stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Guatemalan sisällissota
Sisällissodan aika > Panzosin joukkomurha ja sodan laajeneminen  (1978–1986)

Vuonna 1978 Alta Verapazin Panzósiin saapui 100 aseetonta intiaanitalonpoikaa esittämään viranomaisille valituksen maidensa menetyksestä. Katoille sijoitetut sotilaat ampuivat intiaanit konekivääreillä ja kuljettivat ruumiit traktoreilla edellisenä päivänä tarkoitusta varten kaivettuihin joukkohautoihin. Kuvat ruumiita siirtelevistä traktoreista levisivät maailmalle. Verityön suunnitelmallisuus oli ilmiselvää. Pääkaupungissa oli järjestetty murhatun oppositiopoliitikon kunniaksi mielenosoitus, joka paisui Panzosin tapahtumien vuoksi 60 000 osanottajaan. Hallitusta vastustavan oppositio toiminta vilkastui ja vastavoimaksi hallitusta tukemaan perustettiin uusia kuolemanpartioita. Oppositio yhdistyi helmikuussa 1979 vasemmalta oikealle ulottuvaan rintamaan, mutta hallituksen murhakampanja kiihtyi.
Maassa toimi neljä suurta vasemmistojärjestöä, jotka hyökkäilivät asellisesti hallitusta vastaan. Vuonna 1982 järjestöt yhdistyivät ja syntyi URNG (Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca). Samaan aikaan äärioikeistolaisjärjestöt, kuten ESA ("Salainen kommunisminvastainen armeija") ja Mano Blanca kiduttivat ja murhasivat vasemmistoyhteyksistä epäiltyjä opiskelijoita, työläisiä ja älymystön edustajia.
Vuoden 1982 armeijan sisäinen vallankappaus nosti valtaan Efrain Rios Monttin. Hän kokosi valtakautensa (1982–1983) aikana intiaanit armeijan vartioimiin kyliin taistellakseen sissejä vastaan. Uskonnollinen fanaatikko Montt syöstiin vallasta vuonna 1983 Óscar Humberto Mejía Victoresin sotilasvallankappauksessa. Laittomasti valtaan noussut Mejía alkoi ohjata maata valtakautensa (1983–1986) aikana kohti siviilidemokratiaa.
Sisällissodan aika > Sisällissodan laantuminen ja loppu (1986–1996)

Uuden perustuslain säätämisen jälkeen vaaleilla valittu siviilipresidentti Vinicio Cerezo pyrki hillitsemään valtakautensa (1986–1991) aikana sisällissotaa. Talous vakautui ja väkivalta väheni. Armeijassa esiintyi kuitenkin tyytymättömyyttä ja upseerit yrittivät kaapata vallan vuosina 1988 ja 1989. Cerezon kauden lopulla talous taantui, mielenosoitukset ja hallitusta tukeva poliittinen väkivalta lisääntyivät ja laajalle levinnyt korruptio oli ilmeistä. Yhdysvallat aloitti avustusohjelman tukeakseen hallistusta sissejä vastaan, mutta lakkautti sen ihmisoikeusrikkomusten takia.
Vuoden 1990 vaaleissa valittiin siviilipresidentiksi Jorge Antonio Serrano Elías, joka tuki neuvotteluja armeijan ja sissien välillä. Myös talous elpyi. Serrano yritti palatsivallankaappausta vuonna 1993, mutta yritys epäonnistui ja Serrano pakeni maasta. Armeija nosti hetkeksi presidentiksi Gustavo Espinan, mutta pian mielenosoitusten ja kansainvälisen paineen seurauksena presidentiksi nousi liberaali ihmisoikeusaktivisti Ramiro de León Carpion, jonka valtakaudella (1994–1996) rauhaneuvotteluissa edistyttiin YK:n tuella. Vuonna 1996 presidentiksi valitun Álvaro Arzú Irigoyenin kaudella 36 vuotta jatkunut sisällissota päättyi lopulta joulukuussa 1996 allekirjoitettuun rauhansopimukseen.
Vasemmistojärjestöt

