stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aquincumin museo

Näkymä ulkoilmamuseosta, taustalla vanha museorakennus.
Aquincumin museo on Budapestissa sijaitseva museo, joka esittelee alueelta löydettyjä Rooman valtakunnan aikaisia esineitä ja muinaisjäännöksiä. Museo sijaitsee roomalaisen Aquincumin siviilikaupungin raunioiden alueella Óbudassa, Budapestin III osa-alueella. Hallinnollisesti Aquincumin museo on osa Budapestin historian museota.
Aquincumin museo koostuu ulkoilmamuseosta ja kahdesta näyttelyrakennuksesta. Ulkoilmamuseo ja sen alueelle rakennettu vanhempi näyttelyrakennus on yleisölle avoinna huhtikuusta lokakuuhun. Uudempi museorakennus, jossa on pysyvä näyttely, on auki ympäri vuoden. Museossa käy vuosittain yli 35 000 vierailijaa, joista suurin osa on koululaisia ja opiskelijoita. Kesän sesonkiaikaan siellä käy myös paljon ulkomaisia turisteja. Pysyvän näyttelyn lisäksi museossa on vaihtuvia näyttelyä, ja siellä järjestetään erilaisia tapahtumia ja koulutustilaisuuksia.
Historiaa

Aquincumin jäännökset löydettiin 1700-luvun lopulla. Sieltä löydettyjä esineitä oli ensimmäistä kertaa näytteillä vuonna 1867 Unkarin paviljongissa Pariisin maailmannäyttelyssä. Vuonna 1876 pidettiin 8. kansainvälinen antropologian ja arkeologian kongressi, ja sen osanottajat kävivät tutustumassa Aquincumin raunioihin. Aquincumin rauniot suojattiin hallinnollisella päätöksellä 1878 ja järjestelmälliset kaivaukset aloitettiin pian. Vuonna 1889 alkoi ilmestyä vuosikirja “Budapest régiségei” (suom. Budapestin muinaisjäänteet), jossa kaivauksien ja tutkimusten tulokset julkistettiin.
Aluksi kaivauksissa löydetyt esineet asetettiin näytteille Unkarin kansallismuseoon, mutta vuonna 1885 tärkeimmät löydöt olivat erikseen esillä kansallisessa näyttelyssä. Tämä näyttely sai osakseen suurta huomiota myös kansainvälisesti, ja koska esineitä oli niin paljon, Aquincumiin päätettiin perustaa oma museo. Museo avattiin yleisölle 10. toukokuuta 1894. Sen perustaja ja ensimmäinen johtaja oli Bálint Kuzsinszky, joka oli johtanut kaivauksia vuodesta 1882.
Museorakennus osoittautui pian liian pieneksi, joten jo kaksi vuotta myöhemmin 1896 siihen lisättiin kaksi siipeä osana unkarilaisten maahantulon tuhatvuotisjuhlia. Näyttelytilan koko on säilynyt siitä lähtien samana. Kiviesineiden kokoelma lapidarium perustettiin 1902 ja sitä laajennettiin vuosina 1904 ja 1928.
Kuszinszky kuoli 1938, ja seuraavaksi johtajaksi tuli Lajos Nagy. Museota suunniteltiin laajennettavaksi, mutta sota esti työn toteuttamisen. Vuonna 1945 museoalue vaurioitui kaasutehtaan pommituksissa, jolloin 40 % museorakennuksesta kärsi vaurioita ja viisi pommia putosi suoraan raunioihin. Tuohon aikaan löydöksistä osa oli näytteillä Károlyin palatsissa, ja niistä viidesosa tuhoutui sodan aikana. Károlyin palatsissa avattiin kuitenkin ensimmäinen näyttely sodan jälkeen vuonna 1947, ja myös Aquincumin museo avattiin seuraavana vuonna. Toisen maailmansodan jälkeen museon johtajana oli János Szilágyi.
Vuonna 2000 avattiin Aquincumin museon laajennus, jonka jälkeen pysyvää näyttelyä on voitu pitää auki myös talvisin. Pysyvä näyttely on esillä hiljattain kunnostetussa, uusklassiseen tyyliin rakennetussa ”sähkömuuntajatalossa”, joka on itsekin suojelukohde. 2000-luvulla myös vanhan museon julkisivua on entisöity ja raunioalueen informaatiojärjestelmää uusittu. Nykyisin museon johtajana on Paula Zsidi.
Museon kokoelmat > Ulkoilmamuseo

