stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyproksen miehitys
Miehityksen vaiheet > Turkki miehittää Kyproksen

Kreikkalaisten upseerien kaappaus Kyproksella vei Turkin ja Kreikan sodan partaalle. Turkkilaiset reagoivat voimakkaasti ja julistivat, että he aikovat puuttua tilanteeseen sotilaallisesti. 20. heinäkuuta ilmoitettiin, että noin 6 000 turkkilaisten sotilasta ja 40 panssarivaunua nousi maihin Kyrenian satamakaupungissa Kyproksen pohjoispuolella. Sillanpääasema muodostettiin ja strategiset paikat miehitettiin.
Turkin syy miehitykselle oli selvä. Turkin presidentti Bülent Ecevit sanoi, että Ateenassa istuva sotilasjuntta oli väkivaltaisuuksien takana ja että Turkin olisi suoritettava sotilaallisia toimenpiteitä saarella. Kyproksenturkkilaisen väestön suojelu ja Lontoon sopimuksen vuodelta 1959 turvaaminen olivat myös aiheina siihen, että Turkki miehittäisi saaren.
Kiihkeällä diplomaattisella toiminnalla pyrittiin estämään avoimen sodan syttyminen kahden Nato-maan, Kreikan ja Turkin välille. Yhdysvallat ja Iso-Britannia vetosivat osapuoliin, että saarelle pitäisi saada tulitauko.
Taistelevien osapuolten välillä käytiin yhteenottoja sekä maalla, merellä että ilmassa. Pian tuli selväksi, ettei Kreikka voisi kohdata turkkilaisjoukkoja. Myös kyproksenturkkilaiset ryhtyivät vastarintaan, ja pian kreikkalaisten asemat voitettiin.
YK:n turvallisuusneuvosto välitti tulitauon osapuolten välille. Se tuli voimaan 22. heinäkuuta. Tähän mennessä Turkki oli jo miehittänyt noin viidesosan saaresta. Invaasio oli lopetettu, ja presidentti Ecevit sanoi, että miehityksen päämäärä oli saavutettu.
Aselevon yhteydessä molemmat osapuolet sopivat Ison-Britannian kanssa rauhanneuvotteluista, jotka alkoivat Genevessä. Turkin armeija piti muun muassa Kyrenian satamakaupunkia hallussaan. Väestö oli paennut. Turkin hallitus ilmoitti, että ainoastaan 57 turkkilaista oli kaatunut ja 184 haavoittunut. Sadattuhannet olivat menettäneet kotinsa.
Miehityksen vaiheet > Kreikan sotilasjuntta kaatuu

23. heinäkuuta Kyproksen fiasko sai Kreikan sotilasjuntan kenraalit palauttamaan vallan siviileille. Kreikan presidentti kenraali Faídon Gkizíkis ilmoitti Ateenassa juntan luovuttavan vallan siviilipolitiikoille. Gkizíkis kutsui vielä samana päivänä Pariisissa asuvan maanpaossa entisen pääministeri Konstantínos Karamanlísin takaisin Kreikkaan. Karamanlís vannoi virkavalansa jo seuraavana päivänä. Hänen toivottiin pystyvän estämään Kreikan ja Turkin välisen sodan. Suurin syy juntan eroon oli Kyproksen vallankaappauksen epäonnistuminen ja Kreikan joutuminen pitkäksi ajaksi syrjään kansain­välisestä politiikasta.
Karamanlís armahti kaikki poliittiset vangit, sulki Gyároksen saaren keskitysleirin ja myönsi lehdistönvapauden. Ulkomailla asuvat kreikkalaiset maanpakolaiset, kuten entinen ministeri Andréas Papandréou, säveltäjä Míkis Theodorákis ja näyttelijä Melína Merkoúri, saattoivat palata takaisin kotimaahansa. Televisio- ja radiopuheessa Karamanlís sanoi puolustavansa Kyproksen itsenäisyyspolitiikkaa ja tyrmäsi Énosis-liikkeen vaatimukset.
Miehityksen vaiheet > Tilanne Kyproksella

