stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parnadžom

Parnadžom (georg. ფარნაჯომი) tai Parnadžob  (georg. ფარნაჯობი, kuoli 90 eaa.) oli Kartlin eli antiikin lähteiden Iberiana tunteman kuningaskunnan hallitsija. Hänen hallintonsa mahdollinen ajankohta oli vuosina 109–90 eaa. Hän oli neljäs Parnavaziani-dynastian kuningas. Hänet tunnetaan ainoastaan keskiaikaisten georgialaisten kronikoiden kuningasluetteloista.
Hän seurasi valtaistuimelle isäänsä Mirian I:stä vuonna 109 eaa. Hänen sanotaan lisänneen uuden jumaluuden, Zadenin, iberialaiseen esikristilliseen pantheoniin ja rakentaneen linnoituksen Zadenin jumalankuvalle. Vieraan uskonnon tuomisen kerrotaan johtaneen kansannousuun. Kronikka kertoo sen jälkeen Parnadžomin ja aatelisten välisestä suuresta taistelusta, jossa Parnadžom voitettiin ja surmattiin ja jonka jälkeen kruunu annettiin hänen langolleen Aršakille, Armenian kuninkaan pojalle ja kapinallisten liittolaiselle. Parnadžomin poika Mirian kuitenkin selviytyi ja kasvoi aikuiseksi Persian hovissa.
Pakoros I

Pakoros I (kuoli 38 eaa.) oli parthialainen prinssi, joka ehkä oli isänsä Orodes II:n kanssahallitsija.
Pakoros johti sotaretkeä Roomaa vastaan sen jälkeen kun parthialaiset olivat kukistaneet Marcus Licinius Crassuksen Carrhaen taistelussa vuonna 53 eaa. Pakosroksen johtamat joukot valtasivat Syyrian, mutta Gaius Cassius Longinus kukisti hänet ja hän joutui perääntymään.
Vuonna 40 eaa. Pakoros liittoutui Quintus Labienuksen kanssa ja hyökkäsi taas Syyriaan (Rooman–Parthian sota (40 eaa.–33 eaa.)). Yhdessä Labienuksen kanssa parthialaiset kukistivat paikallisen roomalaisen päällikön Saxan. Parthialaiset valtasivat pian koko Palestiinan ja osia Vähästä-Aasiasta. Judeassa Pakoros syrjäytti kuningas Hyrkanos II:n ja nimitti tämän veljenpojan Antigonoksen kuninkaaksi.
Vuonna 39 eaa. roomalaiset tekivät vastahyökkäyksen Publius Ventidius Bassuksen johdolla. Labienus kuoli taistelussa Taurus-vuorilla. Pakoros hyökkäsi Syyriaan vielä vuonna 38 eaa., mutta kuoli taistelussa.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Orodes II | Parthian kuningas Kanssahallitsija isänsä Orodes II:n kanssa. | Seuraaja: Orodes II |
Shoshenk I

Shoshenk I, Shoshenq I, Sesonq I tai Sesonk I on meshweshien libyalaisesta heimosta tullut Egyptin faarao. Hän hallitsi kolmannella välikaudella vuosina 943–922 eaa. ja kuului 22. dynastiaan. Shoshenk oli mahtavan meshweshijohtaja Nimlot A:n ja Tentshepeh A:n poika. Nimlot A:n isä oli myös nimeltään Shoshenk.
Ennen faaraoksi nousemistaan Shoshenk toimi Egyptin armeijan päällikkönä ja faarao Psusennes II:n pääneuvonantajana.
Monien egyptologien mielestä Shoshenk I vastaa Raamatussa mainittua Siisakia (Suusak).
Perhe

Shoshenkilla oli kaksi vaimoa Patareshnes ja Karomama A. Hänellä oli ainakin kolme poikaa, Osorkon I, josta tuli seuraava faarao, sekä Iuput A ja Nimlot B. Hänestä tuli myös Psusennes II:n tyttären Maatkaren appi.
Auringonpimennys

