stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dža Lama
Mongolian itsenäisyystaistelu

Vuonna 1911 Mongolian itäosassa asuneet Khalkha-mongolit nousivat Bogd Khan johtajanaan kapinaan ja vapautuivat Qing-dynastian vallasta. Qing-dynastian joukot hallitsivat kuitenkin edelleen Mongolian länsiosia. Dža Lama palasi keväällä 1912 ja ilmoitti tulleensa vapauttamaan länsi-Mongolian Kiinan vallasta. Hän kokosi oman sotajoukon johon liittyi muita mongoleja ja tämä joukko valtasi Uliastain, Ulaangomin ja viimeksi elokuussa 1912 Kobdon kaupungin. Ferdynand Ossendowskin kuvauksen mukaan Dža Laman kerrottiin yliluonnollisten näkyjen avulla innostaneen mongolit hyökkäykseen Kobdon kiinalaisvaruskunnan linnoitusta vastaan. Kobdon valtauksen jälkeen Dža Laman joukot surmasivat julmasti suurimman osan vangiksi jääneistä mantsuvaruskunnan sotilaista ja kaupungissa asuneista siviileihin kuuluneita kiinalaiskauppiaista. Dža Lama kohteli julmasi myös kazakkeihin kuuluneita vankejaan.
Dža Laman julmuudesta on olemassa useita kuvauksia. Kobdon valtauksen jälkeen hän vihki mongolien ratsurykmenttien liput ihmisverellä avaamalla itse viideltä kiinalaisvangilta rinnan, tempaamalla sydämen irti elävästä ruumiista ja kirjoittamalla siitä suihkuavalla verellä taikasanat lippuihin. Toisilta vangeilta hän laski veren hopealla silattuun pääkallokuppiin ja sirotti siitä verta sotilaidensa päälle. Dža Laman kerrottiin myös nylkeneen kazakkivihollisiaan ja ripustaneen heidän nahkansa jurttansa seinille.
Ossendowski kertoi tavanneensa Tushegoun Lamaksi kutsumansa Dža Laman Mongoliassa vuonna 1921 ja saaneensa todistuksen hänen hypnoottisista kyvyistään. Dža Lama kertoi Ossendowskille olevansa ainoa elossa oleva Agarthan maanalaisessa valtakunnassa vieraillut ihminen ja tämän vuoksi Dalai-lama kunnioitti häntä ja Bogd Khan pelkäsi häntä. Dža Lama sanoi ettei hän ollut kuitenkaan munkki vaan soturi ja kostaja.
Bogd Khan myönsi Dža Lamalle korkeita uskonnollisia ja aatelisarvoja hänen sotilaallisten saavutustensa vuoksi. Voittojensa ansiosta Dža Lama sai maineen sotapäällikkönä ja buddhalaisena sotilasmunkkina. Hänestä tuli läntisen Mongolian sotilaskuvernööri ja hän hallitsi aluettaan itsevaltaisesti pelon ja väkivallan avulla. Dža Lama suunnitteli yhdistävänsä oiraatit perustamalla uudelleen Zungarin kaanikunnan keskuspaikkaanaan Kobdo. Kaanikuntaan olisi kuulunut länsi-Kiinan, Mongolian ja Altain alueella asuneita oiratteihin kuuluneita paimentolaisia.lähde?
Pidätys ja paluu Mongoliaan

Siperialaiset kasakat pidättivät helmikuussa 1914 Dža Laman Venäjän Kobdon konsulaatin virkailijoiden käskystä. Konsulaattiin oli tullut alueen mongoliaatelisilta useita valituksia Dža Laman itsevaltaisesta toiminnasta ja käytöksestä. Dža Lama oli vuoden verran vangittuna Tomskissa ja myöhemmin hänet siirrettiin Irkutskiin. Vuonna 1916 hän palasi kotiseudulleen alisen Volgan alueelle mutta palasi takaisin Mongoliaan kesällä 1918. Kun hän kieltäytyi tunnustamasta Bogd Khanin valtaa Mongoliasta hänestä annettiin useita pidätysmääräyksiä. Dža Lama onnistui kuitenkin välttämään ja hän vetäytyi Gobin autiomaahan Mongolian ja Kiinaan kuuluneiden Sinkiangin ja Kansun maakuntien raja-alueelle. Täältä käsin hän värväsi itselleen kannattajia ja kiristi tai ryösti alueen läpi kulkeneita karavaaneja. Dža Lama sai muun muassa haltuunsa suuren määrän kultaa ja hopeaa ryöstettyään tiibettiläisten kauppiaiden karavaanin. Dža Lama palkkasi 1918 myös kiinalaisia tuottamaan oopiumia. Dža Laman päämajana tässä vaiheessa oli Kiinan puolella Kansun maakunnassa sijainnut Gongpochuan linnoitus.
Vuonna 1920 Dža Lama surmasi kaikki paroni Roman von Ungern-Sternbergin Lhasaan Tiibettiin lähettämän valtuuskunnan jäsenet. Ungern-Sternberg oli ihaillut Dža Lamaa mutta kun paroni saapui Mongoliaan Dža Lama suhtautui häneen vihamielisesti eikä halunnut olla yhteistyössä hänen kanssaan.lähde?
Viimeiset vaiheet

