stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kymppilinja
Diskografia > Singlet

Kiitos, anteeks, näkemiin (2006)
Onnellisempi (2007)
Kaupunkilapset (2007)
Kauneinta (2009)
Minä (feat Mariska) (2010) Myynyt platinaa (Yli 10 000 kappaletta)
Show jatkuu (DJ Mobsterin, Timi Lexikonin, Brädin ja Mikael Gabrielin kanssa)
Selvinpäin (2010)
Saippuakupla (2011)
Aallot (2018) (Striimannut platinaa)
Forever Young (2018)
Sydän paljaana (2019)
Kaikki tytöt (2019) (Striimannut platinaa)
Mombasa (2020)
OMG (feat. Erika Vikman) (2020)
Tuulettuu (feat. Paul Elias) (2020)
Sininen (2022)
Diskografia > Musiikkivideot

"Kauas kaikesta" (2005)
"Kauneinta" (2009)
"Minä" (2010)
"Saippuakupla" (2011)
"Sininen" (2022)
Diskografia > Vierailijana

Greatest bits Vol. 2 "Hitti luupist" (2005)
Suomihiphoppia Vol. 5 - "Kiitos, anteeks, näkemiin" (2008)
Suomihiphoppia Vol. 6 - "Kauneinta" (2009)
Ideaali & Jay Who? - "Hengittää", albumilta Piste. (2009)
Juan Muteniac - "Mä kuljen", albumilta Koko Suomi (2010)
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Kymppilinja MySpace-sivustolla
Metrolive (Arkistoitu – Internet Archive)
Hongikon Nuorisoseuran Urheilijat (koripallo)

| Hongikon Nuorisoseuran Urheilijat |
| --- | --- |

Perustettu:  1948
Areena:  Jyväskylän monitoimitalo
Kotipaikka:  Jyväskylä, Suomi
Värit:  valkoinen, punainen          
SM-mitalit
Hopeaa:  2 (1989, 1991)
Pronssia:  1 (1993)
Kotisivu:  http://www.honsu.fi/
Hongikon Nuorisoseuran Urheilijat (lyh. HoNsU) on vuonna 1948 perustettu jyväskyläläisen samannimisen urheiluseuran koripallojaosto. Nykyisin HoNsUlla on toimintaa vain koripallossa kasvattajaseurana. HoNsUn miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2014–2015 Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla I-divisioona A:ssa, jossa HoNsU-nimellä pelaava joukkue toimii BC Jyväskylän organisaatiossa. Miesten pääsarjassa se on pelannut yhteensä 12 kautta voittaen kaksi SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin. Seuran tunnetuimpia miespelaajia ovat Pekka Markkanen, Jyri Lehtonen, Jouko Heikkinen ja Tommi Lanki.
HoNsUn naisten edustusjoukkue on pelannut 13 kautta pääsarjassa.
Miesten edustusjoukkueen vaiheet

Koripallo oli sodanjälkeisessä Jyväskylässä marginaalilaji ja vasta pelaajien siirryttyä HoNsU:n siipien suojaan laji alkoi hitaasti mutta varmasti lisätä suosiotaan. 1960–luvun alussa joukkue nousi Suomi-sarjaan ja vuonna 1969 HoNsU:n A-pojat saavuttivat SM-hopeaa. Näistä pelaajista koostuva miesten joukkueen runko oli nousta mestaruussarjaan kaudella 1970, mutta karsintasarjan ainoa tappio oli kohtalokas ja nousu jäi sillä kertaa haaveeksi. Tappio oli kohtalokas myös siinäkin mielessä, että joukkueen avainhenkilöiden välit kärjistyivät ja joukkue hajosi.
Miesten edustusjoukkueen vaiheet > 1970-luku

