stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Art of the Deal

| The Art of the Deal |
| --- | --- |
 Kirjan kansikuva.
Kirjailija:  Donald Trump ja Tony Schwartz
Kieli:  englanti
Genre:  muistelma
Kustantaja:  Random House
Julkaistu:  1. marraskuuta 1987
Sivumäärä:  372
ISBN:  978-0446353250

Seuraava:  Surviving at the Top (1990)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Trump: The Art of the Deal on Yhdysvaltain presidentin, liikemies Donald Trumpin yhdessä toimittaja Tony Schwartzin kanssa kirjoittama, vuonna 1987 julkaistu muistelmateos, joka sisältää myös liikeneuvoja. Teos menestyi erinomaisesti; se oli 48 viikkoa The New York Timesin bestsellereiden listalla ja 13 viikkoa kyseisen listan ensimmäisellä sijalla. The Art of the Deal on käännetty yli kymmenelle eri kielelle.
Kirjan alku kuvaa Trumpin lapsuutta New Yorkin Queensissa ja sen jälkeen hänen uraansa Brooklynissä ja Manhattanilla. Kirjan julkaisi Random House -kustantamo marraskuun 1. päivänä 1987, ja New York -lehti julkaisi kirjasta otteita.
Tony Schwartz, toinen kirjan kirjoittajista, on kertonut jälkeenpäin hävenneensä kirjan kirjoittamista. Hänen mukaansa kirja olisi hyvin erilainen, jos se olisi kirjoitettu vuonna 2016; kun häneltä kysyttiin, mikä sen nimi olisi, Schwartz vastasi: ”The Sociopath” (Sosiopaatti).
The Idea of Justice

| The Idea of Justice |
| --- | --- |

Kirjailija:  Amartya Sen
Genre:  tietokirja
Kustantaja:  Allen Lane
Julkaistu:  2010
Sivumäärä:  496 s.
ISBN:  978-0-674-03613-0

Edeltävä:  Identiteetti ja väkivalta
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
The Idea of Justice on taloustieteilijä, nobelisti Amartya Senin oikeudenmukaisuutta tutkiva teos. Kirjassaan Sen kehittelee oikeudenmukaisuusajattelua, jossa tarkastelun kohteena ovat oikeudenmukaisuuden ihanneolosuhteiden sijasta sen toteutumisen todelliset yhteiskunnalliset olosuhteet.
Kirjan lähtökohtana on kaksi sosiaalista oikeudenmukaisuutta tarkastelevaa ajatteluperinnettä: sosiaalisen oikeudenmukaisuuden ideaa pohtiva (transcendental institutionalism) ja sosiaalisen oikeudenmukaisuuden toteutumista tarkasteleva (realization-focused comparison) perinne. Sosiaalisen oikeudenmukaisuuden ihanteita pohtiva "sopimusteoreettinen" perinne on alkanut Thomas Hobbesin ajattelusta ja jatkunut John Lockella, Jean-Jacques Rousseaulla ja Immanuel Kantilla. Siinä keskitytään täydellisen oikeudenmukaisuuden (perfect justice) käsitteelliseen pohdintaan, eikä oikeudenmukaisuuden ja epäoikeudenmukaisuuden vertailuun tosiasiallisissa yhteiskunnallisissa olosuhteissa. Lisäksi tarkastelussa painottuvat yhteiskunnalliset laitokset ja niiden täydellisesti oikeudenmukainen toiminta olemassa olevien yhteiskuntien ja ihmisten tosiasiallisen käyttäytymisen ja keskinäisen toiminnan kustannuksella.
Sosiaalisen oikeudenmukaisuuden yhteiskunnallista toteutumista tutkivassa perinteessä pyritään ottamaan huomioon olemassa olevien instituutioiden lisäksi ihmisten käyttäytyminen ja muut oikeudenmukaisuuden tosiasialliset edellytykset. Tämän vertailevan ajatteluperinteen edustajia ovat olleet muun muassa Adam Smith, Markiisi de Condorcet, Jeremy Bentham, Mary Wollstonecraft, Karl Marx ja John Stuart Mill. Näistä ajattelijoista lähtöisin olevassa tavassa tutkia sosiaalista oikeudenmukaisuutta vertaillaan olemassa olevia tai ajateltavissa olevia yhteiskuntia pikemminkin kuin rajoitutaan tosiasialliset olosuhteet ylittävään täydellisesti oikeudenmukaisen yhteiskunnan etsintään.
Sosiaalisen oikeudenmukaisuuden ihanteita ja ideaa pohtivalle transendentaalisen institutionalismin sopimusteoreettiselle perinteelle tyypillinen kysymys on, millainen olisi täydellisen oikeudenmukainen yhteiskunnallinen laitos? Sosiaalisen oikeudenmukaisuuden todellisia olosuhteita tarkastelevalle vertailevalle perinteelle tyypillinen kysymys on, kuinka oikeudenmukaisuutta voitaisiin edistää?
Amartya Sen asettuu kirjassaan valistuksen perinteen jatkajaksi ja puolustaa vertailevaa oikeudenmukaisuusajattelua: "Meitä ei liikuta sen tajuaminen, ettei maailma ole täydellisen oikeudenmukainen - tätä vain harva odottaa -, vaan se, että näemme ympärillämme selvästi korjattavia epäoikeudenmukaisuuksia, jotka haluamme poistaa"
Aiheesta muualla

