stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rugbyn historia
Lajin leviäminen > Ranska

Brittiläisen imperiumin ulkopuolella rugby saavutti heikommin jalansijaa, vaikkakin Ranskassa rugbyä oli pelattu jo vuonna 1870, ja vuonna 1892 maassa oli jo yli 20 seuraa pääasiassa Pariisin seudulla. Laji kuitenkin levisi Ranskassa etelän suuriin kaupunkeihin kuten Bordeaux'hin, Lyoniin ja Perpignaniin. Vuonna 1910 Ranska otti ensi kertaa osaa Britannian mestaruusturnaukseen. Itsenäinen Ranskan rugbyliitto perustettiin vuonna 1920. Ranskassa asennoituminen ammattilaisuuteen oli myös myönteisempää kuin Britanniassa, minkä johdosta se erotettiin Britannian mestaruuskilpailusta vuonna 1932, ja otettiin takaisin vasta vuonna 1945. Ranskassa myös pelattiin rehellisesti seurajoukkueiten mestaruussarjaa jo vuonna 1892. Union-säännöillä pelatusta Home Nations -turnauksesta erottamisen ja ammattilaisuuteen suhtautumisen johdosta Ranskassa kuitenkin alettiin keskittyä rugby leagueen, jonka lajiliitto perustettiin vuonna 1934. Myös rugby league oli suosittua pääasiallisesti etelässä, ja toisen maailmansodan aikaan Vichyn Ranskassa sen pelaaminen oli kiellettyä.
Lajin leviäminen > Italia

Italiassa, pääasiassa maan luoteisosassa, rugby union saavutti suosiota 1920-luvulla. Maan rugbyliitto perustettiin vuonna 1928. 1980-luvulla suuryritykset tukivat isolla rahalla seuroja ja paikallisiin joukkueisiin ostettiin monia maailman huippupelaajia. 1990-luvun myötä Italian rubgyn taso kasvoi nopeasti ja vuonna 2000 maa otettiin mukaan Ranskan ja Britteinsaarten turnaukseen eli Five Nationsiin, joka nykyisin tunnetaan nimellä Six Nations Championship.
Lajin leviäminen > Pohjois-Amerikka

Kanadaan ja Yhdysvaltoihin rugby levisi jo ennen 1870-lukua. Vuonna 1874 montrealilainen McGill-yliopisto ja cambridgelainen Harvardin yliopisto pelasivat kuuluisan ottelun rugby-säännöillä. Vuonna 1876 Harvardin, Yalen, Princetonin ja Columbian yliopistojen edustajat perustivat Intercollegiate Football Association -liiton, joka otti käyttöön vuoden 1871 rugby union -säännöt. Sääntöjä kuitenkin kehitettiin omanlaisikseen ajan myötä kokonaan omaksi lajikseen, josta syntyivät nykyiset amerikkalainen ja kanadalainen jalkapallo. Amerikkalainen jalkapallo kuitenkin kiellettiin vuonna 1905 länsirannikolla väkivallan, loukkaantumisten ja jopa kuolemantapausten johdosta, minkä myötä rugby sai jälleen jalansijaa. Vaikka amerikkalaisen jalkapallon sääntöjä kehitettiin ja laji jälleen sallittiin, jatkui rugbyn pelaaminen, ja länsirannikolta olleista pelaajista kootut joukkueet voittivat olympiakultaa sekä 1920 että 1924 kisoissa, minkä jälkeen laji jätettiin pois olympiakisojen ohjelmasta.
Lajin leviäminen > Australia

