stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jack Nicholson
Nuoruus

Jack Nicholson syntyi New Jerseyssä 1937. Hänen biologinen äitinsä oli newjerseyläinen tanssija ja showtyttö June Frances Nicholson, joka oli Jackin syntyessä vain 17-vuotias ja epävarma lapsen isän henkilöllisyydestä. Välttääkseen Jackia saamasta aviottoman lapsen leimaa, Junen omat vanhemmat suostuivat kasvattamaan tyttärenpoikansa omanaan. Jackille kerrottiin, että hänen isoäitinsä Ethel May Nicholson oli hänen oikea äitinsä. Hänelle selvisi vasta 1975, että siskona esiintynyt June Nicholson oli todellisuudessa hänen äitinsä. June sekä isoäiti Ethel olivat tuolloin jo kuolleet. Jack Nicholsonin isästä ei ole varmuutta, mutta todennäköisesti se oli joko June Nicholsonin aviomies Donald Furcillo tai manageri Eddie King.
Ura > Alku ja nousu tähteyteen

Nicholson kasvoi Neptune Cityssä, New Jerseyssä ja muutti ennen lukion alkamista perheineen Spring Lakeen. High schoolin jälkeen Nicholson muutti Los Angelesiin. Hän sai työpaikan Hanna-Barberan toimistosta MGM:n sarjakuvastudiolla. Hänelle tarjottiin vakiopaikkaa sarjakuvantekijänä, mutta kiinnostus näyttelemiseen sai Nicholsonin kieltäytymään kunniasta. Hän alkoi ensimmäisen kerran näytellä Players Ring Theater -nimisessä ryhmässä. Nicholson sai pian ensimmäisen elokuvaroolinsa Roger Cormanin elokuvasta The Cry Baby Killer (1958). Hän esiintyi muissakin Cormanin elokuvissa, joista merkittävin oli vuoden 1960 Pieni kauhukauppa. Nicholson alkoi olla jo tunnettu nimi b-elokuvissa, ja hän oli myös näyttämöharjoittelijana ja esiintyi pienissä rooleissa saippuasarjoissa.
Nicholson laajensi nopeasti elokuvauraansa käsikirjoittamiseen ja ohjaamiseen. Hänen ensimmäinen käsikirjoituksensa oli vuoden 1963 Thunder Island. Ohjaaja Monte Hellman teki Nicholsonin kanssa neljä elokuvaa 1960-luvun puolivälissä, ja niistä lännenelokuvan He ratsastivat läpi luotisateen Nicholson oli sekä käsikirjoittamassa että tuottamassa. Seuraavaksi hän käsikirjoitti Cormanin psykedeelisen Tripin ja juonettoman musiikkiteollisuussatiirin Head, jossa esiintyi The Monkees. Tähdeksi Nicholsonin nosti sivuosarooli klassikkoelokuvassa Easy Rider – matkalla (1969). Alkoholisoituneen lakimiehen rooli toi hänelle myös Oscar-ehdokkuden parhaasta miessivuosasta.
Ura > 1970- ja 1980-lukujen huippuvuodet

