stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Madagaskar
Hallinnollinen jako

Madagaskar jakautui aiemmin kuuteen provinssiin, mutta vuoden 2007 kansanäänestyksessä provinssijaosta luovuttiin. Niiden sijaan maa on jaettu 22 hallintoalueeseen. Vallan hajauttaminen on osa Madagaskarin kehityspolitiikkaa, mutta muutokset ovat edelleen käynnissä.
Talous

Vuoden 2009 bruttokansantuotteesta maanviljely tuotti 26 prosenttia, teollisuus ja rakentaminen 16,6 prosenttia ja palvelu ja muut 57 prosenttia. Maatalous, kalastus ja metsätalous työllistävät yhdessä 80 prosenttia väestöstä. Maatalouden tuotteita ovat kahvi, vanilja, sokeriruoko, mausteneilikka, kaakao, riisi, kassava, pavut, banaanit ja maapähkinät.
Vuonna 2009 tärkeimmät vientituotteet olivat kahvi, vanilja, nilviäiset, sokeri, puuvillakangas, kromiitti ja öljytuotteet. Viennin yhteisarvo oli 1,045 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Suurimmat viennin kohdemaat olivat Ranska (28,9 %), Yhdysvallat (20,49 %), Saksa (5,89 %) ja Kiina (4,36 %). Tuonti keskittyi Kiinaan, Thaimaahan, Bahrainiin, Ranskaan ja Yhdysvaltoihin. Sen kohteena olivat kulutustavarat, öljy ja elintarvikkeet.
Madagaskar tuottaa 80% maailman vaniljasta, ja sen maailmanmarkkinahintojen vaihtelu vaikuttaa talouteen.
Talousuudistukset aloitettiin 1980-luvulla laajalla yksityistämisohjelmalla. 1990-luvun loppupuolella talouskasvu oli vakaata, mutta korruptio oli räikeää ja köyhyys vaivasi varsinkin maaseudun asukkaita. Vuoden 2002 poliittisen kriisin jälkeen aloitettiin vakauttamisohjelma, ja muut maat lupasivat Madagaskarille talousapua. Vuonna 2009 alkanut kriisi on vaikuttanut pitkään negatiivisesti myös liiketoimintaan.
Joulukuussa 2010 YK:n alainen Maailman elintarvikeohjelma WFP raportoi Madagaskaria uhkaavasta nälänhädästä. Kuivuus pilasi maanviljelijöiden satoja. Perättäiset kuivuusjaksot pahensivat tilannetta, jota vuonna 2021 kutsuttiin katastrofiksi.
Talous > Liikenne

Madagaskarilla on kaikkiaan 84 lentopaikkaa, mutta vain yhden kiitotie on yli kolme kilometriä pitkä. Antananarivon kansainvälistä lentoasemaa ollaan laajentamassa, ja tavoitteena on että asema palvelisi 2 500 matkustajaa. Kiitotien jatkamista suunniteltiin tehtäväksi vuoden 2011 loppuun mennessä 500 metrillä niin, että Airbus A380 pystyy laskeutumaan sille.
Rautateitä on 854 kilometriä ja päällystettyjä maanteitä 7 617 kilometriä. Tärkeimmät satamat ovat Antsiranana, Mahajanga, Toamasina ja Toliara.
Väestö

