stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tekno
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pohjoisen teknon historia – Heikki Kortin kirjoitus Kaltio-lehdessä 5/01
Tekno genrenä. Teknomusiikki.fi. Arkistoitu 12.6.2016.
Sounds Like Techno – Laaja sivusto teknon historiasta ja nykypäivästä (englanniksi)
Ishkur's Guide (Arkistoitu – Internet Archive) – Flash-animaatioin toteuteuttu humoristinenkin sivusto, joka kertoo lyhyesti jotain kustakin elektronisen musiikin alalajista ääninäyttein (englanniksi)
Detroit-teknon alkuperäiset pioneerit kuvissa (Arkistoitu – Internet Archive), Detroitin historiallisen museon sivuilla
Ylen Elävä arkisto: Teknoharrastajat saivat ekstaasileiman otsaan
Ylen Elävä arkisto: Tekno ja sen johdannaiset olivat 1990-luvun rock 'n' rollia
Minimalistisen teknon uranuurtaja Jeff Mills
Tavaramerkki

Rekisteröidyn tavaramerkin tunnus.
Tavaramerkki, ® on merkki (esimerkiksi sana, kuvio, iskulause tai niiden yhdistelmä), jonka avulla tavarat tai palvelut voidaan yhdistää niiden liikkeellelaskijaan. Tavaramerkki on tarkoitettu käytettäväksi elinkeinotoiminnassa. Tavaramerkin ansiosta kuluttajat pystyvät markkinoilla erottamaan tietyn yrityksen tuotteet muiden vastaavista tuotteista. Tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus merkin käyttämiseen tavaran tai palvelun tunnuksena. Tämä tarkoittaa myös sitä, että merkin haltija voi kieltää muita käyttämästä merkkiään tai siihen sekoitettavissa olevaa toista merkkiä.
Rekisteröinti ulkomailla

Tavaramerkkirekisteröinnin antama suoja on maa- tai aluekohtaista. Rekisteröinti antaa lähtökohtaisesti suojaa vain siinä maassa tai alueella, jossa se rekisteröity.  
Ulkomailta tavaramerkkisuojaa tarvitseva voi käyttää hyväkseen kansallisia rekisteröintijärjestelmiä mutta usein on mahdollista turvautua myös kansainvälisiin järjestelmiin kuten Maailman henkisen omaisuuden järjestön hallinnoiman Madridin Pöytäkirjan mukaiseen rekisteröintiin. Kolmas vaihtoehto on rekisteröidä merkki OHIMissa yhteisön tavaramerkiksi eli koko Euroopan unionin kattavaksi tavaramerkiksi.
Tavaramerkin käyttäminen

Yritys voi käyttää tavaramerkkejään omassa toiminnassaan, mutta se voi tämän asemesta tai lisäksi myöntää niihin myös lisenssejä. Aivan tyypillisesti tuotteella voi olla rinnakkain kaksi tai useampia merkkejä, esimerkiksi Volkswagen ja Golf ja TDI ja BlueMotion. Joskus merkin takana olevan yrityksen tunnistaminen voi olla vaikeaa.  Sveitsiläinen Swatch Group omistaa tätä nykyä kymmeniä kellomerkkejä, jotka ainakin näyttävät kilpailevan asiakkaista.
Jos tavaramerkkiä ei käytetä riittävän laajasti, yksinoikeus tavaramerkin käyttämiseen voidaan menettää. Mikäli tavaramerkkiä käytetään, se voidaan toisaalta uudistaa rajoittamattoman monta kertaa. Manner-Euroopassa kölninveden merkki 4711 on ollut käytössä yli 200 vuotta.
Tavaramerkkejä voi myös pantata. Panttaus on rekisteröitävä, jotta panttaus on pätevä kolmatta kohtaan.
Tavaramerkin menettäminen