Sisällissotaan osallistuneita vasemmistojärjestöjä: lähde?
EGP - Ejército Guerrillero de los Pobres - "köyhien sissiarmeija", jonka logossa on argentiinalaissyntyinen Che Guevara
ORPA - Organización del Pueblo en Armas
FAR - Fuerzas Armadas Rebeldes
PGT - Partido Guatemalteco del Trabajo - Guatemalan kommunistinen työväenpuolue
Neljän sissijärjestön EGP, ORPA, FAR ja PGT kattojärjestöksi perustettiin vuonna 1982 Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca eli URNG.
Jaana Haanterä

Jaana Inkeri Haanterä (s. 21. tammikuuta 1960 Pori) on suomalainen viulutaiteilija, kapellimestari ja musiikkipedagogi. Haanterä oli ensimmäinen kapellimestaritutkinnon Suomessa suorittanut nainen.
Haanterä opiskeli viulunsoittoa Sibelius-Akatemiassa Tuomas Haapasen ja Moskovan Tšaikovski-konservatoriossa Igor Bezrodnyin johdolla. Hän on toiminut Tampereen konservatorion viulunsoiton lehtorina ja opettanut yli 40 vuoden ajan myös Turussa, Hyvinkäällä, Helsingissä, Vantaalla ja Kokkolassa sekä useilla musiikkileireillä. Hän on esiintynyt kamarimuusikkona suomalaisilla musiikkifestivaaleilla, viulusolistina suomalaisten sinfoniaorkestereiden kanssa ja toiminut monissa niistä myös konserttimestarina.
Haanterä aloitti huhtikuussa 1986 Helsingin kaupunginorkesterin kolmantena konserttimestarina, ja ensimmäisenä työtehtävänä oli Sibeliuksen sinfonioiden kokonaislevytys Paavo Berglundin johdolla. Hän intoutui kapellimestarin työskentelystä ja aloitti vuotta myöhemmin opinnot Jorma Panulan kapellimestariluokalla. Haanterä suoritti kapellimestaridiplomin vuonna 1991.
Haanterän puoliso vuosina 1984–1989 oli sellisti Martti Rousi ja sen jälkeen  säveltäjä Jouni Kaipainen.
Levytyksiä

Tango nuevo – Tangoja, säv. Astor Piazzolla, es. InTime & Tampere Filharmonia, joht. Jaana Haanterä. Alba Records 2004.
Guavakaija

| Guavakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Bolbopsittacus
Laji::  lunulatus
Kaksiosainen nimi
 Bolbopsittacus lunulatus  Scopoli, 1786 
Katso myös
   Guavakaija Wikispeciesissä   Guavakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Guavakaija (Bolbopsittacus lunulatus) on Filippiineillä elävä pienikokoinen kaija.
Koko ja ulkonäkö

Guavakaija on noin 15 cm pitkä. Lajista tunnetaan neljä alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihreä. Päässä, kurkussa ja siiventaipeessa on sinistä, yläperä ja siiven alapeitinhöyhenet ovat kellahtavia. Nokka on siniharmaa ja kärjestä musta, iiris tummanruskea ja jalat vihertävänharmaat. Naaraassa on vähemmän sinistä. Nuoret linnut muistuttavat naarasta.
Esiintyminen

Guavakaija elää useimmilla Filippiinien saarilla. Sen populaatio on kooltaan noin 50 000 yksilöä ja elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä.
Elinympäristö

Laji elää alavien maiden valoisissa metsissä, puutarhoissa ja savanneilla alle 600 m:n korkeudella merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan enimmäkseen vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Munia on 3–4 ja haudonta-aika on noin 22 päivää. Poikaset jättävät pesän 90–110 päivän ikäisinä.
Ravinto

Guavakaija syö hedelmiä, ennen kaikkea guavaa, sekä marjoja.
Aiheesta muualla

Flickr (kuva)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Bolbopsittacus lunulatus:  Wikidata: Q286299  Wikispecies: Bolbopsittacus lunulatus  ADW: Bolbopsittacus_lunulatus  Avibase: E56BBA803CAC1414  BirdLife: 22684914  BOLD: 114001  BOW: guaiab1  eBird: guaiab1  EoL: 1177848  GBIF: 2479729  iNaturalist: 19332  IRMNG: 11073523  ITIS: 177517  IUCN: 22684914  NCBI: 503982  Observation.org: 71416  Open Tree of Life: 717636  Species+: 4345  Xeno-canto: Bolbopsittacus-lunulatus 
Psittacus lunulatus:  Wikidata: Q109578370  GBIF: 9996656
Gränges

