stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pronssikauden meripihkakauppa
Historiaa > Tuotanto

Itämeren ja Pohjanmeren meripihkaesiintymät ovat noin 50 miljoonaa vuotta vanhat ja ne sijaitsevat sekä maaperässä että merenpohjassa, minne jääkauden jäätikön virtaus on ne irrottanut paikallisesta kivestä. Meripihkan tiheys on 1,05–1,096 g/cm3, joten meriveden noste keventää sitä ja myrskyjen aikana meriveden virtaukset ja aallokon voima tuo meripihkakappaleita merenrantaan. Sieltä ihmiset ovat niitä löytäneet ja keränneet talteen. Euroopan parhaita keräilyrantoja löytyy Etelä-Britanniasta, Länsi-Jyllannista ja Itämeren kaakkoisrannoilta.
Kivikaudella meripihkaa on keräilty rannoilta näissä kolmessa kohteessa ja sillä on silloinkin ollut kaupallista arvoa. Meripihkaa on löydetty satojen kilometrien päässä löytöpaikoistaan vainajien hauta-antimina. Arkeologiset löytöjen alkuperä on mahdollista paikallistaa meripihkan sisältämien karboksyylihappojen määrän mukaan. Pohjoiset meripihkat sisältävät enemmän happoja kuin Välimeren eteläiset meripihkat. Tehdyt kemialliset analyysit kertovat, että valtaosa Välimeren ympäristön kulttuurien meripihkasta on ollut pohjoista alkuperää. Välimeren meripihkaesiintymät on ilmeisesti otettu voimalliseen tuotantoon vasta rautakaudella.
Historiaa > Kaupan hyödyke

Koska meripihka oli kevyttä, se oli ideaalinen raaka-aine kaukokaupalle. Se on ollut lasimaisena aineena kaunis ja kevyt korumateriaali kantaa, ja se on varautunut helposti sähköisesti ja kipinöinyt pimeässä. Sen kysyntä on laajan markkina-alueen johdosta ollut aina suuri. Sitä on löydetty kivikauden löytöpaikoilta hyvin laajalta alueelta, joten se voidaan ajatella olleen pronssikaudella kaikkialla tunnettu materiaali. Tämän vuoksi ei olekaan yllättävää, että sen pronssikauden aikainen kauppa on ollut intensiivistä.
Meripihkalla ei ole ollut suurta käytännön merkitystä toisin kuin esimerkiksi pronssilla. Tiedetään kuitenkin, osin Hippokrateen (460–377 eaa.) kertomana, että ainakin rautakaudella siitä jauhettiin lääkettä moniin vaivoihin, sillä ajateltiin olevan koruna kantajalleen positiivisia terveydellisiä vaikutuksia ja sen sähköiset ominaisuudet edesauttoivat tätä vaikutelmaa. Kaikki kirjalliset tiedot tulevat pronssikauden jälkeiseltä rautakaudelta, mutta ne lienevät kuitenkin vanhempia tietoja kuin esittäjänsä.
Meripihkan arvostusta Välimeren itärannikoilla ilmaisee suhdeluvut 1:2:200, missä suhteessa arvostettiin kulta:hopea:kupari. Suhdelukujen mukaan 1 kilogramma kultaa vastasi 200 kilogrammaa kuparia. Meripihka vastasi likimain kullan painoarvoa ainakin Palestiinassa ja Egyptissä.
Pronssikauden meripihkakaupan piirteitä > Primus motor sijaitsi Välimerellä