Australiassa rugbyaluetta oli pääasiassa itäinen rannikkoseutu. Vuonna 1874 Sydneyn kaupungissa perustettiin lajiliitto The Southern Rugby Football Union. Tuohon aikaan kaupungissa oli vain viisi seuraa, mutta vuonna 1900 seuroja oli jo 79. Uuden Etelä-Walesin rugbyliitto NSWRU perustettiin vuonna 1897 organisoimaan sarjamuotoisia kilpailuja, joiden myötä lajin suosio lähti suureen kasvuun. 1880-luvulla pelattiin ensimmäiset ottelut Uuden Etelä-Walesin ja Uuden-Seelannin välillä. Australiassa rugbyn suosio rajoittui kuitenkin itäisiin suurkaupunkeihin, sillä australialainen jalkapallo oli jo levinnyt suurimpaan osaan saarta ja saavuttanut laajaa suosiota. Kansallinen lajiliitto perustettiin Australiaan vasta vuonna 1949.
Australiassa pelaajille maksettavista korvauksista väännettiin kättä 1900-luvun alussa. Parturi-kampaaja nimeltään Alex Burdon oli loukannut olkapäänsä kesäkuussa 1907, eikä NSWRU suostunut maksamaan korvauksia. Samaan aikaan Uuden-Seelannin ammattilaispelaajista koottu joukkue valmistautui Englannin kiertueelleen ja pelasi australialaisia union-joukkueita vastaan. Tämä innoitti sydneyläisseurat perustamaan New South Wales Rugby Leaguen, ja sarjamuotoiset kilpailut käynnistyivät uusien sääntöjen alaisuudessa seuraavana vuonna. Australialaiset rugby league -pelaajat tekivät Englannin kiertueen vuosina 1908–1909 ja toistamiseen 1911–1912. Vielä nykypäivänäkin league on Australiassa suositumpi laji kuin union.
Lajin leviäminen > Uusi-Seelanti

Uudessa-Seelanissa ensimmäinen rugbyottelu pelattiin jo vuonna 1870. Lajin leviäminen oli kuitenkin hidasta huonojen kulkuyhteyksien ja väestön hajanaisuuden vuoksi. Lajia pelattiin lähinnä paikallisesti ja maanlaajuinen rugbyliitto perustettiin vasta vuonna 1892. Vuosina 1888–1889 eräs liikemies järjesti alkuasukkaiden rugbyjoukkuen kiertueen Englannissa ja Britanniassa tarkoituksenaan esitellä saarten eksoottista maoriväestöä siirtomaaisännille. Pääasiassa maoreista koostunut joukkue pelasi Britanniassa kaikkiaan 74 ottelua, joissa se saavutti 49 voittoa.
Vuonna 1902 Uuden-Seelannin kuvernööri Ranfurlyn jaarli lahjoitti Ranfurly Shield -nimise palkinnon, josta aluejoukkueet kilpailivat. Kilpi on yhä Uuden-Seelannin arvokkain rugbypalkinto. Ensimmäinen varsinainen maaottelu Uuden-Seelannin ja Australian välillä pelattiin vuonna 1903. Vuonna 1904 Uuden-Seelannin maajoukkue, joka sai mustien peliajusensa mukaan nimen All Blacks, kävi pelaamassa Britanniassa, Ranskassa sekä seuraavana vuonna Pohjois-Amerikassa, ja saavutti pelaamissaan otteluissa 34 voittoa ja kärsi vain yhden tappion. Menestyksen seurauksena rugby vakiinnutti paikkansa Uuden-Seelannin kansallislajina. Uusi-Seelanti on vielä nykypäivänäkin johtavia rugbymaita, ja harvassa maassa lajilla on yhtä suuri rooli kansallisen identiteetin muodostumisessa. Maan maajoukkue suorittaa perinteisen maorien haka-taistelutanssin ennen jokaisen ottelun alkua.
Lajin leviäminen > Etelä-Afrikka

