stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikku Pietarin piha (vuoden 1961 elokuva)
Tuotanto

Kuva-Postin järjestämän yleisökilpailun tuloksena Pietariksi löytyi 12-vuotias Tuukka Tanner Helsingin Länsi-Pakilasta. Hän toimi myöhemmin ravintola-alalla ja kuoli 35-vuotiaana. Elokuva oli Witikan ainoa ohjaustyö Suomi-Filmille, ja se jäi hänen viimeiseksi elokuvakseen samoin kuin näyttelijä Reino Valkaman.
Käsikirjoituksen pohjana olevan romaanin kirjoittaja Simo Puupponen esiintyy elokuvassa Jumalan äänenä, kun Pietari juttelee katolla Jumalan kanssa. Pietarin isää esitti Leevi Kuuranne, ja Karoliinan roolissa oli Elsa Turakainen. Leo Jokela esiintyy elokuvassa sivuosassa pellehyppääjä Vennu Harakkana. Vetterantin Kloryn roolissa ollut Tea Ista – Jack Witikan puoliso – toimi myös kuvaussihteerinä.
Rauni Mollberg teki tarinasta jo aiemmin näytelmän ja suunnitteli elokuvaakin mutta myöhästyi. Hän ohjasi aiheesta sitten vasta 1977 oman elokuvansa Aika hyvä ihmiseksi, johon hän hyödynsi Puupposen muutakin tuotantoa sekä aineksia Toivo Pekkasen ja Olavi Siippaisen tuotannosta. Siinä Pietaria esitti Ossi Aronen.
Pikku Pietarin piha -romaanin tapahtumapaikkana on kirjailija Simo Puupposen lapsuusympäristö Kuopiossa, mutta elokuvan ulkokohtaukset kuvattiin Porvoon vanhassa kaupungissa ja Loviisassa ja sisäkohtaukset Finnbynejdens Ungdomsförening rf:n omistamaan Magnusborgin taloon rakennetuissa kulisseissa Porvoon maalaiskunnassa.
Elokuvan televisioensiesitys oli Mainostelevisiossa 30. lokakuuta 1967, ja se keräsi 1 240 000 katsojaa.
Palkinnot

Valtionpalkinto 1961
Pikku Pietari eli Tuukka Tanner.
Piperasilliini

| --- | --- |

Piperasilliini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(2S,5R,6R)-6-{[(2R)-2-[(4-ethyl-2,3-diokso-piperatsiini- 1-karbonyyli)amino]-2-fenyyli-asetyyli]amino}-3,3-dimetyyli- 7-okso-4-tia-1-atsabisyklo[3.2.0]heptaani-2-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 61477-96-1
ATC-koodi: J01CA12
PubChem CID: 43672
DrugBank: APRD00325
Kemialliset tiedot
Kaava: C23H27N5O7S 
Moolimassa: 517,555 g/mol
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: ei imeydy oraalisesti
Metabolia: ei laajalti metabolisoidu
Puoliintumisaika: 36–72 minuuttia
Ekskreetio: 20 % sapessa, 80 % muuttumattomana virtsassa
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  POM (UK)  
Antotapa: Intravenoosinen, Intramuskulaarinen
Piperasilliini on beetalaktaami­ryhmään kuuluva antibiootti. Se tehoaa moniin grampositiivisiin ja gramnegatiivisiin bakteereihin, myös Pseudomonas aeruginosaan. Piperasilliini on herkkä bakteerien tuottamille beetalaktaameja inaktivoiville beetalaktamaasientsyymeille, joten lääkettä myydään yhdistettynä beetalaktamaasin estäjään tatsobaktaamiin. Piperasilliini ei imeydy suun kautta otettaessa, joten se on annettava ruiskeena yleensä suonensisäisesti.
Piperasilliinin kemiallinen kaava on C23H27N5O7S, moolimassa 517,555 g/mol ja CAS-numero 61477-96-1.
Aiheesta muualla

