stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ludvig I (Baijeri)
Kruununprinssi

Kruununprinssi Ludwig oli valmistautunut kuninkuuteensa kauan. Hän pystyi seuraamaan uuden Baijerin syntyä isänsä ja tämän ministeri Maximilian von Montgelasin hallituksen alaisuudessa. Ludwigin tehtävänä oli lujittaa uutta valtiota ja monarkistista hallintoaan. Tähän sisältyi vuoden 1818 perustuslain mukaisten uudistusten toteuttaminen, mutta myös Frankenin, Svaabian ja Pfalzin integroiminen uuteen Baijerin osavaltioon.
Jo kruununprinssinä Ludwig yritti usein puuttua aktiivisesti isänsä politiikkaan. Piikki hänen kyljessään oli Baijerin ministeri Maximilian Joseph von Montgelasin Ranska-ystävällinen politiikka. Ludwig ei salannut vastenmielisyyttään Napoleonia ja Ranskaa kohtaan ja osoitti tietoisesti ja julkisesti saksalais-kansallista asennettaan, jota hän itse kutsui "teutschismiksi". Joten oli vain loogista, että Ludwig kannatti Baijerin liittouman vaihtoa vuonna 1813 ja työskenteli aktiivisesti Montgelasin tuhoamiseksi vuonna 1817.
Ulkomaanmatkat

Kuninkaana Ludvig matkusti usein Italiaan, kuten hän oli tehnyt kruununprinssinä ollessaan. Vuodesta 1826 lähtien hän matkusti Roomaan, Napoliin, Palermoon ja Sardinian Ischiaan. Hän teki matkoja myös Perugiaan. Ludvig vieraili Firenzen markiisin vaimon Mariannan luona läheisessä Villa Colombellassa. Hänellä oli tämän kanssa vuosikymmeniä kestänyt ystävyys- ja rakkaussuhde. Talvella ja keväällä 1835/36 Ludwig matkusti hovinsa kanssa Kreikkaan. Ateenassa hänen poikansa Otto toivotti hänet tervetulleeksi Kreikan kuninkaana.
Kuningas, taiteiden suosija

