stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi Homan
Tausta

Jussi Homanin isä Johan Huuman (16. kesäkuuta 1846 Viro – 8. joulukuuta 1918 Kotka) oli kelloseppä, soitinkorjaaja ja -rakentaja, joka valmisti Suomessa tiettävästi ensimmäisen 3-rivisen semitonharmonikan 18-bassolla vuonna 1906. Jussi Homan soitti nuoresta lähtien 2-rivistä hanuria, jatkaen 15-vuotiaana soittoaan isänsä rakentamalla 3-rivisellä semitonharmonikalla. Jussin on kerrottu aloittaneen harmonikan soittamisen noin 5-6-vuotiaana ja esiintyneen ensimmäisen kerran julkisesti noin kahdeksanvuotiaana. Hänen ensimmäinen varsinainen opettajansa oli italialainen soittajakuuluisuus Domenico Ruffo, joka tuohon aikaan asui Kotkassa. Jussi Homan oli kotikaupungissaan ja Kymenlaakson maaseudulla nimekäs iltama- ja hääsoittaja jo 1900-luvun alussa.
Ura > Yhdysvaltoihin

Ensimmäisen maailmansodan tapahtumien alla Jussi Homan lähti 20-vuotiaana Yhdysvaltoihin 1911. Lähtö Suomesta tapahtui salaa, koska Jussi tahtoi välttää asepalveluksen tsaarinaikaisen Venäjän armeijassa. Jussi Homan toimi Yhdysvalloissa aluksi muun muassa armeijan viihdystysjoukoissa. Hän vietti maassa 11 vuotta, saaden vaikutteita erikoisesti italialaissyntyisen Pietro Frosinin harmonikansoitosta. Hän osti italialaisen porrastetun 5-rivisen 120-bassoisen harmonikan ja opetteli nuotinlukutaidon. Homan kehittyi suosituksi soittajaksi varsinkin amerikansuomalaisten keskuudessa ja piti oppilaita. Myös ensimmäiset viisi Victor-yhtiön julkaisemaa savikiekkolevytystä tehtiin Yhdysvalloissa yhteistyössä toisen harmonikansoittajan, Matti Söderlundin, kanssa vuonna 1920.
Ura > 1920-luvun huippuvuodet

Vuonna 1922 Homan palasi nyt itsenäistyneeseen Suomeen ja Kotkaan, jossa hän aloitti opetustyön ja jatkoi muusikonuraansa. Hän voitti 6. lokakuuta 1925 Helsingin työväentalolla pidetyn, L. Silotin järjestämän harmonikkakilpailun, jota pidetään ensimmäisenä suomalaisena valtakunnallisena harmonikkakilpailuna. Kilpailuun osallistui kahdeksan soittajaa ja sen tuomaristossa olivat Tauno Hannikainen, Armas Maasalo ja Lepo Laurila. Homan oli myös ensimmäinen Suomen Yleisradiossa soittanut harmonikkataiteilija, esiintyen suorassa lähetyksessä 26. huhtikuuta 1928, kello 18.30. Viimeinen radioesiintyminen oli vuonna 1940. Homan levytti myös kolme soololevyä vuonna 1928.
Fazerin musiikkikaupan konserttitoimisto organisoi merkittävän valtakunnallisen harmonikkakonserttikiertueen vuonna 1929. Homanin lisäksi kiertueelle osallistuivat Leander Norrback, August Kaipiainen ja Gösta Östman. Harmonikkakvartetti esiintyi 42:lla paikkakunnalla 3. syyskuuta – 17. lokakuuta ja esitti pääasiassa konserttimusiikkia, mikä oli poikkeuksellista sen aikaisessa harmonikkamusiikkiperinteessä. Kiertue olikin tärkeässä roolissa sekä harmonikan mahdollisuuksien esiintuomiseksi konserttimusiikissa että nuotinlukutaidon merkityksen korostamisessa aikansa harmonikansoittajien parissa.
Ura > Viihdemuusikko ja harmonikkapedagogi

