stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jooga
Tarkoitus

Ihmiset harjoittavat joogaa monista erilaisista syistä. Joogaa voi harjoittaa pehmeänä tai vaativana liikuntamuotona, terapiana, eettisenä elämäntapana, hengellisenä kokemuksena tai keinona saavuttaa tyytyväisyys. Joogassa keskitytään ihmisen kokonaisuuteen: kehoon, mieleen ja oletettuun sieluun, ja siinä tavoitellaan tilaa, jossa ne joogaopettajien mukaan eheytyvät. Joogassa pyritään vapautumaan häiriötekijöistä ja saavuttamaan sisäinen rauha. Kun tämä tila on saavutettu, mielen katsotaan joogaopettajien mukaan olevan seesteinen ja aistien toimivan selkeästi ja ihminen kokevan yhtenäisyyden ja autuuden tunnetta. Tila pyritään saavuttamaan painotuksista riippuen esimerkiksi fyysisillä harjoituksilla eli jooga-asennoilla, hallitulla hengityksellä, meditaatiolla ja vanhojen kirjoitusten lukemisella.
Merkitys ja tyylit

Jooga on monimuotoinen, ja joogan merkitykset ovat muuttuneet sen pitkän historian aikana huomattavasti. Joogan opetukset, harjoitukset ja päämäärä on ymmärretty uudella tavalla kussakin kulttuurisessa ja maailmankuvallisessa kontekstissa, jossa joogaa on harjoitettu.
Esimodernissa viitekehyksessä jooga oli yleisnimitys Intian uskontojen piirissä syntyneille pelastusopillisille ja maagisille menetelmille, joiden päämääriin ovat kuuluneet esimerkiksi yliluonnolliset voimat, vapautuminen jälleensyntymisen kiertokulusta, kuolemattomuus tai yhteys jumaluuteen.
Moderniin joogaan kuuluvat ne joogamuodot, jotka ovat syntyneet 1800-luvun puolivälin jälkeen intialaisen ja länsimaisen kulttuurin keskinäisessä vuorovaikutuksessa. Nykyisin käytännössä kaikki harjoitettavat joogamuodot kuuluvat modernin joogan kategoriaan.
Moderni jooga voidaan jakaa tunnustukselliseen joogaan ja psykosomaattiseen joogaan. Tunnustuksellista joogaa ovat suuntaukset, joissa joogaa harjoitetaan osana laajempaa uskonnollista maailmankuvaa ja elämäntapaa. Tällaisia ovat useimmat karismaattisten gurujen ympärille muodostuneet liikkeet, kuten Hare Krishna -liike, sahajajooga ja Oshon seuraajat.
Psykosomaattisessa joogassa painopiste on tiettyjen tekniikoiden harjoittamisessa eivätkä harjoittajat yleensä sitoudu minkään liikkeen oppeihin joogaharjoitusta laajemmassa mielessä. Psykosomaattinen jooga jaetaan edelleen asentojoogaan ja meditaatiojoogaan. Asentojoogassa tehdään kehollisia harjoituksia (asana) ja hengitysharjoituksia (pranayama), ja siihen kuuluvat useimmat nykyisin länsimaissa suositut joogatyylit. Meditaatiojoogassa keskipisteenä ovat erilaiset rentoutumis-, keskittymis- ja visualisaatioharjoitukset. Tähän ryhmään kuuluvat esimerkiksi transsendenttinen meditaatio ja kundaliinijooga. Nämä kaksi tyyppiä saattavat joskus limittyä keskenään, ja joissakin suuntauksissa voi esiintyä myös tunnustuksellisille liikkeille ominaista gurun palvontaa.
Historiaa > Päätyypit

Historiallisten kirjoitusten pohjalta joogaan kehittyi Intiassa kolme suurta perinnettä: uskonnollisesti suuntautunut jooga (n. 800 eaa. alkaen), klassis-filosofinen jooga (n. 200 eaa. – 200 jaa. alkaen) ja hathajooga (n. 800–1200 alkaen). Moderni jooga syntyi 1900-luvulla.
Historiaa > Varhaishistoria

