stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Latvian puolalaiset
Historia

Puolalaisia alkoi tulla Latviaan niin sanottuna puolalaisaikana vuodesta 1562. Latgalen alue oli päätynyt Puolan vallan alle Liivinmaan sodassa. Puolalaisista tuli alueen yläluokkaa ja he omistivat moisioineen laajoja maa-alueita. Puolalaisten merkitys alueella väheni vasta kun Latgale liitettiin Venäjään vuonna 1772. Väinänlinna oli erityisen tärkeä puolalaisen kulttuurin keskus. Puolan kapinan aikaan vuonna 1863 myös Latgalessa oli levottomuuksia. Niiden jälkeen alueella alkoivat venäläistämistoimet. Latinalaisilla aakkosilla kirjoitetut kirjat kiellettiin ja puolan kielen opetus oli käytännössä mahdotonta. Latgalen vaikeuksien takia 1800-luvun lopussa Riiasta tuli tärkein puolalaisen kulttuurin keskus. Riikaan tuli ensimmäinen puolalainen koulu ja Polyteknisen korkeakoulun puolalaiset osakunnat.
Latvian itsenäistyttyä noin kolmasosa puolalaisista asui Latgalessa. 1920- ja 1930-luvuilla Puolasta tuli myös jonkin verran maahanmuuttajia kausiluontoisiin maataloustöihin. Suurin osa puolalaisista työskenteli kuitenkin teollisuuden parissa. Puolalaisten ja latvialaisten keskinäiset suhteet olivat melko hyvät, vaikkakin ne kiristyivät 1930-luvulla tiukempien vähemmistölakien myötä. Puolalainen unioni oli tärkein puolalaisia edustava järjestö. Unionilla oli Väinänlinnassa talo, jossa harjoitettiin erilaista kulttuuritoimintaa. Ensimmäisen neuvostomiehityksen aikana puolalaisia kyyditettiin Siperiaan ja Saksan miehityksen aikana heitä toimi maanalaisessa kommunistisessa liikkeessä partisaaneina. Ennen toista neuvostomiehitystä monet puolalaiset lähtivät pakoon. Neuvosto-Latvian aikana puolalaisia muutti töihin Latviaan Valko-Venäjältä ja Ukrainasta. Latvian kansallisen heräämisen aikaan myös puolalainen kulttuurielämä aktivoitui ja puolalaisia kouluja perustettiin Riikaan, Väinänlinnaan ja Liepājaan.
Nykypäivä

Puolan kieli on menettänyt historiallisen asemansa ja nykyisin vain viidesosa Latvian puolalaisista osaa sitä. Sen opetusta annetaan yhteensä viidessä eri kaupungissa. Puolalaisissa kouluissa käy tuhansia oppilaita. Monet katoliset kirkot pitävät jumalanpalveluksia myös puolaksi.
Etnisten puolalaisten prosenttiosuus latvialaisista (2008)
Isomittari

| Isomittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Vihermittarit Geometrinae
Suku::  Geometra
Laji::  papilionara
Kaksiosainen nimi
 Geometra papilionaria  (Linnaeus, 1758) 
Alalajit
 G. p. papilionaria  G. p. herbacearia Ménétriès, 1859  G. p. subrigua Prout, 1935 
Katso myös
   Isomittari Wikispeciesissä   Isomittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isomittari (Geometra papilionaria) on isokokoinen vihermittareihin kuuluva perhonen, joka on levinnyt laajalle alueelle Euraasiassa. Laji lentää valoisissa lehti- ja sekametsissä yleensä öisin, ja sen lentoaika ajoittuu heinä-elokuulle. Isomittarin toukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa koivuja. Yksivuotinen laji talvehtii pienenä toukkana.
Koko ja ulkonäkö

Isomittari on Suomessa tavattavista vihreistä mittareista suurin ja muodoltaan päiväperhosmainen; sen siipien kärkiväli on noin 4–6 senttimetriä. Perhosen siivet ovat ylä- ja alapinnoiltaan sinertävän vihreät. Siipien poikkiviirut ja aaltoviiru ovat vaaleat ja muodoltaan hampaiset. Yksilöt haalistuvat nopeasti vaaleamman vihreäksi, jopa kellertäviksi. Koiraan tuntosarvet ovat muodoltaan kaksoiskampahampaiset.
Isomittaria muistuttavia lajeja on kenties vain kalvasmittari (Campaea margaritaria), joka on kuitenkin väriltään selvästi vaaleampi. Se on myös kooltaan pienempi, eivätkä kalvasmittarin siipien poikkiviirut mutkittele.
Levinneisyys

