stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eero Fredrikson
Aiheesta muualla

Lakkitehtailijan tarina avaa jyväskyläläisyyttä, Suur-Jyväskylän Lehti 10.5.2017 (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Vera Froloff

Vera Froloff (o.s. Timofeijeff; 1913 Minsk – 26. joulukuuta 2008 Kokkola) oli suomalainen ooppera- ja konserttilaulaja (koloratuurisopraano).
Froloff emigroitui perheensä kanssa Venäjän vallankumouksen aikoihin Viipuriin. Hänen äitinsä oli konserttipianisti. Froloff sai lapsena tanssiopetusta Alexander Saxelinilta, mutta nämä opinnot keskeytyivät opettajan muutettua Helsinkiin. Äitinsä ja musiikkiopiston henkilökunnan kehotusten mukaan Froloff suuntautuikin lauluopintoihin. Hän meni naimisiin jo Viipurissa koulutoverinaan olleen liikemies, harrastajanäyttelijä Vladimir Froloffin kanssa. Avioliitosta syntyi lapsia. Sodan myötä pariskunta lähti evakkoon Kokkolaan, jossa Froloff jatkoi laulun opiskelemista Raili Kahilaisen johdolla. Hänen muita lauluopettajiaan olivat Frida Sergejeff ja Lina Boldemann.
Froloff piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1945. Vuonna 1947 hän teki läpimurtonsa yhteisessä konsertissa Kalervo Nissilän kanssa. Vuonna 1949 ja 1950-luvulla Froloff esiintyi Suomen kansallisoopperassa muun muassa Gildan (Rigoletto), Violettan (La traviata) ja Yön kuningattaren (Taikahuilu) rooleissa. Hän esiintyi myös Turun kaupunginorkesterin ja Radion sinfoniaorkesterin solistina. Oopperalaulajana Froloff esiintyi lisäksi Tampereella sekä Vaasassa, ja liedkonsertteja hän piti George de Godzinskyn sekä vakituisen säestäjänsä Ellen Nybergin kanssa.
Froloff toimi miehensä kanssa ohjaajana ja tuottajana eräissä oopperaesityksissä 1970-luvun alussa. Lisäksi hän työskenteli Kokkolassa laulupedagogina ja oli vaikuttajana alueen kulttuuripiireissä. Froloff esitti koloratuuriaarioita vielä levynsä julkaisukonsertissa vuonna 1995. Hän kuoli 95-vuotiaana.
Riccardo Freda

Riccardo Freda vuonna 1958.
Riccardo Freda (24. helmikuuta 1909 Aleksandria, Egypti – 21. joulukuuta 1999 Pariisi) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Kuvanveistäjänä ja taidekriitikkona toiminut Freda aloitti elokuvauransa tuotannon järjestelijänä. Vuodesta 1937 lähtien hän työskenteli muun muassa Gennaro Righellin, Giacomo Gentilomon ja Raffaello Matarazzon elokuvien käsikirjoittajana. Fredan ensimmäinen ohjaustyö oli Don Cesare di Bazan vuonna 1942. Sen jälkeen hän teki lukuisia suosittuja viihde-elokuvia. Vuonna 1956 Freda ohjasi Italian ensimmäisen kauhuelokuvan I vampiri. Sitä seurasivat muun muassa taiteilijanimellä Robert Hampton tehdyt kauhuelokuvat Caltiki, il mostro immortale (1959), L'orribile segreto del dr. Hichcock (1962) ja Lo spettro (1963). Freda teki usein joukkokohtauksia muille ohjaajille ja hän työskenteli myös Ranskassa. Hänen viimeinen elokuvansa oli Murder Obsession vuonna 1980.
Freda oli naimisissa kuolemaansa saakka näyttelijä Gianna Maria Canalen kanssa.
Elokuvia

L’avventuriera del piano di sopra, 1941 (käsikirjoittaja ja leikkaaja)
Nel segno di Roma, 1959
Agi Murad, il diavolo bianco, 1959
I giganti della Tessaglia, 1960
Aiheesta muualla

Riccardo Freda Elonetissä.
Riccardo Freda Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kirjallisuutta

Curti, Roberto: Riccardo Freda : The Life and Works of a Born Filmmaker. McFarland & Company, 2017. ISBN 978-1-4766-6970-0.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Fufluns

