stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eija Sinikka
Ura

Eija Sinikan laulajanura alkoi vuonna 1968 hänen tuurattuaan keikalla sairastunutta ystäväänsä. Vuonna 1970 hän muutti Helsinkiin ja teki levytyssopimuksen ja ensilevynsä Saa kesä kaiken muuttumaan PSO:n kanssa. Oltuaan pari vuotta muun muassa Englannissa au pairina ja laulajana hän palasi vuonna 1973 Suomeen. Hänen ensimmäinen suuri hittinsä oli esikoisalbumin nimikappale Kanssasi sun (1973; julkaistu myös vuoden 1975 singlen Tää liian hyvää on kääntöpuolella). Vuoden 1974 Ranskan euroviisun (La vie a vingt-cinq ans) suomenkielinen versio Kuuma kesä kanssain jaa oli myös suuri hitti. Muita tunnettuja kappaleita ovat mm. Vesipisaroiden laulu, Rantamökissä ja Variksen saappaat.
1970-luvun lopun humppabuumin aikana Eija Sinikka levytti runsaasti humppaa ja vanhaa tanssimusiikkia ja sai albumistaan Rantamökissä kultalevyn. Tämän albumin, samoin kuin Sä muistatko metsätien -levyn hän lauloi Pauli Granfeltin yhtyen solistina. Heinäkuussa 1977 hän pääsi esiintymään tasavallan presidentti Urho Kekkoselle tämän virallisella vastaanotolla. 1970-luvun puolivälissä laulaja oli mukana YK:n rauhanturvaajien kiertueella Lähi-idässä ja kesällä 1979 Uuden Iloisen Teatterin esityksessä Samassa veneessä.
2000-luvulla Eija Sinikka konsertoi edelleen sekä kotimaassa että ulkomailla ja toimii sivutoimisena maanviljelijänä. Hän on tullut tunnetuksi maatalouden puolestapuhujana. Eija Sinikan uusin CD-single Vuosien jälkeen ja Villikissa soivat Mitä Suomi tanssii -listalla ja uusi juhla-CD julkaistiin vuonna 2010, jolloin oli kulunut 40 vuotta Eija Sinikan ensilevytyksestä.
Albumit

Kanssasi sun (1973)
Kuulen laulun (1974)
Siitä vaan (1975)
Rantamökissä (1976)
Aurinkotyttö (1977)
Sä muistatko metsätien (1977)
Teetkö tilaa sydämessäsi (1978)
Eija Sinikka (1979)
Käythän kanssain tangoon (1980)
Tuollaisen jos saisi 1981)
Yksi rakkaus vain (1984)
Tumma yö ja täysikuu (1991)
Kaunein katse (1993)
Himpun verran herrasmiestä (1995)
20 suosikkia – Kanssasi sun (1996)
Tunteet tietä näyttää (1997)
Lauantai-illan toivotut 60- ja 70-luvuilla (2004)
Kanssasi sun (2007)
Vuosien jälkeen 40 vuotta musiikkitaipaleella (2010)
Aiheesta muualla

Eija Sinikan laulutuotanto 1900-luvulla Suomen Äänitearkiston tietokannassa[vanhentunut linkki]
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eija Sinikka Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle
G. R. Aldo

G. R. Aldo (oikealta nimeltään Aldo Graziati, 1. tammikuuta 1905 Scorzè – 14. marraskuuta 1953) oli italialainen elokuvaaja.
Ranskaan nuorena muuttanut Aldo toimi elokuvastudioiden valokuvaajana ja valmistui 1940-luvun alussa elokuvaajaksi työskennellen useissa Christian-Jaquen elokuvissa. Vuonna 1947 Aldo palasi Italiaan, jossa hän toimi kuvaajana Luchino Viscontin elokuvassa Maa järisee sekä Vittorio De Sican elokuvissa kuten Milanon ihme (Miracolo a Milano, 1951) ja Umberto D. – elämän vanki. Aldo kuoli uransa huipulla auto-onnettomuudessa Viscontin Senson (1954) kuvausten aikana.
Aiheesta muualla