| Gränges AB |
| --- | --- |
Osake:  OMXS: GRNG
Perustettu:  2013 (nyk. yhtiö) 1896 (Trafik AB Grängesberg–Oxelösund)
Perustaja:   Robert Themptander  Ernest Cassel  Carl Fredrik Liljevalch Jr  Vollrath Tham 
Toimitusjohtaja:  Jörgen Rosengren
Puheenjohtaja:  Fredrik Arp
Kotipaikka:   Ruotsi
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Toimiala:  metalliteollisuus, aik. monialayritys
Tuotteet:  valssattu alumiini, aiemmin rautamalmi, terästuotteet, kuparituotteet ym.
Liikevaihto:  24 492 milj. SEK (2022)
Henkilöstö:  2 700 (2022) 24 000 (1970)
Tytäryhtiöt:  LKAB (1903–1957) Grängesbergs Gruve AB AB Express Dynamit Gränges Essem AB (1969–) Gränges Essem Metotest AB (–1971) Gränges Aluminium AB Gränges Nyby AB  Gränges Metallverken AB (–1986) Wirsbo Bruk AB (–1986) Oy Aluma Ab (1980-luku) Sapa AB Platzer Bygg AB Gränges Weda AB ym.
Omistaja:  Electrolux (1980–) Elkem (2005–)
Kotisivu:  https://www.granges.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gränges AB (ent. Sapa, ent. TGO) on ruotsalainen alumiinia jalostava pörssiyritys, jolla on pitkä ja monivaiheinen tausta Ruotsin kaivos- ja teollisuushistoriassa. Yritys pohjautuu vuonna 1896 Taalainmaan Grängesbergin rautamalmialueella perustettuun Trafik AB Grängesberg–Oxelösund -rautatieyhtiöön (TGO), joka laajeni kaivos-, metalliteollisuus- ja laivanvarustamotoimintaa harjoittaneeksi Grängesberg-yhtymäksi (Grängesbergsbolaget), yhdeksi aikansa suurimmista Ruotsissa. Se oli läpi 1900-luvun alkupuolen myös pohjoisen LKAB-kaivosyhtiön toinen omistaja Ruotsin valtion rinnalla, kunnes valtio osti LKAB:n kokonaan itselleen.
Nyt entistä paljon pienempi Gränges AB valmistaa valssattuja alumiinituotteita ajoneuvojen lämmönvaihtimiin ja muihin erikoiskohteisiin.
Historiaa

Grängesbergin ja muita Keski-Ruotsin Bergslagenin alueen fosforipitoisia rautamalmiesiintymiä kyettiin hyödyntämään tehokkaasti vasta vuonna 1878 keksityn, teräksenvalmistuksen Bessemer-prosessia parantaneen Thomas-Gilchrist-menetelmän myötä. Alueen kaivostoimintaan ja sen tarvitsemaan infrastruktuuriin alkoivat sijoittaa ruotsalaisten itsensä lisäksi britit. Vuonna
1896 perustettiin Trafik AB Grängesberg–Oxelösund (TGO) joka huolehti rautatiekuljetuksista Oxelösundin vientisatamaan (monet Ruotsin tuon ajan rautateistä olivat yksityisiä) ja osallistui myös kaivostoimintaan. Vuonna 1917 yhtiö alkoi jalostaa terästä Oxelösundin tehtaassaan, vientisataman äärellä.
Historiaa > LKAB ja varustamotoiminta

Vuonna 1903 Gränges osti Norrbottenissa toimineen LKAB:n (Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag), johon Ruotsin valtio tuli toiseksi omistajaksi 1907 kunnes osti LKAB:n kokonaan 1957. LKAB:n oston yhteydessä Gränges sai osake-enemmistön myös Rederi AB Luleå–Ofoten -varustamosta Gustaf Emil Bromsilta, yhdeltä LKAB:n perustajista. Mukana tuli kolme höyryrahtilaivaa, ja 1900-luvun ensivuosikymmenen mittaan laivoja tilattiin 15 alusta lisää. Neljä niistä menetettiin ensimmäisessä maailmansodassa, mutta tilalle tilattiin Götaverkenin telakalta 13 uutta moottorialusta. Toisessa maailmansodassa Gränges menetti laivoistaan 16, enemmän kuin mikään toinen ruotsalaisvarustamo, mutta laivoja tilattiin taas lisää odottamaan sodan päättymistä. 1970-luvun öljykriisin ja matalasuhdanteen jälkeen Gränges luopui varustamotoiminnasta 1979.
Historiaa > 1960-luvulla monialayritykseksi