Etelä-Afrikassa rugbyä pelattiin jo vuonna 1862. Vuonna 1878 perustettiin King William's Towniin rugbyseura, ja väestön levitessä Kimberleyn timanttilöydösten mukana levisi myös rugby. Etelä-Afrikan rugbyliitto perustettiin vuonna 1889. Maassa pelattiin sekä seurajoukkueitten sarjakilpailuta että provinssien keskistä Currie Cupia.
Etelä-Afrikan maajoukkue oli maailman huipputasoa 1930-luvulta 1960-luvulle, mutta sittemmin sen maine alkoi tahriintua apartheid-politiikan takia. Mustaihoiselta väestöltä kiellettiin virallisissa sarjoissa pelaaminen. Keskeinen henkilö eteläafrikkalaisen rugbyn menestystarinassa oli entinen pelaaja ja valmentaja Danie Craven, joka toimi sittemmin maan rugbyliiton puheenjohtajana.
Rugbystä muodostui alusta protesteille Etelä-Afrikan syrjintäpolitiikkaa kohtaan niin maan mustan väestön kesken kuin kansainvälisesti. Uuden-Seelannin joukkue ei saanut valita maoripelaajia joukkueeseensa Etelä-Afrikan vierailulleen vuonna 1960, ja 1967 uusi vierailu peruttiin koska maorit olivat yhä kiellettjä. Uusi vierailu sovittiin vuodeksi 1970, kun Etelä-Afrikka antoi maoreille luvan pelata joukkueessa. Noihin aikoihin Etelä-Afrikka oli suljettu ulos kansainvälisestä olympialiikkeestä ja Uusi-Seelanti päätti perua seuraavan vierailunsa vuonna 1973, koska muut kansainyhteisön maat protestoivat ja maa tahtoi pitää itsellään seuraavan vuoden kansainyhteisön kisat. Vuonna 1976 kaikkiaan 23 Afrikan maata jäi pois Montraelin olympialaisista, koska Uusi-Seelanti oli samana vuonna pelannut Etelä-Afrikkaa vastaan vaikka Sowetossa oli tapahtunut 16 mustan mielenosoittajan kuolemaan johtanut välikohtaus. Dramaattisimmat vaiheet eteläafrikkalaisen rugbyn ympärillä ajouttuivat vuoteen 1981, jolloin maan rugbyjoukkue kävi pelaamassa Etelä-Afrikassa. Kiertueen toinen ottelu jouduttiin perumaan mielenosoittajien rynnättyä kentälle. Kesken viimeisen ottelun lentokoneista pudotettiin kentälle "jauhopommeja". Vuonna 1985 Uudessa-Seelannissa kiellettiin viime hetkellä suunnitelti Etelä-Afrikan vierailu, ja seuraavana vuonna maassa vierailivat päätöstä vastaan kapinoineet. 1980-luvun mitaan Etelä-Afrikka eristettiin hyvin pitkälti kokonaan kansainvälisestä urheiluelämästä. Sitä kiellettiin osallistumasta myös ensimmäisiin maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1987 ja 1991.
Aparteid-järjestelmä purettiin vuonna 1991, minkä jälkeen Etelä-Afrikka hyväksyttiin jälleen maajoukkuekilpailuihin. Vuonna 1995 maa isännöi MM-turnauksen ja voitti mestaruuden lähes täysin valkoihoisista pelaajista koostuneilla joukkueella. Tämän tapahtuman katsottiin olleen merkittävä tekijä maan yhdistymisessä ja presidentti Nelson Mandela antoi joukkueelle täyden tukensa.
Lajin leviäminen > Muut maat

Muita vahvoja rugbymaita ovat mm. Argentiina sekä Tyynenmeren saarivaltiot Samoa, Fidži ja Tonga. Argentiinassa rugbya pelattiin ensi kertaa 1870-luvulla, ja vuosisadan vaihteessa neljä buenosairesilaisseuraa perustivat River Plate Rugby Football Unionin. Fidžille rugby saapui jo 1880-luvulla, mutta Samoalle ja Tongalle vasta 1920-luvulla. Ensimmäiset maaottelut Fidžin ja Länsi-Samoan välillä pelattiin vuonna 1924. Saarivaltioilla on kullakin ensisijaisesti omat maajoukkueet, mutta ne ovat pelanneet myös yhteisjoukkueella ystävyysotteluita.
Nykyaika

