stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vandaalisota
Taustaa > Valmistelut sotaa varten

Hilderikin syrjäyttäminen antoi Justinianukselle verukkeen ryhtyä sotaan vandaaleja vastaan, ja hän alkoi neuvotella ostrogoottien kanssa saadakseen luvan käyttää Sisiliaa tukikohtanaan. Goottien kuningatar Amalasuntalla oli henkilökohtaista kaunaa vandaaleja vastaan, sillä vandaalit olivat vanginneet hänen sukulaisensa Amalafridan, joka oli myöhemmin kuollut vankeudessa. Amalasunta salli roomalaisten pysähtyä Sisiliassa ja ostaa tarvikkeita ja hevosia Syrakusasta.
Myös Gelimerin valtakunnassa oli tyytymättömyyttä. Aikalaishistorioitsija Prokopioksen mukaan Gelimer oli taitava sotilas, mutta myös ovela ja häikäilemätön. Hänen väitettiin teloittaneen useita vandaaliylimyksiä ja takavarikoineen ihmisten omaisuutta. Vandaalit olivat myös vainonneet katolisia, jotka olivat pyytäneet apua Konstantinopolista, ja Justinianus käytti avunpyyntöjä lisäoikeutuksena sodalle.
Roomalaiset olivat vuodesta 527 lähtien käyneet sotaa Persian sassanideja vastaan, eivätkä he voineet aloittaa sotaa myös vandaaleja vastaan ennen kuin Persian kuningas Kavadh I:n kuolema vuonna 531 mahdollisti rauhanneuvottelut. Vuonna 532 solmittu "ikuinen rauha" vapautti Rooman joukkoja käytettäväksi vandaaleja vastaan ja vähensi sotilaallista painetta itärajalla.
Justinianuksen neuvonantajat eivät ilahtuneet sotasuunnitelmasta. Roomalaiset olivat epäonnistuneet kahdesti Pohjois-Afrikan takaisin valtaamisessa, eikä yksikään sotilaskomentajista halunnut lähteä riskialttiille sotaretkelle. Lisäksi Johannes Kappadokialainen ja muut taloudelliset neuvonantajat pitivät sotaretkeä liian kalliina. Prokopioksen mukaan Justinianus alkoikin epäröidä, mutta kun eräs piispa kertoi unesta, jossa jumala oli luvannut tulla roomalaisten avuksi, Justinianus innostui uudestaan ja päätti aloittaa sodan. Konstantinopolissa oli myös joukko vaikutusvaltaisia kauppiaita, kirkonmiehiä ja syrjäytettyjä maanomistajia, jotka painostivat Justinianusta. Sotaretken komentoon valittiin Belisarius, joka oli taistellut persialaisia vastaan idässä ja ollut mukana kukistamassa Nika-kapinaa Konstantinopolissa.
Taustaa > Armeijan koostumus

