stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Japanilaiset
Kultuuri

Japanilaisten perinteinen uskonto on šintolaisuus, vaikka nykyään monet japanilaiset ovat myös buddhalaisia. Kiinalaisella kulttuurilla ja sitä kautta kungfutselaisuudella on ollut merkittävä vaikutus japanilaisten arvoihin, moraaliin ja kulttuuriin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
CIA The World Fact Book 2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
Japanese society and culture (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Latvia  Japani  Tšekki 2
Johann Eck

Johann Eck.
Johann Eck (13. marraskuuta 1486 – 13. helmikuuta 1543) oli saksalainen teologi, katolisen kirkon puolustaja ja Martti Lutherin arvostelija uskonpuhdistuksen aikana.
Eck syntyi Memmingenin lähellä sijaitsevassa Eckin kaupungissa. Opiskelunsa hän aloitti Heidelbergin yliopistossa mutta siirtyi myöhemmin Tübingenin yliopistoon.
Kesäkuussa 1519 Leipzigin kaupungissa järjestettiin yli kolmiviikkoinen Leipzigin väittely kirkon opetuksista. Väittely käytiin Lutherin, Andreas Karlstadtin ja Eckin kesken. Väittelyn ensimmäisenä aiheena oli vapaa tahto, josta keskustelivat Karlstadt ja Eck. Heinäkuun 4. päivänä aloitettiin paaviuteen liittyvä väittely Lutherin ja Eckin välillä. Keskustelussa Luther otti sola scriptura -kannan (suom. ”Raamattu yksin”) eli hän nosti Raamatun arvovallan paavin ja kirkolliskokousten yläpuolelle. Eck taas syytti Lutheria Wycliffen ja Husin ajatusten omaksumisesta, mihin Luther vastasi muun muassa: ”Mitä tulee Husin lausumaan, että ’ei ole autuuden ehto uskoa, että Rooman kirkko on kaikkien muiden yläpuolella’, niin en välitä siitä, onko se peräisin Wycliffeltä vai Husilta.” Samoin Eck syytti Lutheria kirkolliskokouksen hylkäämisestä.
Väittely ei tuonut ratkaisua kiistoihin vaan pikemminkin jakoi teologeja entisestään. Leipzigin teologien piirissä Eckin katsottiin voittaneen väittelyn, kun taas humanistit pitivät Lutheria voittajana. Eri yliopistoilta pyydettiin väittelystä laadittujen selostusten pohjalta mielipidettä asiassa. Leuvenin ja Kölnin yliopistot ilmoittivat nopeasti vastustavansa Lutherin esittämiä ajatuksia.
Väittelyn jälkeen Eckistä tuli Lutherin kiivaimpia arvostelijoita. Kun paavi uhkasi Lutheria pannalla, oli Eckin tarkoitus vastata uhkausbullan julkaisemisesta Saksassa yhdessä Hieronymus Aleanderin kanssa. Yllättäen hänen tielleen kasautui esteitä. Ensinnäkin Erfurtissa yliopisto kieltäytyi bullan julkaisemisesta. Samassa kaupungissa ylioppilaat varastivat bullan kirjakauppiailta ja viskasivat sen jokeen. Leipzigissa tilanne ei ollut sen parempi, sillä nyt Eck itsekin joutui varomaan opiskelijoita. Vaaliruhtinas Fredrik Viisas ei hänkään suostunut julkaisemaan bullaa. Sen sijaan keisarin puheilla Aleander onnistui paremmin, ja muutamassa kaupungissa Lutherin teokset poltettiin. Myös Kölnin oli tarkoitus hävittää Lutherin tuotantoa. Aie kuitenkin peruuntui, sillä poltettaviksi onnistuttiin piilottamaan myös Lutherin vastustajien kirjoituksia.
Myös myöhemmällä elämällään Eck vastusti kiivaasti leviävää uskonpuhdistusta ja puolusti katolilaisuutta. Hän kuoli helmikuun 13. päivänä vuonna 1543.
Eburonit

