stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jomala
Historiaa

Jomalan seutu on melko alavaa ja se oli vielä kivikaudella suureksi osaksi veden peitossa, mutta aikaa myöten maa kohosi niin, että jo niin sanotun kampakeraamisen ajan lopulla kunnan ylänköalueet olivat kuivana maana, jolla oli tilapäistä asutusta. Pysyvää asutusta alkoi syntyä 500-luvulla ajanlaskun alun jälkeen Ruotsista käsin, minkä osoittavat kunnan alueelta löydetyt kalmistot. Dalkarbyn Borgberget on yksi Ahvenanmaan kuudesta muinaislinnasta; kyseessä on ilmeisesti niin kutsuttu pakolinna, jonne väestö on vetäytynyt vihollisen uhatessa. Jomalasta on löydetty myös viikinkiaikainen aarrekätkö, jossa on ollut muun muassa arabialaisia rahoja. Tutkijat ovat päätelleet tämän osoittavan ahvenanmaalaisten osallistumista viikinkiretkiin tai ainakin yhteyksiä Venäjän kauppa-alueille.
Jomalan kivikirkko lienee vanhin kaikista Suomen keskiaikaisista kivikirkoista. Tohtori Markus Hiekkasen mukaan se on rakennettu vuosina 1275–1290. Kirkko on omistettu Pyhälle Olaville, joka on kuvattuna Jomalan vaakunassa. Huomattavan korkea torni oli aikanaan merenkulkijoiden maamerkkinä.
Vuoden 1537 maakirjan mukaan Jomalassa oli 113 veroa maksanutta taloa, joten pitäjän väkiluvun voi arvioida olleen tuolloin noin 900.
Jomalan pohjoisosassa sijaitsee muutaman kilometrin osuus Ahvenanmaan halki kulkeneesta niin kutsutusta Suuresta Postitiestä. Tien historia alkaa 1630-luvulta, jolloin valtakuntaan järjestettiin postilaitos, aluksi lähinnä kuninkaan tarpeisiin.
Maarianhaminan kaupunki perustettiin siihen saakka Jomalaan kuuluneelle alueelle vuonna 1861. Maarianhaminan seurakunta erotettiin Jomalasta vuonna 1905.
Useimmista muista Ahvenanmaan kunnista poiketen Jomalan väkiluku kasvoi miltei koko 1900-luvun ajan. Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 1 945 asukasta. Vuoden 1961 alussa tehty alueliitos, jossa noin kuuden neliökilometrin alue siirrettiin Jomalasta Maarianhaminaan, vähensi väkilukua tilapäisesti, mutta vuonna 1970 asukasluku oli taas noussut 1 969:ään. Vuoden 1985 lopussa asukkaita oli 2 853 ja vuoden 2001 alussa jo 3 328.
Nähtävyyksiä

Victor Westerholmin Önningebyn taiteilijasiirtokunta.
Lounaassa lähellä Möckelön kylää sijaitsee Ramsholmenin lehtoniitty, joka on rauhoitettu luonnonsuojelualueeksi jo vuonna 1925.
Kaakossa Lemlandin rajalla on vuonna 1882 valmistunut Lemströmin kanava, joka yhdistää Lumparnin selän Maarianhaminan itäpuoliseen Slemmernin selkään.
Ingbyn kylässä on Jettbölen kivikautinen asuinpaikka.
Lännessä venäläisten rakentama ja vuonna 1919 tuhottu Kungsön rannikkopatteri
Etelässä Kobbaklintarin vanha luotsiasema.
Jomalan nimestä

