stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ignaty Novikov

Ignaty Trofimovitš Novikov (ven. Игнатий Трофимович Новиков), (2. tammikuuta 1907, jul. 20. joulukuuta 1906 Dniprodzeržynsk, Venäjän keisarikunta - 25. joulukuuta 1993 Moskova, Neuvostoliitto ) oli neuvostoliittolainen varapääministeri, pitkäaikainen rakentamisesta vastaava ministeri ja Moskovan olympialaisten järjestelytoimikunnan puheenjohtaja.
Ignaty Novikov työskenteli metallityöläisenä (seppä, mekaaniikko, koneistaja) vuosina 1919-1927 ja sen jälkeen teknisenä suunnittelijana vuosina 1927-1931. Seuraavina kahtena vuotena hän opiskeli Dniprodzeržynskin metallurgiainstituutissa.
Vuodesta 1932 lähtien Novikov toimi johtotehtävissä Saratovin alueella. Vuodesta 1943 lähtien hän siirtyi Moskovaan vesivoimaloista vastaavan ministeriön palvelukseen. Vuodesta 1958 alkaen hän toimi neuvostohallituksen ministerinä vastuualueenaan energiantuotanto ja sähköistys. Vuodesta 1962 hän toimi varapääministerinä vastuualueenaan Neuvostoliiton rakentamisen valtionkomitea. Hän toimi Brežnevin ajan ministerineuvostossa. Novikov joutui luopumaan ministeritehtävistään Brežnevin seuraajan Juri Andropovin valtakautena vuonna 1983 osaksi syyllistettynä Neuvostoliiton huonosta rakentamisen laadusta.,
Ignaty Novikov toimi vuoden 1980 Moskovan kesäolympialaisten järjestelytoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1975-1980.
Asiasta muualla

Ignaty Trofimovitš Novikov (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Benjamin Mitro
Julkaisuja

Nimellä B. Mitrofanoff:
Beiträge zur Kenntnis der Schnellformation von positiven Bleiakkumulatorenplatten. Zeitschrift für Elektrochemie und angewandte physikalische Chemie 1909
Sähköakkumulatoreista. Teknillinen aikakauslehti nro 8-9, 1912
Veden puhdistamistavoista. Teknillinen aikakauslehti nro 10, 1913
Ravintoaineiden valmistuksen ja kaupan valvonta. Teknillinen aikakauslehti nro 10, 1914
Marjamehumme. Teknillinen aikakauslehti nro 11, 1915
Juomaveden desinfisioiminen klorikalkilla. Teknillinen aikakauslehti nro 4, 1916
Suomalaisista mallasjuomista. Teknillinen aikakauslehti nro 12, 1916
Nimellä B. Mitro:
Elintarpeet. Kansanvalistusseuran toimituksia, 177. Helsinki 1918
Piirteitä elintarpeiden kaupasta ja tarkastuksesta Tampereella teoksessa Tampereen teknillisen seuran 25-vuotis-juhlajulkaisu - Tekniska klubbens i Tammerfors 25-års festpublikation: 1893-1918. Tampereen teknillinen seura, Tampere 1919
Muinais-suomalaisten kemian tiedot. Teknillinen aikakauslehti nro 4, 1919
Likavesien puhdistamisesta Saksassa. Teknillinen aikakauslehti nro 12, 1920
Tampereen likavesikysymys. Teknillinen aikakauslehti nro 2, 1921
Suomen teollisuusmuseo. Teknillinen aikakauslehti nro 7-8, 1921
Suomen teollisuusmuseokysymys. Teknillinen aikakauslehti nro 10, 1921
Tavaraoppi: oppi- ja käsikirja. Satakunnan kirjateollisuus, Pori 1924
Fria kristliga folkhögskolan

