stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalle Hämäläinen
Elämä

Kuopion pitäjän Hakkaralassa syntyneen Hämäläisen vanhemmat olivat Nilsiästä kotoisin ollut maanviljelijä Petteri Hämäläinen (s. 1843) ja Maaningassa syntynyt Sofia Snellman (1857−1935). Hän työskenteli maatöiden lisäksi muun muassa Saastamoisen rullatehtaalla ja osallistui vuonna 1903 kutsuntalakkoon. Aseistakieltäytymisen johdosta Hämäläinen menetti mahdollisuuden kaavailemaansa työuraan valtion palveluksessa rautateillä tai postissa.
Lähdettyään sosialidemokraattiseen työväenliikkeeseen Hämäläinen oli toimittajana Kansan Tahdossa 1906–1907, Savon Työmiehessä 1907–1911 ja Työmiehessä 1911–1918. Vuonna 1907 hänet valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Hämäläinen oli kansanedustajana yhtäjaksoisesti vuoteen 1914 saakka. Oulussa asunut Hämäläinen valittiin aluksi Oulun eteläisestä vaalipiiristä ja Kuopioon muutettuaan Kuopion läntisestä vaalipiiristä.
Sisällissodan aikana Hämäläinen työskenteli Helsingissä Työmiehen toimituksessa. Helmikuun alussa hänet valittiin SDP:n uuteen puoluetoimikuntaan, mutta Hämäläinen ei ottanut tehtävää vastaan, koska häneltä ei oltu kysytty suostumusta. Sodan loppuvaiheessa Hämäläinen pakeni Neuvosto-Venäjälle ja liittyi kesäkuussa 1918 Muurmannin legioonaan. Kun legioona hajotettiin kesällä 1919, Hämäläinen oli yksi sen johtohahmoina pidetyistä henkilöistä, joilta Suomen viranomaiset eväsivät maahanpääsyn. Hämäläinen sai lopulta turvapaikan Kanadasta, jossa hän 1920-luvulla asui ainakin Manitobassa ja Ontariossa. Hämäläinen palasi Suomeen syksyllä 1927 ja työskenteli Kotkassa ilmestyneen Eteenpäin-lehden päätoimittajana 1928–1931. Lisäksi hän kirjoitti lehteen pakinoita nimimerkillä ”Siktus”. Hämäläinen oli myös Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen. Hämäläinen eli viimeiset vuotensa Nuppulinnassa ja kuoli Helsingissä 72-vuotiaana marraskuussa 1953.
Perhe

Kalle Hämäläisen veli oli juristi ja edistyspuolueen poliitikko Juho Hämäläinen. Hänen toinen veljensä Vilho Hämäläinen (s. 1876) oli 1920-luvun alussa mukana kommunistisen SSTP:n toiminnassa.
Teokset

Kertomus Kuopion työväenyhdistyksen 15-vuotisesta toiminnasta vv. 1889–1904.  Helsinki:  Työväen kirjapaino, 1904.
Tilaton väestö ja työväenliike.  Helsinki:  Työväen sanomalehti, 1906.
Bauer, Otto: Kallis aika : johdatus sosialidemokratian talouspolitiikkaan.  Suomentanut Kalle Hämäläinen. Helsinki:  Työväen sanomalehti, 1916.
Nykyaikainen elämänkäsitys : aatteellisen murroskauden ilmiöitä ja kysymyksiä.  (Nimellä Kalervo Juursaari)  Mikkeli:  tekijä, 1938.
Hämäläinen, Kalle (toim.): Voimistelu- ja urheiluseura Koitto 1929-1939.  Mikkeli:  Voimistelu- ja urheiluseura Koitto, 1939.
Sosialistinen ulkopolitiikka : piirteitä Suomen ja Neuvostoliiton välisistä suhteista historian valotuksessa.  Helsinki:  Tammi, 1946.
Anna-Liisa Hyvönen

