stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tartus
Historia > Varhainen historia

Tartus sijaitsee kolmen kilometrin päässä merellä olevasta Arwadin saari. Mantereen asutus tunnettiin antiikin aikana aluksi nimellä Antaradus, ja se oli aluksi Araduksen (Arwad) saaren siirtokunta. Keisari Konstantinus I rakennutti asutuksen uudelleen (346 jaa.) ja paikkakunta kukoisti Rooman valtakunnan ja Bysantin aikana. Roomalaisaikana Antaradosia kutsuttiin nimellä Constantia, vaikkakin vanhempi nimi säilyi käytössä sen ohella. Arabit valloittivat paikalla sijainneen linnoituksen vuonna 638, jonka jälkeen kaupunki tuhottiin ja paikka oli pitkään asumaton. Kaupunki jälleenrakennettiin ja linnoitettiin kalifi Muawija I:n valtakaudella. Paikalle asettui sotilaita, joille jaettiin alueelta maata. Kaupungin edustalla oleva Arwadin saari valloitettiin Bysantilta vasta näihin aikoihin. Joidenkin lähteiden mukaan Nikeforos II Fokas epäonnistui kaupungin piirityksessä vuonna 968, kun taas joidenkin muiden lähteiden mukaan hän valloitti sen. Basileios II:n kaudella kaupunki oli joka tapauksessa jo takaisin Bysantin valtakunnan käsissä.
Historia > Ristiretket

Ristiretkeläiset valloittivat kaupungin ensimmäisen kerran vuonna 1099, mutta he menettivät sen hallinnan vain hieman myöhemmin. He valloittivat sen uudelleen vuonna 1102 ja kaupunki annettiin Raimund IV:lle. Viimeistään vuodesta 1158 kaupunkia hallitsi Temppeliherrain ritarikunta. Saladin hyökkäsi kaupunkia vastaan vuonna 1188. Sen puolustajat olivat vetäytyneet kahteen torniin, joista ensimmäinen kukistui nopeasti. Toisen tornin puolustajat taistelivat niin urhoollisesti, että Saladin päätti jättää kaupungin piirityksen sikseen. Esimerkkinä ristiretkeläisajan arkkitehtuurista 1200-luvulta on Tortosan Jumalanäidin katedraali, joka nykyään toimii kaupunginmuseona. Vanhassakaupungissa on 1100-luvun lopulta ja 1200-luvun alkupuolelta peräisin olevan Temppelinherrojen linnan jäänteet. Tartus kukistui sittemmin yhtenä viimeisistä ristiretkeläisten Lähi-idässä hallitsemista kaupungeista. Mamelukit valloittivat sen vuonna 1291 hieman Akkon kukistumisen jälkeen. Mamelukit eivät kuitenkaan vallanneet kaupungin edustan Arwadin saarta ja temppeliherrat valloittivat kaupungin takaisin saarelta käsin vuonna 1300 ja hallitsivat sitä vuoteen 1302 saakka. Arwad kukistui lopulta vuosina 1302-3.
Historia > Nykyaika

Ristiretkien jälkeen Tartusin asukasluku pieneni ja siellä oli vain vähän asukkaita aina 1900-luvulle saakka. Kaupunki elpyi Ranskan hallitessa Syyriaa ja jälkimmäisen itsenäistyttyä toisen maailmansodan jälkeen. Sen kasvuun vaikutti etenkin tärkeän satamakaupunki İskenderunin menetys Turkille vuonna 1939, mikä pakotti rakentamaan satamia muualle. Kaupunkiin kehittyi kalastusteollisuutta ja sinne rakennettiin Irakista tulevan öljyputken päätepiste. 1970-luvun alulta lähtien Tartus on ollut samannimisen maakunnan keskus.
Aluksi Neuvostoliitto ja myöhemmin Venäjä on vuodesta 1971 vuokrannut laivastoasemaa Tartusin sataman pohjoisosasta. Vuonna 2015 on uutisoitu Venäjän osallistuvan Tartusin satamasta noin 55 kilometriä pohjoiseen sijaitsevan Latakian Bassel al-Assadin kansainvälisen lentoaseman laajennukseen. Lentoaseman yhteydessä toimii Syyrian ilmavoimien Jablan tukikohta ja Venäjä on käyttänyt kenttää huoltokuljetuksiinsa. Amerikkalaislähteet ovat epäilleet lentoasemalle rakennettujen uusien parakkien palvelevan Venäjän sotavoimien läsnäoloa Syyriassa.
Väestö

