stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etelä-Afrikan joukkotuhoaseet
Ydinaseen kehittäminen

Vuonna 1982 Etelä-Afrikalla oli hallussaan toimintakykyinen ydinkärki. Näitä kehitettiin yhteensä kuusi kappaletta.
Etelä-Afrikan ydinasestrategia oli kolmivaiheinen: ensimmäisessä vaiheessa luotettiin siihen, että länsimaat auttaisivat merkittävän sotilaallisen uhan kohteeksi joutunutta Etelä-Afrikkaa, jolla epäiltiin olevan ydinaseita. Mikäli tämä ei auttaisi, siirryttäisiin vaiheeseen kaksi, jossa maa paljastaisi salaa tärkeimmille liittolaisilleen, että sillä oikeasti on ydinaseita, mikä taivuttaisi näitä auttamaan. Mikäli tämäkään ei toimisi, siirryttäisiin kolmanteen vaiheeseen, jossa maa ilmoittaisi julkisesti omaavansa ydinaseita ja tekisi jopa ydinkokeen todistaakseen tämän.
Ydinaseen kehittäminen > Yhteistyö Israelin kanssa

Etelä-Afrikan on epäilty tehneen yhteistyötä Israelin kanssa. Vuonna 1974 Etelä-Afrikan pääministeri John Vorster ja Israelin puolustusministeri Shimon Peres tapasivat Sveitsissä. Tapaamisen sisältö ei ole tullut julki, mutta epäilyn mukaan maat ovat sopineet yhteistyöstä ydinaseiden kehittelyn saralla: Israel tarjoaisi osaamistaan ja Etelä-Afrikka runsaita uraanivarojaan.
Vuonna 1979 tapahtunut niin sanottu Etelä-Atlantin välähdys kiihdytti huhuja siitä, että Etelä-Afrikka ja Israel olisivat tehneet yhteistyötä ydinaseiden kehitystyössä.
Ydinaseista luopuminen

Etelä-Afrikan presidentti Frederik Willem de Klerk ilmoitti 24. maaliskuuta 1993, neljä vuotta ydinaseiden purkamisen jälkeen, että maa oli kehittänyt ydinaseita ja oli nyt jo luopunut niistä. Kansainvälisen atomienergiajärjestön vuonna 1991 tekemien raporttien mukaan Etelä-Afrikalla oli todennäköisesti ydinase.
Syitä joukkotuhoaseista, lähinnä ydinaseista, luopumiselle on pohdittu jälkeenpäin. Yhdeksi syyksi on katsottu se, että apartheid-hallinto ei halunnut ydinaseiden päätyvän mustien johtamaan hallitukselle.
Toinen todennäköinen syy olivat 1980- ja 1990-lukujen vaihteen tapahtumien sarja: Kuuba vetäytyi Angolasta vuonna 1989, apartheidin päättämistä kannattava de Klerk valittiin presidentiksi samana vuonna, Namibia itsenäistyi vuonna 1990 ja Neuvostoliitto romahti 1991.
Muut joukkotuhoaseet

Ydinaseiden rinnalla Etelä-Afrikka kehitteli myös muita joukkotuhoaseita, sekä kemiallisia että biologisia. Myös niistä hankkiuduttiin eroon ennen kuin apartheid alkoi purkautua. Biologisiin aseisiin kuuluivat muiden muassa pernarutto ja botuliini. Kemiallisia aseita olivat muiden muassa sinappikaasu ja sariini. Etelä-Afrikan uskotaan käyttäneen molempia näistä valtion vihollisia vastaan jossain määrin.
NA (EP)

| NA (EP) Nayeon |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Julkaistu: 14. kesäkuuta 2024
 Kesto: 22.27
 Levy-yhtiö: JYP Entertainment
Nayeonin muut ep-levyt
| Im Nayeon 2022 | NA (EP) 2024 |   |
NA on Twice-yhtyeen Nayeonin toinen sooloalbumi. Albumi julkaistiin 14. kesäkuuta 2024. Albumin nimi viittaa sanaan "minä" koreaksi.
Kappaleet

ABCD – 2.42
Butterflies – 3.41
Heaven – 3.06 (feat. Sam Kim)
Magic – 3.26 (feat. Julie of Kiss of Life)
HalliGalli – 3.07
Something – 3.07
Count It – 3.14
Aiheesta muualla