PubChem: Piperacillin (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Piperacillin (englanniksi)
Pikkukiitäjä (lintu)

| Pikkukiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kiitäjät Apodidae
Suku::  Tervakiitäjät Apus
Laji::  affinis
Kaksiosainen nimi
 Apus affinis  (Gray, 1830) 
 Pikkukiitäjän levinneisyys
Katso myös
   Pikkukiitäjä (lintu) Wikispeciesissä   Pikkukiitäjä (lintu) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Apus affinis
Pikkukiitäjä (Apus affinis) on kiitäjälintujen lahkon pienimpiä edustajia. Lajin nimesi John Edward Gray 1832.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 10–13 cm, siipien kärkiväli 32–34 cm ja paino noin 25 g. Tummanruskea, räystäspääskyn kokoinen kiitäjä, jolla on valkoinen kurkku ja yläperä. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Lentelee parvina hyönteisjahdissa, lento on tavallisesti hitaampaa kuin isompien kiitäjien. Ääni on vaihtelevan voimakasta viserrystä. Lajista tunnetaan 6 alalajia.
Levinneisyys

Afrikka ja Aasian eteläosat Indonesiaan saakka. Euroopassa, lähinnä Turkissa, mainitaan elävän 1 800–5 000 yksilöä. Lajia ei ole tavattu Suomessa. Osa kannasta on paikkalintuja, osa pohjoisimmista populaatioista muuttaa etelään.
Elinympäristö

Taajamat ja kaupungit, vuoristoseudut.
Lisääntyminen

Pesii yhdyskunnittain rakennuksissa ja kalliojyrkänteillä. Pari pesii samassa kolossa vuodesta toiseen. Munia on 1–3, joskus 4, haudonta-aika on noin 3 viikkoa ja molemmat emot osallistuvat haudontaan. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä 5–6 viikon ikäisinä.
Ravinto

Ilmameren hyönteiset ja hämähäkit.
Apus affinis
Pikkukääpiökoi

| Pikkukääpiökoi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kääpiökoimaiset Nepticuloidea
Heimo::  Kääpiökoit Nepticulidae
Alaheimo::  Nepticulinae
Suku::  Stigmella
Laji::  nylandriella
Kaksiosainen nimi
 Stigmella nylandriella  Tengström, 1847 
Katso myös
   Pikkukääpiökoi Wikispeciesissä   Pikkukääpiökoi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkukääpiökoi (Stigmella nylandriella) on erittäin pieni kääpiökoiden heimoon kuuluva perhoslaji. Se muistuttaa sekä toukkana että aikuisena melko paljon hitukääpiökoita (Stigmella magdalenae) ja aitakääpiökoita (Stigmella oxyacanthella).
Koko ja ulkonäkö

Pikkukääpiökoi on kellertävän harmaa perhonen, jonka kiiltävien etusiipien tummemmassa kärkiosassa on violettia sävyä. Siipiväli on 4,5–5,0 mm. Takasiivet ovat harmaat, mutta siipiripsissä on ruskeaa sävyä. Tuntosarvet ovat pituudeltaan puolet etusiiven pituudesta ja niiden tyvellä on valkoinen tupsu. Päälaella on kellertävän ruskea, karvamaisten suomujen tupsu.
Toukka on väriltään kirkkaanvihreä.
Levinneisyys ja lentoaika

Pikkukääpiökoita tavataan Länsi- ja Keski-Euroopasta Skandinavian eteläosiin ja idässä Volgalle saakka. Suomessa sitä tavataan laajalti koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta, mutta laji ei ole erityisen yleinen. Perhoset ovat lennossa toukokuun lopulta kesäkuun keskivaiheille saakka.
Elinympäristö ja elintavat

Perhonen elää metsissä ja hakamailla.
Naaras munii munat yksitellen lehden alapinnalle, lähelle keskiruotia. Toukka elää heinäkuussa kovertaen käytävämiinaa ravintokasvin lehden sisälle. Miina seuraa lehden reunaa, kunnes suuntautuu keskiruotia kohti ja jatkuu vähitellen levenevänä keskiruodin vieressä. Käytävän keskellä näkyvä ulostevana hajoaa usein. Pikkukääpiökoin tekemän miinan erottaminen aitakääpiökoin miinasta tapahtuu helpoimmin ajankohdan perusteella, sillä pikkukääpiökoin toukka miinaa keskellä kesää, jälkimmäinen laji vasta syksyllä.
Lajin tieteellinen nimi on annettu suomalaisen biologin William Nylanderin mukaan.
Ravintokasvi

