stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saatananpalvontapaniikki
Historia > Michelle Remembers (1980)

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Satanic panic oli maailmanlaajuinen ilmiö, jonka pani aluilleen yksi kirja, – – Michelle Remembers. Kirja oli fiktiota. Sellaista saatananpalvontaa ei ole olemassa. Mielikuvalla luotiin käytösmalleja, joita jotkut alkoivat matkia. Jos kirjoitetaan kirkkojen polttamisesta ja hautakivien kaatamisesta, teinit saattavat saada päähänsä tehdä niin.” | ” |
– Kennet Granholm
Vuonna 1980 ilmestynyt Michelle Remembers oli tositarinana markkinoitu kertomus nuoresta naisesta, joka lapsena oli joutunut saatananpalvojien hyväksikäyttämäksi. Michelle Smith (salanimi) oli 27-vuotias yhdysvaltalainen, joka hakeutui psykiatriseen hoitoon masennuksen vuoksi. Smithillä oli myös epämääräinen mielikuva siitä, että hänen täytyi muistaa jotakin tärkeää. Psykiatrinsa Lawrence Pazderin kanssa hän piti pitkiä terapiaistuntoja ja vakuuttui osallistuneensa lapsena mustaan messuun. Kuukausia kestäneen piinan päätteeksi Neitsyt Maria pelasti Smithin, poisti merkit kidutuksesta ja antoi hänen unohtaa kokemansa kauhut todeten, että muistot palaisivat aikanaan.
Pazder oli 1960-luvulla työskennellyt Länsi-Afrikassa, missä hän oli kuullut tarinoita mustasta magiasta ja lapsia kiduttavista kulteista. Smith piti kiduttajiaan noitina, mutta Pazder syytti tapahtuneesta ”Saatanan kirkkoa”, joka oli ”kristillistä kirkkoa vanhempi maailmanlaajuinen organisaatio”. Näennäisesti järjestön jäsenet elivät tavallista elämää, mutta kulissien takana he suorittivat saatanallisia rituaaleja.
Michelle Remembers oli myyntimenestys. Pazder ja Smith vaurastuivat ja heihin alettiin suhtautua saatananpalvonnan asiantuntijoina. Tiedotusvälineissä heidän väitteitään toisteltiin yleensä kritiikittä. Julkisten esiintymisten ohella Pazder ja Smith kouluttivat viranomaisia eri puolilla Yhdysvaltoja ja Kanadaa. American Psychiatric Associationin kokouksessa 1981 Pazder käytti ensimmäisen kerran termiä ritual abuse (suom. rituaalinen hyväksikäyttö). Pian tämän jälkeen eri puolilla Yhdysvaltoja alkoi esiintyä SRA-epäilyjä. Useimmiten syytökset kohdistuivat päiväkotien ja esikoulujen henkilökuntaan. Ilmestyi myös suuri joukko samankaltaisia selviytymistarinoita.
Kun Michelle Remembersin väitteitä alettiin tutkia tarkemmin, huomattiin, ettei sen tarina voinut pitää paikkaansa. Smith esimerkiksi kävi normaalisti koulua aikana, jona hän väittää olleensa saatananpalvojien vankina. Afrikkalaisen kidutuskultin olemassaolosta ei ole näyttöä, vaikka tällaista huhuttiin valkoisten lähetyssaarnaajien parissa 1960-luvun alussa. Anton LaVey haastoi oikeuteen Pazderin, joka joutui julkisesti tunnustamaan, ettei Saatanan kirkko ollut vastuussa Smithin pahoinpitelemisestä.
Historia > Huhut leviävät (1980–1984)

Noin vuonna 1981 alkoi levitä väite, että Procter & Gamble -yhtiön logo, jossa esiintyi parrakas mieshahmo ja 13 tähteä, olisi saatanallinen symboli. Väitettä levittivät myöhemmin erityisesti Amway-yhtiöön liittyvät henkilöt.
1980-luvun alkuvuosina huolestuttiin kadonneista lapsista, joiden väitettiin joutuneen siepatuiksi. Saatanallisista kulteista kertovat huhut levisivät 1982–1984. Lawrence Pazder, joka oli aluksi määritellyt rituaalisen hyväksikäytön ”toistuvaksi ruumiilliseksi, tunteelliseksi, henkiseksi ja hengelliseksi pahoinpitelyksi”, lisäsi tunnusmerkkien joukkoon seksuaalisen väkivallan. (Michelle Smith ei koskaan muistanut joutuneensa seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi.) Pazderin mukaan seksiaktien tavoitteena ei kuitenkaan ollut seksuaalisten tarpeiden tyydyttäminen, vaan sillä oli rituaalinen merkitys. Tämä loi maaperää paniikille, joka lopulta purkautui toiminnaksi vuodesta 1983 alkaen, jolloin SRA:sta epäiltyjä ihmisiä ensi kertaa pidätettiin.
Historia > McMartinin esikoulu (1983–1990)

