stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elektroniikka
Elektroniikan käsitteitä > Sähköisiä suureita ja yksiköitä

jännite U, yksikkö voltti V
virta I, yksikkö ampeeri A
teho P, yksikkö watti W
resistanssi R, yksikkö ohmi Ω
reaktanssi X, yksikkö ohmi Ω
impedanssi Z, yksikkö ohmi Ω
induktanssi L, yksikkö henry H
kapasitanssi C, yksikkö faradi F
sähkövaraus Q, yksikkö coulombi C
taajuus f, yksikkö hertsi Hz
Elektroniikan käsitteitä > Sähkövirran tyypit

tasavirta
vaihtovirta
kolmivaihevirta
Elektroniikan käsitteitä > Kohina

terminen kohina
valkoinen kohina
Elektroniikan laitteita

antenni
askelmoottori
dynamo
kaapeli
kuristin
käämi
mikropiiri
mikrokontrolleri
mikroprosessori
näyttö
radio
solenoidi
sähkömoottori
tasasuuntaaja
televisiovastaanotin
vahvistin
Elektroniikan valmistus

Piirilevy
Pintaliitos
Juotos - aaltojuotos ja pastajuotos, juotin
Juotospasta, juotostina
Kirjallisuutta

Ahoranta, Jukka, Sähkötekniikka. WSOY. 2002. ISBN 951-0-22291-7.
Koskinen, Martti: Analogiasuunnittelu. SanomaMagazines. 2002. ISBN 951-832-056-X.
Salste, Mikko; Porra, Veikko: Elektroniikka: sovelletun elektroniikan ja digitaalitekniikan perusteet.  Otaniemi:  Otakustantamo, 1973.  ISBN 951-671-053-0
Silvonen, Kimmo: Sähkötekniikka ja elektroniikka.  Helsinki:  Otatieto, 2003.  ISBN 951-672-335-7
Silvonen, Kimmo; Tiilikainen, Matti; Helenius Kari: Analogiaelektroniikka.  Helsinki:  Edita, 2004 (2002).  ISBN 951-37-3839-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
sfnet.harrastus.elektroniikka usein kysytyt kysymykset (Arkistoitu – Internet Archive).
ePanorama – tietoa elektroniikasta. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani 2  Tšekki 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  NARA 
Jännitemittaus kahdella jännitemittarilla. Yllä kaupallinen mittari.
Keraamisia kondensaattoreita
Elektroniputket olivat ensimmäisiä elektronisia komponentteja, kuuman hehkulangan irrottamat elektronit liikkuvat putken tyhjiössä katodilta anodille.
Kaksi kappaletta Maximin DIP-pakattua IC-piiriä sekä kaksi 7 segmentin ledinäyttöä.
Enola

Enola on Salon kaupunginosa, joka rajoittuu Helsingintiehen, Salonkatuun ja seututiehen 110.
Historiaa

Alueella toimi 1900-luvun alussa V. Hildessonin omistama virvoitusjuomatehdas.
Albert Engström

| Albert Engström |
| --- | --- |
 Albert Engström
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. toukokuuta 1869 Lönneberga, Kalmarin lääni, Ruotsi
Kuollut: 16. marraskuuta 1940 (71 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija, piirtäjä
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Albert Engström (12. toukokuuta 1869 Lönneberga, Kalmarin lääni, Ruotsi – 16. marraskuuta 1940 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija ja piirtäjä. Hän oli 1925–1935 Konstfackskolanin professori ja vuodesta 1922 Ruotsin akatemian jäsen.
Engström oli Söndags-Nisse-pilalehden piirtäjä 1894–1896. Hän oli 1897 perustamassa pilalehti Strixiä ja toimi sen päätoimittajana. Hän oli 1900-luvun alun primitivismin uranuurtajia, ja hänen novelliensa ja pakinoidensa henkilöhahmoista tuli suosittuja.
Engströmin kuvitustuotannossa on havaittavissa vaikutteita ranskalaisilta Honore Daumier'lta ja Henri de Toulouse-Lautrecilta sekä Simplicissimus-lehden piirtäjiltä, ja hänellä oli suuri vaikutus myöhempien aikojen ruotsalaiseen piirrostaiteeseen. Hänen ateljeensa Grisslehamnissa on ollut museona vuodesta 1955.
Suomennetut teokset

