stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Japanin kulttuuri
Kuvataide > Keramiikka

Keramiikka on ollut Japanissa äärimmäisen arvostettu käsityö- ja taidelaji. Toisin kuin useat muut perinteiset taiteet, japanilainen keramiikkaperinne on edelleen innovatiivinen ja keramiikkaa tuotetaan runsaasti: maassa toimii noin 30 000 itsenäistä keraamikkoa. Japanilainen estetiikka, jossa muodon ja lasituksen epäsymmetrisyys ja epätäydellisyys nähdään kiinnostavuutta lisäävinä piirteinä, eroaa länsimaisesta. Keramiikan valmistus aloitettiin Japanissa Jōmon-kaudella radiohiiliajoitusten mukaan noin 12 000 vuotta sitten, mikä tekisi japanilaisesta keramiikasta maailman vanhinta. Rikkaasti koristeltua Jōmon-keramiikkaa seurasivat Yayoi-kaudella yksinkertaisempi tyyli ja Kofun-kaudelta tunnetut haniwa-terrakottaveistokset. 400-luvulta alkaen kehittyi uudenlainen Sueki-keramiikka korealaisesta vaikutuksesta. Ensimmäiset huomattavat kiinalaiset vaikutteet omaksuttiin 700-luvulla. Vaikka japanilaiseen keramiikkaan ovat vaikuttaneet huomattavasti korealainen ja kiinalainen perinne, se on pitkälti säilyttänyt omaperäisyytensä. Aikaisemmasta perinteestä syntyivät keskiajan kuusi tunnettua keramiikkakeskusta, Seto, Tokoname, Echizen, Shigaraki, Tamba ja Bizen, jotka tuottavat kaikki edelleen keramiikkaa.
1500-luvulta alkaen keramiikka oli Japanissa erityisesti kytköksissä teeseremoniaan, jonka myötä koristellun kiinalaisen keramiikan sijaan vaikutteita otettiin ennemminkin maanläheisemmästä korealaisesta perinteestä. Ensimmäiseksi teeseremoniassa käytettiin Seto-, Shigaraki- ja Iga-keramiikkaa. Seton keraamikot muuttivat tähän aikaan Minon provinssiin ja kehittivät uudentyyppistä, lasitettua Shino- ja Oribe-keramiikkaa – Karatsu-keramiikka vuorostaan nousi maineeseen korealaisten maahanmuuttajien avulla. Myöhemmin teen yhteydessä käytettäväksi vakiintui erityisesti raku-keramiikka. Monivärilasituksen kehittymisen myötä myös värikkäämpi ja koristeellisempi keramiikka nousi vaihtoehdoksi kiotolaisen kyōyakin kautta: sen kehittäjiin lukeutuivat Nonomura Ninsei ja Ogata Kenzan, jotka saivat vaikutteita maalaustaiteesta. Posliinin valmistus Japanissa alkoi 1600-luvulla, ja sen keskuksena toimi erityisesti Aritan alue Kyūshūlla. Posliinia vietiin runsaasti ulkomaille; huomattava vaikutus oli Kakiemon-posliinilla, jota esimerkiksi Delftin ja Meißenin keraamikot jäljittelivät. 1900-luvun nykyaikainen japanilainen taidekeramiikka on pelkkien käyttöesineiden sijaan tuottanut aiempaa veistoksellisempia ja abstraktimpia teoksia.
Esittävät taiteet > Tanssi