Vuonna 2004 Tartusissa oli 115 769 asukasta. Suurin osa kaupungin asukkaista on muslimeja, mutta siellä asuu myös merkittävä ortodoksinen vähemmistö.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tartus (englanniksi) (homsonline.com)
Russian Naval Base at Tartus / Tartous (englanniksi) (globalsecurity.org)
Filosofia tai puhujaa esittävä muotokuva Tartusista.
Laiva Tartusin satamassa.
Tatin kieli

Tatin kielen puhuma-alue (keltaisella).
Tatin kieli eli tati (tatiksi тати, tati) on tatien ja vuoristojuutalaisten eli džuhurien puhuma iranilaisten kielten lounaisryhmään kuuluva kieli. Sitä puhutaan Azerbaidžanissa, Venäjällä lähinnä Dagestanissa ja Kabardi-Balkariassa sekä nykyään myös Israelissa.
Levinneisyys ja puhujien lukumäärä

Tatin kieli jakautuu etelä- ja pohjoismurteeseen, jotka ovat vain vaivoin toistensa puhujien ymmärrettävissä. Murrejako perustuu eri puhujaryhmien uskontoon. Etelämurretta puhuvat islamia tunnustavat muslimitatit, jotka asuvat koillis-Azerbaidžanin maaseudulla sekä Apšeronin niemimaalla. Sen puhujia ovat myös Matrasin ja Kilvarin kylissä asuvat Armenian kirkkoon kuuluvat armenialaistatit. Pohjoismurretta puhuvat juutalaisuutta tunnustavat tatit eli vuoristojuutalaiset, jotka 1990-luvulle saakka asuivat pääosin Dagestanissa, Kabardi-Balkariassa ja muualla Pohjois-Kaukasiassa.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan tateja oli Azerbaidžanissa 10 200 henkeä. Azerbaidžanin tatit ovat pitkälti sulautuneet azereihin ja puhuvat toisena kielenään azeria sekä usein myös venäjää, lezgiä tai armeniaa.
Neuvostoliiton ja Venäjän väestönlaskennoissa Dagestanin ja Pohjois-Kaukasian tatin puhujat on rekisteröity osin tateiksi ja osin vuoristojuutalaisiksi (ja mahdollisesti myös muiksi juutalaisiksi), mikä vaikeuttaa todellisen puhujamäärän arviointia. Venäjällä tatin kieltä puhui vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan 16 500 tatia ja 8 600 vuoristojuutalaista. Vuonna 2002 tatin puhujia oli enää 3 000 henkeä, näistä 1 800 Dagestanissa ja 220 Kabardi-Balkariassa. Väestömäärän romahtamista selittää tatia puhuvien juutalaisten muutto Israeliin. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 2 000 tatin puhujaa.
Murteet

Pohjoismurre on etelämurretta arkaaisempi ja saanut vähemmän vaikutteita muista kielistä. Siihen kuuluvat myös Azerbaidžanin Oğuzin ja Quban kaupungissa puhutut kielimuodot, jotka poikkeavat huomattavasti muista pohjoismurteista.
Etelämurre on jakautunut lukuisiksi alamurteiksi, joiden väliset erot heijastelevat vanhaa uskonnollista jakoa šiialaisten ja sunnalaisten välillä. Azerin kielen vaikutus tuntuu etelämurteessa kaikilla kielen tasoilla. Siinä ei myöskään ole pohjoismurteessa esiintyviä heprealaisia lainasanoja.
Kirjakieli

