stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saamelaisten historia
Saamelaisten ja saamen kielen alkuperä

Länsiuralilaisia kieliä puhuvia ja tekstiilikeramiikkaa valmistaneita ihmisiä alkoi liikkua Volgan keski- ja yläjuoksun alueelta luoteeseen toisen vuosituhannen toisella ja kolmannella neljänneksellä ennen ajanlaskun alkua. Ryhmät käyttivät siirtymiseensä ikivanhoja, jo vuosituhansia käytössä olleita Pohjois-Venäjän jokireittejä. Näiden ihmisten Sisä-Suomen järvialueelle päätyneistä jäsenistä muodostuivat myöhemmin saamelaiset. Tekstiilikeramiikan levinneisyyden perusteella näiden, alun perin samaa kieltä puhuneiden yhteisöjen jäseniä jäi myös Karjalaan, Laatokan ja Ilmajärven välimaille ja myös vielä edemmäs itään ja kaakkoon. Näistä kansoista kaikki muut paitsi saamelaiset ovat sulautuneet historian saatossa joko slaavilaisiin, itämerensuomalaisiin tai muihin suomalais-ugrilaisiin kansoihin.
Kielentutkija Ante Aikio on vuonna 2012 esittänyt, että kantasaamen kieli kehittyi suppeahkolla alueella Etelä-Suomessa ja levisi pohjoiseen Fennoskandiaan vasta varhaisella rautakaudella, aikavälillä 300 eaa.–500 jaa.). Äskettäin on perusteltu kantasaamen hajoamisen ajoittamista ensimmäisille ajanlaskun alun jälkeisille vuosisadoille. Etelä-Suomessa suomen ja itämerensuomen tavoin uralilaisiin kieliin kuuluneeseen kantasaameen vaikutti tuntematon, ei uralilainen ja ei-indoeurooppalainen substraattikieli.
Tällaisia, ei-uralilaisia ja ei-indoeurooppalaisia kieliä, joita puhuttiin Euroopassa ennen uralilaisten ja indoeurooppalaisten kielten leviämistä, on nimitetty paleoeurooppalaisiksi kieliksi (vertaa paleosiperialaiset kielet Siperiassa). Todennäköisesti paleoeurooppalaiset kielet ovat jakautuneet lukuisiin eri kielikuntiin. Niitä on esiintynyt myös muualla Euroopassa ja niistä on jäänyt substraatteja myös indoeurooppalaisiin kieliin.
Jo nykyisessä eteläisessä Suomessa tai jossakin Suomesta Karjalaan ulottuvalla alueella syntyi myös saamelaisten nykyinen omankielinen kansallisuuden nimitys. Se on alkujaan sama sana kuin hämäläisten suomalaisten omakielinen nimitys "hämäläiset".
Kun kantasaame levisi pohjoiseen, tapahtui siellä asuneiden, toisen tuntemattoman paleoeurooppalaisen kielen puhujien kielenvaihto ja saamelaiset etnisenä ryhmänä nykyisessä mielessä muodostuivat. Myös näistä nykyisen lapin alueella puhutuista tuntemattomista kielestä jäi nykyisiin saamelaiskieliin runsaasti lainasanoja, joista monet liittyvät etenkin paikallisiin luonnonoloihin.
Mainintoja saamelaisista viikinkiajalla

Saamelaisten historiaa viikinkiajalta tunnetaan muiden kirjoittamien lähteiden kautta, saamelaisilla ei omaa kirjallisuuttaan vielä tuolloin ollut. Viikinkiaikana saamelaisten asuinalue ulottui nykyistä etelämmäksi. Saamelaiset tulivat useimmiten hyvin toimeen skandinaavien kanssa. Saamelaisia tiedetään kirjallisten lähteiden ja hautalöytöjen perusteella muuttaneen Islantiin. Skandinaavit ja saamelaiset myös avioituivat keskenään. Harald Kaunotukka avioitui Snæfríðr-nimisen saamelaisnaisen kanssa, joka oli puolestaan Svási-nimisen saamelaispäällikön tytär. Selkein erotus saamelaisten ja skandinaavien välillä kielen ohella oli metsästys ja keräily, joka oli tuolloin saamelaisten erikoisuus. Saamelaiset myivät metsästämiensä eläinten nahkoja skandinaaveille ja paikoittain skandinaavihallitsijat verottivat heitä nahoilla.