Ambiorix
Eburonit (lat. Eburones) olivat kelttiläinen heimo, joka asui nykyisen Maasin ja Reinin välisellä alueella. Päällikkönsä Ambiorixin johdolla he asettuivat vastustamaan Caesaria vuonna 54 eaa., mikä johti heidän tuhoonsa kolme vuotta myöhemmin.
Vuonna 57 eaa. Julius Caesar valloitti Maasjoen laakson, jossa hänen mukaansa asuivat belgiheimot. Caesarin Gallian sota -teoksen mukaan Vuonna 54 eaa. tai 53 eaa. XIV:n legioonan talvileiri oli paikassa nimeltä Aduatuca tai Atuatuca, kun eburonit hyökkäsivät roomalaisten kimppuun. Legioonan komentajat, Sabinus ja Cotta, olivat luottaneet eburonien päällikköön Ambiorixiin, ja olettaneet, että leirin ympäristössä oli turvallista liikkua. Kun legioonalaiset lähtivät leiristään ja alkoivat marssia eburonien päällikön osoittamaan suuntaan, belgit tekivät heitä vastaan raivokkaan yllätyshyökkäyksen, jossa ilmeisesti suurin osa legioonalaisista sai surmansa. Vetäydyttyään Atuatucaan jäljellejääneet roomalaiset sotilaat tekivät itsemurhan.
Caesarin kosto oli kauhea. Keväällä 53 eaa. hän kutsui kaikki saatavilla olevat joukot auttamaan eburonien teurastuksessa. Liviuksen mukaan Ambiorix onnistui pakenemaan ja eburonien toinen päällikkö Catuvolcus teki itsemurhan. Tämän jälkeen eburoneista ei kuultu enää mitään. Noin kolmesataa päivää sen jälkeen, kun eburonit olivat voittaneet roomalaisen legioonan, he lakkasivat olemasta kansakuntana. Myöhemmin samalle alueelle asettui germaaniheimo nimeltä tungrit.
Caesarin kertomuksen paikkansapitävyyttä on myös epäilty, sillä eburonit olivat melko pieni heimo, joka ei olisi liittolaistensa avullakaan pystynyt kokoamaan riittävän vahvaa sotajoukkoa, joka olisi kyennyt tuhoamaan hyvin koulutetun ja raskaasti aseistetun legioonan. On myös epäselvää, tuhottiinko eburonit vuonna 53 eaa. täydellisesti.
Lähde

Paavo Castrén & Leena Pietilä-Castrén: Antiikin käsikirja.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-12387-4
Japani yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 26. | 8 | 9 | 18 | 35 |
Japani on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saavuttanut MM-kilpailuissa yhteensä 35 mitalia, joista kahdeksan on kultaisia. Pitkään Japanin ykköslaji MM-kilpailuissa oli maratonjuoksu, josta se on saavuttanut kolme maailmanmestaruutta ja yhteensä 14 mitalia. Japanin viimeisin maratonmitali on vuoden 2013 kisoista ja vuoden 2015 kisoista lähtien se on saanut mitaleita pääasiassa kävelyistä. Ilman mitaleja se on jäänyt kaksissa ensimmäisissä MM-kilpailuissa sekä viidensissä kisoissa vuonna 1995. Japani on toiminut MM-kilpailujen isäntämaana kahdesti: vuoden 1991 kisat pidettiin Tokiossa ja vuonna 2007 kilpailtiin Osakassa.
Muut lajit