Tatin kirjakieli perustuu pohjoismurteeseen ja sitä käyttävät ainoastaan vuoristojuutalaiset eli džuhurit. Ensimmäiset heprealaisella kirjaimistolla painetut kirjat ilmestyivät vuosina 1908–1909. Vuosina 1928–1930 heprealaisesta kirjoituksesta siirryttiin latinalaiseen ja vuonna 1938 kyrilliseen kirjaimistoon. Venäjästä poikkeavia äänteitä ilmaistaan erilaisilla kirjainyhdistelmillä, lisämerkkejä on muiden Dagestanin kielten tapaan vain yksi: Ӏ.
1920–1930-luvulla syntyi laaja tatinkielinen kaunokirjallisuus, julkaistiin sanomalehteä ja vuonna 1935 perustettiin ammattiteatteri Derbentiin. Tatinkielinen kouluopetus ja kirjakielen käyttö lakkautettiin vuonna 1948 ja aloitettiin uudelleen vasta vuoden 1953 jälkeen. 1990-luvulla tatin kielellä julkaistiin Dagestanissa oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta sekä yhtä sanomalehteä. Kieltä käytettiin jonkin verran myös radiossa ja televisiossa. Mahatškalassa toimi tatinkielinen kansanteatteri. Kirjakielen nykyisestä käytöstä Dagestanissa tai Israelissa ei ole tietoa.
Taurian puisto