Löppönen, Paavo (2010). Suuri synteesi oikeudenmukaisuudesta (esittely Amartya Senin teoksesta The Idea of Justice). Helsingin Sanomat 11.7.2010  (Arkistoitu – Internet Archive).
Suomen urheilu 1953

Suomen urheilu 1953 käsittelee vuoden 1953 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Veikko Hakulinen | Hiihto |
| 2. | Olavi Rinteenpää | Yleisurheilu |
| 3. | Heikki Hasu | Hiihto |
| 4. | Denis Johansson | Yleisurheilu |
| 5. | Toivo Hyytiäinen | Yleisurheilu |
| 6. | Pentti Niinivuori | Nyrkkeily |
| 7. | Kyösti Lehtonen | Paini |
| 8. | Viljo Vellonen | Hiihto |
| 9. | Mauno Rintanen | Jalkapallo |
| 10. | Toivo Salonen | Pikaluistelu |
Lähde: 
Erillisellä naisten listalla kuusi parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Eevi Huttunen | Pikaluistelu |
| 2. | Sylvi Saimo | Melonta |
| 3. | Siiri Rantanen | Hiihto |
| 4. | Mirja Hietamies | Hiihto |
| 5. | Marjatta Railio | Uinti |
| 6. | Maire Österdahl | Yleisurheilu |
Lähde:
Autourheilu

Jyväskylän suurajot kilpailtiin kolmannen kerran ja voittajaksi ajoi Vilho Hietanen.
Jalkapallo

Suomen maajoukkue pelasi vuoden aikana kuusi virallista ottelua. Maailmanmestaruuskilpailujen karsinnoissa Aatos Lehtosen valmentama Suomi pelasi Ruotsin kanssa kotikentällä (3–3) ja Belgian kanssa vieraissa (2–2) tasan mutta hävisi molemmille kerran. Vuoden loppupuolella maajoukkue vieraili Neuvostoliitossa ja pelasi siellä seurajoukkueita vastaan. Kalevi Lehtovirta ja koripalloilijanakin menestynyt Olavi Lahtinen tekivät kauden maaotteluissa kumpikin kolme maalia.
Kalevi Lehtovirta ja Nils Rikberg siirtyivät syksyllä ammattilaisiksi Ranskaan, ensin mainittu Red Stariin ja jälkimmäinen Toulouse FC:hen.
Suomen-mestaruuden voitti Vasa IFK, hopeaa sai Kotkan Jäntevä ja pronssille sijoittui Kuopion Palloseura.
Jääkiekko

Suomen-mestaruuden voitti tamperelainen TBK, joka voitti Hämeenlinnan Tarmon ensimmäisessä loppuottelussa kotonaan 5–4 ja toisessa ottelussa vieraissa 2–3. Pronssille sijoittui Turun Palloseura.
Jääpallo

Suomen maajoukkue voitti helmikuussa Tukholmassa Ruotsin 0–3 ja maaliskuussa Helsingissä Norjan 1–0.
Suomen-mestaruuden voitti Oulun Palloseura, hopeaa sai Lappeenrannan Veiterä ja pronssille sijoittui Warkauden Pallo -35.
Koripallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti kuudennen peräkkäisen kerran Pantterit, joka vielä edellisellä kaudella pelasi nimellä HOK-Veikot, hopeaa sai Sörnäisten NMKY ja pronssille sijoittui Työväen Mailapojat, kaikki kolme Helsingistä.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Tampereen Pyrintö ja hopealle sijoittui Helsingin Tarmo.
Nyrkkeily

