Itävallan historia 1918–1945
Anschluss ja toinen maailmansota > Saksalaishallinnon politiikkaa

Vuodesta 1938 vuoden 1940 keskivaiheille asti saksalaishallinto pyrki jouduttamaan talouskasvua ja pyrki sosiaalisiin uudistuksiin saavuttaakseen kannatusta ja ohjatakseen työväestöä pois sosialismista. Tässä mielessä politiikka vastasi Saksan yleistä politiikkaa. Jo 1939 Itävallan talous elpyi ja työttömyys laski nopeasti.
Talouden tehostamiseksi ja integroimiseksi Saksaan perustettiin suuria yrityksiä ja teollisuutta siirrettiin idästä länteen Saksan–Itävallan rajalle. Tavoitteena oli saada Itävallan panos Saksan sotakoneiston käyttöön. Vaikka suuri osa taloudesta joutui kolmannen valtakunnan haltuun, talous uudistui ja monipuolistui. Vaikka Itävalta joutui koville sodan aikana, Anschlussin jälkeiset vuodet loivat perustan sodanjälkeisten vuosien taloudelle.
Itävallassa otettiin täydessä mitassa käyttöön Saksan rotulait, joiden suurimpina uhreina olivat juutalaiset. Omaehtoinen antisemitismi pääsi myös täyteen voimaansa. Perinteisessä juutalaisvastaisuudessa juutalaisten läsnäolo taloudessa, poliittisessa ja kulttuurielämässä oli liitetty konservatiivien, maaseudun ja katolilaisten vastustamiin ilmiöihin.
Itävallassa asui 250 000 juutalaista, joista lähes kaikki Wienin ympäristössä. Natsien juutalaisvastainen lainsäädäntö otettiin tehokkaammin ja nopeammin käyttöön Itävallassa kuin varsinaisessa Saksassa, ja Itävallasta tuli jopa testikenttä, jossa tarkasteltiin uusien keinojen hyväksymistä ennen niiden käyttöönottoa Saksassa.
Anschlussia seurasi viikkojen väkivaltainen juutalaisvastaisuuden aalto, jonka jälkeen vaino systematisoitiin. Lait ja määräykset ajoivat juutalaiset talouselämästä ja viimein koko Itävallasta ilman, että kaupankäyntiä häirittiin tai omaisuutta menetettiin. Aluksi juutalaisia kannustettiin muuttamaan, kun heiltä oli ensin viety heidän omaisuutensa. Wieniin perustettiin juutalaisten muuton keskustoimisto (Zentralamt jüdischer Auswanderung, ZjA) helpottamaan emigroitumista. Vuonna 1938 80 000 pakeni Itävallasta laillisesti tai laittomasta ja lopulta yhteensä noin 150 000. Lokakuussa 1941 maastamuuttopolitiikka korvattiin joukkotuholla. ZjA, jota oli laajennettu miehitetyille alueille, järjesti juutalaisten rekisteröinnin ja siirron tuhoamisleireille. Kolmasosa Itävallan juutalaisista kuoli Holokaustissa. Juutalaisten lisäksi Itävallan slaavilaiset vähemmistöt, tšekit, slovakit, sloveenit ja kroaatit joutuivat assimilaation, väestönsiirtojen ja tuhonnan uhreiksi.
Ei-saksalaisten vähemmistöjen lisäksi poliittinen painostus esti itävallansaksalaisia muodostamasta järjestäytynyttä vastarintaa. Poliittinen vasemmisto oli ollut tukahduttamisen kohteena jo ennen Anschlussia, mutta maaliskuusta 1938 alkaen Dollfussin–Schuschniggin hallituksen konservatiivijohto joutui pidätysten kohteeksi. Noin 20 000 pidätettiin Anschlussin alkupäivinä. Monet vapautettiin pian, mutta jotkut, kuten Schuschnigg pidettiin Dachaun keskitysleirillä koko natsivallan ajan. Vuosina 1938–1945 noin 100 000 itävaltalaista pidätettiin poliittisin perustein. Noin 34 000 kuoli keskitysleireillä ja 2 700 teloitettiin.
Ennen Anschlussin sinetöivää kansanäänestystä natsit hakivat ja saivat katolisen kirkon organisaatiosta tukea annektiolle. Äänestyksen jälkeen kirkko halusi pitää yllä välejä valtiojärjestelmään, mutta natsit halusivat eliminoida kirkon institutionaalisella ja ideologisella tasolla. Heinäkuussa 1938 hallitus julisti vuoden 1934 konkordaatin mitättömäksi ja sulki kirkon koulut, hajotti 6 000 siihen yhteydessä ollutta järjestöä ja otti haltuunsa katolilaisen lehdistön. Elokuussa kirkon ja valtion välit katkaistiin. Vaikka kirkko ei tukenut avoimesti vastarintaa natsihallintoa kohtaan, se oli ainoa laillinen järjestö, joka levitti natsismille vastakkaista ideologiaa. Kirkko joutui tarkkaan valvontaan, ja painostus jatkui seuraavien vuosien ajan tavoitteena hävittää kirkon resurssit ja sen yhtenäisyys. Toimet herättivät vastarintaa kansassa, ja niitä helpotettiin 1941 lopussa kansan pitämiseksi hallituksen puolella sodan aikana. Kirkon ero valtiosta lisäsi kuitenkin sen oikeutusta ja uskottavuutta ja auttoi kirkon hyväksyntää sodan jälkeen.