Piirros esittää Vulcista löydettyä pronssipeiliä, johon on kuvattu Turms, Fufluns ja Semla. Noin 325–300 eaa.
Fufluns (tai Puphluns) oli etruskien mytologiassa hedelmällisyyden, viinin, onnen ja terveyden jumala. Fuflunsin nimi saattaa olla peräisin indo-germaanisesta kantasanasta "siittää" tai "pullistua". Tarquiniassa olevaan alttariin jumalan nimeksi on merkitty Pacha. Fufluns oli etruskien vastine kreikkalaisten Dionysokselle.
Fuflunsia palvottiin erityisesti Populoniassa, jonka etruskinkielinen nimi oli Fufluna. Roomalaiset omaksuivat Fuflunsin omien jumaltensa joukkoon, mutta myöhemmin muut hedelmällisyyden jumalat syrjäyttivät Fuflunsin.
Mestari Francke

| Mestari Francke |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1380
Kuollut: 1440
Kansalaisuus:   Saksa
Taiteilija
Ala:  maalaustaide, alttarikaapit
Taidesuuntaus:  gotiikan taide
Kuuluisimpia töitä:  Barbara-alttari, Tuomas-alttari
Mestari Francke (noin 1380—1440) oli pohjoissaksalainen myöhäisgotiikan ajan taidemaalari ja dominikaanimunkki. Francke vaikutti tunnetun uransa loppukaudella Hampurissa.
Francke työskenteli mahdollisesti kirjamaalarina Ranskassa ja Alankomaissa uransa alkuvaiheessa. Myöhemmin hän toimi Münsterissä ennen liittymistään Hampurin dominikaaniveljeskuntaan. Francken sanotaan syntyneen Zutphenissa Alankomaissa asuneeseen perheeseen, joka muutti Hampuriin. Hänen oletetaan matkustaneen Gelressä tai Burgundissa, koska hän maalasi muotokuvan kreivitär Gelren Mariasta, joka oli kotoisin Burgundista.
Francke oli taiteilijana lähes unohdettu renessanssin jälkeen, kunnes Hampurin taidehallin johtaja Alfred Lichtwark nosti hänet uudelleen yleiseen tietoisuuteen, samoin kuin Mestari Bertraminkin.
Taiteellinen tuotanto

Franckelta tunnetaan kaksi alttarikaappia, Canterburyn pyhälle Thomas Becketille omistettu Tuomas-alttari ja Pyhän Barbaran alttarikaappi, joka on Suomen kansallismuseossa Helsingissä. Francke tuli Hampuriin todennäköisesti alueella aiemmin vaikuttaneen mestari Bertramin kuoltua 1415. Francken teoksissa ei juuri ole nähtävissä vaikutteita Bertramilta, vaan ennemminkin häntä kymmenen vuotta vanhemmalta hovimaalarilta Conrad von Soestilta, joka työskenteli Westfalenin eteläpuolella.
Hampurin kauppiaskilta tilasi Mester Franke[nn]ilta alttarikaapin vuonna 1424, mahdollisesti Tuomas-alttarin, joka valmistui vuonna 1436. Kahdeksan osaa alttarikaapista on säilynyt Hampurin taidehallissa. Aikaisempi Barbara-alttari oli ehkä tilattu Suomeen. Joka tapauksessa se oli ollut useita vuosisatoja Suomessa Kalannin kirkossa ennen kuin se siirrettiin Kansallismuseoon.
Maalaustyyli

Nykyisin Francke tunnetaan yhtenä goottilaisen kauden niin kutsutun suloisen tyylin parhaana edustajana. Alttarien temperamaalaukset on toteutettu tyylillä, jossa on viitteitä ranskalaiseen ja varhaiseen alankomaalaiseen hovitaiteeseen. Saksalaista myöhäisgotiikan tyyliä leimaa hienostuneisuus ja herkkyys. ”Kauniin tyylin” edustajia olivat 1400-luvulla Francken ohella Conrad von Soest ja Stefan Lochner. Saksalaisessa maalaustaiteessa päähuomio oli usein yksityiskohdissa, kun italiassa taas keskityttiin kokonaisuuteen.
Paimenten kumarrus Tuomas-alttarista.
Osa Barbara-alttarista.
Osa Barbara-alttarista.
Kuoleva kristus, 1430.
Osa Thomas Becketille omistetusta Tuomas-alttarista, noin 1424-36.
Osa Tuomas-alttarista.
Jeesuksen ruoskiminen Tuomas-alttarista
Yksityiskohta Tuomas-alttarin maalauksesta.
Kirjallisuutta

