Mercedes-Benz 600
600-mallin variantteja > 600 coupé (C100, "Nallinger-coupé") ja kehitelmät

Daimler-Benz AG suunnitteli pitkään 600-sarjan laajentamista alaspäin omistaja-kuljettajille tarkoitetulla kaksiovisella Gran Turismo -versiolla. Tämä mallin 300 Sc (W 188 II) seuraaja, Großes Coupé-projekti (Mercedes-Benz AG:n julkaisu 600-mallin 60-vuotisjuhlan kunniaksi), ja itse asiassa 600-sarjankin kehitys, saivat ajoittain väistyä taka-alalle yhtiön keskittyessä sille paljon tärkeämmän W108-korimallin tuotantovalmiiksi saamiseen. Etenkin kaksiovinen jäi kiireellisyysjärjestyksen hännille, sillä niin suunnitteluryhmä kuin yhtiön johtokuntakin olivat tietoisia sen toteuttamiseen liittyvistä lukuisista teknisistä ja taloudellisista ongelmista. Suunnitelma sai pontta vasta, kun Buick oli vuonna 1963 esitellyt samaan segmenttiin tähdätyn Riviera-mallinsa. Kehitysosasto sai etenkin Karl Wilfertin painostuksen vuoksi vuonna 1965 luvan valmistaa yhden 220 millimetriä lyhennetyllä alustalla olleen kaksiovisen 600-coupén (epävirallisesti C100: rekisteröintiä varten se sai täysin omanlaisensa valmistenumeron) suunnitelman toteutuskelpoisuuden testaamiseksi. Se sai vakiokorista poikkeavat, SL-tyyppiset moottoritilan jäähdytysilman poistoaukot etupyöriensä taakse. Koeauto luovutettiin professori Fritz Nallingerille tämän lähtiessä eläkkeelle samana vuonna. Auton takaovet oli poistettu ja taaimmat ikkunat sovitettu, mutta limusiinin tolppakulmat jouduttu säilyttämään kustannussyistä ennallaan, eikä coupé-version menestykselle ratkaisevan tärkeitä mittasuhteita pidetty järin onnistuneina: siksi yhtiön johto ei antanut sille tuotantolupaa . Coupé-projektia ei kuitenkaan vielä haudattu, vaan C100-valokuvaa käsittelemällä luotiin edelleen 130 millimetriä akseliväliltään lyhennetty luonnos pidennetyillä etuovilla (samankaltainen kuin Karl H. Middelhauven sittemmin toteuttama kaksiovinen): hyvin realistiselta näyttäneet kuvat voivat olla pohjana sitkeälle legendalle, että tehdastekoisia C100-koeversioita olisi ollut kaksi kappaletta, joista toinen olisi tuhoutunut mysteerisessä onnettomuudessa ja siksi romutettu. Lähdekirjallisuus ja -aineisto tietävät, että nk. "Nallinger-coupé" jäi ainoaksi tehtaan C100-koeautoksi.
Myöskään kuvien avulla hahmotellut mittasuhteiden muutokset eivät poistaneet limusiinikaton esteettisiä ongelmia, joten Paul Bracq sai toimeksi piirtää ehdotuskuvia matalammilla SEC-tyylisillä kattorakenteilla, jopa piiloon kääntyvillä etuvaloilla Rivieran osoittamalla tavalla. Nyt kuitenkin törmättiin mallipoliittiseen ongelmaan, sillä kallis 600-coupé olisi sijoittunut liian lähelle vuonna 1964 esiteltyä S-coupéta (M100-moottori on sittemmin löytänyt tiensä useaan 300 SEC -yksilöön, muun muassa Karl Middelhauven pajalla). Viimein kehitysosaston Erich Waxenberger valmisti salaa toimintakuntoisen W113-Pagoda-koeauton M100-moottorilla, joka nimettiin kalliisiin ja kevytmielisiin coupé-kokeisiin jo perin kyllästynyttä johtoa harhauttaen W113/12-versioksi. Tämän ajo-ominaisuudet taas osoittautuivat liian vaikeiksi, sillä raskas ja tehokas moottori yhdistettynä lyhyeen akseliväliin ja kevyeen perään aiheutti mutkajarrutuksissa ”voimakkaan kääntöefektin”: epävakaa W113/12 kuopattiin kaikessa hiljaisuudessa. Yhdysvalloissa on Michael Wiedmaierin tiedoin sittemmin valmistettu kymmenkunta M100-moottorilla varustettua W113-SL:ää. ”Nallinger-coupéna” tunnettu auto kulkeutui huonokuntoisena Fritz Nallingerin jäämistöstä tunnetulle, laajan autokokoelman omistavalle hampurilaiselle Mercedes-Benz-keräilijä, rakennusneuvos Erich Hillgruberille, joka kunnostutti auton tunnetussa KIENLE-yhtiössä. Omistajan kuoltua autoa tarjottiin vuonna 1997 ilmoituksilla Motor Klassik -lehdessä, sillä Mercedes-Benz-museo ei aluksi halunnut maksaa pyydettyä korkeaa hintaa – viimein sopimukseen päästiin, ja auto palasi tehtaan omistukseen.