stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isokihu
Aiheesta muualla

Isokihu Lintukuva-verkkopalvelussa
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Stercorarius skua:  Wikidata: Q207760  Wikispecies: Stercorarius skua  ABA: gresku  ADW: Catharacta_skua  Avibase: BB041C6E5DB73FC7  BioLib: 8686  BOW: gresku1  BTO: bob5690  CoL: 52D8Q  eBird: gresku1  EoL: 45510693  EUNIS: 1278  EURING: 5690  Fauna Europaea: 96919  GBIF: 2481618  GNAB: great-skua  IBC: great-skua-catharacta-skua  iNaturalist: 144297  IRMNG: 10768720  ITIS: 660059  IUCN: 22694160  NatureServe: 2.962181  NBN: NHMSYS0021053549  NCBI: 54056  Observation.org: 256  OBIS: 137174  Open Tree of Life: 742633  Paleobiology Database: 372436  Paleobiology Database: 372436  SeaLifeBase: 84041  TSA: 16879  WoRMS: 137174  Xeno-canto: Stercorarius-skua  Laji.fi: MX.27724 
Catharacta skua:  Wikidata: Q28125238  BirdLife: 22694160  CoL: RTSY  EUNIS: 100906  Fauna Europaea (new): 1369e897-6211-4991-a149-d7af873a9763  GBIF: 8308855  IRMNG: 11198198  ITIS: 176796  IUCN: 22694160  NZOR: baec7163-9ac7-4563-a687-7554d35d298f  WoRMS: 137170 
Isokihu lennossa.
Isokihun munia.
Eeva Park

| Eeva Park |
| --- | --- |
 Eeva Park 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1950 (ikä 74–75) Tallinna, Viro
Kansalaisuus:  virolainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eeva Park (s. 1950 Tallinna, Viro) on virolainen kirjailija.
Parkin vanhemmat ovat  kirjailija Aadu Hint ja runoilija Minni Nurme. Hänen esikoisrunokokoelmansa Mõrkjas tuul ilmestyi 1983, ja hän jäi vapaaksi kirjailijaksi 1985.  Park on kirjoittanut runojen ja proosan lisäksi myös näytelmiä
Park siirtyi proosaan 1988, ja esikoisproosateos, novelli Hullu Hansu lugu, perustui hänen isoisänsä päiväkirjoihin. Ensimmäinen romaani Tolm ja tuul  (1992) muodostaa parin romaanin Naeru õpilane (1998) kanssa. Se kertoo sodanjälkeisenä aikana erään perheen kohtaloista Parkia itseään muistuttavan päähenkilön näkökulmasta. Hän on kirjoittanut myös kuunnelmia, näytelmiä ja novelleja.
Vuonna 2003 ilmestynyt Lõks lõpmatuses  poikkeaa aiemmista sikäli, että kirjoittaja käsittelee siinä ajankohtaista raakuuden teemaa, ihmiskauppaa. Teos sai Eduard Vilden kirjallisuuspalkinnon, ja teoksen saksaksi kääntänyt Irja Grönholm sai Viron kulttuurirahaston Kirjallisuussäätiön palkinnon vuonna 2008. Teos oli Saksassa Brücke Berlin Preis -palkinnon ehdokkaana. Se on käännetty myös norjaksi ja ruotsiksi.
Teokset

Pitkällä penkillä,  toim. ja jälkisanat Hannu Oittinen, suom. Raija Hämäläinen, Tallinna: NyNorden, 2009, ISBN 978-9949-18-403-3
Novelli "Eilen, tänään, ikuisesti Rooma" (Joanna Ruokonen) kokoelmassa Tallinnasta pois: groteskia virolaista proosaa, Absurdia 2003
Palkinnot ja tunnustukset