Japanissa harjoitetaan modernin tanssin rinnalla lukuisia erilaisia perinteisen tanssin muotoja. Perinteisessä japanilaisessa tanssissa liikkeet ovat suhteellisen rajoitettuja, muun muassa puvustuksen vuoksi: jalkoja ei juuri nosteta maasta, vartalo pidetään suorana ja eleitä esitetään käsillä. Kasvoilla ei yleensä ilmehditä. Naamioiden käyttö tanssissa on myös vaikuttanut näihin piirteisiin. Varhaisimmat japanilaiset tanssit olivat šintolaisia kagura-rituaalitansseja, joiden päätarkoitus oli puhdistautuminen. Ensimmäinen naamiotanssin genre, gigaku, tuotiin Japaniin Koreasta 600-luvun alussa. Gigaku käsitteli buddhalaisia teemoja. Seuraavien vuosisatojen aikana Manner-Aasiasta tuotiin useita eri tanssilajeja, jotka tunnetaan yleiskäsitteellä bugaku ja joita esitettiin hovissa, pyhäköissä ja luostareissa. Hovista levinneet tanssimuodot vaikuttivat erityisesti japanilaisiin festivaalitansseihin. 1300-luvulla aiemmasta tanssiperinteestä syntyi nō-teatteri, jossa tanssi on keskeisessä osassa. Kabuki-teatteri, joka lainasi tanssinsa nōn lisäksi esimerkiksi Edon festivaaleilta ja kurtisaaneilta, syrjäytti nōn suosiossa Edo-kaudella.
1800-luvulta lähtien länsimainen tanssiperinne on omaksuttu Japaniin perinteisten tanssien rinnalle. Yläluokan salonkitanssiharrastus alkoi vuonna 1883 avatussa Rokumeikanissa. Ammattimainen baletin esittäminen aloitettiin vuonna 1911 avatussa keisarillisessa puutarhateatterissa italialaisessa ohjauksessa ja nykytanssin esittäminen seuraavien vuosikymmenien aikana. Japanilainen nykytanssi saavutti 1970-luvulla aiempaa omaperäisempiä muotoja, joihin kuuluu huomattavimpana Hijikata Tatsumin aloittama ankoku butō.
Esittävät taiteet > Teatteri

Perinteistä japanilaista teatteria ei ole tarkoitettu luettavaksi vaan esitettäväksi ja nähtäväksi. Japanissa on neljä klassista teatterimuotoa. Niistä vanhimmat, nō ja kyōgen, syntyivät 1300-luvulla, vaikka erilaista viihdettä esitettiinkin jo vuosisatoja aiemmin. Nōn pioneereja olivat Kan'ami, joka loi teatterimuodon yhdistämällä sarugaku-musiikkiin kusemai-tanssia, ja hänen poikansa Zeami Motokiyo, joka jatkoi isänsä työtä vahvasti zenbuddhalaisessa ympäristössä. Nō-tekstit ovat lyhyitä, näyttelijät naamioituja ja samankaltaista kaavaa noudattavat esitykset äärimmäisen vähäeleisiä, tyyliteltyjä ja symbolismiin nojautuvia. Koomisia kyōgen-näytelmiä esitettiin alun perin nō-näytelmien lomassa. Ne rakentuvat kahden päähenkilön varaan ja niitä esitetään vähin lavastein ilman naamioita. Monissa tapauksissa klassinen teatteri on säilyttänyt muotonsa huomattavan samankaltaisena usean vuosisadan ajan.
1600-luvulla suosituiksi viihdemuodoiksi kehittyivät kabuki-teatteri ja bunraku-nukketeatteri. Bunraku syntyi Osakassa romanttisen jōruri-balladin, nukkejen ja shamisen-musiikin yhdistyessä. Sitä kehittivät erityisesti laulaja Takemoto Gidayū ja näytelmäkirjailija Chikamatsu Monzaemon. Kabuki sai alkunsa naisryhmien kiertävistä revyytyylisistä esityksistä, mutta vähitellen näyttelijöiksi vakiintuivat miehet, jotka esittävät sekä nais- että miesrooleja. Kabuki-näytelmässä liike ja musiikki ovat tärkeässä asemassa. Näyttelijöiden äänet ovat keinotekoisen korkeita, eleet liioiteltuja ja puvut ylellisiä. Kabukiin kuuluu myös innovatiivinen, kehittynyt lavastetekniikka.
Kabuki vaikutti suuresti japanilaisen modernin teatterin syntyyn ja on edelleen suosittua. Yleistermi uudemmalle, länsimaalaisvaikutteiselle realistiselle nykyteatterille on shingeki, ”uusi teatteri”. Siitä ja kabukista saivat vaikutteita kaksi muuta genreä, naisnäyttelijöitä käyttänyt shinpa ja nykyisin jo kadonnut shinkokugeki. 1960-luvulla syntyi vuorostaan angura-teatteri, joka tunnetaan nykyisin shōgekijō-liikkeenä (”pieni teatteri”). Näytelmäkirjailijan rooli on ollut muita vahvempi shingeki-teatterissa ja useat kuuluisat romaanikirjailijat ovat laatineet shingeki-näytelmiä. Toisen maailmansodan jälkeen näytelmäkirjallisuuden voimakas kasvu sai aikaan puhdasoppisen modernin teatterin vallankumouksen: nuoret kirjailijat rikkoivat aiemman psykologisen, realistisen draaman käytäntöjä ja loivat uudenlaista estetiikkaa sekä aiempaa monimutkaisempia juonia, joissa fantasia sekoittui todellisuuteen. Myöhemmillä näytelmäkirjailijoilla on ollut kevyempi lähestymistapa ja 1990-luvulla teatteria on kritisoitu tukeutumisesta viihteelliseen ohjelmistoon. Japanilainen nykyteatteri on pitkälti säilyttänyt perinteisen teatterin kiinnostuksen asentoihin ja visuaalisuuteen.
Esittävät taiteet > Elokuvataide

