stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filippos II
Filippoksen perhe

Filippoksella oli suuri määrä vaimoja, eikä kaikkien henkilöllisyydestä ole edes varmuutta. Tärkein vaimo oli kuitenkin Olympias, jonka kanssa Filippos sai yhden pojan, Aleksanteri Suuren. Olympias ei ollut makedonialainen vaan Epeiroksen kuninkaan Aleksanterin sisar. Filippos ja Olympias menivät naimisiin ainakin ennen vuotta 357 eaa. He saivat myös tyttären Kleopatran.
Olympiaan lisäksi Filippoksen vaimoja olivat:
Fila Elimiotiin maakunnasta. Hänen isänsä oli Elimiotiksen hallitsija Derdas.
Audata Illyriasta. Audatan kanssa Filippos sai tyttären Kynanen, joka meni naimisiin syrjäytetyn Amyntas IV:n kanssa.
Filinna Larissan kaupungista Thessaliasta. Filinnan kanssa Filippos sai tyttären Thessaloniken ja pojan Filippos Arridaioksen, josta Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen tuli Makedonian kuningas.
Nikesipolis (Νικησίπολις) Thessalian Ferain kaupungista.
Meda (Μήδα) Makedonian pohjoispuolella asuvien getien kuninkaan Kothelaan tytär.
Kleopatra Eurydike (Κλεοπάτρα Εὐρυδίκη), Attaloksen veljentytär, jonka kanssa Filippos meni naimisiin vähän ennen kuolemaansa.
Historioitsija Junianus Justinus mainitsee yhden pojan, Karanoksen, joka olisi ollut Aleksanteri Suuren velipuoli. Justinusta pidetään epäluotettavana, eikä Karanosta löydy muista lähteistä.
Filippos henkilönä

Ihmisenä Filipposta luonnehditaan hyvin kovaotteiseksi ja tavoiltaan karkeaksi, mutta samanaikaisesti hyvin älykkääksi, voimakasluonteiseksi ja kyvykkääksi hallitsijaksi. Hän oli hyvin rohkea, taisteli aina eturivissä joukkojensa mukana ja johti joukkojaan edestä. Hän osasi myös käsitellä ihmisiä ja toimia tarvittaessa diplomaattisesti. Hän oli taitava organisoija ja osasi soveltaa sotatekniikan ja taktiikan uutuuksia omaan armeijaansa ja luoda siitä aikansa mahtitekijän. Juuri hänen ansiotaan oli, että Makedonia nousi puolibarbaarisesta, takapajuisesta kuningaskunnasta aikansa paikalliseksi suurvallaksi.
Filippoksen nimiin on laitettu joitakin lentäviä lauseita:
»Ei ole olemassa niin korkeaa muuria, ettei kullalla kuormattu aasi kiipeäisi sen ylitse.»
Toinen hyvin kuuluisa sanonta, jota on pantu Filippoksen suuhun:
»Hajota ja hallitse.»
Antiikin lähteet

Antiikin historioitsijoista Theopompos Khioslainen kirjoitti 58 kirjaa käsittäneen Filippikan, joka käsitteli pääasiassa Filippoksen hallituskautta. Teos valmistui vuonna 324 eaa. Teos käsitteli myös paljon muita ajan tapahtumia, maantiedettä, kulttuuria ja uskontoa. Marcus Junianus Justinuksen yhteenveto Filippikasta, Historiarum Philippicarum libri XLIV on säilynyt nykypäivään. Filippikasta on säilynyt myös useita katkelmia. Toinen tärkeä lähde, joka kattaa Filippoksen hallituskauden, on Diodoros Sisilialaisen maailmanhistoria.
Filippoksen aikana vaikuttaneiden ateenalaisten reetoreiden Demostheneen ja hänen poliittisen vastustajansa Aiskhineen puheita on säilynyt nykypäivään, ja ne antavat joissakin tapauksissa lisätietoja tapahtumista, joita Justinus ja Diodoros eivät mainitse. Muita lähteitä ovat muun muassa Filokhoroksen Atthis, Polyainoksen Strategemata, Pausaniaan matkakuvaukset ja Plutarkhoksen elämäkerrat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filippos II Wikimedia Commonsissa
Philip II of Macedonia (Arkistoitu – Internet Archive). Livius.org (englanniksi)
Philip II and his Mentor Epaminondas. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Amyntas IV | Makedonian kuningas | Seuraaja: Aleksanteri Suuri |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8  9  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Delfoin Apollonin temppelin raunioita. Delfoissa sijaitsi yksi antiikin ajan tärkeimmistä ja vaikutusvaltaisimmista oraakkeleista, Delfoin oraakkeli. Niin sanottu kolmas pyhä sota käytiin etupäässä Fokiin ja Theban välillä temppelin hallinnasta.
Makedonialainen falangi.
Filippoksen kultainen hauta-arkku ja kruunu Aigain kuningashautojen museossa.
Vasamamittari

| Vasamamittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Kenttämittarit Larentiinae
Suku::  Rheumaptera
Laji::  subhastata
Kaksiosainen nimi
 Rheumaptera subhastata  (Nolcken, 1870) 
Katso myös
   Vasamamittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vasamamittari (Rheumaptera subhastata) on yleinen, pääasiassa päivällä lentävä mittariperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Vasamamittari on keskikokoinen mittariperhonen, jonka siipiväli on 21–28 mm. Siipien pääväritys on musta, ja etusiivessä on kaksi selvää valkoista poikkiviirua, takasiivessä yksi. Molempien siipiparien poikki kulkeva ulompi poikkiviiru on melko kapea, ja laajat tummat täplät jakavat sen selvästi kahtia. Siiven kärkiosan aaltoviirun keskiosa on leventynyt ja muodostaa ulospäin osoittavaa nuolenkärkeä muistuttavan kuvion. Nuolenkärkikuvio ei yleensä etusiivessä kosketa ulompaan poikkiviiruun eikä takasiivessä juuri koskaan.
Vasamamittari muistuttaa suuresti kookkaampaa ja yleisväriltään vaaleampaa keihäsmittaria (Rheumaptera hastata). Sen voi sekoittaa myös muutamiin mustavalkoisiin raanumittarilajeihin (Epirrhoe).
Levinneisyys ja lentoaika

Vasamamittari elää Keski-Euroopasta Pohjois-Venäjälle ja Siperian poikki Kanadaan ulottuvalla alueella. Vasamamittaria tavataan melko yleisenä koko Suomessa, mutta vuosittaiset kannanvaihtelut ovat suuria ja laji yleistyy pohjoista kohti. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuusta heinäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Vasamamittari viihtyy valosissa metsissä, tuoreilla kankailla ja etenkin etelämpänä myös soilla. Perhoset lentävät pitkin päivää, mutta eniten alkuillasta. Toukka koteloituu käärityn lehden sisään, ja kotelo talvehtii maassa.
Ravintokasvi

Toukka elää mm. mustikalla (Vaccinium myrtillus) ja koivuilla (Betula).
Aiheesta muualla

Pertti Pakkanen: Suomen Euphyia, Epirrhoe ja Rheumaptera -lajit
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1310433  BAMONA: Rheumaptera-subhastata  BioLib: 52751  BOLD: 54080  BugGuide: 196041  CoL: 6X5K4  EoL: 293813  Fauna Europaea: 445183  Fauna Europaea (new): 286a5c96-4271-4dbb-9e82-0b3fce5ab1f3  GBIF: 1977007  iNaturalist: 203920  IRMNG: 10621912  ITIS: 189233  LepIndex: 226834  LoB: 4679  MONA: 7294  MaBENA: RheumSubha  NatureServe: 2.745768  NCBI: 942341  Observation.org: 106993  Open Tree of Life: 941547  Laji.fi: MX.61941
Vejin Apollo

Vejin Apollo
Vejin Apollo on maalattu terrakottaveistos 500-luvulta eaa. Sitä pidetään yhtenä etruskien kuvanveistotaiteen mestariteoksista. Vejin Apollo oli yksi lukuisista patsaista, jotka koristivat Vejin Minervan temppeliä. Vejin Apollo kuului ilmeisesti yhdessä Heraklesta ja Merkuriusta esittävien patsaiden kanssa veistosryhmään, joka kuvasi yhtä Herkaleen sankaritöistä. Nämä veistokset edustavat joonialaista tyyliä.
Veistos on 181 cm korkea, ja sen on mahdollisesti veistänyt Vejistä kotoisin ollut kuvanveistäjä Vulca. Vejin Apollossa on osittain säilynyt sen alkuperäistä maalauskoristelua. Patsas on nykyisin esillä Rooman Villa Giulian etruskimuseossa.
Vasa (laiva)