Ryssiä (Moskoviter), suom. Eino Voionmaa, WSOY 1925
Anders Zorn, suom. Aarre M. Peltonen, Helsinki: Alea-kirja 1992 ISBN 951-9429-75-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albert Engström Wikimedia Commonsissa
Erkki Kivijärvi : Humoristi, taiteilija, runoilija. Albert Engström 70-vuotias, Helsingin Sanomat, 12.05.1939, nro 126, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Mozilla Foundation

| Mozilla Foundation |
| --- | --- |

Perustettu:  15. heinäkuuta 2003
Tyyppi:  501(c)(3)
Toimiala:  avoimen lähdekoodin ohjelmisto
Päämaja:  Mountain View, Kalifornia
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mozilla Foundationin ja Mozilla Corporationin toimisto.
Mozilla Foundation on yleishyödyllinen yhteisö, joka on perustettu tukemaan avoimen lähdekoodin Mozilla-hankkeen kehitystä. Järjestö päättää, mihin suuntaan ohjelmiston kehitystä viedään, huolehtii tekijänoikeuksista ja hoitaa markkinoinnin. Säätiöllä on tytäryhtiö Mozilla Corporation, joka työllistää ohjelmistokehittäjiä ja koordinoi Firefox- ja Thunderbird-ohjelmien kehitystä. Sen toimipaikka on Mountain View'n kaupungissa Kaliforniassa.
Säätiö omistaa Mozilla Corporation -tytäryhtiön, joka vastaa käytännön työstä ohjelmistojen kehityksessä ja levittämisessä, sillä suuri osa Mozilla-projektissa mukana olevista on sen palkkalistoilla. Se vastaa myös julkaisemisesta ja markkinoinnista. Sen lisäksi se hoitaa yhteyksiä ulkopolisiin yrityksiin, jotka tukevat Mozillaa rahallisesti. Vastapainona yleishyödylliselle säätiölle Mozilla Corporation on veronalainen yritys, mikä antaa suurempia vapauksia liiketoimiin.
Historia

Netscape-yhtiö perusti Mozilla-organisaation 23. helmikuuta 1998 koordinoimaan Mozilla Suite -ohjelmiston kehitystä. Organisaatio koostui pääasiassa Netscapen työntekijöistä, vaikka se olikin teoriassa riippumaton yhtiöstä. Organisaation tarkoituksena oli kehittää Mozilla-tekniikkaa vain testikäyttöön niin, että Netscape valmistaisi lopputuloksista kaupallisia selaimia.
Kun Netscapen emoyhtiö AOL lakkautti Netscapen toiminnan äkillisesti Mozilla Foundation syntyi 15. heinäkuuta 2003. Tämän oli tarkoitus turvata Mozillan kehityksen jatkuminen ilman Netscapen tukea. AOL auttoi säätiön perustamisessa rahallisesti: Mozilla-projektin käyttämät laitteistot lahjoitettiin säätiölle, kolmen työntekijän palkat maksettiin kolmen ensimmäisen kuukauden ajaksi ja rahoitusta luvattiin kahden miljoonan dollarin edestä seuraaviksi kahdeksi vuodeksi.
Rahoitus

Mozilla Foundation rahoittaa toimintansa lahjoituksilla. Aloitusrahoina oli AOL:n kahden miljoonan dollarin lisäksi Mitch Kaporin antamat 300 000 dollaria.
Säätiö saa lisäksi tuloja erilaisilta hakukoneyrityksiltä. Tämän takia Google on Firefoxissa oletushakukoneena.
Vuonna 2006 säätiöllä oli tuloja 66,9 miljoonan dollarin edestä, joista 61,5 miljoonaa tuli hakukoneyrityksiltä. Hakukoneyritysten rahoista 85 prosenttia tuli Googlelta. Kuluja oli 19,8 miljoonan edestä. Ylijäämä käytetään suurimmaksi osaksi sijoitukseen pääomamarkkinoille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto (englanniksi)
Daily Me

