stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Jälkipolvien arviot

Neuvostoliiton historioitsijat pitivät Georgian ja Neuvosto-Venäjän välistä konfliktia osana Venäjän sisällissotaa, johon ympärysvallat sekaantuivat. Puna-armeijan hyökkäys oli virallisen neuvostoversion mukaan vastaus avunpyyntöön, joka seurasi Georgian työläisten ja talonpoikien aseellista kapinaa. Käyttäen kontrolliaan koulutuksessa ja mediassa neuvostohallinto loi onnistuneesti kuvan populaarista sosialistisesta vallankumouksesta. Suurin osa georgialaisista historioitsijoista ei saanut pääsyä kirjastojen rajoitettuihin spetshran-erikois- ja käsikirjoituskokoelmiin, joissa käsiteltiin myös neuvostohistorian "ei-hyväksyttävää" osaa, erityisesti imperialistisiksi tulkittavia toimia tai tietoja, joiden voitiin tulkita vastustavan yleistä käsitystä kansan kapinasta menševikkejä vastaan.
1980-luvun Mihail Gorbatšovin aloittama Glasnost-politiikka ("avoimuus") torjui vanhan neuvostoversion vuosien 1921–1924 tapahtumista. Ensimmäinen neuvostohistorioitsija, joka yritti vuonna 1988 muuttaa siihen asti hyväksyttyä käsitystä sodasta, oli merkittävä georgialainen tutkija Akaki Surguladze. Ironisesti saman historioitsijan monografia vuodelta 1982 kuvasi väitettyä Georgian työläiskapinaa todelliseksi historialliseksi tapahtumaksi.
Suuren julkisen paineen alla Georgian SNT:n ylimmän neuvoston puheenjohtajisto loi 20. kesäkuuta 1989 erikoiskomission tutkimaan vuoden 1921 tapahtumia lain kannalta. Komissio tuli johtopäätökseen, että "Neuvosto-Venäjän joukkojen lähettäminen Georgiaan ja sen alueen valtaaminen oli lain näkökulmasta sotilaallinen interventio ja miehitys, jonka tarkoituksena oli vaihtaa olemassa oleva hallinto". Ylimmän neuvoston erikoiskokouksessa 26 toukokuuta 1990 tapahtumat tuomittiin virallisesti "Neuvosto-Venäjän miehitykseksi ja valtaukseksi".
Puna-armeijan sisällissodan aikana hankkimilla brittiläisillä Mark V -panssarivaunuilla oli vaikutusta puna-armeijan voittoon Tbilisin taistelussa.
Käännös suomeksi
Vlasiha

| Vlasiha (Власиха) |
| --- | --- |
 lippu
 Moskovan alue Venäjällä, alla taajaman sijainti alueella
 Vlasiha
 Koordinaatit: 55.6850°N, 37.1917°E 
Valtio:  Venäjä
Hallintoalue:  Moskovan alue
Kaupunkimaiseksi taajamaksi:  2009
Väkiluku (2010)  ():  26 359
Postinumero:  143010
Suuntanumero(t):  +7 495, 498
 
 vlasiha-zato.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vlasiha (ven. Власиха, aiemmin myös ven. Одинцово-10, Закрытый военный городок № 22/1, Odinstovo, Zakrytyi vojennyi gorodok No 22/1) on  suljettu kaupunkimainen taajama (ZATO) Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee maanteitse noin 32 kilometriä Moskovan keskustasta länteen.  Vuonna 2010 taajamassa asui 26 359  henkeä.
Ilja Murumetsille ja Pyhälle Barbaralle omistettu kirkko
Mannertenvälisten ohjusten kuoret monumentteina.
Uimahalli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vlasiha Wikimedia Commonsissa
Vita nuova

