stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arne O. Strömmer
Teoksia

Polttomoottorit : oppikirja alkeisopetusta ja itseopiskelua varten ; kirjoittajat Väinö Airas ja Arne O. Strömmer. 3. painos Otava 1928
Ammattilaskennon oppikirja poikain ammattioppilaitoksia varten : sisältäen laskuopin, algebran ja mittausopin opetusaineksen ; kirjoittajat  Uno Jansson, Arne O. Strömmer.     Otava 1932, 2. uud. painos 1941, 3. uud. painos 1946, 8. täysin uud. painos 1964, 14. painos 1973 (kirjaan liittyi myös erilliset tuloskirja ja taulukkokirja)
Samminkylän kauhu : seikkailukertomus. Poikien seikkailukirjasto 38.     Otava 1933
Metallityöt.   Otava 1935, 3. uus. painos 1954
Ammatillisia laskutehtäviä 1-2.     Otava 1968, 2. uud. painos 1971 (yhdessä Väinö Tuomisen kanssa)
Suomennoksia

G. S. Ranshaw : Keksintöjen ihmeitä.    WSOY 1952 (alkuteos The boy's book of modern scientific wonders and inventions)
Ruotsinnoksia

Paavo Pero : Mekanisk teknologi för industriskolor ; övers. från finskan av Arne O. Strömmer.      Otava 1914, 2. painos 1920
Aviatik

Automobil und Aviatik AG oli saksalainen lentokoneiden valmistaja ensimmäisessä maailmansodassa. Yhtiö perustettiin Mülhausenissa
(nykyisin osa Ranskaa) 1910 ja siitä kehittyi nopeasti maan johtava lentokoneiden valmistaja. Yritys siirtyi Freiburgiin 1914 ja perusti tytäryhtiön Wienniin nimellä Österreichesche-Ungarische Flugzeugfabrik Aviatik. Sen tunnetuimmat koneet olivat Aviatik B.I ja Aviatik B.II.
Armas Peltonen

Armas (Armo) Peltonen (14. elokuuta 1888 Ruokolahti – 14. heinäkuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja salanimeä Henrik Pausama käyttänyt näytelmäkirjailija.
Hänen lapsiaan olivat kirjallisuudentutkija Aarre M. Peltonen ja Aku Ankka -lehden päätoimittaja Alli Peltonen.
Teoksia

Omalla nimellä:
Laskutaito ja elämä : laskennon ja mittausopin oppikirja kaupunkien ja teollisuusseutujen kansakouluille. A-laitos, 1, Kolmas ja neljäs kouluvuosi ; kirj. Kaarlo Saarialho, Vilho Myrsky, Armas Peltonen. WSOY 1938, 5. painos 1949, 6. uud. painos 1951, 7. uud. painos 1953, 12. korjattu painos 1963
Laskutaito ja elämä : laskennon ja mittausopin oppikirja yhdessä opetettavia luokkia varten. 100 ; kirj. Kaarlo Saarialho, Vilho Myrsky, Armas Peltonen. 2. painos WSOY 1939
Laskutaito ja elämä : laskennon ja mittausopin oppikirja yksiopettajaisille ja niihin verrattaville kansakouluille. 100 ; kirj. Kaarlo Saarialho, Vilho Myrsky, Armas Peltonen. WSOY 1939
Laskutaito ja elämä : laskennon ja mittausopin oppikirja kansakouluille : kaupunkeja ja teollisuusseutuja varten. A:2, Viides ja kuudes kouluvuosi ; kirj. Kaarlo Saarialho, Vilho Myrsky, Armas Peltonen. 2. painos WSOY 1940, 3. uud. painos 1951, 8. tark. painos 1964
Laskutaito ja elämä : laskennon ja mittausopin oppikirja kansakouluille. D, Supistettuja ja yksiopettajaisia kansakouluja varten ; kirj. Kaarlo Saarialho, Vilho Myrsky, Armas Peltonen. WSOY 1942
Ohje- ja tuloskirja "Laskutaito ja elämä" nimisen oppikirjan D-laitokseen ; kirj. Kaarlo Saarialho, Vilho Myrsky, Armas Peltonen. WSOY 1942
Aarteita etsimässä : valikoima uudempaa suomalaista kaunokirjallisuutta jatko- ym. kouluja ja nuorisokerhoja varten ; tekstikuvat piirtänyt Olavi Hurmerinta. Otava 1954, 2. painos 1957, 3. painos 1960, 4. painos 1963, 5. painos 1965, 6. painos 1967
Antrean kk:n nuorisoseura 1894–1954 ; toim. Armas Peltonen, Antti Henttonen. Antrean kk:n nuorisoseura, Harviala 1954
Helsingin opettajayhdistys 1908–1958. Helsingin opettajayhdistys, Helsinki 1959
Nimimerkillä Henrik Pausama:
Sulhaset : yksinäytöksinen huvinäytelmä. Seuranäytelmiä 272. Karisto 1926
Badding

