stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lockheed Martin F-22 Raptor
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta F/A-22 Raptor Wikimedia Commonsissa
http://www.netti.fi/halle/planes/usa/f-22.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
airforce-technology.com: f22
U.S. Air Force: F-22 Raptor Factsheet
Jeremiah Gertler: "Air Force F-22 Fighter Program", CRS Report for Congress
Air Force Magazine: The F-22 Is Battle Ready (Arkistoitu – Internet Archive)
Air Force Magazine: The F/A-22 Force Forms Up (Arkistoitu – Internet Archive)
Picture of a Raptor, showing her weapon bays as she flies by the crowd in a speedy pass.

F119-PW-100 -moottorit täydellä jälkipoltolla.
Raptorin aseistusta ja muuta tietoa.
KC-10 Extender ja F-22 suorittamassa ilmatankkausta.
F-22:n ohjaamo
Copart Suomi

| Copart Suomi Oy (Autovahinkokeskus/AVK) |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:   1966 (Espoo, Suomi)
Toimitusjohtaja:  Jan Johansson
Kotipaikka:   Espoo, Suomi
Toimiala:  Ajoneuvohuutokauppa, realisointipalvelut, vahinkotarkastus.
Henkilöstö:  73 (2019)
Emoyhtiö:  Copart Inc.
Kotisivu:  www.copart.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Copart Suomi Oy (entinen Autovahinkokeskus) on vuonna 1966 perustettu, ajoneuvojen realisointiin, sekä vakuutusyhtiöiden palveluihin erikoistunut yritys. Copart Suomi Oy on Suomen suurin ajoneuvohuutokauppalähde?, ja se realisoi vuodessa yli 20 000 ajoneuvoa. Niiden ostajina on yksityishenkilöitä sekä yritysasiakkaita. Realisointikumppaneina on vakuutusyhtiöitä, autoliikkeitä sekä autokantaa omaavia yrityksiä. Yhtiön toimipisteet sijaitsevat Espoossa, Pirkkalassa, Turussa ja Oulussa. Verkostoon kuuluu 21 välivarastoa ympäri Suomen.
Uusi omistaja

Copart Inc. osti 9. maaliskuuta 2018 Autovahinkokeskuksen koko osakekannan. Yrityskauppa on osa Copartin verkoston kasvustrategiaa Euroopassa. Laajentuminen Pohjois-Eurooppaan avaa merkittäviä mahdollisuuksia ajoneuvojen huutokaupan, realisoinnin ja vakuutusyhtiöpalveluiden kehittämiselle. Uusi aktiivinen omistaja haluaa kehittää toimintaa ja luoda mahdollisuuksia sekä tarjota kattavampia palveluita asiakkaille. Virallinen nimenmuutos Autovahinkokeskus Oy:stä Copart Suomi Oy:ksi tuli voimaan 3. kesäkuuta 2019.
Copart, Inc. (Nasdaq CPRT)

Copart, Inc. on vuonna 1982 perustettu, maailman johtava ajoneuvojen huutokauppa-, realisointi- ja vakuutuspalveluja tarjoava yritys. Copartin huutokauppaohjelmisto yhdistää toimeksiantajat yli 750 000 kirjautuneeseen asiakkaaseen yli 170 maassa. Copartilla on runsaat 200 toimipistettä, kuten Yhdysvalloissa, Kanadassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Irlannin tasavallassa, Brasiliassa, Saksassa, Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa, Omanissa, Bahrainissa, Espanjassa ja Suomessa. Copartin huutokaupassa on 125 000 ajoneuvoa päivittäin.
Copartin kautta kulkee vuosittain yli kaksi miljoonaa ajoneuvoa maailmanlaajuisesti.
Copart, Inc. perustettiin vuonna 1982. Ensimmäisen myymälän avasi tällöin Kaliforniaan Willis J. Johnson. Nykyään pääkonttori sijaitsee Dallasissa, Texasissa ja yrityksen toimitusjohtajana on Jay Adair.
Yritys on palkittu Forbesin America's Best Small Business -palkinnolla, Confirmit ACE-palkinnolla asiakaspalvelusta kolmena vuotena peräkkäin, ja se on valittu vuonna 2015 Deloitte'ssa "Exceptional 100 List of Top Performing US companies” joukkoon.
Tikkipeli

