stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
T. T. Purontaka
Diskografia

Orpo sydän (1986)
Vie minut sun uniin (1994) Olarin Musiikki Oy
Tähtitaivas (1995) Olarin Musiikki Oy
T. T. Purontaka (1997)
Tanssimaan koko Suomi (1998)
20 suosikkia – Rakkautta salamoivaa (1999)
Ciao isabelle (2000)
Rakkaus ei saa luovuttaa (2002) Olarin Musiikki Oy
Näetkö mun silmissä rakkautta (2005) Olarin Musiikki Oy
Kun aika on (2007) Olarin Musiikki Oy
Sinua varten (2011) Olarin Musiikki Oy
Parhaat (2012) Olarin Musiikki Oy
Luotan huomiseen (2015)
Tahdon elää (2018) Rocket Records
Aiheesta muualla

TT Purontaan omat nettisivut
T. T. Purontaan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta T. T. Purontaka Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz 2
Merikarhut

| Merikarhut |
| --- | --- |
 Pohjanmerikarhukoiras (Callorhinus ursinus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Korvahylkeet Otariidae
(luokittelematon)::  Turkishylkeet Arctocephalinae  Gray, 1837
Suvut
 Arctocephalus  Callorhinus 
Katso myös
   Merikarhut Wikispeciesissä   Merikarhut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merikarhut eli turkishylkeet (Arctocephalinae) on korvahylkeisiin kuuluva lajiryhmä, joka on perinteisesti luokiteltu korvahylkeiden heimon (Otariidae) alaheimoksi. Korvahylkeiden jako kahteen alaheimoon, so. merikarhuihin ja merileijoniin  (Otarinae), on kuitenkin osoittautunut epäluonnolliseksi, eikä sitä nyttemmin yleensä käytetä. Turkishylkeet erottaa merileijonista selvimmin niille tyypillinen tiivis pohjaturkki.
Merikarhuja on kahdessa suvussa: pohjanmerikarhu suvussa Callorhinus, sekä kahdeksan lähinnä eteläisten merten lajia suvussa Arctocephalus. DNA-tutkimuksen mukaan nämä eivät ole yhtenäinen ryhmä, vaan pohjanmerikarhun läheisimmät sukulaiset ovat merileijonien ryhmässä. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut merikarhu-termin hylkäämistä myös lajinimistä.
Putkipolyypit

| Putkipolyypit |
| --- | --- |
 Putkipolyyppeihin kuuluvia lajeja
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Polyyppieläimet Hydrozoa
Lahko::  Varsipolyypit Anthoathecata
Heimo::  Putkipolyypit Tubulariidae  Goldfuss, 1818
Suvut
 Bouillonia  Ectopleura  Hybocodon  Lobataria  Ralpharia  Tubularia  Zyzzyzus 
Katso myös
   Putkipolyypit Wikispeciesissä   Putkipolyypit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Putkipolyypit (Tubulariidae) on varsipolyyppeihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Putkipolyyppeihin kuuluu 7 sukua. Heimon lajien elinkierrossa polyyppivaihe voi elää yksittäin tai muodostaa runkokuntia. Polyyppi muodostuu pitkästä putkimaisesta varresta, joka voi olla suora tai haarautunut. Varren avulla lajit tarrautuvat pohjan kiviin. Putkipolyyppien varren päässä on kaksi sarjaa lonkeroita, joita lajit käyttävät ravinnonhankintaan ja lisääntymiseen. Lonkeroiden keskellä on kartiomainen suu. Kaikilla putkipolyypeillä ei ole meduusavaihetta, osalla se on kiinnittyneenä polyypin runkoon ja osalla se ui vapaasti. Meduusa on usein pieni ja muodoltaan kellomainen. Lonkeroita meduusassa on enimmillään neljä ja sukupuolielimet sijaitsevat meduusan suutorvessa.
Meri-Halikon koulu