Omistaja voi menettää oikeuden tavaramerkkiin, jos sana muuttuu yleiseksi sanaksi. Kun tavaramerkki menettää erottumiskykynsä ja sitä käytetään yleisesti puhekielessä kaikista vastaavista tavaroista tai palveluista, voidaan tavaramerkki mitätöidä.
Tavaramerkki voi menettää erottamiskykynsä. Ilmiötä nimitetään vesittymiseksi (dilutaatio). Esimerkiksi Aspirin on lääketehdas Bayerin tavaramerkki, mutta sittemmin yleisnimiytynyt sanaksi aspiriini. Samoin on käynyt sanoille barbie, teflon, termos, lego tai mono, joka oli alkujaan tavaramerkki (Mononen Oy), joka vesittyi hiihtojalkineen yleisnimitykseksi. Nokia Oyj on rekisteröinyt sanamerkin Kännykkä, mutta siitä on sittemmin tullut matkapuhelimen yleisnimitys. Toisaalta erottamiskykyä vailla oleva tavaran nimitys voi käytännössä vakiintua, etenkin toiminimioikeuden tuella. Esimerkki hissimerkki Kone, jota valmistaa Kone Oyj.
Ellei tavaramerkkiä käytetä tai uudisteta, yksinoikeus siihen lakkaa.
Taustaa

Erilaiset alkuperäleimat ovat hyvin vanhoja. Roomalaiset tiilileimat ovat olleet usein tutkimuksen kohteena. Keskiajalla ja uuden ajan alussa metallien leimaaminen oli ajoittain jopa pakollista. Tästä muistuttavat edelleen käytössä olevan kullan ja hopean leimat, joilla on käytännössä sama merkitys kuin mittojen ja painojen vakaamisella. Tavaran alkuperään liittyvät myös posliinileimat (Sèvers, Meissen - Arabia).
Nykyisillä tavaramerkeillä ei ole tätä garantiafunktiota. Niitä ei ole tarkoitettu todisteiksi tavaran alkuperästä, vaan korkeintaan kaupallisesti alkuperästä.
Tavaramerkki on yleensä suojattu siinä muodossa, jossa se esiintyy tavaramerkkirekisterissä. Silti täsmälliseen graafiseen asuun kiteytettyjä merkkejä on tapana kehittää kulloistakin makua vastaavaksi.
Yrityksen käyttämä logo voi sisältää rekisteröidyn tavaramerkin. Merkin- ja toiminimenhaltijat käyttävät usein merkkiin viittaavaa symbolia tai emblemiä, kuten tyyliteltyä kirjainta (Stockmannin S-kirjain; Pohjola-yhtiön P-kirjain), tai vaakunat ja liput mieleen tuovia viiva- tai väriyhdistelmiä. Esimerkki tavaramerkkioikeudellisesti suojatusta logosta on Lacoste-krokotiili.
Lait

Tavaramerkkilaki 26.4.2019/544
Valtioneuvoston asetus tavaramerkeistä 27.6.2019/799
Asetus tavaramerkkien kansainvälistä rekisteröintiä koskevaan Madridin sopimukseen liittyvän pöytäkirjan voimaansaattamisesta 1.4.1996/12
Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2017/1001, annettu 14 päivänä kesäkuuta 2017, Euroopan unionin tavaramerkistä
Kirjallisuutta

Drockila, Lauri: Tavaramerkkien sekoitettavuudesta ja harhaanjohtavuudesta.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 1986.  ISBN 951-640-316-6
Haarmann, Pirkko-Liisa: Immateriaalioikeus. 4.painos. Helsinki 2006. ISBN 952-14-1071-X
Palm, Jukka: Tavaramerkki, kilpailu ja alkuperä. Helsinki 2002. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja ; n:o 233. A-sarja. ISBN 951-855-197-9
Salmi, Hannu ym. : Tavaramerkki. Helsinki 2001. ISBN 952-14-0360-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Patentti- ja rekisterihallituksen sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tavaramerkkitietokanta
BusinessWeek-lehden lista maailman arvokkaimmista tavaramerkeistä (Arkistoitu – Internet Archive)
Pörssitieto: Tavaramerkkien rekisteröintien arkistoinnista.
Tempo (kauppaketju)

Erottajan Tempo (Mannerheimintie 2) jouluvalaistuksessa vuonna 1972.
Tempo oli Ruotsissa 1932–1985 toiminut tavarataloketju, jonka pohjalta perustettiin 1933 samanniminen mutta muuten täysin itsenäinen Tempo-tavarataloketju myös viiteen Suomen kaupunkiin. Suomessa tavaratalojen toiminta loppui 1970-luvun puolivälissä. Ruotsissa Tempo-nimi on yhä käytössä Axfood-yhtiön yhtenä ruokakauppaketjuna.
Ruotsin Tempo-tavaratalot