Ludvig I aloitti hallituskautensa vuonna 1825 vapaamielisten aatteiden kannattajana, mutta muutti politiikkaansa taantumuksellisemmaksi 1830-luvun lopulla. Hän tuli tunnetuksi innokkaana taiteen harrastajana. Oli paljolti hänen ansiotaan, että Baijerin pääkaupungista Münchenistä kehittyi merkittävä kulttuurikaupunki. Hän rakennutti Müncheniin muun muassa arkkitehti Leo von Klenzen suunnittelemat kuvanveistotaiteen museo Glyptoteekin ja maalaustaiteen museo Alte Pinakhotekin ja Neue Pinakhotekin. Muita hänen suunnittelemiaan rakennelmia olivat Walhalla temppeli, Bavaria-patsas ja Ruhmeshalle. Befreiungshalle muistomerkin vuonna 1843, kesähuvila Villa Ludwigshöhen 1846-1852, Pompejanumin roomalaishuvilan jäljennöksen 1840-1848 ja Ludwigstraße-kadun rakennukset 1830-luvulla suunnitteli arkkitehti Friedrich von Gärtner.
Ludvig I:n hallituskautta eivät varjostaneet sodat, vaan jatkuva pelko uudesta vallankumouksesta. Ludvig peruutti joitain aluksi tehtyjä sisäisiä uudistuksia. Hänen saavutuksiaan olivat monien luostarien ja kirkkojen palauttaminen Baijerissa, koulutusjärjestelmän uudistaminen, valtion budjetin uudelleenjärjestely, taiteen ja tieteen edistäminen, tärkeiden monumenttien luominen ja Münchenin laajentaminen kukoistavaksi metropoliksi.
Hänen aikanaan luotiin rautatieverkko ja Saksan tulliliitto. Liberalismi nosti vaatimuksia kansallisvaltiolle, osallistumiselle sekä taloudellisille ja poliittisille vapauksille. Teollistuminen alkoi Saksassa. Ludvig tunnisti monet näistä suuntauksista ja vastasi niihin vaihtelevalla menestyksellä.
Kuningas Ludvig I yhdisti sisä- ja integraatiopoliittisen tehtävän myös taidepolitiikkaansa. Toisin kuin pojanpoikansa Ludvig II, hän puhutteli tietoisesti kansaansa rakennuksilla, freskoilla, museoilla ja monumenteilla. Kuningas ajatteli kuitenkin vain yleisöä, joka seurasi hänen näkemyksiään ja ideoitaan eikä kehittänyt omia ajatuksiaan. Tällä tavalla Ludvig I menetti yhä enemmän yhteyden alamaisiiinsa. Hänen uskontoon perustuva, jumalallisen armon periaatteeseen perustuva näkemys vallasta oli jo ristiriidassa 1830-luvun liberaalien vaatimusten kanssa. Kuningas ei enää kyennyt vastaamaan vuonna 1848 esitettyihin suuremman parlamentaarisen osallistumisen vaatimuksiin. Ludvigille ajatus kansansuvereniteetista oli täysin käsittämätön.
Ludvigin taidepoliittiset saavutukset ylittivät kaikki muut poliittiset saavutukset. Tämän seurauksena Münchenistä tuli valtion pääkaupunki, ja Baijeri sai kansallista ja kansainvälistä tunnustusta, jota ei olisi voitu saavuttaa taloudellisella tai sotilaallisella voimalla.
Ludvig tuki kreikkalaisia näiden taistellessa Turkin miehitysvaltaa vastaan Kreikan vapaussodassa. Hänen toiseksi vanhimmasta pojastaan Otosta tehtiin vuonna 1832 Kreikan kuningas, mutta isänsä tavoin hänkin joutui lopulta luopumaan kruunusta, tosin vasta vuonna 1862.
Sisäpoliittinen kriisi Lola Montez ja vallasta luopuminen

Ludvigin taipumus kauneuden palvontaan ei rajoittunut vain taide-esineisiin, vaan hän tuli tunnetuksi myös naiskauneuden palvojana. Hänellä oli Nymphenburgin linnassa paviljonki, johon oli koottu hovitaiteilija Joseph Karl Stielerin vuosina 1827-1850 maalaamaa muotokuvaa 38 müncheniläisestä naisesta eli ns. Schönheitengalerei ("Kaunotargalleria"). 1840-luvulla hänen suhteensa bolerotanssija Señora Maria de los Dolores Porris y Monteziin eli lyhyemmin Lola Monteziin herätti laajalti paheksuntaa. Oli julkinen salaisuus, ettei Montez ollut kotoisin Andalusiasta, kuten Ludvig uskoi, vaan irlantilainen Elizabeth Rosanna Gilbert.
Montez tapasi kuninkaan audienssilla lokakuussa 1846 ja ryhtyi pian hänen rakastajattarekseen. Suhde herätti julkista vihastusta, ja Montezia pidettiin vakavana uhkana Baijerin kuningaskunnan monarkialle. Maaliskuussa 1848 karnevaaliaikaan keskiluokka ryhtyi suhteesta suuttuneena kapinaan, joka sammutettiin nopeasti, mutta 20. maaliskuuta Ludvig I luopui vallasta poikansa Maksimilianin hyväksi.
Toinen syy vallasta luopumiseen oli Ludvigin taantumuksellinen politiikka, joka heikensi hänen kansansuosiotaan ja teki hänestä ”Euroopan hulluna vuotena” 1848 vapaamielisten voimien vihan kohteen. Saksan maaliskuun 1848 vallankumouksen aikana kuningas luopui vallasta vapaaehtoisesti rakastajattarensa Lola Montezin herättämien protestien seurauksena. Hän jätti pojalleen Maximilianille valtakunnan, joka oli muuntautunut vasta muodostetusta uudesta valtiosta maaksi, jolla oli selkeä identiteetti.
Kuninkuuden jälkeen