| Fria kristliga folkhögskolan |
| --- | --- |
 Kansanopiston rakennus Vaasan Kasarmitorilla.
Sijainti:  Vaasa
Koordinaatit:  63.090714°N, 21.615538°E
Tyyppi:  kristillinen kansanopisto
Perustettu:  1945
Sitoutuneisuus:  Vapaakirkollisuus
Rehtori:  Thomas Nordström
Aiheesta muualla
Sivusto
Fria kristliga folkhögskolan (lyh. FKF, suom. Vapaakristillinen kansanopisto) on Vaasassa sijaitseva kristillinen kansanopisto. Opiston kampus sijaitsee Vaasan Kasarmitorilla. Kansanopiston perusti vuonna 1945 Alfons Sundqvist, joka oli myös opiston ensimmäinen rehtori.
FKF on suomenruotsalaisten vapaakirkollisten liikkeiden yhteinen. Se perustettiin vuonna 1945 Pedersören Forsbyssa. Vuosina 1945–1973 kansanopisto toimi Mustasaaren Veikarsissa. Vuodesta 1973 lähtien opisto on toiminut Vaasassa.
FKF tarjoaa yleissivistäviä opintoja sekä lyhyitä viikonloppukursseja.  Vuonna 1970 opisto perusti raamattukoulun saarnaajien ja pastoreiden kouluttamista varten. Lisäksi FKF:lla on mahdollista suorittaa humanististen tieteiden kandidaatin tutkinto japanin kielestä ja kulttuurista yhteistyössä Taalainmaan korkeakoulun kanssa.
Harry Björk

Harry Öjvind Björk  (29. heinäkuuta 1919 Loviisa – 7. elokuuta 1999 Porvoo) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Björkin vanhemmat olivat kauppias Alexander Björk ja Amanda (Mandi) Emilia Wallenius ja puoliso 1947–1996 Iris Kerstin Lindholm. Björk tuli ylioppilaaksi 1938 Ruotsalaisesta normaalilyseosta. Opinnot Teknillisessä korkeakoulussa aloittanut Björk osallistui varusmiespalveluksensa jälkeen jatkosotaan Jalkaväkirykmentti 61:ssä, ottaen osaa muun muassa Tienhaaran taisteluun.  Vuonna 1946 diplomi-insinööriksi valmistunut Björk oli ensin hetken apulaisinsinööri Valtion teknillisessä tutkimuskeskuksessa, mutta työskenteli sitten 1947–1948 Tukholmassa Ericssonin suunnitteluinsinöörinä ja edelleen vastaavassa tehtävässä ASEA:lla Västeråsissa. Tampellan palvelukseen Anjalankoskelle hän siirtyi paperitehtaan voimapäälliköksi 1951.
Merkittävimmän työn Björk teki Tampella-konsernissa Etelä-Suomen Voima -yhtiössä, jonka varatoimitusjohtaja hän oli vuodesta 1965 ja toimitusjohtaja vuodesta 1970. Tämän tehtävän ohella hän oli koko Tampellan voimasektorin johtaja vuodesta 1973. Björk hoiti molempia tehtäviä aina eläkkeelle jäämiseensä asti, vuoteen 1984. Hän oli myös toimitusjohtaja Tampellan osittain omistamissa yhtiöissä Mankala, Rouhialan Voimansiirto ja Anjalankosken Voima. Björkillä oli useita alansa ja järjestö- ja luottamustehtäviä, teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai 1982. Sotilasarvoltaan Björk oli reservin yliluutnantti (1975).
VB-valokuvakeskus

VB-valokuvakeskus Kuopiossa syyskuussa 2018.
Sisäkuva valokuvakeskuksesta. Esillä on Pertti ”Spede” Pasasesta kertova näyttely.
VB-valokuvakeskus eli Victor Barsokevitsch -valokuvakeskus on kuopiolainen kansainvälisen ja suomalaisen valokuvataiteen keskus. Se sijaitsee puolalaissyntyisen valokuvaaja Victor Barsokevitschin (1863-1933) yli sata vuotta sitten rakennuttamassa puutaloateljeessa. Valokuvakeskusta ylläpitää vuonna 1982 perustettu Victor Barsokevitsch -seura ry.
Kirjallisuutta

