stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Apelles Kolofonlainen
Teokset

Apelleen sanotaan kehittäneen merkittävästi taiteenalansa tekniikoita. Hän maalasi käyttäen sivellintä, mutta ei ole tietoa siitä, käyttikö hän myös kaiverrinta. Apelleen merkittävimpiä keksintöjä oli peittää maalaus hyvin ohuella kerroksella mustetta tai tummaa lakkaa, joka paitsi auttoi säilyttämään kuvan, myös teki värisävyistä syvempiä. Teknikkaa voidaan verrata lasitukseen. Plinius sanoo, että lakkaus voitiin havaita vain läheltä katsottuna. Pliniuksen väitettä, että Apelles olisi käyttänyt vain neljää väriä, pidetään vääränä. Se, että Apelles maalasi siirrettävissä oleville paneeleille, käy ilmi useista hänen elämäänsä koskevista kertomuksista. Plinius sanoo yksiselitteisesti, ettei hän tehnyt seinämaalauksia.
Plinius antaa luettelon Apelleen teoksista. Ne ovat suurimmaksi osaksi yksittäisten hahmojen kuvia tai vain muutamien hahmojen ryhmiä. Teoksista yksikään ei ole säilynyt nykyaikaan.
Teokset > Arvioita

Antiikin aikaisissa arvioissa Apelles asetettiin yleisesti kreikkalaisista taidemaalareista ensimmäiseksi. Hänen teoksiaan ylistävät erityisesti roomalaiset kirjailijat, kuten Cicero, Varro, Columella ja Ovidius, jotka arvostivat erityisesti Afrodite Anadyomeneä. Antiikin lähteet esittävät lukuisia tarinoita, joita kerrottiin Apelleen ihmis- ja hevoshahmojen yhdennäköisyydestä todellisten kanssa. Esimerkiksi Plinius kertoo ihaillen, kuinka eräässä Apelleen maalauksessa hevonen näytti niin aidolta, että muut hevoset hirnahtelivat sille. Statius ja Martialis kutsuivat maalaustaidetta ”Apelleen taiteeksi” (Ars Apellea).
Apelleen saavutusten ymmärtämistä auttaa sen ymmärtäminen, missä kehitysvaiheessa maalaustaide hänen aikanaan oli. Polygnotos oli aiemmin kehittänyt oikeiden muotojen kuvausta, ja Apollodoros ja Zeuksis dramaattista ja ideaalista ilmaisua. Eupompoksen koulukunta oli elävöittänyt hahmoja kuvaamalla näiden luonteita ja tunnetiloja perustuen luonnon havainnointiin. Tämän jälkeen Apelleen voidaan katsoa vieneen maalaustaiteen huippuunsa lisäämällä siihen vielä jotakin, joka uupui, ja johon hänen aikalaistensa saavuttamat edistysaskeleet sommittelussa, perspektiivin käytössä, täsmällisyydessä ja viimeistelyn hienoudessa eivät yksistään riittäneet. Apelles itse kutsui tätä nimellä sulokkuus (χάρις, kharis). Tavoitteena oli tuottaa haluttu vaikutelma luonnollisimmalla ja miellyttävimmällä tavalla, käyttämällä juuri tarvittu määrä ilmaisuvoimaa, ilman että osoitettiin kuitenkaan liian selvästi, millä tavalla vaikutelma oli tuotettu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apelles Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Apelles rakastuu Aleksanteri Suuren rakastajattareen. Louis Jean François Lagrenéen maalaus, 1772.
Apelles. Wienin taidehistoriallinen museo.
Apelleen koulu (L'École d'Apelle). Jean Brocin maalaus, 1800.
Maanviljelijä hämmästyy Apelleen kyvyistä. Tuntemattoman taidemaalarin maalaus, 1700-luku.
Peter Banks