Tutkijat ovat tulleet siihen tulokseen, että Shoshenk I:n 17. hallitusvuotena olisi tapahtunut auringonpimennys. Muinaisessa Egyptissä tätä pidettiin viestinä jumalilta. Koska nykyinen kronologia ei löydä tätä pimennystä, jotkut ovat ehdottaneet vuonna 932 eaa. tapahtunutta pimennystä tähän kohtaan. Tämän auringonpimennyksen ajankohdasta ei tiettävästi ole tutkijoilla virallista näkökulmaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shoshenk I Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Psusennes II | Egyptin faarao 22. dynastia | Seuraaja: Osorkon I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB
Zbrutšin jumalankuva

Zbrutšin jumalankuva Krakovan arkeologisessa museossa vuonna 2013.
Zbrutšin jumalankuva tai Zbrutšin idoli (ukr. Збручанський ідол, Збручанський Світовид, Збруцький ідол, Zbrutšanskyi idol, Zbrutšansky Svitovyd, Zbrutškiyi idol) tai Zbrutšin kivijumala on Länsi-Ukrainassa Zbrutšjoesta löytynyt slaavilaisen esikristillisen kulttipalvonnan kohteena ollut reliefiveistoksilla että kaiverruksilla koristeltu ja useita pakanajumalia edustava monoliittinen kiviobeliski tai –patsas.
Tämä oletettavasti 800- tai 900-luvulla valmistettu ja Bogytin pakanallisen jumaluudenopin pyhäkköön pystytetty muinainen epäjumalanpatsas piilotettiin tai se joutui veden varaan kristinuskon hyväksynnän jälkeen 900-luvun loppupuolen Ukrainassa. Joidenkin lähteiden mukaan paikallisesta kalkkikivestä veistetty Zbrutšin jumalankuva seisoi Bogyt-vuorella 1200-luvun alkuun asti. Tämä muinainen muistomerkki löydettiin elokuussa vuonna 1848 kuivuudesta kärsineestä Zbrutšjoesta Ternopilin alueella lähellä Sokolikha-vuorta noin kahden kilometrin päässä entisestä pyhäköstä. Tätä veistosta voidaan laskea yhdeksi ensimmäiseksi slaavilaiseksi taiteellisesti korkeatasoisesti toteutetuksi jumalankuvaksi.
Vuonna 1851 kiviveistos kuljetettiin Krakovan arkeologiseen museoon, missä sitä säilytetään edelleen. Alkuperäisenkokoinen kopio nelikasvoisesta pakanajumalasta on asennettu Kiovaan, myös puistoon lähellä Wawelin linnaa Krakovassa ja Ternopilin paikallishistorialliseen museoon. Kiovassa sisäasiainministeriön päärakennuksen edessä seisoneen kopion tuhoamisesta uutisoi ”Ukrajina moloda”-niminen sanomalehti maaliskuussa vuonna 2013.
Zbrutšin idolia pidetään slaavilaisen muinaistaiteen ja -kivenveiston muistomerkkinä.
Patsaan löytyminen