Badding voi viitata seuraaviin:
Rauli Badding Somerjoki (1947–1987), suomalainen laulaja
Badding, Markku Pölösen ohjaama elämäkertaelokuva vuodelta 2000
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Badding”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Arne Rettedal

| Arne Rettedal |
| --- | --- |

Norjan kunta- ja työministeri
 Willochin hallitus 14. lokakuuta 1981 – 9. toukokuuta 1986  
Edeltäjä:  Harriet Andreassen
Seuraaja:  Leif Haraldseth
Stavangerin pormestari
 1972–1981 1965–1967  
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. heinäkuuta 1926 Madla, Norja
Kuollut: 28. joulukuuta 2001 (75 vuotta) Stavanger, Norja
Ammatti:  poliitikko, insinööri
Tiedot
Puolue:  Høyre
Koulutus:  Norjan teknillinen korkeakoulu
Kunnianosoitukset:  Pyhän Olavin ritarikunta (1993)
Arne Rettedal (25. heinäkuuta 1926 Madla – 28. joulukuuta 2001 Stavanger) oli norjalainen Høyren poliitikko. Hän toimi Norjan kunta- ja työministerinä vuosina 1981–1986. Vuosina 1965–1967 sekä 1972–1981 hän toimi Stavangerin pormestarina. Koulutukseltaan hän oli insinööri.
Aiheesta muualla

Arne Rettedal Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
Francisco Filho

| Francisco Filho> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. tammikuuta 1971 (ikä 53) Souto Soares, Bahia
Kansalaisuus:   Brasilia
Potkunyrkkeilijä
Lempinimi:  Chiquinho
Aktiivisena:  1997–2004
Pituus:  186 cm
Paino:  108 kg
Kätisyys:  oikea
Seura(t):  Team Ichigeki Liberdade Dojo
Tilastot
Ottelut:  25
Voitot:  16
– tyrmäyksellä:  9
– päätöksellä:  7
Tappiot:  7
Ratkaisemattomat:  2
| Francisco Filho> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. tammikuuta 1971 (ikä 53) Souto Soares, Bahia
Kansalaisuus:   Brasilia
Kyokushin-ottelija
Aktiivisena:  1985–1999
Pituus:  186 cm
Paino:  108 kg
Painoluokka:  Superraskassarja
Kätisyys:  oikea
Vyöarvo:  7. dan
| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten karate kyokushin.World Open  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten karate kyokushin.World Open  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten karate kyokushin.World Open  | Maa:   Brasilia> Miesten karate kyokushin. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1999 | Avoin |  |
|  Pronssia | Tokio 1995 | Avoin |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Osaka 1997 | +90 kg |  |
| Brasilian Open  | Brasilian Open  | Brasilian Open  |  |
|  Kultaa | 1990 | avoin |  |
|  Kultaa | 1992 | avoin |  |
|  Kultaa | 1993 | avoin |  |
|  Kultaa | 1994 | avoin |  |
|  Kultaa | 1995 | avoin |  |
| Etelä-Amerikan mestaruuskilpailut  | Etelä-Amerikan mestaruuskilpailut  | Etelä-Amerikan mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | 1989 | +90 kg |  |
|  Kultaa | 1992 | +90 kg |  |
|  Kultaa | 1994 | +90 kg |  |
| Paulista Championships  | Paulista Championships  | Paulista Championships  |  |
|  Kultaa | 1987 | Nuorten sarja |  |
|  Kultaa | 1988 | Nuorten sarja |  |
|  Hopeaa | 1985 | Nuorten sarja |  |
|  Hopeaa | 1986 | Nuorten sarja |  |
Francisco Alves Filho (s. 10. tammikuuta 1971 Souto Soares, Bahia) on brasilialainen karateka ja potkunyrkkeilijä. Hän saavutti muun muassa karatessa World Open mestaruuden ensimmäisenä ulkomaalaisena ja Kyokushinin superraskaansarjan maailmanmestaruuden 1997. Potkunyrkkeilyssä Filho voitti K–1 mestaruuden 2000.
Karate