| Peter William Brockbanks> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1947
Kuollut: 7. maaliskuuta 2013 (65 vuotta)
Ammatti:  muusikko, lauluntekijä
Muusikko
Aktiivisena:  1966–2013
Tyylilajit:  progressiivinen rock
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  The Nighthawks, The Syn, Mabel Greer’s Toyshop, Yes, Flash, Empire
Aiheesta muualla
www.peterbanks.net
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Peter Banks (Peter William Brockbanks) (15. heinäkuuta 1947 Lontoo – 7. maaliskuuta 2013) oli brittiläinen kitaristi. Hänet tunnetaan erityisesti Yes-yhtyeen alkuperäisenä kitaristina vuosilta 1968–1970. Hän soitti yhtyeen ensimmäisillä albumeilla Yes (1969) ja Time and a Word (1970).
Banksin ensimmäinen tunnetumpi yhtye oli psykedeliavaikutteinen The Syn, joka teki vuonna 1967 kaksi singleä ”14 Hour Technicolour Dream”/”Flowerman” ja ”The Gardener and The Flowers”. Sen kokoonpanoon kuului Yesin toinen perustajajäsen, basisti Chris Squire.
The Synin rinnalle syntyi toinen kokoonpano Mabel Greer’s Toyshop, johon Banks ja Squire myös kuuluivat. Kokoonpano muuttui ja siihen tulivat mukaan laulaja Jon Anderson, kosketinsoittaja Tony Kaye ja rumpali Bill Bruford. Kesäkuussa 1968 Banks liittyi lyhyeksi ajaksi The Neat Change -nimiseen kokoonpanoon. Kitaristi-laulaja Clive Baileyn lähtiessä The Syn/Mabel Greer’s -yhdistelmästä Banks palasi elokuussa 1968 Andersonin ja Squiren kehittäessä uusia ideoita kokoonpanon musiikista. Ideoiden myötä haluttiin uusi nimi. On sanottu, että Banks olisi keksinyt nimen Yes.
Banks erotettiin Yesistä Time and a Word albumin äänitysten jälkeen. Banks oli tyytymätön vähentyneeseen osuuteensa albumilla käytettyjen orkesterisovitusten vuoksi, jotka paljolti noudattivat Banksin ja Kayen kitara- ja kosketinsovituksia. Tähän aikaan levinneet ilmaukset siitä, että Banks ei kehittynyt riittävästi muun yhtyeen mukana, on asetettu myöhemmin kyseenalaiseksi, sillä Yes tuli tunnetuksi alusta lähtien nimenomaan soittotaidostaan.lähde?
Yesin jälkeen Banks soitti joitakin sessioita muun muassa Blodwyn Pig -yhtyeen kanssa.. Näiden jälkeen hän perusti Flash-kokoonpanon, joka julkaisi vuosina 1972–1973 kolme albumia Flash, In The Can ja Out Of Our Hands saaden hyviä arvosteluja. Yhtyeen hajottua Banks teki sooloalbumin Two Sides of Peter Banks.
Banks teki Yes-yhtyeen tribuuttialbumille Tales from Yesterday: Yes Tribute (1995) uuden version Time & Word -albumin kappaleesta ”Astral Traveler”.
Hän oli mukana Yesin varhaiseen musiikkiin liittyvissä albumiprojekteissa.
7. maaliskuuta 2013 Banks löydettiin kodistaan kuolleena, kun hän ei ollut saapunut sovittuun äänityssessioon.
Diskografia > The Syn

Original Syn : complète history of The Syn 1967–1969 (2005)
Diskografia > Yes

1969 : Yes
1970 : Time and a Word
1974 : Yesterdays (kokoelma sisältäen kappaleita em. albumeilta)
1997 : Something's Coming: The BBC Recordings 1969–1970 (Beyond and Before)
1999 : Astral Traveller (reissues from 1969)
Diskografia > Flash

1972 : Flash (EMI-Sovereign UK / Cleopatra Records US; reed. 1993 CEMA Special Markets, & 2009 Esoteric Recordings label + bonus track)
1972 : In the Can (reed. 1993 CEMA & 2010 ER + bonus tracks)
1973 : Out of Our Hands (reed. 1993 CEMA & 2010 ER)
1997 : Psychosync (1973 - live WLIR radio broadcast, ed. Blueprint)
Diskografia > Empirə

1973 : Mark I
1974 : Mark II
1979 : Mark III
Diskografia > Soolo

1973 : Two Sides of Peter Banks
1994 : Instinct
1995 : Self-Contained
1997 : Reduction
1999 : Can I Play You Something? (The Pre-Yes Years Recordings From 1964–1968)
Diskografia > Vieraileva esiintyjä