Ruotsalainen Tempo-ketju lähti liikkeelle Åhlén & Holm -yrityksen Tukholman Östermalmille vuonna 1932 perustamasta tavaratalosta. Vuosina 1977–1978 Tempo-ketjuun liitettiin myös EPA-tavarataloketju, ja senkin myymälöiden nimeksi tuli Tempo. Vuonna 1985 osa Tempo-tavarataloista lopetettiin ja osa muutettiin Åhléns-tavarataloiksi.
Nykyisin Tempo-nimi on Ruotsissa käytössä Axfood-yhtiön yhtenä ketjunimenä. Nykyiset Tempot ovat pieniä päivittäistavarakauppoja.
Suomen Tempo-tavaratalot

Tempo-tavarataloja oli Suomessa vuodesta 1933 aina 1970-luvun puoliväliin Helsingin Erottajalla ja Hakaniemessä , Tampereen Tempon talossa, Turussa, Oulussa ja Jyväskylässä.
Ketjun perusti Uudessakaarlepyyssä syntynyt liikemies John Nylund (1880–1940) ja hänen kuoltuaan sitä johti hänen poikansa Ingmar..
Suomen Tempo-tavaratalot > Historiaa

John Nylund toimi ennen Suomen itsenäistymistä Vaasassa, mutta siirsi liiketoimintansa 1918 sisällissodan jälkeen Helsinkiin. Aleksanterinkatu 30:ssa sijainnut liike menestyi hyvin vuosien 1928–29 noususuhdanteessa, mutta 1930-luvun alun lamassa se joutui suuriin vaikeuksiin.
Nylund oli vuosina 1903–1904 ollut siirtolaisena Yhdysvalloissa ja nähnyt siellä muun muassa Woolworthin kaltaisia ”five cent store” -kauppoja, joissa tuotteet oli ryhmitelty kiinteisiin hintaryhmiin, usein samanhintaiset tavarat samalla pöydällä. Kauppojen liikeidea perustui pienen voittomarginaalin mahdollistamiin edullisiin hintoihin ja siitä seuraavaan suureen myyntivolyymiin. 1930-luvulla Nylund sai tietää tuntemansa ruotsalaisen Åhlén & Holmin perustavan samankaltaisia myymälöitä Ruotsiin Tempo-nimellä, jonka myös Nylund sai käyttöönsä Suomessa Åhlénin ja Holmin kannustamana ryhtymättä sen suurempaan yhteistyöhön ruotsalaisyrityksen kanssa. Nylundin poika sai olla harjoittelijana Ruotsin Tempossa.
Ensimmäinen Tempo avattiin Helsinkiin Bulevardin ja silloisen Heikinkadun (nyk. Mannerheimintien) kulmatontin matalaan b-taloon 10. lokakuuta 1933. Ovien avaamishetkellä nähtiin Suomen ensimmäinen asiakasrynnistys, jota poliisi oli taltuttamassa. Myöhemmin liikkeen tilat ulottuivat lisäksi Bulevardin kulman korkeaan uusrenessanssitaloon. Matala talo purettiin 1970-luvun puolivälissä Suomen Yhdyspankin rakennuttaman uudisrakennuksen tieltä.Monipuolisen käyttötavaravalikoiman lisäksi myymälässä oli myös elintarvikeosasto. John Nylundin kuoltua historiantutkija Oscar Nikula kirjoitti elämäkerran eli muistojulkaisun hänen lastensa pyynnöstä. Kirjassa on kuva alkuperäisestä 1930-luvun Temposta: vain matala talo. Katso myös  Aikamatka Mannerheimintiellä, Helsinki-Seura 2012, ISBN 978-951-9418-17-9. Karttakirjasta Helsinki 1930 ilmenee, että molemmat talot olivat tontilla Heikinkatu 6.
Toinen myymälä avattiin Hakaniemeen Siltasaarenkatu 1:een ja kolmas Tampereelle Nylundin rakennuttamaan funkistyyliseen Tempon taloon 20. maaliskuuta 1939.
John Nylund kuoli 60-vuotiaana talvisodan loppuviikkoina, minkä jälkeen poika Ingmar Nylund (1910–1973) siirtyi varatoimitusjohtajasta toimitusjohtajaksi. Muita johtohenkilöitä olivat Lars Nylund ja Torvald Sundelin. Sotien jälkeen avattiin myymälät Turkuun (Humalistonkatu 5), Jyväskylään (Kauppakatu 15, 1961–1973, ks. Kirjastot.fi vastaus 20.12.2012) ja Ouluun (Isokatu 28, avattu 27.2.1956).
Tempon mainoslauseena oli: "Hyvää tavaraa huokein hinnoin".
5.5m-luokan kilpapurjehtijanakin tunnettu Ingmar Nylund kuoli 1973, ja Tempo-ketjun toiminta päättyi uudenlaisen kilpailun ja kasvaneen tavaratarjonnan myötä.
Kuvia entisistä Tempo-myymälöistä

