stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grafeeni

Grafeeni koostuu yhdestä kerroksesta toisiinsa sitoutuneita hiiliatomeja
Grafeeni on  hiilen allotrooppinen muoto, joka koostuu yhdestä kerroksesta toisiinsa sitoutuneista sp2-hybridisoituneista hiiliatomeista. Grafeenissa jokainen hiiliatomi on kiinnittynyt toisiinsa kolmella, yhtä voimakkaalla kovalenttisella sidoksella. Tästä johtuen sidokset ovat symmetrisissä 120° kulmissa, ja rakenteesta tulee hunajakennomainen.
Grafeeni on maailman kestävin tunnettu aine. Se on myös erittäin hyvin valoa läpäisevää ja hyvin lämpöä sekä sähköä johtavaa. Grafeenia on toisinaan kutsuttu myös "grafiiniksi", mikä juontunee englanninkielisen sanan "graphene" ääntämyksestä.
Grafeenissa voidaan havaita eräiden muiden hiiliallotrooppien perusrakenne. Grafiitin rakenne koostuu useista päällekkäisistä grafeenikerroksista, ja hiilinanoputki on käytännössä rullaksi kiertynyttä grafeenia. Fullereenien rakenteessa on kuusihiilisten renkaiden lisäksi myös viisihiilisiä renkaita, jotka tekevät fullereeneista pallon muotoisia.
Grafeenista valmistetulla transistorilla ollaan saavutettu sadan gigahertsin kytkentänopeus.
Teoriassa grafeenia on arveltu olevan olemassa jo vuosikymmeniä, mutta se löydettiin vasta vuonna 2004. Ruotsin Nobel-komitea myönsi vuoden 2010 Nobelin fysiikanpalkinnon Andre Geimille ja Konstantin Novoseloville "uraauurtavista kokeista kaksiulotteisen materiaalin grafeenin parissa".
Grafeenin ainutlaatuisten ominaisuuksien johdosta se on yksi tämän hetken tutkituimmista aineista materiaalitekniikassa.
Historia

Teoreettisessa fysiikassa oli 1930-luvulla päätelty, että vain yhden atomikerroksen paksuiset rakenteet eivät voi olla pysyviä. Atomien lämpöliikkeen arveltiin hajottavan tällaiset rakenteet. Hyvin ohuista rakenteista on tehty paljon kokeita ja tämä alkuperäinen päättely on tähän asti näyttänyt pitävän paikkansa. Kun kokeissa materiaaleja ohennettiin tarpeeksi, ne hajosivat.
Grafeenin teoreettinen ja käytännön olemassaolo grafiitin sisäisen rakenteen osana on tunnettu jo pitkään ennen grafeenin löytämistä itsenäisenä rakenteena. Röntgenkristallografian avulla aineiden rakennetta atomien mittakaavassa oli tutkittu ja ensimmäisiä kuvia hiiliatomien eri muodoista oli julkaistu vuonna 1938. Yhden atomin paksuisten pintojen teoreettista tutkimusta ovat tehneet mm. fyysikko Philip Russel Wallace ja kemisti Hanns-Peter Boehm. Näiden tutkimusten pohjalta grafiitin sisäinen rakenne tunnettiin. Boehm keksi sanan "grafeeni" jo vuonna 1962 kuvaamaan teoreettisesti mahdollisia yksiatomisia lakanoita. Ei kuitenkaan pidetty mahdollisena eristää tällaisia yksiatomisia tasoja toisista niin, että niiden rakenne säilyisi vakaana. Grafeenin mekaaninen kuorintamenetelmä kehitettiin 1990-luvulla, mutta silloin grafeenia saatiin eristettyä vain 50–100 kerroksen paksuisiksi näytteiksi.
Kun grafeeni löydettiin, aikaisempien kokeiden ja ennakkokäsitysten vastaisesti yhden atomitason paksuinen rakenne onnistuttiin eristämään itsenäiseksi pysyväksi hiilikalvoksi. Se oli ensimmäinen yhden atomikerroksen paksuinen materiaali.
Grafeenin löysivät Manchesterin yliopiston tutkijat Konstantin Novoselov ja Andre Geim. He yrittivät eri menetelmin ohentaa grafiittia. Alun perin heidän tutkimuksensa oli työviikon lopuksi tehtävää mielikuvituksellista hassuttelua. Heidän kokeissa käyttämänsä välineet olivat varsin tavanomaisia: ensin he koettivat erottaa grafeenia tavallisesta noesta, joka on hyvin hiilipitoinen aine. Toisessa kokeessa he käyttivät lyijykynän piikiteen pintaan jättämää grafiittijälkeä. Kolmannessa kokeessa he irrottivat grafeenia teipin liimapinnan avulla grafeenisesta kappaleesta. Teippi irrotti grafeenia kappaleesta ohueksi kalvoksi teippiin. Toisella teipillä he irrottivat tästä ohuesta kalvosta toisen, vielä ohuemman, kalvon. Tätä ideaa jatkaen he pääsivät varsin yksinkertaisin keinoin hyvin ohuisiin grafeenikalvoihin. Tutkijat onnistuivat löytämään keinon kalvojen tarkan paksuuden määrittämiseen optisella mikroskoopilla. Näistä ohuista kalvoista he saivat kemiallisilla lisäkeinoilla lopulta ohennettua grafeenin yksittäisiksi yhden atomin paksuisiksi hiilikalvoiksi.
Vuonna 2010 Geim ja Novoselov saivat grafeenin löytämisestä Nobelin fysiikanpalkinnon.
Rakenne ja ominaisuudet

