Suomen mäkihyppy
Vielä 1960-luvulla menestystä

Antti Hyvärinen aloitti Lasse Johanssonin seuraajana mäkihypyn päävalmentajana vuoden 1961 alussa. Suomalaiset lähtivät kotimaan vähälumisuuden vuoksi kauden 1960–1961 mäkiviikolle vailla suurten mäkien harjoituksia. Mäkiviikolla Juhani Kärkinen voitti Oberstdorfin avauskilpailun. Kalevi Kärkinen voitti Innsbruckissa, oli kahdessa osakilpailussa kolmas ja sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Sveitsin mäkiviikolla Eino Kirjonen ja Antero Immonen voittivat kumpikin kaksi osakilpailua, ja Kirjonen oli kokonaiskilpailun ykkönen ennen Immosta. Suomalaiset keräsivät voittoja myös Amerikassa ja Ruotsissa, mutta kovatasoisimpiin kuuluneessa Falunin kilpailussa Juhani Kärkinen sijoittui parhaana suomalaisena toiseksi. Örnsköldsvikissä Kalevi Kärkinen sijoittui kolmanneksi, mutta hänen jalkansa murtui kolmannessa hypyssä, jollainen oli otettu kilpailuohjelmaan siten, että kilpailijan kaksi parasta hyppyä laskettiin lopputuloksiin. Oberstdorfin lentomäkiviikolla Markku Maatela hyppäsi harjoituksissa 136-metrisen hypyn, mutta Tauno Luirolta vei maailmanennätyksen jugoslavialainen Jože Šlibar 141-metrisellään. Uudemmista tulokkaista Harri Jussilainen voitti Drammenin kansainvälisen kilpailun. Salpausselän tuulisessa kilpailussa voitto jaettiin Veikko Kankkosen, Itävallan Otto Leodolterin ja Neuvostoliiton Koba Zakadzen kesken. Holmenkollenin kilpailu käytiin kaksipäiväisenä neljän hypyn kilpailuna, ja loukkaantuneen Paavo Lukkariniemen tilalle tullut Hemmo Silvennoinen sijoittui toiseksi muiden kärkisijojen mennessä neuvostoliittolaisille. Holmenkollenin jälkeen Pekka Remes ehti voittaa Norjan mäkiviikolla Vossin kilpailun ennen kuin mäkiviikko huonojen sääolosuhteiden vuoksi keskeytettiin. Kotimaassa Puijon kilpailun voitti kuopiolainen Pauli Ukkonen, joka kaatui Ounasvaaralla sairaalakuntoon. Ounasvaaran kilpailun voitti Aarne Hakkarainen, jonka hyppyura päättyi kaksi vuotta myöhemmin loukkaantumiseen. Talvikausi päättyi huhtikuussa Kiirunassa Eino Kirjosen voittoon, mutta touko-kesäkuussa hypättiin keinolumella Lontoon Wembleyllä, jossa Veikko Kankkonen voitti kaksi osakilpailua kolmesta ja kokonaiskilpailun. Kouvolaan valmistui vuonna 1961 Suomen ensimmäinen betonimäki. Lahtelainen 17-vuotias Heikki Kontto kuoli Lahden keskisuuressa mäessä tapahtuneen kaatumisen seurauksena.
Suomesta puuttuivat vielä muovimäet, joten lokakuun 1961 lopulla lähetettiin hyppääjiä Ruotsiin Örnsköldsvikin muovimäen vihkiäiskilpailuihin. Kotimaassa päästiin lumiharjoitteluun joulukuun alussa. Keski-Euroopan mäkiviikolla Eino Kirjonen voitti Oberstdorfin osakilpailun ja kokonaiskilpailun. Hemmo Silvennoinen sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Falunissa suomalaiset olivat sijoilla 2–5 Kirjosen johdolla. Kirjonen voitti Lappeenrannassa Suomen-mestaruuden. Zakopanen MM-kilpailuissa ohjelmassa oli ensi kertaa kaksi kilpailua. Kovassa lumipyryssä ja epätasaisessa tuulessa käydyssä pienen mäen kilpailussa Hemmo Silvennoinen sijoittui neljänneksi ja Eino Kirjonen 12:nneksi. Suuressa mäessä pikkumäestä poissa ollut Niilo Halonen sijoittui pronssille, mutta paikan päällä hätäisesti laskettujen pisteiden mukaan hän oli vasta kuudentena ja sai mitalinsa kotimatkalla Varsovan asemalla. Pikkumäessä televisiokameraan törmännyt ja polveaan loukannut Veikko Kankkonen sijoittui suurmäessä kymmenenneksi. Puijon kansainvälisessä kilpailussa Halonen voitti niukasti Kankkosen ja Silvennoisen. Kulmin lentomäessä Pekka Salo kaatui ensimmäisen kierroksen kilpailuhyppynsä ja halvaantui. Suomalaiset nappasivat voittoja Norjan Gjövikenissä ja Yhdysvalloissa, mutta Salpausselällä toiseksi sijoittunut Antero Immonen oli ainoana suomalaisena kärkiviisikossa. Holmenkollenilla Veikko Kankkonen päätyi jaetulle toiselle sijalle. Ounasvaaralla hypättiin uuden betonimäen vihkiäiskilpailu, jonka voitti Pekka Yli-Niemi presidentti Urho Kekkosen ja 15 000 muun katsojan edessä. Kärkihyppääjien kausi päättyi huhtikuussa Ruotsissa, jossa Eino Kirjonen oli Kiirunassa kolmas ja Ensio Hyytiä voitti Skellefteåssa. Yhteensä 40 eri suomalaishyppääjää kilpaili talven aikana ulkomailla 26 kilpailussa.