Euroopan-mestaruuskilpailuissa Varsovassa, Puolassa Pentti Niinivuori saavutti pronssia alle 60-kiloisten sarjassa.
Paini

Kreikkalais-roomalaisen painin maailmanmestaruuskilpailuissa Napolissa, Italiassa Kyösti Lehtonen saavutti hopeaa alle 67-kiloisten sarjassa ja Kelpo Gröndahl alle 87-kiloisissa, ja Kalervo Rauhala sijoittui pronssille alle 79-kiloisissa.
Yleisurheilu

Olavi Rinteenpää juoksi 2.7. Helsingissä 3 000 metrin estejuoksun epävirallisen maailmanennätyksen 8.44,4. Virallisia ennätyksiä alettiin noteerata vasta seuraavana vuonna.
Suomen jalkapallomaajoukkue elokuussa 1953. Takarivissä vasemmalla Aatos Lehtonen, keskimmäisenä Nils Rikberg, toinen oikealta Olavi Lahtinen ja äärimmäisenä oikella Kalevi Lehtovirta.
Urheiluvuosi 1959

Urheiluvuosi 1959 käsittelee vuoden 1959 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Autourheilu

Formula 1 -sarjan maailmanmestaruuden voitti australialainen Jack Brabham.
Golf

Masters-turnauksen voitti yhdysvaltalainen Art Wall Jr..
Yhdysvaltain avoimen turnauksen voitti yhdysvaltalainen Billy Casper.
Britannian avoimen turnauksen voitti eteläafrikkalainen Gary Player.
PGA-mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Bob Rosburg.
Ryder Cupin voitti Yhdysvallat.
Jääkiekko

Maailmanmestaruuskilpailut Prahassa, Tšekkoslovakiassa. Mestaruuden voitti Kanada, jota edusti seurajoukkue Belleville McFarlands. Hopeaa sai Neuvostoliitto ja pronssille sijoittui Tšekkoslovakia. Karsintalohkossaan Ostravassa Suomi ylsi ensi kertaa maaotteluhistoriansa aikana tasapeliin Ruotsin kanssa.
Stanley Cupin voitti Montreal Canadiens neljäntenä vuonna peräkkäin.
Nyrkkeily

Davey Moore voitti ammattinyrkkeilyn höyhensarjan maailmanmestaruuden voittamalla nigerialaisen Hogan "Kid" Basseyn 13. erän teknillisellä tyrmäyksellä 18.3. Los Angelesissa.
Floyd Patterson puolusti ammattinyrkkeilyn raskaan sarjan maailmanmestaruuttaan tyrmäämällä Brian Londonin 11. erässä 1.5. Indianapolisissa mutta menetti mestaruuden ruotsalaiselle Ingemar Johanssonille teknillisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä 26.6. New Yorkissa.
Meksikolainen Joe Becerra voitti ammattinyrkkeilyn kääpiösarjan maailmanmestaruuden tyrmäämällä kahdeksannessa erässä ranskalaisen Alphonse Halimin 8.7. Los Angelesissa.
Gene Fullmer voitti ammattinyrkkeilyn keskisarjan NBA-liiton maailmanmestaruuden 14. erän teknillisellä tyrmäyksellä ottelussa Carmen Basiliota vastaan 28.8. San Franciscossa.
Uudelleen yli kymmenen vuoden tauon jälkeen ohjelmaan otettujen ammattinyrkkeilyluokkien, kevyen välisarjan ja alemman kevytsarjan, maailmanmestareiksi ottelivat puertoricolainen Carlos Ortiz ja yhdysvaltalainen Harold Gomes.
Pikaluistelu

Yleisluistelun miesten maailmanmestaruuskilpailut. Mestaruuden voitti suomalainen Juhani Järvinen ja Suomen kaksoisvoiton varmisti Toivo Salonen.
Yleisluistelun naisten maailmanmestaruuskilpailut. Mestaruuden voitti neuvostoliittolainen Tamara Rylova.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Keski-Euroopan mäkiviikon 1958–1959 voitti itäsaksalainen Helmut Recknagel toisen kerran peräkkäin.
Pyöräily

Italian ympäriajon voitti toisen kerran urallaan luxemburgilainen Charly Gaul.
Ranskan ympäriajon voitti kaikkien aikojen ensimmäisenä espanjalaisena Federico Bahamontes.
Taitoluistelu