Vuonna 1983 alkoi niin sanottu McMartinin esikoulun tapaus. Kalifornialaisen esikoulun opettajia ja muita työntekijöitä syytettiin hoidokkiensa seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja muusta kaltoinkohtelusta. Tapaus sai alkunsa pikkulapsiperheen vanhempien riitaisasta erosta, kun psyykkisesti oireillut äiti syytti entistä puolisoaan Ray Buckeya pariskunnan yhteisen lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Sellaisesta ei ollut ruumiillisia merkkejä, mutta lapsen tutkinut kokematon harjoittelija uskoi äidin selitykseen. Poliisi alkoi tutkia tapausta, ja sen ympärillä alkoi levitä mielikuvituksellisia huhuja.
Ray Buckey oli McMartinin esikoulun opettaja, joten poliisi alkoi tutkia myös esikoulua. Oppilaiden vanhempia kehotettiin kysymään lapsiltaan, oliko näitä kosketeltu tai olivatko nämä harjoittaneet suu- tai anaaliseksiä. Huolestuneet vanhemmat alkoivat tulkita lastensa toimintaa ja puheita tarkoitushakuisesti. Useimmat lapset kiistivät syytökset, mutta osa kertoi painostuksen jälkeen vanhemmilleen sen, mitä nämä halusivat kuulla. Poliisi ei löytänyt konkreettisia todisteita hyväksikäytöstä. Julkisuudessa tapauksesta nousi suuri kohu, ja saatanalliseen salaliittoon uskovat papit sekaantuivat tapaukseen. He kehottivat tarkkailemaan erityisesti harmittomilta vaikuttavia opettajia. Kaduilla ohikulkijat alkoivat hyökkäillä esikoulun opettajien ja heidän perheenjäseniensä kimppuun.
Tilannetta pahensi torjuttujen muistojen palauttamiseen tähtäävä terapia, joka oli 1970–1980-lukujen taitteessa suosittua. Todellisuudessa terapia johti valemuistojen syntyyn. Lapsia kannustettiin puhumaan sukuelimistä ja seksuaalisuudesta ja heille annettiin nukkeja, joilla oli sukuelimet, häpykarvoitus ja rinnat. Nukkien hyödyllisyydestä ei ole tieteellistä näyttöä. Jos lapset kieltäytyivät syyttämästä opettajia, heitä painostettiin tekemään niin. Jos lapsi ei siltikään kertonut hyväksikäytöstä, vaikeneminen tulkittiin trauman torjumiseksi. Seurauksena oli mielikuvituksellisia tarinoita kidutuksesta, raiskauksista, ”vuohimiehistä” ja päiväkodin alle rakennetusta salaisesta tunneliverkostosta.
Kaikki esikoulun seitsemän työntekijää saivat rikossyytteen. Tutkintavankeuden aikana syytettyjä pahoinpideltiin ja uhkailtiin, eivätkä vartijat puuttuneet siihen. Päiväkodeissa tapahtuvasta hyväksikäytöstä tuli yleinen huolenaihe, jota FBI alkoi tutkia. Julkisen keskustelun seurauksena huhut levisivät myös lasten keskuuteen, ja McMartinin oppilaat alkoivat kertoa kauhutarinoita naapureistaan, lapsenvahdeistaan ja muista ympäristönsä aikuisista. Kyselytutkimusten perusteella lähes kaikki seudun asukkaat uskoivat syytöksiin. Tapauksesta tuli Yhdysvaltain historian siihen mennessä kallein ja pisin oikeuskäsittely. Pelkkä oikeudenkäynti kesti 28 kuukautta.
Tammikuussa 1990 kaikki paitsi Ray Buckey vapautettiin. Häntä varten järjestettiin vielä uusi oikeudenkäynti, joka kesti viisi kuukautta ja jonka päätteeksi hänet vapautettiin. Buckey oli tuossa vaiheessa istunut tutkintavankeudessa yhteensä viisi vuotta. Häntä ei missään vaiheessa tuomittu mistään rikoksesta.
Historia > Kiihkein paniikki (1984–1991)