Kun Ruotsin valtio osti Grängesin osuuden LKAB:stä vuonna 1957,  saaduilla varoilla Gränges muun muassa laajensi Oxelösundin terästuotantoa ja meni myös mukaan Liberian rautakaivostoimintaan Lamco-yhtiön (Liberian-American-Swedish Mining Company) pääosakkaana vuosiksi 1963–1989. Se myös investoi monelle uudelle toimialalle niin, että 1960-luvulla Grängesin omistamat yhtiöt valmistivat tasolasia, pientaloja, terässäiliöitä, teollisuuselektroniikkaa ja puhdistuslaitoksia. Gränges Weda -yhtiössä keksittiin turvavyön kiristinrulla vuonna 1967. Grängesin osin omistama ruotsalainen rakennusliike Platzer toimi 1970-luvun puolivälissä pari vuotta Suomenkin asuntorakentamismarkkinoilla.
Historiaa > Raudasta kupariin ja alumiiniin

Vähentääkseen riippuvuuttaan raudasta Gränges osti kuparia ja alumiinia Finspångissa ja Västeråsissa jalostaneen Svenska Metallverken -yhtiön vuonna 1969 ja muutti sen nimeksi Gränges Essem. Tämän jälkeen Grängesillä oli noin 24 000 työntekijää. Vuonna 1976 ostettiin Vetlandassa vuonna 1963 perustettu alumiiniyhtiö Sapa (Skandinaviska Aluminiumprofiler).
Vuonna 1971 Grängesbergin kaivoksissa työskennelleistä 400 miehestä 200 oli suomalaisia, minkä lisäksi heitä työskenteli paljon muun muassa Finspångin tehtaassa. Matalasuhdanne 1970-luvun loppupuolella koetteli ruotsalaisiakin teräsyhtiöitä. Perustettiin Svenskt Stål AB (SSAB), joka otti haltuunsa Gränges-yhtiön kaivokset, rautatiet ja terästehtaan. Gränges oli aluksi sen vähemmistöomistaja. Rautatietoiminta myytiin pian edelleen ruotsin valtionrautatieyhtiölle (SJ) ja ratavirastolle (Banverket).
Tämän jälkeen Gränges panosti erityisesti alumiiniin muun muassa perustamalla Finspångiin Euroopan suurimman kattopeltitehtaan.
Historiaa > Electrolux omistajaksi

Vuonna 1980 sähkölaiteyhtiö Electrolux osti monien yllätykseksi yli 20 000 työntekijän Grängesin kertomansa mukaan tuottamaan osia kodinkoneisiinsa. Tuolloin Grängesin alumiinisulatto Sundsvallissa, joka työllisti satoja suomalaisia etenkin kesälomasijaisina, herätti huomiota saastuttamalla kaupungin ilmaa muun muassa fluoridilla ja syöpää aiheuttavilla PAH-yhdisteillä. Vuonna 1986 Outokumpu osti Electroluxilta Grängesin kupariliiketoiminnan, joka muodostui Gränges Metallverkenistä ja Wirsbo Brukista tytäryhtiöineen. Gränges oli 1980-luvun lopulla entistä vahvemmin alumiininjalostaja, jolla oli valssilaitoksia Ruotsin lisäksi Luxemburgissa sekä Suomessa, noin sata ihmistä Helsingin Herttoniemessä ja Vantaalla työllistänyt Oy Aluma Ab.
Historiaa > Nykyinen yritys

Vuonna 1997 Gränges listautui pörssiin ja muutti pian nimensä muotoon Sapa. Vuonna 2005 norjalainen Elkem osti yhtiön pois pörssistä ja ajautui pian itse Orklan omistukseen. Sapa osti 2007 yhdysvaltalaisen Alcoan alumiiniprofiilituotannon ja laajeni pian myös Vietnamiin ja Kiinaan, jolloin Sapasta tuli maailman suurin alallaan. Vuonna 2013 Orkla ja toinen norjalaisyhtiö Norsk Hydro yhdistivät alumiiniprofiilibisneksensä yhtiöksi Sapa SA. Tässä yhteydessä Finspångissa toiminut valssattuja alumiinituotteita tekevä Sapa Heat Transfer AB itsenäistyi ja otti jälleen käyttöön perinteikkään nimen Gränges AB.
Kirjallisuutta