Aikalaishistorioitsija Prokopios, joka osallistui myös itsekin sotaretkelle ja kirjoitti teoksen "Justinianuksen sotien historia", on kuvannut Belisariuksen armeijaa yksityiskohtaisesti. Armeijan pääosa koostui 5 000 miehestä ratsuväkeä ja 10 000 miehestä jalkaväkeä. Armeijaan kuului myös foederatus -joukkoja ja Belisariuksen henkilökohtaiset vartiojoukot bucellariukset, joita nykyhistorioitsija J. B. Bury arvioi olleen noin 1 400–1 500. Lisäksi armeijassa oli kaksi osastoa palkkasotureita: 400 herulia ja 600 hunnia, joita Prokopios kehuu rohkeiksi ja kestäviksi. Joukkojen kuljettamiseen tarvittiin 500 alusta, joissa oli 30 000:n hengen miehistö, pääosin egyptiläisiä, kilikialaisia ja joonian kreikkalaisia. Armeijaa saattamassa oli 92 nopeaa sota-alusta, dromonia, joissa oli 2 000 sotilasta soutajina. Belisariuksen vaimo Antonina ja kirjuri Prokopios lähtivät myös mukaan sotaretkelle. Belisarius oli sotaretken ylipäällikkö, mutta vähentääkseen hänen taakkaansa Justinianus nimitti armeijan prefektiksi entisen pretoriaaniprefektin Arkhelaoksen, joka vastasi armeijan huollosta.
Historioitsija Ian Hughes katsoo, että perinteinen näkemys 15 000 sotilaan armeijasta on väärä, sillä Prokopios ei näytä laskeneen Belisariuksen omia joukkoja tai palkkasotilaita mukaan tähän lukuun ja on myös epäselvää, kuuluiko foederatus -osasto siihen. Hughesin mukaan armeijaan saattoi kuulua ainakin 17 000 miestä ja se oli suuri ja hyvin tasapainotettu. Irlantilainen historioitsija J. B. Bury arvioi armeijaan kuuluneen enintään 16 000 miestä, James Evans ja Warren Treadgold puolestaan noin 18 000.
Vandaalien armeijan koosta ei ole tarkkaa tietoa. Historioitsija Ian Hughes arvioi vandaaleiden väkiluvuksi noin 100 000, mistä voidaan laskea taistelukykyisten miesten määräksi noin 25 000. Vandaalit kärsivät kuitenkin tappioita maureja vastaan, joten armeijaan saattoi Hughesin mukaan kuulua 20 000 miestä. J. B. Buryn mukaan vandaalien armeija oli Geiserikin kuoltua menettänyt tehokkuuttaan, eikä hän usko siinä olleen enempää kuin 30 000 miestä.
Taustaa > Kapinat Vandaalien kuningaskunnassa

Samaan aikaan Vandaalien kuningaskunnassa syttyi kaksi kapinaa. Tripolitaniassa Pudentius nousi kapinaan ja pyysi apua Justinianukselta luvaten liittyä Itä-Rooman valtakuntaan. Justinianus lähetti pienen sotajoukon Tripolitaniaan, joka liittyi Pudentiuksen joukkoihin. Vandaaleilla ei ilmeisesti ollut joukkoja Tripolitaniassa, sillä roomalaiset saivat alueen nopeasti haltuunsa. Tämä tapahtui luultavasti vuonna 533 keväällä tai alkukesällä. Sardiniassa goottilainen Godas, jonka Gelimer oli nimittänyt saaren komentajaksi, nousi kapinaan ja pyysi myös apua Justinianukselta. Historioitsija Ian Hughesin mukaan on todennäköistä, että molemmat kapinajohtajat olivat olleet yhteydessä Justinianukseen, sillä kapinat sattuivat lähes samaan aikaan roomalaisten hyökkäyksen kanssa. Gelimer lähetti veljensä Tzazonin kukistamaan Godasta 5 000 miehen ja 120 aluksen kanssa, mutta joukkoja ei riittänyt enää Pudentiusta vastaan. Suurin osa vandaalien parhaista laivoista lähti Tzazonin mukaan, joten Belisariuksen laivastolla oli vapaa pääsy Pohjois-Afrikkaan. Godas lähetti Justinianukselle kirjeen, jossa hän pyysi lähettämään joukkoja avukseen mutta sanoi myös, ettei tarvinnut roomalaista sotapäällikköä. Kyrillos, yksi foederatus-joukkojen komentajista, lähetettiin 400 miehen kanssa Sardiniaan. Kyrillos matkusti Belisariuksen laivaston mukana, mutta Prokopioksen tekstistä ei kuitenkaan käy ilmi, oliko hänen miehensä otettu Belisariuksen armeijasta.
Sodan kulku > Ad Decimumin taistelu