Krogerus, Tellervo: Koira ateljeessa ja muita vanhoja valokuvia.  (Julkaistu aikaisemmin nimellä Ukko Barssi. Kuvat Victor Barsokevitsch)  Kuopio:  Kustannuskiila, 1988.  ISBN 951-657-151-4
Barsokevitsch, Victor: Valokuvaaja Victor Barsokevitsch 1863–1933: Kuvia vuosisadanvaihteen Kuopiosta.  (Näyttelyn ja julkaisun työryhmä Helena Riekki ym. Kulttuurihistorian osaston julkaisuja / Kuopion museo, 2)  Kuopio:  Kuopion museo, 1981.  ISBN 951-9383-30-1
Piispa Arseni (toim.): Victor Barsokevitsch: Suhteita.  (Victor Barsokevitsch-seuran julkaisuja, 4)  Helsinki:  Maahenki, 2007.  ISBN 978-952-5652-27-7
Kukkonen, Jukka (toim.): Victor Barsokevitsch: Valokuvia 1893–1927.  (Victor Barsokevitsch-seuran julkaisuja, 1)  Kuopio:  Kustannuskiila, 1987.  ISBN 951-657-204-9
| n k Perustiedot Wikidatassa: VB-valokuvakeskus (Q18689751)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: valokuvausmuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kuopio
katuosoite: Kuninkaankatu 14-16, 70100 Kuopio
Bernt Starckjohann

Bernt Hermann Carsten Starckjohann (10. kesäkuuta 1923 Viipuri – 13. heinäkuuta 1997 Lahti) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Starckjohannin vanhemmat olivat johtaja Hermann Heinrich Starckjohann ja Eleonore Johanna Auguste Nerst ja puoliso pianisti Sirkka-Liisa Hyvärinen. Starckjohann tuli ylioppilaaksi Lahden lyseosta 1945 ja suoritti tutkinnon Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa 1946. Hän oli Oy Starckjohann & Co Ab:n eri tehtävissä 1947–1952, johtokunnan jäsen 1952–1981, varapuheenjohtaja 1973–1975 ja päätoiminen puheenjohtaja 1975–1981, Oy Telko Ab:n hallituksen puheenjohtaja 1978–1981 ja Starckjohann-Telko Oy:n, vuodesta 1990 Starckjohann Oy, hallituksen päätoiminen puheenjohtaja 1981–1988, puheenjohtaja 1988–1990 ja jäsen 1990–1994. Starckjohannilla oli myös useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä. Ruotsin varakonsuli Lahdessa hän oli 1970–1989. Molempiin sotiin osallistunut Starckjohann oli sotilasarvoltaan reservin majuri. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1979.
Sintaštan kulttuuri

Sintaštan kulttuuri (ven. Синташтинская культура, Sintaštinskaja kultura) tai laajempana Sintašta-Petrovkan kulttuuri on nykyisen Venäjän ja Kazakstanin raja-alueella vaikuttanut pronssikautinen kulttuuri, joka on perinteisesti katsottu kuuluvan osaksi laajempaa Andronovon kulttuuriperhettä yhtenä sen alakulttuureja. Tämä alakulttuuri poikkeaa kuitenkin muista sen alakulttuureista esimerkiksi linnoitettujen asuinpaikkojensa sekä joidenkin Abaševon kulttuuriin viittaavien piirteidensä vuoksi, joten sitä pidetään nykyään itsenäisenä kulttuurina. Sintaštalainen asuinalue muodostuu suppeasta Etelä-Uralin lähiympäristöstä, missä se sijaitsee aron pohjoisosassa sekä Euroopan että Aasian puolella. Löytöpaikkojen muinaisjäännökset on ajoitettu vuosille 2100–1800 eaa. eli keskipronssikaudelle. Vaikka sen väestö harjoitti paimentavaa karjanhoitoa ja pienialaista viljelyä, kävi se myös kauppaa kupari- ja pronssiesineillä, joita se valmisti itse louhimalla ja sulattamalla kuparia ja arseenia. Metallurgia oli tuolloin sen ympäristön aron muille ryhmittymille tuntematon taito. Asuinpaikkojen linnoitukset viittaavat sodan uhkaan tai sotimiseen, mikä vahvistuu hautauksista löytyneiden  taisteluvarusteiden ja sotavaunujen jäänteiden myötä.
Nimitys