Von Helmut R. Leppien: Der Thomas-Altar von Meister Francke in der Hamburger Kunsthalle.  Hampurin taidehalli, 1992.  (saksaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mestari Francke Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Friskalanlahti

Friskalanlahti on Turun Hirvensalossa sijaitseva kansallisesti tärkeä lintuvesi. Se kuuluu sekä Natura 2000-suojelualueverkostoon että FINIBA-verkostoon.
Friskalanlahti sijaitsee Hirvensalon kaakkoisosassa, Friskalan kartanon kaakkoispuolella. Se on matala, umpeenkasvava, ruovikkoinen merenlahti, ja sen pinta-ala on noin sata hehtaaria. Lahden rannalla on 12 hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualue. Lahden rantaniityillä on laidunnettu lihakarjaa vuodesta 1989 lähtien. Laitumien laajuus oli noin 51 hehtaaria vuonna 2007.
Friskalanlahden pesimälinnusto on selvitetty useita kertoja. Ruovikoitumisen myötä ovat lisääntyneet lajit, jotka suosivat tiheitä ruovikoita, kuten kerttuset, pajusirkku ja viiksitimali. Laidunnuksen ansiosta avoimina pysyneillä rantaniityillä pesii runsas avomaalinnusto, joista runsaimpia ovat niittykirvinen, kiuru, pensastasku, keltavästäräkki ja västäräkki. Kahlaajista lahdella pesivät vakituisesti enää vain taivaanvuohi ja punajalkaviklo, sekä epäsäännöllisesti töyhtöhyyppä, rantasipi ja pikkutylli.
Aiheesta muualla

Friskalanlahti – komea lintukohde Turun kupeessa Retkipaikka.fi
Fraktaali

Mandelbrotin joukko lienee tunnetuin fraktaali.
Romanesco-kaali, joka on muodoltaan fraktaali.
Fraktaali (lat. fractus 'murtunut') on joukko, joka on itsesimilaarinen, eli joukko näyttää samalta tai samankaltaiselta, katsoi sitä millä suurennoksella tahansa. Fraktaalille ei ole täsmällistä määritelmää, mutta erään luokituksen mukaan se on joukko, jonka fraktaaliulottuvuus on erisuuri kuin joukon topologinen ulottuvuus. Tavallinen fraktaali on itsesimilaarinen jossain määrätyssä mittakaavassa, jolloin sen fraktaaliulottuvuus on vakio. On myös mahdollista määritellä fraktaaleja, joissa itsesimilaarisuus toteutuu useammassa eri mittakaavassa. Tällaista joukkoa kutsutaan multifraktaaliksi.
Fraktaalifunktio voidaan määritellä funktioksi, joka on jatkuva kaikkialla mutta ei derivoituva missään pisteessä. Tällainen on esimerkiksi Weierstrassin funktio.
Fraktaali-sanan suomenkieliseksi vastineeksi on esitetty sanaa murtomuoto.
Ominaisuudet

Fraktaalilla on usein seuraavat ominaisuudet:
Sillä on mielivaltaisen pieniä rakenteita.
Se on liian monimutkainen kuvattavaksi euklidisella geometrialla.
Se on itsesimilaarinen (ainakin suunnilleen tai satunnaisesti).
Sillä on Hausdorffin dimensio joka on suurempi kuin sen topologinen dimensio (ei päde aivan kaikille fraktaaleille).
Sillä on yksinkertainen rekursiivinen määritelmä.
Fraktaalista löytyy samanlaisia rakenteita suurennettiinpa sitä kuinka paljon tahansa. Luonnosta löytyviä fraktaalin kaltaisia kohteita ovat esimerkiksi pilvet, vuoristot, salamat, rantaviivat, lumihiutaleet, monet vihannekset (kuten kukkakaali ja parsakaali) sekä eläinten kuviointi. Kaikki itsesimilaariset kohteet, kuten suora viiva eivät kuitenkaan ole fraktaaleita. Vaikka suora viiva onkin itsesimilaarinen, se on kuitenkin tarpeeksi yksinkertainen kuvattavaksi euklidisella geometrialla.
Historiaa

