stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mari K. Niemi
Aiheesta muualla

Ulla Järvi: Medioituva tiede – mitä tutkijat voisivat oppia poliitikoilta?
Paula Koskinen: Vuoden tieteentekijä Mari K. Niemi: Suomen poliittisessa ilmapiirissä on huolestuttavaa vihamielisyyttä. Ylen uutiset
Kirsti Sintonen: Pätevästi esillä. Acatiimi
Vieraana politiikan tutkija Mari K Niemi
Terhi Varjonen: Vaasan yliopisto kaappasi uuden tutkimusalustan johtoon politiikan tutkija Mari K. Niemen – "Tässä yhdistyy niitä asioita, joissa olen jo vahva ja nautin työssäni" Ylen uutiset
Kyösti Pärssinen: Mari K. Niemi lähti rakentamaan aivan uudenlaista tutkimusnyrkkiä - "Mikään lobbaaminen ei ole minulle vierasta" Talouselämä
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Auvo Niiniketo

Auvo Niiniketo (s. 1954) on suomalainen kamppailulajien opettaja ja turvallisuuskouluttaja. Hän on toiminut Suomessa Rotenbergin perheen asioidenhoitajana.
Urheiluhistoria

Niinikedolla on perustamansa hokutoryu ju-jutsu -tyylisuunnan korkein mahdollinen vyöarvo, 10. danin musta vyö ja sōken arvonimi Hokutoryussa sekä 6. danin musta vyö potkunyrkkeilyssä, 5. danin musta vyö Isshin-ryū karatessa.lähde? Niiniketo on harjoitellut kamppailutaitoja pienestä pitäen. Aluksi hän aloitti nyrkkeilyn Helsingin Voimailijoissa jo kahdeksan vuoden ikäisenä. Nyrkkeilyssä hän saavutti nuorten Suomen mestaruuden 75-kiloisissa vuonna 1972 sekä yleisen sarjan SM-pronssia vuonna 1974. Nyrkkeilyuransa jälkeen Niiniketo ryhtyi harjoittelemaan karatea, missä hän vuonna 1979 voitti raskaassa sarjassa SM-kultaa. Vuonna 1980 Niiniketo toi Suomeen potkunyrkkeilyn ja aloitti lajissa kurssi- sekä maajoukkuetoiminnan.lähde?
Jujutsuun Niiniketo tutustui nyrkkeilymatkalla Ruotsissa, missä myös harjoitteli lajia siniseen vyöhön saakka. Vuonna 1977 hän aloitti ensimmäisen jujutsu-kurssin Helsingissä. Kaksi vuotta myöhemmin hän sai ensimmäisen mustan vyön eli danin Richard Morrisilta ja Robert Clarkilta.lähde? 4. marraskuuta 2007 Hokutoryun 30-vuotisjuhlaleirillä Turussa Morris myönsi hänelle 9. danin sekä sōke-arvonimen. Vuonna 2014 maaliskuussa Niinikedon 60-vuotisjuhlaleirin budo-gaalassa Helsingissä hänelle myönnettiin 10. danin musta vyö Hokutoryu Jujutsussa ja 6 danin musta vyö potkunyrkkeilyssä.lähde?
Auvo Niinikedolle myönnettiin liikuntaneuvoksen arvonimi 8.toukokuuta 2015.
Liiketoimet

Kun Arkadi ja Boris Rotenberg joutuivat vuonna 2014 Yhdysvaltain Venäjä-pakotelistalle, he myivät Kirkkonummella sijaitsevan Långvikin kylpylän kiinteistön ja sen liiketoiminnan nimelliseen yhden euron hintaan Boriksen pojalle Roman Rotenbergille. Seuraavana vuonna myös hän joutui Yhdysvaltain listalle. Tuolloin tehtiin uusi omistusjärjestely ja liiketoiminta siirrettiin yhden euron hintaan Rotenbergien pitkäaikaisten yhteistyökumppaneiden Auvo Niinikedon ja Martti Ahdon yrityksen nimiin. Kiinteistö jäi Rotenbergin omistukseen.
Teokset