Askeettisen joogan juuret ovat muinaisuudessa, ja tietoa varhaisten askeettien elämäntavoista on säilynyt niukalti. Maailmasta luopuneet askeetit harjoittivat ja harjoittavat edelleen joogaa osana elämäntapaansa ruumiinhallinnan, itsekurin ja jumalaoivalluksen välineenä.
Varhaisimmat tunnetut maininnat joogasta löytyvät esoteerisista upanishadeista, hindulaisuuden mystisistä opetuksista. Niistä Kathaupanishadiin (n. 400–300 eaa.) sisältyy ensimmäinen selkeä kuvaus joogan menetelmästä ja päämäärästä, vaikkakin sitä edeltäneistä upanishadeista löytyy myös myöhemmän joogafilosofian kannalta keskeisiä opetuksia. Joogan kannalta merkittäviä upanishadeja ovat myös Maitriupanishad ja Shvetasvataraupanishad. Muita upanishadeja paljon myöhemmin on lisäksi kirjoitettu erityisiä ”jooga-upanishadeja”, jotka käsittelevät pääasiassa joogaa ja joissa on nähtävissä tantrismin vaikutus.
Intian eeppisissä runoelmissa Ramayanassa ja Mahabharatassa joogiset ideat ja joogin hahmo ovat voimakkaasti läsnä. Mahabharata-eepokseen sisältyy eräs kaikkien aikojen tärkeimmistä joogateksteistä, Bhagavadgita, ’Herran laulu’ (n. 400 eaa. – 150 jaa.). Siihen sisältyvät useimmat aiemmat käsitykset joogasta, ja samalla se esittää kokonaan uudenlaisia näkemyksiä. Bhagavadgitassa esitellyt suuntaukset jaetaan kolmeen kategoriaan: karmajoogaan, bhaktijoogaan ja jnanajoogaan. Ramayanan ja Mahabharatan myötä kaikkien kastien jäsenet pääsivät tutustumaan hengelliseen järjestelmään, joka sitä ennen oli ollut kolmen ylimmän kastin miesten yksinoikeus.
Suuren oppineen Patañjalin noin vuonna 350 jaa. kirjoittamaksi oletettu Joogasutra on filosofisen yoga-koulukunnan keskeinen teos. Siinä kuvattua menetelmää kutsutaan usein ”klassiseksi joogaksi”, ja moni nykyinen joogasuuntaus väittää edustavansa juuri sitä. Teoksen tunnetuin osio käsittelee ”kahdeksanosaista joogamenetelmää”. Sen ydinajatus on siinä, että ruumiin, hengityksen ja tietoisuuden välillä on systemaattinen yhteys. Menetelmä antaa ohjeet ruumiin, hengityksen ja mielen hallitsemiseksi, jolloin joogi pääsee syvän keskittymisen tilaan. Patañjalin harjoitus on meditatiivinen, ja asanojen eli jooga-asentojen kuvaus on vain ylimalkainen.
Historiaa > Keskiaika