Filho alkoi harrastamaan Kyokushin karatea kymmenvuotiaana ja saavutti mustan vyön kuusi ja puoli vuotta myöhemmin. Hän kilpaili nuorten tasolla menestyksekkäästi 14-vuotiaana Paulista Championships turnauksessa. Vuosina 1985 ja 1986 Filho saavutti nuorten sarjassa hopeaa ja seuraavina vuosina 1987 ja 1988 mestaruuden. Hän voitti Paulista turnauksen myös kerran aikuisten tasolla 1989. Filho osallistui tämän jälkeen 1990-luvun alussa Brasiliassa ja Etelä-Amerikassa järjestettäviin turnauksiin. Hän voitti muun muassa Brasilian avoimet kilpailut neljä kertaa vuosina 1990, 1992, 1993 ja 1995. Filho saavutti menestystä myös Etelä-Amerikan mestaruuskilpailuissa.
Karate > World Open

Filho osallistui ensimmäisen kerran World Open -turnaukseen 1991, jolloin hän sijoittui 16 parhaan joukkoon. Filho palkittiin turnauksessa parhaasta taisteluhengestä. Hän osallistui myös seuraavaan World Openiin 1995, jolloin Filho saavutti pronssia. Hän oli vasta kolmas Japanin ulkopuolelta tullut ottelija, joka onnistui saavuttamaan mitalin. Häntä ennen mitalin olivat saavuttaneet yhdysvaltalainen Willie Williams 1979 ja sveitsiläinen Andy Hug 1987. Filho otteli vielä kolmannen kerran World Openissa 1999, jossa hän saavutti ensimmäisenä ulkomaalaisena mestaruuden. Häntä ennen Andy Hug oli ainut loppuottelussa otellut ei-japanilainen, mutta hän hävisi tuolloin mestaruuden. Filho voitti loppuottelussa Hajime Kazumin, joka oli edennyt loppuotteluun myös edellisissä kisoissa.
Saavutukset > K-1

2000 K-1 World GP mestaruus
2001 K-1 World Grand Prix Repechage A mestaruus
2001 K-1 World Grand Prix: 2. sija
Augusta Rundberg

Augusta Elisabeth Rundberg (5. toukokuuta 1848 Loviisa – 7. joulukuuta 1921 Loviisa) oli suomalainen kelloseppä.
Augusta Rundbergin vanhemmat olivat Ruotsista Suomeen tulleet kellosepät Carl Olof Engelbrecht Rundberg ja Sofia Löfberg. Augusta Rundberg oppi kellosepän ammatin isältään, joka sai mestari- ja porvarioikeudet Loviisassa 1844 ja jonka liikkeessä hän työskenteli pitkään, oltuaan myös kaksi vuotta Helsingissä kelloseppä Ahlstrandin palveluksessa. Myös Augusta Rundbergin kolme veljeä olivat kelloseppiä. Vanhempiensa kellosepänliikkeen hoitamisvastuu siirtyi kuitenkin Augusta Rundbergille 1892 eikä hänen veljilleen. Apuna liikkeen hoitamisessa oli Augustan sisar Freja Rundberg. Vaikka Rundbergin kelloliikkeessä tehtiin ilmeisesti eniten kellojen korjaustöitä, niin Augusta Rundberg tuli tunnetuksi erityisen taitavana taskukellojen tekijänä. Naispuolisena kelloseppänä ja yrittäjänä hän oli yksi varhaisista Suomessa.
Aiheesta muualla

Augusta Rundberg Biografiasampo.
Erkki Salmenhaara

| Erkki Salmenhaara |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1941 Helsinki
Kuollut: 19. maaliskuuta 2002 (61 vuotta) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Suomen musiikinhistoria
Tunnetut työt:  Jean Sibelius Leevi Madetoja Suomen musiikin historia
Palkinnot:  Valtion tiedon­julkistamis­palkinto 1988 Tieto-Finlandia 1996 Suomen Kulttuuri­rahaston tunnustus­palkinto 2001
 Laaja sävellystuotanto. 
 Nimikirjoitus
Erkki Olavi Salmenhaara (12. maaliskuuta 1941 Helsinki – 19. maaliskuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, kriitikko ja musiikintutkija.
Ura

