stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tulolähde
Tulolähdejaon historia ja tulevaisuus

Tulolähdejaon olemassaolo juontuu verotuksen historiasta. Sen merkitys pieneni vuoden 1993 verouudistuksessa. Nykyiseen verokertymään tulolähdejaon merkitys on suhteellisen vähäinen. Yritysverotuksessa tulo verotetaan usein samalla tai lähes samalla tavalla riippumatta siitä, kuuluuko tulo elinkeino- vai henkilökohtaiseen tulolähteeseen.
Erityisesti yritysverotuksessa tulolähdejakoa on kritisoitu. Vuonna 2007 tehdyn selvityksen mukaan 40 % tilitoimistoista piti tulolähdejakoa verotuksen merkittävimpänä lainsoveltamis- ja tulkitsemisongelmana. Jakoon liittyy tulkintavaikeuksia mm. siinä, mihin tulolähteeseen arvopapereista saadut luovutusvoitot missäkin tilanteessa kuuluvat. Verotusta uudistettaessa tulolähdejakoa on useaan otteeseen esitetty poistettavaksi.
Tulolähdejaosta luopuminen kuuluu Suomen Keskustan ohjelmaan vuonna 2015. Kansallinen Kokoomus kannattaa tulolähdejaosta luopumista ja Ruotsissa tulolähdejaosta on luovuttu.
Kirjallisuutta

Leppiniemi J. & Walden R. Tilinpäätös- ja verosuunnittelu. WSOYpro. Juva 2010. ISBN 9789510365939
Aiheesta muualla

Vero.fi sanasto: Tulolähde (Verkkoarkisto poistuneesta web-sivusta ajalta 16.4.2015)
Nürnbergin oikeudenkäynnit

Karl Brandtille luetaan hirttotuomiota.
Syytettyjä rivissä.
Nürnbergin oikeudenkäynnillä viitataan toisen maailmansodan jälkeen järjestettyihin kolmeentoista sotaoikeudenkäyntiin, joissa sodan voittajavaltojen eli liittoutuneiden perustama tuomioistuin tuomitsi kukistuneen natsi-Saksan johtajia heidän toiminnastaan sodan aikana. Oikeudenkäyntien tuomaristoon kuului ainoastaan voittajavaltojen edustajia. Nürnbergin oikeudenkäyntejä pidetään ensimmäisenä kansainvälisenä sotarikostuomioistuimena.
Oikeudenkäynnit pidettiin Etelä-Saksassa Nürnbergissä paljolti käytännön syistä. Oikeudenkäyntipaikan valinnassa voitiin kuitenkin nähdä myös symboliikkaa, sillä Nürnberg oli vuosina 1933–1938 ollut Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen suurten puoluepäivien pitopaikka.
Ensimmäinen Saksan korkeinta johtoa koskeva oikeudenkäynti järjestettiin 20. marraskuuta 1945 – 1. lokakuuta 1946. Oikeudenkäyntiä seurasi kaksitoista muuta oikeudenkäyntiä, joista ensimmäistä kutsutaan lääkärioikeudenkäynniksi (1947). Oikeudenkäynneissä annettiin yhteensä 177 tuomiota, joista 25 sisälsi kuolemanrangaistuksen, 20 elinkautisen vankeusrangaistuksen, 97 lyhyemmän vankeusrangaistuksen ja 35 vapauttavan tuomion.
Nürnbergin oikeudenkäyntejä ja etenkin niissä langetettuja kuolemanrangaistuksia on jälkeenpäin arvosteltu kostohenkisyydestä, jonka taustalla oli sodan päättymistä seurannut tunnepitoinen ilmapiiri. Toisaalta myönteisenä on pidetty, että Nürnbergin oikeudenkäyntien myötä sodasta tuli oikeuden päätöksellä koko ihmiskunnan vastainen rikos.
Taustaa

Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä sotarikoksia oli tutkittu ja niistä oli langetettu rangaistuksia maissa, joiden kansalaisia tekijät olivat olleet. Monissa tapauksissa tuomiot olivat jääneet lieviksi tai syytetyt oli vapautettu kokonaan. Toisaalta ensimmäisen maailmansodan aikana tehdyt sotarikokset eivät olleet määrältään tai laadultaan samaa luokkaa toisen maailmansodan aikaisten rikosten kanssa.
Toisen maailmansodan liittoutuneiden – Yhdysvaltain, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Neuvostoliiton – johtajat olivat aluksi yksimielisiä siitä, että akselivaltojen johtajat olisi voitu pidättää ja teloittaa suoralta kädeltä. Yhdysvaltain hallituksen kanta oli, että hyökkäyssotaan ryhtyminen ja sen käynti olivat jo sinänsä pahimman laatuisia sotarikoksia eivätkä mitkään lieventävät asianhaarat tulleet kysymykseen. Teheranin konferenssissa marraskuussa 1943 Neuvostoliiton johtaja Stalin oli ehdottanut, että heti Saksan antauduttua olisi ammuttava 50 000 saksalaista upseeria. Tästä Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Winston Churchill oli suuttunut niin, että hän oli kieltäytynyt jatkamasta keskustelua ja poistunut huoneesta. Churchill suostui palaamaan neuvottelupöytään vasta Stalinin vakuutettua, että hän oli laskenut leikkiä. Toisaalta Katynissa oli ammuttu 21 857 puolalaista upseeria.
Saksan antauduttua toukokuussa 1945 tärkeimmät jäljellä olleet saksalaisjohtajat pidätettiin. Monet näistä, kuten Adolf Hitler, Josef Goebbels ja Heinrich Himmler, olivat jo sitä ennen tehneet itsemurhan. Elokuussa 1945 liittoutuneet pääsivät kokouksessaan Lontoossa yksimielisyyteen Saksan ja Japanin johtohenkilöitä vastaan käytävissä oikeudenkäynneissä noudatettavista periaatteista. Toisen maailmansodan voittajavaltioiden omia rikoksia ei saanut tutkia, eivätkä hävinneen puolen syytetyt voineet vedota niihin puolustaakseen omia tekojaan.
Tunnustetun valtion vastuiden henkilökohtaistaminen

Kansallissosialistisen puolueen johto, Gestapo, SS ja SD julistettiin rikollisiksi, joten niiden jäseniä voitiin rangaista. Toisin sanoen tunnustetun Saksan valtakunnan ja Suur-Saksan valtakunnan lain mukaan mahdollisesti lailliset teot määriteltiin jälkikäteen taannehtivaa oikeutta käyttäen rikolliseksi toteamalla Saksaa johtaneet organisaatiot rikollisjärjestöiksi jälkikäteen. Näin rikosoikeudellista vastuuta kyettiin vierittämään myös valtion lakien mukaan toimineille yksilöille. Vastaavanlainen tapaus liittyi Saksan liittotasavallassa Saksan demokraattisen tasavallan lain mukaan tehtyihin tekoihin. Vastaavanlaisia oikeudenkäyntejä käytiin Irakin sodan jälkeen, minkä tuloksena muun muassa Irakin tunnustetun ja suvereenin valtion valtionpäämies Saddam Hussein hirtettiin.
Nürnbergin oikeudenkäynnin tuomiot perustuvat aiemmista oikeuskäsityksistä poikkeaviin periaatteisiin. Uuden käsityksen mukaan paitsi valtioilla, myös yksittäisillä ihmisillä voi olla kansainvälisestä oikeudesta johtuvia velvollisuuksia, joiden rikkomisesta seuraa rangaistus. Oikeudenkäynneissä otettiin ensimmäistä kertaa käyttöön rikosmääritelmä rikos ihmisyyttä vastaan, joka olikin keskeinen syyte useimpien tuomioiden takana. Rikoksen määritelmään sisällytettiin siviiliväestön murhaaminen tai muu tuhoaminen sekä ylipäätään kaikenlainen ihmisarvoa alentava kohtelu. Liittoutuneiden hyväksymänä periaatteena oli, etteivät kunkin maan mahdollisesti poikkeavat lainsäädännölliset määräykset tai esimiehen antama käsky vapauttaneet vastuusta, vaan kukin syytetty vastasi teoistaan henkilökohtaisesti.
Kansainvälisen oikeuden mukaisena taustaperiaatteena oikeudenkäynneissä oli Kellogg–Briand-sopimus, joka kielsi sodankäynnin politiikan välineenä ensimmäistä kertaa. Koska valtiosopimuksessa ei kuitenkaan ollut valtioiden sotapolitiikkaa toimeenpanevien henkilöiden tuomitsemiseksi säännöksiä tai menettelytapaa, oli välttämätöntä määritellä kansallissosialistisen Saksan johdon toiminta järjestäytyneeksi rikollisuudeksi, joka teki salaliiton rauhaa vastaan.
Lääkärioikeudenkäynnissä syyte nostettiin 25. lokakuuta 1946; oikeudenkäynti alkoi 9. joulukuuta 1946 ja päättyi 20. elokuuta 1947. Oikeudenkäynnin tuomion tuomiolauselmaan kirjattu ihmisillä tehtäviä lääketieteellisiä kokeita koskeva Nürnbergin säännöstö on yksi nykyaikaisen lääketieteen etiikan kulmakivistä.
Oikeudenkäynnin syyttäjät ja tuomarit > Tuomarit