Joogan opit sulautuivat ajanlaskun alun jälkeen hindulaisuuden kolmen pääsuuntauksen osaksi. Kunkin kolmen jumalan palvojat alkoivat samastaa joogafilosofian jumalan Ishvaran palvomaansa jumalaan. Myös jokaisen pääsuuntauksen alalahkoilla on omat tulkintansa joogasta. Shaiva- ja shakta-traditiot liittyvät usein läheisesti jnanajoogaan sekä hathajoogan ja muiden tantrististen joogamuotojen kehittymiseen. Vaishnavoiden keskuudessa yleisempää on ollut bhaktijooga.
Tantra vaikutti ensimmäisestä vuosituhannesta alkaen voimakkaasti joogan myöhempiin tulkintoihin, etenkin hathajoogaan. Keskiaikaisessa merkityksessään hathajoogaan kuului voimakkaita ruumiillisia tekniikoita, joiden avulla pyrittiin saamaan aikaiseksi kehossa tietty ”kemiallinen” prosessi. Hathajoogan perinteeseen kuuluvat etenkin yliluonnolliset voimat (siddhi), joita joogeilla hathajoogan harjoittamisen seurauksena uskotaan olevan.
Tantran käsitteistä joogaan ovat tulleet esimerkiksi chakra, nadi ja kundalini. Tantrassa ne viittaavat syvillä tasoilla sijaitsevaan fysiologiaan, johon joogaharjoitusten uskotaan vaikuttavan. Tantrisen joogan perusta on guru, joka välittää tantristen tekstien merkitykset oppilailleen henkilökohtaisesti.
Keskiaikaisen hindulaisuuden joogaan liittyvät hindulaiset askeetit kuten pyhät miehet, sadhut. Sadhun henkiseen harjoitukseen eli sadhanaan kuuluu muun muassa joogaharjoituksia, joita useimmat sadhut harjoittavat ainakin askeettisen elämänsä alussa.
Historiaa > Joogan taantuminen

Intian muslimivallan aikana 1200–1700-luvuilla joogeista tuli pelättyjä palkkasotureita ja maantierosvoja, jotka elivät yhteiskunnan laitamilla ja vastustivat muslimiarmeijoita. Askeetikot olivat erityisen hyviä sotureita yhteisönsä rakenteen sekä kehonsa, mielensä ja tunteidensa hallinnan ansiosta. Muslimivallan kaudella hindulaisuuden ja islamin opit myös sekoittuivat keskenään monissa synkretistisissä liikkeissä, mikä näkyi esimerkiksi hathajoogaa harjoittavien kanphata-joogien opetuksissa.
Joogien sotaisuus säilyi aina 1800-luvulle, jolloin brittiarmeija pakotti heidät laskemaan aseensa ja etsimään muita toimeentulokeinoja. Joogan maine sivistyneiden hindujen keskuudessa oli tuolloin hyvin alhainen, ja briteille joogit edustivat intialaisen kulttuurin takapajuisuutta ja hindulaisuuden rappiota. Orientalistitutkijat päättelivät, että vanhojen klassisten tekstien ”todellinen jooga” oli sen sijaan älyllistä ja filosofista. Orientalistien näkemys tarjosikin siirtomaavallan alla eläneille intialaisille keinon uskonnollisen ja kansallisen identiteetin luomiseen, ja syntyi uushindulainen liike.
Historiaa > Modernin joogan synty

Intiassa joogasta tuli 1900-luvun alussa itsenäisyysliikkeen keskeinen työkalu, Intian uudistumisen ja kansallisen vapauden symboli. Vallankumoukselliset ryhmät harjoittivat taistelutaitojaan joogan peitenimellä, ja toisaalta joogasta tuli ruumiinkulttuurin muoto, joka toi itsenäisyyden ihanteen yksilön ruumiin tasolle. Aiemmin rappion symbolina pidetty hathajooga tulkittiin uudelleen eurooppalaisten ihanteiden mukaisesti fyysiseksi harjoitteluksi ja erotettiin aiemmasta maagisuskonnollisesta kontekstistaan.
Shri Tirumalai Krishnamacharya (1888–1989) oli merkittävässä asemassa modernin joogan synnyssä. Monet nykyisin suosituimmista joogamuodoista perustuvat hänen opetuksiinsa, ja moni vuosisadan lopun kansainvälisesti tunnettu joogaguru oli hänen oppilaansa. Krishnamacharya oli etenkin asanapainotteisen hathajoogan uranuurtaja, mutta hän opetti myös esimerkiksi klassisia joogatekstejä ja meditaatiota.
Historiaa > Leviäminen länteen