Belisarius pystytti leirin 6 kilometrin päähän Ad Decimumista 13. syyskuuta ja lähetti Johanneksen joukot edelle, samalla kun hunnit turvasivat yhä vasenta sivustaa. Jalkaväen Belisarius sijoitti puolustusasemiin leiriin, minne hän jätti Antoninan ja kuormaston, ja lähti ratsuväen kanssa tiedustelemaan vihollisen sijaintia ja vahvuuksia. Samalla hän lähetti foederatus-joukot ottamaan yhteyttä Johannekseen. Belisarius ei aikonut taistella tässä vaiheessa. Gelimer puolestaan oli lähettänyt sukulaisensa Gibamunduksen turvaamaan Karthagon, mutta hunnit kohtasivat Gibamunduksen osaston, kukistivat sen ja surmasivat Gibamunduksen. Gelimer ja Ammatas eivät onnistuneet ajoittamaan hyökkäyksiään oikein. Johannes kohtasi Ammataksen joukkojen kolonnan kärjen, ja Ammatas sai surmansa ja hänen joukkonsa pakenivat. Foederatus-joukotkin saapuivat pian paikalle ja ottivat yhteen Gelimerin joukkojen kanssa. Gelimer ajoi ne pakoon, mutta pysähtyi haudatakseen veljensä Ammataksen ruumiin. Sillä aikaa Belisarius saapui paikalle, käytti vandaalien sekaannusta hyväkseen ja kukisti Gelimerin osaston. Ad Decimumin taistelu oli päättynyt Belisariuksen voittoon.
Sodan kulku > Karthagon antautuminen

Ad Decimumin taistelun jälkeen Gelimer pakeni länteen kohti Bulla Regian tasankoa ja Numidian rajaa. Belisariuksen armeija järjestäytyi uudelleen ja lähti etenemään kohti Karthagoa, jonne se saapui 14. syyskuuta. Oli kuitenkin jo ilta, ja Belisarius pelkäsi väijytystä, vaikka portit olivat auki ja kaupunki oli valaistu. Hän halusi myös pitää miehiään silmällä, jotta he eivät ryhtyisi ryöstelemään. Samaan aikaan laivasto oli purjehtinut Cap Bonin ympäri. Kuultuaan Belisariuksen voitosta laivaston päälliköt päättivät lähestyä Karthagoa ja ankkuroituivat Stagnumiin, seitsemän kilometrin päähän. Kalonymos kokosi joukon merimiehiä ja antoi heidän ryöstellä lähistön kauppiaiden omaisuutta, Belisariuksen käskyistä piittaamatta. Syyskuun 15. päivän aamuna Belisarius ryhmitti joukkonsa taistelumuotoon ja muistutti yhä, ettei asukkaita saanut vahingoittaa. Sitten joukot marssivat Karthagoon, missä asukkaat toivottivat roomalaiset tervetulleiksi. Belisarius ja hänen upseerinsa söivät voittonsa kunniaksi Gelimerin palatsissa juhla-aterian, jonka vandaalit olivat valmistelleet omia voitonjuhliaan varten. Belisariuksen joukot käyttäytyivät hyvin asukkaita kohtaan, ja tämä sai suurimman osan heistä tukemaan valloittajia. Kauppiaat tosin valittivat Belisariukselle Kalonymoksen toimista, ja Prokopioksen mukaan Kalonymos lupasikin palauttaa varastetut tavarat mutta ei koskaan täyttänyt lupaustaan. Kauppiaat onnistuttiin kuitenkin rauhoittamaan. Jotkut vandaalit olivat paenneet kaupungin temppeliin mutta tulivat ulos saatuaan lupauksen, ettei heitä vahingoitettaisi.
Belisarius päätti vahvistaa Karthagon puolustusta vandaalien hyökkäyksen varalta, teetti kaivantoja kaupungin ulkopuolelle ja korjautti muurit. Seuraavien viikkojen ajan Belisarius pysyi Karthagossa seuraamassa linnoitustöiden edistymistä. Samoihin aikoihin Tzazon oli kukistanut Godaksen kapinan, ja koska hän ei tiennyt Karthagon valloituksesta, hänen lähettinsä tulivat kaupunkiin kertomaan voitosta. Belisariuksen joukot vangitsivat heidät. Kyrillos oli myös palannut Karthagoon, ja hänen miehensä olivat tervetullut vahvistus Belisariuksen joukoille. Gelimer oli lähettänyt miehiä visigoottien kuningas Theudiksen luo ehdottamaan liittoa. He olivat kuitenkin matkanneet hyvin hitaasti, ja Theudis, joka oli jo saanut tietää Karthagon valloituksesta, torjui liittoutumisehdotuksen. Gelimerin lähetit palasivat Karthagoon, ja Belisariuksen joukot vangitsivat heidätkin. Belisarius oli näin saanut hyvät tiedot Välimeren tapahtumista. Samaan aikaan Gelimer odotti turhaan tietoja läheteistään ja Tzazonista. Jotkut mauripäälliköt olivat liittoutuneet Gelimerin kanssa, mutta useimmat lupasivat auttaa Belisariusta taistelussa vandaaleja vastaan. Belisarius lähetti heille lahjoja, mutta maurit eivät kuitenkaan osallistuneet taisteluihin vaan pysyttelivät niistä sivussa.
Sodan kulku > Trikamaronin taistelu

