stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan 2. panssaridivisioona
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
kenraaliluutnantti Heinz Guderian 15. lokakuuta 1935 - 1. helmikuuta 1938
kenraaliluutnantti Rudolf Veiel 1. helmikuuta 1938 - 17. helmikuuta 1942
kenraaliluutnantti Hans-Karl von Esebeck 17. helmikuuta - 1. kesäkuuta 1942
kenraalimajuri Arno von Lenski 1. kesäkuuta - 1. heinäkuuta 1942
kenraaliluutnantti Hans-Karl von Esebeck 1.-5. heinäkuuta 1942
eversti Karl Fabiunke 5. heinäkuuta - 1. lokakuuta 1942
kenraaliluutnantti Vollrath Lübbe 1. lokakuuta 1942 - 1. helmikuuta 1944
kenraaliluutnantti Heinrich von Lüttwitz 1. helmikuuta - 5. toukokuuta 1944
kenraaliluutnantti Franz Westhoven 5.-27. toukokuuta 1944
kenraaliluutnantti Heinrich von Lüttwitz 27. toukokuuta - 1. syyskuuta 1944
eversti Eberhard von Nostitz 1.-5. syyskuuta 1944
kenraalimajuri Henning Schönfeld 5. syyskuuta - 15. joulukuuta 1944
kenraalimajuri Meinrad von Lauchert 15. joulukuuta 1944 - 20. maaliskuuta 1945
kenraalimajuri Oskar Munzel 20. maaliskuuta - 3. huhtikuuta 1945
majuri Waldemar von Gazen 3.-4. huhtikuuta 1945
eversti Karl Stollbrock 4. huhtikuuta 1945 - antautumiseen
Sotarikoksia

Puolan offensiivin aikana divisioonan sotilaita osallistui SS:n järjestämiin puolalaisten ja juutalaisten teloituksiin.
5. syyskuuta 1939 Toporzysko-Bystran kylän lähellä eksynyt puolalainen sotilas antautui divisioonalle. Nämä käskivät sotavangin juosta. Kun puolalainen sotavanki lähti juoksemaan 2. panssaridivisioonan miehet ampuivat hänet sanoen estäneensä pakoyrityksen.
Aiheesta muualla

Axis history factbook
Saksan toisen maailmansodan panssaridivisioonat
Kaksi divisioonan vaunua Kreikassa. Toisen kannella vangittu uusiseelantilainen sotilas.
Divisioonan panssarivaunu Neuvostoliitossa elokuussa 1943
Tilanne 9.-10. kesäkuuta 1944
Näennäismuisti

Näennäismuistin osoitteet kuvautuvat joko fyysiseen keskusmuistiin (RAM) tai massamuistilaitteelle (kuvassa massamuistilaitteena Disk). Vain keskusmuistissa olevaan tietoon voidaan suoraan viitata, massamuistilaitteella oleva tieto on ensin siirrettävä keskusmuistiin.
Näennäismuisti eli yleisemmin virtuaalimuisti mahdollistaa sen, että osa prosessin käyttämästä muistista voi olla keskusmuistin asemasta massamuistilaitteessa.
Käytännössä virtuaalimuisti tarvitsee toimiakseen virtuaaliosoitteet, mutta virtuaaliosoitteet eivät tarkoita, että järjestelmä olisi samalla virtuaalimuistijärjestelmä.
Historia

Jo varhaiset elektroniset tietokoneet 1940- ja 1950-luvuilla käyttivät kaksitasoista muistihierarkiaa: 1950-luvulla päämuisti oli ferriittirengasmuistia ja toissijainen muisti rumpumuistia. Tietokoneen suoritin pystyi osoittamaan vain päämuistia ja suuri osa ohjelmoijan työstä koostui ohjelman jakamisesta lohkoihin ja ajoitukseen tasojen väliseen siirtoon. Ensimmäisten käyttöjärjestelmien suunnittelijat tavoittelivat ohjelmoijan työn helpottamista.
Ensimmäisen prototyypin virtuaalimuistijärjestelmälle saavutti Atlas-ryhmä Manchesterin yliopistossa vuonna 1959. Atlas-ryhmä kutsui ratkaisua yksitasoiseksi tallennusjärjestelmäksi ja sen ytimessä oli uusi innovaatio: "osoite" ja "muistisijainti" olivat kaksi eri asiaa. Tämä johti kolmeen keksintöön: 1) he rakensivat laitteiston, joka automaattisesti muutti suorittimen tuottaman osoitteen sen hetkiseen muistisijaintiin; 2) he kehittivät sivutuksen, jossa keskeytysmekanismi siirsi puuttuvan muistisivun päämuistiin; 3) he tekivät korvausalgoritmin, joka siirsi vähiten hyödylliset sivut takaisin toissijaiseen muistiin.
Atlas oli luultavasti ensimmäinen tietokone, jonka kontrolliohjelmaa voitiin kutsua käyttöjärjestelmäksi ja sitä on kutsuttu "ensimmäiseksi tunnistettavaksi moderniksi käyttöjärjestelmäksi".
1960-luvulta lähtien virtuaalimuisti otettiin laajalti käyttöön kaupallisissa käyttöjärjestelmissä ja laitteissa.
Virtuaalimuistin toiminta