Skandinavian niemimaalla saamelaisväestön asuinalue on ulottunut Keski-Ruotsin Taalainmaalle ja Jämtlandiin asti. Tästä aiheesta ks. erityisesti ruotsalaisen arkeologin Inger Zachrissons töitä (ks. alh.). (Katso myös: Limes norrlandicus)
Saamelaisalue historiallisella ajalla

Tietoja saamelaisista on historialliselta ajalta eteläisestä Suomesta. Lähes koko Suomesta, ei vain Pohjois-Suomesta, tavataan saamelaisperäisiä paikannimiä ja lainasanoja. Saamea puhuttiin vielä 1400-luvulla Etelä-Pohjanmaalla, 1500-luvulla Järvi-Suomessa ja 1600-luvulla Kainuussa.
Oulujärven alueella saamelaisasutusta on ollut perimätiedon mukaan viimeksi 1600-luvulla, vielä Ruotsin kruunun alaisten suomalaisten ja Venäjän alaisten karjalaisten käymien rappasotien jälkeen.
Keminsaamelaisia tiedetään olleen Kittilässä, Sodankylässä, Sallassa ja Kuusamossa 1500-luvulta 1700-luvulle. 1700–1800-luvulla tapahtui kuitenkin kielellinen sulautuminen suomenkielisiin uudisasukkaisiin.
Myös nykyään Venäjään kuuluvassa Karjalassa tiedetään sekä historiallisten lähteiden että paikannimien perusteella asuneen saamelaisia nykyistä paljon etelämpänä.
Saamelaisalue historiallisella ajalla > Saamelaiset, lappalaiset ja lappilaiset

Lappalainen on ulkopuolisten antama nimitys saamelaisille. Saamelainen (sápmi) taas on saamelaisten omakielinen sana, jolla on vastineensa kaikissa saamen kielissä. Tämä todistaa sen hyvin vanhaksi. Kirjallisista lähteistä se löytynee ensimmäistä kertaa 1600-luvulla Johannes Schefferuksen esiin tuomana. Suomesta löytyy mainintoja 1800-luvun lehdistä, että "lappalaiset" käyttivät itsestään saame-nimitystä. Nimitys yleistyi saamelaisten oman poliittisen aktiivisuuden lisäännyttyä Ruotsissa ja Norjassa 1900-luvun alusta alkaen ja Suomessa II maailmansodan jälkeen. Lappalainen säilyi suomen yleiskielessä vallitsevana nimityksenä kuitenkin 1980-luvulle asti. Nykyään sanaa lappalainen merkityksessä saamelainen pidetään halventavana. Lappilainen taas tarkoittaa Lapissa asuvaa ihmistä riippumatta hänen etnisyydestään.
Kantasaamen on otaksuttu olleen pääasiassa metsästäjäväestön kieltä. Alkuperäistä metsästyskulttuuria on oletettu harjoitetun Sisä-Suomessa ja Keski-Ruotsissa, kun rannikoilla ja etelässä oli jo siirrytty enemmän maanviljelyyn ja karjanhoitoon.lähde? Näitä metsästyksellä eläviä ihmisiä kutsuttiin Suomessa lappalaisiksi. Sana ”lappalainen” tuli mahdollisesti syrjää eli syrjäistä tarkoittavasta sanasta lappea (kuten sanassa ”miekan lape”, ”miekansyrjä”). Tämän väestön kieltä pidetään yleensä saamensukuisena.