Nicholsonin asema Hollywoodin tähtinäyttelijänä vakiintui lopullisesti Bob Rafelsonin elokuvalla Rajut kuviot (1970), josta hän oli ehdokkaana parhaan miespääosan Oscar-palkintoon. 1970-luku oli muutenkin Nicholsonin uran huippuhetki, sillä hän esiintyi vuosikymmenen aikana useissa klassikkoelokuvissa.
Vuonna 1971 ilmestynyt Sähinää, se sanoi oli Nicholsonin ensimmäinen ohjaustyö. Elokuva ei saanut kovin hyvää vastaanottoa kriitikoilta, ja Nicholson palasi seuraavana vuonna näyttelijäksi elokuvassa Vain unelmilla on siivet. Saattokeikasta (1973) Nicholson oli jälleen Oscar-ehdokkaana ja hänet palkittiin Cannesin elokuvajuhlien parhaan miesnäyttelijän palkinnolla. Hän sai jälleen Oscar-ehdokkuuden Roman Polańskin neo-noirista Chinatown (1974), jossa hän esitti etsivä Jack Gittesiä. Seuraavana vuonna Nicholson esiintyi Michelangelo Antonionin elokuvassa Ammatti: reportteri, musikaalissa Tommy, komediassa Akka jota ei saatu hengiltä ja Miloš Formanin elokuvassa Yksi lensi yli käenpesän, josta Nicholson sai lopulta parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. Hän esitti siinä Randall Patrick McMurphyä, rauhatonta mielisairaalaan lähetettyä vankia.
Nicholson esiintyi 1977 idolinsa Marlon Brandon kanssa elokuvassa Missouri. Se ei kuitenkaan menestynyt, kuten ei myöskään Nicholsonin seuraava ohjaustyö Mitäs täällä roikut Henry Moon?. Stephen Kingin romaaniin perustunut Stanley Kubrick -elokuva The Shining – Hohto oli jälleen Nicholsonin tunnetumpia rooleja. Siinä hän esittää kirjailija Jack Torrancea, joka syrjäisen hotellin huoltajana ajautuu väkivaltaan syrjätymisen ja turhautumisen kautta.
Hohdon jälkeen Nicholsonin seuraavia elokuvia olivat Postimies soittaa aina kahdesti, Punaiset, josta hän oli Oscar-ehdokkaana, Raja ja Hellyyden ehdoilla, jossa hän esittää entistä astronauttia, joka itsepintaisesti yrittää leskinaapuriaan (Shirley MacLaine). Nicholson palkittiin parhaan miessivuosan Oscarilla elokuvasta. Hän oli jälleen ehdolla miespääosaan Oscariin mustasta komediasta Prizzin kunnia. Sydän karrella ei pärjännyt niin hyvin, mutta Karhiaisesta hän oli jälleen Oscar-ehdokkaana. Vuosikymmenen lopulla Nicholson esiintyi Jokerina Tim Burtonin Batmanissa.
Ura > 1990-luvulta eteenpäin

Nicholson ohjasi 1990 kauan odotetun ja monesti siirretyn Chinatownin jatko-osan Chinatown II, jossa myös näytteli pääosaa. Sitä seurasi 1992 kolme elokuvaa, huonot arviot saanut Koirat karvoissaan, Jimmy Hoffan henkilökuva Hoffa ja Kunnian miehiä. Viimeksi mainitussa hän esitti sotilastukikohdan murhaa salailevaa upseeria ja sai siitä uransa kymmenennen Oscar-ehdokkuuden.
Nicholsonille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1994. Roolit elokuvissa Wolf ja Emily on poissa seurasivat 1994 ja 1995. Nicholson palasi 1997 Iltatähdessä elokuvan Hellyyden ehdoilla rooliin. Samana vuonna ilmestyi Tim Burtonin ohjaama tieteisparodia Mars hyökkää!, jossa Nicholson esitti Yhdysvaltain presidenttiä. James L. Brooksin ohjaamassa romanttisessa komediassa Elämä on ihanaa Nicholson esitti pakko-oireista ja homofobista kirjailijaa, joka ihastuu Helen Huntin esittämään yksinhuoltajatarjoilijaan. Hänet palkittiin siitä uransa kolmannella Oscar-palkinnolla, ja hän nousi palkinnon myötä eniten Oscareita saaneeksi miesnäyttelijäksi. Samalla hän ohitti myös Laurence Olivierin eniten ehdokkuuksia saaneena miesnäyttelijänä.
Brooksin elokuvan jälkeen Nicholson piti neljän vuoden tauon ja palasi elokuvarooleihin Sean Pennin elokuvassa The Pledge – kunniasanalla. Vaikka Nicholsonin roolisuoritusta pidettiinkin vaikuttavana, uransa 12 Oscar-ehdokkuutensa hän sai vasta seuraavana vuonna elokuvasta About Schmidt. Seuraavaksi hän esiintyi Adam Sandlerin kanssa komediassa Anger Management ja Diane Keatonin vastaparina romanttisessa elokuvassa Jotain annettavaa. Sen jälkeen Nicholson piti kolmen vuoden tauon ja esiintyi 2006 rikollispomona Martin Scorsesen The Departedissa. Seuraavana vuonna hän esitti kuolevaa syöpäpotilasta komediassa Nyt tai ei koskaan, ja 2010 hän näytteli elokuvassa How Do You Know.
Nicholson kertoi vuonna 2013, ettei hänellä ole enää samanlaista intoa tehdä näyttelijän töitä kuin aiemmin. Lisäksi naisten suurena hurmurina tunnettu Nicholson tuntee jo itsensä vanhaksi ja kyvyttömäksi enää iskeä naisia.
Yksityiselämä