Vallasta luopumisen 19. maaliskuuta 1848 jälkeen Ludvig jatkoi taiteiden tukemista omista varoistaan, kiisteltyään ensin asiasta poikansa Maximilianin kanssa. Hänen seuraajansa oli vanhin poika Maksimilian II.
Ludwig eli yksityisenä kansalaisena 20 vuotta vallasta luopumisensa jälkeen ja jatkoi taiteen tukemista yksityisillä varoilla. Suhde seuraajaan ei ollut vapaa jännitteistä, varsinkin kun Ludvig ei luopunut täysin rakennusohjelmastaan.
Hänen eläkekodikseen ​​tuli Wittelsbachin palatsi, josta hän ei pitänyt. Vuodesta 1852 lähtien Ludvig asui Villa Ludwigshöhessä kahden vuoden välein heinä- ja elokuussa, missä hän myös juhli syntymäpäiväänsä, hän ei vieraillut huvilassa vuoden 1866 jälkeen. Puoliso kuningatar Therese kuoli koleraan Münchenissä 26. lokakuuta 1854. Ludwig ei osallistunut protestanttisen vaimonsa hautajaisiin.
Poika Maksilimilian II kuoli vuonna 1864. Vuonna 1867 hän vieraili Pariisin maailmannäyttelyssä pojanpoikansa kuningas Ludvig II:n kanssa.
Ludvig I kuoli 29. helmikuuta 1868 81-vuotiaana Nizzassa huvilassa, jonka hän oli vuokrannut talveksi. Viimeisinä aikoinaan hän kamppaili fyysisten sairauksien kanssa muuttamatta päivittäistä rutiiniaan. Hänen jalkansa ja sääret olivat turvonneet, hänellä oli hengitysvaikeuksia, ja sen seurauksena levottomia öitä. Kaksi leikkausta toivat helpotusta, mutta asiat muuttuivat yhä vakavammiksi. Hänen kaksi poikaansa, Luitpold ja Adalbert, kutsuttiin lennättimellä tulemaan Nizzaan, joitten läsnäollessa hänelle annettin viimeinen voitelu ja hän kuoli pian sen jälkeen. Ruumis kuljetettiin Müncheniin erikoisjunalla. Hänet on haudattu toiveensa mukaisesti puolisonsa kanssa St. Bonifazin benediktiiniläisluostarin kirkkoon kryptaan Münchenissä. Hänen sydämensä haudattiin erikseen Gnadenkapelleen Altöttingissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ludvig I Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Maksimilian I | Baijerin kuningas 1825–1848 | Seuraaja: Maksimilian II |
Kruununprinssi Ludwig, Angelica Kauffmann 1807
Puoliso Baijerin kuningatar Therese, Joseph Karl Stieler 1826
Glyptoteekki, arkkitehti Leo von Klenze 1816-1830
Bavaria-patsas ja Ruhmeshalle, arkkitehti Leo von Klenze 1843-1853
Alte Pinakothek n. 1900, arkkitehti Leo von Klenze 1826-1836
Walhalla, arkkitehti Leo von Klenze 1830–1842
Lola Montez, Joseph Karl Stieler 1847, Schönheitengalerei
Ludvig I vallasta luopumisensa jälkeen, Franz Hanfstaengl n. 1860
Ludvig I:n ratsastajapatsas Münchenissä, kuvanveistäjä Max von Windmann 1862
Villa Ludwigshöhe, Edenkoben, Rhodt unter Rheiburg, Rheinland-Pfalz, arkkitehdit Friedrich Wilhelm von Gärtner, Joseph Hoffmann ja Leo von Klenze 1846-1852
Nathan Aké