1900-luvun lopulle tultaessa niin rugby union kuin rugby league ovat olleet osana yleistä urheilun kaupallistumista ja television roolin lisääntymistä. Erityiset maailmanmestaruuskilpailut perustettiin vastan 1900-luvun lopulla. Rugby unionissa maailmanmestaruudessta pelattiin ensi kerran vuonna 1987 Australiassa ja Uudessa-Seelannissa, ja kilpailut olivat suuri yleisö- ja kaupallinen menestys. Laji siirtyi aivan uudelle ammattimaisuuden tasolle. 1991 MM-kisat Isossa-Britanniasa, Irlannissa ja Ranskassa vakiinnuttivat turnauksen paikan suurten kansainvälisten urheilutapahtumien joukossa. Vuonna 1995 Etelä-Afrikan MM-kisat olivat maailman neljänneksi seuratuin urheilutapahtuma. Sitä seurasi 2,7 miljardia ihmistä 124 maassa.
Ennen 1995 MM-kisoja Etelä-Afrikka, Uusi-Seelanti ja Australia loivat unionin Super 14 -turnauksen sekä leaguen vuosittaisen Tri-Nations-turnauksen, joiden televisiointioikeudet myytiin Rupert Murdochin yhtiölle 555 miljoonalla dollarilla seuraavan kymmenen vuoden ajaksi.
Rugby leaguen suosion kasvussa televisiolla oli niin ikään merkittävä rooli. 1980- ja 1990-luvuilla liiga laajeni Australiassa Sydneyn ympäristöstä maanlaajuiseksi sekä aina Uuteen-Seelantiin saakka. 1980 käytiin ensi kertaa Queenslandin ja Uuden Etelä-Walesin välinen State of Origin -kilpailu, josta nopeasti tuli Australian katsotuin urheilutapahtuma. Idea kopioitiin onnistuneesti Englantiin, missä Yorkshire ja Lancashire ovat vastakkain Ruusujen sodassa.
Vuonna 1995 Rupert Murdoch yritti ostaa rugby leaguen maailmanlaajuiset televisio-oikeudet itselleen tavoitteenaan pitää itsellään lajin maksutelevisio-oikeudet Australiassa. Englannin rugby league hyötyi tästä hetkellisesti rahallisesti, mutta uusi superliiga ei saavuttanut suosiota, kuten ei myöskään samanniminen kilpailu Australiassa, missä monet katsojat siirtyivät seuraamaan rugby unionia tai australialaista jalkapalloa.
1995 rugby oli kehittynyt täysammattimaiseksi urheilumuodoksi ja pelaajien liikkuminen vapautui. Näytti mahdolliselta että sopu unionin ja leaguen välillä olisi mahdollinen ja erilaisia kompromissisääntöjä kehiteltiin, mutta asiassa ei kuitenkaan ole päästy ajatusta pitemmälle.
Professori Ian Barassin mukaan nimetty linja, jonka mukaan australialaisen jalkapallon (länsi) ja rugbyn (itä) suosio jakaantuu Australiassa maantieteellisesti kahtia.
Kuva Aucklandissa pelatusta ottelusta Etelä-Afrikan joukkueen Uuden-Seelannin vierailulta (1981).
Etelä-Afrikan ja Englannin välinen ottelu vuoden 2007 rugby unionin MM-kisoissa
Otylia Jędrzejczak

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Otylia Jędrzejczak vuonna 2014. |  Otylia Jędrzejczak vuonna 2014. |  Otylia Jędrzejczak vuonna 2014. |  |
Maa:   Puola
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 200 m pu |  |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | 400 m vu |  |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | 100 m pu |  |
Otylia Jędrzejczak (s. 13. joulukuuta 1983 Ruda Śląska) on puolalainen uimari. Hän on olympiavoittaja ja kaksinkertainen maailmanmestari. Hän on menestynyt parhaiten perhosuinnissa.
Jędrzejczak kilpaili kaksissa olympialaisissa. Sydneyssä 2000 hän sijoittui 200 metrin perhosuinnissa viidenneksi. Ateenassa 2004 hän voitti kultaa 200 metrin perhosuinnissa sekä saavutti hopeaa 100 metrin perhosuinnissa ja 400 metrin vapaauinnissa.
Jędrzejczak keräsi pitkän radan MM-kilpailuista seitsemän mitalia. Kultaa hän voitti 200 metrin perhosuinnissa Barcelonassa 2003 ja Montrealissa 2005.
Jędrzejczak voitti pitkän radan EM-kilpailuissa 200 metrin perhosuinnin mestaruuden neljä kertaa peräkkäin vuosina 2000–2006. Hän voitti kultaa myös 200 metrin vapaauinnissa vuonna 2006.
Santiago Cañizares

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: José Santiago Cañizares Ruiz
Syntymäaika: 18. joulukuuta 1969 (ikä 54)
Syntymäpaikka: Madrid, Espanja
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 180 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1989–1990 1990–1991 1991–1992 1992–1994 1994–1998 1998–2008 | Castilla Elche Mérida Celta Vigo Real Madrid Valencia | 35 (0) 7 (0) 38 (0) 74 (0) 41 (0) 305 (0) |
Maajoukkue
| 1993–2006 | Espanja | 45 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
José Santiago Cañizares Ruiz (s. 18. joulukuuta 1969 Madrid, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapallomaalivahti.
Ura

