stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rooma – avoin kaupunki

| Rooma – avoin kaupunki> Roma città aperta |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Roberto Rossellini
Käsikirjoittaja:  Sergio Amidei Federico Fellini Roberto Rossellini Alkuperäistarina: Sergio Amidei Alberto Consiglio
Tuottaja:  Giuseppe Amato Ferruccio De Martino Roberto Rossellini
Säveltäjä:  Renzo Rossellini
Kuvaaja:  Ubaldo Arata
Leikkaaja:  Eraldo Da Roma
Pääosat:  Aldo Fabrizi Anna Magnani Marcello Pagliero
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Excelsa Film
Levittäjä:  Minerva Film Netflix
Ensi-ilta:  27. syyskuuta 1945 23. joulukuuta 1955 (Suomi)
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rooma – avoin kaupunki (Roma città aperta) on Roberto Rossellinin ohjaama italialainen elokuva vuodelta 1945. Elokuvaa on pidetty ensimmäisenä neorealistisena elokuvana. Pääosia näyttelevät Aldo Fabrizi, Anna Magnani ja Marcello Pagliero. Tapahtumapaikkana on Rooma saksalaismiehityksen aikana vuonna 1944. Elokuva on saanut elokuvajuhlilla useita palkintoja.
Juoni

Saksalaiset sotilaat marssivat halki nälän koetteleman Rooman. Gestapon jahtaama insinööri Giorgio Manfredi pakenee pitkin kattoja. Työläisnainen, nuori leskiäiti Pina johtaa naisryhmää, joka valtaa leipomoita ja kauppoja saadakseen ruokaa kerrostalonsa asukkaille. Pappi Don Pietro Pellegrini auttaa vastarintaliikettä välittämällä viestejä ja rahaa. Don Pietron on määrä toimittaa seuraavana päivänä Pinan vihkiminen Francesco-nimisen miehen kanssa, joka myös kuuluu vastarintaliikkeeseen ja jonka asunnossa Giorgio tilapäisesti piileskelee.
Pinan poika Marcello ja tämän ystävät harjoittavat salaa omaa vastarintatoimintaa ja tekevät illalla pommiattentaatin. Aamulla italialaisten fasistien avustamat saksalaiset sotilaat ratsaavat koko kerrostalon. Don Pietro ehtii kätkeä poikien pommit, ja Giorgio livahtaa pakoon, mutta Francesco vangitaan. Pina ammutaan kadulle, kun hän juoksee vangitsijoiden perään, ja Don Pietro ottaa orvoksi jääneen Marcellon hoiviinsa. Vastarintaliikkeen miehet kuitenkin vapauttavat Francescon, joka viettää yön Giorgion kanssa Giorgion entisen tyttöystävän Marinan luona. Siellä yöpyy myös kotoa pois muuttanut Pinan sisar Lauretta, joka työskentelee samassa revyyteatterissa kuin Marina.
Marina on katkera, koska Giorgio ei enää rakasta häntä. Kuunneltuaan salaa Giorgion ja Francescon keskustelua Marina ilmiantaa heidät tuttavalleen Ingridille, joka on Gestapon päällikön apulainen. Palkkioksi ilmiannosta Marina saa Ingridiltä turkin ja valheellisen lupauksen, ettei Giorgiota vahingoiteta. Kaupungin Gestapo-päällikkö Bergmann vangitsee Giorgion, Don Pietron ja näiden seurassa olleen saksalaisen sotilaskarkurin heidän ollessaan matkalla turvaan kaupungin ulkopuolella sijaitsevaan luostariin. Jäljempänä kulkenut Francesco pääsee pakoon.
Gestapon päämajassa Giorgiota kuulustellaan väkivaltaisesti, ja Don Pietro joutuu katsomaan. Kidutusta pelkäävä sotilaskarkuri hirttäytyy sellissään. Bergmann paljastaa, että Giorgio on todellisuudessa kommunistipuolueeseen kuuluva merkittävä vastarintaliikkeen johtaja Luigi Ferraris. Bergmann pyrkii murtamaan Don Pietron sanomalla että hän on ollut tietämättään ateistien liittolainen, ja vastaavasti Giorgion muistuttamalla, että monarkistien ja kommunistien yhteistyö vastarintaliikkeessä on valheellista. Kumpikaan ei kuitenkaan puhu. Giorgio kuolee kidutuspenkkiin, ja huoneeseen ohjattu Marina pyörtyy nähdessään hänet kuolleena. Ingrid ottaa takaisin Marinalle antamansa turkin, ”seuraavaa kertaa varten”. Don Pietro teloitetaan seuraavana päivänä Marcellon ystävineen seuratessa teloitusta verkkoaidan takaa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Aldo Fabrizi  | … |  Don Pietro Pellegrini   |
|  Anna Magnani  | … |  Pina   |
|  Marcello Pagliero  | … |  Giorgio Manfredi eli Luigi Ferraris   |
|  Vito Annicchiarico  | … |  Marcello, Pinan poika   |
|  Nando Bruno  | … |  Agostino, suntio   |
|  Harry Feist  | … |  majuri Bergmann   |
|  Giovanna Galletti  | … |  Ingrid   |
|  Francesco Grandjacquet  | … |  Francesco   |
|  Eduardo Passarelli  | … |  paikallinen santarmi   |
|  Maria Michi  | … |  Marina Mari   |
|  Carla Rovere  | … |  Lauretta, Pinan sisar   |
|  Carlo Sindici  | … |  poliisikomisario   |
|  Joop van Hulzen  | … |  kapteeni Hartmann   |
|  Ákos Tolnay  | … |  itävaltalainen sotilaskarkuri   |
Tuotanto

