stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Happamuus

| --- | --- |

Erilaisten aineiden yleisiä pH-arvoja:
Aine: pH-arvo
Akkuhappo: <1,0
Vatsahappo: 2,0
Sitruunamehu: 2,4
Kolajuoma: 2,5
Etikka: 2,9
Appelsiini-/omenamehu: 3,5
Olut: 4,5
Kahvi: 5,0
Tee: 5,5
Happosade: < 5,6
Maito: 6,5
Tislattu vesi: 7,0
Ihmisen sylki: 6,5–7,4
Veri: 7,34–7,45
Merivesi: 8,0
Käsisaippua: 9,0–10,0
Ammoniakki: 11,5
Pyykinpesuaine: 12,5
Lipeä (NaOH): 13,5
Happamuus tarkoittaa positiivisten vetyionien (H+) (protonien) aktiivisuutta liuoksessa. Liuoksen happamuus ilmoitetaan yleisesti pH-arvona. Happamuutta aiheuttavat pääasiassa hapot ja emäkset. Hapot lisäävät vetyionien määrää liuoksessa ja emäkset vähentävät sitä.
Kun liuenneesta aineesta irtoaa vetyioneja ja ne tarttuvat liuoksen vesimolekyyleihin, vesimolekyyleistä muodostuu oksoniumioneja (H3O+). Kemiassa vetyjen aktiivisuudella tarkoitetaan pääasiassa oksoniumionin kykyä vaikuttaa muihin reaktioihin niiden ylimääräisellä vedyllä. Vety voi kuitenkin tarttua muihinkin aineisiin, joista se sitten vaikuttaa ympäristön reaktioihin. Kun huomioidaan liuoksen kaikkien vetyionien aktiivisuus, saadaan selville vesiliuoksen happamuus.
Suomalaisessa kouluopetuksessa käytetään happamuuden määrityksessä oksoniumionin konsentraatiota. Sen antama kuva hapon reaktiokyvystä liuoksissa on totuudenmukainen vain laimeissa liuoksissa. Vahvoissa liuoksissa happojen luovuttaman vedyn todellista toimintakykyä kuvaa parhaiten aktiivisuuden määritelmä. Jatko-opinnoissa käytetäänkin usein juuri aktiivisuuteen perustuvaa määritelmää.
Happamuuden taustaa > Historiaa

Happamuus ja emäksisyys (myös alkalisuus) ovat kemiassa vanhoja käsitteitä, jotka perustuivat ensiksi kemistin makuaistimukseen. Happojen ja emästen olemuksesta syntyi monia teorioita, mutta vasta ruotsalaisen Svante Arrheniuksen (1859–1927) käyttämä vetyionin käsite toi ilmiölle modernin näkökulman. Hänen mukaansa ”happo luovuttaa vetyioneita ja emäs hydroksidi-ioneita”. Arrhenius rajoitti emäkset vain hydroksidi-ionin kantaviksi ioniyhdisteiksi. Nykyaikaisen happo-emäs-teorian ottivat toisistaan tietämättä käyttöönsä vuonna 1923 tanskalainen Johannes Brønsted (1879–1947) ja englantilainen Thomas Lowry (1874–1936). Nykyään Brønsted–Lowry-periaatteena tunnetussa teoriassa esitettiin, että ”hapot ovat vetyionien (eli protonien) luovuttajia ja emäkset niiden vastaanottajia”.
Søren Peder Lauritz Sørensen (1868–1939) esitti vuonna 1909, että happamuuden määrää kuvaisi oksoniumkonsentraatiota paremmin sen logaritmin vastaluku, jonka hän merkitsi pH. Tämä happamuustaso eli lyhyemmin myös happamuus merkitään nykyään lyhenteellä pH. Merkinnän pH etukirjain p eli potenz on saksaa ja tarkoittaa vahvuutta ja kirjain H tarkoittaa vetyionia (H+). Toisinaan lyhenteen sanotaan tulevan latinan sanoista pondus hydrogenii eli vedyn potentiaali.
Happamuuden taustaa > Happo-emäsreaktiot