Vaikka meripihkalla oli käyty kauppaa Britanniassa, Jyllannissa ja Itämerellä myöhäisellä neoliittisella kivikaudellakin, oli sen intensiivisin vaihe juuri alkamassa. Pronssikaudella toimi jo Välimeren itäosissa kaupunkivaltioiden ylläpitämä kauppaverkosto, joka välitti pronssikaudella pääasiassa viljaa, kankaita, ylellisyystarvikkeita, erilaisia metalleja ja metalliesineitä. Sen kauppaverkosto kykeni välittämään aikaisempaa suuremman määrän meripihkaa. Etelä-Britannian pääsy mukaan tähän kauppaverkostoon johtui sen laajoista tinan varannoista. Sem etelärannikoilla oli myös meripihkaa, jota kaupattiin etelään Iberiaan ja Välimerelle. Kauppiaina olivat tuolloin ilmeisesti Egeanmeren kulttuurien laivastot. Kaupan vuoksi Britanniassa opittiin valmistamaan pronssiesineitä 2300 eaa. alkaen. Arkeologiset todisteet suorasta kaupankäynnistä ovat kuitenkin hatarammalla pohjalla verrattuna Jyllannin meripihkakauppaan eikä Britanniaan tulevista kauppareiteistä ole täyttä varmuutta. Tiedetään kuitenkin, että myöhemmin foinikialaiset ovat purjehtineet Atlantin kautta suoraan Etelä-Britanniaan käydäkseen siellä kauppaa. Tanskan meripihkan reiteistä on todisteina kemialliset analyysit, joiden perusteella meripihkan alkuperäalueet voidaan rajata. Erityinen suora todiste tanskalaisesta meripihkasta kaupantekovälineenä löytyi Uluburunin hylyn tutkimuksissa. Sieltä löytyi useita meripihkan kaulanauhoja.
Pronssikauden meripihkakaupan piirteitä > Britannian läntinen merireitti

Etelä-Britanniassa sijaitsi Cornwallissa ja Devonissa laajat tinaa sisältävät alueet, jotka kiinnostivat Keski-Euroopan ja Välimeren kauppakaupunkeja. Meripihkaa löytyy myös Iberiasta Sierra Morenan kuparialueilla kuten esimerkiksi Los Millaresin kulttuurissa ja nykyisen Portugalin Alcalásta.
Koska Välimeren kauppaa käytiin kauppalaivaston avulla, voidaan ajatella myös sitä mahdollisuutta, että laivat olisivat hakeneet meripihkan Tanskasta. Yhdessä jokipurjehduksen kanssa meripurjehdus olisi toiminut joidenkin etappien välillä. Etuna olisi siten laivojen suuret kantavuudet, mikä olisi tehostanut kaupankäyntiä. Kun pronssikausi alkoi Brittein saarilla noin 2100 eaa., johtui se todennäköisesti siellä louhittavan tinan vuoksi. Tästä oli matkana enää lyhyt matka Tanskaan, mutta ajallisesti sen ottaminen kesti yli 300 vuotta. Tanskan arvokkain kauppa-artikkeli meripihka vei vain vähän tilaa ja sitä saattoi kuljettaa sekä merilaivoilla että jokiveneillä. Esitetyn teorian mukaan, Skandinavian kauppa Välimeren suuntaan alkoi merilaivojen ilmaannuttua sinne. Todisteena tästä käytetään ruotsalaisia kalliopiirroksia, joiden laivat muistuttavat hyvin paljon sekä Välimeren laivoja että myös Välimeren kalliopiirroksien laivoja. Toisaalta, emme edelleenkään tiedä varmasti millaisia olivat pronssikauden alussa skandinaaviset laivat. Yhtään sellaista ei ole vieläkään löydetty, mutta Pohjois-Norjasta löydetyt pronssiajan kalliopiirrokset laivoista arvellaan esittävän nahkapohjaisia veneitä.
Pronssikauden meripihkakaupan piirteitä > Eteläinen maareitti vaihtuu kaakkoiseen reittiin

Pohjoisen meripihkaa kulkeutui pronssikauden alussa (Monteliuksen periodit I–II) heti Tonavalle asti. Kauppa katkesi noin 1300 eaa. (Monteliuksen periodi III) Uurnakenttäkulttuurin leviämiseen ja eri väestöjen ylikansoituksesta alkaneisiin sotiin. Samalla alkoivat myös hyökkäykset Meklenburgin alueelle, joka on ollut Skandinaavisen pronssikauden kulttuurin eteläreunaa. Myös Alppien pohjoispuolella sijainneet kaupan keskukset olivat tuohon aikaan linnoittautuneet ja lopulta ne oli myös valloitettu. Kauppa etelään katkesi ja sen kaakkoon päin toimiva haara vahvistui nyt valtareitiksi. Alueella sijaitsivat Uurnakenttäkulttuurin sydänmaat ja pronssin tuotantoalueet. Alueella oli paljon kuparin ja tinan tuotantoa ja pohjoisen meripihkakauppa suuntautui siksi sinne. Meripihkalle vaihtokaupassa annettavien pronssiesineiden tyyli vaihtui. Meripihkalla ostettiin uudentyyppisiä aseita, pronssiesineitä sekä myös pronssiharkkoja. Vaikka vaihtokaupassa käytettiin myös kultaesineitä, ei meripihkaa ole löydetty kullan tuotantoalueilta Transylvaaniasta.
Pronssikauden meripihkakaupan piirteitä > Itämeren meripihkan kauppareitti