2004  Eduard Vilden kirjallisuuspalkinto  teoksesta "Lõks lõpmatuses"
Efesoksen kirkolliskokous

Efesoksen kirkolliskokous pidettiin Efesoksessa, nykyisen Turkin alueella vuonna 431. Kyseessä oli kolmas ekumeeninen kirkolliskokous eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, yhteiseksi ja apostoliseksi" tunnustetun seurakunnan piispojen kirkolliskokous.
Kyrillos Aleksandrialainen
Kirkolliskokouksen kutsui koolle Rooman keisari Theodosius II. Puheenjohtajana oli Kyrillos Aleksandrialainen. Koolla oli lähes 200 kirkkoisää, lähinnä itäisiltä alueilta. Rooman piispan eli paavi Celestinus I:n edustajina oli kolme legaattia. Kokous pidettiin Efesoksen Marian kirkossa tai sen yhteydessä.
Kokouksen tarkoitus oli käsitellä kristologista eli Kristuksen olemusta käsittelevää kiistaa, jonka nestorialaiset olivat saaneet aikaan. Konstantinopolin arkkipiispa Nestorios väitti, että Kristuksessa oli kaksi persoonaa, jumalallinen ja inhimillinen.  Katolinen (=yleinen) kirkko piti kiinni Nikean kirkolliskokouksen vuoden 325 kannasta, jonka mukaan Kristus ja Isä Jumala ovat samaa olemusta (kreik. homoūsios), ja Efesoksen kirkollis­kokous tuomitsi nestoriolaisuuden harhaoppisena. Kokous vahvisti, että Kristuksella on kaksi luontoa (Jumala ja ihminen) yhdessä persoonassa.lähde?
Päätöksestä seurasi samalla, että Neitsyt Maria oli Jumalansynnyttäjä, mitä nimitystä Nestorios ei ollut hyväksynyt. Marian kunnioitus lisääntyi, ja hänet tunnustettiin Efesoksessa Jumalan äidiksi. Marialta sai pyytää esirukouksia, ja hänelle sai omistaa kirkkoja, mutta näin oli ollut jo ennen kokousta. Itä-Suomen yliopiston professorin, ortodoksisen pappismunkin Serafim Seppälän sanoin:
»Läntisessä tietokirjallisuudessa Efesoksen kirkolliskokous on usein esitetty "marianpalvonnan alkuna". Tällaisia näkemyksiä esiintyy sitkeästi vielä nykyaikanakin, ja ne kertovat melkoisen ylimielisestä asennoitumisesta varhaiskristilliseen kirjallisuuteen. On ilmeistä, että asiasta kirjoittaneet eivät ole tunteneet varhaisten kirkkoisien ajatuksia parhaalla mahdollisella tavalla. Tätä kautta protestanttiset poleemiset asenteet elävät tietyiltä osin edelleen myös tietokirjallisuudessa. Efesoksen kirkolliskokous kyllä poisti lopullisesti mahdolliset esteet Herran äidin kunnioittamisen tieltä ja vahvisti ilmiön ortodoksisuuden, mutta sille ei luotu mitään uusia perusteita eikä edes uusia muotoja.»
Itäisissä sääntökokoelmissa on tälle kirkolliskokoukselle merkitty kahdeksan kanonia eli sääntöä ja yhdeksäntenä kirkolliskokouksen lähetyskirje Pamfylian paikalliselle kirkolliskokoukselle.lähde?
Efesoksen kirkolliskokous paljasti jälleen kerran patriarkaattien välisen kilpailun sekä Aleksandrian ja Antiokian koulukuntien erot.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Efesoksen kirkolliskokous Wikimedia Commonsissa
Aavikkotylli

| Aavikkotylli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurmitsat Charadriidae
Suku::  Tyllit Charadrius
Laji::  leschenaultii
Kaksiosainen nimi
 Charadrius leschenaultii  Lesson, 1826 
Alalajit
 C. l. columbinus  C. l. crassirostris  C. l. leschenaultii 
Katso myös
   Aavikkotylli Wikispeciesissä   Aavikkotylli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Aavikkotylli (Charadrius leschenaultii) on kurmitsoiden (Charadriidae) heimoon kuuluva pieni rantalintu. Se on nähty Suomessa ensimmäisen kerran 1964, 1970-luvulla kahdesti ja 1990-luvulla kahdesti. Vuosilta 2001 ja 2002 on jo kolme havaintoa. Lajin kuvaili ja nimesi René-Primevère Lesson vuonna 1826 ranskalaisen luonnontieteilijän Jean Baptiste Leschenault de la Tourin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö

Aavikkotyllillä on pitkät jalat ja ohut nokka. Se muistuttaa suuresti ylänkötylliä mutta on hieman suurempi ja raskastekoisempi ja seisoma-asennossa vartalo on enemmän vaakatasossa. Lajin pituus on noin 13–24 cm, siipien kärkiväli 45–60 cm ja paino 55–120 grammaa.
Levinneisyys

Pesii Keski-Aasiassa ja paikoin Turkissa, Jordaniassa ja ehkä muuallakin Lähi-idässä. Maailman populaation koko on 190 000–360 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Pääosa kannasta muuttaa Australaasiaan ja Intian valtameren rannikoille. Pieni osa Turkmenian ja ilmeisesti myös Punaisen meren kannasta on paikkalintuja.
Elinympäristö

Lisääntymisaikana laji on alavien aavikoiden ja puoliaavikoiden lintu. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla se viihtyy lähes pelkästään merenrannikoilla.
Lisääntyminen

Pesä on maassa, joko avoimesti tai lyhytkortisen ruohikon suojassa. Munia on 2–4, yleensä 3. Haudonta-aika on vähintään 24 päivää, molemmat emot hautovat. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia.
Ravinto

Aavikkotylli syö enimmäkseen hyönteisiä ja etenkin kovakuoriaisia, myös äyriäisiä ja matoja.
Aavikkotyllin muna.
Hölmölä

Hölmölä on suomalaisissa tarinoissa paikka tai kylä, jonka asukkaat, hölmöläiset, ovat humoristisen typeriä. Hölmöläistarinassa kerrotaan yleensä yksittäisten hölmöläisten edesottamuksista.
Hölmöläisiä vastaavat hahmot tunnettiin Euroopassa jo antiikin aikana. Suomessa eri kylien ja heimojen väkeä, kuten hämäläisiä tai ruotsinkielisiä humoristisen typeriksi kuvaavat tarinat kuuluivat suulliseen kansanperinteeseen. Tarkoitus oli yleensä pilkata ystävälliseen sävyyn jonkun vieraan, melko lähellä asuvan ryhmän jäseniä. Nimeä Hölmölä ei mahdollisesti tunnettu ainakaan laajemmin. Vasta kerätyssä kansanperinteessä tällaiset tarinat yhdistettiin nimen Hölmölä alle. Kertomukset laihialaisten humoristisiin mittoihin yltävästä saituudesta säilyivät kuitenkin laihialaisia koskevina.
Zacharias Topeliuksen Maamme-kirjassa (1875) Hölmölä sijoittuu Hämeeseen. Myös Espoon bemböleläisiä on pidetty aitoina hölmöläisinä. Koska Bemböle on ollut merkittävä liikenteen solmukohta keskiajalta lähtien, paikkakuntalaiset ovat ensimmäisten joukossa kuulleet suuren maailman keksinnöistä. Kyläläisten kerrotaan levittäneen tietoa eteenpäin humoristisilla tarinoillaan.
Ruokolahdella on kylä nimeltään Ahjärvi, joka aiemmin tunnettiin Hölmölänä. Nimi on poistettu nykykartoista, joissa se oli vielä viime vuosituhannella. Nimi saattaa johtua kirjoitusvirheestä. Kylällä jalostettiin järvirautaa, hölmää. Jalostuspaikka sijaitsi Hölmälän Hölmäniemessä. Nimet karttoihin kirjoitettaessa vääntyivät sitten Hölmöläksi ja Hölmöniemeksi. Nimien muuttumista varmaan on helpottanut naapurikylä, Terävälä. Tosin sekin on voinut saada nimensä raudankäsittelystä.
Tarinat kirjoissa

Hölmöläistarinat ilmestyivät suomeksi ensimmäisen kerran ilmeisesti vuonna 1860. Gusfav Benjamin Schwabinin kirjoittamassa ja August Ahlqvistin suomentamassa kirjasessa Huvi-kirja oli viisikymmentä sivua hölmöläistarinoita. Pakinoitsija Olli toimitti Hölmöläiset-kirjan Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran SKS:n kansanrunousarkiston kokoelmista vuonna 1924. Kokoelmasta levisi tarinoita lukuisiin koulujen lukemistoihin. SKS julkaisi 1983 Ollin toimittaman kirjan Heikki Prepulan kuvittamana.
Hölmöläistarinoita ilmestyi 1900-luvun aikana lukuisina kirjoina. Eero Salola julkaisi vuonna 2000 kaksiosaisen teoksen Hölmölän kylä: kertomus hölmöläisten merkillisistä keksinnöistä, seikkailuista ja erinomaisesta viisaudesta. Pirkko-Liisa Surojegin toimitti ja kuvitti vuonna 2003 teoksen Suomen lasten hölmöläissadut. Surojegin kuvaa kirjassaan Hölmölää ja hölmöläisiä seuraavasti:
Esimerkkitarina: Valoa pirttiin