Meri-Halikon koulu
Meri-Halikon koulu oli Salon Angelniemen Kokkilassa sijaitseva peruskoulu. Se perustettiin vuonna 1994, kun Vartsalan ala-aste ja Angelniemen ala-aste eli entinen Kokkilan koulu yhdistettiin hallinnollisesti.
Angelniemen Kokkilan kylään perustettiin kunnallinen koulu jo vuonna 1884. Angelniemen muut kansakoulut lopetettiin 1950- ja 1960-luvuilla ja ne yhdistettiin yhdeksi Angelniemen koulupiiriksi vuonna 1964. Tuolloin Kokkilan kansakoulusta tuli Angelniemen kansakoulu. Halikon kunnanvaltuusto päätti keväällä 1996 keskittää eteläisen Halikon koulutoiminnan Angelniemen ala-asteen tiloihin. Meri-Halikon koulun toiminta alkoi syksyllä 1997.
Lukuvuonna 2009–2010 koulussa oli neljä perusopetusryhmää ja 67 oppilasta.
Meri-Halikon koulu lakkautettiin 1.8.2023 alkaen rakennusten sisäilmaongelmien vuoksi.
Aiheesta muualla

Meri-Halikon koulu Salon kaupungin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Pussiliitäjät

| Pussiliitäjät |
| --- | --- |
 Kuvassa australiankääpiöpussiliitäjä
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Synnyttävät nisäkkäät Theria
Osaluokka::  Pussieläimet Metatheria
Lahko::  Harvaetuhampaiset Diprotodontia
Alalahko::  Phalangeriformes
Yläheimo::  Petauroidea
Heimo::  Pussiliitäjät Acrobatidae  Aplin, 1987
Katso myös
   Pussiliitäjät Wikispeciesissä   Pussiliitäjät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pussiliitäjät eli pussiakrobaatit (Acrobatidae) on pieni, kahden pussieläinlajin heimo. Molemmat heimon pussieläimistä kuuluvat taksonomisesti omaan sukuunsa.
Taksonomia

Australiankääpiöpussiliitäjä, Acrobates pygmaeus
Uuden-guineanakrobaatti, Distoechurus pennatus
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pussiakrobaatit (Acrobatidae)
ITIS: Acrobatidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q23329  Wikispecies: Acrobatidae  ADW: Acrobatidae  AFD: Acrobatidae  BOLD: 81089  CoL: 5Y7  EoL: 7620  GBIF: 5456  iNaturalist: 42713  IRMNG: 105037  ITIS: 609789  MSW: 11000167  NCBI: 38612  Open Tree of Life: 852219  Paleobiology Database: 66276  Paleobiology Database: 66276
Purppuratasku

| Purppuratasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Grandala
Laji::  coelicolor
Kaksiosainen nimi
 Grandala coelicolor  Hodgson, 1843 
Katso myös
   Purppuratasku Wikispeciesissä   Purppuratasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Purppuratasku (Grandala coelicolor) on rastaisiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä- ja Itä-Aasiassa.
Koko ja ulkonäkö

Purppuratasku kasvaa 19–23 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Purppurataskukoiras on lähes kauttaaltaan violetinsininen. Siivet ja pyrstö ovat mustat. Lajin naaras on vaatimattomampi ja ruskehtavan harmaa. Naaraan päässä ja rinnassa on valkoisia juovia. Myös siivissä on valkoista. Perä on sinertävä.
Levinneisyys ja elintavat

Purppurataskua tavataan Himalajalta Nepalista Kiinan keskiosiin. Lajin elinympäristöä ovat kivikkoiset ja pensaikkoiset vuoristoniityt 3 000–5 500 metrin korkeudella merenpinnasta. Talvisin lintu liikkuu matalammalla. Purppurataskut elävät kesäisin usean kymmenen linnun parvina ja talvella lintuja voi olla parvessa yli tuhat. Lajin ravintoa ovat hyönteiset ja erityisesti talvisin marjat ja siemenet. Purppurataskun lisääntymiskausi on maaliskuulta heinäkuulle. Kuppimainen pesä on kallionkielekkeellä ja naaras munii kaksi vihertävää munaa.
Punakuviokeramiikka

Punakuviotekniikalla koristeltu attikalainen amfora. Niobidi-maalari, n. 460–450 eaa. Walters Art Museum.
Punakuviokeramiikka (punakuviotyyli) viittaa antiikin kreikkalaiseen keramiikkaan, jossa vaasien koristelu on tehty savenpunaisella maalaamalla ympäröivät alueet mustaksi. Kyseisestä koristemaalaustekniikasta käyteään nimitystä punakuviotekniikka. Kreikkalaista punakuviokeramiikkaa tuotettiin arkaaisen kauden lopulla sekä klassisella kaudella noin vuosina 530–320 eaa.
Punakuviotekniikka kehitettiin Ateenassa noin vuonna 530 eaa. Se seurasi ajallisesti mustakuviotekniikkaa, ja syrjäytti mustakuviokeramiikan lähes kokonaan markkinoilta suhteellisen nopeasti 400-luvun eaa. alkupuolelle tultaessa.
Historia > Varhainen punakuviokeramiikka

