stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Politiikan tutkimus
Politiikan tutkimuksen asema tieteiden joukossa ja tiedepolitiikassa

Politiikan tutkimus ymmärretään Suomessa muun muassa tiedepoliittisissa yhteyksissä yleisluonteisimman sosiaalitieteen eli sosiologian ja keskeisimmän taloustieteen eli kansantaloustieteen rinnalla yhdeksi perusyhteiskuntatieteistä. Edellä mainituissa yhteyksissä politiikan tutkimuksen usein mainittuihin tarkoituksiin kuuluu syventää ymmärrystä poliittisen toiminnan mekanismeista, luonteesta ja merkityksestä sekä tarjota teoreettisia, metodisia ja tutkimusteknisiä välineitä poliittisesti merkittävien ilmiöiden erittelyyn. Politiikan tutkimukselta saatetaan odottaa vastauksia myös kysymyksiin, jotka koskevat joidenkin noista ilmiöistä jonkinasteista hallintaa.
Suomen politiikan tutkimuksen arkea rajaavat myös tiedepoliittiset seikat. Suomen keskeisin tieteellisen tutkimuksen rahoittaja, Suomen Akatemia, otti vuonna 2009 käyttöön tutkimusalueluokan 611, Valtiotieteet/Statsvetenskaperna. Akatemia jakaa tutkimusalueluokan 611 edelleen kolmeen osaan: 6111, Hallintotiede/Förvaltningsvetenskap, 6112, Kansainvälinen politiikka/Internationell politik, ja 6113, Politologia/Politologi. Edellä mainituista kolmesta osasta kaksi jälkimmäistä sijoittuvat kiistatta politiikan tutkimuksen alaan, joskin nimitys 'politologia' on ilman eri selvitystä yleisölle vaikeahkosti aukeava. Tarkoittaahan sana tietyissä sen käytöissä vain käyttäytymistieteellisesti tulkittua politiikan tutkimusta eikä sen sijaan tuon tutkimuksen niitä lajeja, jotka etenevät esimerkiksi tulkitsevin ottein. Kansainvälistä politiikkaa ajatellen Akatemian soveltama jaottelu jättää avoimeksi laaja-alaisen maailmanpolitiikan tutkimuksen aseman sekä hallinnon tutkimuksen suhteen politiikan tutkimukseen. Jaottelu näyttää käsittävän Suomen kymmenestä hallintotieteellisistä oppiaineista vain yhden, nimittäin juuri hallintotieteen. Alaan lukeutuu kuitenkin periaatteessa jokseenkin kaikki Suomessa harjoitettava hallinnon tutkimus.
Politiikan tutkimuksen kohdealueita

Poliikan tutkimuksen aihepiirejä ovat muun muassa poliittinen osallistuminen ja vaalit, yhteiskunnalliset kriisit ja konfliktit sekä erilaiset hallintomuodot, kuten demokratia. Valta ja siihen kytkeytyvät ilmiöt, päätöksenteko sekä valtion, kuntien ja järjestöjen hallinto ovat kaikki keskeisiä politiikan tutkimuksen kysymyksiä. Monessa yliopistossa politiikan tutkimus ymmärretäänkin yksinkertaisesti julkisen vallankäytön tutkimukseksi. Politiikan tutkimus ei ole enää pitkään aikaan keskittynyt yksinomaan eduskunnan ja hallituksen kaltaisiin virallisiin valtiollisiin laitoksiin. Sen sijaan se erittelee periaatteessa minkä tahansa ilmiöiden poliittisia ulottuvuuksia ja piirteitä. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että politiikan tutkimus tutkisi ainoastaan niitä ilmiöitä, joiden poliittisuudesta vallitsee yksimielisyys tutkijoiden saati kansalaisten keskuudessa. Tietyiltä osin kysymys myös siitä, mitä politiikka ylipäätään on näyttelee keskeistä roolia joissakin politiikan tutkimuksen suuntauksissa. Kysymykseen on vastannut suomen kielellä esimerkiksi valtio-opin professori Kari Palonen. Kansainvälisesti tunnetuimpia poliittisen filosofian edustajia tältä kannalta ovat Hannah Arendt, Max Weber ja Carl Schmitt.
Jotkut osat politiikan tutkimusta ovat tavallaan vääjäämättömämmin tutkimusalan elementtejä kuin eräät toiset. Peräti köyhäksi jäisi politiikan tutkimus esimerkiksi siinä tapauksessa, ettei se tutkisi huomattavia, toistuvia kollektiivisen poliittisen valinnan episodeja kuten vaaleja eli parlamenttivaaleja, valtionpäämiehen vaaleja, alueellisia vaaleja, paikallisia vaaleja ja EU-vaaleja, kansanäänestyksiä, äänestyskäyttäytymistä parlamenteissa ja hallituselimissä, erilaisten vaalien institutionalisointia ja niissä sovellettuja laskentasääntöjä etenemiseksi poliittisista mielipiteistä henkilövalintoihin tai valintoihin ratkaisuvaihtoehtojen kesken.
Politiikan tutkimuksessa aikanaan vallinnut jako kansalliseen ja kansainväliseen politiikan tutkimukseen on haastettu ja paljolti ylitetty. Globalisoituvassa maailmassa poliittisesti merkittävät ilmiöt ja niistä käytävät kiistat eivät noudata kansallisvaltioiden välisiä rajoja. Politiikan tutkimuksen sisäisiä perinteisiä tutkimuskohdejaotteluja on asettanut kyseenalaiseksi myös Euroopan unioni, joka on Suomen kannalta sekä kansainvälinen että suomalainen poliittinen ilmiökenttä.
Kohti kansainvälisiä vertailuja ja valtio-opin ulkorajojen vetoa

