stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keigo Higashino
Suomennetut teokset

Uskollinen naapuri.  Suomentanut Raisa Porrasmaa. Punainen Silakka, 2020.  ISBN 978-952-69346-0-0
Myrkyllinen liitto.  Suomentanut Raisa Porrasmaa. Helsinki:  Punainen Silakka, 2021.  ISBN 978-952-69-3463-1
Namiyan puodin ihmeet.  Suomentanut Raisa Porrasmaa. Helsinki:  Punainen Silakka, 2022.  ISBN 978-952-69-3467-9
Pahan asialla.  Suomentanut Raisa Porrasmaa. Helsinki:  Punainen Silakka, 2024.  ISBN 978-952-65475-0-3
Harmaarintamuuranen

| Harmaarintamuuranen |
| --- | --- |
 Harmaarintamuuraskoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  menetriesii
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula menetriesii  (d'Orbigny, 1837) 

Katso myös
   Harmaarintamuuranen Wikispeciesissä   Harmaarintamuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaarintamuuranen (Myrmotherula menetriesii) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Harmaarintamuurasnaaras.
Harmaarintamuurasta tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Ranskan Guianassa, Guyanassa, Perussa, Surinamessa ja Venezuelassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 6 980 000 km2. Lajia on kuvattu yleiseksi, mutta se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Laajan levinneisyysalueen turvin se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hiirimuuranen

| Hiirimuuranen |
| --- | --- |
 Hiirimuuraskoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  unicolor
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula unicolor  (Ménétriés, 1835) 

Katso myös
   Hiirimuuranen Wikispeciesissä   Hiirimuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hiirimuuranen (Myrmotherula unicolor) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Hiirimuurasta tavataan Brasilian kaakkoisosissa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 237 000 km2. Vuonna 2007 lajin kannaksi arvioitiin noin 10 000 yksilöä. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen.
Ernest Shackleton

| Ernest Shackleton> Ernest Henry Shackleton |
| --- | --- |
 Ernest Shackleton
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. helmikuuta 1874 Kilkea, Irlanti
Kuollut: 5. tammikuuta 1922 (47 vuotta) Grytviken, Etelä-Georgia
Ammatti:  tutkimusmatkailija
Arvonimi: Sir
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ernest Henry Shackleton (15. helmikuuta 1874 Kilkea, Irlanti – 5. tammikuuta 1922 Grytviken, Etelä-Georgia) oli angloirlantilainen tutkimusmatkailija. Shackleton tunnetaan parhaiten Endurance-laivalla 1914–1916 tekemästään tutkimusretkestä Etelämantereelle.
Nuoruus

Shackleton syntyi Irlannissa ja hänen isänsä oli lääkäri. Hän asui lapsena vähän aikaa Dublinissa ennen kuin hänen vanhempansa muuttivat pysyvästi Englantiin. Perheeseen kuului kaksi poikaa ja kahdeksan tytärtä. Shackleton kävi koulun Dulwich Collegen sisäoppilaitoksessa. Hän lähti 16-vuotiaana brittiläisen kauppalaivan palvelukseen. Hän toimi muun muassa laivan perämiehenä ja luutnanttina. Shackleton avioitui Emily Dormannin kanssa 1904.
Etelämantereen tutkimusretket > 1901–1902 Discoveryn tutkimusretki

Shackleton liittyi elokuussa 1901 Robert Falcon Scottin retkikuntaan. Matka tehtiin Discovery-laivalla Etelämantereelle McMurdonsalmeen. Tavoitteena oli päästä etelänavalle. Scott, Shackleton ja tohtori Edward Wilson lähtivät matkaan yhdeksällätoista rekikoiralla ja viidellä reellä. Retkikunta saavutti 82. leveysasteen ja 17 minuuttia. Shackleton sairastui matkalla keripukkiin, ja häntä oli kuljetettava reellä.
Etelämantereen tutkimusretket > 1907–1909 Nimrodin tutkimusretki