NA (EP) Discogsissa. (englanniksi)
Tanskan jalkapallo

| Tanskan jalkapallo |
| --- | --- |
 Parken on Tanskan suurin jalkapallostadion.
Valtio:  Tanska
Lajiliitto:  Tanskan jalkapalloliitto
Maajoukkue(et):   Miehet  Naiset 
Ensimmäinen ottelu:  1879
Rekisteröidyt pelaajat:  359 355 (2022)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jalkapallo on Tanskan suosituin urheilulaji harrastajamäärällä ja yleisömäärillä mitattuna. Vuonna 2022 tanskalaisiin jalkapalloseuroihin kuului noin 360 000 jäsentä. Jalkapallon pääsarja Superliiga on Tanskan seuratuin urheilusarja.
Tanskan jalkapallomaajoukkue on usein menestynyt hyvin Euroopan ja maailmanmestaruusturnauksissa. Tanskan suurin saavutus on Euroopan mestaruuden voitto vuonna 1992. Muita saavutuksia ovat osallistuminen maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 1998 ja Maanosaliittojen cupiin vuonna 1995.
Historia

Englantilainen pallopelikulttuuri juurtui Tanskaan 1870-luvun puolivälistä lähtien. Vuonna 1876 perustettu Kjøbenhavns Boldklub (KB) oli ensimmäinen pelin alullepanija ja seura on myös Manner-Euroopan vanhin jalkapalloseura. Jalkapallo otettiin käyttöön seuran kriketinpelaajien talviaktiviteettina. Ensimmäinen jalkapallo-ottelu pelattiin Eremitagenissa Klampenborgissa vuonna 1879 ja vuonna 1883 pelattiin ensimmäinen kahden joukkueen välinen ottelu. Muut kööpenhaminalaisseurat lisäsivät vähitellen jalkapallon ohjelmaansa ja vuonna 1888 Akademisk Boldklub ja Østerbros Boldklub osallistuivat Tanskan ensimmäiseen jalkapalloturnaukseen. Seuraavana vuonna perustettiin Tanskan jalkapalloliitto (DBU). Ensimmäiset jalkapalloilijat kuuluivat pääosin kööpenhaminalaiseen yläluokkaan.
Vuodesta 1899 lähtien jalkapalloa suositeltiiin kouluopetukseen soveltuvaksi lajiksi ja peli levisi vähitellen koko maahan. Koulunopettajat olivat usein asialla jalkapalloseurojen perustamisessa maakuntiin. Jalkapalloseurojen jäsenmäärä kasvoi maaseudulta muuttaneiden asukkaiden keskuudessa. Suuremmissa maakuntakaupungeissa työväenluokka sai omia seuroja ja 1920-luvulla perustettiin ensimmäiset lähiöseurat kuten Hvidovre IF ja Aarhus Skovbakken. Vuoteen 1960 saakka tanskalaiselle jalkapallolle ominaista oli pitäminen kiinni amatööriasemasta, mikä vei parhaita pelaajia ulkomaalaisiin seuroihin. Muualla manner-Euroopassa siirryttiin ammattilaisuuteen 1920-luvulta lähtien ja Tanska putosi vääjäämättä kehityksestä.
Historia > Jalkapallon ammattilaistuminen

Ensimmäiset tanskalainen ammattipelaaja oli Carl Hansen, joka ryhtyi ammattilaiseksi vuonna 1921 Glasgow Rangersin joukkueessa. Tanskan jalkapallomaajoukkue saaavutti kaksi olympiamitalia Lontoossa 1948 (pronssia) ja Roomassa 1960 (hopeaa), mikä lisäsi tanskalaisen jalkapallon arvostusta. Monet tanskalaiset pelaajat siirtyivät myös ammattillaisseuroihin, luoden mainetta tanskalaiselle jalkapallolle. Vuonna 1948 pronssijoukkueesta italialaisseuroihin siirtyivät John Hansen, Karl Aage Hansen, Ivar Jensen, Carl Aage Præst, Jørgen Leschly Sørensen ja Axel Pilmark.
Vuonna 1969 Tanskan jalkapalloliiton alaisuuteen perustettiin divisioonaseurojen yhdistys, jolloin ammattilaisseurat aloittivat kehityksen kohti ammattimaistumista. 1970-luvulta lähtien tanskalaispelaajia siirtyi Euroopan ammattilaisliigoihin Allan Simonsenin johdolla. Vuonna 1991 perustettiin Tanskan Superliiga maan korkeimmaksi sarjatasoksi.
Kansainvälinen kilpailutoiminta

