stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lentäjä
Palkka

Lentäjän työ on vastuullista ja vaativaa. Tämä on johtanut ankariin valintakriteereihin, joka on osaltaan johtanut työntekijän hyvään asemaan palkkaneuvotteluissa. Työ on kansainvälistä, joten lentoyhtiöt kilpailevat osin globaalisti työvoimasta. Sotilaslentäjien kohdalla vastaava, tiukempikin soveliaiden valinta, ei suoraan saa aikaan korkeita palkkoja, mutta sotilaslentäjien koulutuksen kalleus on nostanut heidän palkkaansa. Työ on epäsäännöllistä, ja työvuorot saattavat olla viranomaissääntöjen rajoitusten puitteissa suhteellisen pitkiäkin. Nämä seikat ovat johtaneet siihen, että lentäjän työ on maailmanlaajuisesti hyvin palkattua. Esimerkiksi Finnairilla lentäjän alkupalkka on noin 2 500 €, ja peruspalkan lisäksi maksetaan erilaisia lisiä 0–25 % peruspalkasta riippuen muun muassa kokonaistyömäärästä ja työajoista sekä virkapukurahaa. Palkkaluokkia on 20, ja palkka nousee vuosittain yhden palkkaluokan. Tehtävän vastuullisuuden vuoksi kapteeni saa parempaa palkkaa kuin perämies. Kaukolennoista voi ansaita jopa 20 000 € kuukaudessa.
Kuuluisia lentäjiä

Ilmailun pioneereja ovat muun muassa seuraavat siviililentäjät
Louis Blériot
Amelia Earhart
Howard Hughes
Otto Lilienthal
Charles Lindbergh
Wiley Post
Antoine de Saint-Exupéry
Wrightin veljekset
Sotilasilmailun kuuluisia lentäjiä:
Douglas Bader
Adolf Galland
Erich Hartmann
Vladimir Kokkinaki
Paul Tibbets
Chuck Yeager
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Liikennelentäjän ammattikuvaus
Liikennelentäjän haastattelu
Suomen Ilmailuopisto
Suomen Liikennelentäjäliitto
Lentomatkustaminen
| --- | --- |
Lentoyhtiöt:   Halpalentoyhtiöt  Holdingyhtiöt  Kaikki lentoyhtiöt  Kansalliset lentoyhtiöt  Lentoyhtiökoodit  Rahtilentoyhtiö  Tilauslentoyhtiöt 
Allianssit:   Oneworld  SkyTeam  Star Alliance  U-FLY Alliance  Value Alliance  Vanilla Alliance 
Historia:   Ilmailu  Lentokoneteollisuus  Lentoliikenne 
Kauppayhdistykset:   A4A  A4E  AACO  AAPA  AEA  AFRAA  ATAG  ATPCO  ELFAA  ERA  IATA  IATAN  ICAO  ISTAT  RAA  RAAA 
Miehistö:   Kapteeni  Perämies  Toinen perämies  Kolmas perämies  Lentoemäntä  Stuertti  Lentomekaanikko  Lastaaja  Lentäjä  Purseri  Deadheading 
Lentäminen:   Matkustusluokka Ykkösluokka  Business-luokka  Premium economy  Turistiluokka  Buy on board  Kymppikerho  Lentokoneen istuin  Lentokoneen istuinpaikkakartta  Lentokoneen käymälä  Lentokoneen viihdejärjestelmä  Lentosukka  Lentokoneruoka  Matkustamo  Oksennuspussi  Tarjoomo  Tupakointi lentokoneessa 
Lentoasemat:   Halpalentoterminaali  Kansainvälinen lentoasema  Kiitotie  Koneeseennousu  Lentoaseman raideyhteys  Lentokenttähotelli  Lentokoneen portaat  Lounge  Lähtöportti  Lähtöselvitys  Matkustajasilta  Paikallislentoasema  Solmukohta 
Tulli/Maahanmuutto:   Maahantulokortti  Maastapoistumiskortti  Matkustusasiakirja  Passi  Rajavalvonta  Timatic  Viisumi 
Matkatavarat:   Aulakuormaaja  Kadonnut matkatavara  Käsimatkatavara  Matkalaukkuhihna  Matkalaukkukärry  Matkalaukkulukko  Matkalaukkutunniste  Matkatavaroiden kuljetinjärjestelmä  Matkatavaroiden noutoalue  Sallittu matkatavaran määrä 