McMartinin vanavedessä paniikki levisi muualle Kaliforniaan. Se veti puoleensa erityisesti kristittyjä fundamentalisteja, sillä SRA-syytökset näennäisesti todistivat, kuinka paljon vaikutusvaltaa Saatanalla oli Yhdysvalloissa. Saatanapaniikin kautta kiertelevät saarnaajat pystyivät vetoamaan sellaiseenkin yleisöön, joka ei tavallisesti ollut kiinnostunut heidän puheistaan. Vuosina 1984–1985 Kernin piirikunnan poliisi tutki 77 henkilöä SRA:han liittyvistä rikoksista. Eri puolilla Yhdysvaltoja tuomittiin kymmeniä ihmisiä vankilaan.
International Society for the Study of Multiple Personality Disorder piti vuonna 1984 julkisen esitelmän SRA:sta, mikä toi uskottavuutta potilaiden tarinoille. ABC Newsin 20/20-ajankohtaisohjelma käsitteli saatananpalvontaa seuraavana vuonna, ja vuonna 1988 esitettiin Geraldo Riveran paljon julkisuutta saanut TV-ohjelma ”Devil Worship”. Rivera väitti, että Yhdysvalloissa toimi yli miljoona satanistia, jotka olivat tiukasti järjestäytyneet ”hyvin salamyhkäiseksi” verkostoksi. Ohjelma oli television siihenastisen historian katsotuimpia. Vuonna 1988 ilmestyi myös Lauren Stratfordin Satan’s Underground, joka oli Michelle Remembersin tapainen selviytymistarina.
Saatanapaniikin kiihkeimmät vuodet olivat 1988–1989. Kun aiempi tutkimus viittasi siihen, että satanismi oli hyvin marginaalinen ilmiö, alettiin nyt uskoa kaikkialle yhteiskuntaan levittäytyneeseen verkostoon. Vaikka ilmiötä väitettiin hyvin laajaksi, useimmat ihmiset elivät täysin normaalia elämää. Ristiriita selitettiin olettamalla, että lapsuuden traumat unohtuivat ja ne oli mahdollista palauttaa vain hypnoosilla ja vastaavilla menetelmillä. Kun väitteitä alettiin julkisuudessa kyseenalaistaa, SRA:n olemassaoloon uskovat selittivät ongelmat pois yhä äärimmäisemmillä väitteillä. Saatananpalvojia syytettiin esimerkiksi Meksikon Matamorosissa tapahtuneista murhista. Vuosina 1990–1991 paniikki levisi Englantiin, missä pidätettiin SRA:sta syytettyjä ihmisiä. Yhdysvalloissa kristilliset lehdet syyttivät jopa peruskouluja ja kirjastoja saatanallisen propagandan levittämisestä. Vuonna 1991 levisi väite, että saatananpalvojat olivat soluttautuneet MAP-kirkon johtoon.
Historia > Paniikin laantuminen (1992–1995)