Kun asiaa tarkastellaan kansainvälisesti, havaitaan, että muissa maissa esiintyy huomattavastikin Suomessa sovelletuista poikkeavia ratkaisuja politiikan tutkimuksen ja sen lähialueiden organisoinnissa tutkimusalueiksi ja yliopistollisiksi oppiaineiksi. Paitsi että valtio-opista saattaa eriytyä omaksi oppiaineekseen kansainvälinen politiikka tai sitä vastaava oppiaine kuten Suomessa on tapahtunut kahdessa yliopistossa, omia oppiaineitaan ovat eräissä maissa ja eräissä yliopistoissa lisäksi esimerkiksi 'julkinen politiikka' (public policy), 'hallitustoiminta' (government, joka esiintyy toisinaan myös kattokäsitteenä politiikan tutkimukselle ylipäätään), rauhan- ja konfliktintutkimus, poliittinen filosofia, joka Suomessa käytännössä jakaantuu valtio-opin ja filosofia-oppiaineen tai valtio-opin ja käytännöllinen filosofia -oppiaineen kesken, poliittinen taloustiede (political economy), poliittinen sosiologia, diplomatian tutkimus sekä järjestötutkimus.
Omat erityiskysymyksensä muodostuvat poliittisen historian ja hallinnon tutkimuksen suhteesta politiikan tutkimukseen. Suomessa ne on pääasiassa erotettu politiikan tutkimuksesta, johon ne toisaalta eräissä maissa ja eräissä yliopistoissa kuuluvat olennaisina osina. Nimenomaan Suomessa poliittinen historia on vankasti oma oppiaineensa, joskin eräät politiikan tutkijat ovat tutkimustoiminnassaan lähentyneet sitä ja jopa sijoittuneet aluksi tai sittemminkin nimenomaan sen piiriin. Toisaalta eräät poliittisen historian tutkijat ovat onnistuneet harjoittamaan myös politiikan tutkimuksen kannalta hyvinkin nasevaa erittelyä. Suomen hallintotieteellisten oppiaineiden ja laajemmin hallinnon tutkimuksen historia osoittaa, että vuosien varrella Suomessa syntyi tuossa aihepiirissä omaperäinen hybridiratkaisu. Politiikan tutkimus ja hallinnon tutkimus tosin eriytyivät toisistaan hyvinkin voimakkaasti mutta eivät silti tyystin.
Suomen yliopistojen organisaatiot ovat 2010-luvulla valinkauhassa. Silläkin perusteella osaltaan ratkeaa, kuinka läheisiksi muodostuvat vastaisuudessa politiikan tutkimuksen ja sen lähialojen suhteet, syntyykö uudenlaisia tutkimus- ja opetusalueita ja -kokonaisuuksia ja hellittääkö perinteisten oppiaineiden valta.
Valtio-opin eli politiikan tutkimuksen yliopisto-opiskelu Suomessa