| Anna-Liisa Hyvönen |
| --- | --- |
 Hyvönen vuonna 1966.
Kansanedustaja
 22.1.1972–30.9.1980  
Ryhmä/puolue:  SKDL
Vaalipiiri:  Helsinki
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1926 Helsinki
Kuollut: 1. joulukuuta 2021 (95 vuotta) Helsinki
Ammatti:  pääsihteeri
Arvonimi: kaupunkineuvos
Anna-Liisa Hyvönen (o.s. Mäntykoski; 29. heinäkuuta 1926 Helsinki – 1. joulukuuta 2021 Helsinki.) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1972–1980 ja Helsingin apulaiskaupunginjohtajana 1980–1989. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Helsingin Kalliossa vasemmistolaiseen perheeseen syntyneen Hyvösen isä oli kauppias ja äiti kirjanpitäjä. 1930-luvulla isä oli poliittisena vankina Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, jolloin kahdeksanvuotias Hyvönen joutui hoitamaan sisaruksiaan äidin elättäessä perhettä pyykkärinä. Jatkosodan aikana molemmat vanhemmat olivat turvasäilössä liityttyään Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuraan. Hyvönen joutui tuolloin huolehtimaan kolmesta pikkuveljestään, kunnes he joutuivat joksikin aikaa sotalapsiksi Ruotsiin. Hyvönen lähetti äidilleen kirjeitä, joiden myötä hänet tunnettiin poliittisten vankien keskuudessa ”Mäntykosken Lilinä”. Sodan aikana hän avusti myös Helsingin seudulla piileskelleitä kommunisteja, kuten sabotaaseja tehnyttä Veikko Pöystiä. Hyvönen opiskeli vapaaoppilaana Tyttönormaalilyseossa ja jatkoi iltalukiossa työskennellen samalla Helsingin kaupungin huoneenvuokralautakunnan kanslistina. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1946 ja opiskeli sen jälkeen neljä vuotta kieliä Helsingin yliopistossa.
Elämä > Politiikassa

Hyvönen aloitti poliittisen toimintansa jo ennen jatkosotaa sosiaalidemokraattisessa raittiusliikkeessä. Sodan päätyttyä Hyvönen liittyi SKP:n jäseneksi Hertta Kuusisen suosittelemana. Marraskuussa 1944 hänet kutsuttiin perustamaan Suomen Demokraattista Nuorisoliittoa. Hyvönen työskenteli järjestötehtävissä SDNL:ssä 1945–1946 ja 1953–1959, Demokraattisen nuorison maailmanliiton Skandinavian sihteerinä Pariisissa ja Budapestissä 1950–1953, Suomen Rauhanpuolustajien järjestösihteerinä 1955, SKP:n kulttuurisihteerinä 1959–1968 sekä SNDL:n pääsihteerinä 1968–1977. Naisliikkeeseen Hyvönen on kertonut joutuneensa vasten tahtoaan ehkäisemään vähemmistöläisyyden etenemistä SKP:n liittokokouksessa.
Hyvönen kuului SKP:n keskuskomiteaan vuosina 1963–1981 ja sen poliittiseen toimikuntaan 1965–1981.lähde?
Hyvönen aloitti poliittisen itsekritiikin Josif Stalinin kuoleman ja Unkarin kansannousun jälkeen lähestyen ajatuksissaan Italian kommunistisen puolueessa esitettyjä näkemyksiä. Hyvönen oli 1960-luvulla SKP:n radikaaleimpia uudistajia ja vankasti enemmistön puolella  ja oli muun muassa ajamassa  SKP:n 50-vuotisjuhlien perumista vuonna 1968 heti Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen.
Hyvönen valittiin kansanedustajaksi vuoden 1972 eduskuntavaaleissa. Syksyllä 1980 hän siirtyi Helsingin kaupungin terveydenhuollosta vastaavaksi apulaiskaupunginjohtajaksi ollen ensimmäinen tehtävään valittu nainen. Hyvösen johdolla Helsinkiin perustettiin muun muassa 15 terveysasemaa sekä parannettiin mielenterveysongelmaisten avohoitoa. Vuonna 1998 Hyvöselle myönnettiin kaupunkineuvoksen arvonimi.
Yksityiselämä

Hyvönen puoliso oli muun muassa Helsingin kaupungin eläkejohtajana toiminut Paavo Hyvönen (1924–2011), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1952. Paavo Hyvösen isä oli tunnettu kommunisti Antti Hyvönen. Pariskunnalle syntyi kolme poikaa.
Aiheesta muualla

