stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Falklandin sota
Argentiinan hyökkäys > Operaatio Azul – Argentiina valtaa Etelä-Georgian ja Falklandinsaaret > Falklandin saaret, operaatio Azul.

1. huhtikuuta alueen kuvernööri sai varoituksen seuraavana aamuna tapahtuvasta argentiinalaisten joukkojen maihinnoususta. Hän oli ennakoinut ongelmia saatuaan tietää Argentiinan laivaston pysäyttäneen puolalaisen huoltoaluksen 110 merimailin päässä saarten pohjoispuolella. Alusta oli kielletty jatkamasta matkaansa etelämmäksi.
Saaren puolustuksesta vastasi majuri Gary R. H. Nootin johtama merijalkaväen osasto Naval Party 8901 (NP8901), jonka kokonaisvahvuus oli 69 miestä. Näiden lisäksi oli HMS Endurancen 11 laivaston merimiestä sekä yksi alueella asunut eläkkeelle jäänyt merijalkaväensotilas. Aseistuksena oli henkilökohtaisten aseiden lisäksi Carl Gustaf- ja LAW66-singot.
Uhan kasvaessa 23-miehinen Falkland Islands Defence Force kutsuttiin aseisiin ja miehittämään vartiopaikat, jotka sijaitsivat Sapper Hillillä ja Cape Pembroken majakassa.
Argentiinan laivaston ARA Santísima Trinidad laski 2. huhtikuuta 90 merijalkaväen sotilasta Seal Pointin edustalla kumilautoille (kuvassa kohta A). Maihin noustuaan osasto jakautui kahtia, suuremman osan hyökätessä merijalkaväen kasarmeille Moody Brooksiin ja pienemmän osan hyökätessä kuvernöörin palatsiin (kohta B).
Sukellusvene ARA Santa Fe lähetti sukeltajia Cape Pembroken itäpuolella Yorke Bayhin (kohta C).
Operaatiossa oli mukana maihinnousualus ARA Cabo San Antonio sekä kuljetusalukset ARA Almirante Irízar ja ARA Isla de los Estados suojanaan ARA Hércules, ARA Drummond ja ARA Granville. Suojaavien alusten oli lisäksi tarvittaessa tuettava maihinnousua tykkitulella.
Lentotukialusosasto ARA Veinticinco de Mayo, suojanaan ARA Hipólito Bouchard, ARA Piedra Buena, ARA Seguí ja ARA Comodoro Py olivat saarten pohjoispuolella.
Maihinnousuosaston kokonaisvahvuus oli noin 1 000 sotilasta, joista pääosa oli merijalkaväkeä.
Tieto maihinnoususta saatiin vasta sen alettua. Kello 06.00 kuultiin laukauksia merijalkaväen kasarmeilta, joissa ei kuitenkaan ollut miehitystä (kohta D). Hieman myöhemmin havaittiin liikettä kuvernöörinpalatsin takana (kohta G). Hyökkääjien avattua tulen saatiin tieto Yorke Bayn maihinnoususta (kohta F). Puolustajien resurssit eivät riittäneet maihinnousun estämiseen, ja pian myös lentokenttä oli argentiinalaisten hallussa (kohta J).
Brittien merijalkaväen sotilaat torjuivat ensimmäisen hyökkäyksen kuvernöörin palatsiin. Argentiinalaisten pääjoukon edetessä kohti Port Stanleya se joutui brittien ylläkköön (kohta H). Ylläkön tehneiden irtauduttua argentiinalaiset jatkoivat matkaansa Port Stanleyyn (kohta I).
Ylivoiman edessä brittiläinen kuvernööri Rex Hunt määräsi britit antautumaan argentiinalaisille. Yksikään britti ei ollut saanut surmaansa. Vangit kuljetettiin Montevideoon.
Poliittisen ratkaisun etsintä

Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto antoi 3. huhtikuuta päätöslauselman numero 502, jossa Argentiinaa kehotettiin välittömään väkivaltaisuuksien lopettamiseen ja vetäytymiseen. Päätöslauselmassa Zaire, Guyana, Irlanti, Jordania, Japani, Togo, Ranska ja USA antoivat tukensa Britannialle. Argentiina sai tukea Panamalta, Kiinalta, Puolalta ja Espanjalta. Neuvostoliitto ei osallistunut päätöksentekoon.
Argentiinalaisten otettua saaret haltuunsa yritti Yhdysvaltain ulkoministeri Alexander Haig sovitella Argentiinan ja Britannian välillä.
Haig saapui 8. huhtikuuta 1982 Lontooseen pikaneuvotteluun Falklandin tilanteesta. Seuraavana päivänä, 9. huhtikuuta, Haig saapui Buenos Airesiin keskustelemaan Argentiinan hallituksen kanssa. Ulkovalloista Euroopan talousyhteisö ilmoitti antavansa täyden tukensa Britannialle ja julistavansa Argentiinan kauppasaartoon.
15. huhtikuuta – 19. huhtikuuta ulkoministeri Haig kävi toiset neuvottelut Argentiinan hallituksen kanssa. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina. Neuvottelujen ja Haigin käymän "sukkuladiplomatian" tuloksena Britannian onnistui saada itselleen YK:n turvallisuusneuvoston, Euroopan talousyhteisön, Naton ja Brittiläisen kansainyhteisön tuki. Argentiina puolestaan epäonnistui pyrkimyksessään saada tukea Amerikan yhtenäisyysjärjestöltä, OAS:ltä.
Haigin epäonnistuttua sovittelua jatkoi Yhdistyneet kansakunnat, joka päätöslauselmassaan määräsi Argentiinan lopettamaan saarten miehityksen ja kiistan osapuolet ryhtymään kahdenvälisiin neuvotteluihin. Yhdysvallat tuki Britanniaa ja Euroopan talousyhteisö julisti Argentiinan kauppasaartoon. Latinalaisen Amerikan maista vain Kolumbia ja Augusto Pinochetin johtama Chile ilmaisivat tukensa Britannialle. Chilen ja Argentiinan välit olivat vanhastaan huonot, koska maat olivat 1970-luvun lopulla olleet sodan partaalla, Tulimaata koskevan aluekiistan takia.
Argentiinan varustautuminen

Falklandin saari jaettiin kahteen puolustusalueeseen, joiden väliraja kulki Bougainvillen saaren länsirannikolta suoraan pohjoiseen. Läntinen rannikkosektori, jonka komentajana oli prikaatikenraali O. E. Parada, käsitti Fox Bayn (8. rykmentti ja 9. pioneerikomppania), Port Howardin (5. rykmentti) ja Goose Greenin tukikohdat (12. rykmentti ja 25. rykmentin C-komppania) sekä Pebblesaaren ja Goose Greenin lentotukikohdat. Itäisen Stanleyn sektorin joukot oli keskitetty Port Stanleyhin, jossa oli kaikkiaan viisi jalkaväkirykmenttiä, 5. merijalkaväkipataljoona, 3. kenttätykistörykmentti, 4. ilmakuljetteinen tykistörykmentti, 10. panssariautokomppania, 601. helikopteripataljoona ja tukevia joukkoja, kuten pioneerikomppanioita ja ilmatorjuntaa.
Britannian vastatoimet