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Nathan Benjamin Aké
Syntymäaika: 18. helmikuuta 1995 (ikä 29)
Syntymäpaikka: Haag, Alankomaat
Pelipaikka: keskuspuolustaja/vasen puolustaja/keskikenttäpelaaja
Pituus: 180 cm
Seura
Seura: Manchester City
Pelinumero: 6
Junioriseurat
-: ADO Den Haag
2007–2011: Feyenoord
2011–2012: Chelsea
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2012–2017 | Chelsea | 7 | (0) |
| 2015 | → Reading | 5 | (0) |
| 2015–2016 | → Watford | 24 | (1) |
| 2016–2017 | → Bournemouth | 10 | (3) |
| 2017–2020 | Bournemouth | 105 | (8) |
| 2020– | Manchester City | 80 | (6) |
Maajoukkue
| 2019–2010 | Alankomaat U15 | 5 | (0) |
| 2010–2011 | Alankomaat U16 | 6 | (3) |
| 2011–2012 | Alankomaat U17 | 27 | (3) |
| 2012–2013 | Alankomaat U19 | 8 | (3) |
| 2013–2016 | Alankomaat U21 | 22 | (2) |
| 2017– | Alankomaat | 53 | (5) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 19. lokakuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 19. lokakuuta 2024.
Nathan Benjamin Aké (s. 18. helmikuuta 1995 Haag, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka pelaa Englannin valioliigan Manchester Cityssä. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja tai vasen puolustaja, nuorempana hän pelasi myös puolustava keskikenttäpelaajana.
Seurajoukkueura

Aké aloitti valioliigauransa Chelseassa kaudella 2012–2013. Hän pelasi myös lainasopimuksella mestaruussarjassa Readingissä sekä Valioliigassa Watfordissa ja Bournemouthissa. Kesällä 2017 hän siirtyi Bournemouthin omistukseen ja kuului siitä lähtien joukkueen vakiokokoonpanoon. Hän pelasi kausina 2017–2018 ja 2018–2019 joukkueen kaikki liigaottelut ja ensin mainittuna kautena kahta ottelua lukuun ottamatta ja jälkimmäisenä kautena yhtä ottelua lukuun ottamatta täydet minuutit. Kaudella 2019–2020 hän pelasi 15 ensimmäistä liigaotteluaan alusta loppuun mutta loukkaantui 16. ottelussaan Liverpoolia vastaan ja joutui vaihtoon.
Aké siirtyi 45,3 miljoonan euron siirtosummalla Manchester Cityyn kesällä 2020. Hän kärsi avauskaudella loukkaantumisista ja pelasi kaikkiaan vain 13 ottelua, näistä kymmenen Valioliigassa Cityn voittaessa mestaruuden. Mestarien liigassa hän pelasi kaksi alkulohko-ottleua Cityn tiellä finaaliin. Liigacupin voittajajoukkueessa hän pelasi vain 16 minuuttia neljännen kierroksen ottelussa. Kaudella 2021–2022 hän pelasi valioliigamestaruuden voittaneessa Cityssä 14 liigaottelua, joissa teki kaksi maalia. Mestarien liigan kuudessa pelissä hän viimeisteli yhden maalin. Kaudella 2022–2023 hän pelasi triplamestaruuden voittaneessa Cityssä 26 valioliigaottelua ja teki yhden maalin, kahdeksan peliä Mestarien liigassa ja kolme ottelua FA Cupissa. Seuraavalla kaudella hän pelasi 29 valioliigaottelua, joissa teki kaksi maalia Cityn voittaessa jälleen mestaruuden. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua. Hän voitti seurajoukkueiden maailmanmestaruuden ja UEFA Super Cupin.
Maajoukkueura