Turvallisuus:   Hätäliukumäki  Ikkunahätäuloskäynti  Kansallinen ilmailuviranomainen  Lennonjohto  Lentokoneen turvaohje  Lentoasemaviranomainen  Lentokenttäpaloauto  Lentokenttäpoliisi  Musta laatikko  Pakkolaskuasento  Sky marshal  Turvallisuus lentokentällä  Turvallisuusdemonstraatio lennolla 
Lentoliput:   Code sharing  Hinnoitteluperustetunnus  Kanta-asiakasohjelma  Koneeseennousukortti  Lennon myöhästyminen ja peruminen  Lentoaikataulu  Lentolippu  Maailman ympäri -lentolippu  Matkailusivusto  Matkatoimisto  Matkustajan nimitieto  Montrealin yleissopimus  Open jaw -lippu  Sähköinen lippu  Varasija  Varausjärjestelmä  Varsovan yleissopimus  Yksisuuntainen matkustaminen 
Suomalainen ilmailulupakirja
Koskuen koulu

Koskuen koulun vanha osa. Etualalla jääkiekkokaukalo.
Koskuen koulu on peruskoulu Kurikan kunnassa, entisen Jalasjärven kunnan alueella Koskuen kylässä, Koskutjärven rannalla. Vuonna 2010 koulussa on 51 oppilasta ja kolme opettajaa sekä luokat 1.–6. Koulunjohtajana toimii Jaana Korkiamäki.
Historia

Vuonna 1886 Jalasjärven kuntakokouksessa päätettiin perustaa Koskuen koulu, vaikka Jalasjärven pohjoisosassa sijaitsevan Luopajärven kylän asukkaat vastustivatkin sitä, sillä he totesivat koskuelaiset liian sivistymättömiksi, ettei koulu saisi kylästä oppilaita kuitenkaan. Koulunkäynti alkoi syksyllä 1887 Ala-Seilon päärakennuksessa. Rakennuksessa oli myös opettajan asunto. Kouluun kirjoittautui yhteensä 38 oppilasta ensimmäisenä syksynä. Jo ennen kevättä osa ilmoittautuneista lopetti opintonsa. Koskuen koulun ensimmäinen opettaja oli nimeltään Henrik Iivar Westerlund.
Ensimmäisen talven aikana Koskutjärven rantaan, Iisakki Majan maista erotetulle alueelle alettiin tuoda rakennustarpeita omaa koulurakennusta varten. Rakennus valmistui vuonna 1888 ja lokakuussa se vihittiin käyttöön. Uusi koulurakennus oli kuitenkin talvella kylmä eikä täyttänyt opettaja Westerlundin toiveita. Koulun tontille valmistuivat lisäksi sauna ja ulkorakennus. Seuraavan kesän tultua koulun seiniä tilkittiin, huoneita paperoitiin sekä lattiat otettiin ylös.
Koskuen koulussa oli aluksi oppilaita lapsista jo aikuisiksi katsottaviin nuoriin. Tästä seurasi opettajalle harmia, koska nämä nuoret eivät enää käyneetkään koulussa eikä heitä voinut liiemmin kovistellakaan. Vuonna 1890 Koskuen koulusta sai päästötodistuksen vain kaksi oppilasta.  Opettaja Westerlund perusti kylään helmikuussa 1891 laulu- ja keskustelukerhon. Samoihin aikoihin keskusteltiin lisäksi olisiko mahdollista saada kylään oma lainakirjasto. Kirjasto kylään myös saatiin. Koskuen koulu ei toiminut syyslukukaudella 1892 lainkaan. Vuonna 1917 oppilaita koulussa oli 57 ja koulutarkastaja kehottikin koulua hankkimaan toisenkin opettajan koululle. Vuonna 1936 koulu sai kolmannenkin opettajan, kun alakoulu siirtyi toimimaan Alatalon tupaan. Tammikuussa 1959 Koskuen koululle vihittiin uusi koulurakennus. Tosin koulua oli pidetty rakennuksessa jo koko syyslukukauden.