1970-luvun alku pelattiin suomisarjassa ja yleensä keskitason alapuolella mutta keväällä 1975 pystyttiin seuran ensimmäisen ulkomaalaisvahvistuksen, takamiehen Dan Palleyn johdolla, nousemaan vastaperustettuun I-divisioonaan. Kaudesta 75–76 tuli kuitenkin divarissa heikko. "Vahvistukseksi" tuli takamies Palleyn kaveri George Brod, joka harjoituspeleissä heitteli kaukaa 30 pistettä per peli mutta kun sarjapeleissä ei heitto alkanut pudota, niin Brod ei loppukaudesta mahtunut edes aloitusviisikkoon! Tuolloin ulkomaalaisvahvistusta ei saanut vaihtaa kesken kauden ja niinpä edessä näytti olevan taas paluu Suomi-sarjaan kaudella 1977. Vaan eipä ollutkaan. Joku I-divisioonan seuroista meni konkurssiin ja sarjapaikka divariin HoNsU:lle avautui kesällä pidettyjen ylimääräisten karsintojen jälkeen. Noihin karsintoihin HoNsU rohkeasti lähti 50–60-luvun taitteessa syntyneine pelaajineen ja kun vielä avuksi tuotiin luultavasti HoNsU toiseksi paras jenkkivahvistus kautta aikojen - Fletcher Johnson - palattiin komeasti takaisin divariin. Johnsonin olisi periaatteessa pitänyt liiton sääntöjen mukaan jatkaa seurassa kauden 77–78 mutta polvivamma esti sen. Liitto antoi yllättäen poikkeusluvan vahvistuksen vaihtoon ja tilalle tuli Peli-Karhuissa näytillä ollut Dennis Hogg, jonka johdolla joukkue pelasi parasta koripalloa mitä siihen asti kaupungissa oli nähty. Seuraava kausikin oli menestys; nyt joukkue oli jo pääosin täysi-ikäisten kirjoissa ja kun ryhmään lisättiin NBA-tason vahvistus - se kaikkien aikojen paras HoNsU:ssa pelannut koripalloilija - Eugene "Zippie" Richardsson, niin runkosarjassa saatiin kotietu pudotuspeleihin. Tästä huolimatta pudotuspeleissä vastaan tullut paikalliskilpailija Äänekosken Huima pystyi pudottamaan HoNsUn suoraan kahdessa pelissä.
Hyvä kausi herätti seurajohdon asettamaan tavoitteeksi kaudelle 79–80 sarjanousun. Vahvistukseksi tuli NBA:ssa pelannut John Derrick ja muutamia kokeneita divarijyriä lähiseuroista. Derrick oli kuitenkin pahasti keskenkuntoinen eikä hänestä ollut pelejä ratkaisemaan. Joukkue joutui tappiokierteeseen, joka talttui vasta kun Derrick erotettiin ja tilalle tuli vanha tuttu Dennis Hogg. Kausi oli kuitenkin jo tässä vaiheessa puolessa välissä ja niinpä tulos oli masentava: niukka putoaminen Suomi-sarjaan.
Miesten edustusjoukkueen vaiheet > 1990-luku ja BC Jyväskylä

Mestaruussarjassa HoNsU sitten pelasi vielä kaudet 1986–1997 saavuttaen vuosina 1989 ja 1991 hopeaa, pronssia 1993. Tämän jälkeen menestys alkoi hiipua ja lopulta kauden 1996–1997 jälkeen tuli jälleen putoaminen alaspäin. Kun seuran talous oli 1990-luvun menestyshuumassa mennyt kuralle, ei välittömästi lähdetty hakemaan uutta nousua, vaan joukkue kasattiin Jyvässeudun junioreista. Kesällä 1999 seura teki viimeisen suurpanostuksen miesten edustusjoukkueeseen: pitkän ulkomaan kierroksen tehnyt Pekka Markkanen teki paluuta kotimaahan ja HoNsU tahtoi saada hänet riveihinsä. Kun samaiselle kaudelle saman kaupungin seura Säynätsalon Riento nousi mestaruussarjaan, oli selvää että myös Riennolla oli kiinnostusta saada Markkanen kokoonpanoonsa. Ratkaisuksi tähän seurat sulautuivat: HoNsU ja Riento yhdistivät edustusjoukkueensa ja syntyi koripallon erikoisseura BC Jyväskylä. HoNsu jatkoi tämän jälkeen koripallossa juniori- ja naistoimintaa hoitavana seurana.
Miesten edustusjoukkueen vaiheet > HoNsU-nimi käyttöön 2014

