stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Stella Polaris
Suunnittelua

Operaation suunnittelu on Erkki Palen mukaan todennäköisesti aloitettu maaliskuun 1944 tienoilla. Aikaisempi ajankohta olisi vaikuttanut tiedusteluosaston toimintojen hajasijoituspäätökseen helmikuussa 1944.
Stella Polaris -suunnitelman keskeisiä arkkitehteja olivat Aladar Paasonen ja Reino Hallamaa. Hallamaan alustava Ruotsin-kontakti oli hänen vanha ystävänsä Försvarets radioanstalt -radiotiedustelupalvelun (FRA) salasanomien avauspäällikkö Åke Rossby, joka esitti hänelle ajatuksen Hallamaan organisaation turvaamisesta, jos sota päättyisi Neuvostoliiton voittoon.
Erkki Pale sai tietää suunnitelmasta Hallamaalta 19. toukokuuta 1944. Kuukautta myöhemmin, 25. kesäkuuta, Hallamaa selosti suunnitelmaa Mikkelissä. Tässä välissä Neuvostoliiton suurhyökkäys oli alkanut 10. kesäkuuta. Mahdollisen Ruotsiin siirtymisen helpottamiseksi alettiin valmistella operaation piirissä olevien yksiköiden siirtoja kauemmas selustaan ja merikuljetusten lähtöpaikoille. Esimerkiksi diplomaattikuuntelua hoitava 5./PM RadP siirrettiin Kauniaisista Uuteenkaupunkiin 7. heinäkuuta.
Suomesta marsalkka Mannerheim otti yhteyttä Ruotsin puolustusesikunnan päällikkö Carl August Ehrensvärdiin, jonka jälkeen Ruotsin hallituksen pääministeri Per Albin Hansson ja puolustusministeri Per Edvin Sköld sekä puolustusvoimain komentaja, kenraali Helge Jung tulivat asiasta hyvin tietoisiksi heinäkuusta 1944 alkaen.
Myöhemmin operaatioon kytkeytyivät Ruotsissa Ehrensvärdin lisäksi FRA:n päällikkö komentaja Torgil Thoren. Ehrensvärd on Palen (1994, 40) mukaan ilmaissut yksin kantaneensa operaation vastuuta Ruotsissa. Operaation yhteyshenkilöitä olivat Suomen puolelta luutnantti Veikko Snellman (myöhempi Virkkunen) ja Ruotsin puolelta kapteeni Stig Axelson.
Operaation käynnisti lopullisesti tiedon saaminen rauhanehdoista päämajaan 14. syyskuuta. Hallamaa kysyi Paasoselta operaation tilanteesta. Paasonen vastasi: ”Antaa mennä!” 17. syyskuuta Ruotsin puolustusesikunnan päällikkö Ehrensvärd ilmoitti, että aiemman kannan vastaisesti myös henkilöitä sai tulla pieniä ryhmiä.
Laivoilla Ruotsiin

Merimatka Ruotsiin alkoi 22. syyskuuta 1944 Nämpnäsissä läheltä Närpiötä sijaitsevasta Österfjärdin satamasta laivoilla S/S Maininki (kuljetuksen johtaja Lauri Pöyhönen, 10–14 henkilöä), S/S Osmo (Erkki Pale, 240 henkilöä) ja S/S Georg (Rolf Laurén, 240 henkilöä) sekä Uudenkaupungin satamasta S/S Lokki -laivalla (Ragnvald Lautkari, 250 henkilöä). Kolme ensin mainittua alusta suuntasi Härnösandiin ja S/S Lokki Gävleen.
Lähtijöitä oli Palen mukaan noin 750 henkilöä. Laivoihin pakattiin satoja laatikoita, joissa oli teknisiä laitteita ja arkistomateriaaleja. Lisäksi tulivat matkustajien tavarat. Operaatiosta tietoinen rajavartioaseman päällikkö ilmoitti esimiehilleen laivojen lastina olevan sairaalatarvikkeita. Radiotiedustelun autoja ei voitu kuljettaa laivoilla, vaan ne ajettiin Ruotsiin Tornion kautta.
Ruotsin puolella stellistien tilannetta selvittelivät sekä radiotiedustelun sotilaat että maahantuloviranomaiset, joilla oli hankala tehtävä, sillä suomalaisilla ei ollut vaadittuja matkustusasiakirjoja (tuolloin Ruotsiin vaadittiin suomalaisilta myös viisumi). Myös hankkeen yhteyshenkilöitä Ruotsissa oli vaihtunut. Lopulta suomalaiset pääsivät maihin ilman tullitarkastusta ulkoministeri Christian Güntherin poikkeusluvalla.
Laivoja vastaan tuli muun muassa FRA:n toimistopäällikkö Sven von Porat. Hän kysyi suomalaisilta tunnussanaa. Nämä vastasivat: ”Stella Polaris”.
Stellistit internoituina