Nicholson tunnetaan elokuviensa lisäksi useista suhteistaan, ja hänet on yhdistetty useisiin näyttelijöihin ja malleihin, kuten Susan Anspachiin, Lara Flynn Boyleen, Rachel Wardiin ja Candice Bergeniin. Nicholsonilla onkin viisi lasta neljän eri naisen kanssa. Nicholsonin ensimmäinen lapsi Jennifer Nicholson syntyi 1964 Nicholsonin ja hänen ainoan aviovaimonsa Sandra Knightin liitosta. Poika Caleb Goddard Anspach syntyi 1970 suhteesta Anspachiin ja tyttö Honey Duffy (o.s. Hollman) 1981 suhteesta malli Winnie Hollmaniin. Nicholsonin pitkäaikaisin suhde on näyttelijä Anjelica Hustoniin, jonka kanssa hän asui 1973–1983. Vaikka pari asuikin erillään vuodesta 1983, suhde jatkui vuoteen 1989, jolloin Huston sai tietää, että näyttelijä Rebecca Broussard odotti Nicholsonille lasta. Broussardin kanssa hän sai kaksi lasta, Lorrainen (s. 1990) ja Raymondin (s. 1992). Näyttelijän omaisuuden arvo on noin 400 miljoonaa dollaria. Nicholson keräilee myös taidetta. Hänen kokoelmansa arvoksi on veikkailtu yli 100:aa miljoonaa euroa. Näyttelijän kotoa löytyy muun muassa Pablo Picasson, Henri Matissen, Tamara de Lempickan sekä Andy Warholin taidetta.
Filmografia > Ohjaajana, tuottajana ja käsikirjoittajana

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Ohjaajana | Elokuvat> Tuottajana | Elokuvat> Käsikirjoittajana | Elokuvat>  | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1963 | Terrorin vallassa | The Terror |  |  |  |  |  |
| 1963 | Thunder Island | Thunder Island |  |  |  |  |  |
| 1964 | Flight to Fury | Flight to Fury |  |  |  |  |  |
| 1965 | He ratsastivat läpi luotisateen | Ride in the Whirlwind |  |  |  |  |  |
| 1966 | Hän ampui ensin | The Shooting |  |  |  |  |  |
| 1967 | Trippi | The Trip |  |  |  |  |  |
| 1968 | Head | Head |  |  |  |  |  |
| 1971 | Sähinää, se sanoi | Drive, He Said |  |  |  |  |  |
| 1978 | Mitäs täällä roikut Henry Moon? | Goin’ South |  |  |  |  |  |
| 1990 | Chinatown II | The Two Jakes |  |  |  |  |  |
| 1992 | Blue Champagne | Blue Champagne |  |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jack Nicholson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jack Nicholson Elonetissä.
Nicholson elokuvassa Pieni kauhukauppa.
Nicholson (1976)
Jack Nicholson vuonna 2002.
Myh’ailo Boitšuk

Myh’ailo Boitšuk, kuva 1920-luvulta.
Myh’ailo Lvovytš Boitšuk (ukr. Михайло Львович Бойчук; 30. lokakuuta 1882 Romanivka - 18. heinäkuuta 1937 Kiova) oli ukrainalainen taidemaalari. Boitšukia syytettiin 1930-luvulla formalismista, porvarillisesta nationalismista  ja pitäytymisestä maaseutuun. Hänet pidätettiin ja ammuttiin.
Elämänvaiheita