Rossellini, Federico Fellini ja Sergio Amidei aloittivat elokuvan käsikirjoituksen teon elokuussa 1944, kaksi kuukautta sen jälkeen kun liittoutuneet onnistuivat karkottamaan saksalaiset Roomasta. Käsikirjoitusta he tekivät sodan tuhojen keskellä. Kuvaukset alkoivat tammikuussa 1945. Elokuva kuvattiin Rooman kaduilla ja oikeissa rakennuksissa sekä taiteellisista että taloudellisista syistä. Rahaa oli käytettävissä vähän ja elokuvan tekeminen oli vaarallista. Rossellini luotti melodraaman perinteisiin tehokeinoihin, kuten elokuvan keskeisten hahmojen tunnistamiseen ja hyvien ja pahojen erottamiseen. Elokuvan tärkeimmistä tapahtumapaikoista rakennettiin neljä sisälavastetta.
Aiemmin on oletettu, että kuvauksen tuloksena syntynyt filmi on koottu useasta osasta, niin että elokuvasta tuli ikään kuin dokumentti tai uutisfilmi. Mutta kun Cineteca Nazionale entisti kopion 1995, ilmeni että ”alkuperäinen negatiivi koostui kolmesta eri filmityypistä: ulkokohtauksissa on ollut käytössä Ferrania C6 ja sisäkuvauksissa filmeinä herkempi Agfa Super Pan ja Agfa Ultra Rapid”. Aiemmin selittämättömät muutokset kuvan kirkkaudessa ja yhtenäisyydessä selitetään nyt huonolla kehityksellä (kehitysajan vaihtelu, riittämätön liikuttaminen kehitysnesteessä ja riittämätön kiinnite). Toinen selitys vaihtelevalle laadulle on se, että elokuvan tekijät ostivat filmimateriaalin mustasta pörssistä.
Vastaanotto