Ju-jutsu, itsepuolustuksen perusta, ISBN 951-30-6510-3 (Tammi T-kirjat, 1982)
Hokutoryu ju-jutsu, ISBN 952-5221-00-8 (Dashi, 1997)
Aiheesta muualla

Pete Suhonen: Täällä vartioin minä! Auvo Niiniketo on kiristetyn ihmisen paras ystävä City-lehti. 3/2004.
Nissaba

Vaasin sirpale Etelä-Mesopotamiasta, noin vuodelta 2430 eaa. Vaasiin on kuvattu sumerilainen jumalatar, joka saattaa olla Nisaba, Baba tai Inanna.
Nissaba tai Nisaba on sumerilainen kirjoitustaidon ja viisauden jumalatar. Hän ”avaa ihmisten korvat” eli antaa heille ymmärryksen. Nissaba on ylijumala Anin tytär ja on mahdollisesti ollut alun perin kasvillisuuden tai viljan jumalatar. Nissaba on myös Unugin kaupunginjumala. Hänen symbolinsa on piirtävä kynä.
Nico (muusikko)

Nico esiintymässä vuonna 1985.
Christa Päffgen eli Nico (16. lokakuuta 1938 Köln, Saksa – 10. heinäkuuta 1988 Ibiza, Espanja) oli saksalais-yhdysvaltalainen rocklaulaja ja -säveltäjä. Uransa alussa hän toimi myös mallina ja näyttelijänä. Hän oli ennen omaa uraa yksi taiteilija Andy Warholin ”supertähtiä” ja teki yhteistyötä 1960-luvun rock-yhtye Velvet Undergroundin kanssa. Tunnetuimpia hänen esittämiään kappaleita ovat ”I’ll Be Your Mirror”, ”Femme Fatale”, ”All Tomorrow’s Parties”, ”Chelsea Girls” ja ”Frozen Warnings”.
Elämä ja ura

1950- ja 1960-lukujen taitteessa Nico teki mallintöitä Pariisissa ja näytteli pieniä osia elokuvissa, joista tunnetuin on Federico Fellinin Ihana elämä (1960). Hänestä tuli The Velvet Underground -yhtyeen vokalisti Lou Reedin rinnalle sen jälkeen kun hän muutti Yhdysvaltoihin.
Nicon vaalea kauneus ja ekstrovertti persoonallisuus tekivät hänestä suositun hahmon New Yorkin undergroundpiireissä. Häntä verrattiin suorasukaisen viehätysvoimansa ansiosta Marlene Dietrichiin. Vuonna 1967 hän julkaisi The Velvet Undergroundin kanssa albumin The Velvet Underground & Nico, josta tuli myöhemmin yksi rockhistorian kuuluisimmista albumeista.
Nico jätti The Velvet Undergroundin levyn ilmestymisen jälkeen ja aloitti soolouran. Useat pitävät hänen kahta ensimmäistä sooloalbumiaan Chelsea Girl (1967) ja The Marble Index (1969) hänen parhainaan. Hän itse vihasi Chelsea Girlin tunnelmaa ja itki kun kuuli levyn.
Chelsea Girl valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Nicon albumit myivät vaatimattomasti, mutta useat musiikintuntijat ovat pitäneet niiden keskiaikaa, goottiromantiikkaa ja folkaineksia yhdistävää tyyliä omintakeisena ja aikaansa edellä olevana.Kirjailija Antti Nylén sanoo Velvet Underground -levyä tyhjänpäiväiseksi verrattuna Nicon omiin levyihin. Hän luonnehtii Nicon ja Madonnan eroa, että se on sama kuin taiteilijan ja bisnesladyn ero,. Nico on hänelle sankaritar ja äitihahmo, joka ei hänen mukansa ole todellisuudessa synkistelijä. Nico esiintyi Helsingissä kaksi kertaa, vuosina 1982 ja 1984.
Nico ryhtyi käyttämään heroiinia vuoden 1968 tienoilla. Vaikea riippuvuus verotti aikaa myöten hänen voimavarojaan, ja hän levytti enää harvoin. Nico sai aivoverenvuodon ja kaatui polkupyöräretkellä tai päinvastoin, ja hän kuoli Ibizalla kesällä 1988.
Elämä ja ura > Yksityiselämä: poika