Japanin ensimmäiset elokuvat valmistuivat aivan 1800-luvun lopussa. Varhaisimmat teokset olivat katuelämää kuvaavia dokumentteja ja geishojen tanssiesityksiä. Teatterin ja elokuvan raja oli häilyvä: suuri osa elokuvista kuvasi kabuki-esityksiä ja mykkäelokuvien kertojilla (benshi) oli huomattava asema. Parhaat kertojat olivat elokuvatähtien kaltaisia kuuluisuuksia ja he katosivat vasta äänielokuvan myötä 1930-luvulla. Maan elokuvateollisuus kasvoi kaupungistumisen ja massakulttuurin syntymisen myötä huomattavasti ja tuotti 1920-luvun lopun ja toisen maailmansodan välissä yli kymmenen tuhatta pitkää elokuvaa. Lyhyt iloinen 1920-luku päättyi Kantōn suureen maanjäristykseen, jonka jälkeen yleisö alkoi suosia vakavampia aiheita: historiallista draamaa ja romantiikkaa. Lamavuosina ohjaajat ryhtyivät käsittelemään erityisesti alemman keskiluokan ja työväestön sekä japanilaisen naisen ahdinkoa. Sodan alettua elokuva valjastettiin propagandan palvelukseen.
Japanilaisen elokuvan kulta-aikaa oli 1950-luku. Akira Kurosawa teki ensimmäiset elokuvansa 1940-luvulla ja voitti Venetsian elokuvajuhlien hopeisen leijonan teoksellaan Rashomon – paholaisen portti (1950). Muita hänen mestariteoksiaan ovat Seitsemän samuraita vuodelta 1954 ja Ikiru – tuomittu, sotaa edeltävän draaman humanismia ja realismia jatkava teos vuodelta 1952. Kenji Mizoguchi aloitti vuorostaan työskentelyn jo 1920-luvulla kuvaten erityisesti naisten kohtaloa – hänen tunnetuin teoksensa on myös hopeisen leijonan voittanut Ugetsu – kalpean kuun tarinoita. Kaikkein merkittävimpänä ohjaajana monet pitävät kuitenkin Yasujirō Ozua, joka loi minimalistisia kuvauksia japanilaisesta perheestä. Hänen tunnetuimpiin ohjauksiinsa kuuluu keskimääräisen perheen hajoamista kuvaava hiljainen, eleginen tarina Tōkyō monogatari vuodelta 1953. 1960-luvulla television yleistymisen myötä elokuvan merkitys väheni ja lipunmyynti laski viidesosaan huippuluvuistaan. Kallimman tuotannon korvasivat gangsterit, teinielokuvat, hirviöteemat ja pehmoporno. Japanilaisen elokuvan ovat pitäneet elinvoimaisena erityisesti itsenäiset ohjaajat, kuten Nagisa Ōshima, Shōhei Imamura ja Jūzō Itami.
Kirjallisuus

Japanilaisella kirjallisuudella on pitkät perinteet. Vanhin säilynyt japaniksi kirjoitettu teos on Kojiki (712). Ensimmäinen hiraganalla kirjoitettu säilynyt kirja on Ki no Tsurayukin Tosa nikki (935). Japanin kirjallisuus nousi kukoistukseensa Murasaki Shikibun 1000-luvulla kirjoittaman Genjin tarinan myötä. Kirjaa on sanottu maailman ensimmäiseksi romaaniksi. Nykykirjailijoista tunnetuin lienee nobelisti Kenzaburo Oe. Japanilaisen runouden tunnetuimpia muotoja ovat määrämuotoiset tanka (短歌) ja haiku (俳句).
Nobelin kirjallisuuspalkinto on mennyt kaksi kertaa Japaniin, ensi kerran vuonna 1968, jolloin palkinnon sai Yasunari Kawabata. Kawabatan romaaneista tunnetuimpia ovat Lumen maa, Tuhat kurkea ja Vuoren jyly.
Sarjakuva