Madagaskarilla on kaksi virallista kieltä: ranska ja malagassi. Väestön etninen tausta on kirjava: esi-isissä on malaji-indonesialaisia, arabeita, afrikkalaisia, intialaisia ja ranskalaisia. Madagaskarilaisista 52 prosenttia harjoittaa luonnonuskontoja, kristittyjä on 41 prosenttia ja muslimeita seitsemän prosenttia. Saaren väestö on geneettisesti ainutlaatuinen. Asukkaat polveutuvat noin puoliksi Borneosta ja puoliksi Itä-Afrikasta tulleista siirtolaisista.
Madagaskarin väestö on perinteisesti jaettu 20 etniseen ryhmään, mutta jako ei ole välttämättä tarkka. Etnisen ryhmän merkitys yhteisössä on vähenemään päin. Suurempi ero kuin eri etnisten ryhmien välillä vallitsee rannikon asukkaiden (côtiers) ja sisämaan ylänköjen väestön välillä. Tämäkään jako ei ole täysin tarkka, sillä esimerkiksi monet ”rannikoiden asukkaat” eivät itse asiassa asu lähelläkään rannikkoa. Tarkemmin jako voidaankin määritellä sisämaassa sijainneen Imerinan valtakunnan rajojen mukaan.
Madagaskarin ulkopuolelta tulleet vähemmistöt muodostavat noin 1,7 prosenttia väestöstä. Ranskan siirtomaakauden seurauksena maahan tuli monia virkamiehiä ja sotilashenkilöitä, joista osa on jäänyt maahan. Lisäksi maassa on ranskalaisia liikemiehiä ja plantaasinomistajia. 1990-luvun alussa Madagaskarissa työskenteli arviolta 18 000 Ranskan kansalaista. Komorilaiset muodostivat historiallisesti merkittävän maan ulkopuolelta tulleen vähemmistön. Heidän lukumääränsä pieneni kuitenkin nykyiseen 25 000:een Mahajangan vuoden 1976 rotumellakoiden jälkeen, jolloin 1 400 komorolaista kuoli ja 20 000 lähti maasta. Intian ja Pakistanin alueelta tulleiden jälkeläisiä on maassa noin 17 000, ja he ovat keskittyneet maan länsirannikolle. Kiinalaisia on noin 9 000, ja he ovat keskittyneet maan itärannikolle ja pääkaupunki Antananarivoon.
Väestö > Koulutus

Koulunkäynti on periaatteessa pakollista 6–14 vuoden iässä. Maaseudulla tästä lipsutaan, kun lasten halutaan osallistuvan perheen elättämiseen. Kulttuuriin kuuluu, että perimätiedon oppimista ja vanhempien kunnioittamista pidetään usein vähintään yhtä tärkeänä kuin koulusivistystä.
Koulujärjestelmän uudistukset nostivat maan lukutaitoprosentin vuoden 1966 tasolta 38 prosentista vuoden 1991 tasolle 80 prosenttiin. Madagaskarin väestöstä noin 68,9 prosenttia osaa lukea, miehistä 75,5 prosenttia ja naisista 62,5 prosenttia (vuoden 2003 arvio).
Maan vanhin yliopisto on vuonna 1955 perustettu Antananarivon yliopisto. Sen nimi oli välillä Madagaskarin yliopisto, mutta kun muissa kaupungeissa toimineet tytäryliopistot itsenäistyivät vuonna 1988, yliopisto otti vanhan nimensä takaisin. Siinä on kuusi tiedekuntaa: taloustieteellinen, humanistinen, lääketieteellinen, luonnontieteellinen tiedekunta, kasvatustieteen normaalikoulu, maatalouskorkeakoulu ja teknillinen korkeakoulu. Vuodesta 1988 alkaen Toamasinassa, Antsirananassa, Mahajangassa, Toliarassa ja Fianarantsoassa on ollut yliopistot.
Kulttuuri

Vaikka Madagaskar sijaitsee Afrikan mantereen läheisyydessä, muun Afrikan vaikutus madagaskarilaiseen kulttuuriin on ollut vähäinen. Saarella puhuttava kieli malagassi kuuluu austronesialaiseen kielikuntaan ja on läheistä sukua useille Kaakkois-Aasiassa puhutuille kielille. Sen läheisin sukukieli on Etelä-Borneossa puhuttu ma’anyanin kieli. Malagassin kielessä on yli 20 murretta, jotka ovat saaneet vaikutteita bantukielistä, swahilista, englannista, arabiasta ja ranskasta.
Madagaskarilaisten perusravintoa on riisi. Sen lisukkeena syödään jotain proteiinipitoista, kuten kalaa tai lihaa, ja lisäksi usein keitettyjä vihanneksia. Pääruoka voidaan paistaa, grillata tai keittää joko vedessä tai kookosmaidossa.
Suuria madagaskarilaisia perhejuhlia ovat häät ja poikien ympärileikkaustapahtuma. Maan itäosassa on tapana järjestää seitsemän vuoden välein yleinen poikien ympärileikkaus. Kuolleiden esi-isien kunnioittaminen on tärkeä myös kristinuskoa harjoittaville madagaskarilaisille, ja hautajaiset ovat suuri rituaali. Vainajia ei yleensä haudata yleisille hautausmaille, vaan kullakin perheellä on oma hautakammionsa. Eräillä alueilla on tapana kaivaa edesmenneiden omaisten luut esille ja kääriä ne uusiin käärinliinoihin kalliissa juhlassa, jossa tarjotaan ruokaa ja juomaa laajalle sukulaisten ja ystävien piirille.
Madagaskarilaiset kirjailijat ovat kirjoittaneet sekä ranskaksi että malagassiksi. Ranskankielisiä runoja julkaistiin antologiassa jo siirtomaakaudella vuonna 1948. Ulkomailla asuvat madagaskarilaissyntyiset kirjailijat ovat saaneet tuotantoaan julkaistua Ranskassa, mutta monien kotimaassaan pysyneiden tekstit leviävät vain julkaisemattomina käsikirjoituksen kopioina. Madagaskarilaisista yhtyeistä maailmalla on ahkerasti kiertänyt Tarika.
Kulttuuri > Media

