikassa, mikä johti kiistoihin Yhdistyneen kuningaskunnan, Venäjän, Japanin ja Yhdysvaltojen kanssa. Saksalaisten pankkien ja teollisuuden rahoittama Bagdadin rautatie, jonka tarkoituksena oli yhdistää Pohjanmeri ja Persianlahti Bosporinsalmen kautta, oli myös Yhdistyneen kuningaskunnan ja Venäjän geopoliittisten etujen vastainen.
Suojatakseen Saksan merentakaista kauppaa ja siirtokuntia amiraali Alfred von Tirpitz aloitti ohjelman sotalaivaston rakentamiseksi 1898. Tämä merkitsi suoraa uhkaa Yhdistyneen kuningaskunnan meriherruudelle, minkä johdosta neuvottelut Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisestä liitosta katkesivat. Saksa oli joutumassa yhä enemmän eristyksiin.