Japanilainen sarjakuva, manga, muodosti lähes 40 prosenttia kaikista Japanissa julkaistuista painotuotteista vuonna 2002. Manga voi käsitellä lähes mitä tahansa aihetta ja sitä on saatavilla lähes kaikille ikäryhmille ja yhteiskuntaluokille suunnattuna. Suuri osa Japanissa tehdyistä animaatioista ja televisiotuotannoista pohjautuu mangaan. Moderni manga syntyi toisen maailmansodan jälkeen länsimaisen sarjakuvaperinteen ja japanilaisten puupiirrosten fuusiona. Keskeinen rooli mangan (ja animen) kehityksessä ja yleistymisessä oli Osamu Tezukalla, joka toi japanilaiseen sarjakuvaan elokuvatyyppisen kerronnan. Tezukan tärkeimpiin töihin kuuluu esimerkiksi Tetsuwan Atom. Monet tärkeät mangakat aloittivat luomalla realistista ja synkkäsävyistä gekigaa, joka kukoisti 1950-luvulla.
»Elämme nyt aikaa, jona sarjakuvat ovat kuin ilma, jota hengitämme.» 
(Osamu Tezuka)
Manga jaetaan usein ryhmiin kohderyhmän tai aiheen mukaan. Mangan suosituin alalaji on huumoria ja toimintaa sisältävä, pojille suunnattu shōnen-manga. Yksi merkittävimmistä shōnen-lehdistä on Shōnen Jump yli kolmen miljoonan kappaleen levikillään. Tytöille suunnattua sarjakuvaa kutsutaan shōjo-mangaksi, jonka tyypillisiä piirteitä ovat esimerkiksi melodramaattiset romanssit ja hahmojen liioitellun suuret silmät. Shōjon 1970-luvulla aloittanut naispiirtäjäsukupolvi vapautti sarjakuvakerronnan nelikulmaisista, riviin asetetuista ruuduista. Naismangakat avasivat myös homoseksuaalisen rakkauden shōnen’ai-genren, josta kehittyi yksi tytöille suunnatun mangan keskeisimmistä aiheista. Shōnen-ain seksuaalisesti peittelemättömämpi vastine tunnetaan yaoina, vastaava tyttörakkauden genre taas on shōjoai. Aikuisille suunnatun mangan markkinat ovat Japanissa suunnilleen yhtä suuret kuin nuorten markkinat: naisille suunnattu manga tunnetaan nimellä josei ja miehille suunnattu nimellä seinen.
Dōjinshi on yksityisesti kustannettua, päämarkkinoiden ulkopuolista mangaa, hentai vuorostaan pornografista mangaa, joka voi olla hetero- tai homoseksuaalista (yaoi ja lesborakkaus yuri). Manga on myös toiminut usein yhteiskunnallisen kritiikin välineenä ja viime vuosina ottanut myös pilapiirroksen roolin kriittisenä taidemuotona.
Keittiö

Japanilaisen keittiön raaka-aineet ovat yleensä vähärasvaisia ja maut mietoja. Lihaa käytetään melko vähän. Sen sijaan kalaa, äyriäisiä ja simpukoita käytetään paljon. Japanilaisen keittiön tärkein raaka-aine on riisi ja sen ohella käytetään nuudeleita melko paljon. Japanilaiseen ruokaan makua antavat soijakastike, miso ja dashi. Tunnetuimpiinn japanilaisen keittiön ruokalajeihin kuuluu sushi, jossa käytetään joskus mausteena maustekrassia eli wasabia. Tavallisesti Japanissa ateria koostuu monista ruokalajeista, jotka tuodaan yhdellä kertaa pöytään. Japanissa käytetään bento-laatikoksi kutsuttua lounaspakkausta, jossa on useita osia, joihin laitetaan riisiä, kasviksia, kalaa tai lihaa. Sushin ohella yleisiä ruokalajeja Japanissa ovat sashami, joka koostuu siivutetusta kalasta ja dipistä, kulhoruoat donburi ja gyūdon keittoruoat miso ja ramen ja äyriäisistä ja kasviksista koostuva tempura. Japanilaisista juomista perinteisimpiä ovat vihreä tee ja riisiviina sake. Yleisiä japanilaisia jälkiruokia ovat mochi-riisikakku ja anmitshu-hyytelö. Japanissa ruokailu aloitetaan kiitoksella lyömällä kädet yhteen. Japanissa etenkin on etenkin lasten suosima ruoka karee, joka muistuttaa intialaiste currya. Jouluisin Japanissa on suosiossa friteerattu kanaruoka karaage. Japanissa ruokaa laitetaan enemmän paistinpannulla tai avotulen päällä käytettävällä ritilällä kuin uunissa. Japanilaisessa vihreässä teestä tunnetuin laatu on matcha-tee.
Puutarhataide ja miniatyyriluonto