Tultuaan ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1960 Salmenhaara alkoi opiskella sävellystä Joonas Kokkosen johdolla Sibelius-Akatemiassa ja suoritti sävellysdiplomin vuonna 1963. Hän jatkoi opintojaan György Ligetin johdolla Wienissä vuonna 1963. Hän opiskeli myös musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1964. Hän laati tohtorinväitöskirjansa Ligetin musiikista Helsingin yliopistoon vuonna 1970.
Salmenhaara sävelsi kuoromusiikkia, kamarimusiikkia, pianomusiikkia, elektronista musiikkia ja oopperan Portugalin nainen (Robert Musilin aiheeseen). Hänen musiikkinsa luokitellaan uustonaalisuutta tai uusyksinkertaisuutta edustavaksi; Salmenhaara itse vastusti ”minimalistiksi” leimaamista. Salmenhaaralla on myös huomattava orkesterituotanto: viisi sinfoniaa, orkesterirunoelmat Le Bateau ivre, Suomi – Finland, La fille en mini-jupe ja Illuminations, konserttoja (muun muassa käyrätorvelle, uruille, kahdelle viululle, sellolle) ja Requiem profanum pianolle, uruille, sopraanolle, altolle, baritonille ja orkesterille. Elektroakustista musiikkia hän sävelsi muun muassa teoksen White Label (1963) sekä kaksiosaisen nauhakollaasin Information Explosion (1967).
Salmenhaara työskenteli assistenttina (1961–1966), lehtorina (1966–1975) ja apulaisprofessorina (1975–1998) Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksessa. Hänelle myönnettiin Valtion tiedonjulkistamispalkinto vuonna 1988 Leevi Madetoja -elämäkerran johdosta. Suomen musiikin historia 1–4 (josta Salmenhaara kirjoitti 2½ osaa) palkittiin 1996 Tieto-Finlandia-palkinnolla, ja 2001 Salmenhaara sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon. Salmenhaara toimi Suomen Säveltäjät ry:n puheenjohtajana 1974–1976 ja Suomen Sinfoniaorkesterit ry:n puheenjohtajana 1974–1978.
Salmenhaaran vuonna 1984 julkaisema Jean Sibeliuksen yksiosainen elämäkerta Jean Sibelius aiheutti ilmestyessään pienen skandaalin, sillä Salmenhaaran opettaja Erik Tawaststjerna väitti tämän plagioineen hänen kirjoittamaansa neliosaista Sibelius-elämäkertaa. Helsingin Sanomien musiikkiarvostelija Seppo Heikinheimo kirjoitti aiheesta marraskuussa 1984 paljon näkyvyyttä saaneen artikkelin Tawaststjernan otettua häneen yhteyttä. Monet pitivät väitettä liioiteltuna, sillä kyse oli vain samojen elämäkerrallisten tosiseikkojen esittämisestä. Salmenhaara osallistui myöhemmin haamukirjoittajana Tawaststjernan Sibelius-elämäkerran viimeisen, viidennen osan kirjoittamiseen, joka ilmestyi 1988.
Erkki Salmenhaara avioitui vuonna 1961 hum. kand. Anja Kososen kanssa. Heille syntyi kaksi poikaa. Pariskunta erosi vuonna 1978.
Erkki Salmenhaaran hautapaikka on Uudessa Valamossa Heinävedellä. Hän toivoi tulevansa haudatuksi samaan kalmistoon kuin ystävänsä Pentti Saarikoski.
Sävellyksiä > Ooppera

Portugalin nainen (pohjautuu Robert Musilin novelliin, 1970–1972, kantaesitys Sibelius-akatemian ooppera 1976)
Sävellyksiä > Orkesterille

Sinfonia nro 1 Crescendi (1962/1963)
Sinfonia nro 2 (1963/1966)
Sinfonia nro 3 (1963/1964)
Sinfonia nro 4 Nel mezzo del cammin di nostra vita (1971–1972)
Sinfonia nro 5 Lintukoto solisteille, kuorolle ja orkesterille (teksti Aleksis Kivi, 1989)
Le bateau ivre (1965/1966)
Suomi – Finland (1966)
La fille en mini-jupe (1967)
Illuminations (1971)
Canzonetta jousiorkesterille (1971)
Canzona kamariorkesterille (1974)
Lamento jousiorkesterille (1979)
Adagietto (1981)
Sinfonietta jousiorkesterille (1985)
Elegia V jousiorkesterille ja kellolle (1995)
Sävellyksiä > Konserttoja