Nimrodin tutkimusmatka oli Shackletonin ensimmäinen itsenäinen. Shackleton onnistui järjestämään rahoituksen retkelle alkuvuodesta 1907. Elokuussa 1907 Shackletonin alus Nimrod lähti kohti Etelämannerta. Mukana retkellä oli yhdeksän koiraa ja viisitoista ponia. Vain kahdeksan ponia saatiin asemapaikalle eri syistä, loput jouduttiin teurastamaan jo satamassa. Lopuistakin poneista neljä kuoli jo asemapaikalla: jäljelle jäi neljä ponia.
Shackleton lähti lokakuun 29. päivänä 1908 Kap Roydsin tukikohdasta Great Ice Barrierin jäätiköltä neljän ponin ja kolmen miehen kanssa (Frank Wild, tohtori Eric Marshall ja luutnantti Jameson Adams). Ponit osoittautuivat virheratkaisuksi; matkan edistyessä ne ammuttiin yksi kerrallaan niiden voimien loppuessa, paitsi viimeinen, Socks: se putosi joulukuun alussa jäähalkeamaan. Retkikunta saavutti kuitenkin 88. leveysasteen ja 23 minuuttia ja pääsivät vain 160 kilometrin päähän etelänavasta, mutta kun muonavarat uhkasivat loppua, he joutuivat kääntymään takaisin. Englantiin palattuaan Shackleton sai aatelisarvon, ja hänestä tuli kansallissankari.
Seuraavat pari vuotta Shackleton makseli Nimrodin matkan velkoja, saneli bestsellerin ja muutti Nimrodin maksulliseksi museoksi.
Etelämantereen tutkimusretket > 1914–1917 Etelämantereen ylitysretki

Shackleton lähti Antarktiksen ylitysretkelle Endurance-laivalla 8. elokuuta 1914. Etelä-Georgian saarelta retkikunta lähti eteenpäin 5. joulukuuta. Laiva juuttui jäihin 18. tammikuuta 1915 ja haaksirikkoutui 27. lokakuuta, jolloin retkikunta siirtyi jäälle. Jäiden rikkoontuessa 9. huhtikuuta 1916 retkikunta siirtyi pelastusveneisiin ja onnistui 15. huhtikuuta pääsemään Etelämantereen pohjoisosassa olevalle pienelle Elefanttisaarelle. Shackleton lähti 24. huhtikuuta kuuden miehen kanssa 1 287 kilometrin pituiselle avunhakumatkalle Etelä-Georgian saarelle pienellä James Caird -nimisellä pelastusveneellä. He pääsivät saarelle 10. toukokuuta, mutta heidän piti vielä ylittää saari päästäkseen sen itärannalle valaanpyyntiasemalle, jonne Shackleton saapui 20. toukokuuta. Tämän jälkeen Shackleton pyrki pelastamaan Elefanttisaarelle jääneen miehistönsä, mutta jäiden vuoksi yritykset epäonnistuivat. Vasta 30. elokuuta 1916 chileläinen avomerihinaaja Yelcho onnistui pääsemään Elefanttisaarelle ja toi haaksirikkoiset Punta Arenasiin.
Myös retkikunnan ryhmä, jonka tehtävänä oli ollut asettaaselvennä varastoja Rossinmeren puolelle Aurora-laivalla, oli joutunut pulaan. Shackleton palasi Etelämantereelle kokoamaan retkikuntansa viimeiset rippeet. Hän palasi Englantiin toukokuussa 1917. Tämän jälkeen Shackleton teki nopeatempoisen luentomatkan Yhdysvaltoihin. Palattuaan Englantiin keskelle ensimmäistä maailmansotaa Shackleton haki vapaaehtoisena armeijaan, koska hän ymmärsi palveluksen olevan tulevien yritysten rahoittamisen ehto. Hallitus ymmärsi hänen julkisuusarvonsa ja lähetti hänet Etelä-Amerikkaan houkuttelemaan Argentiinaa ja Chileä mukaan sotaan ympärysvaltojen puolelle. Shackleton lähti Buenos Airesiin lokakuussa 1917 ja palasi Englantiin huhtikuussa 1918. Hän yritti edelleen päästä asepalvelukseen, mutta lopulta hän päätyi Huippuvuorten kautta Murmanskiin, jossa hänen nimikkeenään oli "arktisesta kuljetuksesta vastaava miehistöupseeri".
Sodan jälkeen Shackleton saneli loppuun Endurancen tutkimusmatkasta kertovan kirjan South, joka ilmestyi vuonna 1919. Velkoja maksaakseen Shackleton joutui luopumaan kaikista oikeuksistaan teokseen. Näin Shackleton oli varaton ja vailla ansiotyötä.
Etelämantereen tutkimusretket > 1921–1922 Shackletonin-Rowettin tutkimusretki