Toukka elää ruusukasveilla, erityisesti kotipihlajalla (Sorbus aucuparia), ruotsinpihlajalla (Scandosorbus intermedia) sekä omenapuilla (Malus).
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
microlepidoptera.nl (Arkistoitu – Internet Archive) (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1759018  Wikispecies: Stigmella nylandriella  BioLib: 44563  BOLD: 286230  CoL: 52M7N  EoL: 960119  EUNIS: 298340  Fauna Europaea: 431861  Fauna Europaea (new): 64966a89-8dc0-413e-b0eb-cf1423c660fd  GBIF: 5102460  iNaturalist: 470670  IRMNG: 10483862  LepIndex: 136401  LoB: 4879  NBN: NHMSYS0000504366  NCBI: 1870367  Observation.org: 25441  Open Tree of Life: 3030759  PPE: stigmella-nylandriella  Laji.fi: MX.58566 
Toukan kaivertamaa miinaa pihlajan lehdessä.
Pimotsidi

| --- | --- |

Pimotsidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
3-[1-[4,4-bis(4-fluorifenyyli)butyyl]piperidin-4-yyli]-1H-bentsimidatsol-2-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 2062-78-4
ATC-koodi: N05AG02
PubChem CID: 16362
DrugBank: DB01100
Kemialliset tiedot
Kaava: C28H29N3F2O 
Moolimassa: 461,546 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 214–218 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 40-50%
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 2-3 vuorokautta
Ekskreetio: virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Pimotsidi (Orap, Pimotid) on neurolepti eli antipsykoottinen lääke. Se otettiin käyttöön 1970-luvun alkupuolella, lääkeaine mainitaan myös jo Therapia Fennica TF-74:ssa. Nykyään pimotsidia voi saada vain erityisluvalla. Pimotsidi omaa useita vakavia haittavaikutuksia. Pimotsidin etuina mainittiin olevan ei-sedatiivisuus, sekä yhden kerta-annostelun vuorokaudessa olevan riittävä. Lääke esiteltiin myös tuolloin täysin uutena ja aktivoivasti psyyken toimintaan vaikuttavana.
Pharmaca Fennica PF2011:n mukaan pimotsidin ainut käyttöindikaatio on vaikeaoireinen Touretten oireyhtymä (TS). Lääkettä annostellaan tabletteina, joiden vahvuus on 1 milligramma vaikuttavaa ainetta tablettia kohden.
Lääkkeen käytössä tulee noudattaa erityistä varovaisuutta, mikäli hoidettavalla on todettu epilepsia, maksan toiminnan taikka EEG:n muutoksia. Yhdistelyä muihin neuroleptisiin lääkeaineisin ei suositella, koska silloin haittavaikutukset voivat potentoitua.
Haittavaikutukset

Tyypilliset neuroleptien käyttöön liittyvät haittavaikutusten riskit: maligni neuroleptisyndrooma, tardiivi dyskinesia, ekstrapyramidaaliset sivuoireet. Sydämen QT-ajan pidentymä, Grand Mal -tyyppiset epileptiset kouristelutilat, hypotensio sekä uneliaisuus. Antikolinergiset haittavaikutukset: suun kuivuminen, pahoinvointi, ummetus, huimaus, hikoilu. Harvinaisena haittana hyponatremia. Edelleen neuroleptille harvinaisesti: päänsärky, ahdistuneisuus sekä unettomuus.
Vielä Pharmaca Fennica 1976:n mukaan, tätä lääkeainetta nimenomaisesti suositeltiin käytettäväksi kombinoidusti. Tämä tarkoittaa eri lääkeaineiden välistä yhdisteltyä käyttöä keskenään. PF-76:n mukaan esimerkiksi sedatiivisia psykofarmakoita, kuten klooripromatsiinia voitiin yhdistellä pimotsidin annostelun yhteyteen.
Aiheesta muualla