Japanilainen puutarha poikkeaa huomattavasti länsimaisesta. Perinteinen puutarha rakennetaan kuvaamaan luonnon eri puolia ja sen onkin tarkoitus näyttää mahdollisimman luonnolliselta. Se liittyy kiinteästi taloon ja on rajattu, yksityinen alue. Vesi on olennainen elementti, ja yleensä jokaisessa puutarhassa onkin allas tai lampi ja mieluusti virtaavaa vettä. Vesi liitetään aina kiviin, jotka valitaan muotonsa ja rapautuneisuutensa perusteella ja asetellaan puutarhaan huolellisesti. Ihmisen valmistamia esineitä käytetään mahdollisimman vähän. Kukkia ei myöskään juuri suosita: niiden sijaan väriä puutarhalle antavat kukkivat puut tai pensaat.
Vehreälle puutarhalle vastakohdan muodostaa zen-kivipuutarha eli karesansui, jossa ei ole juuri lainkaan kasveja vaan usein pelkkä kivisommitelma. Toisin kuin kierreltävät kävelypuutarhat, karesansui on yleensä tarkoitettu vain katseltavaksi. Tunnetuimpiin kivipuutarhoihin kuuluu Kioton Ryōan-jin temppelin puutarha 1500-luvulta, staattisen ja rauhallisen ”tyhjän puutarhan” huippuesimerkki. Puutarhassa on viisi sammalsaarekkeilla lepäävää kiviryhmää, joita ympäröi sora ja kulunut muuri. Puutarha on luonteeltaan abstrakti eivätkä kiviasetelmat symboloi mitään todellisia luonnonmuotoja. Teepuutarhaan kuuluvat vuorostaan bambuaita, kivialtaat, polut ja sammaloituneet kivet sekä rustinen, puutarhan mukana elävä niukka teehuone.
»Puutarha heijastaa kiehtovaa luontokäsitystä: luonto on ylempi kuin ihminen, mutta silti ihmisellä on halu ja taito valikoida tiettyjä kauniita kohteita lähimpään luontoonsa, puutarhaan.»
Pienoispuut eli bonsait edustavat samantyyppistä, muokattua luontoa. Bonsaitaide on alun perin kotoisin Kiinasta ja sitä on harjoitettu Japanissa jo 1100-luvulta lähtien. Bonkei tarkoittaa vuorostaan kokonaista pienoismaisemaa. Kukkienasettelun eli ikebanan tarkoituksena on taas muotoilla elävä kukka-asetelma, joka tuo esiin luonnon parhaat puolet. Se sai alkunsa buddhalaisten munkkien symbolisista uhrikukka-asetelmista. Kuten kuvanveisto, klassinen ikebana noudattelee erilaisia sommittelusääntöjä ja suosii muun japanilaisen estetiikan tavoin epäsymmetriaa. Modernilla ikebanalla on ympäristötaiteen piirteitä. Ikebana on nykyäänkin elävä ja suosittu taidelaji.
Saihō-jin temppelin sammalpuutarha
Ryōan-jin temppelin kuulu kivipuutarha
Katsuran keisarillisen huvilan kävelypuutarha
Kivilyhty japanilaisessa puutarhassa
Vaatteet