Maailmanmestaruuskilpailuissa mestaruuden voittivat yhdysvaltalainen David Jenkins kolmannen kerran peräkkäin, yhdysvaltalainen Carol Heiss neljännen kerran peräkkäin, pariluistelussa Kanadan Barbara Wagner / Robert Paul kolmannen kerran peräkkäin sekä jäätanssissa Ison-Britannian Doreen Denny / Courtney Jones, joista Jonesille mestaruus oli kolmas peräkkäinen.
Tennis

Australian avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Alex Olmedo ja naisten järjestäjämaan Mary Reitano.
Ranskan avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti italialainen Nicola Pietrangeli ja naisten britti Christine Truman.
Wimbledonin miesten kaksinpelin mestaruuden voitti Alex Olmedo ja naisten brasilialainen Maria Bueno.
Yhdysvaltain avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti australialainen Neale Fraser ja naisten Maria Bueno.
Davis Cupin voitti Australia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluvuosi 1959 Wikimedia Commonsissa
Kim Ki-duk

| Kim Ki-duk> 김기덕 |
| --- | --- |
 Kim Ki-duk Venetsian elokuvajuhlilla 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. joulukuuta 1960 Bonghwa
Kuollut: 11. joulukuuta 2020 (59 vuotta) Riika, Latvia
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Kim Ki-duk (kor. 김기덕, hanja 金基德; 20. joulukuuta 1960 Bonghwa – 11. joulukuuta 2020 Riika, Latvia) oli eteläkorealainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, joka herätti ensin huomiota väkivaltaisilla elokuvilla, kuten The Isle ja Parittaja. Euroopassa Kim sai festivaalipalkintoja tyylimuutoksen jälkeen, ja hänet on palkittu muun muassa Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan sekä Berliinin elokuvajuhlien että Venetsian elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinnolla.
Kim Ki-duk syntyi Bonghwassa, ja hän oli yhdeksänvuotias, kun hän muutti perheineen Souliin. Siellä hän kävi maatalousoppilaitosta, mutta sen hän jätti 17-vuotiaana ja meni tehdastyöhön. Kim palveli 20–25-vuotiaana laivastossa. Hän opiskeli kaunotaiteita Pariisissa vuosina 1990–1993.
Pariisissa Kim innostui elokuva-alasta, ja palattuaan Etelä-Koreaan hän osallistui käsikirjoituskilpailuihin. Hänen esikoiselokuvansa Krokotiili (1996) sai hyvät arvostelut Etelä-Koreassa. Tämän jälkeen Kim ohjasi 1–2 pienen budjetin elokuvaa vuodessa ja sai mainetta nopeana ja tehokkaana ohjaajana. Kansainvälisen läpimurtonsa Kim teki Venetsian elokuvajuhlilla 2000, kun The Isle – saari otettiin tapahtuman ohjelmistoon. Se herätti huomiota väkivaltaisella kuvastollaan. Kimin mainetta taiteellisten mutta väkivaltaisten elokuvien ohjaajana vahvisti Parittaja (2001).
Kimin elokuvien käännekohta oli Viisi vuodenaikaa (2003), joka sivusi hengellisiä teemoja. Se keskittyi edelleen yhteiskunnan marginaaliin, mutta siinä väkivaltaa oli vähemmän. Se myös otettiin vastaan aiempaa paremmin sekä Euroopassa että Pohjois-Amerikassa. Seuraavana vuonna Kim palkittiin Euroopassa sekä Berliinin elokuvajuhlien että Venetsian elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinnolla. Berliinissä esitetty Samaria ja Venetsiassa esitetty Rautakolmonen oli kuvattu vain noin kahden viikon sisällä toisistaan.
Cannesissa Kimin Soom (2007) oli mukana pääkilpailussa ja Arirang (2011) sai Un certain regard -palkinnon. Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan Kim sai vuonna 2012 elokuvasta Pieta.
Kolme naista syytti vuonna 2018 Kimia raiskauksesta ja pakottamisesta seksuaaliseen tekoon. Syytteistä luovuttiin todisteiden puutteiden takia, mutta Kim sai silti tapauksesta sakot. Kim teki vastakanteen syyttäjiään kohtaan, mutta hän hävisi sen oikeusjutun. Kim teki tapauksen jälkeen vielä yhden elokuvan, Kazakstanissa kuvatun venäläiselokuvan Dissolve.
Kim Ki-duk menehtyi koronavirukseen latvialaisessa sairaalassa.
Filmografia