Aké on pelannut Alankomaiden eri nuorten maajoukkueissa. Hän pelasi yhtä vaille kaikki ottelut Alankomaiden voittaessa alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2011 ja 2012. Hän pelasi myös ikäluokan MM-kilpailuissa 2011.
Aké pelasi toukokuussa 2017 miesten maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa Marokkoa vastaan. Hän pelasi kahdessa ottelussa kesällä 2021 järjestetyissä EM-kilpailuissa. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi täyden ajan joukkueensa kaikissa viidessä ottelussa. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi avauskokoonpanossa välieriin yltäneen joukkueensa kaikissa kuudessa ottelussa. Lokakuun 2024 puoliväliin mennessä hän on pelannut 53 maaottelua ja tehnyt maalin kesäkuussa 2018 Italiaa, marraskuussa 2019 Viroa ja maaliskuussa 2022 Tanskaa vastaan sekä kaksi maalia maaliskuussa 2023 Gibraltaria vastaan.
Soininharju

Soininharju on harju Satakunnan Jämijärvellä. Se on Satakunnan korkein kohta ja sen huippu on 185,4 metriä merenpinnan yläpuolella. Soininharju on osa Hämeenkangasta, joka on harjujakso Kankaanpään ja Jämijärven alueilla. Soininharju on suurimmaksi osaksi hiekkaista avomaata ja kangasmetsää. Soininharjulla on myös  Jämijärven omistama ja ylläpitämä näkötorni. Jämin lomakeskus ja lentokenttä sijaitsevat harjun juurella.
Kylvökone

Fiat-traktorin nostolaitteisiin kiinnitetty Nordsten Combi-matic kylvölannoitin
Kylväkoneen täyttämistä vuonna 1948
Moderni ilmakylvökoneen ja kuokkakylvökoneen yhdistelmä
Kylvökone on maataloudessa käytetty laite, joka kylvää viljelykasvien siemeniä sijoittamalla ne maahan sekä hautaamalla ne tiettyyn syvyyteen nykyään traktorin vetämänä. Kylvönopeudella sekä kylvösyvyydellä varmistetaan, että siemenet jakautuvat tasaisesti pellolle sekä ovat mullan peitossa. Tämä säästää siemenet lintujen ja eläinten syönniltä tai kuivumiselta auringolle altistumisen vuoksi. Kylvökoneissa siemenet jaetaan riveihin, jotta kasvit saavat riittävästi auringonvaloa ja ravinteita maaperästä.
Ennen kylvökoneen käyttöönottoa suurin osa siemenistä kylvettiin käsin levittämällä, mikä oli epätarkka ja tuhlaava menetelmä, jossa siemenet jakautuivat huonosti peltoon ja tuottavuus oli yleensä alhainen. Kylvökoneen käyttö saattaa parantaa sadon suhdetta moninkertaisesti. Lisäksi kylvökoneen käyttö säästää aikaa ja työn määrää verrattuna käsin kylvämiseen.
Suomessa koneellisen kylvön ensiaskeleita otettiin vuonna 1860 Tohmajärven maaviljelyskoulussa, jolloin valmistui Suomen ensimmäinen toimiva kylvökone. Rakentajana oli koulun johtaja Odert Gripenberg.
Kylvölannoitin on lannoitesäiliöllä varustettu kylvökone. Suorakylvökone on kylvökone, jolla voi kylvää siemenet suoraan muokkaamattomaan maahan, kun tavallinen kylvökone vaatii maan esimuokkausta esimerkiksi äestämällä. Kylvökoneen keksi Jethro Tull vuonna 1701, mutta vielä vuosisata myöhemminkin käsinkylvö oli vielä hyvin yleistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kylvökone Wikimedia Commonsissa
Oliver Gurtner

| Oliver Gurtner> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. lokakuuta 1987 Bern
Kansalaisuus:   Sveitsi
Uran tiedot
Laji:  alamäkiluistelu
Kilpauran kesto:  2008-
Saavutukset
Voitot:  0
Palkintokorokkeella:  0
 Tietolaatikko päivitetty 29. tammikuuta 2015 
Oliver Gurtner (s. 12. lokakuuta 1987 Bern) on sveitsiläinen alamäkiluistelija. Hän debytoi lajin MM-sarjassa Red Bull Crashed Icessä helmikuussa 2008 Davosissa. Gurtnerin paras yksittäinen sijoitus MM-sarjan osakilpailussa on seitsemäs sija Valkenburgin osakilpailussa Alankomaissa helmikuussa 2011.
Gurtner pelaa myös jääkiekkoa Rot-Blau Bern/Bümplizin riveissä Sveitsin neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla. Parhaimmillaan hän on pelannut kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla.
Oleh Bloh’in

