stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Obi
Lasten obi > Lasten obityyppejä

Sanjaku-obi (jap. 三尺帯, さんじゃくおび, ”kolmen jalan pituinen obi”) on yksi miesten obityypeistä. Se on saanut nimensä siitä, että se on kolmen vanhan japanilaisen jalkamitan (鯨尺, noin 37,9 cm) pituinen. Obia kutsutaan myös lyhyemmällä nimellä sanjaku (三尺). Edo-kaudella se oli kansan keskuudessa suosittu yukatantapaisten kimonoiden vyönä helppokäyttöisyytensä vuoksi. Eräiden teorioiden mukaan sen esikuva oli samanpituinen huivi, joka taitettiin ja sidottiin vyöksi. Sanjaku-obille on tyypillistä kaku-obin tapainen muoto, kapeus ja lyhyet ompeleet. Se tehdään yleensä pehmeästä puuvillantapaisesta kankaasta. Lyhyytensä vuoksi sanjaku-obi sidotaan muista obeista poiketen merimiessolmua vastaavalle koma-musubille tai muulle sen tapaiselle solmulle.
Shigoki-obi (jap. しごき帯) oli maata laahaavien kimonoiden aikana käyttöesine, jolla laahus sidottiin ylös ulkona liikkumisen ajaksi. Nykyään shigoki-obi toimii vain koristeena. Se kuuluu muun muassa seitsemänvuotiaan tytön shichi-go-san-juhla-asuun.
Tsuke-obi on helppokäyttöisyytensä vuoksi suosittu lasten obityyppi. Lapsille on saatavilla fukuro-obia vastaavia muodollisia tsuke-obeja.
Obi kamppailulajeissa

Moniin japanilaisten kamppailulajien asuihin kuuluu obi eli vyö. Nämä obit ovat yleensä paksua pellavaa ja noin 5 cm leveitä. Kamppailulajiasujen obi sidotaan useimmiten eteen koma-musubille  eli merimiessolmulle; esimerkiksi iaidōssa taas taakse kai-no-kuchi-solmulle.
Useimmissa kamppailulajeissa obin väri osoittaa käyttäjänsä taitotasoa. Yleisimmin värit alkavat aloittelijan valkoisesta ja päättyvät mustaan. Joissain lajeissa käytettävään asuun kuuluu hakama, joka peittää obin; tällöin obin värillä ei ole merkitystä.
Solmut (musubi)

Obin solmua kutsutaan nimellä musubi (jap. 結び, むすび). Naisen puvussa solmu ei nykyaikana varsinaisesti pidä obia paikallaan vaan pikemminkin toimii kookkaana koristeena kimonopuvun selkäpuolella. Valmista solmua tukee yleensä obi-makura (tyyny), obi-age (eräänlainen huivi) ja obi-jime (nyöri). Tekovaiheessa (erityisesti jos pukeutuu ilman apua) voidaan tarvita näiden lisäksi useita väliaikaisnauhoja.
Koristesolmuja on satoja, ja ne esittävät usein kukkia tai lintuja. Kuten kaikkea muutakin kimonoasussa, myös solmuja koskee laaja joukko kirjoittamattomia soveliaisuussääntöjä. Yleisesti ottaen monimutkaisempien ja näyttävämpien solmujen katsotaan soveltuvan nuorille naisille juhlallisiin tilaisuuksiin, hillitympien vanhemmille naisille tai muodollisiin tilaisuuksiin. Osa solmuista ei edes täytä varsinaisen solmun määritelmää.
Aiemmin solmujen uskottiin karkottavan pahoja henkiä. Monilla solmuilla on myös nimi, jolla on hyväenteinen kaksoismerkitys.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Obi Wikimedia Commonsissa
Valokuva 1930-luvulta. Huomaa nykyiseen tyyliin verrattuna ”vinot” obi ja obijime.
Yleisimpien naisten obityyppien suhteelliset koot:
1. Tsuke/tsukuri/kantan obi
2. Hanhaba obi
3. Nagoya obi
4. Fukuro obi
5. Maru obi.
Yleisen rumpusolmun (otaiko musubi) rakenne. Kuvassa obi-jime keskiharmaalla, obi-age tummanharmaalla. Obi-makura on obi-agen sisällä.
Kaksipuolinen noin 6 cm leveä kaku-obi
Pikkutyttö kimonossa. Vyötäisillä yksinkertainen pehmeä obi.
Budō-obeja. Värit keltaisesta ruskeaan vastaavat judossa tasoja 9.—1. kyū.
Say Mama