Tyypillinen tikkipelin kierros. Ruutujätkä oli ensimmäinen pelattu kortti, eikä kukaan pelaajista pystynyt lyömään samaa maata. Tikin voittaja riippuu pelin säännöistä.
Tikkipeli on korttipelityyppi, jossa pelaajat kilpailevat tikkien saamisesta. Kullakin pelikierroksella jokainen pelaaja lyö vuorollaan pöytään yhden kortin, yleensä avoimesti ja myötäpäivään edeten. Korkeimman sopivaa maata olevan kortin lyönyt voittaa kierroksen. Tikeissä on usein niin sanottuja valttikortteja, jotka kuuluvat muita arvokkaampaan maahan. Tikkipeleissä on erilaisia pakkoja, ja yleisimmin peleissä pitää lyödä samaa maata ilman valttipakkoa, jos pelaajalla ei ole lyödä sopivaa maata. Pelistä riippuu, millaiseen tikkimäärään pyritään: pelaajat pyrkivät saamaan esimerkiksi mahdollisimman monta tikkiä, mahdollisimman vähän tikkejä tai täsmälleen ennalta lupaamansa määrän tikkejä.
Tikkipelejä on monia erilaisia, ja ne jaetaan perustikki- ja pistetikkipeleihin. Ne jaetaan edelleen moniin alaryhmiin, ja lisäksi on monia pelejä, joissa on tikkimäisiä piirteitä. Perustikeissä ei korteilla ole erityisarvoa, vaan niiden tavoitteena on yleensä voittaa jokin tietty määrä tai mahdollisimman monta tikkiä. Pistetikkipeleissä pelin voittaja määräytyy kerättyjen tikkien mukaan. Molemmissa ryhmissä on myös misääripelejä, joissa tavoitteena on olla voittamatta tikkejä.
Säännöt > Pelin eteneminen

Tikkipeleissä pelaajat kilpailevat tikkien voittamisesta. Tikillä tarkoitetaan yhtä kierrosta, jonka aikana yleensä kaikki pelaajat pelaavat yhden kortin pöytään. Joissain peleissä voidaan pelata useampiakin kortteja kierroksella. Tikin voittaja saa yleensä kortit itselleen ja mahdollisuuden aloittaa seuraava kierros. Koko pelin voittaa usein se, joka kerää eniten tikkejä tai voittaa arvokkaimmat kortit itselleen.
Tikkipeleissä käytetään valttikortteja. Valtit kuuluvat tiettyyn maahan, joka on muita arvokkaampi. Tikin voittaa suurin valtti, jos pelissä on mukana valtteja. Tarot-korteissa on erilliset valtit, mutta useissa peleissä valttina oleva maa vaihtelee jakojen välillä.
Säännöt > Pakot

Tikkipeleissä on sääntöjä, jotka määräävät, mitä kortteja saa pelata. Näitä sääntöjä kutsutaan pakoiksi. Jos pelissä on maapakko eli maantuntopakko, tikkiin on lyötävä sitä maata oleva kortti, jolla tikki on aloitettu. Jos pelaajalla ei ole tarvittavaa maata, hän saa pelata mitä korttia tahansa. Joissain peleissä on valttipakko, jolloin valttia on pakko pelata, jos pelaajalla ei ole kädessään kysyttyä maata. Sakaamiseksi kutsutaan turhan, väärää maata olevan kortin pelaamista. Sakaamisessa pelaaja voi pyrkiä esimerkiksi poistamaan kädestään pieniä kortteja.
Jos pelissä on ylimenopakko, pelaajan on aina pelattava tikkiin kortti, joka voittaa siihen asti pelatut kortit. Ylimenopakko voi koskea myös vain valtin pelaamista.
Pakoista on eri peleissä erilaisia yhdistelmiä eikä kaikkia pakkoja ole joka peleissä. Löyhimmällään ei ole mitään pakkoja, mutta silloin pelit ovat usein melko kaoottisia. Yleisin sääntö länsimaisissa tikkipeleissä on maantuntopakko ilman valttipakkoa. Siitä käytetään nimeä visti- tai bridgesääntö suosituimpien sitä käyttävien pelien mukaan. Maantunnustuspakosta voi olla myös sellainen variaatio, jossa valttiakin voi pelata, vaikka pystyisikin pelaamaan maata. Sääntö on vanhanaikainen ja melko harvinainen. Valttipakko on harvinainen tarot-pelien ulkopuolella, mutta taroteissa se on perussääntö. Ylimenopakko on myös harvinainen sääntö.
Jaottelu