Punakuviotekniikka kehitettiin Ateenassa tuotetussa attikalaisessa keramiikassa arkaaisen kauden lopulla noin vuonna 530 eaa. Sen kehittäjänä pidetään niin kutsuttua Andokides-maalaria. Toiseksi kehittäjäksi mainitaan Psiaks. Kumpikin näistä maalasi myös mustakuviokeramiikkaa. Punakuviotekniikan kehitykseen saattoi vaikuttaa saman ajan seinämaalausten tekniikoiden kehittyminen.
Punakuviokeramiikasta tuli pian ateenalaisten keramiikkapajojen päätuote, ja se alkoi nopeasti syrjäyttää mustakuviokeramiikkaa suosiossa. Samalla Korintti ja sen korinttilainen keramiikka menettivät lopullisesti entisen johtoasemansa keramiikanvalmistuksessa.
Merkittäviä varhaisia punakuviomaalareita 500-luvun eaa. lopulla olivat niin kutsutut Pioneeriryhmän maalarit, mukaan lukien Eufronios, Euthymides ja Fintias. Nämä työskentelivät hyvin pian uuden tyylin kehittämisen jälkeen, mutta vaikuttavat omaksuneen sen mahdollisuudet hyvin, ja kokeilivat sitä monilla eri tavoilla. Muun muassa hahmojen luonnollisuus kehittyi monin tavoin aikaisempaan verrattuna.
Monet varhaiset punakuviomaalarit tekivät alkuvaiheessa niin kutsuttua kaksikielistä keramiikkaa, joka yhdisteli mustakuvio- ja punakuviotekniikkaa samassa vaasissa.
Historia > Myöhempi kehitys

Myöhäisen arkaaisen kauden punakuviomaalareita 500- ja 400-lukujen eaa. taitteessa olivat muun muassa Kleofrades-maalari, Berliini-maalari, Brygos-maalari ja Duris. Näistä Kleofrades-maalari ja Berliini-maalari tunnetaan ennen kaikkea suurikokoisista vaasityypeistä, Brygos-maalari ja Duris puolestaan kylikseistä eli juomamaljoista ja muista pienemmistä vaaseista.
Punakuviotyylin kehityttyä hienostuneemmaksi se alkoi levitä eri puolille Välimeren aluetta. Lopulta se syrjäytti mustakuviokeramiikan lähes kokonaan koko Kreikassa. Etruskit kehittivät kreikkalaisen punakuviokeramiikan pohjalta noin 490 eaa. pseudopunakuviokeramiikan, jossa hahmot maalattiin punaisella maalilla tummalle taustalle.
Varhaisen klassisen kauden punakuviotyylin mestareita olivat muun muassa Akhilleus-maalari, Niobidi-maalari, Pan-maalari ja Providence-maalari, ja myöhempiä mestareita muun muassa Eretria-maalari, Meidias-maalari ja Meleagros-maalari.
Noin vuoden 430 eaa. tienoilla punakuviokeramiikan päätuotanto siirtyi Suur-Kreikan kreikkalaisiin siirtokuntiin, johon kehittyi niin kutsuttu eteläitalialainen keramiikka. Loppuvaiheessa 300-luvulla eaa. Attikassa tuotettiin Kertš-tyylin punakuviokeramiikkaa, joka oli suunnattu uusille markkinoille Mustanmeren alueella. Siinä oli paljon hahmoja ja päällemaalauksia. Attikalaisen punakuviokeramiikan valmistus päättyi noin vuoden 320 eaa. tienoilla.
Historia > Maalareita