Nico tuli tunnetuksi romansseistaan Jim Morrisonin, Lou Reedin, Iggy Popin, Leonard Cohenin ja Alain Delonin kanssa.
Nicon mukaan hän sai Alain Delonin kanssa yhteisen pojan, näyttelijä ja valokuvaaja Christian Aaron ”Ari” Boulognen (s. 1962), jota Delon ei ole koskaan tunnustanut omakseen. Arin isäksi sen sijaan tunnustautuu ranskalainen virkamies Jean-Marc Billancourt. Billancourtin mukaan hän on lähes täydellinen Delonin kaksoisolento, mikä oli kätevää naisten parissa: näin hän päätyi tapaamaan myös Nicon. Nico luuli Billancourtia Deloniksi, ja parilla oli suhde. Billancourt paljasti todellisen identiteettinsä Nicolle, kun tämä kertoi että odottaa parin lasta – mutta Nico ei halunnut uskoa Billancourtia, kun mies sanoi ettei olekaan Delon. Eräänä päivänä Nico vain häipyi jättämättä osoitettaan, eikä se Billancourtia sinänsä haitannut, sillä mies oli jo perheellinen. Myöhemmin Billancourt näki Arin kutsuilla, ja silloin jotain loksahti kohdilleen. Viimeinenkin epäilyksen häivä isyydestä poistui, kun mies näki lehdestä, kuka Arin äiti on. Billancourt kuitenkin sanoo, ettei häntä ole uskottu, kun hän sanoo olevansa Nicon pojan isä. ”Mitä Teihin tulee, herra Delon, minulla on voimakas tunne siitä, että Te ainakaan ette epäile kertomaani hetkeäkään”.
Alain Delonin oma äiti Edith Boulogne näki Arin kuvan ensimmäisen kerran lehdessä, ja hän oli vakuuttunut siitä, että hänen poikansa on lapsen isä. Edith Boulogne kävi miehensä kanssa tapaamassa Nicoa ja Aria, kun pikkupoika oli parivuotias. Edith ja hänen miehensä ihastuivat lapseen, ja Edith otti pojan luokseen. ”Uskoin todella, että Alain kyllä hyväksyy pojan.” Pari vuotta sen jälkeen Delon kuuli asiasta ja lähetti agenttinsa kautta äidilleen sanan, että Edithin pitää valita joko oma poikansa tai lapsi. ”Mieheni sanoi minulle, että poikasi kyllä elättää itsensä, mutta Ari ei voi kasvattaa itseään.” Boulogne kertoo, että vaikka Nico olikin ihana ihminen, ei hän osannut huolehtia lapsesta: ”Hän raahasi poikaa ympäriinsä mukanaan, eikä lapsi saanut syödäkseen muuta kuin ranskanperunoita ennen kuin otimme hänet luoksemme. Nico kävi katsomassa poikaa kerran kolmen vuoden aikana, ja toi tuliaisiksi appelsiinin!” Alan Delonin äiti Edith Boulogne päätyi adoptoimaan Arin, mistä johtuen Arin sukunimeksi tuli Boulogne. Biologinen äiti koitui kuitenkin kohtalokkaaksi Arille, kun hän oli 16-vuotias: Nico esitteli heroiinin pojalleen, ja niin myös Arista tuli addikti. Vuosien aikana erilaiset hoitoklinikat ja psykiatrinen hoito tulivat Nicon pojalle tutuiksi. Arin mukaan hän joutui viimeistä kertaa vieroitushoitoon 1993. Vuonna 2001 Ari julkaisi kirjan itsestään ja äidistään Nicosta, nimellä L'Amour n'oublie jamais (suom. Rakkaus ei koskaan unohda). Päätös kirjan kirjoittamisesta osui samaan ajankohtaan, kun Arista itsestään oli tullut isä 1999. Huumeidenkäytöstä huolimatta Ari piti Nicoa hyvänä äitinä, loistavana ja humoristisena, oikeana rock 'n' roll -naisena, joka otti lavan haltuunsa naarasleijonan lailla.
Diskografia > Studiolevyt