Samaan aikaan kun Belisariuksen joukot korjasivat Karthagon muureja, Gelimer ei jäänyt toimettomaksi. Hän jakoi Bulla Regian tasangon asukkaille rahaa ja yritti saada heidät tukemaan vandaaleja, ja hän lupasi myös palkkion jokaisesta tapetusta roomalaisesta. Gelimeriin liittyivät pian hänen maurilaiset liittolaisensa, joiden lukumäärä tosin oli vähäinen. Hän kutsui myös Tzazonin takaisin Sardiniasta, ja tämän joukot saapuivat ehkä lokakuun puolivälissä. Gelimer päätti marssia Karthagoa vastaan ja houkutella Belisariuksen taistelemaan kaupungin ulkopuolella. Vandaalit olisivat voineet vielä voittaa yhden, ratkaisevan taistelun, mutta heillä ei olisi mahdollisuuksia, jos sota pitkittyisi. Gelimer tuhosi osan Karthagoon johtaneesta akveduktista ja leiriytyi kaupungin lähelle.
Gelimer odotti leirissään ja toivoi, että alueen asukkaat tai Belisariuksen armeijan areiolaiset joukot vaihtaisivat puolta. Hän neuvotteli myös hunnien kanssa, jotka olivat tyytymättömiä palvelukseen roomalaisten riveissä. Belisarius puolestaan vältti taistelua ja odotti, että kaupungit muurit olisi korjattu kokonaan. Hän pysyi valppaana petoksen varalta ja antoi seivästää erään karthagolaisen, joka oli liittynyt vandaalien palvelukseen. Se sai kaikki puolenvaihtoa suunnitelleet karthagolaiset perumaan aikeensa. Belisarius lupasi hunneille, että sodan jälkeen heidän annettaisiin palata kotiinsa ryöstösaaliin kanssa. Hunnit pysyivätkin toistaiseksi Belisariuksen puolella mutta päättivät kuitenkin odottaa, kumpi osapuoli selviytyisi todennäköisemmin voittajana.
Vasta kun linnoitustyöt oli saatu päätökseen, Belisarius päätti marssia Gelimeriä vastaan. Hän lähetti ratsuväen edelle Johannes Armenialaisen komennossa, 500:aa miestä lukuun ottamatta, ja lähti perään jalkaväen ja lopun ratsuväen kanssa seuraavana päivänä. Johannes löysi vandaalien armeijan Trikamaronista, noin 30 kilometrin päässä Karthagosta. Ratkaisevassa Trikamaronin taistelussa joulukuussa 533 Belisarius voitti vandaalit, surmasi Tzazonin ja valtasi vandaalien toiseksi suurimman kaupungin Hippo Regiuksen. Prokopioksen mukaan roomalaiset menettivät taistelussa 50 miestä ja vandaalit 800. Johannes ajoi Gelimeriä takaa viisi päivää, mutta sai sitten surmansa metsästysonnettomuudessa. Hippo Regiuksessa roomalaiset saivat haltuunsa Gelimerin henkilökohtaisen omaisuuden. Belisarius riisui vangitut vandaalit aseista ja lähetti heidät Karthagoon. Hän lähetti myös joukkoja erään Cyrilluksen komennossa valtaamaan Sardinian ja Korsikan. Lisää joukkoja lähetettiin Mauretaniaan, Etelä-Hispaniaan ja Baleaareille. Roomalaiset yrittivät myös vallata Sisiliassa sijaitsevan Lilybaionin, jonka he väittivät olleen vandaalien hallussa, mutta luopuivat aikeistaan, kun gootit vastustivat suunnitelmaa.
Sodan kulku > Gelimerin antautuminen ja sodan loppu