| ”Say Mama” Hurriganes |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Rock and Roll All Night Long
 B-puoli: ”My Sweet Lily”
 Äänitetty : kesä 1973; Finnlevy-studio, Helsinki
 Julkaistu: 1992
 Formaatti: vinyylisingle
 Tekijä(t): Johnny Meeks, Johnny Earl
 Tuottaja(t): Richard Stanley
 Tyylilaji: rock and roll
 Kesto: 01.49
 Levy-yhtiö: Love Records
Hurriganesin muut singlet
| ”Roadrunner” 1992 | ”Say Mama” 1992 |   |
”Say Mama” on alun perin Gene Vincentin esittämä kappale, jonka ovat kirjoittaneet Johnny Meeks ja Johnny Earl. Suomalainen Hurriganes-yhtye teki siitä vuonna 1973 cover-version esikoisalbumillaan Rock and Roll All Night Long.
Yhtye esitti kappaleen TV2:n Iltatähti-ohjelmassa yhdessä kappaleen ”My Sweet Lily” kanssa. Esitys kuvattiin 30. marraskuuta 1973 ja esitettiin 4. joulukuuta 1973.
”Say Mama” ilmestyi singlenä vasta vuonna 1992. B-puolella oli ”My Sweet Lily”.
Musiikkinäyte
Alle 10%:n ääninäyte kappaleesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kokoonpano

Remu Aaltonen – laulu
Cisse Häkkinen – basso
Albert Järvinen – kitara
Sayn laki

Jean-Baptiste Say
1767-1832
Sayn laki oli eräs klassisen taloustieteen perusteista, joka kuvaa markkinatalouden lainalaisuutta. Sen mukaan makrotaloudenkin perustana on tuotanto, eikä tavallaan edes ole mitään erillistä kysyntää. Kaikki taloudellinen toimeliaisuus on tuotettujen tuotteiden ja palveluiden vaihtamista, eikä vaihtokauppaa eli taloudellista toimeliaisuutta tapahdu, ellei molemmilla osapuolilla ole jotain tuotettua vaihdettavana - tuotannon pitää syntyä, ennen kuin syntyy kysyntää. Raha toimii taloudessa vain hyödyllisenä vaihtovälineenä eikä sillä ole mitään sen yliluonnollisempaa arvoa. Yksinkertaistettuna Sayn laki on puhtaan tuotantokeskeinen näkemys markkinoihin.
Tästä voidaan johtaa, että kaikenlainen talouskasvu ja lisääntynyt tuotteiden ja palveluiden määrä voi syntyä vain, kun ihmiset ovat halukkaita ja kyvykkäitä tuottamaan enemmän. Say esitteli ajatuksen sen vuoksi, että jotkut ajattelivat tuotannon ja työllisyyden olevan matalan kulutuksen rajoittamaa. Jotkut ajattelivat, että pelkästään stimuloimalla kulutusta voitaisiin kasvattaa tuotantoa ja nostaa työllisyyttä. Sayn vasta-argumentti tähän oli, että se on hyödytöntä, sillä kuluttaakseen kuluttajalla täytyy olla jokin vaihtokaupassa käytettävä vaihtoartikkeli. Yksinkertaistetusti, kuluttajan täytyy siis ensin tuottaa itselleen vaihtoartikkeli voidakseen vaihtaa sen sitten johonkin toiseen vaihtoartikkeliin.
Henkilön ommellessa vaikkapa villasukat ja myydessä ne hän saa niitä vastaavan summan rahaa, jonka hän myöhemmin käyttää talouteen luoden tuotteiden hintaa vastaavan kysynnän. Tuotantoa määrittää tuotettujen tuotteiden määrä, joka luo toisten tuotteiden kysynnän.
Sayn laki ei tietenkään oleta kaiken tuotannon maksavan itsensä. Myytävien tuotteiden hinta muodostuu asiakkaiden rajahyödyn perusteella, joka on laskeva. Niinpä tiettyjen tuotteiden ylituotanto ei sulje Sayn lakia pois, koska ylituotantoa tietyillä aloilla voi vastata vain alituotanto toisilla aloilla.
Ei ole selvyyttä siitä oliko Say ensimmäinen joka esitti periaatteen, mutta sitä on nimitetty Sayn laiksi sen jälkeen kun John Maynard Keynes oli käyttänyt siitä kyseistä termiä 1930-luvulla.
Sayn lailla on nykyään merkitystä, kun poliitikot puhuvat aggregaattikysynnän kasvattamisesta. Sayn laki opettaa suhtautumaan siihen skeptisesti. Sayn laki on ristiriidassa keynesiläisen taloustieteen kanssa, mikä painottaa aggregaattikysynnän merkitystä jota valtio voisi säädellä. John Maynard Keynes muodosti tällaista aggregaattikysynnän taloustieteellistä ajattelua huomioimatta Sayn lakia. Keynes ymmärsi Sayn lain väärin ja muotoili sen muotoon "tarjonta luo aina oman kysyntänsä", mitä Say ei ole koskaan väittänyt.
Kirjallisuutta