Ruotsiin sotilaina saapuneet stellistit internoitiin karanteeniin kahdeksi viikoksi ja muita käsiteltiin pakolaisina. Vastaanottajat olivat varautuneet operaation muutamaan kymmeneen johtohenkilöön, nyt saapuneita oli 750. Gävlessä perustettiin tilapäinen pakolaisleiri teknilliseen korkeakouluun. Härnösandissa stellistejä oli majoitettuina useassa paikassa, kuten Missionskyrkan Härnösand -kirkon tiloissa.
Stellistien yhteyshenkilönä ruotsalaisiin päin toimi erityisesti kapteeni Erkki Pale, joka oli matkalla vastannut S/S Osmolla matkustaneista. Omasta keskuudestaan stellistit organisoivat toimikunnan, johon kuului yksi edustaja kustakin majoituspaikasta. Toimikunnan tehtävänä oli pitää yhteyttä ja vaihtaa tietoja rivistellistien ja Palen välillä. Näin löytyi jonkinlainen purkautumiskanava kehittyvälle tyytymättömyydelle.
Ruotsin tiedustelupalveluun ja siviilitöihin

Stella Polaris -operaation tarkoitus oli mahdollistaa tiedustelutoiminnan jatkaminen Ruotsista käsin. Hallamaa oli asiassa aktiivinen ja toiveikas vielä syyskuun loppupuolella 1944. Tämä osoittautui kuitenkin mahdottomaksi, Ruotsin puolueettomuutta ei saisi vaarantaa. Tämän Carl Ehrensvärd ilmoitti Hallamaalle 30. syyskuuta.
Ruotsin tiedustelupalvelu sen sijaan oli kiinnostunut suomalaisten osaamisesta. Torgil Thorén ilmoitti lokakuussa 1944 FRA:n olevan halukas ottamaan palvelukseensa 20 stellistien ”parasta spesialistia” kuuntelutoiminnan eri alueilta. Valituissa oli muun muassa eri kielten ”avaajia”, kuuntelijoita, liikennetutkijoita ja analyytikoita sekä kuuntelun organisaattoreita. Monet värvätyistä ottivat ennen pitkää Ruotsin kansalaisuuden.
Suurelle osalle stellisteistä ei siis löytynyt tiedustelutyötä. Miehet hankkivat myöhemmin toimeentuloa muun muassa metsätöissä. Näin teki esimerkiksi kuuntelijana toiminut Einari Hänninen. Naiset saivat ensimmäisiä töitä siivoojina ja muissa kotitöissä ruotsalaisperheissä jo ensimmäisinä pakolaispäivinään.
Oma lukunsa oli Kyynel-radioiden valmistus ruotsalaisten tilauksesta. Siitä vastasi Ragnvald Lautkari. Hän ja Hallamaa olivat jo Suomesta käsin solmineet sopimuksen sadan radion kaupasta hintaan 700 kruunua kappaleelta ja 25 ensimmäistä oli toimitettu Suomesta. Loppujen radioiden kokoamista varten Lautkari vuokrasi vuoden 1945 alussa työtilan Lidingöstä ja otti sinne töihin seitsemän Kyynelen tekniikkaan perehtynyttä stellistiä. Valpo syytti myöhemmin Lautkaria radioiden tekemisestä puolustusvoimain kalustosta ja myymisestä omaan lukuunsa. Pale kutsuu toimintaa ”Lautkarin verstaaksi”.
Operaation purku ja paluu Suomeen