Koskuen kansakoulusta tuli Koskuen ala-aste, kun siirryttiin peruskouluun. Vuonna 1976 kouluun siirtyivät lakkautetun Seilon koulun oppilaat ja vuonna 2000 puolestaan lakkautetun Ylivallin koulun oppilaat siirtyivät Koskuen kouluun.
Aiheesta muualla

Jalasjärven kunta: Koskuen koulu (Arkistoitu – Internet Archive)
Black metalin toinen aalto

| Black metalin toinen aalto |
| --- | --- |
Alkuperä:  black metalin ensimmäinen aalto, thrash metal, death metal, hardcore punk
Alkuperämaa:  Norja
Kehittymisen ajankohta:  1990-luvun alku
Tyypillisiä soittimia:  sähkökitara sähköbasso rummut
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  sinfoninen black metal
Black metalin toinen aalto on nimitys 1990-luvun alussa kehittyneelle äärimetallin tyylilajille ja sen ympärille syntyneelle alakulttuurille. Black metal -yhtyeitä on toiminut eri puolilla maailma 1980-luvun alkupuolelta lähtien, mutta toinen aalto liitetään voimakkaimmin Norjaan, missä lajityypin aate ja äänimaailma vakiintuivat nykyiseen muotoonsa. Musiikkinsa lisäksi varhainen norjalainen black metal tunnetaan kirkkojen tuhopoltoista ja henkirikoksista, joihin alakulttuurin jäsenet syyllistyivät. Tästä juontuu genren kansanomainen suomenkielinen nimi ”kirkonpolttohevi”. Tämä artikkeli keskittyy Norjan tapahtumiin vuosina 1990–1996.
Black metal tuli julkisuuteen ennen kaikkea Mayhem- ja Burzum-yhtyeiden kautta. Mayhemin kitaristi ja taiteellinen johtaja Øystein ”Euronymous” Aarseth oli uuden musiikkityylin ja ideologian pääasiallinen kehittäjä. Black metal -alakulttuurin radikalisoituminen alkoi vuonna 1991, kun Mayhemin laulaja Per ”Dead” Ohlin tappoi itsensä. Aarseth kehitti tämän jälkeen pakkomielteen pahuuteen ja alkoi yllyttää ihailijoitaan rikoksiin. Aarseth oli ihailijoitaan muutaman vuoden vanhempi, kun taas hänen kannattajansa olivat enimmäkseen vasta teini-ikäisiä. Vuosina 1992–1996 Norjassa poltettiin tai yritettiin polttaa kymmeniä kirkkoja. Usein syyllinen oli black metal -muusikko tai genren fani. Aarseth itse ei tiettävästi osallistunut kuin yhden kirkon polttamiseen.
Burzumin ainoa jäsen Varg Vikernes kohosi toiseksi black metal -piirien johtohahmoksi. Hänen arvovaltaansa lisäsivät valmius rikoksiin sekä näyttävät julkisuustempaukset. Vuonna 1993 Aarsethin ja Vikernesin välit tulehtuivat, ja Vikernes murhasi entisen suojelijansa. Toinen huomiota herättänyt henkirikos tapahtui 1992, kun Emperorin rumpali Bård ”Faust” Eithun puukotti sattumalta kohtaamansa miehen kuoliaaksi. Aarsethin murhan myötä rikosvyyhti alkoi selvitä ja monet black metal -muusikot joutuivat jopa vuosikymmeniksi vankilaan. Aikaa myöden rikokset vähenivät ja alakulttuurin ilmapiiri maltillistui.