1999 : Encore, Legends, & Paradox, Robert Berry, rumpali Trent Gartner, 10 kappaletta Emerson, Lake & Palmer -yhtyeeltä, 23 muusikkoa, osa Yesin eri kokoonpanoista mm. Banks, Igor Khoroshev, Geoff Downes sekä Asia-yhtyeen John Wetton, Downes ym.
2020 : Crossover, David Cross & Peter Banks
Aiheesta muualla

peterbanks.net
connollyco.com/discography
| n k Yes |
| --- | --- |
 Jon Davison  Steve Howe  Geoff Downes  Billy Sherwood   Chris Squire  Jon Anderson  Bill Bruford  Peter Banks  Tony Kaye  Rick Wakeman  Alan White  Patrick Moraz  Trevor Horn  Trevor Rabin  Igor Khoroshev  Benoît David  Oliver Wakeman  Geoff Downes 
Studioalbumit:  Yes  Time and a Word  The Yes Album  Fragile  Close to the Edge  Tales from Topographic Oceans  Relayer  Going for the One  Tormato  Drama  90125  Big Generator  Union  Talk  Open Your Eyes  The Ladder  Magnification  Fly from Here  Heaven & Earth  The Quest  Mirror to the Sky 
Livealbumit:  Yessongs  Yesshows  9012Live: The Solos  Keys to Ascension  Keys to Ascension 2  House of Yes - Live from the House of Blues  Yes: Live - 1975 at Q.P.R.  The Word is Live  In the Present: Live From Lyon 
Kokoelmat:  Yesterdays  Classic Yes  Yesyears  Yesstory  In a Word: Yes (1969-)  Yes Remixes  The Ultimate Yes: 35th Anniversary Collection  Live & Solo: The Yes Collection  Greatest Hits Live 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
B. S. Cunningham Company

Cunningham-tiimin 1958 Lister Jaguar.
B.S. Cunningham Company oli yhdysvaltalainen autovalmistaja, joka toimi Floridan West Palm Beachissä vuosina 1951–1955. Sen perusti Briggs Swift Cunningham II (1907–2003), ja se rakensi kilpa- ja urheiluautoja luokittelutarkoituksessa, jotta yhtiö luokiteltaisiin itsenäiseksi autonvalmistajaksi.
Koska yhtiö ei viiden toimintavuotensa aikana kehittynyt kannattavaksi, verovirasto IRS muutti sen statuksen liiketoiminnasta kireämmin verotetuksi harrastustoiminnaksi. Tämän jälkeen perustaja ajoi toiminnan alas, mutta jatkoi autourheilutoimintaa kilpatallin omistajana muun muassa Jaguar-autoilla, joiden piiriedustajana hän toimi. Cunningham-merkkisiä autoja rakennettiin eri lähteiden mukaan 35–37 kappaletta. Cunningham-tiimin kuljettaja Walt Hansgen voitti vuoden 1959 SCCA-mestaruuden Lister-Jaguarilla.
Vaikka pieni yritys ja sen kilpailutiimi toimivatkin jossain määrin kotikutoisesti (mm. alustatekniikan teorian puutteet), ne saavuttivat maailmansodasta toipuvissa Yhdysvalloissapaljon julkisuutta. Yhdysvalloissa herännyt kiinnostus eurooppalaistyylisiin urheiluautoihin johti vuonna 1953 Kaiser-Darrinin ja Chevrolet Corvette C1:n, sekä vuonna 1955 "Personal Luxury"-luokan Ford Thunderbirdin syntyyn: varakas yhdysvaltalainen ostajakunta oli avainasemassa myös mm. Ferrarin ja Porschen nousulle nykyiseen kukoistukseensa. Vuosikymmenten varrella jo unholaan painuneet Cunningham-autot ovat 2010-vuosikymmenellä palanneet takaisin yleisön tietoisuuteen, ja niille on järjestetty kokoontumisajoja 2011, 2013 ja 2018. Harvoin myyntiin tulevat C3-yksilöt ovat vuosien 2006–2017 välillä 6 kaupassa saavuttaneet 255 000–1 100 000, ja keskiarvona 579 667 taalan huutokauppahintoja, joskin edullisin autoista oli rakennettu myöhemmin yhdysvaltalaisella C2-mallin kaltaisella alumiinikorilla eräälle tehtaalle jääneistä 14 käyttämättömästä, eri %-määrin valmiista alustasta, eikä lukeudu Vignale-koriseen sarjaan. Cunningham-perintöä ovat myös "Cunningham Stripes"- tai "Le Mans Stripes"-raidat kilpa-autojen koreissa (valkoinen sinisillä koristeilla oli Yhdysvaltojen virallinen kansallisväritys kilpa-autoissa vuoteen 1968 asti), joita myös Carroll Shelby käytti myöhemmissä AC Cobra-autoissaan mm. "Rallye Stripes"-nimisinä – tosin usein väritykseltään käänteisinä (valkoraidat sinisellä Guardsman Blue-pohjalla) tai muina väriyhdistelminä.
Malleja