Fraktaaleihin liittyvä matematiikka sai alkunsa 1600-luvulla, kun matemaatikko ja filosofi Gottfried Leibniz tutki rekursiivisia itsesimilaarisia kohteita (vaikkakin hän virheellisesti ajatteli suoran viivan olevan myös fraktaalinen).
Vuonna 1872 ensimmäinen fraktaalina pidettävä funktio esiteltiin, kun Karl Weierstrass antoi esimerkin funktiosta joka oli  jatkuva kaikkialla muttei derivoituva missään pisteessä. Vuonna 1904, Helge von Koch esitteli Kochin käyrän. Wacław Sierpiński muodosti kolmionsa vuonna 1915 ja vuotta myöhemmin neliönsä. Itsesimilaarisia käyriä tutki enemmän Paul Pierre Lévy, joka vuonna 1938 julkaistussa artikkelissaan Plane or Space Curves and Surfaces Consisting of Parts Similar to the Whole kuvasi uuden fraktaalikäyrän Lévy C käyrän. Georg Cantor taas antoi esimerkin eräästä toisesta fraktaalista, Cantorin joukosta. Fraktaali-sana keksittiin kuitenkin vasta myöhemmin.
Kompleksitason iteroitavia funktioita tutkivat 1800- ja 1900-luvuilla Henri Poincaré, Felix Klein, Pierre Fatou ja Gaston Julia. Ilman nykyaikaisista tietokonetekniikkaa fraktaalien kuvantaminen oli kuitenkin vaikeaa.
1960-luvulla Benoît Mandelbrot tutki itsesimilaarisuutta esimerkiksi artikkeleissaan How Long Is the Coast of Britain? Statistical Self-Similarity and Fractional Dimension, joka perustui Lewis Fry Richardsonin tekemiin tutkimuksiin. Vuonna 1975 Mandelbrot keksi sanan "fraktaali" kuvaamaan kohdetta, jonka Hausdorffin dimensio on suurempi kuin sen topologinen dimensio. Hän osoitti tämän määritelmän huomiota herättäneillä tietokoneitse tehdyillä visualisoinneilla.
Tunnettuja fraktaaleja

Eräät fraktaalit on nimetty löytäjänsä mukaan
Cantorin joukko: jokseenkin yksinkertaisin mahdollinen fraktaali.
Kochin käyrä eli lumihiutalekäyrä. Perinteinen oppikirjaesimerkki.
Mandelbrotin joukko: ehkä tunnetuin fraktaali.
Julian joukko: Mandelbrotin joukon yleistys. Erittäin monimuotoinen olio.
Sierpińskin tiiviste: yleinen esimerkki, jossa osia kolmiosta, neliöstä tai kuutiosta poistetaan.
Mengerin pesusieni
Fraktaalitaide

Fraktaaleja voidaan suurentaa rajatta. Niillä on yksityiskohtia kaikissa mittakaavoissa eli yksityiskohdat jatkuvat äärettömiin. Fraktaaleista voidaan laatia taideteoksia ohjelmoitavan tietokonegrafiikan keinoin.
Kirjallisuutta

Ball, Philip: Kemian eturintamassa: Matka molekyylien maailmaan.  ((Designing the molecular world: Chemistry at the Frontier, 1994). Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 1997.  ISBN 952-5202-07-0
Barnsley, Michael F.: Fractals everywhere.  Boston:  Academic Press, 1988.  ISBN 0-12-079062-9  (englanniksi)
Falconer, Kenneth: Fractal geometry: Mathematical foundations and applications.  Chichester:  Wiley, 1990.  ISBN 0-471-92287-0  (englanniksi)
The Fractal Geometry of Nature, Benoit Mandelbrot; W H Freeman & Co; ISBN 0-7167-1186-9 (1982)
The Science of Fractal Images, Heinz-Otto Peitgen, Dietmar Saupe (toim.); Springer Verlag; ISBN 0-387-96608-0 (1988)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fractal Foundation. (englanniksi)
Fraktaaliohjelmistoja:
Ultra Fractal – suosittu ohjelmisto Microsoft Windowsille. (englanniksi)
Fractint (Arkistoitu – Internet Archive) – saatavilla useimmille alustoille (englanniksi)
Makin' Magic Fractals (englanniksi)
ChaosPro – Microsoft Windows (englanniksi)
Xaos – Windows, Mac, Linux jne (englanniksi)
IFS Illusions[vanhentunut linkki] – Keinotekoinen taideohjelmisto (englanniksi)
Sterling2 freeware fractal generator Windows (englanniksi)
–  Fraktaaleja R-ohjelmalla
Kochin lumihiutale, joka aloitusvaiheessa on tasasivuinen kolmio ja josta seuraavissa vaiheissa poistetaan jokaisen sivun keskimmäinen kolmannes ja korvataan se kahdella samanpituisella sivulla, jotka muodostavat sakaran
Julian joukko, Mandelbrotin joukkoon liittyvä fraktaali
Eräs Julian joukko.
Furkan tunneli