1920-luvun huippuvuosien jälkeen Homanin ura seestyi hieman 1930-luvulle tultaessa. Hän perusti oman yhtyeen, Kotkan Pojat, joka oli aktiivinen koko vuosikymmenen ajan viihde- ja tanssimusiikin saralla. Homanin lisäksi yhtyeessä soittivat Arvo Koivu (viulu), Aarne Masalin (banjo, kitara, mandoliini), Sulo Virtanen (saxofoni, klarinetti), Oiva Höglund (rummut), sekä toisena hanuristina Unto Kirjavainen. Hieman lyhyemmän aikaa yhtyeessä soittivat myös saxofonisti Veikko Enberg sekä rumpali Pauli Maranko. J. Homanin trio levytti Homanin viimeisiksi jääneet levytykset vuonna 1935.
Jussi Homan keskittyi opetustyöhön yhä päätoimisemmin 1930-luvulta lähtien ja siitä tuli hänen pääasiallinen harrastuksensa musiikkialalla sotavuosista eteenpäin. Teemu Huusarin mukaan Homanilla oli 92 oppilasta hänen itse kirjoittamassaan nimilistassa, mutta opetustyön vaikutus ulottui todennäköisesti laajemmallekin. Homanin itsensä mukaan hänen parhaimpia oppilaitaan olivat myös hiihtäjänä tunnetuksi tullut Unto Kirjavainen (1915–2004), Jukka Ollila (s. 1926), kanttoriurkuri Erkki Toikka (1927–1993) sekä viulunrakentajanakin tunnettu Risto Vainio (s. 1930).
Ura > Musiikin ja soiton erityispiirteitä

Homanin sävellystuotanto kattaa noin viisikymmentä teosta ja hänen soittotyyliään on luonnehdittu omaleimaiseksi. Hänen säilyneistä sävellyksistään ja sormitetuista kappaleistaan voidaan tunnistaa omaleimainen diskanttisormion käyttö, jossa on vaikutteita kaksi- ja kolmirivisten harmonikkojen aikakaudelta. Opettaessaan ja soittaessaan hän käytti kolmelle riville keskittyviä sormitusratkaisuja eri äänilajien mukaan. Aluksi peukaloa pidettiin lähinnä diskanttikahvan takana, mutta myöhempinä opetusvuosinaan Homan alkoi huomioida peukaloa tasavertaiseksi sormeksi muiden ohella sormituksien kehittämisessä. Homanin säilyneistä sävellyksistä voidaan todeta hänen käyttäneen bassokättä voimakkaastikin. Homan käytti etenkin omissa sävellyksissään yllättäviä sormioratkaisuja ja ne olivat aikanaan teknisesti varsin vaativia.
Levytykset

Matti Söderlundin kanssa
Port Arthur -march (1916, ei julkaistu)
Isänmaan kaiho, Laura-valssi, Manchurian kukkuloilla, Kolka-masurkka, Piknikki polkka (1920, Victor)
Johan Homan
Homanin marssi, Lemmikkini, Suvi-valssi (1928, Victor)
J. Homanin trio
Aamu Suomessa valssi, Jannen jenkka, Lehdet varisevat, Arabia marssi (1935, Polydor)
Vaikutus

Teemu Huusarin mukaan Jussi Homan oli aikakautensa parhaita suomalaisia harmonikansoittajia. Hänen merkityksensä oli suuri konserttimusiikin ja nuotinlukutaidon esittelemisessä suomalaisille harmonikansoittajille sekä harmonikkayleisölle. Hänen mukanaan Suomeen rantautui myös paljon nuotinnettua yhdysvaltalaista musiikkia, kuten ragtimea. Pedagogina hän koulutti lukuisia harmonikkamusiikin harrastajien piirissä tunnetuksi tulleita konsertti- ja viihdemuusikoita ja jopa hänen eläessään alettiin puhua "Huumannin koulukunnasta". Kaiken kaikkiaan häntä voidaan pitää eräänä ensimmäisistä suomalaisen harmonikkamusiikin mestareista ja pioneereista, jotka loivat pohjan harmonikan soiton ja harmonikkamusiikin pitkäjännitteiselle kehittämiselle Suomessa.
Aiheesta muualla

