stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martti Parvio

Martti Lauri Parvio (vuoteen 1919 Pehrsson, 16. huhtikuuta 1918 Viipuri – 29. kesäkuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen pappi ja Helsingin yliopiston käytännöllisen teologian professori.
Parvion vanhemmat olivat kauppias Karl Lauri Parvio (aiemmin Pehrsson) ja Olga Johanna Josefsson. Hän väitteli teologian tohtoriksi 1959 Turun piispa Isaacus Rothoviuksesta. Aarno Maliniemen oppilaana Parvio paneutui varsinkin uskonpuhdistuksen jälkeiseen liturgia- ja kirkko-oikeuden historiaan. Merkittävää oli Parvion osallistuminen päävastuullisena Missale Aboense -messukirjan (1971) näköispainoksen toimittamiseen. 1980 valmistui kirkollisten toimitusten käsikirjaeditio Manuale seu exequiale Aboense 1522. Parvio julkaisi näköispainoksina myös Mikael Agricolan ja Paulus Juustenin teoksia sekä Ericus Erici Sorolaisen saarnakirjan Ericus Erici Postilla I–II (1988–1990).
Käytännöllisen teologian professori Parviosta tuli Erkki Kansanahon jälkeen 1969. Opettajan ja tutkijan työn ohella häntä kiinnostivat ekumenia, liturgia, yliopistokulttuuri ja maanpuolustus. Hän toimi 1939 Lontoon merimieskirkossa ja osallistui 1948 Amsterdamissa Kirkkojen maailmanneuvoston perustavaan kokoukseen. Parvio kuului 1946–1954 toimineeseen Liturgiset veljet -ryhmään, oli evankelisen herätysliikkeen vaikuttajia ja Suomen ekumeenisen neuvoston aktiivijäsen. Hän toimi myös arkkipiispa Ilmari Salomiehen sihteerinä.
Parvion puoliso vuodesta 1941 oli lääketieteen lisensiaatti Salme Saimi Johanna Toivio (1916–2005).
Partiaalinen moolisuure

Partiaalinen moolisuure (Ȳi) on ekstensiivisessä suureessa havaittava muutos, kun puhtaan aineen joukkoon lisätään äärimmäisen pieni määrä toista ainetta, jolloin muodostuu seos. Intensiivisuureissa kuten lämpötilassa tai painessa ei tapahdu muutosta toisen komponentin lisäyksen yhteydessä. Aineen partiaalinen moolisuure riippuu seoksen koostumuksesta ja on ekstensiivisuureen osittaisderivaatta komponentin ainemäärään nähden. Partiaalinen moolisuure voidaan määrittää kaikille ekstensiivisuureille kuten tilavuudelle, sisäenergialle, entalpialle, entropialle, Gibbsin energialle ja Helmholtzin vapaaenergialle. Partiaalisen moolisuureen tunnus muodostetaan yleensä ekstensiivisuureen tunnuksesta lisäämällä kirjaimen päälle poikkiviiva. Merkittäviä partiaalisia moolisuureita ovat partiaalinen moolitilavuus ja partiaalinen Gibbsin energia eli kemiallinen potentiaali.
Partiaaliset moolisuureet määritellään ekstensiivisuureen osittaisderivaatta komponentin ainemäärään nähden. Esimerkiksi seoksessa, jossa on komponentteja i ja j ovat partiaaliset moolisuureet näille muotoa:
Termodynamiikan tärkeät riippuvuudet pätevät myös partiaalisille moolisuureille kuten ekstesiivisuureillekin. Niiden avulla voidaan määritellä partiaaliset moolientalpiat, partiaalinen Helmholtzin energia ja kemiallinen potentiaali seuraavasti:
Partiaalinen moolisuure voi olla joko positiivinen tai negatiivinen. Esimerkiksi veden ja etanolin seoksissa se on negatiivinen vedelle ja positiivinen etanolille. Tästä johtuen lisättäessä pieni määrä etanolia veteen, on seoksen tilavuus pienempi kuin alkuperäisen vesimäärän tilavuus oli. Partiaalisten moolisuureiden arvot täytyy määrittää kullekin seokselle ja kullekin komponentille kokeellisesti.
HMAS Parramatta (U44)