Puolustusministeri Rudolf Waldén antoi lokakuussa 1944 määräyksen purkaa Stella Polaris. Paluuseen halukkaita stellistejä ja heidän perheitään alettiin palauttaa Suomeen. Tukholmaan ja Haaparannalle järjestettiin paluuta varten avustajat. Ensimmäinen ryhmä lähti Härnösandista 18. lokakuuta 1944. Myös osa kalustosta palautettiin Suomeen, jossa oli meneillään Lapin sota saksalaisia vastaan. Asiakirjojen palauttamista sekä vaadittiin että vastustettiin useilla tahoilla. Niiden käsittely jatkui Tukholmassa hotelli Astonin kellarissa.
Operaation purkamiseen liittyen kenraaliluutnantti Harald Öhquist ja insinöörieversti Runar Bäckström neuvottelivat kenraalimajuri Ehrensvärdin kanssa teknisen kaluston myynnistä ja salakirjoitusmateriaalin tosiasiallisesta lahjoittamisesta Ruotsille. Myyjänä oli ”Suomen Puolustusvoimien Päämaja” ja ostajana ”Kuninkaallisen Armeijahallinnon Vaateosasto”. Kokonaisuus käsitti yksilöidyn luettelon radiokalustoa sekä Stella Polaris -arkiston tiettyjä osia. Yhteensä kauppahinta 250 000 kruunua. Erkki Palen mukaan kaupan päälinjat oli jo sovittu ja hänen tehtäväkseen jäi neuvotella yksityiskohdista.
Arkistojen kuvaaminen ja myöhempi kohtalo

Ruotsiin tuodut 350 aineistolaatikkoa varastoitiin ensin Härnösandissa ilmeisesti rannikkopuolustuksen kalliosuojaan. Sieltä ne siirrettiin lokakuussa 1944 Tukholmaan hotelli Astonista vuokrattuun Gillessaleniin. Marraskuussa saatiin aikaan sopimus aineiston säilyttämisestä. Materiaalin tallettivat suomalaisten toimeksiantajien Rudolf Waldenin, Harald Öhquistin ja eversti Bäckströmin valtuuttamina sotilasasiamies Hans Olof von Essen ja Erkki Pale. Sen säilyttämisestä ottivat vastuun ruotsalaisina toimeksisaajina hovitallimestari kreivi Carl Bonde ja tehtailija Svante Påhlson.
Aineistoa alettiin inventoida ja poistaa siitä kaksoiskappaleita marraskuussa 1944 sekä mikrofilmata säilytettyä osaa tammi- helmikuussa 1945. Kuvaus tuotti 900–950 metriä filmiä ja käsitti noin 34 000 sivua. Mikrofilmit kehitettiin Suomessa ja palautettiin takaisin Ruotsiin.
Ruotsissa filmit katosivat ja niiden aineistoa on myöhemmin löydetty esimerkiksi Yhdysvalloista NSA:n ”historiallisesta salakirjoituskokoelmasta” (Historical Cryptographic Collection). Lauri Lehtonen tiivistää filmien kohtalon: ”Radiotiedustelun asiakirjat pääosin mikrofilmattiin Tukholmassa ja myytiin sen jälkeen eri vaiheissa Ruotsin, Yhdysvaltain, Ison-Britannian ja Japanin tiedusteluedustajille Tukholmassa, ainakin osittain sama materiaali kopioina useille ostajille. Varoja käytettiin Tukholmassa asioita hoitavan suomalaishenkilöstön ylläpitoon.”
Stella Polariksen loppuvaiheet ja nykyisyys