Kulttuuri on nimetty Tšeljabinskin alueelta löydetyn Sintaštan asuinpaikan mukaan, mutta nimeen liitetään usein myös toisen Petrovkan asuinpaikan nimi. Silloin käytetään termiä Sintaštan ja Petrovkan kulttuuri. Kulttuurin kuuluisin löytöpaikka on nykyään Arkaimin linnoitus, joka sijaitsee myös Tšeljabinskin alueella. Tämän vuoksi kulttuuria voidaan kutsua myös nimellä Sintaštan ja Arkaimin kulttuuri. Eräät tutkijat käyttävät lisäksi Gennadi Zdanovitšin (ven. Геннадий Зданович) käyttämää käsitettä ”kaupunkien maa” (engl. Country of Towns/Cities), jolla tarkoitetaan Etelä-Uralissa lähes 30 linnoitetun asuinpaikan muodostamaa 400×150 kilometriä laajaa aluetta.
Kulttuurin kehitys ja levintä > Edeltäjät

Sintaštan kulttuurin muotoutumisessa oli Abaševon kulttuurilla suuri merkitys, mikä kehittyi nuorakeraamisesta Fatjanovon kulttuurista. Sen vaikutusalue sijaitsi Uralvuoriston länsipuolella Volgan ja Kaman jokilaaksoissa ja se ylettyi etelässä Volgan mutkaan asti. Kulttuurin jääneitä on löytynyt myös Etelä-Uralilta, minne väestöä on siirtynyt todennäköisesti kuparin takia. Kulttuuri hankki jokilaaksoissa metallinsa hiekkakivestä louhitusta kuparista ja kuparia louhittiin myös Etelä-Uralilta. Abaševolaista väestöä siirtyi Etelä-Uralin etelä- ja itäpuolelle, jossa se sulautui sikäläiseen väestöön tuoden kuitenkin mukanaan abaševolaista kulttuuria. Tätä olivat hautaaminen hirsisalvottuihin hautakammioihin. Nämä saatettiin vielä peittää hautakummuilla, joita kutsutaan Venäjällä kurgaaneiksi. Samaa perintöä olivat vaunujen käyttö tavaran kuljettamiseen ja metallurgiset taidot, joilla valmistettiin esineet kuparista tai arseenisekoitteisesta kuparista. Viimeiseksi voidaan mainita sotilaalliset taidot ja kehittynyt aseistus, joiden kehittyminen jatkui uusilla asuinpaikoilla.
Etelä-Uralilla asui abaševolaisten tullessa Jamnakulttuurista kehittynyttä Poltavkan kulttuurin väestöä, joka oli muuttanut alueelle jo 2800–2600 eaa. Kulttuurin muinaisjäännökset loppuvat abaševolaisten tuloon, sillä sintaštalaisten linnoitukset oli usein rakennettu poltavkalaisten asuinpaikkojen päälle. Siitä huolimatta monia poltavkalaisia ja abaševolaisten kulttuuripiirteitä säilyi uudessa kulttuurissa. Tästä on esimerkkinä poltavkalaisten keramiikan motiivit, joita esiintyy myös sintaštalaisissa astioissa. Sintaštan kulttuurin ilmaantuminen Uraljoen ja Toboljoen suoalueille osuu samaan aikaan kuin ilmaston muuttuminen kuivemmaksi. Tutkijat ovat arvelleet näiden talvehtimisalueiden asuinpaikat muuttuneen ilmastonmuutoksessa pysyviksi asuinpaikoiksi ja silloin olisi tapahtunut myös asuinpaikkojen linnoittautumiset.
Alueelle on saattanut tulla väestöä myös Balkanilta, sillä geenitutkimukset sintaštalaisten kalmistojen luista viittaavat myös sinne. Voidaan sanoa, että sintaštalaisuuden kokonaiskuva on vielä selkiytymätön.
Kulttuurin kehitys ja levintä > Country of Towns