Perinteisiä japanilaisia vaatteita:
Kimono
Yukata
Hakama
Kosode
Kirjallisuutta

Bähren, Ralf: Tokyo clash. Japanilaista popkulttuuria.  ((Tokyo Clash. Japanese Pop Culture, 2010.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen)  Königswinter:  Ullman, 2010.  ISBN 978-3-8331-5944-2
Eväsoja, Minna: Melkein geisha. Hurmaava ja hullu Japani.  Helsinki:  Gummerus, 2016.  ISBN 978-951-24-0266-3
Jalagin, Seija & Konttinen, Annamari (toim.): Japanilainen nainen. Kuvissa ja kuvien takana.  Tampere: Tokio:  Vastapaino: Suomen Japanin instituutti, 2004.  ISBN 951-768-134-8
Porrasmaa, Raisa: Japani pintaa syvemmältä. Muutakin kuin sake, sushi ja samurait.  Jyväskylä:  Atena, 2012.  ISBN 978-951-796-848-5
Porrasmaa, Raisa: Temppelin hämärästä matsurin vilinään. Nojatuolimatka Japanin kulttuurihistoriaan.  Jyväskylä:  Atena, 2014.  ISBN 978-952-300-073-5
Valaskivi, Katja (toim.): Vaurauden lapset. Näkökulmia japanilaiseen ja suomalaiseen nykykulttuuriin.  Tampere: Helsinki:  Vastapaino: Suomen Japanin instituutti, 2006.  ISBN 951-768-194-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Japan-guide.com. (englanniksi)
Hanami Web. (englanniksi)
Nainen lukemassa, Kuniyoshi Utagawan maalaus. Naisen asema on vaihdellut Japanin historian aikana suuresti. Yhteiskunnallisesti siihen on vaikuttanut erityisesti kungfutselaisuus.
Kappa-vedenhenki. Japani on mahdollisesti maailman ainoa kulttuuri, jossa ei ole lainkaan ollut uskoa noituuteen.
Yksivärinen tussimaalaus Muromachi-kaudelta. Bunsei.
Varhainen joko Japanissa tai Koreassa kaiverrettu Asuka-kauden puuveistos 600-luvulta.
Oribe-keramiikka-astia Tokion kansallismuseossa
Kolme shamisenia
Bugaku-tanssiesitys
Minami-za Kiotossa on Japanin vanhin kabuki-teatteri.
Tōkyō monogatarin elokuvajuliste.
Asko Jokinen

| Asko Jokinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Asko Lauri Juhani Jokinen
Syntynyt: 23. tammikuuta 1932 Helsinki, Suomi
Kuollut: 5. joulukuuta 2016 (84 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pituus:  181 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1952–1953 1954–1958 1959:  Kipo Karhun Pojat Pantterit
Maajoukkueet
1955:   Suomi
Ottelut (pisteet):  8 (9)
Aiheesta muualla
FIBA
Asko Lauri Juhani Jokinen (23. tammikuuta 1932 Helsinki – 5. joulukuuta 2016) oli suomalainen koripalloilija.
Kiri-Veikkojen kasvatti, 181-senttinen Jokinen pelasi kasvattajaseurassaan (myöh. Pantterit), Kipossa ja Karhun Pojissa Suomen pääsarjassa yhteensä vuosina 1952–1959 kahdeksan kautta. Hän voitti Panttereissa Suomen mestaruuden vuonna 1959.
Suomen miesten maajoukkueessa Jokinen pelasi vuonna 1955 Unkarin EM-kilpailuissa kahdeksan maaottelua 1,1 pisteen keskiarvolla Suomen sijoittuessa kymmenenneksi.
Saavutukset

EM-kilpailut: kymmenes 1955
Suomen mestaruus 1959
Juha Jokiharju

Juha Jokiharju (s. 17. elokuuta 1968 Tampere) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Jokiharju pelasi laitahyökkääjänä.
Ura

Jokiharju on Ilveksen kasvatti vaikka ei koskaan SM-liigassa tamperelaisseuraa edustanut. Hän teki Ilveksen A-junioreissa kaudella 1986–1987 komeat tehot: 36 ottelua 21+42=63 pistettä ja pääsi edustamaan Suomea alle 20-vuotiaiden EM-kisoissa. Kaudella 1987–1988 Jokiharju pelasi I-divisioonaa Lahden Kiekko-Reippaan riveissä piste per ottelu tahdilla sekä alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa. Seuraavalle kaudelle hän siirtyi pelaamaan SM-liigaa Lappeenrantaan SaiPan riveihin, jossa niin ikään syntyi piste per ottelu: 44 ottelua 19+25. Hänellä on edelleen SaiPan tulokkaiden seuraennätykset tehtyjen pisteiden sekä syöttöjen osalta.
Jokiharju siirtyi kauden jälkeen KalPaan, jossa viihtyi seuraavat kolme kautta. Kauden 1990–1991 jälkeen Jokiharjun kaulaan ripustettiin hopeamitali.
Kaudeksi 1992–1993 hän siirtyi pelaamaan hallitsevan Suomen mestarin Jokereiden riveihin. Jokiharju oli yksi NHL:ään siirtyneen Teemu Selänteen paikkaajiksi palkatuista hyökkääjistä. Jokereissa hän voitti mestaruuden kaudella 1993–1994 pelatessaan ykkösketjussa yhdessä Otakar Janeckýn ja Petri Variksen kanssa. Kaudella 1994–1995 tuli hopeaa ja Euroopan cupin voitto.
Kolmen Jokereissa vietetyn kauden jälkeen Jokiharju siirtyi Ruotsin Elitserieniin AIK:n riveihin kaudella 1995–1996. Kahden Ruotsissa vietetyn vuoden jälkeen hän tuli takaisin Suomeen pelaamaan, joukkue oli tällä kertaa Oulun Kärpät.
Juha Jokiharju pelasi vielä uransa loppupuolella Norjassa ja Ranskassa, jossa voitti maalikuninkuuden kaudella 1999–2000. Viimeisen kautensa hän pelasi Ranskassa HC Briançonin joukkueessa 2003–2004.
Aiheesta muualla