Suomeen palanneista stellisteistä 33 joutui valtiollisen poliisin kuulusteluihin operaation johdosta. Syytteitä heitä vastaan ei koskaan nostettu, koska eduskunnan perustuslakivaliokunta totesi heidän toimineen esimiestensä eli Aladar Paasosen ja Reino Hallamaan käskystä. Nämä taas poistuivat maasta kevään 1945 aikana saatuaan vihjeen korkeimmalta taholta, ylipäällikkö Mannerheimilta.
Operaatio Stella Polarikseen liittyy huhu kadonneista miljoonista. Reino Hallamaa ja Björn Kontiopää, Suomen silloinen sotilasasiamies Tukholmassa, pitivät huhua käytännössä jopa mahdottomana tarkan kirjanpidon takia.
Närpiön kotiseutuyhdistys avasi vuonna 2023 Stella Polaris -museon, jossa on esillä sota-ajan radiotiedustelulaitteita, digitoituja valokuvia sekä PowerPoint-esityksiä.
Stella Polariksen muistokivi sijaitsee laivojen lähtöpaikalla Närpiön Nämpnäsissä. Kivessä on laatta, jossa lukee: ”Stella Polaris här i sept 1944 'Frihet är det bästa ting som sökas kan all världen kring.”
Historiskaföreningen Stella Polaris rf – Historiallisyhdistys Stella Polaris ry on Maanpuolustuskiltojen liiton jäsenyhdistys.
Kirjallisuutta

Axelson, Stig: Från Vaggeryd till Biscaya: Minnen från ungdomsåren, tiden till sjöss, tiden i flottan, Finlands underrättelsetjänst under forsättningskriget, förbindelser med Danmark och Norge under kriget,operation Stella Polaris mm.  Stockholm:  Marinlitteraturföreningen, 1996.  ISSN 0348-2405  (ruotsiksi)
Heiskanen, Raimo: Saadun tiedon mukaan... Päämajan johtama tiedustelu 1939–1945.  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10173-0
Parikka Altenstedt, Johanna: Operation Stella Polaris Signalspanare på flykt.  Albinoförlaget, 2010.  ISBN 978-91-974762-0-1
Ottosson, Jan & Magnusson, Lars: Hemliga makter: Svensk hemlig militär underrättelsetjänst från unionstiden till det kalla kriget, s. 135–145.  Stockholm:  Tiden, 1991.  ISBN 91-550-3730-5  (ruotsiksi)
Sipilä, Joonas & Koskimies, Tapio & Backlund, Stefan: Sata vuotta suomalaista sotilastiedustelua. [Jyväskylä]: Atena, 2018. ISBN 978-952-300-486-3
Heiskanen, Raimo: Stella Polaris. Helsingissä: Otava, 1994. ISBN 951-1-13352-7
Manninen, Ohto & Lehtonen, Lauri: Stella Polariksen perintö. Jyväskylä: Docendo, 2019. ISBN 978-952-291-692-1
Aiheesta muualla

Radiotiedustelun synty Suomessa ja sen kehittäjä Reino Hallamaa.
Ruotsalainen sivu Operaatio Stella Polaris, sisältää muun muassa runsaasti kuvamateriaalia. (arkistoitu)
Stella Polaris-affären hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat 
Operaatio käynnistettiin tiedustelupäällikkö, eversti Aladár Paasosen käskystä.
Matkustajia Närpiöstä lähteneessä aluksessa.
Suomalainen Kyynel-radio.
Jääpallon SM-sarjakausi 1985–1986

| SM-sarja 1985–1986 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  10
Mestari:  OLS
Toinen sija:  Veiterä
Kolmas sija:  HIFK
Pudonneet joukkueet:  OPS
Paras maalintekijä:  Veikko Niemikorpi, HIFK (44)
Alempi sarjataso:  I-divisioona
  ← 1985 :  1987 → 
Jääpallon Suomenmestaruus kaudella 1985-1986 ratkaistiin kaksinkertaisen sarjan päätteeksi pelatuilla play off -otteluilla. Mestaruuden voitti Oulun Luistinseura, hopeaa sai sarjanousija Lappeenrannan Veiterä. Vuodesta 1941 lähtien SM-sarjassa pelanneen Oulun Palloseuran putoaminen varmistui 5. helmikuuta, kun se hävisi Kemissä Veitsiluodon Vastukselle 0–6.
Mestaruussarja > Sarjataulukko