Happo-emäsreaktiossa happo luovuttaa emäkselle vetyionin, mikä on happo-emäs-reaktioiden perusajatus. Reaktioihin osallistuvia aineita kutsutaan protolyyteiksi ja itse reaktiota protolyysiksi. Kun veteen liuotetaan esimerkiksi rikkihappoa (H2SO4), rikkihaposta irtoaa kaksi vetyionia, jotka tarttuvat kahteen vesimolekyyliin muodostaen niistä oksoniumionit. Reaktiossa rikkihappo on luovuttava happo ja vesi vastaanottava emäs. Koska rikkihappo protolysoituu kokonaan veteen, kutsutaan rikkihappoa vahvaksi hapoksi. Ne hapot, jotka protolysoituvat vain osittain veteen, ovat heikkoja happoja. Happo voi luovuttaa yhden vedyn, jolloin se on yksiarvoinen- eli monoproottinen happo, tai useita vetyjä, jolloin se on kaksi- tai kolme- tai moniarvoinen eli polyproottinen happo.
Myös emästen ja happojen suolat liukenevat veteen ja niiden ionit riistävät vedeltä vetyioneita ja toisaalta voivat itse luovuttaa vetyioneita. Tällaisten suolojen vesiliuokset ovat silloin happamia tai emäksisiä.
Vesimolekyyli voi myös itse luovuttaa vetyionin toiselle vesimolekyylille, jolloin siitä tulee hydroksidi-ioni (OH−) ja toisesta tulee oksoniumioni:
Vesi voi siten toimia sekä happona että emäksenä, joten vettä kutsutaan siksi amfolyytiksi. Tätä itseensä kohdistuvaa reaktiota kutsutaan autoprotolyysiksi. Puhtaan veden autoprotolyysissä muodostama normaali oksoniumionin konsentraatio (merkitään [H3O+]) on noin [H3O+] = 1,0 · 10−7 mol/l. Vesiliuosta, jolla on tämä konsentraatio, kutsutaan neutraaliksi.
Happamuuden taustaa > Happamuuden määritelmä

Alkuperäinen moderni happamuus määriteltiin oksoniumionin pitoisuutena eli sen konsentraationa. Vahvan hapon tapauksessa oletetaan, että veteen tiputettu happo protolysoituu kokonaan. Happamuus on vahvan hapon tapauksessa oksoniumin konsentraatio, joka on sama kuin hapon alkukonsentraatio. Heikon hapon muodostaman oksoniumionin konsentraatio ei ole sama kuin veteen lisätyn hapon alkukonsentraatio, koska protolyysi tapahtuu vain osittain. Tällaisten tasapainoreaktioiden hajoamisaste tulee tietää, jotta happamuus voidaan määrittää. Emäksisyyden määritelmässä tarkkaillaan vastaavassa hydroksidi-ionien konsentraatiota.
Jos litraan vettä tiputetaan pieni määrä etikkahappoa (CH3COOH, heikko happo), jonka konsentraatioksi tulee 0,1 mol/l, protolysoituu siitä [H3O+] = 1,3 · 10−3 mol/l suuruinen oksoniumin konsentraatio. Tämä on liuoksen happamuuden määrä, joka muutetaan nykyään pH-asteikolla arvoksi pH 2,90. Jos puhtaaseen veteen lisätään etikkahappoa niin paljon, että sen konsentraatio on 0,05 mol/l, tulee happamuudeksi [H3O+] = 9,4 · 10−4 mol/l eli pH 3,00.
Liuoksen oksonium- ja hydroksidi-ionien konsentraatioiden keskinäiset erot määräävät happamuuden laadun. Kun
[H3O+] > [OH−], on liuos hapan (liuos sisältää enemmän oksonium- kuin hydroksidi-ioneja), ja kun
[H3O+] = [OH−], on liuos neutraali ja kun
[H3O+] < [OH−], on liuos emäksinen.
Nykyaikaisempi ja tarkemmin happamuutta määrittelevä teoria sisältää konsentraation sijasta aktiivisuuden käsitteen. Väkevissä liuoksissa kaikki konsentraation ilmoittama määrä oksoniumionia ei osallistu happo-emäs-reaktioihin, vaan ainoastaan sen aktiivinen osa. Eräs ”peukalosääntö” sanoo, että aktivisuuden sijasta voidaan tyytyä konsentraatioon, kun liuotettujen happojen ja emästen kokonaiskonsentraatio on alle 0,1 mol/l. Väkevien liuosten happamuutta on vaikea laskea, sillä aktiivisuuskertoimen laskenta vaatii joitain mielivaltaisia oletuksia.
pH-arvon laskennallinen määrittäminen konsentraatioista > pH-asteikko

Kun liuoksen aktiviteetti  a_{\rm {H^{+}}} tai oksoniumionin konsentraatio [H3O+] on määritetty, voidaan se muuttaa pH-asteikon arvoksi. Tämä arvo tarkoittaa happamuuden tasoa eli happamuustasoa. Usein tästäkin suureesta käytetään nimeä happamuus. Saatua lukuarvoa kutsutaan joko pH-arvoksi tai pH-luvuksi, joka on puhdas numeerinen arvo ilman yksikköä.
Liuoksen pH-arvo määritellään seuraavasti
pH-arvo on siis aktiivisuuden kymmen­kantaisen logaritmin vastaluku, joka noudattaa logaritmista asteikkoa. Kun pH-arvo kasvaa yhdellä yksiköllä, aktiivisuus pienenee kymmenysosaansa. Ottamalla logaritmista vastaluku, muuttuu pH-arvo positiiviseksi. Siitä huolimatta erittäin väkeviksi tehdyt vahvat hapot saattavat saada negatiivisia pH-arvoja. Happamuustaso on yleensä väliltä −2…14, mutta voi erittäin happamilla tai emäksisillä liuoksilla olla näiden rajojen ulkopuolellakin. Yllä olevassa värikkäässä taulukossa on eräitä arkipäivän aineiden pH-arvoja vesiliuoksessa.
Vedessä tapahtuu aina autoprotolyysi vesimolekyylien kesken ja veden oksoniumionin konsentraatio riippuu sen lämpötilasta. Sen konsentraatio 25 °C:n lämpötilassa on noin 1,004 · 10−7 mol/l eli sen pH-arvo on 7,0. Tämä on puhtaan veden normaali pH-arvo, joka on myös neutraalin liuoksen pH-arvo.
pH-arvon laskennallinen määrittäminen konsentraatioista > pOH-asteikko

Happamuus voidaan yhtä lailla ilmoittaa hydroksidi-ionien (OH−) konsentraatiolla, jolloin sen logaritmin vastaluku on nimeltään pOH ja se lasketaan kaavalla
Koska veden protolyysi on tasapainoreaktio, sen tasapainokerroin eli veden ionitulo on 25 °C:n lämpötilassa Kw = 1,008 · 10−14 (mol/l)2. Autoprotolyysin ionitulossa kerrotaan oksoniumionien ja hydroksidi-ionien konsentraatiot keskenään kaavalla
Tämän lausekkeen logaritmin vastaluku on
Summan arvo saadaan veden ionitulon logaritmin vastaluvun avulla näin:
Logaritmiset arvot liittyvätkin kiinteästi toisiinsa näin:
jolloin toinen arvoista on pH, tai pOH voidaan laskea toisen arvon avulla. Huomaa, että käytössä pH-asteikko on yleisempi kuin pOH-asteikko.
pH-arvon laskennallinen määrittäminen konsentraatioista > pH-arvon laadullinen tulkinta

Liuos on neutraali, jos ionien konsentraatiot ovat kuin puhtaassa vedessä eli samat [H3O+] = [OH−] = x. Silloin veden ionitulo lasketaan kaavalla
ja siitä saadaan
Tällöin liuoksen pH = 7,00.
Liuos on hapan, jos [H3O+] > [OH−], jolloin [H3O+] > 1,004 · 10−7 ja [OH−] < 1,004 · 10−7. Silloin pH = −log10[H3O+] < 7,00 ja pOH = −log10[OH−] > 7, joka perustuu logaritmin vastaluvun ominaisuuksiin. Samaan tulokseen päädytään, kun muistetaan yhteys
Emäksisessä liuoksessa [H3O+] < [OH−], jolloin pH > 7.
Yhteenvetona voidaan todeta, että liuos on (katso oikealla olevaa kuvaa)
hapan, kun pH on alle 7,
neutraali, kun pH on 7 ja
emäksinen, kun pH on yli 7.
pH-arvon laskennallinen määrittäminen konsentraatioista > pH-arvojen tarkkuus

Jos oksoniumionia on 2,13 · 10−5 mol/l, tulee sen pH-arvoksi 4,6716… Koska pH-arvo määräytyy pääasiassa kymmenpotenssimuodon eksponentista ja jossa kerroin 2,13 muuttuu pH-arvon desimaaleiksi, tulee pH-arvojen merkitsevien numeroiden määrä ilmaista pH-arvon desimaalien lukumäärällä. Kerroin 2,13 on muodostettu kolmen merkitsevän luvun tarkkuudella, joten pH-arvo ilmaistaan kolmen desimaalin tarkkuudella: pH 4,672.
pH-arvon laskennallinen määrittäminen konsentraatioista > pH-arvojen keskiarvo

Happamuuden pH-arvot eivät ole sellaisia suureita, joilla voidaan laskea uusia pH-arvoja. Esimerkiksi pH-arvojen keskiarvo ei merkitse sekoitettavan liuoksen uutta happamuutta. Ajatuskokeessa otetaan kolme litran vetoista astiaa, joissa kussakin on suolahappoa konsentraatioilla 0,01 mol/l, 0,02 mol/l ja 0,08 mol/l. Näiden pH-arvot ovat vastaavasti 2,0; 1,7 ja 1,1. Jos kolme astiaa sekoitetaan keskenään, saadaan sekoitteen konsentraatio näiden konsentraatioiden keskiarvona 0,0367 mol/l ja sekoituksen pH-arvo on siitä laskettuna 1,4. Kuitenkin kolmen astian pH-arvojen keskiarvo on 1,6, mikä ei vastaa todellisen sekoituksen pH-arvoa.
pH-arvon laskennallinen määrittäminen konsentraatioista > Esimerkki: vahva happo

Vahva happo protolysoituu laimeissa vesiliuoksissa kokonaan veteen seuraavan reaktioyhtälön mukaisesti
Silloin sen oksoniumionin konsentraatio on lähes sama kuin lisätyn hapon alkukonsentraatio. Jos siis lisätään 0,050 mol vetykloridia yhteen litraan vettä, saadaan myös oksoniumionin konsentraatioksi 0,050 mol/l. Suolahappoliuoksen pH-arvoksi tulee silloin
pH-arvon laskennallinen määrittäminen konsentraatioista > Esimerkki: vahva emäs

Jos yhteen litraan vettä liuotetaan 0,080 mol lipeää, protolysoituu se lähes kokonaan veteen reaktioyhtälön mukaisesti
Vesi ei osallistu reaktioon ollenkaan, mutta lipeässä oleva hydroksidi-ioni vapautuu veteen. Hydroksidi-ionin konsentraatio on lähes sama kuin lipeän alkukonsentraatio.
Liuoksen pOH-arvo on silloin
ja liuoksen pH-arvo on silloin
pH-arvon laskennallinen määrittäminen konsentraatioista > Esimerkki: heikko happo

Edellisessä vahvan hapon esimerkissä oksoniumionin konsentraatio selvitettiin olettamalla se samaksi kuin hapon alkukonsentraatio. Heikko happo ei protolysoidu kokonaan ja siksi tulisi ensin tietää, kuinka suuri osa haposta muodostaa oksoniumionia. Heikon hapon protolyysireaktio on luonteeltaan tasapainoreaktio, jonka tasapainotila määräytyy matemaattisesti ionitulon happovakion avulla.
Esimerkiksi heikon etikkahapon protolyysireaktio on
ja reaktion happovakio on Ka = 1,8 · 10−5 mol/l. Ionitulo lasketaan laimeilla hapon liuoksilla reagenssien konsentraatioista
Jos litraan vettä lisätään 0,010 mol etikkahappoa ja siitä protolysoituu x mol asetaatti-ioniksi ja oksoniumioniksi, saadaan ionituloksi
Tämän yhtälön positiivinen ratkaisu on x = 4,15359 · 10−4 mol/l, jonka happamuustaso vastaa pH = 3,4.
Määrittäminen ja mittaaminen > Happamuuden neutraloiminen titraamalla

Hapon neutraloiminen tarkoitti alkujaan emäksen lisäämistä liuokseen niin, ettei se enää maistunut happamalle. Koska emäksisyys voidaan vastaavasti neutraloida lisäämällä liuokseen happoa, olivat happo-emäs-parit toistensa neutraloijia. Happamuuden määrittelyssä käytetään konsentraatioltaan tunnettua neutraloivaa emästä neutraloimaan tuntematonta hapanta liuosta. Titrauksen tuloksena selviää happaman aineen konsentraatio ja sen pH-arvo, joka voidaan laskea happoliuoksen nestemäärästä ja konsentraatioltaan tunnetun emäksen määrästä.
Määrittäminen ja mittaaminen > pH-indikaattori

Kun huomattiin happamuuden ja emäksisyyden vaikutus tiettyjen liuoksien väriin, oli löytynyt ensimmäinen menetelmä määrittää happamuustaso väriaineiden värimuutoksilla. Näitä väriaineita kutsutaan pH-indikaattoreiksi. Yhdistelemällä eräitä sopivia pH-indikaattoreita, on voitu valmistaa yleisindikaattoreita. Niiden värimuutokset muodostavat värien jatkumon, jossa pH-arvot voidaan määrittää laajalta pH-alueelta silmämääräisesti. Se toimii kastamalla yleisindikaattorilla kyllästettyä paperia tutkittavaan liuokseen tai lisäämällä yleisindikaattoria suoraan tutkittavaan liuokseen.
Määrittäminen ja mittaaminen > pH-mittari

Happamuus voidaan mitata nopeasti ioniselektiivisellä elektrodilla, jolla tarkoitetaan pH-mittaria.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
McCarty, Christopher G. & Vitz, Ed: pH Paradoxes: Demonstrating That It Is Not True That pH ≡ -log(H+), linkitetty 11.9.2016.
Opetus.tv: pH eli happamuus
International Electrotechnical Commission (IEC): pH (englanniksi)
Autoprotolyysi kahden vesimolekyylin välillä.
pH-asteikko. Hapan osuus alareunan pH-asteikolla on väritetty punaisella, emäksinen osuus sinisellä ja niiden välissä oleva neutraali kohta on valkoinen. Yläreunassa on vastaavia happamuuksia ilmaiseva pOH-asteikko.
Oppilaat neutraloivat happoa titraamalla sitä lipeällä. Violetti väri johtuu fenoliftaleiinin värimuutoksessa emäksen vuoksi.
Yleisindikaattoripaperi
pH-mittari
Konneveden seurakunta

| Konneveden seurakunta |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Lapuan hiippakunta
Rovastikunta:  Jyväskylän rovastikunta
Perustettu:  1920
Erotettiin:  Rautalammin seurakunnasta
Lakkautettu:  2022
Liitettiin:  Laukaan seurakuntaan
Pääkirkko:  Konneveden kirkko
Aiheesta muualla
Kotisivu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Konneveden seurakunta on entinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi Konnevedellä. Seurakunta aloitti toimintansa vuoden 1920 alussa erottuaan Konneveden emäpitäjä Rautalammin seurakunnasta. Konneveden seurakunta kuului Jyväskylän rovastikuntaan ja Lapuan hiippakuntaan. Vuoden 2022 alussa Konneveden seurakunta liitettiin Laukaan seurakuntaan, jonka alaisuudessa toimii nykyisin Konneveden alueseurakunta.
Konneveden kirkko
Kirkko

Konneveden kirkko sijaitsee kaksi kilometriä Konneveden keskustaajamasta Kuopioon päin. Kirkon läheisyydessä sijaitsee myös seurakunnan virasto ja taloustoimisto sekä pappila. Kirkon vihki uudelleen käyttöön 2. adventtina 10. joulukuuta 2006 piispa Wille Riekkinen.
Seurakuntatalo

Seurakunnalla on ollut Konneveden taajamassa vuonna 1970 valmistunut seurakuntatalo, joka on peruskorjattu vuonna 1997. Seurakuntatalossa ovat sijainneet diakonin vastaanottotilat, päiväkerhotilat sekä kokoustilat. Seurakuntatalolla on järjestetty jumalanpalveluksia, hautajaisten muistotilaisuuksia, kuoroharjoituksia, konsertteja ja näyttelyitä. Ryhmätilassa ovat kokoontuneet monet piirit ja kerhot. Seurakuntatalon pääsalissa on diakonissa Helmi Närhen aloitteesta syntynyt, taidegraafikko Outi Markkasen suunnittelema ja taidekutoja Raija Kieman toteuttama tekstiilitaideteos ”Jeesus Getsemanessa”. Seurakuntatalon pihalla on leikkikenttävarustus. Seurakuntatalon läheisyydessä sijaitsee myös kanttorila.
Siunauskappeli ja hautausmaa

Kilometrin verran kirkolta ja kolmisen kilometriä keskustaajamasta Kuopion suuntaan on sijainnut Konneveden seurakunnan hautausmaa ja siunauskappeli, joka on valmistunut vuonna 1957. Siunauskappelin peruskorjaus valmistui vuonna 2002, jolloin kappeli sai myös oman kellonsa.
Kappelissa on vuonna 1990 hankitut 26-äänikertaiset Ahlborn-digitaaliurut. Alttaritaulu on taiteilija Niilo Kallion öljyvärimaalaus Lanstun salmelta, jota pitkin vainajat aikoinaan Konnevedeltä kuljetettiin veneellä Rautalammin hautausmaalle.
Hautausmaalla on 178 sankarivainajan haudat, sankaripatsas ja Karjalaan jääneiden muistomerkki. Uusin hautausmaalaajennuksen käyttöönvihki lääninrovasti Raimo Jalkanen keväällä 2007. Siunauskappelin läheisyydessä on timpuri Raimo Hytösen valmistama muualle siunattujen ja haudattujen kynttilä- ja muistopaikka.
Ahoniemen leirikeskus

Seurakunnalla on ollut Konnevedellä myös leirikeskus. Vuonna 1924 Kellankosken kansakouluksi valmistuneessa rakennuksessa koulutoiminta lakkasi vuonna 1965 ja seurakunta osti koulun Konneveden kunnalta vuonna 1978.
Leirikeskus sijaitsee Liesveden ympäröimässä niemessä noin kymmenen kilometriä kunnan keskustaajamasta. Ahoniemessä on päärakennuksen lisäksi kaksi lisämajoitusrakennusta, kotakirkko ja latorakennus. Ahoniemessä järjestetään muun muassa rippikoulu- ja muita leirejä, tapahtumia ja perhejuhlia.
Vox Elevato -musiikkifestivaali

Konneveden seurakunnassa on järjestetty kesästä 2007 alkaen hengellisen ja muun elämänkatsomuksellisen musiikin festivaali Vox Elevato, joka tavoitti heti ensimmäisellä kerralla 11 päivän aikana 22 tapahtumallaan yli 3 000 kävijää. Festivaalin taiteellisena johtajana toimii kanttori Alexi Juhanpelto.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Konneveden seurakunnan kirkkoherroina:
1968: vt. Lauri Aaltonen
2002– Ola Virtanen
Oulun vankila

Oulun vankila.
Oulun vankila (aiemmin Oulun lääninvankila) on tutkintavankila, jossa säilytetään Itä- ja Pohjois-Suomen rikosseuraamusalueiden rikoksista epäiltyjä tutkintavankeja. Vankilassa pannaan täytäntöön myös sakon muuntorangaistuksia ja vankeusrangaistuksia.
Oulun vankilassa on 87 vankipaikkaa. Paikoista 13 on naisvangeille. Henkilöstöä vankilassa on 80. Vankilan alaisuuteen kuuluu myös Ylitornion avovankilaosasto, joka on Suomen pohjoisin vankila. Avovankilaosastolla on 35 paikkaa, joista 4 naisvangeille.
Oulun Ruskonselkään ollaan rakentamassa uutta, 100 vankipaikkaa käsittävää vankilaa. Vankipaikoista 20 on suunnattu naisvangeille. Vankilan rakentamisen on määrä alkaa maaliskuussa 2023 ja suunnitellun aikataulun mukaan uuden vankilan valmistuminen on edessä marraskuussa 2025.
Historia