Varsinkin uudemmassa nimistöntutkimuksessa on viitattu suomen kielen sanaan jumala. Se on voinut merkitä jonkinlaista (jumalan)kuvaa, jolla on merkitty suojaisaa satamapaikkaa mahdollisesti nykyisen Jomalvikenin luona. Kunnan nimi juontuisi siis perimmältään suomenkielisestä lahdennimestä Jumalanlaksi (”laksi” on vanhassa suomen kielessä tarkoittanut lahtea).
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Jomalan väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 2 615 | 2 615 |
| 1985 | 1985 |    | 2 839 | 2 839 |
| 1990 | 1990 |    | 3 025 | 3 025 |
| 1995 | 1995 |    | 3 156 | 3 156 |
| 2000 | 2000 |    | 3 328 | 3 328 |
| 2005 | 2005 |    | 3 614 | 3 614 |
| 2010 | 2010 |    | 4 098 | 4 098 |
| 2015 | 2015 |    | 4 648 | 4 648 |
| 2020 | 2020 |    | 5 235 | 5 235 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Jomalassa oli 4 859 asukasta, joista 3 006 asui taajamissa, 1 753 haja-asutusalueilla ja 100:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Jomalan taajama-aste on 63,2 %. Jomalan taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2017) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Maarianhaminan keskustaajama* | 2 761 |
| 2 | Godby* | 245 |
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Jomalan kuntakeskus Prästgården ei muodosta omaa taajamaansa, vaan se on osa Maarianhaminan keskustaajamaa, joka ulottuu myös Maarianhaminan kaupungin alueelle. Godbyn taajama ulottuu pääosin Finströmin kunnan alueelle.
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Jomalassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Jomala församling
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Jomalan alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Kylät

Kunnassa on 33 kylää: Andersböle, Björsby, Brändö, Buskböle, Dalkarby, Djurvik, Gottby, Gölby, Hammarudda, Hindersböle, Ingby, Jettböle, Jomalaby, Karrböle, Kila, Kungsö, Möckelby, Möckelö, Norrsunda, Prästgården, Ringsböle, Sviby, Södersunda, Torp, Ulfsby, Vargsunda, Vestansunda, Vesterkalmare, Ytterby, Ödanböle, Önningeby, Österkalmare ja Överby.
Kuuluisia jomalalaisia

Georg Alanus, Suomen ensimmäinen fysiikan ja kasvitieteen professori
Janne Holmén, maratoonari
Karl Emanuel Jansson, taidemaalari
Agnes Rask, kirjailija
Kulttuuri > Murre

Jomalan alue on historiallisesti ruotsinkielistä aluetta. Jomalan ruotsinkielinen murre luetaan ahvenanmaanruotsin Länsi-Ahvenanmaan murteisiin. Ahvenanmaa muodostaa linkin Suomen ruotsalaismurteista Uplannin ja Sörmlannin murteisiin. Manner-Ahvenanmaalla puhuttu Länsi-Ahvenanmaan murre on lähimpänä Uplannin murteita.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Jomalan pitäjäruoaksi äänestettiin 1980-luvulla silakkalaatikko korinttikastikkeen kera.
Ystävyyskunnat

Knivstan kunta, Ruotsi
Pihtla, Saarenmaa, Viro
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jomala Wikimedia Commonsissa
Jomalan kunnan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tilastokeskus - Jomalan avainluvut
| n k Ahvenanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Brändö  Eckerö  Finström  Föglö  Geta  Hammarland  Jomala  Kumlinge  Kökar  Lemland  Lumparland  Maarianhamina  Saltvik  Sottunga  Sund  Vårdö 
Jomalan kirkko
Oisín

Oisín ja Niamh saapuvat taikahevosen selässä Tir Na Nogiin. Stephen Reidin kuvitusta kirjaan The High Deeds of Finn and other Bardic Romances of Ancient Ireland.
Oisín on Fenian sykliin kuuluvissa tarinoissa Finn mac Cumhaillin ja Sadbhin poika ja yksi soturijoukko Fiannan rohkeimmista jäsenistä. Oisín merkitsee "pikku hirvi". Nimen antoi hänen isänsä löytäessään poikansa Ben Bulbenin rinteiltä.
Musta druidi Fear Doirche oli lumonnut Oisinin äidin vasaksi, ja Finn löytää Oisinin hylättynä metsästä, sen jälkeen kun druidi oli käynyt noutamassa Sadbhin takaisin. Oisin kasvatetaan Fiannan joukossa. Oisinista kasvaa mahtava soturi ja Irlannin merkittävin runoilija.
Oisinin kuuluisin seikkailu on hänen vierailunsa ikuisen nuoruuden maassa, Tir na Nogissa. Hänet lumoaa Tir na Nogin kuninkaan tytär Niamh (tai Niav) Kultatukka, ja he menevät naimisiin. He elävät onnellisina ja Niamh synnyttää Oisinille paljon lapsia, mutta Oisin alkaa kaivata vanhaa elämäänsä. Vaikka Niamh vastustaa matkaa, hän lainaa silti Oisinille taikahevosensa. Oisin palaa Irlantiin vain huomatakseen, että 300 vuotta on kulunut. Niamh on varoittanut Oisinia, että jos tämä tahtoo palata takaisin vaimonsa luo, ei hän saa astua oman maansa kamaralle. Oisin onkin varovainen, mutta putoaa vahingossa hevosensa selästä, jolloin hän kuolee välittömästi kurttuisena 300-vuotiaana ukkona.
Klaus Oesch