Yhdysvaltain saatananpalvontapaniikki kyseenalaistettiin aiempaa voimakkaammin 1990-luvun alussa. Vähitellen kävi ilmeiseksi, etteivät hyväksikäyttöä koskeneet muistot olleet todellisia, ja vuonna 1992 joukko psykologeja perusti False Memory Syndrome Foundationin, joka vastusti epäeettisiä psykoterapiamenetelmiä. Myös poliisi oli Yhdysvalloissa ja Britanniassa tullut samaan johtopäätökseen: salaliitosta tai SRA:sta ei ollut todisteita. Ilmiö pysyi kuitenkin kiistanalaisena vielä vuosien ajan. Yhdysvalloissa moraalipaniikki laantui 1990-luvun jälkipuoliskolla, vaikka jotkut uskovatkin edelleen SRA:n olemassaoloon.
Vuoteen 1994 mennessä SRA-syytöksiä oli Yhdysvalloissa esitetty yli 12 000 erillisessä tapauksessa. Psykiatrit, psykologit ja kliiniset sosiaalityöntekijät tutkivat tapauksista vajaat 7 000; loput tutki poliisi, syyttäjänvirasto tai sosiaalitoimi. Yhdessäkään tapauksessa ei löytynyt pitävää näyttöä siitä, että laaja kultti tai salaliitto olisi ollut vastuussa seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Yksittäisiä saatananpalvojia tai Saatanaa palvovia pariskuntia sen sijaan löytyi. Toisinaan he syyllistyivät lasten seksuaaliseen hyväksikäyttöön, mutta näissäkään tapauksissa ei ollut näyttöä kidutuksesta tai ihmisuhreista.
Joulukuussa 1995 Geraldo Rivera myönsi julkisesti, että oli erehtynyt SRA:n suhteen. 2000-luvulla esoterian tutkimus sekularisoitui. Aiemmat asiantuntijat olivat usein lähestyneet ilmiötä uskonnollisista lähtökohdista. Uusi, aiempaa tieteellisempi tutkimus osoitti, että suurin osa satanisteista oli tavallisia ihmisiä eikä heistä ollut yhteiskunnalle vaaraa. Luis A. Cordón kirjoitti vuonna 2005, että SRA-paniikki oli enemmän tai vähemmän laantunut. Uskontotieteilijä J. Gordon Melton on sanonut, että saatananpalvonta on ”maailman suurin uskonto, jota ei ole ikinä ollut olemassa.”
Historia > QAnon (2017–)

Internetin 4chan-keskustelupalstalla alkoi lokakuussa 2017 levitä QAnon-salaliittoteoria, josta tuli suosittu erityisesti alt-rightin ja Donald Trumpin fanaattisimpien kannattajien keskuudessa. Salaliittoteorian mukaan Yhdysvaltain demokraattisen puolueen johtohahmot kuuluvat kansainväliseen salaseuraan, joka palvoo Saatanaa, harjoittaa kannibalismia ja pedofiliaa ja murhaa lapsia.
1980-luvun satanismipaniikkia käsittelevän Satan Wants You -dokumentin (2024) ohjaajat Sean Horlor ja Steve J. Adams olivat haastatteluissa epäileviä sen suhteen, oppivatko ihmiset ikinä virheistään. Dokumentaristien mukaan 2020-luvulla samat tahot käyttävät edelleen samoja saatanallisia salaliittoja syyttääkseen ihmisiä rikoksista joita he eivät ole tehneet.
Muita kohuja > Metallimusiikki