Muissa lajeissa kuin maratonissa Japani on saavuttanut 21 MM-mitalia, joista suurin osa on tullut vuoden 2015 kisoista lähtien. Moukarinheittäjä Kōji Murofushi voitti kultaa vuonna 2011, hopeaa vuonna 2001 ja pronssia vuonna 2003. Dai Tamesue juoksi 400 metrin aidoissa pronssille vuosina 2001 ja 2005. Shingo Suetsugu saavutti pronssia 200 metrin juoksussa vuonna 2003. Myöhemmin maratonilla MM-mitalille yltänyt Masako Chiba saavutti pronssia 10 000 metrin juoksussa vuonna 1997. Osakan kisoissa 2007 parhaat ei-maratoonarit olivat viidenneksi sijoittunut miesten 4 × 100 metrin viestijuoksujoukkue ja kuudenneksi sijoittunut Kōji Murofushi. Berliinissä 2009 Japani saavutti ainoat mitalinsa viimeisenä kilpailupäivänä, kun naisten maratonmitalin lisäksi Yukifumi Murakami ylsi miesten keihäänheitossa pronssille. Pekingissä 2015 Takayuki Tanii saavutti pronssia 50 kilometrin kävelyssä ja samassa lajissa Hirooki Arai sijoittui neljänneksi. Lontoossa 2017 Hirooki Arai saavutti hopeaa ja Kai Kobayashi pronssia 50 kilometrin kävelyssä ja miesten pikaviestijoukkue pronssia. Dohassa 2019 Toshikazu Yamanishi voitti kultaa 20 kilometrin kävelyssä ja Yusuke Suzuki kultaa 50 kilometrin kävelyssä ja miesten pikaviestijoukkue saavutti pronssia.
Eugenessa 2022 Toshikazu Yamanishi voitti kultaa 20 kilometrin kävelyssä, Koki Ikeda hopeaa 20 kilometrin kävelyssä, Masatora Kawano hopeaa 35 kilometrin kävelyssä ja Haruka Kitaguchi pronssia keihäänheitossa. Budapestissä 2023 Haruka Kitaguchi voitti keihäänheitossa kultaa ja Masatora Kawano 35 kilometrin kävelyssä pronssia.
Japanin MM-mitalit kisoittain

| Kisavuosi ja -paikka>  | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Yhteensä> Kulta | Yhteensä> Hopea | Yhteensä> Pronssi | Yhteensä | Yhteensä> Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983 Helsinki | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1987 Rooma | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1991 Tokio | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 | 0 | 2 | 10. |
| 1993 Stuttgart | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 | 0 | 1 | 2 | 14. |
| 1995 Göteborg | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1997 Ateena | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 | 0 | 1 | 2 | 19. |
| 1999 Sevilla | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 1 | 2 | 26. |
| 2001 Edmonton | 0 | 1 | 1 | 0 | 1 | 0 | 0 | 2 | 1 | 3 | 24. |
| 2003 Pariisi | 0 | 0 | 2 | 0 | 1 | 1 | 0 | 1 | 3 | 4 | 27. |
| 2005 Helsinki | 0 | 0 | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 2 | 2 | 31. |
| 2007 Osaka | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 1 | 36. |
| 2009 Berliini | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 1 | 2 | 22. |
| 2011 Daegu | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 14. |
| 2013 Moskova | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 1 | 33. |
| 2015 Peking | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 32. |
| 2017 Lontoo | 0 | 1 | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 2 | 3 | 28. |
| 2019 Doha | 2 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 2 | 0 | 1 | 3 | 8. |
| 2022 Eugene | 1 | 2 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 2 | 1 | 4 | 9. |
| 2023 Budapest | 0 | 0 | 1 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 2 | 15. |
| Yhteensä | 5 | 4 | 12 | 3 | 5 | 6 | 8 | 9 | 18 | 35 | 26. |
Japanin MM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Toshikazu Yamanishi | 2 | 0 | 0 | 2 | 2019–2022 |
| Kōji Murofushi | 1 | 1 | 1 | 3 | 2001–2011 |
| Haruka Kitaguchi | 1 | 0 | 1 | 2 | 2022–2023 |
| Hiromi Taniguchi | 1 | 0 | 0 | 1 | 1991 |
| Junko Asari | 1 | 0 | 0 | 1 | 1993 |
| Hiromi Suzuki | 1 | 0 | 0 | 1 | 1997 |
| Yusuke Suzuki | 1 | 0 | 0 | 1 | 2019 |
| Reiko Tosa | 0 | 1 | 1 | 2 | 2001–2007 |
| Masatora Kawano | 0 | 1 | 1 | 2 | 2022–2023 |
| Sachiko Yamashita | 0 | 1 | 0 | 1 | 1991 |
| Ari Ichihashi | 0 | 1 | 0 | 1 | 1999 |
| Mizuki Noguchi | 0 | 1 | 0 | 1 | 2003 |
| Yoshimi Ozaki | 0 | 1 | 0 | 1 | 2009 |
| Hirooki Arai | 0 | 1 | 0 | 1 | 2017 |
| Koki Ikeda | 0 | 1 | 0 | 1 | 2022 |
| Masako Chiba | 0 | 0 | 2 | 2 | 1997–2003 |
| Dai Tamesue | 0 | 0 | 2 | 2 | 2001–2005 |
| Yoshihide Kiryū * | 0 | 0 | 2 | 2 | 2017–2019 |
| Shuhei Tada * | 0 | 0 | 2 | 2 | 2017–2019 |
| Tomoe Abe | 0 | 0 | 1 | 1 | 1993 |
| Nobuyuki Sato | 0 | 0 | 1 | 1 | 1999 |
| Shingo Suetsugu | 0 | 0 | 1 | 1 | 2003 |
| Tsuyoshi Ogata | 0 | 0 | 1 | 1 | 2005 |
| Yukifumi Murakami | 0 | 0 | 1 | 1 | 2009 |
| Kayoko Fukushi | 0 | 0 | 1 | 1 | 2013 |
| Takayuki Tanii | 0 | 0 | 1 | 1 | 2015 |
| Kai Kobayashi | 0 | 0 | 1 | 1 | 2017 |
| Asuka Cambridge * | 0 | 0 | 1 | 1 | 2017 |
| Kenji Fujimitsu * | 0 | 0 | 1 | 1 | 2017 |
| Shōta Iizuka * | 0 | 0 | 1 | 1 | 2017 |
| Yuki Koike * | 0 | 0 | 1 | 1 | 2019 |
| Abdul Hakim Sani Brown * | 0 | 0 | 1 | 1 | 2019 |
| Kirara Shiraishi * | 0 | 0 | 1 | 1 | 2019 |
*) Ei henkilökohtaisia mitaleja
Jaamankangas