Klaus Oesch [öš] (s. Helsinki) on suomalainen tietokirjailija ja konsultti.
Elämä

Oesch on suorittanut valtiotieteiden maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa ja väitellyt 2007 filosofian tohtoriksi Tampereen yliopistossa aiheenaan tietoajan toimintakäytännöt.
Oesch työskentelee nykyisin yrityksessään Konsultointi Futuria Oy. Oeschin aiempia työnantajia ja yrityksiä ovat olleet muun muassa Apple, Espoon taide-ja tietotekniikkakeskus CARTES, Sansibar Oy ja Ajatusmaailma Oy.
Oesch toimi vetäjänä Tekesin vuorovaikutteisen tietotekniikan Fenix-teknologiaohjelmassa vuosina 2003–2007. Siinä painopistealueina olivat muun muassa semanttisen webin kehitys, digitaalisen median ja tietoverkkojen palvelut sekä yhteisölliset peli- ja edutainment-tekniikkaan perustuvat järjestelmät.
Klaus Oeschin isoisä oli kenraaliluutnantti Karl Lennart Oesch (1892–1978).
Teoksia

Hypermedia, Opas hypertekstin ja hypermedian käyttäjälle (Kai Ekholmin kanssa, Otava 1993)
Virtuaalinen voimaantuminen. Tapaustutkimus ammattikasvatuksen oppimisympäristön toimintaedellytysten ja tietokäytäntöjen kehitysmahdollisuuksista vuorovaikutteisen tieto- ja viestintäteknologian näkökulmasta. Väitöskirja, Tampereen yliopisto 2007. ISBN 978-951-44-7092-9, ISSN 1456-954X.
Ohjelmiston vaatimusmäärittely

Ohjelmiston vaatimusmäärittely on dokumentti, jossa kuvataan ohjelmistoprojektin tavoitteita ja ohjelmistovaatimukset. Siinä määritellään miten lopullisen ohjelmiston tulisi toimia ja millä keinoilla nämä toiminnallisuudet saavutetaan. Toiminnallisuuksia kuvataan usein käyttötapausten avulla. Käyttötapaukset kuvaavat käyttäjän ja ohjelmiston välistä vuorovaikutusta. Vaatimukset jaotellaan pääpiirteissään kahteen osaan eli toiminnallisiin ja ei-toiminnallisiin vaatimuksiin. Eri osat voivat olla myös omia erillisiä dokumenttejaan. Vaatimusmäärittely tehdään yhdessä asiakkaan kanssa.
Vaatimusmäärittelydokumentin pääsisältö kenen mukaan?

1. Johdanto
2. Yleiskuvaus
3. Tiedot ja tietokanta
4. Toiminnot
5. Ulkoiset liittymät
6. Muut ominaisuudet
7. Suunnittelurajoitteet
8. Hylätyt ratkaisuvaihtoehdot
9. Jatkokehitysajatuksia
Liitteet
Kirjallisuutta

Haikala Ilkka, Mikkonen Tommi: Ohjelmistotuotannon käytännöt.  (12., uudistettu painos. Aiemmat painokset ilmestyneet nimellä Ohjelmistotuotanto)  Helsinki:  Talentum Media Oy, 2011.  ISBN 978-952-14-1754-2
Ojalaki