23. huhtikuuta Britannian ulkoasiainministeriö kehotti brittejä lähtemään Argentiinasta. Pääministeri Margaret Thatcher määräsi 29. maaliskuuta kolme ydinsukellusvenettä sekä RFA Fort Austinin lähtemään Etelä-Atlantille. Seuraavana päivänä pääministeri antoi laivaston esikuntapäällikölle amiraali Sir Henry Leachille ohjeen valmistautua saarten takaisinvaltaukseen.
Leach lähetti 1. huhtikuuta määräyksen keskeyttää Välimerellä pidetyn harjoituksen ja aloittaa valmistautumisen Etelä-Atlantille siirtymiseen. Hallitus hyväksyi 2. huhtikuuta voimankäytön sekä laivasto-osaston lähettämisen alueelle. Osastoon kuului lopulta 127 alusta, joista 43 varsinaisia laivaston aluksia, 22 Royal Fleet Auxiliaryn sekä loput 62 kauppalaivastosta palvelukseen kutsuttuja.
Britannian hallitus muodosti 6. huhtikuuta sotakabinetin, jonka tehtävänä oli seurata ja ottaa kantaa poliittiseen tilanteeseen. Kabinetti kokoontui joka päivä 12. elokuuta saakka.
Huhtikuun puoleen väliin mennessä Kuninkaalliset ilmavoimat olivat perustaneet tilapäisen lentotukikohdan Ascensioniin (RAF Ascension Island), joka sijaitsi Yhdysvaltain Wideawaken lentotukikohdan alueella. Tukikohtaan sijoitettiin Avro Vulcan B Mk.2 -pommittajia, Handley Page Victor K. Mk.2 -ilmatankkauskoneita ja McDonnell Douglas Phantom FGR Mk.2 -hävittäjiä. Suurin piirtein saman aikaisesti saapui laivaston pääosasto saarelle.
Argentiinan ja Britannian kohtaaminen alkoi jo huhtikuussa, kun etelään matkannutta laivasto-osastoa varjosti Argentiinan ilmavoimien Boeing 707 -lentokone. Osa tiedustelulennoista estettiin lähettämällä Sea Harrier -hävittäjät ilmaan lentotukialuksilta, mutta varsinaisia taistelutoimia ei suoritettu.
Britannian vastatoimet > Operaatio Paraquet – Etelä-Georgian takaisinvaltaus

Brittien Special Air Servicen vuoristojoukkoja laskettiin maihin 21. huhtikuuta Fortunan jäätikölle, josta niiden oli tarkoitus siirtyä edelleen Leithiin. Osaston etenemisen kuitenkin esti lumivyöry. HMS Antrimin Wessex-helikopteri nouti osaston takaisin alukselle seuraavana päivänä, RFA Tidespringin 845. laivueen Wessex-helikopterien tuhouduttua noutoyrityksissä. SAS:n veneosasto nousi maihin 22. huhtikuuta Grass Islandilla, valvoakseen Leithiä ja SBS nousi maihin Houndin lahdella, josta se pyrki etenemään Cumberlandin lahden itärannalle. Jäät kuitenkin estivät siirtymisen ja lopulta osasto siirrettiin helikoptereilla Morainen vuonoon.
Etelä-Georgian edustalla olleelle laivasto-osastolle annettiin sukellusvenehälytys, jolloin ne siirtyivät HMS Endurancea lukuun ottamatta avomerelle. RFA Tidespring jatkoi 24. huhtikuuta sukellusvenejahtia, kun Argentiinan ilmavoimien Boeing 707 lensi laivasto-osaston yli. Seuraavana päivänä helikopterit vaurioittivat Argentiinan laivaston sukellusvenettä ARA Santa Fetä, jonka miehistö hylkäsi King Edward Pointin laituriin. Sukellusveneuhan päätyttyä maihinnousuosasto laskettiin maihin Hesteslettenissä.
HMS Antrim ja HMS Plymouth tukivat maihinnousseita joukkoja tykkitulella. Joukot etenivät Grytvikeniin ja King Edward Pointiin, jolloin argentiinalaisjoukot antautuivat.
25. toukokuuta brittiläiset Harrier-hävittäjät ja Avro Vulcan -pommittaja hyökkäsivät Port Stanleyn lentokentälle ja kolme argentiinalaista lentokonetta ammuttiin alas. Päivää myöhemmin Perun presidentti Belaúnde Terry esitti rauhanehdotuksen, johon Argentiinan presidentti Galtieri periaatteessa suostui ehdottaen joitain muutoksia.
26. huhtikuuta Etelä-Georgian Leithin argentiinalaisjoukkojen komentaja, kapteeni Largos allekirjoitti antautumissopimuksen HMS Antrimin kannella. Luutnantti Alfredo Astiz antautui joukkonsa kanssa Stromnessissa. Vangitut joukot sijoitettiin HMS Plymouthille ja HMS Enduranceen.
Britannian vastatoimet > ARA General Belgranon upotus

Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene HMS Conqueror varjosti Argentiinan laivaston risteilijä ARA General Belgranon ympärille muodostettua osasto TG79.3:a. Sukellusvene muun muassa ilmoitti osaston sijainnin 2. toukokuuta kello 05.00. Amiraali Woodward antoi kello 08.05 määräyksen upottaa risteilijä, vaikka hänellä ei siihen valtuutusta ollutkaan. Britannian amiraalineuvosto teki kello 09.15 päätöksen, jonka mukaan upottaminen olisi mahdollista myös sotatoimialueen ulkopuolella. Lounaalla asia esiteltiin pääministeri Thatcherille, joka viidentoista minuutin keskustelun jälkeen siunasi päätöksen. Sukellusveneen päällikkö sai tiedon ohjeiden muuttumisesta kello 12.07.
HMS Conqueror laukaisi kello 18.57 1 400 jaardin etäisyydeltä kolme vanhan mallista Mk.8-torpedoa, joissa oli suurimmat mahdolliset lataukset risteilijän panssarivyön läpäisemiseksi. Kaksi niistä osui upottaen General Belgranon, jolloin sodan tuhoisimmassa yksittäisessä sotatoimessa sai surmansa 323 miehistönjäsentä. The Sun -sanomalehti julkaisi seuraavana päivänä etusivullaan kuuluisan ja keskustelua herättäneen "Gotcha"-otsikon . Sotatoimen jälkeen Argentiinan hallitus torjui Perun tekemän rauhanehdotuksen.
Britannian vastatoimet > HMS Sheffieldin upotus

Argentiinan ilmavoimien Super Étendard -hävittäjät upottivat 4. toukokuuta Exocet-ohjuksella brittiläisen hävittäjä HMS Sheffieldin, jonka miehistöstä kuoli 20. Yksi brittiläinen Harrier-hävittäjä ammuttiin alas.
Britannian vastatoimet > Britannian maihinnousua valmistelevat hyökkäykset

7. toukokuuta YK ryhtyi rauhanvälitykseen. 9. toukokuuta britit pommittivat Falklandinsaaria mereltä ja ilmasta. Sea Harrier -tukialushävittäjät upottivat argentiinalaisen hinaaja Narwalin. 14. toukokuuta kolme Argentiinan ilmavoimien A-4 Skyhawk -hävittäjää ammuttiin alas. Britannian pääministeri Margaret Thatcher varoitti, ettei rauhanomainen ratkaisu ole ehkä mahdollinen.
Britannian erikoisjoukot hyökkäsivät 14.–15. toukokuuta välisenä yönä Pebblesaarelle, jolla sijaitsi argentiinalainen lentotukikohta. Yksitoista argentiinalaista lentokonetta tuhottiin maassa. 18. toukokuuta Britannia torjui YK:n pääsihteeri Javier Pérez de Cuéllarin esittämän rauhansuunnitelman. Brittien maihinnousujoukot lähestyivät Falklandinsaaria suuressa laivasaattuessa.
Britannian vastatoimet > Brittijoukkojen maihinnousu ja eteneminen