Furkan tunneli on nykyään museojunakäytössä.
Furkan tunneli on osa Oberwald-Realp-ratayhteyttä, joka alittaa Furkasolan.
Furkan tunneli on Alppien läpi kulkeva rautatietunneli Sveitsissä, Urin ja Wallisin kantoneiden rajalla, välillä Oberwald-Realp, reitillä Brig-Andermatt. Tunnelin pituus on 1 874 metriä ja se on korkeimmillaan 2 162 metrin korkeudessa. Alun perin tunneli on otettu käyttöön vuonna 1925. Tunneli jäi Furkan pohjatunnelin käyttöönoton myötä tarpeettomaksi vuonna 1982, mutta otettiin uudelleen käyttöön osana museorataa vuonna 2000. Tunnelin omistaa Dampfbahn Furka-Bergstrecke AG (DFB).
Tunnelin liikenne on museoliikennettä, joka tapahtuu aikataulun mukaisesti kesäkuulta syyskuulle.
Frottola

Frottola (ital. "huvittavien asioiden sekamelska") oli renessanssin ajan italialainen maallinen laulu.  Frottolan - ja etenkin sen alalajin barzelletan - luonne oli humoristinen, usein teatraalisen tunteellinen. Tyypillisiä aiheita olivat rakkaus, juoma ja arjen askareet, ja sanoitukset oli kirjoitettu nimenomaan lauluja varten. Frottolaa pidetään monesti madrigaalin edeltäjänä. Frottoloiden säveltäminen oli aktiivisimmillaan vuosien 1470 ja 1530 välillä. Lauluäänien määrä vaihteli kolmesta neljään, mutta frottoloita saattoi myös esittää yksi laulaja luutun tai kokonaisen soitinryhmän säestyksellä. Musiikillisesti tekstuuri vältteli monimutkaisuutta ja oli usein varsin homofoninen.
Frottoloille omistautuneita säveltäjiä tunnetaan kymmeniä, mutta useimmista heistä ei tiedetä juuri muuta kuin nimi. Säveltäjiä, joiden elämästä on säilynyt enemmän tietoa, ovat mm. Bartolomeo Tromboncino, Marchetto Cara sekä Filippo de Lurano.
Kirjallisuutta

Sadie, Stanley (toim.): The New Grove Dictionary of Music and Musicians, II Ed., New York, Grove, 2001 (korjattu laitos 2002), ISBN 0-333-60800-3
Frötunan kirkko

| Frötunan kirkko Frötuna kyrka |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Uppsalan hiippakunta
Seurakunta:  Frötunan seurakunta
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Frötunan kirkko (ruots. Frötuna kyrka) on kirkkorakennus Ruotsin Frötunassa lähellä Norrtäljeä. Se kuuluu Frötunan seurakunnalle, joka kuuluu Uppsalan hiippakuntaan.
Keskiaikainen kirkko on rakennettu puhdistamattomasta harmaakivestä. Se on suorakaiteen muotoinen yksilaivainen pitkäkirkko, jonka itäpäässä on täysilevyinen kuori. Pohjoisosassa on laaja sakaristo ja etelässä suurehko asehuone. Rakennuksen eteläosassa on myös hautakuori 1600-luvun puolivälistä. Kirkkoon on kaksi sisäänkäyntiä, länsipäädyssä ja asehuoneen puolella. Pohjoismuurin tuntumassa on yhä jäänteitä vanhasta romanistisesta sakaristosta.
Kirkon vanhimmat osat ovat peräisin 1100-luvulta, ja muodostavat kirkon pitkälaivan kaksi keskimmäistä osaa. Jo keskiajalla kirkkoa pidennettiin sekä itään että länteen. Ensimmäinen pidennys tehtiin itään päin vuosina 1250–1275.
Norrtäljeläisen puusepän N. J. Dahlström valmistamat alttari ja alttarikaide ovat peräisin vuodelta 1773. Ne maalattiin ja kullattiin vuonna 1788 ja entisöitiin 1932 vihreämarmorilla ja kullalla, sitä ennen ne oli maalattu valkoisiksi.
Triumfikrusifiksi on peräisin vuodelta 1275. Kastemalja on 1200-luvun jälkipuoliskolta. Monien keskiaikaisten veistosten joukossa on Pyhä Olavi II:n muotokuva 1300-luvun alusta. Veistokseen kuuluu kruunu, kirves ja valtakunnanomena, ja se polkee "pakanallista minäänsä". Kirkossa oleva patsas on kopio, alkuperäiskappaletta säilytetään Ruotsin historiallisessa museossa.
Saarnastuoli on 1640-luvulta. Hopeisen alttarikrusifiksin lahjoitti vuonna 1732 paroni Axel Löwen.
Kirkon yhteyteen rakennettiin kellotapuli vuonna 1812. Kirkon lounaispuolella sijaitsee pappilarakennus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frötunan kirkko Wikimedia Commonsissa
Kirkon esittely Norrtäljen kunnan sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Frötuna kyrka
Käännös suomeksi
Johannes Fust