IMDb: G. R. Aldo (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Katalonia  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Alcyone (laiva)

| Alcyone |
| --- | --- |
 Alcyone vuonna 2007
Tyyppi:  tutkimusalus
Lippuvaltio:   Ranska
Kotipaikka:  La Rochelle
IMO-numero:  8412833
MMSI-numero:  226195000
Tunnuskirjaimet:  FIOX
Aiemmat nimet:  Moulin a Vent II
Omistaja:  Cousteau Society
Rakennustelakka:  Ateliers et Chantiers de La Rochelle-Pallice
Rakennusnumero:  1238
Vesillelasku:  1985
Tekniset tiedot
Pituus:  31,00 m
Leveys:  9,00 m
Syväys:  2,38 m
Koneisto:  2 x 335 hv Fiat-dieselmoottori 2 x Cousteau-Pechiney turbosail
Nopeus:  12 kn
Miehistö:  12
Lähteet:  http://www.superyachttimes.com/yachts/details/1312
Alcyone on The Cousteau Societyn tutkimusalus. Se on saanut nimensä kreikkalaisen mytologian tuulten hallitsijan tyttäreltä Alkyonelta. Alumiinirunkoisen aluksen suunnitteli André Mauric.
Aluksessa käytetään Jacques-Yves Cousteaun kehittämää Turbosail-purjehdusjärjestelmää. Se purjehti ensimmäistä kertaa onnistuneesti toukokuussa 1985. Samana vuonna alus lähti ensimmäiselle tutkimusmatkalleen yhdessä Cousteaun toisen aluksen Calypson kanssa. Calypson uppoamisen jälkeen 1996 Alcyonesta tuli Cousteau Societyn merkittävin tutkimusalus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alcyone Wikimedia Commonsissa
Alcyone Cousteau Societyn sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ei koskaan huomispäivää

| Ei koskaan huomispäivää |
| --- | --- |
 Ranskankielisen painoksen kansikuva vuodelta 1999.
Kirjailija:  Mika Waltari
Kieli:  suomi
Genre:  pienoisromaani
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1944
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ei koskaan huomispäivää on Mika Waltarin kirjoittama pienoisromaani. Waltari kirjoitti sen WSOY:n julistamaan kirjoituskilpailuun vuonna 1937, mutta yhtiö julkaisi sen vasta 1944. Se on käännetty seitsemälle kielelle, ja sen pohjalta on tehty kolme elokuvaa.
Juoni ja teemat

Ei koskaan huomispäivää on kolmiodraama, jonka kertojana on entinen jääkäri ja seikkailija, jota kutsutaan Kapteeniksi. Kapteeni on epämääräisessä työssä ”suhdannehavainnoitsijana” rikkaan liikemies Bergasin palveluksessa, ilmeisesti koska Bergas on hänelle kiitollisuudenvelkaa vanhoista palveluksista. Kapteenilla on suhde Bergasin nuoren vaimon Astridin kanssa. Tarinan alussa Kapteeni ja Astrid ajavat vahingossa autolla pikkupojan yli, piilottavat ruumiin metsään ja pakenevat paikalta. Myöhemmin he saavat lehtiuutisista tietää, että ruumis on löytynyt, mutta tekijäksi epäillään pakomatkalla olevaa vankikarkuria.
Astrid viettää joutilasta elämää Bergasin huvilalla, jossa on myös hänen 18-vuotias poikapuolensa ja tämän ystäviä, joista yksi on olevinaan taiteilija ja toinen kirjailija. Kun Kapteeni tulee paikalle, hän ymmärtää, että Astrid on turhautunut ja hermostunut ja voisi paljastaa heidät. Poikapuoli vihjailee heidän suhteestaan ja kaipaa autosta kadonnutta peittoa, jonka syylliset ovat hävittäneet, koska se oli ollut veressä.
Tarina sijoittuu vuoteen 1937, ja tulevan suursodan uhka on selvästi ilmassa. Sota ja kuolema tulevat esille myös Kapteenin ajatuksissa, kun hän muistelee kokemuksiaan sodasta Itä-Karjalassa. Vaikka kapteeni onkin kovia kokenut, kyyninen toiminnan mies, hän tekee lopuksi moraalisen ratkaisun ja päättää ottaa vastuun teostaan. Hän rikkoo tahallaan välinsä Astridiin ja onnistuu ylipuhumaan Bergasin, jotta tämä lähtisi vaimonsa kanssa lomamatkalle Pariisiin. Kun he lähtevät, kapteeni menee ilmoittautumaan poliisille.
Aiheensa puolesta teosta on verrattu Georges Simenonin Rikostovereihin, David Goodisin romaaneihin ja Dostojevskin Rikokseen ja rangaistukseen.
Kilpailuun osallistuminen ja julkaiseminen