21. toukokuuta brittijoukot nousivat maihin amfibioajoneuvoilla San Carlosin lahdella (San Carlos Water) itäisen Falklandinsaaren luoteisrannalla. Yhdeksän maihinnousua häirinnyttä argentiinalaista hävittäjää ammuttiin alas, mutta myös HMS Ardent upposi saatuaan pommiosumia. Maihinnousujoukot lähtivät etenemään jalkaisin kohti kahta tavoitetta: etelässä kohde oli Darwinin ja Goose Greenin asutuskeskus ja idässä Port Stanley.
Argentiinalaisten lentotoiminta jatkui vilkkaana. 23. toukokuuta brittiläinen HMS Antelope upposi alukseen osuneen myöhästytetyn pommin räjähdettyä. Argentiina menetti taisteluissa 10 lentokonetta. 25. päivä HMS Coventryllä kuoli 19 miehistön jäsentä Argentiinan ilmavoimien Skyhawk-hävittäjien upotettua sen kolmella 500 kg:n pommilla. Lisäksi argentiinalainen Exocet-ohjus osui kuljetusalus MV Atlantic Conveyoriin, joka upposi 28. toukokuuta, mukanaan paljon varusteita, muun muassa 10 helikopteria. 12 miehistön jäsentä kuoli.
28. toukokuuta brittien ilmahyökkäykset Port Stanleyn lentokentälle jatkuivat. Sodan kovimmat maataistelut käytiin Darwinissa ja Goose Greenissä brittien maahanlaskurykmentin 2. pataljoonan ja argentiinalaisten välillä. 17 brittisotilasta ja noin 50 argentiinalaissotilasta kaatui. 1 400 argentiinalaista antautui sotavangiksi.
29.–30. toukokuuta sotalaivat ja Harrier-hävittäjät pommittivat argentiinalaisten asemia. Britit etenivät ja Douglas varmistettiin. Kolmas maahanlaskurykmentti valtasi takaisin Teal Inletin asutuskeskuksen. 1. kesäkuuta britit toistivat tulitaukoehtonsa. 4. kesäkuuta Britannia torjui Yhdistyneiden kansankuntien turvallisuusneuvostossa Panaman ja Espanjan aselepoa koskevan päätöslauselmaehdotuksen. Kaksi päivää myöhemmin Versailles'n kokous ilmaisi tukensa briteille.
8. kesäkuuta Argentiinan ilmavoimat hyökkäsivät brittiläisiä maihinnousualuksia, RFA Sir Galahadia ja RFA Sir Tristamia, vastaan Port Pleasantissa Bluff Covesta etelään. 53 brittiä kuoli.
Britannian vastatoimet > Port Stanleyn valtaus ja sodan loppu

12. kesäkuuta brittien maahanlaskurykmentin 3. pataljoona iski Mount Longdonin vuorelle, jolla sijaitsi Port Stanleyta puolustavien argentiinalaisten asemia. Vastarinta oli sitkeää ja lopulta lähitaistelua käytiin pistimin. 23 brittiä kuoli ja 47 haavoittui, joista 6 kuoli myöhemmin. Argentiinalaisia kaatui 50 ja useampi haavoittui. Myös Two Sisters -vuoren ja Mount Harrietin argentiinalaiset asemat vallattiin brittien kärsiessä vain lieviä tappioita. Kiivaammassa Mount Tumbletownin taistelussa 2. skottilaisrykmentti valtasi argentiinalaisten asemat. Yhdeksän brittiä ja 40 argentiinalaista kaatui sekä 32 antautui. 32 brittiä haavoittui. Brittiläinen hävittäjä HMS Glamorgan vaurioitui Exocet-ohjuksen osumasta, jolloin 13 brittiä haavoittui.
11.–12. kesäkuuta Stanleyn yöllisessä tykistötulituksessa kolme falklandilaista siviiliä sai surmansa brittialukselta ammutun kranaatin osuttua heidän asuntoonsa. 14. kesäkuuta Port Stanleyn argentiinalainen varuskunta luopui vastarinnasta ja päätti sotatoimet. Argentiinalaiskomentaja Mario Menéndez allekirjoitti antautumissopimuksen. 20. kesäkuuta britit valtasivat vielä takaisin Eteläiset Sandwichsaaret. Britannia päätti muodollisesti vihollisuudet sotatoimialueella.
Sodan vaikutuksia