Jaamankangas on  viime jääkauden loppuvaiheeseen ajoitettu yhteen sulautunut reunamuodostuma ja saumamuodostuma , joka sijaitsee Pohjois-Karjalassa Liperissä, Kontiolahdella ja Joensuussa. Nykyään Jaamankankaalla tarkoitetaan usein vain reunamuodostumaa, mutta vieläkin voidaan ymmärtää Jaamankankaaseen kuuluvan myös saumamuodostuman alueita. Muodostuma-alueen pohjoisreuna rajautuu selkeästi Höytiäiseen ja Viinijärveen, ja Pielisjoki virtaa Jaamankankaan kaakkoisreunassa. Reunamuodostuman ja saumamuodostuman välinen pohjois-etelä-suuntainen raja sijaitsee Kuoringan kohdalla. Jaamankankaan synty ajoitetaan noin 11 400–11 300 vuotta vanhaksi, koska sen katsotaan kuuluvan Pielisjärven reunamuodostumaan.
Geologinen määritelmä

Geologisessa kirjallisuudessa Jaamankankaalla tarkoitetaan kahta eri asiaa. Alkuperäisessä merkityksessään on Jaamankankaalla 1800-luvulta alkaen tarkoitettu reunamuodostumaa, jonka glasifluviaalinen muodostuma on noin 20 kilometrin pituinen ja 2–4 kilometrin levyinen reunatasanne. Sen jäätikönpuoleinen osa muodostuu lajittuneiden maa-aineisten joukkoon sekoittuneista moreenikerroksista ja reunamoreeneista. Sen etelänpuoleinen osa on pääosin lajittuneiden maa-ainesten kerrostumia. Jaamankankaaseen on myös liitetty lännessä sijaitseva saumamuodostuma, joka ulottu kapeana rakenteena Outokummun lähelle asti. Tämä kahden muodostuman yhdistelmä on ollut vanhemmassa kirjallisuudessa sen käytetympi merkitys ja yhdessä niiden kokonaispituudeksi tulee lähes 45 kilometriä.
Maantietoa