Kyproksen presidentti Sampsón erosi samaan aikaan, kun Kreikan sotilasjuntta kaatui. Uudeksi presidentiksi valittiin Gláfkos Klirídis, Kyproksen unionipuoleen puheenjohtaja. Sampsón sanoi radiopuheessaan, että ero oli oma-aloitteinen, ja että nyt pitäisi tulla johtoon diplomaattisesti taitava henkilö, joka voisi aloittaa neuvottelun saaren molempien kansallisuuksien kanssa.
Kyproksella oli noin 15 000 turistia, kun vallankaappaus ja Turkin invaasio alkoivat. Miehityksen jälkeen tilanne oli turistien kohdalta kriittinen. Eräs turistihotelli Famagustassa tuhoutui turkkilaisten pommihyökkäyksessä. Parikymmentä turistia sai surmansa. Useimmat turistit kuljettiin saarelta brittiläisten sotilastukikohdan kautta YK:n auttamana Kreikkaan tai Turkkiin.
Miehityksen vaiheet > Tilanne Kyproksella > Tulitauko ja rauhanneuvottelut

14. elokuuta Nikosian alueella solmittiin tulitauko. Turkkilaiset olivat miehittäneet Pohjois-Kyproksen, ja pääkaupunki Nikosia oli puoliksi turkkilaisten ja puoliksi kyproksenkreikkalaisten hallussa. 16. elokuuta mennessä Turkki oli valloittanut jo noin kolmasosan saaresta.
Yhdysvaltain presidentti Gerald Ford korosti, että Geneven neuvotteluja tulisi jatkaa ja pysyvät ratkaisut saaren tulevaisuudelle pitäisi taata. Kreikan pääministeri Karamanlís sanoi, ettei Kreikan pitäisi enää osallistua Kyproksen rauhan­neuvotteluihin, vaan saarelaisten pitäisi itse päättää tulevaisuudesta. Karamanlís myös uhkasi Kreikan eroavan Natosta, sillä Yhdysvallat ei ollut Kreikan apuna hädän aikana.
Miehityksen vaiheet > Tilanne Kyproksella > Kyproksen päätöslauselma

1. marraskuuta 1974 YK:n yleiskokous hyväksyi yksimielisesti Kyprosta koskevan päätöslauselman. Päätöslauselma tunnusti, että saarella oli kaksi kansanryhmää. Kaikkien vieraiden joukkojen tulisi poistua saarelta. Saari jaettaisiin kahtia Nikosian kohdalta. Sen välille tulisi 300 kilometriä pitkä demilitarisoitu alue, jota valvoo YK. Rajanylitys- ja tarkastuspisteitä olisi rajoitetusti.
Miehityksen vaiheet > Tilanne Kyproksella > Makarioksen paluu

7. joulukuuta vuonna 1974 Kyproksen arkkipiispa ja syrjäytetty presidentti Makarios palasi saarelle. Arkkipiispa korosti heti että hän työskentelisi saaren yhdistymispolitiikan puolesta ja turkkilaisten ja kreikkalaisten väestönosan välisen rauhan puolesta. Saaren kahtiajaon Makarios tyrmäsi. Ennen paluuta Kyprokselle oli Makarios neuvotellut Kreikan uuden presidentin Karamanlísin kanssa, joka yksimielisesti hallituksen kanssa tuki Kyproksen yhdistämispolitiikkaa.
Miehityksen vaiheet > Sampsónin vankeus

31. elokuuta 1976 Kyproksen entinen lehtikeisari Sampsón tuomittiin vankeuteen 20 vuodeksi kesällä 1974 tehdystä vallankaappauksesta.
Miehityksen vaiheet > Kyproksen turkkilaisen valtion perustaminen