Sotatoimissa aiheutui molemmilla puolilla verraten suuria alus- ja lentokonetappioita, mikä muun muassa paransi brittilaivoja upottaneiden ranskalaisvalmisteisten Exocet-ohjusten kysyntää sodan jälkeen.
Sodan vaikutuksia > Sisäpoliittiset seuraukset

Margaret Thatcherin päätös käyttää sotilasvoimaa argentiinalaisten karkottamiseen, herätti Britanniassa ristiriitaisia tunteita. Sodanvastainen liike oli voimakas, mutta lopulta voiton helppous synnytti brittien keskuudessa kansallismielisyyden puuskan, joka auttoi Thatcheria kukistamaan sisäiset kilpailijansa konservatiivipuolueessa ja kantoi konservatiivit vaalivoittoon vuonna 1983. Argentiinassa tappion häpeä ja pettymys puolestaan johtivat maata vuodesta 1976 hallinneen sotilasjuntan eroon.
Sodan vaikutuksia > Ratkeamaton aluekiista

Argentiina ja Britannia solmivat diplomaattisuhteensa uudelleen vasta vuonna 1989, seitsemän vuotta sodan jälkeen.
Argentiina vaatii Falklandinsaaria yhä itselleen. Vaatimus on myös kirjattu Argentiinan perustuslakiin. Muun muassa maan vasemmistolainen presidentti Néstor Kirchner on 2000-luvulla puolustanut Argentiinan aluevaatimusta ja tuominnut Britannian käymän "kolonialistisen" sodan. Hän ja aluevaatimusta niin ikään esillä pitänyt edellinen presidentti Carlos Menem kuitenkin ovat todenneet, että Argentiina ei enää koskaan yritä ratkaista aluekiistaa sotilaallisin keinoin.lähde?
Sodan vaikutuksia > Sotaveteraanien ongelmat

Sekä Argentiinassa että Britanniassa on valitettu, että traumaperäisistä stressihäiriöistä ja muista sodasta aiheutuneista psyykkisistä ja sosiaalisista ongelmista kärsiville sodan veteraaneille ei ole järjestetty riittävää hoitoa ja tukea. Vuonna 2002 julkisuuteen tuli tieto, että 264 brittiläistä Falklandin sodan veteraania oli tehnyt sotaa seuranneiden 20 vuoden aikana itsemurhan. Tämä ylittää sodassa kaatuneiden brittisotilaiden lukumäärän. Vastapuolella taistelleiden joukossa yli 400 argentiinalaisveteraanin on arvioitu surmanneen itsensä.lähde?
Sodan vaikutuksia > Syytökset sotaa vastaan

Falklandin sotaa on myöhemmin syytetty resurssien ja ihmishenkien tuhlaamisesta. Globalisaatiokriitikko Naomi Kleinin mukaan sodan ainoa syy oli luoda Britanniaan "shokkitila", jonka aikana maan silloinen pääministeri Margaret Thatcher pystyi pelastamaan oman poliittisen uransa, leimaamaan lakkoilevat brittityöläiset vihollisiksi ja yksityistämään useita valtionyrityksiä. Kleinin mukaan Thatcherin kannatusprosentti, joka oli sodan alussa 25 % ja lopussa 59 %, nousi sodan tuoman voiton ansiosta. Lisäksi Britannian hallituksen vuosina 1984–88 tekemät laajat yksityistämistoimenpiteet, jotka kohdistuivat muun muassa British Petroleumiin ja British Airwaysiin, eivät olisi onnistuneet ilman sodan kansan keskuudessa aiheuttamaa mielialaa.
Muuta