Fagerfjäll, Ronald: Gränges : Sedan 1896. Förlaget Näringslivshistoria, 2021. ISBN 9789198516098.
Smith, Göran: Gränges : porträtt av ett företag. Stockholm : Prisma, 1971.
Käännös suomeksi
Gunilla Bergström

Gunilla Bergström.
Gunilla Bergström kertoo itsestään englanniksi.
Gunilla Elisabet Dukure Bergström (24. heinäkuuta 1942 Göteborg – 25. elokuuta 2021 Tukholma) oli ruotsalainen lastenkirjailija ja toimittaja. Hänet tunnetaan Mikko Mallikas -kirjoistaan, jotka hän on myös kuvittanut. Mikko Mallikas (alkuteoksissa Alfons Åberg) on isänsä kanssa asuva pieni poika, joka pohtii oman elämänsä asioita. Mikko Mallikkaasta on tehty samanniminen piirrossarja, jossa on esiintynyt myös Bergströmin toinen tunnettu hahmo Milla. Tämän lisäksi Bergström on kirjoittanut lukuisia muita teoksia.
Ennen ryhtymistään vapaaksi kirjailijaksi vuonna 1975 Bergström työskenteli toimittajana Dagens Nyheterissä ja Aftonbladetissa. Ensimmäisen kirjansa Mias pappa flyttar hän julkaisi vuonna 1971, ja ensimmäinen Mikko Mallikas -kirja ilmestyi seuraavana vuonna. Alfons Åberg -kirjoja on painettu Ruotsissa yli viisi miljoonaa kappaletta, ja Bergströmin tuotantoa on käännetty noin 30 kielelle. Bergström on kirjoittanut myös kirjasarjan Bill och Bolla. Se kertoo sisaruksista, joista toinen on kehitysvammainen.
Bergström perusti 1992 yhdessä kustantajansa Rabén & Sjögrenin kanssa Alfons-pokaalin lastenkulttuurin palkinnoksi.
Bergström oli Ruotsin lastenkirja-akatemian kahdestoista jäsen vuosina 1997–2013.
Kirjailijan uransa ohella Bergström kirjoitti lastenlauluja muun muassa jazzmuusikko ja -säveltäjä Georg Riedelin kanssa.
Yksityiselämä

Bergströmillä on poika ja kehitysvammainen tytär avioliitosta toimittaja Loa Anderssonin kanssa. Heidän liittonsa päättyi myöhemmin eroon. Bergström tutustui toiseen mieheensä ollessaan 45-vuotias. Toinen liitto gambialaisen miehen kanssa ei kestänyt kovin kauaa, koska tämä kuoli syöpään.
Bergström sairastaa kaksisuuntaista mielialahäiriötä.
Kirjallisuutta

Gustafson, Klas: Bakom Alfons: Gunilla Bergström in på livet.  Stockholm:  Norstedts, 2019.  ISBN 978-91-1-308032-1
Aiheesta muualla

Om Gunilla Bergström.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Götgatan

Götgatanin kävelykatua etelään päin 2010. Taustalla näkyvät Skatteskrapan ja Globen.
Götgatan on Tukholman Södermalmilla sijaitseva katu, joka kulkee koko saaren läpi pohjois-eteläsuunnassa Södermalmintorilta Skanstullille. Hornsgatanin ja Medborgarplatsenin välillä se on pitkälti kävelykatu, jonka varrella on paljon liikkeitä ja ravintoloita.
Kuvia