Taurian puisto.
Taurian puisto (ven. Таври́ческий сад, Tavritšeski sad) on 21,1 hehtaarin laajuinen puistoalue Pietarin keskustassa Venäjällä.
Arkkitehti Ivan Starovin ja puutarhuri William Goldin suunnittelema maisemapuisto on istutettu vuosina 1783–89 vieressä sijaitsevan Taurian palatsin yhteyteen. Tasaiseen maastoon kaivettiin kaksi lampea, jotka täytettiin Liihan kanavan vedellä. Kaivuutöiden yhteydessä syntyneestä maa-aineksesta laadittiin pieniä kukkuloita. Puisto avattiin yleisölle vuonna 1866. Alkuperäistä suunnitelmaa muutettiin 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Ympäröivä aita on vuodelta 1896.
Vuonna 1930 alue nimettiin Ensimmäiselle viisivuotissuunnitelmalle omistetuksi kulttuuri- ja lepopuistoksi. Toisen maailmansodan aikana sitä käytettiin sotilaiden koulutukseen, kuorma-autojen korjauspaikkana ja kasvimaana. Vuodesta 1956 lähtien siellä toimi kaupungin lastenpuisto.
Vanhoja tammia, lehtikuusia ja lehmuksia on säilynyt etupäässä puiston reunamilla. Keskiosassa on nurmialueita sekä sodan jälkeen istutettuja puita ja pensaita. Puistossa on Leningradin puolustuksen nuorille sankareille omistettu muistomerkki (1962) sekä Pjotr Tšaikovskin (1990) ja Sergei Jeseninin (1995) patsaat. Viimeisimmät uudistus- ja korjaustyöt tehtiin 2000-luvun alussa. Kova käyttö lasten leikkipaikkana ja pallokenttänä kuluttaa puiston istutuksia.
Taurian puisto sijaitsee kaupungin keskustassa Špalernaja-, Tavritšeskaja-, Kirotšnaja- ja Potjomkinskajakatujen ympäröimänä. Lähin metroasema on Tšernyševskaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taurian puisto Wikimedia Commonsissa
| n k Pietari |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Yleistä |  Tulvat  Historia Pietari Suuri  Pietari-Paavalin linnoitus  Dekabristikapina  Verisunnuntai  Pietarin neuvosto  Leningradin piiritys  Leningradin juttu  |  |
| Maantiede |  Itämeri Suomenlahti  Pietarin saaret Kivisaari  Koivusaari  Vasilinsaari  Konnunlahti  Moika  Neva  Suzdalinjärvet  Tuutarinjärvi  Tulvapato  Uusi Hollanti  |  |
| Koulutus ja tiede |  Tiedeakatemia  Pietarin valtionyliopisto  Lääketieteellinen  Luoteinen lääketieteellinen  Pediatrinen lääketieteellinen  Teknologinen instituutti  Herzenin pedagoginen yliopisto  Mihailovin tykistöakatemia  |  |
| Kulttuuri |  Museot Eremitaaši  Pietarhovin palatsi  Taideakatemia  Talvipalatsi  Venäläisen taiteen museo  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Mariinski-teatteri  Music Hall  Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti  Puistot Jusupovin puisto  Katariinan puisto  Kesäpuisto  Taurian puisto  Urheilu SKA  Spartak  Zenit  |  |
| Liikenne |  Pulkovo  Satamat Merimatkustajasatama  Morskoi vokzal  Suursatama  Kehätiet  Metro Frunze–Primorje  Kirov-Viipuri  Moskova-Petrograd  Neva-Vasilinsaari  Pravoberežnaja  Sillat  Ratayhteys Baltian asema  Laatokan asema  Leninski prospekt  Moskovan asema  Suomen asema  Varsovan asema  Vitebskin asema  Pietari–Vologda  Kadut Englantilainen rantakatu  Mohovaja ulitsa  Nevski prospekt  Palatsirantakatu  Prospekt Engelsa  |  |
| Hallinnollinen jako |  Amiraliteetti Amiraliteetti  Kolomna (Pietari)  Frunze Kupsila  Kalinin Piskarjovka  Kirov Autuansaari  Uljaala  Kolpina Kolpina  Ust-Ižora  Kraassela Kraassela  Liiha  Rötsänsilta  Krasnogvardeiski Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  Kronstadt Kronstadt  Kurort Kellomäki  Kuokkala  Siestarjoki  Terijoki  Tyrisevä  Valkeasaari  Vammelsuu  Moskova  Neva Nevskaja zastava  Tuntia  Petrograd Korpisaari  Pietarhovi Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  Pietarin keskusta Liteinyi  Primorje Juntolovo  Revonnenä  Puškin Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  Vasilinsaari  Viipuri Levassova  Parkala  Parnas  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri Nevskin luostari  Amiraliteetti  Aurora  Iisakinkirkko  Jumalanäidin ennusmerkin kirkko  Kazanin katedraali  Mars-kenttä  Pietari-Paavalin katedraali  Pyhän kolminaisuuden katedraali  Senaatinaukio  Vaskiratsastaja  Verikirkko  |  |
Nikkilän rautatieasema

Nikkilän rautatieasema (lyh. Nlä, ruots. Nickby järnvägsstation) on Porvoon rataan kuuluva liikennepaikka Sipoossa. Se sijaitsee Nikkilän kylässä noin kymmenen kilometrin päässä Keravan rautatieasemalta. Nikkilän asema avattiin liikenteelle vuonna 1874. Henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1981 ja tavaraliikenne vuonna 1990. Vaihteet ja sivuraiteet purettiin vuonna 1997.
Nykyään asemalla pysähtyvät Porvoon museorautatien lättähatut kesälauantaisin, muu liikenne on ohimenevää tavaraliikennettä. Asemarakennus on yksityisomistuksessa. Se on oletettavasti toiminut aikanaan ratavartijan vahtitupana. Asema-alueeseen kuului myös kolme muuta asuintaloa.
Museorautatietä palvelee vuonna 2018 rakennettu puinen matkustajalaituri.
Tulevaisuudessa on mahdollista, että osa Helsingistä Keravalle kulkevista lähijunista jatkaisi Nikkilän asemalle asti. Matka Keravalta Nikkilään kestäisi 11 minuuttia. Suunnitellulla matkustajaliikenneosuudella olisi neljä asemaa: Kerava, Ahjo sekä Sipoon puolella Talma ja Nikkilä. Lisäksi Vaahteramäkeen suunnitellaan asemavarausta. Nikkilän uusi rautatieasema rakentuisi nykyisen eteläpuolelle omalle pistoraiteelleen. Asemavaraukset ja niitä ympäröivä maankäyttö on kirjattuna Sipoon yleiskaavassa 2025. Kerava–Nikkilä-radaksi kutsuttu hanke ei kuitenkaan yhdistyisi kaukojunille suunniteltuun uuteen Kerava–Porvoo–Kouvola-rataan eli itärataan.
Tasku