Black metalin toiseen aaltoon liittyy monenlaisia myyttejä ja puolitotuuksia, joita genren muusikot tarkoituksella lietsoivat. Aarseth ja Vikernes väittivät johtavansa ”mustaksi sisäpiiriksi” kutsuttua kulttia tai terroristijärjestöä, joka palvoi Saatanaa. On tulkinnanvaraista, oliko tällaista järjestöä koskaan olemassa. Aarsethin ja Vikernesin ympärille kokoontui samanmielisiä ihmisiä, mutta ryhmällä ei koskaan ollut tiukkaa organisaatiota eikä se pitänyt kirjaa jäsenistään. Epäselvää on sekin, palvoiko yksikään black metal -muusikko todella Saatanaa, vai oliko kyse pelkästä šokeeraamisesta ja nuorisokapinasta.
Tausta > Ensimmäinen aalto

Ensimmäiset black metaliksi kutsutut yhtyeet ilmaantuivat 1980-luvun alussa. Termin merkitys oli löyhä, ja black metalilla viitattiin pieneen joukkoon äärimetalliyhtyeitä, joille yhteistä olivat saatanalliset sanoitukset. Satanismi ei niille ollut vakava aate, vaan rienaavia aiheita viljeltiin šokkiarvon vuoksi. Jälkikäteen suuntausta on nimitetty black metalin ensimmäiseksi aalloksi. Toisen aallon black metalin ohella näillä yhtyeillä oli pysyvä vaikutus thrash ja death metaliin. Vielä 1980-luvulla alagenrejen välille ei kuitenkaan tehty tarkkaa eroa, vaan nimityksiä käytettiin ristiin. Monet äärimetallin harrastajat kuuntelivat myös punkia. Olennaista oli musiikin äärimmäisyys.
Black metal eriytyi thrash ja death metalista vuosikymmenen lopulla. Erityisen suuri vaikutus oli sveitsiläisellä Samaelilla, joka perustettiin 1987. Vuosikymmenen taitteessa ilmaantui joukko uudenlaista black metalia esittäneitä yhtyeitä. Edeltäjistään poiketen ne eivät soittotaitojen karttuessa luopuneet raa’asta ja okkulttisesta tyylistä, vaan siitä tuli pysyvä osa itseilmaisua. Yhtenäistä black metal -alakulttuuria ei silti ollut, vaan eri puolilla maailmaa toimi pieni joukko lajityypin ihailijoita, jotka pitivät yhteyttä kirjeitse ja tapetradingin kautta.
Tausta > Saatananpalvontapaniikki

Yhdysvalloissa levisi 1960–1970-lukujen taitteesta alkaen virhekäsitys, että saatananpalvonta oli syvään juurtunut ja laajalle levinnyt, vakava yhteiskunnallinen ongelma. Tyypillisesti se kuvataan mustaa magiaa ja rikoksia harjoittavaksi salaliitoksi. Usein saatananpalvonnasta syytettiin nimenomaan metallimusiikin harrastajia.
Yhdysvaltain moraalipaniikki oli kiihkeimmillään 1980-luvulla. Pohjoismaihin se rantautui täydellä voimallaan vasta 1990-luvun puolella. Black metal oli Pohjoismaiden paniikin synnyssä keskeisessä osassa. Black metal -yhtyeiden saatanallinen julkikuva perustui julkisuuteen levinneisiin stereotyyppeihin. Rockin kapinallisimmat ainekset yhdistyivät kauhuelokuvien kuvastoon ja ulkomusiikillisiin tekoihin. Kristinuskon dualistisesta maailmankuvasta black metal omaksui pelkän pahuuden. Lopputuloksena oli äärimmäinen toiseus, ”outo sekoitus narsismia ja nihilismiä”.