Mallien kirjoitusasu poikkeaa eri lähteissä (esimerkiksi Cunningham-rekisterissä), minkä vuoksi ne on toistaiseksi merkitty neutraalisti, eli ilman lähteissä epäyhtenäisesti käytettyä väliviivaa.
Malleja > Cunningham C1

Cunningham C1 oli esittelyvuonnaan 1951 Yhdysvaltain ensimmäinen sodanjälkeinen varsinainen urheiluauto kevyellä mutta jykevällä, 3 tuuman putkista kootulla tikasrungolla, erillisjousituksella edessä ja takana, alumiinikorilla ja Cadillacin V8-etumoottorilla. Se syntyi Cunninghamin West Palm Beachin pajalla Indian-moottoripyöräsuunnittelija Briggs Weaverin, kilpa-ajaja ja alustasuunnittelija Phil Waltersin ja John "Jack" Donaldsonin tiimityönä. Vain yksi kappale valmistui prototyyppinä, ja seuraavat kolme C2-spesifikaatiolla, sillä Cadillac ei suostunut myymään moottoreitaan Cunninghamille tukkuhintaan: Chrysler taas soi hänelle 40% alennuksen. C1- sekä C2-autoissa (1+3 kpl) käytettiin kuitenkin vielä Cadillacin 3-vaihteista käsivalintaista vaihteistoa. Cunningham-kilpailukokemusta käytettäisiin sittemmin 300 hevosvoiman HEMI-moottorin kehittelyssä, mikä esiteltiin vuonna 1955 Chryslerin 300-kirjainsarjan aloittavassa C-300 -mallissa ("coupe, 300 hevosvoimaa").
Malleja > Cunningham C2

Cunningham C2 (valmistaja itse ei käyttänyt monissa lähteissä esiintyvää C2R-nimitystä) oli kilpakäyttöön tarkoitettu malli Chryslerin 300-sarjaansa varten luomalla uudella 5 426 cm³ FirePower (Hemi)-moottorilla, jonka puristussuhde oli kuitenkin 8,6:1 ja teho näin noussut 220 hevosvoimaan. Cunningham sai kotimaiselta ajoneuvoteollisuudeltaan vain niukkaa tukea: Chrysler-yhtymä antoi osahinnoista alennusta, ja Firestone-rengasvalmistaja lähetti asiantuntijan tiimin mukaan vuoden 1951 Le Mansin 24 tunnin ajoihin. Kolmesta autosta kaksi ajoi ulos (autokunnan Cunningham/Huntoon ohjaus rikkoutui, ja autokunnan Rand/Wacker vaihteisto lukkiutui), mutta kolmas autokunta Fitch/Walters sinnitteli ensimmäisten kuuden tunnin ajan peräti kilpailun 2. sijalla, ennen kuin auto tippui ruutulipullaa 18. sijalle pakollisen ranskalaisen polttoaineen johdettua moottorin venttiililautasten palamiseen. Kotimaisiin kilpailuihin C2 sai 270 hevosvoimaan viritetyn moottorin, ja toi tiimille voitot Elkhart Lake:n ja Watkins Glen:in kilpailuista. Samalla kävi selväksi, ettei Cunningham voisi enää pärjätä vuoden 1950 tavoin tuotantoauton moottorilla ja yksinkertaisella kilpurilla, vaan että Le Mans-voiton tavoitteluun tarvittaisiin varta vasten suunniteltuja kilpa-autoja.
Malleja > Cunningham C4R