Vuonna 1921 Mongolian uusi kommunistihallinto päätti kukistaa Dža Laman, joka operoi edelleen itsenäisesti joukkoineen  Gobin autiomaassa olleelta tukialueeltaan käsin. Vuonna 1922 Mongolian kansanarmeijaa johtanut Damdiny Sühbaatar määräsi Dža Laman pidätettäväksi. Ulan-Batorin alueen poliisipäällikkö Baldandorj onnistui pääsemään Dža Laman leiriin esiintymällä Bogd Khanin lähettiläänä. Hän surmasi Dža Laman ampumalla ja irrotti sitten tämän pään ruumiista. Dža Laman joukot hajaantuivat johtajansa kuoltua. Dža Laman pää oli julkisesti esillä ensin Uliastaissa ja sitten Ulan-Batorissa. Myöhemmin pää tuotiin Pietariin ja liitettiin Eremitaašin Kunstkameran kokoelmiin (Numero 3394, erään mongolin pää).lähde?
Kirjallisuutta

Ferdinand Ossendowski : Beasts, Men and Gods. E.P. Dutton & Company, Inc., New York 1922  (Kirja digitoituna Project Gutenbergissä)
Owen Lattimore : The Desert Road to Turkestan. Little, Brown and Company, Inc., New York 1929
Andrei Znamenski : Red Shambhala: Magic, Prophecy, and Geopolitics in the Heart of Asia. Quest Books 2011 ISBN 978-0-8356-0891-6
Don Cromer ; False Lama of Mongolia: The Life and Death of Dambijantsan Polar Star Books 2021 ISBN 978-0985288082
Aiheesta muualla

Don Cromer : In Search of the Ja Lama. The Life and Death of Dambijantsan, kirjan viisi ensimmäistä lukua digitoituna (Internet Archive-linkki)
Dambijantsan, the bloodthirsty avenging lama, Victor & Victoria Trimondi : The Shadow of the Dalai Lama – Part II – 10. The spearhead of the Shambhala war
Ja-Lama Ruthless Warlord from Mongolia (Youtube-video)
Dža Laman linnoitus Gongpochuan Kansun maakunnassa Kiinan puolella (Internet Archive -linkki)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ja Lama
Käännös suomeksi
Eddystone

Nykyinen majakka. Oikealla näkyy Smeatonin kivitornin perustus.
Eddystone on brittiläinen majakka Cornwallin edustalla.
Majakka on kaiken kaikkiaan neljäs saman niminen lähes samalla paikalla; nykyisen tornin lähellä seisoo edelleen edellisen liian matalaksi osoittautuneen kylläkin kestävän kivimajakan perustus.
Edelliset majakkatornit paikalla > Winstanleyn pagodit