PubChem: Pimozide (englanniksi)
DrugBank: Pimozide (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Pimozide (englanniksi)
ChemBlink: Pimozide (englanniksi)
näytä
keskustele
Antipsykootit()
| --- | --- |
Butyrofenonijohdokset:  benperidoli  bromiperidoli  droperidoli  fluanisoni  haloperidoli  melperoni  moperoni  pipamperoni  trifluperidoli 
Fentiatsiinijohdokset:  butaperatsiini  diksyratsiini  flufenatsiini  klooripromatsiini  levomepromatsiini  mesoridatsiini  peratsiini  perfenatsiini  perisiatsiini  pipotiatsiini  proklooriperatsiini  promatsiini  sulforidatsiini  tioridatsiini  tiopropatsaatti  tioproperatsiini  trifluoperatsiini  triflupromatsiini 
Muut tyypilliset antipsykootit:  klooriprotikseeni  flupentiksoli  klopentiksoli  loksapiini  molindoni  pimotsidi  tiotikseeni  tsuklopentiksoli 
Toisen sukupolven antipsykootit:  amisulpridi  asenapiini  iloperidoni  ketiapiini  klotsapiini  lumateperoni  lurasidoni  mosapramiini  olantsapiini  paliperidoni  perospironi  risperidoni  sertindoli  sulpiridi  tsiprasidoni  tsotepiini 
Kolmannen sukupolven antipsykootit:  aripipratsoli  brekspipratsoli  karipratsiini
Piktit

Piktien merkkikivi
Piktit olivat rautakaudella ja varhaiskeskiajalla keskisessä ja pohjoisessa Skotlannissa asunut kansa, joka muodostui yhteisten vihollisten torjumiseksi liittoutuneista heimoista. Piktit olivat ilmeisesti Skotlannin alkuperäisten asukkaiden jälkeläisiä. Piktit eivät jättäneet omia kirjoituksia, ja heidät tunnetaan roomalaisten ja skottien kirjoituksista sekä piktien omista kivipiirroksista. Piktit esiintyvät kirjallisissa lähteissä vuodesta 297 noin vuoteen 900.
Piktit taistelivat valtakuntaansa laajentaneita roomalaisia vastaan. He hävisivät useita taisteluita mutta onnistuivat estämään Skotlannin alistamisen roomalaisvaltaan, vaikka roomalaiset sitä yrittivätkin lakkaamatta. Piktit kääntyivät kristinuskoon roomalaisvallan jälkeen. Vuoden 900 jälkeen piktit sulautuivat lopullisesti eteläisempien skottien kulttuuriin.
Historia

Useat historioitsijat arvelevat nykyisin piktien olevan pohjoisen Skotlannin alkuperäisten asukkaiden jälkeläisiä. Heidän esi-isänsä tulivat Skandinaviasta Orkneysaarille ja levittäytyivät sieltä etelään. Vanhemman teorian mukaan piktit olisivat tulleet Skotlantiin vasta paljon myöhemmin, vain vähän ennen kuin roomalaiset kirjoittivat heistä ensimmäisen kerran.
Ensimmäisenä pikteistä kirjoitti roomalainen Tacitus, joka kirjoitti tosin vain kaledonialaisten heimosta. Roomalainen Eumenius käytti vuonna 297 pohjoisen Britannian heimoista ensimmäisenä nimitystä picti. Latinankielisen nimen picti, ’maalatut’, on katsottu tulleen siitä, että piktit värjäsivät ihoaan. Nykyisin kuitenkin arvellaan, että nimi tulee siitä, että piktit kutsuivat itseään nimellä pecht, ’esi-isät’. Nimityksellä pecht piktit tunnettiin Skotlannin kansantarinoissa vielä 1800-luvulla, ja sana oli käytössä pitkään myös alueen paikannimissä ja suullisessa perinteessä.
Roomalaisen Britannian kuvernööri Gnaeus Julius Agricola hyökkäsi vuonna 83 pohjoiseen Skotlantiin ja taisteli piktipäällikkö Calgacusta vastaan Mons Graupiuksella. Tacituksen mukaan Calgacuksella oli 30 000 miehen armeija ja Agricolalla 10 000 miestä. Agricola torjui piktien rynnäkön ja löi heidät, minkä jälkeen piktit vetäytyivät ja jatkoivat siitä eteenpäin sissisodalla välttäen taisteluita kentillä. Roomalaiset eivät koskaan pystyneet valloittamaan Skotlantia, koska siellä ei ollut kaupunkeja tai muita asutuskeskuksia valloitettavaksi tai viljelyksiä tuhottavaksi, kuten muualla Euroopassa. Piktit pystyivät myös siirtymään roomalaisten tieltä paikasta toiseen.
Keisari Hadrianus rakensi Hadrianuksen vallin vuonna 122 pohjoisen Britannian rannikolta rannikolle. Hadrianuksen valli ja myöhempi Antoninuksen valli eivät juurikaan pysäyttäneet piktien hyökkäilyjä, vaan ne toimivat Rooman valtakunnan näkyvänä rajana. Roomalaiset lähtivät Britanniasta vuonna 410, ja piktit jatkoivat elämistä Skotlannissa entiseen tapaansa.
Piktit alkoivat yhdistyä roomalaisajan lopulla ja muodostivat varhaisella keskiajalla vahvoja kuningaskuntia. Pikteillä on ilmeisesti ollut kaksi kuningaskuntaa, pohjoinen ja eteläinen, jotka yhdistyivät 500- tai 600-luvulla.
Piktit omaksuivat Northumbrialta keskitetyn hallinnollisen rakenteen. Piktit kävivät myös sotia Northumbrian kanssa. Vuonna 670 pohjoisten piktien kuningas Drest mac Donuel hävisi taistelussa northumbrialaisille, jotka nostivat piktien hallitsijaksi Brude mac Bilen. Brude kuitenkin torjui Northumbrian anglien valtapyrkimykset ja vakiinnutti piktien alueeksi nykyisen Skotlannin.
Constantin yhdisti piktit ja skotit vuonna 780. Viikinkien hyökkäykset toivat piktit ja skotit entistä lähemmin yhteen. Vuosina 875–876 viikingit hävittivät ja miehittivät Skotlantia. Æd oli piktien neljäs kuningas, joka hallitsi vuosina 876–878. Viimeinen piktihallitsija oli Giric, joka kuoli vuonna 899. Sen jälkeen pikteistä ei ole mainintoja historiassa, sillä he yhdistyivät skottien kanssa.
Yhteiskunta