Ensimmäisenä länsimaalaisena itseään joogiksi kutsui jo vuonna 1849 kirjailija Henry David Thoreau, joka jäljitteli omalla elintavallaan intialaisia askeetikkoja.
Nuori intialainen uushindulainen filosofi Swami Vivekananda matkusti vuonna 1893 Yhdysvaltoihin Chicagoon. Siellä hän osallistui Maailman uskontojen parlamenttiin, missä hän esitteli hindulaisuutta ja joogaa ja tuli tunnetuksi yhdysvaltalaislehdistön kirjoitettua hänestä paljon. Vivekananda julkaisi amerikkalaiselle lukijakunnalle suunnatun kirjasarjan joogan eri muodoista. Samalla hän muotoili joogaa koskevat opetuksensa ymmärrettävälle kielelle, jollaista niistä edelleen käytetään. Joogalla Vivekananda ei kuitenkaan tarkoittanut hathajoogaa tai fyysisiä asanaharjoituksia, joihin hän suhtautui torjuvasti. Vivekanandan ansiosta joogan menetelmät tulivat kansainvälisen yleisön tietoisuuteen.
Länsimaihin jooga tuli 1800-luvun itämaisuuteen heränneen kiinnostuksen myötä. Joogan ideat levisivät laajalle länteen etenkin Teosofisen Seuran kautta, ja nuorisokulttuuriin jooga löysi tiensä hippiliikkeen kautta. Nykyisin jooga on vakiintunut osaksi länsimaista vaihtoehtouskonnollisuutta. Samalla joogan henkisyys on toisaalta ollut häviämässä, ja se on alettu nähdä pelkkänä kehollisena terapiana ja rentoutumismuotona. 1990-luvulla joogan liikunnallisimmista muodoista kuten astanga- ja bikramjoogasta tuli länsimaissa hyvin suosittuja.
Historiaa > Intiassa nykyisin

Joogan asemaa intialaisena kansanperinteenä on 2000-luvulla voimakkaasti vahvistettu Intiassa. Maassa nimitettiin vuonna 2014 maailman ensimmäinen ”joogaministeri”, kun Intian kansanpuolueen kansanedustajasta Shripad Yesso Naikista tuli joogan ja intialaisen perinnelääkinnän edistämiseen keskittyvän ministeriön johtaja. Astuttuaan virkaan joogaministeri Naik kertoi yrittävänsä osoittaa maailmalle, että jooga on intialainen taidemuoto, joka kuuluu intialaisille. Intiassa on myös perustettu perinnetietoutta keräävä ja säilyttävä digitaalinen kirjasto TKDL, johon on arkistoitu esimerkiksi joogaa koskevia tekstejä ja muita aineistoja. Arkiston tehtävä on osoittaa, että joogaharjoitukset ovat intialaista kansanperinnettä eikä kukaan yksityinen ihminen voi omistaa niitä. Joogasta on tehty Intiassa myös osa armeijan, peruskoulujen, sairaaloiden ja muiden julkisten instituuttien ohjelmaa, ja joogaa opetetaan 600 000 koulussa. Pääministeri Narendra Modi on korostanut joogan kuulumista hinduidentiteetiin. Jooga on keskeisessä asemassa myös Intian tunnetuimman nykygurun Baba Ramdevin uskonnollisessa ja hindunationalistisessa poliittisessa ohjelmassa. Jooga on ollut vuodesta 2016 Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luettelossa.
Menetelmä

Patañjalin Joogasutra noin kahdentuhannen vuoden takaa on nykyisin nostettu joogan tärkeimmäksi ja lähes ainoaksi auktoriteetiksi. Joogasutrassa on kuvattu kahdeksanosainen joogamenetelmä:
Yama , rajoitukset
Ahiṃsā, väkivallattomuus
Satya, totuudellisuus
Asteya, varastamattomuus
Brahmacarya, pidättyväisyys
Aparigraha, omistamattomuus
Niyama , määräykset
Śauca, puhtaus
Saṃtoṣa, tyytyväisyys
Tapas, itsekuri
Svādhyāya, pyhä lukeminen
Īśvarapraṇidhānā, Jumalalle omistautuminen
Āsana, asento
Prāṇāyāma, hengityksen hallinta
Pratyāhāra, aistien hallinta
Dhāranā, keskittyminen
Dhyāna, mietiskely
Samādhi, syventyminen
Joogatyylejä

