Ekosysteemipalvelut
Ekosysteemipalveluiden taloudellinen arvottaminen > Paljastettujen preferenssien menetelmät

Hedonisten hintojen menetelmä:
Hedonisten hintojen menetelmän avulla voidaan laskea ympäristöstä saatavien konkreettisten hyödykkeiden markkinahintoihin perustuva arvo ekosysteemipalvelulle. Menetelmän taustalla on ajatus, jonka mukaan jonkin tuotteen ominaisuuksien laatu ja määrä vaikuttavat markkinoilla myytävän tuotteen hintaan.  Hyödykkeen, maan tai kiinteistön arvo riippuu täten niistä ominaisuuksien palvelusvirrasta, jotka näistä on saatavissa. Esimerkkejä tällaisista palvelusvirroista ovat asuinpalvelut, sijainti suhteessa naapuriin sekä alueen ympäristöllinen viihtyvyys. Hyödykkeen kokonaishinta muodostuu edelleen kaikista näistä komponenteista. Menetelmän ideana on selvittää tilastollisin keinoin, mikä on kunkin ominaisuuden osuus kokonaishinnasta, ja määritellä, kuinka paljon kuluttajat ovat valmiita maksamaan ympäristöstä.  Menetelmä perustuu kuluttajien paljastettuihin preferensseihin, jossa määräävänä tekijänä on toteutunut käyttäytyminen ja kuluttajien maksuhalukkuus.
Valtaosa hedonisten hintojen tutkimuksesta koskee asuntoja. Menetelmän pohjana hyödynnetään laajaa asunto- tai tonttihinta-aineistoa. Selittäviä tekijöitä aineiston pohjalta laaditussa mallissa ovat asunnon ominaisuudet, sijainti sekä ympäristö. Ominaisuuksia voivat olla esimerkiksi asunnon ikä sekä varustetaso. Sijainnilla voidaan tarkoittaa muun muassa etäisyyttä palveluihin tai naapuruston sosioekonomista väestörakennetta.  Ympäristöllä puolestaan tarkoitetaan asunnon ympäristöä kuvaavia muuttujia, kuten viheralueiden määrää. Saatujen tietojen perusteella voidaan tarkastella, miten esimerkiksi viheralueiden tai vesistöjen läheisyys ja laatu vaikuttavat hintaan eli kuinka paljon ympäristöstä ollaan valmiita maksamaan.
Hedonisten hintojen menetelmän hyödyntämisen rajoituksena on, että tarvittavaa havaintoaineistoa on mahdollista saada vain asutuilta alueilta. Kaikki ympäristöhyödykkeet eivät myöskään liity asuntomarkkinoihin. Lisäksi menetelmän hyödyntäminen edellyttää varsin suurta tietomäärää asuntomarkkinoilta, erityisesti tietoja asuntojen laadusta.
Matkakustannusmenetelmä
Matkakustannusmenetelmän (engl. Travel Cost Method eli TCM) alkuperäisen ajatuksen sen hyödyntämisestä virkistysalueiden arvottamisessa esitti Harold Hotelling vuonna 1949, ja menetelmää varsinaisesti kehitti Jack Clawson vasta vuonna 1957.
TCM:n avulla voidaan mitata kohteen käyttöarvoja, joten se sopii erinomaisesti virkistysalueiden arvottamiseen. Menetelmä ei kuitenkaan sovi ei-käyttöarvojen mittaamiseen eli TCM:ää ei ole kannattavaa soveltaa alueille, joissa on suuri ei-käyttöarvo kuten biodiveristeetti, sillä tällöin kohde saa liian alhaisen arvon. Koska matkakustannusmenetelmän avulla ei voida arvioida kohteen ei-käyttöarvoja, saadaan sen avulla arvotettua useimmiten kohteen vähimmäisarvo. TCM perustuu havaittuun käyttäytymiseen, mikä lisää sen luotettavuutta.