Anna-Liisa Hyvösen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1972–1975 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (37):  Aitio  Alenius  Björklund  Ekorre (1974–1975)  Haapanen (1974–1975)  Honkonen  Hyvönen  Jokinen  Juvela  Järvenpää  Kantola  Kivistö  Kock (1972–1974)  Korpinen  Koskenniemi  Koskinen  Laine  Lehmonen  Liedes  Mustonen  Männistö  Nieminen  Niskanen  Puhakka  Pulkkinen  Rekonen  Rosnell  Rytkönen  Räsänen  Saarinen  Saarto  Salla  Salmi  Sinisalo  Tamminen  Tiekso (1972–1974)  Tuominen  Weckman  Åsvik 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1975–1979 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (40):  Aitio (1975–1977)  Alenius (1975–1977)  Alppi (1976–1979)  Björklund  Ekorre  Hjerppe (1975–1978)  Hongisto (1978–1979)  Honkonen  Hyvönen  Jokinen  Jokiniemi  Juvela  Järvenpää  Kainulainen  Kivistö  Koskenniemi  Koskinen  Laine  Lehmonen  Liedes  Merisaari (1975–1978†)  Mustonen  Männistö  Niskanen  Peltola (1977–1979)  Puhakka  Pulkkinen (1975–1977†)  Rekonen  Rosnell  Ruotsalainen  Rytkönen (1978–1979)  Räsänen  Saarinen  Saarto  Sinisalo  Stenius  Suomi (1977–1979)  Talvitie  Tamminen  Tennilä  Tuominen  Uitto  Wahlström  Weckman (1975–1976)  Vepsäläinen  Vähäkangas (1978–1979) 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1979–1983 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (35):  Alppi  Astala  Björklund (1979–1982)  Ekorre  Hirvelä  Hyvönen (1979–1980)  Jokinen  Jokiniemi  Juvela  Järvenpää  Kainulainen (1982–1983)  Kemppainen  Kivistö  Koskenniemi  Koskinen  Kuoppa  Laine  Liedes  Mattsson  Männistö  Niskanen  Peltola (1980–1983)  Puhakka  Pursiainen  Rosnell  Ruotsalainen  Rytkönen  Saarinen  Saarto  Salminen  Säilynoja  Söderström  Tamminen  Tennilä  Toiviainen  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Uudestisyntyminen

Uudestisyntyminen tarkoittaa protestanttisen kristinuskon teologiassalähde? hengellistä uudestisyntymistä ja uuden kristillisen elämän alkua, kun ihminen ottaa vastaan Jeesuksen Messiaana ja vastaanottaa Pyhän Hengen.lähde? Termi on peräisin Johanneksen evankeliumista, jossa Jeesus sanoo: ”Totisesti, totisesti minä sanon sinulle: joka ei synny uudesti, ylhäältä, se ei voi nähdä Jumalan valtakuntaa”.tarvitaan parempi lähde
Termiä käytetään erityisesti evankelikalismissa ja helluntailaisuudessa. Uudestisyntyminen liitetään joissakin kristinuskon opinsuunnissa kasteeseen, joka nähdään hengellisen uudestisyntymisen fyysisenä todistuksena. Läheskään kaikki kristinuskon opinsuunnat eivät kuitenkaan hyväksy tuollaista näkemystä uudestisyntymisen ja kasteen suhteesta. Esimerkiksi vanhoillislestadiolaiset uskovat hengellisen uudestisyntymisen tapahtuvan ainoastaan elävässä uskossa olevan uskovaisen (jossa on Pyhä Henki) julistaman synninpäästön kautta, joka perustuu ”Herran Jeesuksen Kristuksen sovitustyöhön, Kristuksen ylösnousemukseen ja Kristuksen vanhurskauteen, sekä Kristuksen ylösnousemuksen voimaan ja Pyhän Hengen voimaan” (Synninpäästö on evankeliumin ydin). Hengellistä uudestaan syntymistä tarvitsevat hengellisesti kuolleet ihmiset eli ”epäuskoiset”, saadakseen synnit anteeksi ja osallisuuden Kristuksen vanhurskaudesta ja taivaskelpoisuuden ja Pyhän Hengen ja Jumalan lapseuden ja hengen uudistuksen ja pyhityksen.lähde?
Uudestisyntyminen liittyy näiden ryhmien mukaan myös pelastukseen. Se tarkoittaa siirtymistä pois tuomion alta Jumalan armoon. Uudestisyntyminen vaikuttaa sekä nykyiseen että tulevaan elämään. Nykyisessä elämässä ihmisen moraalinen elämä muuttuu, kun hän ryhtyy seuraamaan Jumalan tahtoa omassa elämässään. Uudestisyntymisessä kadotustuomio väistyy, ja ihminen pääsee tässä elämässä (armovaltakunta eli armontaivas maan päällä) ja myöhemmin myös tulevassa elämässään (kirkkauden valtakunta vanhurskasten levossa ja uusissa taivaissa ja uudessa maassa (”joissa vanhurskaus asuu”) osalliseksi Taivasten valtakunnasta.
Kritiikki