| Vasa |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Kölinlasku:  1626
Laskettu vesille:  maaliskuu 1627
Loppuvaihe:  upposi 10. elokuuta 1628
Tila:  museoitu
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 210 t
Pituus:  69 m
Leveys:  11,7 m
Syväys:  4,8 m
Miehistöä:  145 merimiestä 300 sotilasta
Aseistus
Aseistus:  64 tykkiä
Vasa museoituna Tukholman Vasa-museossa.
Vasa (tai Wasa) oli Ruotsin kuninkaan Kustaa II Aadolfin laivaston lippulaiva, joka upposi 10. elokuuta 1628 neitsytmatkallaan Tukholman edustalla. Vuonna 1961 hylky nostettiin merenpohjasta. Laivaa ruiskutettiin 17 vuotta säilöntäaine polyetyleeniglykolilla tilapäisessä säilytyspaikassa Wasavarvetilla. Vuodesta 1990 alus on ollut sille perustetussa Vasa-museossa Tukholmassa.
Valmistus

Kauppareittien suojelemiseksi ja noustakseen merimahdiksi Itämerellä Ruotsi katsoi tarvitsevansa entistä voimakkaamman laivaston, niinpä kuningas Kustaa II Aadolf määräsi rakennettavaksi Ruotsin laivastolle uuden lippulaivan.
Vasa rakennettiin tukholmalaisella telakalla, jossa töitä valvomaan värvättiin kaksi kuninkaan suosioon noussutta laivanrakentajaa: ruotsalainen Antonius Monier ja hollantilainen Henrik Hybertsson. Hybertsson sairastui 1625 vakavasti, jolloin työtä jatkoi Hybertssonin apulainen Hein Jacobsson. Hybertsson kuoli 1627.
Työn edetessä ilmeni vaikeuksia. Esimerkiksi eräässä vaiheessa rakentaminen hidastui, sillä telakalle ei ollut tuotu tarpeeksi puutavaraa. Alusta varten piti kaataa tuhatkunta tammea. Kuninkaan käskystä alukseen rakennettiin ylimääräinen toinen tykkikansi, jolloin laivan alkuperäisiä pohjapiirroksia jouduttiin muuttamaan, mikä aiheutti laivanrakentajille ongelmia, sillä rakennustyöt oli silloin jo aloitettu.
Vasa valmistui 1626, vaikka laivan neitsytmatka tapahtuikin vasta kaksi vuotta myöhemmin. Valmistuessaan laiva oli suurimpia sotalaivoja Euroopassa. Kolmikantisen aluksen pituus oli 69 metriä (vesilinjassa 46,5 metriä) ja korkeus kölistä mastonhuippuun 52 metriä. Vasa painoi noin 1 200 tonnia ja oli varustettu 64 järeällä kanuunalla.
Ajan tavan mukaisesti laiva oli koristeltu lukuisin veistoksin. Siitä oli määrä tulla paitsi Ruotsin laivaston suurin ja voimakkain myös kaunein. Laivan patsaat ja veistokset esittivät muun muassa Raamatun hahmoja, kreikkalaisen jumaltaruston sankareita ja muinaisen Rooman valtakunnan keisareita. Keulakuvana oleva nelimetrinen loikkaava leijona symboloi suurvalta-asemaan kohonneen kuningaskunnan mahtia. Vanhojen merimiesuskomusten mukaan koristeiden tarkoituksena oli suojella laivaa tuholta, mutta todellisuudessa niiden tuoma valtava ylipaino oli osasyy laivan uppoamiseen. Mahdollinen lisäsyy uppoamiseen oli laivan vinous, jonka epäillään johtuneen ruotsalaisten ja hollantilaisten puuseppien erilaisista mittayksiköistä. Tutkijoiden mukaan erilaisten mittayksiköiden käyttö saattoi olla syy laivan epäsymmetrisyyteen ja sitä kautta uppoamiseen.
Neitsytmatka

