Ludwig van Beethovenin elämäkerta
Viimeiset vuodet > Oikeustaistelu veljenpojan huoltajuudesta

Beethovenin vanhempi pikkuveli Caspar Carl kuoli 15. marraskuuta 1815 äitinsä tavoin tuberkuloosiin. Testamentissaan veli oli esittänyt Ludwigia poikansa Carlin huoltajaksi :
»Nimitän veljeni, Ludwig van Beethovenin, holhoojaksi. Koska tämä, minun rakas veljeni on usein auttanut minua todellisessa veljellisessä rakkaudessa mitä ylevämielisimmällä jaloimmalla tavalla, pyydän tätä täysin luottavaisena ja turvaan hänen jaloon sydämeensä, että hän sen rakkauden ja ystävyyden, jota hän on minulle niin usein osoittanut, antaisi nyt pojalleni Karlille ja tekisi kaiken mahdollisen poikani henkisen kehityksen ja tulevan hyvinvoinnin hyväksi. Tiedän, ettei hän kieltäydy täyttämästä tätä pyyntöä.»
Kuitenkin testamentinlisäys, jonka Beethoven uskoi kälynsä Johannan tehneen Casparin tietämättä, määritteli, että holhousta hoitaisivat yhdessä setä ja lapsen äiti:
»Koska olen tullut tietämään, että veljeni, herra Ludwig van Beethoven, tahtoo kuolemani jälkeen ottaa taloonsa poikani Karlin ja erottaa hänet siten kokonaan äitinsä valvonnasta ja kasvatuksesta ja koska veljeni ja vaimoni kesken ei vallitse ystävyys, pidän tarpeellisena lisätä testamenttiini, etten tahdo poikaani otettavaksi pois äidiltään, vaan että hän voi jäädä äitinsä luo niin pitkäksi aikaa kuin hänen tuleva uransa suinkin sallii. Tämän toteutumiseksi holhousta hoitavat yhdessä sekä vaimoni että veljeni. Suosittelen vaimolleni mukavuutta ja veljelleni enemmän malttia. Suokoon Jumala heidän toimia sovussa lapseni parhaaksi, Tämä on kuolevan aviomiehen ja veljen viimeinen tahto.»
Beethoven pyrki pitämään täysin itse huolta pojasta ja kulutti runsaasti aikaa ja rahaa tämän eteen. Hän laati anomuksen holhouksen siirtämiseksi yksin hänelle. Epätoivoissaan hän etsi käsiinsä neljän vuoden takaisen kavallussyytteen. 16. tammikuuta 1816 hän sai Karlin itselleen. Hän alkoi välittömästi etsiä Karlille sisäoppilaitosta, jossa hän olisi turvassa Johannan yrityksiltä ottaa hänet. Beethoven valitsi Karlin sisäoppilaitokseksi koulun, jota johti Cajetan Giannatasio del Rio. Tälle hän kirjoitti tammikuun 1816 lopussa:
»Joka tapauksessa on varmaan parasta antaa myöhemmin hänet Wienistä Mölkiin tai johonkin muualle. Siellä hänen ei enää tarvitse kuulla mitään pahaa äidistään.»
Beethoven yritti väittää Johannan myrkyttäneen miehensä, kunnes lääketieteelliset todisteet osoittivat päinvastaista. Tämän jälkeen hän sai päähänsä, että hän oli itse Karlin biologinen isä. Ajoittain hän yritti estää kaiken kontaktin toisiinsa Karlin ja Johannan välillä, kun taas joskus hän vei Karlin katsomaan äitiään tai järjesti tapaamisen asunnossaan. Kesällä 1816 hän suunnitteli ottavansa Karlin kokonaan itselleen, mutta lykkäsi asian kunnes Karl parantuisi tyräleikkauksesta. Vuosi 1816 oli alkanut erittäin myrskyisänä oikeustaistelusta, ja päättyi tietoon Ruhtinas Lobkowiztin kuolemasta 15. joulukuuta.
Säveltäjän ja veljenpojan välit muodostuivat erittäin myrskyisiksi. Heidän oli vaikea ymmärtää toisiaan. Karl piti Beethovenia sangen erikoisena persoonallisuutena. Tätä vaikutelmaa eivät parantaneet ne tilanteet, jossa Beethoven silmät raivosta leiskuen nimitteli kälyään ”kurjaksi vaimoksi” ja ”luonnottomaksi äidiksi”. Näiden solvausten vuoksi Karl ei halunnut muuttaa tämän ”kauhean setänsä” luokse.
Karl piti setäänsä ikävystyttävänä ja ilkeänä vanhana miehenä, joka ei lainkaan ymmärtänyt, etteivät musiikki ja kirjallisuus voineet merkitä kaikkea elämässä. Beethoven puolestaan huomasi, ettei veljenpojan persoonallisuus vastannut hänen odotuksiaan. Hän oli toivonut saavansa hoitoonsa herkän ja sivistyneen lapsen, jolle hän olisi voinut uskoa musiikillisen kielensä salaisuuksia ja jonka kanssa hän olisi voinut keskustella filosofiasta, runoudesta ja politiikasta.