Valtiolla on valtakunnalliset televisio- ja radioyhtiöt, mutta kaupallisia paikallisradioita on paljon. Myös kaupallisia televisioyhtiöitä on kolme. Viestintäyhtiö MBS (Malagasy Broadcasting System) ylläpitää radio- ja televisioasemia, ja sen omistaa syrjäytetty presidentti Ravalomanana. Päivittäin ilmestyy neljä sanomalehteä.
Kulttuuri > Urheilu

Madagaskar on osallistunut kesäolympialaisiin vuodesta 1964 alkaen, mutta jätti vuosien 1976 ja 1988 kisat väliin. Vuoden 2006 talvikisoissa madagaskarilainen Mathieu Razanakolona osallistui alppihiihtoon. Madagaskarin olympiajoukkue ei ole saanut mitaleita. Madagaskarin jalkapallomaajoukkue ei ole menestynyt kansainvälisissä turnauksissa. FIFAn rankingissa lokakuussa 2014 se oli sijalla 143. Maassa toimii 220 jalkapallojoukkuetta ja niissä yli 30 000 rekisteröitynyttä pelaajaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madagaskar Wikimedia Commonsissa
Madagaskarin valtion internetsivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
BBC Country profile: Madagascar (englanniksi)
Globalis.fi: Madagaskarin maaprofiili (Arkistoitu – Internet Archive)
Madagaskarin provinssit
Antananarivon provinssi
Antsirananan provinssi
Fianarantsoan provinssi
Mahajangan provinssi
Toamasinan provinssi
Toliaran provinssi
| n k Afrikan valtiot |
| --- | --- | --- |
|  Pohjois-Afrikka |  Algeria  Egypti  Libya  Marokko  Mauritania  Sudan  Tunisia  |  |
|  Länsi-Afrikka |  Benin  Burkina Faso  Gabon  Gambia  Ghana  Guinea  Guinea-Bissau  Kamerun  Kap Verde  Kongon tasavalta  Liberia  Mali  Norsunluurannikko  Niger  Nigeria  Päiväntasaajan Guinea  São Tomé ja Príncipe  Senegal  Sierra Leone  Togo  |  |
|  Keski-Afrikka |  Burundi  Keski-Afrikan tasavalta  Kongon demokraattinen tasavalta  Ruanda  Tšad  |  |
|  Itä-Afrikka |  Djibouti  Eritrea  Etelä-Sudan  Etiopia  Kenia  Seychellit  Somalia  Tansania  Uganda  |  |
|  Eteläinen Afrikka |  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Komorit  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Swazimaa  Sambia  Zimbabwe  |  |
 Itsehallintoalueet: Länsi-Sahara kiistanalainen alue  Mayotte  Réunion  Saint Helena 
| n k Eteläisen Afrikan kehitysyhteisö (SADC) |
| --- | --- |
Jäsenvaltiot:  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Kongon demokraattinen tasavalta  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Sambia  Seychellit  Swazimaa  Tansania  Zimbabwe 
Madagaskar satelliittikuvassa syyskuussa 2003.
Madagaskarin kartta.
Magical Ring

| Magical Ring Clannad |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: maaliskuu 1983
 Tuottaja(t): Richard Dodd
 Tyylilaji: folk
 Kesto: 35.57
 Levy-yhtiö: RCA
Clannadin muut julkaisut
| Fuaim 1982 | Magical Ring 1983 | Legend 1984 |
Magical Ring on irlantilaisen folk- ja folkrock- yhtye Clannadin seitsemäs studioalbumi vuodelta 1983. Albumilla on sekä iirin että englanninkielsiä lauluja, jotka ovat yhtä lukuun ottamatta yhtyeen jäsenten tekemiä tai traditionaalisia. Albumin tunnetuin kappale on  "Theme from Harry's Game".
Kappaleet