Kaudeksi 2014–2015 I-divisioona A:han noussut BC Jyväskylän edustusjoukkue otti käyttöön HoNsU Basket-nimen. Kaksi kautta pelattiin tällä nimellä. Kaudeksi 2016-17 perustettiin uusi seura Jyväskylä Basketball Academy (JBA), joka sai A-divisioonan sarjapaikan ja jatkaa Jyväskylän mieskoripallon perinnettä.
Saavutukset

SM-hopeaa 1989 ja 1991
SM-pronssia 1993
Henkilökohtaiset palkinnot

Korisliigan vuoden pelaaja
Pekka Markkanen – 1989
Korisliigan vuoden tulokas
Jyri Lehtonen – 1992
Korisliigan vuoden kehittynein pelaaja
Jyri Lehtonen – 1996
Korisliigan paras kuudes pelaaja
Jyri Lehtonen – 1993
Korisliigan vuoden valmentaja
Ensio Helimäki – 1989
Naisten koripallo

Naisten koripalloa on HoNsU:ssa pelattu kahdessa vaiheessa. Ensin 1960-luvulla ja sitten uudelleen 1970-luvun puolivälistä alkaen. HoNsU pelasi naisten SM-sarjassa vielä kaudella 1963-64, jonka jälkeen sarjapaikka siirtyi Jyväskylän Kirille. Kun tyttötoimintaa aloitettiin uudelleen 1970-luvulla, se otettiin seuran valikoimaan kiivaan keskustelun jälkeen. Hankkeen vastustajat pelkäsivät, että tytöt vievät salivuoroja pojilta, ollen tässä myös osin oikeassa: 70-luvun alkupuolella mahdollisuudet lajin harrastamiseen olivat Jyväskylässä perin kehnot: yhdessäkään salissa ei ollut minkäänlaista katsomoa. Tilanteeseen tuli parannusta vasta 1975 Viitaniemen Ammattikoulun uuden salin ja 1978 Monitoimitalon valmistuttua.
Muutama vuosi tyttöjen juniorityön käynnistyttyä saatiin koottua jo naisten edustusjoukkue Suomi-sarjaan. Joukkue karsi keväällä 1979 noususta SM-sarjaan. Vastassa oli helsinkiläinen Työväen Maila-Pojat eli TMP. HoNsU voitti ensimmäisen karsintapelin Jyväskylässä, mutta hävisi kaksi seuraavaa ja niin nousu jäi haaveeksi. Joukkue vahvistui merkittävästi, kun pari mestaruuttakin voittanut Jyväskylän Kiri lopetti naiskoripalloilun 1980 ja pelaajat siirtyivät HoNsUun. Niinpä joukkue nousi mestaruussarjaan kaudeksi 83-84. Joukkue kuitenkin hajosi, ja uudestaan seuran naisjoukkue nousi valtakunnan tason otsikoihin vasta 90-luvun lopussa. Tällöin seuran 20-vuotiaat naiset voittivat seurahistorian ensimmäisen SM-kullan, ja naisten edustusjoukkue hallitsi I-divisioonaa vuosia ylivoimaisesti käyden kaudella 2001-02 mestaruussarjassa. Muina kertoina seurajohto katsoi, ettei divarivoitosta huolimatta seuralla ole resursseja pelata SM-tasolla.
Vihdoin kaudella 2006–2007 joukkueella oli myös seurajohdon lupa nousta, mikä toteutuikin komeasti täysin puhtaalla pelillä. Tämän jälkeen HoNsU on pelannut naisten SM-sarjassa ilman mainittavampaa menestystä. Joukkue saavutti keväällä 2013 runkosarjassa 6. sijan, mutta putosi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Forssan Alulle. Keväällä 2014 joukkue sijoittui runkosarjassa neljänneksi, mutta pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella paikalliskilpailija Huima oli parempi voitoin 3-2. Tämän jälkeen suuri osa joukkueen runkopelaajista ilmoitti siirtyvänsä muualle ja HoNsU luopui SM-sarjapaikastaan pelaajapulaan vedoten.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Jyri Lehtonen kuuluu HoNsUn historian merkittävämpiin pelaajiin.
Kääpiörapunen

| Kääpiörapunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Alalahko::  Pleocyemata
Osalahko::  Pitkäpyrstöiset ravut Astacidea
Yläheimo::  Ravut Astacoidea
Heimo::  Cambaridae
Suku::  Cambarellus
Laji::  diminutus
Kaksiosainen nimi
 Cambarellus diminutus  Hobbs, 1945 
Katso myös
   Kääpiörapunen Wikispeciesissä   Kääpiörapunen Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Kääpiörapunen on Cambaridae-heimoon kuuluva rapulaji. Kääpiörapusta voidaan pitää akvaariossa, missä se tarvitsee 15–28 celsiusasteen lämpötilan, keskikovaa tai kovaa vettä, ja akvaarion koon tulisi olla vähintään 30 litraa. Kääpiörapusia kannattaa pienemmässä akvaariossa pitää yksinään tai pareittain reviirikiistojen välttämiseksi. Ne ovat kooltaan 2,5–3 senttimetrin mittaisia. Kääpiörapunen on helppohoitoinen ja jättää akvaariokasvit rauhaan.
Kääpiöpuupleko

| Kääpiöpuupleko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imumonnit Loricariidae
Alaheimo::  Siimapyrstöt Loricariinae
Suku::  Puuplekot Panaqolus
Laji::  maccus
Kaksiosainen nimi
 Panaqolus maccus  Schaefer & Stewart, 1993 
Katso myös
   Kääpiöpuupleko Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kääpiöpuupleko (Panaqolus maccus) on puuplekojen (Panaqolus) sukuun ja imumonnien (Loricariidae) heimoon kuuluva kalalaji. Se on kotoisin Etelä-Amerikasta Kolumbiasta ja Venezuelasta. Kääpiöpuuplekot elävät joissa ja puroissa, joissa on runsaasti uppopuuta. Laji on yleensä noin 6–8 senttimetrin mittainen. Kääpiöpuupleko viihtyy 23–28 asteen lämmössä. Akvaariossa ne saattavat joskus tapella oman lajinsa kalojen kanssa, mutta jättävät muut lajit rauhaan.
Käräjätuomari

Käräjätuomari (lyhenne KäT) on Suomessa alioikeuden muun kuin päällikkötuomarin virkanimi. 1970-luvulta alkaen käräjätuomareita on ollut kihlakunnanoikeuksissa. Raastuvanoikeuksissa tuomarit olivat oikeusneuvosmiehiä. Alioikeusuudistuksen yhteydessä vuonna 1993 paikalliset tuomioistuimet yhdenmukaistettiin käräjäoikeuksiksi ja tuomarit ovat olleet käräjätuomarin virassa. Virat on jaettu kahteen palkkaluokkaan. Käräjäoikeuden päällikkötuomaria kutsutaan laamanniksi.
Nimittäminen

Käräjätuomarit, kuten muutkin vakinaiset tuomarit, nimittää tasavallan presidentti. Nimitys valmistellaan tuomarinvalintalautakunnassa.
Käräjäkunta