Professori Bart D. Ehrman sanoo, että Johanneksen evankeliumin sanat ”uudestisyntymisestä” ovat ongelmallisia koska evankeliumin alkukielessä sanalla uudestisyntyminen on monta merkitystä. Toinen ongelmakohta tulee esille kun raamatunjakeita irrotetaan dialogista ja suuremmista kokonaisuuksista.lähde tarkemmin?
Assemblées de Dieu de France

| Assemblées de Dieu de France |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  evankelikalismi
Teologia:  helluntaiherätys
Johtaja:  René Delattre
Yhteistyötahoja:   WAGF  CNEF  SEAGF 
Päätoimipaikka:  Léognan, Ranska
Perustettu:  1933
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Assemblées de Dieu de France (lyh. ADD) on ranskalainen helluntailainen kirkkokunta. Kirkko kuuluu kansainväliseen Assemblies of God-järjestöön. ADD:n piirissä toimii Ranskassa ja se merentakaisilla alueilla yhteensä 781 seurakuntaa, 870 pastoria sekä yli 40 000 jäsentä.
Historia

Helluntaialaisuus sai alkunsa Ranskassa 1800-luvun lopulla, kun Hélène Biolley perusti vuonna 1896 raittiushotelli-ravintolan Le Havreen metodistien ja baptistien tukemana. Helluntailaisten läsnäolosta Ranskassa raportoitiin jo vuonna 1907. Église du Havre ja Ruban Bleu tunnustettiin kansainvälisiksi helluntaikeskuksiksi vuodesta 1909 alkaen samoin kuin Michel Mastin johtama seurakunta Pariisissa. Ranskalais-skandinaavisessa keskuksessa järjestettiin 1920-luvulla Carl Neaserin johtamia jumalanpalveluksia.
Ranskalainen helluntailaisuus pääsi vauhtiin vuonna 1930, kun Douglas Scott ja Clarice Scott yöpyivät Le Havressa Biolleyn kutsutsta. Douglas Scott koki hengellisen heräämisen ja hänen tavoittekseen tuli Ranskan protestanttisten kirkkojen elvyttäminen. Helluntaiseurakuntia perustettiin Le Havreen, Roueniin, Liéviniin ja Lyoniin. Nämä seurakunnat liitettiin Assemblies of Godiin virallisesti vuonna 1933. Sittemmin kirkkokunta on laajentunut Manner-Ranskassa 650 paikkaan. Ranskan helluntailaiset ovat tukeneet lukuisia lähetysaloitteita ranskankielisissä maialmassa. Virallinen lähetystyöjaosto perustettiin vuonna 1957.
Aiheesta muualla

Kirkkokunnan verkkosivusto (ranskaksi)
Jansenismi

Cornelius Jansen (Jansenius).
Jansenismi oli vastaliike humanismille ja jesuiittojen molinismille. Se sai voimakkaita vaikutteita Augustinuksen ajatuksista. Sitä kehitti Cornelius Jansen (1585–1638) eli Jansenius, Ypresin piispa, teoksessaan Augustinus, joka ilmestyi 1640. Jansenismi oli katolisen kirkon sisällä vaikuttanut liike, tosin osa jansenisteista päätyi skismaan muun kirkon kanssa ja päätti perustaa oman kirkon.
Jansenismin alkuperä