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Oulun Luistinseura | 18 | 16 | 1 | 1 | 103–38 | 33 |
| Helsingin IFK | 18 | 15 | 1 | 2 | 122–46 | 31 |
| Lappeenrannan Veiterä | 18 | 13 | 2 | 3 | 91–40 | 28 |
| Botnia-69 | 18 | 8 | 2 | 8 | 72–71 | 18 |
| Veitsiluodon Vastus | 18 | 6 | 2 | 10 | 61–71 | 14 |
| Porvoon Akilles | 18 | 6 | 2 | 10 | 55–84 | 14 |
| Warkauden Pallo -35 | 18 | 6 | 2 | 10 | 57–91 | 14 |
| Keminmaan Pallo | 18 | 5 | 1 | 12 | 55–91 | 11 |
| Rovaniemen Palloseura | 18 | 4 | 2 | 12 | 42–85 | 10 |
| Oulun Palloseura | 18 | 3 | 1 | 14 | 42–83 | 7 |
OPS putosi sarjasta suoraan. RoPS karsintaan.
Mestaruussarja > Karsintasarja

| Joukkue | Pisteet |
| --- | --- |
Mikkelin Kampparit: 12
Rovaniemen Palloseura: 6
Kulosaaren Vesta: 5
Oulun Palloklubi: 1
Kampparit nousi SM-sarjaan, jossa myös RoPS säilyi.
Mestaruussarja > Runkosarjan parhaat pisteentekijät

| Sija | Pelaaja | Joukkue | Maalit | Syötöt | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Veikko Niemikorpi | HIFK | 44 | 23 | 67 |
| 2. | Matti Alatalo | OLS | 38 | 15 | 53 |
| 3. | Leo Segerman | Veiterä | 35 | 13 | 48 |
| 4. | Esko Korhonen | Botnia | 27 | 7 | 34 |
| 5. | Timo Okkonen | OLS | 3 | 30 | 33 |
| 6. | Heikki Raitavuo | HIFK | 25 | 7 | 32 |
| 7. | Esa Määttä | Botnia | 9 | 22 | 31 |
| 8. | Petri Partanen | HIFK | 20 | 6 | 26 |
| 9. | Lauri Segerman | Veiterä | 7 | 17 | 24 |
| 10. | Esa Moisanen | KemPa | 22 | 0 | 22 |
Välierät

Välierät pelattiin kaksiosaisina ja ne aloitettiin molemmat Helsingissä.
| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 | Ottelu 1 | Ottelu 2 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Botnia-69 | 6–12 | Oulun Luistinseura | 1–5 (0–4) | 5–7 (3–3) |
| Helsingin IFK | 6–10 | Lappeenrannan Veiterä | 5–5 (4–2) | 1–5 (0–3) |
Loppuottelu

9.3.1986 Pori
| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Oulun Luistinseura | 8–2 (3–1) | Lappeenrannan Veiterä |
Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Oulun Luistinseura
2.: Lappeenrannan Veiterä
3.: Helsingin IFK
4.: Botnia-69
Suomen mestarit

OLS: Jukka Palinsaari, Jorma Saastamoinen, Kalevi Immonen, Juha Niemikorpi, Ari Rintala, Timo Okkonen, Ilkka Alatalo, Sakari Puotiniemi; Matti Alatalo, Jari Loukkola, Jari Löthman; Jouni Vesterinen, Jouko Kämäräinen, Marko Paksuniemi, Heikki Kontturi. Valmentaja Reijo Karppinen.
Olut

| Olut |
| --- | --- |
 Olutta olutlasissa.
Tyyppi:  alkoholijuoma
Alkoholiprosentti:  noin 0–11%
Ainekset:  mallasohra, humala, vesi, hiiva
Infobox OKNimi-testi OK: 
Olut on maltaista, humalista ja vedestä käyttämällä valmistettu alkoholipitoinen mallasjuoma.
Olut on maailman vanhin ja suosituin alkoholijuoma. Maailman yleisin oluttyyppi on vaalea lager, joka on hyvin suosittu myös Suomessa.
Historia > Varhainen historia