Ulkoilmamuseon sisäänkäynti on lähellä Szentendreen vievän rautatien Aquincum-nimistä pysäkkiä. Ensimmäinen tärkeä monumentti on forumilla sijainneen basilikan jäännökset. Itä-länsisuuntaisen päätien toisella puolella on esiin kaivettu laaja julkinen kylpylä. Siitä voi tunnistaa kassakopin, pukeutumishuoneet sekä kylmän, lämpimän ja kuuman veden altaat. Lämmitysjärjestelmä oli rakennettu lattian alle, jota pylväät kannattelivat, ja kanaviin seinien sisälle. Vesi kylpylään tuli terveyslähteestä. Kylpylän lähellä oli suuri kauppahalli, sen itäpuolella toinen kylpylä uima-altaineen ja sitten suuri asuintalo, jonka huoneista pääsi pylväin reunustetulle pihamaalle. Omistajan on täytynyt olla rikas, koska talossa oli erillinen päärakennus, jonka nyrkkeilijöitä kuvaava mosaiikkilattia on nähtävillä suojakannen alla. Kylpylän takana on näkemisen arvoinen, luolaa muistuttava Mithran temppeli.
Museon kokoelmat > Pysyvä näyttely

Pysyvässä näyttelyssä ovat esillä arvokkaimmat löydöt, joita kaivauksissa on tehty. Ensimmäisessä salissa on Aquincumia ja Pannoniaa esittävä kartta sekä alttarien ja jumalten patsaiden jäännöksiä. Toisessa salissa mielenkiintoisia esineitä ovat terra sigillata -keramiikasta tehdyt astiat ja pronssiset pienoisveistokset, jotka ovat kulkeutuneet Pannoniaan valtakunnan eri puolilta. Niiden joukossa on ihastuttava pronssiveistos, joka esittää mustaa orjapoikaa. Näytteillä on myös työkaluja, joita roomalaiset maanviljelijät ja tienrakentajat ovat käyttäneet. Kolmas sali on varattu käsityölle ja kaupalle. Huomattavia ovat puinen lipas, joka on säilynyt koskemattomana, ja savenvalajan uuni. Neljäs sali sisältää taiteen ja kulttuurielämän muistoja. Uskonnollinen elämä on esitteillä viidennessä salissa, missä kannattaa panna merkille Mithran alttari, joka on säilynyt koskemattomana, ja varhaiskristittyjen kulttiesineet.
Aquincumista löydetyistä esineistä tunnetuin on vesiurut, joita kutsutaan usein Aquincumin uruiksi. Mistään muista antiikin ajan uruista ei ole säilynyt yhtä monta yksittäistä osaa. Omistuskirjoituksesta selviää, että urut on lahjoittanut Aquincumin palokunnalle eräs kaupungin merkittävimmistä asukkaista, Gaius Iulius Viatorianus. Vuoden 294 tulipalo ei kuitenkaan säästänyt palokunnan päämajaakaan, ja urkujen nahkaiset ja puiset osat tuhoutuivat liekeissä. Jäljelle jäivät vain metalliosat, jotka Lajos Nagy löysi siviilikaupungin kaivauksissa vuonna 1931. Uruista on esillä toimiva rekonstruktio, joka on tehty 1930-luvun alkupuolella. Sekä urkujen jäännökset että rekonstruktio ovat nähtävillä pysyvän näyttelyn neljännessä salissa.
Museon kokoelmat > Lapidarium

Kiviesineiden kokoelmassa eli lapidariumissa on yli tuhat luetteloitua esinettä, kuten hautakiviä, sarkofageja, rakennusten koristeita, patsaita ja jonkin verran myös käyttöesineitä, kuten hiomakiviä. Lapidarium on yksi suurimpia Euroopassa Italian ulkopuolella.
Lapidariumin esineet eivät kerro vain Aquincumin historiasta, vaan ne ovat merkittävä tiedonlähde myös kansainvälisille antiikin ajan tutkimukselle. Yli puolet luetteloiduista esineistä sisältää kaiverruksia, jotka on julkaistu alan kirjallisuudessa. Veistetyistä monumenteista suurin osa on reliefeillä koristeltuja hautakiviä, hautarakennelmia ja sarkofageja. Joukossa on myös erilaisia rakennuselementtien koristeita, kuten pylväänpäitä ja jalustojen osia. Joskus monumenteista on löydetty erilaisten maalausten jäänteitä. Kolmiulotteiset veistokset ovat muun muassa hautapatsaita ja jumalien, keisareiden tai konsuleiden patsaita. Veistokset on tehty paikallisesta kalkkikivestä, mutta joukossa on myös maahantuotuja marmoriesineitä. Lapidariumin veistokset voidaan ajoittaa keisariajalle, vuosille 200–400.
Museon kokoelmat > Kirjasto