Jona Nikitšenko (Neuvostoliitto)
Aleksandr Voltškov (Neuvostoliitto)
Geoffrey Lawrence (Britannia)
Norman Birkett (Britannia)
Francis Biddle (Yhdysvallat)
John Parker (Yhdysvallat)
Henri Donnedieu de Vabres (Ranska)
Robert Falco (Ranska)
Oikeudenkäynnin syyttäjät ja tuomarit > Syyttäjät

Robert H. Jackson (Yhdysvallat)
Hartley Shawcross (Britannia)
Roman Rudenko (Neuvostoliitto)
François de Menthon (Ranska)
Auguste Champetier de Ribes (Ranska)
Ensimmäisen oikeudenkäynnin tuomioiden täytäntöönpano

Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä langetetut kuolemanrangaistukset pantiin toimeen Nürnbergin vankilan liikuntasalissa 16. lokakuuta 1946 hirttämällä. Kahdestatoista kuolemaan tuomitusta yhteensä kymmenen teloitettiin yksi kerrallaan. Kuolemaan tuomituista kaksi välttyi tuomionsa täytäntöönpanolta:
Martin Bormann katosi Berliinissä toukokuun alussa 1945, ja hänen uskotaan tehneen itsemurhan. Hänet tuomittiin poissa olevana kuolemaan, vaikka hänen asianajajansa yrittikin puolustuspuheessaan vastustaa tuomiota vetoamalla siihen, että syytetty on jo kuollut. Bormannin jäännökset löydettiin Berliinistä vuonna 1972, ja kuolleeksi julistaminen tapahtui vuonna 1973.
Hermann Göring teki itsemurhan kaksi tuntia ennen kuolemantuomionsa täytäntöönpanoa selliinsä kätkemällään syanidikapselilla.
Oikeudenkäynnissä kuolemaan tuomitun ja sen jälkeen hirtetyn Alfred Jodlin kuolemantuomio kumottiin vuonna 1953.
Vankeusrangaistukseen tuomitut sijoitettiin Länsi-Berliinissä sijainneeseen Spandaun vankilaan. Vankila oli liittoutuneiden hallinnassa vuoteen 1987 saakka. Se purettiin sen jälkeen kun viimeinen elinkautisvanki Rudolf Hess oli kuollut.
Nürnbergin puolustus