Tikkipelit on suurin niin sanottujen pelaamispelien ryhmä. Se voidaan jakaa edelleen kahteen luokkaan perustikki- ja pistetikkipeleihin. Lisäksi tikkipeleihin voidaan lukea joitakin pelejä, joiden pelimekanismi eroaa hieman muista tikkipeleistä.
Perustikkipeleissä tikin arvo ei riipu sen sisältämistä korteista, ja niiden päämääränä on yleensä voittaa jokin tietty määrä tai mahdollisimman monta tikkiä. Joskus tavoitteena voi olla myös voittaa esimerkiksi viimeinen tikki tai hävitä tikit. Perustikkipelit voidaan jakaa edelleen kymmeneen alakategoriaan. Tunnetuimpia perustikkipelejä ovat 1700-luvulla suosittu visti ja siitä kehittynyt bridge.
Pistetikkipeleissä korteilla on arvo ja pelin voittaja määräytyy kerättyjen pisteiden mukaan. Pistetikeissä on sekä pelejä, joissa on määrä kerätä pisteitä mutta myös niin sanottuja misääripelejä, joissa on tarkoitus välttää pisteitä. Peleissä, joissa kerätään pisteitä, voittaja määräytyy sen mukaan, kuka ylittää ensimmäisenä tietyn pisterajan tai saa eniten pisteitä. Harvinaisemmassa tapauksessa pisteitä on tarkoitus saada mahdollisimman lähelle ennustettua maksimipistemäärää. Monissa tikkipeleissä on lisäksi muitakin mahdollisuuksia saada lisäpisteitä, kuten kädessä olevien korttien yhdistelmästä.
Perustikki- ja pistetikkipelien lisäksi on useita pelejä, joiden pelimekaniikka muistuttaa tikkipelejä. Niissä pelaajat pelaavat vuorollaan tikin, mutta kierroksen ei tarvitse mennä koko pöydän ympäri tai se voi mennä useamman kerran sen ympäri. Pelaajat voivat myös hankkia lisää kortteja pelin aikana. Näiden syiden takia näissä tikkiä muistuttavissa peleissä kädet voivat olla pelaajilla eri suuruiset.
Tikki bridgessä

Bridgessä on maantunnustuspakko, mutta ei valttipakkoa eikä ylimenopakkoa. Korttien arvojärjestys maan sisällä korkeimmasta alimpaan on normaali: A,K,Q,J,10,9,8,7,6,5,4,3,2. Pelin valtti määräytyy tarjouskierroksen perusteella, myös valtiton peli (sangi) on mahdollinen. Edellisen tikin voittaja aloittaa seuraavan.
Tikkipelejä

Bridge
Visti
Skruuvi
Hertta
Bismarck
Ramina
Tuppi
Barbu
Marjapussi
Piquet
Lupaus
Porta Maggiore

| Porta Maggiore> Porta Praenestina |
| --- | --- |
 Porta Maggioren ulkopuoli.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°53′29″N, 12°30′55″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  n. 41–54 (alun perin) n. 271 (osana muuria)
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Maggiore, antiikin Porta Praenestina, on antiikin aikainen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa.
Historia

Porta Praenestinan rakennutti keisari Claudius. Se muodostui Aqua Claudia ja Aqua Anio novus -akveduktien kahdesta holvikaaresta, joiden avulla ne ylittivät Via Praenestinan ja Via Labicanan. Nämä kaksi tietä erkanivat toisistaan juuri ennen akveduktin alitusta: Labicana haarautui oikealle ja Praenestina vasemmalle. Portti liitettiin Aurelianuksen muuriin sen rakentamisen yhteydessä keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271.
Portti esiintyy ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä 500-luvulla nimellä Porta Praenestina. Sama nimi säilyi käytössä keskiajalla, yhdessä nimien Porta Sessoriana ja Porta Labicana kanssa. Se korvautui vähitellen nimellä Porta major (Porta maior), joka on säilynyt nykyisessä nimityksessä Porta Maggiore.
Rakennelma