Museolla on myös oma kirjasto, joka on avattu vasta vuonna 1992, mutta joka perustuu jo ennen sotia toimineen museon kirjaston kokoelmiin. Kokoelmista huomattavan osan muodostaa museon perustajan Bálint Kuzsinszkyn yksityiskirjasto, jonka Kuzsinszkyn leski lahjoitti museolle 1939. Viime aikoina kirjaston kokoelmat ovat karttuneet sekä vaihdossa muiden kirjastojen kanssa että ulkomailta saatujen lahjoitusten avulla. Kirjaston tärkeimmät aihealueet ovat Budapestin alueen antiikin aikainen historia, etenkin Aquincumin kaupunki ja sen sotilaallinen, taloudellinen, sosiaalinen ja arkkitehtoninen historia. Kirjasto on tarkoitettu lähinnä henkilökunnan käyttöön, mutta siellä on myös rajallinen lainausmahdollisuus.
Muut museot

Aquincumin museon lisäksi roomalaisajan raunioita ja niistä löydettyjä esineitä on nähtävillä kahdessa pienemmässä museoissa. Linnoituksen sotilaskylpylä Thermae Maiores on näyttelykohteista vanhin, sillä se avattiin yleisölle jo kohta löytämisensä jälkeen 1700-luvun lopussa. Sotilaskylpylän museo avattiin sodan jälkeen uudelleen 1964, ja vuonna 1984 sitä laajennettiin lisää. Herkuleksen huvilan museo avattiin yleisölle vuonna 1967. Kummatkin museot suljettiin vuonna 1987 ylläpito-ongelmien vuoksi, mutta Herkuleksen huvila avattiin uudelleen 1994 ja sotilaskylpylä 1999. Kuten varsinainen Aquincumin museo, nekin ovat nykyään hallinnollisesti osa Budapestin historian museota. Sotilaskylpylän museo sijaitsee Flórian-aukiolla, ja siellä on nähtävillä lämmitysjärjestelmä sekä kylmän ja kuuman veden altaan. Herkuleksen huvila on melko lähellä, Meggyfa- ja Vihar-katujen kulmassa sijaitsevan koulun pihalla, ja siellä on nähtävillä Herkulesta esittävä mosaiikki, jota pidetään kauneimpana Aquincumista löydettynä ehjänä mosaiikkina.
Myös Contra Aquincumissa ja sotilaskaupungissa on ollut omat museonsa, mutta nekin suljettiin vuonna 1987, eikä niitä sen jälkeen ole avattu yleisölle. Lisäksi Aquincumista löydettyjä esineitä on nähtävillä Budapestin historian museon päänäyttelytilassa Budan linnassa ja Unkarin kansallismuseossa. Kansallismuseossa on yli 250 Aquincumin alueelta löydettyä kiviesinettä. Budan linnassa on näytteillä muun muassa osia sillasta, joka yhdisti Hadrianuksen palatsin mantereeseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aquincumin museo Wikimedia Commonsissa
Aquincumin museon pysyvän näyttelyn rakennus.
Pysyvän näyttelyn pääsali.
Aquincumin urkujen rekonstruktio.
Aquincumin museon lapidarium.
Kuitupalmu