Laji on levinneisyysalueeltaan Euraasialainen. Levinneisyys ulottuu lännessä Irlannista ja Portugalista Keski-Italiaan ja idässä Kaukasukselle sekä Siperiassa Baikalille asti. Itä-Siperian, Amurin, Sahalinin Kiinan ja Korean niemimaan alueella tavataan alalajia G. p. herbacearia; Japanissa ja Kuriileilla lentää alalaji G. p. subrigua. Suomessa isomittaria tavataan yleisenä lähes pohjoisinta Lappia myöten.
Elinympäristö ja elintavat

Isomittari on laajalle levinnyt ja elinympäristöissään usein runsaslukuinen. Sitä tavataan tyypillisimmin valoisissa, tuoreissa lehti- ja sekametsissä sekä puistoissa ja puutarhoissa. Aikaisimmat yksilöt voivat olla Suomessa lennossa jo kesäkuulla, mutta lento ajoittuu yleensä heinäkuulle, päättyen elokuun puolivälissä. Pohjoisessa lento voi venyä aina syyskuulle asti. Britanniassa lento puolestaan alkaa kesäkuun lopulla ja kestää heinäkuun ajan. Isomittari on lennossa pääasiassa yöllä.
Lajin toukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa koivuja, mutta niiden tiedetään syövän myös leppää, pähkinäpensaita ja pyökkejä. Toukka talvehtii keskenkasvuisena. Se viettää koko talven paljaalla oksalla silmuun kiinnittyneenä. Erinomainen suojaväri kätkee sen saalistajilta. Otollisella paikalla samassa puussa voi olla monta toukkaa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Isomittari (Geometra papilionaria)
Perhostutkijainseura: Isomittari (Geometra papilionaria) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen perhoset: Isomittari (Geometra papilionaria), kuvia
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Geometra papilionaria (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1318172  Wikispecies: Geometra papilionaria  BioLib: 52300  BOLD: 112191  CoL: 3FQ5F  EoL: 275074  EPPO: HIPCPA  EUNIS: 308307  Fauna Europaea: 445417  Fauna Europaea (new): 52af2942-ad22-410e-ab1e-ba4d4fa1038c  GBIF: 5144534  iNaturalist: 51974  IRMNG: 10700411  LepIndex: 209623  LoB: 6466  MaBENA: GeomePapil  NBN: NBNSYS0000005739  NCBI: 722665  Observation.org: 8377  Open Tree of Life: 788412  Laji.fi: MX.61504
Laulu sananvapaudesta

| ”Laulu sananvapaudesta” Sananvapauden puolustajat |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Julkaistu: lokakuu 1970
 Formaatti: 7” vinyyli
 Levy-yhtiö: Love Records LRS 1054
”Laulu sananvapaudesta”/”Pilkkalaulu Vimparin erottajista” on vuonna 1970 julkaistu suomalainen single, jonka kappaleet sävelsi M. A. Numminen ja sanoitti Jarkko Laine. Se julkaistiin Love Recordsin kautta nimellä Sananvapauden puolustajat. Singlen syntyyn vaikutti Turun ylioppilaslehden radikaalin päätoimittajan Matti Vimparin erottaminen, josta Numminen ja Laine halusivat tehdä kappaleen. Singlen B-puolen ”Pilkkalaulu Vimparin erottajista” lauloi Rauli Badding Somerjoki ja se tavoitteli ”Laulu 20 perheestä”-kappaleen tunnelmaa. Koska Numminen arveli kohun Vimparista jäävän lyhytaikaiseksi, singlen A-puolella julkaistiin kappale ”Laulu sananvapaudesta”, jonka laulavat Tuulikki Eloranta ja Sakari Lehtinen.
”Laulu sananvapaudesta” julkaistiin myöhemmin luonnonsuojeluaiheisella kokoelmalevyllä Suojele luontoa – ihmistäkin (Love Records, LXLP 504). ”Pilkkalaulu Vimparin erottajista” löytyy Rauli Badding Somerjoen kokoelmilta Kaikki laulut ja Muotokuva sekä Eteenpäin!-levymerkin kokoelmalta Lauluja järjestelmästä.
Aiheesta muualla