| HMAS Parramatta |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cockatoo Docks and Engineering Company, Sydney
Kölinlasku:  9. marraskuuta 1938
Laskettu vesille:  18. kesäkuuta 1939
Palveluskäyttöön:  8. huhtikuuta 1940
Loppuvaihe:  uponnut 27. marraskuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 060 t
Pituus:  81,15 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,97 m
Syväys:  3,0 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,85 solmua
Miehistöä:  100
Aseistus
Aseistus:  3 × QF 4″/45 Mk XVI -tykkiä 1 × nelipiippuinen .50″ ilmatorjuntaakonekivääri
HMAS Parramatta (viirinumerot L44 ja U44) oli Australian laivaston vuonna 1940 palvelukseenotettu River-luokan sluuppi.
Valmistus

Alus tilattiin Cockatoo Docks and Engineering Companyltä ja sen köli laskettiin 9. marraskuuta 1938. Alus laskettiin vesille 18. kesäkuuta 1939 ja se valmistui 8. huhtikuuta 1940.
Palvelus

Kansainyhteisönhallitus asetti aluksen Britannian kuninkaallisen laivaston käyttöön heti sen koeajojen ja koulutusjakson päätyttyä. Alus osallistui elokuussa Punaisellamerellä joukkojen evakuointiin Somalimaasta, minkä jälkeen se suojasi alueella matkanneita saattueita. Somalimaan vapauduttua italialaisjoukoista alus siirtyi sisaraluksensa HMAS Yarran kanssa Välimerelle.
Vuonna 1941 australialaisjoukkojen ollessa piiritettyinä Tobrukissa alus osallistui puolustavan varuskunnan huoltokuljetusten suojaamiseen. Eräällä näistä matkoista alus pelasti 24. kesäkuuta uponneelta HMS Aucklandilta suuren joukon eloonjääneitä.
Saksan laivaston sukellusvene U-559 torpedoi aluksen 27. marraskuuta sen ollessa suojaamassa ammusten kuljetussaattuetta Tobrukiin.
Partakalat

| Partakalat |
| --- | --- |
 Atlantinpartakala (Polymixia nobilis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Partakalat  Polymixiiformes  Lowe, 1838
Heimo::  Partakalat Polymixiidae  Bleeker, 1859
Suku::  Polymyxia  Lowe, 1836
Katso myös
   Partakalat Wikispeciesissä   Partakalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Partakalat (Polymixiiformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko, jossa on vain yksi heimo (Polymixiidae). Heimosta tunnetaan kymmenen lajia, jotka kuuluvat kaikki samaan sukuun. Lisäksi fossiileista tunnetaan sukupuuttoon kuolleita sukuja ja lajeja.
Partakalat ovat saaneet nimensä leukansa alla kasvavista partamaisista haivenista. Niitä elää trooppisilla ja subtrooppisilla merialueilla Atlantilla, Intian valtamerellä ja Tyynellämerellä.
Aiheesta muualla

Order Summary for  Polymixiiformes (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Family Polymixiidae (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3907757  Wikispecies: Polymixiiformes  AFD: Polymixiiformes  BOLD: 280  CoL: 3VJ  EoL: 5166  GBIF: 589  iNaturalist: 85539  IRMNG: 11334  ITIS: 166123  NCBI: 81382  Open Tree of Life: 617750  Paleobiology Database: 35648  WoRMS: 10311
Pas de Morgins

Solatie ylittää Pas de Morginsin.
Pas de Morgins on Chablaisin Alpeilla, Sveitsin ja Ranskan rajalla sijaitseva sola. Solan korkeus merenpinnan tasosta on 1 369 metriä. Sola yhdistää sveitsiläisen Valais'n kantonin länteen, ranskalaiseen Haute-Savoie'n departementtiin. Solan kautta kulkee maantie Montheystä Thononiin ja Évianiin.
Parvimustesieni

| Parvimustesieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Psathyrellaceae
Suku::  Hapramustesienet Coprinellus
Laji::  disseminatus
Kaksiosainen nimi
 Coprinellus disseminatus  (Pers.) J.E.Lange  
Katso myös
   Parvimustesieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Parvimustesieni (Coprinellus disseminatus, syn. Coprinus disseminatus) on munamainen tai kellomainen kermankeltainen tai harmahtava mustesienilaji. Lakin keskusta on kellanruskea. Sienen heltat ovat aluksi vaaleat ja vanhemmiten harmaanmustat. Lajin itiöemät eivät varsinaisesti vetisty vanhetessaan. Sienen jalka on valkea, yleensä enintään 4 senttimetrin pituinen ja 1–3 millimetriä paksu. Parvimustesieni kasvaa satojen sienien rykelminä lehtipuiden tyvillä tai lahopuulla. Laji on Suomessa melko yleinen. Lajin itiöemien ulkomuotoa kuvaavat englanninkieliset termit "fairies bonnets" ja "little helmets" (keijunhatut tai pikkukypärät). Massaltaan kovin vähäpätöisenä lajia ei voi mitenkään pitää ruokasienenä.
Papyrologia

Esimerkki kirjallisesta papyruksesta: katkelma Sapfon runoista, Oksyrhynkhoksen papyrukset (P.Oxy.) XVII 2076.
Papyrologia on papyrukselle kirjoitettuja tekstejä tutkiva tiede. Papyrologian tutkimuskohteisiin lasketaan myös muille materiaaleille kirjoitettuja tekstejä, jotka sekä sisällön että paleografian suhteen muistuttavat papyrustekstejä. Tällaiset tekstit ovat löytyneet vahalla peitetyistä kirjoitustauluista (tabulae ceratae), ruukunsirpaleilta (ostrakoneilta) ja puulevyiltä. Papyrologiseen aineistoon ei yleensä lasketa faaraoiden aikaisia papyruksia, jotka kuuluvat egyptologian alaan.
Papyrusta käytettiin antiikin aikana kirjoitusmateriaalina koko Välimeren alueella, mutta papyrustekstejä on löytynyt merkittävässä määrin ainoastaan Lähi-idän aavikkoalueilta, joissa orgaaniset aineet säilyvät kuivan aineiston takia. Merkittäviä löytöpaikkoja ovat muun muassa Syyrian Dura-Europos, Israelin Masada ja Jordanian Petra. Kaikkein tärkeimmät löytöpaikat sijaitsevat Egyptissä, joka on myös papyruskasvin kotimaa.
Papyrologisen aineiston tärkein löytöpaikka Lähi-idän ulkopuolella on Herculaneum, josta on löydetty niin sanotun Papyrusten huvilan (Villa dei Papiri) papyrusten (yhteensä yli 1 800 tekstiä tunnetaan) lisäksi merkittävä määrä vahatauluja. Tällaisia papyrologiseen aineistoon laskettavia kirjoitustauluja on löytynyt myös muualta Vesuviuksen alueelta, esimerkiksi Pompejista ja Murecinesta. Papyrologista aineistoa tunnetaan nykyään myös Pohjois-Euroopasta; Britteinsaarten Vindolandasta on 1970-luvulta lähtien löydetty satoja puulevyille (”leaf tablets”) kirjoitettuja dokumentteja, jotka valaisevat elämää roomalaisessa varuskunnassa. Tekstejä on löydetty myös Sveitsin Vindonissasta ja Unkarin Voräspatakista (Alburnus Maior).
Tärkeitä löytöpaikkoja ostrakon-ruukunsirpaleille kirjoitetuille teksteille ovat Libyan Golas (Bu Njem) ja Egyptissä sijaitseva Mons Claudianus.
Papyrologian historia