Kauden 1962–1963 suomalaiset maajoukkuehyppääjät aloittivat jälleen lokakuussa Örnsköldsvikin muovimäessä, mutta kotimaahankin saatiin hyvin lunta alkutalvesta. Mäkiviikolla parhaaksi suomalaissuoritukseksi jäi Niilo Halosen neljäs sija Garmisch-Partenkinkirchenissä. Valmentajat pohtivat suomalaisten heikon alkukauden menestyksen syiksi ongelmia ponnistuksen oikea-aikaisuudessa ja heikkoa voimankäyttöä. Kotimaan kisoissa 16-vuotias Topi Mattila nousi kärkipään sijoille. Le Brassus'n kilpailussa Pekka Remes sijoittui kolmanneksi. Järjestäjät maksoivat Eino Kirjosen matkan Sveitsin mäkiviikolle, ja Kirjonen voitti mäkiviikon kokonaiskilpailun osakilpailusijoitusten oltua ensimmäinen, neljäs, toinen ja kolmas. Pekka Tirkkonen sijoittui Arosan kilpailussa neljänneksi ja kokonaiskilpailussa kymmenenneksi. Falunissa Veikko Kankkonen sijoittui norjalaisten välissä toiseksi. Paavo Lukkariniemi jäi vielä Ruotsiin kilpailemaan ja osoitti siellä nousevansa suomalaisten kärkihyppääjien joukkoon. Suomen-mestaruuden Paimiossa voitti Ensio Hyytiä. Salpausselällä Juhani Kärkinen otti selvän voiton. Pekka Remes voitti Kouvolassa ja Niilo Halonen Puijon talvikisoissa. Holmenkollenin uudessa mäessä Juhani Kärkinen sijoittui viidenneksi ja Veikko Kankkonen seitsemänneksi; suomalaisten hyviä tyylipisteitä tuottaneet hypyt eivät olleet toivotun pitkiä. Vikersundin suurmäessä Raimo Vitikainen sijoittui kolmanneksi. Ounasvaaralla kotimaisten huippujen kesken käydyn kisan voitti Ensio Hyytiä. Samaan aikaan Planican lentomäessä 119-metrisen hyppynsä kaatunut Pekka Tirkkonen sijoittui 14:nneksi. Kauden lopulla Altassa Ensio Hyytiä voitti norjalaiset ja Kiirunassa Eino Kirjonen sijoittui kolmanneksi.
Kesällä 1963 Lahden keskisuuri mäki saatiin muovitettua, mikä toi uusia mahdollisuuksia harjoitteluun kotimaassa. Ensimmäisen muovimäkikilpailun loka-marraskuun vaihteessa voitti Veikko Kankkonen ja mäkiennätyksen 51,5 metriä hyppäsi koekierroksella Topi Mattila. Huippuhyppääjiin kuulunut Pekka Yli-Niemi kuoli marraskussa lento-onnettomuudessa Maarianhaminassa. Keski-Euroopan mäkiviikon avauskilpailussa Oberstdorfissa Antero Immonen sijoittui toiseksi. Garmisch-Partenkirchenissä Veikko Kankkonen otti selvän voiton, Niilo Halonen sijoittui toiseksi ja Ensio Hyytiä oli neljäs. Innsbruckissa Kankkonen oli jälleen ykkönen ja Halonen sijoittui neljänneksi. Bischofshofenissa Kankkonen varmisti mäkiviikon kokonaiskilpailun voiton kakkossijallaan. Kokonaispisteissä Immonen oli viides ja Hyytiä yhdeksäs. Puijon katsastuskilpailu peruuntui kovan tuulen vuoksi, joten olympiajoukkuevalinnat tehtiin mäkiviikon ja alkutalven pienempien kilpailujen perusteella.