Saatanapaniikin aikana rock- ja erityisesti metallimusiikin väitettiin houkuttelevan nuoria okkultismin pariin. Huhut kertoivat saatanallisista viesteistä, jotka saattoi erottaa, jos musiikkia kuunteli väärin päin. Myös heavy metal -sanoitusten seksuaalisia ja yliluonnollisia aiheita paheksuttiin. Aktiivisimmat vastustajat olivat kristillisen oikeiston edustajia. Jesuiittapappi Vincent Micelin mukaan rock-musiikki tekisi miljoonista nuorista Saatanan ja kansankiihottajien tahdottomia orjia. Yhdysvalloissa poliisi tutki rockmusiikin ja okkulttisten rikosten välistä yhteyttä, ja mielenterveyden ammattilaiset kehittivät erityisiä terapiamenetelmiä, joiden oli tarkoitus auttaa saatanallisen musiikin traumatisoimia lapsia. Lehdistössä aivopesuväitteitä toisteltiin faktoina.
Rock-musiikin siveettömiä ja väkivaltaisia sanoituksia vastustanut Parents Music Resource Center alkoi vuonna 1985 vaatia musiikkialbumeihin sisältövaroituksia. Järjestö julkaisi myös 15 ”saastaisen” kappaleen esimerkkiluettelon. Madonnan ja Princen kaltaisten pop-tähtien lisäksi joukossa oli kaksi varhaista black metal -kappaletta, joita syytettiin okkultismiin yllyttämisestä: Mercyful Faten ”Into the Coven” ja Venomin ”Possessed”. Sekä Mercyful Faten että Venomin jäsenet ovat muistelleet, että PMRC:n paheksunta toimi lähinnä ilmaisena mainoksena.
Vuonna 1985 kaksi nuorta nevadalaismiestä teki itsemurhan juopoteltuaan rankasti, poltettuaan kannabista ja kuunneltuaan Judas Priestiä. Tapaus meni vuonna 1990 oikeuteen, mutta oikeus vapautti syytetyt todeten, ettei alitajuisista viesteistä ollut todisteita. Oikeus myös huomautti, ettei ollut näyttöä siitä, että alitajuiset viestit olisivat todella haitallisia. Ozzy Osbourne oli haastettu oikeuteen jo vuonna 1986. Tuolloin oikeus katsoi, että Yhdysvaltain perustuslain ensimmäinen lisäys takasi sananvapauden myös heavy metal -sanoituksille. Epäonnistuneet oikeusjutut olivat paniikin huippu, jonka jälkeen heavy metaliin kohdistunut huoli laantui.
Norjassa syntyi 1980-luvun lopulla omintakeinen black metal -alakulttuuri, jonka jäsenet väittivät palvovansa Saatanaa. Näyttävien julkisuustempausten sekä alakulttuurin jäsenten tekemien rikosten myötä aiemmin marginaalinen musiikkityyli herätti 1993 valtavirran tiedotusvälineiden mielenkiinnon. SRA-syytökset olivat levinneet Norjaan jo aiemmin, mikä loi pohjaa okkultismin vastaiselle paniikille. Todisteiden puutteessa salaliittosyytökset jäivät kuitenkin nopeasti pois. Kirkkojen tuhopolttojen ympärille sen sijaan syntyi paikallisia paniikkeja. Vuoteen 1996 mennessä Norjassa oli poltettu tai yritetty polttaa kymmeniä kirkkoja. Black metal -muusikoiden harjoittama saatananpalvonta oli mallinettu kauhuviihteen pohjalta ja keskittyi pahuuteen. Vakiintuneiden satanismin muotojen sijaan se muistutti julkisuuteen levinnyttä stereotyyppiä. Koska Norjassa ei ennen vuosituhannen vaihdetta ollut vakaumuksellisten satanistien järjestäytynyttä toimintaa, black metal -alakulttuurilla ja kirkonpoltoilla oli pysyvä vaikutus siihen, millaisia mielikuvia norjalaiset yhdistävät satanismiin.
Muita kohuja > Roolipelit

Roolipelit syntyivät 1970-luvun jälkipuoliskolla, ja niiden ympärille kasvoi oma viihdeteollisuuden alansa ja nuorison alakulttuuri. Ne herättivät kuitenkin myös moraalipaniikkia ja kohtasivat voimakasta vastustusta Yhdysvaltain kristillisen oikeiston taholta. Kohu sai alkunsa 1980-luvun alussa, kun Dungeons & Dragonsin huhuttiin yllyttäneen nuoria miehiä itsemurhaan. Huhujen seurauksena perustettiin järjestö Bothered About Dungeons and Dragons (B.A.D.D., ”Dungeons & Dragonsista huolestuneet”), jonka tavoitteena oli pelin kieltäminen. B.A.D.D. harjoitti monipuolista tiedotustoimintaa ja lobbausta ja saavutti laajaa näkyvyyttä. Järjestön mukaan roolipelit kannustivat teinejä saatananpalvontaan, hämärsivät todellisuudentajua ja opettivat väkivaltaisia ja rikollisia toimintatapoja. Osa Yhdysvaltain kouluista kielsi roolipelien pelaamisen, mutta on epäselvää, kuinka laajalle roolipelipaniikki lopulta levisi.
David Waldronin mukaan moraalipaniikilla oli kolme vaihetta. Ensimmäisessä vaiheessa väitettiin, että nuoret käyttivät roolipelien okkulttista kuvastoa ja tarpeistoa muiden oppilaiden, vanhempien ja opettajien kiroamiseen. Toinen vaihe alkoi 1980-luvun puolivälissä ja väitti, että roolipelien yliluonnollinen ja väkivaltainen maailma kannusti pelaajia murhiin, itsemurhiin ja rikoksiin. Viimeinen vaihe alkoi 1980–1990-lukujen taitteessa, jolloin väitettiin, että roolipelit toimivat porttina saatananpalvontaan ja pakanuuteen. Paniikki väistyi 1990-luvun alkupuolella. Tähän oli Waldronin mukaan useita syitä: B.A.D.D. epäonnistui edistämään tavoitteitaan oikeusteitse, eikä tieteellinen tutkimus tukenut roolipelien vastustajien väitteitä, jotka olivat vuosien saatossa muuttuneet yhä epäuskottavammiksi. Samaan aikaan roolipelaajat puolustivat harrastustaan yhä aktiivisemmin ja johdonmukaisemmin.
Suomessa