Historiantutkija Jukka Korpelan mukaanlähde tarkemmin? keskiajan kirjallisissa lähteissä ”lappalaiset” olisi sen sijaan yleisnimitys erämaaseutujen asukkaille, jotka eivät todellisuudessa olleet kielellisesti, kulttuurisesti tai elinkeinoiltaan yhdenmukaista joukkoa. Lappalainen ei tämän mukaan olisi saamelaisen synonyymi. Tätä käsitystä on arvostellut Veli-Pekka Lehtola. Myös Ante Aikio katsoo eteläisen Suomen lappalaisten olleen saamelaisia. Perusteena tälle on, että  saamea puhuvaa väestöä on paikannimistöstä päätellen asunut miltei koko Suomen alueella, jopa Uudellamaalla.
Siirtyminen poronhoitoon

Jo ennen suurporonhoidon kehittymistä metsäsaamelaisten pyynti- ja keräilykulttuuri perustui vuotuiskiertoon. Talveksi yhden lapinkylän eli siidan muodostama yhteisö kokoontui yhteiseen talvikylään. Siidan rajat oli tarkasti määritelty ja valtiot tunnustivat niiden rajat ja omistusoikeuden 1700-luvulle saakka. Ajan keväästä syksyyn kukin perhe ja suku vietti taas omalla nautinta-alueellaan, jossa vaihtoi asuinpaikkaa kalastuksen ja metsästyksen tarpeiden mukaan.
Saamelaiset ovat käyttäneet kesytettyä peuraa eli poroa esimerkiksi tavaroiden kuljettamiseen jo pitkään. Pienimuotoista poronhoitoa on ollut ainakin Ruotsin tunturialueilla todennäköisesti jo 1400-luvulla. Eurooppalaisilla markkinoille saattoi kuitenkin myydä turkiksia lähes loputtomasti ja keskiajan lopulla peuran metsästys alkoi riistäytyä osalla alueista varsinaiseksi ryöstöpyynniksi. Aiemmin peuroja oli metsästetty jo kuoppien ja aitojen avulla, mutta nyt alettiin rakentaa tunturista toiseen ulottuvia jättiläisaitoja, joihin voitiin ajaa kokonainen peuralauma kerralla ja ottaa kaikki kiinni. Näin villipeura vähitellen katosi. Porojen hoitaminen oli tapa jatkaa vanhaa elinkeinoa. Suurporonhoito kehittyikin 1500- ja 1600-luvun vaihteessa, jolloin myös verottaja kiinnostui "lappalaisten" poromääristä. Suomen Lapissa suurporonhoidon arvellaan alkaneen 1700-luvulla ja Kuolan Lapissa vasta 1800-luvulla.
Poronhoito muutti perinteisen elämäntavan. Porotokkaa eli laumaa ei voinut jättää vartioimatta ja kun jäkälämaat vähenivät oman siidan alueella, alkoi kukin poronomistajaperhe muuttaa tokan mukana pitempiä matkoja kuin aiemmin. Suurporonhoito oli siis täyspaimentolaisuutta. Kesäksi lähdettiin jutamaan Jäämeren rannalle, missä oli vähemmän itikoita. Syksyllä oli teurastus, jolloin ruhot oli helppo viedä kauppaan ja tarpeelliset ostokset tehdä markkinoilla. Pienemmän tokan kanssa sitten kuljettiin syksyn tullen takaisin metsäalueille. Metsässä tuuli vähemmän ja hanki oli pehmeämpää kuin rannikolla, joten porojen oli helpompi kaivaa jäkälä esiin lumen alta. Jäkälä riitti paremmin ja näin säästyi myös rahaa, kun verottaja tuli talvikylään laskemaan omaisuuden silloin, kun poromäärä oli vuotuisesti pienimmillään.
Poronhoito muutti myös lapinkyläjärjestelmää tunturialueilla. Suurporonhoitajat valtasivat maata laidunalueiksi ja vaikuttivat siten muihinkin saamelaisiin. Yksityisomaisuudelle tuli enemmän merkitystä kuin aiemmin. Perinteisen neliömäisen metsäsaamelaisen lapinkylän rinnalle syntyi jopa satojen kilometrien pituisia pitkänmuotoisia porokyliä.