Kates, Steven: Say's Law and the Keynesian revolution: how macroeconomic theory lost its way.  Edward Elgard Publishing  Limited, 1998.  ISBN 978-1-85898-748-4
Schalkholz-stadiaali

| Sarja | Vaihe | Alivaihe | Kronozooni | Aika  vuotta sitten |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Holoseeni | Holoseeni | Holoseeni | Preboreaali | 10 640–11 560 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe | Nuorempi Dryas | 11 560–12 700 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe |  Allerød | 12 700–13 350 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe | Vanhempi Dryas | 13 350–13 480 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe |  Bølling | 13 480–13 730 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe | Vanhin Dryas | 13 780–13 860 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe | Meiendorf | 13 860–14 500 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi |  |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | LGM | 18 000–28 000 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Denekamp | 28 000–32 000 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi |  |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Hengelo | 36 900–38 700 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi |  |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Moershoofd |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi |  |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Glinde | 48 000–51 000 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Ebersdorf |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Oerel | 55 400–57 700 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Schalkholz |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Varhaisjääkausi | Odderade | ±74 000 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Varhaisjääkausi |  Rederstall |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Varhaisjääkausi | Brørup |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Varhaisjääkausi |  Herning | -116 000 |
| Pleistoseeni | Eem | Eem |  | 116 000–128 000 |
Sinertävä: kylmää, punertava: lämmintä
Schalkholtz-jäätiköityminen oli hyvin kylmä kausi noin 74 000 – 59 000 vuotta sitten Veiksel-jääkaudella, joka oli toistaiseksi viimeisin jääkausi. Jään uskotaan ulottuneen Baltiaankin ja luultavasti peittäneen koko Suomen. Tuona aikana jäätiköt kasvoivat melkein yhtä suuriksi kuin myöhemmin Veiksel-jääkauden varsinaisen huippukohdan eli LGM:n aikaan. Alankomaissa heinäkuun keskilämpö laski luultavasti noin neljään asteeseen.
Pohjois-Saksassa oli kylmää aroa ja polaariaavikkoa..
Kausi on sama kuin Happi-isotooppivaihe 4.lähde?
Veikko Savolainen

Veikko Savolainen Helsingin sarjakuvafestivaaleilla 2011.
Veikko Sakari ”Joonas” Savolainen (9. tammikuuta 1929 Kymi – 24. syyskuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen pilapiirtäjä ja sarjakuvantekijä, sekä piirtäjä että käsikirjoittaja.
Ura