Waltari kirjoitti WSOY:n julistamaan kilpailuun kaksi pienoisromaania kesällä 1937: Vieras mies tuli taloon ja Ei koskaan huomispäivää. Koska hän epäili, että palkintolautakunta ei antaisi hänelle ensimmäistä palkintoa, Ei koskaan huomispäivää toimi tavallaan harhautuksena: hän kirjoitti sen omalla kirjoituskoneellaan ja teki korjaukset itse omalla käsialallaan. Vieras mies tuli taloon oli taas kirjoitettu eri tyylillä ja eri kirjoituskoneella, ja Waltari teetti siihen jopa korjauksia eri käsialalla, jotta sitä luultaisiin naisen kirjoittamaksi.
Harhautus onnistui, ja Vieras mies tuli taloon, jota ei osattu epäillä Waltarin kirjoittamaksi, voitti kilpailun. Usein väitetään, että Ei koskaan huomispäivää olisi sijoittunut toiseksi, mutta tämä on liioittelua. Toiselle sijalle oli tosin ehdolla useita käsikirjoituksia, joukossa myös Waltarin teksti, mutta lopulta toisen palkinnon sai Martti Santavuoren Sen täytyi kerran tulla.
Ei koskaan huomispäivää jäi aluksi julkaisematta, koska Jalmari Jäntin mielestä samalta kirjoittajalta voitiin julkaista vain yksi kilpailuun osallistunut teos, mutta Waltari onnistui kuitenkin saamaan siitä tekijänpalkkion. Kesällä 1939 Waltari yritti saada sen julkaistuksi yhdessä kolmen muun pienoisromaanin kanssa, mutta kustantaja hylkäsi tämänkin kokoelman. Ei koskaan huomispäivää julkaistiin ensin keräilypainoksena ja vuonna 1942 jatkokertomuksena aikakauslehti Kuvassa. Lehdessä se sai uuden nimen: Kevät uuden maailmansodan varjossa. Romaani ajasta, joka ei koskaan saa palata. WSOY julkaisi romaanin omana kirjanaan vasta vuonna 1944 ja kokoelmassa Koiranheisipuu vuonna 1961.
Käännökset ja filmatisoinnit

Ei koskaan huomispäivää on käännetty seitsemälle kielelle, muun muassa ranskaksi (Jamais de lendemain), ruotsiksi (Ingen morgondag) ja tšekiksi (Už nikdy nebude zítra).
Pienoisromaanin pohjalta on tehty kolme elokuvaa. Vuonna 1957 William Markus ohjasi sen pohjalta elokuvan nimeltä Verta käsissämme. Pääosissa olivat Jussi Jurkka, Elina Pohjanpää ja Tauno Palo. Käsikirjoituksen teki Volodja Semitjov, joka muutti tapahtuma-aikaa niin, että päähenkilö palasi Suomeen oltuaan kymmenen vuotta sotavankina Neuvostoliitossa. Sensuuri asetti elokuvan ensin esityskieltoon mutta perui kiellon neljän päivää myöhemmin, kun elokuvasta poistettiin kohtaus, jossa poliisi ampuu pakenevaa vankia takaapäin. Kiellon oli arveltu johtuneen sota- ja vankileirikohtauksista, mutta elokuvatarkastamo kiisti sen, että kiellon takana olisi ollut ulkopoliittisia syitä.
Samasta käsikirjoituksesta ohjasi ruotsalainen elokuvaohjaaja Arne Mattsson 1957 ruotsinkielisen elokuvan Ei huomispäivää. Pääosassa näytteli Jarl Kulle. Uusin versio pienoisromaanista on Tuija-Maija Niskasen ohjaama tv-elokuva Astrid (1995), jossa pääosissa ovat Mikko Nousiainen, Jonna Järnefelt ja Esko Salminen.
Aleksandrov