Johan Homanin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Unista (Hippokrates)

| Unista> Περὶ ἐνυπνίων.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Hippokrates(?)
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  lääketiede
Julkaistu:  n. 400 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Marke Ahonen
Kustantaja:  Duodecim
Julkaistu:  2021
ISBN:  978-952-360-227-4
Sarja: Corpus Hippocraticum
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Unista (m.kreik. Περὶ ἐνυπνίων, Peri enypniōn; lat. De insomniis) on Hippokrateen nimiin laitettujen teosten kokoelmaan Corpus Hippocraticumiin kuuluva lääketieteellinen teos, joka käsittelee unien tulkitsemista ja hyödyntämistä terveydenhoidossa.
Historia

Unista on oikeastaan hippokraattisen teoksen Elämäntavoista (De diaeta tai De victus ratione) lopun neljäs kirja, joka toisaalta liittyy läheisesti pääteokseen, mutta toisaalta toimii siitä itsenäisenä ja on usein erotettu omaksi teoksekseen. Teosten kirjoittajaa ei tunneta varmuudella, mutta jo antiikin aikana katsottiin yleisesti, että se oli joku muu kuin Hippokrates. Tämän vuoksi ne eivät ole olleet hippokraattisen korpuksen ydinteoksia. Teokset ajoitetaan noin vuoteen 400 eaa.
Sisältö

Unista koostuu kahdeksasta luvusta, jotka muodostavat Elämäntapojen luvut 86–93. Teos käsittelee sitä, kuinka henkilön näkemiä unia voidaan hyödyntää terveyden ylläpitämisessä, kun niitä tulkitaan oikein. Nähdyt unet kertovat ruumiin häiriötiloista ja ennustelevat tulossa olevia sairauksia.
Teos käy läpi aiheita, joita unissa saattaa esiintyä, ja selittää, miten nämä tulee tulkita lääketieteen kannalta. Esimerkiksi koska ihminen on kuin maailmankaikkeus pienoiskoossa, kuuta koskevat unet liittyvät ruumiin sisäosiin, aurinkoa koskevat unet keskiväliin ja kiintotähtiä koskevat unet ruumiin ääreisosiin. Teos käsittelee myös muun muassa seuraavia unissa nähtyjä aiheita: jumalat, näkeminen ja muu unessa tehty aistiminen, käveleminen, luonto ja siinä tapahtuvat muutokset, vaatteet, vainajat, epämuotoiset kehot sekä syöminen ja juominen. Yleisesti pätee, että miellyttävät ja valvetodellisuuden kannalta normaalit unet ovat hyvä merkki, päinvastaiset unet taas huono merkki.
Unien ennustamia sairauksia voidaan yrittää välttää muuttamalla elämäntapoja. Asioiden korjaamiseksi voidaan säädellä ruokavaliota ja rasitusta, niin että kuuman, kylmän, kostean ja kuivan ominaisuudet asettuvat tasapainoon. Myös jumalia voidaan rukoilla avuksi.
Kirjallisuutta > Suomennos