Farkkujen takatasku
Tasku on vaatekappaleen, laukun tai muun esineen ulko- tai sisäpinnassa oleva litteä tai pussimainen säilytyslokero, jonne voi sijoittaa mukana tarvittavia pieniä tavaroita. Tekstiilistä tai muusta taipuisasta materiaalista valmistettuja taskuja voi olla myös autojen, veneiden ja lentokoneiden sisäverhoilussa, kuten istuinten selkänojissa.
Vaatteissa taskut voivat olla päällikankaan päälle ommeltuja, yleensä päällikankaasta valmistettuja paikkataskuja kuten farkkujen takataskut, tai vaatteen sisään upotettuja, erilliseksi pussiksi ommeltuja sisätaskuja kuten yleensä farkkujen etusivutaskut. Paikkataskuja suositaan vapaa-ajan vaatteissa ja lastenvaatteissa, huomaamattomia sisätaskuja muodollisemmassa pukeutumisessa. Sisätaskun suu voi olla sijoitettu vaatteen saumaan tai taskua varten erikseen leikattuun halkioon. Sisätaskujen taskupussien valmistamiseen on kehitetty omia kangaslaatuja, kuten pocketing, taskutvilli ja taskuvelveton.
Taskuja eri käyttötarkoituksiin

kellotasku taskukelloa varten. Se sijoitetaan yleensä miesten liivin oikeanpuoleiseen etukappaleeseen tai housuihin.
rintatasku miesten takin vasemmalla puolella taskuliinan esillä pitämiseen.
povitaskuja on miesten takin sisävuorissa yleensä yksi molemmin puolin.
lipputasku voi olla piilotettu oikeanpuoleisen povitaskun sisään. Siinä saattoi pitää entisaikojen pahvista junalippua, kun taas nykyään sille voi löytyä käyttöä käyntikorttien tai pienen matkapuhelimen säilytykseen.
kolikkotasku farkkujen oikeanpuoleisen etutaskun yläpuolella.
reisitasku, iso palkeen ja halkion avulla laajeneva ja läpällä suljettava paikkatasku reisitaskuhousujen lahkeessa.
Taskujen valmistustapoja

Miesten puvuntakeissa ja pikkutakeissa käytetään lähinnä kolmentyyppisiä ulkotaskuja:
kahden kantin tasku, huomaamaton sisätasku, josta ulospäin näkyy vain halkio ja sen molemmin puolin ompeleet;
kansitasku eli vaakasuoralla läpällä varustettu kahden kantin tasku, joka auttaa pitkiä miehiä katkaisemaan puvun pystysuoria linjoja;
paikkatasku, joka on ommeltu takin päällikankaasta takin ulkopuolelle; ja
paljetasku (engl. bellows pocket), sotilaspukeutumisesta miesten vapaa-ajan pukuihin tullut sivulaskosten avulla laajeneva, napilla suljettavalla läpällä varustettu tasku.
Hienommissa miesten kauluspaidoissa ei ole taskuja, useimpiin miesten paitoihin kuitenkin ommellaan paikkataskun mallinen rintatasku.
Etenkin ulkoilu- ja urheiluvaatteissa taskun suu on usein suljettavissa läpällä, napilla, vetoketjulla, tarranauhalla tms.
Historiaa