Theme from Harry's Game (P.Ó'Braonáin) 2:30
Tower Hill (P.Ó'Braonáin) 3:51
Seachrán Charn tSiail (Trad.Arr:Clannad) 2:20
Passing Time (P.Ó'Braonáin-C.Ó'Braonáin) 3:44
Coinleach Glas an Fhómhair (Trad.Arr:Clannad) 5:57
I See Red (Jim Rafferty)
Tá Mé Mo Shuí (Trad.Arr:Clannad) 3:13
Newgrange (C.Ó'Braonáin) 4:03
The Fairy Queen (Trad.Arr:Clannad) 2:40
Thíos Fá'n Chósta (P.Ó'Braonáin-C.Ó'Braonáin-P.Ó'Dúgaín)
Kokoonpano

Nimet ovat niiden iiriläisessä muodossa (Ó' Braonáin = Brennan, Ó' Dúgáin = Duggan)
Ciarán Ó' Braonáin – basso, kitara, kosketinsoittiimet, laulu
Máire Ní Bhraonáin – laulu, harppu
Pól Ó' Braonáin – huilu, kitara, lyömäsoittimet, laulu
Noel Ó' Dúgáin – kitara, laulu
Pádraig Ó' Dúgáin – kitara, laulu
Vierailevat muusikot

James Delaney - kosketinsoittimet, syntetisoijat
Charlie Morgan - rummut
Frank Ricotti - lyömäsoittimet
Alan Dunn - haitari
Ed Deane - sähkökitarasoolo
Albumin tuotti Richard Dodd ja äänittäjinä toimivat Dodd ja Austin Ince. "Theme from Harry's Game" on tehty Dublinissa Windmill Lane - studiossa. Muutoin nauhoitukset ja miksaukset on tehty Lontoossa Nova - studiossa.
Ulkoasu

Kannen suunnittelu - Rob O'Connor
Kannen kuvat Nick Yates, yhtyeen kuva Gered Mankowitz
Luonnonvarakeskus

| Luonnonvarakeskus |
| --- | --- |

 Luken päätoimipiste sijaitsee Viikin Latokartanossa.
Tutkimuslaitoksen tiedot
Perustettu:  2015
Sijainti:  22 toimipaikkaa
Pääkonttori:  Viikin tiedepuisto Latokartanonkaari 9 Viikki, Helsinki
Ministeriö:  Maa- ja metsätalousministeriö
Tutkimusala:  Biotalous
Työntekijöiden määrä:  1 334 (2023)
Budjetti:  151,1 milj. € (2023)
Johtaja:  Johanna Buchert
Luonnonvarakeskus (Luke) on maa- ja metsätalousministeriön alainen tutkimuslaitos, joka aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2015. Luonnonvarakeskus muodostettiin yhdistämällä Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus MTT, Metsäntutkimuslaitos Metla, Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos RKTL sekä Maa- ja metsätalousministeriön tietopalvelukeskus Tiken tilastotuotanto.
Luonnonvarakeskus on VTT:n jälkeen Suomen toiseksi suurin tutkimuslaitos.
Luken pääjohtaja on 10. syyskuusta 2018 alkavalla viisivuotiskaudella tekniikan tohtori Johanna Buchert. Häntä edelsi Tampereen yliopiston rehtoriksi siirtynyt filosofian tohtori, professori Mari Walls.
Tehtävät

Luonnonvarakeskuksesta annetun lain mukaan sen toimialaa on uusiutuvien luonnonvarojen kestävään käyttöön perustuvan kilpailukykyisen elinkeinotoiminnan sekä hyvinvoinnin ja maaseudun elinvoimaisuuden edistäminen. Keskuksen tehtävänä on harjoittaa toimialallaan tieteellistä tutkimus- ja kehittämistoimintaa, tuottaa tietoa ja asiantuntijapalveluita yhteiskunnallisen päätöksenteon sekä viranomaistoiminnan tueksi, harjoittaa tiedon ja teknologian siirtoa, tuottaa  tilastoja ja ylläpitää  rekistereitä. Myös geenivarojen monimuotoisuuden säilyttämiseen liittyvät tehtävät ja kansainvälisen yhteistyön edistäminen lukeutuvat tutkimuslaitokselle säädettyihin tehtäviin.
Tutkimuksen teemat