Hippokrates: Unista. Teoksessa Hippokrates: Valitut teokset, s. 249–268.  (Suomennokset, yleisen johdannon sekä tekstien johdanto-osat laatinut Marke Ahonen)  Helsinki:  Duodecim, 2021.  ISBN 978-952-360-227-4
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Hippocrates: Dreams. Teoksessa Hippocrates, Heracleitus: Volume IV.  (Nature of Man. Regimen in Health. Humours. Aphorisms. Regimen 1–3. Dreams. Heracleitus: On the Universe. Translated by W. H. S. Jones. Loeb Classical Library 150)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1931.
SS Edmund Fitzgerald

| SS Edmund Fitzgerald |
| --- | --- |

Tyyppi:  Irtolastialus
Rakennustelakka:  Great Lakes Engineering Works
Rakennusnumero:  301
Tilattu:  1. helmikuuta 1957
Kölinlasku:  7. elokuuta 1957
Vesillelasku:  8. kesäkuuta 1958
Luovutettu:  22. syyskuuta 1958
Status:  upposi syysmyrskyssä Yläjärvellä  10. marraskuuta 1975
Tekniset tiedot
Pituus:  222,2 m
Leveys:  22,7 m
Syväys:  11,9 m
Uppouma:  13 632 t
Bruttovetoisuus:  26 600 brt
Koneisto:  öljypolttoinen höyrykone, valmistaja Westinghouse Electric Corporation
Nopeus:  25,9 km/h
Nopeus:  14 kn
Miehistö:  29
Lastikapasiteetti:  75 900 m³
Höyrylaiva SS Edmund Fitzgerald (usein pelkästään Fitzgerald, Fitz tai Big Fitz) oli yhdysvaltalainen rahtialus, joka katosi miehistöineen syysmyrskyssä Kanadan aluevesillä Yläjärvellä 10. marraskuuta 1975. Malminkuljetukseen rakennettu, oman aikansa mittapuulla suurikokoinen alus upposi niin nopeasti, että sen 29-henkinen miehistö ei ehtinyt lähettää minkäänlaista hätäsanomaa. Aluksen hylky lepää Yläjärven pohjassa 162 metrin syvyydessä, sijainnissa 46°59.9′N 85°6.6′W, noin 27 kilometriä Whitefish Bayn suulta länteen. Myöhemmin Gordon Lightfootin säveltämä balladi "The Wreck of the Edmund Fitzgerald" teki tapauksesta Suurten järvien tunnetuimman haaksirikon.
Alus

Edmund Fitzgerald oli 222,2 metrin pituinen Suurten järvien liikenteeseen tarkoitettu, kantavuudeltaan 23 000 tonnin bulk-rahtialus. Aluksen suurta ruumaa peitti kaikkiaan 21 kahdeksan millimetrin teräksestä valmistettua vesitiivistä luukkua, joista jokainen oli mitoiltaan 3,53 x 16,5 metriä. Kun alus valmistui Great Lakes Engineering Works -yhtiön telakalla River Rougessa Michiganissa vuonna 1958, se oli suurin koskaan Suurilla järvillä purjehtinut alus. Vertailun vuoksi on mainittava, että nykyaikaiset Suurten järvien rahtilaivat ovat 305 metrin pituisia ja 32 metrin levyisiä, kantavuudeltaan jopa 46 000 tonnin aluksia. Alun perin Fitzgeraldin höyrykattilat olivat hiilipolttoisia, mutta ne muutettiin öljypolttoisiksi talven 1971–1972 aikana.
Aluksen omisti Northwestern Mutual Life Insurance Company Milwaukeesta, Wisconsinista, ja sen vuokrasi tilauslikenteeseen Oglebay Norton Corporationin Columbia Transportation Division. Alus kuljetti rautamalmipellettejä Minnesotan Duluthista Detroitiin, Toledoon ja muihin Suurten järvien itäisiin satamiin. Alus nimettiin Northwestern Mutual -vakuutusyhtiön toiminnanjohtajan mukaan, ja sen kastoi hänen vaimonsa.
Viimeinen matka