Innsbruckin olympialaisten ohjelmassa oli ensin pienen mäen kilpailu. Kunkin hyppääjän kolmesta hypystä laskettiin tuloksiin kaksi parasta. Veikko Kankkonen horjahti ensimmäisen 77-metrisen hyppynsä alastulossa ja sai heikot tyylipisteet. Hyppylavaa laskettiin toiselle kierrokselle alimpaan mahdolliseen kohtaansa, ja Kankkosen toinen 80-metrinen hyppy tuotti koko kilpailun parhaat pisteet. Kankkosen kolmas hyppy kantoi 79 metriä, ja se riitti kultamitaliin 3,6 pisteen erolla Norjan Toralf Enganiin. Muut suomalaiset eivät yltäneet kymmenen parhaan joukkoon. Suurmäen kilpailussa Kankkosen 95,5-metrinen avaushyppy oli koko kilpailun paras. Toisen 90,5-metrisen hypyn lopussa Kankkosen käsi näytti hipaisevan maata, ja tuomarit arvioivat hyppyä monin eri tavoin. Suomalaistuomari Hannu Koskivuori antoi 15 tyylipistettä, mikä jäi pisteisiin mukaan. Viimeisellä kierroksella Kankkosen 88-metrinen hyppy oli kierroksen pisin, mutta hän kaatui hypyn lopussa istualleen. Mäkihyppymatematiikan tuloksena Kankkosen hypyn pituus nosti Toralf Enganin voittajaksi ohi maanmiehensä Torgeir Brandtzægin, ja Kankkonen sijoittui heidän välissään hopealle. Niilo Halonen sijoittui pikkumäen kilpailun tavoin 14:nneksi. Eino Kirjonen jäi kisoissa varamieheksi ja koehyppääjäksi. Kisojen aikana ja sen jälkeen Suomessa kohistiin Koskivuoren vieneen Kankkoselta kultamitalin tämän toisen hypyn heikoilla tyylipisteillä, mutta Kankkonen itse ja mäkituomarit pitivät Koskivuoren pisteytystä oikeana.
Olympialaisista pois jätetty Paavo Lukkariniemi sijoittui kisojen jälkeen Oberstdorfin lentomäessä viidenneksi ja toiseksi, mikä toi kokonaiskilpailussa kakkossijan. Kauden jatkuessa kotimaassa Kankkonen voitti suurten yleisömäärien edessä Suomen-mestaruuden Kouvolassa, Puijon hiihtokisojen mäkikilpailun ja Salpausselän kilpailun. Holmenkollenilla Kankkonen otti voiton hyppäämällä ensimmäisellään mäkiennätyksen 85 metriä ja parantamalla sitä toisella kierroksella 87 metriin, ja vaikka kolmannen kierroksen 85-metrinen ei tuonut hänelle enää lisäpisteitä, jäi olympiavoittaja Toralf Engan 1,8 pisteen päähän. Kankkonen jatkoi voittokulkuaan Ounasvaaralla. Rukalle oli valmistunut maailman viidenneksi suurin hyppyrimäki. Kankkosen toinen hyppy Rukan kilpailussa kantoi 111,5 metriä, mutta Norjan Torgeir Brandtzæg hyppäsi metrin pidemmälle ja voitti johdettuaan jo ensimmäisen kierroksen jälkeen. Eino Kirjonen päätti uransa Asikkalan Vääksyssä ja voitti siellä Kankkosen, joka loppukeväästä paljasti olennaisesti lisätyn dynaamisen voimaharjoittelun olevan huippukuntonsa taustalla.