Joogatyylejä on lukuisia, ja uusia luodaan nykyisin nopealla tahdilla. Joogan tutkija Matti Rautaniemen mukaan joogatyylit voidaan jakaa kolmeen tyyppiin: perinteisiin, moderneihin ja postmoderneihin.
Joogatyylejä > Perinteiset

Bhagavadgitassa esitellyt lähestymistavat:
Karmajooga
Jnanajooga
Bhaktijooga
Joogasutrassa esitellyt joogapolut:
Kriyajooga
Astangajooga, keskiajalta lähtien nimitykseltään myös rajajooga
Keskiaikaisissa teksteissä esitellyt näkemykset joogan menetelmistä:
Hathajooga
Layajooga
Mantrajooga
Joogatyylejä > Modernit

Hathajooga yleisnimityksenä
Sivanandajooga
Iyengarjooga
Bikramjooga
Pattabhi Joisin astangajooga
Kundaliinijooga
Sahajajooga
Joogatyylejä > Postmodernit

Lähestymistavan mukaan nimettyjä joogabrändejä:
Vinyasajooga eli flowjooga
Hotjooga
Yinjooga
Kohderyhmän mukaan nimettyjä joogatyylejä:
Äijäjooga
Äitiysjooga
Musta jooga
Joogatyylejä on myös luotu yhdistämällä joogaa muihin lajeihin kuten akrobatiaan, SUP-lautailuun, pilatekseen tai tanssiin.
Joogaharjoituksen terveysvaikutukset

Joogan tehokkuus liikuntamuotona riippuu siitä, millaisia harjoituksia tehdään ja millä tempolla. Joissain tutkimuksissa joogan tehokkuuden on havaittu vastaavan kevyttä kävelyä, ja toisissa joogasta on havaittu olevan selkeitä aerobisia hyötyjä. Asanaharjoittelun on todettu parantavan lihaskuntoa, notkeutta ja tasapainoa. Joogan on myös katsottu vaikuttavan terveyteen sitä kautta, että se lieventää stressiä ja kohentaa mielialaa, minkä seurauksena ihminen elää aiempaa aktiivisemmin ja syö vähemmän.
Yhdysvalloissa vuonna 2008 tehdyn tutkimuskatsauksen mukaan sydän- ja verisuonitautitutkimuksissa havaittiin säännöllisten joogaharjoitusten aiheuttamia positiivisia muutoksia riskitekijöiden kuten insuliiniresistenssi ja kolesterolitasojen kohdalla, ja säännöllinen joogaharjoitus saattaa mahdollisesti vähentää sairastumisriskiä. Jooga ei näyttänyt auttavan epilepsiakohtauksiin tai menopausaalisiin oireisiin. Joogalla saattaa tutkimuskatsauksen mukaan olla joitakin positiivisia vaikutuksia ADHD:n, selkävaivojen, rannekanava-syndrooman, masennuksen, MS-taudin, ärtyneen suolen ja reuman oireisiin. Astman kohdalla ei havaittu kliinisten tulosten parantumista, mutta osin tulokset viittasivat vähentyneeseen lääketarpeeseen. Joogalla ei liikuntamuotona ollut merkittävää aerobista suorituskykyä kohottavaa vaikutusta.
Väärin tehdyt jooga-asennot voivat aiheuttaa vammoja kuten hermostovaurioita, ruston repeämisiä ja jopa halvauksia. Useimmin joogavammat ovat vartalon ja etenkin selän revähdyksiä tai venähdyksiä. Niitä voi tulla myös niskaan, olkapäihin, ranteisiin ja alaraajoihin. Suomessa noin 90 prosenttia joogavammoista on rasitusvammoja, ja akuutteja loukkaantumisia on alle kymmenen prosenttia. Vammoja aiheutuu herkimmin joogan fyysisimmissä muodoissa kuten astangajoogassa. Amerikkalaiset viranomaiset suosittelevat tämän vuoksi, että joogaa harjoitettaisin vain asianmukaisesti koulutetun joogaopettajan ohjauksessa.
Kirjallisuutta