Papyrukset alkoivat kiinnostaa tutkijoita vasta 1800-luvun alussa, jolloin Napoleonin sotaretki Egyptiin herätti Euroopassa suurta kiinnostusta Egyptiä kohtaan. Vasta nyt ruvettiin etsimään egyptiläisiä antikviteettejä. Kiinnostus oli ensisijaisesti kohdistunut faaraoiden aikaisiin esineisiin, mutta myös kreikkalais-roomalaisajan papyrusteksteille löytyi ostajia. Kun innostus papyrologiseen aineistoon kasvoi, huomattiin Egyptissä mahdollisuudet myydä papyruksia eurooppalaisille. Tämän seurauksena jotkut paikalliset papyrusmetsästäjät muun muassa vandalisoivat papyruksia paloittelemalla ne pienempiin osiin myyntiä varten.
Satunnaisia papyruslöytöjä oli tehty jo varhain, ja jo ennen 1800-lukua tällaisia tekstejä oli joutunut eurooppalaisiin yksityiskokoelmiin. Ensimmäinen tieteellisesti julkaistu papyrusdokumentti on ns. Charta Borgiana, jonka julkaisi vuonna 1778 tanskalainen filologi Niels Iversen Schow. Monien pettymykseksi kyseinen dokumentti paljastui nimiluetteloksi, koska sen oli toivottu sisältävän kaunokirjallisuutta. Huomattiin kuitenkin varhain, että eri dokumenttien lisäksi papyrustekstit sisälsivät myös kadonneeksi luultua lyriikkaa ja muuta kaunokirjallisuutta. Niinpä 1800-luvulla alettiin kasvavalla innolla etsiä papyruksista juuri kirjallisuutta. Euroopassa syntyi pian ensimmäiset papyrustekstien kokoelmat ja 1820-luvulta lähtien esiintyi myös huomattavaa editointitoimintaa.
Papyruksia käytettiin kirjoitusmateriaalina koko Välimeren alueella, mutta niitä on löytynyt pääasiallisesti Lähi-idän aavikoista, sillä papyrus säilyy vain erityisen kuivissa oloissa. Egyptissä papyruksia on löytynyt ensisijaisesti muinaisilta kaatopaikoilta paikkakunnilla, jotka keinokastelun rappeuduttua ovat joutuneet aavikon valtaan. Tekstejä on löydetty myös haudoista, varsinkin muumioiden kuolinnaamioista, jotka usein tehtiin poisheitettävistä papyruksista. Erityisen rikas löytöpaikka on ollut Faijumin keitaan alue (antiikin Krokodeilopolis/Arsinoe), jossa sijaitsee Tell Umm-el-Breigat (Tebtynis). Toinen merkittävä löytöpaikka on ollut el-Behnesa (Oksyrhynkhos), Niilin Bahr Yussef -haaran laaksossa noin 160 kilometriä Kairosta etelään. Brittiläiset papyrologit Bernard P. Grenfell ja Arthur S. Hunt käynnistivät suuria kaivauksia näillä paikkakunnilla 1890-luvulla; kaivaukset rahoitti Egypt Exploration Fund (myöh. Society). Tekstilöydöt on julkaistu kahdessa merkittävässä sarjassa: Oksyrhynkhoksen papyrukset sarjassa The Oxyrhynchus Papyri (London 1898– ) ja Tebtyniksen papyrukset sarjassa The Tebtunis Papyri (London 1902–).
Muita papyrologian suuria nimiä eri puolilta maailmaa ovat muun muassa W. M. Flinders Petrie, U. Wilcken, L. Mitteis, F. Preisigke, P. Jouguet, G. Vitelli ja A. Calderini.
Papyrusten kieli ja sisältö

Suurin osa kreikkalais-roomalaiselta kaudelta säilyneistä papyrusteksteistä on kirjoitettu kreikan kielellä. Tämä johtuu löytöpaikkojen sijainnista. Aleksanteri Suuren jälkeen Egyptissä hallitsi kreikankielinen Ptolemaiosten dynastia, ja kreikka säilyi hallinnon kielenä roomalaisella kaudella. Lähi-idän löytöpaikoilta on löytynyt myös tekstejä muun muassa latinan, demoottisen egyptin, koptin, aramean ja syyrian kielillä.
Papyrologinen aineisto jaetaan yleensä kahteen pääryhmään: a) kirjallisiin teksteihin (lyriikkaa ja muuta kaunokirjallisuutta) ja b) ei-kirjallisiin teksteihin (julkisia ja yksityisiä asiakirjoja).
Mitä kirjallisiin teksteihin tulee, on voitu todeta, että koulu-opetuksessa käytetyt tekstit dominoivat. Niinpä on löydetty erittäin runsaasti katkelmia Homeroksesta. Myös muuta kirjallisuutta on löydetty. Papyrologit ovat pystyneet palauttamaan meille huomattavan määrän kadonneeksi kuviteltua kirjallisuutta. Egyptistä on löydetty katkelmia tai kokonaisia teoksia muun muassa seuraavilta kirjailijoilta: Sapfo, Alkman, Bakkhylides, Ibykos, Pindaros ja Menandros.
Ei-kirjallinen aineisto on hyvin kirjava. Siihen kuuluu kaikenlaisia yksityisiä ja julkisia asiakirjoja: yksityiskirjeitä; kuninkaallisia ja keisarillisia kirjeitä ja lauselmia; viranomaisille kirjoitettuja anomuksia, valituksia, hakemuksia; vihkisopimuksia, kutsuja; prosessiasiakirjoja: oikeuden päätöksiä, kuulusteluasiakirjoja, lausuntoja; kauppakirjoja, sopimuksia, kuitteja ja kirjanpitoa; uhritodistuksia (libelli) kristittyjen vainojen ajoilta sekä kaikenlaista arkista töhertelyä. Erityisen huomioitavaa on, että on löytynyt jopa kokonaisia arkistoja.
Papyrologian merkitys