Syyskuussa 1964 Suomen mäkihyppyvalmentajana aloitti Eino Kirjonen, joka osallistui Keski-Euroopan mäkiviikolla vielä järjestäjien pyynnöstä Garmisch-Partenkirchenin kilpailuun ja sijoittui siellä 12:nneksi. Mäkiviikon paras suomalainen oli Erkki Pukka, joka voitti erityisesti hyvän tyylinsä ansiosta Garmisch-Partenkirchenin kilpailun, sijoittui Innsbruckissa neljänneksi ja oli kokonaiskilpailussa seitsemäs vaikka kaatui Oberstdorfissa yhden hypyn. Kaipolan Pitkävuoreen valmistui uusi 90 metrin mäki, jonka vihkiäiskilpailun voitti Veikko Kankkonen. Lahdenkin suurmäkeä kohennettiin, ja siellä tammikuussa käyty kilpailu oli Kankkosen talven viimeinen kilpailu hänen sairastuttuaan keltatautiin. Pauli Ukkonen saavutti Kaukalovassa toisen sijan ja sijoittui Sveitsin mäkiviikon kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Niilo Halonen ja Raimo Vitikainen menestyivät Amerikan-kiertueella. Kaipolassa Halonen voitti Suomen-mestaruuden ja hyppäsi mäkiennätyksen 93 metriä. Puijon talvikisoissa Topi Mattila oli paras. Salpausselällä päästiin hyppäämään vain yksi kierros, ja norjalaisen Torgeir Brandtzægin voittamassa kisassa Halonen sijoittui viidenneksi. Holmenkollenilla Halonen oli parhaana suomalaisena vasta viidestoista. Ounasvaaralla Pauli Ukkonen vei voiton. Niilo Halonen oli Rukalla kakkossijallaan paras suomalainen ennen Ukkosta ja otti lopputalvella voittoja vielä Ruotsissa, muun muassa Kiirunassa.
Kesällä 1965 Kansainvälinen hiihtoliitto muutti sääntöjä siten, että pituuden merkitys korostui pisteytyksessä. Tästä eteenpäin pituuspisteet laskettiin mäen kriittisen pisteen eikä enää kunkin kierroksen pisimpien hyppyjen mukaan. Kolmen hyppykierroksen kilpailuista palattiin takaisin kahteen kierrokseen. Vetisissä oloissa käyty kauden 1965–1966 Keski-Euroopan mäkiviikko alkoi suomalaisittain hyvin. Oberstdorfin kisan voitti Veikko Kankkonen ja kolmas oli Paavo Lukkariniemi. Garmisch-Partenkirchenissä Lukkariniemi oli ykkönen, Kankkonen kolmas ja Niilo Halonen neljäs. Innsbruckissa Kankkonen sijoittui toiseksi ja Lukkariniemi viidenneksi. Bischofshofenissa Kankkonen kaatui pahasti harjoitushyppynsä mutta oli kilpailussa ylivoimainen. Hän voitti mäkiviikon kokonaiskilpailun, ja Bischofshofenissa epäonnistunut Lukkariniemi sijoittui loppupisteissä neljänneksi. Suomessa kärkihyppääjien joukkoon alkoivat nousta 16-vuotias Martti Niemi ja 15-vuotias Tauno Luiron sisarenpoika Tauno Käyhkö, joista ensin mainittu valittiin Oslon MM-kisajoukkueeseenkin. Oslon Midtstubakkenin mäessä harjoitellessaan Kankkonen kaatui lumipyryssä pahasti, ja solisluun katkeaminen pakotti hänet syrjään MM-kilpailuista. Pienen mäen kilpailussa Paavo Lukkariniemi ylsi MM-pronssille. Suurmäessä Niilo Halonen oli parhaana suomalaisena seitsemäs. Molemmat kilpailut voitti 1800-luvulta suomalaisia sukujuuria omannut norjalainen Bjørn Wirkola. Harri Jussilainen ja Keijo Laiho menestyivät Amerikan-kiertueella.
Salpausselän kisaviikon yhteydessä pidettiin mäkitempaus, jossa 512 poikaa kilpaili Lahden eri kaupunginosissa käydyissä mäkihyppykilpailuissa. Salpausselän pääkilpailussa Niilo Halonen voitti Bjørn Wirkolan 0,1 pisteellä. Vikersundin lentomäessä Wirkola hyppäsi maailmanennätyshypyn 146 metriä ja Paavo Lukkariniemi sijoittui 107-metrisellään neljänneksi. Veikko Kankkonen palasi kilpailuihin maaliskuussa mutta hävisi Puijon 50-vuotisjuhlakisoissa langolleen Osmo Leivolle. Leivo voitti tuulisessa säässä käydyn Ounasvaaran kilpailunkin, joka toimi myös SM-kilpailuna. Rukalla Paavo Maunu sijoittui toiseksi Wirkolan jälkeen ja ennen Kaustisilla nilkkansa loukannutta Kankkosta. Jyväskylässä Taulumäen lähes 30 vuotta palvellut hyppyrimäki purettiin maaliskuussa 1966.
Alppilan hyppyrimäki vuonna 1913
Tuure Nieminen Chamonix'n olympialaisissa 1924
Leo Laakso
Hemmo Silvennoinen
Veikko Kankkonen, Juhani Kärkinen ja Kalevi Kärkinen helmikuussa 1960.
Paavo Lukkariniemi MM-kilpailuissa 1966.