Virtuaaliosoitteen muuttaminen fyysiseksi osoitteeksi on selitetty kohdassa virtuaaliosoite. Mikäli prosessin koko osoiteavaruus on keskusmuistissa, virtuaalimuisti toimii kuten tavallinen muisti.  Varsinkin suurten ohjelmien kohdalla on epätarkoituksenmukaista pitää koko ohjelmaa jatkuvasti keskusmuistissa. Keskusmuisti voi käydä vähiin myös silloin, jos koneessa ajetaan useita prosesseja yhtä aikaa. Riippumatta virtuaalimuistin käytön syistä viittaus sivuun, joka ei ole keskusmuistissa, edellyttää virtuaalimuistijärjestelmältä kykyä hakea puuttuva sivu keskusmuistiin.
Virtuaalimuisti tarvitsee toimiakseen laitteiston tukea. Laitteiston tulee pystyä keskeyttämään ajossa oleva käsky, jos käskyn tekemä muistiviittaus ei ole mahdollinen. Tämän jälkeen suoritus siirtyy käyttöjärjestelmän ytimelle, joka tarkistaa ensin, onko kyseessä virheellinen viittaus ohjelman sallitun osoiteavaruuden ulkopuolelle, ja mikäli ei ole, noutaa halutun sivun keskusmuistiin massamuistilaitteelta eli yleensä levyltä.
Keskusmuisti täyttyisi, jos sinne jatkuvasti vain haettaisiin uusia sivuja. Virtuaalimuistijärjestelmän tulee siis myös poistaa sivuja keskusmuistista. Tätä varten on olemassa useita eri poistoalgoritmeja. Nämä pyrkivät siihen, että poistettavaa sivua ei todennäköisesti tarvittaisi kovinkaan pian.  Poistoalgoritmeja ovat muiden muassa FIFO (engl. first in, first out), joka poistaa keskusmuistissa kauiten olleen sivun, LRU (engl. least recently used), joka poistaa pisimpään käyttämättömänä olleen sivun ja DWS (engl. Denning working set), joka pystyy mukautumaan prosessin muuttuviin tarpeisiin ja ennustaa hyvin sen pisteen, jolloin pitää siirtyä sivutuksesta heittovaihtoon (engl. swapping).  Käytettävä poistoalgoritmi riippuu käyttöjärjestelmästä ja laitteiston muistinhallintayksikön ominaisuuksista. Yhdellä käyttöjärjestelmällä voi eri laitteistoilla olla käytössä eri poistoalgoritmeja.
Jotta virtuaalimuistijärjestelmä toimisi sujuvasti, pyritään noin 10 prosenttia keskusmuistista pitämään vapaana massamuistilaitteelta haettavia sivuja varten.
Virtuaalimuistin rajoituksia

