Charleston (Etelä-Carolina)
Historia > Yhdysvaltain alkuajat

Charleston oli yksi itsenäisyysliikkeen merkittävimpiä keskuksia Amerikan vallankumouksen ja Yhdysvaltain itsenäisyyssodan aikana. Sota päättyi siirtokuntien voittoon ja ne irtautuivat Britanniasta. Etelä-Carolinasta tuli nyt osavaltio, ja sen pääkaupunki siirrettiin pois rannikon Charlestonista osavaltion keskelle tätä tarkoitusta varten perustettuun Columbiaan 1786. Yhdysvallat jakautui suhtautumisessaan mustien orjuuteen kahtia; pohjoisen vapaisiin ja etelän orjavaltioihin. Näiden kahden pääalueen yhteiskunnalliset ja taloudelliset rakenteet erosivat toisistaan. Koska Charleston oli etelän suurin kaupunki ja satama, se pysyi itsenäisenkin Yhdysvaltain alkuaikoina orjakaupan pääporttina, mikä vaurastutti sitä entisestään.
Charleston menetti tämän suhteellisen valta-asemansa 1800-luvun alkuvuosina useista syistä: 1803 Yhdysvallat osti Ranskalta suuren Louisiana-nimisen alueen Mississippi-joen länsipuolelta. Alueen keskus New Orleans oli tästä lähtien etelän suurin kaupunki, jossa kauppareitit kohtasivat. Samaan aikaan toisaalla vapaan talouden pohjoisvaltiot pystyivät houkuttelemaan Euroopasta paljon enemmän uusia siirtolaisia kuin orjatalouden etelävaltiot, mikä heikensi niiden suhteellista asemaa niin poliittisesti kuin taloudellisesti. Lisäksi 1807 Iso-Britannia kielsi Afrikan orjakaupan Atlantin ylitse ja kuninkaallinen laivasto ryhtyi valvomaan kieltoa; niinpä tästä lähtien Yhdysvaltoihin ei enää tuotu uusia orjia maan rajojen ulkopuolelta ja Charleston lakkasi rikastumasta orjientuonnilla entiseen tapaan.
Tästä kaikesta huolimatta Charleston kuitenkin jatkuvasti kasvoi ja vaurastui. Kaupungin ja koko osavaltion yhteiskunta perustui plantaasitalouteen ja erityisesti puuvillan viljelyyn. Tämä tuottava viljelymuoto vaati paljon työvoimaa, joka saatiin orjista. Sekä vapaiden että orjien lukumäärä kasvoi Carolinassa, enimmäkseen luonnollisen väestönkasvun eli syntyneiden enemmyyden ansiosta. Alamailla, erityisesti rannikkoa lähimpänä olevilla alueilla, plantaasitalous oli tuottavinta, kun taas ylämailla sillä ei ansainnut niin hyvin. Niinpä alamailla orjien osuus väestöstä oli hyvin suuri, joissakin piirikunnissa enemmän kuin kaksi kolmasosaa, ja Charlestonissakin mustia oli yli puolet. Charlestonin erityispiirre, jossa se poikkesi muusta Carolinasta, oli vapaiden mustien melko suuri määrä; he saattoivat jopa toimia itsenäisinä kauppiaina. Maaseudun plantaasiorjien tavoin suurin osa kaupungin mustistakin oli silti orjia, vaikka he työskentelivätkin mitä erilaisimmissa tehtävissä.
Menestyvä puuvillatalous ja kauppa pitivät Charlestonin Yhdysvaltain itärannikon eteläosan tärkeimpänä kaupunkina halki 1800-luvun alkupuoliskon. Muut kaupungit, edes Georgian Savannah, eivät kyenneet kilpailemaan sen kanssa. Charleston hyötyi myös maan sisäisestä orjakaupasta: lännessä Yhdysvaltoihin liitettiin uusia orjavaltioita, joissa oli pulaa työvoimasta puuvillapelloille, kun taas pohjoisen orjavaltioissa kuten Virginiassa, joissa puuvilla ei juuri menestynyt, orjat lisääntyivät liikaa. Niinpä pohjoisen ylimääräisiä orjia myytiin länteen ja etelään aina Teksasiin saakka, ja yksi pääreiteistä kulki Charlestonin sataman kautta. Etelä-Carolina puolestaan ei itse vienyt orjia, sillä kukoistava talous ja puuvillan tuotanto tarvitsivat kaiken mahdollisen työvoiman, ja osavaltiossa olikin suurin orjien osuus kokonaisväestöstä. Tämä vaati tiukkaa kuria, ja valkoiset olivat hyvin epäluuloisia.