Grafeeni on yhden atomikerroksen paksuista mikroskooppista mehiläiskennoston poikkileikkausta muistuttavaa materiaalia. Grafeeni on erikoinen sp2-hybridisaationsa ja atomiensa koon takia. Nämä ominaisuudet mahdollistavat grafeenin erityisen vahvuuden sekä sähkön- ja lämmönjohtavuuden. Grafeenin hiili–hiili-sidoksen pituus on noin 0,142 nanometriä ja se kuljettaa elektroneja sähkövirtana häiriöittä nanometrien levyisissä johtimissa. Elektronien liike on suhteellisen vapaata. Grafeeni ei ole myöskään kovin magneettinen. Teoriassa puhtaan grafeenisirun sähkönjohtavuus on noin sata kertaa nopeampaa kuin piijohteissa. Grafeeni on epävakaata pienessä koossa, käyristettynä tai rullattuna. Grafeeni tulee vakaaksi noin 24 000 atomin kokoisena hiutaleena eristettynä ympäristöstään. Eristettynä grafeenin on mitattu olevan 200 kertaa terästä kestävämpää. Grafeeni on kierrätettävää ja myrkytöntä, joten sillä voi korvata laitteissa myrkyllisiä metalleja, kuten kadmiumia ja lyijyä. Isompana lakanana grafeeni säilyy ehjänä ja se on lähes läpinäkyvää, ympäristöystävällistä materiaalia.
Rakenne ja ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet

Yksi grafeenin hyödyllisimmistä ominaisuuksista on sen sähkönjohtavuus. Sähkönjohtavuus johtuu siitä, että elektronit pääsevät kulkemaan erittäin vapaasti grafeenissa. Kun elektronit kulkevat grafeenin hunajakennomuodostelman läpi, ne käyttäytyvät lähes massattomasti. Niiden käyttäytymistä kuvataan Diracin yhtälöllä eikä Schrödingerin yhtälöllä kuten elektroneja yleensä.
Tasainen grafeenilevy on epävakaa, koska se saavuttaisi alemman energiatason taipumalla hiilinanoputkeksi.
Toinen grafeenin hyödyllisistä ominaisuuksista on sen suuri vetolujuus. Vahvojen 0,142nm pitkien hiilisidoksien ansiosta grafeeni on vahvin löydetty aine. Sen vetolujuus on 130 000 000 000 pascalia (1 300 000 bar). Luotiliiveissä käytettävällä kevlarilla on vetolujuus vain 375 700 000 pascalia (3 757 bar). Vahvuutensa lisäksi grafeeni on erittäin kevyttä (0,77 mg/m2). Paperi on noin 100 kertaa painavampaa.
Grafeeni pystyy absorboimaan yllättävän paljon, 2,3%, valkoista valoa. Grafeenin absorboimiskyky on mielenkiintoinen ominaisuus yhden atomin paksuiselle levylle. Absorboimiskyky johtuu elektronien lähes-massattomuudesta. Toisen grafeenikerroksen lisääminen lisää absorptiota lähes saman verran.
Valmistusmenetelmät