Vuonna 1920 Shackleton ilmoitti haluavansa uudestaan antarktisille seuduille. Hänen tavoitteenaan oli Etelämantereen ympäripurjehdus Quest-laivalla. Matkaan lähdettiin Lontoosta syyskuussa 1921. Shackletonin terveys alkoi horjua, ja Riossa hän sai sydänkohtauksen mutta kieltäytyi tutkimuksista, ja matka jatkui etelään. Laiva saapui Etelä-Georgian saarelle 4. tammikuuta 1922. Shackleton sai sydänkohtauksen ja kuoli 5. tammikuuta kello 2.50 Questillä, joka oli ankkurissa saarella. Tutkimusmatkailijan ruumis haudattiin omaisten toivomuksesta Etelä-Georgian Grytvikeniin. Hänen viimeiset sanansa olivat: "Sinä haluat minun aina luopuvan jostakin. Mistä toivot minun nyt luopuvan?"
Jälkikirjoitus

James Caird -säätiö perustettiin vuonna 1994 vaalimaan Shackletonin saavutusten muistoa. Säätiön puheenjohtajana on toiminut Shackletonin nuorin poika Edward Shackleton ja vuodesta 1995 pojantytär Alexandra Shackleton. Shackletonin etelänavan ylitysretkestä on kuvattu vuonna 2002 Charles Sturridgen ohjaama kaksiosainen televisioelokuva, jonka pääosassa Shackletonia esittää Kenneth Branagh.lähde?
Shackletonin hauta Etelä-Georgiassa Grytvikenissä on suosittu matkailukohde. Hänen muistoaan vaalimaan on nimetty RRS Ernest Shackleton -niminen laiva.  Scottin napa-alueiden tutkimuksen instituutissa (engl. Scott Polar Research Institute) Cambridgen yliopistossa on Shackletonin muistokirjasto.lähde?
Kirjallisuutta

Lansing, Alfred: Kestävyys: Shackletonin uskomaton matka Etelämantereelle.  (Endurance: Shackleton's incredible voyage, 1959); 2. painos (1. painos 1959)  Suomentanut Panu Pekkanen. Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-1513-5
James, Naomi: Meren kutsu.  Suomentanut Tuula Kaurinkoski. Otava, 1990.  ISBN 951-1-10384-9  Sivut 64–78.
Andersson, J. G.: Etelänavan sankareita.  Suomentanut Irja Hieta. Tammi, 1948.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ernest Shackleton Wikimedia Commonsissa
Elämäkerta South-pole.com -sivulla
Ernest Shackleton: South: The Story of Shcakleton's Last Expedition 1914-1917 Wikisourcessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav  MusicBrainz  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Nimrod lähdössä Etelämantereelle (1907).
Ernest Shackleton (1915)
Liuskemuuranen

| Liuskemuuranen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  schisticolor
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula schisticolor  (Lawrence, 1865) 

Katso myös
   Liuskemuuranen Wikispeciesissä   Liuskemuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Liuskemuuranen (Myrmotherula schisticolor) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Liuskemuurasta tavataan Belizessä, Kolumbiassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa, Nicaraguassa, Panamassa, Perussa ja Venezuelassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 5 780 000 km2. Lajin kannaksi on arvioitu 50 000–499 999 yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Sen arvellaan kuitenkin olevan vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia.
Tarzan ja kadonnut valtakunta

| Tarzan ja kadonnut valtakunta> Tarzan and the Lost Empire |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Edgar Rice Burroughs
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, seikkailu
Kustantaja:  Metropolitan Newspaper Services
Sivumäärä:  313