Ojalaki tarkoittaa lakia yhteisten teiden ja valtaojien sekä niihin verrattavien alueiden lakkaamisesta yhteisinä alueina. Lain numero Suomen asetuskokoelmassa on 983/1976 ja siitä käytetään myös lyhennettä YTVLL. Laki tuli voimaan 1. maaliskuuta 1977.
Tilojen yhteisiksi alueiksi on maanjakotoimituksissa erotettu teitä jo 1700-luvulla suoritetuista isojaoista lähtien. Myöhemmin alettiin erottaa tilojen yhteisiksi myös tiluksia, joita tarvittiin valtaojia varten. Seuraavaksi alettiin tämän käytännön rinnalla perustaa kulkuoikeus- ja vedenjohtamisrasitteita. Tällöin tien tai valtaojan paikaksi tarvittava alue jäi asianomaiseen tilaan, mutta tietä tai valtaojaa tarvitsevat tilat saivat rasitteena alueeseen pysyvän käyttöoikeuden.
Kun 1970-luvulla alettiin suunnitella maarekisterin ja tonttikirjan pitämistä atk-järjestelmän avulla, havaittiin, ettei maarekisterissä ole merkintöjä oikeudesta yhteisiin alueisiin kaikkien osakastilojen kohdalla. Paikkansapitävää atk-järjestelmää varten jokaisesta tilojen yhteisestä alueesta olisi tarvittu tieto sen pinta-alasta ja osakastiloista. Tietojen hankinta oli yhteisten teiden ja valtaojien suuren lukumäärän vuoksi käytännössä ylivoimaista toteuttaa. Sen sijaan yhteisiä soranottoalueita ja yhteisiä vesialueita oli huomattavasti vähemmän, joten niiden tietojen siirto atk-järjestelmään oli mahdollista.
Teiden ja valtaojien osalta helpoimmaksi menettelyksi havaittiin lainsäädännön muuttaminen. Ojalailla tilojen yhteisiksi erotettujen teiden ja valtaojien alueet määrättiin lakkaamaan yhteisinä alueina. Samassa yhteydessä muutettiin muutakin lainsäädäntöä niin, että tällaisten yhteisten alueiden erottaminen maanmittaustoimituksissa kiellettiin. Ojalain mukaan lakannut yhteinen alue siirrettiin joko alueeseen rajoittuvaan kiinteistöön, kaupungin omistukseen (asemakaava-alueen katualueella ollut yhteinen alue) tai kunnan omistukseen (maalaiskunnan asemakaavan mukaiseen katualueeseen sisältynyt lakannut yhteinen alue).
Lakanneen yhteisen tien ja valtaojan osakastilat saivat korvauksetta pysyvän rasiteoikeuden alueeseen, jos niiden omistajat käyttivät lain voimaan tullessa aluetta sen alkuperäiseen tai siihen verrattavaan tarkoitukseen. Ojalaiksi kutsuttu lainsäädäntötoimi vähensi myös työmäärää sellaisissa maanmittaustoimituksissa, joissa kauan aikaisemmin perustettu tie tai valtaoja olisi saatava siirretyksi uuteen paikkaan tai lakkautetuksi. Tie- tai vedenjohtamisrasitteen siirto tai poistaminen oli maanjakoteknisesti selvästi yksinkertaisempaa.
Victoria Ocampo

Victoria Ocampo
Victoria Ocampo (7. huhtikuuta 1890 Buenos Aires – 27. tammikuuta 1979) oli argentiinalainen kirjailija ja kustantaja, hän perusti myös argentiinalaisen kulttuurilehden SUR.
Hän oli natsismistakin syytetyn ranskalaisen kirjailijan Pierre Drieu La Rochellen rakastajatar vuosina 1929–1931, ja sittemmin he olivat hyviä ystäviä. Juuri hänelle Drieu kirjoitti viimeisen kirjeensä ennen itsemurhaa.
Elämäkerta