Suomessa politiikan tutkimusta nimenomaan valtio-oppina voi opiskella yliopistotutkinnon pää- ja luonnollisesti myös tutkinnon sivuaineena kuudessa Suomen kaikkiaan kuudestatoista yliopistokorkeakoulusta. Nuo kuusi yliopistoa ovat Helsingin yliopisto, Turun yliopisto, Tampereen yliopisto, Jyväskylän yliopisto, Lapin yliopisto sekä Åbo Akademi. Suomen monialaista yliopistokorkeakouluista Oulun yliopistossa ja Itä-Suomen yliopistossa ei politiikan tutkimusta harjoiteta eikä alaa opeteta. Suomen erityiskorkeakouluissakaan politiikan tutkimus ei ole edustettuna pääaineena. Tuolta osin poikkeuksen muodostanut Hanken Svenska handelshögskolan on nyttemmin lakkauttanut erityisen valtio-opillisen oppiaineensa nimeltä 'talouspolitologia' (ekonomisk politologi) pääaineena, joskin sitä voi edelleen opiskella sivuaineena. Valtio-oppia opiskelleet voivat työskennellä useissa ammateissa ja tehtävissä, esimerkiksi tutkijoina, tarkastajina, konsultteina, projektipäällikköinä, toimittajina tai tiedottajina.
Politiikan tutkimuksen tabut

Yksi tieteellisen tutkimuksen tabuista on liittyvätkö tietyt poliittiset kannat niitä kannattavien mielenterveyteen. Tutkimusaiheen tabuluonne tarkoittaa sitä, että politiikan tutkijat välttävät aihetta. Toinen politiikan tutkimuksen tabu on johtaako naisten äänioikeus korkeampaan veroasteeseen.
Kirjallisuutta

Berndtson, Erkki: Politiikka tieteenä: Johdatus valtio-opilliseen ajatteluun.  (11. painos (1. painos 1992))  Helsinki:  Edita, 2008.  ISBN 978-951-37-5252-1
Hyvärinen, Matti ym. (toim.): Käsitteet liikkeessä: Suomen poliittisen kulttuurin käsitehistoria.  Tampere:  Vastapaino, 2003.  ISBN 951-768-130-5
Jansson, Jan-Magnus: Politiikan teoria.  (Politikens teori, 1969.) Suomennos: Esa Adrian, Aira Kalela ja Ilkka Ryömä. 5. uudistettu painos. Lisäykset suomentanut Kari Happonen. Forum-kirjasto (1. painos 1970)  Helsinki:  Tammi, 1985 (6. painos 1993).  ISBN 951-30-6329-1
Kanerva, Jukka (toim.): Platonista Bakuniniin: Politiikan teorian klassikoita.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1992.  ISBN 951-570-103-1
Kanerva, Jukka (toim.): Politiikan teorian moderneja klassikkoja.  Helsinki:  Gaudeamus, 1989.  ISBN 951-662-474-X
Paloheimo, Heikki & Wiberg, Matti: Politiikan perusteet.  Helsinki Porvoo:  WSOY, 1997 (2. painos 2004).  ISBN 951-0-21353-5
Palonen, Kari: Tekstistä politiikkaan: Johdatusta tulkintataitoon.  Tampere:  Vastapaino, 1988.  ISBN 951-9066-30-6
Wiberg, Matti: Politiikka Suomessa.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-26700-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valtiotieteellinen yhdistys.
Pompeijin viimeiset päivät (vuoden 1908 elokuva)