Henry Holiday, Dante kohtaa Beatricen Ponte Santa Trinitalla, 1883.
Vita Nuova: Uusi elämä (ital. La Vita Nuova) on Danten varhaisteos, jonka aiheena on ihannoitu rakastettu Beatrice. Dante kirjoitti teosta vuodesta 1283 lähtien lähes kymmenen vuotta, ja se valmistui noin vuonna 1294.lähde?
Vita Nuova on prosimetrum-muotoinen eli yhdistelee sekä runomuotoista että suorasanaista tekstiä. Se sisältää 25 sonettia, yhden ballatan ja neljä canzonea sekä 42 lyhyttä proosamuotoista kappaletta, jotka sekä pohjustavat että selittävät runoja. Teos käsittelee Danten palavaa mutta täyttymättömäksi jäänyttä rakkautta Beatrice Portinaria kohtaan, joka oli häntä vuotta nuorempi naapuriperheen tytär. Viimeisessä, kesken jääneessä canzonessa Dante kuvaa Beatricen kuolemaa. Dante kuitenkin kohtaa hänet vielä uudelleen Jumalaisessa näytelmässä. Vaikka teoksessa ei mainita Dantea itseään nimeltä, se on selvästi omaelämäkerrallinen kuvaus Danten nuoruusvuosista.lähde?
Teos on sisältönsä ohella merkittävä myös siinä mielessä, että se on kirjoitettu italiaksi ja se vaikutti yhdessä Jumalaisen näytelmän kanssa Toscanan murteen muodostumiseen italian kielen standardiksi.
Kirjallisuutta

Dante Alighieri: Vita nuova (Uusi elämä).  (Vita nuova, 1295.)  Suomentanut Tyyni Haapanen-Tallgren. Porvoo:  WSOY, 1920.  Näköispainos: Helsinki: Ntamo, 2013. ISBN 978-952-215-458-3. 47-sivuinen näyte tekstin alusta Google Booksissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vita nuova Wikimedia Commonsissa
La Vita Nuova. (italiaksi)
La Vita Nuova. (pdf) (italiaksi)
Helen Vendler: Dante’s Vita Nova. The New Republic 5.10.2012. (englanniksi)
Psykedeelinen rock

| Psykedeelinen rock |
| --- | --- |
Alkuperä:  rock, rhythm and blues, blues, jazz, folk rock
Alkuperämaa:  Yhdysvallat, Iso-Britannia
Kehittymisen ajankohta:  1960-luku (lopullinen muotoutuminen 1966)
Tyypillisiä soittimia:  sähkökitara, bassokitara, rummut, kosketinsoittimet, sitar, mellotron, theremin
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  progressiivinen rock, heavy metal, New Age, neo-psykedeelia
Psykedeelinen rock on 1960-luvun puolivälin jälkeen syntynyt psykedeliakulttuurinen rockmusiikin tyyli, jossa tavoiteltiin tietoisesti uudenlaisia psykedeelisiä eli ”tajuntaa laajentavia” säveliä ja mielikuvia. Sen tuleminen ajoittui hippiliikkeen leviämisen yhteyteen. Tyylisuunnan uranuurtajina voidaan mainita The Beatles, The Doors, The Byrds, The Yardbirds, Pink Floyd sekä The Mothers of Invention. Lukuisat yhtyeet Englannissa ja Yhdysvalloissa seurasivat esimerkkiä ja levyttivät psykedeelistä rockia. Tyylisuunnan suosion huippu kääntyi laskuun vuoden 1968 aikana. Se hiipui lähes kokonaan 1970-luvulle tultaessa, mutta ehti vaikuttaa muun muassa heavy metalin ja progressiivisen rockin syntyyn. 1980-luvun alusta lähtien psykedeelinen rock on ajoittain tullut uudelleen muotiin.
Psykedeelisen rockin tunnusmerkit