Tanskalla oli Manner-Euroopan vahvin maajoukkue ennen ensimmäistä maailmansotaa. Vuoden 1908 ja 1912 olympialaisissa Tanska eteni finaaliin häviten ainoastaan Englannin jalkapallomaajoukkueelle. Vuoden 1964 EM-kisoissa Tanska eteni välieriin. Vuodesta 1976 lähtien Tanskan jalkapalloliitto salli ammattilaisten valinnan mukaan maajoukkueeseen. Tanskan maajoukkue nousi parrasvaloihin 1980-luvulla ja se tunnettiin myös roligaaneiksi nimetystä kannattajajoukostaan. Vuoden 1984 EM-kisoissa Tanska eteni välieriin ja kaksi vuotta myöhemmin Meksikon MM-kisoissa joukkuetta pidettiin myös voittajasuosikkina. Vuoden 1992 EM-kisoissa joukkue voitti Euroopan mestaruuden.
Rautalammin reitin valuma-alue

| Rautalammin reitin valuma-alue  (1>  jakovaihe: 14.7) |
| --- | --- |
 Typografinen kartta Kymijoen vesistöalueesta
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi, Pohjois-Savo, Etelä-Savo, Pohjois-Pohjanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
1. jakovaihe:  Rautalammin reitin valuma−alue (14.7)
2. jakovaihe:  Konneveden alue (14.71), Virmasveden alue (14.72), Nilakan alue (14.73), Pielaveden alue (14.74), Koivujärven valuma-alue (14.75), Kerkonjoen valuma-alue (14.76), Tallusjärven valuma-alue (14.77), Suonenjoen valuma-alue (14.78), Pieksäjärven valuma-alue (14.79)
Lasku-uomat:  Kellanvirta Liesveteen, Neiturin kanava Keiteleeseen
Vesistöreitti:  ←Konnevesi ←Hankasvesi ←Kattilavirta ←Lonkari ←Tyyrinvirta ←Koskelovesi ←Niinivesi ←Iisvesi–Virmasvesi–Rasvanki ←Nilakka ←Pielavesi ←Koivujoki ←Koivujärvi ←Lehmipuro
Laskupaikka:  Liesvesi
Koordinaatit:  62°37′05″N, 26°20′35″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  5 767,79 km²  
Järvisyys:  20,83 % 
Alueen pituus:  130 km  
Alueen leveys:  60 km  
Pääuoma:  164 km  
Suurin virtaama:  143 m³/s (HQ) 
Keskiylivirtaama:  93,28 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  56 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  32,92 m³/s (MNQ) 
Pienin virtaama:  17,8 m³/s (NQ) 
 fiRautalammin reitin valuma-alueen purkautumiskohta 
Rautalammin reitin valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.7) on Kymijoen vesistössä (14) sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue. Sen pääuoma muodostaa suuren osan Rautalammin reitin pääuoman yläjuoksusta, kun 49 kilometriä pääreitin alajuoksusta kuuluu Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) vesistöalueeseen. Valuma-alueen alin järvi on Konnevesi, jolla on kaksi lasku-uomaa. Niistä Kellanvirta muodostaa pääuoman ja se laskee Liesveteen. Toinen lasku-uoma on Pohjois-Konnevedellä sijaitseva Neiturin kanava, joka laskee Keiteleeseen.
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Vesistöalueen valuma-alueen pinta-ala on 5 767,79 neliökilometriä, mikä tekee noin 16 % koko vesistöalueesta, ja sen järvisyys on 20,83 %. Se on noin 130 kilometriä pitkä ja yli 60 kilometriä leveä. Valuma-alueen alarajana on Konneveden Siikakoski, josta vedet virtaavat Kellanvirtaa myöten Leppäveden–Kynsiveden alueelle (14.3). Alarajaksi voidaan vielä mainita Neiturin kanava, josta on yhteys Keiteleeseen. Valuma-alue sijaitsee pääosin Keski-Suomen, Pohjois-Savon ja Etelä-Savon maakunnissa. Pohjoisessa vedenjakaja kulkee pohjoisessa kuitenkin hieman Pohjois-Pohjanmaan puolella. Rautalammin reitin valuma-alue sijaitsee Kymijoen vesistön koillisreunalla. Idässä ja pohjoisessa sen vedenjakajan takana levittäytyy suuri Vuoksen vesistö (04) ja pohjoisessa Pyhäjoen vesistö (54). Lännessä ja etelässä on Kymijen vesistöön kuuluvat vesistöalueita. Lännessä se on Viitasaaren reitin valuma-alue (14.4), lounaassa ja etelässä Leppäveden–Kynsiveden alue (14.3), etelässä Mäntyharjun reitin valuma-alue (14.9).
Yleistä > Vesistöalueen jako

Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen esitetyssä järjestyksessä. Lihavoidut linkit kuuluvat Rautalammin reitin valuma-alueen pääreittiin, joka yhtyy Konneveden alueella Kymijoen vesistön pääreittiin Leppäveden–Kynsiveden alueella :
Konneveden alue (14.71) → pääreitti: Leppäveden–Kynsiveden alue (14.3)
Pieksäjärven valuma-alue (14.79)
Virmasveden alue (14.72)
Kerkonjoen valuma-alue (14.76)
Tallusjärven valuma-alue (14.77)
Suonenjoen valuma-alue (14.78)
Nilakan alue (14.73)
Pielaveden alue (14.74)
Koivujärven valuma-alue (14.75)
Yleistä > Vesivoimalaitoksia

Rautalammin reitillä on kuusi vesivoimalaitosta. Ne sijaitsevat yleensä reitin alajuoksuilla, mutta yksi liittyy Rautalammin reitin valuma-alueeseen. Haapakosken vesivoimalaitos sijaitsee Pieksänjärvestä laskevassa Haapajoessa. Sen omistaa viereinen tehdas ja voimalan tehoksi ilmoitetaan 0,15 megawattia (MW). Muut vesivoimalaitokset ovat Kellankosken vesivoimalaitos Kellanvirrassa (1,3 MW), Venekosken vesivoimalaitos Venejoessa (0,3 MW), Ylämyllykosken- ja Alamyllykosken vesivoimalaitos Halttulanjoessa (kotitarvevoimalat) ja Jauholankosken vesivoimalaitos Jauholanjoessa.
Vesistöalueen rakenne

Alla on kahdessa taulukossa lueteltu suurimpia Rautalammin reitin pääreitille laskevia jokia ja ojia. Ensimmäinen taulukko sisältää Rautalammin reitin Leppäveden–Kynsiveden alueelle kuuluvan osuuden, ja toinen taulukko Rautalammin reitin valuma-alueelle kuuluvan osuuden. Ne on järjestetty niin, että taulukko alkaa lasku-uomilla, jotka sijaitsevat reitin alajuoksulla, ja loppuu reitin yläjuoksun lasku-uomilla.
Vesistöalueen rakenne > Rautalammin reitin alkuosan sivu-uomia