Victoria Ocampo oli vanhin perheen kuudesta lapsesta. Perhe kuului varakkaaseen buenosairesilaiseen yläluokkaan. Lasten kasvatuksesta vastasivat ranskan- ja englanninkieliset kotiopettajat. Tämä mahdollisti lapsille laajan perehtymisen vieraskielisiin kulttuureihin. Jo hyvin nuorena hän avioitui omaan ympäristöönsä kuuluvan nuorukaisen kanssa, mutta avioliitto epäonnistui.
Perhe matkusti Eurooppaan, josta tuli hänen toinen kotinsa. Täällä hän ystävystyi useiden aikakauden intellektuellien kanssa, joukossa Rabindranath Tagore (1861–1941), Jules Supervielle (1884–1960), Jorge Luis Borges (1899–1986) ja Hermann von Keyserling (1880–1946). Hän tutustui myös Pierre Drieu La Rochelleen (1893–1945) Pariisissa vuonna 1929, ja yhdessä he matkustelivat Lontoossa ja Berliinissä. Vuonna 1931 Ocampo palasi Argentiinaan ja perusti aikakauslehden SUR, jossa hän julkaisi tekstejä Borgesilta, Henri Michaux'lta (1899–1984), André Malraux'lta (1901–1976) ja Martin Heideggeriltä (1889–1976). Hän ei kuitenkaan julkaissut Drieun tekstejä vaan sanoi tälle: "Tu es Pierre et sur cette pierre je ne bâtirai pas mon église", mutta he jäivät silti ikuisiksi ystäviksi.
Drieu La Rochellen jälkeen hänellä oli rakastajana Roger Caillois (1913–1978). Kuitenkin myös Drieu matkusti Argentiinaan, jossa hänestä tuli Victorian nuoremman sisaren Angelican rakastaja. Kun Drieu teki itsemurhan Ranskan vapautuksen aikana vuonna 1945, hän kirjoitti jäähyväiskirjeensä Victorialle: "Tu ne sais pas comme est bien ma mort, par une nuit superbe, ma fenêtre grande ouverte sur Paris".
Huomautuksia

↑  "Sinä olet kallio [pierre] ja tälle kalliolle en rakenna kirkkoani".
↑  "Et tiedä miten hyvä on kuolemani, hurmaavana iltana, ikkuna auki Pariisiin".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Victoria Ocampo Wikimedia Commonsissa
Meyer, Doris:  Victoria Ocampo: Against the Wind and the Tide. New York, George Brazillier, 1978. ISBN 0-292-78710-3.
Victoria Ocampon elämän vuosilukuja
Agosín, Marjorie (1995) (Hg.): A Dream of Light & Shadow. Portraits of Latin American Women Writers. Albuquerque: University of New Mexico Press.
Arambel-Güinazú, María Cristina (1993): La escritura de Victoria Ocampo: memorias, seducción, „collage“. Buenos Aires: Edicial.
Bassnett, Susan (1990) (ed.): Knives and Angels: Women Writers in Latin America. London/New Jersey: Zed Books.
Méndez, Mariela/Stoddart, Mariana (1997): „Gender Tights – medias de género. Victoria Ocampo y Alfonsina Storni“, unveröff. Vortragsmanuskript, LASA Meeting in Guadalajara (Mexiko), 17.-19. April 1997.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
David Oistrah