Hävittyään taistelun Gelimer pakeni Numidiaan Hippo Regiuksen kaupunkiin ja sieltä maurien muinaiseen kaupunkiin Medeukseen, joka sijaitsi Papuavuoren rinteillä. Kaupungin asukkaat olivat Gelimerin liittolaisia ja valmiina kestämään piiritystä. Belisarius lähetti herulijohtaja Pharaksen 400 miehen kanssa saartamaan Medeuksen ja suuntasi itse Hippo Regiukseen.
Gelimer oli antanut sihteerilleen Bonifatiukselle ohjeen, että vandaalien valtion kassa pitäisi lastata laivoihin Hippo Regiuksessa ja viedä tappion uhatessa visigoottien kuninkaan Theudiksen luo. Bonifatius lähtikin purjehtimaan kohti Espanjaa, mutta epäsuotuisat tuulet ajoivat laivat takaisin ja myrsky sulki ne satamaan. Bonifatius lähetti miehiä Belisariuksen luo kertomaan, että valtion kassa oli hänellä, mutta kielsi paljastamasta sen tarkkaa sijaintia, kunnes saisi takeet omasta turvallisuudestaan. Belisarius hyväksyi ehdotuksen, ja Bonifatius päästettiin vapaaksi ja hänen sallittiin pitää omaisuutensa. Roomalaiset saivat kassan haltuunsa, mutta Prokopioksen mukaan Bonifatius varasti siitä suuren osan.
Kun Medeuksen piiritystä oli jatkunut monta viikkoa, Pharas kävi kärsimättömäksi ja johdatti miehensä hyökkäykseen kaupunkia vastaan. Reitin jyrkkyyden ja puolustajien valppauden takia hyökkäys kuitenkin epäonnistui ja Pharas menetti 110 miestä. Osoittautui, että Pharas ei pystynyt valtaamaan kaupunkia eikä Gelimer pakenemaan sieltä. Pharas yritti suostutella Gelimeriä antautumaan ja lupasi, että häntä kohdeltaisiin kuninkaan arvoisesti. Gelimer kuitenkin kieltäytyi, ja Prokopioksen mukaan hän pyysi vain saada leipää, pesusienen, leipää ja lyyran. Viestintuoja selitti, että Gelimer ei ollut syönyt leipää aikoihin ja pesusieni oli hänen silmiensä pesemistä varten. Lyyraa taas tarvittiin soittamaan suruvirttä, jonka Gelimer oli säveltänyt epäonnensa vuoksi. Pharas täytti Gelimerin pyynnön mutta ei kuitenkaan hellittänyt piiritystä, ja lopulta vaikean talven jälkeen ja nälkäkuoleman uhatessa Gelimer antautui vuoden 534 maaliskuun lopulla.
Gelimer vietiin Belisariuksen eteen Karthagoon. Prokopioksen mukaan Gelimer nauroi hillittömästi, niin että jotkut pitivät häntä hulluna. Hänen ystävänsä kuitenkin selittivät, että hän oli aivan järjissään ja vain nauroi kurjaa onneaan, kun hän oli ensin saanut kuninkaallisen syntyperän ja suuren omaisuuden, mutta menettänyt lopulta kaiken.
Antiikin lähteet