Jaamankankaan reunamuodostuma sijaitsee aivan Joensuun pohjoispuolella, kaupunkialueen ja Höytiäisen välissä. Saumamuodostuman alueita löytää Pielisenjoen mutkasta Lehmolan, Rantakylän ja Utran läheltä, jossa sijaitsee Utranharju, Liperissä Käsämästä, Viinijärveltä ja Ahonkylältä. Saumamuodostuman läntiset alueet erottavat Viinijärven sekä Kuoringasta että Oriveden Heposelältä. Reunamuodostuman metsäalue on haja-asutusaluetta Kuoringalle asti. Sen eteläalueita on rakennettu asuinalueiksi siitä alkaen, kun Pohjois-Karjalan prikaati lopetettiin, kuitenkin niin, että Joensuun rakentaminen jää sen kunnanrajan eteläpuolelle. Siellä sijaitsevat esimerkiksi kaupungin keskusta-aluetta, teollisuusalue Käpykangas, asuinalueet Siilainen, Noljakka, Kuusela, Kytö ja Marjala. Kontiolahden puolella Jaamankankaan itäosissa ovat Lehmon, Lehmolan ja Kylmäojan asuinalueet. Höytiäisen kanavan länsipuolella on vielä Onttolan asuinalue. Liperin puolella sijaitsee Ylämyllyn alueella Välikankaan, Välikylän, Lahdensuon, Jyrinkylän ja Honkalammen asuinalueet. Erityisesti Jaamankankaan reunatasanteella Kontiolahdella ja Liperin Ylämyllyn Pärnävaarassa on asuinalueiden yhteydessä runsaasti liikuntareittejä.
Reunatasanteen pohja soveltuu hyvin liikenneyhteyksien rakentamiseen. Alueen eteläreunaa seuraa valtatie 9, joka tulee Kuopiosta Outokummun kautta Joensuuhun. Ylämyllyllä siitä haarautuu pohjoiseen Polvijärvelle johtava seututie 502. Joensuusta jatkaa Jaamankankaalla pohjoista kohti valtatie 6 ja sen rinnalla kulkevat vanhat tiet yhdystie 15715 ja 15716. Jaamankankaalla kulkee junaliikennettä Joensuusta länteen päin Pieksämäki–Joensuu-rataa ja pohjoiseen Joensuu–Kontiomäki-rataa myöten. Onttolan ja Ylämyllyn välissä sijaitsee Joensuun lentoasema.
Luontoarvoja > Suppia ja tavallisia järviä

Etenkin Höytiäisen kanavan länsipuolella on runsaasti järviä, jotka ovat muodostuneet saumamuodostuman ympärille reunamuodostumaan virranneen hiekan peitettyä jäätiköstä irronneet jäävuoret ja kuolleen jään kappaleet. Jäiset kappaleet sulivat myöhemmin pois jättäen jäljelle suuren kuopan, johon kertyi myöhemmin vettä. Järvet ja lammet ovat selityksen mukaisesti suppia, joita esiintyy yleisesti jääkauden muodostumissa. Ylämyllyllä suppajärviä ovat muun muassa Honkalampi, Lehtolampi, Hovatta, Pahakala, Pieni Pahakala, Matkalampi, Sompalampi, Nuottilampi, Harinjärvi, Jyrinjärvi, Leinonen, Heinälampi, Pohjalampi, Pitkänen ja Pieni Heinälampi. Lentokentän eteläpuolella on Jaamanlampi ja pohjoispuolella Iso Polvijärvi, Iso Mertalampi, Pieni Mertalampi, joukko Kalattomialampia ja Lykynlampi. Lehmosuolla sijaitseva Onkilampi ei ole suppajärvi, mutta siitä pohjoiseen Lehmoharjun ympärillä niitä on: Ukonlampi, Kylmälampi, Välilammit ja lopuksi Höytiäisen rannassa Mustalampi.
Saumamuodostumaan ovat jääneet lisäksi Käsämässä sijaitsevat Ruumenlampi, Liukunlampi, Huttulampi ja Iso-Möykky, Kontkalan Pyttylampi, ja Ahonkylässä esimerkiksi Laukunlampi, Aholampi, Iso-Juurikka ja Tuprami. Suppia on lisää Outokummun taajaman itäpuolella. Saumamuodostuman eteläpuolelle jäävät Kuorinka ja Sysmäjärvi sekä pohjoispuolella sijaitseva Särkijärvi, jotka ovat lähdepohjaisia ja matalia järviä.
Luontoarvoja > Pohjavesialue