Portissa on kaksi holvikaarta, jotka ovat lievässä kulmassa toisiinsa nähden, sillä Via Praenestinan ja Via Labicanan kulkusuunta oli aluksi lähes rinnakkainen. Koko rakennelma on travertiiniä, ja sen korkeus on noin 32 metriä ja leveys noin 24 metriä. Kahden pääholvin korkeus on noin 14 metriä, leveys 6,35 metriä ja syvyys 6,20 metriä. Keskipilarissa on pieni holvikaari, jonka korkeus on 5,10 metriä ja leveys 1,80 metriä. Se on nykyisin suljettu ja lähes kokonaan nykyisen maanpinnan alapuolella. Tämän kaariaukon yläpuolella, samoin kuin pohjoisessa ja eteläisessä pilarissa, on muita kaariaukkoja, joiden sivuilla on korinttilaiset pylväät ja päällä entablatuurit.
Portin yläosan attika on kolmikerroksinen. Näistä kolmesta osiosta kahden ylimmän sisällä virtasivat Aqua Anio novus ja Aqua Claudia -akveduktien vedet, mutta alin oli pelkästään koristeellinen. Jokaisen kerroksen julkisivussa on piirtokirjoitus. Ylin kirjoitus kertoo alkuperäisestä Claudiuksen aikana tehdystä rakennustyöstä, joka on luultavasti Trajanuksen uudistama, ja muut kaksi Vespasianuksen ja Tituksen teettämistä kunnostustöistä. Portin ulkopuolella, teiden välissä, on Eurysaceen hauta, joka kuuluu tasavallan loppuajalle. Se oli rakennettu noin 3,5 metriä nykyistä maanpintaa alemmaksi.
Porttiin tehtiin huomattavia muutoksia Honoriuksen aikana. Varmuudella hän rakennutti kurtiinimuurin, jossa oli kaksi aukkoa, muodostaen näin portille sisäpihan. Hänen aikaansa kuuluvat todennäköisesti myös suorakulmaiset tornit portin kummassakin päässä ulkopuolella. Keskellä oleva puolipyöreä torni, joka rakennettiin Eurysaceen haudan päälle, saattaa kuulua Aurelianuksen aikaan. Myöhäisin antiikin aikainen tienpinta on 1,50 metriä nykyisen alapuolella.
Portin toinen aukko tukittiin myöhemmin. Vuonna 1838 monet myöhemmät lisäykset poistettiin ja akveduktin holvit paljastettiin näkyviin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Maggiore Wikimedia Commonsissa
Porta Maggioren sisäpuoli.
Porta Maggioren attikan piirtokirjoituksia.
Yulimar Rojas
Henkilökohtaiset ennätykset

Ulkoradoilla
| Laji | Tulos | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| Kolmiloikka | 15,67 | Tokio | 1. elokuuta 2021 |
| Korkeushyppy | 187 cm | Barquisimeto | 6. huhtikuuta 2013 |
| Pituushyppy | 688 cm | La Nucia | 13. kesäkuuta 2021 |
Sisäradoilla
| Laji | Tulos | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| Pituushyppy | 681 cm | Liévin | 17. helmikuuta 2022 |
| Kolmiloikka | 15,74 | Belgrad | 20. maaliskuuta 2022 |
Porta del Popolo

| Porta del Popolo> Porta Flaminia |
| --- | --- |
 Porta del Popolon Piazza del Popolon puoleinen eteläsivu.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°54′41.5″N, 12°28′33.5″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  n. 271 (alkuperäinen portti) 1475 (nykyinen portti)
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Porta del Popolo, antiikin Porta Flaminia, on historiallinen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee muurin pohjoissivulla Piazza del Popolo -aukion pohjoislaidalla. Portin pohjoispuolella sijaitsee Piazzale Flaminio -aukio.
Porta Flaminia