Käräjäkunta on Suomessa vuoteen 1993 käytössä ollut nimitys, joka tarkoitti kihlakunnanoikeuden tuomiopiiriä. Käräjäkunnan alue käsitti yhden tai useamman kunnan alueen. Kihlakunnantuomarin tuomiokunnaksi kutsuttu virka-alue käsitti yhden tai useamman käräjäkunnan. Kihlakunnanoikeus oli yleinen alioikeus muissa kuin vanhoissa kaupungeissa, joissa toimi raastuvanoikeus. Kihlakunnanoikeudet korvattiin 1993 käräjäoikeuksilla.
Muinaisessa Ruotsissa kihlakunnantuomarin virka-alueena oli kihlakunta, joka muodosti yhden käräjäkunnan. Sen sijaan Suomessa kihlakunta muodostui useasta hallintopitäjästä, joista jokainen muodosti oman käräjäkunnan. Kun Suomessa otettiin käyttöön kihlakunnantuomarin virka-alueena tuomiokunta, käräjäkunnasta tuli tuomiokunnan osa, johon kuului yksi tai useampi kunta.
1930-luvulla Suomi oli jaettu oikeudenkäyttöä varten 65 tuomiokuntaan ja 252 käräjäkuntaan. Jokaisessa tuomiokunnassa oli kaksi tai useampia käräjäkuntia ja jokaisessa käräjäkunnassa oma kihlakunnanoikeus. Vuonna 1962 Suomessa oli 73 tuomiokuntaa ja 166 käräjäkuntaa.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Valtioneuvoston päätös kihlakunnanoikeuksien ja käräjäkuntain nimistä on Wikiaineistossa  (Vuodelta 1957)
Liga ASOBAL

Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Liga ASOBAL
Liga ASOBAL on Espanjan korkein sarjataso käsipallossa. Liiga perustettiin alun pitäen nimellä División de Honor vuonna 1958 ja nykyiselleen nimi vaihtui käyttöön vuonna 1990. Liigassa pelaa 16 seuraa, joista jokainen kohtaa toisensa kauden aikana kerran kotona sekä vieraissa. Jokaiselle joukkueelle kertyy siis 30 sarjaottelua kauden aikana. Liigamestari pääsee seuraavan kauden Euroopan mestarien liigaan.
Liigan menestynein seura on FC Barcelona 23 mestaruudella.
Land der Berge, Land am Strome

Laulun nuotit.
Land der Berge, Land am Strome (”Vuorten maa, maa joen äärellä”) on Itävallan kansallislaulu.
Tekstin alkuperäinen sanamuoto

Paula von Preradovićin alkuperäinen ehdotus poikkeaa hieman nykyään virallisesta versiosta. Tässä hänen alkuperäinen ehdotuksensa (muutetut osat kursiivilla).
Sloveniankielinen teksti

Koska Itävallan Kärntenissä asuu sloveenien vähemmistö, on laulusta laadittu myös virallinen sloveniankielinen versio.
Kääpiöpussiunikeko