Jaamankangas on erittäin suuri pohjavesivarasto. Sadannasta muodostuu pohjavettä noin 20 000 kuutiometriä vuorokaudessa. Sitä tihkuu alueen lampiin, järviin, lähteisiin ja virtaaviin puroihin. Lehmonharju on osoittautunut hyväksi pohjaveden johteeksi ja sinne onkin sijoitettu pohjavesipumppaamo.
Luontoarvoja > Luonnosuojelua

Jaamankankaalla ei ole suuria suojelualueita. Alueen rajalla Ylämyllyllä sijaitsee Pyhäselän länsirannassa Mattisenlahden suojelualue, jossa pyritään takamaan vesilintujen pesintärauha. Erikoisuutena on Vaaralammen supan ympäristön pieni suojelualue. Viinijärven itäpuolella on koko Särkijärvi suojeltu ja samoin on Outokummun taajaman eteläpuolinen Sysmäjärvi.
Historiaa > Tutkimushistoriaa

Pjotr Kropotkin käytti geologisessa kirjallisuudessa ensimmäisen kerran Jaamankankaan nimitystä 1870-luvulla. Sillä hän tarkoitti lähinnä Höytiäisen eteläpuolista reunatasannetta. Jo vuosisadan vaihteessa oli selvinnyt, että Pohjois-Karjalassa oli kaksi lyhyttä reunamuodostumaa. Toinen alkoi Toiselta Salpausselältä Kiihtelysvaarasta edeten kohti koillista ja toinen alkoi Uimaharjusta, joka eteni sieltä Venäjän rajan yli. Uimaharjun ja Jaamankankaan välillä oli lisäksi melko yhtenäinen reunamuodostumaketju. Sitä kuvasivat muun muassa Johannes Sederholm, Wilhelm Ramsay ja Johan Rosberg. Benjamin Frosterius ja W.W. Wilkman laskivat vuonna 1915 Jammankankaaseen mukaan myös reunatasanteen länsipuolelta siihen liittyvät muodostumat, jotka on myöhemmin tulkittu olevan saumamuodostuman osia. Matti Sauramo päätteli jo vuonna 1929, että Pielisjärven reunamuodostuma on Kolmannen Salpausselän aikainen, vaikka tämä ei vakuuttanut kaikkia tutkijoita. Maamerkkejä tulkittiin vielä 1940–1960-luvulla Esa Hyypän ja Sauramon esityksien mukaan niin, että jääkauden lopula mannerjäätikön reuna kulki Joensuun seudulta joko pohjoiseen tai pohjoisluoteeseen. Näitä ajatuksia ei kuitenkaan pystytty todistamaan osoittamalla mastosta jäätikön synnyttämiä reunamuodostumia. R. Repo päätteli vuonna 1957 Jaamankankaan olevan Toisen Salpausselän aikainen saumamuodostuma. Kun 1960-luvulla alettiin tutkia Pohjois-Karjalan seudun jääkauden päättymistä tarkemmin, huomattiin lähekkäin sijaitsevien muodostumien eri-ikäisyys. Kun Matti Saarnisto ja Timo Saarinen ajoittivat Pielisjärven reunamuodostuman iäksi noin 11 300 vuotta, sai Jaamankangas samalla oman ajoituksensa.
Historiaa > Kyyrönsuon muinaisjärvi