Aikalaishistorioitsija Prokopios Caesarealaisen pääteos Justinianuksen sotien historia (nimi vaihtelee eri käsikirjoituksissa) on tärkein lähde vandaalisodasta. Teos koostuu kahdeksasta kirjasta, joista 3. ja 4. käsittelevät vandaalisotaa. Prokopios alkoi luultavasti kirjoittaa teosta vuonna 540 ja sai sen valmiiksi 550-luvun alussa. Prokopios oli Belisariuksen lainopillinen avustaja ja sihteeri, ja hän oli itse mukana sotaretkellä Pohjois-Afrikassa.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Prokopios: Justinianuksen sotien historia, 3. kirja on Wikiaineistossa (englanniksi)
Lisää luettavaa aiheesta Prokopios: Justinianuksen sotien historia, 4. kirja on Wikiaineistossa (englanniksi)
Eurooppa vuonna 500 jaa.
Vandaalien kuninkaan Gelimerin (hallitsi 530–534) lyöttämä kolikko.
Osa Ravennassa sijaitsevaa mosaiikkia, jonka uskotaan esittävän Belisariusta.
Vandaalien suunnitelma Ad Decimumin taistelussa.
Africa ja Numidia.
Justinianus I:n aikana takaisin vallatut alueet merkitty vihreällä.
Vatnsoyrar

| Vatnsoyrar |
| --- | --- |
 Vatnsoyrar
 Vatnsoyrarin sijainti Färsaarilla.
 Koordinaatit: 62°4′27″N, 7°14′53″W 
Valtio:  Tanska
Itsehallintoalue:  Färsaaret
Kunta:  Vágar
Väkiluku (1.1.2013):  53
Aikavyöhyke:  UTC+0
 – Kesäaika:  UTC+1
Postinumero:  FO 385
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vatnsoyrar on kylä Vágarin saaren keskiosassa Färsaarilla. Saariryhmän luoteiskolkassa sijaitseva kylä on Färsaarten ainoa sisämaakylä. Merenrannan sijasta kylä on kehittynyt Färsaarten suurimman järven Sørvágsvatnin (myös nimellä Leitisvatn) pohjukkaan. Vuonna 1921 perustettu kylä kuuluu Vágarin kuntaan, ja asukkaita siellä oli vuonna 2013 yhteensä 53.
Toisen maailmansodan aikana Britannian armeija käytti Sørvágsvatn-järveä vesilentokoneiden lentokenttänä. Nykyisin kylässä toimii lapsille ja nuorille suunnattu kristillinen Plymouthin veljien Zarepta-leirikeskus.
Kohti Vatnsoyrarin kylää virtaava pieni joki. Kylä ja Sørvágsvatn-järvi näkyvät taustalla.
Vanha talli Vatnsoyrarissa.
Väestö

Oheisessa taulukossa esitetyt Vatnsoyrarin väkiluvut pohjautuvat Färsaarten tilastokeskuksen (fääriksi Hagstova Føroya) tietoihin.
| Vuosi | Väkiluku yhteensä | Miehiä | Naisia |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 | 62 | 34 | 28 |
| 1987 | 57 | 31 | 26 |
| 1989 | 53 | 29 | 24 |
| 1991 | 42 | 22 | 20 |
| 1993 | 48 | 21 | 27 |
| 1995 | 46 | 22 | 24 |
| 1997 | 46 | 20 | 26 |
| 1999 | 42 | 18 | 24 |
| 2001 | 40 | 19 | 21 |
| 2003 | 39 | 19 | 20 |
| 2005 | 56 | 29 | 27 |
| 2007 | 54 | 30 | 24 |
| 2009 | 56 | 29 | 27 |
| 2011 | 53 | 28 | 25 |
| 2013 | 53 | 29 | 24 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vatnsoyrar Wikimedia Commonsissa
Vatše

Vatše (georg. ვაჩე) oli Iberian (paikallisesti Kartlin eli muinaisen Itä-Georgian) kuningas Aršakiani-dynastiasta vuosina 216–234. Hänet tunnetaan pelkästään keskiaikaisista georgialaisista kronikoista, joiden mukaan hän oli Iberian joko 20. tai 22. kuningas. Hänen kerrotaan ainoastaan olleen kuningas Rev I:n poika.
Varsovan piiritys