Tunnetuimpia punakuviomaalareita ja maalarien ryhmiä ovat muun muassa (suluissa henkilön toiminnan arvioitu ajoitus; katso myös: Luettelo antiikin kreikkalaisista savenvalajista ja vaasimaalareista):
Aison (440–420 eaa.)
Akhilleus-maalari (400-luku eaa.)
Alamaailmamaalari (340–310 eaa.)
Altamura-maalari (475–425 eaa.)
Andokides-maalari (530–510 eaa.)
Antifon-maalari (500–475 eaa.)
Apollodoros (500 eaa.)
Aristofanes (430–400 eaa.)
Asteas (350–320 eaa.)
Baltimore-maalari (300-luku eaa.)
Berliini-maalari (500–460 eaa.)
Bowdoinin silmä -maalari (520–500 eaa.)
Brygos-maalari (490–470 eaa.)
Bryn Mawr -maalari (500–480 eaa.)
Colmar-maalari (500–480 eaa.)
Dareios-maalari (340–320 eaa.)
Dinos-maalari (400-luku eaa.)
Dokimasia-maalari (400-luku eaa.)
Duris (500–460 eaa.)
Epeleios-maalari (530–500 eaa.)
Epiktetos (520–490 eaa.)
Eretria-maalari (440–415 eaa.)
Euergides-maalari (515–500 eaa.)
Eufronios (535–470 eaa.)
Eukharides-maalari (400-luku eaa.)
Euthymides (515–500 eaa.)
Feidippos (525–515 eaa.)
Fiale-maalari (450–425 eaa.)
Fintias (525–510 eaa.)
Harrow-maalari (480 eaa.)
Hasselmann-maalari (430 eaa.)
Hermonaks (475–450 eaa.)
Hiskhylos-maalari (520 eaa.)
Häämaalari (480–460 eaa.)
Jena-maalari (400–350 eaa.)
Khrysis-maalari (420–410 eaa.)
Kleofon-maalari (435–415 eaa.)
Kleofrades-maalari (505–475 eaa.)
Klügmann-maalari (440–420 eaa.)
Kodros-maalari (440–430 eaa.)
Makron (490–480 eaa.)
Marsyas-maalari (300-luku eaa.)
Meidias-maalari (420–390 eaa.)
Meleagros-maalari (420–380 eaa.)
Menelaos-maalari (450–440 eaa.)
Myson (500–475 eaa.)
Nikosthenes-maalari (510–500 eaa.)
Niobidi-maalari (475–450 eaa.)
Oltos (525–500 eaa.)
Onesimos (505–485 eaa.)
Oreithyia-maalari (470–460 eaa.)
Pan-maalari (480–450 eaa.)
Paseas (520–510 eaa.)
Penthesileia-maalari (470–450 eaa.)
Pioneeriryhmä (520–500 eaa.)
Pistoksenos-maalari (475–460 eaa.)
Polygnotos (450–420 eaa.)
Providence-maalari (475–450 eaa.)
Psiaks (525–505 eaa.)
Ruokomaalari (420–410 eaa.)
Seireeni-maalari (480–470 eaa.)
Shuvalov-maalari (440–410 eaa.)
Skythes (520–505 eaa.)
Smikros (510–500 eaa.)
Sosias-maalari (510–490 eaa.)
Sotades-maalari (460–450 eaa.)
Syleus-maalari (490–470 eaa.)
Tarporley-maalari (410–390 eaa.)
Tarquinia-maalari (470–460 eaa.)
Tithonos-maalari (500–475 eaa.)
Triptolemos-maalari (490–470 eaa.)
Valimomaalari (490–480 eaa.)
Varrese-maalari (355–340 eaa.)
YZ-ryhmä (320 eaa.)
Tekniikka