Suomessa huolestuttiin satanismista 1990-luvun alussa. Saatananpalvontapaniikki levisi Suomeen lähinnä yhdysvaltalaisten evankelistojen mukana. Kiihkeimmillään paniikki oli 1990-luvun lopulla. Kuten Yhdysvalloissa, myös Suomessa ilmaantui omatekoisia asiantuntijoita, jotka enimmäkseen olivat evankelisen kristinuskon kannattajia.
Suomen tunnetuin saatananpalvontaan liitetty rikos oli Hyvinkään paloittelusurma 1998. Julkisuudessa tapahtuneesta syytettiin saatananpalvojia, mutta oikeudenkäynnissä todettiin, ettei satanistisesta motiivista ollut riittävää näyttöä. Toinen saatananpalvontaan liitetty rikostapaus Suomessa oli Ulvilan surma 2000-luvulla. Tutkinnan aikana syyttäjät nostivat esiin väitöksiä saatanallisista rituaaleista, jotka osoitettiin myöhemmin paikkaansa pitämättömiksi.
Suomen saatananpalvontapaniikki keskittyi hautojen häpäisyihin, joita tapahtui vuosina 1997–2001 satoja. Lehdistö syytti tapahtuneesta satanisteja. Ei juuri ole näyttöä siitä, että ilkivallan pääasiallinen motivaatio olisi tullut saatananpalvonnasta, vaan taustalla oli esimerkiksi huumeidenkäyttöä ja lasten kaltoinkohtelua. Yleensä rikoksia tekivät syrjäytyneet tai psyykkisesti oireilleet nuoret, joita okkultismi kiinnosti salaperäisyyden ja kapinallisuuden vuoksi. Tiedotusvälineiden mielenkiinto ei kuitenkaan kohdistunut ongelmiin ilmiön taustalla.
Kirjallisuutta

Äystö, Tuomas: Paholaisen perilliset. Satanismipaniikin synkkä historia.  Helsinki:  Like, 2025.  ISBN 978-951-1-49816-2
Rosie Waterhouse luennoi saatananpalvontapaniikista Euroopan skeptikoiden kongressissa 2015.
Keskiajalla juutalaisten väitettiin murhaavan kristittyjä lapsia salaisissa uskonnollisissa rituaaleissa. (Hartmann Schedel: ”Simon Trentiläisen marttyyrikuolema.” Nürnbergin kronikan kuvitusta vuodelta 1493.)
Sky Brown

| Sky Brown |
| --- | --- |
 Sky Brown vuonna 2024.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sky Brown
Syntynyt: 7. heinäkuuta 2008 (ikä 16) Miyazaki, Japani
Kansalaisuus:   Iso-Britannia
Uran tiedot
Laji:  rullalautailu
| Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Naisten rullalautailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Naisten rullalautailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Naisten rullalautailu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta> Naisten rullalautailu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tokio 2020 | puisto |  |
|  Pronssia | Pariisi 2024 | puisto |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | São Paulo 2019 | puisto |  |
Sky Brown (jap. スカイ・ブラウン, s. 7. heinäkuuta 2008 Miyazaki, Japani) on brittiläis-japanilainen rullalautailija ja olympiamitalisti, joka edustaa Britanniaa.
Aikaisemmin myös Japania edustanut Brown saavutti vuonna 2019 naisten puistokilpailun pronssia São Paulossa järjestetyissä rullalautailun MM-kilpailuissa. Heinäkuussa 2021 hänet valittiin Britannian joukkueeseen Tokion kesäolympialaisiin 2020. Kisojen aikana 13-vuotiaasta Brownista tuli kaikkien aikojen nuorin brittiläinen olympiaurheilija. Hän sijoittui naisten puistokilpailussa kolmanneksi, jolloin hänestä tuli myös Britannian nuorin olympiamitalisti.
Sakari Löytty

| Sakari Löytty> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1959 Onandjokwe, Namibia
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1970-luku–
Tyylilajit:  rock, blues, gospel, afrikkalainen musiikki
Yhtyeet:  Frendz (1980-l) Q.Stone (1988–1990, 2013–)
Levy-yhtiöt:  Rainmaker
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sakari Löytty (s. 1959 Onandjokwe, Namibia) on tamperelainen laulaja-lauluntekijä, rumpali, etnomusikologi, musiikin tohtori, kirjailija ja lähetystyöntekijä. Hän on suurelle yleisölle tuttu yhtyeestä Q.Stone. Hän työskenteli Suomen Lähetysseurassa kulttuurirajat ylittävän työn projektipäällikkönä. Löytty on toiminut 1. tammikuuta 2014 alkaen Tampereen hiippakunnan kansainvälisen työn hiippakuntasihteerinä.
Tausta ja koulutus