Luken tutkimus on ryhmitelty neljään tutkimusohjelmaan: Kannattava ja vastuullinen alkutuotanto,  Biokiertotalous, Ilmastoviisas hiilenkierto ja Sopeutumis- ja palautumiskykyinen biotalous. Lisäksi Lukella on viranomais- ja asiantuntijapalveluihin keskittyvä ohjelma,  Viranomais- ja asiantuntijapalvelut.
Toimipaikat

Luonnonvarakeskuksen johtokeskus sijaitsee  Helsingissä Viikin kampuksella. Luonnonvarakeskuksen alueellisen toiminnan strategian mukaan Luonnonvarakeskuksella on neljä päätoimipaikkaa:  pääkonttori pääkaupunkiseudulla, Jokioinen, Joensuu ja Oulu. Maakunnissa on lisäksi yli 20 toimipistettä.
Vz 58

Vz 58 P kantohihnoineen
Vz 58 on Tšekkoslovakiassa suunniteltu ja valmistettu rynnäkkökivääri. Asetta valmisti Česká Zbrojovka a.s. Uherský Brod, lyhyesti ČZ. Tämän mukaan myös Čz 58 -mallinimeä käytetään joskus.
Yleistä

Vz 58 on kaasumäntä-toiminen kaasuputken, männän ja sen liikkeen välittävän tangon sijaitessa piipun yläpuolella. Niitä suojaa tukki. Kaareva lipas on aseen alla tukin ja liipasinkaaren välissä. Varmistin on sivulla pistoolikahvan yläpuolella. Takatähtäin on käsituen takaosassa. Rakenteiden ja mekanismien sijoittelun vuoksi Vz muistuttaakin Neuvostoliitossa suunniteltua ja valmistettua AK-47 - rynnäkkökivääriä. Vz 58:sta on kolme muunnosta. 58 P on perusversio, jossa ovat aikaisemmin puinen, myöhemmin puu-muovi - komposiitti - perä, tukki ja kahva. 58 Pi -mallissa on kiinnityspaikka yötähtäimelle, kookas liekinsammutin sekä kevyt haaratuki. 58 V -mallissa on taitettava, putkirunkoinen olkatuki.
Toiminta

Vz 58 käyttää alun perin Varsovan liiton standardipatruunaa 7,62 X 39 kuten AK - 47, mutta aseen mekanismi on oleellisesti erilainen. Lukon sulkumekanismi on versio erillisellä lukituskappaleella toteutetusta kaasumäntä-toimisesta aseesta. AK 47:n lukko on lukkiutessaan ja avautuessaan pyörähtävä, jonka saavat aikaan luistiin koneistettu ura ja lukon vastin.
Vz:n kaasumäntä välitystankoineen on lyhytiskuinen ja erillinen osa luistista. Luistiin on koneistettu urat, joihin liittyy lukituskappale. Luistin liikkuessa lukituskappaleen olakset vastaavat lukkoon koneistettuihin koloihin liikuttaen lukkoa luistin mukana. Luistin etuasennossa kappale painaa lukon olaksilla alas sulkien lukon patruunapesää vasten. Patruunan lauettua kaasumäntä työntää luistin liikkeelle ja sen urat nostavat lukituskappaleen ylös jolloin lukko pääsee liikkumaan ja heittää hylsyn ulos. Samalla luisti virittää iskuvasaran. Palatessaan lukko lataa uuden patruunan lippaasta ja iskuvasara lyö lukossa olevan erillisen iskupiikin takaosaan lukon ollessa kiinni.
Tuotannosta

Vz 58:sta valmistettiin erilaisia koemalleja mm. Tšekkoslovakian omalle 7,62 x 45 mm patruunalle sekä 9 x 19 Parabellum - kaliperille. Omaa patruunaa ei kehitetty pidemmälle standardin tullessa käyttöön. Asetta tuotettiin vuosina 1959 - 1984 920000 kpl. Asetta on käytetty esimerkiksi Tšekkoslovakiassa ja siitä syntyneissä Tšekissä ja Slovakiassa, Kuubassa, Intiassa ja Libyassa.
Aseen on Tšekin armeijassa korvannut ČZ:n valmistama CZ-805-Bren - rynnäkkökivääri vuodesta 2012 alkaen.
Ominaisuuksia