Punakuviotekniikassa koristelu tehtiin päinvastaisella tavalla kuin varhaisemmassa mustakuviokeramiikassa. Vaasimaalari ei maalannut niinkään hahmoja tai muuta koristelua, vaan peitti vaasin muun pinnan mustalla, muodostaen näin koristelun taustan. Hahmot jätettiin maalaamatta, toisin sanoen saven värisiksi. Uunissa polttamisen jälkeen näistä alueita tuli punaruskeita. Hahmojen yksityiskohdat, kuten silmät, suu, tarvittavat lihakset ja vaatetuksen laskokset, maalattiin siveltimellä piirtoina punaruskeisiin alueisiin. Lisävärinä käytettiin valkoista varsinkin naisten ihossa.
Menetelmä mahdollisti sen, että hahmot ovat realistisempia, sillä pienten yksityiskohtien maalaaminen oli helpompaa kuin mustakuviotekniikassa, jossa yksityiskohdat tuli uurtaa mustaksi maalattuihin hahmoihin. Siveltimenvedot saattoivat olla hiuksenohuita. Kevyemmät siveltimenvedot mahdollistivat yksityiskohtien tekemisen eri ruskean ja harmaan sävyillä. Punakuviotekniikka mahdollisti myös kasvojen kuvaamisen eri kulmista, siinä missä mustakuviotekniikassa kasvot oli kuvattu aina sivuprofiileina, ja vartaloiden kuvaamisen monenlaisissa kääntyneissä ja kiertyneissä asennoissa. Toisaalta taustan kuvaaminen oli mahdotonta, koska se oli käytännössä aina musta.
Uunissa polttaminen suoritettiin kolmessa vaiheessa, jotka olivat samat kuin mustakuviotekniikassa:
Keramiikka

Punakuviotekniikkaa käytettiin kaikissa eri vaasityypeissä. Kuvituksessa esiintyy yhtä lailla mytologisia aiheita, kulttitoimituksia ja arkipäiväistä elämää.
Amfora, Andokides-maalari, n. 530 eaa.
Kyliks, Psiaks, n. 515 eaa.
Krateeri, Eufronios, n. 500 eaa.
Amfora, Berliini-maalari, 500–490 eaa.
Lautanen, Bryn Mawr -maalari, n. 480 eaa.
Kyliksin tondo, Brygos-maalari, n. 500–450 eaa.
Kyliksin tondo, Duris, n. 480 eaa.
Odysseus ja seireenit. Stamnos, Seireeni-maalari, n. 480–470 eaa.
Krateeri, Pan-maalari, n. 470 eaa.
Pyksis, Häämaalari, n. 470–460 eaa.
Oinokhoe, Niobidi-maalari, n. 450 eaa.
Oidipus ja sfinksi. Amfora, Akhilleus-maalari, n. 440–430 eaa.
Athene ja Poseidon. Voluuttikrateeri, n. 360 eaa.
Kertš-tyylin pelike, Hääkulkuemaalari, n. 360 eaa.
Kirjallisuutta

Beazley, John: Attic Red-Figure Vase-Painters.  The Clarendon press, 1942.
Boardman, John: Athenian Red Figure Vases: The Classical Period : a Handbook.  (World of art library)  Thames and Hudson, 1989.  ISBN 0500202443
Bundsgaard, Bodil & Schierup, Stine: Red-figure Pottery in its Ancient Setting.  (Gosta Enbom Monographs, nide 2)  ISD LLC, 2012.  ISBN 8771243321
Herbert, Sharon: The Red-figure Pottery.  (Corinth : results of excavations conducted by the American School of Classical Studies at Athens, nide 7)  ASCSA, 1977.  ISBN 0876610742
Schierup, Stine: The Regional Production of Red Figure Pottery: Greece, Magna Graecia and Etruria.  ISD LLC, 2014.  ISBN 8771243941
Sparkes, Brian A.: The Red and the Black: Studies in Greek Pottery.  Routledge, 2013.  ISBN 1134525583
Trendall, Arthur Dale: Red Figure Vases of South Italy and Sicily: A Handbook.  (World of art)  Thames and Hudson, 1989.  ISBN 0500202257
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta punakuviokeramiikka Wikimedia Commonsissa
Akhilleus ja Patroklos. Attikalaisen kyliksin tondo, Sosias-maalari, n. 500 eaa.
Juhlakulkue (Apaturia-juhla?), keskellä nuorukainen kaataa viiniä oinokhoella Dionysoksen kantharokseen. Attikalaisen kyliksin tondo, Triptolemos-maalari, n. 480.
Keskeneräiseksi jääneen kyliksin osa havainnollistaa punakuviomaalauksen vaiheita: ensin maalattiin ääriviivat ja yksityiskohdat, ja sitten koko tausta peitettiin mustalla.
Eino Purje