Elokuvaa on hyvin varhaisesta vaiheesta lähtien pidetty neorealistisen elokuvan malliesimerkkinä, jopa siinä määrin, että sen yhdessä elokuvien Paisa – vapauden tuli ja Saksa vuonna nolla kanssa muodostamaa kolmikkoa sanotaan Rossellinin ”neorealistiseksi trilogiaksi”. Robert Burgoyne on sanonut, että se on ”erinomainen esimerkki André Bazinin määrittelemästä [neorealistisesta] elokuvanteosta.” Myöhemmän tutkimuksen mukaan tämä elokuva ei oikeastaan ole niinkään neorealistinen vaan pikemminkin melodramaattinen. Kriitikot ovat olleet erimielisiä siitä, todistaako suunniteltu katolisen Pinan ja kommunisti Francescon avioliitto todella historiallisessa vastarinnassa tapahtuneesta kommunistien ja katolisten yhteistyöstä.
The New York Timesin elokuvakriitikko Bosley Crowtherin kritiikki vuonna 1946 oli hyvin myönteinen, ja hän kirjoitti: ”Elokuvasta saa kokonaisvaikutelman, että siinä on todellisen kokemuksen tunnetta, joka tulee niin näyttelemisestä kuin käsikirjoituksesta ja ohjauksestakin. Aldo Fabrizi pappina tekee erinomaista näyttelijäntyötä, joka tuo hyvin vaativaan rooliin arvokkuutta ja humaaniutta. Marcello Pagliero on myös loistava vastarintajohtajana, ja Anna Magnani tuo vaatimattomuutta ja aitoutta naiseen, joka tapetaan. Muutkin näyttelijät ovat varauksettoman hyviä lukuun ottamatta Harry Feistia saksalaisen komentajan osassa. Hänen hienostunut arroganssinsa on hiukan liian raakaa, mutta se lienee ymmärrettävää.”
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Rooma – avoin kaupunki oli mukana  heistä seitsemäntoista listalla.
Esitykset

Elokuvan ensi-ilta oli Italiassa 27. syyskuuta 1945, kun sodan tuhot Roomassa olivat yhä nähtävillä. Yhdysvalloissa 25. helmikuuta 1946 New Yorkissa esitetystä ensi-illan versiosta oli sensuroitu 15 minuuttia. Federico Fellini kertoo elokuvan matkan Italiasta Yhdysvaltoihin omaelämäkerrallisessa esseessään ”Sweet Beginnings”. Roomaan komennettu yhdysvaltalainen sotamies Rod Geiger tapasi Rossellinin ja Fellinin näiden kuvatessa elokuvaa. Fellinin esseen mukaan Geiger oli ”’puolijuopunut’ sotilas, joka törmäsi (kirjaimellisesti ja kuvaannollisesti) elokuvan kuvauspaikkaan. [Hän] esitteli itsensä muka amerikkalaiseksi tuottajaksi, vaikka ’ei ollut kukaan eikä hänellä ollut penniäkään’”. Geiger päätyi silti Yhdysvaltoihin elokuvan kelat matkatavaroissaan ja onnistui saamaan elokuvan teattereihin.
Geiger nosti kunnianloukkausoikeusjutun Fellinin kuvauksesta siitä, mikä oli Geigerin osuus asiassa. Elokuvan esittämistä ei sallittu monissa maissa. Esimerkiksi Länsi-Saksassa se oli kielletty vuosina 1951–1960. Argentiinassa se vedettiin 1947 pois esityksestä nimettömän virkamiehen määräyksestä syytä selittämättä.
Palkinnot

Cannesin elokuvajuhlat: pääpalkinto Roberto Rossellini; 1946.
Italian elokuvajournalistien liitto: Hopeinen nauha; Paras elokuva; Paras sivuosanäyttelijä, Anna Magnani; 1946.
National Board of Review: NBR-palkinto, paras naisnäyttelijä; Anna Magnani; Paras ulkomainen elokuva, 1946.
New York Film Critics Circle Awards: NYFCC-palkinto, paras vieraskielinen elokuva, 1946.
Oscar-palkintoehdokkaana käsikirjoituksesta
Aiheesta muualla

Rooma – avoin kaupunki Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Rossija-turnaus 1990

Rossija-turnaus 1990 (Russian Government Cup) oli kymmenes sanomalehti Rossijan järjestämä jääpalloturnaus, joka pelattiin Novosibirskissa 26.-31. tammikuuta 1990. Turnauksen voitti Ruotsi.
Alkusarjan taulukko ja ottelutulokset

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | Pts |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Neuvostoliitto | 4 | 4 | 0 | 0 | 16–3 | 8 |  | 3–1 | 2–1 | 2–0 | 9–1 |
|  Suomi | 4 | 3 | 0 | 1 | 17–5 | 6 | – |  | 1–0 | 6–1 | – |
|  Ruotsi | 4 | 2 | 0 | 2 | 14–4 | 4 | – | – |  | 3–0 | 10–1 |
|  Norja | 4 | 1 | 0 | 3 | 12–12 | 2 | – | – | – |  | 11–1 |
|  Unkari | 4 | 0 | 0 | 4 | 4–39 | 0 | – | 1–9 | – | – |  |
Välierät