| Pompeijin viimeiset päivät> Gli ultimi giorni di Pompei |
| --- | --- |
 Glaucus odottaa vuoroaan areenalle. Taustalla savuava Vesivius.
Ohjaaja:  Luigi Maggi
Käsikirjoittaja:  Roberto Omegna
Perustuu:  Edward Bulwer-Lyttonin samannimiseen romaaniin
Tuottaja:  Arturo Ambrosio
Kuvaaja:  Giovanni Vitrotti, Roberto Omegna
Lavastaja:  Ettore Ridoni, Decoroso Bonifanti
Pääosat:  Lydia De Roberti, Umberto Mozzato, Mirra Principi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Società Anonima Ambrosio
Ensi-ilta:  joulukuu 1908 (Italia) 29. joulukuuta 1908 (Suomi)
Kesto:  366/346 metriä (17 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gli ultimi giorni di Pompei
Pompeijin viimeiset päivät (ital. Gli ultimi giorni di Pompei) oli vuonna 1908 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Edward Bulwer-Lyttonin samannimiseen romaaniin perustuvan lyhytelokuvan on ohjannut Luigi Maggi. Se aloitti italialaisten historiallisten elokuvien sarjan.
Juoni

Eletään vuotta 79 Pompeijissa. Ylipappi Arbaces tavoittelee kaunista Jonea, joka rakastaa nuorta aatelista Glaucusta. Glaucus ottaa palvelijakseen sokean Nydian, joka on salaa rakastunut isäntäänsä. Arbaces huumaa pahaa-aavistamattoman Nydian avulla Glaucuksen, tappaa Jonen veljen Apacidesin ja syyttää Glaucusta murhasta. Glaucus tuomitaan heitettäväksi leijonille, mutta Vesuviuksen purkautuessa Nydia auttaa häntä ja Jonea pakenemaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lydia De Roberti  | … |  Nydia   |
|  Umberto Mozzato  | … |  Glaucus   |
|  Mirra Principi  | … |  Jone   |
|  Luigi Maggi  | … |  Arbaces   |
|  Ernesto Vaser  | … |  Nidian isäntä   |
|  Cesare Gani-Carini  | … |  Apacides   |
Tuotanto ja vastaanotto

Ambrosio Filmin valmistama Pompeijin viimeiset päivät oli ensimmäinen italialainen suurtuotanto ja yhtiön ensimmäinen menestyselokuva. Se oli myös ensimmäinen elokuva, jonka mainoskampanjassa mainittiin ohjaajan ja näyttelijöiden nimet. Luigi Maggin ohjaustyö ei kuitenkaan ollut ensimmäinen Edward Bulwer-Lyttonin teoksen filmatisointi: brittiläinen Walter Booth oli tehnyt aihetta käsittelevän lyhytelokuvan The Last Days of Pompeii vuonna 1900.
Elokuvan uutuudenviehätys perustui sen taidokkaaseen lavastukseen, valaistukseen, ulkokuviin ja väkijoukkoihin. Lavasteina käytettiin ensimmäistä kertaa myös kiinteitä rakennelmia. Pompeijin viimeiset päivät oli suuri yleisö- ja arvostelumenestys eri puolilla maailmaa ja se aloitti pitkän historiallisten elokuvien sarjan, josta italialainen mykkäelokuva parhaiten tunnetaan. Ambrosio Film toteutti myös Edward Bulwer-Lyttonin teoksen seuraavan filmatisoinnin, Eleuterio Rodolfin Pompeijin viimeiset päivät ja häviön vuodelta 1913.
Pompeijin viimeisiä päiviä esitettiin Suomessa vuodenvaihteessa 1908–1909. Lehtimainosten mukaan kyseessä oli ”loisteliaasti suoritettu romanttinen, jännittävä ja sensatsionelli taiteellinen kuvaus”, ”suurin draama mitä tähän asti tunnetaan”. Uuden Auran toimittajan mielestä elokuvan ”dekoratsionit ovat onnistuneet ja esiintyminen hyvää”.
Restaurointi

Elokuvasta on säilynyt Jean Desmetin kokoelmaan kuuluva hollanninkielinen värjätty nitraattifilmikopio, joka on restauroitu Alankomaiden elokuvamuseossa. Alkuperäisestä 366 metrin pituudesta on jäljellä 346 metriä. Restaurointi on nähtävissä Italian kansallisen elokuvamuseon Vimeo-sivustolla.
Aiheesta muualla

Pompeijin viimeiset päivät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Marty Marshall