Broo, Måns (suom. & toim.): Joogan filosofia: Patanjalin Yogasutra.  (Yoga-sūtra, noin 350 eaa.)  Helsinki:  Gaudeamus, 2010.  ISBN 978-952-495-131-9
I. K. Taimni: Joogan tiede.  Teosofinen seura, 2002.  ISBN 951-98631-4-1
Annie Besant: Jooga.  Biokustannus, 2006.  ISBN 952-5132-87-0
Herran laulu - Bhagavadgita. Gaudeamus, 1975. ISBN 951-662-125-2
T. K. V. Desikachar. The Heart of Yoga: Developing a Personal Practice. Madras: Krishnamacharya Yoga Mandiram, 1995.
B. K. S. Iyengar. Light on Yoga. 1. p.: London: George Allen & Unwin, 1966.
K. P. Jois. Yoga Mala. Englanninkielestä suomentanut Juha Javanainen. Helsinki: Astanga joogakoulu, 2002. Samanniminen kannadankielinen alkuteos ilmestyi 1962.
Leppänen, Petri & Tukiainen, Tommi: Joogaa!  Helsinki:  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-0944-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mitä on Jooga?
Joogameditaatiota harjoittavaa Shivaa esittävä patsas
Nykyaikainen hathajoogatunti meneillään
Ernst Josephson

Ernst Josephson.
Ernst Abraham Josephson (16. huhtikuuta 1851 Tukholma – 22. marraskuuta 1906 Tukholma) oli ruotsalainen taidemaalari.
Josephsonin elämäntarina käsittää huippuunsa kärjistetyn taiteilijakohtalon: korkeisiin ja ehdottomiin päämääriin pyrkivä nuoruus, täysin taiteelle omistettu miehuus, pettymysten ja vaikeuksien pimentämä vanhuusikä ja maailmanmaineeseen nousu vasta kuoleman jälkeen. Kaksikymmenvuotiaana hän kirjoitti kohtalonsa: "Minusta tulee Ruotsin Rembrandt tai kuolen!" Jo nuorena hän sairastui syfilikseen. Hän kävi ainutlaatuisen kamppailun aikalaisten ymmärtämättömyyttä vastaan, ja voiton viimein häämöttäessä hän joutui mielisairaalaan. Vasta tämä traaginen kohtalo veti aikalaisten mielenkiinnon hänen taiteeseensa. Kiitos ja kunnia tulivat kuitenkin taiteilijalle liian myöhään, eikä niillä ollut hänelle itselleen enää mitään arvoa.
Taidemaalarina > Nuoruus ja oppivuodet

Josephson oli varakkaan juutalaisen tukkukauppiaan poika, jonka lapsuudenkodista ei puuttunut aineellista eikä henkistä rikkautta. Hän kävi Tukholman juutalaista koulua ja oli lahjakas oppilas. Hän lopetti koulunkäynnin viisitoistavuotiaana ja siirtyi Taideakatemiaan prinsiippiluokalle. Josephson, jolle taide oli koko elämä, ryhtyi ensimmäisenä moittimaan Akatemian vanhoillisuutta, sen opetustapoja ja arvostelemaan Akatemiassa vallitsevaa henkeä. Opettajat pitivät kritiikkiä "myrskynä vesilasissa" eivätkä ymmärtäneet Josephsonin mielenlaadun ehdottomuutta.
Kesällä 1872 Josephson matkusti opiskelutoverinsa kanssa Norjaan, jossa he vaelsivat jalan. Eggedalin kylässä taiteilija maalasi sisäkuvia kirkoista, pirteistä, ja ensimmäistä kertaa kansansatujen maailma kävi hänelle eläväksi. Tällä matkalla hänelle kehittyi ensimmäisen kerran kuva Näkistä, joka soittaa kosken partaalla viuluaan. Kuvasta tuli hänen taiteellisen tuotantonsa johtomotiivi. Seuraavana vuonna hän matkusti Taalainmaalle etsimään lisää kansanomaisia aiheita. Savupirteissä maalaaminen ei kuitenkaan ollut hänen ominta lajiaan, ja mieli paloi jo suureen maailmaan.
1873 Josephson lähti opintomatkalle Eurooppaan: Kööpenhaminan, Berliinin, Dresdenin, Düsseldorfin ja Antwerpenin taidekokoelmat tulivat matkan aikana tutuiksi. Hän arvosti vanhojen mestareiden teosten tutkimista enemmän kuin Taideakatemian oppeja. Pariisiin saavuttuaan hän pääsi École des Beaux-Artsiin Jean-Léon Gérômen oppilaaksi. Suurimman hyödyn hän sai kuitenkin tutkimuksistaan Louvressa ja muissa taidekokoelmissa. Pariisista palattuaan hän jatkoi opintojaan Ruotsin kansallismuseossa ja kopioi siellä muun muassa Rembrandtin Kyökkipiian sekä pari muuta taulua. Huolimatta oppositioasenteestaan hän menestyi Akatemian kilpailuissa hyvin ja sai Akatemian mitalin teoksestaan Sten Sture vapauttaa kuningatar Kristinan. Hänet hyväksyttiin Taiteilijaseuran sekä Idunin jäseneksi.
Taidemaalarina > Eurooppa ja Pariisin taiteilijapiirit