Johann Fust
Johannes Fust tai Johann Fust (n. 1400 Mainz – 30. lokakuuta 1466 Pariisi) oli saksalainen kirjanpainaja ja kultaseppä sekä kirjapainotaidon keksijän Johannes Gutenbergin rahoittaja. Fust ja hänen vävynsä Peter Schöffer perustivat ensimmäisen taloudellisesti kannattavan kirjapainon.
Fust oli menestynyt kultaseppä ja lainasi vuonna 1450 Gutenbergille 800 guldenia painokoneen ja irtokirjakkeiden kehitystä varten. Kahden vuoden päästä Fust lainasi toiset 800 guldenia. Fust ja Gutenberg kuitenkin riitaantuivat vuonna 1455, juuri ennen kuin Gutenberg oli saamassa ensimmäistä painettua 42-rivistä Raamattua valmiiksi. Fust syytti Gutenbergia siitä, ettei tämä ollut maksanut velan korkoja sekä siitä, että tämä oli käyttänyt rahat muihin tarkoituksiin kuin mitä oli sovittu. Gutenberg puolestaan ilmoitti, ettei velalle ollut sovittu korkoa. Mainzissa samana vuonna käydyn oikeudenkäynnin perusteella Gutenberg tuomittiin maksamaan Fustille velat korkoineen. Koska Gutenberg oli varaton, siirtyi lainan takuuna ollut Gutenbergin perustama kirjapaino kaikkine laitteineen ja kirjakkeineen Fustin omistukseen. Fustilla ei ollut kokemusta kirjojen painamisesta, ja kirjapainon hoitajaksi ja yhtiökumppaniksi tuli Schöffer, joka oli ollut Fustin todistaja oikeudenkäynnissä. Fustin ja Schöfferin yritys julkaisi 42-rivisen raamatun vuonna 1456. Kirjapaino painoi useita merkittäviä kirjoja. Huomattavin niistä oli vuonna 1457 julkaistu Mainzin psalttari, jossa oli kaksiväriset alkukirjaimet.
Mitsuo Fuchida

| Mitsuo Fuchida |
| --- | --- |
 Keisallisen Laivaston kapteeni Mitsuo Fuchida
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. joulukuuta 1902 Nara, Japani
Kuollut: 30. toukokuuta 1976 (73 vuotta) Kashiwara, Osaka, Japani
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Japani
Palvelusvuodet:  1924–1945
Taistelut ja sodat:  Tyynenmeren sota
Sotilasarvo:  kommodori
Joukko-osasto:   Keisarillisen Japanin laivasto
Mitsuo Fuchida (jap. 淵田 美津雄 - Fuchida Mitsuo, 3. joulukuuta 1902 – 30. toukokuuta 1976) oli keisarillisen Japanin laivaston kommodori toisessa maailmansodassa. Hän tuli lähinnä tunnetuksi Pearl Harborin ilmahyökkäyksen johtajana.
Fuchida haavoittui Midwayn taistelussa, mutta pelastui nilkka murtuneena Akagille. Lisäksi hän oli silminnäkijänä todistamassa Hiroshiman atomipommitusta. Matkustajakone, jolla hän palasi Japaniin, laskeutui Hiroshimaan hyvin pian atomipommituksen jälkeen.
Midwayn tappio oli japanilaisille niin vaikea pala , että muiden joukossa Fuchida kannettiin salaa sairaalalaivasta. Taistelussa tuhoutui japanilaisten neljä merkittävintä lentotukialusta. Amerikkalaiset menettivät vain Yorktownin, jonka japanilainen sukellusvene torpedoi.
Kapteeni Fuchida kääntyi buddhalaisuudesta kristityksi ja aloitti saarnaajan uran. Fuchida kuoli vuonna 1976. Ennen diabeteksesta johtunutta kuolemaansa Fuchida kävi saarnamatkoilla Yhdysvalloissa. Hän sai vieläkin kohtalaisen jäätävän vastaanoton kuitenkin siellä. Fuchida ei ollut enää kovin ilahtunut saamistaan tunnustuspalkinnoista Japanista. Näitä olivat erilaiset mitalit ja kunniamaininnat.
Aiheesta muualla