| David Oistrah> Давид Фёдорович Ойстрах |
| --- | --- |
 David Oistrach vuonna 1956.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. syyskuuta 1908 Odessa
Kuollut: 24. lokakuuta 1974 (ikä 66) Amsterdam
Ammatti:  viulisti kapellimestari
Lapset:  Igor Oistrah
Muusikko
Tyylilajit:  klassinen
Merkittävät teokset:  Dmitri Šostakovitšin viulukonsertot
Soittimet:  viulu
Levy-yhtiöt:  Melodija, Le Chant du Monde, EMI Classics, Deutsche Grammophon ja Philips Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
David (vasemmalla) ja Igor Oistrah (oikealla) vuonna 1957.
David Fjodorovitš Oistrah (ven. Давид Фёдорович Ойстрах; 30. syyskuuta (J: 17. syyskuuta) 1908 Odessa, Ukraina – 24. lokakuuta 1974 Amsterdam, Alankomaat) oli yksi 1900-luvun menestyneimpiä viulisteja, orkesterinjohtajia ja viulupedagogeja.
Hänen teknistä taitavuuttaan ja äänenmuodostustaan pidettiin poikkeuksellisena.
Oistrah aloitti viuluopiskelunsa viisivuotiaana Pjotr Stoljarskin oppilaana ja jatkoi tämän luokalla Odessan konservatoriossa. Ensimmäisen julkisen esiintymisen hän piti kotikaupungissaan 6-vuotiaana ja suoritti konservatoriossa viulututkinnon vuonna 1926. Sen jälkeen hän toimi Odessan sinfoniaorkesterin konserttimestarina, kunnes muutti Moskovaan ja aloitti osallistumisen useisiin koti- ja ulkomaisiin viulukilpailuihin.
Oistrah teki ensimmäisen ulkomaisen kiertueensa vuonna 1935. Hän vieraili Pohjoismaissa 1936 ja esiintyi vuonna 1937 Pariisissa ja Brysselissä, jossa hän voitti Eugène Ysaÿe -viulukilpailun. Tämän jälkeen Oistrah nimitettiin Moskovan konservatorioon opettajaksi. Oistrahin luokassa opiskelivat sellaiset tähdet kuten Liana Isakadze, Oleg Kagan, Gidon Kremer ja Davidin poika Igor Oistrah.
Toisen maailmansodan jälkeen Oistrah esiintyi kulttuurinvaihto-ohjelmien puitteissa lähes 30 maassa, mm. useita kertoja Suomessa. Oistrah toimi 1934-1939 Moskovan konservatorion dosenttina, vuodesta 1939 professorina ja vuodesta 1950 viulunsoiton johtajana.
Oistrahin levytykset ja esitykset Dmitri Šostakovitšin viulukonsertoista ovat erityisen kuuluisia, mutta hän esitti myös klassisempia konserttoja; varsinkin hänen 1950-luvun tulkintojaan Tšaikovskin, Brahmsin ja Sibeliuksen konsertoista pidetään lähes ylittämättöminä. Hän työskenteli venäläisten orkesterien, mutta myös ulkomaalaisten muusikoiden kanssa. Beethovenin Kolmoiskonserton levytys yhdessä Svjatoslav Richterin ja Mstislav Rostropovitšin kanssa on toinen tunnettu levytys. Sekä Šostakovitš että Aram Hatšaturjan omistivat viulukonserton Oistrahille.
Vuonna 1955 hän Yhdysvaltain kiertueen aikana alkoi myös johtaa useita yhdysvaltalaisia sinfoniaorkestereita.
Uskonnoltaan Oistrah oli juutalainen.
Oistrah sai useita palkintoja ja huomionosoituksia, mm. Neuvostoliiton valtionpalkinto 1943, Neuvostoliiton kansantaiteilija 1953, Leninin palkinto 1960 ja Lontoon Kuninkaallisen musiikkiakatemian kunniajäsen 1959.
Peter O’Donnell

Peter O’Donnell (11. huhtikuuta 1920 – 3. toukokuuta 2010) oli brittiläinen sarjakuvan tekijä, joka tunnetaan parhaiten Modesty Blaisen luojana. Häneltä pyydettiin 1969 goottilaista romaania, ja hän suostui mutta vain naisnimimerkillä. Hän julkaisi viktoriaaniseen aikaan sijoittuvia rakkausromaaneja salanimellä Madeleine Brent. Nimikirjaimet MB ovat peräisin Modesty Blaisesta. Rakkausromaanien mieshahmot ovat realistisempia kuin naiset. Juonessa on usein jännitystä. Madelaine Brent sai palkintoja, mutta O’Donnell ei voinut käydä niitä ottamassa vastaan.
Modesty Blaisen julkaisu aloitettiin vuonna 1963, ja O’Donnell kirjoitti niitä vielä 2000-luvun alussa.lähde?
Tuotanto > Peter O’Donnell

Modesty Blaise -sarjakuvatarinoita on julkaistu yhteensä 96.