Juha Jokiharju Eurohockey.com. (englanniksi)
Jutta Jokiranta

| Jutta Jokiranta |
| --- | --- |
 Jutta Jokiranta
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1971 (ikä 53) Salla, Suomi
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Raija Sollamo
Tutkimusalue:  Vanhan testamentin eksegetiikka, Qumran-tutkimus 
Jutta Maria Jokiranta (s. 14. huhtikuuta 1971 Salla) on suomalainen teologi. Hän on toiminut Helsingin yliopistossa Vanhan testamentin ja lähialojen tutkimuksen professorina vuodesta 2018 alkaen. Jokiranta on erikoistunut Toisen temppelin ajan juutalaisuuden ja Kuolleenmeren kääröjen tutkimukseen.
Jokiranta väitteli vuonna 2005 ja valmistui teologian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2006. Hänen väitöskirjansa aihe oli Identity on a Continuum: Constructing and Expressing Sectarian Social Identity in Qumran Serakhim and Pesharim. Jokiranta toimi Vanhan testamentin yliopistonlehtorina Helsingin yliopistossa 2009–2018.lähde? Hän oli akatemiatutkijana vuosina 2014‒2018 projektissa Rituaalit ja muutos Qumranin liikkeessä ja Juudean yhteisössä ja toimi johtajana tutkimusryhmässä Society and Religion in Late Second Temple Judaism Suomen Akatemian huippuyksikössä Pyhät tekstit ja traditiot muutoksessa (2014–2019, johtaja Martti Nissinen). Hän toimii kaudella 2016–2022 myös puheenjohtajana kansainvälisessä Qumran-tutkijoiden järjestössä International Organization for Qumran Studies (IOQS).
Vuonna 2021 Jokiranta valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi.
Julkaisut

Luomanen, Petri & Jokiranta, Jutta & Lehtipuu, Outi: Johdatus sosiaalitieteelliseen raamatuntutkimukseen.  Helsinki:  Suomen eksegeettinen seura, 2013.  ISBN 978-951-9217-60-4
Aejmelaeus, Anneli & Jokiranta, Jutta & Pakkala, Juha & Valkama, Kirsi: Ihan täyttä hepreaa. Raamatun heprean oppikirja.  Helsinki:  Kirjapaja, 2015.  ISBN 978-952-288-206-6
Hakola, Raimo & Jokiranta, Jutta Maria & Huebenthal, Sandra & Byrskog, Samuel: Social Memory and Social Identity in the Study of Early Judaism and Early Christianity.  Göttingen:  Vandenhoeck & Ruprecht, 2016.  ISBN 978-352-559-375-2
Jaakko Jokelin

| Jaakko Jokelin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jaakko Kalevi Jokelin
Syntynyt: 5. syyskuuta 1923 Kuusankoski
Kuollut: 5. tammikuuta 1985 (61 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä, teatteriohjaaja
Puoliso:  Aili Jokelin
Lapset:  Rauli Jokelin Renny Jokelin Sari Jokelin
Sukulaiset:  Jantso Jokelin
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Jokke Jokelin
Aktiivisena:  1945–1985
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jaakko Kalevi Jokelin (5. syyskuuta 1923 Kuusankoski – 5. tammikuuta 1985) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän teki neljän vuosikymmenen mittaisen uran maakuntateattereissa.