Kuivuuden ja vedenpinnan jyrkän laskun seurauksena kesällä vuonna 1848 Zbrutšjoesta lähellä Lytškivtsin (ukr. Личківці) kylää Husjatynin piirissä oli alkanut näkyä kivinen pää paikasta, johon luultavasti lähes alkuperäisessä kunnossa patsas joenrantojen kuluessa oli pudonnut. Toisaalta joissakin lähteissä väitetään, että silloisen rajavartiolaitoksen itävaltalaiset sotilaat ensimmäisinä havaitsivat muinaisen nelikasvoisen patsaan, joka myöhemmin sai nimen "Zbrutšin jumalankuva” ja jota kutsuttiin myös Zbrutšin tai Zbrutškyi-idoliksi. Toisaalta jotkut lähteet pitävät löytäjinä lapsipaimenia, jotka huomasivat tämän isolla hatulla kruunatun kivipilarin, juoksivat kylään ja kertoivat siitä aikuisille. Vasta sen jälkeen huhut kivipilarista Zbrutšissa saavuttivat Itävallan rajavartijat, jolloin yksi niistä hyppäsi veteen tarkistaakseen, oliko se todella veistos tai hukkunut mies. Jolloin se osoittautui nelikasvoiseksi lähes kolmemetriseksi kivipatsaaksi, joka oli kauttaaltaan peitetty sekä koho- että kaiverretuilla kuvilla. Myöhemmin kyläläiset raahasivat löydön rantaan kolmen härän tai kolmen tai useiden härkäparien avulla. Härkien siirtäessä patsasta pois vedestä kuului ääni, ikään kuin kivitolpan alaosa syvällä joen uomassa olisi katkennut. Historioitsijoiden mukaan "pilarin pohjassa oleva murtuma osoitti, että alaosa, luultavasti laattajalusta, jolla patsas oli seisoinut ja jossa oli myös kuvia, oli jäänyt Zbrutšjokeen." Koska veistos löytyi merkittävän hyväkuntoisena, saattoi olettaa, että muinainen epäjumalanpatsas poistettiin varovasti paikaltaan ja piilotettiin maan alle lähellä joenrantaa.
Löytymisen jälkeen patsasta säilytettiin kyläherran kartanossa ja lopulta se makasi Lvivistä kotoisin olleen maanomistajan ja amatööritaidehistorioitsijan Mieczysław Ludwik Potockin pihalla. Suojellakseen tätä muinaisesinettä tuholta ja väärinkäytöltä, kreivi lähetti 15. marraskuuta 1850 muistomerkkiä kuvanneen kirjeen Krakovan tiedeseuraan. Kirjeessään hän kutsui veistosta "pakanajumalan Svetovidin idoliksi". Kreivi oli päättänyt luovuttaa patsaan Krakovan arkeologiselle museolle ja sinne se kärryillä toimitettiin viisi viikkoa kestäneen matkan päätteeksi 12. toukokuuta eli pääsiäisenä vuonna 1851. Lehdistö kirjoitti laajasti pakanajumalankuvan saapumisesta ja uskovaiset leimasivat sen antikristukseksi, joka pitäisi hukuttaa. Seitsemän vuoden ajan veistos oli esillä koko yleisölle Jagellon yliopiston kirjaston salissa. Joidenkin lähteiden mukaan elokuussa v. 1858 muistomerkki siirrettiin Lubomirskin palatsiin ja vuoteen 1950 saakka se ei ollut esillä ollenkaan. Joidenkin mukaan vuonna 1860 Krakovan tiedeseura sai uuden rakennuksen, jonka arkeologisista näyttelyistään Maailmankuva-niminen koostui tunnetuista slaavilaisista epäjumalankuvista. Niistä Zbrutšin kivijumalaa pidettiin täydellisimpinä slaavilaisista pakanaidoleista. Patsaassa on edelleen tunnistuslaatta: "Svitovid Zbrutšista. Löytyi Itä-Puolasta."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zbrutšin jumalankuva Wikimedia Commonsissa
Zbruch idol Encyclopeia of Ukraine (englanniksi)


Monomahin kruunu
Alhambra

| Alhambra |
| --- | --- |
 Alhambran El Partal
Sijainti:  Granada, Espanja
Rakennustyyppi:  kuninkaanlinna, linnoitus
Valmistumisvuosi:  1300-luvulla
Rakennuttaja:  Nasridien dynastia
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
| Maailmanperintökohde |
| --- | --- |

Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  I, III, IV
Valintahistoria
Valintavuosi:  1984
 Alhambra
Alhambra (arab. الحمراء‎, al-Ḥamrā’, ’punainen’) on maurilaisaikainen Nasridien dynastian kuninkaiden palatsi Granadassa, Espanjassa. Palatsin tärkeimmät osat rakennettiin 1300-luvun loppupuolella. Se on sisäpuolelta hyvin koristeellinen, ja sen stukkokoristelua pidetäänkin yhtenä islamilaisen arkkitehtuurin suurimmista saavutuksista.
Historia