Linnoitettuja asuinpaikkoja tunnetaan siis lähes 30. Itäisimmät linnoitukset sijaitsevat Toboljoen sivujokien varsilla. Uralvuorten itärinteiltä alkava Uijoki on tällainen sivujoki, jonka varrella sijaitsevat Stepnoje ja Tšernoretšje III (ven. Степное ja Черноречье III). Tšernoretšjelta tunnetaan myös kalmistoalue. Uijoen oman sivuhaaran Togyzakin varrella sijaitsevat vielä Tšekatai ja Ustje (ven. Чекатай ja Устье), jolta tunnetaan myös kalmisto. Seuraava Tobolin sivujoki on Ajat, jonka valuma-alueella sijaitsee seitsemän linnoitusta. Ne ovat Isinei (ven. Исией), Rodniki (ven. Родники), Kamysty (ven. Камысты), Konorljanka (ven. Конорлянка), Žurumbai (ven. Журумбай), Kamennyi Ambar (ven. Каменный Амбар) ja Olgino (ven. Oльгино). Olginon lähellä sijaitsee myös kalmisto. Seuraava Tobolin Želkuarin sivujoesta haarautuu keskijuoksulla Bersuatin sivujoki ja haarautumiskohdan jälkeen Želkuarin yläjuoksua kutsutaan nimellä Sintašta. Bersuatin varrella sijaitsee Bersuatin asuinpaikka (ven. Берсуат) ja Sintašta varrella sijaitsee Sintaštan asuinpaikka (ven. Синташта), jolla on kalmisto, ja vielä Sintaštan 2. asuinpaikka (ven. Синташта II) ja kolmanneksi Andrejevskojen asuinpaikka (ven. (Первомайское) Андρеевское).
Muut linnoitukset sijaitsevat Uraljoen ja sen sivujokien varrella. Uralin latvahaaroihin kuuluu Gumbeika, jonka varrella sijaitsee Bahta (ven. Бахта) samannimisellä sivujoella. Gumbeikan pienessä sivuhaarassa on vielä Šikurtay (ven. Шикуртаы) ja näitä kahta idempänä Pariž Astafjevskoje (ven. (Париж) Астафьевское), joka sijaitsee Timirkunan sivujoen varrella. Gumbeikasta etelään yhtyy Uraljokeen idästä Zingeikan sivujoki. Sillä on sivujoki Kuisak, jonka varressa on Kuisakin asuinpaikka (ven. Куйсак). Kuisakin läheltä tunnetaan myös muinainen kuparikaivos. Sarym-Saklyn asuinpaikka (ven. Сарым-Саклы) sijaitsee tästä vielä yläjuoksulle päin sijaitsevassa Sukhajan yhtymäkohdassa. Uralin alajuoksulla päin siihen yhtyy idästä vielä sivujoki Bolšoi Karaganka, jonka keskijuoksulla Utjagankan sivujoen haarassa sijaitsee kuuluisa Arkaimin linnoitus (ven. Aркаим) ja sen kalmistoalue. Uraljoen länsipuolelta tunnetaan Kizilskojen asuinpaikka (ven. Кизиьлское), joka sijaitsee melkein Uraljoen varressa lähellä Kizilskojen taajamaa ja Bolšoi Kizilin yhtymäkohtaa. Bolšoi Kizilin varrelta tunnetaan myös muinainen kaivos Bakr-Uzjak. Kizilistä alaspäin yhtyy idästä Bolšoi Urtazymka, jonka yläjuoksulla on Ivanovka Dergamyshin kaivos. Toinen kaivos Ishkino sijaitsee Uraljoen ja suuren Novoeršovskijin tekojärven itäpuolella. Suundukin valuma-alueella sijaitsee Alandskojen asuinpaikka (ven. Аландское) ja sen kalmisto.
Kulttuurin kehitys ja levintä > Seuraajat