Fitzgerald lähti 26 116 tonnin rautamalmilastissa Superiorista Wisconsinista 9. marraskuuta 1975 kohti Detroitia Michiganissa. Aluksen päällikkönä toimi Ernest M. McSorley. Alus ylitti Yläjärveä noin 13 solmun (24 km/h) nopeudella kohdatessaan rajun syysmyrskyn. Myrsky raivosi yli 32 metrin sekuntinopeudella, ja aallot löivät yli viiden metrin korkuisina. Toinen rahtialus, Arthur M. Anderson, seurasi Fitzgeraldia jonkin matkan päässä. Myrskyn vuoksi Yläjärven itäpäässä Sault Sainte Mariessa sijaitsevat Soon kanavan sulut oli suljettu, ja molemmat laivat hakeutuivat etsimään suojaisampia vesiä lähempää Kanadan rannikkoa. Myöhemmin laivojen oli tarkoitus ylittää Whitefish Bay ja suunnata kohti Sault Sainte Marieta.
Marraskuun kymmenennen päivän iltapäivänä Fitzgerald ilmoitti kallistumasta ja että alus oli kärsinyt jonkin verran vaurioita. Muun muassa aluksen tutka-antenni oli kadonnut myrskyssä. Mikään ei kuitenkaan viitannut vakaviin ongelmiin. Fitzgerald hiljensi nopeutta päästäkseen Andersonin tutkan kantomatkan sisäpuolelle, ja jonkin aikaa perässä tullut Anderson ilmoitti radioitse tutkatietoja Fitzgeraldille opastaen tätä kohti suojaisampaa Whitefish Baytä.
Viimeinen yhteydenotto Fitzgeraldilta tapahtui kello 19.10, kun alukselta ilmoitettiin, että he pärjäisivät tästä eteenpäin. Vain muutamia minuutteja myöhemmin alus yhtäkkiä katosi Andersonin tutkaruudulta, eikä minkäänlaista hätäviestiä koskaan lähetetty. Kello 19.20 mennessä Anderson ei saanut Fitzgeraldista minkäänlaista tutkakaikua eikä saanut alukseen radioyhteyttä. Kello 20.32 Andersonin miehistö ilmoitti rannikkovartiostolle huolensa Fitzgeraldin kohtalosta.
Etsintä

Kun katoamisesta oli ilmoitettu, etsinnät eloonjääneiden löytämiseksi käynnistettiin. Alkuvaiheessa etsintöihin osallistuivat Arthur M. Andersonin lisäksi toinen rahtialus, SS William Clay Ford. Kolmas alus, kanadalainen Hilda Marjanne, ei voinut osallistua etsintöihin asettamatta alusta ja miehistöä vaaraan myrskyn vuoksi. Yhdysvaltain rannikkovartiosto lähetti kolme lentokonetta etsintöihin mutta ei myrskyn vuoksi voinut lähettää yhtään pinta-alusta. Rannikkovartioston alus Woodbrush lähti kahden ja puolen tunnin kuluttua ilmoituksesta, mutta se ei päässyt ilmoitetulle tapahtumapaikalle ennen kuin vuorokauden kuluttua. Etsinnöissä vedestä nostettiin runsaasti rojua, mukaan lukien pelastuslauttoja ja -veneitä, mutta yhtään eloonjäänyttä ei löydetty.
Vedenalainen tutkimus