Virtuaalimuisti helpottaa suunnattomasti ohjelmoijien työtä, sillä aiemmin käsin tehty kerrostus on hyvin virhealtista ja kuluttaa paljon voimavaroja.  Virtuaalimuistia ei kuitenkaan voi aina käyttää. Esimerkiksi suurin osa käyttöjärjestelmän ohjelmakoodista ja datapuskureista on oltava aina keskusmuistissa, koska muuten järjestelmä ei toimi.  Tämän takia osa muistista voidaan lukita keskusmuistiin pysyvästi.
Myös reaaliaikavaatimukset rajoittavat virtuaalimuistin käyttöä.  Reaaliaikavaatimus edellyttää, että johonkin toimintoon kuluva aika on etukäteen laskettavissa.  Vaikka virtuaalimuistin toiminta on loogisesti ohjelmalle näkymätöntä, se kuluttaa aikaa satunnaisesti, joten reaaliaikaprosessit on niin ikään lukittava keskusmuistiin. Koska sulautetut järjestelmät ovat yleensä reaaliaikaisia, niissä voidaan vain harvoin käyttää virtuaalimuistia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virtual Memory (englanniksi)
O-Aminobentsaldehydi

| o-Aminobentsaldehydi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-aminobentsaldehydi
CAS-numero:  529-23-7
PubChem CID:  68255
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)C=O)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H7NO
Moolimassa:  121,136 g/mol
Sulamispiste:  39-40 °C
Kiehumispiste:  80-85 °C (270 Pa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee huonosti veteen
o-Aminobentsaldehydi eli 2-aminobentsaldehydi (C7H7NO) on aromaattisiin aminoaldehydeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa valmistettaessa väriaineita. o-Aminobentsaldehydi on m- ja p-aminobentsaldehydien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa o-aminobentsaldehydi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain niukasti veteen, mutta paremmin etanoliin ja dietyylieetteriin sekä hieman vähemmän bentseeniin. Aminoaldehydeille tavanomaisesti o-aminobentsaldehydi kondensoituu itsekseen muodostaen polysyklisiä trimeerejä ja tetrameereja. Karbonyyliyhdisteiden kanssa yhdiste reagoi kinoliinijohdannaisiksi. Tätä reaktiota kutsutaan Friedländer-synteesiksi.
Valmistus ja käyttö

o-Aminobentsaldehydiä valmistetaan pelkistämällä o-nitrobentsaldehydiä joko katalyyttisellä vedytyksellä tai rauta(II)sulfaatin avulla. Sitä muodostuu myös hydrolysoitaessa 2-dikloorimetyylifenyyli-isosyanaattia. Myös kinoliinin hapetusta hapen avulla titaanidioksidin toimiessa katalyyttinä on tutkittu.
o-Aminobentsaldehydiä voidaan käyttää erityisesti kinoliinirakenteisten väriaineiden valmistukseen. Se soveltuu myös reagenssiksi määritettäessä alifaattisen aldehydien pitoisuuksia spektrofotometrisesti.
Näytelmäluettelot

| Näytelmäluettelot> Διδασκαλίαι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Aristoteles
Kieli:  muinaiskreikka
Julkaistu:  335 eaa. jälkeen

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Näytelmäluettelot (m.kreik. Διδασκαλίαι, Didaskaliai, kirjaimellisesti ”Opetukset”) oli Aristoteleen kirjoittama teos, joka kokosi yhteen tietoja Ateenan näytelmäkilpailuiden voittajista. Teos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta se tunnetaan muiden kirjailijoiden maininnoista ja piirtokirjoituksista.
Historia

Termi didaskaliai viittasi kreikassa yleisesti luetteloihin draamakilpailuissa esitetyistä näytelmistä, mukaan lukien tiedot näytelmien kirjoittajista, esitysvuosista ja menestyksestä. Tieto tämän nimisestä teoksesta Aristoteleen teosten joukossa on säilynyt Diogenes Laertioksella. Hesykhioksella teoksen nimi esiintyy muodossa Peri didaskaliōn ("Näytelmäluetteloista" tai ”Opetuksista”). Teos on eräs esimerkki Aristoteleen suorittamista historiallisista tutkimuksista.
Aristoteleen teos on todennäköisesti kirjoitettu pian vuoden 335 eaa. jälkeen. Se perustui mitä ilmeisimmin ennen kaikkea Ateenan arkonttien arkistoissa säilytettyihin asiakirjoihin. Lisäksi aineistona on saatettu käyttää piirtokirjoituksia, suullista perimätietoa, näytelmien käsikirjoituksissa säilyneitä tietoja sekä paikallisia kronikoitsijoita.
Aristoteleen teokseen tunnetaan viittauksia monilta oppineilta, jotka ovat käyttäneet lähteinään aleksandrialaisten filologien teoksia. Kallimakhos käytti Aristoteleen teosta muodostaessaan oman luettelonsa näytelmäkirjailijoista ja -näytelmistä (Pinaks tōn didaskalōn). Lisäksi teoksen tietoja on säilynyt piirtokirjoituksissa. Eräälle näistä on annettu Aristoteleen teoksen mukaan nimi Didaskalia. Tämä piirtokirjoitus sijoitettiin noin vuonna 278 eaa. erääseen Ateenan Akropoliin eteläpuolella olleeseen rakennukseen. Se perustui alun perin Aristoteleen teokseen, mutta siinä ollutta luetteloa jatkettiin aina 100-luvulle eaa. saakka.
Aristoteles kokosi tietoa näytelmäkilpailuiden voittajista myös teokseensa Dionysia-juhlien voitot (Nikai Dionysiakai).
Sisältö