Tempo, Ludvika, Ruotsi, 1960
Tempohuset, nyk. Kungshallen, Tukholma, 1962
Tempo ja EPA -tavaratalot, Uumaja, 1960-luku
Tempo, Tukholman Farsta, 1965
Tempon talo Tampereella, kesä 2014
Aiheesta muualla

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Tempo (butikskedja)
Käännös suomeksi
Tekstiiliteollisuus Suomessa

Tekstiiliteollisuus Suomessa sai alkunsa 1500-luvulla Turun ja Hämeen linnojen yhteyteen perustetuista verkakutomoista ja oli suurimmillaan idänkaupan myötä 1970- ja 1980-luvulla, minkä jälkeen se lähes katosi Suomesta samoin kuin kaikista korkean elintason maista halvempien työkustannusten maihin.
Vuosi 1956 oli suomalaisen tekstiiliteollisuuden huippuvuosi työllistämismielessä: työntekijöitä oli yli 40 000. Vuonna 1968 teva-ala työllisti 28 000 työntekijää, vuonna 1980 työntekijöitä oli 25 000 ja vuonna 2000 enää 6 000.
Historiaa

Suomessa tekstiiliteollisuus sai alkunsa 1500-luvulla, kun Turun ja Hämeen linnojen yhteyteen perustettiin verkakutomot. 1700-luvulla Turusta tuli Suomen tekstiilikeskus, kun sinne perustettiin yksityisiä kutomoita, joita alettiin koneistaa 1800-luvun alussa. 
Myös Tampereen tekstiiliteollisuus alkoi kehittyä 1700-luvun keskivaiheilla, kun Hans Henrik Boije perusti Messukylään kehruukoulun. Tampereesta tuli vapaakaupunki 1779, minkä jälkeen ammattikuntasäännökset eivät enää rajoittaneet elinkeinotoimintaa ja raaka-aineita sai tuoda kaupunkiin ilman tulleja. 1800-luvun taitteessa kaupungissa toimii parikin kankaankutojaa, toistakymmentä värjäriä ja monia räätäleitä. Pian Tampere ohitti Turun kangaskaupunkina.
Historiaa > 1800-luku

Kun Suomi siirtyi Venäjän vallan alle, suomalainen tekstiiliteollisuus sai uusia markkinoita. Esimerkiksi Pietarissa suomalaisille pellavakankaille tuli paljon kysyntää. Venäjän markkinat olivatkin tärkein syy suomalaisen tekstiiliteollisuuden nopeaan nousuun 1800-luvulla. James Finlaysonin vuonna 1820 Tampereelle perustama puuvillatehdas kasvoi parissakymmenessä vuodessa koko maan suurimmaksi teollisuuslaitokseksi. Siinä oli 1860-luvun lopulla jo 2000 työntekijää, kun koko kaupungissa oli asukkaita vain 5 600. Vuonna 1856 perustettu Tampereen pellavatehdas alkoi jalostaa kotimaista raaka-ainetta. Samoihin aikoihin syntyivät myös Liljeroosin ja Petersonin kehräämöt sekä Nottbeckin sukkatehdas. Vuoden 1870 paikkeilla 40 prosenttia Suomen teollisuustyöväestä oli töissä Tampereella.
1800-luvun lopulla vienti Suomesta Venäjälle väheni, mutta toisaalta oman maan kysyntä kasvoi palkkatyön ja rahatalouden tuoman ostovoiman myötä. Puuvilla- ja pellavateollisuuden rinnalle syntyi villa- ja trikootuotteiden valmistajia. Suomen Trikoon myötä Tampereesta tuli myös Suomen neuleteollisuuden keskus, ja eri puolille suomea syntyi kymmeniä muitakin trikooyrityksiä.
Historiaa > 1900-luku