"Laulu sananvapaudesta" Spotifyssa
Andrew Laszlo

Andrew Laszlo (unk. László András (12. tammikuuta 1926  Pápa, Unkari – 7. lokakuuta 2011  Montana, Yhdysvallat) oli unkarilaissyntyinen yhdysvaltalainen elokuvaaja. Laszlo oli ehdokkaana Emmy-palkinnon saajaksi kahdesti, televisioelokuvasta The Man Without a Country vuonna 1973 ja televisiosarjasta Shogun – voittamaton vuonna 1980.
Elämäkerta

Laszlo oli syntyisin Unkarista. Hän aloitti uransa harjoittelijana elokuvastudiossa Budapestissa, josta hän muutti  1947 Yhdysvaltoihin.
Laszlo opiskeli elokuvausta Unkarissa, mutta ala oli sodan jälkeen lamaannuksissa, joten hän muutti Yhdysvaltoihin töihin. Hänet kutsuttiin Korean sodan vuoksi 1950 asepalvelukseen. 1950-luvulla hän palasi elokuvan pariin.
Filmografia (valikoima)

Onnen hinta (1964)
Olet jo iso poika (1966)
Ikimuistoinen yö (1968)
Huuhkaja ja kissimirri (1970)
Rakastajia ja muita veijareita (1970)
Pinna piukalla (1970)
Class of ’44 (1973)
Soturit (1979)
Shogun – voittamaton (1980)
Raivoisa ajojahti (1981)
The Funhouse (1981)
Taistelija (1982)
Minä olen tuomari (1982)
Streets of Fire – liekehtivät kadut (1984)
Remo – aseeton ja vaarallinen (1985)
Poltergeist II (1986)
Pieni suuri seikkailu (1987)
Star Trek V: The Final Frontier (1989)
The news boys – Lehtipojat (1992)
Aiheesta muualla

Andrew Laszlo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Latinalaisen Amerikan itsenäisyyssodat

Espanjan siirtokuntien itsenäisyyssodat
  lojalistien hallitsema alue  kapinallisten hallitsema alue  kapinallisten hallitsema alue  Ranskan valloittama Espanja  liberaalivallankumous Espanjassa
Latinalaisen Amerikan itsenäisyyssodat käytiin Etelä-Amerikassa sijaitsevien Espanjan siirtomaiden kapinallisten ja Espanjan välillä sekä vähemmässä määrin Ranskan siirtomaiden kapinallisten ja Ranskan välillä.
Haiti

Ensimmäisenä latinalaisen Amerikan maista itsenäistyi Ranskan siirtomaa Haiti vuonna 1804. Ranskan suuri vallankumous katalysoi Haitilla vallankumouksen, joka johti mustan orjaväestön itse hallitsemaan valtioon. Haiti liitti alkuun itseensä koko Hispaniolan saaren, jonka itäosasta itsenäistyi Dominikaaninen tasavalta vuonna 1844.
Espanjan siirtokunnat