Piktit elivät tiiviissä yhteisöissä ja rakensivat talonsa puusta. He saattoivat rakentaa myös joitain Skotlannin megaliiteista.
Piktien yhteisöt muodostuivat saman klaanin perheistä. Klaaneja johti heimopäällikkö. Johtajuus ei periytynyt isältä pojalle vaan veljelle tai veljenpojalle. Klaanit tunnettiin latinankielisillä nimillä Caerini, Cornavii, Lugi, Smertae, Decantae, Carnonacae, Caledonii, Selgovae ja Votadini. Klaanit saattoivat sotia toisiaan vastaan, mutta ne yhdistyivät saman päällikön alle, kun niitä uhkasi yhteinen vihollinen.
Piktien elämä oli yleensä rauhallista. Heimon miehet olivat kaikki tarvittaessa sotureita, rauhan aikana maanviljelijöitä ja kalastajia. Naiset olivat tasa-arvoisia, ja myös he viljelivät maata ja kalastivat sekä hoitivat lapsia.
Pikteillä oli omat heimouskontonsa, joihin saattoi kuulua jumalatarten palvonta ja luontohartaus, johon liittyi pyhien paikkojen arvostaminen. Synnin käsitettä piktit eivät ilmeisesti tunteneet. Pyhä Ninian vei kristinuskoa piktien maille ensimmäisenä vuodesta 397 alkaen. Vuoteen 597 mennessä piktit oli suurimmaksi osaksi käännytetty kristinuskoon, vaikka vielä 600-luvun lopulla jotkut piktit vielä hyökkäilivätkin luostareiden kimppuun.
Pikteiltä muistokiviin ja merkkikiviin säilyneissä kaiverruksissa näkyy monia eläinaiheita, muun muassa käärmeitä, hirviä, kaloja ja eräässä kaiverruksissa julmannäköinen kirveellä varustautunut mies.
Kieli

Piktin kielen uskotaan hävinneen keskiajan kuluessa. Piktin kielestä tiedetään hyvin vähän, sillä piktit eivät jättäneet jälkeensä mitään kirjallisia lähteitä. Paikan- ja henkilönnimien perusteella pidetään kuitenkin todennäköisenä, että piktien kieli oli kelttiläinen. Joidenkin mukaan toinen piktien puhuma kieli olisi ollut ei-indoeurooppalainen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piktit Wikimedia Commonsissa
Piktien kuningaskuntien arvioituja alueita
Piktinainen. Käsin väritetty kaiverrus (1588).
Pilates