The Velvet Underground & Nico (1967) yhdessä The Velvet Undergroundin kanssa
Chelsea Girl (1967)
The Marble Index (1969)
Desertshore (1970)
The End (1974)
Drama of Exile (1983)
Camera Obscura (1985)
The Blue Angel (1985)
Diskografia > Postuumit kokoelmat ja konserttitaltioinnit

Hanging Gardens (1990)
Heroine (1995)
My Funny Valentine (1995)
Icon (1996)
Janitor of Lunacy (2000)
Innocent & Vain (2002)
Frozen Borderline (2007; tuotantoa vuosilta 1968-1970, sisältää myös ennenjulkaisematonta materiaalia)
Kirjallisuutta

James Young: Songs They Never Play on the Radio
Ari Päffgen: L’amour n’oublie jamais, 2001
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nico (muusikko) Wikimedia Commonsissa
Nico Website
Habits of Waste Pt. 1 (Arkistoitu – Internet Archive)
Habits of Waste Pt. 2 (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef 
Alain Delon vuonna 1962 Marco Polo -elokuvan kuvauksissa.
Hanna Nikkanen

Hanna Nikkanen (s. 16. maaliskuuta 1981 Vantaa) on suomalainen tutkiva toimittaja ja tietokirjailija.
Nikkanen on opiskellut viestintää Helsingin yliopistossa. Hän on työskennellyt ulkomaantoimittajana STT:llä ja Voiman verkkolehti Fifin päätoimittajana (2008–2010), minkä jälkeen hän on ollut vapaa toimittaja ja tietokirjailija. Nikkanen oli mukana käsikirjoittamassa Ryhmäteatterin Eduskunta-näytelmää (2011) ja on yksi Long Play -verkkojulkaisun perustajista. Vuonna 2013 Long Play -kollektiivi sai 250 000 euron arvoisen Helsingin Sanomain Säätiön Uutisraivaaja-palkinnon. Nikkanen toimi Long Playn päätoimittajana 2017–2019.
Nikkanen on saanut huomiota muun muassa tutkivilla artikkeleillaan Nokia Siemens Networksin valvontavälinekaupoista Lähi-idässä sekä suomalaisen selluteollisuuden vaikutuksista Latinalaisessa Amerikassa. Vuonna 2011 hän sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon tutkivasta journalismista ja erityisesti teoksestaan Viaton imperiumi – Kolme kertomusta suomalaisesta yritysvastuusta (2010). Vuonna 2013 hän sai Suuren journalistipalkinnon yhdessä Anu Silfverbergin kanssa Vuoden jutusta. He osoittivat vuonna 2012 Helsingin Sanomien kuukausiliitteen artikkelissa Uskomaton murhenäytelmä sepitteeksi koulukiusatun nuoren tytön itsemurhasta kertoneen Enkeli-Elisan tarinan.
Vuonna 2012 Nikkasen ja Lilly Korpiolan teos Arabikevät oli Tieto-Finlandia-ehdokkaana. Teos käsittelee nimensä mukaisesti arabikevääksi kutsuttua yhteiskunnallista liikehdintää Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa. Nikkasen ja Antti Järven teos Karanteeni. Kuinka aids saapui Suomeen oli ehdolla saman palkinnon saajaksi vuonna 2014. Tammikuussa 2015 teos sai Lauri Jäntin säätiön kunniamaininnan.
Helmikuussa 2016 Nikkanen valittiin Tampereen yliopiston journalistiikan kaikkien aikojen nuorimmaksi vierailijaprofessoriksi. Nikkasen vuoden mittainen kausi alkoi elokuussa 2016. Nikkasen ja opiskelijoiden teos Hyvän sään aikana: mitä Suomi tekee kun ilmasto muuttaa kaiken (2017) sai Kanava-palkinnon ja oli Tieto-Finlandia-palkintoehdokkaana. Työryhmä sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 2018.
Palkinnot