Norjalainen black metal > Per ”Dead” Ohlinin itsemurha

Huhtikuussa 1991 Mayhemin laulaja ja sanoittaja Per Yngve Ohlin, taiteilijanimeltään Dead, viilsi ranteensa auki ja ampui itseään päähän haulikolla. Hän oli oireillut psyykkisesti jo pitkään. Lapsuudessaan Ohlin oli sairastunut vakavasti ja käynyt lähellä kuolemaa. Kokemuksiensa seurauksena hän epäili olevansa jo valmiiksi kuollut. Konserteissa Ohlin viilteli itseään ja maskeerasi itsensä kuolleen näköiseksi. Hän oli myös hyvin ujo ja yksinäinen. Yhtyetoverit muistavat hänet mukavana miehenä jolla oli kuitenkin paljon ongelmia. Aarseth kohteli Ohlinia huonosti ja yllytti tätä tappamaan itsensä. Mayhemin rumpali Kjetil Manheim pohdiskeli vuosia myöhemmin, ”tekikö Øystein sen silkkaa pahuuttaan vai oliko se pelkkää hölmöilyä.”
Ohlinin ruumiin löysi Aarseth. Hän ei heti kertonut tapahtuneesta poliisille vaan kävi ensin ostamassa kameran ja otti sillä valokuvia ruumiista. Aarseth käytti itsemurhaa Mayhemin ja black metalin mainostamiseen ja väitti Ohlinin surmanneen itsensä vastalauseena äärimetallin kaupallistumiselle. Muut Mayhemin jäsenet pitivät tätä mauttomana, ja osa heistä jätti yhtyeen. Aarseth valmisti Ohlinin kallon palasista kaulakoruja, joita antoi arvostamilleen muusikoille. Lisäksi Aarseth väitti harkinneensa Ohlinin aivojen syömistä, mutta tuli toisiin aatoksiin todettuaan kappaleet pilaantuneiksi.
Mayhemin basisti Jørn ”Necrobutcher” Stubberudin mukaan itsemurha radikalisoi black metal -alakulttuurin ja toi sille laajempaa näkyvyyttä. Ennen itsemurhaa satanismi ei ollut Mayhemin jäsenille vakava ideologia saati uskonnollinen vakaumus. Stubberud arvelee tapauksen järkyttäneen Aarsethia syvästi, kun Mayhemin ympärille rakentunut mielikuvitusmaailma muuttuikin äkkiä todeksi. Manheimin mukaan Aarseth jäi oman fantasiamaailmansa vangiksi ja ”yritti olla [elämässään] yhtä äärimmäinen kuin mitä oli puheissaan.” Anders Odden oli samaa mieltä: ”Øystein alkoi elää fantasioitaan todeksi.” Bård ”Faust” Eithun arvioi myöhemmin, että juuri Ohlinin itsemurhan myötä ”black metal -alakulttuuri kehitti pakkomielteen kaikkeen siihen, mikä on saatanallista ja pahaa”.
Norjalainen black metal > Lillehammerin murha

Thorns-, Emperor- ja Stigma Diabolicum -yhtyeissä soittanut Bård ”Faust” Eithun oli eräs Helveten black metal -aktiiveista. Elokuussa 1992 hän vieraili äitinsä luona Lillehammerissa. Illalla 21. elokuuta hän oli kävelemässä baarista kotiin ja törmäsi sattumalta humalaiseen mieheen, joka lähestyi häntä seksuaalisesti. Miehen ehdotuksesta he kävelivät hyppyrimäen lähellä sijainneeseen metsikköön, missä Eithun puukotti miestä useita kertoja. Veitsen jäätyä kiinni ruumiiseen Eithun potki miestä, kunnes oli varma tämän kuolemasta. Eithun oli teon aikaan 18-vuotias.