Krokotiili (Crocodile) (1996)
Yasaeng dongmul bohoguyeog (Wild Animals) (1996)
Lintuhäkin majatalo (The Birdcage Inn) (1998)
Shilje sanghwang (Real Fiction) (2000)
The Isle – saari (2000)
Osoite tuntematon (Address Unknown) (2001)
Parittaja (Bad Guy) (2001)
Rannikkovartija (The Coast Guard) (2002)
Viisi vuodenaikaa (Spring, Summer, Autumn, Winter... and Spring) (2003)
Samaria (Samaritan Girl) (2004)
Rautakolmonen (3-Iron) (2004)
Hwal (The Bow) (2005)
Hetki lyö (Time) (2006)
Soom (Breath) (2007)
Bimong (2009)
Arirang (아리랑) 2011
Amen (아멘) 2011
Pieta (피에타) 2011
Moebius (뫼비우스) 2013
One on One (일대일) 2014
Stop (스톱) 2015
Aiheesta muualla

Kim Ki-duk Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
GeForce 30 -sarja

GeForce RTX 30 -sarja on Nvidian kehittämä GeForce-näytönohjainsarja, joka esiteltiin syyskuussa 2020. Sarjan näytönohjaimet perustuvat Ampere-arkkitehtuuriin. Ensimmäinen GeForce 30 -sarjan näytönohjain, GeForce RTX 3080, julkaistiin 17. syyskuuta 2020.
Julkaisu ja saatavuusongelmat

Sarjan ensimmäinen näytönohjain, GeForce RTX 3080, julkaistiin 17. syyskuuta 2020. Korkean kysynnän ja koronapandemian aiheuttama sirupula johti saatavuusongelmiin ja hintojen nousuun. Nvidia julkaisi asiasta virallisen tiedotteen pahoitteli tilannetta seuraavana päivänä sen jälkeen, kun Nvidian verkkokauppasivusto kaatui.
Näytönohjaimet > Pöytäkoneet

| Nimi | CUDA-ytimet | Muisti | Kellotaajuus |
| --- | --- | --- | --- |
| GeForce RTX 3050 | 2560 / 2304 | 8 Gt / 6 Gt | 1,55 GHz / 1,51 GHz / 1,04 GHz |
| GeForce RTX 3060 | 3584 | 12 Gt / 8 Gt | 1,32 GHz |
| GeForce RTX 3060 Ti | 4864 | 8 Gt | 1,41 GHz |
| GeForce RTX 3070 | 5888 | 8 Gt | 1,50 GHz |
| GeForce RTX 3070 Ti | 6144 | 8 Gt | 1,58 GHz |
| GeForce RTX 3080 10 GB | 8704 | 10 Gt | 1,44 GHz |
| GeForce RTX 3080 12 GB | 8960 | 12 Gt | 1,26 GHz |
| GeForce RTX 3080 Ti | 10240 | 12 Gt | 1,37 GHz |
| GeForce RTX 3090 | 10496 | 24 Gt | 1,40 GHz |
| GeForce RTX 3090 Ti | 10752 | 24 Gt | 1,67 GHz |
Lähde:
Näytönohjaimet > Kannettavat

| Nimi | CUDA-ytimet | Muisti | Kellotaajuus |
| --- | --- | --- | --- |
| GeForce RTX 3050 Mobile | 2048 | 4 Gt | 1,07 GHz |
| GeForce RTX 3050 Ti Mobile | 2560 | 4 Gt | 1,46 GHz |
| GeForce RTX 3060 Mobile | 3840 | 6 Gt | 1,43 GHz |
| GeForce RTX 3070 Mobile | 5120 | 8 Gt | 1,56 GHz |
| GeForce RTX 3070 Ti Mobile | 5888 | 8 Gt | 1,41 GHz |
| GeForce RTX 3080 Mobile | 6144 | 8 Gt | 1,55 GHz |
| GeForce RTX 3080 Ti Mobile | 7424 | 16 Gt | 1,26 GHz |
Eemeli Juureva