Euroopan komission journalistipalkinto (erikoispalkinto) 2010, Voima-lehdessä julkaistusta maahanmuuttajan köyhyyttä käsittelevästä artikkelista Kerrosten välissä.
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2011, 2018 (työryhmän kanssa)
Bonnierin journalistipalkinto 2012 Vuoden juttu -kategoriassa yhdessä Anu Silfverbergin kanssa.
Helsingin Sanomain Säätiön Uutisraivaaja-palkinto 2013 osana Long Play -kollektiivia
Kanava-palkinto 2017 teoksesta Hyvän sään aikana: mitä Suomi tekee kun ilmasto muuttaa kaiken yhdessä työryhmän kanssa
Teokset

Hanna Nikkanen et al. (toim.): Talouden globalisaatio ja naiset.  [Turku]:  Maan ystävät, 2003.  ISBN 951-97522-3-4
Viaton imperiumi.  Helsinki:  Like/Suomen rauhanpuolustajat, 2010.  ISBN 978-952-01-0514-3
Korpiola, Lilly & Nikkanen, Hanna: Arabikevät.  (Kuvat: Hossam el-Hamalawy)  Helsinki:  Avain, 2012.  ISBN 978-951-692-912-8
Verkko ja vapaus.  Helsinki:  Into, 2012.  ISBN 978-952-264-125-0
Nikkanen Hanna & Järvi, Antti: Karanteeni. Kuinka aids saapui Suomeen.  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-188-4
Nikkanen Hanna & työryhmä: Hyvän sään aikana: Mitä Suomi tekee kun ilmasto muuttaa kaiken.  Helsinki:  Into, 2017.  ISBN 978-952-264-809-9
Kaukovetoja (2013)
Nikkanen, Hanna & Silfverberg, Anu: Pimeyden ydin (2013)
Fennomania (2015)
Poimijat (2016)
Missä louhimme kerran (2018)
Hyvin huono vuosi (2018)
Ovien avaaja (2019)
Marsin tarhuri (2019)
Holvi. Long Play Media, 2023. ISBN 978-952-7497-50-0
Risa Niigaki

Risa Niigaki
Risa Niigaki (jap. 新垣里沙, s. 20. lokakuuta 1988 Jokohama, Japani) on J-pop-ryhmä Morning Musumen 5. sukupolven jäsen. Hän on liittynyt yhtyeeseen vuonna 2001. Samaan aikaan liittyivät Ai Takahashi, Asami Konno ja Makoto Ogawa. Hänen ensiesiintymisensä oli Morning Musumen 13. singlellä Mr. Moonlight – Ai no big band. Morning Musumen tuottaja Tsunku kertoo valinneensa Risan, koska "hän loisti studionauhoitusten finaalissa", jossa kaikkien finalistien piti koe-esiintyä. Vuonna 2007 Kesäkuun ensimmäisenä päivänä tuli Risasta Morning Musumen "toinen johtaja" Miki Fujimoton äkkinäisen vetäytymisen vuoksi.
Hello! Project-ryhmät

Morning Musume ([2001-)
Alaryhmät
Morning Musume sakuragumi (2003-2004)
Kesäkokoonpanot
Happy 7 (2002)
7AIR (2003)
H!P All Stars (2004)
Erikoisyksiköt
Morning Musume tanjō 10-nen kinentai (2007)
Esiintymiset > Kuvakirjat

5 Morning Musume 5-ki menbā shashinshū  (5　モーニング娘。5期メンバー写真集, 13. elokuuta, 2002) ISBN 4-8470-2721-3
Niigaki Risa (新垣里沙), ensimmäinen henkilökohtainen kuvakirja (7. lokakuuta, 2004) ISBN 4-8470-2827-9
Ama natsu (あま夏), toinen henkilökohtainen kuvakirja (23. kesäkuuta 2006)
Esiintymiset > TV-ohjelmat