Itämeren meripihka näytteli myöhäisellä kivikaudella kaupallisesti tärkeää osaa. Kauppa suuntautui vielä pronssikauden alussa sekä Laatokan seuduille että Keski-Euroopan suuntaan. Sen volyymi oli kuitenkin pieni, koska Jyllannin kauppa dominoi silloin niitä markkinoita voimakkaasti. Kun Jyllannin kauppaketju hiipuu pronssikauden loppupuolella, alkaa myös Itämeren meripihka kiinnostaa eteläistä kauppaverkkoa ja silloin alkaa voimakas meripihkan kauppareitti myös täältä. Se jatkuukin voimakkaana rautakaudellakin.
Rariteettikomitea

Rariteettikomitea on suomalainen ornitologian asiantuntijoiden muodostama ryhmä, joka tarkastaa valtakunnallisesti tärkeät ja harvinaiset lintuhavainnot. Se on yksi BirdLife Suomen toimikunnista.
Rariteettikomitea eli RK perustettiin vuonna 1975 BirdLifen edeltäjän Suomen Lintutieteellisen Yhdistyksen alaisuuteen. Ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Olavi Hildén, sihteerinä Karno Mikkola, jäseninä Kalevi Malmström, Rauno Tenovuo ja Kari Vepsäläinen. Ensimmäinen katsaus julkaistiin Lintumiehen numerossa 2/1978. Siinä käsiteltiin vuoden 1976 havainnot.
Komitean puheenjohtaja on Petri Lampila ja sihteeri Tero Toivanen.
Valtakunnallisen RK:n lisäksi lintuharrastajilla on aluerariteettikomiteoita (ARK), jotka tarkastavat alueellisesti tärkeät lintuhavainnot.
Reidar Sandal

| Reidar Sandal |
| --- | --- |
 Sandal vuonna 2017.
Norjan kirkko-, opetus- ja tutkimusministeri
 Brundtlandin III ja Jaglandin hallitus 22. joulukuuta 1995 – 17. lokakuuta 1997  
Edeltäjä:  Gudmund Hernes
Seuraaja:  Jon Lilletun
Suurkäräjäedustaja
 Sognin ja Fjordanen vaalipiiri 1990–2009  
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1949 (ikä 75) Vågsøy, Norja
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Reidar Sandal (s. 24. maaliskuuta 1949 Vågsøy) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän on istunut suurkäräjillä vuosina 1990–2009 sekä toiminut Norjan kirkko-, opetus- ja tutkimusministerinä 1995–1997.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reidar Sandal Wikimedia Commonsissa
Reidar Sandal Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
Rauman taidemuseo

Rauman taidemuseo
Rauman taidemuseo (ruots. Raumo konstmuseum) sijaitsee Vanhassa Raumassa vuonna 1795 rakennetussa Pinnalan talossa. Rauman taidemuseo toimi säätiönä vuosien 1969–2018 ajan. Rauman kulttuuripalvelut, Rauman museo ja Rauman taidemuseo yhdistettiin 1. tammikuuta 2019 alkaen Rauman kulttuuri- ja museopalvelut yksiköksi. Rauman taidemuseota hallinnoi Rauman kaupunki.
Museon yhteydessä on myös museokauppa, jonka tuotevalikoimaan kuuluu muun muuassa museokaupan omia tuotteita, taidekortteja, näyttelyjulkaisuja sekä erilaisia taiteilijoiden tekemiä koruja.
Historia

Vuonna 1962 perustettu Rauman taideyhdistys toivoi seudulle taidemuseota, ja vuonna 1969 taidemaalari Alpo Sarava teki aloitteen ehdottaen museolle paikkaa Hauenguanon aukion laidalla sijaitseviin Pinnalan rakennuksiin. Päämäärän saavuttamiseksi perustettiin Rauman taidemuseon säätiö. Samana vuonna päätettiin, että Pinnalan rakennukset korjattaisiin museokäyttöön arkkitehti Leevi Nurmen johdolla.
Museo avattiin vuoden 1970 joulukuussa. Seuraavana kesänä oli vuorossa talletussopimus Ateneumin taidemuseon kanssa. Näin museo sai 18 suomalaista 1800-luvun teosta. Vuonna 1974 museo otettiin Suomen museoliiton jäseneksi.
Intendentit

