Tasavallan Presidentti (yhtye)
Musiikkityyli > Musiikillinen kehitys

Ääninäytteet
Tasavallan Presidentin musiikki yhdisteli aluksi esimerkiksi bluesia ja jazzia.
-albumilla yhtyeen musiikki eteni monimutkaisempaan suuntaan. Eero Raittinen laulaa unisonossa saksofonin kanssa.
Paluualbumilla  yhtyeen esittämä jazzrock oli aiempaa ytimekkäämpää.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Ensimmäisellä albumilla Tasavallan Presidentti (1969) musiikin pohjana ovat blues-skaalan soittamisesta syntyneet Cream- ja Jimi Hendrix -vaikutteiset heavy- ja ”jytäkuviot”. Jukka Tolosen kitaransoitossa on vaikutteita Eric Claptonilta ja muilta aikakauden esikuvilta. Hän toi esikoisalbumin sointiin vaikutteita jazzin lisäksi klassisesta musiikista. Jo tällä albumilla esillä ovat muutamaa kappaletta lukuun ottamatta laulun sijaan enimmäkseen soitinosuudet. Groundstroem kritisoi yhtyeen kaikkia esikoisalbumin jälkeisiä julkaisuja sen alkuperäisellä toimintakaudella (1969–1974) ”turhan vakaviksi”.
Toinen albumi Tasavallan Presidentti (1971) on pitkälti esikoisalbumin kaltainen. Jazz-vaikutteet ovat edelleen mukana, ja myös puhaltimien ja etenkin huilun osuus säilyi vahvana. Sen sijaan klassisen musiikin vaikutteet puuttuvat. Myös tahtilajeihin on tullut jonkin verran muutoksia, ja dynamiikan vaihtelut ovat aiempaa suurempia ja instrumentaaliset jaksot hieman lyhyempiä. Kahden ensimmäisen albumin kappaleet ovat yleisen rockmusiikin tapaan helposti hahmottuvia ja useimmiten kestoltaan lyhyitä.
Kolmannella albumilla Lambertland (1972) yhtyeen tyyli muuttui. Musiikista tuli monimutkaisempaa, ja Tasavallan Presidentti siirtyi alkuperäisestä jazzrockista entistä progressiivisempaan ilmaisuun. Soittajien taitojen kehittyessä kuviot nopeutuivat ja skaaloja käytettiin laajemmin. Kappaleet ovat selkeiden A- ja B-osien sijaan vaihtelevia ja monimuotoisia teoksia. Laulun osuus pieneni entisestään, samalla kun tahtilajit ovat entistä monimutkaisempia ja dynamiikan vaihtelut ovat lisääntyneet. Kappaleet olivat pidempiä ja yhtä lukuun ottamatta noin seitsemän tai kahdeksan minuutin mittaisia. Jazz-vaikutteita toi nyt Juhani Aaltosen korvannut Pekka Pöyry, mutta tyyli ei siltikään ollut suoranaista fuusiojazzia. Klassisen musiikin vaikutteet palasivat pienimuotoisesti kappaleessa ”Dance”. Kappaleet perustuivat kitaralle sopiviin sävellajeihin ja melodiat joko laululle tai saksofonille. Eero Raittinen lauloi usein unisonossa Pöyryn saksofonin kanssa. Laulujen sanat kirjoitti nyt yhtyeen ulkopuolinen Mats Huldén, jonka tekstit olivat Robsonin tyyliltään perinteisempiä sanoituksia esoteerisempia ja vaikeaselkoisempia.
Lambertlandin aikoihin aiemmin demokraattinen yhtye oli alkanut Tolosen mukaan edetä yhä enemmän hänen musiikillisten ideoidensa mukaisesti. Hän sävelsi Frank Zappa -vaikutteiset kappaleensa kokonaan yksin bassonuotteja myöten eikä antanut muille tilaa luoda tai improvisoida. Tolonen on sanonut, että seuraavalla Milky Way Moses -albumilla (1974) muiden jäsenten rooli kuitenkin jälleen kasvoi Pekka Pöyryn aloitteesta. Kyseisellä levyllä rockin ja jazzin fuusio on aiempaa tiiviimpi. Prog Archives -sivusto vertaa levyä Colosseum-yhtyeen musiikkiin. Sivuston mukaan Tasavallan Presidenttiä hädin tuskin voi kutsua klassiseksi progressiivisen rockin yhtyeeksi, koska se esitti niin laajasti erilaista musiikkia, johon kuului jazz-vaikutteita, bluesia, folkia ja rockia. Paluulevyllä Six Complete (2006) jazzrock-tyyli säilyi, mutta musiikki oli ytimekkäämpää kuin yhtyeen kaikkein progressiivisimmalla kaudella.
Suomalaisen progressiivisen rockin varhaisista vaiheista pro gradun kirjoittanut Taru Oksanen katsoo Tasavallan Presidentin eronneen muista aikalaisistaan siinä, että sillä oli selkeä, koko tuotannon läpikulkeva musiikillinen linja.