Alhambra kehittyi paikalla 800-luvulla sijainneesta Alcazaba-linnoituksesta, jonka osia on yhä näkyvissä. Se oli melko mitätön linnoitus 1200-luvulle saakka, kunnes Granadaan muutti paljon väkeä Córdobasta, jonka kristityt olivat vallanneet takaisin maureilta 1236. Alhambra toimi tämän jälkeen lähes 250 vuoden ajan Nasrid-dynastian palatsina, hovina ja haaremina. Kun Nasridien dynastian ensimmäinen kuningas Mohammed I nousi kuninkaaksi 1238, hän vahvisti linnoitusta, ja hänen poikansa rakennutti muurin kukkulan ympärille. Jusuf I (1333–1354) ja Mohammed V (1354–1391) rakennuttivat linnoitukseen sen loisteliaat sisätilat ja pihat. Palatsin tärkeimmät osat rakennettiin 1300-luvun loppupuoliskolla ja viimeiset osat 1400-luvun puolivälissä. Palatsien rakentajina käytettiin kristittyjä orjia.
Kristityt valtasivat Granadan takaisin 1492. Hallitsijapari Ferdinand ja Isabella muutti Alhambraan ja palkkasi muslimirakentajia kunnostamaan palatseja. Vuonna 1526 Kaarle V alkoi rakennuttaa Alhambran muurien sisään omaa renessanssipalatsiaan, joka eroaa tyyliltään alueen muista rakennuksista. Kaarlen palatsia ei kuitenkaan saatu rakennettua kokonaan valmiiksi, vaan se jätettiin lopulta ränsistymään. Palatsi viimeisteltiin vasta 1900-luvulla. Alhambraa käytettiin palatsina vielä jonkin aikaa, kunnes se hylättiin. 1600-luvulta alkaen palatsi kärsi laiminlyönnistä, tulipaloista ja maanjäristyksistä. Sitä asuttivat kauan rikolliset ja kiertolaiset, ja sitä käytettiin ruutivarastona, minkä seurauksena siellä sattui useita tuhoisia räjähdyksiä. 1800-luvulla palatsi löydettiin uudelleen ja sitä alettiin kunnostaa. Suosituksi kohteeksi tullut palatsi alkoi samalla kärsiä matkailijoista, jotka irrottivat sen seinistä paloja. Alhambra julistettiin kansalliseksi muistomerkiksi vuonna 1870.
Alhambra on maailman ainoa säilynyt keskiaikainen muslimipalatsi. Vuodesta 1984 alkaen Alhambra on kuulunut Unescon maailmanperintöluetteloon. Alhambra on nykyisin hyvin suosittu turistikohde.
Kuvia

Alhambra ulkomuureineen ja torneineen
Alcazaba-linnoitusta
Myrttipiha
Leijonapiha
Kaarle V:n renessanssipalatsi
Lähettiläiden sali
Sisäkattoa
Yksityiskohta arabeskikuvioinnista
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alhambradegranada.org
Alhambra.org
Alhambra.info
Alhambragranada.info
Unescon maailmanperintökohteet Espanjassa
Alcalá de Henaresin yliopisto ja historiallinen ympäristö
Alhambra, Generalife ja Albayzín Granadassa
Altamiran luola
Antoni Gaudín työt
Aragonian mudéjar-arkkitehtuuri
Aranjuezin kulttuurimaisema
Atapuercan arkeologinen kohde
Ávilan vanhakaupunki
Barcelonan Sant Pau -sairaala ja katalonialainen musiikkipalatsi
Burgosin katedraali
Cáceresin vanhakaupunki
Catalanin romaaniset kirkot Vall de Boíssa
Côanlaakson ja Siega Verden esihistoriallinen kalliotaide (jaettu Portugalin kanssa)
Córdoban historiallinen keskusta
Cuencan linnoituskaupunki
Doñanan kansallispuisto
Elchen palmumetsä
Elohopean perintö: Almadén ja Idrija (jaettu Slovenian kanssa
Escorialin luostari
Garajonayn kansallispuisto
Ibizan biodiversiteetti ja kulttuuri
Itä-Espanjan kalliomaalaukset
La Lonja de la Seda de Valencia
Las Médulas
Lugon roomalainen muuri
Madinat al-Zahra
Méridan arkeologinen alue
Oviedon muistomerkit ja Asturian vanhan kuningaskunnan kirkot
Poblet-luostari
Monte Perdido (jaettu Ranskan kanssa)
Pyhiinvaellusreitti Santiago de Compostelaan
Salamancan vanhakaupunki
San Cristóbal de La Laguna
San Millánin Yuso- ja Suso-luostarit
Santa María de Guadalupe
Santiago de Compostela
Segovian vanhakaupunki ja akvedukti
Serra de Tramuntanan kulttuurimaisema
Sevillan katedraali, Alcázar ja Archivo de Indias
Tarracon arkeologinen kokonaisuus
Teiden kansallispuisto
Toledo
Úbedan ja Baezan renessanssimuistomerkit
Vizcayan silta
Publius Cornelius Lentulus Sura