On edelleen epävarmaa, mitä sintaštalaisille myöhemmin tapahtui, sillä linnoitukset tuhottiin ja asuinseudut hylättiin. Esimerkiksi Arkaimista ei ole löydetty palaneeseen linnoitukseen jäänyttä esineistöä, vaan polttamista on edeltänyt paikan siivoaminen. Seutu, minne linnoituksensa tuhonneet asukkaat menivät, on edelleen löytämättä. Suuntaa on haettu ajatuksella, että sintaštalaiset puhuivat todennäköisesti indo-eurooppalaista kieltä. Sen on arveltu olleen indo-iranilaista haaraa ja siksi onkin vertailtu Rigvedan teksteissä esitettyjä uskonnollisia rituaaleja ja uskomuksia arkeologien sintaštalaisten asuinpaikoilla ja kalmistoissa havaitsemiin yksityiskohtiin.
Toinen epäsuora todiste sintaštalaisten indo-iranilaisuudesta ovat kielitieteilijöiden löytämät yhteiset sanat suomalais-ugrilaisen kieliperheen sanastosta. Jos yhteiset lainasanat siirtyivät kielikuntien välillä Uralvuoriston ympäristössä tapahtuneiden kontaktien yhteydessä, ovat sintaštalaiset siihen hyvä ehdokas. Sintaštalaiset olivat kahden kulttuurin sulautumisesta syntynyt väestö ja kulttuurien kielet ovat hyvinkin voineet olla eri kielikunnista. Jos sintaštalaiset olivat indo-iranilaisia, on heidän seuraava asuinalueensa löytynyt, sillä he ilmaantuvat myöhemmin Anatoliaan, nykyisiin Iranin ja Intian alueille. Eläinten vetämät rattaat, joissa kuljetettiin koko omaisuus, paimentolaisuus, jolla karja kuljetettiin mukana, ja sotilaalliset taidot, jolla voitiin ottaa uusia maita turvallisesti käyttöön, mahdollistivat pitkänkin vaelluksen ilman koko väestön tuhoutumista.
Kun sintaštalainen kulttuuri katsottiin aiemmin olevan yksi Adronovon kulttuuriryhmän paikallinen variaatio, pidetään sitä nykyään erillisenä osanan Länsi-Siperiassa vallinnutta andronovolaista kulttuuripiiriä. Voidaan myös ajatella, että täysimittaisen Etelä-Aasiaan suuntautuneen migraation sijaan osa väestöstä levittäytyikin eri ilmansuuntiin. Silloin Länsi-Siperiaan menneet ryhmittymät olisivat muodostaneet uusia kulttuureja sikäläisen paikallisväestön kanssa. Näin syntyneitä ryhmittymiä olisivat mahdollisesti olleet andronovolaiset Alakulin kulttuuri (2100–1400 eaa.), Petrovkan kulttuuri (1700–1600 eaa.) ja Fedorovon kulttuuri (1500–1300 eaa.) sekä niiden seuraajat. Ellei arkeologiset esinevertailut riitä osoittamaan väestojen kulkureittejä, voi geenivertailusta olla vielä apua. Ensimmäiset yritykset kartoittaa pronssikautisten vainajien autosomaalisia geenejä ovat olleet lupaavia ja yrityksiä jatkettaneen tulevaisuudessakin. Länteen vaeltaneesta väestönosasta ei ole säilynyt merkkejä.
Yhteisöjen hierarkia ja toiminta > Elinkeinot