Vuonna 1952 esitelty Cunningham C4R oli yrityksen kenties merkittävin kilpa-auto: 51 startista C4R:t saavuttivat 12 voittoa, ja kaikkiaan 26 podium-lopputulosta. Le Mans-kilpailussa C4R saavutti vuonna 1952 Briggs Cunninghamin ja Bill Spearin ajamana luokkavoiton ja yleiskilpailun neljännen sijan. Vuonna 1953 kuljettajapari Fitch/Walters toi C4R:lle kenties sen tärkeimmän voiton Sebringin 12 tunnin ajossa, mikä oli samalla ensimmäinen urheiluautojen mestaruusosakilpailu. Vuonna 1954 viimein C4R-autokunta nousi Le Mansin 24 tunnin ajoissa podiumille kolmannella sijallaan. Malli oli varustettu 400-hevosvoimaisella versiolla Chryslerin 331-kuutiotuumaisesta Hemi-moottorista (hemispherical- l. puolipallon muotoisilla palotiloilla), ja coupé- (1 kpl) tai avoautokorisena (2 kpl) valmistettu malli painoi 2 400 paunaa. Tuolloin paikalla ollut Malcolm Sayer, Jaguar XK D-Type:n suunnittelija kuuluu havainneen (Porter, Philip; 1998; Jaguar Sports Racing Cars, s.93; via Wikipedia EN), ettei C4R:n tikapuurungon diagonaalinen jäykkyys ollut riittävä, eli ettei ovea pystynyt avaamaan rungon kiertymisen vuoksi mikäli vastakkainen takapyörä oli tunkattu ylös. Sayerin mielestä myös kori oli toteutettu vailla teoreettista tietämystä. Vasta Carroll Shelbyn hyvin tuntemiensa Cunningham-kilpureiden kaltaiset, ja jopa samoja kilpavärityksiä samoina tai käänteisinä väreinä kuin Cunnighameissa käyttäneet Cobra-urheiluautot yli vuosikymmen (1965-) myöhemmin saavuttivat C4R:n suorituskyvyn. Vuonna 1993 aloitetun C7-loistoautohankkeen ohessa uusi yrittäjä Larry Black valmisti vielä neljä virallista, Cunningham-suvun suostumuksella ja mukanaololla (Briggs Cunningham III, perustajan poika) syntynyttä C-4RC replikaatiota (C = continuation l. jatko). Tästä sarjasta käyttämättä jäänyt viides runko on saanut coupé-korin C4RK-replikaationa edelleen suvun ja Briggs Cunningham III:n suostumuksella, ja sen oli arvioitu valmistuvan vuoden 2018 Cunningham-kokoontumiseen. Lähde esittää, että alkuperäisten C4R-kilpureiden (yksi coupé-korilla) ohella olisi valmistettu muitakin kopioita.
Malleja > Cunningham C5R

Vuodelle 1953 esitelty, yhtenä ainoana kappaleena valmistettu C5R oli C4R:n kehitysversio. Se saavutti vuoden 1953 Le Mansin 24 tunnin ajoissa korkeimman suoranopeuden 249 km/t Hunaudières-suoralla (myös epätarkasti mutta yleisesti Mulsanne-suoraksi sanottu), ja Fitch/Walters saavuttivat jäähdyttimen ritilänsä muodon vuoksi "engl. Smiling Shark" (suom. hymyilevä hai) -nimellä kulkeneella autolla Cunninghamin ensimmäisen yleiskilpailu-podiumin kolmannella sijallaan. Ainut C5R vaurioitui pahoin jo seuraavassa, vuoden 1953 Reimsin 12 tunnin ajoissa, ja yritys asentaa Cunningham-pajalle takaisin kuljetettuun autoon uudenaikaiset levyjarrut osoittautui odotettua vaikeammaksi: Briggs Cunningham keskittyi siksi uuden C6R-kilpurin viimeistelyyn, ja C5R myytiin ulkopuoliselle. Auto on vuonna 2018 yhä olemassa kunnostettuna. Sekä C1-prototyyppi (Cadillac-moottori), C5R että C6R ovat nykyään (2018 Collierin Revs Institute-museon omistuksessa. Greenwich Concours 2018 näyttelyraportti sisältää kuvia Vignalen välittömästi ennen Cunningham C3-sarjaa valmistamasta Ferrari 195 S Inter "Vignale Speciale Competizione"-autosta, jonka muotoilu viittaa laajalti C3-coupén muotoihin, ja kuvia muista Briggs Cunninghamiin liittyvistä autoharvinaisuuksista.
Malleja > Cunningham C6R