Nykyisen portin paikalla sijaitsi alun perin Aurelianuksen muuriin kuulunut kaupunginportti Porta Flaminia. Se rakennettiin Aurelianuksen muurin rakentamisen yhteydessä keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271. Portti sai nimensä siitä, että sen kautta kulki Via Flaminia, joka oli tärkein tie Roomasta pohjoiseen. Portin pohjoispuolelta alkaa nykyisinkin Via Flaminia -niminen katu.
Alkuperäisessä Aurelianuksen aikaisessa portissa oli puolipyöreät tiilitornit. Ne rakennettiin Honoriuksen aikana neliönmuotoisten bastionitornien sisälle. Näihin bastioneihin kiinnitettiin marmorilohkareita, joissa oli pyöreitä koristekohoumia, samanlaisia kuin Porta Appian bastioneissa. Useissa lohkareissa oli kaiverruksia, ja ne oli enimmäkseen, ellei kaikki, otettu haudoista.
Prokopioksen perusteella portti sijaitsi todennäköisesti Pinciuksen rinteessä, sillä gootit eivät hyökänneet sinne sen vaikean saavutettavuuden vuoksi. Toisaalta 800-luvulla se kuvataan alttiiksi Tiberin tulville; tästä on joskus arveltu, että portin paikkaa olisi muutettu 500- ja 800-lukujen välillä.
Portti vajosi keskiajan kuluessa osittain maan alle toistuvien tulvien tuomaan lietteeseen. Portti näyttää säilyttäneen antiikin aikaisen nimensä Porta Flaminia vielä 1400-luvulle asti, kuten käy ilmi paavi Martinus V:n elämäkerrasta. Ajan kuluessa se sai toisen nimen Porta Sanctae Mariae de Popolo läheisen Santa Maria del Popolo -kirkon mukaan. Se tunnettiin myös nimillä Porta Sancti Valentini ja Porta flumentana; viimeksi mainittu nimi johtui siitä, että portti sijaitsi lähellä Tiberiä, eikä siitä, että se olisi yhdistetty virheellisesti Serviuksen muurin Porta flumentanaan.
Portista itään sijaitsi Porta Pinciana ja lounaaseen Porta Aurelia nova eli Porta Sancti Petri.
Nykyinen portti

Nykyisen portin rakennutti paavi Sixtus IV vuoden 1475 riemuvuotta varten. Antiikin aikainen portti purettiin suureksi osaksi. Portti alettiin tuntea sen nykyisellä nimellä Porta del Popolo (”Kansan portti”).
Portin pohjoinen eli alkujaan kaupungin ulkopuolinen julkisivu sai nykyisen asunsa vuosina 1562–1565. Paavi Pius IV määräsi suunnittelijaksi Michelangelon, joka kuitenkin siirsi tehtävän arkkitehti Nanni di Baccio Bigiolle. Tämä käytti esikuvana Tituksen riemukaarta. Julkisivuun lisättiin neljä pylvästä, jotka ovat peräisin puretusta Pyhän Pietarin basilikasta. Vuonna 1638 kulkuaukon molemmin puolin lisättiin kuvanveistäjä Francesco Mochin tekemät Pietarin ja Paavalin patsaat.
Eteläinen, Piazza del Popolon puoleinen julkisivu on 1600-luvun puolivälistä. Gian Lorenzo Bernini suunnitteli sen paavi Aleksanteri VII:n pyynnöstä ja se vihittiin vuonna 1655 Ruotsin kuningatar Kristiinan saavuttua pyhiinvaeltajana Roomaan. Portin attikassa on yhä piirtokirjoitus, jossa toivotetaan kuningattarelle onnea ja terveyttä, sekä Aleksanteri VII:n suvun eli Chigien sukuvaakuna.
Antiikin aikaisen portin bastionitornit kuuluivat alun perin myös nykyiseen porttiin, mutta ne purettiin vuonna 1879, kun pääkäytävän molemmin puolin puhkaistiin kaksi pienempää kulkuaukkoa. Samalla löydettiin alkuperäiset tiilitornit bastionien sisältä. 1990-luvulla portin käyttö rajattiin jalankulkijoille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta del Popolo Wikimedia Commonsissa
Porta del Popolo ja sen pohjoissivun bastionitornit 1700-luvulla. Kuvitusta Giuseppe Vasin teoksessa Delle magnificenze di Roma antica e modern, 1747.
Porta del Popolon pohjoissivu.
Mokša (joki)