Espanjan hallitsemassa osassa Amerikkaa itsenäistymisprosessi oli toisenlainen. Espanja oli kärsinyt laajasti Napoleonin sodissa: Ranska miehitti maan vuonna 1808 ja sitä seurasi pitkä ja verinen sisällissota, Pyreneiden niemimaan sota. Espanjalla ei ollut mahdollisuuksia pitää Etelä-Amerikan siirtomaita hallussaan. Toisin kuin Haitilla, Espanjan siirtomaissa itsenäistymistaistelut käytiin kreolieliitin johdolla ja ehdoilla. Merkittävimpiä itsenäistymistaistelujen johtajia oli Simón Bolívar, joka haaveili Etelä-Amerikan yhdysvalloista, mutta joutui pettymään.
Useita vuosia kytenyt kapina räjähti vuonna 1817. Tällöin koko laajalla mantereella oli vain 10 000 espanjalaista sotilasta, jotka oli sijoitettu lähinnä satamien varuskuntiin. Vuoteen 1821 mennessä Espanja pystyi lähettämään Etelä-Amerikkaan vain 27 000 sotilasta lisävoimia. Näistäkin kaksi kolmasosaa sairastui nopeasti trooppisiin tauteihin. Vuonna 1823 Espanjassa puhkesi kansannousu, jonka aloittivat Cádizissa olleet sotilaat, jotka kieltäytyivät lähtemästä siirtomaihin. Tämä tarkoitti, että Espanjan kruunun etujen puolustaminen Etelä-Amerikassa kaatui suurimmaksi osaksi lojalistien harteille. Lojalisteissa oli päteviä komentajia, mutta heidän näkökulmansa kapinan kukistamiseen oli paikallinen. Lisäksi lojalistien joukoissa karkuruus kasvoi nopeasti, jos ne marssitettiin pois kotiseudultaan. Tämän vuoksi aloite oli kapinallisilla. Simón Bolívar loi kapinallisille koko Etelä-Amerikan kattavan strategian. Espanja pystyi toimimaan vain puolustuksellisesti ja ainoastaan reagoimaan kapinallisten aloitteisiin. Lisäksi espanjalaisilla oli suuria vaikeuksia koordinoida operointiaan.
Kapinalliset olivat menestyksekkäitä. Heidän puolellaan taisteli yli 5 000 englantilaista palkkasoturia. He toivat Bolívarin armeijaan ja laivastoon paljon osaamista ja taitoa.
Seuraukset

Vuosien 1810 ja 1840 välillä syntyivät enimmät Latinalaisen Amerikan tasavallat, erilaisten useimmat lyhytikäisiksi jääneiden liittovaltiorakennelmien kautta. Río de la Platan yhdistyneistä provinsseista tuli Argentiina ja Uruguay, Suur-Kolumbiasta Kolumbia, Venezuela ja Ecuador sekä myöhemmin Panama ja Keski-Amerikan liittovaltiosta Guatemala, Honduras, El Salvador, Nicaragua ja Costa Rica. Ainoa espanjankielisen Amerikan maa, jonka liittovaltiorakenne kesti, oli Meksiko. Peru sekä Bolívarilta nimensä saanut Bolivia olivat myös hetken aikaa valtioliitossa. Myös Chile ja Paraguay itsenäistyivät tuolloin. Monet näistä itsenäistymisistä yltyivät verisiksi taisteluiksi. Sen sijaan Portugalin siirtomaan Brasilian itsenäistyminen tapahtui huomattavasti vähemmällä verenvuodatuksella.
Itsenäisyyssotien kausi päättyi lopullisesti 1800-luvun lopussa, kun Espanjan viimeinen siirtomaa Amerikassa, Kuuba, itsenäistyi Espanjan ja Yhdysvaltojen sodan seurauksena vuonna 1902.
Lauritsalan vaakuna

Lauritsalan vaakuna (1952–1966)
Lauritsalan vaakuna oli Lauritsalan kauppalan tunnus. Sen aiheena on uitoissa käytetty varppivene, joka viittaa kauppalassa harjoitettuun puuteollisuuteen - Kaukaan tehtaat sijaitsi nykyisin jo lakkautetun kauppalan alueella.
Vaakunan selitys kuuluu  ”hopeakilvessä punainen varppivene.” Vaakunan on suunnitellut J. Hänninen, ja Lauritsalan kauppalanvaltuusto hyväksyi sen 25. huhtikuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 5. elokuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1967, kun Lauritsala yhdistettiin yhdessä Lappeen kunnan kanssa Lappeenrannan kaupunkiin.
Lauluja sinulle

| Lauluja sinulle Matti ja Teppo, Seppo Ruohonen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1984
 Julkaistu: 1984
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 33.21
 Levy-yhtiö: M & T Tuotanto
Listasijoitukset
  Suomi: 18. (toukokuu 1984)
Matin ja Tepon muut julkaisut
| Kuulut aikaan parhaimpaan 1984 | Lauluja sinulle 1984 | Parhaat 1 1985 |
Lauluja sinulle on Matin ja Tepon studioalbumi vuodelta 1984.
Levyllä esiintyy myös Seppo Ruohonen yhdessä Matin ja Tepon kanssa sekä erikseen soolona.
Kappaleet