Termi jansenismi liittyy Port-Royal-des-Champsin luostariin, josta tuli uuden teologisen ajattelun keskus. Nimitys oli vastustajien keksimä. Sitä käytettiin tarkoittamaan augustinolaisuutta, sellaisena kuin  Jansenius ja Jean Duvergier de Hauranne sen ymmärsivät ja tulkitsivat.
Jansenismin sijasta puhutaan nykyisin Port-Royalin augustinolaisuudesta. Tätä ajatusta levitti Ranskassa eritoten Jean Duvergier de Hauranne, joka tunnettiin myös nimellä abbé de Saint-Cyran. Hän oli Janseniuksen hyvä ystävä. He olivat molemmat opiskelleet ja tutkineet pitkään Bayonnen lähellä sijaitsevassa Cam-des-Pratsin luostarissa.
Kun Saint-Cyran valittiin Port-Royalin johtajaksi, hänen opettamansa augustinolaisuus sai otollisen maaperän kehittyäkseen henkiseksi liikkeeksi. Saint-Cyranin vaikutus ei rajoittunut ainoastaan Port-Royalin luostariin. Hänen suhteensa kirkonmiehiin, aatelisiin ja parlamentin jäseniin sekä koululaitokseen tekivät hänestä opillisen johtajan. Kardinaali Richelieu, joka oli aiemmin ollut hänen ystävänsä, suhtautui oppiin kriittisesti kuten katolinen kirkko ylipäänsäkin.
Saint-Cyran pidätettiin vuonna 1638 ja hän vietti lähes viisi vuotta vankeudessa Vincennesin linnassa. Hän kuoli muutama kuukausi vapauttamisensa jälkeen lokakuussa 1643.
Sain-Cyranin kuoleman jälkeen oppilaat ja ystävät pitivät augustinolaisuutta yllä julkaisemalla oppi-isänsä teoksia. Tähän päättyi Port-Royalin ensimmäinen kausi.
Jesuiitat ja jansenistit

Jansenistit ja jesuiitat taistelivat vilkkaasti toisiaan vastaan koko 1600-luvun. Heidän maailmankuvansa olivat täysin päinvastaiset: jesuiitat uskoivat ihmisen vapaaseen tahtoon, kun taas jansenistit olivat fatalisteja ja ajattelivat, että kaikki on ennalta määrättyä.
Jansenistit levittivät teorioitaan koulujen välityksellä ja heillä oli kuuluisia oppilaita kuten Jean Racine ja Blaise Pascal, joka vastusti tinkimättömällä tavallaan jesuiittoja, näin eritoten teoksessa Les Provinciales (1656), jossa hän syyttää jesuiittoja älyllisestä korruptiosta. Nämä teesit eivät miellyttäneet paavi Innocentius X:tä ja Ludvig XIV:tä, jotka halusivat yhdistää kristikunnan ja tuomita jansenismin ja protestanttisuuden. Maaliskuussa 1656 Ranskan hallitus määräsi suljettaviksi ns. petites écoles, joissa opinahjoissa jansenismin sanomaa oli levitetty. Kuningas osallistui itse parlamentin istuntoon eli käytti ns. lit de justice -oikeutta hyväkseen 19. joulukuuta 1656 ja hyväksyi tilaisuudessa paavi Aleksanteri VII bullan Ad Sacram, jossa virallisesti tuomittiin jansenistien ajatukset.
Kuningas määräsi 29. lokakuuta 1709 suljettavaksi Port-Royalin luostarin, ja jansenistiset munkit siirrettiin muualle. Vuonna 1711 luostari hävitettiin maan tasalle, jotta siitä ei olisi tullut pyhiinvaelluspaikkaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ludvig XIV ja jansenismi Voltairen näkemyksen mukaan (ranskaksi)
Amazonianaurinkoaratti

| Amazonianaurinkoaratti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Suku::  Viheraratit Aratinga
Laji::  maculata
Kaksiosainen nimi
 Aratinga maculata 

Katso myös
   Amazonianaurinkoaratti Wikispeciesissä   Amazonianaurinkoaratti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amazonianaurinkoaratti (Aratinga maculata) on viheraratteihin kuuluva papukaijalaji. Se luettiin aiemmin aurinkoaratin alalajiksi.
Koko ja ulkonäkö

Ulkonäöltään amazonianaurinkoaratti muistuttaa aurinkoarattia, mutta on tätä kalpeamman keltaisen sävyinen, ja amazonianaurinkoaratissa on enemmän vihreää.lähde?
Kooltaan se on tyypillinen viheraratti:lähde? pituutta nokasta pitkän pyrstön kärkeen on 30 cm ja painoa noin 120–130 g.
Joona Puhakka (tubettaja)