Englannin majakkajärjestö Trinity House päätti vuonna 1692 rakennuttaa majakan Eddystonen luotoryhmälle, joka oli saanut ikävää mainetta vaarallisena paikkana; paikka olisi siis merkittävä majakalla,selvennä koska alueelle ankkurointi tiedettiin vaikeaksi tai jopa mahdottomaksi pohjan louhikkoisuuden vuoksi. Ensimmäisenä urakan saanut Walter Whitfield luopui vähin äänin, ja jostain syystä tehtävän sai seuraavaksi sirkus- ja tivolilaitteiden rakentaja Henry Morton Winstanley. Hän sai luvan kantaa majakkamaksua jos rakentaisi majakan. Rakennuskustannukset ja viiden vuoden kunnossapito olivat yhteensä 7 814 puntaa 7 s 6 penceä. Majakkamaksut tuottivat rakentajalle ennen majakan tuhoa yhteensä 4 721 puntaa 19 shillinkiä 3 penceä. Maksua kerättiin majakan ohi kulkevilta aluksilta yksi penni tonnilta.
Winstanley aloitti majakan rakentamisen porauttamalla kallioon rautatankoja, joiden varaan nousi nelimetrinen kivijalka ja sen päälle puinen majakkatorni. Tornin rakentamisessa tärkein näkökohta näyttäisi olleen koristeellisuus: tornin huipulla oli korkea ja monimutkainen tuuliviiri.
Alkuperäinen majakkavalon korkeus oli noin kaksitoista metriä. Monen mutkan jälkeen torni oli valmis vuonna 1698, ja sen valolähteenä olivat kynttilät. Torni oli kuitenkin liian matala, ja myrskyillä pärskeet sammuttivat kynttilät, joten Winstanley päätti korottaa tornia. Keväällä 1699 sokkelia laajennettiin ja tornia paitsi laajennettiin myös korotettiin kaksinkertaiseksi. Nyt lyhdyksi tuli öljylyhty, jonka korkeus merenpinnasta oli noin 20 metriä. Tästä valonkorkeudesta tulikin majakan vakiokorkeus aina nykyisen tornin rakentamiseen asti, jolloin korkeus kaksinkertaistui.
Nämä eriskummalliset pagodit olivat kaikkine ulokkeineen malliesimerkki siitä, kuinka majakkaa ei olisi saanut rakentaa. Korotettu pagodi kesti monta kovaakin myrskyä valon sammumatta, mutta lopulta kävikin niin kuin kauan oli ennusteltu: syksyllä 1703 majakassa piti suorittaa peruskorjaus ja Winstanley itse tuli valvomaan; hän ei antanut tulossa olevan myrskyn sotkea suunnitelmiaan vaan selitti halunneensa aina nähdä oikein kunnon myrskyn aitiopaikalta.
Toive toteutui yli äyräiden: aikakirjoihin nimellä Storm Sermon jäänyt myrsky pyyhki luotoja yli kolme vuorokautta, ja kelin tyynnyttyä paikalla oli vain muutama vääntynyt rautatanko. Winstanley ja hänen viisi miestään katosivat jäljettömiin.
Edelliset majakkatornit paikalla > Rudyerdin puutorni

Keväällä 1706 kaksi miestä, eversti John Lovett ja silkkikauppias John Rudyerd, päättivät sitoutua rakentamaan uuden majakan. Myös he saivat luvan kantaa normaalia majakkamaksua kulujensa peitoksi. Öljylyhtyjä ei harkittukaan niiden pelätyn tulenarkuuden vuoksi. Työ alkoi samana keväänä, ja torni valmistui nopeasti. Se oli katkaistun kartion muotoinen, ja valonlähteenä olivat kynttilälyhdyt. Torni oli 21 metriä korkea ja sekarakenteinen: ulkokuori oli tammea, ja perustuksesta puoliväliin seinät täytettiin vuoron perään hirsi- ja kivikerroksilla. Majakanvartijoita oli kolme.
Majakan valonlähteenä olivat kynttilälyhdyt, kuten tuolloin oli tavallista. Paha ongelma, josta ei piitattu, oli se, että lyhtyosakin oli puinen, joten kynttilöiden poltto vähin erin kuivasi ja haurasti rakenteet. 2. joulukuuta 1755 tornin huippu syttyi palamaan. Paloa ei saatu hallintaan, ja miehet pelastettiin kalastusaluksella viime hetkessä. Majakka paloi viisi vuorokautta ja tuhoutui kivijalkaan.
Edelliset majakkatornit paikalla > Smeatonin kivitorni