Psykedeelinen rock ei ole kovin selvästi määriteltävä tyylilaji, mutta 1960-luvulla sen tyypillisiä piirteitä olivat muun muassa
särjetty kitarasoundi
bluesvaikutteiset kitarasoolot
samanaikaisesti melankoliset ja maaniset melodiat
surrealistisia mielikuvia tavoittelevat sanoitukset
sanoitusten tulkinnanvaraisuus.
omaperäiset rumpukompit
omaperäiset äänitehosteet, takaperin pyöritetyt nauhat
Psykedeelisessä rockissa oli usein mukana myös muille 1960-luvun popmusiikin suuntauksille tyypillisiä aineksia, kuten folk rockista muistuttavaa moniäänistä laulantaa. Toisinaan keskeisessä osassa olivat myös Hammond-urut tai erilaiset efektilaitteet, kuten kitaran wah-wah-pedaali.
1970-luvulta lähtien on alettu puhua space rockista, mikä kuvaa paremmin psykedeelisen rockin nykytilaa. Sen tyypillisiä edustajia ovat muun muassa Hawkwind, Ozric Tentacles, Gong, Hidria Spacefolk, Porcupine Tree ja Kingston Wall. Nykyään sen tunnusmerkeiksi voisi lukea seuraavia piirteitä:
intialaisen sävelasteikon käyttäminen sooloissa
kokonaan instrumentaaliset kappaleet ja albumit
läheisyys fuusiojazzin kanssa
pitkät improvisaatiot ja instrumentaaliset äänimaisemat
voimakkaasti efektoidut syntetisaattorit
elektronisuus
pitkät kappaleet
Yhden sointukulun jatkuvaan toistoon perustuvat kappaleet
Psykedeelinen rock ja hippiliike

Psykedeelinen rock liitetään usein hippikulttuuriin. Tämä ei tarkoita, että artistit itse olisivat välttämättä olleet hippejä tai pitäneet itseään sellaisina. Myös esimerkiksi folkmusiikki oli hyvin tärkeä, mahdollisesti psykedeelistä rockia tärkeämpi musiikintyyli hippien keskuudessa. Psykedeelit liittyvät psykedeeliseen rockiin tajunnan laajentamisen ajatuksen kautta, mutta niiden osuutta on helppo liioitella eivätkä ne ole mitenkään välttämättömiä itse musiikin tekemisen tai esittämisen kannalta. Monet yhtyeet alkoivat levyttää psykedeelista rockia alan uranuurtajien vanavedessä vailla omakohtaisia huumekokeiluja. Tämä musiikkityyli tunnetaan myös acid rockin nimellä.
Historia > Varhaisia levytyksiä