Käyrätorvikonsertto (1973)
Poema sellolle ja jousiorkesterille (1975)
Introduction & Chorale uruille ja orkesterille (1978)
Kaksoiskonsertto kahdelle viululle (1980)
Adagio oboelle ja jousiorkesterille (1981)
Sellokonsertto (1983–1987)
Sävellyksiä > Kamarimusiikkia

Elegia I 3 huilulle, 2 trumpetille ja kontrabassolle (1963)
Elegia II jousioktetille (1963)
Elegia III soolosellolle (1965)
Elegia IV sooloalttoviululle (1967)
Elegia V ks. orkesteriteokset
Sellosonaatti nro 1 (1960/1969|69)
Sellosonaatti nro 2 (1982)
Viulusonaatti (1982)
Puhallinkvintetto (1964)
Prelude, Pop Tune & Fugue soolohuilulle (1967)
Trois scènes de nuit viululle ja pianolle (1970)
Huilukvartetto (1971)
Leggenda harpulle (1971)
Sonatiini kahdelle viululle (1972)
Jousikvartetto (1977)
Sonatiini huilulle ja kitaralle (1981)
Balladi ja Inventio kanteleelle (1981)
Sarja harmonikalle (1983)
Introduction & Allegro klarinetille, sellolle ja pianolle (1985)
Sävellyksiä > Pianomusiikkia

Pianosonaatti nro 1 (1965–1966)
Pianosonaatti nro 2 (1973)
Pianosonaatti nro 3 (1975)
Pianosonaatti nro 4 (1980)
Kocab (1972)
Thème et variations sur le nom Erik Tawaststjerna (1976)
Sonatiini (1979)
Sävellyksiä > Urkumusiikkia

Prelude – Interlude – Postlude (1969)
Ricercata (1971)
Introduction & Toccata (1985)
Sävellyksiä > Kuoroteoksia

Catullus amans mieskuorolle (Catullus, 1964)
Kuun kasvot sekakuorolle (Pentti Saarikoski, 1964)
Requiem profanum solisteille, uruille, pianolle ja jousiorkesterille (Baudelaire / Raamattu, 1968–1969)
Missa profana sekakuorolle (Erkki Salmenhaara / Teivas Oksala, 1977)
Två dikter av J. L. Runeberg sekakuorolle (1985)
Ruususolmu sekakuorolle (Aleksis Kivi, 1988)
Sententiae Trimalchionis sekakuorolle (Petronius Arbiter, 1991)
Sinfonia nro 5 Lintukoto ks. orkesteriteokset
Sävellyksiä > Lauluteoksia

Three Japanese Songs (1960/1964)
Lenore (Anja Kosonen, 1962–1964)
Syyskuu Romaniassa (Pentti Saarikoski, 1970)
Satumaisessa metsässä (Hannele Juhola, 1974)
Selene (Pentti Saarikoski, 1977)
Neljä P. Mustapään laulua (1995)
Levytyksiä

Suomi-Finland, La Fille en mini-jupe, Adagietto, Le bateau ivre. Tampereen filharmoninen orkesteri, Eri Klas. Ondine ODE 1031-2.
Kamarimusiikkiteokset pianon kanssa. Jouni Somero, piano – Raymond Cox, viulu – Laura Bucht, sello. FC Records FCRCD-9727.
Pianoteokset (kokonaislevytys). Jouni Somero, piano. (2CD) FC records FCRCD-9707
Sinfoniat no. 2, 3 & 4. Radion sinfoniaorkesteri, Paavo Berglund, Petri Komulainen, Ulf Söderblom. Finlandia Classics FINCLA 27.
Sinfonia no. 5 "Lintukoto". Radion sinfoniaorkesteri, Akateeminen laulu, Riikka Hakola (sopraano), Jorma Hynninen (baritoni), Jorma Panula. UHCD350.
Kirjallinen tuotanto