Cañizares aloitti ammattilaisuransa Real Madridin reservijoukkueessa Castillassa kaudella 1989–1990. Seuraavat kaudet hän vietti Elchessä, Méridassa ja Celtassa, joista jälkimmäisessä hän teki ensiesiintymisensä Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa kaudella 1992–1993. Hän palasi takaisin Madridiin vuonna 1994, mutta ei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa ja siirtyi Valenciaan vuonna 1998. Cañizares auttoi seuran Mestarien liigan loppuotteluun vuosina 2000 ja 2001, Espanjan pääsarjan mestaruuteen vuosina 2002 ja 2004 sekä UEFA Cupin voittajaksi vuonna 2004.
Joulukuussa 2007 Valencian uusi valmentaja Ronald Koeman hyllytti Cañizaresin joukkueen kahden muun veteraanipelaajan Miguel Ángel Angulon ja David Albeldan ohella. Kolmikko palasi pelaavaan kokoonpanoon Koemanin saatua potkut, mutta kauden viimeisen ottelun kynnyksellä Cañizares ilmoitti, että hän ja seura ovat purkaneet sopimuksensa ja että hän ei enää jatka joukkueessa kauden päätyttyä.
Ura > Maajoukkue

Espanjan maajoukkueessa Cañizares pelasi 45 ottelua. Hän oli mukana vuosien 1994, 1998 ja 2006 MM-kilpailuissa sekä vuosien 1996, 2000 ja 2004 EM-kilpailuissa. Arvokilpailuissa Cañizares pelasi kuitenkin vain viisi ottelua (yhden 1994, kolme 2000 ja yhden 2006) ensin Andoni Zubizarretan ja sittemmin Iker Casillasin vietyä ykkösmaalivahdin paikan. Vuoden 2002 MM-kilpailuissa Cañizaresin oli määrä olla ykkösmaalivahti, mutta loukkaantuminen esti lopulta osallistumisen turnaukseen.
Cañizares kuului olympiakultaa vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa voittaneeseen Espanjan joukkueeseen.
Saavutukset

Mestarien liiga: 1998
UEFA Cup: 2004
UEFA Super Cup: 2004
Espanjan-mestaruus: 1995, 1997, 2002, 2004
Espanjan cup: 1999, 2008
Espanjan supercup: 1997, 1999
Olympiakulta: 1992
Zamora-palkinto (Primera Divisiónin paras maalivahti): 1993, 2001, 2002, 2004
Aiheesta muualla

Santiago Cañizares Valencian sivustolla[vanhentunut linkki] (espanjaksi)
Santiago Cañizares Football Database -sivustolla (englanniksi)
Espanjan joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1992
1 Cañizares |
2 Ferrer |
3 Lasa |
4 Solozábal |
5 López |
6 Villabona |
7 Amavisca |
8 Luis Enrique |
9 Guardiola |
10 Abelardo |
11 Manjarín |
12 Paqui |
13 Toni |
14 Vidal |
15 Soler |
16 Miguel |
17 Berges |
18 Pinilla |
19 Kiko |
20 Alfonso |
Valmentaja Miera
Espanjan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1994
1 Zubizarreta |
2 Ferrer |
3 Otero |
4 Camarasa |
5 Abelardo |
6 Hierro |
7 Goikoetxea |
8 Guerrero |
9 Guardiola |
10 Bakero |
11 Begiristain |
12 Sergi |
13 Cañizares |
14 Juanele |
15 Caminero |
16 Miñambres |
17 Voro |
18 Alkorta |
19 Salinas |
20 Nadal |
21 Luis Enrique |
22 Lopetegui |
Valmentaja Clemente
Espanjan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1996
1 Zubizarreta |
2 López |
3 Belsué |
4 Alkorta |
5 Abelardo |
6 Hierro |
7 Amavisca |
8 Guerrero |
9 Pizzi |
10 Donato |
11 Alfonso |
12 Sergi |
13 Cañizares |
14 Kiko |
15 Caminero |
16 Otero |
17 Manjarín |
18 Amor |
19 Salinas |
20 Nadal |
21 Luis Enrique |
22 Molina |
Valmentaja Clemente
Espanjan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Zubizarreta |
2 Ferrer |
3 Aranzabal |
4 Alkorta |
5 Abelardo |
6 Hierro |
7 Morientes |
8 Guerrero |
9 Pizzi |
10 Raúl |
11 Alfonso |
12 Sergi |
13 Cañizares |
14 Campo |
15 Aguilera |
16 Celades |
17 Etxeberria |
18 Amor |
19 Kiko |
20 Nadal |
21 Luis Enrique |
22 Molina |
Valmentaja Clemente
Espanjan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2000
1 Cañizares |
2 Salgado |
3 Aranzabal |
4 Guardiola |
5 Abelardo |
6 Hierro |
7 Helguera |
8 Fran |
9 Munitis |
10 Raúl |
11 Alfonso |
12 Sergi |
13 Casillas |
14 Gerard |
15 Engonga |
16 Mendieta |
17 Etxeberria |
18 Paco |
19 Velasco |
20 Urzaiz |
21 Valerón |
22 Molina |
Valmentaja Camacho
Espanjan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2004
1 Cañizares |
2 Capdevila |
3 Marchena |
4 Albelda |
5 Puyol |
6 Helguera |
7 Raúl |
8 Baraja |
9 Torres |
10 Morientes |
11 Luque |
12 Gabri |
13 Aranzubia |
14 Vicente |
15 Bravo |
16 Alonso |
17 Etxeberria |
18 César |
19 Joaquín |
20 Xavi |
21 Valerón |
22 Juanito |
23 Casillas |
Valmentaja Sáez
Espanjan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Casillas |
2 Salgado |
3 Pernía |
4 Marchena |
5 Puyol |
6 Albelda |
7 Raúl |
8 Xavi |
9 Torres |
10 Reyes |
11 García |
12 López |
13 Iniesta |
14 Alonso |
15 Ramos |
16 Senna |
17 Joaquín |
18 Fàbregas |
19 Cañizares |
20 Juanito |
21 Villa |
22 Pablo |
23 Reina |
Valmentaja Aragonés
Organisaatioteoriat