Vasa lähti 10. elokuuta 1628 Tukholman satamasta neitsytmatkalleen. Tarkoitus oli noutaa matkaan kauempana sijaitsevasta Vaxholmin linnakkeesta vielä 300 miestä. Sää oli ollut tyyni, kun alus oli ehtinyt matkata noin neljännestunnin ja vajaat 1 300 metriä, äkillinen tuulenpuuska tarttui sen purjeisiin ja kaatoi sen kello neljän ja viiden välillä iltapäivällä. Merivesi syöksyi sisään tykkiporteista, jolloin alus alkoi nopeasti vajota. Aikalaisten mukaan onnettomuudessa hukkui noin 50 ihmistä. Hylyn läheltä on löydetty 25 luurankoa. Vasa upposi muutamassa minuutissa Tukholman edustalle Tegelvikenin kohdalle noin 30 metrin syvyyteen ja makasi siellä hyväkuntoisena 333 vuotta.
Aluksen uppoamisesta kuultuaan kuningas Kustaa II Aadolf kirjoitti kirjeen, jossa hän määräsi laivan uppoamisesta vastuussa olevia rangaistaviksi. Uppoavasta laivasta pelastunut aluksen kapteeni Söfring Hansson pidätettiin, mutta hänet todettiin syyttömäksi ja vapautettiin ilman rangaistusta.
Vasan uppoamissyy oli liian korkea painopiste, minkä vuoksi pienikin kallistuminen riitti sen kaatamiseen. Aikataulu-, koko- ja aseistusmuutosten vuoksi aluksen painolasti oli liian kevyt, eikä sitä tilanpuutteen vuoksi voinut lisätä, joten laiva ui liian korkealla. Aluksen on arvioitu olleen niin kiikkerä, että se olisi voinut kaatua tuulen ollessa vain 2 m/s.
Hylyn nosto

Vasan kallisarvoiset pronssikanuunat nostettiin hylystä sukelluskellojen avulla jo vuosina 1663–1665. Työn tekivät Albreckt von Treilebenin ja Andreas Peckellin johtamat ruotsalais-suomalaiset ryhmät. Silloisella tekniikalla hylkyä ei vielä kyetty nostamaan, joten se jätettiin rauhaan.
Ruotsalainen merihistorioitsija Anders Franzén löysi 1956 Tukholman edustalta meren pohjasta puulaivan, joka myöhemmin osoittautui Vasaksi. Franzén oli etsinyt hylkyjä merestä veneellä ja vaijerin päässä olevalla puukairalla. Hän oli 1950-luvun alkupuolella oivaltanut, ettei Itämeressä elä uponneiden laivojen puuta syövää laivamatoa. Itämerestä saattaisi siten löytyä vanhoja puurunkoisten alusten hylkyjä, jotka eivät muualla ole säilyneet. Franzénin käyttämän kairan osuessa meren pohjalla olevaan puurakennelmaan jää kairaan pintaan nostettavaksi osa puuta. Järjestelmällisellä kairan meren pohjaan laskemisella ja nostamisella Franzén arveli löytävänsä Vasan tai muita puurunkoisia aluksia, joita Tukholman edustalle oli uponnut.
Hylyn tunnistuksen ja monien nostoyritysten jälkeen Vasa onnistuttiin viimein 24. huhtikuuta 1961 nostamaan pinnalle. Alus vietiin heti tukholmalaiselle kuivatelakalle, missä sitä kunnostettiin ja tutkittiin. Tutkijat ovat yleisesti sitä mieltä että alus on 1600-luvun parhaiten säilynyt laiva, koska laivamadot eivät ole vaurioittaneet hylkyä.
Laivasta ja sen lähistöltä löytyi yli 26 000 esinettä. Näihin kuuluvat aluksen kaikki kuusi purjetta ja yli 700 patsasta. Alun perin patsaat oli kiinnitetty laivan runkoon, mutta vuosisatojen aikana pultit ruostuivat olemattomiin ja patsaat putosivat merenpohjaan. Vasasta löytyneet esineet olivat säilyneet erittäin hyvin. Itse asiassa laivasta löytyneet vaatteet olivat niin hyväkuntoisia, että niitä voisi yhä pitää yllä.
Kunnostus