Vuonna 1998 julkaistussa haastattelussa Eithun väitti, ettei missään vaiheessa tuntenut katumusta. Hän väitti suunnitelleensa koko teon ja kävelleensä metsään murha-aikeissa: ”Sen oli määrä tapahtua, ja olipa kyseessä tämä mies tai joku toinen mies, sillä ei ollut todellista merkitystä.” Emperor-yhtyetoveri Vegard ”Ihsahn” Tveitan muistelee Eithunin olleen kiinnostunut sarjamurhaajista ja arveli tämän halunneen tietää, miltä ihmisen tappaminen tuntuu. Jørn ”Necrobutcher” Stubberud ja Kjetil Manheim ovat kuitenkin myöhemmin kyseenalaistaneet tämän. Stubberudin mukaan Eithun koki joutuneensa seksuaalisen ahdistelun kohteeksi, ja väkivalta oli veitsellä varustautuneen nuoren miehen spontaani reaktio. Surmatyön jälkeen Eithun oli järkyttynyt ja olisi halunnut tunnustaa poliisille, mutta Aarseth ja Vikernes suostuttelivat hänet palaamaan Osloon. Poliisiaseman sijaan kolmikko suuntasi Holmenkollenin kappelille ja sytytti sen tuleen. Aarseth oli murhasta innoissaan, ja joksikin aikaa Eithunista tuli eräs black metal -piirien arvostetuimmista jäsenistä.
Poliisi epäili murhasta aluksi jotakuta homoalakulttuurin jäsentä. Eithun pysyi vapaana yli vuoden, mikä kannusti muita black metal -muusikoita rikoksiin, sillä he alkoivat kuvitella, etteivät jäisi kiinni. Huhut kuitenkin levisivät, ja vuonna 1993 Vikernes mainitsi eräässä haastattelussa tuntevansa murhaajan, jolloin poliisi alkoi epäillä murhasta black metal -muusikoita. Myös kirkonpoltot toivat alakulttuurille yhä enemmän kielteistä julkisuutta. Saadakseen pienemmän tuomion Eithun väitti oikeudessa, ettei ollut tarkoittanut tappaa ketään vaan kyseessä oli epäonnistunut ryöstö. Hän sai 14 vuoden tuomion ja vapautui vuonna 2003 istuttuaan tuomiostaan 9 vuotta ja 4 kuukautta. Vapauduttuaan Eithun sanoutui irti ääriaatteista ja kertoi jättäneensä ”vihan ja negatiivisen asenteen” taakseen.
Norjalainen black metal > Bergens Tidenden artikkeli

Norjalainen päivälehti Bergens Tidende julkaisi 20. tammikuuta 1993 Vikernesin haastattelun, jossa tämä ilmoitti tietävänsä, kuka oli vastuussa kirkonpoltoista, ja kehuskeli kuuluvansa suureen salaliittoon, joka vastusti kristinuskoa ja levitti ”pelkoa ja pahuutta”. Norjassa oli tuohon mennessä poltettu seitsemän kulttuurihistoriallisesti arvokasta kirkkoa. Vikernes kertoi myös mestanneensa kaniinin. Uskottavuutta kertomukselle toi se, että Vikernes paljasti rikoksista yksityiskohtia, joita poliisi ei ollut kertonut julkisuuteen. Artikkelin myötä black metal nousi ensimmäistä kertaa suuren yleisön tietoisuuteen. Vikernes väitti myöhemmin, että hänen puheensa olivat tarkoituksellisen absurdeja eikä hän paljastanut haastattelussa mitään, mikä auttaisi rikosten selvittämisessä. Todellisuudessa Bård Eithun jäi haastattelun vuoksi kiinni, sillä Vikernes mainitsi tuntevansa Lillehammerin murhaajan.
Vikernesin mukaan hän ja Aarseth suunnittelivat haastattelun yhdessä. Tavoitteena oli pelotella ihmisiä, hankkia black metalille näkyvyyttä ja houkutella Helveteen lisää asiakkaita. Näkyvyyden takaamiseksi Aarseth ja Vikernes syyttivät rikoksista saatananpalvojia ja keksivät niiden taustalle kuvitteellisen rikollisjärjestön. Kaksi Vikernesin lapsuudenystävää tarjosi Bergens Tidendelle haastattelua, jossa väitettiin Vikernesin polttaneen kahdeksan kirkkoa ja tehneet Lillehammerin murhan. Bergens Tidende ei ostanut juttua, mutta lehden toimittaja Finn Bjørn Tønder päätti tehdä artikkelin aiheesta. Haastattelua tarjonneen kaksikon avulla Tønder sai yhteyden Vikernesiin ja haastatteli tätä itse.