Organisaatioteorioita eli organisaatioajattelun paradigmoja on mahdollista jäsentää ja luokitella eri tavoin. Niitä voidaan esimerkiksi luokitella ajallisen kehityksen, teoreettisen painopisteen ja metodologisen painopisteen mukaan.
Ajallisen kehityksen mukaan luokitellut organisaatioteoriat

Ajallinen kehitys on suosituimpia tapoja luokitella organisaatioteorioita. Tähän liittyy kuitenkin joitakin ongelmia kuten teorian synnyn ja kehityksen ajankohdan määrittäminen. Aika-käsitteestä voi myös saada vaikutelman, että organisaatioteorian kehityksessä on kysymys normaalitilan ja paradigmakriisin jatkuvasta vuorottelusta, jossa uusi teoria korvaa vanhan. Käytännössä kuitenkin johtavat teoriat elävät rinnakkain. Ajallisen kehityksen mukaan luokitellut teoriat ovat:
tieteellinen liikkeenjohto 1910 - (scientific management)
klassinen organisaatioteoria 1915– (classical theory)
ihmissuhteiden koulukunta 1920– (human relations)
organisaatioiden rakenneteoria 1920– (structuralism)
päätösteoria 1950– (decision making)
järjestelmäteoria 1950– (system theory)
valtateoria 1960– (theory of power)
kontingenssiteoria 1965– (contingency theory)
strateginen johtaminen 1970– (strategic management)
teoria organisaatiokulttuureista 1980– (organizational culture)
innovaatioteoria 1990– (theory of innovation)
Teoreettisen painopisteen mukaan luokitellut organisaatioteoriat

Lee Boman ja Terrence Deal ovat kirjassaan Reframing Organizations kuvanneet neljä teoreettista painopistettä, jotka ovat:
rakennekehys
henkisten voimavarojen kehys
poliittinen kehys
symbolinen kehys
Metodologisen painopisteen mukaan luokitellut organisaatioteoriat

Metodologisessa painopisteessä on keskitytty organisaatioteoreetikoihin teorioiden sijaan.
esimoderni organisaatioanalyysi (Adam Smith, Karl Marx, Emil Durkheim)
moderni organisaatioanalyysi (Ludwig von Bertalanffy, Kenneth E. Boulding)
symbolis-tulkinnallinen organisaatioanalyysi (Philip Selznick, Erwing Goffman)
jälkimoderni organisaatioanalyysi (Michel Foucault, Jean Baudrillard)
Otávio