Edeltävä:  Tarzan, Viidakon valtias
Seuraava:  Tarzan maan uumenissa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tarzan ja kadonnut valtakunta (Tarzan and the Lost Empire) on Edgar Rice Burroughsin romaani, joka julkaistiin vuonna 1929. Tarzan ja kadonnut valtakunta on Tarzan -kirjasarjan 12. osa.
Ensimmäinen suomennos julkaistiin vuonna 1942.
Alex Walsh

| Alex Walsh |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. heinäkuuta 2001 (ikä 23)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
| Mitalit>  Olympialaiset  |
| --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tokio 2020 | 200 m sekauinti |
MM-kilpailut 
|  Kultaa | Budapest 2022 | 200 m sekauinti |
|  Hopeaa | Fukuoka 2023 | 200 m sekauinti |
|  Pronssia | Budapest 2022 | 4×200 m vapaauinti |
MM-kilpailut (25 m rata) 
|  Kultaa | Melbourne 2022 | 4×50 m vapaauinti |
|  Kultaa | Melbourne 2022 | 4×100 m sekauinti |
|  Kultaa | Melbourne 2022 | sekajoukkueiden 4×50 m sekauinti |
|  Kultaa | Budapest 2024 | 4×200 m vapaauinti |
|  Kultaa | Budapest 2024 | 4×100 m sekauinti |
|  Hopeaa | Melbourne 2022 | 200 m sekauinti |
|  Hopeaa | Melbourne 2022 | 4×50 m sekauinti |
|  Hopeaa | Budapest 2024 | 200 m sekauinti |
|  Hopeaa | Budapest 2024 | sekajoukkueiden 4×100 m sekauinti |
|  Pronssia | Melbourne 2022 | 4×50 m vapaauinti |
|  Pronssia | Budapest 2024 | 200 m rintauinti |
|  Pronssia | Budapest 2024 | sekajoukkueiden 4×50 m sekauinti |
Alex Walsh (s. 31. heinäkuuta 2001 Nashville, Tennessee) on yhdysvaltalainen uimari, joka on saavuttanut sekauinnissa maailmanmestaruuden ja olympiahopeaa.
Walsh saavutti nuorten MM-kilpailuissa 2017 hopeaa 4 × 100 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin sekauinnissa, joista jälkimmäisessä hän ui vain alkuerässä, sekä sijoittui 200 metrin sekauinnissa neljänneksi. Pan-Amerikan kisoissa 2019 hän voitti kultaa 200 metrin selkäuinnissa, 200 metrin sekauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauinnissa. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän saavutti hopeaa 200 metrin sekauinnissa tuolloisella ennätysajallaan 2.08,65, millä hän hävisi japanilaiselle Yui Ohashille 0,13 sekuntia.
Walsh voitti 200 metrin sekauinnin maailmanmestaruuden Budapestissa 2022 ennätyksellään 2.07,13, ja sai pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Saman vuoden Melbournen lyhyen radan MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa 200 metrin sekauinnissa. Viesteissä hän sai kolme kultaa ja yhden hopean uituaan lajien alkuerissä. 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä hän ui loppukilpailussa Yhdysvaltojen pronssijoukkueessa. Fukuokan pitkän radan MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti hopeaa 200 metrin sekauinnissa ja sijoittui neljänneksi 400 metrin sekauinnissa.  Budapestin lyhyen radan MM-kilpailuissa 2024 hän voitti kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja alkueräuimarina 4 × 100 metrin metrin sekauinnissa. Lisäksi hän sai hopeaa 200 metrin sekauinnissa ja pronssia 200 metrin rintauinnissa sekä sekaviesteistä hopeaa ja pronssia.
Alex Walshin pikkusisko Gretchen Walsh kilpailee myös uinnissa.
Florian Kohfeldt

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 5. lokakuuta 1982 (ikä 42)
Syntymäpaikka: Siegen, Nordrhein-Westfalen, Saksa
Pelipaikka: maalivahti
Seura
Seura:  Darmstadt 98
Tehtävä: päävalmentaja
Junioriseurat
:  TV Jahn Delmenhorst
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2001–2009 |  Werder Bremen U21 |  |  |
Valmennusura
2006–2013:  Werder Bremen Jugend
2014–2016:  Werder Bremen (apuv.)
2016–2017:  Werder Bremen II
2017–2021:  Werder Bremen
2021–2022:  VfL Wolfsburg
2023–2024:  KAS Eupen
2024–:  Darmstadt 98