Myöhemmissä oikeudenkäynneissä, joissa syytettyinä oli vähemmän tärkeitä henkilöitä, monet heistä vetosivat puolustuksessaan siihen, että he ”vain noudattivat käskyjä”. Tämä puolustus tunnetaan nykyisin nimellä Nürnbergin puolustus. Toisin kuin aiemmissa oikeudenkäynneissä, tämä puolustus ei kuitenkaan Nürnbergin oikeudenkäynneissä vapauttanut rangaistusvastuusta. Puolustus saattoi tosin silti johtaa joissakin tapauksissa rangaistuksen lieventämiseen. Esimerkiksi amiraali Nimitzin todistus Saksan sukellusvenelaivaston komentajana toimineen amiraali Dönitzin puolesta pelasti tämän rangaistukselta sotarikoksista. Dönitziä syytettiin niin kutsutusta ”Laconian käskystä”, joka kielsi saksalaisia sukellusveneitä auttamasta uhrejaan.
Kirjallisuutta

Goldensohn, Leon: Nürnbergin haastattelut.  ((The Nuremberg interviews: An American psychiatrist's conversations with the defendants and witnesses, 2004.) Toimittanut ja johdannon kirjoittanut Robert Gellately. Suomentanut Heikki Tiilikainen)  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3042-8
Kuosma, Tapio: Nürnbergin oikeudenkäynti.  Espoo:  Livres ’Belles-Lettres’, 2013.  ISBN 978-952-67994-0-7
Panu Tuomi

Panu Tuomi WSOY:n runokavalkadissa Mediatorilla Aleksis Kiven ja Suomalaisen kirjallisuuden päivänä 2010.
Panu Tuomi (s. 30. kesäkuuta 1968 Tampere) on suomalainen runoilija.
Vuonna 1993 Tuomi sijoittui kolmanneksi J. H. Erkon kirjoituskilpailussa. Hänen esikoisrunokokoelmansa Iris ilmestyi vuonna 1995. Se oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas. Tuomi opiskeli Tampereen yliopistossa 1991–1995 yleistä kirjallisuutta, filosofiaa ja taidehistoriaa, mutta keskittyi Iriksen ilmestyttyä kirjoittamiseen. Tuomi on maininnut hengenheimolaisikseen Eeva-Liisa Mannerin, Anna Ahmatovan, Dylan Thomasin ja Tomas Tranströmerin. Vuoteen 2023 mennessä häneltä on ilmestynyt 11 runokokoelmaa.
Runokokoelmien lisäksi Tuomi on julkaissut esseekokoelman. Hän sai Alfred Kordelinin säätiön kannustuspalkinnon vuonna 2010 ja Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon 1995, 1999 ja 2012. Lisäksi hän sijoittui Pirkanmaan kirjoituskilpailussa runosarjan toiseksi vuosina 1992 ja 1993.
Teokset

Iris. Porvoo: WSOY, 1995 ISBN 951-0-20681-4
Karkausvuoden laulut. Porvoo: WSOY, 1997 ISBN 951-0-22221-6
Kuningasvesi. Porvoo: WSOY, 1999 ISBN 951-0-23856-2
Melisma. Porvoo: WSOY, 2001 ISBN 951-0-25932-2
Pyhän Vituksen tauti. Helsinki: WSOY, 2003 ISBN 951-0-28240-5
Vaaleanpunainen ilmestyskirja. Helsinki: WSOY, 2005 ISBN 951-0-31372-6
Poeettinen korrektius. Esseitä ja muita kirjoituksia. Tampere: Sanasato 2006
Einsteinin viimeiset sanat. Helsinki: WSOY, 2008 ISBN 978-951-0-33998-5
Jerusalemin syndrooma. Helsinki: WSOY 2010 ISBN 978-951-0-36727-8
Sylviuksen uurre. Helsinki: WSOY 2012 ISBN 978-951-0-39306-2
Hiekkalinnojen alkemia.  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41593-1
Kardinaali Zen. Porvoo: WSOY, 2023 ISBN 9789510485415
Aiheesta muualla