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Suomi  | 6–1 (4–0) |  Norja |
| Neuvostoliitto  | 3–4 (0–2) |  Ruotsi |
Ottelu 3. sijasta

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Neuvostoliitto  | 12–1 (5–1) |  Norja |
Loppuottelu

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Ruotsi  | 4–2 (1–1) |  Suomi |
Alfred Rosenberg

| Alfred Rosenberg |
| --- | --- |

vallattujen itäalueiden valtakunnanministeri
 1941–1945  
Saksan ulkoasiainministeriön päällikkö
 1933–1945  
henkisen ja ideologisen kasvatuksen tarkastaja
 1934–1945  
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. tammikuuta 1893 Tallinna, Vironmaan kuvernementti
Kuollut: 16. lokakuuta 1946 (53 vuotta) Nürnberg, Saksa
Ammatti:  arkkitehti, poliitikko, kirjailija
Arvonimi: valtakunnanministeri
Puoliso:  Hilda Leesmann 1915–1923, Hedwig Kramer 1925–
Tiedot
Puolue:  NSDAP
Koulutus:  arkkitehti
Tutkinnot:  Riian teknillinen korkeakoulu
 Nimikirjoitus
Alfred Ernst Rosenberg (12. tammikuuta 1893 (J: 31. joulukuuta 1892) Tallinna, Vironmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 16. lokakuuta 1946 Nürnberg, Saksa) oli saksalaisten kansallissosialistien ideologi ja poliitikko. Hänet tuomittiin Nürnbergin oikeudenkäynneissä kuolemaan ja teloitettiin.
Nuoruus

Tallinnassa syntynyt baltiansaksalainen Rosenberg opiskeli Riian teknillisessä korkeakoulussa arkkitehtuuria vuodesta 1910 alkaen. Ensimmäisen maailmansodan takia korkeakoulu evakuoitiin vuonna 1915 Moskovaan, jossa Rosenberg jatkoi opintoja. Valmistuttuaan hän työskenteli Tallinnassa arkkitehtina ja opettajana. Rosenberg vastusti bolševikkeja ja heidän noustuaan valtaan Venäjän vallankumouksessa muutti Saksaan vuonna 1918. Hän pyrki Britanniaan, mutta ei Venäjän keisarikunnan alamaisena saanut viisumia.lähde?
Puolueen ideologi

Rosenberg oli Saksan työväenpuolueen (myöhemmin Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue) ensimmäisiä jäseniä. Hän liittyi siihen ennen Adolf Hitleriä. Rosenberg kuului okkultistiseen Thule-seuraan, jonka jäsen Dietrich Eckart esitteli hänet Hitlerille.
Hitler nimitti Rosenbergin puolueen pääideologiksi. Rosenbergiä pidetään Lebensraum-käsitteen, Versailles’n rauhansopimuksen purkamisen, juutalaisten ja kristittyjen kirkkojen vainon ohjelmallisena pääluojana.lähde? Rosenbergin idänohjelma erosi Hitlerin ohjelmasta siinä, että Rosenbergin mielestä Neuvostoliiton vastavallankumouksellisia ja separatistisia aineksia oli tuettava. Neuvostoliitto oli hajotettava itsenäisiksi valtioiksi, joista tulisi Saksan vasallivaltioita. Rosenberg ja toinen puolueen varhainen ideologi, Latviassa syntynyt Max Erwin von Scheubner-Richter, olivat Venäjän emigranttien perustaman Aufbau Vereinigungin johtajia. Oluttupavallankaappauksessa he olivat käsikynkässä eturivissä. Scheubner-Richterin saatua luodin keuhkoonsa ja Rosenbergin päästäessä hänestä irti hän kaatui ja vetäisi samalla Hitlerin oikean olkapään sijoiltaan.lähde?
Rosenbergistä tuli kansallissosialistien puoluelehden Völkischer Beobachterin päätoimittaja 1921. Vuonna 1929 hän perusti järjestön Kampfbund für Deutsche Kultur (Taisteluliitto saksalaisen kulttuurin puolesta). Vuonna 1930 hän julkaisi rotuopillisen teoksen Der Mythus des 20. Jahrhunderts, joka vaikutti syvästi kansallissosialistiseen ideologiaan. Rosenberg nousikin nopeasti kansallissosialistisen Saksan uskonnollisen ja filosofisen koulutuksen johtoon.
Hitlerin noustua valtaan Saksassa Rosenberg määrättiin huhtikuussa 1933 perustetun kansallissosialistisen puolueen ulkopoliittisen viraston päälliköksi.
Toinen maailmansota

Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon 1941 hänestä tehtiin myös valloitettujen itäalueiden valtakunnanministeriön päällikkö, valtakunnanministeri. Hän kuljetutti huomattavan määrän saksalaisten joukkojen käsiin joutuneita taideaarteita valloitetuilta alueilta Saksaan. Käytännön toimet hoiti hänen johtamansa Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg (ERR).
Liittoutuneiden joukot vangitsivat Rosenbergin sodan lopussa, ja hänet tuomittiin Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä kuolemaan. Hänet todettiin syylliseksi “rikoksiin rauhaa vastaan, hyökkäyssodankäynnin suunnitteluun, aloittamiseen ja käymiseen, sotarikoksiin ja rikoksiin ihmiskuntaa vastaan”. Hänet teloitettiin hirttämällä muiden Nürnbergin kuolemaantuomittujen kanssa 16. lokakuuta.
Päiväkirja

Rosenbergin päiväkirjaa käytettiin keskeisenä todisteena Nürnbergin oikeudenkäynnissä, mutta sen jälkeen se katosi. Vuonna 2013 löytyi Yhdysvalloista 400 sivua kyseistä päiväkirjaa. Merkinnöissään Rosenberg kuvaa muun muassa Saksan ylimmän johdon sisäisiä jännitteitä. Siitä valottuu myös Rosenbergin tehtävä johtaa taideaarteiden järjestelmällistä varastamista eri puolilta Eurooppaa. On epäilty että syyttäjä Robert Kempner salakuljetti päiväkirjan Yhdysvaltoihin.
Teoksia

Die Spur des Juden im Wandel der Zeiten. München, 1919.
Das Verbrechen der Freimaurerei, Judentum, Jesuitismus, Deutsches Christentum. München, 1922.
Die Protokolle der Weisen von Zion und die jüdische Weltpolitik. München, 1922.
Börse und Marxismus oder der Herr und der Knecht. München, 1922.
Der Mythus des 20. Jahrhunderts: Eine Wertung der seelisch-geistigen Gestaltenkämpfe unserer Zeit. München, 1930.
Blut und Ehre I–IV. München, 1934–1941.
Uutta Eurooppaa kohti: Puheita ja kirjoitelmia.  (Suomentanut Aune Lindström)  Helsinki:  Otava, 1942.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfred Rosenberg Wikimedia Commonsissa
| n k Hitlerin hallitus |
| --- | --- |
Kansleri: Hitler Varakansleri: von Papen Varajohtaja: Hess Valtiopäivien puhemies: Göring
 Backe  von Blomberg  Bormann  von Brauchitsch  Darré  Dorpmüller  Dönitz  von Eltz-Rübenach  H. Frank  K. H. Frank  Frick  von Fritsch  Funk  Goebbels  Gürtner  Göring  Hess  Hierl  Himmler  Hugenberg  Keitel  Kerrl  von Krosigk  Lammers  Meissner  Muhs (vt.)  von Neurath  Ohnesorge  Raeder  von Ribbentrop  Rosenberg  Rust  Röhm  Seldte  Schacht  Schlegelberger (vt.)  Schmitt  Seyss-Inquart  Speer  Thierack  Todt 
Reichsführer SS: Himmler Stabchef SA: Röhm
| n k Nürnbergin ensimmäisen oikeudenkäynnin syytetyt |
| --- | --- |
Kuolemaan tuomitut:  Martin Bormann  Hans Frank  Wilhelm Frick  Hermann Göring  Alfred Jodl  Ernst Kaltenbrunner  Wilhelm Keitel  Joachim von Ribbentrop  Alfred Rosenberg  Fritz Sauckel  Arthur Seyss-Inquart  Julius Streicher 
Vankeuteen tuomitut:  Walther Funk (elinkautinen)  Rudolf Hess (elinkautinen)  Erich Raeder (elinkautinen)  Baldur von Schirach (20 vuotta)  Albert Speer (20 vuotta)  Konstantin von Neurath (15 vuotta)  Karl Dönitz (10 vuotta) 
Syyttömiksi todetut:  Hans Fritzsche  Franz von Papen  Hjalmar Schacht 
Muut:  Gustav Krupp von Bohlen und Halbach  Robert Ley 
↑  Oikeudenkäynti in absentia, oli todellisuudessa jo kuollut.  ↑  Teki itsemurhan ennen tuomion täytäntöönpanoa.  ↑  Syytteistä luovuttiin korkean iän ja huonon terveyden vuoksi.  ↑  Teki itsemurhan ennen oikeudenkäynnin alkua. 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Rosenbergin johtama Valloitettujen itäalueiden ministeriö toimi vuodesta 1942 tässä rakennuksessa Berliinissä.
Alfred Rosenbergin ruumis.
Ristiretket

