Sylvi Salonen
Ura > Tampereen Työväen Teatteri 1949–1973 > Terttulan johtajakaudella

Vuonna 1964 Salmelaisen kausi Työväen Teatterin johtajana päättyi ja tilalle tuli Eugen Terttula, jonka aktiivisuuden johdosta teatteri sai pienen näyttämön. Syntyi Kellariteatteri. Sen avajaisnäytelmä oli Eeva-Liisa Mannerin Uudenvuoden yö, jossa Salonen näytteli näyttelijätärtä. Salonen piti Kellariteatterista ja sen ohjelmistopolitiikasta. Kellariteatteri mahdollisti kokeilevan teatterin, joka isolla näyttämöllä olisi ollut liian suuri taloudellinen riski.
Uudenvuoden yöstä tehtiin myös televisiosovitus, joka esitettiin uudenvuoden aattona 1966.
Syksyllä 1965 Salonen näytteli Edgar Lee Mastersin teoksessa Spoon River antologia. Siinä hänellä oli useita rooleja, kuten pyykkäri ja kahdeksan lapsen äiti. Sittemmin Salonen käytti kyseisiä hahmoja myös yksityisessä ohjelmistossaan. Seuraavana keväänä Salonen häikäisi Federico Garcia Lorcan näytelmässä Bernarda Alban talo. Kriitikot suitsuttivat Vili Auvisen lujalla otteella ohjaamaa kappaletta. Salonen kulki 1960-luvulla voitosta voittoon. Työstä ei ollut pulaa, ja ihailijoita riitti myös Tampereen seudun ulkopuolelta.
1970-luvun taitteessa Tampereen Työväen Teatterissa elettiin huvinäytelmien kulta-aikaa. Teatteri vieraili Helsingin kaupunginteatterissa, kappaleena oli kroatialainen musiikkihupailu Ukko Marojen dukaatit, jonka ohjasi Auvinen. Mukana oli valtakunnallisesti tunnettuja Työväen Teatterin tähtiä, kuten Veijo Pasanen ja Veikko Sinisalo. Ja itseoikeutetusti Sylvi Salonen. Esityksen jälkeen pidettiin vastaanotto, johon osallistui Jugoslavian suurlähettiläs. Salonen teki vaikutuksen suurlähettilääseen huolitellulla olemuksellaan ja ranskantaidollaan.
Aikakausi oli erittäin politisoitunutta. Ilmari Saarelainen oli yksi Työväen Teatterin uusista näyttelijöistä ja hän kutsui sitä "kamalaksi sirppi ja vasara -kaudeksi". Teatteri jakautui "punasolupuoleen" ja "ss-puoleen". Epäpoliittisena tunnettu Salonen toimi ukkosenjohdattimena leirien välillä.
Salonen vietti 35-vuotistaiteilijajuhliaan maaliskuussa 1972. Ohjelmanumerona oli Leena Härmän kansankomedia Viekää tuhkatkin pesästä. Salonen teki muistettavan roolin työmiehen vaimona Janhuskana. Ohjauksesta vastasi Auvinen. Janhuskallaan Salonen lunasti paikkansa Tampereen taitavimpana komediennena. Jopa kriittisenä tunnettu Olavi Veistäjä suli Salosen luonnetutkielmalle: "Sylvi Salosesta on monien vaiheiden jälkeen kehittynyt luonnekoomikko", Veistäjä kirjoitti. Salonen rakensi Janhuskansa todelliseksi kansannaiseksi sen sijaan että olisi tehnyt tästä joutavanaikaisen farssityypin. Janhuskan yleisönsuosio oli valtaisa. Kaikesta koomisuudestaan huolimatta näytelmän ja hahmon takana oli aitoa huolta keinottelusta asuntomarkkinoilla. Asia oli ajankohtainen, sillä keinottelu vaikeutti eritoten vähävaraisten vuokralaisten asemaa.
Viekää tuhkatkin pesästä sai Tampereella 170 esityskertaa ja yli 85 000 katsojaa.
Näytelmäkirjallisuuden suuria, klassisia rooleja tulkinneelle Saloselle Janhuskan saappaisiin astuminen ei ollut itsestään selvyys. Hän empi. Hänhän saattoi juuttua muijarooleihin loppuiäkseen. Janhuskana hän kuitenkin huomasi kykenevänsä tarjoamaan yleisölleen jotain olennaista: Janhuska oli sellaista mitä yleisö halusi ja arvosti. Salonen alkoi tehdä kiertueita, jotka pohjautuivat Härmän Janhuska-teksteihin, muttei muistanut kysyä Härmältä lupaa. Syntyi tekijänoikeuskonflikti. Salosen ja Härmän ystävyys viileni lopullisesti.