Uzbekistanin historia
Venäläisvallan aika

1800-luvulla venäläiset tulivat uusina tulokkaina sekoittamaan Keski-Aasian voimasuhteita. Alueelle saapui venäläisiä kauppiaita, jotka loivat kauppasuhteita Hivaan ja Taškentiin. Venäläisten kannalta tämä kaupankäynti ei ollut tuottoisaa, mutta se toi Keski-Aasian markkinoiden potentiaalin venäläisten tietoisuuteen. Venäjän keisarikunnan huomion oli kiinnittänyt myös kasvava määrä venäläisiä orjia, joita oli viety Keski-Aasiaan kazakki- ja turkmeeniheimojen toimesta. Raja-alueilta paimentolaisten kidnappaamat venäläiset, tai Kaspianmeren rannalla haaksirikkoutuneet venäläiset merimiehet päätyivät monesti Buharaan tai Hivaan orjamarkkinoille. Tämä kasvatti 1800-luvulla Venäjällä kasvavaa vihamielisyyttä Keski-Aasian kaanikuntia kohtaan.
1800-luku oli uzbekkivaltioille elpymisen aikaa, mutta se tapahtui samaan aikaan kun venäläiset kasvattivat valtaansa Kazakstanin aroilla ja britit pitivät hallinnassaan Afganistania. 1800-luvulla Keski-Aasiasta muodostui Ison-Britannian ja Venäjän välisen suuren pelin näyttämö. Keski-Aasian kaanikunnat eivät tiedostaneet keskeistä asemaansa ja he jatkoivat voimiensa tuhlaamista keskinäisissä sodissa ja turhissa valloitusretkissä. Venäjää kiinnosti Keski-Aasiassa myös halu hallita alueen kauppaa ja luoda Venäjälle turvallinen puuvillan lähde. Kun Yhdysvaltain sisällissota katkaisi puuvillan toimitukset Yhdysvalloista Venäjälle, nousi Keski-Aasian puuvilla Venäjälle merkityksellisemmäksi.
Kun Venäjä sai päätökseen Kaukasian sodan, se kohdisti katseensa Keski-Aasian vallotuksia kohtaan. Vaikka Keski-Aasian maantieteellinen eristyneisyys hidasti Venäjän joukkojen etenemistä, Buharan kaanikunta valloitettiin vuonna 1868 ja Hivan kaanikunta vuonna 1873. Molemmista kaanikunnista tehtiin venäjän protektoraatteja. Kokandin kaanikunta valloitettiin vuonna 1875 ja liitettiin osaksi Venäjän Turkestania. Vuoteen 1876 mennessä koko nykyisen Uzbekistanin käsittävä alue oli joko suoraan Venäjän hallinnon alainen tai sen protektiraatti. Buharan ja Hivan kanssa laaditut sopimukset antoivat Venäjälle valtuudet hoitaa näiden ulkosuhteita ja venäläiset kauppiaat saivat merkittäviä myönnytyksiä ulkomaankaupassa. Kaanikunnat säilyttivät oman sisäisen hallintonsa.
Venäjän valtakauden ensimmäisten vuosikymmenien aikana keskiaasialaisten päivittäinen elämä ei merkittävästi muuttunut. Venäläiset halusivat olla puuvillan tuotannossa omavaraisia, ja puuvillan tuotantoa lisättiin, mikä rasitti Keski-Aasian ruoantuotantoa ja talonpoikaisväestöä. Alueen tekstiiliteollisuus ei kehittynyt, sillä puuvilla lähetettiin Venäjälle jatkojalostettavaksi. Painotus puuvillantuotantoon näkyy Uzbekistanin maataloudessa edelleen. Venäläiset perustivat siirtokuntia suurimpien kaupunkien viereen, mutta venäläisväestö ei sekoittunut paikallisiin, eikä Venäjän hallinto aluksi puuttunut kaanikuntien sisäisiin asioihin. Venäläiset aloittivat Keski-Aasian infrastruktuurin kehittämisen ja alueelle rakennettiin rautateitä, lennätinlinjoja ja puhelinverkkoja ja sanomalehdet aloittivat toimintansa. 1800-luvun lopulla olosuhteet alkoivat muuttua, kun rautateiden kehitys toi alueelle enemmän venäläisiä. Tämä aiheutti kapinoita paikallisissa, mikä kiinnitti venäläisten huomion alueen järjestyksen ylläpitoon. Venäläiset alkoivat puuttua yhä enemmän kaanikuntien sisäisiin asioihin. Uzbekeille ainoa keino vastustaa venäläisvaltaa, oli jadidismiksi kutsuttu liike, joka pyrki säilyttämään keskiaasialaisen muslimikulttuurin venäläisten vallan alla. Vuoteen 1900 mennessä liike kehittyi merkittäväksi poliittiseksi vastarintaliikkeeksi. Vuosisadan vaihteessa myös venäläisten muutto alueelle lisääntyi. Heitä houkutteli alueelle saatavilla olevat maat ja suotuisa ilmasto. Venäläisten vaikutus päivittäiseen elämään alkoi näkyä suurissa väestökeskuksissa, joihin venäläiset asettuivat.