Vapautensa ostanut orja Denmark Vesey suunnitteli Charlestonissa vuonna 1822 orjakapinaa, jonka tavoitteena olisi ollut polttaa kaupunki ja vapauttaa sen orjat. Mahdollisesti jopa 9 000 orjaa oli mukana kapinan suunnittelussa. Suunnitelma kuitenkin paljastui, ja yhteensä 130 mustaa pidätettiin. Vesey hirtettiin 34 muun henkilön ohella.
Pitkän ja monipuolisen historiansa ansiosta Charleston pysyi etelän kulttuurisena ja aatteellisena keskuksena. Sinne suuntautui jo tuolloin jonkin verran matkailua, ja siten siitä tuli myös eräänlainen etelävaltioiden näyteikkuna, kun Euroopasta asti saapuneet matkailijat ihmettelivät tätä eriskummallista puoliteollista yhteiskuntaa, joka perustui puuvillapelloilla raatavien orjien pakkotyöhön ja jossa orjia ostettiin ja myytiin satamassa ja torilla. Etelä-Carolina oli ehkä enemmän kuin mikään muu etelävaltio myös tiukasti liittovaltion vahvistamista vastaan. Carolinalaisten mielestä Yhdysvallat oli perustettu valtioliittona, jossa osavaltioilla tuli olla omiin asioihinsa mahdollisimman suuri itsemääräämisoikeus. Etelä-Carolinassa vastustus keskittyi erityisesti liittovaltion perimiin tulleihin, joissa heidän mukaansa valtio vei carolinalaisten rahoja täysin perusteettomasti. Toinen huolenaihe oli vapaiden pohjoisvaltioiden pyrkimys joskus tulevaisuudessa lakkauttaa orjuus liittovaltion päätöksellä. Etelävaltioiden vaatimukset itsemääräämisoikeudesta kiristivät näiden kahden osavaltioryhmän välejä 1800-luvun puolessa välissä.
Jo 1820-luvulla Etelä-Carolina oli noussut Yhdysvaltain liittovaltiota vastaan mitätöintikriisiksi kutsutussa tapauksessa. Osavaltio piti oikeutenaan kumota joitakin liittovaltiotasolla säädettyjä lakeja. Nimenomaan tuontitullit olivat tällainen asia, sillä ilman niitä ulkomailta tuodut teollisuustuotteet olivat halvempia kuin pohjoisvaltioista tuodut. Eteläcarolinalaiset katsoivat liittovaltion pyrkivän hyödyntämään pohjoista etelän kustannuksella ja samaten haittaavan Charlestonin sataman toimintaa.
Kriisi huipentui liittovaltion lähetettyä sotalaivojaan Charlestoniin 1832[lähde? ], mutta poliittisesti Etelä-Carolina perääntyi vasta sen jälkeen, kun senaattori Henry Clay ehdotti kongressissa tuontitullien asteittaista alentamista. Tuossa kriisissä eivät muut etelävaltiot olleet tukeneet sitä, ja Etelä-Carolina pyrkikin tämän jälkeen yhdistämään etelää.[lähde? ] Kaupungissa järjestettiin maaliskuussa 1838 kokous, johon osallistui edustajia Etelä-Carolinasta ja naapuriosavaltioista ja jossa etsittiin vaihtoehtoista tapaa kaupankäyntiin Euroopan kanssa. Kokousten sarja jatkui myöhemmin myös muissa kaupungeissa. Myös mitätöinnin kannattajat pysyivät poliittisesti merkittävänä voimana.
Charlestonista tuhoutui suuri osa tulipalossa 27. huhtikuuta 1838. Tuli tuhosi muun muassa vain muutamaa päivää aikaisemmin valmistuneen hotellin ja liki uuden teatterin, suurimman osan torialueesta ja kaupungin kirkon. Vahinkojen rahalliseksi arvoksi laskettiin noin kolme miljoonaa dollaria aikakauden rahassa. Etelä-Carolinan hallitus antoi kaupungin asukkaille noin kaksi miljoonaa dollaria avustuksena.