Noston jälkeen hylyn pelastamiseksi piti kuitenkin ryhtyä toimiin nopeasti. Yli 330 vuoden ajan meren pohjassa ollut hylky olisi hajonnut pian ilman konservointia. Aluksi se pidettiin vain märkänä, kunnes päädyttiin polyetyleeniglykoliin (PEG). Kyseessä on vesiliukoinen vahamainen aine, joka tunkeutuu puuhun ja syrjäyttää veden. Vasaa pidettiin PEG-suihkussa 17 vuotta.
Veden saasteissa oli paljon rikkiä, mikä hapen vaikutuksesta alkoi muuttua syövyttäväksi rikkihapoksi. Prosessi on yhä käynnissä. Konservoijilla onkin runsaasti työtä Vasan säilyttämiseksi nykykunnossa. Merkittävin ja tärkein laivan kuntoa ylläpitävä tekijä on kuitenkin Vasa-museossa tarkkaan vakiona pysyvä ilmasto.
13 500 osasta koottu alus on nykyisin Tukholman Vasa-museossa, jonka rakennuslupa myönnettiin vuonna 1981. Jopa 384 arkkitehtia esitteli näkemyksiään museosta ja sen sijainnista. Suunnittelukilpailun voitti arkkitehtipari Göran Månsson ja Marianne Dahlbäck. Museon rakennustyöt aloitettiin 2. marraskuuta 1987, ja museo avattiin yleisölle 15. kesäkuuta 1990.
Jäynä

Vasan nostoon liittyy myös yksi Suomen kaikkien aikojen tunnetuimmista teekkarijäynistä, jossa laivan kannelle vietiin ennen nostoa pieni Paavo Nurmen juoksijapatsas.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tukholman Vasa-museon kotisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Björn, Landström: Regalskeppett Vasa från början till slutet, 1980. ISBN 91-970221-0-1.
Historic Naval Ships Association - HMS Vasa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Vasan peräosa
Vasan keula
Vasasta löytyneitä kanuunankuulia
Vasa-museo
Veikkolan parantola

Veikkolan parantola oli Kirkkonummen Veikkolan kylässä sijainnut, Suomen Mielenterveysseuran vuonna 1929 perustama psykiatrinen hoitolaitos, joka oli ensimmäinen hermosairaille tarkoitettu lepokoti Suomessa. Parantola oli alun perin tarkoitettu vain naisille, mutta myöhemmin siellä hoidettiin myös miehiä. Parantolan potilaat olivat lähinnä neuroottisia sekä väsymys-, masennus-, jännitys-, pelko- ja unettomuustiloista kärsiviä.
Claes Andersson Veikkolan parantolassa vuonna 1970.
Suomen Mielenterveysseuran edeltäjä Sielunterveysseura osti vuonna 1928 vuorineuvos Arthur Lagerlöfin 1910 rakennuttaman jugendhuvila Weikkolan ja viereisen Nedergårdin tilan Torpaksi kutsutun päärakennuksen lepokodiksi lieviä hermosairauksia poteville naisille. Vuonna 1935 parantolan käyttöön tuli viereisen Sigurdsbergin tilan Siskolaksi nimetty päärakennus, ja vuonna 1961 kolmanneksi osastoksi tuli aikaisemmin parantolan ylihoitajan asuntona toiminut Solhällan rakennus. Suomen Mielenterveysseura hoiti parantolaa 46 vuoden ajan, kunnes parantola vuokrattiin vuonna 1975 Etelä-Suomen Mielisairaanhuoltopiirin kuntainliitolle. Parantolan yhteyteen oli vuonna 1969 valmistunut 50-paikkainen työkokeilu-, työhönvalmennus- ja teollisuusterapiaosasto. Se vuokrattiin vuonna 1980 kuntainliitolle, ja siitä tuli toimintakeskus. Parantola toimi sitten Tammiharjun sairaalan osastoryhmänä vuoteen 1990 ja sen jälkeen Jorvin sairaalan psykiatrisena yksikkönä aina vuoteen 1995. Sairaalatoiminnan päätyttyä rakennuksissa on toiminut yksityisiä ja kunnallisia päiväkoteja. Parantolan rakennuksista ovat säilyneet Weikkola, Torppa ja Siskola ja ne on suojeltu.
Veikkolan parantolan lääkäreinä ovat toimineet muun muassa Einar Anttinen, Ernst Therman ja vuosina 1969–1972 Claes Anderson.
Kirjallisuutta

Veikkolan parantola 50 vuotta. Toimittanut Veikkolan parantolan potilastoimikunta. Veikkolan parantola, Veikkola 1979
Veikkolan parantola 60 vuotta. Toimittaneet Marjatta Katajamäki ym. Veikkolan parantola, Kirkkonummi 1989
Rossi, Seija: Parantava yhteisö: Veikkolan parantola – Veikkola sanatorium 1929–1995. Suomen mielenterveysseura. SMS-tuotanto, Helsinki 2003. ISBN 951-94-5897-2
Veisu