Boitšuk aloitti taideopintonsa Lvivissä vuonna 1898 ja jatkoi niitä vuotta myöhemmin Wienissä yksityisessä taidekoulussa. Vuonna 1899 hän aloitti opintonsa Krakovan taideakatemiassa, missä opiskeli vuoteen 1905 saakka. Hän otti lisäopetusta vielä Wienissä ja Münchenissä ja piti ensimmäisen näyttelynsä Lvivissä Latour-galleriassa vuonna 1905. Kahta vuotta myöhemmin hänellä oli näyttely Münchenissä.
1900-luvun alun monien nuorten taiteilijoiden tapaan myös Boitšuk lähti Pariisiin. Hän perusti sinne vuonna 1909 oman ateljeekoulun ja siellä hän tapasi tulevan vaimonsa, Sofija Nalepynskan. Hänen töitään oli esillä Salon d’Automnessa ja yhdessä oppilaidensa kanssa hän piti vuonna 1910 näyttelyn bysanttilaisesta taiteesta. Tuona vuonna hän vieraili vaimonsa kanssa Italiassa. Pariisin vuosinaan hän oli todistamassa modernin taiteen syntyä ja yritti sovittaa sen perinteisiin ukrainalaisiin muotoihin. Hänen tyyliään on kuvattu uusbysanttilaisuudeksi.
Matkan jälkeen Boitšuk palasi yhdessä Itävalta-Unkariin Lviviin. Hän oli saanut sieltä työpaikan kansallismuseosta monumentaalimaalarina ja restauroijana. Hän sai pelastetuksi monia huonokuntoisia 1600- ja 1700-lukujen ikoneita. Hän oli ensimmäisen maailmansodan syttymisen aikana Venäjällä, ja hänet internoitiin, sillä hän oli Itävalta-Unkarin kansalainen. Venäjällä hän oli maalannut muraaleja ja restauroinut ikonostaaseja.
Vuoden 1917 vallankumousten jälkeen Boitšuk asettui Kiovaan. Hän oli perustajajäsenenä Ukrainan valtiollisessa taideakatemiassa, missä toimi opettajana sekä lyhyen aikaa rehtorina. Vuonna 1925 hän oli mukana perustamassa Ukrainan vallankumouksellisen taiteen yhdistystä (ARMU). Hän vieraili Saksassa ja Ranskassa, perusti monumentaalimaalauksen koulun ja johti taiteilijaryhmää joka teki monumentaalimaalauksia ja koristeli vallankumousjuhlia. Hänen koulustaan ja oppilaistaan tuli merkittävä tekijä Ukrainan modernissa taiteessa.
1930-luvulla tunnelmat synkistyivät. Vapaamielisyyden kausi oli ohi. Sosialistisesta realismista tuli pakollinen, ainoa hyväksytty taidesuuntaus. Boitšuk maalasi tyylisuunnan mukaiset freskot Harkovan teatteriin vuosina 1933–1935. Vuonna 1936 Boitšukia syytettiin "Vatikaanin agentiksi", hänet pidätettiin, häntä kidutettiin ja hänet ammuttiin samana päivänä kuin hänen oppilaansa Ivan Padalka ja Vasil Sedlar. Neljä kuukautta myöhemmin ammuttiin hänen vaimonsa.
Boitšukin pidätyksen jälkeen hänen freskonsa peitettiin ja hänen muita töitään tuhottiin. Kun Lviv liitettiin toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliittoon, hänen työnsä haettiin museosta tuhottaviksi. Myöhemmin joitakin on paljastunut kätköistä.
Teoksia

Maitotyttö
Neito
Naisen muotokuva
Profeetta Elia
Aiheesta muualla

‘Eye on Culture’: Mykhailo Boichuk (and Manuil Shekhtman) and the “Boichukist” Tradition in Painting Ukrainian Jewish Encounter 30.4.2020 (englanniksi)
Noora Shingler

Noora Shingler 2019.
Noora Shingler (o.s. Vanhanen, s. 1981) on suomalainen toimittaja ja bloggaaja.
Shingler aloitti toimittajanuransa Yle TV1:n ajankohtaisohjelmassa Kuningaskuluttaja, jonka juontajana hän toimi vuosina 2005–2008.  Hän on työskennellyt lisäksi Yleisradion ensimmäisenä ympäristökoordinaattorina, Yle TV2:n Silminnäkijä-ohjelman toimittajana ja ollut perustamassa vuonna 2009 tiedostavien naisten mediaa nimeltä Uusi Musta (Tarinatalo, Yle). Vuosina 2011–2012 hän juonsi MTV3:n sisustusohjelmaa Tyylivarkaat. Koulutukseltaan hän on mediatuottaja.
Vuonna 2011 julkaistiin Shinglerin kirjoittama teos Marjoja & maskaraa – kuinka hylkäsin turhat ruoka- ja kosmetiikkakemikaalit. Hän on kirjoittanut kulutuskriittistä blogia nimeltä Kemikaalicocktail vuodesta 2008.
Shingler on tehnyt yhteistyötä luonnonkosmetiikkamerkki Mádaran kanssa vuodesta 2013 ja suunnitellut merkille oman nimikkotuotesarjansa.
Shingler on työskennellyt tuottajana Suomen Blogimediassa sekä Community Managerina CosmEthics-applikaatiossa.
Noora Shingler oli ehdolla eduskuntavaaleissa 2019 vihreiden riveistä, Helsingin vaalipiirissä.
Aiheesta muualla