Adagio – 3.43
Onni – 3.03
Kertokaa se hänelle – 3.42
Lumous – 2.57
Neljä vahvaa tuulta – 3.01
Rakkahin – 3.10
Kuulen jo soiton – 3.26
Miss soutaen tuulessa – 2.07
Auringon lapset – 2.47
Hiljaisuuden äänet – 2.27
Sikermä: Yks on neito / Sun on mun sydämein / Lauluni soi – 2.54
Kirsti Launela

Kirsti Tarja Launela (s. 13. toukokuuta 1948 Kemijärvi) on entinen suomalainen keihäänheittäjä.
Launela sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 keihäänheiton karsinnassa 15:nneksi eikä selviytynyt loppukilpailuun. Hän edusti Suomea 14 maaottelussa vuosina 1966–1972.
Seuratasolla Launela edusti Kemijärven Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1970, 1971 ja 1972 sekä saavutti SM-hopeaa vuosina 1966 ja 1968. Hän heitti vuonna 1971 Suomen ennätyksen 56,48 metriä.
Kirsti Launelan kaksossisar Kaisa Launela oli myös keihäänheiton Suomen-mestari ja arvokisaedustaja.
Aiheesta muualla

Kirsti Launela Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Martti Lauronen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Martti Lauronen vuoden 1938 Lahden MM-kisojen 15 kilometrillä. |  Martti Lauronen vuoden 1938 Lahden MM-kisojen 15 kilometrillä. |  Martti Lauronen vuoden 1938 Lahden MM-kisojen 15 kilometrillä. |  |
Maa:   Suomi
Miesten hiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Lahti 1938 | 4×10 km |  |
Martti Lauronen (15. lokakuuta 1913 Joensuu – 4. kesäkuuta 1987) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili kansainvälisellä tasolla 1930-luvulla ja 1940-luvun alussa.
Lauronen voitti kultamitalin 4 × 10 kilometrin viestissä hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 1938. Samoissa kisoissa hän sijoittui 18 kilometrin hiihdossa viidenneksi. Sittemmin mitätöidyissä vuoden 1941 MM-kilpailuissa hän voitti myös viestikultaa sekä sijoittui 50 kilometrillä seitsemänneksi ja 18 kilometrillä kymmenenneksi.
Lauronen voitti 18 kilometrillä Suomen-mestaruuden vuonna 1938. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui 18 kilometrillä toiseksi vuonna 1941.
Lauronen oli Suomen Hiihtoliiton liittovaltuuston jäsen vuosina 1951–1971.
Isomyrskyliitäjä

| Isomyrskyliitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappaliitäjät Procellariidae
Suku::  Isomyrskyliitäjät Macronectes
Laji::  giganteus
Kaksiosainen nimi
 Macronectes giganteus  (J. F. Gmelin, 1785) 
Katso myös
   Isomyrskyliitäjä Wikispeciesissä   Isomyrskyliitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isomyrskyliitäjän muna
Isomyrskyliitäjä (Macronectes giganteus) on Antarktiksen ja eteläisten merialueiden raskastekoinen ulappaliitäjälaji.
Koko ja ulkonäkö

Lintu on maksimissaan 95 cm pitkä ja 4,5 kg painava, albatrossien kokoluokkaa oleva lintu. Sukupuolet ovat samannäköiset. Nuoret linnut ovat kauttaaltaan mustanpuhuvia, vanhemmiten ne muuttuvat rusehtavan ”epäsiisteiksi” väritykseltään. Linnusta esiintyy myös valkea värimuoto.
Levinneisyys

Isomyrskyliitäjä on eteläisten ja Antarktisten merialueiden lintu.
Elinympäristö

Ulappalintuna lintu voi ruokailla merellä, mutta se pesii saarilla tai rannikon läheisyydessä.
Lisääntyminen

Pesä rakentuu pikkukivistä ja kasvinosista, muodostaen matalan keon maahan. Lintu muodostaa pesimäyhdyskuntia. Emot ja poikaset voivat pesällä häirittynä puolustautua sylkemällä pahantuoksuista öljyä. Pesässä on tyypillisesti yksi muna, jota haudotaan 60 päivää. Poikasta ruokitaan kolme viikkoa. Poikanen lähtee lentoon neljän kuukauden iässä, mutta saavuttaa sukukypsyyden vasta 6–7 vuoden ikäisenä.
Ravinto

Lintu syö merellä kalaa, krilliä ja muuta meren pieneläimistöä. Maalla se syö hylkeiden ja pingviinien haaskoja ja voi tappaa myös muita itseään pienempiä merilintuja ravinnokseen.
Islamilainen terrorismi