Veisu on kaupunginosa Tampereella. Se sijaitsee eteläisellä kaupunkialueella Koivistonkylän ja Korkinmäen välissä. Kaupunginosaan kulkevat bussilinjat 12, 21 ja 32. Veisussa on noin 1500 (31.12.2013)  asukasta ja sieltä löytyy paljon rivitaloja. Veisun eteläpuolitse kulkee Tampereen itäinen ohitustie (valtatie 9) ja juuri Veisun kohdalla sijaitsee Karkunvuoren tunneli.
Veisun kaupunginosa on saanut nimensä Messukylään kuuluneesta Veisun (alun perin Veisulan) talosta, joka mainittiin asiakirjoissa jo vuonna 1540. Talo sijaitsi nykyisen Pullerikinmäen tienoilla. Veisun talosta lohkottiin aikoinaan Virsi- ja Laulu-nimiset tilat, mistä syntyi sanonta: "Messukylän taloja ovat virsi, veisu ja laulu." Veisuun vahvistettiin ensimmäinen asemakaava vuonna 1953. Alueen kadunnimet viittaavat suurelta osin maa- ja kotitalouteen siellä sijaitsevan Ahlmanin ammattiopiston (aikaisemmin maamies- ja emäntäkoulu) mukaan.
Laeista

| Laeista> De legibus |
| --- | --- |
 Laeista-teoksen kansilehti vuodelta 1824.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Cicero
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  43 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Veli-Matti Rissanen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2004
ISBN:  951-0-29140-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Laeista (lat. De legibus) on Ciceron kirjoittama filosofinen teos, jossa Cicero esittää näkemyksensä ihanteellisen valtion laeista. Teoksesta on säilynyt kolme kirjaa, mutta se on ollut alun perin pidempi.
Historia

Cicero aloitti teoksen kirjoittamisen vuonna 52 eaa. Hänen pyrkimyksensä oli kirjoittaa lait sille ihannevaltiolle, jonka hän oli aiemmin hahmotellut teoksessaan Valtiosta (De re publica). Suurimman osa siitä, minkä Cicero ehti kirjoittaa teosta varten, oletetaan olleen valmiina kevääseen 51 eaa. mennessä. Poliittisten käänteiden vuoksi hän joutui tuolloin epäsuosioon ja pois Roomasta Cilicia et Cypruksen provinssin maaherraksi. Cicero sai palata takaisin Roomaan ja Tusculumiin vuonna 47 eaa. Näin hän pääsi elämänsä neljän viimeisen vuoden ajaksi, vuosiksi 47–43 eaa., takaisin kirjoitustyön pariin. On kuitenkin epäselvää, jatkoiko hän tuolloin Laeista-teosta, koska se ei esimerkiksi viittaa mitenkään Julius Caesariin.
Joka tapauksessa Laeista sai syntynsä Rooman tasavallan viimeisinä vuosina. Ciceron esikuvana teokselle toimi Platonin dialogi Lait, samalla tavoin kuin teoksen Valtiosta esikuvana oli toiminut Platonin Valtio. Sattuman johdosta Laeista jäi Ciceron viimeiseksi teokseksi ja mahdollisesti kesken, samoin kuin Platonin Lait oli ollut Platonin viimeinen teos ja julkaistiin loppuunsaatettuna vasta tämän kuoleman jälkeen. Ei ole tietoa siitä, oliko Ciceron tarkoituksena jatkaa teosta pidemmälle; joka tapauksessa nykyaikaan säilynyt teksti katkeaa kesken kirjan III loppupuolella.
Ei tiedetä, oliko Cicero tarkoittanut teoksensa todella toteutettavaksi suunnitelmaksi laeista. Cicero kuvitteli teoksessaan valtionsa pohjaksi ihanteellisen tasavaltaisen Rooman sellaisena kuin se oli ollut ennen Gracchuksia. Eri yhteiskuntaluokat elivät tuolloin vielä harmoniassa. Cicero kuitenkin uudisti valtion lakeja ja pyrki korjaamaan Rooman perustuslain epäkohdat, samalla kun säilytti suuren osan vanhoista laeista. Ciceron kirjassa III ehdottama perustuslaki voidaan näin nähdä olemassa olleen lain uudistukseksi, ei kumoukseksi. Vain kolmisen vuotta sen jälkeen kun Cicero aloitti teoksensa Caesar ylitti Rubikon-joen ja aloitti tasavallan päättäneen kansalaissodan. Näin Ciceron ihannoima valtiomuoto jäi haaveeksi.
Tutkijat ovat olleet erimielisiä nykyisen tekstimuodon alkuperästä. Erään teorian mukaan teksti olisi ollut Ciceron murhan aikaan vielä luonnosvaiheessa, ja toinen henkilö olisi toimittanut sen nykyiseen muotoon. Laeista ei ollut erityisen tunnettu tai suosittu antiikin aikana, päin vastoin kuin Valtiosta, mutta sillä oli suurempi vaikutus keskiajalla ja uudella ajalla. Osa teoksen nykyisin tunnetusta sisällöstä on löydetty muista teoksista. Kaksi teksikohtaa on peräisin Lactantiuksen teoksesta Divinae institutiones ja yksi tekstikohta Macrobiuksen teoksesta Saturnalia.
Sisältö