Kokoelmasta Vaaleanpunainen ilmestyskirja runouden vuosikirja Motmotissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)
Tulan alue

| Tulan alue Ту́льская о́бласть |
| --- | --- |
 Maaseutua Tulan alueella
 Lippu:  Vaakuna
 Alueen sijainti Venäjällä
 Koordinaatit: 54°12′N, 37°37′E 
Valtio:   Venäjä
Federaatiopiiri:  Keskinen
Piiritasoisia kaupunkeja:  21
Piirejä:  23
Perustettu:  26. syyskuuta 1937
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Tula
 – kuvernööri:  Aleksei Djumin
Pinta-ala:  25 700 km²
Väkiluku (2010):  1 553 925
 – väestötiheys:  65,20 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  71
 – ISO 3166:  RU-TUL
 
Tulan alueen internetsivut
Tulan alue (ven. Ту́льская о́бласть, Tulskaja oblast) on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa Moskovan eteläpuolella. Se rajoittuu pohjoisessa Moskovan alueeseen, idässä Rjazanin alueeseen, kaakossa Lipetskin alueeseen, etelässä Orjolin alueeseen ja lännessä Kalugan alueeseen.
Maantiede

Tulan alue kuuluu Keski-Venäjän ylänköön. Oka virtaa alueen länsiosan kautta sekä alueen pohjoisrajalla. Okan lisäjoista mainittakoon Upa. Lisäksi Don saa alkunsa alueen itäosasta.
Väestö

Tulan alueen asukasluku oli 1 553 925 (2010). Alueen suurimmat, yli 30 000 asukkaan kaupungit ovat Tula (501 169 as.), Novomoskovsk (131 386 as.), Donskoi (64 601 as.), Aleksin (61 732 as.), Štšokino (58 139 as.), Uzlovaja (55 282 as.), Jefremov (42 350 as.) ja Bogoroditsk (31 897 as.).
Hallinto

Tulan alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Tula. Hallinnollisesti alue on jaettu 23 piiriin ja 21 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma.
Talous

Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, rautametallurgia sekä kemian-, rakennusaine-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Lisäksi on
ruskohiilen louhintaa. Alueen maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta ja karjataloustuotteita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tulan alue Wikimedia Commonsissa
| n k Keskinen federaatiopiiri |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Moskova
|  Belgorod  Brjansk  Ivanovo  Kaluga  Kostroma  Kursk  Lipetsk  Moskova Alue  Orjol  Rjazan  Smolensk  Tambov  Tver  Tula  Jaroslavl  Vladimir  Voronež  |  Belgorod  Brjansk  Ivanovo  Kaluga  Kostroma  Kursk  Lipetsk  Moskova Alue  Orjol  Rjazan  Smolensk  Tambov  Tver  Tula  Jaroslavl  Vladimir  Voronež  |  |
| n k Venäjän aluejako |
| --- | --- | --- |
Federaatiosubjektit
| Tasavallat |  Adygeia  Altai  Baškortostan  Burjatia  Dagestan  Hakassia  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Kalmukia  Karatšai-Tšerkessia  Karjala  Komi  Krim1  Mari  Mordva  Pohjois-Ossetia-Alania  Saha  Tatarstan  Tšetšenia  Tšuvassia  Tuva  Udmurtia  |  |
| Aluepiirit |  Altai  Habarovsk  Kamtšatka  Krasnodar  Krasnojarsk  Perm  Primorje  Stavropol  Taka-Baikalia  |  |
| Alueet |  Amur  Arkangeli  Astrahan  Belgorod  Brjansk  Irkutsk  Ivanovo  Jaroslavl  Kaliningrad  Kaluga  Kemerovo  Kirov  Kostroma  Kurgan  Kursk  Leningrad  Lipetsk  Magadan  Moskova  Murmansk  Nižni Novgorod  Novgorod  Novosibirsk  Omsk  Orenburg  Orjol  Penza  Pihkova  Rjazan  Rostov  Sahalin  Samara  Saratov  Smolensk  Sverdlovsk  Tambov  Tjumen  Tomsk  Tšeljabinsk  Tula  Tver  Uljanovsk  Vladimir  Volgograd  Vologda  Voronež  |  |
| Liittovaltiokaupungit |  Moskova  Pietari  Sevastopol2  |  |
| Autonominen alue | Juutalainen |  |
| Autonomiset piirikunnat |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Nenetsia  Tšukotka  |  |
| Lisää aiheesta |  Federaatiopiirit  Talousalueet  |  |
1de jure: Ukrainaan kuuluva autonominen tasavalta 2de jure: Ukrainaan kuuluva tasavallan alainen kaupunkipiiri
Mikko Tulokas