Florian Kohfeldt (s. 5. lokakuuta 1982) on saksalainen jalkapallovalmentaja. Syyskuusta 2024 lähtien hän on toiminut Darmstadt 98:n päävalmentajana.
Ura

Kohfeldtin oma jalkapalloura jäi vaatimattomaksi. Hän pelasi juniorina TV Jahn Delmenhorstissa ja Werder Bremenin juniorijoukkueessa maalivahtina. Kohfeldt opiskeli Bremenin yliopistossa liikunta- ja terveystieteitä valmistuen maisteriksi vuonna 2013. Vuonna 2015 hän suoritti Saksan jalkapalloliiton valmentajalisenssin.
Kohfeldtin valmennusura alkoi vuonna 2006 Werder Bremenin organisaatiossa juniorivalmentajana. Hän työskenteli organisaatiossa sekä juniorivalmentajana että Viktor Skrypnykin apuvalmentajana. Lokakuussa 2014 Kohfeldt siirtyi Skripnikin apuvalmentajaksi Bremenin edustusjoukkueen valmennustiimiin. Syyskuussa 2016 Skrypnyk sai potkut tehtävistään ja lokakuussa Kohfeldtin ura jatkui Bremenin II-joukkueen valmentajana 3. Ligassa.
Lokakuussa 2017 Werder Bremen erotti Alexander Nourin päävalmentajan tehtävästä ja Kohfeldt nousi väliaikaisesti seuran päävalmentajaksi. Kohfeldtin johdolla Bremen voitti 10 Bundesliiga-ottelua ja nousi putoamiskamppailusta sijalle 11 ja säilytti sarjapaikkansa. Huhtikuussa 2018 Kohfeldt teki vuoteen 2021 ulottuvan jatkosopimuksen Bremenin kanssa. Kaudella 2018/19 Bremen aloitti Kohfeldtin alaisuudessa vahvasti ja oli parhaimmillaan Bundesliigan kolmantena. Lokakuun lopusta talvitaukoon Bremen ei kuitenkaan voittanut kuin yhden ottelun ja vajosi Bundesliigan kärkitaistelusta keskikastiin. Talvitauon jälkeen Kohfeldt johdatti Bremenin vahvaan kevätkauteen ja joukkue hävisi Bundesliigassa vain kolme ottelua. Tasapelien myötä pistepotti ei kuitenkaan karttunut riittävästi ja Bremen sijoittui kahdeksanneksi jääden europelien ulkopuolelle pisteen erolla Eintracht Frankfurtiin. Kauden jälkeen Bremen jatkoi Kohfeldtin sopimusta kesään 2023. Seuraavat kaudet olivat Werder Bremenille vaikeita. Joukkue kamppaili kaudella 2019/20 sarjapaikastaan ja säilyi Bundesliigassa lopulta sarjakarsintojen kautta. Kaudella 2020/21 tulokset olivat myös heikkoja ja seurajohto erotti Kohfeldtin kierros ennen kauden loppua Bremenin pudottua suoran putoajan paikalle.
Lokakuussa 2021 Kohfeldt teki kesään 2023 ulottuvan sopimuksen Bundesliiga-seura VfL Wolfsburgin kanssa. Kohfeldtin johdolla Wolfsburg jäi kauden 2021/22 päätteeksi liigassa vasta sijalle 12 ja seura purki hänen sopimuksensa kauden jälkeen.
Kesäkuussa 2023 Kohfeldt palasi valmennustehtäviin, kun hänestä tuli belgialaisen KAS Eupenin päävalmentaja. Kohfeldt sai potkut seurasta maaliskuussa 2025, kun joukkue oli vajonnut Belgian liigan häntäpäähän.
Syyskkuussa 2024 Kohfeldtista tuli 2. Bundesliigan Darmstadt 98:n päävalmentaja.
Taipaleentakaiset tšuudit