A-Qaidan terrori-isku 11. syyskuuta 2001 World Trade Centerin torneihin New Yorkissa.
Islamilainen terrorismi tarkoittaa terroritekoja, joita niiden tekijät perustelevat islaminuskolla. Muslimiterroristeja kutsutaan tiedotusvälineissä usein "islamisteiksi" tai "ääri-islamisteiksi". Šaria ei tunne eikä hyväksy terrorismia (irhāb), minkä takia islamilaiset terroristit perustelevat toimiaan šariaan kuuluvana jihadina. Tulkinnan hyväksyvät myös monet uskonoppineet. Terrori-iskuilla on useissa muslimimaissa laaja kannatus tavallisen muslimiväestön keskuudessa. Niitä kannatti vuonna 2013 Egyptissä 57 %, Afganistanissa 56 %, Palestiinassa 55 % ja Bangladeshissä 46 %. Ranskalaisen ajatuspajan mukaan vuosina 1979–2021 tapahtui 48 000 islamilaista terrori-iskua, joissa kuoli yli 200 000 ihmistä.
Sota islaminuskossa

Terrorismia ei tunneta islamilaisessa oikeusperinteessä. Arabiankielinen terrorismia tarkoittava sana (irhāb) on peräisin  Koraanin sotasaaliiden suurasta (8:60), missä se tarkoittaa kauhun herättämistä vihollisessa. Tämä käsite ei  koskaan saanut šariassa virallista asemaa. Klassiset muslimijuristit tunsivat kolme perustelua sodalle (jus ad bellum). Ne olivat 1) jihad eli pyhä sota ei-muslimeja vastaan, 2) baghy eli muslimien kapina hallitsijaansa vastaan  sekä ḥirāba (ryöstely, maantierosvous; Koraani 5:33).
Sota islaminuskossa > Jihad

Jihad eli "pyhä sota" on laillista, mutta sen aloittamiseen vaaditaan šarian mukaan kalifin määräys tai casus belli, kuten ulkopuolinen hyökkäys.
Sota islaminuskossa > Hirāba

Ainoastaan hirāba, joka ymmärretään pienen joukon tekemäksi rosvoiluksi ja väkivallaksi, on šariassa katsottu ehdottoman tuomittavaksi, ja siitä on säädetty ankaria rangaistuksia.
Sota islaminuskossa > Baghy

Tarpeeksi suurta määrää kapinallisia, joilla oli oikeutettu syy, ei saanut rangaista, mutta heidät sai pysäyttää. Joidenkin oikeusoppineiden mielestä oikeutettu kapina ei täyttänyt baghyn tuntomerkkejä. Imaami Ibn Taymiyyah  (1263–1328) toteaa, että kapinoitsijoita on ensin varoitettava, ja vasta sen jälkeen on lupa käyttää väkivaltaa heitä vastaan. Baghyn laillinen pohja on seuraavissa Koraanin (49:9) sanoissa:
Ja jos kaksi uskovaisten ryhmää joutuu riitaan, tehkää sovinto heidän välilleen. Mutta jos toinen niistä menettelee väärin toista kohtaan, taistelkaa väärintekijää vastaan siksi, kunnes hän jälleen mukautuu Jumalan käskyyn; jos hän taipuu tähän, tehkää heidän välillään oikeudenmukainen sovinto ja toimikaa tasapuolisesti. Totisesti, Jumala rakastaa niitä, jotka noudattavat oikeutta.
Islamilainen terrori nykyisin