| Alatyr, Ulatăr |
| --- | --- |
 Tsnajoen liittymäkohta Moksaan. Moksa saapuu vasemmalta, Tsna oikealta.
Laskupaikka:  Oka
Maat:  Venäjä
Pituus:  656 km
Virtaama:  195 m³/s
Valuma-alue:  51 000 km²
Mokša (ven. Мо́кша, mokšaksi Юв, Jov) on Okaan laskeva, 656 kilometriä pitkä joki Keski-Venäjällä. Joen valuma-alue kattaa 51 000 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Penzan alueelta, josta se virtaa Mordvan tasavallan, Nižni Novgorodin alueen läpi ja laskee Okaan Rjazanin alueella. Mokšaan laskevia jokia ovat Sivil, Satis, Ermiš, Vad ja Tsna. Joen varrella ovat mordvalaiset Temnikovin ja Krasnoslobodskin kaupungit.
Pyhän Basileios Suuren laaja luostarisääntö

| Pyhän Basileios Suuren laaja luostarisääntö> Μέγα Ἀσκητικόν.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Basileios Suuri
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  teologia
Julkaistu:  noin 370–376
Suomennos
Suomentaja:  Fevronia Orfanos
Kustantaja:  Valamon luostari
Julkaistu:  2016
ISBN:  978-95-5495-39-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pyhän Basileios Suuren laaja luostarisääntö (m.kreik. Μέγα Ἀσκητικόν, Mega Askētikon, lat. Asceticon magnum sive Quaestiones eli Regulae fusius tractatae) on Basileios Suuren kirjoittama luostarisääntö. Se on idän ja lännen kirkkojen luostarikäytäntöjen taustalla olevia keskeisimpiä alkuperäisiä luostarisääntöjä.
Historia

Basileios Suuri eli ja kirjoitti 300-luvulla, jolloin askeettinen liike oli suuren kiinnostuksen kohteena. Basileios perusti myös itse kilvoitteluyhteisön Pontokseen. Basileioksen nimiin laitetaan kaksi luostarisääntöä, jotka tunnetaan Laajana luostarisääntönä ja Lyhyempänä luostarisääntönä. Näistä Lyhyempi luostarisääntö on luostarisäännön varhaisempi ja nimensä mukaisesti suppeampi versio, jonka Basileios kirjoitti oletettavasti noin vuonna 365–369. Pidempi eli Laaja luostarisääntö on julkaistu noin vuonna 370–376. Basileioksen luostarisäännön esikuvana toimi Pakhomioksen järjestelmän mukainen kinobioottinen eli yhteisöllinen kilvoitteluelämä, johon Basileios tutustui Egyptissä. Säännön kehitykseen vaikutti myös samoin Egyptissä kilvoitelleen Antonios Suuren esikuva sekä Basileioksen ohjaajana Pontoksessa toiminut Eustathios Sebastelainen.
Basileios Suuren luostarisääntö toimii yhteisöllisen luostarielämän perustana sekä idän että lännen kirkossa. Idän ortodoksisessa kirkossa luostarien perusrakenne noudattaa edelleen Basileioksen säännössä kuvattua kilvoittelumuotoa sellaisenaan yhdessä ortodoksisen kirkon kanonien sekä Theodoros Studionilaisen myöhempien ohjeiden kanssa. Sääntöä seuraavat luostarit eivät muodosta samanlaisia tiukkoja sääntökuntia kuin lännen kirkossa. Rufinus Aquileialainen käänsi Basileioksen säännöt latinaksi noin vuonna 400 ja yhdisti ne nimellä Regulae sancti Basilii episcopi Cappadociae ad monachos. Benedictus Nursialainen, joka oli lännen kirkon luostarilaitoksen isä, käytti oman luostarisääntönsä eli Pyhän Benedictuksen luostarisäännön (Regula Benedicti) mallina Rufinuksen käännöstä sekä joitakin Cassianus Roomalaiselta peräisin olevia yksityiskohtia.
Kirjallisuutta > Suomennos