Sarakkeessa ”Etäisyys Tarvaalankoskelle” olevat luvut esittävät pääreitin kohtaa kilometreinä mitattuna Saraaveden itärannasta Tarvaalankoskelta. Matkaa Kymijoen suistoon merelle voidaan laskea matkasta Kymijoen lyhintä reittiä pitkin Päijänteen Kalkkistenkoskelle 184 kilometriä, sieltä Päijännettä pitkin Vaajanvirralle 116 kilometriä, ja sieltä Saraaveden Tarvaalankoskelle 28 kilometriä. Tämä tekee yhteensä 328 kilometriä.. ”Joen pituus” tarkoittaa sivu-uoman pääuoman kokonaispituutta. Jos arvon edessä on tähti (*), on kyseessä vain lasku-uoman alajuoksun pituus. Virtaamalla tarkoitetaan sivu-uoman keskivirtaamaa (MQ). Taulukon lähteet on esitetty viimeisen taulukon alla, ja niitä on tarkennettu rivin oikeassa sarakkeessa tietokohtaisesti.
| lasku-uoman nimi     | pääuoman kohta     | etäisyys Tarvaalan-koskelle (km) | joen pituus (km)   | virtaama (MQ) (m³/s)   | valuma- alue (km²)   | lähteet       |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Konnevedestä Saraaveden ja Päijänteen kautta Kymijokeen ja siitä Suomenlahteen tulee matkaa  yhteensä 377 km.
| Sahinjoki | Kuusvesi | 1 | 43 |  | 241 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| Ahvenispuro | Kuusvesi | 5 | 4 |  | 7 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| Hallapuro | Kuusvesi | 9 | 3 |  | 7 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| Kuusjoki | Kuusvesi | 9 | 18 | 0,6 | 106 | 3,3,3,6,,2 |  |
| Ahvenispuru | Leivonvesi | 22 | 3 |  | 5 | 3,3,3,6,–,4 |  |
| Rusilanjoki | Leivonvesi | 22 | 39 |  | 168 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| Venejoki | Kynsivesi | 22 | 51 | 4,6 | 512 | 3,3,3,6,,2 |  |
| Lankajoki | Kynsivesi | 26 | 5 |  | 10 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| uoma Ohenlammesta | Kynsivesi | 32 | 4 |  | 11 | 3,3,3,1,–,2 |  |
| oja Voipiolammesta | Kynsivesi | 36 | 3 |  | 10 | 3,3,3,1,–,2 |  |
| Myllyjoki | Vanginvesi | 45 | 16 |  | 48 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| Sulvallinjoki | Liesvesi | 48 | 13 |  | 45 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| Lapunjoki | Liesvesi | 51 | 13 |  | 34 | 3,3,3,6,–,2 |  |
| uoma Ukonjärvestä | Liesvesi | 50 | 3 |  | 12 | 3,3,3,1,–,2 |  |
| oja Kangaslammesta | Kellanvirta | 53 | 3 |  | 4 | 3,3,3,1,–,2 |  |
Taulukko päättyy Siikakoskelle, josta alkaa Rautalammin reitin valuma-alueen vesistöalue. Se on esitelty seuraavassa taulukossa.
Lähteet: 1 = tieto luettu joen omasta artikkelista, 2 = Ekholm, Matti: Suomen vesistöalueet , 3 = Karttapaikka-verkkopalvelu , 4 = Paikkatietoikkuna-verkkopalvelu , 6 = mittaamiseen käytetty Paikkatietoikkunaa ja Karttapaikkaa yhdessä
Vesistöalueen rakenne > Järviä

Rautalammin reitille Leppäveden–Kynsiveden alueelle kuuluvia järviä ovat (alhaalta lukien) Kuusvesi, Leivonvesi, Kynsivesi, Vanginvesi, Liesvesi ja Kellanvirta. Rautalammin reitin valuma-alueen pääreitillä sijaitsevia järviä ovat vastaavasti Konnevesi, Hankavesi, Lonkari, Koskelovesi, Miekkavesi, Niinivesi, Iisvesi, Rasvanki, Nilakka, Pielavesi, Kolunjärvi ja Koivujärvi.
Rautalammin reitin valuma-alueen sivureittien suuria järviä ovat esimerkiksi Pieksämäen reitillä sijaitseva Pieksänjärvi, Suonenjoen reitillä Suontienselkä, Kerkonjoen valuma-alueella sijaitsevat Kiesimä ja Sonkari, Iisveteen laskevat Virmasvesi, Kuttajärvi, Hirvijärvi ja Tallusjärvi.
Hirmuvaltias