Geimin ja Nosolevin käyttämä tekniikka tuotti noin 0,1 neliömillimetrin halkaisijan kokoisia grafeenihiutaleita. Ne ovat riittävän kookkaita tutkimuskäyttöön mutta eivät vielä käytännön sovellutuksiin. Geimin ja Nosolevin keksinnön ympärille Manchesteriin perustettiin yhtiö, Graphene Industries, joka valmistaa ja myy grafeenisia kalvoja. Valmistus tehdään puhdastiloissa.
Grafeeni on poikkeuksellisten ominaisuuksiensa vuoksi tällä hetkellä fysiikan tutkituimpia materiaaleja. Pieniä hiutaleita suurempia grafeenipintoja on pystytty tuottamaan 2010-luvulla. Suurin tuotettu grafeenikalvo on noin 70 senttiä leveä. Vuonna 2010 grafeenia sai tuhannella dollarilla neliösentin kokoisen liuskan, ja vuonna 2014 grafeenia sai 4 tuuman kiekon 650:llä eurolla. Hintojen odotetaan kuitenkin laskevan nopeasti, kun tuotantomenetelmät kehittyvät.
Valmistusmenetelmät > Atomivoimamikroskooppi

Grafeenia voi valmistaa atomivoimamikroskoopin avulla raaputtamalla grafiitin hiutaleella piilevyä. Tämä "piirtäminen" nano-kokoisella ”kynällä” jättää levyyn pieniä grafeeniläiskiä. Jälki on lähes valmista grafeenia.
Valmistusmenetelmät > Piikarbidin kuumentaminen

Piikarbidia (SiC) kuumennettaessa pienessä paineessa (~10−6 torr) hyvin korkeaan lämpötilaan (> 1100°C), sen pinta pelkistyy grafeeniksi. Tämä prosessi tuottaa epitaksista grafeenia, jonka pinta-ala riippuu piikarbidikiekon koosta.
Valmistusmenetelmät > CVD eli kemiallinen kaasufaasipinnoitus

Tällä hetkellä suosituin tapa valmistaa grafeenia on chemical vapour deposition (CVD) eli kemiallinen kaasufaasipinnoitus. Tällä menetelmällä voidaan tuottaa suhteellisen korkealaatuista grafeenia mahdollisesti suuressa mittakaavassa. Tyypillisessä CVD-prosessissa pinnoitettava kappale, jota sanotaan substraatiksi, altistetaan yhdelle tai useammalle kaasumaiselle lähtöaineelle, jotka reagoivat tai hajoavat substraatin pinnalla muodostaen halutun kalvon. Prosessissa kaasumolekyylejä viedään reaktiokammioon, jossa on myös kasvualusta. Kammiota kuumennetaan, jolloin reaktio muodostaa materiaalikalvon kasvualustalle. Kasvualustan lämpötila on kriittinen tekijä oikean reaktion saavuttamiseksi.
Grafeenia voi valmistaa höyrystämällä hiiltä iridiumin, nikkelin tai kuparin pinnalle. Tällä valmistustavalla on iridiumin avulla saatu aikaan yli neliösentin kokoisia ja hyvin rakentuneita grafeenikalvoja.
Valmistusmenetelmät > Nanoputken aukaiseminen

Grafeenia voidaan valmistaa leikkaamalla auki hiilinanoputkia. Tässä menetelmässä hiilinanoputki avataan kaliumpermanganaatti- ja rikkihappoliuoksessa.
Sovellukset ja käyttö

Grafeenin monipuolisten ominaisuuksien vuoksi siitä tulee mahdollisesti merkittävä teollisuuden raaka-aine ja sen sovellukset voivat vaikuttaa laajalti ihmisten arkielämään. Grafeenia tullaan mahdollisesti käyttämään elektroniikkateollisuudessa, rakennusteollisuudessa, auto- ja ilmailuteollisuudessa, lääketieteessä, elintarviketeollisuudessa ja aseteollisuudessa.
Sovellukset ja käyttö > Paristot, polttokenno ja akut

Litiumionisiin paristoihin on yhdistetty graafenista virtakytkin, jolloin pariston energian varastointikyky on noussut 5–10-kertaiseksi. Princetonin yliopistossa grafeeni yhdistettiin onnistuneesti indiumtinaoksidin kanssa. Seurauksena syntyi halvempi ja kestävämpi polttokenno.
Akuissa litiumatomit hyödyntävät grafeenin joustavuutta. Grafeenilakanan koloissa oleva pii ja litiumionit reagoivat keskenään samalla luoden oikopolun anodille. Tämä mahdollistaa akun nopeamman lataamisen. Grafeeni on vakaampi kuin monet paristoissa käytetyt metallit ja tämän lisäksi se on myrkytöntä.
Sovellukset ja käyttö > Elektroniset komponentit