Taipaleentakaiset tšuudit (ven. Чудь заволочская, Tšud zavolotskaja) olivat oletettavasti Vienanjoen vesistön alueella, lähinnä nykyisellä Arkangelin alueella vedenjakajan eli taipaleen takana asuneita muinaisia ihmisiä, joista käytettiin tätä nimeä venäläisissä kronikoissa. Nestorin kronikassa taipaleentakaiset tšuudit mainitaan niiden kansojen joukossa, jotka ovat kuuluneet Venäjän yhteyteen sen alusta alkaen. Ilmeisesti samaan väestöön viitataan skandinaavisessa kirjallisessa traditiossa nimellä bjarmit.lähde?
Keskeinen keino taipaleentakaisten tšuudien historian selvittelyssä on ollut paikannimitutkimus. Sen avulla on voitu osoittaa, että Pohjois-Venäjällä on puhuttu itämerensuomalaisia kieliä. Onkin syytä olettaa, että myös taipaleentakaisten tšuudien puhuma kieli tai kielet ovat lukeutuneet näihin. Pohjois-Venäjän historiallisista lähteistä tunnetaan lukuisia kansallisuudennimityksiä, joista taipaleentakaiset tšuudit on vain yksi, joskin tunnetuin. Ilmeisesti alueen etninen koostumus ennen venäläistymistä oli monimutkainen, vaikkakin lähes kaikki alueella puhutut kielet lienevät kuuluneet suomalais-ugrilaisiin kieliin. Paikannimiin kohdistuneessa tutkimuksessa on käynyt ilmi, että osa näistä kielistä on muistuttanut karjalaa ja osa viroa.
Taipaleentakaiset tšuudit siirtyivät venäjänkielisiksi mahdollisesti 1600-luvun aikana, mutta tšuudeiksi identifioitui alueen väestöä vielä 1800–1900-luvuilla. Alueella elää edelleen väestöä, jotka nimittävät itseään tšuudeiksi.
Dmitri Pavlovitš Romanov

| Dmitri Pavlovitš |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinas
 
Syntynyt:  Dmitri Pavlovitš Romanov 18. syyskuuta (J: 6. syyskuuta) 1891 Iljinskoje, Moskovan kuvernementti, Venäjä
Kuollut:  5. maaliskuuta 1942 (50 vuotta) Davos, Sveitsi
Puoliso:  Audrey Emery  (vih. 1926; ero 1937)
Lapset:  Paul Romanovsky-Ilyinsky
Suku:  Romanov
Isä:  Pavel Aleksandrovitš Romanov
Äiti:  Kreikan prinsessa Maria
Uskonto:  Venäjän ortodoksi
Dmitri Pavlovitš Romanov (ven. Дмитрий Павлович Романов); (18. syyskuuta (J: 6. syyskuuta) 1891 Iljinskoje, Moskovan lähellä, Venäjän keisarikunta – 5. maaliskuuta 1941 Davos, Sveitsi) oli venäläinen suuriruhtinas, joka parhaiten muistetaan Grigori Rasputinin murhasta vuonna 1916. Dmitri Pavlovitš Romanov oli Venäjän keisari Nikolai II:n serkku.
Suku ja koulutus