| Hirmuvaltias> Vathek, The History of Caliph Vathek |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  William Beckford
Kieli:  ranska
Genre:  orientalismi, uusgotiikka
Kustantaja:  J. Johnson (englanninkielinen laitos)
Julkaistu:  1786 (englanninkielinen laitos) 1787 (ranskankielinen laitos)
Suomennos
Suomentaja:  Valfrid Hedman
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  1923
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hirmuvaltias (ransk. Vathek, engl. The History of Caliph Vathek) on englantilaisen keräilijän ja eksentrikon William Beckfordin itämainen kauhuromaani. Beckford kirjoitti tarinan alkujaan ranskaksi vuosina 1781–1783, mutta se julkaistiin ensi kerran vuonna 1786 Beckfordin ystävän Samuel Henleyn englanninkielisenä käännöksenä. Käännös oli otsikoitu An Arabian Tale, from an Unpublished Manuscript, ja esipuhe väitti teoksen olevan käännös vanhasta arabialaisesta kertomuksesta. Alkukielinen versio ilmestyi puoli vuotta myöhemmin nimellä Vathek. Ranskan- ja englanninkieliset versiot eroavat yksityiskohdissa ja tapahtumissa toisistaan jonkin verran.
Tarinan päähenkilö on abbasidikalifi al-Wathiq. Romaanin Vathek on hedonistinen tyranni, joka yhdessä mustaa magiaa harjoittavan äitinsä kanssa tavoittelee yliluonnollisia voimia. Ihmisuhrien ja noituuden avulla he yrittävät suostutella paholaismaista miestä paljastamaan Aatamia edeltäneiden sulttaanien salaisen tietämyksen. Vathek hylkää islamin ja joutuu lopulta helvettiin. Beckford kirjoitti tarinalle myös kolme lyhyempää, episodeina tunnettua jatko-osaa, joita hän ei kuitenkaan saanut valmiiksi ja jotka julkaistiin vasta 1900-luvun alussa. Niiden teemoja ovat homoseksuaalisuus, transvestismi, nekrofilia ja insesti.
Hirmuvaltiaan aikalaisvastaanotto oli myönteinen, ja se sai runsaasti ihailijoita ja jäljittelijöitä. Teosta ylistettiin sen tarkasta miljöökuvauksesta ja loppuratkaisun tarjoamasta moraaliopetuksesta. Erityisen suosituiksi muodostuivat Henleyn laatimat ”selittävät ja arvioivat viitteet”, joiden käytöstä tuli 1800-luvulla itämaishenkisen kirjallisuuden tavanomainen käytäntö. Nykyään Hirmuvaltiasta pidetään goottilaisen kauhukirjallisuuden klassikkona, ja se muistetaan varsinkin helvettiin sijoittuvasta loppuhuipennuksesta. Poikkeuksellisesti englanninkielinen käännös on jopa alkutekstiä arvostetumpi. Suomeksi teos ilmestyi vuonna 1923 Valfrid Hedmanin käännöksenä.
Hirmuvaltiaan tyylistä ja teemoista on vuosien saatossa tehty erilaisia keskenään ristiriitaisia tulkintoja. Kertomusta on tarkasteltu esimerkiksi omaelämäkertana, hedonistisena todellisuuspakona, satiirina englantilaisesta yhteiskunnasta, parodiana itämaisen kirjallisuuden arkkityypeistä sekä kertomuksena älyllisen ja moraalisen vapauden etsinnästä. Teoksen katsotaan edustavan siirtymää perinteisestä, fantastisesta itämaiden kuvauksesta kohti realistisempaa, tieteelliseen tietoon perustuvaa orientalismia. Toisaalta romaania on 2000-luvulla ajoittain myös arvosteltu sen stereotyyppisestä Lähi-idän ja islamin kuvauksesta.
Romaanin vaiheet > Taide- ja aatehistoriallinen tausta