| Aleksandrov Александров |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Vladimirin alue Venäjällä, alla kaupunki alueella
 Aleksandrov
 Koordinaatit: 56°23′30″N, 38°42′50″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Vladimirin alue
Perustettu:  1300
Kaupungiksi:  1778
Väkiluku (2008):  63 000
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pokrovan kirkon kellotorni Aleksandrovissa.
Aleksandrov (ven. Алекса́ндров) on kaupunki Vladimirin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Šerna-jokeen laskevan Seraja-joen rannalla 125 kilometriä Vladimirista luoteeseen ja 120 kilometriä Moskovasta koilliseen. Kaupunki on Aleksandrovin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Jaroslavlin välinen rautatie, johon kaupungin alueella yhtyy Orehovo-Zujevosta tuleva rata (rautatieasemat Aleksandrov I ja II). Asukkaita on 63 000 henkeä (vuonna 2008).
Kaupunki mainitaan ensimmäisen kerran 1300-luvulla nimellä Aleksandrovskaja sloboda. Vuosina 1564–1581 se oli Iivana IV:n asuinpaikka ja Venäjän poliittinen, taloudellinen ja kulttuurin keskus. Vuonna 1578 Ivan Fjodorovin oppilas Andronik Timofejev Neveža perusti Aleksandrovskaja slobodaan Venäjän ensimmäisen kirjapainon. Vuonna 1778 kaupungista tuli Vladimirin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvulla paikkakunnalle syntyi tekstiiliteollisuutta.
Nykyään kaupungissa on lähinnä elektroniikkateollisuutta. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1513 rakennettu monumentaalinen Kolminaisuuden katedraali, Pokrovan kirkko (1500-luvun puoliväli), Ristiinnaulitun kirkko (1560-luku) ja Neitsyt Marian taivaaseen astumisen kirkko (1500-luvun alku). Kolminaisuuden katedraalissa on ainutlaatuiset 1300-luvun messinkiovet, jotka Iivana IV:n aikana tuotiin Novgorodista ja Tveristä. Pokrovan kirkossa on säilynyt 1500-luvun freskoja. Kotiseutumuseon kokoelmissa on 1400–1600-lukujen ikoneja ja 1500–1700-lukujen koristetaidetta. Kaupunki on yksi Venäjän kultaisen renkaan matkailukohteista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aleksandrovin kaupungille omistettu sivusto (venäjäksi)
Aleksandrovin museon sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi), (englanniksi)
Ehostus

Huulipuna on tehomeikki, joka lisätään kasvoille usein viimeiseksi.
Ehostus eli make-up tai meikki on tapa muuttaa kasvojen ulkonäköä kauniimmaksi erilaisilla menetelmillä ja aineilla, kuten väripigmenttejä sisältävillä aineilla. Ehostuksen avulla kasvoista pyritään tuomaan esiin niiden parhaat puolet, korostamaan ihmisen persoonallista kauneutta sekä peittämään näppylöiden ja ihon epätasaisuuden kaltaisia kosmeettisia virheitä.
Meikit ja menetelmät

Ehostus voidaan jakaa taustameikkiin ja tehomeikkiin, joita voidaan käyttää yhdessä tai erikseen.
Taustameikkiin kuuluvia kosmeettisia tuotteita, menetelmiä ja välineitä ovat esimerkiksi kosteusvoide, meikkivoide, varjostukset ja korostukset, puuteri, kulmakynä ja poskipuna. Taustameikki soinnutetaan meikattavan ihoon, omiin väreihin ja koko olemukseen.
Tehomeikkiin kuuluvat silmäehostus ja huulipuna. Silmämeikkiin kuuluvat luomiväri, rajaukset ja ripsiväri. Tehomeikin valinnassa otetaan huomioon esimerkiksi henkilön vaatetus sekä tilaisuus, jossa meikkiä käytetään. Huulipuna voidaan valita ihonvärin, vaatetuksen, muodin tai morfologisten näkökohtien mukaan.
Ehostustoimenpiteitä ovat järjestyksessä ihon puhdistaminen, kulmien muotoilu nyppimällä, kasvonaamion käyttö, meikin pohjustus kosteusvoiteella ja ihon virheiden peittäminen erilaisilla aineilla, värivoiteen levitys, varjostukset ja korostukset, puuterointi, kulmakarvojen viimeistely sekä silmämeikin, poskipunan ja huulipunan lisäys.
Joskus meikissä otetaan huomioon vuorokaudenaika. Iltameikin teossa voidaan ottaa huomioon se, että iltaisin oleskellaan paljon keltaisten ja kirkkaiden sähkövalojen alla. Tällöin valitaan päivämeikkiä elävämpiä ja puhtaampia värejä. Kynttilänvaloon valitaan usein pastellisävyjä, koska kynttilä heittää kasvoille varjoja.
Terveysvaikutukset