Publius Cornelius Lentulus Sura (kuoli 5. joulukuuta 63 eaa.) oli roomalainen poliitikko ja sotilas. Lentulus oli Sullan kannattaja. Hän oli kvestorina vuonna 81 eaa. ja preettorina vuonna 75 eaa. Preettorina hän vastasi tuomioistuimesta, jonka tehtävänä oli palauttaa takavarikoitu omaisuus oikeille omistajilleen. Hän oli konsulina vuonna 71 eaa., mutta censorit erottivat hänet senaatista vuonna 70 eaa. korruptiosyytteiden takia. Hänet valittiin uudelleen preettoriksi vuonna 63 eaa. minkä jälkeen hän pääsi jälleen senaatin jäseneksi. Lentulis kannatti tuolloin Catilinaa ja tämän salaliiton paljastuttua hänet tuomittiin kuolemaan. Lentulus kuristettiin kuoliaaksi Ciceron määräyksestä ja senaatin suostumuksella.
Agis I

Agis I (m.kreik. Ἄγις) oli 900-luvulla eaa. elänyt varhainen Spartan kuningas, jonka uskotaan olleen Spartan toisen perustajan, myyttisen Eurystheneen poika. Agis on luultavasti todellinen historiallinen henkilö, sillä agiadien kuningassuku on nimetty hänen mukaansa. Kreikkalaisen historioitsija Eforoksen mukaan Agis valloitti Heloksen kaupungin Lakoniassa ja alisti sen kansalaiset helooteiksi, spartalaisten orjiksi.
Skylaks Karyandalainen

| Skylaks Karyandalainen> Σκύλαξ ὁ Καρυανδεύς.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 500-luku eaa. Karyanda
Kuollut: 400-luku eaa.?
Ammatti:  tutkimusmatkailija, maantieteilijä
Skylaks Karyandalainen (m.kreik. Σκύλαξ ὁ Καρυανδεύς, Skylaks ho Karyandeus, lat. Scylax Caryandeus; 500/400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen tutkimusmatkailija ja maantieteilijä, joka oli kotoisin Karyandasta Kaariasta.
Herodotos kertoo, että Persian kuningas Dareios lähetti Skylaksin tutkimusmatkalle alas Indus-jokea pitkin, koska halusi tietää, missä joki laskee mereen. Skylaks lähti matkalle Kaspatyroksen (oikeammin Kaspapyros) kaupungista ja Paktyiken maakunnasta, ja purjehti kumppaneineen jokea alajuoksulle ja itään (Herodotoksen mukaan, oikeammin lounaaseen) päin, kunnes he saapuivat merelle. Tämän jälkeen he purjehtivat länteen Intian valtameren läpi ja edelleen Arabian niemimaan ympäri Punaisellemerelle. Purjehdus päättyi Egyptiin jonnekin nykyisen Suezinlahden rannikolle, paikkaan, josta foinikialaiset olivat aiemmin aloittaneet Libyan (eli Afrikan) ympäripurjehduksen. Koko matka kesti kolmekymmentä kuukautta ja ajoittuu 500-luvun eaa. lopulle.
Skylaks on saattanut kirjoittaa matkastaan maantieteellisen teoksen. Hänen nimiinsä aiemmin laitettu nykyaikaan säilynyt teos Periplus on kuitenkin myöhäisempi ja peräisin 300-luvulta eaa., eikä edes käsittele samaa aluetta, jolla Skylaks purjehti. Sen kirjoittajasta käytetään tutkimuksessa nimeä Pseudo-Skylaks. Suda sekoittaa Skylaks Karyandalaisen myöhempään Skylaks Halikarnassoslaiseen.
Amafanius