Otávio helmikuussa 2023.
Otávio Edmilson da Silva Monteiro (s. 9. helmikuuta 1995, João Pessoa, Brasilia) on brasilialaisportugalilainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on keskikenttämies tai laitahyökkääjä.
Otávio on syntynyt ja kasvanut Brasiliassa. Hän liittyi Internacionalin junioriakatemiaan 15 -vuotiaana ja pelasi ensimmäisen ottelunsa legendaarisen Dungan valmentamassa Internacionalin edustusjoukkueessa 2012.
Otávio siirtyi syyskuussa 2014 portugalilaisseura FC Portoon mutta aloitti sen reservijoukkueessa. Hänet lainattiin helmikuussa 2015 Vitoria Guimaraesiin, jossa hän pelasi kauden 2015–2016 loppuun asti, mutta sen jälkeen hän vakiinnutti paikkansa Portossa. Hän on pelannut Portugalin Primeira Ligassa 218 ottelua ja tehnyt niissä 26 maalia. Hän voitti Portugalin liigamestaruuden vuosina 2018, 2020 ja 2022 sekä Portugalin cupin vuosina 2020, 2022 ja 2023, joista viimeksi mainitun vuoden loppuottelussa hän teki joukkueensa kahdesta maalista toisen. Hän on pelannut Mestarien liigassa 38 ottelua, joissa hän on tehnyt neljä maalia, ja Eurooppa-liigassa kymmenen ottelua tekemättä maaleja. Hän siirtyi elokuussa 2023 saudiarabialaiseen Al-Nassriin.
Otávion maajoukkueura alkoi Brasilian nuorisomaajoukkueissa, mutta hänen saatua Portugalin kansalaisuuden 2021 Fernando Santos kutsui hänet Portugalin maajoukkueeseen, jossa hän pelasi ensimmäiset maaottelunsa syyskuussa 2021. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi avauskokoonpanossa ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Ghanaa vastaan mutta joutui loukkaantumisen vuoksi jättämään ottelun kesken ja oli poissa myös kahdesta seuraavasta ottelussa. Hän pelasi jälleen avauskokoonpanossa voitokkaassa neljännesvälierässä Sveitsiä ja tappiollisessa puolivälierässä Marokkoa vastaan.
Otávio on toukokuun 2024 loppuun mennessä pelannut 20 A-maaottelua, joissa hän on ollut 13 kertaa avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt maaotteluissaan kolme maalia: syyskuussa 2021 ensimmäisessä maaottelussaan Qataria vastaan, maaliskuussa 2022 MM-kilpailujen jatkokarsintaottelussa Turkkia vastaan ja maaliskuussa 2023 EM-karsintaottelussa Luxemburgia vastaan..
Paavo Suhonen

| Paavo Suhonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Paavo Johannes Suhonen
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1937 (ikä 87) Viipuri, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pituus:  184 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1954 1956–1968:  Helsingin NMKY Torpan Pojat
Maajoukkueet
1957–1961:   Suomi
Ottelut (pisteet):  29 (107)
Aiheesta muualla
FIBA
Paavo Johannes Suhonen (s. 28. maaliskuuta 1937 Viipuri) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Helsingin NMKY:n kasvatti Suhonen edusti kasvattajaseuraansa miesten SM-sarjassa vuonna 1954 ja siirtyi tämän jälkeen Torpan Poikiin, missä hän voitti vuosina 1956–1968 Suomen mestaruudet vuosina 1960 ja 1966, viisi SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia.
Suomen maajoukkueessa Suhonen pelasi vuosina 1957–1961 29 ottelua 3,7 pisteen keskiarvolla. Hän kuului Suomen joukkueeseen Bulgarian EM-kilpailuissa 1957, missä Suomi sijoittui 11:nneksi.
Suhonen nimettiin ensimmäisten henkilöiden joukossa vuonna 2005 Touhun Pojat Lauttasaaren Hall of Fameen, jonka perustajäseniin hän kuului. Hän toimi seuran päävalmentajana vuosina 1978–1985. Suhonen on asunut Arabianrannassa.
Saavutukset

EM-kilpailut: 11:s 1957
Suomen mestaruus 1960 ja 1966
SM-hopeaa 1957, 1959, 1962, 1963 ja 1964
SM-pronssia 1961 ja 1967