Aikana, jolloin Muinais-Saimaan vedenpinta oli nykyistä paljon korkeammalla, oli Jaamankankaan pohjaveden pintakin korkeammalla. Tämän vuoksi sellaisissa Jaamankankaan painaumissa, jossa vesi ei nykyään pysy, on aiemmin voinut olla lampia tai järvi. Vuoden 2016 arkeologisessa inventoinnissa löydettiin asbestikeraaminen asuinpaikka Kyyrönsuon törmältä. Se on keramiikan avulla ajoitettu väljästi aikaan 4 500–3 900 eaa. Koska sellaiset asuinpaikat on toistaiseksi löydetty aina vesistön ääreltä, voidaan nytkin päätellä Kyyrönsuon olleen tuolloin matala järvi. Hypoteettisen järven rantaviiva on sijainnut korkeudella, joka on nykyään noin 93 metriä mpy. Se ulottui Lehmosta Höytiäisen kanavalle ja sen etelärannat huuhtoivat Lehmosärkkää ja Marjosärkkää. Saimaan vedenpinnan laskettua alemmaksi on järvi kuivunut ja sen mutainen pohja on ilmeisesti alkanut soistumaan.
Historiaa > Keskiajan jälkeinen aika

Vanhoissa kartoissa Jaamankankaalla kulki lähinnä teitä, mutta asutusta oli hyvin vähän. Tunnetuin tie on edelleen käytössä oleva Jaamankankaantie, joka yhdisti muinoin Pohjois-Savon Pohjois-Karjalaan. Toinen vanha tie on Kruunutie. Lähimmät kylät olivat 1600-luvulla Lehmonaho reunamuodostuman itäosassa ja Onttola sen eteläosassa. Alueen kaskenpoltosta ei ole merkkejä. Tervanpolttoon tarkoitettuja jäänteitä on löydetty vain kahdeksan, joten sitä on harjoitettu vain kotitarpeeseen. Hiilenpolttoon tarkoitettuja hiilimiiluja sen sijaan esiintyy Jaamankankaalla runsaasti. Ne ovat arvion mukaan peräisin 1700–1900-luvulta.
Historiaa > Höytiäisen järvenlasku

1800-luvulla suoritettiin ahkerasti järvenlaskuja eri puolella Suomea. Myös Höytiäistä haluttiin laskea, jotta päästäisiin viljelemään sen alavia ja mutaisia rantoja. Harkinnan tuloksena vanhan lasku-uoman perkaaminen hylättiin ja järven ylimääräiset vedet päätettiin johtaa Jaamankankaan läpi kaivettuun kanavaan. Kanavatyömaa käynnistyi paikallisin voimin huhtikuussa 1854. Se oli yleisessä tiedossa ja esimerkiksi Henrik Holmberg tutki vuonna 1855 tehtyjä maaleikkauksia ymmärtääkseen reunamuodostuman rakennetta. Kanava ulottui pohjoisessa Höytiäisen lahdenpohjukan vuonna 1956. Pari vuotta myöhemmin valmistuivat kaksi säännöstelypatoa, jolla veden virtausta pyrittiin säännöstelemään. Patoja sopivasti avaamalla annettiin veden syövyttää ihmisten avustamana pientä kanavaa suuremmaksi uomaksi. Patojen tiiviys oli kuitenkin huono ja vesi tunkeutui patojen reunojen ohi tihkumalla ja lopulta 3.–4. elokuuta 1859 vesi läpäisi patojen perustukset. Vesien ryöstäytyminen käynnisti Höytiäisen täysin hallitsemattoman ja rajun tyhjentymisen. Vedenvirta kulutti Jaamankankaaseen aiottua suuremman jokilaakson. Purkaus pysähtyi niskalla sijainneeseen kalliopintaan ja juuri muodostuneeseen Puntarikosken kivikkoon, kun järven vedenpinta oli alentunut 7,5 metriä. Seuraavana vuonna Puntarikoskea perattiin lisää, jolloin veden pinta aleni vielä pari metriä. Höytiäisen pinta-ala kutistui 450 neliökilometristä 283 neliökilometriin ja vedenpinta aleni yhteensä 9,5 metriä. Uutta laskujokea alettiin kutsua Höytiäisen kanavaksi. Kanavasta muodostui noin 7 kilometriä pitkä ja paikoin 500 metriä leveä ja noin 20 metriä syvä uoma, joka laski Pyhäselkään. Se rinteitä tulivat tutkimaan A.F. Thoreld 1860-luvulla ja Kropotkin 1870-luvulla samasta syystä kuin aikoinaan Holmberg. Kanavaleikkaus antoi arvokasta tietoa Jaamankankaan rakenteesta. Höytiäisen etelärannoille muodostui kapea vesijättövyöhyke, joka paljasti veden alta muinaisrantojen terasseja. Pyhäselälle kanavan suistoon on perustettu vuonna 1938 luonnonsuojelualue ja sitä laajennettiin 140 hehtaarilla vuonna 1979.
Historiaa > Ensimmäisen maailmansodan linnoitteet