Porovarkauden katsotaan olleen normaali osa saamelaista poronhoitoa. Naapurilta ”lainattiin” poroja, koska tiedettiin myös toisen tekevän niin. Niin kauan kuin toiminta oli pientä, siitä ei juurikaan tullut riitoja ja ainakaan viranomaisten eteen asioita ei viety. Kuitenkin esimerkiksi suomalaista Moskua monet paheksuivat, koska hänen katsottiin keränneen suuren omaisuutensa suureksi osaksi epäilyttävillä keinoilla. Moskusta on tehty elokuvakin, vaikka hän on hahmona hyvin kiistanalainen: toisille erämiessankari, toisille itsekäs roisto.
Saamelaisten käännyttäminen

Ensimmäiset kirkot oli rakennettu Jäämeren rannalle ja Pohjanlahdelle jo 1100-luvulla. Norjan merisaamelaiset katsottiin käännytetyiksi ainakin pintapuolisesti kristinuskoon 1500-lukuun mennessä. Ruotsin valtakunnassa käännyttäminen voimistui puhdasoppisuuden ajalla 1600-luvun alussa Kaarle IX:n tehostaessa pappien toimintaa Lapissa ja rakennuttaessa kirkkoja. Kruunulle työ oli tärkeää, koska sen myötä katsottiin lunastettavan myös omistus- ja verotusoikeus alueisiin. Papit asuivat kuitenkin pitkään Lapin ulkopuolella ja kävivät harvoin talvikylissä. Vuonna 1619 ilmestyi Uumajan kirkkoherran Nicolaus Andraen julkaisema saamenkielinen aapinen, joka oli ensimmäinen saamenkielinen kirja.
Kristillinen käännytystyö muutti saamelaista henkistä kulttuuria radikaalisti. Se murskasi osin koko vanhan maailmankuvan. Esimerkiksi vanhojen kalliotaideteosten ja noitarumpusymbolien merkitykset ovat nykyisin monilta osin tuntemattomia. Samoin kertomaperinteen ja joikujen suhde vanhaan šamanistiseen maailmankuvaan on suureksi osaksi hämärän peitossa. Vanhat tavat säilyivät kuitenkin pitkään ja yhdistyivät osin kristilliseen perinteeseen.
Vielä 1600-luvulla monet kirkon tarkastusmatkat Tornion Lapissa osoittivat kristillisyyden hyvin pintapuoliseksi ja pakanuuden jälkiä näkyy hyvin selvästi vielä 1700-luvulla. Seidoille suunnattuja uhreja kannettiin Inarissakin vielä vuosikymmeniä Pielpajärven kirkolle ja vähitellen uhrikulttuuri muuttui salaiseksi seidanpalvonnaksi ja rummunkäytöksi. Noitavainojen myötä noita-sanalle tuli vähitellen negatiivinen kaiku ja viimeistään 1800-luvulla šamanismi oli korvautunut tietäjälaitoksella. Entiset tavat alkoivat muuttua taikauskoksi lopullisesti vasta 1800-luvulla, jolloin lestadiolaisuus viimeisteli kirkon lähetystyön.