Grafeenia on mahdollista hyödyntää elektronisissa komponenteissa sen hyvän sähkönjohtavuuden ansiosta. Grafeenissa on kuitenkin yksi ongelma  eräissä transistorisovelluksissa: sillä ei ole energia-aukkoa (band gap), eikä transistoria voi sen takia täysin sulkea. Tähän ongelmaan kehitellään koko ajan uusia ratkaisuja.
Grafeenista saa tehtyä transistoreita pommittamalla grafeenilevyä helium-ioneilla. Ioni-säteilytettyyn osaan kertyy enemmän varauksenkuljettajia kuin muualle. Grafeenista valmistetulla transistorilla on päästy sadan gigahertsin kytkentänopeuteen.
Sovellukset ja käyttö > Suodattaminen

Grafeenin yksi yhdiste on grafeenioksidi. Andre Geim ryhmineen osoitti kokeessaan kuinka grafeenioksidilakanoista muodostettu pinnoite metalliastian päällä ei päästänyt lävitseen ilmaa, heliumia eikä muitakaan kaasuja. Pinnoite päästi lävitseen kuitenkin vesimolekyylit ikään kuin pinnoitetta ei olisikaan. Kalvon grafeenioksidit järjestyivät siten, että siihen jäi tilaa ainoastaan yhdelle vesimolekyylille. Ilmiötä on testattu myös alkoholilla, jolloin alkoholi vahvistui veden mennessä grafeenioksidisen kalvon läpi. Tämän kaltaista ominaisuutta voidaan hyödyntää myrkyllisten aineiden suodattamisessa, juomaveden puhdistuksessa, kaasunhaistajina ja kemikaalien puhdistuksessa.
Sovellukset ja käyttö > Grafeeni sidosaineena

Materiaaliteollisuudessa grafeenia voisi käyttää eri materiaalien sidosaineena, esimerkiksi lisäämällä grafeenikerroksia materiaalin vahvistamiseksi. Grafeenin avulla rakennusteollisuudessa materiaalien kokoa voidaan pienentää ja lujuutta parantaa. Teippiin tai muoviin yhdistetty grafeeni voisi toimia johteena tai komposiittina.
Sovellukset ja käyttö > Optoelektroniikka

Alue, jolla tullaan näkemään grafeenisovelluksia jo pian, on optoelektroniikka ja erityisesti kosketusnäytöt, nestekidenäytöt sekä OLED-näytöt. Nykyään yleisimmin käytetty materiaali näissä sovelluksissa on ITO eli indiumtinaoksidi. Testeissä on todettu, että grafeeni olisi ominaisuuksiltaan parempi sekä monipuolisempi. Grafeenin käyttö mahdollistaa esimerkiksi joustavat näytöt.
Sovellukset ja käyttö > Muita mahdollisia käyttökohteita

Grafeenia on ehdotettu materiaaliksi, josta alettaisiin kehittää nopeita ja tehokkaita biosähköllä toimivia tunnistinlaitteita, jotka kykenevät tarkkailemaan mm. glukoositasoja, hemoglobiininia, kolesterolia ja jopa DNA-jaksotusta. On myös ehdotettu, että grafeenia hyödynnettäisiin antibiooteissa ja syöpähoidoissa sekä kudosten luomisessa. Menee kuitenkin vielä vuosikymmeniä ennen kuin grafeenia voidaan alkaa käyttämään laajamittaisesti bioteknologisissa sovelluksissa.
Grafeenin on todettu tappavan hyvin bakteereja, esim. E. coli -bakteereja. Elintarviketeollisuudessa sitä voisi käyttää ruoan suojakääreenä.
Tutkimus ja ongelmat