Olutta on valmistettu varhain eri maanosissa niiden paikallisista kasveista. Lähi-idässä olut tehtiin ohrasta ja vehnästä, Amerikassa maissista, Aasiassa riisistä ja Afrikassa durrasta.
Varhaisimmilta, yli 10 000 vuotta vanhoilta viljelyalueilta Anatoliassa on löydetty merkkejä oluen valmistuksesta. Koska silloin ihmisten määrä ei ollut vielä suuri ja pääelinkeinona oli metsästys sekä keräily, niin on esitetty teoria, että ihmiset alkoivat viljellä ohraa ja vehnää tarkoituksenaan valmistaa suurempia määriä olutta kulttijuhliin. Oluen valmistustaito levisi viljelijäkansojen vaeltaessa Välimerta pitkin Eurooppaan.
Varhaisimmat dokumentit oluesta ovat peräisin Sumerista, jonka savitaulussa noin vuodelta 4000 eaa. kuvattiin oluen juontia. Vanhin valmistusprosessin kuvaus on 3900-vuotias. Hammurabin laki sääti, että olutta ylihintaan myyvät ravintolanpitäjät oli hukutettava. Sumerilaiset valmistivat ilmeisesti yli kymmentä erityyppistä olutta. Tavallisimmin olut valmistettiin osittain paistetusta leivästä, jota liotettiin vedessä ja maustettiin kuminalla, inkiväärillä, muskottipähkinällä, hunajalla, katajalla, hedelmillä tai marjoilla ja joskus kukilla.
Egyptissä oli luultavasti suuria panimoita. Muinaisegyptiläistä olutta pantiin faarao Tutankhamonin aikaisesta keittiöstä saatujen näytteiden perusteella emmervehnästä, jota kuivatettiin maltaiksi auringonpaahteessa. Humalaa tuskin käytettiin, mutta korianteria ja katajaa mahdollisesti. Muinaiset egyptiläiset käyttivät myös taatelisokeria, joka pidensi oluen säilyvyyttä ja mahdollisti suurten määrien valmistuksen ja myynnin.
Oluella oli muinaisissa kulttuureissa usein uskonnollinen rooli: valmistajina toimivat usein papit ja papittaret, ja Egyptissä hautakammioihin jätettiin olutta vainajan matkalle tuonpuoleiseen. Olutta käytettiin myös maksuvälineenä, ja sumerit panivat oluen verolle.
Historia > Antiikin aikana ja keskiajalla

Antiikin aikana viini syrjäytti oluen Etelä-Euroopassa, sillä viini kasvaa siellä hyvin ja sitä oli helpompi valmistaa kuin olutta. Oluen panotaito levisi Alppien pohjoispuolelle Saksaan, Belgiaan, Ranskaan, Britanniaan ja Skandinaviaan. Keskiajalla oluen valmistuksesta Euroopassa vastasivat etupäässä munkkiveljeskunnat. He ottivat ensimmäisinä käyttöön kylmävarastoinnin, mikä pidensi oluen säilyvyyttä sekä pehmensi ja paransi sen makua. Munkit saivat juoda olutta myös paaston aikana, ja keskiajalla se olikin turvallisempaa kuin vesi, joka oli usein saastunutta. Kodeissa olutta valmistivat yleensä naiset osana ruoanvalmistusta.
Humalaa alettiin todennäköisesti käyttää olueen 700- tai 800-luvulla. Ensimmäinen kirjallinen todiste sen käytöstä on 1100-luvulta saksalaisen benediktiininunnan Hildegard von Bingenin kirjoituksista. Vähitellen humala syrjäytti muut oluen mausteet.
Baijerissa tuli vuonna 1516 voimaan oluen puhtauslaki ”Reinheitsgebot”, joka rajasi oluen valmistusaineiksi veden, mallasohran tai -vehnän ja humalan (hiivaa ei vielä tunnettu). Moni panimo Saksassa ja muualla noudattaa yhä vapaaehtoisesti tätä lakia, vaikka se ei enää olekaan voimassa.
Historia > Uudella ajalla