Savolainen alkoi piirtää Joonas-sarjakuvaa Helsingin Sanomiin vuonna 1950. Hän käytti aluksi nimimerkkiä VeSa, kunnes alkoi signeerata sarjansa nimellä Joonas 1950-luvun lopulla.
Savolainen jätti oppikoulun kesken 17-vuotiaana, vaikka oli luokkansa parhaita oppilaita. Armeijaan mennessä jo neljä lehteä oli julkaissut hänen pilapiirroksiaan ja sarjakuviaan. Vuonna 1945 aloittaneessa Harrastelija-lehdessä (Tekniikan Maailma -lehden edeltäjä) ilmestyi kolme Savolaisen piirtämää, varsin vauhdikasta sarjaa: X-tulevaisuuden keksintö (1947), Maa meren alla (1948) ja Huomio Piippu – täällä Sauhu (1949). Sarjakuvastrippi Heikki ja Esa ilmestyi vuonna 1948 Karjala-lehdessä. Sen jälkeen hän piirsi kymmeniä eri sarjakuvia, joista tunnetuimmat ovat Joonas (Helsingin Sanomat, Seura ja Koti-Posti 1950–1972), Unto Uneksija (Pellervo 1966–2010) ja Hirnu. Näistä Unto Uneksija oli vuonna 2010 Savolaisen lopettaessa sen piirtämisen eräs pisimpään ilmestyneistä suomalaisista sarjakuvista. Hirnua ja Sirkus Napoleonia julkaistiin ainakin viidessä maassa. Muita tuotteliaan Savolaisen sarjoja olivat Ruutinyrkki, Toope, Virnu, Lepsu, Kaista, Peikkomaailma ja Tallinjengi.
1960-luvulla Savolainen teki kolmisenkymmentä mainoselokuvaa animaatiotekniikalla ja toimi pari vuotta Ilta-Sanomien poliittisena pilapiirtäjänä. Vuonna 1972 Kustannus Oy Williams värväsi Savolaisen vetämään suomalaista sarjakuvalehteä Sarjista (1972–74), jonka historia jäi kymmenen numeron mittaiseksi kymmenentuhannen kappaleen levikistä huolimatta. Savolainen teki myös kirjankuvituksia.
Vuonna 1973 Savolainen sai Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinnon. Vuonna 2014 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali ensimmäisenä sarjakuvataiteilijana.
Kirjallisuutta

Jokinen, Heikki: Joonas, sarjakuvantekijä.  Helsinki:  Jalava, 1990.  ISBN 951-8954-19-4
Aiheesta muualla

Jokinen, Heikki: / Savolainen, Veikko (1929–2016). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  18.12.2019. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Veikko Savolaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Ronkainen, Timo: Vanha kunnon Joonas. (Arkistoitu – Internet Archive) Kvaak.fi 11.11.2004.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia
Einar Schadewitz

Einar Schadewitz
Einar Schadewitz (1. lokakuuta 1917 Juva – 10. helmikuuta 1981 Hamina) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 110. Jalkaväkirykmentti 7:ssä joukkueen varajohtajana toiminut Schadewitz nimitettiin ritariksi 10. helmikuuta 1943. Nimityshetkellä hän oli sotilasarvoltaan ylikersantti.
Schadewitz suoritti asevelvollisuuden Jääkäripataljoona 3:ssa Mikkelissä. Hän taisteli talvisodassa JP 3:n riveissä Karjalankannaksella. Jatkosotaan Schadewitz lähti kersanttina palvellen Jalkaväkirykmentti 7:n kolmannen pataljoonan (III/JR 7) jääkärijoukkueen varajohtajana. Sodan aikana hän toimi myös mainitun joukkueen johtajana osoittaen ritarinimityksen perusteluissa mainittua rohkeutta, päättäväisyyttä ja peräänantamatonta taistelutahtoa.
Summan Munasuon taistelussa helmikuussa 1940 Schadewitz hyppäsi vihollisen panssarivaunun tornin päälle yrittäen avata puukollaan torniluukkua. Luukku ei auennut, joten hän koputti luukkua käsikranaatilla saadakseen vihollisen avaamaan sen. Vihollinen raottikin luukkua jolloin Schadewitz heitti viritetyn käsikranaatin vaunun sisään. Tilanteen jälkeen Schadewitzilta kysyttiin mitä hän oli vaunun päällä huutanut. Schadewitz ei muistanut itsekään huutoaan, mutta sanoi kuitenkin kysyjälle: "Ymmärsihän se savoa. Huusin sille, että avvoo iivana, tiällä kuolema kolokuttaa".
Sotien jälkeen Schadewitz toimi puolustusvoimien palveluksessa vuoteen 1967 asti, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hän palveli koulutusaliupseerina Jalkaväkirykmentti 9:ssä 1946–1952, Jääkäripataljoona 3:ssa 1952–1957 ja Kymen Jääkäripataljoonassa 1957–1966 sekä komppanianvääpelinä Kymen Jääkäripataljoonassa 1966–1967. Erottuaan vakinaisesta palveluksesta Schadewitz työskenteli varastonhoitajana Haminan satamalaitoksella 1967–1980.
Obeliski