Kyproksenturkkilaisten johtaja Rauf Denktaş ilmoitti 13. helmikuuta 1975, että saarivaltion pohjoisosasta on muodostettu uusi kyproksenturkkilainen valtio, joka kuitenkin jäisi Kyproksen tasavallan yhteyteen. Tapausta arvosteltiin kreikkalaisväestön taholta. Kreikan pääministeri Karamanlís tuomitsi ilmoituksen ja piti sitä pohjoisosan suorana itsenäisyysjulistuksena. Turkin pääministeri Sadi Irmakin taas tuki päätöstä. 15. marraskuuta vuonna 1983 Kyproksen turkkilaisten kansankokous julisti saaren pohjoisosan itsenäiseksi tasavallaksi nimellä Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta.
Julistus tuli yllätyksenä sekä Kreikalle että Kyproksen tasavallalle. Turkki tunnusti uuden valtion pari tuntia itsenäisyysjulistuksesta. Kreikka protestoi ja Kyproksen hallitus ja Iso-Britannia pyysivät YK:n turvallisuusneuvoston koolle. Saarella olleet YK:n rauhanturvaajat määrättiin valmiuksiin levottomuuksien pelossa.
Nykyinen tilanne

Kyproksen saari on edelleen jaettu kahtia. Myös pääkaupunki Nikosia on jaettu kahtia, ja sitä vartioivat Kyproksen tasavallan ja Pohjois-Kyproksen armeijan sotilaat. YK:n johtama UNFICYP-operaatio jatkuu edelleen (vuonna 2018). Saaren yhdistämisestä on neuvoteltu. Vuonna 2004 pidetyssä kansanäänestyksessä kyproksenturkkilaisista 65 % kannatti YK:n pääsihteeri Kofi Annanin ehdottamaa yhdistämistä, mutta kyproksenkreikkalaiset torjuivat sen 76 %:n enemmistöllä oman presidenttinsä Tássos Papadópouloksen ja Kyproksen kirkon johdon suosituksesta. Samana vuonna Kyproksen tasavalta liittyi Euroopan unioniin.
Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan itsenäisyyden on tunnustanut ainoastaan Turkki. Vuonna 2008 Dimítris Christófias voitti Kyproksen tasavallan vaalit. Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan johtaja Mehmet Ali Talat otti heti presidentinvaalin jälkeen yhteyttä Christófiakseen ja esitti tapaamista. Tämän jälkeen monia rajanylityspaikkoja on avattu saaren eri kohtiin. Toiveita saaren yhdistämisestä on vireillä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kyproksen miehitys Wikimedia Commonsissa
Kyproksen ensimmäinen presidentti, arkkipiispa Makarios III.
Kartta Kyrenian maihinnoususta 20 heinäkuuta 1974.
Kreikan armeijan joukkoja matkalla Turkin rajalla Pohjois-Kreikassa Kyproksen kriisin aikaan.
Miehittävän Turkin sekä Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan liput Kyrenian kaupungissa, turkkilaisittain Girnessä.
Kyproksen jako vuoden 1974 kriisistä ja miehityksestä lähtien.
The Dead Weather

| The Dead Weather |
| --- | --- |
 The Dead Weather
Tiedot
Toiminnassa:  2009– 
Tyylilaji:  blues rock, punk rock, garage rock, psykedeelinen rock, hard rock
Kotipaikka:  Nashville, Tennessee, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Levy-yhtiö:  Third Man Records
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Dead Weather on yhdysvaltalainen rock-yhtye, joka perustettiin Nashvillessä Tennesseessä vuonna 2009. Yhtyeen musiikki on sekoitus garage rockia, bluesia, punkia ja hard rockia. The Dead Weather -yhtyeessä soittaa useita tunnettuja rock-muusikkoja: The Killsin laulaja Alison Mosshart, Queens of the Stone Agen kitaristi Dean Fertita ja The Raconteurs -yhtyeen basisti ”Little Jack” Lawrence sekä The White Stripes- ja The Racounters -yhtyeen kitaristi Jack White, joka soittaa Dead Weatherissa poikkeuksellisesti rumpuja.
Yhtyeen perustaminen