Gaius Amafanius (tai Amafinius; 100-luku eaa.?) oli yksi varhaisimpia roomalaisia kirjailijoita, joka suosi epikurolaisuutta. Hän kirjoitti useita teoksia, joita Cicero piti rakenteeltaan ja tyyliltään huonoina. Ciceron lisäksi muut antiikin aikaiset kirjailijat eivät mainitse häntä. Teoksessa Academica Cicero sanoo, että Amafanius käänsi kreikkalaisen atomi-käsitteen latinaksi "korpuskuleiksi" (corpusculi). Teoksessa Keskusteluja Tusculumissa Cicero sanoo, että Amafanius oli ensimmäisiä Roomassa latinaksi kirjoittaneita filosofeja.
Michel de Montaigne viittasi esseissään Amafaniukseen samassa yhteydessä kuin Rabiriukseen, vaikkakaan hän ei mitä todennäköisimmin ollut koskaan lukenut kummankaan alkuperäisiä teoksia.
Seija Simola

| Seija Simola |
| --- | --- |
 Seija Simola vuonna 1969.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Seija Saara Maria Franzén (o.s. Simola)
Syntynyt: 25. syyskuuta 1944 Helsinki
Kuollut: 21. elokuuta 2017 (72 vuotta) Vantaa
Ammatti:  laulaja
Puoliso:  Pekka Hartonen
Lapset:  2
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1966–1986
Tyylilajit:  iskelmä
Aiheesta muualla
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Seija Saara Maria Simola (myöh. Franzén, 25. syyskuuta 1944 Helsinki – 21. elokuuta 2017 Vantaa) oli suomalainen iskelmälaulaja ja sanoittaja. Hänen isänsä oli taidemaalari, director cantus Urpo Simola.
Simola oli 1960- ja 1970-luvun suosituimpia suomalaisia naislaulajia. Hänen tunnetuimpia kappaleitaan ovat ”Kun aika on”, ”Sulle silmäni annan”, ”Maritza” ja ”Et itkeä saa Argentiina”. Simola edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa 1978 kappaleella ”Anna rakkaudelle tilaisuus”.
Ura