Vuonna 1963 newyorkilainen folkmuusikko Peter Stampfel kertoi olleensa ensimmäinen lauluntekijä, joka käytti musiikkikappaleessa sanaa ”psykedelia”. Laulu oli nimeltään ”Hesitation Blues”. Vuotta myöhemmin Bob Dylan sanoitti kappaleen ”Mr. Tambourine Man”, jonka sisältö yhdistettiin huumausaineiden käyttöön. Varhaisen psykedeelisen popmusiikin edelläkävijöinä Britteinsaarilla voidaan mainita The Beatles, jonka vuonna 1965 joulukuussa ilmestyneellä Rubber Soul -albumilla oleva ”Norwegian Wood” ennakoi tulevien vuosien hippien elämänfilosofiaa. Soittimien joukkoon lisätty sitar täydensi vaikutelmaa.
Keväällä 1966 yhdysvaltalaisen The Byrds -yhtyeen huumausaineiden käyttöön yhdistetty kappale ”Eight Miles High” joutui sisältönsä vuoksi soittokieltoon monilla radioasemilla.. Brittiläisen The Yardbirdsin vuoden 1966 singlet ”Shapes of Things”, ”Over, Under, Sideways, Down” ja ”Happenings Ten Years Time Ago” voidaan luokitella myös psykedeelisen rockin varhaisiin kappaleisiin. The Rolling Stonesin singlemenestykset ”19th Nervous Breakdown” ja ”Paint It, Black” hyödynsivät samaa tyylisuuntaa. Samana vuonna julkaistulla The Beatlesin Revolver-albumilla oli vallalla selvästi havaittava psykedeelinen tyyli. Tästä hyvänä esimerkkinä John Lennonin ideoima levyn päätöskappale ”Tomorrow Never Knows”, jonka sisältämät monenmoiset ääniefektit saatiin aikaan Abbey Roadin studioiden uudella teknisellä kalustolla. Kappaleen alku oli suora lainaus Timothy Learyn kirjasta Psychedelic Experience: ”Epäilyksen hetkellä sulje mielesi, rentoudu ja anna virran viedä.”
Psykedeelisten soundien tavoittelu saattoi parhaimmillaan viedä määrättömästi aikaa ja rahaa. Yhdysvaltalaisen Beach Boysin miljoonia kappaleita myynyt single ”Good Vibrations” kärsi valmistumisvaikeuksia lähes puolen vuoden ajan, kun yhtyeen nokkamies Brian Wilson valmisteli levytystä neljässä eri studiossa. Nerouden ja hulluuden välimaastoissa samoillut Wilson saattoi ahdistuneimpina hetkinään laittaa hyllytettäväksi koko työlään projektin. Lopulta levy julkaistiin lokakuussa 1966. Kaikkiaan 50 000 dollaria maksanut levytys oli täynnä erilaisia soittimia kuten harppu, sello, klarinetti ja fuzz-basso sekä kauhuelokuvissa käytetty Theremin, jolla saatiin aikaan vaikuttavia tehosteita. Lopputulos vakuutti myös kuuntelijat. Singleä myytiin maailmalla miljoonia kappaleita ja musiikkikriitikoiden valintoihin perustuva verkkosivusto Acclaimed Music on nostanut ”Good Vibrationsin” maailman kolmanneksi parhaaksi pop-lauluksi.
Historia > Human-Be-In Yhdysvalloissa

Beatlesin ja Beach Boysin lauluilla oli vahva vaikutus seuraavien vuosien lukuisiin musiikillisiin kokeiluihin. Uudenlainen tapa käsitellä ääntä nykyaikaisissa levytysstudioissa mahdollisti sen, että pop-yhtyeet pääsivät toteuttamaan musiikillisia visioitaan. Yhdysvalloissa psykedeelisen rockin kehto vuosina 1966–1968 oli San Francisco ja varsinkin Haight-Ashburyn lähiympäristö, joka tunnetaan Yhdysvaltain hippiliikkeen keskuksena. Seutu oli jo vuosikausia toiminut erilaisten taiteilijakommuunien ja alakulttuurien keskeisenä paikkana. Huumeiden helppo saatavuus, lisääntynyt poliittinen levottomuus ja taustalla vaaninut Vietnamin sota olivat tuoneet jo aiemmin muualta tulleita nuoria San Franciscon Hight Ashburyyn. Vaikka LSD:n käyttö kiellettiin vuonna 1966 Kalifornian osavaltion alueella, ei kieltolailla ollut suurtakaan merkitystä. Markkinoille työntyvät halvemmat amfetamiinin johdannaiset syrjäyttivät LSD:n.
Tammikuussa 1967 San Franciscossa Golden Gaten sillan viereisessä puistossa pidettiin Human-Be-In-nimellä tunnettu ulkoilmakonsertti. Myös ”Heimojen kokoontumiseksi” kutsuttu musiikkitapahtuma veti paikalle joidenkin arvioiden mukaan 30 000 nuorta. Konsertissa ilmaiset huumenäytteet kiersivät kädestä toiseen. Paikalla esiintyivät muun muassa Jefferson Airplane ja Grateful Dead, joista tuli psykedeelisen rockin keulakuvia.
Historia > Technicolour Dream Englannissa