Pilates-menetelmä on saksalais-amerikkalaisen Joseph Pilateksen 1900-luvun alussa kehittämä kehonhallintatekniikka, joka vahvistaa keskivartalon syviä lihaksia, syventää hengitystä ja opettaa liikkumaan fysiologisesti oikein. Menetelmä tuli tunnetuksi alun perin 1900-luvun alkupuolella Yhdysvalloissa. Erityisesti filmitähdet kiinnostuivat siitä kuultuaan, että se on lihaskuntoa kasvattava menetelmä, joka tekee vartalosta sopusuhtaisen eikä kasvata lihaksia rumalla tavalla.
Pilatesmenetelmä on yhdistelmä länsimaisen voimistelun ja esittävän tanssin (baletin, nykytanssin) tekniikoista. Liikkeet tehdään pääasiassa lattialla, jolloin ryhtiä kannattelevien lihasten löytäminen ja aktivoiminen on helpompaa, eikä harjoittelu rasita niveliä. Pilates on harvinainen siitä, että se soveltuu yhtä hyvin huonokuntoisille ja liikuntaa vähän harrastaneille aivan kuten huippu-urheilijoille ja ammattitanssijoille. Tanssijat ja urheilijat käyttävät pilatesharjoittelua myös loukkaantumisista toipuessaan.
Pilates itsessään ei ole tuotemerkki; kuitenkin monet nykyiset pilatesohjaajat ovat rekisteröineet omia versioitaan tuotemerkeiksi. Tällainen on esimerkiksi Method Putkisto. On myös päteviä opettajia joilla ei ole erityistä tuotemerkkiä. Myös kirjallisia pilatesoppaita on ilmestynyt lukuisia, sillä pilates soveltuu erinomaisesti kotiharjoitteluun. Pilatesmenetelmä elää ja kehittyy jokaisen uuden ohjaajan myötä. Samalla muut liikuntalajit omaksuvat siitä asioita. Pilateksen avulla on mahdollista korjata ryhtivirheitä ja saavuttaa tanssijoille ominainen kinesteettinen aisti ja liikunnan eheys, mutta se edellyttää sitoutumista ja säännöllistä harjoittelua. Toisaalta pilatesliikkeet vaikuttavat positiivisesti jo ensimmäiseltä tunnilta alkaen. Pilatesmenetelmä tuli Suomessa tunnetuksi 2000-luvun alussa ja sen suosio on jatkuvasti kasvanut.
Menetelmän perusteita

Pilatesmenetelmän kuusi periaatetta ovat: hallinta, keskittyminen, keskustan käyttö, hengitys, täsmällisyys ja liikkeen virtaus.
Hallinta (control) merkitsee, että liikkeiden oikea suoritustapa on kaikki kaikessa. Toistoja ei tehdä kovin montaa, eikä lihaksia väsytetä äärirajoille. Mutta oikea perusasento ja ryhti ovat tärkeitä. Samaan asiaan tähtää keskittyminen. Pilatestunnilla ei ähkitä eikä rehkitä, eikä hosuta sinne tänne. Se, miten liike suoritetaan, täytyy tietoisesti olla "pään sisällä".
Liikkeen virtaus tarkoittaa myös sitä, että liikkeet pyritään sitomaan toisiinsa sulavasti ilman pysähdyksiä.
Liikkeisiin sisältyy hengitys, useimmiten sillä periaatteella, että liikkeen suorituksella on uloshengitys, ja tauolla tai kevyemmällä osuudella sisäänhengitys. Koska ryhdin, keskivartalokorsetin ylläpito vaatii alavatsan sisäänvetämistä jatkuvasti, on hengitystekniikan oltava hieman erikoinen: hengitysilmaa suunnataan rintakehään, ja siellä sinne missä on tilaa. Tämä on erilainen hengitystapa kuin esim. useissa joogahengitysharjoituksissa, joissa sisäänhengityksellä vatsan annetaan pullistua, jotta pallea saataisiin hyvin liikkumaan.
Hengitysohjeista on pilatesohjaajien kesken myös kiistaa. Tärkeätä on, ettei sotketa pilatesharjoittelussa tarvittavaa hengitystapaa normaalielämän "oikeaan" hengitystapaan.
Menetelmän perusteita > Välineet