»[L]uonto on luonut meidät jakamaan oikeuden keskenämme ja tekemään sen toinen toisillemme yhteiseksi. Tämä on se, mitä koko tässä keskustelussa haluan ymmärrettävän sillä, kun sanon oikeuden olevan luonnollista. [...] Sillä niille, joille luonto on suonut järjen, on samalla suotu myös oikea periaate, ja sen myötä laki, joka on oikea periaate käskyjen ja kieltojen antamisessa. Ja jos heille on suotu laki, on heille samalla suotu oikeus. Järki on suotu kaikille ihmisille, kaikille on siis suotu myös oikeus.»
Ciceron teos on muodoltaan dialogi eli keskustelu. Teoksesta on säilynyt kolme kirjaa, ja niistäkin kolmas katkeaa kesken. Säilyneiden katkelmien perusteella teoksessa on ollut kuitenkin vähintään viisi kirjaa. Jotkut tutkijat ovat ehdottaneet, että kirjoja olisi ollut alun perin kuusi samoin kuin Valtiosta-teoksessa. Erään teoksessa olevan viittauksen perusteella taas on ajateltu, että Cicero olisi suunnitellut teoksen kokonaispituudeksi kahdeksaa kirjaa.
Teoksessa keskustelevat Cicero itse; Ciceron ystävä, epikurolainen Titus Pomponius Atticus; sekä Ciceron veli Quintus Tullius Cicero. Cicero kirjoitti teoksen kuvitteelliseksi keskusteluksi hänen ja näiden oman aikansa henkilöiden välille, päin vastoin kuin teoksessa Valtiosta, jonka kuvitteellinen keskustelu oli sijoitettu menneisyyteen. Tapahtumapaikaksi hän valitsi kotikaupunkiinsa Arpinumiin. Keskustelu käydään yhtenä pitkänä kesäpäivänä ja sen aikana kävellään Liris-joen maisemissa. James E. G. Zetzel näkee teoksen Ciceron onnistuneimpana yrityksenä jäljitellä Platonin dialogien tyyliä, sillä keskustelu on siinä Ciceron muita dialogeja elävämpää ja luonnollisempaa.
Keskustelu kääntyy pian siihen, millaisia lakien tulisi olla. Cicero käyttää tätä pohjana esitelläkseen omia teorioitaan luonnollisesta laista ja yhteiskuntaryhmien välisestä sopusoinnusta. Samalla Cicero käsittelee uskonnollisia lakeja, ja esittää niiden palauttamista käytännössä kuningas Numa Pompiliuksen aikaisiksi laeiksi. Lopuksi Cicero esittää ehdotuksensa Rooman valtiomuodon uudistamiseksi. Hän hahmottelee teoksessa ihannevaltiolleen lait, jotka muistuttavat hyvin paljon Rooman tasavaltalaisajan lakeja, aivan samoin kuin teos Valtiosta oli kuvannut ihannevaltion vastaamaan paljolti tasavaltalaista Roomaa. Cicero arvostelee monissa kohdissa arkkivihollistaan Publius Clodius Pulcheria kuitenkaan tätä nimeltä mainitsematta.