Kemikaalicocktail-blogi
Nouga

| Nouga |
| --- | --- |
 Nouga
 Koordinaatit: 11°43′0″N, 8°40′28″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Koulikoron alue
Piiri:  Kangaban piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  606,65 km²
Väkiluku (2009):  11 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nouga on maalaiskunta Koulikoron alueen Kangaban piirissä Malissa. Sen keskuskylä Banancoro sijaitsee Nigerjoen rannalla 40 kilometriä Kangabasta lounaaseen. Kunnassa on 11 100 ja keskuskylässä 2 900 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Nougan kunnan pinta-ala on 606,65 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kangaban piirin Kaniogon ja Séléfougoun ja idässä Sikasson alueen Yanfolilan piirin Tagandougoun ja Sankaranin kuntiin sekä etelässä ja lännessä Guineaan. Kunnan läpi virtaa Nigerjoki. Seutu kuuluu Guinean ilmastovyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu kuusi kylää. Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja. Lisäksi on bambaroita, fulbeja, somonoja, bozoja, soninkeja ja maureja.
Kunnan läpi kulkee Bamakon ja Guinean rajan välinen maantie, joka on kulkukelpoinen vain kuivaan aikaan. Sadeaikaan liikennevälineinä toimivat veneet.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, maissi, durra ja hirssi. Myytäväksi kasvatetaan maapähkinää, puuvillaa, tupakkaa, lehmänpapua ja vihanneksia. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan keräilyä, kullankaivuuta, kaupankäyntiä ja käsityöammatteja.
Palveluihin kuuluvat neljä alakoulua, kaksi yläkoulua ja Tombolan terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja ja vesiposteja.
Oikhalia

Oikhalia (m.kreik. Οἰχαλία, lat. Oechalia) tai Oichalía (kreik. Οιχαλία) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Oikhalia, antiikin aikainen kaupunki Aitoliassa
Oikhalia, antiikin aikainen kaupunki Euboialla
Oikhalia, antiikin aikainen kaupunki Messeniassa
Oikhalia, antiikin aikainen kaupunki Thessaliassa
Oichalía, kylä ja kunta Messenian alueyksikössä
Oichalía, kaupunki ja Farkadónan kunnan kunnallisyksikkö Tríkalan alueyksikössä
Not of This Earth

| Not of This Earth Joe Satriani |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1986
 Tuottaja(t): Joe Satriani ja John Cuniberti
 Tyylilaji: instrumentaalirock
 Kesto: 38.46
 Levy-yhtiö: Strange Beautiful Music/ASCAP
Joe Satrianin muut julkaisut
| Joe Satriani 1984 | Not of This Earth 1986 | Surfing with the Alien 1987 |
Not of This Earth on kitaristi Joe Satrianin ensimmäinen albumi. Levy julkaistiin vuonna 1986.
Kappalelista

Not of This Earth – 3.55
The Snake – 4.40
Rubina – 5.50
Memories – 4.00
Brother John – 2.07
The Enigmatic – 3.25
Driving at Night – 3.30
Hordes of Locusts – 4.55
New Day – 3.56
Headless Horseman – 1.50
Kokoonpano

Joe Satriani – Kitarat, basso, koskettimet
Jeff Campitelli – Rummut ja lyömäsoittimet
John Cuniberti – lyömäsoittimet
Säveltänyt, kirjoittanut ja sovittanut – Joe Satriani
Tuottajat – Joe Satriani & John Cuniberti
Kustantaja – Strange Beautiful Music/ASCAP
Nauhoitettu – Hyde Street Studiolla, San Francisco, Kalifornia
Engineering – John Cuniberti
Masterointi – Bernie Grundman
Maalaus – David Bett
Valokuvaus – Glen la Ferman
Nina Rillstone

Nina Kathy Rillstone (s. 15. huhtikuuta 1975 Brentwood, Essex, Yhdistynyt kuningaskunta) on uusiseelantilainen kestävyysjuoksija. Hän kilpaili vuoden 2008 kesäolympialaisissa Pekingissä ja jäi siellä naisten maratonissa 16. sijalle ajalla 2:31:16. Rillstonen ennätysaika maratonissa on 2:29:46, jonka hän saavutti Naganossa 16. huhtikuuta 2006.
Netta Malinen

