Klassinen liberalismi
Liberalismi nykyään

Thomas Hill Green muotoili osittain Millin näkemysten pohjalta sosiaaliliberalismin, joka pyrkii yhdistämään klassisen liberalismin tavoitteisiin elämän laadun parantamisen julkisen vallan aktiivisin toimin, esimerkiksi veronmaksajien varoilla kustannetun sosiaaliturvan, peruskoulutuksen ja perusterveydenhuollon avulla. Reaktiona sosiaaliberalismin vasemmistolaisena pidettyä politiikkaa kohtaan syntyi klassisen liberalismin perinteitä jatkamaan myös libertarismi (joskus myös markkinaliberalismi), joka kannattaa negatiivista vapautta eli vapautta pakkovallasta. Libertaristi ei hyväksy negatiivisen vapauden loukkauksia positiivisen vapauden eli toimintamahdollisuuksien tarjoamisen varjolla. Libertarismi aatteena onkin muotoutunut nykyiseen muotoonsa vasta 1900-luvulla, ja klassisen liberalismin voi katsoa poliittisessa nelikentässä sijoittuvan "oikeammalla" olevan libertarismin ja "vasemmalla" olevan sosiaaliliberalismin välimaastoon.
Klassinen liberalismi ei kuitenkaan ollut täysin yhtenäinen perinne ja esimerkiksi Adam Smith mainitsi kartellien kyllä olevan ongelma, muttei kannattanut mitään juridisia toimenpiteitä niitä vastaan taistellakseen. Tämä johtunee siitä, että Smithillä oli vahva näkemys lainsäätäjistä nimenomaan kartelleja suosivina toimijoina. Kansojen varallisuus -kirjassaan Smith osoitti, että monopolien kirjo korottaa markkinahintaa ja että niiden olemassaolo on lainsäätäjien vastuulla: ”Tällaiset korotukset markkinahintaan voivat jatkua niin pitkään kuin vallanpitäjien säädökset ne mahdollistavat”. Itävaltalainen taloustieteilijä ja yksi merkittävimmistä klassisen liberalismin edustajista Friedrich Hayek kannatti kuitenkin jonkinlaista kilpailulainsäädäntöä.
Klassisen liberalismin saavutukset eivät kuitenkaan riittäneet takaamaan sen pysyvää suosiota 1800- ja 1900-luvun vaihteessa, vaan valtiojohtoisuuden erilaiset sosialistiset versiot aikanaan syrjäyttivät liberalismin. 1900-lukua onkin vaikea pitää "liberalistisena", sillä tälle aikakaudelle ovat olleet tunnusomaisia mielivaltaisesti johdetut valtiomahdit, valtion ja keskuspankkien interventiot, vallankumoukset sekä sodat. Erityisesti sosialismin voidaan katsoa hallinneen ihmisten ajattelua 1900-luvulla, sillä julkisen vallan koko kansantalouteen suhteutettuna on järjestelmällisesti kasvanut useimmissa länsimaissa.
Toisen maailmansodan jälkeen klassisen liberalismin perinnettä ovat pyrkineet elvyttämään itävaltalaisen koulukunnan taloustieteilijät, muun muassa Ludwig von Mises ja Friedrich von Hayek. Myös Milton Friedman lasketaan niihin, jotka ovat pyrkineet elvyttämään klassisen liberalismin perinnettä. Kriitikkojen mukaan uusliberalistit pyrkivät usein vetoamaan klassisen liberalismin periaatteisiin. Myös talouspolitiikassa samantyyppisiä periaatteita korostavat, amerikkalaiset uuskonservatiivit vetoavat usein klassisen liberalismin perinteeseen. Tämä muistuttaa Margaret Thatcherin ja Ronald Reaganin retoriikkaa, vaikka heidän oppinsa olivatkin aika kaukana liberalismin aatteista.selvennä Tieteessä ja politiikassa puhutaankin pääsääntöisesti liberalismista varoittavaan ja torjuvaan sävyyn käyttämällä marginalisoivia ilmaisuja: "uusliberalisti, uusoikeistolainen, markkinaradikaali". Nämä ulostulot edustavat usein saavutetun järjestyksen uhkaa ja pelkoa jo ratkaistujen ongelmien, kuten epätasa-arvon ja työttömyyden paluusta yhteiskuntaan. Klassinen liberalismi on aatteena 1700-luvulta lähtöisin oleva katkeamaton älyllinen kehitys, joka on Harisalon ja Miettisen mukaan etenkin viime vuosien (kirjoitettu 1990-luvulla) aikana herättänyt paljon mielenkiintoa hyvinvointivaltion kamppaillessa kasvavan huoltosuhteen ja talouslaskennan ongelman kanssa.