Sekä talous- että sosiaalihistoria ovat suuresti hyötyneet papyruslähteistä. Perinteiset kirjalliset lähteet voivat rajata antiikista saatavaa kuvaa. Kopioina säilyneet tekstit ovat kapea otos ajan kirjallisuudesta, ja kopioitavat teokset on usein valittu erilaisin subjektiivisin kriteerein. Toisaalta monet teokset on kirjoitettu edistämään erilaisia tarkoitusperiä, mikä heikentää niiden objektiivista todistusvoimaa. Säilyneessä kirjallisuudessa käsitellään lähinnä aiheita, joista kirjoittaminen katsottiin kirjoitusajankohtana tarpeelliseksi. Papyrukset sen sijaan ovat säilyneet meille ilman välikäsiä, ja niiden antamaa kuvaa voidaan siksi pitää jossain määrin autenttisempana kuin kopioitujen lähteiden. Papyruksista voidaan löytää myös kirjoitusvirheitä ja puhekielisyyksiä, jotka kertovat kielen muuttumisesta.
Assuan-padon aiheuttamien ilmastomuutosten takia suuria papyruslöytöjä ei todennäköisesti enää ole Egyptistä odotettavissa. Nykyisin papyrusta tuotetaan Egyptissä matkamuistoiksi turisteille.
Papyrologia Suomessa

Papyrustutkimuksen ensimmäinen edustaja Suomessa oli Helsingin yliopiston Kreikan kielen ja kirjallisuuden professori Johan Henrik Zilliacus, joka jo 1940-luvulla sekä julkaisi papyrusdokumentteja että käytti papyrologista aineistoa lähteinään monissa kreikan kieltä käsittelevissä tutkimuksissaan. Myös Turun yliopiston klassillisen filologian professori Heikki Koskenniemi, joka tutki papyruskirjeiden tyyliä vuonna 1956 julkaistussa väitöskirjassa, on suomalaisen papyrustutkimuksen varhainen edustaja.
Helsingin yliopiston papyrustutkimusryhmä aloitti työnsä vuonna 1968, jolloin Zilliacus sai Egypt Exploration Societyn kautta tutkittavakseen joukon Oksyrhynkhoksesta peräisin olevia papyruksia. Zilliacuksen tutkimusryhmään kuuluivat myös Jaakko Frösén, Paavo Hohti, Jorma Kaimio ja Maarit Kaimio. Ryhmän ensimmäinen papyruseditio, Fifty Oxyrhynchus Papyri (= P.Oxy. Hels.), julkaistiin vuonna 1979. Myöhemmin työryhmä sai tutkittavakseen yhteensä 60 Itävallan kansalliskirjaston papyruskokoelman tekstiä, jotka julkaistiin vuonna 1979 (Corpus Papyrorum Raineri VII: Griechische Texte IV = CPR VII). Lisää materiaalia saatiin, kun 1970-luvun lopulla Suomen Kansalliskirjaston kokoelmiin hankittiin joukko muumiokartongeista peräisin olevia papyruksia. Kreikaksi kirjoitetut asiakirjat julkaistiin Jaakko Frösénin johdolla vuonna 1986 (Papyri Helsingienses I. Ptolemäische Urkunden = P. Hels. I).
Muumiokartonkien papyrusteksteihin ja hiiltyneisiin papyruksiin erikoistunut Jaakko Frösén, joka on Helsingin yliopiston ylimääräinen kreikkalaisen filologian professori, on nykyään Suomen kuuluisin papyrologi. Wienissä hän on perehtynyt menetelmään, jolla muumiosuojusta varten käytetyt papyrukset voidaan irrottaa tutkittaviksi ilman että suojuksen kalkkipinnan maalaus tuhoutuu; hiiltyneiden papyrusten konservointiin hän on perehtynyt Kölnissä. Hänen kansainvälistäkin huomiota herättänyt ammattitaitonsa on sittemmin siirtynyt hänen oppilailleen. Niinpä esimerkiksi Erja Salmenkivi on jatkanut Frösenin työtä muumiokartonkien papyrustekstien parissa. 1990-luvulta lähtien Helsingin yliopiston entisestäänkin laajentunut papyrustutkimusryhmä on tutkinut ja julkaissut Petrasta löydettyjä hiiltyneitä papyruksia.
Papyrologia on epigrafiikan ohella toinen antiikintutkimuksen painopisteistä Helsingissä. Kansalliskirjaston lisäksi myös Turun yliopistolla on omia papyruksia (P.Turku).
Merkittäviä papyruslöytöjä