Maanomistuksen muutos

On osin selvittämättä, miten ja milloin täsmälleen saamelaiset menettivät omistusoikeuden maihin Lapissa. Kaisa Korpijaakon väitöskirjatutkimuksen mukaan lapinkylien omistusoikeudet olivat Ruotsin valtakunnassa kiistämättömät 1700-luvun puoliväliin saakka. Monet saamelaiset ryhtyivät kuitenkin itse uudisasukkaiksi, jolloin asuinpaikka kirjattiin rekisteriin suomalaisella nimellä. Tämä nimi otettiin tai merkittiin sukunimeksi yleensä viimeistään seuraavassa sukupolvessa. Elinkeinon muuttuessa vaihtuivat myös elintavat ja kieli ja näin "suomalaistuivat" kokonaan esimerkiksi Pudasjärvi ja Kemijärvi vuoteen 1683, Taivalkoski vuoteen 1668, Savukoski vuoteen 1700, Kuolajärvi vuoteen 1740 ja Kuusamo vuoteen 1738 mennessä. Vuonna 1745 voudeille annettiin uusia ohjeita ja 1749 uusi lapinsääntö, jotka saattoivat aiheuttaa vähitellen muutoksen tavassa tulkinta lapinkylien omistusoikeutta. Suomen Lapin osalta taas hallintokäytänteissä tapahtui muutos, kun Suomi siirtyi Venäjän alaisuuteen ja virkamiehistö vaihtui. Saamelaisten omistusoikeuksien kumoaminen ei siis perustunut mihinkään yksittäiseen lakiin, vaan käytäntöön, joka muuttui vähitellen. Ilmeisesti vanha lapinkyläjärjestelmän yhteisomistus ja uudempi yksityis- ja valtionomistus elivät ensin rinnakkain, kunnes vanha järjestelmä romahti.
Jotkut maanomistajiksi merkityistä saamelaisista (kuten muistakin lappilaisista) myivät tilansa metsänhankintaan liittyneen tilakeinottelun yhteydessä esimerkiksi 1910-luvun Inarissa. Kylien perinteiset nautinnat säilyivät kirjoittamattomana perinteenä saamelaisten keskuudessa kuitenkin vielä pitkään. Suomalaiset uudisasukkaat eivät tienneet näistä vanhoista oikeuksista. Siksi saamelaisilla syntyi ristiriitoja muiden paikallisten asukkaiden ja myöhemmin myös matkailijoiden kanssa esimerkiksi marjojen poiminnasta, polttopuiden hankinnasta ja metsästyksestä, kun uudet tulokkaat tulivat esimerkiksi perheen perinteisille marjamaille.
Kansanopetus Suomen saamelaisalueilla

Kirkko vastasi Lapissa 1800-luvun lopulla pääosin kansanopetuksesta. Opetusta hoitivat yleensä katekeetat, jotka olivat kiertokoulunopettajia. Opettaja siis kiersi kylästä toiseen opettamassa aina pari viikkoa kerrallaan siellä olevia lapsia. Utsjoella katekeetat olivat yleensä saamenkielisiä, mutta muilla alueilla heidän kielitaitonsa saattoi olla huonompaa, koska oletettiin paikallisten osaavan myös suomea. Myös Outakoskelle 1885 perustettu kansakoulu antoi 1900-luvun alkuun asti opetusta vain suomeksi, vaikka sen oppilaat olivat saamenkielisiä. 1900-luvun alussa saamenkielisiä katekeettoja saatiin kuitenkin lisää.
Kuopion piispa Gustaf Johansson lähetti ensimmäisen saamelaisen – Josef Guttormin - etelään opiskelemaan seminaariin, niin että Outakosken kansakoulu sai lopulta saamea puhuvan opettajan 1900-luvun alussa. Osa opetuksesta annettiin kuitenkin edelleen suomeksi, koska saamelaisperheet itse pitivät sitä lapsilleen hyödyllisenä. Saamen kielen asemaa parantamaan pyrkivät henkilöt pitivät tätä kuitenkin harmillisena. Esimerkiksi Lappiin kotiutunut suomalainen kirkkoherra Lauri Itkonen arvosteli kärkevästi saamelaisten ”kielisortoa” ja vaati, että pappien pätevyysvaatimuksissa Lapissa tulisi olla myös saamen kieli. Suomalaiset kyllä järkyttyivät, kun heille vaadittiin kouluissa venäjän kielen opetusta edes pari tuntia viikossa ja samalla kuitenkin vaativat saamelaisten luopuvan omasta kielestään kokonaan.