Suurteollisuudeksi oluenpano alkoi muuttua vuonna 1722 kun Ralph Harwood perusti Lontooseen Bell-panimon. Panimo alkoi valmistaa kokonaisin tynnyreittäin olutta, jota myöhemmin alettiin kutsua portteriksi. Olutteollisuuden alkuaikoina valmistettiin vain tummia ja sameita pintahiivaoluita eli portteria, stoutia ja alea. Pohjahiivakäymistä alettiin teollisesti hyödyntää 1830-luvulla. Vaalean lagerin keksi vuonna 1842 böömiläinen Pilsenin Porvaripanimo. Vuosisadan loppuun mennessä vaaleasta lagerista tuli maailman johtava oluttyyppi, ja pintahiivaoluet jäivät pitkäksi aikaa unohduksiin. Kehittyneen lasinvalmistustekniikan ansiosta vanhat keraamiset kolpakot korvattiin lasisilla, mikä korosti pilsnertyyppisten lagereiden väriä ja kirkkautta.
Louis Pasteurin ansiosta ymmärrettiin kunnolla hiivan merkitys oluen valmistuksessa, ja pian olutpanimot kykenivät eristämään sopivimmat hiivakannat.
Olutpullot alkoivat yleistyä 1800-luvun lopulla, vaikka kunnon korkkeja ei vielä ollutkaan saatavilla. Tanskalainen Pindstofte patentoi vuonna 1886 pullotuskoneen, joka pystyi täyttämään kahdeksan pulloa samanaikaisesti.
Oluentuotanto ja -kulutus lisääntyivät voimakkaasti 1800-luvun loppupuolella. Panimoteollisuudelle tuottivat ongelmia ensimmäiset raittiusliikkeet sekä 1900-luvun maailmansodat. Pienpanimot myytiin suuremmille panimoille tai lakkautettiin, ja 1960-luvulla maailman oluen tuotanto oli muutaman monikansallisen jättiyhtiön hallinnassa. Perinteisten oluttyyppien nousu alkoi 1970-luvulla kun Englannissa perustettiin kansalaisliike Campaign for Real Ale (CAMRA). Sen jälkeen pienpanimot perinteisine ja monipuolisine oluineen ovat jälleen alkaneet saada osansa maailman olutmarkkinoista, ja myös oluen kotivalmistuksen suosio on kasvanut.
Islannissa olut oli kokonaan kielletty vuosina 1915–1989.
Historia > Suomessa