Codex Tchacos, Egypti – useita gnostilaisia tekstejä
Dervénin papyrus, Kreikka – hiiltynyt papyrusrulla, Euroopan vanhin säilynyt käsikirjoitus
Dura-Europoksen papyrukset, Syyria
Masadan papyrukset, Israel
Nag Hammadin kirjasto, Egypti – 13 papyruskirjaa pääosin gnostilaisia tekstejä
Oksyrhynkhoksen papyrukset, Oksyrhynkhos, Egypti – tunkiolöytö, paljon eri alojen papyruksia
Papyrusten huvilan papyrukset, Herculaneum, Italia – pääosin epikurolaista filosofiaa filosofi Filodemoksen piiristä
Petran papyrukset, Jordania
Kirjallisuutta

Roger S. Bagnall, Reading Papyri, Writing Ancient History, London ─ New York 1995.
Mario Capasso, Introduzione alla papirologia. Dalla pianta di papiro all'informatica papirologica, Bologna 2005.
H. M. Cotton et al., 'The Papyrology of the Roman Near East. A Survey', Journal of Roman Studies 85 (1995), 214–235.
Daniele Foraboschi, 'Le fonti papirologiche', teoksessa L. Cracco Ruggini (toim.), Storia antica. Come leggere le fonti, nuova edizione, Bologna 2000, 287–308.
Italo Gallo, Greek and Latin Papyrology, London 1986.
O. Montevecchi, La papirologia, Milano 1988.
John F. Oates et al., Checklist of Editions of Greek, Latin, Demotic and Coptic Papyri, Ostraca and Tablets (Bulletin of the American Society of Papyrologists. Supplements 9), fifth edition, 2001. (www-versio (Arkistoitu – Internet Archive))
P. W. Pestman, The New Papyrological Primer (being the fifth edition of M. David & B. A. van Groningen's Papyrological Primer), Leiden 1990.
Hans-Albert Rupprecht, Kleine Einführung in die Papyruskunde, Darmstadt 1994.
Erja Salmenkivi, Papyrusten aika, Helsinki: Teos, 2019.
E. G. Turner, Greek Papyri. An Introduction, Oxford 1968 (paperback 1980).
Henrik Zilliacus: Papyrustutkimus.  Helsinki: Gaudeamus, 1974.  ISBN 951-662-099-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arjava, Antti & Niskanen, Niina: Petran kuulut papyrukset ovat viimein tutkijoiden ulottuvilla Helsingin yliopisto.  18.12.2018. Viitattu 20.2.2020.
Frösén, Jaakko & Hurmerinta, Riitta-Ilona: Papyrustutkimus 375 Humanistia – Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta. Viitattu 20.2.2020.
Parthian kieli