1960-luvun alkupuolella 18-vuotias Seija Simola esiintyi Leo Lindblomin yhtyeen solistina. Hänen seuraava kiinnityksensä oli Erkki Valasteen orkesterissa. Ensimmäinen single ”Kun hämärtää” / ”Suurkaupungin valot” ilmestyi vuonna 1966. Vuonna 1969 julkaistiin italialaisiskelmät ”Kun aika on”, ”Sulle silmäni annan” ja ”Rakkaus kasvoista kasvoihin”. Samana vuonna ilmestyivät myös ”Näkemiin” (Aranjuez-konserton teema) ja Claude Debussyn ”Kuutamo”.
Simola oli suosittu artisti koko 1970-luvun ajan. Laulelmien ja iskelmien lisäksi hän levytti silloin tällöin myös popmusiikkia, kuten Abba-kappaleet ”Waterloo” ja ”Fernando”, joihin laulaja itse teki suomennokset. Suurimpia menestyksiä olivat ”Maritza” ja ”Et itkeä saa Argentiina”. 1970-luvulla Seija Simola lauloi myös Pepe & Paradisen kanssa ja Lauluyhtye Fyrkassa, jonka kantanauhaäänitteitä soitettiin ahkerasti radiossa. Parhaiten mieliin lienee jäänyt lastenlaulu ”Pippuri ja unikko”. lähde?
Vuonna 1978 Simola edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa Reijo Karvosen sävellyksellä ”Anna rakkaudelle tilaisuus”. Laulu jäi kilpailuissa 18. sijalle, joka oli vuosikymmenen huonoin suomalaissijoitus. Huono menestys Euroviisuissa vaikutti laulajan suosioon ja levymyynti ja keikkatarjoukset vähenivät. Esimerkiksi vuonna 1979 julkaistu LP-levy Katseen kosketus ei menestynyt. Levyllä ovat Simolan tunnetut kappaleet ”Kesytetty” ja ”Laulu kuolleesta rakastetusta”.
1980-luvulla Seija Simola levytti kaksi pitkäsoittoa, jotka sisälsivät diskopoljentoisia iskelmiä. ”Ei rakastaa voi tämän enempää” vuodelta 1984 jäi laulajan viimeiseksi hitiksi. Simola ei ole koskaan mieltänyt itseään varsinaisesti iskelmälaulajaksi, ja diskoalbumien vastapainoksi Esa Kaartamo sävelsi ja sanoitti vuonna 1986 hänelle levykokonaisuuden, jota artisti itse piti yhtenä uransa parhaista.lähde? Levy jäi Simolan viimeiseksi pitkäsoitoksi. Artistin uusimmat levytykset löytyvät vuonna 2003 julkaistulta kokoelmalevyltä 50–70-luvun ladyt: 17 Erik Lindströmin unohtumatonta iskelmää.
Opetusministeriö myönsi Seija Simolalle vuonna 2005 taiteilijaeläkkeen.
Vuonna 2011 Seija Simola menetti lauluäänensä leikkauksessa, joka vaurioitti hänen äänihuuliaan. Tällöin hän myös vetäytyi julkisuudesta eikä juuri enää antanut haastatteluja.
Simolasta julkaistiin vuonna 2019 Ismo Loivamaan ja Pirkko Vekkelin kirjoittama elämäkerta Kun aika on: Seija Simolan tarina.
Yksityiselämä

Simolalla on vuonna 1963 syntynyt tytär, josta lapsena huolehti pääasiassa hänen äitinsä ja isoäitinsä. Simola avioitui ensimmäisen kerran 1970-luvun alussa ja solmi toisen, myös lyhyeksi jääneen avioliittonsa vuonna 1975 muusikko Pekka Hartosen kanssa, joka soitti Solistiyhtye Suomessa bassoa. Seijan ja Pekan poika Nico Hartonen on metalliyhtye Godsplaguen solisti.
Diskografia

Trio (1970)
Aranjuez mon amour – näkemiin (julkaistu myös nimellä Seija Simola 1, 1970)
Rakkaustarina (1971)
Seija (1973)
Tunteen sain (1976)
Seijan kauneimmat laulut (1977)
Katseen kosketus (1979)
Tunteet (1984)
Ota kii – pidä mua (1985)
Seija (1986)
20 suosikkia – Sulle silmäni annan (1995)
Parhaat – Seija Simola (1995)
20 suosikkia – Rakkauden katse (2002)
Sydämesi ääni (2005)
Sävyjä (2014)
Kirjallisuutta

Loivamaa, Ismo & Vekkeli, Pirkko: Kun aika on: Seija Simolan tarina.  Helsinki:  Avain, 2019.  ISBN 978-952-30-4236-0
Aiheesta muualla