Luxorin obeliski Pariisin Concorden aukiolla
Obeliski on pohjaltaan nelikulmainen ja ylöspäin kapeneva pylväs, jonka huippu eli pyramidion on pyramidin muotoinen. Obeliskeja pystytettiin etenkin Muinaisessa Egyptissä. Obeliskit edustivat egyptiläisille elävää jumaluutta, faaraon elinvoimaa ja kuolemattomuutta sekä duaalisuuden ja tasapainon käsitettä. Muinaisen Egyptin obeliskit olivat yhdestä kivestä veistettyjä monoliitteja, mutta myöhemmin pystytetyt obeliskit on usein rakennettu useammista osista.
Nimi

Sanan obeliski otti käyttöön kreikkalainen historioitsija Herodotos, ensimmäinen joka obeliskeista kirjoitti. Sana on kreikkaa ja tarkoittaa puista teräväkärkistä puupalaa, jota käytettiin keittämisessä. Egyptiläiset kutsuivat obeliskejaan nimellä tekhenu, joka tarkoittaa (taivaan) puhkaisemista.
Historia

Ensimmäiset monoliittiset obeliskit veistettiin Egyptissä luultavasti pian 5. dynastian jälkeen 2400–2300-luvulla eaa. Kaikkein varhaisimmat obeliskit ovat jo kadonneet, ja ne tunnetaan vain maininnoista kaiverruksissa. Ne olivat vain kolmisen metriä korkeita.
Varhaisin täydellinen kuninkaallinen obeliski on 12. dynastian ajalta noin 1950 eaa. Suurimmat obeliskit rakennettiin 18. dynastian keskivaiheilla 1400-luvulla eaa. Thutmosis III (1458–1425 eaa.) otti käyttöön uhrausrituaaliseremoniat, joissa obeliskille tuotiin lahjoja. Tämä käytäntö jatkui Ptolemaiosten dynastian loppuun asti. Uuden valtakunnan faaraot pystyttivät enemmän obeliskeja kuin edeltäjänsä, sillä he uskoivat jatkavansa elämäänsä obeliskien kautta niille annettujen uhrilahjojen avulla. Eniten obeliskeja teetti Ramses II (1279–1213 eaa.).
Obeliskeja pystyttivät egyptiläisten lisäksi myös esimerkiksi assyrialaiset ja mesoamerikkalaiset, mutta vain egyptiläiset tekivät obeliskinsa yhdestä kivestä.
Tarkoitus

Obeliskit liittyivät Egyptissä usein auringonjumalan palvontaan. Obeliskit pystytettiin aina pareittain egyptiläisten tasapainon ja harmonian arvojen mukaisesti. Obeliskit juhlistivat suuren kuninkaan tai kuningattaren saavutuksia. Ne kunnioittivat myös yhtä tai useampaa jumalaa. Uuden valtakunnan aikana obeliskin uskottiin olevan jumalan hengen asuttama samalla tavalla kuin jumalan uskottiin asuvan itselleen pystytetyssä temppelissä.
Obeliskit edustivat egyptiläisille benbeniä, alkukumpua, jolla jumala Atum seisoi luodessaan maailmaa. Obeliskit yhdistettiin benu-lintuun, joka oli kreikkalaisen feeniksin edeltäjä. Joidenkin egyptiläisten myyttien mukaan benu oli ensimmäinen elävä olento, ja sen huuto herätti luomisen ja laittoi elämän liikkeelle. Lintu yhdistettiin aamutähteen ja jokaisen päivän uudelleensyntymiseen. Samalla sen huuto olisi myös maailmanlopun merkki. Benu yhdistettiin ensisijaisesti Ra-jumalaan, valoon ja elämään. Uudesta valtakunnasta alkaen myös obeliski yhdistettiin läheisesti Rahan ja auringonpalvontaan.
Sijoitus