Egyptin muslimiveljeskunta teki pommi-iskuja jo 1940-luvulla, mutta islamilainen terrorismi sai suuret mittasuhteet vasta 1970-luvun lopulla, jolloin militantit järjestöt, kuten Palestiinan vapautusjärjestö PLO ja saksalainen ei-islamilainen ja äärivasemmistolainen Punainen armeijakunta kehittivät modernin terrorin perusmenetelmät kuten pommi-iskut, panttivankien ottamisen, kaappaukset ja salamurhat. Islamilaisen terrorismin yleisyys ja tekojen julmuus lisääntyivät  2000-luvulle tultaessa, jolloin jo suurin osa uhreja vaativista hyökkäyksistä maailmanlaajuisesti oli muslimiterroristien tekemiä.
Islamilaisen terrorismin moderni historia alkoi Syyriassa ja Egyptissä 1970-luvulla, missä hyökättiin hallitusta vastaan. Iskuihin kuului Egyptin presidentin Anwar Sadatin salamurha vuonna 1981. 1980-luvulla shiialainen Hizbollah teki näyttäviä itsemurhaiskuja ja otti panttivankeja ​​Libanonissa ja muualla. 1990-luvulla terroristitaktiikoita käytettiin laajalti, erityisesti Algeriassa, Egyptissä, Israelissa (Hamas), Filippiineillä, Kashmirissa ja Pakistanissa.
1990-luvulla sunnalainen terrorismi muuttui maailmanlaajuiseksi ensin hyökkäyksillä Ranskaa vastaan Algeriassa, sitten al-Qaidan operaatioilla Yhdysvaltoja vastaan. Ne huipentuivat 11. syyskuuta 2001 tehtyyn hyökkäykseen USA:ssa. 2000-luvulla al-Qaida ja siihen liittyvät ryhmät käynnistivät itsemurhaiskuja eri puolilla maailmaa, erityisesti Balissa, Istanbulissa, Riadissa, Madridissa, Lontoossa, Ammanissa, Sharm el-Sheikhissä ja Islamabadissa sekä vuoden 2003 jälkeen Irakissa.
Amerikkalaisen toimittajan Daniel Pearlin sieppaus ja murha Pakistanissa aloitti panttivankien kaappaamisen vuodesta 2002 lähtien erityisesti Irakissa. Tšetšeenimilitantit ottivat panttivankeja Moskovan teatterissa vuonna 2002 ja Beslanin koulussa Pohjois-Ossetiassa vuonna 2004. Islamistit eivät ole käyttäneet kemiallisia, biologisia tai ydinaseita, mutta al-Qaida on ilmoittanut aikomuksestaan käyttää ja  kehittää myös tällaisia ​​aseita. Vuonna 2003 saudi-arabialainen uskonoppinut Nasir al-Fahd julkaisi fatwan, joka hyväksyi niiden käytön länsimaisia ​​siviilejä vastaan.
Muslimien suhtautuminen terroriin > Terrorin perustelut

Islamistimilitantit yleensä kieltävät olevansa  "terroristeja". He pitävät itseään mujahidineina, jotka harjoittavat islamilaisen lain mukaista jihadia uskottomia vastaan. He katsovat, että  uskottomien uhka ja kalifin puuttuminen oikeuttavat yksilöllisen  jihadismin. Silloin kun vihollinen on muslimi, turvaudutaan ekskommunikaatioon (takfīr) eli julistetaan tietyt muslimit uskottomiksi. Esimerkiksi sunnit ja shiiat voivat tehdä näin toisilleen. Näin saadaan oikeutus väkivallan käyttöön. Katsotaan myös, että siviilit eivät ole ulkopuolisia, koska he äänestävät, maksavat veroja, työskentelevät hallitukselle tai heidät voidaan kutsua palvelemaan armeijaa. Katsotaan, että itsemurhaiskut eivät ole islamin kieltämiä itsemurhia, vaan marttyyrikuoleman tavoittelua. Teot ovat oikeasuhtaisia vastauksia muslimien kohtaamaan sortoon.
Jotkut aktivistit ovat silti omaksuneet myös terroristi-identiteetin. Palestiinalainen 'Abdallah 'Azzam (k. 1989) kirjoitti: "Jos jihadin valmistelu on terrorismia, sitten me olemme terroristeja." Koraanin jakeisiin 8:60 vedoten saudilainen uskonoppinut Hamud al-Shu'aybi (k. 2002) katsoi terrorismin olevan velvollisuus jihadissa. Syyrialainen  Abu Mus'ab al-Suri piti "yksittäisen terroristin jihadia" tärkeänä strategisena keinona nykypäivän mujahidineille. "Irhābī" ja "terroristi" ovat yleisiä lempinimiä radikaalien islamististen keskustelupalstoilla Internetissä.
Bosnian sodan aikana egyptiläinen uskonoppinut Muhammad Metwalli al-Sha'rawi julisti, että muslimien on lupa orjuuttaa sotavankinsa ja raiskata vangitut naiset.