Daily Me on yhdysvaltalaisen tietojenkäsittelijätieteilijä Nicholas Negroponten vuonna 1995 kehittämä teoria tulevaisuuden digitalisoituneista sanomalehdistä, jotka personalisoivat lukijansa. Teorian mukaan median välineet pyrkivät seuraamaan lukijansa mieltymyksiä koskien erilaisia uutissisältöjä ja siten suosittelemaan jatkossa samankaltaisia uutisia. Näin uutisvalinnan taloudellinen malli muuttuu asettaessaan lukijan autoritaarisempaan asemaan kuin itse sisällön tuottajan, toimittajan. Lukija on tällöin erityisasemassa suhteessa mediaan luoden itse uutisvirtansa, jota seuraa. Daily Me ilmestyy terminä ensimmäistä kertaa Negroponten digitaalista teknologiaa käsittelevässä teoksessa Digitaalinen todellisuus vuonna 1995.
Jotkin uutismediat ovat jo omaksuneet Daily Me:n periaatteita. Esimerkiksi Google News ja eri sivustojen RSS-syötteet keräävät tietoja lukijoistaan suositellakseen jatkossa heille uusia sisältöjä.
Bell P-39 Airacobra

| P-39 Airacobra |
| --- | --- |
 Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien P-39Q-1BE
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Bell Aircraft
Pääkäyttäjät:  Yhdysvaltain armeijan ilmavoimat Neuvostoliiton ilmavoimat Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  9 584 
Yksikköhinta:  46 000 USD
Bell P-39 Airacobra on Bell Aircraft Corporationin valmistama yksipaikkainen ja -moottorinen, alatasoinen hävittäjä ja hävittäjäpommittaja, joka oli yksi Yhdysvaltain pääasiallisista hävittäjäkoneista toisen maailmansodan alussa. Koneita rakennettiin 9 584. Niistä oli P39Q-mallia 4 905 kappaletta, ja näistä 3 291 lähetettiin Neuvostoliittoon Lend-Lease-ohjelman puitteissa. Useat Neuvostoliiton huippuässistä lensivät tyypillä.
Koneen hinta oli tuolloin noin 46 000 dollaria, mikä ei sisältänyt potkuria ja radiota. Yhdysvaltojen käytössä kone oli merkittävä Uuden-Guinean ja Australian pohjoisosan puolustuksessa Japanin etenemisen pysäyttämiseksi. Muut tyypit korvasivat koneen länsiliittoutuneilla, mutta useat neuvostoliittolaiset lentäjät pitivät koneesta niin paljon, että tyyppi säilyi käytössä miltei sodan loppuun asti, vaikka laivueille tarjottiin jo suorituskykyisempiä tyyppejä. Tyypillä lentäneitä ässiä olivat muun muassa yhdysvaltalaiset William ”Bill” Fiedler, John W. Mitchell sekä neuvostoliittolaiset Aleksandr Pokryškin ja Grigori Retshkalov (56 henkilökohtaista ja 6 jaettua pudotusta).
Alkuperä ja suunnittelun taustaa

Bell-yhtiön pääsuunnittelija Robert J. Woods ja hänen avustajansa Harland M. Poyer näkivät 37 mm:n Oldsmobile T-9 -tykin esittelyn vuonna 1935. He päättivät suunnitella uuden hävittäjän, joka olisi aseistettu tällä tykillä. Woods myös ymmärsi voimakkaan aseen rekyylin ongelmat ja katsoi sen synkronoinnin ampumaan potkurikehän läpi liian vaaralliseksi. Hän päätyi sijoittamaan tykin koneen nokalle ampumaan potkurin navan läpi, mikä puolestaan johti moottorin sijoittamiseen rungon keskiosaan. Samalla laskutelineeksi valittiin nokkapyöräteline tuohon aikaan tavallisen kannuspyörän sijaan. Moottorista voima siirrettiin potkurille akselilla ja nokkaan sijoitetulla kierrosluvun alennusvaihteella, jonka läpi tykin putki kulki.
Bellin prototyyppi Model 4 lensi Wright Fieldin kentällä Ohiossa 1938. Nimeksi vaihdettiin XP-39. Kone oli samalla yksi valmistajien ehdottamista moderneista hävittäjistä Yhdysvaltojen armeijan ilmavoimille. Ilmavoimat eivät tällöin vielä olleet oma puolustushaaransa. Muita olivat YP-38 eli tuleva Lockheed P-38 Lightning sekä YP-39 eli Republic Lancer, joka oli Thunderbolt-tyypin edeltäjä. Curtiss P-40 oli jo tuotannossa. XP-39:n moottori oli turboahdettu Allison V-1710-17. Teho oli rajoitettu 1 150:een hevosvoimaan. Prototyypissä ei ollut aseistusta eikä panssarointia. Suorituskyky oli hyvä nopeuden ollessa 624 km/h 6 000 metrin korkeudessa ja nousuaika 6 000 metriin viisi minuuttia.
Muutoksia