Karl päinvastoin osoitti jo varhain voimakasta taipumista sekä uhkapeliin että juoppouteen ja hankkiutui sangen arveluttavien ystävien pariin. Hän ei koskaan osoittanut pientäkään merkkiä taiteellisesta lahjakkuudesta ja teki tyhjäksi Beethovenin toiveen kasvattaa hänestä henkisen perillisensä.
Vuonna 1817 Beethoven kirjoitti ystävälleen Dorothea Ertmannille, jolle hän myös omisti vuonna helmikuussa 1817 julkaistun pianosonaattinsa. Kirjeessään hän valitti huonoa terveyttään; hän oli sairastanut koliikkia ja katarria. Johanna oli suostunut osallistumaan Karlin opintojen kustannuksiin, mutta elokuussa 1817 hän valitti tuomareille Johannan pahansuopaisesta juoruilusta ja vaati, että tämä saisi tavata poikansa vain kahdesti vuodessa.
Tammikuussa 1818 Beethoven päätti viimein ottaa Karlin asuntoonsa, ja haki hänet pois koulusta 24. tammikuuta 1818. Johannalla oli jo kuitenkin omia suunnitelmiaan Karlin tulevaisuutta varten.
Kesän 1818 Beethoven vietti Mödlingissä Karlin kanssa. Siellä hänen luonaan vieraili englantilainen pianisti ja säveltäjä Cipriani Potter. Kun Potter huomautti, että Beethovenin piano oli pahasti epävireessä, Beethoven vastasi, että virittäminen pilaisi sen, millä hän viittasi siihen, että hän ei itse kuullut pianon ääntä. Karl opiskeli Mödlingissä Fröhlich-nimisen papin johdolla. Tämä kuitenkin lähetti hänet tiehensä äitinsä haukkumisen takia – tuon tavan Beethoven oli opettanut Karlille.
Wieniin palattua oli vielä löydettävä opettaja, joka valmentaisi poikaa sisäoppilaitokseen, johon Beethoven toivoi hänen pääsevän. Johanna oli jo ehtinyt suunnitella omiaan Karlia varten. Syyskuussa hän sai luvan lähettää Karl sisäoppilaaksi kuninkaallis-keisarilliseen Konviktiin, jossa Karl aloitti koulunkäyntinsä. Keskiyöllä 3. joulukuuta Karl karkasi äitinsä luo. Beethoven osoitti jälleen hellyytensä puuttumisen sekä ankaruutensa lähettämällä välittömästi poliisin Karlin perään. Tämän jälkeen Johanna teki jälleen uuden anomuksen. Hän valitti, että häneltä oli lainvastaisesti riistetty hänen oikeutensa, ja että Karlille koituisi korvaamattomaksi fyysiseksi ja moraaliseksi vahingoksi, jos Karl jätettäisiin Beethovenin hoitoon. Kun Beethovenilta tiedusteltiin Karlin kasvatuksesta, hän sanoi vahingossa: ”Jos hän vain olisi syntyperältään aatelinen...” mikä veti huomion hänen omaan aateluuskuvitelmaansa ja flaamilaisen ”vanin” ja saksalaisen "vonin” sekoittamiseen keskenään. Koska hän ei voinut todistaa sellaista arvoasemaa, paitsi väittämällä aateluutensa olevan sydämessään, juttu siirrettiin aatelittomien rauhantuomarille 18. joulukuuta, Beethovenin suureksi nöyryytykseksi ja Johannan eduksi. Alkuvuodesta 1819 Johannalle myönnettiin holhousoikeus. Hän lähetti kesäkuussa 1819 Karlin kouluun, jota johti Joseph Blöchlinger. Beethoven teki kaikkensa saadakseen Blöchlingerin Johannaa vastaan, josta ei kuitenkaan ollut mitään apua, ja 17. syyskuuta rauhantuomari vahvisti, että holhous on jaettava Johannan ja Leopold Nussböck-nimisen kaupungin virkamiehen kesken.
Kesästä 1819 alkaen Beethovenilla oli Karl-pakkomielle, ja saman vuoden helmikuussa hän myös yritti saada tukea lakimies Johann Baptis Bachilta. Lokakuussa esitetty vastakanne hylättiin Johannan hyväksi. Viimeisenä keinonaan Beethoven laati pitkän muistion, jossa hän vetosi mahtavien ystäviensä, kuten arkkipiispa Rudolphin vaikutusvaltaan. Hän esitti sen etukäteen kahdelle tuomareista. Oikeus antoi lopulta periksi Beethovenille huhtikuussa 1820 ja nimitti holhoojiksi hänet ja Karlin opettajan, Karl Peterin. Johanna teki vielä yhden epäonnistuneen yrityksen vedoten keisariin, joka kuitenkin hylättiin, ja 24. heinäkuuta asia oli loppuun käsitelty.