Mikko Juhani Tulokas (7. tammikuuta 1946 Tuulos – 24. heinäkuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen lakimies.
Ura

Tulokas valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1969, lisensiaatiksi 1972 ja tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1979. Hän sai varatuomarin arvon vuonna 1973 auskultoituaan Hauhon tuomiokunnassa.
Tulokas toimi vuosina 1969–1992 asianajajana eri asianajotoimistoissa, vuodesta 1971 alkaen osakkaana. Välillä hän kuitenkin toimi Helsingin yliopiston siviilioikeuden vt. assistenttina, yliassistenttina ja apulaisprofessorina sekä Helsingin kauppakorkeakoulun ylimääräisenä opettajana 1975–1977. Hän toimi kilpailuneuvoston puheenjohtajana vuosina 1992–2002.
Tulokas oli vuosina 1986–1993 Suomen Asianajajaliiton julkaiseman Defensor Legis -lehden päätoimittaja. Hän on kirjoittanut lukuisia oikeustieteellisiä artikkeleita eri julkaisuihin pääosin prosessioikeuden ja kuljetusoikeuden alueilta.
Tulokas nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi 1. toukokuuta 1992 alkaen. Julkisuudessa esiintyneiden tietojen mukaan Tulokas oli vuonna 2005 ehdokkaana korkeimman oikeuden presidentiksi, mutta häntä ei valittu. Hän jäi eläkkeelle korkeimmasta oikeudesta keväällä 2012.
Korkeimman oikeuden jäsenenä Tulokas tuli tunnetuksi mielipiteitä herättäneiden näkemysten esittäjänä.
Hänen puolisonsa oli oikeustieteen tohtori, professori Lena Sisula-Tulokas (1980-).
Tupakkateollisuuden asianajajana

Tulokas toimi myös tupakkayhtiöiden asianajajana kanteissa, joissa savukkeiden polttajat olivat yrittäneet saada oikeusteitse korvauksia kärsimistään terveydellisistä haitoista. Tulokas toimi Pentti Ahon jutussa Rettigin palkkaamana. Tulokas konsultoi yhdysvaltalaista asianajajaa James Gooldia, joka oli yhdysvaltalaisen tupakkateollisuuden tärkeimpiä oikeudenkäyntistrategeja.
Välimiesoikeustapaus

Helsingin Sanomat kertoi vuonna 2011 Tulokkaan ottaneen vastaan välimiespalkkioita salaisilta tahoilta vuonna 2010. Verotiedoista käy Helsingin Sanomien mukaan ilmi Tulokkaan ottaneen salaisilta tahoilta vastaan 370 000 euron välimiespalkkion, joka oli kolminkertainen hänen 121 000 euron virkapalkkaansa verrattuna. Tulokas oli Helsingin Sanomien mukaan kerännyt välimiespalkkioita vuosikausia ratkomalla yritysriitoja välimiesmenettelyissä. Isojen sivutulojen maksamista Suomen korkeimmille oikeusvallan käyttäjille oli arvosteltu, koska juttujen sisältö ja osapuolet olivat olleet salaisia, Helsingin Sanomat kertoi. Ongelmana oli Helsingin Sanomien mukaan se, etteivät kansalaiset saaneet tietää, minkä yrityksen palkkioilla tuomarit rikastuvat. Kun samat tuomarit ratkovat virkavastuullaan olevia riitoja korkeimmassa oikeudessa, ei kytkennöistä saada tietoa.
Kirjallisuutta