Kadun alussa on Tukholman kaupunginmuseo.
Götgatan 16:ssa on Louis De Geerin rakennuttama talo, joka tunnetaan myös Ebba Brahen palatsina. Rakennuksessa toimii Alankomaiden suurlähetystö.
Entinen Apoteket Fenix osoitteessa Götgatan 40.
Lillienhoffin palatsi vuodelta 1670 Medborgarplatsenin laidalla. Arkkitehti J. T. Albinus.
Hotell Malmen Götgatanin ja Folkungagatanin kulmassa. Rakennuksen kulmasta on kulku Medborgarplatsenin metroasemalle.
Elokuvateatteri Göta Lejonin sisäänkäynti Götgatan 55:ssä.
Götgatan 68:n entisessä Hellgrenin tupakkatehtaan konttorissa toimii tunnettu ravintola Den Gröne Jägaren. Arkkitehti J. F. Åbom.
Elokuvateatteri Victoria Götgatanin ja Åsögatanin kulmassa.
Åhlens-tavaratalon pallokello Götgatanin ja Ringvägenin kulmassa.
Götgatania pohjoiseen Skanstullsbronilta nähtynä joulukuussa 2015.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Götgatan Wikimedia Commonsissa
H’orol

| H’orol Хорол |
| --- | --- |
 Kaunäkymä kaupungista.
 lippu:  vaakuna
 H’orol
 Koordinaatit: 49.7833°N, 33.2737°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Pultavan alue
Piiri:  Lubnyn piiri
Maininta:  1083
Kaupungiksi:  1781
Väkiluku (2022)  ():  12 540  as.
 
 horol.com.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
H’orol (ukr. Хорол; ven. Хорол, Horol) on kaupunki Ukrainan Pultavan alueen Lubnyn piirissä. H’orol sijaitsee Dneprin vesistön vasemmanpuoleisen Psjol-sivujoen sivuhaaran H’oroljoen oikealla rannalla, eurooppatien E 40 (valtatie M03) varrella, 100 kilometriä aluekeskus Pultavasta länteen. Kaupungin länsilaidalla on rautatieasema.
Ukrainan tilastokeskus arvioi H’orolin väkiluvuksi 12 540 (2022). Vuonna 2011 siellä oli 13 720 ja vuonna 1990 noin 16 500 asukasta.
Tammikuun keskilämpötila on −6,6 ja heinäkuun +20,5 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 484 millimetriä.
H’orol on Pultavan alueen vanhimpia tunnettuja paikkakuntia. Kirjallinen maininta siitä löytyy vuodelta 1083. Mongolit tuhosivat paikkakunnan. Se siirtyi 1362 Liettuan suuriruhtinaskunnan, ja 1596 Puolan hallintaan. Vuodesta 1648 vuoteen 1782 se oli Myrhorodin rykmentin (kasakkarykmentti) asemapaikka. Kaupungiksi se tuli 1781. Vuodesta 1782 se siirtyi Venäjän keisarikunnan osaksi ja oli sittemmin muun muassa Pultavan kuvernementin kihlakuntakaupunki.
Ukrainan valtiossa H’orol on kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Lubnyn piiriin; sitä ennen se oli H’orolin piirin keskus.
Kaupungintalo.
Uspenskin kirkko.
Pietarin ja Paavalin kirkko.
H’orolin rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta H’orol Wikimedia Commonsissa
Kristian Gullichsen

| Kristian Gullichsen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. syyskuuta 1932 Helsinki
Kuollut: 17. maaliskuuta 2021 (88 vuotta) Helsinki
Ammatti:  arkkitehti
Vanhemmat:  Harry Gullichsen Maire Gullichsen
Puoliso:  Anna-Margareta Juslin 1955–1999 Kirsi Leiman 2003–
Lapset:  Anna Alvar Gullichsen Alexander Eva Elmer
Muut tiedot
Aktiivisena:  1961–2021
Merkittävät teokset: asuintaloja Stockmannin laajennus Kauniaisten kirkko Malmin kirkko
Tyyli:  konstruktivismi modernismi
Kristian Valter Alexander Gullichsen (29. syyskuuta 1932 Helsinki – 17. maaliskuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, yksi 1900-luvun lopun keskeisistä suomalaisista modernisteista. Hän suunnitteli sekä asuinrakennuksia että kirkkoja ja muita julkisia rakennuksia.
Ura

