Navetta
Historia > Läävä - itäsuomalainen navetta

Ennen rakennuskulttuurin yhtenäistämistä laajalti Etelä-Suomessa ja erityisesti Savossa ja Karjalassa karjaa pidettiin läävässä (läävä, leävä, liävä), joka oli maapohjainen karjasuoja ja jota on virallisesti sanottu myös sekasontanavetaksi. Itse läävä-sana tunnettiin lähinnä vain eteläisillä karjalaisalueilla, Inkerinmaalla, Etelä-Savossa ja Venäjän Karjalassa. Vanhoina aikoina läävä oli hirrestä salvottu suurehko ja korkeaseinäinen rakennus, johon liittyi laaja katos sekä erilaisia pienkarjan suojia.
Läävästä ei luotu talvella lantaa ulos, vaan se kertyi kuivikkeiden kanssa läävän pohjalle paksuksi kerrokseksi. Keväällä, kun karja oli laskettu ulos, pidettiin talkoot, joissa lanta ajettiin toukopellolle, kesannolle tai tunkioon.
Karja kytkettiin läävässä seinäviereen, mutta paikoitellen aikuiset eläimet olivat leudolla säällä läävän katoksessa eli kujassa päivällä irrallaan, ja vain kovalla pakkasella ne olivat päivälläkin sisällä.
Lehmiä käytettiin juomassa aamuin illoin joko kaivolla tai järvellä tms. Lehmille syötettiin olkia ja jonkin verran heinää, ja lisäksi niille tehtiin olkisilpusta, ruumenista ja ”heinänroskista” kuuman veden avulla ”haudetta”, johon saatettiin lisätä ripaus jauhoja. Tällä tavoin vähäinenkin jauhomäärä vaikutti paremmin. Karjanhoito vaati kuumaa vettä paitsi maitoastioiden pesuun myös hauteen valmistukseen. Karjavedet lämmitettiin erillisessä rakennuksessa, kodassa, joka oli joko erillinen vesikota tai saunan kota eli eteinen. Karjavesien lämmittämistä hauteen yms. valmistamista tuvassa pidettiin sekä siivottomana että rituaalisesti ”saastaisena”. Venäjän puolella sen sijaan karjavedetkin saatettiin lämmittää pirtin uunissa tai liedellä. Kuivikkeina läävässä käytettiin pikku pätkiksi hakattuja kuusenhavuja ja muutamilla paikkakunnilla myös suosta nostettua, kuohkeaa pintasammalta, nykyisen kuiviketurpeen edeltäjää. Yhdessä nämä pitivät läävän kuivana ja raikkaanhajuisena. Pelkkä havusonta käy pinnalta nopeasti kosteaksi, jolloin kuivikkeita kuluu enemmän, mutta silti monin paikoin kuivikkeena käytettiin pelkkää havua. Läävä oli talvella lämmin paksun, palavan sontakerroksen ansiosta.
Lehmät lypsettiin syksyllä ja keväällä kaksi kertaa ja kesällä kolme kertaa päivässä. Lypsyastiana oli puinen, yksikorvainen kiulu, jossa oli kaatonokka. Tällaista astiaa sanottiin ”rainnaksi” (rainta). Lypsy tapahtui kyykkysillään, eikä lypsyjakkaraa vanhoina aikoina tunnettu lainkaan. Talvella lehmät olivat yleensä ummessa, ja jos maitotuotteita käytettiin, kyseeseen tuli joko voi tai kesän ja syksyn mittaan valmistettu, paksu jogurttimainen piimä eli säästi, jota vedellä ohennettiin juotavaksi.
Karjalassa suurten sukutalojen läävät olivat usein patsasrakenteisia samoin kuin venäläisillä ja muilla idänpuoleisilla naapurikansoilla. Niissä oli laaja, paksujen puupatsaiden kannattama katto ja yleensä jonkinlainen vintti (yliset, lakka jne.), joiden alla oli erilaisia tiloja, kuten laaja katos eli kuja sekä hirsistä salvottuina läävä, sikopaja eli -lätti, lammaskoppi eli lammasläävä, hevostalli ym. Hirsisten huoneiden lahotessa ne saattoi patsaiden ansiosta vaihtaa uusiin muuhun rakennukseen kajoamatta. Yhden perheen asumassa talossa läävässä oli vanhoina aikoina pari-kolme lehmää ja rakennus oli pieni. Usean perheen asumassa talossa erityisesti patsasläävät olivat huomattavan suuria rakennuksia, joskus niitä oli jopa kaksi rinnan. Patsasrakenne oli hyvin käytännöllinen, ja se lienee levinnyt uusille paikkakunnille aina toiseen maailmansotaan asti. Jälleenrakennuskauden standardeihin patsasrakennetta ei hyväksytty, ja näin ollen patsasläävien rakentaminen loppui. Nykyaikaan asti patsaslääviä on Suomen alueella säilynyt lähinnä vain Etelä-Karjalassa.