Vuodelle 1955, yhteistyöneuvotteluiden Ferrarin kanssa kaaduttua, Cunningham esitteli selvästi edeltäviä C4R/C5R-malleja siromman C6R-kilpurin, jonka korissa oli selviä vaikutteita menestyksekkäästä Jaguar XK D-Type:stä (kuva; C6R, vieressä vasemmalla C5R sekä taustalla oikealla C3-coupé). Sen ahtaampi moottoritila ei enää sallinut Chryslerin V8-moottorin käyttöä, mutta tilalle tuli 260 hevosvoiman 3-litrainen nelisylinterinen Offenhauser-moottori. Ensi kilpailussaan vuoden 1955 Sebring-ajoissa C6R keskeytti vaihteistorikkoon, mutta Cunningham-tiimille ajanut Jaguar-autokunta Mike Hawthorn/Walters toi kilpailun voiton. C6R kilpaili Cunningham/Johnston-kuljettajaparilla myös vuoden 1955 traagisessa Le Mans-ajossa, lähti kärjen tuntumassa, mutta auto osoittautui jopa hitaammaksi kuin vanha C4R, ja ensin vaihteisto-ongelmista kärsittyään (vain suurin vaihde enää käytettävissä) sen metanolikäyttöön auunnitellusta Offenhauser-moottorista rikkoutui bensiinikäytössä esiintyneiden lämpöongelmien vuoksi mäntä, mikä johti autokunnan keskeyttämiseen 24 tunnin kilpailun 19. ajotunnilla. Myös Cunningham-tuella ajaneet Ferrari 750 Monza ("Mike Sparken"/Masten Gregory; mäntärikko 3. tunnilla), sekä tiimin Jaguar XK-D (Spear/Walters; venttiilikoneisto 7. tunnilla) joutuivat keskeyttämään. Lähteet eivät lausu olisiko Le Mansin onnettomuus 1955 osaltaan saanut Cunninghamin luopumaan yrityksistään voittaa tuo kilpailu.
Malleja > Cunningham C7

Cunningham C7 oli uudenaikaisen valmistustavan 1990-luvun alussa suunnitelleen Larry Blackin aluille saattama ehdotus urheilulliseksi 2+2-paikkaiseksi loistoacoupéksi. 4 miljoonan taalan riskirahapotin avulla valmistunut koeauto esiteltiin vuoden 2001 Detroitin autonäyttelyssä, ja 250 000 taalan hintaluokan automalli oli tarkoitus koota Roush Industries-yhtiössä noin 20 alihankkijan valmistamista moduleista. Projekti kaatui kuitenkin rahoituksesta syksyllä 2002 syntyneisiin oikeusriitoihin.
Kunnianosoitukset

Cunningham-automerkin perustaja ja johtaja Briggs S. Cunningham sai ansioistaan seuraavat kunnianosoitukset:
TIME-lehden kansikuvamies 26.4.1954: Road Racer Briggs Cunningham – Horsepower, endurance, sportsmanship
America`s Cup Hall of Fame 1993
Motorsports Hall of Fame America 1997
Motorsports Hall of Fame 2003
Sebring-kilparadan eräs mutka on nimetty "Cunningham Corner":iksi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Batchelor, Dean; Cunningham: The Life and Cars of Briggs Swift Cunningham, Motorbooks International, 1993, 208 s.
Auten Robert C.; Le Mans 1950 Photo Archive: The Briggs Cunningham Campaign, Iconografix, 1994, 142 s.
Ludvigsen, Karl: Cunningham Sports Cars: American Racing Legends 1951–1955, Iconografix, 2003, 125 s.
Cunningham Automobiles 1951–1955, Brooklands Books Ltd., 2008, 100 s., ISBN 978-1855202047
Harman, Richard; Cunningham: The Passion, The Cars, The Legacy, 2013, Dalton Watson Fine Books, 844 s., ISBN 978-1854432605
Bingham, Phillip; All-American Heroes and Jaguar's Racing E-types: Briggs Cunningham's Le Mans dream, US road racing and the legendary Jaguar E-type; Porter Press International, 2020, ISBN 978-1-907085-81-9, 288 s.
Aiheesta muualla > Cunningham-videolinkkejä