| Kääpiöpussiunikeko |
| --- | --- |
 Kääpiöpussiunikeko Uusi Etelä-Walesissa
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Harvaetuhampaiset Diprotodontia
Alalahko::  Phalangeriformes
Yläheimo::  Phalangeroidea
Heimo::  Pussiunikeot Burramyidae
Suku::  Kääpiöpussiunikeot Cercartetus
Laji::  nanus
Kaksiosainen nimi
 Cercartetus nanus  (Desmarest, 1817) 
Synonyymit
 Dromicia nana (Desmarest, 1817)  Phalangista nana Desmarest, 1817 
 Lajin levinneisyysalue
Alalajit
 Cercartetus nanus nanus (Desmarest, 1817)  Cercartetus nanus unicolor (Krefft, 1863) 
Katso myös
   Kääpiöpussiunikeko Wikispeciesissä   Kääpiöpussiunikeko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kääpiöpussiunikeko eli paksuhäntäburra (Cercartetus nanus) on pussiunikekojen (Burramyidae) heimoon kuuluva nisäkäslaji.
Aikuisen kääpiöpussiunikeon ruumiin ja pään yhteispituus on 75–00 senttimetriä. Hännän pituus vaihtelee 75 ja 105 senttimetrin välillä. Kääpiöpussiunikeko painaa keskimäärin 40 grammaa. Turkin väri vaihtelee selkäpuolella harmaasta vaaleanruskeaan ja vatsapuolella valkeasta liuskeenväriseen. Korvat ovat suhteellisen suuret. Silmät ovat melko tummat ja pullistuneen muotoiset.
Kääpiöpussiunikekoa tavataan kotoperäisenä Australian itä- ja kaakkoisosissa sekä Tasmanian saarella mukaan lukien Flinders Island ja King Island.
Kääpiöpussiunikeon lisääntymisaika kestää Australian mantereella keväästä syksyyn ja Tasmaniassa myöhäistalvesta kevääseen. Naaras saavuttaa sukukypsyyden noin 190 päivän iässä ja saa kerralla keskimäärin neljä poikasta.
Lenin Puolassa

| Lenin Puolassa> Ленин в Польше Lenin v Polshe |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Sergei Jutkevitš  Jan Rutkiewicz 
Käsikirjoittaja:   Sergei Jutkevitš  Jevgeni Gabrilovitš 
Säveltäjä:  Adam Valatshinski
Kuvaaja:  Jan Laskowski
Pääosat:   Maksim Štrauh  Anna Lisjanskaja  Antonina Pavlytševa 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Neuvostoliitto
Tuotantoyhtiö:  Mosfilm
Ensi-ilta:   Puola: 21. huhtikuuta 1966  Suomi: 2. toukokuuta 1969 
Kesto:  98 min
Alkuperäiskieli:  venäjä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lenin Puolassa (ven. Ленин в Польше) on Sergei Jutkevitšin ohjaama neuvostoliittolainen elokuva vuodelta 1966. Jutkevitš voitti elokuvallaan  Cannesin elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinnon vuonna 1966.
Suomessa Jutkevitš sai ohjauksestaan ulkomaan Jussi-palkinnon vuonna 1970.
Juoni

Kesällä 1913 ja 1914 Vladimir Lenin ja Nadezhda Krupskaja vuokraavat loma-asunnon Biały Dunajecista ja yöpyvät usein läheisessä Poroninin majatalossa. Alue kuuluu (Puolan jaon seurauksena) Itävalta-Unkariin, ja kun ensimmäinen maailmansota syttyy vuoden 1914 puolivälissä, Itävallan viranomaiset pidättävät Leninin epäiltynä vakoilusta Venäjän hyväksi (elokuussa 1914), mutta karkottaa hänet Sveitsiin pian sen jälkeen (syyskuussa 1914), kun Leninin puolustajat vakuuttavat viranomaiset, että Lenin on itse asiassa Venäjän hallituksen vihollinen.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Maksim Štrauh  | … |  Vladimir Lenin   |
|  Anna Lisjanskaja  | … |  Nadežda Krupskaja, Leninin vaimo   |
|  Antonina Pavlytševa  | … |  Krupskajan äiti   |
|  Ilona Kusmierska  | … |  Ulka   |
|  Edmund Fetting  | … |  Honecki   |
|  Krzysztof Kalczynski  | … |  Andrzej   |
|  Tadeusz Fijewski  | … |  Vankilasihteeri   |
|  Gustaw Lutkiewicz  | … |  Rikostutkija   |
|  Kazimierz Rudzki  | … |  Pappi   |
|  Zbigniew Skowronski  | … |  Matyszezuk   |
|  Jarema Stepowski  | … |  Kuvaaja   |
Liga Leumit