Kokeet paljastivat moottorin ylikuumenemisen. Ratkaisuksi kokeiltiin ahtimen ja jäähdytyksen ilmanoton ja -poiston parantamista. Ratkaisu oli öljyn kierron parantaminen. Tuulitunnelikokeissa parannuksia olivat uusi ohjaamon kuomu, öljynjäähdytyksen ilmanottojen sijoitus siipien tyveen ja moottorin ilmanoton sijoittaminen rungon yläpuolelle ohjaamon taakse. Siipien kärkiväliä lyhennettiin 55 cm ja runkoa pidennettiin 33 cm.
Koneen rooliin hävittäjänä vaikutti puolustusajattelu, jossa arveltiin, ettei Yhdysvaltojen tarvitsisi pelätä pommituksia sijaintinsa vuoksi. Näin Bell-hävittäjän rooliksi määriteltiin maavoimien tukitehtävät sekä tärkeimmäksi periaatteeksi hyvä suorituskyky matalalla. Moottoriksi vaihdettiin mekaanisella yksivaihteisella ja -vaiheisella ahtimella varustettu Allison V-1710-39, teholtaan 1 090 hv. Kokeilukone XP-39:n suorituskyky laski. Huippunopeus oli 600 km/h 4 500 metrin korkeudessa ja nousuaika 6 000 metriin 7 minuuttia 30 sekuntia. Koneen ketteryys kuitenkin parani ja suorituskyky matalalla oli lähes yhtä hyvä kuin alkuperäisellä prototyypillä. Huhtikuussa 1939 USAAC (Us Army Aircorps) tilasi 13 konetta ahtamattomilla moottoreilla nimellä YP-39.
Tuotanto

Kokeilutuotannon koneisiin tuli aseistukseksi 37 mm:n tykki sekä kaksi 12,7 mm:n ja kaksi 7,62 mm:n tahditettua konekivääriä rungossa. Tyyppinimeksi piti tulla uusi P-45, mutta poliittisista syistä kone nimettiin ”vanhaksi” P-39-tyypiksi. Ensimmäistä alatyyppiä P-39 C valmistettiin 20 kappaletta. Koneeseen vaadittiin muutoksia ajateltuja tukitehtäviä varten. Muutosten tuloksena oli alatyyppi P-39 D, joka oli ensimmäinen varsinainen massatuotantomalli.
Natsi-Saksan uhan kasvaessa Iso-Britannia ja Ranska tarvitsivat nopeasti moderneja hävittäjiä. Bell toimitti prototyypin tiedot Britannian hankintakomissiolle, joka tilasi heti 675 konetta. Britannia myös otti Ranskan tilaukset maan antauduttua.
Muunnos oli nimeltään P-400. T-9-tykin tilalle oli vaihdettu 20 mm:n Hispano-Suiza-tykki. Konekivääreiksi vaihdettiin 7,7 mm Browning-aseet jollaiset olivat muun muassa Supermarine Spitfire -hävittäjässä. Britanniassa koneesta käytettiin nimitystä Airacobra I.
Moottorin tehottomuus korkealla tuli nopeasti ilmi eikä P 400 -konetta otettu laajemmin käyttöön. Osa koneista siirrettiin Guadalcanalille ja tyyppinimeksi tuli P-39-D1. 212 konetta vietiin Neuvostoliittoon; siirron aikana niistä menetettiin 54.
Alatyypissä D-2 oli 1325-hevosvoimainen V-1710-63-moottori ja uudelleen 37 mm:n tykki. D-3 ja D-4 olivat maatukitehtäviin erityisesti muunnettuja versioita, joiden jäähdyttimet oli panssaroitu ja varustukseen kuuluivat takarunkoon sijoitetut kamerat. D-sarjan koneet olivat ensimmäisiä, joilla käytiin taisteluja.
F-sarjasta eteenpäin erilaisia muutoksia ja parannuksia tehtiin varusteluun, polttoainesäiliöihin, potkureihin, järjestelmiin yms. Koneet nimettiin alatyypeiksi G, H, jne. M-versiossa moottori oli 1 200 hevosvoiman V-1710-63, jonka suorituskyky korkealla oli parempi. Tämän vaiheen viimeinen alatyyppi oli P-39 N, jota valmistettiin 2 095 kappaletta kolmena versiona.
P-39 Q oli viimeinen massatuotantoversio. Tähän aikaan alaversiot nimettiin erillisellä  kasvavalla numerolla Q-1, Q-2 viimeisen ollessa Q-30. Tärkeimmät muutokset olivat 7,62 mm:n siipikonekiväärien vaihto 12,7 mm:n aseisiin ja lisätty polttoainemäärä. Suurin osa vietiin Neuvostoliittoon. Tuotanto päättyi syyskuussa 1944. Yhdysvallat käytti tyyppiä vain Italiassa kahden kuukauden ajan ja sen korvasi P-47 Thunderbolt.
Ominaispiirteitä