Toinen aineen löytäjistä Andre Geim vieraili vuonna 2009 Suomessa. Tällöin Espoon Dipolissa järjestettiin Fysiikan päivät, joilla esiteltiin myös grafeenin ominaisuuksia.
Vuonna 2013 Euroopan unioni on päättänyt rahoittaa grafeenin tutkimusta yhteensä miljardilla eurolla seuraavan kymmenen vuoden aikana. Suomesta Graphene Flagship -hankkeessa ovat olleet alusta asti mukana Aalto-yliopistosta O. V. Lounasmaa -laboratorio sekä Mikro- ja nanotekniikan laitos, VTT ja Nokia Research Center. Itä-Suomen yliopisto liittyi mukaan hankkeeseen vuonna 2015.
Vuonna 2012 tutkimuksissa huomattiin, että grafeenin valmistamisessa käytettävää metallialustaa voidaan teoriassa käyttää äärettömän monta kertaa. Tällöin myrkyllisen jätteen määrä prosessissa pienenisi huomattavasti. Tällä menetelmällä grafeenin laatu on kuitenkin rajoittava tekijä teknologian sovelluksissa. Tulevaisuudessa grafeenin tuottaminen hyvin ohuille metallilevyille CVD-menetelmällä matalissa lämpötiloissa mahdollistaa grafeenin laajamittaisen valmistaminen ja parantaa kustannustehokkuutta. Haasteena tässä on grafeenin kuoriminen metallilevystä siten, että sen laatu pysyy korkeana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Universumin kovin aine löytyykin penaalista!  13.3.2009. Uusi Suomi. Viitattu 5.10.2010.
Grafeeni ja hiilinanoputket nanobitteja.fi. Viitattu 11.5.2013.
Grafeeni on 2000-luvun teräs. Tekniikka&Talous -lehti 3/2013, 2013, nro 3.  (suomeksi)
Grafeenia grafiitista luma.fi.  13.3.2009. Viitattu 11.5.2013.
Opetus TV: Grafeeni
Grafiittikappale, teippirulla ja grafeenitransistori jotka Geim ja Novoselev lahjoittivat Nobel-museoon.
Rebecca Solnit

Rebecca Solnit
Rebecca Solnit (s. 1961) on yhdysvaltalainen esseisti, kriitikko, aktivisti ja tietokirjailija. Hän on julkaissut 20 kirjaa, joiden aiheina ovat feminismi, historia, länsimaiden ja alkuperäiskansojen historia, yhteiskunnan muutokset, vaeltaminen, toivo ja tuho.
Solnit valmistui UC Berkeley Graduate School of Journalismista vuonna 1984. Hän on vapaa kirjoittaja, joka on julkaissut tekstejään  Harper’s Magazinessa, Guardianissa ja London Review of Booksissa.
Termi mansplaining liittyy Solnitin kuuluisaan esseeseen Men Explain Things to Me vuodelta 2008.
Solnit sai vuonna 2019 Windham-Campbellin palkinnon, jonka tarkoituksena on vapauttaa freelance-kirjoittajia joksikin aikaa taloushuolista. Palkinnon arvo on 165 000 dollaria.
Suomennetut teokset

Miehet selittävät minulle asioita.  ((Men Explain Things to Me and other essays, 2014.) Suomentanut Pauliina Vanhatalo)  Helsinki:  S&S, 2019.  ISBN 978-951-52-4861-9
Eksymisen kenttäopas.  ((A Field Guide to Getting Lost, 2005.) Suomentanut Pauliina Vanhatalo)  Helsinki:  S&S, 2020.  ISBN 978-951-52-5097-1
Maa on ikuinen