Diogeneen mukaan teos käsitti yhden kirjan. Se sisälsi tiedot paitsi voittaneista näytelmäkirjailijoista ja näytelmistä, myös tärkeimmistä näyttelijöistä. Teoksen alussa on mahdollisesti ollut johdanto, joka on käsitellyt Ateenan näytelmäkilpailuiden historiaa ja kehitystä yleisesti.
Teos sisälsi tietoja muun muassa näytelmätrilogioiden nimistä. Teos piti sisällään tiedot myös siitä, milloin näytelmän oli ohjannut joku muu kuin näytelmäkirjailija itse. Se yksilöi samannimiset näytelmäkirjailijat erottelemalla nämä ”vanhempiin” ja ”nuorempiin”. Joistakin henkilöistä on mainittu myös lisätietoja mm. näiden ikään ja ajoitukseen liittyen. Jotkut tutkijat ovat katsoneet, että teos olisi sisältänyt tiedot myös koregeista, mutta tämä ei välttämättä pidä paikkaansa.
Aristoteleen luettelo on saattanut ulottua aivan draamakilpailuiden alkuun saakka tai ainakin noin vuoteen 500 eaa., jolta ajalta lähdeaineistoa on ollut saatavilla. Ei ole kuitenkaan mahdollista sanoa, ulottuiko se teoksen kirjoitusaikaan saakka vai päättyikö se jo aiemmin. Joka tapauksessa teos on todennäköisesti kattanut huomattavan osan 400- ja 300-lukujen eaa. teatterihistoriaa, ja se on mahdollisesti sisältänyt tietoja sadoista näytelmäkirjailijoista ja ehkä jopa yli 1 500 tragediasta ja lähes 1 000 komediasta.
O-Toluidiini

| o-Toluidiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metyylianiliini
CAS-numero:  95-53-4
PubChem CID:  7242
SMILES:  CC1=CC=CC=C1N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H9N
Moolimassa:  107,152 g/mol
Sulamispiste:  -23,7 °C (α-muoto)   -14,7 °C (β-muoto)
Kiehumispiste:  200,2 °C
Tiheys:  0,998 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 15 g/l (25 °C)
o-Toluidiini eli 2-metyylianiliini (C7H9N) on aniliinin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa lääkkeiden, väriaineiden ja kumikemikaalien valmistamiseen. o-Toluidiini on m- ja p-toluidiinien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa o-toluidiini on puhtaana väritöntä tai kellertävää nestettä. Valo ja ilman happi muuttavat sen väriltään punaruskeaksi. o-Toluidiini on veteen hieman liukenevaa ja liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin tai dietyylieetteriin sekä laimeisiin happoliuoksiin. Aniliinin tavoin o-toluidiini on heikko emäs.
o-Toluidiini on voimakkaasti, ihoa, silmiä ja hengitysteitä ärsyttävää ainetta. Se on myös myrkyllistä ja sille altistuminen voi johtaa methemoglobiinin määrän kasvuun veressä, mikä ilmenee muun muassa ihon sinistymisenä. o-Toluidiini on todennäköisesti ihmiselle karsinogeeninen aine.
Valmistus ja käyttö

o-Toluidiinin valmistuksen ensimmäisessä vaiheessa tolueeni nitrataan eri nitrotolueenien isomeereiksi. Tämän jälkeen isomeerit erotetaan ja o-nitrotolueeni pelkistetään o-toluidiiniksi vedyttämällä. Katalyyttinä reaktiossa voidaan käyttää jalometalleja tai Raney-nikkeliä.
o-Toluidiinia käytetään useiden väriaineiden, hyönteismyrkkyjen, rikkaruohomyrkkyjen, kumien vulkanoinninkiihdyttimien, kumien hapettumisenestoaineiden ja lääkeaineiden kuten krotamitonin, metolatsonin ja prilokaiinin valmistamiseen.
O-Aminofenoli