Vikernes tarkasti ja hyväksyi artikkelin varhaisen version mutta ei lopullista versiota, sillä hänet pidätettiin ennen kuin artikkeli meni painoon. Poliisi oli löytänyt Burzumin Aske-EP:n mainoslehtisen, jonka kannessa oli valokuva Fantoftin sauvakirkon raunioista. Lentolehtisessä oli Vikernesin osoite, ja hänet pidätettiin tuhopoltoista epäiltynä. Bergens Tidenden ilmestyttyä poliisit tajusivat, että Vikernes oli sama mies, jota lehdessä haastateltiin. Vikernes väitti poliiseille, että Bergens Tidenden juttu oli perätön, mutta paikalla oli ollut neljä toimittajaa, jotka todistivat päinvastaista. Poliisi ei kuitenkaan löytänyt näyttöä siitä, että Vikernes oli todella sekaantunut rikoksiin, ja maaliskuussa hänet vapautettiin.
Norjalainen black metal > Kerrangin artikkeli

Black metal sai kansainvälistä julkisuutta, kun brittiläinen metallilehti Kerrang! uutisoi aiheesta 27. maaliskuuta 1993. Haastattelussa Aarseth ja Vikernes kuvailivat ”mustan sisäpiirin” harjoittamaa ”saatanallista terrorismia” ja väittivät ”black metalista tulleen uhka kansalliselle turvallisuudelle”.
Kerrangin artikkeli oli ensimmäinen uutisjuttu, jossa black metal liitettiin uusfasismiin ja äärioikeistoon. Vikernes väittää artikkelissa kannattavansa kaikkia diktatuureja, mainitsee esimerkkeinä Josif Stalinin, Adolf Hitlerin ja Nicolae Ceaușescun ja arvelee jonain päivänä itse ryhtyvänsä Skandinavian diktaattoriksi. Aarseth ja Vikernes väittivät yhdessä johtavansa rikollista black metal -salaseuraa. Heidän alaisuudessaan toimi kymmenen hengen sisäpiiri, jonka käskytti isompaa ”black metal -orjien” joukkoa. Aarseth kertoi pysyvänsä rikoksista erossa, sillä jos liikkeen johtaja pidätettäisiin, organisaatio hajoaisi. Terrorismia rahoitettiin Helveten tuloilla. Vikernes puolestaan kehuskeli, että häntä syytettiin useista rikoksista, joihin lukeutuivat esimerkiksi lasten kaltoinkohtelu, kirkkojen polttaminen, ”jokunen murha” sekä laittomien aseiden hallussapito.
Aarseth ja Vikernes kertoivat, että heidät oli kasvatettu agnostikoiksi tai ateisteiksi. Kirkonpolttoja he perustelivat: ”Me tuemme kristinuskoa koska se sortaa ihmisiä, ja poltamme kirkkoja tehdäksemme siitä vahvemman. Sitten voimme alkaa sen kanssa sotaan.” He eivät toisin sanoen vastustaneet kristinuskoa sen oppien vuoksi, vaan koska kirkko oli heikentynyt ja luopunut inkvisition kaltaisista käytännöistä. Ajatuksesta tuli joksikin aikaa yleinen osa black metalin ideologiaa.