Suomen itsenäistyminen 1917 lopetti tekstiiliviennin Venäjälle, ja tuotanto oli suunnattava kasvaville kotimarkkinoille. Tekstiilituontia säädeltiin tullimaksuilla, ja alan kannattavuus oli varsin hyvä. 1920-luvulla siirryttiin höyryvoimasta sähkön käyttöön ja tuottavuus parani entisestään. 1930-luvun alun lama toi työttömyyttä ja konkursseja ja vähensi ostovoimaa. Vuonna 1934 Finlayson ja Forssan puuvillatehdas yhdistyivät. Tampereen asema toimialalla oli vahvimmillaan 1930-luvulla, jolloin Finlayson ja Tampereen pellavatehdas olivat pohjoismaiden suurimpia tekstiiliyrityksiä. 1800-luvun lopussa Hyvinkäälle perustettu Yhdistyneiden villatehtaiden villakehräämö ja -kutomo kasvoi 1900-luvulla paikallisesti merkittäväksi työnantajaksi ja Yhdistyneet villatehtaat maan 15 suurimman yrityksen joukkoon.
Toisen maailmansodan raaka-ainepulassa Suomen tekstiiliteollisuus alkoi käyttää yhä enemmän kotimaista villaa sekä korvikemateriaaleina muun muassa paperia ja lumppua. Bilateraalikaupan myötä Suomelle avautuivat Neuvostoliiton suuret vaatemarkkinat, jonne tehtiin pitkiä sarjoja aivan eri tavoin kuin millä menestyttiin länsimarkkinoilla. 1950-luvun lopulta 1970-luvun keskivaiheille asti Suomen tekstiilivienti voimistui, kun ensin ulkomaankaupan säännöstely purettiin ja sitten solmittiin uusia kauppa- ja tullisopimuksia, kuten vuoden 1961 Finefta-sopimus. Palkkatasoltaan Suomi oli maailmanmarkkinoilla halpojen tuotteiden tuottaja 1970-luvulle asti.
1970-luvulla tekstiiliala mullistui nopeasti kiertävien valmisvaatteiden ja tuotannon globalisoituimisen myötä. Muutos tuhosi suomalaisen tekstiiliteollisuuden lähes kokonaan. Protektionismin avulla suomalainen tekstiiliteollisuus kuitenkin hallitsi pitkään kotimaan markkinoita: vielä vuoden 1979 kulutusluvuissa 50 prosenttia tekstiileistä ja 80 prosenttia valmisvaatteista oli suomalaista tekoa.
1980-luvulla tekstiilien tuonti halvempien työkustannusten maista alkoi syödä suomalaistuotteiden kysyntää sekä kotimaassa että muiden länsimaiden vientimarkkinoilla. Lähes kuolinisku suomalaiselle vaatevalmistukselle oli Neuvostoliiton romahdus ja osin siitä seurannut Suomen 1990-luvun alun lama, jolloin kymmenet alan yritykset tekivät konkurssin.
1990-luvulta lähtien Suomen tekstiiliala on panostanut erikoistuotteisiin, korkeaan teknologiaan, pieniin sarjoihin sekä tuotteiden suunnitteluun Suomessa ja niiden valmistuttamiseen halvemmissa maissa. Vuosituhannen vaihteen trendejä ovat olleet luonnonmukaisuus, ympäristökysymykset sekä kierrätysmateriaalien käyttö.
Historiaa > 2000-luku

Vuonna 2012 Suomen henkilöstöltään suurin tekstiiliyritys oli Metso Fabrics eli entinen Tamfelt, joka valmistaa paperikoneen viirakankaita ja kuivatushuopia noin 900 työntekijän voimalla. Toiseksi suurin oli jalkinevalmistaja Sievin Jalkine (noin 500 työntekijää Suomessa), kolmas Nanso (475), neljäs Marimekko (460) ja viides tuolloin patjoja valmistanut Finlayson (219 työntekijää).
Elokuussa 2021 Suomen tekstiili ja muoti ry ja VTT tekivät yhteisen linjauksen siitä, miten tekstiiliteollisuuden arvoketjua Suomessa kannattaisi kehittää. Sen mukaan tulevaisuuden vaatteet ovat yksilöllisiä, kierrätettyjä ja ekologisia. Spinnova ja Metsä Group olivat alkaneet valmistaa puupohjaisia tekstiilikuituja, kierrätysmateriaaleista kuitua olivat valmistamassa Rester, Infinited fiber ja Valmet.
Kirjallisuutta