Oppivelvollisuuslain 1921 mukaan kansakouluun ei pitäisi olla kotoa enempää kuin 5 km matkaa. Koulujen perustaminen oli kuitenkin hidasta, kun kunnissa pelättiin niiden rakennus- ja ylläpitokustannuksia. Keskuskylien ulkopuolella saamelaislasten opetus oli usein edelleen katekeettojen eli kiertävien opettajien varassa, eivätkä näistäkään kaikki osanneet saamea. Kouluajan lyhyys aiheutti ongelmia oppimiselle. Vasta vuonna 1927 Lapin kansakoulujen oppilasmäärä ylitti katekeettakoulujen oppilasmäärän. Kansakoulujen opettajat olivat yleensä suomalaisia ja opetus suomeksi. Samoin puuttui saamenkielisiä oppikirjoja. Utsjoella annettiin saamenkielistä opetusta, mutta sielläkin oppimateriaalit olivat suomeksi. Ristiriitaista on, että suomalaisessa julkisuudessa moitiskeltiin norjalaistamista ja kehuskeltiin sillä, että Suomessa ei ollut laissa mitään suomalaistuttamispykäliä. Opetusta ei kuitenkaan käytännössä tarjottu juurikaan saameksi, ja saamelaisten annettiin vain ”luonnostaan” suomalaistua. Perusteluina käytettiin esimerkiksi eri saamen kieliä eli kielen hajanaisuutta. Hyviä aloitteita tehtiin uusista saamenkielisistä kouluista, aapisista ja opettajankoulutuksesta, mutta käytännössä vain aapinen eteni.
Suomen itsenäistyminen ja saamelaiset

Ensimmäinen maailmansota ei juurikaan vaikuttanut Lapissa paitsi elintarvikepulana. Norjan rajaa valvottiin välillä tarkemmin niin, että kaupankäynti vaikeutui ja esimerkiksi jauhojen hinnat nousivat pilviin. Vuoden 1918 sisällissotaan Suomessa saamelaiset eivät osallistuneet. Kaksi inarinsaamelaista oli valkoisen suojeluskunnan mukana koillisrintamalla, mutta yleensä saamelaiset eivät osallistuneet Suomen vuoden 1918 sisällissotaan.
Suomen itsenäistyttyä oli kuitenkin epäselvää, mihin tulisi Venäjän ja itsenäisen Suomen raja. Osa suomalaisista haaveili, että laajoja alueita nykyisen Venäjän puolelta olisi liitetty uuteen Suomeen. Perusteluna käytettiin sitä, että alueen karjalainen väestö oli suomensukuista. Niin esimerkiksi keväällä ja kesällä 1918 lähetettiin Inarista retkikunta valtaamaan alueita Venäjältä, mutta sille kävi nolosti ja se joutui palaamaan. Mukaan oli palkattu parikymmentä saamelaista lähinnä huoltomiehiksi ja koskenlaskijoiksi.
Kesällä 1919 Lapin rajavartioston päällikkö Martti Wallenius ja Mosku lähtivät siviilipuvuissa miehineen Venäjän rajan yli "kolttaretkenä" tunnetulle retkelle, jolla kolttasaamelaisia kuulusteltiin kovaotteisesti, pahoinpideltiin ja jopa kidutettiin. Tavoitteena oli kuulemma selvittää, ketkä heistä olivat syyllistyneet porovarkauksiin Suomen puolelta ja ilmeisesti kaikki oletettiin syyllisiksi. On kuitenkin hyvin kyseenalaista, olivatko läheskään kaikki koltilta retken yhteydessä takavarikoidut porot oikeasti varastettuja. Retkikuntalaisista iso osa oli itse poromiehiä, jotka näin lisäsivät eloaan eli omaa poromääräänsä.