Marty Marshall (s. 24. joulukuuta 1923, Detroit, Michigan – 25. lokakuuta 2004) oli yhdysvaltalainen raskaansarjan nyrkkeilijä, joka tunnettiin lempinimellä Michigan Bomber. Hän kävi kuuluisimman ottelunsa vuonna 1953 tulevaa maailmanmestari Sonny Listonia vastaan ja mursi tämän leuan ottelun kolmannessa erässä. Marshall voitti ottelun pisteillä. Tappio oli Listonin ensimmäinen urallaan, eikä hän hävinnyt sen jälkeen kymmeneen vuoteen, kunnes kohtasi kahdesti Muhammad Alin. Liston on itse sanonut Marshallin alkeellisen nyrkkeilytyylin huvittaneen häntä niin, ettei hän pystynyt pitämään suutaan kiinni, kun Marshall iski häntä leukaan. Marshall kohtasi Listonin vielä kahdesti, muttei kyennyt toistamaan temppuaan, vaan hävisi molemmat yhteenotot.
Markovnikovin sääntö

Markovnikovin säännön mukaan positiivisesti varautunut reagenssin osa (elektrofiili) liittyy kaksoissidoksen siihen atomiin, jossa on enemmän vetyä, ja negatiivinen reagenssin osa (nukleofiili) vuorostaan siihen hiiliatomiin, jossa on vähemmän vetyä. Tällainen reaktio on regioselektiivinen.
Esimerkiksi propeenin reagoidessa vetyhalidin kuten vetykloridin kanssa, päätuotteena muodostuu 2-klooripropaania. 1-klooripropaania muodostuu vain pieniä määriä.
CH3-CH=CH2 + HCl → CH3-CHCl-CH3
Säännön teoreettinen perusta

Alkeenien elektrofiiliset additioreaktiot tapahtuvat kahdessa vaiheessa. Ensin elektrofiili liittyy alkeenin kaksoissidoksen π-sidosorbitaaliin ja sen vuoksi kaksoissidos katkeaa. Alkeenista muodostuu siten karbokationi ja elektrofiilin luovuttanut lähtöaine jää anioniksi. Seuraavassa vaiheessa anioni jakaa elektroniparin karbokationille ja muodostaa sen kanssa σ-sidoksen. Markovnikovin sääntö perustuu karbokationin pysyvimmän muodon pienempään aktivoitumisenergiaan verrattuna vähemmän pysyviin muotoihin. Stabiilimpia karbokationeita ovat tertiääriset karbokationit, joissa positiivisesti varautuneeseen hiileen on sitoutunut kolme muuta hiilivetyryhmää.
Eniten subtituenttinen karbokationi on pysyvin osittain substituenttien induktiivisen vaikutuksen vuoksi. Usein varsin isot ja polarisoituvat substituentit ulottavat elektroniverhonsa paremmin karbokationin positiiviseen varaukseen kuin pieni vetyatomi. Osittain pysyvyys johtuu hyperkonjugaatiosta eli karbokationin vapaan p-orbitaalin ja alkyylisubstituentin hiilen ja vedyn välisen σ-sidosorbitaalin stabiloivasta vuorovaikutuksesta.
Esimerkkejä

Koska  CH_{3}-CH^{+}-CH_{3} on pysyvämpi muoto kuin  CH_{2}^{+}-CH_{2}-CH_{3}, syntyy propeenin ja vetybromidin reaktiosta lähes yksinomaan 2-bromipropaania.
Vetyhalidin vety liittyy alkeeniin ja muodostaa karbokationi-intermediaatin kautta alkyylihalidin.
Marseillen metro

| Métro de Marseille |
| --- | --- |

Sijainti:  Marseille, Ranska
Avattu:  1977
Asemia:  28
Linjoja:  2
Liikennöitsijä(t):  RTM
  
Marseillen metro on RTM:n ylläpitämä metrojärjestelmä Marseillessa. Järjestelmä koostuu kahdesta metrolinjasta, joista ensimmäinen otettiin käyttöön vuonna 1977 ja toinen vuonna 1984. Linjan M1 reitti tekee U-käännöksen Vieux-Port -satamassa siten, että sen pääteasemat ovat idässä. Linja M2 kulkee pohjois-etelä -suuntaisesti. Kaupungin metrojunat kulkevat noin viiden minuutin välein.
Pompeijin viimeiset päivät ja häviö