Netta Malinen (s. 1992) on suomalainen ratameloja. Hän edustaa Tampereen Vihuria.
Malinen kilpaili ensimmäisen kerran aikuisten MM-kilpailuissa Račicessa elokuussa 2017 sijoittuen kajakkiyksiköiden 1 000 metrillä kahdeksanneksi ja 5 000 metrin yhteislähtökilpailuissa 13:nneksi. Vuoden 2018 EM-kilpailuissa hän oli 1 000 metrillä viides ja 5 000 metrillä 15:s. Vuoden 2018 raskaissa olosuhteissa kilpailluissa MM-kilpailuissa Malinen sijoittui edellisvuoden tapaan 1 000 m kahdeksanneksi, ja 5 000 metrillä hän oli 19:s.
Malinen tavoittelee paikkaa Tokion kesäolympialaisiin 2020 myös kaksikoissa Pauliina Polet’n kanssa.
Malinen on kilpaillut myös maratonmelonnan MM-kilpailuissa. Naisten Suomen mestaruuksia hänellä on kymmeniä, muun muassa silloin ennätykselliset 12 kappaletta vuodelta 2016. Urheilutoimittajien Liitto valitsi Malisen Suomen vuoden 2018 parhaaksi melojaksi.
Malinen aloitti melonnan asuessaan kilometrin päästä Tampereen Vihurin Rauhaniemen melotapaikasta. Muutama vuosi myöhemmin hän siirtyi harjoittelemaan Kaukajärvelle. Malinen on toiminut myös melontavalmentajana. Koulutukseltaan Malinen on saksan ja ruotsin kielen maisteri Tampereen yliopistosta.
Sijoitukset

MM-kilpailut
2017: 1 000 m kahdeksas, 5 000 m 13:s
2018: 1 000 m kahdeksas, 5 000 m 19:s
EM-kilpailut
2018: 1 000 m viides, 5 000 m 15:s
Newforestinponi

| Newforestinponi |
| --- | --- |

Tyyppi::  poni
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Iso-Britannia
Polveutuminen::  paikallinen ponikanta, walesinponi, ylämaanponi, englannintäysiverinen, arabianhevonen
Muita nimityksiä::  New Forest -poni
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  lasten kilparatsu
Merkitys Suomessa::  noin 1 200 yksilöä
Ominaisuudet
Korkeus::  alle 148 cm
Värit::  kaikki paitsi kirjavat ja valkovoikko (blue-eyed cream); usein ruunikko
Newforestinponi
Newforestinponi (myös New Forest -poni, puhekielessä usein NF tai nyffi) on esihistorialliselta ajalta peräisin oleva brittiläinen ponirotu. Rodun alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa, mutta myöhemmin siihen on risteytetty muun muassa walesinponeja, ylämaanponeja sekä arabian- ja englannintäysiverisiä. Newforestinponi on kotoisin Hampshiren kreivikunnan New Forestin alueelta, missä ponit ovat eläneet vapaina metsissä jo vuosisatojen ajan. Poneja elää yhä alkuperäisen kotiseutunsa metsissä, missä niiden elämä ei ole helppoa: ruokaa on vähän ja sen laatu on huonoa. Poneista onkin kehittynyt vähään tyytyviä, kestäviä ja varmajalkaisia.
Ominaisuudet

Newforestinponeilla on erinomainen ratsuponin rakenne. Monista risteytyksistä huolimatta rotu on yhtenäinen. Yleisilmeeltään newforestinponin tulisi olla sopusuhtainen, vankkarakenteinen ja ratsutyyppinen. Ponin säkäkorkeus ei saa ylittää 148 cm korkeutta. Alarajaa ei ole, mutta ponit ovat hyvin harvoin alle 120 cm korkeita. Newforestinponeilla sallitaan kaikki muut värit paitsi valkovoikko (BEC) ja kirjava. Voikkovärit sallitaan tammoilla ja ruunilla, mutta "sinisilmäisiä voikkoja" (BEC tai blue-eyed cream) ei hyväksytä. Ruunikko ja sen eri sävyt ovat tavallisimmat värit. Valkoiset merkit ovat sallittuja ainoastaan päässä ja jaloissa, eivätkä ne saa ylittää kintereitä tai polvia.
Newforestinponeilla tulee olla loivat ja pitkät lavat, syvä runko, vahva luusto, hyväasentoiset, kovaluiset ja suorat jalat sekä pyöreät ja kovat kaviot. Takaosan tulee olla voimakas ja hyvin muodostunut. Pään tulisi olla siro ja ponimainen, kaulan pitkä ja hyvin liittynyt. Liikkeiden tulee olla tarmokkaat, irtonaiset ja suorat, muttei kuitenkaan liioitellut. Luonteeltaan newforestinponit ovat valppaita, rauhallisia ja yhteistyöhaluisia. Niitä on luonteensa puolesta erityisen helppo kouluttaa ja käsitellä, ja ne sopivatkin hyvin lasten poneiksi. Ne ovat hyviä ratsuja ja valjakkoponeja. Newforestinponit ovat nykyään erinomaisia lasten kisaponeja, joilla kilpaillaan yleensä este- ja kouluratsastuksessa
Newforestinponit maailmalla ja Suomessa