Euroopassa psykedeelisen rockin keskuspaikaksi tuli Lontoo. Alexandra Palacessa huhtikuussa 1967 järjestetty 14-tuntinen ”Technicolour Dream” -tilaisuus oli Englannissa tapahtuneen psykedeelisen liikkeen suurin voimannäyttö. Suureen ruusuikkunaan heijastetut moniväriset psykedeeliset kuviot loivat aikakauteen sopivan surrealistisen tunnelman. Tilaisuuden yhteydessä 40 yhtyettä esitti kokeellista materiaaliaan. Pink Floydin ohella laajempaan julkisuuteen nousivat uusina musiikintekijöinä The Crazy World of Arthur Brown, The Move, Soft Machine ja Tomorrow. Tapahtuma keräsi 10 000 kuulijaa.
Historia > Psykedeelisen aallon hiipuminen

Osa niin vanhoista kuin uusistakin yhtyeistä luopui tästä tyylilajista nopeasti, sillä kaikkien kohdalla levytykset eivät olleet odotusten mukaisia. Eräs tällainen on The Rolling Stonesin joulukuussa 1967 ilmestynyt albumi Their Satanic Majesties Request, joka ei saanut kiitosta sen enempää yleisöltä, kriitikoilta kuin yhtyeen omilta jäseniltäkään. Jälkeenpäin yhtyeen päävokalisti Mick Jagger myönsi, että heillä oli levyä tehdessään käytössään liikaa aikaa ja liian paljon huumeita.
Monet yhtyeet tekivät vain yhden suuren psykedeelisen hitin. Ohiolainen Lemon Pipers kävi Yhdysvaltain ykkösenä singlellään ”Green Tambourine”. Kappale itsessään muistutti psykedeelisesti viimeisteltyä purukumipoppia, ja yhtyeen suosio jäi lyhytaikaiseksi. Samoin kävi Strawberry Alarm Clockille, jonka ainoaksi hitiksi jäi heidän miljoonamyyntiin yltänyt psykedeelinen debyyttisinglensä ”Incense and Peppermints”. Chicagossa perustettu Amboy Dukes, johtomiehenään Ted Nugent, yhdisti psykedeelisiin kokeiluihinsa kitarariffin televisiosarjasta Bonanza ja nousi 1968 menestykseen kappaleella ”Journey To the Center of the Mind”.
Hippikulttuurin ja sen mukana tulleen psykedelian voimakas kaupallistuminen toi mukanaan lieveilmiöitä, joista alkoi nopeasti muodostua yhä suurempaa haittaa. Kovemmat huumeet, kuten amfetamiini, ja lisääntynyt väkivalta rockkonserteissa olivat osaltaan vaikuttamassa siihen, että hippiliike alkoi osoittaa hiipumisen merkkejä varsinkin kotimaassaan Yhdysvalloissa vuoden 1967 lopulla. San Franciscon Haight-Ashburyn kaltaisten kokoontumispaikkojen nuoriso hajaantui suuremman osan palatessa takaisin kotiin.
Musiikkibisneksen käyttämä tapa repiä psykedeliasta irti kaikki mahdollinen kääntyi nopeasti alkuperäisideaa vastaan. Koko psykedeelinen aikakausi alkoi asteittain vajota menneisyyteen vuoden 1968 aikana. Rolling Stones palasi juurilleen yksinkertaisemman rockin pariin ja teki singlen ”Jumpin’ Jack Flash”. The Moody Bluesin, Procol Harumin ja Deep Purplen kaltaiset yhtyeet keskittyivät progressiivisen rockin tekemiseen. Psykedeelisen musiikin suosion sammuminen näkyi vuoden 1968 jälkimmäisellä puoliskolla lajin singlehittien puuttumisena listoilta. Harvat poikkeukset, joihin lukeutuivat Donovanin esittämä mystinen ”Hurdy Gurdy Man” ja The Crazy World of Arthur Brownin raivoisa ”Fire”, rakensivat siltoja tulevaisuuden musiikkiin. Hurdy Gurdy Man -albumin sessioon osallistuneet Jimmy Page ja John Paul Jones perustivat Led Zeppelinin. Brownin menestyskappale ja hänen lavashow'nsa visuaalisuus jättivät puolestaan jälkeensä vaikutteita, joita myöhemmin nähtiin muun muassa Alice Cooperin esiintymisessä.
Psykedeelinen aikakauden on katsottu päättyneen vuonna 1969 järjestettyihin Woodstockin musiikkifestivaaleihin. Lajin uranuurtajina toimineet artistit ja yhtyeet olivat joko palanneet juurilleen tai omaksuneet jonkin toisen musiikillisen tyylikeinon ilmaistakseen itseään. Tosin psykedeelinen musiikki ei kuollut kokonaan, vaan jatkoi pienessä mittakaavassa kulkuaan seuraaville vuosikymmenille.
Psykedeelisen rockin vaikutus