Suomeen olut tuli asutuksen ja kaskiviljelyn mukana. Kalevalan 20. runossa kerrotaan oluen raaka-aineiksi ohra ja humala sekä käymisen käynnistäjäksi mesiheinä. Oluen seppänä on Osmotar ja olutta tuottava jumala on Pellonpekko. Oluen merkityksestä kertoo se, että Kalevalassa kerrotaan oluenpanosta kaksi kertaa vuolaammin kuin maailman luomisesta.
Keskiolut vapautettiin ruokakauppoihin ja kahviloihin 1. tammikuuta 1969. Luvan myöntäminen keskioluen myyntiin ja anniskeluun jäi kunnille, joissa varsinkin maaseudulla käytiin ankaraakin kädenvääntöä asiasta. Muun muassa viitostien varrella Itä-Suomessa oli 1980-luvulla jopa satojen kilometrien mittaisia keskiolutkieltoalueita. Asia muuttui EU-lainsäädännön myötä, ja 1990-luvun puolivälissä pienpanimokulttuuri alkoi elpyä. 2000-luvulla jotkut tahot ovat ehdottaneet keskioluen palauttamista Alkoon, viimeksi keskusta vuonna 2015.
|  | alkoholin tilavuus- prosentti | myydään ravinto- loissa | myydään elintarvike- kaupoissa | huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| mieto olut | alle 1,3 | kyllä | kyllä | ei ikärajoituksia |
| mieto olut | 1,3 – 2,8 | kyllä | kyllä | pilsneri, ei vaadi anniskelulupaa |
| mieto olut | 2,9 – 3,7 | kyllä | kyllä | harvinaisempi kuin pilsneri ja keskiolut |
| keskivahva olut | 3,8 – 4,7 | kyllä | kyllä | keskiolut, Suomen eniten myyty olutvahvuus |
| vahva olut | 4,8 – 5,7 | kyllä | kyllä | enintään 5,5 % olut elintarvikekaupoissa 1.1.2018 alkaen |
| erikoisvahva olut | 5,8 – 8,0 | kyllä | kyllä | enintään 8,0 % olut elintarvikekaupoissa 10.6.2024 alkaen |
| erikoisvahva olut | yli 8,0 | kyllä | ei | Alkon vähittäismyyntimonopoli |
Olut jaettiin lailla eri veroluokkiin, mutta Suomen ollessa liittymässä Euroopan unioniin alkoholilakia muutettiin vuonna 1994 niin, että veroluokat kumottiin ja oluen verotus määräytyy nykyään puhtaasti alkoholipitoisuuden perusteella: 0,5–2,8 %:n oluen kohdalla 2 snt/cl puhdasta alkoholia, yli 2,8 %:n oluen tapauksessa 21,40 snt/cl. Kaikkien korkeintaan 5,5 % vahvuisten alkoholijuomien myynti tuli sallituksi ruokakaupoissa vuonna 2018 ja korkeintaan 8,0 % vahvuisten käymisteitse valmistettujen alkoholijuomien, kuten oluen myynti vuonna 2024.
Raaka-aineet

Oluen alkuperäiset valmistusaineet ovat mallastettu vilja, vesi ja hiiva. Satojen vuosien ajan olutta maustettiin lisäksi monenlaisilla mausteilla, yrteillä ja hedelmillä. Humalaa alettiin käyttää oluen mausteena Euroopassa 800-luvulla, mutta se yleistyi vasta 1400-luvulla ja syrjäytti keskiajalla oluen maustamiseen käytetyn yrttiseoksen, gruitin.
Litraan olutta käytetään reseptistä riippuen 150–180 grammaa mallasta ja muutama gramma humalaa.
Panimoiden käyttämä ohra kasvatetaan useimmiten Keski-Euroopassa, Kanadassa, Australiassa tai Yhdysvaltojen luoteisrannikolla. Ohran ohella mallasta valmistetaan myös vehnästä ja rukiista. Vehnäoluessa on pehmeä ja makea maku, ja ruisoluessa mausteinen aromi. Jotkin suuretkin panimot – etenkin Yhdysvalloissa – käyttävät ohran jatkeena joskus myös riisiä tai maissia. Lisäksi olutta valmistetaan myös kaurasta.
Oluen valmistuksessa saatetaan käyttää myös mallastamatonta viljaa, ohratärkkelystä tai sokeria, joilla halutaan vaikuttaa oluen makuun. Sokeri myös parantaa käymistäselvennä.
Oluthiivakantoja on käytössä tuhansia, ja jokaiseen olueen valitaan aina omanlaisensa hiiva. Hiivat on vanhastaan jaettu kahteen pääryhmään, pintahiivoihin (Saccharomyces cerevisiae) ja pohjahiivoihin (S. carlsbergensis tai S. uvarum). Pintahiivat toimivat huoneenlämmössä ja nousevat käymisen päättyessä oluen pinnalle. Pohjahiivat kestävät kylmyyttä ja laskeutuvat tankin pohjalle, ja ne voivat kasvaa sokerimelibioosissa toisin kuin pintahiivat. Nykyisin kaikki hiivat kuuluvat tieteellisessä luokitelussa ensin mainittuun, eli S. cerevisiae -ryhmään. Spontaanikäytetyissä oluissa hiiva tulee olueen ilmasta.