Haro@morning (2007-)
Hello! Morning (ハロー！モーニング。) (2001-2007)
Tin Tin TOWN! (ティンティンTOWN!) (5. heinäkuuta, 2002–26. maaliskuuta, 2004
Sore yuke! Gorokkies (それゆけ!ゴロッキーズ) (29. syyskuuta–26. joulukuuta, 2003)
Futarigoto (二人ゴト) (1. heinäkuuta–2. heinäkuuta, 2004  ja 23. heinäkuuta–29. heinäkuuta, 2004)
Majokko Rika-chan no majikaru biyūden (魔女っ娘。梨華ちゃんのマジカル美勇伝) (21. lokakuuta – 10. marraskuuta, 2004)
Musume DOKYU! (娘DOKYU!) (13. kesäkuuta, 2005–edelleen)
Esiintymiset > Radio

Tanpopo Henshūbu Oh-so-ro! (タンポポ編集部, OH-SO-RO!) (24. syyskuuta, 2002–23. syyskuuta, 2003)
Tbc Fun fīrudo mōretsu mōdasshu (TBC FUNふぃーるど・モーレツモーダッシュ) (1. huhtikuuta–15. huhtikuuta, 2005 ja 25. heinäkuuta–5. elokuuta, 2005)
Haropuro yanen (ハロプロやねん!!) (10. kesäkuuta — 24. kesäkuuta, 2005)
Aiheesta muualla

Virallinen Hello!Project-profiili (japaniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Hiroyoshi Nishizawa

Hiroyoshi Nishizawa
Nishizawa siipimiehensä kanssa 7. toukokuuta 1943.
Hiroyoshi Nishizawa (27. tammikuuta, 1920 – 26. lokakuuta, 1944) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien lentäjä ja hävittäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Nishizawa syntyi 27. tammikuuta 1920, sakeyhtiön johtajan poikana Naganon prefektuurissa. Lankatehtaalla työskennellyt Hiroyoshi liittyi 1936 laivastoon ja valmistui 1939 lentäjäksi. Hän lensi Mitsubishi A6M Reisenillä, jota ennen Mitsubishi A5M:llä.
Sotilasmestari Nishizawasta tuli eräs Japanin eniten ilmavoittoja saavuttaneista hävittäjälentäjistä ja kuului Rabaulin siivouskolmikkoon, jonka muut jäsenet olivat Saburō Sakai ja Toshio Ōta. Häntä koulutti Sakai. Hän saavutti 36 pudotusta Sakaidan mukaan. Sakain muistelmateos nosti Nishizawan kuuluisuuteen. Nishizawan lempinimi oli Paholainen, hän pudotti 7. elokuuta 1942 ilmataistelussa kuusi Grumman F4F Wildcatia.
Osana Nishizawan nimeen liittynyttä tarinaa oli lentäminen ilman laskuvarjoa. Hän vastusti Japanin lentojoukkojen pysyväismääräystä laskuvarjon käyttämisestä, koska koki hallitsevansa paremmin lentokonettaan ilman sitä. Vaikka hän oli kaartotaisteluitten asiantuntija, hän ei onnistunut kouluttajana hyvin. Häneltä puuttui Sakaidan mukaan tarvittava motivaatio. Monen muun johtavan huippuässän tavoin Nishizawa oli yksilötaistelija. Hän suojasi 25. lokakuuta 1944 ensimmäistä menestyksellistä kamikaze-tehtävää Leytenlahden taistelussa.
Nishizawa pyysi siirtoa kamikaze-lentäjäksi, mutta pyyntöön ei suostuttu, koska hän oli liian arvokas hävittäjälentäjänä. Hän kuoli  26. lokakuuta 1944 matkustajana Nakajima Ki-49 Donryu -pommikoneessa matkalla hakemaan taistelukoneita täydennyksenä lentorykmenttiinsä. Grumman F6F Hellcat ampui koneen alas. Nishizawa ylennettiin kuoleman jälkeen luutnantiksi.
Aiheesta muualla

http://dogfighthistory.be/Dogfighthistory/Japanese_Aces_WWII.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Niin paljon kuuluu rakkauteen (albumi)