Lappalainen, Piippa – Almay, Mirja: Kansakunnan vaatettajat.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20864-7
Seppälä, Arto: Lanka läpi vuosisatojen: Lukemisto suomalaisen tekstiiliteollisuuden vaiheista 1700-luvulta vuoteen 2005. Tekstiili- ja vaatetusteollisuus ry 2005. ISBN 952-91-9119-7.
Aiheesta muualla

Suomen tekstiiliteollisuuden historiaa, STJM YouTubessa, video 8 min 20 s
Väinö Tanner

| Väinö Tanner |
| --- | --- |

Suomen pääministeri
 Tannerin hallitus 13.12.1926–17.12.1927  
Edeltäjä:  Kyösti Kallio
Seuraaja:  Juho Sunila
Suomen valtiovarainministeri
 Cajanderin III hallitus 12.3.1937–1.12.1939 Rangellin hallitus 22.5.1942–5.3.1943 Linkomiehen hallitus 5.3.1943–8.8.1944  
Edeltäjä:  Juho Niukkanen Mauno Pekkala
Seuraaja:  Mauno Pekkala Onni Hiltunen
Suomen ulkoasiainministeri
 Rytin I hallitus 1.12.1939–27.3.1940  
Edeltäjä:  Eljas Erkko
Seuraaja:  Rolf Witting
Suomen kansanhuoltoministeri
 Rytin II hallitus 27.3.1940–15.8.1940  
Edeltäjä:  Rainer von Fieandt
Seuraaja:  Väinö Kotilainen
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri
 Rangellin hallitus  22.5.1942–5.3.1943  
Edeltäjä:  Toivo Salmio
Seuraaja:  Uuno Takki
Kansanedustaja
 22.5.1907–31.1.1911 2.2.1914–3.4.1917 1.4.1919–1.9.1927 21.1.1930–6.2.1945 21.7.1951–28.3.1954 22.7.1958–19.2.1962  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1881 Helsinki
Kuollut: 19. huhtikuuta 1966 (85 vuotta) Helsinki
Ammatti:  juristi
Puoliso:  Linda Anttila
Tiedot
Puolue:  SDP
Väinö Alfred Tanner (vuoteen 1895 Thomasson, 12. maaliskuuta 1881 Helsinki – 19. huhtikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Poliittisen uransa ohella Tanner oli Osuusliike Elannon toimitusjohtaja vuosina 1915–1946.
Tanner oli merkittävimpiä suomalaisia poliitikkoja 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Hän oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) puheenjohtaja vuosina 1918–1926 ja 1957–1963, Suomen pääministeri 1926–1927, senaattori Tokoin senaatissa vuonna 1917 ja ministeri useissa hallituksissa 1937–1944, muun muassa ulkoministeri talvisodan aikana. Vuosina 1946–1948 hän oli vankilassa sotasyyllisyydestä tuomittuna, mutta palasi vielä vanhoilla päivillään politiikkaan.
Tanner oli yksi pitkäaikaisimmista kansanedustajista. Hän toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1911, 1914–1917, 1919–1927, 1930–1945, 1951–1954 ja 1958–1962. Presidentin valitsijamies hän oli vuosina 1925, 1950, 1956 sekä 1962 ja SDP:n presidenttiehdokas vuosina 1919, 1925, 1931 sekä 1937. Tanner hoiti keväällä ja kesällä 1927 presidentin tehtäviä sairauslomalla olleen presidentti Lauri Kristian Relanderin sijaisena.
Tausta