| o-Aminofenoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-aminofenoli
CAS-numero:  95-55-6
PubChem CID:  5801
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)N)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H7NO
Moolimassa:  109,126 g/mol
Sulamispiste:  174 °C
Tiheys:  1,328 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 17 g/l (20 °C)
o-Aminofenoli eli 2-aminofenoli (C6H7NO) on aminofenoleihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa väriaineita, lääkkeitä ja maatalouskemikaaleja. Sitä käytetään myös väriä muodostavana komponenttina hiusväreissä. o-Aminofenoli on m- ja p-aminofenoleiden isomeeri.
Ominaisuudet

Puhtaana o-aminofenoli on valkoista neulasmaisesti kiteistä ainetta. Se kuitenkin hapettuu helposti ilman vaikutuksesta ruskeiksi yhdisteiksi. o-Aminofenoli liukenee veteen ja hyvin etanoliin sekä dietyylieetteriin ja hieman bentseeniin. Vierekkäisissä asemissa sijaitseville hydroksyyli- ja aminoryhmille tapahtuu helposti syklisoitumis- ja kondensaatioreaktioita. Esimerkiksi rauta(III)kloridi, eräät entsyymit tai auto-oksidaatio piidioksidipinnalla johtaa 2-aminofenoksatsin-3-onin muodostumiseen. Muita heterosyklisiä yhdisteitä, joita voidaan valmistaa o-aminofenolista ovat muun muassa fenoksatsiinit, bentsoksatsolit ja tiobentsoksatsolit.
o-Aminofenoli ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Yhdisteelle altistumisesta voi aiheutua huonovointisuutta ja pääkipua. o-Aminofenoli voi lisätä methemoglobiinin määrää elimistössä, mikä ilmenee ihon ja kynsien sinistymisenä. Hiusväreissä o-aminofenoli voi aiheuttaa herkistymistä ja allergisia oireita.
Valmistus ja käyttö

o-Aminofenolia valmistetaan pelkistämällä o-nitrofenolia happamissa olosuhteissa raudan avulla. Toinen tapa on pelkistää nitrobentseeniä hydroksyyliamiinin avulla ja muodostuva välituote toisiintuu o-aminofenoliksi.
o-Aminofenolia käytetään useiden muiden orgaanisten yhdisteiden valmistukseen. Siitä valmistetaan muun muassa kloorikinaldolia, triasulfuronia, 8-hydroksikinoliinia, valokuvauskemikaaleja, atsovärejä ja rikkivärejä. Lisäksi o-aminofenolia käytetään hiusväreissä ja turkisten värjäykseen.
O-Tolidiini

| o-Tolidiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-(4-amino-3-metyylifenyyli)-2-metyylianiliini
CAS-numero:  119-93-7
PubChem CID:  8413
SMILES:  CC1=C(C=CC(=C1)C2=CC(=C(C=C2)N)C)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H16N2
Moolimassa:  212,288 g/mol
Sulamispiste:  129-131 °C
Kiehumispiste:  300 °C
Tiheys:  1,2 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 1,3 g/l (25 °C)
o-Tolidiini (C14H16N2) on aromaattisiin amiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä väriaineiden valmistamiseen ja analyyttisessä kemiassa reagenssina. o-Tolidiini on m-tolidiinin isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa o-tolidiini on valkoista kiteistä ainetta ja muuttuu ilman hapen ja valon vaikutuksesta hitaasti punertavaksi. Yhdiste liukenee erittäin huonosti veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Aine on heikosti emäksinen ja liukenee happoliuoksiin muodostaen suoloja. o-Tolidiini on haitallinen ihoa, silmiä ja hengitysteitä ärsyttävä aine. Eläinkokeissa sen on osoitettu olevan karsinogeeninen yhdiste.
Valmistus ja käyttö