Kirjaesittely Richard Harman ja Cunningham-kirja; Jay Leno`s Garage; 11:09 min (englanniksi)
Simeone-säätiön Cunningham C2R, ajoa ja tyhjäkäyntiä; 1:40 min (ei selostusta)
Cunningham C3 coupé #5214, West Palm Beach Raceway, "bensakeskustelua" autosta; 7:49 min (englanniksi)
Cunningham C4R ja Lagonda V12-kilpuri kamppailevat Goodwood-radan klassikkoajoissa; 1:52 (englanniksi)
"Ever heard a Cunningham?", Greenwich Coucours d`Elegance 2018; laaja Cunningham-kokoontuminen 7:29 min
Simeone-säätiön yhdysvaltalaisten Le Mans-autojen esittely (mm. C4R, duPont-autot); 37:39 min (englanniksi)
Simeone-säätiön Le Mans-kilpureiden kokoelman esittely, Dennis Gage/My Classic Car; 16.04 min (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
1950 Healey Silverstone "Fordillac"
Cunningham "Le Monstre" 1950
Cunningham-köyden vaikutus
Cunningham C2
1951 Cunningham C3-proto #5206X
Cunningham C3 avoauto 1953
1954 Cunningham C3-coupé
1952 Cunninghm C4R #5217
Cunnungham C5R (2018)
Cunningham C6R (2018)
Käännös suomeksi
Irenaeus

| Irenaeus> Εἰρηναῖος ὁ Σμυρναῖος |
| --- | --- |
 Irenaeus.
Henkilötiedot
Syntynyt: 125 Smyrna, Vähä-Aasia
Kuollut: 200 Lugdunum, Gallia
Irenaeus (joskus myös Irenaeos, Irenaios, Eirenaios Smyrnalainen, m.kreik. Εἰρηναῖος ὁ Σμυρναῖος, Eirēnaios ho Smyrnaios; n. 125–200) oli Lugdunumin, nykyisen Lyonin, piispa Ranskassa. Iranaeus oli Vähän-Aasian teologian edustaja, mutta muutti Galliaan, missä oli Viennan ja Lugdunumin piispa vuodesta 177 kuolemaansa saakka. Iranaeus tunnetaan gnostilaisuuden ja muiden harhaoppien vastaisesta taistelusta. Vuonna 180 hän kirjoitti teoksen Niin sanotun väärän gnoosiksen paljastaminen ja kumoaminen, jonka vaikutus oli valtava. Teosta käyttivät lähes kaikki myöhemmät harhaoppien vastustajat.
Irenaeus oli Polykarpoksen oppilas, joka puolestaan oli evankelista Johanneksen oppilas. Hänen kirjoituksensa olivat merkittäviä varhaisen kristillisen teologian kehityksessä. Irenaeus lasketaan yhdeksi kirkkoisistä. Irenaeusta pidetään pyhimyksenä sekä katolisessa että ortodoksisessa kirkossa. Hänen muistopäivänsä on 28. kesäkuuta.
Elämä

Irenaeus on todennäköisesti ollut kreikkalainen ja kotoisin Polykarpoksen kotikaupungista Smyrnasta. Hänet kasvatettiin kristityssä kodissa sen sijaan että hän olisi kääntynyt aikuisena, ja tämä saattaa selittää hänen tiukan oikeaoppisen ajatusmaailmansa. Irenaeus oli yksi ensimmäisistä kristityistä kirjoittajista, joka käytti käsitettä ”apostolinen suksessio” (apostolinen seuranto) puolustaessaan omaa asemaansa.
Iranaeus tunnetaan Lyonin toisena piispana, vaikkakaan ei ole todisteita siitä, että hän olisi koskaan hoitanut varsinaisia piispan tehtäviä.lähde? Hän muutti tuntemattomasta syystä Lyoniin, jossa hänestä tuli seurakunnan presbyteeri. Ensimmäinen piispa Pothinus kärsi marttyyrikuoleman noin vuonna 177 Marcus Aureliuksen toimeenpanemien vainojen aikana. Samaan aikaan Irenaeus oli vierailemassa Roomassa.
Irenaeus muistetaan itsekin marttyyrinä, mutta hänen kuolintavastaan ei ole tietoa. Hänet surmattiin todennäköisesti pian kolmannen vuosisadan alussa. Hänet haudattiin Pyhän Johanneksen kirkon alle Lyoniin. Kirkko nimettiin myöhemmin uudelleen Pyhän Irenaeuksen kirkoksi. Kalvinistiset hugenotit tuhosivat hänen hautansa ja jäänteensä vuonna 1562. Myös Leonardo da Vincin, Johannes Keplerin ja monen muun maalliset jäännökset tuhoutuivat tuon ajan uskonsodissa.