Yhtye sai alkunsa vuonna 2008, kun The Raconteurs ja The Kills olivat yhteisellä kiertueella Yhdysvalloissa. Kiertueen loppupuolella Jack White sairastui keuhkoputkentulehdukseen, mikä vaikeutti hänen laulamistaan Racounters-yhtyeessä, joten hän pyysi The Kills -yhtyeen laulajaa Alison Mosshartia laulamaan. Lavakemia johti siihen, että White, Mosshart ja Lawrence päättivät perustaa yhteisen bändin. Mukaan saatiin Queens of the Stone Agen kitaristi Dean Fertita. Yhtye päätti äänittää yhdessä Gary Numanin kappaleen ”Are Friends Electric?”
Vastaperustettu bändi alkoi pian työstää kokonaista albumia Whiten omistamalla Third Man Studiosilla Nashvillessä Tennesseessä. Jack White soitti yhtyeessä rumpuja ensimmäistä kertaa sitten nuoruusvuosiensa Goober & the Peas -yhtyeen aikojen. The Dead Weather sai albuminsa valmiiksi vain muutamassa viikossa. The Dead Weather esiintyi yleisön edessä ensimmäistä kertaa 11. maaliskuuta 2009, kun Third Man Recordsin Nashvillen-päämaja avattiin. Bändi esiintyi kyseisessä tapahtumassa juuri ennen yhtyeen ensisinglen ”Hang You from the Heavens” julkaisua.
Bändin ensialbumi Horehound ilmestyi kesällä 2009. Levy sai kriitikoilta ylistäviä arvosteluja. Albumilla oli yhtyeen omien kappaleiden lisäksi cover-versio Bob Dylanin kappaleesta ”New Pony.” The Dead Weather jatkoi kiertueitaan sekä levyttämistä koko 2009 vuoden ajan. Mosshart ilmoitti medialle jo lokakuussa, että bändin toinen albumi oli jo puoliksi valmis. Maaliskuussa 2010 julkaistiin uusi single ”Die by the Drop”, ja toukokuussa julkaistiin toinen studioalbumi, Sea of Cowards, joka oli debyyttiä raskaampi kokonaisuus. Samana vuonna The Dead Weather osallistui Twilight Saga: Eclipse -elokuvan soundtrackille kappaleellaan ”Rolling in on a Burning Tire”.
Vuonna 2013 White ilmoitti, että bändi työsti uutta materiaalia, ja saman vuoden lopulla Third Man Records  julkaistiin 7" vinyylisinglen ”Open Up (That's Enough) / Rough Detective”. Seuraavat singlet ennakoivat bändin kolmannen albumin, Dodge and Burn, julkaisua syyskuussa 2015.
Kokoonpano

Alison Mosshart – laulu, kitara
Dean Fertita – kitara, koskettimet
Jack Lawrence – basso
Jack White – rummut, laulu
Diskografia > Studioalbumit:

Horehound (2009)
Sea of Cowards (2010)
Dodge and Burn (2015)
Dean Fertita, Jack White, Alison Mosshart ja Jack Lawrence
Alvis Saladin

Museoitu Alvis FV601 Saladin-panssariajoneuvo.
Alvis Saladin (FV601) on brittiläisvalmisteinen panssariauto. Sen valmistaja on Alvis Vickers, ja se otettiin käyttöön vuonna 1958. Ajoneuvon pääaseena oli 76 mm tykki, ja sen panssaroinnin vahvuus oli enimmillään 32 mm. Autoa käytettiin lähinnä aseistettuna tiedusteluajoneuvona Britannian armeijassa.
Auton toimintasäde oli 400 kilometriä, ja sen huippunopeus maantiellä sama kuin Alvis Saraceninkin, 72 km/h. Moottori oli 8-sylinterinen Rolls-Roycen valmistama bensiinimoottori, joka oli teholtaan 190 hv (119 kW). Ajoneuvon kaikki kuusi pyörää olivat vetäviä ja 4 ensimmäistä olivat ohjaavia. Se tarkoitti sitä, että yhden pyörän puhkeaminen ei ollut este ajoneuvon etenemiselle.
Ajoneuvoa on käytetty muiden muassa Kyproksella, Lähi-idässä ja Afrikassa. Se on ollut osin vielä käytössä 1980-luvulla.
Panssarimuseon kokoelmissa on yksi ajokuntoinen, Britanniasta vaihtokaupalla saatu Saladin.lähde?
Ajoneuvon seuraaja on alumiinipanssaroitu Alvis FV101 Scorpion.
Aiheesta muualla