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Oleh Volodymyrovytš Bloh’in
Syntymäaika: 5. marraskuuta 1952 (ikä 71)
Syntymäpaikka: Kiova, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto
Seura
Seura: –
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1969–1988 1988–1989 1989–1990 |  FK Dynamo Kiova  Vorwärts Steyr  Aris Limassol FC | 432 (211) 41 (9) 22 (5) |
Maajoukkue
| 1972–1988 |  Neuvostoliitto | 112 (42) |
Valmennusura
1990–1993 1993–1994 1994–1997 1997–1998 1998–1999 1999–2002 2003–2007 2008 2009–2010 2011–2012 2012–2014:  Olympiakos FC  PAOK FC  Ionikos FC  PAOK FC  AEK Ateena FC  Ionikos FC  Ukrainan maajoukkue  FC Moskova  FK Tšornomorets Odessa (utj)  Ukrainan maajoukkue  FK Dynamo Kiova
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Oleh Volodymyrovytš Bloh’in (ukr. Олег Володимирович Блохін, s. 5. marraskuuta 1952 Kiova) on neuvostoliittolainen ja ukrainalainen jalkapallovalmentaja, poliitikko ja entinen hyökkääjä.
Neuvostoliiton maajoukkueessa Bloh’in pelasi 112 ottelua ja teki 42 maalia, mikä jäi historian kirjoihin Neuvostoliiton ennätykseksi.
Bloh’in on istunut myös Ukrainan parlamentissa sosiaalidemokraattisen puolueen ryhmässä. Bloh’in oli aikaisemmin naimisissa rytmisen kilpavoimistelun maailmanmestarin Irina Derjuginan kanssa, mutta he erosivat 1990-luvun alusta. Bloh’inilla on Derjuginan kanssa yksi tytär.
Ura