Meikkaaminen muodosti aiemmin usein vakavan terveysuhan. Esimerkiksi muinaisen Egyptin asukkaat vaalensivat ihoaan voiteella, joka sisälsi terveydelle vaarallista lyijyvalkoista. Myös 1700-luvun eurooppalaisten ylhäisönaisten meikeissä käytettiin yleisesti terveydelle vaarallisia aineita, vaikka niiden käytöstä oli varoiteltu jo vuosisatoja. Meikkivoiteiden lyijyn lisäksi huulipunissa käytettiin terveydelle haitallista elohopeasulfidia ja pupilleihin tiputettiin belladonnatippoja, jotka lisäsivät riskiä sairastua viherkaihiin.
1900-luvulla meikeistä pystyttiin jo tekemään myrkyttömiä. Joissakin meikkituotteissa, kuten meikkivoiteissa ja puuterissa, on nykyisin mukana aurinkosuoja ultraviolettisäteilyä vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ehostus Wikimedia Commonsissa
Muinaisegyptiläiset naiset tunnetaan voimakkaasta silmien rajauksesta. Seinämaalaus 1200-luvulta eaa.
Madame de Pompadour edustaa 1700-luvun rokokoon ehostusmuotia.
NRP Albufeira (P1158)

| NRP Albufeira |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  15. syyskuuta 1966
Palveluskäyttöön:  6. kesäkuuta 1967
Poistui palveluskäytöstä:  1975
Tekniset tiedot
Uppouma:  36 t
Pituus:  20,6 m
Leveys:  5,4 m
Syväys:  1,6 m
Koneteho:  2 × Cummins-dieselmoottoria, 1 270 bhp
Nopeus:  12,3 solmua
Miehistöä:  10
Aseistus
Aseistus:  1 × Oerlikon 20 mm -tykki
NRP Albufeira (runkonumero P1158) oli Portugalin laivaston Alvor-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 15. syyskuuta 1966 ja otettiin palvelukseen 6. kesäkuuta 1967.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1975.
Alempi Ankyle

| Alempi Ankyle> Ἀγκυλὴ ὑπένερθεν.Sijainti |
| --- | --- |
 Alempi Ankyle
Koordinaatit:  37°58′36″N, 23°45′22″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Zográfou, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Aigeis
Trittys:  asty
Demonyymi:  Ankyleus (Ἀγκυλεύς)
Bulen jäseniä:  1
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alempi Ankyle (m.kreik. Ἀγκυλὴ ὑπένερθεν, Ankylē hypenerthen, lat. Ancyle) oli antiikin aikainen Aigeis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Alemman Ankylen oletetaan sijainneen suunnilleen nykyisen Zográfoun tienoilla. Ylempänä ja lähempänä Lykabettos-kukkulaa (nyk. Lykavittós) sijaitsi Ylempi Ankyle, joka oli erillinen demos.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli yksi edustaja Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Ankyleus (Ἀγκυλεύς).
Alempi Agryle

| Alempi Agryle> Ἀγρυλὴ ὑπένερθεν.Sijainti |
| --- | --- |
 Alempi Agryle
Koordinaatit:  37°57′40″N, 23°44′14″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pagkráti, Ateena, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Erekhtheis
 :  Antigonis (vsta 307 eaa.)
 :  Attalis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  asty
Demonyymi:  Agrylēthen (Ἀγρυλῆθεν), Agryleus (Ἀγρυλεύς)
Bulen jäseniä:  2
 :  3–5 (vsta 307 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alempi Agryle (m.kreik. Ἀγρυλὴ ὑπένερθεν, Agrylē hypenerthen) oli antiikin Ateenan kaupunginosa ja alun perin Erekhtheis-fyleen kuulunut Attikan demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Alempi Agryle sijaitsi Panateenalaisen stadionin eteläpuolella, suunnilleen Ateenan nykyisen Pagkrátin kaupunginosan tienoilla. Sen lähellä sijaitsi myös Ylempi Agryle, joka oli erillinen demos. On mahdollisesta, että Agrain kaupunginosa sijaitsi jommankumman demoksen alueella.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Erekhtheis ja sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Antigonis-fyleen ja vuodesta 201/200 eaa. Attalis-fyleen. Muutosten seurauksena demoksella oli bule-edustajia hellenistisellä kaudella 3–5. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Agrylēthen (Ἀγρυλῆθεν) tai Agryleus (Ἀγρυλεύς).
Hanns Eisler