"Valoa pirttiin" on yksi tunnetuimmista hölmöläistarinoista:
Vekara Teatterin Hölmöläiset Keravapäivänä 1992: Valoa sisään ja pimeää ulos!
Vekara Teatterin Hölmöläiset Keravapäivänä 1992: Hyvin näkyy Matin tekemästä ikkunasta.
Hölmölä sarjakuvissa

Martti Sirola:
Hölmölän väki 1976
Hölmölän akat 1977
Hölmölän arkea 1978
Hölmölän ukot 1980
Hölmölän kauppa 1982
Hölmölä muualla

Abdera (kreikkalaiset)
Aparan (armenialaiset)
Bemböle (suomenruotsalaiset)
Brives-la-Gaillarde (ranskalaiset)
Chelm (puolalaiset ja juutalaiset)
Cuneio (italialaiset)
Gotham (englantilaiset)
Mols (tanskalaiset)
Schildberg (Shilda) (saksalaiset)
Kintahankylä, Karjalan tasavalta (jokakesäiset hölmöläisperinteelle pohjautuvat juhlat)
Kilplased (virolaiset)
Kirjallisuutta

Salola, Eero: Hölmölän kylä: Kertomus hölmöläisten merkillisistä keksinnöistä, seikkailuista ja erinomaisesta viisaudesta.  (Kansansatujen mukaan ketjuksi vapaasti lisäillen tarinoinut Eero Salola. Kuvitus ja kansi: Helga Sjöstedt. 8. painos (1. painos 1960))  Jyväskylä Helsinki:  Gummerus, 2000.  ISBN 951-20-5668-2
Vekara Teatterin Hölmöläiset Keravapäivänä 1992: Peitto on liian lyhyt. Sitä on jatkettava!
Egyptienne

Rockwell
Egyptienne on tasaviivainen ja pääteviivallinen kirjasinlaji tai kirjaintyyli. Egyptienne-kirjainten muodot ovat peräisin 1800-luvun alun pariisilaisilta juliste- ja kilpimaalareilta. Nimityksen taustalla on ilmeisesti Napoleonin vuosien 1798–1801 Egyptin sotaretken Ranskassa aikaansaama Egypti-innostus. Kirjasinlaji julkaistiin vuonna 1815, jolloin kaikki muodikas oli ”egyptiläistä”. Englanninkielisissä maissa egyptiennejä kutsutaan myös nimellä slab serif, millä viitataan kirjainten laattamaisiin pääteviivoihin.
Egyptiennet ovat paksuhkoja, tasavahvoja ja muodoltaan kulmikkaita kirjaintyyppejä. Ne muistuttavat selkeälinjaisia sans-serif-kirjaimia, mutta niissä on toisaalta pääteviivat, kuten serif-kirjaintyypeissä. Tunnetuimpia egyptiennejä ovat Rockwell, Courier, Memphis ja Serifa.
Egyptiennen eräs muunnelma on Italienne, jossa pääteviivat ovat korostetun paksuja. Italienne-kirjaintyypit tunnetaan Villin lännen kirjasimina, koska ne olivat suosittuja 1800-luvun loppupuolen julisteissa. Tunnettu Italienne-kirjaintyyppi on Playbill.
Toinen muunnelma on Clarendon, joka eroaa egyptienneistä siten, että Clarendonin kirjaimissa on jonkin verran paksuusvaihtelua ja sen päätteet liittyvät kirjainpylvääseen kaarella, kun egyptiennessä päätteiden liitos on suorakulmainen.
Egyptienne ja muunnelmia

Egyptienne
Rockwell
Courier
Italienne
Clarendon
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:  Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:  Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times New Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:  Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:  Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:  Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi
Paul Ehrnrooth