Korkein oikeus 75 vuotta. Lakimiesliiton kustannus 1993. ISBN 951-640-687-4
Aiheesta muualla

Mikko Tulokkaan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Jouni Tummavuori

Jouni Lennart Tummavuori (28. kesäkuuta 1937 Helsinki – 2. tammikuuta 2021) oli suomalainen kemisti ja professori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa epäorgaanisen kemian apulaisprofessorina vuodesta 1973 vuoteen 1998 ja vakinaisena professorina vuodesta 1998. Kemistinä Tummavuori oli suuntautunut epäorgaaniseen kemiaan ja analyyttiseen kemiaan.
Akateeminen ura

Jouni Tummavuori väitteli kemian alalta filosofian tohtoriksi. Valmistumisen jälkeen hän aloitti akateemisen uransa 1967/68 epäorgaanisen kemian lehtorina Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen epäorgaanisen ja analyyttisen kemian osastolla. Hän kehitti laboratorio-opetusta laitoksella ja laati opetuksen tarpeisiin mm. useita harjoitustyömonisteita. Osastoa johti tuolloin professori Paavo Lumme, joka toimi samalla myös kemian laitoksen ensimmäisenä johtajana 1965–1972.
Marraskuussa 1973 Tummavuori nimitettiin epäorgaanisen kemian apulaisprofessoriksi. Samalla hän sai vastuulleen analyyttisen kemian tutkimuksen ja opetuksen. Opetus- ja tutkimustyön ohella Tummavuori osallistui myös tiedekuntansa hallintoon. Hän  oli jäsenenä matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan tiedekuntaneuvostossa ainakin vuosina 1974–1981.
Tutkijana Jouni Tummavuori oli erikoistunut epäorgaaniseen analytiikkaan. Hänen ansiostaan epäorgaanisen kemian osastolle alkoi muodostua vahvaa analyyttisen kemian osaamista. Vastaavaa perinnettä orgaanisen kemian puolella kehitti professori Jaakko Paasivirta. Näiden pioneerien ja myöhemmin laitoksella vaikuttaneiden professorien Juha Knuutisen ja Raimo Alénin (molemmat soveltavan kemian alalla) luoma analyyttisen tutkimuksen perinne on jatkunut yhä 2000-luvulla ja epäorgaanisessa kemiassa sitä on jatkanut Ari Väisänen.
Vuonna 1998 Jyväskylän yliopisto vakinaisti apulaisprofessuureja ja Tummavuoresta tuli epäorgaanisen kemian professori. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2000. Hänen jälkeensä analyyttisen kemian tutkimusta Jyväskylän yliopistossa ovat jatkaneet yliopistonlehtori Rose Matilainen ja myöhemmin professoriksi edennyt Ari Väisänen. Epäorgaanisen kemian professoriksi Tummavuoren jälkeen (2001) nimitettiin Reijo Sillanpää, joka siirtyi Jyväskylään Turun yliopistosta.
Tutkimustyö

Professori Tummavuoren ensimmäiset tutkimukset liittyivät raskasmetallien erottelemiseen maaperänäytteistä. Myöhemmin hän tutki lannoitteita analyyttisiä menetelmiä käyttäen. Tummavuorella oli laaja yhteistyökumppaneiden verkosto Suomen teollisuudessa. Esimerkiksi yhteistyössä Vapon kanssa hän tutki useiden vuosien ajan turpeiden pää- ja hivenaineita sekä turpeiden ioninvaihto-ominaisuuksia.
Myöhemmin Tummavuoren tutkimus laajeni metallien korroosiotutkimukseen. Metallien tutkimista varten kemian laitokselle hankittiin monipuolinen metallianalytiikkaan soveltuva tutkimuslaitteisto (mm. atomiabsorptio- ja atomiemissiospektrometreja), jota täydennettiin myöhemmin. 1990-luvulla laitokselle hankittiin esimerkiksi plasma-atomiemissiospektrometri.
Tummavuoren viimeinen tutkimusartikkeli ilmestyi elokuussa 2000. Sen aiheena oli alkuaineiden erottaminen maaperänäytteistä. Tutkimus tehtiin induktiivisesti kytkettyä plasma-atomiemissiospektrometriä (ICP-AES; engl. Inductively Coupled Plasma Atomic Emission Spectrometer) käyttäen.
Harrastuksia