Vaatteiden taskut ovat kehittyneet erillisestä vyöllä kannettavasta säilytyspussista, jossa pidettiin rahoja, avaimia, tulentekovälineitä ja muita mukana tarvittavia pikkuesineitä. Vähitellen havaittiin varmemmaksi ommella pussi kiinni vaatteeseen, mieluummin huomaamattomiin vaatteen sisäpuolelle. Naisten vaatteissa tasku oli esiliinassa, leveän hameen sivusaumassa tai alushameen etuhelmassa, kunnes vaatemuodin käydessä vartalonmyötäisemmäksi naiset alkoivat taas käyttää vaatteista irrallaan olevaa säilytyspussia, käsilaukkua.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Taskun lyhyt historia (englanniksi)
Kahden kantin tasku
Kansitasku
Paikkatasku
Tarvaalankoski

| Tarvaalankoski |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Kunta:  Laukaa
Koordinaatit:  62°23′9.17″N, 26°3′4.86″E
Pituus:  200  m
Pudotuskorkeus:  0,1 m
Keskivirtaama:  64  m³/s
Tarvaalankoski on Keski-Suomen Laukaassa sijaitseva koski, joka muodostaa Rautalammin reitistä noin 350 metriä (tai 200 m ) pitkän osuuden. Vesi laskee koskessa Kuusvedestä Saraaveteen.
Yleistä

Järvien välinen osuus on 350 metriä pitkä (karttoja vertaamalla ), josta koskea on noin 200 metriä. Koski on 50–150 metriä leveä ja vesi putoaa siinä 0,1 metriä (, Koski-inventoinnissa ilmoitetaan 1,3 metriä). Kosken vasen puolisko on matala ja kivikkoinen. Siellä sijaitsee sen ainoa saari. Kosken läpi on kartoissa syväykseltään 0,7 metrin veneväylä.
Hydrologiaa

Kosken yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 7 312,23 neliökilometriä ja sen järvisyys on 20,18 % . Kosken keskivirtaama on noin 64 kuutiometriä sekunnissa (Tarvaala-esitteessä ilmoitetaan myös 75 m³/s ).
Luontoarvoja

Tarvaalankoski on suojeltu erikseen koskiensuojelulailla, mutta se sisältyy myös Vatianjärven–Saraaveden alueen Natura 2000-hankkeeseen (FI0900104, 394 hehtaaria).
Simunankoski kuluu mukaan Konnevesi-Laukaa-melontareittiin. Koskeen myydään kalalupia erikseen.
Koskessa kutee Päijänteen taimen. Koskessa elää taimen, siika, kuore, hauki, särki, salakka, säynävä, sorva, lahna, pasuri, kivennuoliainen, ankerias, made, ahven, kuha, kiiski ja kivisimppu, joista yleisimpiä ovat särki, ahven, kivisimppu ja made.
Historiaa

Vuonna 1882 on kosken etelärantaan rakennettu vesimylly. Koskessa on toiminut toinenkin vesimylly ja lisäksi vesisaha. Koski on perattu uittoa varten ja kosken pohjoisrantaan rakennettiin vuosina 1843–1846 venekanava, jonka vieressä toimi puinen veneen vetotie. Venekanavan vuoksi yläpuolisen Kuusveden vedenpinta laski 45–60 senttimetriä. Veneiden vetotie uusittiin ja kanava ruopattiin vuosina 1862–1863. Venekanava korvattiin myöhemmin uittosuisteilla, joiden puinen kansi oli 1,5 metriä leveä.
Sahan lisäksi vesivoimaa käytettiin myös pärehöylän ja myöhemmin pienen sähkölaitoksen pyörittämiseen. Vesimyllyt saivat lisävoimaa ylävirran puolella sijainneesta sulkupadosta. Vuonna 1949 Kuusveden pintaa laskettiin, jolloin vesimyllyt poistuivat käytöstä.
Keisarillinen senaatti määräsi 23.3.1914 Rautalammin lauttausväylästä. Uittotoiminta oli alkanut kuitenkin jo 1850-luvulla ja sitä jatkettiin vuoteen 1964 saakka. Vuosina 1972–1973 uittolaitteet purettiin pois. Koski on ennallistettu vuonna 2002 ja se on suosittu kalastuskohde.
Aiheesta muualla