Eddystonen karikot olivat niin vaarallisia, että majakka tarvittiin. Trinity House asetti paikalle majakkalaivan siksi aikaa, kunnes uusi torni valmistuisi. Niitä ehti olla paikalla kaksikin, koska ankkuripaikkana karikko oli lähes toivoton: molemmat majakkalaivat irtosivat aina myrskyn tullen ankkuroinneistaan, ja uudelleen ankkurointi oli työlästä. Siihen aikaan kaikki majakkalaivat olivat vielä purjealuksia, ja koneistoja niihin alettiin asentaa vasta satakunta vuotta myöhemmin.
Nyt ei enää löytynyt halukasta tornin rakentajaa, joten Trinity House otti urakan itselleen. Seuraavan tornin sai rakentaakseen Trinity Housen insinööri John Smeaton, joka oli jo niittänyt mainetta siltojen ja satamalaitteiden rakentajana. Nyt majakka siis siirtyi julkisen vallan hoidettavaksi pitkän yksityisajan jälkeen, eli majakkamaksut alkoivatkin mennä Trinity Houselle.
Smeaton aloitti työt elokuussa 1756 ja kelpuutti miehikseen vain Cornwallin tinakaivosmiehiä, koska näitä piti parhaina tällaiseen työhön. Tornin graniittilohkareet muotoiltiin tarkasti yhteen sopiviksi puuseppien kehittämillä pyrstöliitoksilla. Rakenteen katsottiin olevan näin riittävän vahva.
Torni oli pyöreä ja ylöspäin suippeneva. Rakennustyö kesti neljättä vuotta eli yhteensä 1 275 päivää, joista tosin vain 112 oli sellaisia, että kallionhuipulla saattoi tehdä työtä. Elokuussa 1759 oli viimeinenkin eli 46. kivikerros paikallaan.
Torni oli varustettu edelleen kynttilälyhdyin; tulipalon vaara minimoitiin tekemällä lyhdyn runko metallista, koska se katsottiin myös kestävämmäksi. Valon korkeus merenpinnasta oli 21 metriä. Majakanvartijoita oli neljä. Vuonna 1810 majakasta tuli öljypolttoinen, ja lyhdyksi tuli tuolloin vallitseva malli, pyöreäsydäminen Argand-lamppu.
Smeatonin kehittämä kivirakenne oli niin onnistunut, että siitä tuli vuosikymmenien ajaksi vallitseva majakoiden rakennustapa. Vasta betonivalun kehitys syrjäytti sen, koska kivirakennemenetelmä oli pitkän päälle hidas ja kallis valuun verrattuna. Smeatonin kivitorni palveli merenkulkua liki 120 vuotta moitteetta.
Vuonna 1877 havaittiin, että majakan alla oli kalliossa halkeama, ja koko torni päätettiin rakentaa uudelleen toiselle tukevammalle huipulle. Kivitorni purettiin pala palalta ja siirrettiin Plymouth Hoeen, jossa se koottiin uudelleen muistomerkiksi. Tornin alkuperäinen perustus osoittautui niin jykeväksi, että se sai jäädä karikolleen, ja yhä vielä se on paikallaan.
Douglassin korkea kivitorni

Nykyinen 41 metriä korkea kivitorni valmistui vuonna 1881. Se on aikansa kuuluisimman majakanrakentajan, Trinity Housen yli-insinöörin John Douglassin piirtämä, ja hän myös valvoi rakennustyöt. Nykyisin majakka sähkökäyttöinen varustettu aurinkopaneelein ja varavoimana on dieselvoimaloita. Viimeisen kiven majakan huipulle muurasi itse Edinburghin herttua.
Edeltäjästään poiketen se rapattiin ulkopuolelta tasaiseksi. Uusi torni korotettiin nyt kerralla kaksinkertaiseksi, koska edellisen tornin oli jo havaittu hautautuvan kokonaan korkeimpiin aaltoihin. Saman tien valon näkyvyys parani oleellisesti. Tornin valonlähteenä oli aluksi Argand-öljylyhdyt. Kun tekniikka kehittyi, öljyvalot vaihtuivat sähkövaloiksi ja majakkaan asennettiin dieselgeneraattorit jotka ovat nykyisin varalla. Varsinaisena voimanlähteenä ovat nykyisin aurinkopanelit.
Douglassin majakka ehti olla sata vuotta vartioituna, sillä viimeiset vartijat poistuivat majakasta 21. heinäkuuta 1981. Saman tien torni varustettiin 3,6 tonnia kantavalla helikopteritasolla, jonka tieltä poistettiin samalla vanhoissa kuvissa näkyvä suippo huippu tuuliviireineen.
Majakka oli Trinity Housen ensimmäisenä automatisoitu. Sen valo kantaa 21 mailia. Valotunnus on kaksi valkoista välähdystä kymmenen sekunnin välein. Majakassa on myös automaattinen sumusireeni. Juuri Douglassin tornin havaitsematta jääminen tuhosi kuuluisan suomalaisen parkkilaivan Herzogin Cecilien.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eddystone Wikimedia Commonsissa
Winstanleyn isompi pagodimajakka vuoden 1699 asussaan.
Rudyerdin puumajakka.
Smeatonin kivitornin läpileikkaus.
Douglassin majakka alkuperäisessä asussaan.
Leivola