| Pompeijin viimeiset päivät ja häviö> Gli ultimi giorni di Pompei |
| --- | --- |
 Elokuvan yhdysvaltalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Eleuterio Rodolfi
Käsikirjoittaja:  Arrigo Frusta
Perustuu:  Edward Bulwer-Lyttonin romaaniin The Last Days of Pompei (1835)
Tuottaja:  Arturo Ambrosio
Säveltäjä:  Carlo Graziani Walter
Kuvaaja:  Giuseppe Paolo Vitrotti
Pääosat:  Fernanda Negri-Pouget, Eugenia Tettoni Florio, Ubaldo Stefani
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Società Anonima Ambrosio
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  24. elokuuta 1913 (Italia) 6. lokakuuta 1913 (Suomi)
Kesto:  1958/1930 metriä
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tampereen elokuvateatterit kävivät taistelua kokosivun ilmoituksilla. Petitissä näytettiin Pasqualin ja Scalassa Ambrosio Filmin Pompeijin viimeisiä päiviä. Kansan Lehti 20.10.1913.
Pompeijin viimeiset päivät ja häviö (ital. Gli ultimi giorni di Pompei) on vuonna 1913 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Edward Bulwer-Lyttonin romaaniin perustuvan elokuvan on ohjannut Eleuterio Rodolfi.
Juoni

Eletään vuotta 79 Pompeijissa. Egyptiläinen pappi Arbaces tavoittelee kaunista kreikkalaistyttyöä Jonea, joka rakastaa komeaa patriisia Glaucusta. Glaucus ottaa suojiinsa sokean orjan Nydian, joka pian ihastuu isäntäänsä. Mustasukkainen Nydia saa Arbacekselta lemmenjuomaa, joka tekee Glaucuksen hulluksi. Arbaces tappaa häntä arvostelleen Apoecideksen ja syyttää murhasta Glaucusta. Glaucus tuomitaan heitettäväksi sirkuksen leijonille, mutta Vesuviuksen purkautuessa Nydia auttaa hänet ja Jonen pakoon.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Fernanda Negri-Pouget  | … |  Nydia   |
|  Eugenia Tettoni  | … |  Jone   |
|  Ubaldo Stefani  | … |  Glaucus   |
|  Vitale De Stefano  | … |  Claudius   |
|  Antonio Grisanti  | … |  Arbaces   |
|  Cesari Gani-Carini  | … |  Apoecides   |
|  Ercole Vaser  | … |     |
|  Carlo Campogalliani  | … |  vartija   |
|  Bianca Schinini  | … |  Jonen palvelijatar   |
|  Rina Albry  | … |     |
|  Lia Negro  | … |     |
|  Angelo Vestri  | … |     |
|  Cesare Zocchi  | … |     |
Tuotanto, tyyli ja vastaanotto