Löytyn vanhemmat, teologian tohtori Seppo Löytty ja teologian kandidaatti Kirsti Löytty toimivat Lounais-Afrikassa Suomen Lähetysseuran lähetystyöntekijöinä vuosien 1956 ja 1968 välillä. Afrikkaan lähtiessä perheessä oli yksi lapsi, Jaakko. Sakari syntyi perheen kolmantena lapsena 1959, ja häntä seurasivat vielä Mikko ja Olli. Löytty aloitti koulunsa Swakopmundin suomalaisessa koulussa vuonna 1966 ja kävi kansakoulun 1. ja 2. luokan siellä ennen perheen pysyvää paluuta kotimaahan.
Myöhemmin Sakari opiskeli Sibelius-Akatemiassa rumpujen soittoa valmistuen musiikin maisteriksi. Myöhemmin hän opiskeli Namibian yliopistossa Windhoekissa valmistuen nimikkeellä Master of Arts (joka vastaa filosofian maisterin tutkintoa). Vuonna 2012 hän väitteli Sibelius-Akatemiassa tohtoriksi.
Muusikonura

Löytyn perhe asettui vuonna 1968 Ylöjärvelle, ja kolme veljeksistä eli Jaakko, Mikko ja Sakari saivat kosketuksen Tampereen populaarimusiikin kenttään sekä gospel-musiikkiin, joka tuolloin oli Suomessa vielä lapsenkengissä ja jota ei vielä edes osattu kutsua nimellä gospel.
Löytyn veljistä Jaakko aloitti musiikillisen toimintansa ensin. Hän kierteli 1970-luvun alkupuolella maata vaimonsa Kaija Pispan kanssa, ja pian myös Sakari Löytty liittyi heidän mukaansa soittaen banjoa sekä erilaisia rytmisoittimia. Rumpujen soiton hän aloitti näihin aikoihin. Hän soitti näitä instrumentteja jo Jaakko Löytyn ensimmäisellä levyllä Asioita joista vaietaan (1974).
Eräs varhaisista bändiprojekteista oli Tram, joka soitti progressiivista rockia. Sen jäseninä olivat Löytty, Tarvo Laakso, Jouko Laivuori ja Ari Palomäki.
Neljän vuosikymmenen aikana Sakari Löytty on soittanut useimmilla veljensä Jaakon levyillä ja myös lukuisten muiden artistien levyillä.
Muusikonura > Q.Stone

1980-luvulla Jaakko Löytty alkoi tehdä yhteistyötä Heikki Silvennoisen kanssa, ja pian ryhmä Silvennoinen–Sakari Löytty–Mikko Löytty nähtiin lavalla ja levyillä erilaisissa yhteyksissä, mm. Outi Terhon kanssa. Nämä kolme soittivat ensin yhtyeessä Frendz, ja kun he ryhtyivät soittamaan yhdessä Mikko Kuustosen kanssa, syntyi Q.Stone –yhtye.
Q.Stone soittaa englanninkielistä bluesrockia ja on levyttänyt neljä albumia.
Yhtye loi uraa myös maamme rajojen ulkopuolella, alkuvuosinaan Q.Stone keikkaili etenkin Ruotsissa ja muissa Pohjoismaissa sekä Keski-Euroopassa. Yhteiskiertueita tehtiin mm. John Mayall & The Bluesbreakersin, Larry Normanin sekä Earth, Wind & Fire –yhtyeen laulusolistin Philip Baileyn kanssa.
Q.Stonen toiminta hiipui 1990-luvulla Kuustosen keskityttyä enemmän soolouraansa ja Silvennoisen taas ryhdyttyä TV-ryhmä Kummelin jäseneksi.
Kesällä 2013 Q.Stone on tehnyt paluun, soittaen eri festivaaleilla, sekä julkaissut kokoomalevyn The Thrill Is Back, jolla on myös muutama uusi raita.