Tarvaalankoski (droonilla kuvattu video), Laukaan Järvipelastajat, YouTube.com, Viitattu 5.8.2023
Rautalammin reitti
Suontienselkä–Paasvesi
Pielavesi – Säviänvirran kanava – Haapajärvi – Pieksänjärvi
Iisvesi – Rasvanki – Virmasvesi – Hirvijärvi–Kallioselkä–Ahveninen–Suovu ‎
Nilakka – Kolun kanava – Äyskoski
Koskelovesi-Miekkavesi – Nokisenkoski – Niinivesi – Säynätsalmen kanava – Iisvesi
Kiesimä – Kerkonkosken kanava – Sonkari – Vesantojärvi – Kiesimän kanava – Neiturin kanava
Konnekoski – Hankavesi – Myhinkoski – Myhinjärvi
Konnevesi – Kellanvirta – Liesvesi – Vanginvesi – Korholankosket – Kynsivesi–Leivonvesi – Simunankoski – Kuusvesi
Armisvesi – Hankavesi – Kuuhankavesi – Venejoki
Lievestuoreenjärvi – Sahinjoki
Uurainen – Nurminen – Ahveninen
Tarvaalankoski – Saraavesi
Hankavesi
Tapiolan syntyvaiheet

Tapiolan syntyvaiheet liittyvät Espooseen pääosin 1950-luvulla rakennetun Tapiolan puutarhakaupungin toteutukseen. Asuntosäätiö vetäjänään Heikki von Hertzen ideoi Espooseen täysin uuden tyyppisen asuinalueen – modernin suomalaisen puutarhakaupungin. Tapiolan ensimmäiset alueet olivat poikkeuksellinen yhteiskunnallinen ja kaupunkikuvallinen kokeilu, joka herätti runsaasti keskustelua myös Suomen ulkopuolella, ja loi suomalaiselle kaupunkisuunnittelulle maailmanmainetta. Myöhemmin Tapiolan kaupunginosa on laajentunut puutarhakaupungin ulkopuolelle perinteisempänä rakentamisena. Pohjoinen lähiö toteutettiin ruutukaavan mukaan ja puutarhakaupunkia reunustava eteläinen alue grynderivetoisena aluerakentamisena.
Taustavoimat ja idea