| Maa on ikuinen |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Kirjoitettu:  1941
Alkuperäiskieli:  suomi
Aihe:  luovutetun Karjalan evakkojen sopeutuminen ja vastaanotto
Tapahtumapaikka ja -aika:  Vantteran talo Länsi-Suomessa, välirauhan aika
Maa on ikuinen on Mika Waltarin kirjoittama yksinäytöksinen näytelmä vuodelta 1941. Waltari osallistui sillä Suomen Näytelmäkirjailijaliiton kilpailun lyhyiden seuranäytelmien sarjaan ja tuli kolmanneksi. Sitä on esitetty aikoinaan monilla seuranäyttämöillä. Maa on ikuinen ilmestyi WSOY:n julkaisusarjassa 1941.
Teemat ja tapahtumat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Irja, ei ole mitään muuta ikuista kuin maa! Maa johon veri sinut yhdistää! Maa, jonka veljiesi veri on sinulle lunastanut. | ” |
– Vantteran isäntä
Näytelmän aiheena on luovutetun Karjalan evakkojen sopeutuminen ja vastaanotto. Tapahtumapaikkana on länsisuomalaiseen Vantteran talo, johon on sijoitettu evakkoperhe. Talon kaksi poikaa on kaatunut talvisodassa. Tytär Irja opiskeli yliopistossa, mutta hän on joutunut vasten tahtoaan työhön maatilalle ja on riidoissa isänsä kanssa.
Karjalaisperheeseen kuuluu nuori Unto Kyllöinen, suuren talon poika, ja hänen vanhempansa. Karjalaisten mielestä länsisuomalaiset ovat hiljaisia, juroja ja töykeitä. Vanha muori ja taatto elävät nöyrinä, mutta Unto on ylpeä ja kova työmies. Hän ajattelee aluksi, että koulutettu Irja suhtautuu häneen ylimielisesti. Kuitenkin hän ja Irja rakastuvat, ja aluksi vastahakoinen Vantteran isäntä suostuu ensin avioliittoon ja sitten luovuttaa talonsa Unton isännyyteen.
Waltari käsitteli evakkoaihetta muissakin teoksissaan, kuten välirauhan aikaan sijoittuvassa romaanissa Rakkaus vainoaikaan sekä kuunnelmissa Sotilaan paluu ja Inkerin tyttö ja Suomen poika. Waltarin aiemman tuotannon, etenkin tulenkantajavaiheen ja Suuren illusionin, valossa kaupunkilaisvastaisuus voi vaikuttaa yllättävältä, mutta hänen teoksissaan on muutenkin esillä usein ristiriita perinteen ja uudistuksien välillä.
Arvioita

Vantteran isännän maahenkeä julistavissa ja kaupunkilaisuutta vieroksuvissa repliikeissä on nähty yhtymäkohtia kansallissosialistisen Saksan Blut und Boden –ideologiaan. Sekä Rajalan että Nummelinin mukaan näytelmän loppuratkaisu syntyy yllättävän helposti eikä tarinassa muutenkaan ole riittävästi dramatiikkaa. Rajala nimittää näytelmää ”tarveteatteriksi”.
Venäjän Shakkiliitto

Venäjän Shakkiliitto (ven. Российская шахматная федерация) vastaa shakkitapahtumista Venäjällä. Se myös edustaa Venäjää FIDE:ssä. Venäjän shakkiliitto järjestää shakin venäjänmestaruuskilpailut vuosittain.
Aiheesta muualla

Venäjän shakkiliitto (venäjäksi)
Venäjän shakkiliitto (englanniksi)
Rossfjordin kirkko

| Rossjordin kirkko Rossfjord kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2008.
Sijainti:  Senja, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Nord-Hålogalandin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1822
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  250
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Rossfjordin kirkko (norj. Rossfjord kirke) on Senjan kunnassa Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1822.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rossfjordin kirkko Wikimedia Commonsissa
Vasili Ponomarjov

| Vasili Ponomarjov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. maaliskuuta 2002 (ikä 22) Moskova, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  178 cm
Paino:  82 kg
Seura
Seura (P):  Pittsburgh Penguins
Sarja:  NHL
Nyk. seura:  Wilkes-Barre/Scranton Penguins (AHL)
Pelinumero:  11
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2021–
Aik. seurat:  Spartak Moskova (KHL) Himik Voskresensk (VHL) Chicago Wolves (AHL) Tucson Roadrunners (AHL) Carolina Hurricanes (NHL)
NHL-varaus:  52. varaus, 2020 Carolina Hurricanes
Vasili Pavlovitš Ponomarjov (ven. Василий Павлович Пономарёв; s. 13. maaliskuuta 2002 Moskova) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä, joka edustaa NHL-seura Pittsburgh Penguinsia. Carolina Hurricanes valitsi hänet NHL:n vuoden 2020 varaustilaisuudessa 53. varausvuorolla. Hän teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Carolinan kanssa lokakuussa 2020. Kesäkuussa 2021 Carolina lainasi hänet KHL-seura Spartak Moskovaan. Hän pelasi ammattilaisuransa ensimmäisen ottelun kaudella 2021–2022.
Ponomarjov pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa Carolina Hurricanesin paidassa 5. tammikuuta 2024 Washington Capitalsia vastaan. Hän teki ottelussa maalin ja sai yhden syöttöpisteen. Maaliskuussa 2024 Ponomarjov kaupattiin Pittsburgh Penguinsiin osana Jake Guentzelin kauppaa.
Aiheesta muualla

Vasili Ponomarjov Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Vulkanuslaiset