Obeliskeja pystytettiin moneen paikkaan niin Ala- kuin Ylä-Egyptissäkin, mutta eniten Karnakiin. Egyptiläisen temppelin pylonien edessä oli tavallisesti kaksi obeliskia, yksi sisäänkäynnin vasemmalla ja toinen oikealla puolella. Obeliskit liittyivät läheisesti aurinkokulttiin, ja niitä on paikoissa, jotka liittyivät auringonjumala Ran palvontaan. Obeliskin kärki oli usein kullattu, ja se heijasti auringonsäteitä.
Obeliskit mitoitettiin ja sijoitettiin temppelien eteen niin, että päivän ensimmäinen ja viimeinen valonsäde kosketti niiden huippua aurinkojumalan kunniaksi. Aurinkojumalan uskottiin tekevän joka yö vaarallisen matkan manalassa ja joutuvan välttelemään Apep-käärmettä. Obeliski juhlisti aamulla nousevaa auringonjumalaa, joka ylitti taivaan ja palasi illalla pimeyteen. Obeliskin varjosta pystyttiin myös lukemaan kellonaika.
Valmistus

Obeliskit louhittiin hyvin kovista kivilajeista kuten Assuanin graniitista, jotta ne eivät halkeaisi. Graniittia työstettiin kivityökaluilla. Aluksi obeliskin ääriviivat merkittiin kallioon, ja sitten sitä ympäröivä kallio poistettiin diabaasisurvimilla. Obeliski irrotettiin kalliosta lopulta vipujen avulla, nostettiin puukannattimien varaan ja siirrettiin puisella kelkalla Niilille tasaista pengertä pitkin. Vetämiseen tarvittiin usein tuhatkin miestä. Joella obeliski lastattiin suureen proomuun. Eräässä lastausmenetelmässä proomu siirrettiin kanavaan ja ankkuroitiin pohjaan kivilastilla. Obeliski vedettiin sen päälle poikkisuunnassa, proomun kivilasti purettiin ja obeliski kierrettiin oikein päin. Hitaan jokikuljetuksen jälkeen määränpäässä obeliski pystytettiin ja lopuksi viimeisteltiin hiomalla ja koristelemalla. Pystytysmenetelmiä ei tunneta, mutta mahdollisesti obeliski vedettiin pystyyn aluksi vipujen ja puukannattimien ja lopuksi köysien avulla. Kaikki nykyaikana tehdyt yritykset pystyttää obeliski muinaisten egyptiläisten käyttämällä teknologialla ovat epäonnistuneet.
Suurimmat obeliskit

Suurin koskaan tehty obeliski oli keskeneräiseksi jäänyt, 1400-luvulta eaa. peräisin oleva obeliski, joka kuitenkin halkesi Assuanissa jo louhoksella. Siitä olisi tullut kooltaan 41,75 metriä ja 1150 tonnia. Suurin pystytetty obeliski Egyptissä on Karnakissa oleva Hatšepsutin obeliski (n. 1458 eaa.), joka on 29,56 metriä korkea ja painaa noin 320 tonnia. Sitäkin suurempi on Roomaan siirretty Thutmosis III:n aikainen Lateraaniobeliski (n. 1430 eaa.), joka on 32,18 metriä korkea ja 450 tonnin painoinen.
Siirretyt obeliskit

Ainoa yhä alkuperäisessä paikassaan sijaitseva egyptiläinen obeliski on Senusret I:n (1971–1926 eaa.) obeliski Heliopoliissa. Muut obeliskit on siirretty nykyaikana uusiin paikkoihin tai annettu lahjaksi pois Egyptistä. Monet niistä ovat päätyneet koristamaan Euroopan suurkaupunkien aukioita, kuten Place de la Concordelle Pariisiin, Pietarinaukiolle Roomaan (Vatikaanin obeliski), sekä Lontooseen ja New Yorkiin (Kleopatran neulat).
Etiopian Aksumissa oli aikoinaan useita obeliskeja, joista ainoan säilyneen Mussolini siirrätti Roomaan vuonna 1937. Aksumin obeliski palautettiin Etiopiaan huhtikuussa 2005.
Myöhemmän ajan obeliskit