Taiteilijaksi valmistuttuaan Josephson matkusteli ja työskenteli paljon Euroopassa, eritoten Italiassa ja Pariisissa. Merkillisessä kirjeessä äidilleen nuori taiteilijanalku kirjoittaa vuonna 1877 Italiasta seuraavaa:
»Olen hyvin kunnianhimoinen, sillä en tyydy kultaan, en kunniaan enkä kuuluisuuteen, kunnianhimoni ulottuu haudan tuolle puolen. Sen päämääränä on saada luoduksi teos, jonka eteen, minun ainiaaksi nukahdettuani, taiteilija pysähtyisi sanoen:Hän oli taiteilija! – so. että uhrini yhden ainoan kerran syttyisi siitä pyhästä tulesta, joka palaa ikuisesti.»
Vuonna 1878 Josephson osallistui Pariisin maailmannäyttelyyn, ja seuraavana kesänä hän asettui Pariisiin pidemmäksi aikaa. Hänestä tuli sikäläisen skandinaavisen taiteilijakolonian henkinen johtaja. Seuraan kuuluivat muun muassa suomalaiset Walter Runeberg, Albert Edelfelt, Gunnar Berndtson ja Ville Vallgren. Pohjoismaisten taiteilijoiden kantakapakka oli Boulevard Clichyn varrella oleva Restaurant de Lilas -niminen viinitupa, ja sinne he kokoontuivat kerran päivässä vaihtamaan kotimaan uutisia ja keskustelemaan taiteesta. Salongin vernissauspäivänä viinituvassa järjestettiin valtavia juhlia joko ilon tai surun merkeissä, riippuen siitä, minkälaisen vastaanoton seuran jäsenten työt olivat saaneet juryltä.
Taidemaalarina > Eurooppa ja Pariisin taiteilijapiirit > Muotokuvamaalarina

Josephson keskittyi töissään pääasiassa muotokuvamaalauksiin. Monet taiteilijatoverit ikuistuivat kankaalle, näiden joukossa muun muassa Hugo Birger, Allan Österlind ja Karl Skånberg. Vuonna 1881 hän matkusti Anders Zornin kanssa Espanjaan. Trinian pienessä mustalaiskylässä syntyi maalaus Espanjalaisia seppiä, josta hän maalasi valmiimman version Pariisin näyttelyä varten. Taiteilijan suureksi pettymykseksi se kuitenkin hylättiin. Pariisiin palattuaan hän koki muitakin vastoinkäymisiä ja masentui syvästi.
Taidemaalarina > Eurooppa ja Pariisin taiteilijapiirit > Näkki