Eisler vuonna 1940
Hanns Eisler (6. heinäkuuta 1898 Leipzig, Saksan keisarikunta – 6. syyskuuta 1962 Itä-Berliini, Saksan demokraattinen tasavalta) oli saksalainen säveltäjä.
Eisler syntyi Leipzigissa, jossa hänen juutalainen isänsä Rudolf Eisler toimi filosofian professorina. Perhe muutti vuonna 1901 Wieniin Itävalta-Unkariin. Eisler oli ensimmäisen maailmansodan veteraani ja haavoittui taisteluissa useaan otteeseen. Sodan jälkeen hän opiskeli vuosina 1919–1923 Arnold Schönbergin johdolla.
Eisler siirtyi vuonna 1925 Berliiniin, jossa hän liittyi Saksan kommunistisen puolueen jäseneksi. Hän teki uransa alkuvaiheessa yhteistyötä Bertolt Brechtin kanssa ja kirjoitti musiikin muun muassa useisiin tämän näytelmiin. Hän oli myös mukana työstämässä Brechtin kanssa elokuvaa Kuhle Wampe, jonka esittämisen natsit kielsivät vuonna 1933. Hän pakeni kansallissosialistien Saksasta Yhdysvaltoihin, jossa hän sävelsi musiikkia muun muassa Hollywood-elokuviin. Hän julkaisi Theodor Adornon kanssa myös kirjan elokuvamusiikin säveltämisestä.
Eisler käytti teoksissaan ajoittain Schönbergin kaksitoistasäveltekniikkaa. Hänen tunnetuimpia sävellyksiään ovat Deutsche Sinfonie (1935–1957) ja Hollywood Songbook (1938–1943). Eislerin lupaavan uran etenemistä Yhdysvalloissa haittasi kylmä sota, jonka aikana säveltäjä päätyi Hollywoodin mustalle listalle. Palattuaan Saksaan säveltäjä asettui Itä-Berliiniin ja sävelsi Itä-Saksan kansallislaulun ”Auferstanden aus Ruinen”.
Bertolt Brechtin kuoleman jälkeen Eislerin loppuelämää varjostivat masennus ja heikentynyt fyysinen terveydentila. Hän kuoli Itä-Berliinissä 64-vuotiaana.
Kirjallisia teoksia

Theodore Adornon kanssa: Composing for the Films. New York: 1947, 1994.
Reden und Aufsätze. Berliini: 1959.
H. Bungen kanssa: Fragen Sie mehr über Brecht: Hanns Eisler in Gesprach. München: 1970.
Materialen zu einer Dialektik der Musik. Berliini: 1973.
Musik und Politik, toim. G. Mayer. Berliini: 1973.
A Rebel in Music: Selected Writings, toim. Manfred Grabs. New York: 1978.
Kirjallisuutta

Weber, Horst: ”I am not a hero, I am a composer”: Hanns Eisler in Hollywood.  Hildesheim:  Georg Olms Verlag, 2012.  ISBN 978-3-487-14787-1
Wißmann, Friederike: Hanns Eisler: Komponist. Weltbürger. Revolutionär.  München:  Edition Elke Heidenreich bei C. Bertelsmann, 2012.  ISBN 978-3-570-58029-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hanns Eisler Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat 2  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  BRAHMS  Discography of American Historical Recordings  LexM  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Will Eisner

| Will Eisner |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  William Erwin Eisner
Syntynyt: 6. maaliskuuta 1917
Kuollut: 3. tammikuuta 2005 (87 vuotta)
Taiteilija
Salanimi:  Willis Rensie, Mr. Heck, W. Morgan Thomas, Erwin Willis ja Ford Davies
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
willeisner.com
William Erwin "Will" Eisner (6. maaliskuuta 1917 – 3. tammikuuta 2005) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, jota pidetään yhtenä tärkeimmistä sarjakuvan kehittäjistä. Hänen tunnetuin sarjakuvansa on rikossarja The Spirit, mutta sen lisäksi hän piirsi ja kirjoitti useita sarjakuvaromaaneja, jotka sijoittuivat hänen oman lapsuutensa tavoin New Yorkin juutalaissiirtolaisten vuokrakasarmeihin.