Israel toimitti sodan aikana Argentiinalle aseita ja muuta sotakalustoa salaa Perun kautta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselma n:o 502, 3.4.1982[vanhentunut linkki] englanninkielinen PDF-tiedosto
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselma n:o 505, 26.5.1982[vanhentunut linkki] englanninkielinen PDF-tiedosto
Operaatio Azul eli argentiinalaisten maihinnousu Falklandille
Argentiinan laivaston Dassault Super Étendard
Kuninkaallisen laivaston Sea Harrier
Goose Green ja Stanley
Argentiinalaisia sotavankeja Port Stanleyssa 17.6.1982
Lauri Perälä

Lauri Edvard Perälä (3. elokuuta 1881 Alavus – 5. huhtikuuta 1942 Virrat) oli suomalainen kansakoulunopettaja, kirjailija ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Perälän vanhemmat olivat suutari Henrik Perälä ja Johanna Haapaniemi. Hän kävi kansakoulun ja suoritti 1902 Verkon valmistavan seminaarin sekä valmistui kansakoulunopettajaksi 1906 Sortavalan seminaarista. Perälä suoritti myös saarnalupatutkinnon Turun tuomiokapitulissa.
Perälä oli aloittanut työuransa leipurin oppilaana ja leipurina Vaasassa ja Helsingissä. Valmistuttuaan opettajaksi hän toimi kansakoulunopettajana Alavudella 1907 ja 1908–1910, Tampereella 1907–1909, Töysässä 1910–1912, Vähässäkyrössä 1923–1925, Alahärmässä 1925–1928 sekä viimeksi Virroilla 1928–1942. Perälä oli opettajan toimensa ohella WSOY:n kansakouluosaston hoitajana ja kirjallisuuskonsulenttina 1912–1923, Killinkosken rukoushuoneyhdistyksen saarnaajana kaksi vuotta, Saarijärven Paavo -lehden päätoimittajana 1918–1919, Suursavolaisen toimittajana sekä Ilkan ja Pohjanmaa-lehden vakinaisena avustajana. Hän toimi myös raittius-, kansanvalistus- ja nuorisoseurapuhujana.
Perälä oli Maalaisliiton kansanedustajana 1919–1924 edustaen Vaasan läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli myös jäsenenä Virtain ja Vähänkyrön kunnanvaltuustoissa sekä kirkolliskokouksessa. Hän kuului Suomen kirjastoseuran johtokuntaan ja hänellä oli myös luottamustehtäviä nuorisoseuraliikkeessä.
Perälä oli naimisissa vuodesta 1907 Saima Johanna Paavolan kanssa ja vuodesta 1922 Gerda Helena Törnvallin kanssa.
Teoksia

Taisteluun maalaiselämän puolesta!, osa 1.  Tekijä, Kuopio 1917
Taisteluun talonpoikaisuuden puolesta, osa 1.  Tekijä, Vaasa 1917
Lähtökohtia : kertomuksia yhteiskunnallisen maahengen puutteesta?  Saarijärven Paavo, Jyväskylä 1918
Mitä me opimme toisilta, maamme kanssa kosketuksiin joutuvilta kansoilta?  Saarijärven Paavo, Jyväskylä 1918
Kuusikymmentäneljä päivää suomalaisen siirtokansan keskuudessa Amerikassa.  Tekijä, Vaasa 1921
Kirjallisuuspäivien tarkoitus.  WSOY 1923
Talonpojalle ja talonpojan puolesta.  Vähänkyrön maalaisliiton paikallisosasto, Kokkola 1925
Kansakoulun terveen kehityksen ystävät ja vastustajat valtiollisessa elämässämme, osa 1.  Tekijä, Toisvesi 1935
Jalmari Pilkama