Ohjaamoa pidettiin tilavana ja yleisesti hyvin järjestettynä aseiden viritinkahvoja lukuun ottamatta.
Neuvostoliiton lentäjät pitivät sitä lämpimänä. Nokkateline tuotti hyvän näkyvyyden myös maassa ja kuomun materiaali oli korkealuokkaista. Tehokas radio edesauttoi myös yhteistyön ja taktiikan parantamista sotakokemuksen kertyessä.
Konekiväärit ja tykki viritettiin käsikahvoilla, mikä oli raskasta. Tykki juuttui helposti jo parin laukauksen jälkeen. Useiden yksiköiden asemestarit pyrkivät korvaamaan 37 mm:n aseen 20 mm:n Hispano-tykillä, joka oli luotettava. Potkurin alennusvaihde oli herkkä vuotamaan öljyä, joka likasi ohjaamon kuomun.
Sisäänkäynti ohjaamoon tapahtui sivuovesta eikä perinteisen siirtyvän ohjaamon kuvun kautta. Toisaalta tämä ”autonovi”-malli oli vaarallinen, mikäli lentäjä yritti hypätä koneesta; useat P-39:n lentäjät osuivat hypätessään koneen korkeusvakaimeen, jopa saaden surmansa. Neuvostoliitossa lentäjille annettiin kehotus aina jos mahdollista tekemään koneella mahalasku.
Massan jakauma oli syynä koneen taipumukseen joutua vaaralliseen lattakierteeseen, varsinkin silloin, kun tykin ammukset olivat lopussa. Lattakierretaipumus esiintyi silloin, kun koneen nokassa ei ollut ammuksia. Tällöin koneen painopiste siirtyi vaarallisen taakse, kohti nostovoimakeskiötä. Koneella kiellettiinkin lentämästä ”sileänä” ilman lisäpainoa nokassa, mikäli koneessa ei ollut ammuksia.
Allison V-1710 -moottorissa oli yksinopeuksinen, yksivaiheinen mekaaninen ahdin, joka oli tehottomampi kuin prototyypin turboahdin. Potkurin alennusvaihde oli herkkä öljyvuodoille. Osuma nestejäähdytykseen saattoi tuhota muutoin lentokuntoisen koneen. Useat lentäjät Tyynellämerellä totesivat, että varustettuna tehokkaalla ahtimella kone olisi ollut parempi kuin Mitsubishi A6M Reisen (Zero) -hävittäjä.
Guadalcanalilla Britannialle tarkoitettujen mallien lentäjän happijärjestelmä ei sopinut yhteen Yhdysvaltain käyttämän kanssa. Tämä rajoitti edelleen koneen käyttöä korkealla.
Lännessä > Yhdysvaltain asevoimien käyttö

P-39 Airacobran yhdysvaltalaisen version suorituskyky oli merkittävästi huonompi kuin vastaavien eurooppalaisten tyyppien. Tämä johtui version suuremmasta painosta ja Allison-moottorin huonommasta suorituskyvystä, joka heikkeni jyrkästi yli 5 000 metrin korkeuksissa. Tämä rajoitti sen toimintamahdollisuuksia Länsi-Euroopassa ja myös Tyynellämerellä, jossa japanilaisten pommittajat saattoivat lentää P-39:n saavuttamattomissa. Aloitteen siirtyessä Tyynellämerellä Japanilta liittoutuneille koneen lyhyt toimintasäde vaikeutti aloitteellista taistelua vihollisen ilmavoimia vastaan etsimällä niitä ja tyyppi siirtyi kuljetusten saattotehtäviin ym. tukitehtäviin. USAAF:n ensimmäiset Euroopassa toimivat yksiköt varustettiinkin Spitfire-hävittäjäkoneilla. Välimerellä kone palveli saattuepartionnisaa ja aseistetuissa tiedustelutehtävissä. Italiassa konetta käytettiin vuoteen 1944 saakka. Muualla P-39 palveli Yhdysvaltain Aleuttien saarilla sekä Panaman kanavan alueella.
Lännessä > Neuvostoliiton asevoimien käyttö