| Niin paljon kuuluu rakkauteen Fredi |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 16.2.1972 (11)   12.4.1972 (1)   15.5.1972 (5, 8)   29.5.1972 (12)
 Julkaistu: 1972
 Formaatti: LP-levy (SFLP 9526)   C-kasetti (FDE 111)   8-raita
 Tuottaja(t): Vexi Salmi
 Tyylilaji: iskelmä, suomipop, balladi, folk, maailmanmusiikki
 Kesto: 42.20
 Levy-yhtiö: Finnlevy
 Levymerkki: Finnlevy
Listasijoitukset
  Suomi: 1. (marraskuu 1972,   tammi-maaliskuu 1973)
Fredin muut julkaisut
| Fredi 1969 | Niin paljon kuuluu rakkauteen 1972 | Rakkauden sinfonia 1973 |
Singlet albumilta Niin paljon kuuluu rakkauteen
 ”Puhu hiljaa rakkaudesta” / ”Yksin oon tietenkin” Julkaistu: 1972  ”Kun rakkaus voittaa” / ”Vippaa mulle viitonen” Julkaistu: 1972  ”Niin paljon kuuluu rakkauteen” / ”Isä kulje hitaammin” Julkaistu: 1973
Niin paljon kuuluu rakkauteen on suomalaismuusikko Matti Siitosen eli Fredin kolmas studioalbumi vuodelta 1972.
Albumi ylitti kulta -ja platinalevyrajan vuonna 1974 ja sitä on myyty 58 000 kappaletta. Albumi oli Suomen kymmenen eniten myydyn albumin listalla elokuusta 1972 toukokuuhun 1973, ja se oli tilaston ensimmäisenä marraskuussa 1972 sekä tammi-, helmi- ja maaliskuussa 1973. Joulukuussa 1972 sen syrjäytti tilapäisesti Uriah Heepin albumi The Magician's Birthday.
Yleisradion musiikkitoimittajat valitsivat albumin vuoden 1972 parhaaksi kevyen musiikin levyksi. He perustelivat valintaansa: ”Levy on suomalaista iskelmätuotantoa parhaimmillaan ja osoittaa sellaisenaan kotimaisen kevyen musiikkiteollisuuden kehitystulokset.”
Albumi julkaistiin vinyylilevynä, C-kasettina ja on harvoja suomalaisia albumeita, joka on julkaistu myös 8-raitana.
Kappaleet > A-puoli

Kun rakkaus voittaa – 3.19 (alkup. ”United”, säv. D. Deutscher – M. Binder – M. Stellman, san. Vexi Salmi, sov. Nacke Johansson)
Butterfly – 3.27 (säv. D. Gérard, san. Pertti Reponen, sov. Markku Johansson)
Mamy Blue – 4.21 (säv. Giraud – Trim, san. Pertti Reponen, sov. Nacke Johansson)
Maalaismaisema – 4.18 (alkup. ”Country Comfort”, säv. E. John – B. Taupin, san. Jukka Virtanen, sov. Markku Johansson)
Vippaa mulle viitonen – 3.06 (alkup. ”Brother Can You Spare a Dime”, säv. J. Gorney – E. Harburg, san. Vexi Salmi, sov. Nacke Johansson)
Niin paljon kuuluu rakkauteen – 2.43 (alkup. ”Love Is A Many Splendered Thing”, säv. S. Fain, san. Saukki, sov. Nacke Johansson)
Kappaleet > B-puoli

Ruusutarha – 3.09 (alkup. ”Rosegarden”, säv. J. South, san. Pertti Reponen, sov. Markku Johansson)
Isä kulje hitaammin – 2.55 (alkup. ”Daddy Don't You Walk So Fast”, säv. P. Callander – G. Stephens, san. Vexi Salmi, sov. Nacke Johansson)
Jos konduktöörin nait – 3.01 (alkup. ”Never Marry a Railroad Man”, säv. H. van Hemert, san. Vexi Salmi, sov. Nacke Johansson)
Silta yli synkän virran – 5.09 (alkup. ”Bridge Over Troubled Water”, säv. P. Simon, san. Pertti Reponen, sov. Nacke Johansson)
Minut helposti sait – 2.38 (alkup. ”Lovin’ You Ain’t Easy”, säv. Pagliano, san. Vexi Salmi, sov. Nacke Johansson)
Yksin oon tietenkin – 4.14 (alkup. ”Alone Again (Naturally)”, säv. R. O'Sullivan, san. Vexi Salmi, sov. Nacke Johansson)
Kokoonpano > Muusikoita