Paul Robert Göran Ehrnrooth (s. 5. elokuuta 1965) on suomalainen talousvaikuttaja. Vuodesta 2005 hän on ollut Turret Oy Ab:n toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja. Ehrnrooth on Fiskarsin hallituksen puheenjohtaja vuodesta 2014.
Ehrnrooth on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri. Hän oli Savox Oy:n toimitusjohtaja 1999–2007 ja on toiminut Savox Groupin hallituksen puheenjohtajana vuodesta 2004. Sitä ennen hän toimi johtotehtävissä Kone Oyj:ssä 1993–1994 ja Wärtsilä Oyj Abp:ssä 1994–1999. Hän oli Wärtsilän hallituksen jäsen 2010–2015. Vuodesta 2010 Ehrnrooth on ollut myös Digitalist Group Oyj:n (ent. Ixonos) hallituksen jäsen.
Ehrnrooth omistaa Seestan kartanon Lahdessa, ja hän oli Nastolan kunnan suurimpia veronmaksajia. Hän on Robert G. Ehrnroothin poika ja kuvataiteilija Sophia Ehrnroothin ja Jacob Ehrnroothin veli.
Evald Iljenkov

Evald Iljenkov
Evald Vasiljevitš Iljenkov (ven. Э́вальд Васи́льевич Илье́нков, 18. helmikuuta 1924 Smolensk – 21. maaliskuuta 1979 Moskova) oli neuvostoliittolainen filosofi, pedagogi ja psykologi, joka uudisti neuvostofilosofiaa 1950–1970-luvuilla. Hänen tekstinsä käsittelivät perinteisten marxilaisten teemojen lisäksi muun muassa Baruch Spinozan, Immanuel Kantin ja G. W. F. Hegelin filosofiaa, persoonallisuuden ja älykkyyden olemusta, estetiikkaa sekä logiikkaa ja tieto-oppia. Hän ammensi saksalaisen filosofian historiasta niin ”porvarillista psykologiaa” arvostellessaan, kuin myös Neuvostoliiton teknokratian yhteiskunnallista yliotetta suomiessaan.
Iljenkovin psykologinen tutkimus käsitteli muun muassa kuuromykkiä ja kehityspsykologiaa, mutta hänen työnsä tällä saralla oli laajalti psykologian metodologian ja filosofian parissa.
Hän kirjoitti akateemisten tekstiensä lisäksi yleistajuista filosofiaa, kuten suomeksikin ilmestyneen Opi ajattelemaan oikein -teoksen. Hän teki itsemurhan vuonna 1979.
Elämä

Evald Vasiljevitš Iljenkov oli kirjailija Vasili Pavlovitš Iljenkovin ja opettajatar Lisaveta Ilijitsanan lapsi. Vuonna 1928, neljä vuotta Evaldin syntymän jälkeen, perhe muutti Smolenskista Moskovaan. Valmistuttuaan lukiosta Iljenkov aloitti opintonsa Moskovan filosofian, kirjallisuuden ja historian instituutissa (MIFLI), mutta joutui keskeyttämään opintonsa Natsi-Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon. Iljenkov palveli puna-armeijassa vuoden 1942 heinäkuusta aina sodan loppuun asti, osallistuen myös 1945 Berliinin valloitukseen.
Sodan jälkeen Iljenkov siirtyi opiskelemaan filosofiaa Moskovan valtionyliopiston filosofian laitokselle, josta hän valmistui huippuarvosanoin ja sai suosituksen jatko-opintoihin Moskovan valtionyliopiston ulkomaisen filosofian laitoksella.
Iljenkov joutui jo uransa alkuaskeleilla ongelmiin neuvostoliittolaisen tieteen valtavirran kanssa tuettuaan filosofiakäsitystä, jonka mukaan filosofia ei tiedontuotannon muotona sovellu samanlaisen tiedon synnyttämiseen kuin luonnontieteet, eikä sen tehtävänä ole vain luonnontieteiden tuottaman tiedon kirkastaminen. Vuonna 1955 Kommunistisen puolueen keskuskomitea määritti Iljenkovin näkemykset ”marxilaisen filosofian vääristämisiksi” ja hegeliläisyydeksi, jonka jälkeen hän menetti oikeutensa opettaa Moskovan valtionyliopistossa.
Iljenkov siirtyi Venäjän tiedeakatemian filosofiseen instituuttiin, jossa hän työskenteli elämänsä loppuun asti. Hän puolusti klassista saksalaista filosofiaa käsitellyttä väitöskirjaansa Ajattelun luonteesta onnistuneesti vuonna 1968.
Elämänsä viimeisinä vuosina Iljenkov alkoi keskittyä yhä enemmän luovuuden ja estetiikan kysymyksiin. Kärsittyään pitkään masennuksesta, hän teki itsemurhan 21. maaliskuuta 1979.
Teoksia