| Liga Leumit |
| --- | --- |
Laji:  jalkapallo
Maa(t):   Israel
Perustettu:  1955
Joukkueita:  16
Hallitseva mestari:  Hapoel Tel Aviv (2017–18)
Sarjataso:  2.
Ylempi taso:  Ligat ha’Al
Alempi taso:  Liga Alef
Liga Leumit (hepr. ‏ליגה לאומית‎) on Israelin jalkapalloilun toiseksi korkein sarjataso. Kaudella 2018–19 sarjassa pelaa 16 joukkuetta. Samaisella kaudella liigan kausi oli jaettu kahteen osaan: varsinainen osuus koostui 30 ottelusta, jonka jälkeen kahdeksan parasta pääsi nousukarsintasarjaan ja kahdeksan heikointa putoamiskarsintasarjaan. Noususarjasta kaksi parasta joukkuetta nousee pääsarja Ligat ha’Aliin. Putoamissarjasta kaksi huonointa putoaa suoraan Liga Alefiin ja kolmanneksi viimeiseksi sijoittunut pelaa erillisen karsintasarjan.
Lainelautailu

Lainelautailija Kalifornian rannikolla.
Lainelautailu tai surffaus on rantaan murtuvilla aalloilla ratsastamista lainelaudan kyydissä. Lainelautailija eli surffaaja odottaa aaltoa merellä laudan päällä maaten, ja alkaa sopivan aallon lähestyessä meloa käsillä kohti rantaa. Sopivalla hetkellä, lähellä aallon harjaa, surffaaja nousee seisomaan laudalle ja kiitää aallon mukana.
Lainelautailua harrastetaan ajanvietteenä ja kilpaurheiluna eri puolilla maailmaa, kuten Kaliforniassa, Havaijilla ja Australiassa.
Historia

Lainelautailun juuret ovat Tyynenmeren Havaijilla ja Polynesiassa ajalta ennen eurooppalaisten saapumista. Länsimaalaisten lähetystyöntekijöiden kiellettyä lajin sitä harrastettiin Havaijilla 1800-luvun lopulla enää vain satunnaisesti. 1900-luvun alussa laji alkoi elpyä ja levisi Kaliforniaan ja Australiaan, mikä oli suurelta osin kirjailija Jack Londonin sekä surffaajien George Freethin ja Duke Kahanamokun ansiota.
Eteläisessä Kaliforniassa syntyi 1950-luvulla surffarikulttuuri, joka levisi muuallekin maailmaan. Siihen kuuluivat muun muassa hedonistinen elämäntapa, ”täydellisen aallon” metsästys, omanlaisensa pukeutumiskulttuuri, vaalennetut hiukset, Ray-Ban-aurinkolasit ja surf-musiikki. Surffareiden huoleton elämäntyyli ei ollut aina yhteiskunnan mieleen, ja he kohtasivat epäluuloa ja vastustusta.
Kilpailulajina lainelautailu sai alkunsa vuonna 1953, kun Waikiki Surf Club järjesti Havaijilla kansainväliset mestaruuskilpailut. Vuonna 1964 surffaajat perustivat Sydneyssä Australiassa järjestettyjen ensimmäisten maailmanmestaruuskilpailujen yhteydessä Kansainvälisen surffausjärjestön (ISF, myöhemmin ISA), joka otti vastuulleen MM-kilpailujen järjestämisen. Surffauskilpailut eivät olleet suuressa huudossa 1960-luvulla, koska kilpaileminen ei sopinut yhteen surffaajien vastakulttuurisuuden kanssa. Kilpailutoiminta vilkastui taas 1970-luvun puolivälistä alkaen. Kansainvälinen olympiakomitea tunnusti ISA:n virallisesti vuonna 1997. Olympialaisissa lainelautailussa kilpailtiin ensi kertaa vuonna 2021 Tokion kesäolympialaisissa, missä kultamitalistit olivat Brasilian Italo Ferreira ja Yhdysvaltain Carissa Moore.
Ammattilaissurffaajat ansaitsevat elantonsa palkintorahoista, lainelautojen valmistajien sponsorirahoista sekä surffauskuvauksista. Kilpailulajina surffaus ei ole kovinkaan suosittua tai rahakasta, ja moni surffaaja edelleen myös karsastaa kilpailullisuutta.
Tekniikka