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   Purje tanskalaisessa keräilykortissa noin vuodelta 1930 |   Purje tanskalaisessa keräilykortissa noin vuodelta 1930 |   Purje tanskalaisessa keräilykortissa noin vuodelta 1930 |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Amsterdam 1928 | 1 500 m |  |
Eino Alfred Purje (alk. Borg, 21. helmikuuta 1900 Kymi – 2. syyskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen keskimatkojen juoksija ja olympiamitalisti. Vuonna 1927 hän juoksi 2 000 metrin maailmanennätyksen 5.23,4 rikkoen Paavo Nurmen samana vuonna aiemmin tekemän ennätyksen 5.24,6.
Purje oli yksi tunnetuimmista ”loikkareista”, jotka 1920–1930-luvuilla vaihtoivat vasemmistolaisen Työväen Urheiluliiton seurasta porvarillisen Suomen Valtakunnan Urheiluliittoon seuraan. Häntä on myös kutsuttu Nurmen ohella Suomen ensimmäiseksi oman markkina-arvonsa ymmärtäneeksi ammattilaisurheilijaksi.
Ura

Purje syntyi Kymin pitäjässä köyhän mäkitupalaisen perheeseen. Suomen sisällissodassa hän taisteli punaisten puolella, menettäen molemmat veljensä kaatuneina. Sodan jälkeen Purje nousi nopeasti yhdeksi lupaavimmista Työväen Urheiluliiton juoksijoista. Hän saavutti useita TUL:n ennätyksiä ja voitti myös kolme matkaa vuoden 1925 Frankfurt am Mainissa järjestetyissä työläisolympialaisissa. Hän voitti kisoissa 800 metrin juoksun ajalla 1.59,0, 1 500 metrin juoksun ajalla 4.07,1 sekä 3 000 metrin juoksun ajalla 8.47,2. Alkuvuonna 1926 tehdyt kansainvälisen tason huipputulokset nostivat hänet TUL:n ykkösurheilijaksi.
Syyskesällä 1926 Purje aiheutti kohun loikatessaan TUL:n kuuluneesta Kymin Veikoista porvarilliseen Helsingin Kisa-Veikkoihin. Sisällissodan jälkeisessä tulehtuneessa ilmapiirissä hänen seurasiirtonsa aiheutti jopa tappouhkauksia. Purjeen loikkauksen syyksi arveltiin lehdistössä aluksi suuria rahapalkkioita, mutta lopulta hänen kohdallaan oli todennäköisesti kyse siitä, että Purje halusi päästä mukaan kovempitasoisiin kilpailuihin, kuin TUL:n urheilijana oli mahdollista. TUL:n urheilijat eivät tuolloin osallistuneet kuin omiin tai muiden kansainvälisten työläisurheiluliittojen kilpailuihin. HKV:n juoksijana hän pääsi mukaan muun muassa olympialaisiin ja Kalevan kisoihin. Tosin Purjeelle oli loikkauksen yhteydessä luvattu myös uusi työpaikka.
Loikkauksensa jälkeen Purje osallistui vuoden 1928 Amsterdamin kesäolympialaisiin, jossa hän juoksi pronssia 1 500 metrin kilpailussa. Neljä vuotta myöhemmin Los Angelesin kisoissa hän keskeytti 1 500 metrin juoksun loppusuoralle, huomatessaan ettei mahdollisuuksia mitaleille enää ole. Lisäksi Purje saavutti kolme SM-kultaa vuosina 1928–1931.
Saavutuksia

Olympiapronssia 1 500 metrin juoksussa Amsterdamissa 1928
Työläisolympialaisten voitto 800, 1 500 ja 3 000 metrin juoksuissa Frankfurt am Mainissa 1925
SM-kultaa 1 500 metrin juoksussa 1928, 1930 ja 1931
SM-pronssia 800 metrin juoksussa 1927 ja 1 500 metrin juoksussa 1933
Aiheesta muualla

Martti Jukola : Eino Purjeen tuoma kultamitali - newyorkilainen Miss, Kansan kuvalehti, 10.03.1933, nro 11, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eino Purje Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Nikolai Putilov