Pompeijin viimeiset päivät ja häviö oli Ambrosio Filmin vastine Cinesin historia-aiheiselle suurelokuvalle Quo vadis? (1913). Yhtiö oli tuottanut myös Bulwer-Lytton romaanin edellisen elokuvasovituksen, Luigi Maggin ohjaaman Pompeijin viimeiset päivät vuonna 1908. Vuoden 1913 version ohjaajaksi mainitaan eräissä lähteissä Mario Caserini, joka oli vuoden 1912 lopussa siirtynyt Ambrosiolta Gloria Filmsille ja suunnitteli siellä omia Pompeijin viimeisiä päiviään.
Elokuva oli aikansa suurtuotanto, jonka kuvauksiin kerrottiin osallistuneen 5 000 avustajaa. Sen alkuperäismusiikin sävelsi Carlo Graziani Walter. Jäykähkösti kerrottu kolmiodraama muuttuu loppua kohti nopeatempoiseksi väkijoukkojen ja luonnonmullistusten spektaakkeliksi. Näyttelijätyöskentely on varsin hillittyä ja kuvailmaisu perustuu liikkumattomalla kameralla otettuihin yleis- ja kokokuviin. Mukana on ajalle tyypillistä symbolismia ja siihen liittyviä esoteerisia aineksia.
Pompeijin viimeiset päivät ja häviö oli valtava yleisö- ja arvostelumenestys eri puolilla maailmaa. Katsojiin tekivät erityisen vaikutuksen mahtava tulivuorenpurkaus ja Fernanda Negri Pougetin herkkä tulkinta Nydiana. Yhdysvalloissa levitysoikeudet osti George Kleine, jonka kerrottiin maksaneen niistä 250 000 dollaria. Elokuvan mainoskampanjaa käytti hyväkseen Ernesto Maria Pasquali, joka julkaisi Bulwer-Lyttonin romaanista oman versionsa nimellä Jone o Gli ultimi giorni di Pompei. Seurannut oikeusjuttu kääntyi lopulta Arturo Ambrosion tappioksi. Gloria Filmsin Mario Caserini päätti vetäytyä kilpailusta ja käyttää jo kuvaamansa materiaalin seuraavana vuonna julkaistussa elokuvassa Nerone e Agrippina.
Elokuvaa esitettiin Suomessa syksyllä 1913. Tampereella nähtiin samaan aikaan ja lähes samalla nimellä myös Pasqualin elokuva, jonka lehtimainoksessa kehuttiin olevan pitempi ja kalliimpi. Kansan Lehden toimittajan mukaan Pasqualin sovituksen alkupuoli oli sujuvampi, kun taas Pompeijin tuhoutuminen oli esitetty Ambrosion elokuvassa luonnollisemmin ja yksityiskohtaisemmin. Tampereen Sanomissa todettiin, että ”Pompeijin häviö on viime päivinä järkyttänyt tamperelaisten mieliä melkein yhtä paljon kuin se aikoinaan järkytti tuon kuuluksi tulleen kaupungin asukkaita”. Arvostelijan mukaan elokuvan ”maisemat ja kuvaelmat ovat harvinaisen kauniita ja kaupungin tuhoutuminen teki vallan suuremmoisen vaikutuksen”.
Restauroinnit

Pompeijin viimeisistä päivistä on säilynyt useita kopioita. Se on restauroitu Torinon elokuvamuseon ja Bolognan elokuva-arkiston yhteistyönä vuonna 2006. Vanhempi DVD:llä julkaistu versio on sekin teknisesti hyvätasoinen.
Aiheesta muualla

Pompeijin viimeiset päivät ja häviö Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Alfred Marshall

| Alfred Marshall |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1842  Lontoo 
Koulutus ja ura
Oppilaat:  Arthur Pigou ja John Maynard Keynes ja Friedrich Hayek
Tutkimusalue:  Taloustiede, talous ja Uusklassinen taloustiede
Elements of economics of industry, 1892
Alfred Marshall (s. 26. heinäkuuta 1842, Lontoo – k. 13. heinäkuuta 1924, Cambridge) oli brittiläinen kansantaloustieteilijä, jota pidetään yhtenä aikansa merkittävimmistä taloustieteen tutkijoista.  Marshallin vuonna 1890 julkaistu Principles of Economics oli erityisesti Britanniassa laajasti käytetty taloustieteen perusoppiteos useita vuosia.
Marshallin taloustieteellinen tutkimus oli laaja-alaista, mutta erityisesti hänen tunnetaan ensimmäisenä kysyntä- ja tarjontafunktioita hinnanmäärityksen selittämiseen käyttäneenä tutkijana.  Marshall kehitti kysynnän hintajouston analyyttisenä työkaluna ja osallistui laajasti taloudellisen hyvinvoinnin määrityksen kehittämiseen. Hänet tunnetaan myös epätäydellisen kilpailun käsitteestä: hän huomasi miten yritykset tekevät sinänsä samanlaisista hyödykkeistä erilaisia muun muassa tavaramerkkien ja mielikuvien avulla.
Karl Polanyi

| Karl Polanyi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Károly Polányi
Syntynyt: 25. lokakuuta 1886 Wien
Kuollut: 23. huhtikuuta 1964 (77 vuotta) Pickering, Ontario
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Budapestin yliopisto
Instituutti:  Columbian yliopisto
Tutkimusalue:  taloushistoria
Tunnetut työt:  Suuri murros (1944)
Karl Paul Polanyi, alun perin Károly Polányi, (25. lokakuuta 1886 Wien – 23. huhtikuuta 1964 Pickering, Ontario) oli Yhdysvalloissa elänyt unkarilaissyntyinen taloushistorioitsija. Hänen tunnetuin teoksensa Suuri murros ilmestyi vuonna 1944.