Arkaimin kaivauksista löytyneet viljanjyvät ovat olleet viljahirssiä ja ohraa ja Alandskojesta löytyneet jyvän osat ovat olleet hirssin kuorta. Toistaiseksi linnoituksien maaperää tai niiden ympäristöä ei ole tutkittu siivilöimällä sitä. Tämän vuoksi ei ole riittävää tietoa käytetyistä viljelykasveista. Kalmistojen uhrieläimet ovat sen sijaan paremmin tiedossa. Kalmistojen luista on tunnistettu hevonen, nauta, lammas ja vuohi. Sian luut ovat joko villin sian tai kesytetyn sian luita. Metsästys on todennäköisesti kuulunut pronssikautiseen elämään yhtenä elinkeinona. Arolta ja vuoristojen metsistä on ollut saatavilla sekä piennisäkkäitä että lintuja, ja seudun joet ovat tarjonneet hieman kala. Metsien ja aron villiä kasvistoa on luonnollisesti myös hyödynnetty ravintona.
Yhteisöjen hierarkia ja toiminta > Kalmistot

Muutamien linnoitettujen yhteisöjen lähettyviltä on löytynyt kalmistojen alueita ja yksittäisten hautakumpujen eli kurgaalien ryhmiä. Kalmistoja on ollut asuinpaikan lähellä usein monta ja ne muodostavat kalmistoalueita. Saman kalmiston sisällä voi esiintyä 10–100 hautausta. Niiden taso voi vaihdella vaatimattomasta kuoppahautauksesta aina kaksi- tai kolmikerroksisiin hautakammioihin. Joidenkin kalmistojen päälle on lopuksi kasattu korkea kurgaani, ikään kuin hautaamisen lopuksi, mutta sitten kurkaanin reunoille on tuotu vielä muutama vainaja lisää. Eräät kurgaanit ovat olleet yksittäishautoja, jotka ovat olleet rikkaasti varusteltuja. Näitä on arveltu päällikkö- tai sotilashaudoiksi.
Ilmeisesti kaikki vainajat eivät ole päätyneet kalmistoihin, sillä hautauksia tunnetaan kovin vähän. Hautaan pääsivät vain harvat, jotka kuuluivat suljettuun yhteisöön (esimerkiksi sukuun), jolla oli tapana käyttää kalmistoa. Ehkä erilleen tai muualle haudattuja ei ole vielä löydetty, jos niiden maanpäälliset hautamerkit puuttuvat tai vainaja ja sen hauta-antimet ovat maatuneet olemattomiin. Tällä hetkellä (2018) tunnetaan yhteensä vain 200–250 sintaštalaisen luurankoa. Eliitin hautaukset sijaitsivat myös ryhmähautojen kalmistoissa, mutta usein niiden reunoilla. Heidän haudat olivat tilaviin maanalaisiin kammioihin rakennettuja kaksi- tai kolmikerroksisia rakennelmia.
Eliitin kammiohaudoista on tehty merkittäviä löytöjä, jotka on valaissut arkea, sotilaselämää ja hautarituaaleja. Sotavaunuhautauksia on tehty sotilaille, joilla on ollut käytössään hevosten vetämät kaksipyöräiset sotavaunut. Sintaštan asuinpaikan kalmistosta tunnetaan kolmikerroksinen sotavaunuhautaus, jossa vaunut sijaitsivat hautakammion pohjalla. Vaunujen edestä löytyi kahden hevosen luita ja pääkallot. Ilmeisesti kuljettajan luurangon jäänteet sijaitsivat hevosten välissä. Mukaan oli laitettu aseita piikivestä ja kuparista. Hauta-antimina oli myös astioita, joiden sisältöä ei tiedetä. Hautakammio oli rakennettu hirsistä ja kattorakenteita tukivat maahan pystytetyt pylväät. Hautakammio peitettiin korkealla maakummulla. Hautaukseen osallistuneet ruokittiin eläinten lihoilla, joiden yhteen kuoppaan aseteltuja luita ja pääkalloja on löydetty hautakummun viereisestä kuopasta.
Kielikysymys ja etnisyys