Диалектика абстрактного и конкретного в „Капитале“ Маркса (Abstraktin ja konkreettisen dialektiikasta Marxin Pääomassa) Moskova 1960
К вопросу о природе мышления (Ajattelun luonteesta) Moskova 1968
Opi ajattelemaan oikein (1977, suom. 1984) Helsinki, Tutkijaliitto 1984
Dialektinen logiikka (1977, suom. 1984)
Leninist Dialectics and the Metaphysics of Positivism (1982)
Философия и культура (Filosofia ja kulttuuri) Moskova Politizdat 1991
Kirjallisuutta

David Bakhurst (1991) Consciusness and Revolution in Soviet Philosophy. From the Bolsheviks to Evald Ilyenkov. Cambridge: Cambridge University Press
Vesa Oittinen (2000) Evald Ilyenkov's Philosophy Revisited , Helsinki: Aleksanteri-instituutti
Wolfgang Jantzen, Birger Siebert (Hrsg.): Ein Diamant schleift den anderen. Ewald Wasiljewitsch Iljenkow und die Tätigkeitstheorie., Lehmann, Berlin 2003
Maidansky, A., & Oittinen, V. (2015). The Practical Essence of Man: The activity Approach in Late Soviet Philosophy. Brill
Maidansky, A., & Oittinen, V. (2020). Evald Ilyenkov and Soviet Philosophy
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Ehto

Ehto on oikeustieteessä oikeustoimeen liittyvä määräys, jonka mukaan ratkaistaan oikeustoimen toteuttamistapa ja toteuttaminen tulevaisuudessa tapahtuvan seikan perusteella. Kaikkiin oikeustoimiin ehtoja ei voida asettaa. Tällaisia ovat esimerkiksi avioliitto, adoptio ja vekseli.
Lykkäävä eli suspensiivinen ehto tarkoittaa, että oikeusvaikutus alkaa ehdon täyttymishetkestä. Purkava eli resolutiivinen ehto merkitsee oikeusvaikutuksen lakkaamista ehdon täyttyessä. Teonvarainen eli potestatiivinen ehto on sellainen, että sen täyttyminen riippuu henkilön toimista tai niiden tekemättä jättämisestä. Tapahtumanvarainen eli kasuaalinen ehto täyttyy tai on täyttymättä asianosaisten tahdosta riippumatta. Epävarsinainen ehto ei perustu asianosaisten tahtoon, vaan lain säännökseen, mutta se on yhtä lailla oikeustoimen oikeusvaikutuksen edellytyksenä.
Ehdon täyttymistä odotellessa vallitsee väliaika, jolloin ei tiedetä täyttyykö ehto vai raukeaako se. Väliaikanakin ehdollinen oikeustoimi merkitsee sitä, että ehdon täyttyessä etua saavalla henkilöllä on odotusoikeus, jota muut eivät saa loukata. Joskus tietyt ehdot ovat kiellettyjä.
Tamara Karsavina

Tamara Karsavina, noin vuonna 1910, Pietari.
Tamara Platonovna Karsavina (ven. Тамара Платоновна Карсавина); 9. maaliskuuta (J: 25. helmikuuta) 1885 Pietari, Venäjän keisarikunta – 26. toukokuuta 1978 Beaconsfield, Buckinghampshire, Yhdistynyt kuningaskunta) oli venäläinen balettitanssija.
Suku ja koulutus