Aktiivivuosinaan Tummavuori oli kiinnostunut matkailusta Pohjoismaissa. Vuosittain hän matkusti perheensä kanssa Ruotsissa tai Norjassa.
Muuta

Tummavuoren vanhemmat olivat sähköasentaja Lennart Gunnar Tummavuori (aik. Thorberg) ja Anna Linnea (o.s. Linnaskari).
Jane Tuovinen

Jane Tuovinen (25. syyskuuta 1937 Tampere – 29. elokuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen tietokirjailija. Tuovinen kirjoitti erityisesti terveysaiheista.
Tuovinen suoritti sosionomin tutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa. Kiinnostus terveysaiheisiin heräsi omasta sairastumisesta MS-tautiin.  Hän pyrki vaikuttamaan yhteiskunnan päätöksentekoon niin kirjoittamalla kuin MS-liiton jäsenenä ja järjestöaktiivinakin. Hän oli myös perustamassa vuonna 1993 Suomen eutanasiayhdistys Exitus ry:tä, jonka puheenjohtajana ja myöhemmin sihteerinä hän toimi. Pyörätuolin käyttö 20 viime vuotena ei rajoittanut hänen toimintaansa.
Teokset

Tietäjistä kuppareihin, kansanparannuksesta ja parantajista Suomessa, WSOY, 1984 ISBN 951-0-12474-5
MS ja elämänhallinta, teksti: Juhani Wikström, Jane Tuovinen, Suomen MS-liitto, 1998 Sarja: Suomen MS-liiton julkaisusarja, 1236-9047; n:o 18, ISBN 952-9797-18-4
Riikka Tuomari

Riikka Tuomari (30. heinäkuuta 1948 Vaasa – 15. elokuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen animaattori ja lastenkirjojen kuvittaja.
Tuomari teki vuosina 1975–1982 Antti Karin ja Marja Seilolan kanssa Hämeenlinnan historiasta kertovat animaatioelokuvat Savupirtti ja linna, Kaupunkilaisia ja  Purkukortteli. Niistä Kaupunkilaisia sai valtion laatutukipalkinnon sekä parhaan kotimaisen animaation palkinnon Tampereen elokuvajuhlilla. Savupirtti ja linna sai Jussi-kunniakirjan 1975.
Marja Seilolan kirjoittama ja Riikka Tuomarin kuvittama lastenkirja Linnakylän Katri ja Mikko sai vuonna 1980 Rudolf Koivu -palkinnon.
Tuomari toimi Elokuva- ja televisiokasvatuskeskus ry:n hallituksen puheenjohtajana 1981–1984.
Tuomari kuoli 44-vuotiaana sairauskohtaukseen Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Kuvituksia

Seilola, Marja: Linnakylän Katri ja Mikko. WSOY, 1979. ISBN 951-0-09330-0.
Juutilainen, Leena: Nessi. Weilin + Göös, 1981. ISBN 951-35-2625-9.
Seilola, Marja: Myllymäen Katri ja Mikko. WSOY, 1984. ISBN 951-0-11932-6.
Salo, Irma: Santeri ja hevonen, Sanoma, Lasten oma kirjakerho, 1990. ISBN 951-875-177-3.
Animaatioelokuvia

Savupirtti ja linna (22 min, 1975)
Kaupunkilaisia (20 min, 1978)
Purkukortteli (13 min, 1982)
Jo kuudentoista (13 min, 1985)