o-Tolidiinia syntetisoidaan o-nitrotolueenista, joka pelkistetään sinkin avulla tai elektrolyyttisesti o-hydratsotolueenijohdannaiseksi. Tämä reagoi suolahapon tai rikkihapon kanssa toisiintuen o-tolidiinin kloridi- tai sulfaattisuolaksi. o-Tolidiini voidaan vapauttaa suoloistaan emäskäsittelyn avulla.
o-Tolidiinia käytetään erityisesti atsoväriaineiden valmistukseen. Hapettimien kanssa se muodostaa voimakkaan sinisen yhdisteen ja tämän vuoksi sitä käytetään vesien happi- tai klooripitoisuuksien määrittämiseen. Se on erittäin tarkka reagenssi myös kulta-, mangaani- ja ceriumionien pitoisuuksien määrittämiseen. Rikostutkinnassa sitä voidaan käyttää veren tunnistamiseen, koska se muodostaa veren kanssa sinisen yhdisteen. o-Tolidiinin isosyanaattia käytetään kumien ristisilloittajana ja o-tolidiinin bisdiatsoniumsuolaa käytetään biokemiallisissa tutkimuksissa ristilinkittämään proteiineja, koska se reagoi histidiini-, lysiini- ja tyrosiiniaminohappojen sivuketjujen kanssa.
O-Klooribentsaldehydi

| o-Klooribentsaldehydi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-klooribentsaldehydi
CAS-numero:  89-98-5
PubChem CID:  6996
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)C=O)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H5ClO
Moolimassa:  140,56 g/mol
Sulamispiste:  12,4 °C
Kiehumispiste:  211,9 °C
Tiheys:  1,248 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1,47 g/l (20 °C)
o-Klooribentsaldehydi eli 2-klooribentsaldehydi (C7H5ClO) on bentsaldehydin kloorattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden kemikaalien kuten lääke- ja väriaineiden valmistukseen. o-Klooribentsaldehydi on m- ja p-klooribentsaldehydien isomeeri.
Ominaisuudet

o-Klooribentsaldehydi on huoneenlämpötilassa väritöntä tai vaaleankellertävää nestettä, jolla on pistävä haju. Se liukenee veteen vain hieman. Bentsaldehydiin verrattuna aine ei ole yhtä herkkä hapettumaan karboksyylihapoksi. o-Klooribentsaldehydi ärsyttää voimakkaasti ihoa, silmiä ja limakalvoja ja aineelle altistumisesta voi seurata kipua silmissä tai iholla, syövytysvammoja, kurkkukipua ja polttavaa tunnetta kurkussa sekä yskimistä.
Valmistus ja käyttö

o-Klooribentsaldehydiä valmistetaan klooraamalla o-klooritolueeni ensin o-klooribentsaalikloridiksi, joka hydrolysoidaan muurahaishappoliuosta tai hapanta vesiliuosta käyttäen katalyyttien kuten rauta(III)kloridin läsnä ollessa. Sitä muodostuu myös o-klooribentsyylikloridin hapetuksella tertiääristen amiinioksidien avulla.
o-Klooribentsaldehydistä voidaan valmistaa muita orgaanisia kemikaaleja. Tällaisia ovat esimerkiksi eräät vihreät ja siniset väriaineet, lääkkeinä käytettävät amlodipiini ja repaglinidi, eräät optiset kirkasteet sekä taistelukaasunakin käytetty CS-kaasu.
O-Dinitrobentseeni

| o-Dinitrobentseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2-dinitrobentseeni
CAS-numero:  528-29-0
PubChem CID:  10707
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H4N2O4
Moolimassa:  168,112 g/mol
Sulamispiste:  118,5 °C
Kiehumispiste:  319 °C
Tiheys:  1,565 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 0,133 g/l (25 °C)
o-Dinitrobentseeni eli 1,2-dinitrobentseeni (C6H4N2O4) on bentseenin nitrattu johdannainen. Yhdistettä voidaan käyttää analyyttisessä kemiassa reagenssina. o-Dinitrobentseeni on m- ja p-dinitrobentseenien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa o-dinitrobentseeni on valkoista tai väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene kylmään veteen, mutta liukoisuus kasvaa veden lämpötilan kasvaessa. Paremmin o-dinitrobentseeni liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, etyyliasetaattiin, kloroformiin ja bentseeniin. Yhdiste voi reagoida nukleofiilien kuten hydroksidi-ionien tai ammoniakin kanssa substituutioreaktiolla. Tämä reaktio tapahtuu todennäköisesti radikaalimekanismilla. o-Dinitrobentseeni voidaan pelkistää o-nitroaniliiniksi tai o-fenyleenidiamiiniksi vedyttämällä.
Valmistus