Nikolai Putilov
Nikolai Ivanovits Putilov (ven. Никола́й Ива́нович Пути́лов, 1820–1880) oli venäläinen valtioneuvos ja Pietarin huomattavimpia 1800-luvun teollisuusmiehiä.
Putilovin isä oli vuoden 1812 sodan invalidi ja kohosi maan ylhäisaateistoon. Nikolai Putilov toimi valtionhallinnossa kollegineuvoksena ja myöhemmin hän sai todellisen valtioneuvoksen arvon. Kun Krimin sota lisäsi terästuotteiden kysyntää, Putilov siirtyi vuonna 1857 metalliteollisuuden yrittäjäksi. Hänen läheiset suhteensa keisarilliseen hoviin auttoivat yritystä saamaan valtiolta tilauksia, esimerkiksi tykkiveneitä. Vuonna 1868 hän osti Venäjän valtion rauta- ja teräsvalimon ja nimesi sen Putilovskiksi, Putilovin tehtaiksi. Vuonna 1864 hän osallistui Obuhovin terästehtaan perustamiseen.
Putilov Suomessa

Putilov osti vuonna 1857 Savosta Huutokosken ja Haapakosken ruukit. Huutokoskelle hän rakennutti kaksi putlausuunia, valssilaitoksen ja konepajan. Koska hänen Pietarin teräsvalimonsa tarvitsivat yhä enemmän raaka-ainetta, hän perusti Oravin ruukin 1868. Oraviin rakennettiin kaksi masuunia, neljä putlausuunia ja valssilaitos. Suomen tehtaat toimivat aluksi nimellä Putilovin rauta-yhtiö, myöhemmin osakeyhtiönä Putilovska Jernverksbolag ja niiden yhteisarvo oli 2,7 miljoonaa markkaa. Tuotanto jäi kuitenkin suunniteltua pienemmäksi ja yritys kärsi pääomien puutteesta. Putilov yritti saada suuren lainan Suomen Pankista, mutta hanke epäonnistui. Vuonna 1879 yhtiön omaisuus huutokaupattiin.
Aiheesta muualla

N. I. Putilow (muistokirjoitus). Wsemirnaja Illustrazija 1880, Nr. 592, S. 391–393 ((venäjäksi). Viitattu 20.6.2016).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB
Kosti Meriläinen

Kosti Meriläisen omakuva vuodelta 1915 (Ateneumin taidemuseo)
Kosti Meriläinen (15. lokakuuta 1886 Kurkijoki – 11. tammikuuta 1938) oli suomalainen taidegraafikko, taidemaalari ja pilapiirtäjä.
Meriläinen opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja Taideteollisuuskeskuskoulun iltakursseilla. Hän teki opintomatkoja Tanskaan, Italiaan ja Itävaltaan.
Meriläinen maalasi maisema- ja henkilökuvia, mutta hänen vahva lajinsa oli taidegrafiikka, erityisesti etsaus. Hänen graafinen tuotantonsa käsittää noin 200 teosta. Hän osallistui Marraskuun ryhmän taiteilijapiirin näyttelyihin. Lisäksi hän ansaitsi sivutuloja kuvittajana ja pilapiirtäjänä.
Hänen pilapiirroksiaan julkaistiin Kurikka-lehdessä ja Tuulispäässä sekä ruotsinkielisissä pilalehdissä.
Meriläisen boheemiin ystäväpiiriin kuuluivat muun muassa Jalmari Ruokokoski ja Ilmari Aalto.
Pusula (Somero)

Pusula on kylä Somerolla Hämeen Härkätien (yhdystie 2810) varrella, Pusulanjärven rannalla noin viisi kilometriä Somerolta Kosken suuntaan. Sen naapurikyliä ovat Lahti lännessä, Rautela idässä, Kimala etelässä ja Sylvänä koillisessa. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 12, mikä teki siitä Someron 47 varsinaisesta kylästä väkiluvultaan toiseksi pienimmän..
Hämeen härkätietä Pusulan kylässä Somerolla. Vasemmalla Larkin talon rakennuksia Pusulan kylän historiallisella kylätontilla Hämeen Härkätien varressa. Oikealla Pusulanjärvi.
Historia ja rakennettu ympäristö

Pusula on ollut 1790-luvulle asti samaa jakokuntaa viereisen Rautelan kylän kanssa, joka isompana kylänä todennäköisesti on jakokunnan kantakylä. Kylän kantaloja ovat olleet Isotalo ja Larkki, joista jälkimmäinen edelleen sijaitsee kylän vanhalla tontilla Hämeen Härkätien varressa, mutta valtion virkatalona vuoteen 1936 toiminut  Isotalo on siirretty 1920-luvulla läheisen Pusumäen reunaan. Taloista Härkätien varressa sijaitseva Larkki on historiallisesti ja maisemallisesti merkittävä.