Sointuanalyysi 1968
Vuosisatamme musiikki: 1900-luvun musiikin historia pääpiirteissään.  Helsingissä:  Otava, 1968.
Preludi, Iskelmä ja Fuuga 1968 Love Records LRLP4 (äänilevy)
Das musikalische Material und seine Behandlung in den Werken Apparitions, Atmosphères, Aventures und Requiem von György Ligeti 1969
Soinnutus 1970
Tapiola 1970
Miten sävellykseni ovat syntyneet (toim.) 1976
Sibeliuksen Ainola 1976
Juhlakirja Erik Tawaststjernalle 10 X 1976 (toim.) 1976
Erik Tawaststjerna: Esseitä ja arvosteluja (toim.) 1976
Tutkielmia Brahmsin sinfonioista 1979
Jean Sibelius 1984
Leevi Madetoja 1987
Jean Sibelius Violin Concerto 1996
Löytöretkiä musiikkiin (toim. Aho, Aho, Lappalainen) 1991
(Salmenhaara, Heiniö, Jalkanen, Lappalainen) Suomalaisia säveltäjiä 1994
Säveltäjänä Suomessa 1995
Suomen musiikin historia 1–4 1996 (Salmenhaara, Dahlström, Heiniö)
Suomen musiikki 1996 (Salmenhaara, Aho, Jalkanen, Virtamo)
Ernst Pingoud 1997
Väinö Raitio 2002.
Kirjallisuutta

Jyrhämä, Outi: ”Salmenhaara, Erkki (1941–2002)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 595–596.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5.  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Erkki Salmenhaaran muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Korhonen, Kimmo: Erkki Salmenhaara in Profile. (Arkistoitu – Internet Archive) Finnish Music Information Centre.
Erkki Salmenhaara. 375 humanistia 29.7.2015. Helsingin yliopisto.
Salmenhaara, Erkki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Apache Cocoon

| Apache Cocoon |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Apache Software Foundation
Kehityshistoria
Vakaa versio:  2.3.0 (25. marraskuuta 2023)
Tiedot
Alusta:  Alustariippumaton
Ohjelmointikielet:  Java
Lisenssi:   Apache 2
Aiheesta muualla
cocoon.apache.org
Versiohallinta
Apache Cocoon on Apache-projektin tuottama ohjelmistokehys/middleware WWW-palvelujen toteuttamiseen (content management framework). Se on kirjoitettu Java-ohjelmointikielellä. Cocoonin päälle on kehitetty myös sisällönhallintajärjestelmiä kuten Apache Forrest ja Apache Lenya.
Perustana Cocoonissa on työjärjestysten (pipeline) luominen. Periaatteena on, että Cocoon tunnistaa tietyn tarvittavan sivun, ja päättelee sen pohjalta, mitä eri toimenpiteitä pitää tehdä, jotta tietty lähdedokumentti saataisiin halutussa muodossa. Pääasiassa Cocoon käsittelee XML-muodossa olevia lähdedokumentteja, joista erilaisten XSL-muunnosten avulla tuotetaan halutun tyyppinen dokumentti.
Cocoonin työjärjestyksien luomisessa määritellään esimerkiksi seuraavia komponentteja:
Tunnistaja (Matcher): Tunnistaa määrätynlaisen HTTP-pyynnön, evästeen tai vastaavan.
Tuottaja (Generator): Tuottaa tietynlaista XML-dataa, esimerkiksi tiedostosta tai dynaamisesti.
Muuntaja (Transformer): Muuttaa XML:ää toiseen muotoon.
Tallentaja (Serializer): Tallentaa tai lähettää XML-vuon verkkoon halutussa muodossa, esimerkiksi HTML:nä tai PDF:nä.
Valitsija (Selector): Haarauttaa työjärjestyksen tietyn ehdon mukaan.
Näkymä (View): Kehitystyökalu, jolla voidaan tarkastella XML:ää työjärjestyksen keskellä.
Lukija (Reader): Lukee dataa muuttamatta sitä. Tarvitaan esim. binäärimuotoisten tiedostojen ja kuvien välittämiseen.
Toiminto (Action): Java-ohjelmointikielellä toteutettu erillinen osa työjärjestystä. Useimmiten sisältää ohjelmalogiikkaa.
Aiheesta muualla

Cocoon-projektin kotisivu (englanniksi)
Filip II (Orléans)

Orléansin herttua Filip II, Jean-Baptiste Santerre
Filip II, Orléansin herttua (2. elokuuta 1674 Saint-Cloud'n palatsi – 2. joulukuuta 1723 Versailles, Ranskan kuningaskunta) oli Orléansin suvun päämies ja Ranskan sijaishallitsija kuningas Ludvig XV:n alaikäisyyden aikana vuosina 1715–1723. Ranskan historiassa kyseinen kausi tunnetaan nimellä La Régence ja Filipiin viitataan usein nimityksellä regentti.
Suku