Lainelautailija ui laudallaan maaten rannalta merelle odottelemaan aaltoa. Saatuaan sopivan aallon hän kääntää laudan nokan kohti rantaa ja alkaa meloa käsillään. Kun hän on saanut aaltoon nähden oikean asennon, ja aalto alkaa antaa hänelle vauhtia, hän hyppää jaloilleen ja alkaa surffata aaltoa. Laudalla seistään polvet koukussa ja kädet sivuilla asentoa tasapainottaen.
Välineet

Lainelaudat olivat 1910-luvulla vielä umpipuuta: ne painoivat 45 kilogrammaa ja olivat mitoiltaan 2–3 metriä pitkiä, 61 senttimetriä leveitä ja 8 senttimetriä paksuja. Niiden alkeellinen muotoilu sekä evien puuttuminen tekivät niistä vaikeita ohjata. Yhdysvaltalainen Tom Blake kehitti 1930-luvulla onton lainelaudan, joka koostui vanerikuoresta ja vaakasuuntaisista palkeista. Hän lisäsi myös evän laudan perän alle, mikä teki laudasta aiempaa ohjattavamman. Blaken 27–32 kilogramman painoinen lauta osoittautuikin aiempia selvästi helppokäyttöisemmäksi. 1940-luvulla lautoja alettiin valmistaa balsapuusta, lasikuidusta ja polyuretaanista, ja niiden paino putosi 9 kilogrammaan. Tämän ansiosta surffaajat pystyivät hallitsemaan laudan nopeutta ja suuntaa säätämällä omaa asentoaan.
Nykyaikaiset lainelaudat tehdään yhä polyuretaanista ja lasikuidusta. Lyhyet laudat (shortboard) ovat pituudeltaan 1,8–2 metriä, leveydeltään 43–48 senttimetriä, paksuudeltaan 5 senttimetriä ja painoltaan vain 2,3–2,7 kilogrammaa. Niiden kehittynyt muotoilu ja evät tekevät niistä helppokäyttöisiä ja mahdollistavat monenlaiset temput. Pitkät laudat (longboard) ovat yli 2,7 metrin pituisia. Lyhyiden ja pitkien lautojen lisäksi on monia muitakin lautakokoja ja -tyyppejä, jotka soveltuvat erikokoisiin aaltoihin.
Lainelautailijat käyttävät lisäksi uimapukua tai märkäpukua, liukastumista estävää vahaa, sekä remmiä, jolla lauta sidotaan nilkkaan.
Viime aikoina surffauksessa on yleistynyt vesiskootterin käyttö. Vesiskootterilla surffaaja pystytään vetämään yli yhdeksän metrin korkuiselle aallolle, jonne hän ei pelkällä laudalla pääsisi.
Suomessa

Ensimmäiset lainelaudat tuotiin Suomeen kesällä 1934, jolloin niitä esiteltiin Helsingissä Kalastajatorpan hiekkarannalla.
Tuhannet suomalaiset harrastavat surffausta ulkomaanmatkoillaan. Lisäksi arviolta 300 harrastaa surffausta Suomessa. Surffaukseen sopivia paikkoja on esimerkiksi Yyterissä, Hangossa ja Porvoossa. Yyterissä järjestetään myös vuotuiset Suomen-mestaruuskilpailut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lainelautailu Wikimedia Commonsissa
Sila, Juha: Minä ja härmäsurffin kehityskaari Relaa.com.  28.10.2011. Arkistoitu 4.1.2012.
Suomen Lainelautaliitto
Surffaaja Havaijilla.
Erilaisia lainelautoja.
Lainelauta, jonka pohjassa on kolme evää.