Nitrattaessa nitrobentseeniä muodostuu dinitrobentseenien seos, jossa on pääasiassa m-dinitrobentseeniä ja vain vähän muita isomeerejä. Tämän vuoksi o-dinitrobentseeniä valmistetaan hapettamalla o-nitroaniliinia tai natriumnitriitin ja o-nitroaniliinin diatsoniumsuolan välisellä reaktiolla.
Eräät metallit kuten alumiini, sinkki, magnesium, lyijy ja tina reagoivat alkalimetallihydroksidiliuosten kanssa vapauttaen vetyä. Vety pelkistää o-dinitroaniliinin violetiksi alkalimetallisuolaksi ja tätä reaktiota voidaan käyttää näiden metallien osoittamiseen.
Aiheesta muualla

O-Dinitrobentseenin kansainvälinen kemikaalikortti
Näköaisti

Näköaisti on aisti, jonka avulla eliö saa informaatiota ympäröivästä maailmasta aistinelimeensä eli silmäänsä saapuvan valon perusteella. Ihmisen näkemän valon aallonpituus on 400–700 nanometriä. Eri aallonpituudet tuottavat aistimuksen eri väreistä.
Aistinelin

Silmä on näkevien olentojen aistinelin. Ihmissilmä muodostuu pääosin silmämunasta, joka sijaitsee kallossa luiden reunustamassa silmäkuopassa. Edestäpäin silmää suojaavat silmäluomet ja kyynelrauhaset, joiden tuottama kyynelneste puhdistaa ja kosteuttaa silmän ulkopintaa. Silmämunaa liikuttavat silmänliikuttajalihakset.
Silmässä on useita kalvoja. Silmän etuosassa on värikalvo eli iiris ja sen keskellä aukko, jota kutsutaan pupilliksi. Sen kautta valo pääsee silmän verkkokalvolle, joka sisältää näköreseptorisoluja.
Näköreseptorisolut

Silmään tuleva valo taittuu aluksi sarveiskalvon rajalla ja sen jälkeen linssissä eli mykiössä, joka sijaitsee iiriksen takana. Sen seurauksena verkkokalvolle muodostuu ylösalaisin oleva mutta tarkka kuva, jonka aivot kääntävät myöhemmin oikeinpäin. Verkkokalvossa sijaitsevia valoon reagoivia näköreseptorisoluja on kahta tyyppiä, tappeja ja sauvoja. Tappisoluja on ihmisellä noin kuusi miljoonaa ja sauvasoluja sata miljoonaa. Tappisolut ovat erikoistuneet värien näkemiseen. Sauvasolut eivät erota värejä mutta ovat erittäin herkkiä ja toimivat myös hämärässä. Näköreseptorisoluissa valoon reagoivat näköpigmentit. Verkkokalvossa on muitakin näkörataan kuuluvia hermosoluja, joihin näköreseptorisolut ovat yhteyksissä.
Tappisoluilla on kolmea erilaista näköpigmenttiä: siniherkkää, viherherkkää ja punaherkkää. Jokainen niistä imee itseensä tiettyjä aallonpituuksia, joiden yhdistelmistä seuraa aivoissa aistimus tietystä väristä tai värisävystä. Värisokean henkilön silmät eivät kykene erottamaan värejä normaalisti, sillä heillä ei ole vihreän tai punaisen näköpigmentin geeniä.
Näkökyvyn sopeutuminen

Näkökyky sopeutuu valaistukseen. Kun valaistus vaihtuu nopeasti kirkkaasta hämärään, näkeminen on aluksi vaikeaa, ja sopeutuminen hämärään kestää ihmisellä noin 20 minuuttia. Monilla yöaktiiveilla eläimillä verkkokalvolla on heijastava pinta, tapetum lucidum, jonka ansiosta silmään tullut valo heijastuu uudelleen reseptorisoluihin ja eläin pystyy näkemään paremmin hämärässä. Tämä kalvo heijastaa sopivassa kulmassa valoa takaisin niin, että tällaiset silmät näyttävät loistavan esimerkiksi autonvaloissa.