Itärintamalla Airacobra kuitenkin suojasi pommittajia yläpuolelta. Taktinen tilanne ei vaatinut toimintaa korkealla. Suurin osa Neuvostoliiton käyttämistä Airacobrista lennettiin siirtokuljetuksina Siperian yli. Airacobraa käytettiin sodan lopulla pohjoisrintamalla, muun muassa viimeisessä suuressa Jäämeren ilmataistelussa 9. lokakuuta 1944.
Yhdysvaltojen Lend-Lease-sopimuksen eli vuokraus- ja lainalain perusteella luovutettiin Neuvostoliitolle huomattavan suuri määrä tämän konetyypin yksilöitä, peräti 4 773 konetta. Nämä korvasivat paljolti Saksan aloittamassa yllätyshyökkäyksessä menetettyjä hävittäjäkoneita, joista monet olivat jo vuonna 1942 lisäksi ehtineet vanhentuneiksi.
Suomen ilmavoimat joutuivat vastakkain Airacobrien kanssa. Konetyyppi pärjäsi melko hyvin kun vastassa oli jo vanhentuneita suomalaishävittäjiä, kuten Moraneita, mutta Brewstereita ja Messerschmittejä vastaan Airacobra jäi melko nopeasti tappiolle. Osaava
lentäjä pystyi keskikorkeuksissa ja niiden alapuolella tasaväkiseen taisteluun Saksan parhaita hävittäjiä vastaan.
Vuoden 1944 puolivälissä tehtiin Neuvostoliiton käytössä oleviin Airacobriin parannuksia. Q-versioiden, aina Q21:n saakka, takarungon kiertyminen ja verhouksen vääntyminen estettiin lisäämällä radio-osaston kohdalle vahvikepelti, vahvistamalla runkosalkoja, lisäämällä kaksi tukea pyrstön etumaisiin kiinnityspisteisiin ja lisäämällä kaksi vahvikelevyä rungon vasemmanpuoleiseen tukisalkoon. Q-sarjan koneisiin tehtiin myös pyrstöön muutoksia, jotka käsittivät johtoreunojen vahvistamisen, kolmannen pyrstön ja perärungon kiinnityspisteen lisäämisen, paneeleiden vahvistamisen ja lisälevyjen asentamisen saranan keskelle. Koneisiin lisättiin myös painoja, jotta painopiste muuttuisi peräpainoisesta keskemmälle konetta.
Korjaukset tehtiin Neuvostoliiton Lentotutkimusinstituutin sekä Ilmailun ja Hydrodynamiikan Keskusinstituutin mittavien kokeiden jälkeen.
Airacobran ongelmien korjaamiseksi Bell kehitti koneesta edelleen P-63 Kingcobra -koneen. Tämä konetyyppi ei tullut lainkaan Yhdysvaltain käyttöön, mutta sitä toimitettiin 2 400 Neuvostoliitolle.
Museokoneita Suomessa