Tapiolan puutarhakaupungin suunnittelun tausta periytyy lähinnä kansainvälisessä kaupunkisuunnittelussa 1930-luvulta asti kehitettyihin malleihin, joissa pieniä keskitettyjä kaupunkiyhdyskuntia perustettiin suurkaupunkien laitamille rakentamattomille alueille. Suomeen ajatukset saapuivat muun muassa Ruotsin kautta, jossa vuoden 1947 uusi rakennuslaki edisti asuntojen aluerakentamista.
Väestöliitto toimi Suomessa jälleenrakennusaikana aktiivisena asuntopoliittisena vaikuttajana. Liitto aikaansai yhteiskunnallista keskustelua asuntokysymyksen tiimoilta muun muassa julkaisuillaan. Liiton toiminnanjohtaja Heikki von Hertzen ja hallituksen jäsen teollisuusneuvos Yrjö Laine-Juva kartoittivat 1940-luvulla järjestelmällisesti pääkaupunkiseudulta uusia alueita asuntorakentamiselle.
Teknillisen Korkeakoulun asemakaavaopin professori Otto-Iivari Meurman oli jo  1945  laatinut Hagalundin kartanon alueelle 12 000 asukkaan asemakaavan. Tämä suunnitelma oli laadittu kartanon omistajan, Arne Grahnin toimeksiannosta ja Uudenmaan Lääninhallitus oli hyväksynyt kaavan helmikuussa 1947 . Grahn oli teettänyt samantapaisen huvila-alueen suunnitelmat Meurmanilla jo 1930-luvulla Westendiin, Hagalundin eteläpuolelle, jonka alueet hän myös omisti. Alue rakennettiin 1930-luvulta lähtien pientalovaltaisena puutarhakaupunkina.  Meurman rohkaisi ja opasti Väestöliiton von Hertzeniä tutustumaan Ruotsin vastaaviin alueisiin Malmössä ja Göteborgissa. Matkan tuloksena oli vahvasti poleeminen kirja "Koti vaiko kasarmi lapsillemme?" (Väestöliitto 1946). Siinä esitettiin ensi kertaa tulevan puutarhakaupungin (Tapiola) periaatteet.  von Hertzen, joka oli hahmotellut Suomeen täysin uudentyyppistä puutarhakaupunki-ideaa ryhtyi keräämään rahoitusta ostaakseen alueen uuden kaupunkiyhdyskunnan rakennusmaaksi. Hän ideoi ja sai taustavoimiksi laajasti yhteiskunnan eri osia edustavia järjestöjä.
Vuonna 1950 von Hertzen ja Meurman saivat tietää että Hagalundin alueet ovat myytävänä. Kaupat tehtiin kesällä 1951 Väestöliiton kanssa  pitkien ja vaikeiden neuvottelujen jälkeen: kauppakirjaluonnoksiakin tehtiin 20 kappaletta. Hinta oli 180 miljoonaa markkaa, nykyrahassa 5,1 miljoonaa euroa. Hankkeen rakennuttamisen organisointia varten Väestöliitto, SAK, Mannerheimin lastensuojeluliitto, Invalidiliitto (silloinen Suomen Siviili- ja asevelvollisuusinvalidien liitto), Virkamiesliitto ja Vuokralaisten keskusliitto perustivat myöhemmin samana vuonna itsenäisen organisaation, Asuntosäätiön. jolle Hagalundin maat myytiin edelleen.
Tapiola on esimerkki kunnallisesta yhdyskuntarakenteesta erillisen, itsenäisen yhdyskunnan aluerakentamisesta. Asuntosäätiöllä ei ollut Tapiolan rakentamisesta mitään sopimuksia Espoon kunnan kanssa, ja rakennustyöt voitiin toteuttaa kunnan kantoja kyselemättä, valtiovallan poikkeuksellisessa suojeluksessa. Kunnallistekniikan kustansi Asuntosäätiö, sillä vasta vuoden 1958 rakennuslaki velvoitti kunnan rakentamaan kunnallistekniikan.
Hagalundin asemakaava

Meurmanin Hagalundiin laatima asemakaava perustui hänen hyvin tuntemiinsa anglosaksisiin puutarhakaupunkisuunnitelmiin. Kaavoitustyö oli aloitettu jo heti talvi­sodan jälkeen: valmiiksi kaava saatiin vuonna 1945. Helsingin yleiskaavan mukaisessa asemakaavassa alueen halkoi neljänneksiin kaksi liikenneväylää; pohjois–etelä-suuntainen Jorvaksentieltä Leppävaaraan, ja itä–länsi-suuntainen Otaniemen rannasta Kauniaisten suuntaan. Risteyskohdassa itä–länsi-suuntaisen väylän molemmin puolin oli suunniteltu pitkänomainen liikekeskusalue. Suunnitelma oli pientalovaltainen. Asuntosäätiön johdolla kaavaa muutettiin 1950-luvun alussa tehokkaammaksi: rakentamista tiivistettiin ja kaavaan lisättiin runsaasti kerrostaloja. Koska alueen luonne ja mitoitus muuttuivat huomattavasti, Meurman vetäytyi hankkeesta vuonna 1954.