Artikkelin myötä Norjan black metal -yhtyeet saivat valtavasti ilmaista mainosta. Toisaalta niiden rikoksista tuli paljon tunnetumpia kuin itse musiikista. Poliisi ja uutistoimittajat alkoivat tutkia Helveteä ja sen ympärille syntynyttä toimintaa. Häiritsevän huomion vuoksi Aarseth lopulta sulki liikkeen. Päätökseen vaikutti myös hänen vanhempiensa painostus, sillä he eivät pitäneet kielteisestä julkisuudesta ja Helveten toimintaa oli pyöritetty heidän taloudellisella tuellaan. Vikernes oli tästä vihainen, sillä black metalin saama ilmainen mainos meni nyt hukkaan, ja Vikernes koki joutuneensa tutkintavankeuteen turhan takia. Muidenkin black metal -muusikoiden keskuudessa Aarsethin arvostus laski, sillä Helveten sulkeminen ja vanhempien toiveiden noudattaminen eivät sopineet hänen synkeään imagoonsa. Aarsethin työ black metal -musiikin ja alakulttuurin hyväksi nautti kuitenkin laajaa kunnioitusta, vaikka kaikki eivät pitäneetkään hänestä ihmisenä.
Riidat muiden alakulttuurien kanssa

Norjan black metal -piireillä oli tiukat säännöt sen suhteen, mikä oli hyväksyttyä ja mikä ei. Muoti-ilmiöihin suhtauduttiin kielteisesti. Death metal oli 1990-luvun alun Oslossa epäsuosittua, ja Aarseth lähetti tappouhkauksia lajin muusikoille, jotka olivat erehtyneet käyttämään havaijipaitoja tai vaaleanpunaisia soittimia. Norjalaiset black metal -muusikot suunnittelivat myös matkustavansa Ruotsiin, sieppaavansa paikallisia death metal -muusikoita ja kuljettavansa nämä Norjaan tapettavaksi. Muiden Aarsethin murhasuunnitelmien tavoin tämäkään surmatyö ei edennyt puheita pitemmälle.
Aarseth kävi kirjeenvaihtoa ruotsalaisten black metal -harrastajien kanssa. Kun ruotsalaisyhtye Abruptumin jäsenet väittivät kiduttaneensa itseään äänityssessioiden aikana, Aarseth ylisti musiikkia ”puhtaan mustan pahuuden ydinmehuksi”. Deathlike Silence julkaisi Abruptumin esikoisalbumi Obscuritatem Advoco Amplectere Men vuonna 1992. Myöhemmin Norjan ja Ruotsin alakulttuurien välille syntyi kuitenkin kilpailua, ja Aarsethin kuoltua poliisi epäili murhasta ruotsalaisia. Toisaalta alakulttuurien välillä oli myös yhteistyötä, ja ruotsalaiset black metal -muusikot vierailivat toisinaan Norjassa.
Myös suomalaiset olivat norjalaisten kanssa riidoissa. Vuonna 1995 julkaistun fanzinen mukaan kiista sai alkunsa Beheritin Marko ”Nuclear Holocausto” Laihon humalaisista pilasoitoista, joiden kohteeksi joutuivat Emperorin Thomas ”Samoth” Haugen ja Impaled Nazarenen Mika Luttinen. Laihon mukaan syytös on perätön. Aarsethin taas huhuttiin lähettäneen tappouhkauksia Impaled Nazarenen jäsenille, mutta Aarsethin mukaan joku muu oli tehnyt näin hänen nimissään. Impaled Nazarenen esikoisalbumin takakansi julisti: ”No Orders from Norway Accepted!” Beheritin ristiriitaisesta maineesta kertoo Fuck Beherit -niminen kokoonpano, joka oman tuotantonsa (muun muassa ”Beherit Are Gods”) lisäksi levytti Beheritin kappaleita. Välit alkoivat parantua kuitenkin jo 1993, jolloin Aarseth ja Luttinen sopivat riitansa. Aikalaishaastattelussa Aarseth korosti, ettei hänellä ollut mitään suomalaisyhtyeitä vastaan, vaikka hän ei pitänytkään niiden epämelodisesta musiikista. Varg Vikernes sen sijaan ilmoitti, ettei Suomesta tule yhtäkään aitoa black metal -yhtyettä.