Gullichsen harjoitteli opiskeluaikanaan Alvar Aallon, Toivo Korhosen sekä Kaija ja Heikki Sirénin arkkitehtitoimistoissa. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1960 ja hoiti omaa toimistoaan 1961–1973. Vuosina 1973–1994 hänellä oli yhteinen toimisto Timo Vormalan ja Erkki Kairamon kanssa. Vuodesta 1994 hän on ollut Gullichsen–Vormala-arkkitehtitoimiston osakas.
Vuosina 1965–1967 hän oli Suomen rakennustaiteen museon näyttelyjohtaja ja 1988–1993 taiteilijaprofessori.
Gullichsen suunnitteli paljon asuintaloja varsinkin 1960-luvulla. Hän suunnitteli myös kirkkoja ja muita julkisia rakennuksia. Monet merkittävimmistä suunnitelmista syntyivät arkkitehtuurikilpailujen tuloksena. Kauniaisten kirkko (1983) ja Pieksämäen Kulttuurikeskus Poleeni (1989) ilmentävät Gullichsenin persoonallista tyyliä. Vuonna 1989 valmistunut Stockmannin tavaratalon laajennus herätti paljon keskustelua aikanaan. 2000-luvun toteutuksia ovat muun muassa Suomen suurlähetystö Tukholmassa (2002) ja Lleidan yliopiston kirjasto (2004) Espanjassa.
Gullichsenille myönnettiin professorin arvo vuonna 1986. Hän sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1996 ja Prinssi Eugen -mitalin vuonna 2004. Vuonna 1978 hän sai arkkitehtuurin valtinpalkinnon yhdessä Timo Vormalan ja Erkki Kairamon kanssa. Vuoden betorirakenteesta hänet on palkittu 1990, 1996 ja 2004. Vuonna 2010 hänestä tuli Aalto-yliopisto kunniatohtori.
Perhe

Gullichsen on Ahlström-yhtiön johtajan Harry Gullichsenin ja taidemesenaatti Maire Gullichsenin poika. Professorit Lilli Alanen ja Johan Gullichsen ovat hänen sisaruksensa. Gullichsen on ollut kahdesti naimisissa, ja hänellä on viisi lasta. Taiteilija Alvar Gullichsen on Kristian Gullichsenin poika.
Töitä

Malmin kirkko, 1981
Kauniaisten kirkko, 1983
Stockmannin tavaratalon laajennus, 1989
Myllytien Olympos (asuintalo), 1995
Suomen suurlähetystö, Tukholma, Ruotsi, 2002
Kirjallisuutta

Anhava, Ilona (toim.): Theory free zone: Kristian Gullichsen 80 vuotta = 80 år = 80 years.  (Julkaistu Helsingissä 29.9.2012 arkkitehti Kristian Gullichsenin 80-vuotissyntymäpäivän kunniaksi)  Helsinki:  Lönnberg, 2012.
Brandolini, Sebastiano 2000. Kristian Gullichsen, Erkki Kairamo, Timo Vormala: Architecture 1969–2000. Milan: Skira. ISBN 88-8118-655-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kristian Gullichsen Wikimedia Commonsissa
Gullichsen Vormala Arkkitehdit Ky
Gullichsenin haastattelu 2012 (Arkistoitu – Internet Archive) SAFA
Gullichsen, Kristian hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kristian Gullichsenin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Haapahiippasammal

| Haapahiippasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Orthotrichales
Heimo::  Orthotrichaceae
Suku::  Nyholmiella
Laji::  obtusifolia
Kaksiosainen nimi
 Nyholmiella obtusifolia  (Brid.) Holmen & E. Warncke 
Synonyymit
 Orthotrichum obtusifolium Brid. 
Katso myös
   Haapahiippasammal Wikispeciesissä   Haapahiippasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haapahiippasammal (Nyholmiella obtusifolia) on lehtisammallaji hiippasammalten heimossa (Orthotrichaceae). Sitä esiintyy pohjoisella pallonpuoliskolla. Skandinaviassa laji on tavallinen paitsi tuntureilla. Suomen alueella haapahiippasammal on elinvoimainen ja sitä esiintyy yleisenä Ahvenanmaalta pohjoisimpaan Lappiin.
Haapahiippasammal kasvaa metsissä ja puistoissa lehtipuiden erityisesti metsähaavan kaarnalla. Laji voi kasvaa myös kalkkipitoisella kivialustalla.
Haapahiippasammal on pienikokoinen. Sen lehdet ovat tylppäkärkisiä. Itiöpesäkkeitä kasvaa melko harvoin, suvuttoman lisääntymisen kappaleet, itujyväset ovat yleisiä.