Leivola on kylä Savonlinnassa tien 474 varrella, noin 77 kilometriä pohjoiseen kuntakeskuksesta. Kylässä on ympärivuotista asutusta, mutta myös kesämökkejä. Läheisyydessä sijaitsee useita järviä kuten Leivonjärvi, Säimen ja Tukia. Kylässä on myös maatiloja, lomakylä ja puusepänliikkeitä. Alueen korkeimmat kohdat sijaitsevat n. 180 m merenpinnasta.
Historiaa

Kylän alue säilyi pitkän aikaa erämaana savolaisen ja karjalaisen asutuksen 
välissä. Keskiajalla alueella liikkui todennäköisesti saamelaisia. 1600-luvun lopulla seutu oli lähinnä rantasalmelaisten kaskeamis- ja kalastusalueena. 
Pysyvä asutus alkoi vakiintua 1700-luvulla (Koskenmäki, Palaneenmäki, Tukianmylly). Vuoteen 1852 asti kylä kuului Rantasalmeen, 
jonka jälkeen Heinäveteen (1852-1917), Savonrantaan (1917-2008) ja Savonlinnaan (2009-).
Kyläkoulu lakkautettiin 60-luvulla ja kauppa lakkautettiin 70-luvulla.
Välimatkoja

Lähimmät kaupat (Vihtari, Säimen) ja asiamiesposti 10 km

Vihtarin rautatieasemalle 11 km

Savonrannalle, peruskoulu 21 km

Heinävedelle 30 km

Joensuun lentoasemalle 56 km, reitti kartalla

Joensuu, lähin kaupunki 64 km

Savonlinnan kuntakeskukseen 77 km
Aiheesta muualla

Googlen satelliittikuva Leivolan kylästä.
Duran Duran

| Duran Duran |
| --- | --- |
 Duran Duran esiintymässä vuonna 2012.
Tiedot
Toiminnassa:  1978–
Tyylilaji:  vaihtoehtorock uusi aalto poprock
Kotipaikka:  Birmingham, Englanti
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Simon Le Bon,  laulu   Nick Rhodes,  kosketinsoittimet   John Taylor,  basso, taustalaulu   Roger Taylor,  rummut  
Levy-yhtiö:  EMI   Capitol Records   Hollywood Records   Epic Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Duran Duran on englantilainen pop- ja rock-yhtye. Se perustettiin vuonna 1978, ja se oli hyvin suosittu kautta maailman vuosina 1982–1985. Yhtye on tunnettu lukuisista syntetisaattoria hyödyntävistä hiteistään sekä musiikkivideoistaan. Duran Duran jatkaa edelleen levyttämistä ja konsertointia. Yhtyeen levyjä on myyty yli 100 miljoonaa kappaletta.
Jäsenet > Nykyiset jäsenet

Simon Le Bon (laulu), 1980–
Nick Rhodes (kosketinsoittimet), 1978–
John Taylor (bassokitara, taustalaulu), 1978–1997, 2001–
Roger Taylor (rummut), 1979–1985, 2001–
Jäsenet > Entiset jäsenet

Stephen Duffy (laulu, rummut, bassokitara) 1978–1979
Simon Colley (bassokitara) 1978–1980
Andy Wickett (laulu) 1979–1980
Alan Curtis (kitara) 1979–1980
Jeff Thomas (laulu) 1980
Andy Taylor (kitara), 1980–1986, 2001–2006
Warren Cuccurullo (kitara), 1989–2001
Sterling Campbell (rummut), 1989–1991
Diskografia

Duran Duran (1981)
Rio (1982)
Seven and the Ragged Tiger (1983)
Arena (live) (1984)
Notorious (1986)
Big Thing (1988)
Decade: Greatest Hits (kokoelma) (1989)
Liberty (1990)
Duran Duran (niin sanottu "The Wedding Album", 1993)
Thank You (1995)
Medazzaland (1997)
Greatest (kok.) (1998)
Night Versions: The Essential Duran Duran (remix-kok.) (1998)
Strange Behaviour (remix-kok.) (1999)
Pop Trash (2000)
Astronaut (2004)
Red Carpet Massacre (2007)
All You Need Is Now (2011)
A Diamond in the Mind (live) (2012)
Paper Gods (2015)
Future Past (2021)
Danse Macabre (2023)
Duran Duran Suomessa