Alpo Sarava 1969–1981
Juhani Mylläri 1981–1985
Janne Koski 1986–2019
Heta Kaisto 2019–
Museonjohtajat

Risto Kupari 2019–
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto Rauman taidemuseo.
Ram Naik

| Ram Naik |
| --- | --- |

Uttar Pradeshin kuvernööri
 22. heinäkuuta 2014 – 28. heinäkuuta 2019  
Edeltäjä:  Aziz Qureshi
Seuraaja:  Anandiben Patel
Intian öljyministeri
 1999–2004  
Seuraaja:  Mani Shankar Aiyar
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. huhtikuuta 1934 (ikä 90) Atpadi, Brittiläinen Intia
Tiedot
Puolue:  Intian kansanpuolue
Ram Naik (s. 16. huhtikuuta 1934) on intialainen poliitikko, joka on toiminut maansa öljyministerinä vuosina 1999–2004. Uttar Pradeshin osavaltion kuvernöörinä hän toimi vuosina 2014–2019.
Hän edustaa Intian kansanpuoluetta ja on ajanut läpi useita nationalistisia uudistuksia. Naikin mukaan Allahabadin nimeäminen Prayagrajiksi oli hänen ideansa. Toinen kaupunki, jonka nimen hän on pyrkinyt hindulaistamaan on Sultanpur, josta hän suunnitteli Kush Bhawanpuria. Naikin mukaan Raman poika Kush perusti kyseisen kaupungin. Naik on esittänyt vaatimuksia myös yliopisto-opiskelijoiden pukujen intialaistamiseksi.
Hänen kirjoittamansa marathinkielinen omaelämäkerta on käännetty kymmenelle kielelle, muun muassa englanniksi ja saksaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ram Naik Wikimedia Commonsissa
Intian parlamentin alahuoneen profiili (arkistoitu)
Región Autónoma de la Costa Caribe Norte

Región Autónoma de la Costa Caribe Norte (lyhennetään RACCN) on Nicaraguassa sijaitseva itsehallinnollinen alue, jonka pinta-ala on 32,159 km². Sen pääkaupunki on Puerto Cabezas eli Bilwi. Vuonna 2005 alueen asukasluku oli 249 700.
RACCNia ja rannikon eteläistä autonomista aluetta Región Autónoma del Atlántico Suria (RACCS) asuttavat pääasiassa alkuperäiskansoihin kuuluvat miskitot, kreolit, sumut, garifunat ja ramat. Perimältään ryhmät ovat intiaaneja ja afrokaribialaisia, ja he puhuvat omia kieliään, kreolienglantia ja espanjaa.
Kunnat

Bonanza
Prinzapolka
Puerto Cabezas (Bilwi)
Rosita
Siuna
Waslala
Waspam
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Región Autónoma de la Costa Caribe Norte Wikimedia Commonsissa
Nicaraguan departementit
| --- | --- |
Departementit:   Boaco  Carazo  Chinandega  Chontales  Estelí  Granada  Jinotega  León  Madriz  Managua  Masaya  Matagalpa  Nueva Segovia  Rivas  Río San Juan 
Autonomiset alueet:   RACCN  RACCS
Registratuura

Registratuura on historiassa aiemmin esiintynyt moniulotteinen käsite. Sana esiintyy myös kirjojen kansissa esimerkiksi Kuningas Juhanin III Registratuura vuodelta 1520. Näihin kirjoihin on koottu hallinnon kirjaukset eri vuosilta. Sanat pohjautuvat latinankielisiin nimiin regis = kuningas ja ratur = tulla esiin. Sanan voisi kääntää myös, kuninkaan tunnustukset. Sana esiintyy usein suku- tai historiantutkimuksessa, jos jonkun henkilön tiedot on kirjattu registratuuraan. Sillä tarkoitettiin myös kirjaamoa, joka on asiakirjahallintoa hoitava yksikkö. Joissain asiayhteyksissä sanalla tarkoitetaan myös kirjaus- eli arkistointitapaa. Asiakirjatallennuksessa on kehitetty aikojen saatossa loogisia kirjaustapoja tallentaa hallintoon liittyviä tietoja. Kehityksen taustalla on ollut hallinnon erkaantuminen vallanpitäjistä sekä tiedon määrän kasvu. Nykyterminä sana tarkoittaa arkistointia, arkistolaitosta tai niiden vuosijulkaisuja.
Historia