FV601 Saladin - Armored Car - History, Specs and Pictures - Military Tanks, Vehicles and Artillery
Army Guide - SALADIN, Reconnaissance Vehicle
The East of England Tank Museum: Alvis Saladin
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Alepa

| Alepa |
| --- | --- |

 Alepa Helsinki-Vantaan lentoasemalla.
Perustettu:  1918
Toimiala:  vähittäiskauppa
Kotisivu:  Alepan verkkosivut
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nykyisin suljettu Alepa Helsingin Citycenterissä.
Alepa on S-ryhmään kuuluvan HOK-Elannon vähittäiskauppaketju. Alepa-myymälöitä on pääosin Helsingissä, Espoossa ja Vantaalla sekä lisäksi muutamia Keravalla, Klaukkalan Haikalassa, Tuusulassa, Hyvinkäällä sekä Järvenpäässä. Yhteensä ketjussa on 126 myymälää vuonna 2021. Lisäksi ketjulla on yksi eri tapahtumissa kiertävä konttimyymälä sekä verkkokauppa Alepa Kauppakassi. Muualla Suomessa toimii S-ryhmän vastaavan kokoluokan myymäläketju Sale. Suomen suurin Alepa-pilottimyymälä sijaitsee Ahjossa, Keravalla.
Alepan myymälät sijaitsevat pääosin tiiviisti rakennetulla kaupunkialueella, mutta niitä on myös ABC-asemien yhteydessä. Myös Helsinki-Vantaan lentoasemalla on yksi Alepa.
Alepa-ketjun liikevaihto oli 305 miljoonaa euroa ja henkilökuntaa oli 994 vuonna 2011.
Noin 30 Alepa-myymälää on auki ympäri vuorokauden. Kuvassa Triplan myymälä
Historiaa

Ensimmäinen Alepa avattiin vuonna 1971 Helsingin Asematunneliin. Alepa toimi ensin tavallisena valintamyymälänä. Vuonna 1977 se muutettiin laatikkomyymäläksi ja alettiin rakentaa Alepa-kauppaketjua.
Alepan nimi tulee liikenimestä Alennushalli Pajunen, joka oli vuoteen 1987 asti Pajusen suvun omistama kauppaliikkeiden ketju. Pajusista tuli yrittäjäsuku, kun Edvard Pajunen vaimoineen perusti 1918 siirtomaatavarakaupan Helsingin Sörnäisiin. Edvard Pajusen toinen liiketoimiala oli yleiset saunat.
Edvard Pajunen evästi poikaansa Aarnoa, Jussi Pajusen (sittemmin Helsingin kaupunginjohtaja) isää: ”Kaupoille voit tehdä mitä tahansa, mutta saunoista älä luovu – ne kannattavat aina.” Jussi Pajusen mukaanlähde tarkemmin? saunoista luovuttiin silti lopullisesti 1970–1980-lukujen taitteessa, kun perhe oli asettunut asumaan Kulosaareen.
Edvard Pajusen jälkeen liiketoimintaa veti Aarno Pajunen. Sittemmin yrityksen johtoon nousi Jussi Pajunen. Hänen kaudellaan vuonna 1987 perhe myi 37 myymälän ketjun Oy Ässä-Market Ab:lle, jonka vastuulla oli tuolloin päivittäistavarakauppa HOK:n toimialueella. HOK ryhtyi päivittäistavarakaupan pyörittäjäksi alueellaan jälleen vuoden 1995 alussa, kun se sai Ässä Partners Oy:stä enemmistöomistuksen. Pajusten omistukseen kuitenkin jäi muun muassa kiinteistöjä sekä kodintarvikeketju Teesi. Vuoden 1999 alussa Ässä Partners Oy yhdistettiin HOK:n ravintolatoimintaa hoitaneen Helsinki Ravintolat Oy:n kanssa HOK Liiketoiminta Oy:ksi (vuodesta 2004 HOK-Elanto Liiketoiminta Oy). Samassa yhteydessä HOK:n toimialueen ulkopuolella sijaitsevat Alepa-myymälät myytiin. Karkkilan, Lohjan ja Nummelan Alepat siirtyivät Osuuskauppa Seudulle ja Riihimäen Alepa Osuuskauppa Hämeenmaalle, ja ne muutettiin Sale-ketjun myymälöiksi.
Kauppakassi-verkkoruokakauppa