Taiteilija oli hautonut vedenhaltija-aihetta mielessään vuosikymmenen ja loi vuonna 1882 suurehkon maalauksen Näkki, joka tunnetaan suomenkielisessä taidekirjallisuudessa myös nimellä Ahti. Aihe on Josephsonin tuotannon johtomotiivi. Suomalainen taidekriitikko Einar Reuter piti aikanaan Näkki -teosta ehkä Ruotsin taiteen suurimpana taideteoksena.
Taidemaalarina > Kotimaan arvostelut

Ruotsiin palattuaan Josephson sai huomata, että kotimaan taide-elämä oli näivettymässä ja kaikki se uusi, mitä nuori taiteilijapolvi oli oppinut Pariisissa, hylättiin ja teilattiin arvosteluissa. Josephson kirjoitti Dagens Nyheteriin kaksi pitkää artikkelia uuden taiteen puolesta. Tämän lisäksi hän keräsi adressin Akatemian opetusta vastaan ja sen alle 86 nimeä. Pariisin ruotsalaisten ensimmäinen yhteisnäyttely avattiin samoihin aikoihin, ja Akatemian väenkin oli pakko tunnustaa Pariisin tuulten raikkaus. Josephson, joka oli tuonut näyttelyyn muun muassa Ville Vallgrenin muotokuvan sekä Espanjalaiset seppänsä, sai näyttelyn huonoimmat arvostelut. Häntä moitittiin epätasaiseksi ja monien tyylien matkijaksi. Taiteilija sai kokea pilkkaa ja arvostelua.
Palatessaan vuonna 1886 Pariisiin Josephson oli katkeroitunut mies. Hän matkusti ystävänsä Allan Österlindin kanssa Gargilesseen, jossa hänellä oli työrauha. Lyhyen ajan kuluessa syntyi monta merkittävää ulkoilmamaalausta. Seuraavana vuonna hän asettui Île de Brehat'han, jossa maalasi ensi töikseen kuvan lastenlastensa kanssa leikkivästä halvaantuneesta postinkantajasta. Hän antoi teokselle nimen Elämänilo. Taiteilijan aihepiiri oli alkanut keskittyä vanhojen ihmisten kuvaamiseen. Viimeisillä Pariisin matkoillaan hän oli huomannut ystävien kääntäneen hänelle selkänsä, lisäksi ikuinen rahapula teki maalaamisen jopa mahdottomaksi.
Kesällä 1887 Josephson matkusti Österlindin kanssa Bretagneen ja asettui asumaan Bréhat’n saareen. Lainarahoilla hän osti pienen kalastajamajan ja aikoi asua siellä erakon tavoin loppuelämänsä ja omistautua maanviljelyn ja kalastuksen ohella yksinomaan runoudelle ja taiteelle. Hän kirjoitti oopperatekstiksi aiotun neliosaisen uninäytelmän Peder Smedin ja lähetti sen runojensa ohella arvosteltavaksi Gustav af Geijerstamille, jonka valikoimana ilmestyi kaksi nidettä nimellä  Svarta rosor ja Gula rosor. Näinä aikoina Josephson ilmoitti olevansa kyllästynyt maalaamiseen ja haluavansa keskittyä kirjalliseen tuotantoon.
Runoilijana

Josephson julkaisi runokokoelmat Svarta rosor (1888) ja Gula rosor (1896). Runoilijana hän ilmentää samoja ominaisuuksia kuin maalaajanakin. Hänen runojaan on suomentanut Leena Krohn kokoelmaansa Runon portilla (WSOY 1985) ja Uuno Kailas kokoelmaansa Runot 1922-1931 (SKS 2002). Runoja ovat säveltäneet ainakin Jean Sibelius ja Yrjö Kilpinen, ja niitä on levytetty.
Balladi (Krohn)
Kukka auringossa punaisena paistoi (Krohn)
Minä (Kailas)
Minä olen puu (Krohn)
Mustat ruusut (Krohn)
Niityllä tyttöset pienet (Krohn)
Näkki (Krohn)
Oma hautani (Krohn)
Tunnustus (Krohn)