Kirjoina:
Modesty Blaise (Modesty Blaise, 1965)
Sapelihammas (Sabre-Tooth, 1966)
Modesty Blaise ja kuoleman esimaku (A Taste for Death, 1969)
Modesty Blaise ja paholainen (I, Lucifer, 1967)
Modesty Blaise ja mahdoton neitsyt (The Impossible Virgin, 1971)
Pieces of Modesty (1972)
Modesty Blaise, Hopeajumalatar (The Silver Mistress, 1973)
Modesty Blaise ja kadonnut rakastaja (Last Day in Limbo, 1976)
Dragon’s Claw (1978)
The Xanadu Talisman (1981)
Modesty Blaise ja operaatio Aamutähti (The Night of Morningstar, 1982)
Modesty Blaise ja kalman kouraisu (Dead Man’s Handle, 1985)
Vihreä kobra (Cobra Trap, 1996, novellikokoelma)
Modesty Blaise - mammutin paluu, novellikokoelma, suom. Asko Alanen. Jalava 2012 ISBN 978-951-887-454-9.
Vapauden tyttäret, sarjakuva-albumi, suom. Asko Alanen. Jalava 2014 ISBN 978-951-887-496-9
Merirosvon aarre, suom. Asko Alanen. Jalava 2013 ISBN 978-951-887-478-5 (neljä aikaisemmin suomeksi albumeissa julkaisematonta Modesty Blaise -seikkailua vuosilta 1978–1986)
Tuotanto > Madeleine Brent

Caterina, kalastajan tytär (Tregaron’s Daughter, 1972)
Tuulentavoittelijan morsian (Moonraker’s Bride, 1974)
Vaihdokas (Kirkby’s Changeling, 1976)
Valkoinen demoni (Merlin’s Keep, 1979)
Vaaralliset naamiaiset (The Long Mascarade, 1983)
Kauriinkivi (The Capricorn Stone, 1984)
Kultainen perhonen (A Heritage of Shadows, 1985)
Elektran tytär (Stormswift, 1986)
Midzi, tulitukka (Golden Urchin, 1987)
Aiheesta muualla

Kaikki suomeksi julkaistut Modesty Blaise -albumit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat 2  Ruotsi  Latvia  Tšekki 2  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists 
Muut:  Europeana  IdRef
Eero Ojanen (säveltäjä)

Eero Kaarle Ojanen (s. 3. tammikuuta 1943 Helsinki) on suomalainen säveltäjä, kapellimestari ja jazzpianisti.
Ojanen opiskeli 1960-luvulla Pentti Koskimiehen johdolla. Hän toimi jo tuolloin muun muassa Pekka Pöyryn yhtyeissä sekä Otto Donner Treatment -kokoonpanossa. Hän sai vuonna 1969 Suomen jazzliiton Yrjö-palkinnon.
Ojanen on kirjoittanut myös teatterimusiikkia ja baletteja (mm. Seitsemän veljestä) sekä vasemmistolaisia poliittisia lauluja. Hän oli Kom-teatterin kapellimestari vuosina 1973–1982. Vuonna 1974 Ojanen sävelsi Pori Jazzin tilauksesta kiitetyn kantaatin Väinämöisen soitto. 1980-luvulla hän laajensi sävellystyötään baletin ja television suuntaan, mutta on sittemmin ryhtynyt jälleen esiintymään enemmän jazzpianistina. Ojanen on perustanut Teppo Hauta-ahon ja Seppo Paakkunaisen kanssa yhtyeen Trio Nueva Finlandia. Vuonna 2003 hän sai Jussi-palkinnon musiikistaan elokuvaan Haaveiden kehä.
Oilinginoja

| Oilinginoja |
| --- | --- |
 Oilinginojan suuta, taustalla yhdystie 8300:n silta.
Laskupaikka:  Oulujoki, Utajärvi
Maat:  Suomi
Oilinginoja on Oulujoen vesistöön kuuluva pieni joki, jonka alkulähde on Korteperänsuolla Utajärvellä. Joen alkupää jakaantuu kahteen haaraan: Ylimmäinen Korteoja ja Alimmainen Korteoja. Varsinainen Oilinginoja on vain kuutisen kilometriä pitkä luoteeseen kulkeva joki, joka laskee Oulujokeen Alasuvannon kohdalla. Jokisuulla  se ennen yhdystien 8300 alittamista laajenee pieneksi järvilompoloksi, Oilinginpolveksi. Laajentumiskohtaan on kaivettu pari kilometriä pitkä kanava pohjoisesta Naamanjoesta Polvensuon poikki. Oilinginojan ja Oulujoen yhtymäkohdassa aivan Rötönniemen kärjessä on vanha tervahaudan paikka.