Varsovan piiritys oli toisen maailmansodan alussa Puolan offensiivin aikana natsi-Saksan ja Puolan armeijoiden välinen taistelu Puolan pääkaupungin Varsovan hallinnasta syyskuussa 1939. Se käynnistyi Saksan ilmavoimien rajoittamattomalla pommitusoperaatiolla heti sodan alussa ja jatkui maataisteluna Saksan maavoimien edettyä kaupungin rajalle 8. syyskuuta. Saksalaiset saivat piiritettyä kaupungin kokonaan 16. syyskuuta. Taistelu päättyi viimein 28. syyskuuta puolalaisvaruskunnan antautumiseen.
Kaupunkia puolustanut puolalaisvaruskunta menetti kuolleina ja haavoittuneina noin 22 000 sotilasta. Saksalaiset tappiot jäivät yhteensä noin 6 500 sotilaaseen. Siviilikohteisiin suunnattujen raskaiden pommitusten vuoksi kaupungin siviiliväestö kärsi tappioina noin 40 000 ihmistä. Kaupungin rakennuksista tuhoutui pommittamisen ja taistelujen seurauksena noin 12 prosenttia syyskuussa 1939. Varsovan piiritys merkitsi kuitenkin vasta alkua kaupungin ja sen väestön saksalaismiehityksen aikana kokemalle tuholle ja hävitykselle.
Taustaa

Toisen maailmansodan syttymisen aikaan Varsova oli Euroopan kahdeksanneksi suurin kaupunki 1 300 000 asukkaallaan ja 141 neliökilometrin pinta-alallaan. Sen rajojen pituus oli 55 kilometriä. Sen rajojen etäispisteiden idän ja lännen sekä pohjoisen ja etelän välillä oli noin 12,5 kilometrin välimatka. Vaikka kaupunki oli merkittävä teollisuuden ja kaupan keskus, se oli myös kulttuuri- ja yliopistokaupunki ja sen historiallinen vanhakaupunki (Stare Miasto) oli tunnettu kauneudestaan. Sen vuoksi Varsovaa kutsuttiin ennen sotaa ”Idän Pariisiksi”.
Viikkoa ennen saksan hyökkäämistä Adolf Hitler solmi Molotov–Ribbentrop-sopimuksen Josif Stalinin johtaman Neuvostoliiton kanssa. Sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa Saksa ja Neuvostoliitto sopivat naapurimaidensa jakamisesta etupiireihin. Hitler ja Stalin jakoivat Puolan niin, että valtaosa jäi Saksalle Varsova mukaan lukien. Veikselin rajaamat alueet idässä Varsovan eteläpuolella jäivät Neuvostoliitolle. Stalin, joka halusi pitää Suomen ja Baltian maat itsellään oli tyytyväinen Hitlerin tarjoukseen.
Vuodesta 1919 toiminut Suomen suurlähetystö lähti Varsovasta sodan sytyttyä. Tuolloin suurlähettiläänä toimi Bruno Kivikoski, joka jatkoi Puolan lähettiläänä Bukarestista käsin seuraavaan vuoteen saakka. Maiden väliset diplomaattisuhteet solmittiin uudelleen sodan jälkeen loppuvuodesta 1945.
Ilmahyökkäys