Duran Duran on esiintynyt Suomessa kahdesti, konserteissa Turussa ja Helsingissä syyskuussa 1982. Lähes 29 vuoden tauon jälkeen yhtyeen piti esiintyä Helsingissä 18. kesäkuuta 2011 KaisaFest-tapahtumassa. Laulaja Simon Le Bonin ääniongelmien vuoksi konsertti kuitenkin peruttiin, eikä uutta päivämäärää yrityksistä huolimatta saatu sovittua. Vuonna 2022 yhtye saapui Helsinkiin ja esiintyi Kaisaniemen puistossa kesäkuun 2. päivänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Duran Duran Wikimedia Commonsissa
Fanisivusto
Veikko Leivo

Veikko Armas Ilmari Leivo (19. toukokuuta 1925 Pyhäranta – 25. maaliskuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen professori ja tekniikan tohtori.
Veikko Leivo oli suomalaisten yritysjohtajien kasvattaja. Hän haki 1950-luvulta lähtien kansainvälistä tietoa ja vaikutti aktiivisella tavalla nykyaikaisen liikkeenjohdon menetelmien ja periaatteiden hyödyntämiseen Suomessa. Yritysjohtajien kouluttajana Veikko Leivon työ on vaikuttanut laajalti.
Helsingin kauppakorkeakoulussa

Vuosina 1967–1968 Veikko Leivo toimi sekä Teknillisen korkeakoulun (TKK) teollisuustalouden apulaisprofessorina että Helsingin kauppakorkeakoulun (HKKK) liiketaloustieteen professorina (vuosina 1968–1974) sekä vuosina 1974–1982 saman korkeakoulun liiketaloustieteen, erityisesti markkinoinnin professorina. Hän oli Helsingin kauppakorkeakoulun rehtorina vuosina 1980–1981. Vuonna 1982 hänet kutsuttiin HKKK:n liiketaloustieteen, erityisesti yrittäjyyden ja pienyritysten johtamisen professorin virkaan, josta hän jäi eläkkeelle vuonna 1986.
Rehtorina 1980 Leivo ajoi hanketta Suomen ensimmäisen yrittäjyyden ja pienyritysten johtamisen professuurin perustamiseksi Helsingin kauppakorkeakouluun. Kun kauppakorkeakoulun päättävät elimet viivyttelivät yrittäjyyden professuurin perustamisessa, hän kääntyi ministeriön puoleen ja sai siellä myönteisen vastaanoton. Ensimmäistä yrittämisen professuuria pidettiin tärkeänä. Lisäksi luvattiin, että jos lahjoitusvarat löytyvät, niin professuuri voidaan perustaa jo ennen sen hetkistä uusien virkojen jonoa. Puhelinsoittojen avulla hän onnistui saamaan kahdessa viikossa lahjoitusvarat yhteen professuuriin ja assistentuuriin viiden vuoden ajaksi.
Vuonna 1968 Leivo teki presidentti Urho Kekkoselle yksityisen aloitteen Valtion Taloudellisen Suunnittelulaitoksen perustamisesta ja vuonna 1980 eduskunnalle aloitteen Kansainvälisen tutkimuslaitoksen aloittamisesta HKKK:ssa. Hän myös täydennyskoulutti suomalaista yritysjohtoa monien vuosikymmenien aikana esimerkiksi Lifimin, Ekonomiliiton ja Rastor-Instituutin kursseilla.
Tutkijan ura ja ansaitut jäsenyydet

Veikko Leivo valittiin vuonna 1988 yrittäjien maailmankongressin, International Small Business Congressin (ISBC) Steering Committeen jäseneksi ja vuosikokouksen puheenjohtajaksi. Leivo oli ISBC:n Steering Committeen jäsen vuosina 1986–1996. ISBC:n kunniajäsen hän oli vuodesta 1997.
Julkaisuja