Itämaiset aiheet nousivat Euroopassa 1700-luvun alussa suureen suosioon Antoine Gallandin käännettyä Tuhannen ja yhden yön tarinat ranskaksi. Varhaiset itämaiset pastissit olivat rehvakkaan mielikuvituksellisia ja seksuaalisesti vapaamielisiä humoristisia tarinoita. Vuosisadan puolivälissä lajityyppiin ilmaantui valistusajattelun ja satiirin elementtejä, moraalisia opetuksia sekä filosofista pohdiskelua. Vuosisadan jälkipuoliskon keskeinen kirjallinen uutuus oli uusgotiikka, joka pyrki jäljittelemään keskiaikaista ja goottilaista estetiikkaa. Sen keskiössä olivat synkästä menneisyydestä kumpuavat kauhut, sadistinen ja seksuaalinen väkivalta sekä yliluonnollisen kautta kohtalonomaisena toteutuva kosto.
Aikakauden kirjallinen kulttuuri ei arvostanut fiktiota vaan piti kirjallisuuden keskeisinä arvoina aitoutta, alkuperäisyyttä ja hyödyllisyyttä. Siksi kaunokirjallisuus pyrittiin tyypillisesti esittelemään joko tositarinana tai käännöksenä vanhasta käsikirjoituslöydöstä. Romaanin käsite oli tuolloin selvästi nykyistä suppeampi ja tarkoitti lähinnä aikalaisille tunnistettaviin puitteisiin sijoittuvaa realistista proosaa. Englannissa mielikuvituksellisia tai historiallisiin puitteisiin sijoittuvia teoksia kuvailtiin yleensä romansseiksi (romance) tai yksinkertaisesti historioiksi (history). Ensin mainittu oli avoimen sepitteellinen ja fantastinen, kun taas jälkimmäinen ainakin väitti olevansa totta ja saattoi sisältää viittauksia todellisiin henkilöihin ja tapahtumiin. Käytännössä genrerajat olivat hyvin häälyviä. Jatkuvien väärennösten seurauksena aitouden käsite itsessään hämärtyi, ja todenperäisyyden korostamisesta tuli paradoksaalisesti yksi romaanin tunnusmerkeistä.
Romaanin vaiheet > Myöhempiä vaiheita

Beckford julkaisi Pariisissa kesällä 1787 tarkistetun ranskankielisen laitoksen, joka sisälsi Henleyn viitteet lyhennettynä ja karsittuna versiona. Henleyn laitoksesta otettiin uusintapainos vuonna 1809. Lordi Byron ihastui Hirmuvaltiaaseen ja viittasi siihen vuosien 1815–1816 tuotannossaan toistuvasti, mikä nosti teoksen takaisin suosioon. Tämän seurauksena Beckford julkaisi tarkistetut laitokset sekä ranskan- (1815) että englanninkielisistä (1816) versioista. Niissä Henleyn viitteitä on mukana huomattavasti aiempia Lausannen- ja Pariisin-laitoksia enemmän, mutta kuitenkin vähemmän kuin alkuperäisessä Lontoon-laitoksessa. Vuoden 1809 laitos runsaine nootteineen muodostui aikanaan kaikkein suosituimmaksi, ja sen vaikutus tulevaan kirjailijasukupolveen oli suuri. Nykyään Beckfordin viimeinen, vuoden 1816 laitos on kuitenkin yleisin.
Vuoden 1815 laitoksen esipuheessa Beckford lupaili edelleen episodien pikaista julkaisemista, mutta niitä ei lopulta julkaistu hänen elinaikanaan, vaikka niistä kiinnostuivat muiden muassa Byron ja Benjamin Disraeli. Luonnoksiaan Beckford ei suostunut näyttämään edes ystävilleen. Kirjailija kuoli 83-vuotiaana vuonna 1844.
Suomeksi teos ilmestyi vuonna 1923 Valfrid Hedmanin käännöksenä. Suomennoksesta on jätetty pois alkuperäiset alaviitteet, mutta Hedman kirjoitti tilalle jonkin verran omia, lyhyempiä viitteitä. Hedmanin suomennos on kauhukirjallisuudesta kirjoittaneen toimittaja Juri Nummelinin mukaan ”edelleen kelvollinen” ja pienin korjauksin julkaisukelpoinen nykyäänkin.
Herbert P. Grimsditch käänsi vuonna 1929 Hirmuvaltiaan uudelleen englanniksi Beckfordin vuonna 1815 Lontoossa julkaiseman ranskankielisen edition pohjalta. Beckford teoksineen on 1900-luvun jälkipuoliskolta alkaen noussut suosituksi akateemisen tutkimuksen kohteeksi. Kenneth W. Graham laati 1971 tekstikriittisen edition osana väitöskirjatyötänsä. Hänen mukaansa teoksen ranskan- ja englanninkieliset versiot tulisi nähdä tasavertaisina ja itsenäisinä tulkintoina samasta aiheesta, ei alkutekstinä ja käännöksenä. Grahamin laitos perustuu eri laitosten vertailevaan tutkimukseen, mutta ristiriitatilanteissa se antaa ranskankieliselle tekstille etusijan. Grahamin versiota käytetään muun muassa Penguin Classicsin laitoksessa vuodelta 1993.