Juho Eemeli Juureva, vuoteen 1905 Johansson (25. elokuuta 1878 Hämeenlinna – 15. huhtikuuta 1954) oli suomalainen urheilujohtaja ja -vaikuttaja.
Juurevan vanhemmat olivat palovartija Karl Johan Johansson ja Josefiina Lindroos ja puoliso vuodesta 1910 Elisabet Viktoria Nyman (k. 1951) Juureva kävi kansakoulun 1889 ja toimi kattaustyönjohtajana ja varastonhoitajana 1898–1907. Oma kattausliike hänellä oli 1907–1915, minkä jälkeen hän oli Arvi A. Karisto -osakeyhtiön lähetysvaraston hoitaja aina vuoteen 1954 asti.
Päätyönsä ohella Juureva tuli tunnetuksi urheilujohtajana ja -vaikuttajana. Hän oli Hämeenlinnan Tarmon ensimmäinen puheenjohtaja 1903–1923 ja Hämeenlinnan kaupungin urheilulautakunnan puheenjohtaja 1929–1946. SVUL:n Hämeenlinnan piirin puheenjohtaja Juureva oli 1906–1929, SVUL:n hallituksen jäsen 1906–1931 ja liiton varapuheenjohtaja 1924–1931. SVUL:n kunniajäsen hänestä tuli 1931. Juureva oli myös Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsen 1912–1914, 1923–1926 ja 1930.
Kansalaisjournalismi

Kansalaisjournalismi tarkoittaa 1990-luvulla syntynyttä journalistista ajattelutapaa, jonka mukaan kansalaisten välittömiä kokemuksia pitäisi mediassa nostaa enemmän esille asiantuntijalausuntojen sijaan.
Tarkoituksena on ensinnäkin huomioida tavalliset kuluttajat sisällöntuotannossa paremmin. Toiseksi työmenetelmiä, kuten tiedonhankintaa ja kirjoitustapoja, on kehitettävä kansalaislähtöisemmiksi. Kolmanneksi kansalaisjournalismi voidaan nähdä viestinnällisenä filosofiana tai teoriana.
Kansalaisjournalismi nähdään usein vastakohtana asiantuntijavetoiselle "eliittijournalismille". Niin kutsutun eliittijournalismin esitystavat määräytyvät talouden, politiikan ja hallinnon lähtökohdista, ja ääneen pääsevät virkamiehet kansalaisten sijaan.
Historia

Kansalaisjournalismi juurtaa juurensa 1990-luvun alun Yhdysvaltoihin. Siellä syntyi löyhä uudistusliike, jota kutsuttiin nimellä public journalism tai civil journalism. Se keräsi yhteen organisaatioita, toimittajia ja tutkijoita, joiden tavoitteena oli ottaa kansalaiset mukaan journalismin tekemeiseen.
Uudistusliikkeen nähtiin vaikuttaneen 2000-luvun alkuun asti. Sen aatepohja on kuitenkin selvästi näkyvissä nykyisessä mediakulttuurissa. Mediayhtiöt kamppailevat kiivaasti siitä, miten välittäisivät kansalaisten kannalta relevanttia tietoa ja saisivat suurten yleisöjen huomion itseensä. On selvää, että kansalaisjournalismin syntyyn ovat vaikuttaneet myös mediatalouden paineet.
Kansalaisjournalismi-käsitettä käytetään yhä ahkerasti tieteellisessä tutkimuksessa ja journalistisessa keskustelussa.
Kirjallisuutta

Glasser, Theodore L. (toim.) (1999): The Idea of Public Journalism. New York: The Guilford Press.
Haas, Tanni (2007): The Pursuit of Public Journalism. Theory, Practice and Criticism. New York: Routledge.
Heikkilä, Heikki (2001): Ohut ja vankka journalismi. Kansalaisuus suomalaisen uutisjournalismin käytännöissä 1990-luvulla. Tampere: Tampereen yliopistopaino.
Rosen, Jay (1999): What Are Journalists For? New Haven and London: Yale University Press.
Albert Ulrik Bååth