Edmund Fitzgeraldin hylyn löysi ensimmäisenä Yhdysvaltain laivaston lentokone, jonka sukellusveneiden etsintään tarkoitetut instrumentit havaitsivat aluksen ja rautamalmilastin aiheuttaman magneettisen poikkeaman. Marraskuun 14.–16. päivän aikana rannikkovartiosto tutki hylkyä kaikuluotaimella. Sonarin kuvissa voitiin todeta kaksi suurta kappaletta lähellä toisiaan järven pohjalla. Marraskuun 22.–25. päivä hylyllä teki lisätutkimuksia yksityinen yrittäjä, Seaward, Inc.
Vuonna 1976 toukokuun 20.–28. päivien välisenä aikana miehittämätön laivaston sukellusalus CURV III valokuvasi hylkyä kahdella mustavalkovideokameralla ja yhdellä tavallisella kameralla. CURV III:n ottamista kuvista voitiin todeta Fitzgeraldin katkenneen kahteen osaan ja hylynkappaleiden lepäävän yli 160 metrin syvyydessä, perinteisin välinein suoritettavan sukelluksen ulottumattomissa.
Hylyn keulaosa on arviolta 84 metrin pituinen ja lepää pohjassa oikein päin. Hylyn peräosa lepää ylösalaisin 52 metrin päässä keulaosasta, kääntyneenä 50° keulaosan kölilinjaan nähden. Hylyn keskiosasta on jäljellä vain runsaasti vääntyneitä metallinkappaleita ja rautamalmipellettien muodostamia kekoja.
Syyt ja ristiriitaisuudet

Kun Fitzgerald katosi, uskottiin aluksen katkenneen pinnalla aaltojen aiheuttaman metallin väsymisen vuoksi. Aiemmin tapahtuneista vastaavanlaisista pinnalla tapahtuneista hajoamisista johtuen uskottiin, että keula- ja peräosat saattaisivat olla jopa kilometrien päässä toisistaan. Kun hylyn keula ja perä löytyivät vain muutamien kymmenien metrien päässä toisistaan, pääteltiin aluksen katkenneen vasta sen osuttua pohjaan.
Rannikkovartioston tutkimus osoitti osaltaan, että turman syynä olivat olleet riittämättömät luukkujen kiinnitykset. Tutkimuksen mukaan kiinnikkeet eivät sulkeneet luukkuja riittävän tiiviisti, vaan vesi pääsi tunkeutumaan lastiruumaan. Tutkimuksen mukaan vuoto tapahtui havaitsemattomasti päivän aikana aiheuttaen lopulta kelluvuuden ja tasapainon menetyksen. Tämän vuoksi alus olisi painunut aaltoihin varoituksetta.
Tutkimusrapotti kuitenkin osoittautui ristiriitaiseksi. Yleisin vaihtoehtoinen teoria esittää, että kun myrsky oli vienyt aluksen tutkalaitteet, miehistö oli pakotettu ohjaamaan alusta luottaen epätarkkoihin karttoihin. Tämän vuoksi Fitzgerald oli ajanut matalikolle saaden vaurioita pohjaansa ilman, että miehistö olisi asiaa edes havainnut. Pohjavaurio aiheutti lopulta aluksen nopean uppoamisen. Teoriaa tukee Fitzgeraldin viimeinen radioviesti, josta ei ollut havaittavissa mitään huolta aluksen kunnosta. Vaikka teoria olisi totta, on sitä hankala todistaa, sillä hylky on hautautuneena pohjamutaan lastiviivojaan myöten, joten keulaosan pohjavaurioita on mahdotonta tarkastaa.
Muistot