Vanhimmat tunnetut kirjaustavat on löydetty mesopotamialaisista savitauluista nuolenpääkirjoituksineen 2600-luvulta eaa. Kreikassa puiset ja paperiset sopimukset ja omistusasiakirjat tuli luovuttaa neuvoston arkistoon. Tärkeimmät asiakirjat kopioitiin lisäksi kiveen. Antiikin Roomassa virkamiehet sekä kauppiaat säilyttivät kivi- sekä myöhemmin papyrusasiakirjoja kotonaan. Tämän vuoksi asiakirjat tuhoutuivat helposti. Virkakauden jälkeen tiedot tallennettiin Aerariumiin eli keskuskirjaamoon. Tiedot kirjattiin juoksevalla numeroinnilla.
Keskiajalla asiakirjahallintoa hoiti päänsääntöisesti kirkko. Tuolloin asiakirjoja olivat ns. sinettiasiakirjat eli urkundit. Ne koostuivat etupäässä hallitsijoiden myöntämistä privilegioista ja lahjoituksista sekä tuomioistuinten päätöksistä. Myöhäiskeskiajan asiakirjoihin kuuluivat erilaiset rekisterit, kopiokirjat, kirjeet ja tiliasiakirjat. 1200-luvulle tultaessa Italiassa vakiintui asiakirjajulkisuuden periaate, mikä edellytti tehokkaampaa asiakirjojen käsittelyä.
Historia > Registratuuran synty

Arkistonmuodostus kehittyi ja eriytyi 1500- ja 1600-luvulla mm. Espanjassa sekä Saksassa. Arkistointiin otettiin käyttöön erilaisia menetelmiä.
Ensimmäinen näistä oli Sarja-aktijärjestelmä, jossa tiedot kerättiin aikajärjestykseen ottamatta huomioon niiden sisältöä.
Toinen järjestelmä oli Asia-aktijärjestelmä joka kehitettiin Saksassa. Siinä aikajärjestys korvattiin asiasisällön mukaisella järjestelmällä. Tuolloin otettiin käyttöön myös päiväkirjat sekä hakemistot, joiden avulla yksittäistä tietoa oli helpompi hakea. Kyseistä järjestelmää varten perustettiin erillinen yksikkö, registratuura eli kirjaamo. Lisäksi registratuuralle määrättiin ohjeistuksen jako virkamieskunnalle ja papistolle sekä julkisen tiedon kopiointi painettavaksi kirjasarjaksi vuosittain.
Ruotsissa alettiin kehittää 1600-luvun alkupuolen hallinnonuudistuksessa arkistointia. Järjestelmä tuli Suomeen ensimmäisenä vuonna 1635 maaherroille lähetetyssä ohjeessa asiakirjojen rekisteröinnistä ja arkistoinnista. Ohjeessa saapuneet ja lähteneet asiat ja asiakirjat kirjattiin diaariin, jotka oli pidettävä erillään toisistaan. Asiakirjat jaettiin kuuteen hallinnonalakohtaiseen ryhmään eli registratuuraan. Arkistointia varten lääninhallituksessa oli kuusi kaappia, yksi kutakin registratuuraa varten, jotka jakaantuivat useampiin laatikoihin.  Menneen vuoden kertyneestä aineistoista julkaistiin kirjasarja, jota painettiin eri tahojen saataville. Laitos keräsi myös Ruotsin historian aikana syntyneet aineistot registratuura kirjasarjoiksi. Näin tallennettiin myös tärkeät historian tiedot varmuus kopioiksi.
Myöhemmin registratuura sana poistui suomen kielestä. ja tilalle tulivat modernimmat sanat. Järjestelmä on edelleen käytössä nyky-yhteiskunnassa, joskin kehittyneemmässä muodossa.
Ram Jethmalani
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ram Jethmalani Wikimedia Commonsissa
Radek Haas