Ristiretket Pyhälle Maalle
Ensimmäinen ristiretki (1095–1099)
Toinen ristiretki (1147–1149)
Kolmas ristiretki (1187–1192)
Neljäs ristiretki (1202–1204)
Viides ristiretki (1217–1221)
Kuudes ristiretki (1228–1229)
Seitsemäs ristiretki (1248–1254)
Kahdeksas ristiretki (1270)
Yhdeksäs ristiretki (1271)
Pohjoiset ristiretket
Ristiretket vendejä vastaan (1100-luku)
Ristiretket Baltiaan (1200-luku)
Ristiretket Suomeen (1100- ja 1200-luku)
Muut ristiretket
Albigenssiristiretki (1209–1229)
Lasten ristiretki (1212)
n
k
Ristiretket (lat. expeditio cruciata) olivat paavin hyväksymiä, uskonnon avulla perusteltuja sotaretkiä, joita tehtiin keskiajalla. Aluksi tarkoitus oli vallata Jerusalem takaisin kristittyjen hallintaan, koska Egyptin fatimidit olivat estäneet pyhiinvaellukset sinne. Ristiretket alkoivat sen takia aseellisina ”pyhiinvaelluksina” Välimeren itärannikolle 1000-luvun lopussa. Ne eivät kuitenkaan kohdistuneet muslimeja, vaan seldzukkeja eli ”persialaisia” vastaan, sillä muslimeja pidettiin ainoastaan kristillisenä harhaoppina. Näiden ristiretkien merkittävä organisaatioperusta oli Temppeliherrojen ritarikunta, joka sai paavilta virallisen aseman uskonsodan käymiseen.
Ristiretkien sotilaallinen menestys johtui osaksi siitä, että vastavoimana olleessa seldzukkivaltakunnassa oli otettu käyttöön heimorakenteeseen perustuva appanaasi-järjestelmä. Sen tuloksena valtakunta oli hajonnut itsenäisten sotaherrojen hallitsemiin pieniin alueisiin, jotka kävivät omia sotiaan.
Myöhemmin ristiretkiä tehtiin myös Euroopassa olevia pakanallisia tai harhaoppisina pidettyjä maita ja kansoja vastaan muun muassa Itämeren etelärannikolle. Itämeren piirissä niillä ei aina ollut paavin virallista tukea, eivätkä aikalaisetkaan pitäneet niitä ristiretkinä. Nimitys saattoi syntyä vasta myöhemmässä historiankirjoituksessa.
Merkittäviä olivat myös kerettiläisiä vastaan tehdyt ristiretket, joihin kuuluivat sotaretket kataareja eli albigenssejä vastaan Etelä-Ranskassa ja hussilaisia vastaan Böömissä.
Ristiretkien taustaa > Paaviuden ja Euroopan uusi nouseminen