Optimization of Location and size of Automobile Dealerships. Liiketaloustieteellisen Tutkimuslaitoksen julkaisuja, Liiketaloustieteellinen Tutkimuslaitos Helsinki. 1965.
Ostotoiminnan käsikirja. Seppo J. Käyhkö, Selim Tapola, Hannu Kärkkäinen, Veikko Leivo, Tauno Vainio. Sininen kirja, 1970.
Liiketaloustiede: Markkinointi: tuotesuunnittelun johtaminen. Helsingin kauppakorkeakoulu, 1975.
Yrittäjyyden ja pienyritysten johtamisen opetus ja tutkimus Länsi-Euroopassa. Helsingin Kauppakorkeakoulun Kuvalaitos, 1987. ISBN 9789517003377.
Leningrad Cowboys Meet Moses

| Leningrad Cowboys Meet Moses |
| --- | --- |
 elokuvan juliste
Ohjaaja:  Aki Kaurismäki
Käsikirjoittaja:  Aki Kaurismäki
Tuottaja:  Aki Kaurismäki
Säveltäjä:  Mauri Sumén
Kuvaaja:  Timo Salminen
Leikkaaja:  Aki Kaurismäki
Pääosat:  Matti Pellonpää Kari Väänänen André Wilms
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi   Saksa   Ranska
Tuotantoyhtiö:  Sputnik
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  25. helmikuuta 1994
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  7 828 247 mk
Edeltäjä:  Leningrad Cowboys Go America
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leningrad Cowboys Meet Moses on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut Aki Kaurismäen ohjaama ja käsikirjoittama komediaelokuva. Se on jatko-osa Leningrad Cowboys Go America -elokuvalle. Tarinan ovat tehneet Sakke Järvenpää, Mato Valtonen ja Kaurismäki. Siinä kovasti yhtyeen entistä manageria Vladimiria muistuttava Mooses johdattaa yhtyeen takaisin kotiin läpi Euroopan.
Kaurismäen toinen Leningrad Cowboys -elokuva kuvattiin Yhdysvalloissa ja Keski-Euroopassa syksyllä 1993, jolloin yhtyeen suosio oli uudessa nousussa, lähinnä Helsingin Senaatintorilla kesäkuussa 1993 Puna-armeijan kuoron ja orkesterin kanssa järjestetyn yhteiskonsertin ansiosta. Tässä konsertissa kuvatusta materiaalista Kaurismäki muokkasi kolmanneksi Leningrad Cowboys -elokuvaksi Total Balalaika Shown, joka sai teatteriensi-iltansa kesällä 1994, muutamaa kuukautta Leningrad Cowboys Meet Moses -elokuvan ensi-illan jälkeen.
Leningrad Cowboys Meet Moses -elokuvan menestys jäi Suomessa varsin vaatimattomaksi; sen näki vain 5 517 maksanutta katsojaa. Suurin osa niin koti- kuin ulkomaisistakin kriitikoista tyrmäsi elokuvan, ja kotimaisen kritiikin tiivisti Kari Uusitalo Hyvinkään Sanomissa: ”Tulos on vieläkin rapsodisempi kuin edellisellä kerralla (Leningrad Cowboys Go America), eikä huvittavuudessaan enää yhtä huvittava. Jonkinlainen väsähtänyt väljähtyneisyys tuntuu paistavan juonen kuljettelussa ja yksittäisten tilanteiden rakentelussa.” Suorasanaisin oli Pekka Eronen Etelä-Suomen Sanomiin vuonna 2000 laatimassaan televisioesityksen arvostelussa: ”Leningrad Cowboys Meet Moses olisi saanut jäädä vaikka tekemättä.”
Leningrad Cowboys Meet Moses jäi Aki Kaurismäen ja hänen pitkäaikaisen luottonäyttelijänsä Matti Pellonpään viimeiseksi yhteiseksi projektiksi ja ylipäänsä Pellonpään viimeiseksi kokoillan kotimaiseksi elokuvaksi. Pellonpää nähtiin myöhemmin vielä Gilles Charmantin ohjaamassa Iron Horsemen -elokuvassa ja Aku Louhimiehen puolipitkässä oppilastyössä Sirpaleita. Kaurismäki omisti seuraavan, vuonna 1996 valmistuneen pitkän elokuvansa Kauas pilvet karkaavat heinäkuussa 1995 kuolleen Pellonpään muistolle.
Leningrad Cowboys Meet Moses -elokuva myytiin ulkomaille Belgiaan, Itävaltaan, Japaniin, Kanadaan, Puolaan, Ranskaan, Ruotsiin, Saksaan ja Sveitsiin. Elokuvan maailmanensi-ilta oli Berliinin elokuvajuhlilla 15. helmikuuta 1994.