http://www.eyewitnesstohistory.com/pearl2.htm (englanniksi)
http://ww2db.com/person_bio.php?person_id=98 (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  SNAC  IdRef
FV101 Scorpion

FV101 Scorpion -tiedustelupanssarivaunu
Scorpioniin perustuva Alvis Striker (FV102)
Scorpioniin perustuva Alvis Spartan (FV103)
FV101 Scorpion (Combat Vehicle Reconnaissance (Tracked), CVR(T)), koko suunnittelunimeltään Combat Vehicle Reconnaissance (Tracked) Fire Support (Scorpion) on brittiläinen Alvis Vickers -yhtiön (nyk. BAE Systems) valmistama tiedustelupanssarivaunu. Se otettiin brittiarmeijan palveluskäyttöön vuonna 1972, ja oli käytössä vuoteen 1994 asti. Sitä valmistettiin yli 3 000 kappaletta. Scorpion saapui korvaamaan vuodesta 1972 alkaen edeltäjänsä, Alvis Saladinin. Se oli tiedustelukäyttöön tarkoitettu pyöräajoneuvo.
FV101 kehiteltiin korvaamaan Alvis Saladin-tiedustelupanssariauto. Vaunutyyppi tuli tunnetuksi Falklandin sodan taistelutoimissa. Ensiesittely tapahtui vuonna 1969. Belgiassa valmistettiin tätä tyyppiä lisenssituotantona.
Scorpion oli maailman ensimmäinen kokonaan alumiinista valmistettu panssarivaunu. Vaunussa on kolmihenkinen miehistö ja se tunnetaan keveydestään, nopeudestaan ja liikkuvuudestaan. Aseistuksena Scorpionissa on 76 mm tykki ja 7,62 mm piipunsuuntainen konekivääri. Scorpion-panssarivaunuun perustuvat myös FV107 Scimitar-, FV103 Spartan-, FV102 Striker-, FV105 Sultan-, FV104 Samaritan- ja FV106 Samson-vaunut.
FV101 Scorpion
FV106 Samson

Alvis Vickersin valmistama FV106 Samson, korjauspanssarivaunu.
FV106 Samson on brittiläinen korjauspanssarivaunu, ARV (Armoured Recovery Vehicle). Alvis Vickersin valmistama evakuointi- ja korjausvaunu kuuluu kokonaiseen panssarivaunujen perheeseen, eli vaunusarjaan joka on FV101 Scorpion-tyypistä kehitelty. Sen runko on FV103 Spartania vastaava, joka on ollut miehistönkuljetusvaunu (APC). Aseistuksena Samson-korjausvaunussa toimi 1x 7,62 mm konekivääri. Vaunun takaosassa toimi hinausvinssi, joka sai voimansa suoraan moottorista. Vinssissä oli 229 metriä pitkä hinauskaapeli.
Vaunun omamassa oli 8 740 kg, ja miehistön määrä 3 henkeä. 4,2 -litrainen Jaguar J60 Mk100B-bensiinimoottori oli 195 hevosvoiman (145 kw) tehoinen. Uudistamisohjelman puitteissa moottorit vaihdettiin saman tehoisiin, mutta polttoaineen käytöltään taloudellisempiin 5,9 litraisiin Cumminsin BTA dieselmoottoreihin. Ne takasivat suuremman vääntömomentin.
Käännös suomeksi