| Parthia |
| --- | --- |
Oma nimi:  Pahlawānīg
Tiedot
Alue:  Parthia, muinainen Iran
Puhujia:  0
Kirjaimisto:  parthialainen piirtokirjoitus manikealainen kirjaimisto
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  iranilaiset kielet
ISO 639-3:  xpr
 Ohje 
Parthiankielinen piirtokirjoitus Paikulin tornista 200-luvun lopulta.
Parthian kieli oli muinaisessa Parthiassa puhuttu iranilainen kieli.
Parthiaa puhuttiin alun perin Kaspianmeren kaakkoispuolella sijainneessa Parthian maakunnassa. Arsakidien dynastian aikana 200-luvulta eaa. 200-luvulle jaa. se oli kreikan ja aramean ohella yksi valtakunnan virallisista kielistä. Tänä aikana se levisi Iranin ja Armenian alueelle, osaan nykyistä Irakia ja Keski-Aasiaan. 200–500-luvuilla parthian käyttöä jatkettiin Sassanidien valtakunnassa, jonka viralliseksi kieleksi tuli persia. Kirjoitusjärjestelmä perustui aramealaiseen kirjaimistoon. Varhaisimmat kirjalliset muistomerkit sisältävät ideogrammeja, manikealaiset tekstit 200-luvulta lähtien ovat kirjoitukseltaan foneettisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parthian kieli Wikimedia Commonsissa
Tapani Parm

Tapani Ilmo Sakari Parm (s. 15. tammikuuta 1960) on suomalainen televisio-ohjaaja. Hän on työskennellyt Yleisradion tuottajana ja ohjaajana vuodesta 1990. Parm on ohjannut 2000-luvulla monta suurta kansainvälistä urheilutapahtumaa ja toiminut vuoden 2007 Euroviisujen TV-tuottajana.
Television ohjaustöitä

Kesäolympialaisten yleisurheilun pääohjaaja vuosina 2000, 2004, 2008, 2012, 2016 ja 2021
Talviolympialaisten hiihdon pääohjaaja vuosina 2002, 2006, 2010, 2014 ja 2018
Kesäolympialaisten avajaisten pääohjaaja vuosina 2004, 2008 ja 2012
Kesäolympialaisten päättäjäisten pääohjaaja vuosina 2004, 2008 ja 2012
Euroviisujen TV-tuottaja vuonna 2007
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailujen 2012 pääohjaaja Helsingissä
Yleisurheilun MM-kisojen pääohjaaja Helsingissä 2005 ja Moskovassa 2013
Itsenäisyyspäivän vastaanoton pääohjaaja vuosina 2014–2018
Palkintoja

The Olympic Golden Rings Award, 2002 Salt Lake Cityn parhaasta (Host Broadcaster) tuotannosta (hiihto ja ampumahiihto)
The Olympic Silver Rings Award, 2006 Torinon kisojen toiseksi parhaasta (Host Broadcaster) tuotannosta (hiihto)
The Olympic Golden Rings Special Mention, 2008 Pekingin kisojen avajaisten ja päättäjäisten tuotannosta
The Olympic Bronze Rings, 2010 Vancouverin kisojen kolmanneksi parhaasta (Host Broadcaster) tuotannosta (hiihto)
BAFTA ( British Academy of Film and Television Award ) yhdessä Hamish Hamiltonin kanssa Lontoon Kesäolympialaisten avajaisten monikameraohjauksesta
The Olympic Bronze Rings, 2014 Sochin kisojen kolmanneksi parhaasta (Host Broadcaster) tuotannosta (hiihto)
Pro Finlandia 2018
Aiheesta muualla

Ylen Tapani Parm ohjaa avajaiset 3,5 miljardille katsojalle  11.8.2004. Helsingin Sanomien olympialiite. Viitattu 26.6.2012.[vanhentunut linkki]
Tapani Parm Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Parodontium

Parodontium-kudoksia
Parodontium eli hampaan vieruskudos kiinnittää hampaan leukaluuhun, suojaa hammasta ja osallistuu puolustusreaktioihin mikrobeja vastaan. Parodontiumin kudoksia ovat ien, parodontaaliligamentti (kiinnittää hampaan leukaluuhun), juurisementti (hampaan juuren pintaa peittää ohut kerros juurisementtiä) ja alveoliluu (ympäröi hampaan juurta).
Terve ien parodontiumin kohdalla on kiinteä, vaaleanpunainen ja kiinnittyy tiukasti hampaaseen kiinni, eikä vuoda verta. Normaali ientasku on syvyydeltään 1–3 mm.