Vulkanuslaiset Mr. Spock (Leonard Nimoy) sekä T'Pring (Arlene Martel)
Vulkanuslaiset ovat Vulkanus-planeetan asukkaita Star Trek -televisiosarjoissa ja -elokuvissa. Mr. Spock, tähtilaiva USS Enterprisen tiedeupseeri, on tunnetuin vulkanuslainen.
Vulkanuslaiset tunnetaan parhaiten telepaattisista kyvyistään (esimerkiksi mieltensulauttaminen) sekä filosofiastaan, jonka mukaan heidän tulee elää johdonmukaisen ajattelun mukaan ja pyrkiä peittämään tunteensa. Tämän filosofian kehitti meidän ajanlaskumme mukaan noin 400-luvulla filosofi Surak.
Leonard Nimoyn käsi demonstroimassa vulkanuslaista tervehdystä
Ennen tunteellisuuden kieltävän Surakin filosofian omaksumista vulkanuslaiset olivat luonteeltaan sotaisia ja väkivaltaisia. Parhaiten tämä tulee ilmi alkuperäisen Star Trek -televisiosarjan jaksossa ”The Balance of Terror”, jossa USS Enterprise joutuu taisteluun raja-asemille hyökänneen romuluslaisen aluksen kanssa ja romulaanien vulkaanialkuperä paljastuu: Spockin ilme on todella kuolemanvakava hänen kertoessaan tästä planeettansa historian karmivasta vaiheesta.
Samoin jaksossa ”All Our Yesterdays”, jossa Spock joutuu jääkautiseen menneisyyteen, ja hän muuttuukin siellä alkukantaiseksi raakalaiseksi, jonka valvontahuoneeseen jäänyt kapteeni ja mukana menneisyyteen mennyt tohtori onnistuvat viime hetkellä palauttamaan ennalleen ja pelastamaan.
Vulkanuslaiset olivat vuonna 2063 ensimmäinen ihmisten kohtaaman ulkoavaruuden olentoryhmä, kun Zefram Cochranen poimuajoon kykenevä avaruusalus Phoenix teki ensilentonsa ja vulkanuslaisten tutkimusalus huomasi tämän synnyttämän poimujäljen sekä kävi tutustumassa aluksen lähettäjiin.
Noin sata vuotta myöhemmin vulkanuslaiset pyrkivät estämään ihmisten ensimmäisen poimukerroin viiteen kykenevän NX-luokan tähtilaiva Enterprisen rakentamisen, mutta Surakin oppien uudelleenlöytäminen lopulta paransi vulkanuslaisten ja ihmisten suhteita. Vulkanuslaiset näkivät ihmiskunnan liian epäkypsänä ja impulsiivisena avaruusmatkailuun, sillä ihmiskunta oli kehittänyt poimuajon vasta alle sata vuotta sitten. Vulkanuslaiset eivät halunneet että ihmiset toistaisivat niitä virheitä joita Vulkanuksella tehtiin ennen Surakin oppien leviämistä.
Vulkanuslaiset olivat sittemmin perustajajäseniä Yhdistyneiden planeettojen liitossa, huolimatta jatkuvista konflikteistaan toisen perustajajäsenen, andorialaisten, kanssa.
Vulkanuksen omaa kieltä kuullaan jonkin verran; merkittävimmät kerrat ovat elokuvissa Star Trek: Avaruusmatka (1979), kun Spock päättää hylätä kolinahrin, täyden loogisuuden tunnuksen ja palata Tähtilaivastoon sekä Star Trek II: Khanin viha (1982), jossa Spock ja luutnantti Saavik keskustelevat lyhyesti vulkaanin kielellä.
Matti Kalkamo

Matti Kalkamo (s. 1968 Tampere) on suomalainen kuvanveistäjä. Hän asuu Tampereella.
Kalkamon Jumppahuiti Sammon koululla Tampereella (2009).
Kalkamon Betoniviidakko, Jäähallinkaaren alikulkukäytävässä ja betonitukimuurissa Tampereen Kalevassa (2021).
Kalkamon julkisia taideteoksia ovat muun muassa:
yhdessä Heli Ryhäsen kanssa toteutettu Pelle, Jalavan päiväkodin pihassa Kankaanpäässä. Teos valmistui vuonna 1994.
yhdessä Heli Ryhäsen kanssa suunniteltu ympäristöteos Ympyrähullut kutsutun miljoonaristeyksen liikenneympyrässä Huittisissa, teos valmistui vuonna 2012.