| Radek Haas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. helmikuuta 2000 (ikä 24) Karlovy Vary, Tšekki
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  oikea
Pituus:  190 cm
Paino:  80 kg
Seura
Seura:  BK Mladá Boleslav
Sarja:  Tipsport Extraliga
Pelinumero:  1
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2019–
Aik. seurat:  Ässät (SML)
Radek Haas (s. 5. helmikuuta 2000 Karlovy Vary, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkomaalivahti, joka edustaa kotimaassaan Extraliga-joukkue BK Mladá Boleslavia. Hänen hanskakätensä on oikea.
Ura > Seuraura

Haas on BK Mladá Boleslavin kasvatti. Hän siirtyi vain 17-vuotiaana kaudeksi 2017–2018 Suomeen ja Porin Ässien B-nuoriin.
Kaudella 2018–2019 Haas jakoi varsin tasaisesti Ässien A-nuorten torjuntavastuun Kasperi Kotkaniemen kanssa, mutta hänen vastuunsa kasvoi, kun Kotkaniemi nousi seuran SM-liigajoukkueeseen. Kun Ässät oli kaupannut Andreas Bernardin siirtotakarajalla ja Henri Kiviaho oli sivussa, nousi myös Haas SM-liigajoukkueeseen. Hänet merkittiin kakkosmaalivahdiksi Kasperi Kotkaniemelle 6. maaliskuuta 2019 otteluun Tapparaa vastaan. Haas debytoi aloittavana maalivahtina kuitenkin seuraavassa ottelussa 8. maaliskuuta 2019 vieraissa Vaasan Sportia vastaan. Hän torjui Ässien 4–3-tappioon päättyneessä ottelussa 31 kertaa. Mikaela Knip ja Noora Mylläri valitsivat Haasin ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Hän pelasi runkosarjan viimeisten kierrosten aikana kolmessa ottelussa, joista Haas aloitti kaksi.
Alkukaudella 2019–2020 Haas pelasi Ässien A-nuorissa viisi ottelua, kunnes lokakuussa 2019 hän palasi kotimaahansa ja kasvattajaseuransa BK Mladá Boleslavin Extraliga-joukkueeseen. Joukkueen maalivahtivalmentajana toimii Haasin isä Radek Sr. Nuorempi Haas hankittiin Mladá Boleslaviin ensisijaisesti paikkaamaan Jan Růžičkan loukkaantumista.
Ura > Maajoukkueura

Haas on pelannut viisi nuorten ja viisi poikien maaottelua.
Muuta

Haasin isä Radek Sr. toimii BK Mladá Boleslavin Extraliga-joukkueen maalivahtivalmentajana.
Rakentaja (lehti)

| Rakentaja |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  aikakauslehti
Julkaisija:  Rakennusliitto
ISSN:  ISSN 0355–8614
Päätoimittaja:  Johanna Hellsten
Ilmestymistiheys:  8 kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Rakennusliitto.fi/rakentaja-lehti/
Rakentaja on Rakennusliiton jäsenlehti. Lehti ilmestyy vuodesta 2020 alkaen 8 kertaa vuodessa, ja sen päätoimittaja on Johanna Hellsten.
Vuosina 1925–1930 Rakentajaa julkaisi Suomen Rakennustyöväen Liitto. Suomen Rakennustyöläisten Liitto alkoi julkaista samannimistä lehteä vuonna 1948.
Aiheesta muualla

Rakentaja-lehdet 1925–1930 (Kansalliskirjasto)
Raipparangaistus

Raipparangaistus Saksassa 1600-luvulla
Raipparangaistus on laissa säädetty tuomioistuimen määräämä  ruumiinrangaistus, jossa rangaistava yleensä sidotaan kiinni telineeseen ja hänen selkäänsä tai paljaita takamuksiaan lyödään tai piiskataan kepillä tai muulla välineellä.
Historia