Psykedeelinen rock muodostaa populaarimusiikin historiassa linkin blues-rockin ja heavy metalin ja progressiivisen rockin välille. Heavyn pioneerit, kuten Black Sabbath, jatkoivat raskaan kitaravetoisen musiikin kehittelyä siitä mihin psykedeelinen rock jäi. Joissakin psykedeelisen rockin kappaleissa voi jo kuulla heavy metalia ennakoivia piirteitä. Samoin progressiivinen rock oli ilmiönä suoraa jatkoa psykedeelisen rockin kokeellisille kappaleille. Sellaisten albumien kuin Beach Boysin Pet Sounds, Frank Zappan ja The Mothers of Inventionin Freak Out! ja Beatlesin Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band katsotaan avanneen portit kokeelliselle lähestymistavalle, johon progressiivinen rock perustui.
Yksi havainnollistava esimerkki psykedeelisen rockin vaikutuksesta on esimerkiksi Jimi Hendrixin levy Electric Ladyland (1968), jolta löytyvistä kappaleista ”Voodoo Child (Slight Return)” enteilee selvästi myöhempää heviä ja 14 minuuttia pitkä ”1983 (A Merman Should I Turn to Be)” edustaa jo sitä, mitä pian alettiin kutsua progressiiviseksi rockiksi.
Vahvoja psykedeelisen rockin sävyjä voidaan löytää myös 1970-luvun alussa Return to Foreverin tai The Mahavishnu Orchestran kaltaisten jazz-rock-fuusioyhtyeiden levyiltä.
Psykedeeliset piirteet palasivat rockmusiikkiin 1980-luvun alussa, jolloin eräät uuden aallon rockyhtyeet alkoivat soveltaa niitä musiikissaan. Yhdysvaltalaisen vaihtoehtorockin piirissä, erityisesti Los Angelesissa, kehittyi uuspsykedeelisen rockin suuntaus, joka tunnetaan nimellä ”Paisley Underground”. 1990-luvulla psykedeelisen rockin perintöä kierrätettiin muun muassa grungessa, brittipopissa ja trip hop -musiikissa. Kula Shakerin ja Ozric Tentaclesin kaltaisten 1990-luvun psykedeelisten rockyhtyeiden musiikki ei tietenkään tyyliltään ollut aivan samanlaista kuin 1960-luvulla, mutta sen kantava ajatus oli pitkälti yhtenevä 1960-luvun psykedeelisen rockin kanssa. Suomessa muun muassa yhtye Kingston Wall otti paljon vaikutteita psykedeelisestä rockista ja varsinkin Jimi Hendrixiltä.
Brittiläisten levykeräilijöiden laatimaan listaan sadasta merkittävämmästä psykedeelisestä levytyksestä mahtuu julkaisuja, jotka eivät ilmestyessään saavuttaneet suosiota, mutta ovat vuosikymmenien aikana päätyneet klassikoiksi. Eräs esimerkki on The Smoke -yhtyeen ”My Friend Jack”.
Psykedeelisen rockin kuuluisimpia albumeita