Filip II:n vanhemmat olivat kuningas Ludvig XIV:n nuorempi veli Orléansin herttua Filip I ja Pfalz-sukuinen Elisabeth Charlotte. Hänet tunnettiin aluksi nimellä Chartresin herttua, kunnes hän peri isänsä arvon tämän kuoltua hänen käsivarsilleen kesäkuussa 1701.
Hänellä oli kaksi sisarusta, joista nuorempi sisar Élisabeth Charlotte d’Orléans (1676–1744) oli Lothringenin ja Barin herttuatar avioiduttuaan Lotringenin herttua Leopold I:n (1679–1729) kanssa. Lisäksi hänellä oli kolme vanhempaa sisaruspuolta, joista Marie Louise d’Orléans (1662–1689) oli Espanjan ja Intian kuningatar avioiduttuaan Kaarle II:n kanssa ja Orléansin herttuatar Anne Marie (1669–1728), josta tuli Sardinian kuningatar avioiduttuaan Viktor Amadeus II:n kanssa.
Sotilasura

Hän palveli Ranskan armeijassa ja osallistui yhdeksänvuotiseen sotaan (1689–1697), mutta kuningas Ludvig XIV jätti hänet tuolloin armeijan korkeimman johdon ulkopuolelle. Espanjan perimyssodassa hän sitä vastoin pääsi komentamaan Ranskan joukkoja Italiassa vuonna 1706 ja Espanjassa vuosina 1707–1708.
Sijaishallitsija 1715-1723

”Ensimmäisenä veriprinssinä” (prince du sang) Filip nimitettiin sijaishallitsijaksi Ludvig XIV:n kuoltua 1. syyskuuta 1715, jolloin uusi hallitsija Ludvig XV oli vasta viisivuotias. Ludvig XIV oli kuitenkin testamentissaan varmistanut, että suuri osa vallasta jäi kahden hänen tunnustamansa aviottoman pojan käsiin. Mikäli Ludvig XV kuolisi, heidän oli määrä tunnustaa Ranskan kruunun perijäksi Orléansin herttuan sijasta Ludvigin toinen pojanpoika, Espanjan kuningas Filip V. Niinpä Filip Orléans aloittikin sijaishallitsijakautensa järjestämällä Ludvig XIV:n testamentin kumotuksi Pariisin parlamentissa 12. syyskuuta 1715.
Hän otti myöhemmin Ranskassa käyttöön polysynodiana (la polysynodie) tunnetun kokeellisen hallintojärjestelmän, jossa ministerit korvattiin neuvostoilla. Järjestelyn tarkoituksena oli lisätä ylhäisaatelin valtaa, mutta se osoittautui tehottomaksi ja siitä luovuttiin syyskuussa 1718. Auttaakseen valtiontaloutta toipumaan Ludvig XIV:n ajan sotien rasituksista Filip asetti vuonna 1717 skotlantilaisen pankkiirin John Law’n johtamaan talousuudistuksia. Seurauksena oli kolme vuotta myöhemmin tapahtunut taloudellinen romahdus.
Filipin ulkopolitiikan perustana oli pyrkimys varmistaa hänen oma mahdollisuutensa päästä tulevaksi kuninkaaksi. Vuonna 1716 Filipin johtava ministeri Guillaume Dubois allekirjoitti Englannin kanssa liittosopimuksen, jossa Englanti sitoutui tukemaan häntä Ranskan kruununperijäksi Espanjan Filip V:n sijaan. Ranska ja Englanti julistivat vuonna 1719 Neliliiton sodan Espanjalle ja seuraavana vuonna Espanjan Filip V joutui luopumaan vaateistaan Ranskan kruunuun.
Perintö

Orléansin herttuan sijaishallitsijuus päättyi helmikuussa 1723, jolloin Ludvig XV julistettiin täysi-ikäiseksi. Elokuussa samana vuonna kuningas nimitti hänet johtavaksi ministerikseen, mutta hän kuoli vain neljä kuukautta myöhemmin 49-vuotiaana Versailles'ssa 2. joulukuuta 1723 rakastajattarensa herttuatar Marie-Thérèse Blonel de Phalaris'n käsivarsille.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filip II (Orléans) Wikimedia Commonsissa
Françoise-Marie de Bourbon, Chartresin herttuatar, Pierre Gobert 1700
Käännös suomeksi