Kaliperi 7,62 x 39 mm
Lipas 30 patruunaa, ei vaihtokelpoinen AK:n lippaaseen
Pituus 843 mm
Paino 3,11 kg
Teoreetinen tulinopeus n. 800 ls/min
Luodin lähtönopeus 710 m/sek
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vz 58 Wikimedia Commonsissa
Raimo Siltala

Raimo Olavi Siltala (s. 18. toukokuuta 1960 Raisio) on suomalainen oikeustieteilijä, joka toimii Turun yliopiston yleisen oikeustieteen professorina.
Ura

Siltala valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1985, oikeustieteen lisensiaatiksi vuonna 1988 ja oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1998 sekä kauppatieteiden maisteriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1986. Hän sai varatuomarin arvo vuonna 1990. Hänen väitöskirjansa A Theory of Precedent palkittiin Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen vuoden väittelijän palkinnolla vuonna 2000.
Siltala työskenteli Helsingin yliopiston yleisen oikeustieteen assistenttina vuosina 1986–1994, kansainvälisen yksityisoikeuden, erityisesti ulkomaankaupan, viransijaisena apulaisprofessorina vuosina 1995–2000 ja yliopistonlehtorina vuosina 2003–2004. Hän on ollut Turun yliopiston yleisen oikeustieteen professori määräaikaisena vuosina 2005–2009 ja vakinaisena vuodesta 2009 alkaen. Hän on myös toiminut kansainvälisen Bielefelder Kreis -tutkijaryhmän sihteerinä vuosina 1995–1996, oikeuskanslerinviraston esittelijänä vuonna 2005 sekä Helsingin yliopiston, Helsingin kauppakorkeakoulun ja Svenska handelshögskolanin yksityisoikeuden tutkijakoulun sivutoimisena johtajana vuosina 2005–2009. Siltala on saanut yleisen oikeustieteen dosentin arvon Helsingin yliopistossa vuonna 2001 ja Joensuun yliopistossa vuonna 2002. Vuonna 2022 hänet valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi.
Siltala on kirjoittanut Helsingin Sanomiin arvosteluja oikeudellisia ja filosofisia aiheita käsittelevistä kirjoista.
Julkaisuja

A Theory of Precedent: From Analytical Positivism to a Post-Analytical Philosophy of Law.  Oxford:  Hart, 2000.  ISBN 1-84113-123-7
Johdatus oikeusteoriaan.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2001.  ISBN 951-45-9464-9
Oikeustieteen tieteenteoria.  Helsinki:  Suomalainen Lakimiesyhdistys, 2003.  ISBN 951-855-198-7
Oikeudellinen tulkintateoria.  Helsinki:  Suomalainen Lakimiesyhdistys, 2004.  ISBN 951-855-236-3
Oikeudellisen ajattelun perusteet - Pääsykoekirja 2/2010.  Turku:  Turun yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta, 2010.  ISBN 978-951-29-4202-2
Law, Truth and Reason: A Treatise on Legal Argumentation.  Dordrecht:  Springer, 2011.  ISBN 978-94-007-1871-5
Isotuulihaukka

| Isotuulihaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Jalohaukkalinnut Falconiformes
Heimo::  Jalohaukat Falconidae
Suku::  Jalohaukat Falco
Laji::  alopex
Kaksiosainen nimi
 Falco alopex  Heuglin, 1861 
Katso myös
   Isotuulihaukka Wikispeciesissä   Isotuulihaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isotuulihaukka, aikaisemmalta nimeltään kettutuulihaukka (Falco alopex) on afrikkalainen jalohaukka.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 32–38 senttiä, siipien kärkiväli 76–88 senttiä ja paino 250–300 grammaa. Naaras on 3 prosenttia suurempi kuin koiras. Isotuulihaukan höyhenpuku on tiilenpunertava, alapuolelta mustajuovainen. Siivet ovat alapinnaltaan vaaleat erottuen selkeästi tummasta vartalosta. Silmän iiris on kellanruskea.
Esiintyminen