The Beatles – Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band (1967), Magical Mystery Tour (1967)
Frank Zappa & The Mothers of Invention – Freak Out! (1966)
Cream – Disraeli Gears (1967)
The Doors – The Doors (1967), Strange Days (1967)
Iron Butterfly – In-A-Gadda-Da-Vida (1968)
Jefferson Airplane – Surrealistic Pillow (1967), Volunteers (1969)
The Jimi Hendrix Experience – Are You Experienced? (1967), Axis: Bold as Love (1967), Electric Ladyland (1968)
Love – Forever Changes (1967)
Pink Floyd – The Piper at the Gates of Dawn (1967)
The Rolling Stones – Their Satanic Majesties Request (1967)
The 13th Floor Elevators – The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators (1966)
Esimerkkejä artikkelissa mainitsemattomista psykedeelisen rockin kappaleista

”Arnold Layne”, ”Astronomy Domine”; ”Take Up Thy Stethoscope and Walk”, ”Set the Controls for the Heart of the Sun”, ”Brain Damage” (Pink Floyd)
”I Can Hear the Grass Grow (The Move)
”Kites” (Simon Dupree and The Big Sounds)
”Break On Through (To the Other Side)”; ”Strange Days”, ”The Soft Parade”, ”The End” (The Doors)
”Lucy in the Sky with Diamonds”; ”Strawberry Fields Forever”; ”I Am the Walrus”; ”Being for the Benefit of Mr. Kite” (The Beatles)
”Paint It, Black”, ”She’s a Rainbow”, ”We Love You” (The Rolling Stones)
”Paper Sun” (Traffic)
”I Don’t Live Today”; ”If 6 Was 9”; ”Burning of the Midnight Lamp”; ”Voodoo Child (Slight Return)” (Jimi Hendrix)
”Spirit in the Sky”; (Norman Greenbaum)
”The Golden Road (The Unlimited Devotion)” (The Grateful Dead)
”World of Pain”; ”Tales of Brave Ulysses”; ”We’re Going Wrong”; ”Dance the Night Away”; ”White Room” (Cream)
”You’re Gonna Miss Me” (13th Floor Elevators)
Kirjallisuutta

Pasi Lehtomaa: Ritarien varjot – autotallirokin aatelisia. Tampere: Pop-lehti, 2005. ISBN 952-5546-15-2.
Rockin suuntauksia
Aikuisrock
Bluesrock
Brittipop
Country rock
Elektroninen rock
Folkrock
Funkrock
Garage rock
Glam rock
Goottirock
Grunge
Hard rock
Instrumentaalirock
J-rock
Katurock
Klassinen rock
Kristillinen rock
Metallimusiikki
Poprock
Post-rock
Progressiivinen rock
Psychobilly
Psykedeelinen rock
Punk
Rap rock
Rock and roll
Rockabilly
Sinfoninen rock
Soft rock
Southern rock
Space rock
Stadionrock
Suomirock
Taiderock
Vaihtoehtorock
1980-luvun lopulla perustetun brittiyhtye Porcupine Treen musiikissa on psykedeelisiä aineksia.
Technicolour Dream pidettiin Lontoon Alexandra Palacessa.
Syd Barrett oli Pink Floydin psykedeelisen kauden keulakuva
Cream
Woodstockin musiikkifestivaalit olivat 1960-luvun lopun kuuluisin rocktapahtuma.
Uwe Voigt