| Albert Ulrik Bååth |
| --- | --- |
 Albert Ulrik Bååth
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1853 Malmö, Ruotsi
Kuollut: 2. elokuuta 1912 (59 vuotta) Onsala, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Albert Ulrik Bååth (13. heinäkuuta 1853 Malmö − 2. elokuuta 1912 Onsala) oli ruotsalainen runoilija ja muinaisskandinaavisen runouden ja elämän tutkija. Hänen runokokoelmansa Dikter (1879), johon hän sittemmin on liittänyt useita uusia kokoelmia, kuten Nya dikter (1881), kansalliset Svenska toner (1893) ynnä muita, toivat realistisen todellisuudenkuvauksen Ruotsin runouteen, samaan aikaan kuin August Strindberg ja Anne Charlotte Edgren-Leffler istuttivat realismin suorasanaiseen kirjallisuuteen. Vielä Bååth on kirjoittanut kertovat runoelmat Marit Vallkulla (1887) sekä runoilija Lars Wivalliuksen elämäntarinasta aiheensa saaneen Kärlekssagan på Björkeberga (1892).
Bååthin muinaisskandinaavisen kirjallisuuden ja elämän tutkimuksista mainittavia ovat Nordiskt forntidslif (1890), Nord-mannaskämt (1895), Nordmannamystik (1898). Hän on myös julkaissut Nials saga, Forn-nordiska sagor i svensk bearbetning ynnä muita.
Bååthin sisar oli kirjailija Cecilia Bååth-Holmberg.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albert Ulrik Bååth Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Sergei Furgal

27. joulukuuta 2018
Sergei Ivanovitš Furgal (ven. Сергей Иванович Фургал, s. 12. helmikuuta 1970) on venäläinen poliitikko, joka toimi Habarovskin aluepiirin kuvernöörinä vuosina 2018–2020. Furgal syntyi vuonna 1970 ja opiskeli lääketiedettä. Hän työskenteli lääkärinä ennen kuin siirtyi politiikkaan.
Furgal valittiin aluksi alueelliseen parlamenttiin ja myöhemmin Venäjän federaation valtioneuvostoon, jossa hän edusti Liberaalidemokraattista puoluetta (LDPR).
Monokulttuuri

Soijapelto Brasiliassa
Myös talousmetsä voi olla monokulttuuri. Tälläinen yksilajinen metsä on lajistoltaan köyhä ja siihen kohdistuvat isot tuhoriskit.
Monokulttuuri on yhden kasvilajin viljelemistä. Esimerkiksi vehnäpelto tai istutusmetsä on tällainen. Jos viljelykasvi on sama useampana vuotena peräkkäin, monet tuhoeläimet, kasvitaudit ja rikkakasvit runsastuvat pienentäen viljelykasvin satoa.
Sadon määrä alkaa pienentyä jo kolmannen viljelyvuoden jälkeen muutaman prosenttiyksikön vuodessa. Pitkäaikaisessa yksipuolisessa viljelyssä se on noin 15–30 % vuoroviljelyn keskisatoa pienempi.
Senden (Baijeri)

| Senden (Baijeri) |
| --- | --- |

 Vaakuna
 fiSenden 
 48°19′26″N, 10°02′38″E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Piirikunta:  Neu-Ulm
Kokonaispinta-ala:  25,21 km2
Korkeus merenpinnasta:  486 m
Väkiluku 2023:  23 143 
 www.stadt-senden.de 
Sendenin sijainti Neu-Ulmin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Baijerin osavaltiossa.
Senden on kaupunki Baijerin osavaltiossa Saksassa. Se sai nykyisen muotonsa 1970-luvun kuntaliitosten yhteydessä ja kaupunkioikeudet sille myönnettiin 1975. Senden kuuluu historialliseen Svaabiaan.
Maantiede

Senden sijaitsee osavaltionsa länsiosassa Ulmin kaakkoispuolella. Etäisyys Ulmin keskustasta on noin 10 kilometriä. Münchenistä etäisyys noin 115 kilometriä länteen. Sendenin ja Ulmin välissä sijaitsee Neu-Ulm. Sendenin halki virtaa Iller, joka on Tonavan 147-kilometrinen sivujoki. Kaupungin aluetta on jonkin verran myös joen länsipuolella. Sendenin länsipuolella sijaitsee Baden-Württembergin osavaltioon kuuluva Illerkirchbergin kunta.
Historia

Fuggerin suku hallitsi Sendeniä yli 300 vuotta alkaen vuodesta 1507. Nykyinen Senden muodostettiin 1970-luvulla liittämällä maalaiskunnat Ay, Aufheim, Hittistetten, Witzighausen ja Wullenstetten Sendenin kaupunkiin. Ay mainitaan asiakirjassa ensi kerran 1246 muodossa Oy situm apud Kirchberg.
Sendenin arkkitehtuuriin kuuluu lukuisia kirkkoja, kuten Mariä Geburt (1733–1740) Witzighausenissa. Sendenin keskustassa sijaitsee kirkko St. Josef der Arbeiter (1958–1960).