Fredi – laulu
Arto Alaspää – taustalaulu (1, 5, 6, 8)
Matti Bergström – basso (1–3, 5–11)
Antero Jakoila – kitarat (8)
Markku Johansson – trumpetti (2, tod. näk. 5), kosketinsoittimet (4, 7)
Ilpo Kallio – rummut ja lyömäsoittimet (12)
Esa Katajavuori – sähköpiano (12)
Heikki Laurila – kitarat (1–3, 5–8)
Kai Lind – taustalaulu (2, 3, 7)
Martti Metsäketo – taustalaulu (2, 3, 7)
Matti Oiling – rummut (7, 9), lyömäsoittimet (2, 7, 9)
Mauri Pietikäinen – alttoviulu (10)
Antero ”Ande” Päiväläinen – rummut ja lyömäsoittimet (4)
Esko Rosnell – rummut (1, 3, 5, 7–9, 11, 12), lyömäsoittimet (1–3, 5–9, 11, 12)
Irma Tapio – taustalaulu (6)
Kokoonpano > Tuotanto

Jorma Tähtinen – kansi
Alvar Kolanen – valokuva
Vexi Salmi – tuottaja
Ronnie Kranck – äänitys (ainakin 1, 5, 8, 11)
Erkki Hyvönen – äänitys (ainakin 12)
Kari Tamminen – äänitys (ainakin 12)
Pertti Nieminen (runoilija)

| Pertti Nieminen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1929 Vaasa, Suomi
Kuollut: 8. marraskuuta 2015 (86 vuotta) Vantaa
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  runoilija, kääntäjä, opettaja
Kirjailija
Esikoisteos:  Kivikausi (1956)
Palkinnot
 Suomi-palkinto (1994) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hannu Pertti Nieminen (29. kesäkuuta 1929 Vaasa – 8. marraskuuta 2015 Vantaa) oli suomalainen runoilija ja kiinalaisen kirjallisuuden suomentaja.
Nieminen valmistui ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1948 ja kansakoulunopettajaksi 1951. Kirjailijantyönsä ohella hän toimi kansakoulunopettajana Hyvinkäällä vuosina 1951–1989.
Nieminen on suomentanut runoja, näytelmiä ja novelleja myös muista kielistä, kuten englannista ja ruotsista. Osa käännöksistä on sovitettu kuunnelmiksi Yleisradioon. Hän on opettanut muutaman vuoden ajan kiinan kieltä ja kirjallisuutta esimerkiksi Helsingin yliopistossa ja osallistunut 1980-luvulla Raamatun käännöstyöhön. On sanottu, että Nieminen on joutunut kokemaan Otto Mannisen kohtalon: oma lyriikka on jäänyt käännöstyön varjoon.kenen mukaan?lähde?
Nieminen on kirjoituksissaan, kuten esseissään ja arvosteluissaan, pyrkinyt oikaisemaan länsimaissa vallinneita osin erheellisiä käsityksiä kiinalaisesta runoudesta.lähde?
Pertti Niemisen poika Kai Nieminen on isänsä tavoin runoilija ja suomentaja, mutta kiinan kielen sijasta erikoistunut japaniin. Hänen toinen poikansa Hannu Nieminen on Helsingin yliopiston viestintäpolitiikan professori.
Kokoelmissa Kuusi silmää, kuusi korvaa (1981) ja Vyötettiin ja vietiin (2003) Nieminen kirjoitti ”isoisärunoja” lapsenlapsistaan.
Palkintoja ja tunnustuksia

Eino Leinon palkinto 1962
Pro Finlandia 1970
Mikael Agricola -palkinto 1992
Suomi-palkinto 1994
Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinto 2001