Uuden ajan obeliskeista eräitä tunnetuimpia ovat Washington-monumentti Yhdysvaltain pääkaupungissa Washingtonissa sekä Buenos Airesin obeliskin Argentiinassa.
Helsingin Kauppatorilla on punagraniittinen obeliski, Keisarinnankivi. Se pystytettiin Nikolai I:n puolison keisarinna Aleksandran Helsingin-vierailun muistoksi 1835. Sen huipulla on kullattu maapallo, jonka päällä on Venäjän kaksipäinen kotka. Venäläiset matruusit poistivat helmikuun vallankumouksen aikana pronssisen pallon ja kaksoiskotkan, mutta ne palautettiin vuonna 1971 entiselle paikalleen.
Lähellä Kremliä Moskovassa on Aleksanterin puutarhan obeliski.
Tampereen teknillisen yliopiston Tietotalon edustalla on 13,5-metrinen Prisma-obeliski, jonka pinta on ruostumatonta terästä ja sisäosa valettu betonielementeistä.
Hyvinkäällä Donnerinpuistossa sijaitsee 14 metriä korkea Ossian Donnerin kunniaksi pystytetty graniittiobeliski nimeltään Villateollisuuden muistomerkki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Obeliski Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Senusret I:n obeliski Heliopoliissa on ainoa alkuperäisellä paikallaan yhä sijaitseva obeliski.
Assuanin haljennut jättiobeliski, josta myös obeliskien louhintatapa näkyy
Washington-monumentti Washingtonissa
Keisarinnankivi Helsingin kauppatorilla.
Wolfgang Schellmann

Wolfgang Schellmann (2. maaliskuuta 1911 – 22. kesäkuuta 1941) oli saksalainen everstiluutnantti, lentäjä-ässä ja rautaristin ritariristin saaja toisessa maailmansodassa. Hän oli syntynyt Kasselissa. Hän otti osaa Espanjan sisällissotaan, jossa saavutti 12 ilmavoittoa. Toisessa maailmansodassa hän suoritti 150 taistelutehtävää ja saavutti 13 ilmavoittoa. Operaatio Barbarossan aloituspäivänä 22. kesäkuuta 1941 Schellmannin Bf 109E törmäsi neuvostoliittolaiseen I-153 "Tšaikaan", jota lensi luutnantti Kuzmin. Kuzmin sai räjähdyksessä surmansa. Schellmannin onnistui hypätä koneestaan ja laskeutua puna-armeijan alueelle. Hän yritti palata omien linjoille mutta jäi kiinni. NKVD:n joukot ampuivat hänet lähellä Grodnoa.
Joseph M. Schenck

Joseph M Schenck
Joseph Michael Schenck (25. joulukuuta 1878  – 22. lokakuuta 1961) oli venäläissyntyinen yhdysvaltalainen elokuvatuottaja.
Schenck syntyi juutalaisperheeseen Rybinskissä, Venäjän keisarikunnassa, ja muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1893. Hän avioitui mykkäelokuvanäyttelijä Norma Talmadgen kanssa lokakuussa 1916 ja toimi uransa alkuvaiheessa vaimonsa ja Roscoe Arbucklen managerina. Schenck ja Talmadge erosivat vuonna 1934, eikä Schenck mennyt uudelleen naimisiin.
Schenck perusti vuonna 1933 tuotantoyhtiö Twentieth Century Picturesin yhdessä Darryl Zanuckin kanssa. Kaksi vuotta myöhemmin yhtiö fuusioitui Fox Film Corporationin kanssa muodostaen 20th Century Foxin, jonka johtokunnan puheenjohtaja Schenckistä tuli.
Vuonna 1941 Schenck joutui oikeuteen veronkierrosta. Hänen puolestaan todistivat oikeudessa muun muassa näyttelijä Charles Chaplin, Kalifornian korkeimman oikeuden puheenjohtaja Phil S. Gibson ja säveltäjä Irving Berlin. Valamiehistö totesi Schenckin syylliseksi kahteen neljästä asetetusta syytteestä ja hänet tuomittiin vankeuteen yhdeksi vuodeksi ja yhdeksi päiväksi. Presidentti Harry S. Truman kuitenkin armahti Schenckin syyskuussa 1942 neljän kuukauden vankeuden jälkeen. Oikeusministeriön lausunnon mukaan armahdus tapahtui ”merkittävien henkilöiden” suosituksesta. Schenck joutui luopumaan johtokunnan puheenjohtajan tehtävästä, mutta sai paikan 20th Century Foxilta vastaavana tuottajana.
Vuonna 1952 Joseph Schenck palkittiin Oscar-kunniapalkinnolla.
Joseph Schenck kuoli 22. lokakuuta 1961 Beverly Hillsissä. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.