Newforestinponi on suosittu rotu myös Ison-Britannian ulkopuolella. Niitä onkin viety paljon muualle Eurooppaan, Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa on noin 1200 rekisteröityä newforestinponia, ja vuosittain syntyy 40–50 varsaa. Rotu kuuluukin meillä suosituimpiin ponirotuihin, ja sillä on Suomessa myös kantakirja.
Newforestinponia käytetään paljon ratsuponijalostuksessa.
Aiheesta muualla

Suomen New Forest -poniyhdistys ry
Newforestinponi Suomen Hippos ry:n verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Newforestinponi Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nicolas Pépé

Nicolas Pépé vuonna 2019.
Nicolas Pépé (s. 29. toukokuuta 1995 Mantes-la-Jolie, Ranska) on norsunluurannikkolainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Espanjan La Ligassa pelaavaa Villarrealia.
Pépé edusti Ranskassa Poitiersia, Angersia, lainasopimuksella Orléansia ja Lillea. Angersin ja Lillen joukkueissa hän pelasi Ligue 1:ssä 107 ottelua ja teki niissä 38 maalia. Kaudella 2018–2019 hän oli 22 maalillaan liigan toiseksi paras maalintekijä.
Elokuussa 2019 Pépé siirtyi englantilaisseura Arsenaliin. Hän on 80 valioliigaottelussaan tehnyt 16 maalia. Kolmannessa Eurooppa-liigan ottelussaan portugalilaista Vitóriaa vastaan hän teki kaksi maalia. Kaikkiaan hän on 19 Eurooppa-liigan ottelussaan viimeistellyt kahdeksan maalia. Hän oli voittamassa FA Cupia 2020. Hän pelasi kauden 2022–2023 lainalla Ligue 1:n OGC Nicessä.
Syyskuussa 2023 Pépé siirtyi Arsenalista ilmaissiirrolla turkkilaiseen Trabzonsporiin. Hän pelasi kaudella 2023–2024 Turkin Superliigassa 19 ottelua, joissa hän teki viisi maalia, niistä ensimmäisen marraskuussa vierasvoitossa liigassa lopulta toiseksi sijoittunutta Fenerbahçea vastaan (Trabzonspor sijoittui kolmanneksi).
Pépé on pelannut Norsunluurannikon maajoukkueessa 46 ottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia. Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2019 hän pelasi kolme ottelua, vuonna 2022 neljä ottelua, joissa hän teki kaksi maalia, ja vuonna 2024 viisi ottelua mutta ei enää voitokkaissa välierässä ja loppuottelussa.
Night on Fire

| ”Night on Fire” Reckless Love |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Julkaistu: 26. huhtikuuta 2013
 Tuottaja(t): Ilkka Wirtanen
 Tyylilaji: rock, glam rock, glam metal
 Kesto: 03.16
 Levy-yhtiö: Universal Music
Reckless Loven muut singlet
| ”Born to Break Your Heart” 2012 | ”Night on Fire” 2013 | ”So Happy I Could Die” 2013 |
Night on Fire on Reckless Love -yhtyeen single, joka julkaistiin 26. huhtikuuta 2013. Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo, joka on kuvattu Las Palmasissa maaliskuussa 2013 ja sen on ohjannut Marko Mäkilaakso. Single on ensimmäinen julkaistava kappale myöhemmin tänä vuonna julkaistavalta albumilta.
Reckless Love kertoi singlen julkaisusta Facebook- ja kotisivuillaan perjantaina 5. huhtikuuta 2013.
Kokoonpano

Olli Herman – laulu
Pepe – kitara
Jalle Verne – basso
Hessu Maxx – rummut