Tamara Karsavina syntyi taiteilijaperheeseen. Hänen isänsä oli Keisarillisen baletin ensitanssija ja miimikko Platon Konstantinovits Karsavin, Keisarillisen balettikoulun opettaja, jonka oppilaita oli muun muassa Mihail Fokin ja hänen äitinsä oli Anna Josifovna Homiakova. Karsavina hyväksyttiin 9-vuotiaana vuonna 1894 tiukkojen pääsykokeitten jälkeen, ennenaikaisesti tanssijanurastaan luopumaan pakotetun isänsä tahdon vastaisesti mutta äitinsä avustamana, Pietarin Keisarilliseen balettikouluun opiskelemaan muun muassa Enrico Ceccettin, Christian Johnssonin ja Pavel (Paul) Gerdtin johdolla. Hänen oma isänsä oli hänen omien sanojensa mukaan pääasiallinen ja vaativin opettaja. Karsavina valmistui 17-vuotiaana vuonna 1902, vuotta ennen kuin muut. Hänen oli pakko ansaita ammattitanssijana poikkeuksellisesti jo ennen 18-vuotissyntymäpäiväänsä, koska hänen isänsä oli irtisanottu Keisarillisesta balettikoulun opettajanvirasta vuonna 1896 ja perhe tarvitsi kipeästi rahaa.
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Vuonna 1904 Karsavina hylkäsi Mihail Fokinin kosinnan äitinsä Anna Josifovnan neuvosta. Tämä tapahtuma väritti myöhemmin heidän työsuhdettaan. Karsavina sanoi, että Fokin puhui hänelle harvoin balettistudion ulkopuolella. Vuonna 1907 Karsavina meni jälleen äitinsä neuvosta naimisiin virkamies Vasili Vasiljevitš Muhinin (1880–1941 jälkeen) kanssa balettikoulun kappelissa. Muhin matkusti silloin tällöin vaimonsa mukana Ballets russes'in kiertueilla. Vuosi avioeron jälkeen Muhinista vuonna 1918, Karsavina meni naimisiin brittiläisen diplomaatin Henry James Brucen (1880–1951) kanssa. Heillä oli poika Nikita (1916–2002).
Balettiura

Mariinski-teatterin ensitanssijattarena eli prima ballerinana Karsavina esiintyi muun muassa Gisellen ja Joutsenlammen Odétte-Odilen rooleissa. Hän tanssi kaikissa Marius Petipan baleteissa ja hänen tunnetuimpia roolejaan olivat Lise baletissa La Fille Mal Gardée (Huonosti vartioitu tyttö), Medora baletissa Le Corsaire (Merirosvo) ja Tsaarineito baletissa Pieni kyttyräselkäinen hevonen. Hän oli ensimmäinen balleriina, joka tanssi Le Corsaire"n pas de deux'ssa vuonna 1915. Karsavina tanssi pääosissa myös koreografi Mihail Fokinin baleteissa La Vigne 1906, Dance Assyrienne 1907, Dances sur la musique de Chopin 1908 ja Grand pas sur la musique de Chopin 1908 ja yksityisen tahon tilaamassa Carnaval-baleteissa Pietarissa vuonna 1910.
Parhaiten Karsavina muistetaan Sergei Djagilevin Ballets russesin balleriinana sen alusta vuonna 1909 aina vuoteen 1922. Hän tanssi pääosissa muun muassa Mihail Fokinin baleteissa Le Pavillon D'Armide 1909, Le Festin 1909, Les Sylphides 1909, Cléopâtre 1909, Tulilintu 1910, Les Orientales 1910, Narcisse 1911, Le Spectre de la Rose 1911, Petruška 1911, Le Dieu Bleu 1912, Thamar 1912, Daphnée et Chloe 1912, Le Coq d'Or 1914, Midas 1914 ja Papillons 1914.
Hän tanssi myös Vatslav Nižinskin baletissa Jeux 1913, Boris Romanovin baletissa La Tragédie de Salomé 1913, Léonide Massinen baleteissa Kolmikolkkahattu 1919, Le Chant du Rossignol 1920, Pulcinella 1920 ja Le Astuzie Femminili 1920.
Tamara Karsavina asettui myöhemmin asumaan Hampsteadiin Lontooseen, missä oli mukana perustamassa kuuluisaa tanssikoulua, Royal Academy of Dancea vuonna 1920.