Uwe Voigt vuonna 2019.
Uwe Voigt (s. 1. huhtikuuta 1965) on saksalainen filosofian professori, erityisesti J. A. Comeniuksen ajattelun tuntija.selvennä Hän opiskeli Bayerischen Begabtenförderungin ja Studienstiftung des deutschen Volkesin stipendeillä filosofiaa, psykologiaa ja katolista teologiaa Bambergin yliopistossa (1985–1992) sekä Innsbruckin yliopistossa (1988/1989). Vuonna 1996 hän väitteli tohtoriksi. Lokakuusta 2013 hän on ollut Deutsche Comenius-Gesellschaft-seuran puheenjohtaja. Vuodesta 2011 Uwe Voigt on toiminut filosofian professorina Augburgin yliopiston filosofis-yhteiskunnallisessa tiedekunnassa. Voigtin professorin viran painopistealueina ovat analyyttinen filosofia ja tieteen teoria. Voigt on naimisissa, ja hänellä on yksi tytär.
Teoksia

Das Geschichtsverständnis des Johann Amos Comenius in „Via Lucis“ als kreative Syntheseleistung. Vom Konflikt der Extreme zur Kooperation der Kulturen, Frankfurt am Main 1996, ISBN 3-7873-1240-4.
Aristoteles und die Informationsbegriffe. Eine antike Lösung für ein aktuelles Problem? Würzburg 2008, ISBN 3-89913-624-1.
Johann Amos Comenius: Der Weg des Lichtes / Via lucis. Eingeleitet, übersetzt und kommentiert von Uwe Voigt. Hamburg 1997, ISBN 3-7873-1240-4 (Meiner. Philosophische Bibliothek. Band 484).
Die Menschenrechte im interkulturellen Dialog. Frankfurt am Main 1998, ISBN 3-631-32979-2.
mit Michael Jungert u.a.: Interdisziplinarität: Theorie – Praxis – Probleme. Darmstadt 2010, ISBN 3-534-23054-X.
mit Joachim Bahlcke, Andreas Fritsch: Comenius-Jahrbuch. (seit Band 18/2010).
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Uwe Voigt (Philosoph)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Voltumna

Voltumna on etruskien jumala, joka oli alun perin alamaailman jumala, mutta joka kohotettiin myöhemmin ylimmäksi jumalaksi (deus Etruriae princeps). Etruskeille Voltumna oli ennen kaikkea etruskien liiton suojelija. Hän saattoi myös olla taivaan jumalan Tinian yksi ilmentymä. Roomalaiset omaksuivat Voltumnan jumaltensa joukkoon nimellä Vertumnus.
Volsinii

Etruskien sivilisaatio. Etrurian ydinalueella etruskien kaupunkiliiton 12 kaupunkia.
Volsinii, etruskiksi Velzna, oli yksi suurimmista ja rikkaimmista etruskien kaupunkivaltioista. Volsiniin alkuperäinen sijaintipaikka oli nykyisen Orvieton kaupungin kohdalla. Volsinii kuului etruskien 12 kaupungin liittoon, ja liiton keskus Fanum Voltumnae sijaitsi sen alueella. Liittolaiskaupunkien edustajat kokoontuivat Fanum Voltumnaella vuosittain. Kaupungin itäpuolella oli Belvederen temppelialue ja ympäristössä kaksi hautausmaata, Cannicella ja Crocifisso del Tufo, jotka olivat käytössä 500–400-luvuilla eaa.
Volsinii nousi kapinaan Roomaa vastaan ja kaupunki valloitettiin vuonna 264 eaa. Roomalaiset saivat sotasaaliina muun muassa 2 000 veistosta. Volsiniin asukkaat siirrettiin uuteen paikkaan nykyisen Bolsenan luo.
Bolsenan arkeologiset kaivaukset ovat paljastaneet valtavan kaksoismuurin, joka ympäröi pienille mäille rakennettua kaupunkia. Ympärysmuurin sisällä oli lisäksi sivusuuntaisia muureja, joiden avulla puolustajat saattoivat sulkea osia kaupungista ja vetäytyä sisempiin puolustusasemiin. Kaupungin akropolis sijaitsi korkeimmalla mäellä. Suurin osa asutuksesta taas oli levittäytynyt ympäröivälle Mercatellon tasangolle.