Seija Simolan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Seija Simolan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Yötön yö • Anna rakkaudelle tilaisuus • One Two Three • Seija Simolalla oli kaksi laulajaminää Yle Elävä arkisto
| n k Suomen euroviisuedustajat |
| --- | --- | --- |
| 1960-luku | Laila Kinnunen Marion Rung Laila Halme Lasse Mårtenson Viktor Klimenko Ann-Christine Fredi Kristina Hautala Jarkko ja Laura |  |
| 1970-luku | 1970 Markku Aro & Koivistolaiset Päivi Paunu & Kim Floor Marion Rung Carita Holmström Pihasoittajat Fredi & The Friends Monica Aspelund Seija Simola Katri Helena |  |
| 1980-luku | Vesa-Matti Loiri Riki Sorsa Kojo Ami Aspelund Kirka Sonja Lumme Kari Kuivalainen Vicky Rosti & Boulevard Boulevard Anneli Saaristo |  |
| 1990-luku | Beat Kaija Kärkinen Pave Maijanen Katri Helena CatCat 1995 Jasmine 1997 Edea 1999 |  |
| 2000-luku | Nina Åström 2001 Laura Voutilainen 2003 Jari Sillanpää Geir Rönning Lordi Hanna Pakarinen Teräsbetoni Waldo’s People |  |
| 2010-luku | Kuunkuiskaajat Paradise Oskar Pernilla Karlsson Krista Siegfrids Softengine Pertti Kurikan Nimipäivät Sandhja Norma John Saara Aalto Darude feat. Sebastian Rejman |  |
| 2020-luku | Aksel Kankaanranta Blind Channel The Rasmus Käärijä Windows95man feat. Henri Piispanen |  |
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana
Smerdis

Smerdis (persiaksi Bardia, kreikaksi myös Tanyoksarkes) oli Kyyros Suuren nuorempi poika. Kyyros jätti Smerdiille perinnöksi Persian valtakunnan itäiset maakunnat samalla kun Smerdiin vanhemmasta veljestä Kambyses II:sta tuli Persian kuningas. Smerdis nousi kuninkaaksi vuonna 522 eaa. veljensä kuoltua, sen jälkeen kun tämä palasi Egyptin sotaretkeltään. Kreikkalaisen historioitsijan Herodotoksen mukaan Kambyses antoi murhata veljensä ennen Egyptin retkeään ja kuninkaaksi julistautunut Smerdis oli itse asiassa ollut magi nimeltä Gaumata. Akemenidien hallitsijasukuun kuulunut Dareios kaappasi vallan Smerdiiltä vuonna 521 eaa.
Ktesiaan versio

Kreikkalaiset historioitsijat Ktesias ja Herodotos antavat kummatkin erilaisen kuvan siitä, mitä todella tapahtui. Ktesiaan mukaan Kyyros nimitti Smerdiin (Ktesias käyttää hänestä nimeä Tanyoksarkes) Baktrian, Khorasmian, Parthian ja Karmanian satraapiksi. Smerdiin ei pitänyt maksaa veroa veljelleen Kambyseelle. Pian Kambyses sai tietää eräältä Sfendadateeltä, jota Smerdis oli rankaissut jostain rikoksesta, että Smerdis juonitteli häntä vastaan. Kambyses ei uskonut kuulemaansa, mutta kutsui kuitenkin veljensä luokseen. Veljesten äiti Amytis neuvoi Kambysesta olemaan uskomatta juoruihin. Kun Smerdis lopulta saapui Kambyseen luokse, tämä päätti kuitenkin teloituttaa veljensä. Sfendadates esitti nyt että hän, joka oli hyvin Smerdiin näköinen, voisi vaihtaa paikkaa Smerdiin kanssa. Kambyses suostui ja antoi teloittaa veljensä. Sfendadates esitti tämän jälkeen Smerdistä, eikä kukaan tunnistanut häntä.
Kambyseen kuoleman jälkeen Smerdiistä tuli Persian kuningas. Seitsemän korkea-arvoista persialaista päätti kuitenkin syjäyttää hänet ja kaapata vallan itselleen. Heidän joukossaan oli muun muassa Dareios, Hystaspeen poika. Kun salaliittolaiset olivat murhanneet Smerdiin tämän nukkuessa palatsissaan, he julistivat Dareioksen kuninkaaksi.