Kardinaalinepos
Historia > Vuodesta 1692 eteenpäin

Aleksanteri VIII:n kuoleman jälkeen konklaavi valitsi hänen seuraajakseen Innocentius XII:n. Heti valintansa jälkeen Innocentius XII hyökkäsi nepotismia vastaan, sillä se oli ollut yksi paavien arvovaltaa eniten heikentäneitä tekijöitä. Innocentius julisti bullassaan, että paavit eivät enää koskaan saisi luovuttaa kiinteistöjä, työhuoneita tai tulonlähteitä sukulaistensa käyttöön, ja kardinaaliksi paavi saisi nimittää sukulaisensa vain, jos tämä olisi "muutoin sopiva". Bulla määräsi lisäksi, että paavin sukulaisista korkeintaan yksi saisi olla kardinaali ja että paavi saattoi myöntää sukulaisilleen korkeintaan 12 000 scudin avustuksia. Innocentius XII myös panosti hyväntekeväisyyteen todeten: "Köyhät ovat veljenpoikiani",lähde? ja asetti näin tulonsiirtonsa vähävaraisille vastakkain edeltäjiensä harjoittaman nepotismin kanssa. Innocentius XII:n säädökset otettiin myöhemmin kanoniseen lakiin.
Paavi Innocentius XII:n nepotisminvastaisesta taistelusta huolimatta ainoastaan kolme kahdeksasta 1700-luvun paavista ei saanut lähisukulaistaan kardinaaliksi. Näitä nepotistisesti nimitettyjä kardinaaleja ei kuitenkaan lasketa varsinaisiksi kardinaalinepoksiksi, koska Innocentius XII oli lakkauttanut kardinaalinepoksille luodun kuurian viraston. Siten käytännössä 1700-luvun paavien kardinaaleiksi nostetut sukulaiset olivat epävirallisia kardinaalinepoksia eli pikemminkin tavallisia kardinaaleja, mutta nepostismin kautta virkaansa nousseita.lähde?
Paikoin kardinaalikollegio myös kehotti 1700-luvun paaveja nimittämään itselleen kardinaalinepoksia. Taustalla saattoi olla esimerkiksi hallitsevan kardinaalinepoksen huono maine tai kelpaamattomuus kollegiolle, ja tätä tilannetta tasoittaakseen kardinaalikollegio saattoi ehdottaa paaville tämän korvaamista jollain toisella veljenpojallaan. Esimerkkinä voidaan pitää kardinaalikollegion kehotusta vuosina 1724–1730 hallinneelle Innocentius XII:lle. Kollegio toivoi, että paavi Benedictus XIII asettaisi oman kardinaalinepoksen, joka sitten korvaisi hänen silloisen huonomaineisen nepoksensa Niccolò Coscian.
1700-luvun epävirallisten kardinaalinepoksien valta aleni suuresti suhteessa aikaisempiin kardinaalinepokseihin samalla kun kardinaalivaltiosihteerin valta vastaavasti kasvoi.Siitä huolimatta paavin lähisukulaisilla oli mahdollisuus saada viran kautta huomattavaa valta, mitä käyttikin hyväkseen Neri Corini, joka oli 1700-luvun epävirallisista kardinaalinepoksista vaikutusvaltaisin. Hänen vaikutusvaltaisuutensa johtui pääosin paavi Klemens XII:n korkeasti iästä ja sokeudesta. Kardinaalinepoksien hetkellinen vallanlisäys ei kuitenkaan kestänyt kauan, kuten selviää Hugh Walpolen Benedictus XIV:n kuvauksesta "paavina ilman veljenpoikia".
Vuoden 1800 konklaavi nosti paaviksi Pius VII:n. Hän vierasti kardinaalineposjärjestelmää ja nepotistisen ratkaisun sijasta tukeutui kardinaalivaltiosihteeriinsä Ercole Consalviin. 
1800-luvulla ainoa kardinaali, joka oli läheistä sukua paaville, oli Gabriel della Genga Sermattei. Hänen lähisukulaisensa oli paavi Leo XII, vaikkakin kardinaaliksi hän nousi vasta tämän seuraajan seuraajan Gregorius XVI:n aikana. 1800- ja 1900-luvuilla paavillinen nepotismi eli viimeisiä aikojaan, vaikkakin vielä paavi Leo XIII teki kardinaalin veljestään Giuseppe Peccistä.lähde?
Paaviuden kokema maallisen vallan menetys, Kirkkovaltion tuho, Vatikaanin vankeus ja lateraanisopimukset johtivat lopullisesti siihen, että paavien politikointi omien sukulaistensa hyväksi katosi.