Väinö Tanner syntyi jarrumiehen ja torpparin tyttären lapseksi vuonna 1881. Vaatimattomasta taustastaan huolimatta hän sai korkean koulutuksen: hän valmistui ylioppilaaksi 1900 Helsingin Suomalaisesta Reaalilyseosta (nykyinen Ressun lukio) ja suoritti tämän jälkeen Suomen Liikemiesten Kauppaopiston. Tanner opiskeli lakia ja valmistui 1911. Tutustuttuaan Saksassa osuustoimintaliikkeeseen hän omaksui sosialistisen ja ateistisen maailmankatsomuksen.
Tanner oli osuustoimintaliikkeen pioneereja Suomessa ja nousi Elannon hallintoneuvostoon 1907, SOK:n puheenjohtajaksi 1909 ja Elannon toimitusjohtajaksi 1915. Kuluttajien osuuskauppaliike oli hänen pitkäaikaisin ja läheisin työkenttänsä. Osuusliike Elanto oli suuressa määrin Tannerin luomus ja lähellä hänen sydäntään. Elannon hallintoneuvoston puheenjohtajana hän toimi vielä, kun oli jo luopunut muista luottamustoimistaan.
Vuosina 1927–1945 Tanner toimi Kansainvälisen osuustoimintaliiton puheenjohtajana.
SDP:n puheenjohtajana ja pääministerinä

Eduskuntaan Tanner valittiin ensimmäisen kerran 1907. Jo tuolloin Tanneria pidettiin SDP:n oikeistosiiven edustajana, ja hän kannatti yhteistyötä maltillisten porvarien kanssa. Vuonna 1917 Tanner toimi Oskari Tokoin senaatissa valtiovarainsenaattorina ja vastasi jonkin aikaa myös elintarvikekysymyksistä. Suomen sisällissodassa hän pysytteli sivussa ja nousi sen jälkeen uudelleen käynnistetyn SDP:n puheenjohtajaksi vuosiksi 1918–1926.
Eetu Salinin liittyminen vallankumouksen kannattajiin oli Tannerille suuri pettymys, koska tämä oli aiemmin tarmokkaasti vastustanut väkivaltaa. Tanner oli myös iloinen, etteivät Hannes Ryömä, Väinö Voionmaa ja Wäinö Wuolijoki olleet mukana kumouksessa.
Sisällissotaa seurannut suuri kuolemantuomioiden määrä käänsi Tannerin lopullisesti kuolemanrangaistuksen vastustajaksi; muun muassa sotavuosina hän pyrki määrätietoisesti puuttumaan kuolemantuomioihin ja saikin monta muutettua elinkautiseksi vankeudeksi. SDP:n puheenjohtajana Tanner oli myös Suomen valtuuskunnan jäsen Tarton rauhanneuvotteluissa 1920.
Väinö Hupli ja hänen kannattajansa syrjäyttivät Tannerin puheenjohtajan paikalta vuoden 1926 puoluekokouksessa. Tanner teki kuitenkin paluun SDP:n vähemmistöhallituksen pääministeriksi pian eronsa jälkeen. Presidentin sijaisena Tanner otti 16. toukokuuta 1927 Helsingissä vastaan armeijan lippujuhlan ja suojeluskuntaparaatin. Tuolloin poliittisen rintamalinjan molemmin puolin tunnettiin suurta hämmennystä, että sisällissodan hävinneen osapuolen edustaja vastaanottaa paraatin, jossa kunnioitetaan valkoisten 16. toukokuuta 1918 pidettyä voitonparaatia. Tanner itse piti asiaa ainoastaan hänelle kuuluneen virkavelvollisuuden täyttämisenä.
Väinö Tanner asettui jyrkästi vasemmiston vallankumouksellisia suuntauksia vastaan parlamentarismin puolelle. Hänen tärkeimpiä saavutuksiaan olikin sosiaalidemokratian nostaminen yhteiskuntakelpoiseksi sisällissodan jälkeen. Tannerin on katsottu osaltaan pelastaneen Suomen viitoittamalla vasemmistolle parlamentaarisen vaikuttamisen tien erilaisten vallankumousaatteiden sijaan. Tämä kumuloitui talvi- ja jatkosodassa, kun vasemmisto saatiin muun väestön rinnalle puolustamaan yhteistä kotimaata. Tannerin kenties suurin arvo valtiomiehenä onkin sekä oikeistolaisten että vasemmistolaisten väkivaltasuuntausten torjumisessa ja merkittävässä kansallisessa eheytystyössä.
Tannerin yli puoluelinjojen saamaa arvostusta kuvaa teollisuusjohtaja Rafael Haarlan hänelle joulukuussa 1929 tekemä diktaattoritarjous. Haarla vakuutti puhuvansa vain omasta puolestaan, eikä ollut vielä neuvotellut asiasta kenenkään kanssa. Tanner kuitenkin välittömästi kieltäytyi kunniasta kertoen kannattavansa demokratiaa.