Venäläiset sotajoukot kaivauttivat Ensimmäisen maailmansodan aikana linnoitteita tarkoituksenaan suojata Pietaria lännestä tulevaa mahdollista hyökkäystä vastaan. Niitä kaivettiin myös Jaamankankaalle vuosina 1916–1917 Kontiolahden kirkonkylälle, Höytiäisen ja Pielisjoen välille, Uuron alueelle ja Kontiolahden ja Joensuun rajalle kolmeen puolustuslinjaan. Pohjoinen linja oli Kirkonkylä–Pyytivaara–Jakokoski-linjalla, keskimmäinen sijaitsi Uurossa ja eteläisin oli Lehmonsärkkä–Marjosärkkä–Lehmo-linjalla.
Historiaa > Salpalinja

Suomessa tunnetaan Salpalinjana toisen maailmansodan aikana vuosina 1940–1941 sekä vuonna 1944 rakennettua puolustuslinjaa, joka oli suunnattu idästä tulevaa hyökkäystä vastaan. Jaamankankaalla siihen kuuluu esimerkiksi Joensuun  bunkkerimuseo, jossa on ennallistettu juoksuhautoja ja avattu bunkkereita yleisölle. Salpalinjaan kuuluu myös Höytiäiseltä Pielisjoelle rakennettuna linnoiteketjuna, johon kuuluu kiviesteitä, panssarikaivantoja, korsuja ja niitä yhdistäviä yhdyshautoja. Aiheesta kertova opastaulu löytyy Ampumahiihtostadionin lähettyviltä. Salpalinjan ydinalue oli vuoden 2013 loppuun asti Pohjois-Karjalan prikaatin (alla) harjoitusalueena, mikä on suojannut rakennelmat rakentamiselta. Varusmiesten kaivamien uusien juoksuhautojen lisäksi alueelle kaivettiin Mannerheim-elokuvaa varten kymmeniä metrejä juoksuhautoja, jotka ovat edelleen nähtävänä.
Historiaa > Pohjois-Karjalan prikaati

Jaamankankaan takana Kontioniemessä on sijainnut lyhytikäinen Pohjois-Karjalan prikaati, jonka varsinainen toiminta alkoi 1950-luvulla ja päättyi 2013. Sen ympärillä olevalla kankaalla sijaitsi laaja harjoittelualue, joka on prikaatin vuoksi säilynyt rakentamattomana lakkauttamiseensa asti. Nykyisessä Liperin Ylämyllyn Jyrinkylässä toimi prikaatin alaisuudessa Pohjois-Karjalan patteristo, joka lakkautettiin vuonna 1990. Varuskunnan paikalla sijaitsee Jyrinkylän taajamakeskus, jossa entisiä varuskuntarakennuksia on otettu kunnalliseen käyttöön. Pärnävaaralla toimii hiihtostadion, jossa voi harjoittaa myös ampumista. Pärnävaaran laskettelukeskus on nykyään lakkautettu. lähde?