Bloh’in pelasi Kiovan Dynamossa 432 ottelua ja teki 211 maalia. Hän voitti Neuvostoliiton mestaruuden kahdeksan kertaa ja johdatti Dynamon lisäksi vuosina 1975 ja 1986 Cup-voittajien Cupin voittoon. Hän on myös ensimmäisiä ulkomaille siirtyneitä neuvostopelaajia solmittuaan vuonna 1988 sopimuksen itävaltalaisen Vorwaerts Steyrin kanssa. Hän pelasi lisäksi kreikkalaisessa Arisissa.
Bloh’in pelasi Neuvostoliiton maajoukkueessa 1982 ja 1986 MM-kisoissa. Lisäksi hän saavutti kaksi olympiapronssia (1972 ja 1976).
Vuonna 1975 Bloh’in valittiin Euroopan vuoden jalkapalloilijaksi.
Lopetettuaan peliuransa Bloh’in on toiminut valmentajana. Hän on valmentanut Kreikassa Olympiakosta, PAOKia ja Ionikosta. Vuoden 2003 loppupuolelta lähtien hän on valmentanut Ukrainan maajoukkuetta, joka selviytyi 2006 Saksan MM-kisoihin.
 Joulukuussa 2007 hän siirtyi FC Moskovan päävalmentajaksi.  Bloh’inin johdolla FC Moskova sijoittui Venäjän valioliigassa kaudella 2008 yhdeksänneksi. Tämä ei kuitenkaan tyydyttänyt seurajohtoa, joka erotti ukrainalaisen kauden jälkeen.  Potkujensa jälkeen Bloh’in kritisoi seuraa kovin sanoin ja katui tuloaan joukkueeseen.
Huhtikuussa 2011 Bloh’in palasi valmennustehtäviin Ukrainan maajoukkuevalmentajana. Tarkoituksena on luotsata maata Puolassa ja Ukrainassa pelattavassa EM-lopputurnauksessa 2012.  Bloh’inin johdolla Ukraina ei kuitenkaan selvittänyt tietään jatkoon alkulohkosta kotikisoissaan.
Syyskuun lopussa 2012 Bloh’in palasi seurajoukkuevalmentajaksi, kun FK Dynamo Kiova palkkasi hänet erotetun Juri Sjominin seuraajaksi.  Kausi päättyi Dynamon osalta pettymykselliseen kolmanteen sijaan FK Šah’tar Donetskin ja FK Metalist Harkovan takana. Myös kausi 2013/14 sujui odotuksiin nähden heikosti, eikä Dynamo onnistunut vastaamaan mestaruustaistelussa Donetskin ja FK Dnipro Dnipropetrovskin vauhtiin. Lopulta Dynamo erotti Bloh’inin huhtikuun puolivälissä 2014 joukkueen hävittyä 0–2 Donetskille ja menetettyä mahdollisuutensa liigamestaruuteen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oleh Bloh’in Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ljupko Petković Angelos Anastasiadis | PAOK Thessalonikin päävalmentaja 1993–1994 1998 | Seuraaja: Arie Haan Angelos Anastasiadis |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Leonid Burjak Juri Kalitvintsev | Ukrainan maajoukkueen päävalmentaja 2003–2007 2011–2012 | Seuraaja: Oleksi Myh’ailytšenko Myh’ailo Fomenko |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Leonid Slutski | FC Moskovan päävalmentaja 2008 | Seuraaja: Miodrag Božović |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Juri Sjomin | FK Dynamo Kiovan päävalmentaja 9/2012–4/2014 | Seuraaja: Serhi Rebrov |
Kultainen pallo (Ballon d’Or)
1956: Stanley Matthews • 1957: Alfredo Di Stéfano • 1958: Raymond Kopa • 1959: Alfredo Di Stéfano • 1960: Luis Suárez • 1961: Omar Sivori • 1962: Josef Masopust • 1963: Lev Jašin • 1964: Denis Law • 1965: Eusébio • 1966: Bobby Charlton • 1967: Flórián Albert • 1968: George Best • 1969: Gianni Rivera • 1970: Gerd Müller • 1971: Johan Cruijff • 1972: Franz Beckenbauer • 1973: Johan Cruijff • 1974: Johan Cruijff • 1975: Oleh Bloh’in • 1976: Franz Beckenbauer • 1977: Allan Simonsen • 1978: Kevin Keegan • 1979: Kevin Keegan • 1980: Karl-Heinz Rummenigge • 1981: Karl-Heinz Rummenigge • 1982: Paolo Rossi • 1983: Michel Platini • 1984: Michel Platini • 1985: Michel Platini • 1986: Ihor Bjelanov • 1987: Ruud Gullit • 1988: Marco van Basten • 1989: Marco van Basten • 1990: Lothar Matthäus • 1991: Jean-Pierre Papin • 1992: Marco van Basten • 1993: Roberto Baggio • 1994: Hristo Stoitškov • 1995: George Weah • 1996: Matthias Sammer • 1997: Ronaldo • 1998: Zinédine Zidane • 1999: Rivaldo • 2000: Luís Figo • 2001: Michael Owen • 2002: Ronaldo • 2003: Pavel Nedvěd • 2004: Andri Ševtšenko • 2005: Ronaldinho • 2006: Fabio Cannavaro • 2007: Kaká • 2008: Cristiano Ronaldo • 2009: Lionel Messi
Ukrainan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Šovkovskyi |
2 Nesmatšnyi |
3 Jatsenko |
4 Tymoštšuk |
5 Jezerskyi |
6 Rusol |
7 Ševtšenko |
8 Šelajev |
9 Husjev |
10 Voronin |
11 Rebrov |
12 Pjatov |
13 Tšyhrynskyi |
14 Husin |
15 Milevskyi |
16 Vorobei |
17 Vaštšuk |
18 Nazarenko |
19 Kalynytšenko |
20 Bjelik |
21 Rotan |
22 Sviderskyi |
23 Šust |
Valmentaja Bloh’in
MSL