Toukokuussa 2010 Alepa käynnisti yhteistyössä Gastronautin kanssa Kauppakassi-verkkoruokakaupan. Yhteistyötä jatkettiin Digital Foodien kanssa vuotta myöhemmin. Kauppakassi-verkkopalvelussa voi tilata Alepan hinnoin päivittäistavaroita ja saada ne kuljetettuna ilmoittamaansa osoitteeseen samana päivänä. Nykyisellään palvelu kattaa koko pääkaupunkiseudun  alueen.
Aiheesta muualla

Alepan verkkosivut
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gustaf Laaksonen

| Gustaf Laaksonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Gustaf Hjalmar Laaksonen
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1896 Parainen
Kuollut: 21. tammikuuta 1975 Parainen
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärivääpeli
Gustaf Hjalmar Laaksonen (29. huhtikuuta 1896 Parainen – 21. tammikuuta 1975 Parainen) oli suomalainen jääkärivääpeli ja kalkinpolttaja.
Opinnot

Laaksosen vanhemmat olivat maanviljelijä Gustaf Viktor Laaksonon ja Amanda Akander. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1945 Rauha Aleksandra Johanssonin kanssa. Hän kävi kansakoulun ja Haminan taistelukoulun vuonna 1918.
Jääkäriaika

Tämä Paraisilta kotoisin oleva merimies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 21. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Suomen sisällissotaan 4. jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Raudussa ja rajaseudulla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Suomen sisällissodan jälkeen hän toimi joukkueenjohtajana edellä mainitusta joukko-osastosta muodostetun Jääkäripataljoona n:o 4:än 4. komppaniassa, jonka nimi muuttui ensin Jääkiiripataljoona n:o 2:ksi, sitten Pohjolan jääkäripataljoonaksi ja vihdoin Kajaanin sissipataljoonaksi. Armeijasta hän erosi 24. heinäkuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Hän toimi Ylöjärven suojeluskunnan paikallispäällikkönä 10. maaliskuuta 1921 saakka, Jonka jälkeen hän siirtyi Länsi-Teiskon suojeluskunnan harjoituspäälliköksi. Suojeluskunnasta hän erosi 1. kesäkuuta 1921. Gustaf Laaksonen lähti suojeluskunnasta erottuaan merille ja palasi sieltä Paraisille kalkkivuori oy:n palvelukseen 1. syyskuuta 1926.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. marraskuuta 1916  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4.lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Arado Ar 68

Arado Ar 68E vuonna 1936.
Arado Ar 68 on saksalainen Arado Flugzeugwerke valmistama hävittäjälentokone. Se oli viimeinen saksalaisvalmisteinen kaksitasohävittäjä. Konetyyppi oli Luftwaffen käytössä ensilinjan hävittäjänä vuosina 1936–1938. Palveluskäyttö jatkui Chris Chantin mukaan vuoden 1940 kevääseen, jolloin Ar 68 -konetyyppiä käytettiin lentäjien koulutuksessa sekä taitolentokoneena. Tyyppiä käytettiin myös yöhävittäjänä vuoden 1939 paikkeilla. Koneen voimanlähteenä oli 690–750 hevosvoiman (515–559 kW) V12-moottori, jonka valmistaja oli joko BMW tai Junkers.
Tekniset tiedot

huippunopeus 335 km/h
kohoamisnopeus 10 min/6 000 metriin
lakikorkeus 8 100 m
kantama 415 km
2 × 7,92 mm kk:t, potkurikehän lävitse (rungossa ylhäällä ja eteenpäin) ampuvina
6 × 10 kg:n pommia
AMX-13