Hyrylän ilmatorjuntamuseossa on yksi sotasaaliiksi saatu Airacobra, jonka entisöinnissä kului vuosia. Inkeroisiin 17. kesäkuuta 1944 laskeutuneen AAF 44-3255 -koneen siivet ja Aunuksen Ylä-Uuksusta löydetyn AAF 44-2664:n runko entisöitiin Keski-Suomen Ilmailumuseolla vuosina 1995–2000. Koneen sivuvakain ja -peräsin ovat Norjan tuntureilla tuhoutuneista koneista.
Tekniset tiedot (P-39 Q ja N5)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.0500009,05 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.010000011,1 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.05800003,58 m
Lentopaino: 0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero3 255 kg (P-39 C)
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Allison V-1710-85 -nestejäähdytteinen V12-moottori; &&&&&&&&&&&&0895.&&&&00895 kW (0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero.0Virhe lausekkeessa: odottamaton numero1 200 hv)  merenpinnan tasolla
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0589.&&&&00589 km/h 7 500 metrissä
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0384.&&&&00384 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0480.&&&&00480 km suurimmalla matkateholla, 1 560 km 662 litran lisäsäiliöllä
Aseistus
37 mm:n M4 (Oldsmobile T-9) tykki johon 30 laukausta, 4 × 12,7 mm Colt Browning konekivääriä. Rungossa 200 patruunaa/ase ja siivissä 450 ptr/ase
P-39 N-5 - M4 tykki, 4 × 7,62 mm konekiväärit siivissä 1 000 ptr. ase, 2 × 12,7 mm:n konekiväärit rungossa 200 ptr./ase.
Varaosien puutteen vuoksi Neuvostoliitossa Leningradin alueen Lentovarikolla 1 useisiin kymmeniin P-39-koneisiin vaihdettiin Klimov M-105 P tai VK-105 - moottori. Samalla tykiksi vaihdettiin 20 mm Berezin B-20 ja konekivääreiksi 12,7 mm Berezin UB. Muualla erilaisia varustelisäyksiä, esimerkiksi radiokompassi, ja modifikaatioita tehtiin useita.
Saksalainen ässä Peter Düttmann ja useat muut pitivät moottorimuunnosta vaarallisempana kuin alkuperäistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta P-39 Airacobra Wikimedia Commonsissa
http://www.nationalmuseum.af.mil/factsheets/factsheet.asp?id=2207 (englanniksi)
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=140 (englanniksi)
http://www.chuckhawks.com/airacobra_iron_dog.htm (englanniksi)
http://www.fiddlersgreen.net/models/aircraft/Bell-P39-Airacobra.html (englanniksi) (paljon kuvia eri kulmista, erikoisesti mallin rakentajille)
http://www.ipmsstockholm.org/magazine/2003/05/stuff_eng_profile_p39.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (lähinnä merkitsemisen käytännöistä viitteitä)
Bell P-39Q Airacobra
Bell P-39Q, lentäjä Pavel I. Cepinoga, syksy 1944
P-39 Airacobra
Kolmesta sotasaaliskoneesta entisöity Bell P-39 Airacobra Keski-Suomen ilmailumuseossa, Tikkakoskella.
Enjoy the Silence

| ”Enjoy the Silence” Depeche Mode |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Violator
 Julkaistu: 16. tammikuuta 1990
 Tekijä(t): Martin Gore
 Tuottaja(t): Depeche Mode, Flood
 Tyylilaji: synthpop, dancepop
 Kesto: 04.16
 Levy-yhtiö: Mute
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 3.
Depeche Moden muut singlet
| ”Personal Jesus” 1989 | ”Enjoy the Silence” 1990 | ”Policy of Truth” 1990 |
Enjoy the Silence on Depeche Moden Violator-levyn toinen single, joka julkaistiin 5. helmikuuta 1990.
Martin Goren alun perin kirjoittama kappale on hidastempoinen, balladimainen. Alan Wilderin näkemyksen mukaan kappaleen tuli olla nopeampi. Wilder piti päänsä, ja hänen ansiostaan Violatorille päätyi kappaleesta nopeatempoisempi versio.
Enjoy the Silence on yksi tunnetuimmista Depeche Moden kappaleista. Useat artistit kuten Tori Amos, Anberlin, Breaking Benjamin, Susan Boyle, The Brains, Failure, Hybrid, Janita, Keane, Lacuna Coil, Nada Surf, Susanna and the Magical Orchestra ja Tanghetto ovat tehneet covereita kappaleesta.
"Enjoy the Silence" uudelleenjulkaistiin vuonna 2004 Depeche Moden levyä Remixes 81 - 04 varten, ja sen nimi oli "Enjoy the Silence (Reinterpreted)" tai "Enjoy the Silence 04". "Reinterpreted" version miksasi Linkin Park yhtyeen Mike Shinoda.
Single nousi Suomen virallisen listan sijalle 3. Yhdysvalloissa se nousi Billboard Hot 100 listalle sijalle 8, joka oli Depeche Moden paras sijoitus listalla. Pitchforkin "The Top 200 Tracks of the 1990s" listalla kappale on sijalla 15.