Pilkama, tuolloin vielä Forstadius, 1930-luvun alussa.
Hjalmar Alfhildus ”Jalmari” Pilkama (sukunimi vuoteen 1936 Forstadius) (4. toukokuuta 1881 Iitti – 12. elokuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja tilanomistaja. Hänen puolueensa oli Kansallinen Kokoomus.
Ylemmästä maanviljelyskoulusta vuonna 1903 valmistunut ja sitä ennen oppikoulua käynyt Pilkama oli tilanomistajana vuodesta 1904. Hänet valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vaaleissa 1930 ja hän aloitti kansanedustajana 21. lokakuuta 1930. Uudenmaan läänin vaalipiiriä edustanut Pilkama valittiin uudelleen vuosien 1933, 1936 ja 1939 eduskuntavaaleissa. Hän oli jäsenenä eduskunnan kulkulaitosvaliokunnassa, lakivaliokunnassa, maatalousvaliokunnassa, suuressa valiokunnassa ja talousvaliokunnassa.
Pilkama toimi poliittisella urallaan myös kunnallispolitiikassa, kokoomuksen puoluevaltuuston jäsenenä ja kokoomuksen Uudenmaan piiriliiton puheenjohtajana. Vuonna 1939 hänelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi. Pilkama kuoli elokuussa 1942, kesken neljännen kansanedustajakautensa, 61-vuotiaana. Hänen seuraajansa eduskunnassa oli Teuvo Valanne.
Pilkaman puoliso oli Saima Matilda Varpenius, jonka kanssa hän avioitui maaliskuussa 1904. He saivat yksitoista lasta, kuusi poikaa ja viisi tytärtä.
Terhi Nieminen-Mäkynen

Terhi Eila Helena Nieminen-Mäkynen (ent. Nieminen, o.s. Nupponen, s. 12. syyskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen poliitikko. Hän toimi Liberaalisen Kansanpuolueen (LKP) kansanedustajana Uudenmaan läänin vaalipiiristä 1975–1983.
Nieminen-Mäkynen toimi urallaan useissa kansainvälisissä tehtävissä.
Elämä ja ura

Nieminen-Mäkynen syntyi Helsingissä, mutta vietti lapsuutensa Muhoksella. Perheen äiti työskenteli valokuvaajana ja isä autonasentajana. Vuonna 1957 perhe muutti Tikkurilaan.
Nieminen-Mäkynen valmistui ylioppilaaksi Tikkurilan yhteiskoulusta vuonna 1965 ja valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta 1973. Hän opiskeli yleistä valtio-oppia ja toimi Kannunvalajien tiedotussihteerinä useita vuosia. Nieminen-Mäkynen oli myös Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan edustajiston jäsen edustaen Liberaalista opiskelijaliittoa. Hän toimi opiskeluaikoinaan myös Liberaalisen Nuorisoliiton puheenjohtajana.
Elämä ja ura > Työura

Nieminen-Mäkynen työskenteli pääkaupunkiseudun yhteistyövaltuuskunnan tutkimussihteerina 1973 ja ulkoasiainministeriön kehitysyhteistyösihteerinä 1973–1989. Ulkoministeriön virkailijana ollessaan hän suoritti myös kansainvälisten asioiden valmennuskurssin.
Kansanedustajauransa jälkeen Nieminen-Mäkynen toimi virkavapaalla ulkoministeriöstä Bahrainin kunniakonsulaatin sihteerinä 1985–1989. Hän työskenteli Lontoon kunniakonsulaatin sihteerinä 1989–1993 ja oli muun muassa opetusministeriön alaisen CIMO:n yhdyshenkilö.
Nieminen-Mäkynen toimi vuosina 1999–2000 siviilivirkailijana Kosovossa YK:n UNMIK-operaatiossa. Hän työskenteli Prizrenin kaupungin pormestarina vastaten infrastruktuurin jälleenrakentamisesta. Myöhemmin Nieminen-Mäkynen toimi vuosina 2007–2008 Pristinassa mentorina ihmiskaupan vastaisessa Suomen ulkoministeriön rahoittamassa ja Kansainvälisen siirtolaisuusjärjestö IOM:n toteuttamassa hankkeessa. Vuosina 2012–2014 hän oli EUPOLin Afganistanin ihmisoikeus- ja tasa-arvoyksikön päällikkö. Nieminen-Mykänen toimi Afganistanissa myös vuosina 2004 ja 2006 Suomen Unifemin tehtävissä.