Joona Puhakka (s. 12. maaliskuuta 1998) on suomalainen tubettaja, joka tekee sisältöä KOUKUS-nimiselle kanavalle (aikaisemmin A-lapset) ystävänsä Roope Ranniston kanssa. Syyskuussa 2023 kanavalla oli 310 tuhatta tilaajaa. Vuonna 2014 Joona Puhakka voitti Roope Ranniston kanssa vuoden härökanava-palkinnon Tubeconissa.
Vuonna 2009 Puhakka oli mukana Ylen Jotain rajaa -sarjassa. Maaliskuussa 2020 Puhakka esiintyi Posse-ohjelmassa. Puhakka oli mukana Ylen tv-sarjassa Verta, hikeä ja t-paitoja, jossa neljä suomalaista vaikuttajaa tutustui vaateteollisuuteen Myanmarissa. Puhakka nähdään Myyrän toisella tuotantokaudella maaliskuussa 2021. Puhakka ja Rannisto ovat myös osallistuneet ohjelmaan Suomen hauskin tavis.
Joona Puhakka on näyttelijä Johanna Puhakan pikkuserkku.lähde?
Joona Puhakka on kavereidensa Roope Ranniston, Tuomas Mönkkösen sekä Olli Litmasen kanssa perustanut jalkapallojoukkueen vuonna 2022 nimeltä Gilla FC, joka toimi aluksi nimellä Aston Gilla.lähde?
Aiheesta muualla

KOUKUS YouTubessa
Piranha-liuos

Rikkihappo on toinen osa piranha-liuosta.
Vetyperoksidi on toinen osa piranha-liuosta.
Piranha-liuos on väkevän rikkihapon (H2SO4) ja vetyperoksidin (H2O2) seos, jota käytetään orgaanisten jäämien puhdistamiseen epäorgaanisilta pinnoilta. Liuos on erittäin voimakas hapetin ja muodostaa useimmille pinnoille hydroksyyliryhmiä (-OH), jotka tekevät pinnasta hydrofiilisen eli vettä puoleensa vetävän.
Piranha-liuos on, kuten nimikin jo kertoo, erittäin vaarallista käsitellä. Se syövyttää orgaanista materiaalia kuten ihoa ja muovia. Piranha-liuos voi myös räjähtää, jos sen sekaan joutuu orgaanista liuotinta, esimerkiksi asetonia. Piranha-liuos valmistetaan aina siten, että vetyperoksidi lisätään rikkihappoon, koska rikkihapon lisääminen vetyperoksidiin on huomattavasti vaarallisempaa. Rikkihapon ja vetyperoksidin seos voi lämmetä jopa yli 100 °C:een. Räjähdysvaaran vuoksi piranha-liuosta ei saa koskaan säilyttää, vaan se pitää tehdä juuri ennen käyttöä.
Piranha-liuos tunnetaan piikiekkojen puhdistuksessa myös SPM-pesuna.
Aiheesta muualla

Riina Janatuinen: Piilevyjen karakterisointi eri pesuprosessien jälkeen.  (Opinnäytetyö (AMK))  Turun ammattikorkeakoulu, 2012.  Teoksen verkkoversio (viitattu 8.11.2020).
Roomalainen tervehdys