MSL voi tarkoittaa seuraavia asioita:
MySports League, Sveitsin jääkiekon kolmas sarjataso
Mars Science Laboratory, Nasan Jet Propulsion Laboratoryn luotainmissio
Maaseudun Sivistysliitto, suomalainen järjestö
Suomen Maa- ja Sekatyöväen Liitto, ammattiliitto (1945–1953, myöhemmin Maaseututyöväen Liitto)
MSL, oik. Mathias Lauridsen, tanskalainen Counter-Strike 2 -ammattilainen
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”MSL”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kansainvälinen lapsen vuosi

Lapsen vuoden 1979 Suomen komitean mietinnön luovutus.
Kansainvälinen lapsen vuosi (International Year of the Child) oli vuosi 1979. Yhdistyneet kansakunnat julisti vuoden lapsen vuodeksi, koska vuonna 1959 tehty Lapsen oikeuksien julistus ei ollut toteutunut toivotulla tavalla. Unesco julkaisi tuolloin julisteen, joka esitti poikaa ja kyyhkystä.
Helluntaiherätys Venäjällä

Venäläinen helluntaiherätys on baptismin ohella toinen Venäjän suurista protestanttisista vähemmistöistä. Helluntailaisilla on Venäjän protestanttisista suunnista suurin rekisteröityjen seurakuntien määrä. Kaksi helluntailaisten merkittävää unionia ovat piispa Eduard Grabovenkon johtama Venäläinen evankelisen uskon kristittyjen helluntaisten kirkko ja piispa Sergei Rjahovskin johtama Venäjän evankelisen uskon kristittyjen yhdistynyt liitto (helluntailaiset).
Historia

Helluntaiherätys saavutti Venäjän vuonna 1911, jolloin liike sai Suomen suuriruhtinaskunnassa ensimmäiset käännynnäiset. Jo seuraavana vuonna Pietarissa ilmestynyt lehti varoitti uudesta opista. Venäjällä ensimmäiset helluntaisaarnaajat saivat käännynnäisiä nimenomaan evankelisten kristittyjen ja baptistien joukosta. Ennen ensimmäistä maailmansotaa, tsaarin vallan vuosina, ei helluntailaisuus juurikaan levinnyt Venäjällä. Helluntailaisuus joutui sekä valtiovallan että ortodoksisen kirkon vainoamaksi, ja sen levittäjiä odotti karkotus Siperiaan.
Filadelfia-seurakunta Iževskissä.
Emilia Soini

Emilia Soini (s. 16. lokakuuta 1995 Espoo) on suomalainen squashinpelaaja. Hän on ollut maailmanrankingissa parhaimmillaan 41. sijalla toukokuussa 2022.
Soini on voittanut squashin Suomen-mestaruuden vuosina 2012, 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 ja 2024. Hän harjoitteli vuodesta 2014 lähtien viiden vuoden ajan New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Hän pelasi vuonna 2019 maailmanmestaruuskilpailuissa naisten pääsarjassa ensimmäisenä suomalaisena 25 vuoteen mutta hävisi ensimmäisellä kierroksella egyptiläiselle Zeina Mickawylle 1–3.
Soini voitti vuosien 2023 ja 2024 Euroopan-mestaruuskilpailuissa pronssia. Molemmilla kerroilla hänen vastustajansa pronssiottelussa oli Ranskan Marie Stephan. Vuonna 2023 pronssiottelua ei kuitenkaan lopulta pelattu ja molemmat saivat pronssia. Vuoden 2024 pronssiottelussa Soini voitti Stephanin erin 3–1 (12–10, 11–5, 8–11, 11–9).
Aiheesta muualla

Emilia Soini PSA World Tourin sivuilla (englanniksi)