Vielä 1800-luvulla raipparangaistus oli yleistä myös Euroopan ja Yhdysvaltain oikeusjärjestelmässä, mutta 1900-luvulla sen on katsottu olevan epäinhimillisen ja YK:n ihmisoikeuksien sekä kidutussopimuksen vastainen. Suomessa se poistettiin käytöstä, kun vuoden 1889 rikoslaki astui voimaan.
Raipparangaistus on edelleen voimassa monissa Afrikan ja Aasian maissa, muun muassa Malesiassa ja Singaporessa, jossa sitä pidetään tehokkaana välineenä torjua vandalismia, juopumus- ja väkivaltarikoksia. Myös viisumirikkomuksista ja laittomasta siirtolaisuudesta on tuomittu raipparangaistuksiin. On arvioitu, että raipparangaistuksia pannaan toimeen Singaporessa noin tuhat vuodessa.[lähde? ]
Historia > Suomessa

Ruotsi-Suomessa käytettiin raipparangaistusta varsin tavallisena muotona rikoksentekijöiden rankaisemiseen vielä kauan vuoden 1734 lain voimassaoloaikana; varsinaiset ruumiinrangaistukset – korvien, nenän, kielen tai käden poikkileikkaaminen tai silmän puhkaiseminen – tulivat sen nojalla kyseeseen vain kuolemanrangaistuksen kovennuksena. Raipparangaistukset pantiin toimeen julkisesti, ja ruoskimispaikat sijoitettiin kaupungeissa usein toreille ja maaseudulla yleisten teiden varsille. Kaakinmaan kaupunginosa Tampereella on saanut nimensä siellä 1800-luvun loppupuolelle saakka olleesta kaakinpuusta, johon pahantekijät sidottiin ruoskimisen ajaksi.
Aiemmin, vielä aina 1800-luvun lopulle asti, oli raippojen määrääminen Suomessa melko yleistä. Esimerkiksi Lappeenrannassa toimeenpantiin tiettävästi viimeinen raipparangaistus syksyllä 1887 karjavarkaudesta. Saattoi käydä niinkin, että hyvin köyhä henkilö joutui maksamaan sakkorangaistuksen raippojen muodossa. Tästä muodostui kansansanonta "Rikas maksaa rahallaan, köyhä selkänahallaan." Käytetty väline oli lakisääteisesti määrätty kaksimetrinen, suolavedessä liotettu koivuvitsa. Suolaveden tarkoituksena oli tulehdusten vähentäminen. Raipat annettiin pareittain. Lisäksi rangaistus oli julkisena näytöksenä suoritettu, joten sen suorittamista julkistettiin julkisin kuulutuksin.
Suomen vankiloissa käytettiin raippojen antamista sisäisenä kurinpitomenettelynä aina 1930-luvulle saakka. Menettely oli yksittäisenä rangaistusmuotona kaikkein ankarin sekä erittäin harvinainen, ja sen määräsi vankilan johtaja, joka myös rangaistuksen toimeenpanoa valvoi, muiden korkeiden vankilavirkailijoiden kuten lääkärin ja vankilapastorin kanssa yhteisesti.
Kakolan vankilan lääkärinä 1930-luvulla toiminut lääkintöneuvos Aleksis Tähkä kuvaa teoksessaan erästä vangille osoitettua raipparangaistuksen toteuttamista. Annettu raippamäärä oli 16 raipaniskua. Iskut annettiin pakaroille rottinkikepillä. Vanki sidottiin tiukasti kiinni puiseen rangaistuspenkkiin ennen täytäntöönpanoa. Pakaroille asetettiin ennen iskujen antamista kostutettu puhdas suojavaate, mahdollisesti tulevien haavojen infektoitumisen taikka ihon rikkoutumisen välttämistä varten. Samoin vangit silmät peitettiin vaateliinalla, jottei tämä pääsisi näkemään rankaisijaansa. Iskut antoi tuohon tehtävään määrätty iskuri eli vanginvartija. Rangaistuksen asteen kovuudesta kielii se, että tätä kyseenomaista vankia makuutettiin parin viikon ajan vatsallaan jälkeenpäin. Lisäksi iskuvammat saivat aktiivisesti hoitoa, kuten boorisalvaa ja kostutettuja kääreitä.
Kurinpitokeinona käytetty ruumiillinen kurittaminen Suomen vankiloissa kiellettiin vuonna 1944.
Aiheesta muualla

Judicial corporal punishment in Singapore, Malaysia and Brunei
90-vuotiaan Suomen tarinoita. Dariastidning. Arkistoitu 2.5.2013.
Mikä oli Turun putimies?, Hakkapeliitta, 09.11.1937, nro 45, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot