Bill Wyman
Musiikkiura > Rolling Stonesin jäsenenä

Wyman teki The Rolling Stonesin jäseniin vaikutuksen kahdella studioon tuomallaan Vox-vahvistimella ja soittotaidollaan koesoitossa, jossa yhtye haki uutta basistia eronneen Dick Taylorin tilalle. Hiljattain sukunimensä Perks hylännyt Wyman ei täysin vaikuttunut yhtyeen jäsenten olemuksesta ja musiikista. Wyman oli sovinnainen ja siististi pukeutunut mies, mikä loi suuren kontrastin muihin jäseniin. Tästä huolimatta hän tunsi, että Mick Jaggerin, Keith Richardsin ja Brian Jonesin välillä oli kipinää ja jännitettä, joka ohitti  heidän hurjat elämäntapansa. Wymanista tuli yhtyeen jäsen. Rolling Stones nousi maailmanlaajuiseen suosioon vuonna 1964 julkaisemansa esikoisalbuminsa myötä ja teki vuosien aikana lukuisia hittejä. Wyman, joka oli useita vuosia Rolling Stonesin muita jäseniä vanhempi, tunnettiin rauhallisena ja yhtyettä tasapainottavana voimana.
1970-luvun alussa Wyman alkoi turhautua asemaansa Rolling Stonesissa. Hänen kirjoittamistaan kappaleista vain yksi, ”In Another Land”, oli valittu studioalbumille. Lisäksi ”Downtown Suzie” ilmestyi myöhemmin julkaisemattomia kappaleita sisältävällä kokoelmalla Metamorphosis, mutta laulun alkuperäinen nimi oli vaihdettu kysymättä Wymanin lupaa. Wyman ei myöskään saanut nimeään laulujen tekijätietoihin, vaikka hän oli muun muassa säveltänyt pianolla ”Jumpin’ Jack Flashin” riffin.
Wyman julkaisi ensimmäisen Monkey Grip -nimisen sooloalbuminsa toukokuussa 1974. Levy oli äänitetty Rolling Stonesin Goats Head Soup- ja It’s Only Rock ’n’ Roll -albumien välisenä aikana. Se ylsi Yhdysvalloissa top 100:een, ja erinomaisten arvostelujen tukemana Britannian top 40:een. Sen sijaan singlet ”Monkey Grip Glue” ja ”White Lightnin’” eivät saavuttaneet listamenestystä.
Wymanin toinen sooloalbumi, Stone Alone, ilmestyi huhtikuussa 1976, vain viikkoja ennen Rolling Stones -albumi Black and Blueta. Levy sisälsi vahvoja vaikutteita diskomusiikista, mutta albumilla oli muunkinlaista materiaalia, kuten country rockia edustava ”What’s the Point”. Lisäksi reggae-kappale ”Soul Satisfying” osoitti Rolling Stones -jäsenten kiinnostuksen jamaikalaiseen musiikkiin. Stone Alone jäi Britanniassa listojen ulkopuolelle ja Yhdysvalloissa se ylsi niukasti top 200:een. Se oli Wymanin viimeinen Billboard-listalle päässyt albumi. Levy sai kuitenkin esikoisalbumin tavoin hyvät arvostelut. Siltä ilmestyivät singlet ”If You Wanna Be Happy” ja ”Apache Woman”, jotka jäivät samalla Wymanin viimeisiksi soolojulkaisuiksi viiteen vuoteen.
Vuonna 1981 Wyman solmi levytyssopimuksen A&M Recordsin kanssa. Musiikkiala oli muuttunut viiden vuoden aikana punkin ja uuden aallon myötä. Wyman, joka ei ollut koskaan ollut vakuuttunut tulkinnoistaan, ymmärsi nyt, että rajoittuneellakin laulutaidolla saattoi pärjätä. Kesäkuussa Wyman julkaisi suurimman hittinsä ”(Si, si) Je suis un rock star”, joka nousi Britanniassa listan 14:nnelle sijalle. Mikäli Mick Jaggerin ja David Bowien ”Dancing in the Street” -duettoa ei lasketa mukaan, ”(Si, si) Je suis un rock star” on Rolling Stones -jäsenten menestynein soolokappale. Sitä seurannut diskotyylinen ”Come Back Suzanne” jäi listojen ulkopuolelle, mutta maaliskuussa 1982 ”A New Fashion” ylsi Britannian top 40:een. Muutamaa viikkoa myöhemmin ilmestyi studioalbumi Bill Wyman, joka sisälsi vaikutteita uuden aallon musiikista ja synthpopista. Sitä on pidetty singlehittien ympärille rakennettuna eheänä kokonaisuutena. Levy ylsi Britannian listan sijalle 55.
1980-luvun puolivälissä Wyman järjesti konsertteja, joilla kerättiin rahaa brittimuusikko Ronnie Lanelle tämän taistelussa MS-tautia vastaan. Tähän konserttikokoonpanoon Willie & The Poor Boys kuuluivat myös Jimmy Page, Chris Rea, Charlie Watts, Kenney Jones ja Paul Rodgers. Yhtye julkaisi vuonna 1985 albumin, joka sisälsi versioita rock and roll- ja rhythm and blues -klassikoista. Niihin lukeutui ”Baby Please Don’t Go”, joka ylsi Yhdysvaltain Mainstream Rock -listan sijalle 35. Itse albumi oli korkeimmillaan Billboard-listan 96:nnella sijalla. Willie & The Poor Boys koottiin uudelleen vuonna 1992, jolloin se Gary Brookerilla vahvistettuna soitti konsertin Ruotsissa. Samana vuonna julkaistiin Wymanin studioalbumi, Stuff, joka ilmestyi rajoitettuna painoksena Japanissa ja Argentiinassa.
Wyman erosi Rolling Stonesista vuonna 1991; Keith Richards ja Mick Jagger hyväksyivät eron vuonna 1993 antamansa kahden vuoden harkinta-ajan jälkeen. Wyman on sanonut Rolling Stonesista eroamisen syyksi sen, että yhtye vei hänen kaiken aikansa eikä hänellä ollut tilaisuutta keskittyä harrastuksiinsa, kuten arkeologiaan, eikä perhe-elämäänsä. Myös hänen lentopelkonsa oli kehittynyt useiden vuosien ajan. Yhtyeessä vuodesta 1975 kitaraa soittaneen Ron Woodin mukaan Wyman olisi ollut halukas säveltämään enemmän materiaalia Rolling Stonesille, mutta tätä mahdollisuutta hänelle ei annettu.
Wyman itse on kertonut, että hän olisi halunnut lähteä yhtyeestä jo ennen Steel Wheels -albumin suuren kiertueen alkamista vuonna 1989:
»Minulla ei ollut varaa jättää heitä. Tiedän, että se kuulostaa naurettavalta, mutta minulla, Charliella (Watts) ja Woodylla (Ron Wood) ei ollut silloin lainkaan rahaa. Olimme puilla paljailla. Meidän täytyi tehdä se kiertue taloudellisen turvallisuutemme vuoksi. Kun kiertue oli ohi, kerroin että aion lähteä, mutta he eivät uskoneet minua. Jatkoin sen toistelemista, mutta he olettivat, että vitsailen. [..] Kun he tajusivat, että olin tosissani, he yrittivät moneen kertaan saada minut muuttamaan mieleni. Se meni välillä aika ilkeäksi...» 
(Bill Wyman.)