Pyhän Basileios Suuren laaja luostarisääntö.  Suomentanut Fevronia Orfanos. Valamon luostari, 2016.  ISBN 978-952-5495-39-3
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Migne, J.-P.: Patrologia graeca. "Greater Monastic Rules" (Regulae fusius tractatae, Migne, P.G., XXXI, 889–1052). "Lesser Rules" (Regulae brevius tractatae, ibid., 1051–1306).
The Rule of St. Basil in Latin and English: A Revised Critical Edition.  (Käännös Anna M. Silvas)  Michael Glazier, 2013.  ISBN 978-0814682128
Terhi Suorlahti

| Terhi Suorlahti |
| --- | --- |
 Terhi Suorlahti vuonna 2020.
Henkilötiedot
Ammatti:  näyttelijä
Lapset:  2
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Hiljaisuus   Rehtori
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Terhi Suorlahti on suomalainen näyttelijä ja teatterintekijä.
Ura

Suorlahti on valmistunut musiikkiteatterinäyttelijäksi Turun taideakatemiasta 2002. Hän on koulutukseltaan myös filosofian kandidaatti Helsingin yliopistosta (2010).
Suorlahti on vieraillut näyttelijänä ja esiintyjänä Kansallisteatterissa, Svenska Teaternissa, Porin Teatterissa, Circo Aereossa, Teatteri Avoimissa Ovissa, Turun, Lahden ja Kotkan kaupunginteatterissa. Suorlahti kiinnitettiin Vaasan kaupunginteatterin näyttelijäksi syksyllä 2020. Hän on musiikkiteatteriensemble Kuriton Companyn perustaja.
Terhi Suorlahti on näytellyt muun muassa elokuvissa Zoo (2006), Väärät juuret (2009), Hiljaisuus (2011) ja Silmäterä (2013) sekä televisiosarjoissa Hinnalla millä hyvänsä (2015), Syke (2016) ja Rehtori (2019).
Suorlahti oli mukana sketsisarjassa Putous 10. tuotantokaudella (2018).
Terhi Suorlahti on saanut valtion taiteilija-apurahan.
Yksityiselämä

Suorlahti on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Lennonjohto

Lennonjohtotorni Schipholin lentoasemalla, Hollannissa.
Helsinki-Vantaan lennonjohtotorni
Lennonjohto tarkoittaa kaikkia niitä maanpäällisiä palveluja, joita on järjestetty ilmaliikenteen sujumiseksi turvallisesti ja joustavasti.
Lennonjohto alueittain

Aluelennonjohto, jonka vastuualueena on lentotiedotusalue (engl. flight information region, lyh. FIR, 1950-luvulle lennonvarmistusalue, Flight Safety Region, FSR), tai osa siitä. Suomessa aluelennonjohtopalvelujen antamista varten Suomessa toimi aikaisemmin kaksi aluelennonjohtokeskusta: Etelä-Suomen lennonvarmistuskeskus, joka sijaitsi Tampereella, ja Pohjois-Suomen lennonvarmistuskeskus Rovaniemellä.  Vielä aiemmassa vaiheessa keskuksia oli tätäkin useampia (edellisten ohella Vaasa, Jyväskylä, Kemi). Vuonna 2010 nämä lakkautettiin ja tilalle perustettiin Helsinki-Vantaan lentoasemalle Suomen aluelennonjohto, jonka toimialueena on koko Suomi.
Lähestymislennonjohto vastaa lentoliikenteestä lähestymisalueella (engl. terminal control area, lyh. TMA). Erillinen lähestymislennonjohto on Suomessa vain vilkkaammilla lentoasemilla, kuten Helsinki-Vantaalla ja ilmavoimien tukikohdissa. Pienemmillä lentoasemilla lähestymislennonjohtopalvelusta vastaavat yhteistoiminnassa aluelennonjohto ja lentokentän lähilennonjohto. Maailmalla (esim. USA, Kanada) lähestymislennonjohtopalvelu on huomattavasti yleisempää.
Lähilennonjohto vastaa lentopaikan lähialueella (engl. control zone, lyh. CTR) ja lentokenttäalueella tapahtuvasta ilma- ja maaliikenteestä.