Horatiusten vala, Jacques-Louis David vuodelta 1784.
Saksalaisen telakan työntekijät vuonna 1936 nostavat kätensä natsitervehdykseen yhtä miestä lukuun ottamatta.
Roomalainen tervehdys (ital. saluto romano) on tervehtimiseen tai kunnioituksen osoittamiseen käytetty ele, jossa oikea käsi nostetaan vilkutusasentoon ilman vilkutukseen kuuluvaa toistuvaa sivuttaisliikettä.
Roomalaisen tervehdyksen väitetään olleen antiikin roomalaisten sotilaallinen ja valtiollinen tevehdys, mutta tästä ei ole selkeitä todisteita. Käsitys on saattanut syntyä 1700-luvulla Ranskassa.
Renessanssin jälkeen tervehdyksen ovat ottaneet käyttöön monet tahot. Yhdysvalloissa tervehdys tunnettiin Bellamyn tervehdyksenä keksijänsä Francis Bellamyn mukaan. Bellamyn tervehdyksellä vannottiin uskollisuutta Yhdysvaltain lipulle muun muassa kouluissa. Italian fasistit ottivat roomalaisen tervehdyksen käyttöön vuoden 1920 tienoilla ja fasistien vallan aikana se oli laajassa käytössä. Fasistit omaksuivat tervehdyksen käytön kirjailija Gabriele D’Annunziolta, joka otti sen käyttöön vuonna 1919 johtaessaan italialaisten aktivistien tilapäisesti hallitsemaa Fiumen kaupunkivaltiota. D’Annunzio itse poimi sen ilmeisesti vuonna 1914 valmistuneesta, antiikin Roomaan sijoittuvasta italialaisesta historiallisesta spektaakkelielokuvasta Cabiria, jonka käsikirjoituksen laatimiseen hän itse oli osallistunut. Benito Mussolinin hallinto määräsi vuonna 1923 käyttämään roomalaista tervehdystä koulujen lipunnostoseremonioissa.
Natsi-Saksa seurasi perässä ja vuonna 1926 Kansallissosialistisen puolueen jäsenet alkoivat kättelyn sijaan tervehtiä toisiaan näin. Siitä lähtien se on tunnettu ”natsitervehdyksenä”. Eräät muut tahot, mukaan luettuna Yhdysvaltain koulut, lopettivat tällöin tervehdyksen käytön.
Toisen maailmansodan jälkeen roomalainen tervehdys on ollut käytössä muun muassa Chilen ja Syyrian puolustusvoimissa. Lisäksi Hizbollah käyttää sitä taistelijoidensa valatilaisuuksissa.
Mandariinikiina

| Mandariinikiina |
| --- | --- |
Oma nimi:  普通話/普通话 (Pǔtōnghuà), 官話/官话 (Guānhuà)
Muu nimi:  kiina, putonghua
Tiedot
Alue:  Pohjois-Kiina, Lounais-Kiina
Virallinen kieli:   Kiina  Taiwan  Singapore  Yhdistyneet kansakunnat
Puhujia:  960 miljoonaa
Sija:  1.
Kirjaimisto:  kiinalaiset merkit
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  sinotiibetiläiset kielet
Kieliryhmä:  siniittiset kielet
ISO 639-3:  cmn
 Ohje 
Mandariinikiinan puhuma-alue Kiinassa (1987). Kielen kahdeksan tai yhdeksän murreryhmää on merkitty eri värein.
Mandariinikiina eli mandariini (yksink.: 官话; perint.: 官話; pinyin: Guānhuà, ’byrokraattien kieli’) on siniittinen kieli, jota puhuu noin 920 miljoonaa ihmistä pääosin Itä-Aasiassa sekä kiinalaisyhteisöjen keskuudessa muualla maailmassa. Se on virallinen kieli Kiinan kansantasavallassa, Kiinan tasavallassa ja Singaporessa, ja se on kiinan kirjakielen pohja. Sen standardimuotoa kutsutaan Manner-Kiinassa nimellä pǔtōnghuà (kiin.: 普通话) ja Taiwanissa nimellä guóyǔ (kiin.: 國語).
Lähes miljardilla puhujallaan mandariinikiina on maailman puhutuin kieli. Sitä puhuu toisena kielenä noin 200 miljoonaa ihmistä.
Kielen nimi viittaa kiinalaiseen virkamieheen.
Virallinen asema

Mandariinikiina on Kiinan virallinen kieli. Yleiskieli tästä pohjoisesta kielestä tuli Kiinan tasavaltaa hallinneen Guomindang-puolueen päätöksestä 1920-luvulla nimellä guóyǔ, eli valtion kieli, millä nimellä se yhä tunnetaan Taiwanilla. Yleiskielen nimen sille antoivat kommunistit 1950-luvulla.
Kansan päivälehden mukaan vuonna 2004 mandariinikiinaa puhui äidinkielenään 53 prosenttia Kiinan väestöstä, mutta yli 40 prosenttia kansalaisista ei puhunut sitä lainkaan.  Mandariinikiina on opetuskieli kaikissa Kiinan oppilaitoksissa, joten sitä osataan heikoiten juuri vähän koulutetun väestön keskuudessa.