| Kuitupalmu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Arecales
Heimo::  Palmukasvit Arecaceae
Suku::  Kuitupalmut Trachycarpus
Laji::  fortunei
Kaksiosainen nimi
 Trachycarpus fortunei  (Hook.) H.Wendl. 
Katso myös
   Kuitupalmu Wikispeciesissä   Kuitupalmu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuitupalmu (Trachycarpus fortunei) on Aasiasta kotoisin oleva palmulaji.
Se kasvaa hitaasti 12 metriä korkeaksi.
Kuitupalmua kasvaa yleisesti viljeltynä mutta harvinaisena metsissä 100–2400 metrin korkeudessa Bhutanissa, Intiassa, Myanmarissa, Nepalissa ja Vietnamissa.
Kuitupalmun lehdistä saatua kuitua käytetään mattoihin ja luutiin, hedelmistä saadaan vahaa ja siemenistä rohdosainesta.  Sen kukkanuppuja käytetään ravinnoksi keitettyinä.
Helli

| Helli |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  27. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  5. helmikuuta
Muunnelmia:  Hellä, Helle
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Helena, Hellevi tai Hellin
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helli on suomalainen naisen etunimi. Nimi on saattanut syntyä lyhentymällä useistakin eri nimistä. Lähtönimenä on voinut olla Helena, Hellevi tai Hellin.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 6 833 naiselle ja ainakin yhdelle miehelle. Heistä suurin osa on syntynyt ennen vuotta 1940. Helli voi olla myös esimerkiksi Helmistä käytetty epävirallinen kutsumamuoto.
Helli viettää nimipäivää 27. lokakuuta samoin kuin Hellin, Hellä ja Helle. Nimi otettiin almanakkaan vuonna 1929.
Tunnettuja Helli-nimisiä

Helli Hannula (1906–2005), lastenkirjailija
Helli Kaikkonen (1898–1974), kristillinen kirjailija ja suomentaja
Helli Kautto, Helli Okko (s. 1931), suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä
Helli Suominen (1898–1974), opettaja, toimittaja ja järjestövaikuttaja
Aaparahkasammal

| Aaparahkasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Alakaari::  Sphagnophytina
Luokka::  Rahkasammalet Sphagnopsida
Lahko::  Sphagnales
Heimo::  Sphagnaceae
Suku::  Rahkasammalet Sphagnum
Laji::  lindbergii
Kaksiosainen nimi
 Sphagnum lindbergii  Schimp. 
Katso myös
   Aaparahkasammal Wikispeciesissä   Aaparahkasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aaparahkasammal (Sphagnum lindbergii) on karujen rimpinevojen sammallaji. Se kuuluu Sphagnaceae -heimoon ja rahkasammalten sukuun.
Ulkonäkö

Aaparahkasammal on iso ja väritykseltään yleensä vihreänruskea. Aaparahkasammalen varsi on paksu, rento ja tumma. Haaralehdet ovat ohuita ja kärjestään sirottavia. Ne ovat asettuneet viiteen riviin ja ne kiiltelevät. Varsilehdet ovat lapiomaiset ja risakärkiset. Aaparahkasammalen kärkisilmu näkyy ja sillä on kaksi ulospäistä ja kaksi alaspäistä haaraa.
Levinneisyys

Aaparahkasammal kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla havumetsävyöhykkeellä. Se on Suomessa aapasuoalueella yleinen, etelässä paikoittainen.
Elinympäristö

Aaparahkasammal kasvaa vähäravinteisilla soilla väli- ja rimpipinnoilla.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Aaparahkasammal (Sphagnum lindbergii)
Luopioisten kasvisto: Aaparahkasammal
ITIS: Sphagnum lindbergii (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Sphagnum lindbergii (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5393469  Wikispecies: Sphagnum lindbergii  BioLib: 91465  CoL: 4YT9Z  EoL: 928363  EPPO: SHGLI  EUNIS: 197052  FNA: 242443221  GBIF: 2669078  iNaturalist: 169217  IRMNG: 10344747  ITIS: 15719  NatureServe: 2.125105  NBN: NBNSYS0000036107  NCBI: 231112  NZOR: 98a0f809-2802-4e35-972f-9cb7e06661d0  Open Tree of Life: 521869  Plant List: tro-35174287  PLANTS: SPLI70  Tropicos: 35174287  WFO: wfo-0001189779  Laji.fi: MX.44049
Ruotsalainen voimistelu kesäolympialaisissa 1948

Ruotsalainen voimistelu järjestettiin näytöslajina vuoden 1948 kesäolympialaisissa. Lajissa järjestettiin kaksi näytöstapahtumaa, toinen lauantaina 7. elokuuta ja toinen perjantaina 13. elokuuta. Tapahtumiin otti osaa 200 miestä ja 200 naista Svenska Gymnastikförbundetista. Tarkoituksena oli näyttää kuinka ruotsalaisen Pehr Henrik Lingin kehittelemä voimistelumuoto auttaa terveyteen ja elämänlaatuun. Tämä oli ensimmäinen ja toistaiseksi viimeinen kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa.
Agía Marína

Agía Marína (kreik. Αγία Μαρίνα, ”Pyhä Marina”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Agía Marína, kaupunki Chanián kunnassa Chanián alueyksikössä Kreetan saarella
Agía Marína, kaupunki Kropían kunnassa Itä-Attikan alueyksikössä Attikan alueella
Agía Marína, kaupunki Léroksen saarella Etelä-Egean saarten alueella
Agía Marína, kylä Erýmanthoksen kunnassa Akhaian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella
Agía Marína, kylä Kásoksen saarella Etelä-Egean saarten alueella
Agía Marína, kylä Lesboksen saarella Pohjois-Egean saarten alueella
Agía Marína, saari Dodekanesian saariryhmässä lähellä Sýmiä
Agía Marína, saari Oinoússeen saarilla Jooniansaarten saariryhmässä
Agía Marínan metroasema, Ateenan metron asema Agía Varváran kaupungissa
Buster Keaton

| Buster Keaton |
| --- | --- |
 Buster Keaton
Henkilötiedot
Koko nimi:  Joseph Frank Keaton
Syntynyt: 4. lokakuuta 1895 Piqua, Kansas, Yhdysvallat
Kuollut: 1. helmikuuta 1966 (70 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja, tuottaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Natalie Talmadge (1921–1932) Mae Scriven (1933–1936) Eleanor Norris (1940–1966)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Joseph Francis Keaton
Aktiivisena:  1898–1966
Merkittävät roolit:  Ruutia, räminää ja rakkautta Kovaa kyytiä ja kaunokaisia Kenraali
Palkinnot
 Oscar-kunniapalkinto (1960) Walk of Fame, Hollywood (1960, 1960) British Film Institute Award (1966) 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
AllMovie
Joseph Francis ”Buster” Keaton (4. lokakuuta 1895 Piqua, Kansas – 1. helmikuuta 1966 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen mykän kauden elokuvakoomikko ja -ohjaaja. Hän oli yksi aikakautensa suosituimpia näyttelijöitä ja elokuvahistorian merkittävimpiä koomikoita. Buster Keatonin tavaramerkki olivat hänen ilmeettömät kasvonsa, jotka toivat hänelle lempinimen ”Suuri kivikasvo” (The Great Stone Face).
Buster Keatonin pääteos, mykkäkomedia Kenraali (1927), on menestynyt monissa äänestyksissä, joissa on listattu kaikkien aikojen parhaita elokuvia.
Lapsuus

Joseph Francis Keaton syntyi 1895 pienessä Piquan kaupungissa Kansasissa. Hänen vanhempansa Joseph Hallie ”Joe” Keaton ja Myra Edith Cutler olivat kiertäviä viihdetaiteilijoita. Keatonin syntymän aikaan hänen isänsä ja kuuluisa kahlekuningas Harry Houdini olivat yhteisellä kiertueella, ja Myra Keatonin synnytys alkoi kiertueen ollessa Kansasin Piquassa. Hänellä oli nuorempi veli Harry (1904–1984) ja sisar Louise (1906–1981). Keatonin itse kertoman legendan mukaan kummisetä Harry Houdini antoi hänelle nimen 'Buster', kun hän puolivuotiaana putosi alas portaista ilman vammoja. Siihen aikaan englannin kielen sana 'buster' tarkoitti esimerkiksi kaatumista.
Kolmevuotiaana Keaton alkoi esiintyä vanhempiensa kanssa nimellä Three Keatons. Äiti Myra soitti saksofonia, kun isä Joe ja Buster esiintyivät lavalla. Esityksen juonena oli myrskyisä isä–poika-suhde: Buster oli tottelematon isää kohtaan ja isä vastasi tähän heittämällä pojan päin lavasteita, orkesterisyvennykseen tai jopa yleisöön. Keaton oppi kaatumaan ja putoamaan turvallisesti, ja hän harvoin loukkaantui tai sai edes mustelmia ohjelmanumerostaan. Keatonien esittämää komedialajia syytettiin lasten pahoinpitelystä, mutta Buster Keaton korosti myöhemmin, ettei hänen isänsä koskaan pahoinpidellyt häntä ja että hurjan näköiset kaatumiset ja ilmalennot olivat ammattimaista fyysistä komediaa. Itse asiassa Keaton piti esiintymisestä niin paljon että nauroi isän heitellessä häntä lavalla. Yleisö ei kuitenkaan pitänyt siitä, että Keatonista oli silmin nähden hauskaa joutua isänsä ”pahoinpitelemäksi”, joten hän alkoi pitää kasvonsa vakavina ja ilmeettöminä koko esityksen ajan. Ilmeettömistä kasvoista tuli Keatonin tavaramerkki koko hänen loppu-uransa ajaksi, ja ne toivat hänelle lempinimen ”suuri kivikasvo”. Myöhemmin myös muut Keatonin sisarukset otettiin mukaan esitykseen.
Keaton kiersi vanhempiensa kanssa vaudeville-lavoja koko lapsuutensa ja nuoruutensa eikä koskaan saanut virallista koulusivistystä. Kun Buster oli 21-vuotias, Joe Keatonin alkoholismi alkoi haitata perheen mainetta. Keaton ja hänen äitinsä jättivät Joen Los Angelesiin, ja Keatonin äiti palasi Michiganiin, kun taas Keaton lähti New Yorkiin jatkamaan uraansa lavaesiintyjänä. New Yorkiin päästyään hän kuitenkin ajautui nopeasti elokuvan pariin. Keaton palveli ensimmäisessä maailmansodassa ja sai kuulovamman ollessaan Saksassa vuonna 1918.
Ura > Lyhyet mykkäelokuvat

Helmikuussa 1917 Keaton tapasi Roscoe ”Fatty” Arbucklen, yhden aikansa suosituimmista elokuvakoomikoista. Arbuckle filmasi Talmadge Studiosilla New Yorkissa, missä hänellä oli sopimus Joseph M. Schenckin kanssa. Keaton hylkäsi näyttämöuransa ja pestautui Arbucklen apumieheksi. Vuosina 1917–1920 Keaton esiintyi Arbucklen kanssa neljässätoista lyhytfilmissä ja toimi myös apuohjaajana sekä käsikirjoittajana. Keaton erottui nopeasti akrobaatin kyvyillään: nuoruusvuodet vaudeville-lavoilla olivat tehneet hänestä mestarillisen fyysisen koomikon, joka kykeni tekemään hurjia kaatumisia ja ilmalentoja tai putoamaan päälleen lattialle. Keatonin ja Arbucklen välille kehittyi ystävyyssuhde, joka ei katkennut edes Arbucklea myöhemmin kohdanneeseen skandaaliin, joka maksoi hänelle uransa ja yksityiselämänsä.
Fatty Arbuckle jätti lyhytfilmit 1920 ja siirtyi tekemään kokoillan elokuvia, jolloin Schenck antoi Keatonille oman tuotantoyksikön ja tämä korvasi Arbucklen studion päätähtenä. Vuosina 1920–1923 Keaton teki yhdeksäntoista kaksikelaista lyhytkomediaa ja nautti Buster Keaton Productions -tuotantoyksikkönsä johtajana täyttä itsenäisyyttä työnsä suhteen. Keatonin elokuvia leimasi akrobaattisten temppujen lisäksi kuiva ja usein absurdi huumori, joka erotti ne tavanomaisista törmäily- ja kakunheittokomedioista. Filmissä Viikko rakennusmiehenä (One Week, 1920) vastanaineet Keaton ja Sybil Sealy yrittävät koota osissa toimitettavan tee-se-itse-talon katastrofaalisin seurauksin. Kalpeanaamassa (The Paleface, 1922) Keaton selviää hengissä intiaanien polttoroviolta ompelemalla itselleen puvun asbestista. Ehkä kuuluisimmassa lyhytfilmissään Poliisit (Cops, 1922) Keaton joutuu satojen poliisien armeijan takaa-ajamaksi ja livahtaa heiltä kerta toisensa jälkeen erilaisilla nerokkailla tempuilla, onnistuen lopulta lukitsemaan koko poliisilauman putkaan.
Ura > Pitkät mykkäelokuvat

Lyhytelokuviensa menestyksen innoittamana Keaton siirtyi 1923 tekemään pitkiä elokuvia, kuten olivat jo aiemmin tehneet Fatty Arbuckle, Charlie Chaplin ja Harold Lloyd. Hän pysyi edelleen oman tuotantoyksikkönsä johtajana ja käytti täydellistä määräysvaltaa omien töidensä suhteen. Keatonin ensimmäinen pitkä elokuva Kolme aikakautta (The Three Ages, 1923) parodioi D. W. Griffithin spektaakkelia Suvaitsemattomuus kertomalla saman tarinan tytöstä ja tämän kahdesta kilpakosijasta kolmella aikakaudella: kivikaudella, antiikin Roomassa ja 1920-luvun Yhdysvalloissa. Sitä seurasi vuosina 1923–1929 kaikkiaan yksitoista pitkää mykkäkomediaa, jotka nostivat Keatonin yhdeksi maailman kuuluisimmista koomikoista. Kotimaassaan Yhdysvalloissa hän oli kolmanneksi suosituin koomikko Chaplinin ja Lloydin jälkeen. Monet hänen elokuvansa, jotka saivat hyvät arvostelut, menestyivät kuitenkin huonosti lippuluukulla, johtuen niiden muihin aikansa komedioihin verrattuna monimutkaisista juonikuvioista.
Kovaa kyytiä ja kaunokaisia (Sherlock Jr., 1924) osoittaa Keatonin mieltymyksen elokuvan tekniseen puoleen ja sen hyödyntämiseen. Filmissä hän näyttelee elokuvateatterin koneenkäyttäjää, joka haaveilee salapoliisin urasta ja uneksii itsensä sisään valkokankaalla pyörivään rikoselokuvaan. Buster ei kuitenkaan istu saumattomasti elokuvan maailmaan, vaan kohtaukset vaihtuvat hänen ympärillään, jolloin hän on ensin keskellä liikenneruuhkaa, sitten vuorenhuipulla ja seuraavaksi viidakossa vastakkain leijonan kanssa.
Vaikka Keaton saattoi elokuvissaan huvitella teknisillä trikeillä, hän teki aina päätähuimaavat ja usein vaaralliset akrobaattiset temppunsa itse, ilman trikkejä tai sijaisnäyttelijöitä. Laivakalle nuorempi (Steamboat Bill Jr., 1928) huipentuu kuuluisaan kohtaukseen, jossa Keaton joutuu keskelle pyörremyrskyn silmää: talon julkisivu kaatuu hänen päälleen, mutta hän säilyy hengissä koska sattuu seisomaan ikkuna-aukon kohdalla. Keaton kertoi myöhemmin, että hänen päälleen kaadettiin oikea, kaksi tonnia painava talonseinä, ja että ikkuna-aukko meni vain pari tuumaa hänen päänsä ja hartioidensa ohi.. Keaton loukkaantui toisinaan, ja jopa mursi kerran niskansa (mikä huomattiin vasta rutiininomaisessa lääkärintarkastuksessa vuosia myöhemmin), kun rautatievesisäiliön varsi pyyhkäisi hänet junan katolta maahan elokuvassa Kovaa kyytiä ja kaunokaisia.
Kenraalia (The General, 1927), jonka tapahtumat sijoittuvat Yhdysvaltojen sisällissotaan, pidetään Keatonin mestariteoksena. Elokuvassa yhdistyvät fyysinen komedia, huolellisesti rakennettu historiallinen epookki sekä Keatonin rakkaus junia kohtaan. Keaton esittää Johnny Graytä, ”Kenraali”-veturin kuljettajaa, joka joutuu pelastamaan sekä veturinsa että morsiamensa vihollisen kynsistä. Kenraali on poikkeuksellinen mykkäkomedia: elokuvan komiikka on alistettu huolellisesti punotulle ja pohjimmiltaan vakavalle tarinalle, ja kaikki vitsit ja koomiset kohtaukset vievät juonta eteenpäin. Elokuva esiintyy säännöllisesti kaikkien aikojen parhaiden komedioiden listalla, ja samalla se merkitsi Keatonin uran huipentumaa. Jo muutama vuosi Kenraalin jälkeen hänen uransa lähti laskusuuntaan.