Arkeologiset esinelöydöt, joita on tähän asti tehty (2018) ympäröivillä andronovolaisilla ja lähialueen sintaštalaisilla asuinpaikoilla, eivät osoita kohti tiettyä etnistä ryhmää. On melko laaja yksimielisyys siitä, että sintaštalaiset olivat indoeurooppalaisia, mutta sitä ei tiedetä varmasti, olivatko sintaštalaiset indo-iranilaisia tai jopa iranilaisia. Arkeologisten todisteiden puuttuessa on kirjahyllystä otettu esille Rigvedan ja Avestan muinaisia tekstejä ja niistä on etsitty yhtymäkohtia arkeologisiin löytöihin. Sieltä on nostettu esille kuvauksia uskonnollisista rituaaleista, jotka muistuttavat niitä havaintoja, joita on tehty kalmistoista. Nämä eivät kuitenkaan ole riittäviä todisteita sintaštalaisten iranilaisuudesta tai arjalaisuudesta, joten tutkijoilla on vielä paljon löydettävää ennen sitä. Venäläisessä historiantutkimuksissa kieli- ja etnisyyskysymykset seikat ovat olleet jatkuvasti esillä ja ovat sitä varmasti jatkossakin.
Kalmistojen hyvin säilyneistä luurangoista teetetyt mittaukset ja pääkalloista teetetyt kasvojen rekonstruktiot viittaisivat sekaväestöön. Vainajien luurangoista on tunnistettu kaukasidisia, europidisia ja uraloidisia piirteitä, vaikka tällainen jaottelu on nykyään vanhanaikaista antropologiaa. Paleogeneettiset tutkimukset sintaštalaisista vainajista, joita on julkaistu vuoden 2015 jälkeen, johtivat alustavaan päätelmään heidän alkuperästään. Heillä on eniten yhteistä etelä- ja keskieurooppalaisten pronssikautisten ihmisten kanssa. Balkanilta alkanut muuttoliike vei kohti aron harvaan asuttuja alueita, missä paimen- ja viljelyelinkeinoilla oli kuivuudesta huolimatta hyviä toimintamahdollisuuksia.
Andronovon kulttuurin levintäalue (oranssi), jonka sisällä on Sintaštan kulttuurin alue (punainen). Varhaisimpien sotavaunujen levintäalue (magenta).
Seiko Fujita

Seiko Fujita
Seiko Fujita (jap. 藤田 西湖, Fujita Seiko; syntymänimi Isamu Fujita, jap. 藤田 勇, Fujita Isamu; 1898 – 4. tammikuuta 1966) oli viimeinen Kōga-ninjojen päämestari eli soke. Seiko Fujita toimi muun muassa Yuishinkai-karatejutsun perustajan, Motokatsu Inoue-sensein (1918–1993) opettajana.
Július Šupler

| Július Šupler |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1950 (ikä 74) Poprad, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekkoslovakia  Slovakia
Jääkiekkoilija
Valmennusura
Vuodet:  1979–
Július Šupler (s. 27. lokakuuta 1950 Poprad, Tšekkoslovakia) on slovakialainen entinen jääkiekkoilija ja nykyinen jääkiekkovalmentaja. Šupler pelasi vuosina 1969–1971 kaksi kautta Tšekkoslovakian 2.liigassa kotikaupunkinsa Popradin joukkueessa. Vuodesta 1979 eteenpäin hän on toiminut valmentajana.