Suomessa oli pitkään haaveiltu yhteydestä Pohjoiselle Jäämerelle ja Tarton rauhassa 1920 itsenäiseen Suomeen liitettiinkin ”toinen käsivarsi” eli Petsamo. Raja Suomen ja Venäjän välille piirrettiin huomioimatta maastonmuotoja saatikka paikallisia asukkaita. Näin osa kolttasaamelaisten kylistä jäi Venäjän, osa Suomen puolelle ja osa jaettiin kahtia. Suomalaiset perustelivat Petsamon alueen liittämistä Suomeen sillä, että saamelaiset olivat suomalaisia. Käytännössä kyse oli Veli-Pekka Lehtolan mukaan kuitenkin valtion eduista, eikä kolttasaamelaisten mielipidettä tai elinalueita huomioitu mitenkään. Aluetta alettiin nopeasti kartoittaa ja kaikki sen maa julistettiin valtion omistukseksi yhden luostarin aluetta lukuun ottamatta. Vuonna 1925 annetulla Petsamon asutuslailla maita alettiin jakaa yksityisille.
Rotuopin aika

Kansallisuusaate eli nationalismi lienee vaikuttanut siihen, että 1800-luvulla pyrittiin kansakuntia määrittelemään yhä tarkemmin. Osa pyrki määrittelemään niitä kielitieteellisesti ja osa biologian ja rotuoppien kautta. Suomessa ajateltiin perinteisesti suomalaisten edustavan suomalais-ugrilaisten kansojen joukossa korkeimmalle kehittynyttä muotoa, kun suuri osa esimerkiksi Siperian kansoista olivat jääneet ”alemmalle kehitysasteelle”. Biologisesti taas oli kovasti tärkeää pyrkiä todistamaan, että suomalaiset eivät olleet mongoleja. Itsenäisessä Suomessa käynnistettiin Yrjö Kajavan tutkimusprojekti Suomalaisen tiedeakatemian tukemana väestön rodullisista ominaisuuksista ja sitä varten 1920-luvulla eri puolille maata lähetettiin kallonmittaajiksi esimerkiksi lääketieteen ylioppilaita ja kandidaatteja.
Kallonmittaajia saapui myös saamelaisalueelle, mutta osoittautui, että saamelaiset eivät olleet lainkaan halukkaita tulemaan mitattaviksi. Saamelaisia pyydettiin tutkimusta varten jopa riisuutumaan alasti ja heidät kuvattiin edestä ja takaa. Osallistuminen oli periaatteessa vapaaehtoista, mutta suuri osa saamelaisista ei ehkä ymmärtänyt sitä kieliongelmienkaan takia. Niin usein kerrottiin, että väki meni piiloon, kun "lantalaisia" lähestyi kylää ja sanansaattaja voitiin lähettiin eteenpäinkin varoittamaan muita. Suurta harmistusta saamelaisväestön keskuudessa herätti myös, että 1930-luvulla Inarin Vanhasta Hautuumaasaaresta kaivettiin noin 70 luurankoa, joiden kallot vietiin arkistoivaksi Helsingin yliopiston anatomia laitokselle. Usein saamelaisten reaktio syviksi koettuihin loukkauksiin oli hiljaisuus. Onkin mahdollista, että osa tutkijoista ei tajunnut lainkaan, kuinka suurta pahaa mieltä he toiminnallaan aiheuttivat. Tyytymättömyys ilmeni esimerkiksi huhuina, joiden mukaan tutkijoiden tavoite oli todistaa saamelaisten olevan lähellä apinoita. Osa tutkijoista pitikin selvänä, että roduista osa oli ”ylempiä” ja osa ”alempia”.
