Maria Stuart
Elämä > Teloitukseen johtaneet tapahtumat

Elisabet kiristi arestissa olleen Marian vartiointia 1580-luvun alussa, kun paavi oli yllyttänyt katolisia surmaamaan Elisabetin. Mariaa vahtimaan Tutburyyn määrättiin Amias Paulet, joka onnistui paljastamaan ja katkaisemaan Marian salaiset viestiyhteydet. Vuonna 1583 Elisabetin neuvonantaja Francis Walsingham paljasti Throckmorton-salaliiton, joka tähtäsi Elisabetin syrjäyttämiseen Ranskan tuella. Salaliiton johtajalta Francis Throckmortonilta pidätettäessä löydetyt salakirjoitukset viittasivat siihen, että Maria oli ollut yhteydessä salaliittolaisiin. Voidakseen todistaa sen Walsingham järjesti Marian lähipiiriin vakoojan, joka luki tämän kirjoittamia kirjeitä ja vahvisti tiedon. Samana vuonna Maria siirrettiin uudelleen Wingfieldiin ja kaksi vuotta myöhemmin takaisin Tutburyyn. Vuonna 1585 Englannin parlamentti hyväksyi Mariaa vastaan suunnatun ”lain kuningattaren turvallisuudesta”, jonka nojalla kruunua vastaan suunnattuun salaliittoon osalliselta henkilöltä voitaisiin poistaa kruununperimysoikeus pysyvästi ja Elisabetin henkeä vastaan juonittelevat henkilöt tulisi automaattisesti tuomita kuolemaan.
Vuonna 1586 Walsingham sai vihiä jälleen uudesta salahankkeesta,  Babington-salaliitosta, ja halusi mustaa valkoisella Marian osallisuudesta. Marian uudeksi salaiseksi yhteyshenkilöksi tarjoutui Gilbert Gifford -niminen mies, joka todellisuudessa oli jo etukäteen paljastunut ja pakotettu toimimaan Walsinghamin kaksoisagenttina. Marian kirjeitä liittolaisilleen alettiin Giffordin järjestämänä salakuljettaa Marian uudesta arestipaikasta Chartleyn linnasta oluttynnyreihin kätkettyinä, mutta ennen eteenpäin toimittamista kaikki kirjeet avattiin ja kopioitiin. Kun salaliiton johtaja Anthony Babington kirjoitti suunnitelmasta, johon sisältyi Elisabetin salamurha, Maria vastasi kannattavansa hanketta, mutta ei kommentoinut vastauskirjeessään salamurha-ajatusta. Babington ja muut salaliittolaiset vangittiin, tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin syyskuussa 1586. Oikeudenkäynnissä Babington kertoi auliisti Marian osuudesta ja todisti kopion tämän kirjeestä sisällöltään aidoksi.
Parlamentti vaati Marian asettamista oikeuden eteen, ja Elisabet taipui. Maria siirrettiin Fotheringhayn linnaan, jossa oikeudenkäynti alkoi 15. lokakuuta 1586. Tuomioistuin muodostui 36 englantilaisesta pääristä, valtaneuvoksesta ja tuomarista. Maria hoiti itse oman puolustuksensa, ja vetosi siihen, että vieraan valtion suvereenina hallitsijana hän ei ollut Englannin lain alainen. Hän vetosi myös sairauksiinsa ja kiisti tienneensä aikeesta murhata Elisabet. Kaksitoista päivää kestäneen prosessin jälkeen oikeusistuin kokoontui uudelleen Westminsterissä ja totesi Marian syylliseksi. Parlamentti vaati jälleen teloitusta, mutta Elisabet epäröi ja viivytteli asiaa kolmen kuukauden ajan, luultavasti peläten kansainvälistä reaktiota. Cecil ja Walsingham painostivat häntä toimimaan asiassa. Elisabet allekirjoitti lopulta Marian kuolemantuomion 1. helmikuuta 1587, mutta pyysi toisaalta Amias Pauletia järjestämään Marian murhatuksi vankilassa, mistä Paulet kieltäytyi. Kun Elisabet yhä viivytteli, hänen sihteerinsä William Davison toimitti teloitusmääräyksen valtaneuvoston vahvistettavaksi omavaltaisesti. Cecil ja Walsingham päättivät järjestää teloituksen mahdollisimman pikaisesti Elisabetin tietämättä. Kuultuaan tästä Elisabet raivostui ja määräsi Davisonin vangittavaksi Lontoon Toweriin.
Maria teloitettiin mestaamalla Fotheringhayn linnan suuressa salissa 8. helmikuuta 1587 noin 300 ihmisen läsnäollessa. Maria oli pukeutunut punaiseen liiviin. Hänen viimeiset sanansa olivat: ”Sinun käsiisi, herrani, luotan sieluni.” Pyöveli onnistui teloituksessa vasta kolmannella kirveeniskulla, sillä ensimmäinen osui Marian takaraivoon ja toinen ei irrottanut päätä aivan kokonaan. Pään irrottua pyöveli nosti sen maasta huutaen ”God save the Queen!” (Jumala suojelkoon kuningatarta!), jolloin Marian harmaahiuksinen pää putosi lattialle ja pyövelin käteen jäi vain tämän peruukki. Maria Stuart oli kuollessaan 44-vuotias.
Walsinghamin määräyksestä Marian vaatteet ja henkilökohtaiset tavarat poltettiin, jotta niistä ei tulisi hänen kannattajiensa pyhäinjäännöksiä. Maria haudattiin lyijyarkussa läheiseen Peterborough’n katedraaliin. Jaakko VI ei esittänyt äitinsä kuolemantuomiosta vastalausetta, mutta tultuaan Englannin kuninkaaksi Elisabetin kuoltua hän järjesti vuonna 1612 Marian haudatuksi uudelleen Lontoon Westminster Abbey -kirkkoon Henrik VII:n hautakappeliin.
Maria ja Elisabet eivät koskaan tavanneet kasvotusten.