Halavasepikkä

| Halavasepikkä> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 
 
Suomessa:
 Erittäin uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Elateriformia
Heimo::  Sepikät Eucnemidae
Suku::  Hylochares
Laji::  cruentatus
Kaksiosainen nimi
 Hylochares cruentatus  (Gyllenhal, 1808) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Halavasepikkä (Hylochares cruentatus) on sepiköiden heimoon kuuluva harvinainen kovakuoriaislaji, jota esiintyy vain Suomessa ja siellä vain muutamalla paikkakunnalla. Se on haapasepikän (Hylochares populi) sisarlaji, josta se on viimeisen jääkauden jälkeen eriytynyt. Tämä havaittiin vasta 2000-luvun alussa ja Suomen ulkopuolella elävä laji kuvattiin tieteelle uutena Lena Brüstlen väitöstyön yhteydessä vuonna 2009. Aikaisempien sekaannusten vuoksi halavasepikän isäntäkasvina pidettiin Venäjälle tehtyjen havaintojen vuoksi haapaa. Kun selvisi, että lajeja on kaksi, Suomessa elävä kastettiin halavasepikäksi ja haapasepikän nimi siirrettiin toiselle, haavalla elävälle lajille. Oikea isäntäkasvi tunnettiin toki jo 1820-luvulla, jolloin Carl Gustav Mannerheim väitöskirjassaan toteaa, että laji elää "mädissä pajuissa".
Halavasepikkä on 5–10 mm pitkä, muodoltaan pitkänomainen kovakuoriainen. Peitinsiipien ja etuselän reunat, tuntosarvet ja raajat ovat punaruskeat, mutta muuten kuoriainen on mustansävyinen. Peitinsiivissä on voimakkaat pitkittäisviirut, keskiruumiin selkäpuolella pitkittäisuurre ja reunoilla vinoja poikittaisuurteita. Halavasepikkä muistuttaa hyvin paljon haapasepikkää, jollaisena sitä aluksi pidettiinkin. Tarkemmin tutkittaessa lajit erottuvat selvästi toisistaan, sillä paitsi koiraan genitaaleissa, erottavia tuntomerkkejä löytyy myös tuntosarvista sekä etuselästä. Lisäksi lajien elintavoissa ja ravintokasvivalikoimassa on huomattava ero. Sepiköiden toukat käyttävät ravintonaan asuttamaansa puuhun iskeytynyttä kääpäsientä. Viime vuosikymmeninä on selvinnyt, että arinakääpä on usean lajin kompleksi. Haavalla elävä sieni (Phellinus populicola) ja pajuilla elävä sieni (Phellinus igniarius suppeasti ymmärrettynä) ovat lähisukuisia, mutta eri lajeja. Näin ravintokasviero voikin olla todellisuudessa ravintosieniero.
Vähäisten ulkonäköerojen ja erittäin suppean esiintymisalueensa vuoksi halavasepikän arvellaan erottuneen omaksi lajikseen vasta viimeisen jääkauden päätyttyä Suomen alueella eli alle 8000 vuoden aikana.
Halavasepikkä on sopeutunut lisääntymään tulvivien pienvesien rannoilla kasvavissa puumaisissa pajuissa, kuten halavissa ja mustuvapajuissa. Halavasepikkä on Suomen kotoperäinen laji, joka esiintyy vain Vantaan Mätäojalla, Pikkujärvellä ja Pitkäjärven Vantaan puoleisessa osassa. Aikaisemmin lajia on tavattu Paimiossa 1800-luvulla sekä Mynämäellä 1900-luvun alussa. Halavasepikän esiintyminen nimenomaan Vantaalla perustuu siihen, että alueen luontoa ei ole raivattu esimerkiksi siirtämällä kaatuneita puita ja tulvia ei ole estetty alueella.
Mätäojan esiintymisalueelta kaadettiin talvella 2010–2011 puustoa, jossa lajia esiintyi. Nousseen hälyn vuoksi asiaa tutkittiin, ja vahinkoa korjattiin palauttamalla runkoja maastoon. Lajin levinneisyydestä tehdään uusi tutkimus. Tammikuussa 2012 Uudenmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus rajasi Mätäojalta lajin turvaamiseksi 23,2 hehtaarin suuruisen suojelualueen, jonka hävittäminen ja heikentäminen on kielletty.