Länsi-Rooman valtakunnan romahtamisen jälkeen läntinen Eurooppa oli ollut heikkouden tilassa. Ennen 1000-lukua Länsi-Eurooppa joutui kestämään siihen ulkopuolelta suuntautuneita hyökkäyksiä, jossa eri ilmansuunnista sitä ahdistelivat Skandinaviasta tulleet viikingit, Unkarin suunnalta tulleet madjaarit ja Pohjois-Afrikassa ja Espanjassa valtaa pitäneet arabit. Tilanne helpottui lännessä ensimmäisen vuosituhannen päättymisen aikoihin, kun useat Länsi-Eurooppaa uhanneet kansat Espanjan muslimeja lukuun ottamatta kääntyivät kristinuskoon. Samalla väestönkasvu oli läntisessä Euroopassa voimakasta, minkä lisäksi myös talous koheni. Näin myös Länsi-Euroopasta tuli vakavasti otettava poliittinen tekijä Euroopan ja Lähi-idän alueella, missä se saattoi tasavertaisesti haastaa niin Bysantin kuin myös islamin valtapiiriin kuuluneet alueet.
Läntisen Euroopan vahvistuessa sisällissodat raastoivat islamilaista maailmaa. Espanjassa Còrdoban kalifaatti hajosi pikkuvaltioiksi vuoden 1000 tienoilla, ja Espanjan takaisinvalloitus eteni varmoin askelin. Myös paavius osoitti vahvistumistaan. Paavi Aleksanteri II ilmoitti synninpäästöistä kaikille Espanjaan lähteville ritareille. Paavien kuva tehtävistään ja vallastaan voimistui, ja Leo I:n aikaiset ajatukset paavillisesta ylivallasta voimistuivat. Esimerkiksi Pyhä Gregorius VII katsoi paavinistuimelle kuuluvan täydellisen hallintovallan niin kirkossa kuin koko maailmassakin. Samoin kirkon sisällä alettiin ajatella, että maallisen vallan tuli olla hengellisen vallan ja siten kirkon alainen kaikissa asioissa, jotka koskisivat moraalia tai uskoa. Paavi Gregorius VII katsoi, että paavilla oli oikeus erottaa halutessaan keisareita viroistaan. Paavin valtavaatimuksen herättivät vastarintaa, minkä seurauksena paavinistuin kävi useita vuosikymmeniä kestäneen investituurariidan maallisten hallitsijoiden kanssa. Sen tuloksena lopulta tunnustettiin paavin muuttunut asema Euroopassa sekä maallisten hallitsijoiden valta.
Ristiretkien taustaa > Pyhiinvaellukset sekä kolmen uskonnon Jerusalem

Arabit olivat valloittaneet Jerusalemin Itä-Roomalta 600-luvulla, mutta kristittyjen pyhiinvaellukset sinne jatkuivat. Jerusalemin pyhiä paikkoja olivat muun muassa perimätietoon perustuvat paikat Jeesuksen kuolin- sekä hautapaikasta. Muutenkin ”Pyhänä maana” tunnettu Lähi-idän alue nykyisen Israelin alueella oli kristityille pyhää, koska Jeesuksen katsottiin eläneen juuri siellä. Egyptiä hallinneet fatimidit kiristivät suhtautumista kristittyihin alamaisiinsa 1000-luvun alussa. Vuonna 1009 he määräsivät Jerusalemin Pyhän haudan kirkkona tunnetun rakennuksen purettavaksi ja estivät kristittyjen pyhiinvaellukset. Myöhemmin kalifit rakensivat kirkon uudelleen Bysantin myöntämien avustusten turvin.
Jerusalemissa kohtasivat eri uskontojen väliset ristiriidat. Jerusalem oli juutalaisen uskonnon pyhä kaupunki. Kristityille Jerusalem oli pyhä paitsi Vanhan Testamentin kertomusten nojalla myös Kristuksen ristiinnaulitsemisen paikkana. Arabien uskonnossa Jerusalem nousi keskipisteeksi kalifi Abd al-Malikin aikana, jolloin sinne rakennettiin arabivaltion keskuspyhäköksi Kalliomoskeija.