Edmund Fitzgeraldin laivakello nostettiin hylystä 4. heinäkuuta 1995 ja sijoitettiin kunnostuksen jälkeen Great Lakes Shipwreck Museumiin Whitefish Pointissa lähellä Paradisen kylää Michiganissa. Fitzgerald oli jo aiemmin kadottanut ankkurinsa Detroitjoella, ja se on nykyisin näytteillä Dossin Great Lakes Museumissa Detroitissa.
Vuorokausi haaksirikon jälkeen Detroitin Mariners' Churchin kelloa soitettiin 29 kertaa, kerran jokaisen haaksirikossa menehtyneen muistoksi. Mariners' Church pitää edelleen kerran vuodessa muistotilaisuuden, jonka yhteydessä luetaan Fitzgeraldin miehistön nimet ja soitetaan kelloa jokaisen luetun nimen jälkeen.
Vaikka Fitzgerald on viimeinen Suurilla järvillä uponnut laiva, sen hylky ei lepää yksin suurien vesimassojen keskellä. Suurilla järvillä on vaiheikas merenkulkuhistoria, ja niiden pohjassa lepää tuhansia laivanhylkyjä. Yksinään vuosina 1878–1898 Suurilla järvillä haaksirikkoutui lähes 6 000 alusta, joista neljännes kirjattiin kokonaan menetetyiksi. Useat alukset yksinkertaisesti katosivat jäljettömiin myrskyssä matkustajineen ja miehistöineen.
Kaikki Suurten järvien hylyt ovat suojelukohteita, mutta useita niistä on kuitenkin otettu sukellusturismin käyttöön. Joissakin tällaisissa hylkypuistoissa sijaitsee useita uponneita aluksia.
Vuonna 2005 käynnistyi hanke muistomerkin saamiseksi Washington, D.C.:hen Suurilla järvillä menehtyneiden merimiesten muistoksi. Aiemmin kampanja marraskuun 10. päivän julistamiseksi Suurten järvien merimiesten päiväksi (Great Lakes Mariners Day) kaatui, kun edustajainhuone lakkautti kongressin asettamien muistopäivien perinteen.
Vuonna 1986 Steven Dietz ja Eric Peltoniemi kirjoittivat Ten November -musikaalin Edmund Fitzgeraldin uppoamisen muistoksi. Vuonna 2005 musikaali muokattiin uudeksi The Gales of November -musikaaliksi, ja se esitettiin Fitzgeraldin haaksirikon 30-vuotispäivänä Fitzgerald-teatterissa St. Paulissa Minnesotassa. Musikaalin kertojana toimi Kevin Kling ja esiintyjinä olivat laulajat Prudence Johnson, Ruth MacKenzie ja Claudia Smith. Kuoron ja orkesterin muodostivat Peter Ostroushko (viulu ja mandoliini), Dan Chouinard (piano ja haitari), Eric Peltoniemi (kitara), ja Jeff Willkomm (bassokitara).
Edmund Fitzgeraldin miehistö

Koko Edmund Fitzgeraldin 29-henkinen miehistö menetti onnettomuudessa henkensä. Heidän ruumiitaan ei ole löydetty.
| Nimi | Ikä | Arvo | Kotipaikka |
| --- | --- | --- | --- |
| Michael E. Armagost | 37 | kolmas perämies | Iron River, Wisconsin |
| Fred J. Beetcher | 56 | kantaja | Superior, Wisconsin |
| Thomas D. Bentsen | 23 | voitelija | St. Joseph, Michigan |
| Edward F. Bindon | 47 | ensimmäinen apulaiskonemies | Fairport Harbor |
| Thomas D. Borgeson | 41 | huoltomies | Duluth, Minnesota |
| Oliver J. Champeau | 41 | kolmas apulaiskonemies | Milwaukee, Wisconsin |
| Nolan S. Church | 55 | kantaja | Silver Bay, Minnesota |
| Ransom E. Cundy | 53 | vahti | Superior, Wisconsin |
| Thomas E. Edwards | 50 | toinen apulaiskonemies | Oregon, Ohio |
| Russell G. Haskell | 40 | toinen apulaiskonesmies | Millbury, Ohio |
| George J. Holl | 60 | konemestari | Cabot, Pennsylvania |
| Bruce L. Hudson | 22 | kansimies | North Olmsted, Ohio |
| Allen G. Kalmon | 43 | toinen kokki | Washburn, Wisconsin |
| Gordon F. MacLellan | 30 | huoltomies | Clearwater, Florida |
| Joseph W. Mazes | 59 | erikoishuoltomies | Ashland, Wisconsin |
| John H. McCarthy | 62 | ensimmäinen perämies | Bay Village, Ohio |
| Ernest M. McSorley | 63 | päällikkö | Toledo, Ohio |
| Eugene W. O'Brien | 50 | ruorimies | Toledo, Ohio |
| Karl A. Peckol | 20 | vahti | Ashtabula, Ohio |
| John J. Poviach | 59 | ruorimies | Bradenton, Florida |
| James A. Pratt | 44 | toinen perämies | Lakewood, Ohio |
| Robert C. Rafferty | 62 | stuertti | Toledo, Ohio |
| Paul M. Riippa | 22 | kansimies | Ashtabula, Ohio |
| John D. Simmons | 63 | ruorimies | Ashland, Wisconsin |
| William J. Spengler | 59 | vahti | Toledo, Ohio |
| Mark A. Thomas | 21 | kansimies | Richmond Heights, Ohio |
| Ralph G. Walton | 58 | voitelija | Fremont, Ohio |
| David E. Weiss | 22 | kadetti | Agoura, Kalifornia |
| Blaine H. Wilhelm | 52 | voitelija | Moquah, Wisconsin |
Aluksen mitat

Pituus: 222,2 metriä
Leveys: 22,7 metriä
Syväys: 11,9 metriä
Paino (kuollutta painoa): 8 825 tonnia
Huippunopeus: 14 solmua (25,9 km/h)
Polttoainetilavuus: 273 m³ (273 000 litraa) polttoöljyä
Kantavuus: 26 600 rekisteritonnia (75 900 m³)
Rakentaja: Great Lakes Engineering Works, River Rouge, Michigan
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
(englanniksi) SS Edmund Fitzgerald Online (Arkistoitu – Internet Archive)
(englanniksi) Fathom Five National Marine Park of Canada (Arkistoitu – Internet Archive)
(englanniksi) Great Lakes Shipwreck Museum
(englanniksi) U.S. Coast Guard Report (PDF)
(englanniksi) Story of the Edmund Fitgerald from the Detroit News (Arkistoitu – Internet Archive)
(englanniksi) The sinking of the SS Edmund Fitzgerald - November 10, 1975
(englanniksi) Mariners' Church of Detroit
NTSB:n laatima karttakuva Edmund Fitzgeraldin todennäköisistä reiteistä.
NTSB:n laatima kaavakuva hylynkappaleiden asennoista.
Ferengit

Ferengimaski
Ferengihahmon maski ja univormu Star Trek-teemapuistossa
Ferengit ovat fiktiivinen humanoidirotu Star Trekissä. Ne nähtiin ensi kertaa Star Trek – uusi sukupolvi -sarjan vuonna 1987 esitetyssä jaksossa The Last Outpost, missä ferengit törmäsivät Federaatioon ensimmäistä kertaa vuonna 2364 Delphi Ardu -planeetalla, joskin rodun nimi oli mainittu jo sarjan pilottijaksossa. Ferengien kulttuuri on voitontavoittelun ja kaupankäynnin läpitunkemaa. He yrittävät jatkuvasti saada voittoa tekemällä omalta kannaltaan edullisia kauppasopimuksia muiden kanssa. Toinen usein esille tuleva kulttuurinen piirre ferengeillä on naisten alistaminen. Star Trek -sarjoista tunnettuja ferengi-hahmoja ovat Quark, Rom, Nog, Ishka, Zek ja Brunt.
Ferengien arvomerkki
Rodun kotiplaneetta, Ferenginar, ei kuulu Federaatioon, vaan on suurnaguksen ja Kaupankäynnin Virkakunnan hallitsema. Jälkimmäinen koostuu pääasiassa Taloudellisten Neuvonantajien Neuvoston edustajista. Myös Ferengien uskonto perustuu markkinoihin: he rukoilevat ja tarjoavat rahaa Siunatulle Valtionkonttorille (Blessed Exchequer) ja toivovat pääsevänsä kuoltuaan Jumalalliseen Aarreaittaan sekä pelkäävät sielunsa joutuvan sen sijaan Ikuisen Puutteenalaisuuden Holviin.