Oulun ensimmäinen vankila toimi Oulun linnassa 1630-luvulta linnan tuhoutumiseen 1793. Tuolloin kruununvankila siirrettiin väliaikaisesti nykyiselle Oulun Lyseon tontille, mutta siirrettiin jo samalla vuosikymmenellä Oulun vankilan nykyiselle tontille niin sanottuun Oxenstiernan taloon, jossa vankila toimi nykyisen vankilarakennuksen valmistumiseen asti. Nykyisin vankilan toimistorakennuksena toimiva Oxenstiernan keltainen kivitalo lienee rakennettu vuonna 1778.
1860-luvulla Suomessa pyrittiin siirtymään vankeusrangaistuksiin kuoleman-, ruumiin- ja häpeärangaistusten sijaan. Ongelmana oli kuitenkin riittävien vankilatilojen puute. Vuonna 1881 perustettu vankeinhoitohallitus aloitti mittavan vankiloiden rakennustyön, jonka yhteydessä kaikkiin lääneihin perustettiin lääninvankila, jolle siirrettiin entisten kruununvankiloiden tehtävät. Lääninvankilajärjestelmän keisarillinen ohjesääntö annettiin 1891.
Oulun lääninvankila rakennettiin Myllytulliin entisen kruununvankilan viereen lähelle Veljekset Åströmin nahkatehtaita. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti L. I. Lindqvist  yleisten rakennusten ylihallituksessa vuonna 1882. Ensimmäiset vangit siirrettiin vankilaan 25. heinäkuuta 1885, josta on muistona vankilan pääoven vasemmalle puolelle tiiliseinään hakattu teksti "18 25/7 85 Tultiin Linnan".
Vuonna 1885 valmistunut vankilarakennus oli alun perin T-kirjaimen muotoinen. Ristinmalliseksi rakennus muuttui vasta vuonna 1956, kun kaksikerroksinen itäsiipi valmistui. Alun perin vankilaa ympäröinyt hirsimuuri korvattiin nykyisellä betonimuurilla vuonna 1914. Muurin rakensi rakennusmestari Viktor Vikkula. Vankilarakennuksen ja korjatun Oxenstiernan talon lisäksi vankilan alueella sijaitsi henkilökunnan asuintaloja, ulkohuoneita ja varastoja sekä navetta ja sikala.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oulun vankila Wikimedia Commonsissa
Rikosseuraamuslaitos: Oulun vankila
1948

| --- | --- |
Vuosisadat: 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku · 2100-luku
Vuosikymmenet: 1890-luku · 1900-luku · 1910-luku · 1920-luku · 1930-luku · 1940-luku 1950-luku · 1960-luku · 1970-luku · 1980-luku · 1990-luku · 2000-luku
Vuodet: 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909 1910 · 1911 · 1912 · 1913 · 1914 · 1915 · 1916 · 1917 · 1918 · 1919 1920 · 1921 · 1922 · 1923 · 1924 · 1925 · 1926 · 1927 · 1928 · 1929 1930 · 1931 · 1932 · 1933 · 1934 · 1935 · 1936 · 1937 · 1938 · 1939 1940 · 1941 · 1942 · 1943 · 1944 · 1945 · 1946 · 1947 · 1948 · 1949 1950 · 1951 · 1952 · 1953 · 1954 · 1955 · 1956 · 1957 · 1958 · 1959 1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969 1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979 1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989 1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
Vuosi 1948 oli normaalivuosi, joka alkoi torstaista.
Tapahtumia

Suomessa vuonna 1948 syntyi maan historian toiseksi suurin ikäluokka (suurin 1947).