AMX-13, ranskalainen kevyt taistelupanssarivaunu.
AMX-13 on ranskalainen kevyt panssarivaunu. Vaunun rungolle on kehitetty kokonainen perhe erilaisia panssarivaunuja, kuten silta-, evakuointi-, pioneeri-, ja rynnäkköpanssarivaunun (AMX VCI). Siitä kehitettiin myös ilmatorjuntapanssarivaunu AMX-13 DCA. Asetyypin kehittely alkoi varsin pian toisen maailmansodan jälkeen. Tuotanto alkoi vuonna 1952 ja päättyi vasta 1980-luvulla.
Ranskan ohella tätä vaunutyyppiä tilasivat käyttöönsä Chile, Djibouti, Nepal, Sveitsi, Alankomaat ja Israel. Asetyypin erikoisuuksiin kuuluu itselataavan ja kaksivaiheisen, revolverityyppisen kuuden ammuksen makasiinin ohella pääaseen kiinteä asennus torniin nähden ja tykin liikkuvuus pystysuuntaan. Vaunun omamassa on 15 000 kg ja miehistön määrä kolme henkeä. Aseistuksena on 75 mm tykki ja 7,62 mm konekivääri. 8-sylinterinen SOFAM-bensiinimoottori oli 250 hv (186 kW) tehoinen. Se antoi suurimmaksi maantienopeudeksi 60 km/h.
Lähikuva AMX-13:n "oskilloivasta" tornista.
Vuodesta 1966 alkaen ryhdyttiin käyttämään edellistä suurempaa 90 mm tykkiä, joka käytti HEAT-ammuksia. Vaunusta rakennettiin myös joitakin 105 mm kaliiperilla varustettuja malleja, jotka suunniteltiin etupäässä vientiin. Asetyyppi on ollut mukana Suezin kriisissä ja Kuuden päivän sodassa.
Aiheesta muualla

http://science.howstuffworks.com/amx-13-light-tank.htm (vaunutyypin yleisesittely)
http://science.howstuffworks.com/amx-13-light-tank1.htm (sis. teknisiä yksityiskohtia)
http://www.chars-francais.net/new/index.php?option=com_content&task=view&id=699&Itemid=36 (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
http://www.israeli-weapons.com/weapons/vehicles/tanks/amx13/amx-13.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: AMX-13
Käännös suomeksi
Ants Laaneots

| Ants Laaneots |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. tammikuuta 1948 Kilingi-Nõmme
Kansalaisuus:  Viro
Ammatti:  panssariupseeri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Neuvostoliitto    Viro
Palvelusvuodet:   1966–1991    1991–1994   1997–2011
Komentajuudet:  Kaitsevägi (2006–2011)
Sotilasarvo:  kenraali
Ylennykset:  luutnantti (1970)  yliluutnantti (1973)  kapteeni (1975)  majuri (1979)  everstiluutnantti (1982)  eversti (polkovnik) (1987)  eversti (kolonel)  (1992)  kenraalimajuri (1998)  kenraaliluutnantti (2008)  kenraali (2011)
Ants Laaneots (s. 16. tammikuuta 1948, Kilingi-Nõmme, Viron SNT)) on virolainen kansanedustaja ja kenraali, joka toimi Viron puolustusvoimien  komentajana vuosina 2006–2011. Komentajuutensa jälkeen Laaneots toimi 12. joulukuuta 2011 lähtien silloisen pääministerin Andrus Ansipin turvallisuus- ja maanpuolustusasioiden neuvonantajana. Maaliskuun 2015 Riigikogun vaaleissa Laaneots valittiin henkilömandaatilla Reformipuolueen kansanedustajaksi Tarton vaalipiiristä hänen saatuaan koko maassa 13. eniten ääniä. Riigikogussa Laaneots on ollut puolustusvaliokunnan ja korruption vastaisen valiokunnan jäsen.
Laaneots on yksi nyky-Viron lähihistorian merkittävimmistä henkilöistä. Pitkän neuvostoupseerin uran tehnyt Laaneots tunnetaan Viron uudelleen perustetun Kaitseväen rakentajana ja organisoijana. Kun Viron puolustusvoimat päätettiin perustaa uudelleen 3. syyskuuta 1991, Laaneots nimitettiin ensimmäiseksi puolustusvoimain pääesikunnan päälliköksi sitten vuoden 1940. Pääesikunnan päällikkönä hän toimi vuosina 1991–1994 ja 1997–1999.