Dmitri Pavlovitš Romanov oli Aleksanteri II:n pojan, suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitš Romanovin lapsi. Hänen äitinsä oli Kreikan prinsessa Maria, venäläisittäin Aleksandra Georgijevna. Dmitrin sisar oli Maria Pavlovna Romanova, joka oli hetken aikaa Ruotsin prinssi Vilhelmin puoliso. Heidän äitinsä Aleksandra Georgijevna kuoli munuaistulehduksen ja sydämen vajaatoiminnan aiheuttamaan koomaan kuusi päivää Dmitri Pavlovitšin ennenaikaisen pihtisynnytyksen jälkeen.
Kun leskimies, suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitš meni vuonna 1902 uudelleen naimisiin vastoin keisarin tahtoa, hän menetti oikeutensa kahteen lapseensa, koska he kuuluivat Romanov-dynastiaan. Heidät otti kasvattaakseen Moskovassa asunut Pavel Aleksandrovitšin veli suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš Romanov ja hänen vaimonsa Elisabet Fjodorovna. Kasvattisetä Sergei Aleksandrovitš surmattiin kuitenkin pian pommiattentaatissa vuonna 1905 Moskovassa. Hän kasvoi yhdessä sisarensa Marian kanssa, ja he olivat hyvin läheisiä toisilleen. Dmitri Pavlovitš oli lähes samanikäinen keisari Nikolain lasten kanssa. Hänestä tuli näin hyvin läheinen keisariperheen kanssa.
Dmitri Pavlovitš kuului aikuistuttuaan Venäjän ylhäisimpään aatelistoon. Hän oli siirtynyt vuonna 1909 Moskovasta Pietariin ja asui Beloselski-Belozerskin palatsissa, jonka hän peri edesmenneeltä sedältään Sergei Aleksandrovitšilta, toisten tietojen mukaan tämän leskeltä Elisabet Fjodorovnalta. Romanovien sotilasperinteen mukaisesti Dmitri Pavlovitš opiskeli Nikolain ratsuväkiopistossa ja siirtyi valmistumisensa jälkeen keisarin henkikaartin ratsuväkirykmenttiin.
Ratsuväkiura

Hän kehittyi hyväksi ratsastajaksi ja osallistui vuonna 1912 Tukholman olympialaisten ratsastuskilpailuihin ja sijoittui henkilökohtaisessa esteratsastuksessa parhaana venäläisenä jaetulle 9. sijalle sekä joukkueena 5. sijalle. Dmitri Pavlovitš oli myös aktiivi valtakunnallisen venäläisen urheilutoiminnan aktivoija, järjestöjohtaja ja keulakuva. Ensimmäisen maailmansodan syttymisen aikoihin hänen oli tarkoitus matkustaa Riikaan ja avata Venäjän toiset valtakunnalliset urheilukisat, mutta ne jouduttiin keskeyttämään Sarajevon laukausten myötä heinäkuussa 1914.
Maailmansodan sytyttyä Dmitri Pavlovitš osallistui ratsuväkirykmenttinsä mukana sotatoimiin Itä-Preussissa ja palkittiin Yrjön ristin 4. luokalla. Kesällä 1915 hänet siirrettiin ylipäällikön Nikolai Nikolajevitšin johtamaan Venäjän armeijan päämajaan, mutta siirtyi pian omaehtoisesti Petrogradiin. Hän palasi päämajaan Mogiljoviin kuullessaan vihiä keisari Nikolai II:n päätöksestä ottaa armeijan ylipäällikkyys omiin käsiinsä ja halusi taivuttaa serkkunsa perumaan aikeensa. Keisari otti serkkunsa vastaan päämajassa, mutta taivutteluista huolimatta ei perunut aiettaan, vaan Nikolai II teki itsestään armeijan ylipäällikön 21. elokuuta 1915. Mielipide-erosta huolimatta Dmitri Pavlovitš palveli päämajassa serkkuaan. Lopulta kuitenkin mielipide-erot tulivat niin suureksi, että Dmitri Pavlovitš karkotettiin päämajasta.
Poliittinen toiminta

Dmitri Pavlovitš suhtautui kriittisesti keisariperhettä lähellä olevaan munkki Grigori Rasputinin, jolla oli erityisesti vaikutusta keisarinna Aleksandra Fjodorovnaan ja sitä kautta keisarikunnan hallintoon. Dmitri Pavlovitš liittoutui ruhtinas Feliks Jusupovin, duuman äärikansallisen poliitikon Vladimir Puriškevitšin, luutnantti Sergei Mihalovitš Suhotinin ja lääkäri Stanislaus de Lazovertin kanssa. Joulukuun 16. ja 17. päivän välisenä yönä vuonna 1916 he tappoivat Rasputinin. Rangaistukseksi salaliittolaiset mukaan lukien Dmitri Pavlovitš määrättiin sisäiseen karkotukseen Pietarin ulkopuolelle. Dmitri Pavlovitš joutui sodassa Persian rintamalle.