Joseph Pilates itse oli hyvin innostunut kokeilemaan ja rakentamaan itsekin kaikenlaisia välineitä, jotka helpottivat ja auttoivat harjoittelua, jotta perusteet olisi helpompi oppia. Vaikka pilatesharjoittelu onnistuu hyvin pelkän joogamaton avulla pienessä tilassa missä vain, on nykyisin saatavana myös lukuisia apuvälineitä, esim. pieniä (0,5–1 kilon) käsi- ja jalkapainoja, hierontarullia, pilatesrenkaita, jumppapalloja, nauhoja ja vastaavia.
Kirjallisuutta

Santavuori, Heli: Pilates ja venyttely.  Helsinki:  Books on Demand, 2015.  ISBN 9789523301238
Gavin, Joyce: Pilates.  Gummerus, 2013.  ISBN 9789512094219
Kindersley, Dorlinng: Pilates.  Readme.fi, 2013.  ISBN 9789522207272
Nymann, Birgitte & Paarup, Lotte: Keho kuntoon pilatesmenetelmällä.  WSOY, 2007.  ISBN 9789522207272
Method Putkisto Pilateksella vahvaksi ISBN 978-952-67720-1-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pilates Wikimedia Commonsissa
Suomen Pilates-yhdistys ry
Klassinen pilatesliike satanen
Takareiden venyttely nauhan kanssa
Pikku-uikku

| Pikku-uikku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Äärimmäisen uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Uikkulinnut Podicipediformes
Heimo::  Uikut Podicipedidae
Suku::  Pikku-uikut Tachybaptus
Laji::  ruficollis
Kaksiosainen nimi
 Tachybaptus ruficollis  (Pallas, 1764) 
 Pikku-uikun levinneisyys. Lisääntymisalueet keltaisella, talvehtimisalueet oranssilla ja ympärivuotinen vihreällä.
Katso myös
   Pikku-uikku Wikispeciesissä   Pikku-uikku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tachybaptus ruficollis
Tachybaptus ruficollis
Pikku-uikku (Tachybaptus ruficollis) on Euroopan pienin uikkulintu. Suomessa se on erittäin vähälukuinen pesimälaji.
Koko ja ulkonäkö

Pikku-uikku on vesilinnuksi hyvin pieni, ja se voidaaan sekoittaa sorsanpoikaseen. Pituus on 23–29 cm. Ruumis on palleromainen, kaula on erittäin lyhyt ja peräpää hyvin ”tuuhea”. Kesäpuvussa muuten ruskealla linnulla on punainen niska ja kaula, ja suupielessä on silmiinpistävä vaaleankeltainen laikku.
Levinneisyys

Pikku-uikun pesimäaluetta on Eurooppa, Afrikka ja Aasia Uuteen-Guineaan asti. Siellä missä pesimäjärvi jäätyy, pikku-uikut muuttavat talveksi merenrantaan tai avoveden luo. Suomessa laji on erittäin vähälukuinen esiintyen siellä täällä Etelä-Suomessa. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 10–20 paria. Suomeen saapuu syksyisin tai jo loppukesästä ilmeisesti maan rajojen ulkopuolelta nuoria pikku-uikkuja, minkä takia pesintä voidaan varmistaa vain haudonta-aikaan tai pienten poikasten vaiheessa. Euroopan pesimäkanta on 104 000 –195 000  paria, eniten Saksassa (12 000 – 19 000 paria) ja Ranskassa (12 000 – 19 000 paria).
Elinympäristö

Pikku-uikku pesii yhdyskunnissa rehevän kasvillisuuden keskellä järvien rannoilla. Pikku-uikku ei ole yhtä piilotteleva pesimäaikaan kuin kirjallisuudessa usein kerrotaan. Poikueet voivat olla varsin avoimesti esillä.
Ravinto

Pikku-uikku on hyvä sukeltaja ja pyydystää ravinnokseen ennen kaikkea kalaa ja vesikasveja.lähde?
Nimi

Tieteellinen nimi Tachybaptus tulee kreikan sanoista takhus ("nopea") ja bapto ("vajota alas").  Lajinimi ruficollis tulee latinan sanoista rufus ("punainen", "punertava") ja -collis ("-niskainen")