Matkakustannusmenetelmän avulla voidaan määrittää 1. Virkistysalueen poistamisesta, 2. Virkistysalueen lisäämisestä, 3. Virkistysalueen tilan paranemisesta tai 4. Virkistysalueen jonkin yksittäisen ominaisuuden aikaansaamia taloudellisia hyötyjä tai kustannuksia kuluttajalle. Menetelmä perustuu ajatukseen, että ihmisten maksuhalukkuus jostakin ekosysteemipalvelusta näkyy heidän kuluttamassaan ajassa ja matkakustannuksissaan ekosysteemipalvelun saavuttamiseksi. Matkakustannusmenetelmästä on hieman eri variaatioita, joita ovat:
1.     Vyöhykemalli (Zonal Model), 2. Yhden kohteen malli (Individual Travel Cost Model) ja 3. Usean kohteen malli (Random Utility Model eli RUM).
Vyöhykemallissa (Zonal Model) luokitellaan jonkin virkistysalueen kävijät alueisiin sen mukaan, kuinka kaukana alueet sijaitsevat virkistysalueesta. Näille alueille määritellään keskimääräiset käyntien määrät vuodessa, käynnin keskimääräiset matkakustannukset sekä keskimääräinen kuluttajan ylijäämä. Yhden kohteen vyöhykemalli on malleista yksinkertaisin ja sen avulla pystytään määrittämään kuluttajan hyödyn laskun määrä, jos virkistysalue poistettaisiin tai uuden, mahdollisimman samankaltaisen virkistysalueen lisäämisestä saatava hyöty samantyyppisellä alueella.
Yhden kohteen malli (Individual Travel Cost Model) on käytännössä muuten samanlainen edellisen mallin kanssa, mutta se on tarkempi, koska aineistoa ei jaeta alueisiin, vaan käsitellään sellaisenaan. Tämän takia yhden kohteen mallia pidtään parempana kuin vyöhykemallia.
Usean kohteen mallin (Random Utility Model eli RUM) avulla määritellään mallin nimen mukaisesti useamman virkistysalueen taloudellinen arvo ja verrataan niiden arvoja keskenään. Näin tekemällä voidaan tarkastella tietyn virkistysalueen yksittäisen ominaisuuden vaikutusta alueen taloudelliseen arvoon. Mallia siis käytetään kun halutaan määrittää virkistysalueen laadun muutosten vaikutukset virkistysalueen taloudelliseen arvoon.
Matkakustannusmenetelmään käytettävän aineiston tulee sisältää tiedot matkakustannuksista, käyntien määrä aikayksikköä kohden (useimmiten vuosi) sekä tulotaso aikakustannuksen määrittämistä varten. Lisäksi tulee tietää matkan luonteesta: jos matka on monitavoitteinen, jakaantuvat matkakustannukset eri tavoitteiden kesken. Todellinen matkakustannus tarkasteltavalle kohteelle on siis tällöin kokonaismatkakustannuksia pienempi. Aineiston keruu suoritetaan useimmiten kyselynä joko paikan päällä (engl. on-site) tai kyselynä postin kautta (engl. off-site). Saaduista tuloksista laaditaan kysyntäkäyrä, jonka avulla määritellään kuluttajan ylijäämä.
Matkakustannusmenetelmään liittyy haasteita. Yksi ongelma liittyy aikakustannuksiin, jotka useimmiten lasketaan perustuen työn tuntipalkkaan. Jokaisella on kuitenkin oma henkilökohtainen tapansa arvottaa aikaa ja matka-aika voi olla arvo itsessään, minkä takia tuntipalkkaan perustuva matka-ajan arvon määritys ei ole kattava. Vääristymää virkistysalueen arvoon luo myös mahdollisuus siitä, että virkistysalueesta erityisesti pitävät muuttavat lähemmäs kohdetta matkakustannusten ja ajan säästämiseksi. Tämä luonnollisesti pienentää virkistysalueelle määriteltyä arvoa.  Matkakustannusmenetelmää voi käyttää vain alueille, joilla on ihmistoimintaa.