Pian kuitenkin todettiin että vaihtelu eri yksilöiden välillä oli niin suurta että kovin merkittäviä yleistyksiä erilaisista roduista ei todellisuudessa voitu tehdä. Myös natsi-Saksan äärimmäinen rotuideologia sai monet muuttamaan mieltään ja vastustamaan rotumääritelmiä jo 1930-luvulla. Rotuteoriat jäivätkin melko lyhyeksi, vaikka näkyväksi vaiheeksi suomalaisessa tutkimuksessa. Esimerkiksi Väinö Lassila irtisanoutui niistä näkyvästi. Kulttuurin tutkimuksen keskuudessa monet silti pitivät selvänä, että ”kehittyneemmät” kansat syrjäyttäisivät heikommat, kuten saamelaiset. Luonnonkansojen ”jääminen” pyyntikulttuurin asteelle kertoi niiden pysähtyneen kehityksessä. Maanviljelystä pidettiin sivistyskansan merkkinä.
Jälleenrakennusaika ja Suomen saamelaiset

Saksalaisten aiheuttama tuho merkitsi käännettä saamelaiskulttuurissa, mutta nopeus vaihteli eri alueilla. Evakkoaika Ruotsin puolella ei yleensä muuttanut suuresti Enontekiön saamelaisten elämää, vaan muutoksia tapahtui vasta 1950-luvulta alkaen. Tuhotuilla alueilla taas elämä muuttui nopeasti. Teitä rakentamaan tuli paljon suomalaisia ja teiden myötä lisää uudisasukkaita. Postilaitos, poliisi, rajavartiosto ja terveydenhuolto toimivat paremmin teiden myötä ja kielenä oli näissä suomi. Ivalo kasvoi räjähdysmäisesti. Liikenteen suunta kääntyi Inarissa lähes täysin etelään ja pohjoisemmassakin osin.
Rakennukset rakennettiin uudelleen saamelaisalueellakin suomalaisiksi tyyppitaloiksi (suomalais-pohjalaisia omakotitaloja) eli perinteiset lapintalot katosivat. Taloihin alkoi tulla suomalaisia tarvekaluja ja koristeluja ja evakossa oli omaksuttu pohjalainen siisteysihanne. Vain rakennusten sijoittelu noudatti vanhaa tapaa eli pyrittiin säilyttämään avaruuden tuntu. Saamelaisasusteet alkoivat korvautua suomalaisvaatteilla eli ”lannanvaatteilla”. Etenkin nuoret ja vanhat motkottivat, kun vaatteet eivät aina edes sopineet talveen. Alettiin antaa suomalaisia etunimiä ja joidenkin nuorten mielestä saamen puhuminen oli vanhanaikaista.
Pienten lapinlampaiden tilalle otettiin suomalaisia maatiaislampaita ja lehmärotukin vaihtui lähes sukupuuttoon kuolleesta lapinlehmästä länsisuomenkarjaksi, jota varten piti hankkia parempaa rehua, eikä se osannut häätää sääskiä kävelemällä pensaiden läpi tai häntäänsä heilutellen. Nurmiviljelystä siirryttiin kylvöheinään, omavaraistalouden sijaan yleistyi rahatalous. Kesäpaikkajärjestelmä murtui nopeasti eli jäätiin asumaan paikoilleen. Uutta suuntausta myös arvosteltiin, koska maanviljely ei ollut kovin tuottavaa pohjoisessa ja suomenkielinen uudisasutus lisääntyi.
Suomalainen koululaitos tehostui Lapin alueella, kun oppivelvollisuus ulotettiin myös harva-asutuksiselle alueille eli kauemmas kuin 5 km koulusta ja kiertokoulut lopetettiin. Näin piti rakentaa asuntoloita kauempaa tuleville lapsille. Koululaitos toimi pelkästään suomalaisten koulutus- ja sivistysihanteiden varassa. Saamen kieli ja saamelaisten oma kulttuuriperintö jäivät yleensä huomiotta ja asuntolat vieroittivat lapsia kodeistaan. Suuret asuntolat olivat monille jopa traumaattisia. Yhteys kotikieleen katkesi samoin kuin perinteisten taitojen välittäminen. Suomalaiset tavat koettiin ylivertaisiksi. Toisaalta saatiin paremmat edellytykset vaikuttaa koulutuksen kautta, mikä näkyi järjestäytymisessä ja liikehdinnässä myöhemmin.