Isotuulihaukka elää Afrikassa Saharan eteläpuolella Sahelin alueella Malista ja Nigeristä lännessä Etiopiaan ja Keniaan idässä. Lajin elinympäristön ala on 4,8 miljoonaa neliökilometriä ja populaation koko on yli 10 000 yksilöä. Se on enimmäkseen paikkalintu, joka voi vaellella sade- ja kuivien kausien mukaan pohjoiseen tai etelään.
Elinympäristö

Laji asuu kuivilla ja kallioisilla avomailla, mielellään jyrkänteiden tuntumassa merenpinnasta yli kahden kilometrin korkeudelle.
Lisääntyminen

Isotuulihaukat voivat joskus pesiä löyhissä yhdyskunnissa, joissa voi olla jopa 20 paria. Pesä on paljaalla kalliolla jyrkänteen kolossa tai luolassa. Naaras munii kahdesta neljään munaa.
Ravinto

Ruokalistalla on enimmäkseen isokokoisia hyönteisiä ja liskoja, toisinaan myös pikkyjyrsijöitä ja lintuja.
Aiheesta muualla

kestreling.com (kuvia) (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q637624  Wikispecies: Falco alopex  ADW: Falco_alopex  ARKive: falco-alopex  Avibase: D2CAA18BE8B31EE1  BirdLife: 22696402  BOLD: 113114  BOW: foxkes1  CoL: 3DTFL  CMS: falco-alopex  eBird: foxkes1  EoL: 45514158  EURING: 32110  GBIF: 2481002  iNaturalist: 4660  IRMNG: 11058799  ITIS: 175627  IUCN: 22696402  NCBI: 495937  Observation.org: 73359  Open Tree of Life: 3596144  Paleobiology Database: 400642  Species+: 3694  Xeno-canto: Falco-alopex
Bantustan

Etelä-Afrikan ja Lounais-Afrikan (nykyinen Namibia) kartta. 
  Etelä-Afrikka
  Lounais-Afrikka

*Bantustanit (Lounais-Afrikka)
  Kaokomaa
  Ambomaa
  Damaramaa
  Kavango
  Itä-Caprivi 
  Bušmannimaa
  Hereromaa
  Rehoboth
  Tswanamaa
  Namamaa

*Bantustanit (Etelä-Afrikka)
  Bophuthatswana
  KwaNdebele
  Lebowa
  Venda
  Gazankulu
  KaNgwane
  KwaZulu
  Transkei
  Ciskei.
Bantustan oli maa-alue, joka varattiin mustien asuma-alueeksi Etelä- ja Lounais-Afrikassa apartheidin aikana. Nimeä bantustan käytettiin ensimmäistä kertaa 1940-luvun lopulla. Se rakennettiin bantukielten sanasta 'bantu', joka tarkoittaa ihmistä, ja indoiraanisten kielten '-stan'-päätteestä, joka tarkoittaa maata.
Etelä-Afrikan hallitus oli perustanut reservaatteja jo vuosina 1913 ja 1936 tarkoituksenaan erottaa mustat ja valkoiset eri alueille. Kansallispuolueen nousu valtaan 1948 antoi ministeri Hendrik Verwoerdille mahdollisuuden käyttää näitä reservaatteja hyödykseen, kun hän pyrki pitämään Etelä-Afrikassa valkoisen enemmistön.
Osa bantustaneista julistettiin 1970- ja 1980-luvuilla itsenäisiksi valtioiksi ja muillekin aiottiin tehdä niin. Niiden "itsenäisyyttä" ei kuitenkaan Etelä-Afrikan lisäksi tunnustanut mikään muu valtio, vaan Yhdistyneet kansakunnat tuomitsi niiden perustamisen ankarasti. Kun mustat pakotettiin "palaamaan" näihin "kotimaihin", heiltä saatettiin ottaa pois Etelä-Afrikan kansalaisuus ja heitä voitiin kohdella vierastyöläisinä. Suurin osa bantustanien asukkaista, esimerkiksi 65 % bophuthatswanalaisista, joutui työskentelemään vierastyöläisinä Etelä-Afrikan puolella.
Vuoden 1994 demokraattisten vaalien yhteydessä bantustanit liitettiin takaisin Etelä-Afrikkaan.
Lesotho ja Swazimaa eivät olleet bantustaneja, vaan kansainvälisesti tunnustettuja valtioita, jotka olivat itsenäistyneet 1960-luvulla Britanniasta.