Saksa hyökkäsi Puolaan 1. syyskuuta 1939. Luftwaffen lentokoneet pommittivat kaupunkia ensimmäisen kerran samana päivänä ja jatkoivat pommituslentoja aina kaupungin antautumiseen saakka. Luftwaffen hyökkäys oli rajoittamaton, saksalaislentäjät pommittivat sotilaskohteiden lisäksi myös siviilikohteita kuten vesilaitoksia, sairaaloita, toreja ja kouluja. Lentäjät tulittivat konekiväärein myös kaduilla juoksentelevia siviilejä.
Sodan alkaessa kaupungin ilmapuolustus oli jaettu aktiivisiin ja passiivisiin osiin. Aktiivinen osa eli Puolan ilmavoimien Prikaati Pościgowa koostui 54 hävittäjäkoneesta, jotka olivat lähinnä tyyppejä PZL P.11 ja PZL P.7. Huolimatta saksalaiskoneiden lukumääräisestä ylivoimasta ja siitä, että ne olivat nykyaikaisempia Prikaati Pościgowa onnistui pudottamaan 42 saksalaiskonetta sodan ensimmäisenä kuutenä päivänä. Tähän mennessä prikaati oli kuitenkin menettänyt 38 konetta 54 kokonaisvahvuudesta. Passiivinen osa käsitti 86 ilmatorjuntatykkiä ja lisäksi siihen kuului tuntematon määrä ilmatorjuntakonekiväärejä. Passiivista ilmapuolustusta pitivät yllä lähinnä palokuntalaiset ja vapaaehtoiset.
Sodan ensimmäisten päivien aikana ilmapuolustus kykeni torjumaan osan hyökkäyksistä. Passiivinen ilmapuolustus onnistui pudottamaan saman verran saksalaiskoneita kuin Prikaati Pościgowa syyskuun 6. päivään mennessä ja lisäksi puolalaiset saivat aikaan yhdeksän varmistamatonta pudotusta sekä vaurioittivat 20 saksalaiskonetta, mutta ilmapuolustus alkoi murenemaan. Prikaati oli menettänyt 70 prosenttia vahvuudestaan ja sen loput siirrettiin Lubliniin. Myös ilmatorjuntatykistöstä siirrettiin 11 patteria muualle, lähinnä Lubliniin, Brześćiin ja Lviviin.
10. syyskuuta, Luftwaffen pommitusoperaation alkuvaiheen tuhoisimpana päivänä kaupungin yläpuolella oli yli 70 saksalaiskonetta, jotka tekivät päivän aikana 17 peräkkäistä pommituslentoa. Pommitusten aiheuttaman hävityksen vuoksi päivä sai lisänimen ”Verinen sunnuntai”.
Saksan eteneminen Varsovaan

Pyrkien hyötymään yllätyksestä Adolf Hitler ei julistanut sotaa, vaan antoi joukoilleen luvan edetä Puolaan saksalaisten itsensä tekaiseman välikohtauksen perusteella. Saksan hyökkäys oli selvästi ylivoimainen miesmääräisesti ja varustuksellisesti ja se oli keskittänyt armeijoitaan rajalle jo pitkän aikaa. Puolalla oli kookas joskin vähäisesti koulutettu reservi, mutta se oli julistanut liikekannallepanon vasta muutamaa päivää aiemmin. Ensimmäisenä sotapäivänä sillä oli tarjota 280 000 sotilasta, vanhentuneita lentokoneita ja ratsuväkeä Saksan 1 250 000 sotilasta, modernia ilma-asetta ja panssarijoukkoja vastaan.
Saksan armeija tuhosi nopeasti vastarinnan lähes koko rajan alueella ja toivo todellisesta puolustamisesta murskautui muutamassa päivässä. Saksan 3. armeija eteni Itä-Preussista lähestyen Varsovaa. Erich Hoepnerin komentaman XVI armeijakunnan 4. panssaridivisioona oli kärsinyt raskaita tappioita Puolan Ratsuväkiprikaati Wołyńskaa vastaan Mokran taistelussa 1. syyskuuta, mutta käytti hyväkseen vapautunutta rintama-aluetta Częstochowan lähellä läpimurtoon ja marssi nyt hyökkäyksen kärkenä käyttäen puolustamattomia teitä. 4. syyskuuta mennessä se oli tavoittanut jo Bug- ja Veiksel-joet.
Seuraavana päivänä Puolan asevoimien komentaja Edward Rydz-Śmigły ja presidentti Ignacy Mościcki siirsivät maan johdon Lubliniin ja lähtivät kaupungista jättäen kenraaliluutnantti Walerian Czuman vastaamaan sotilasasioista. Hallituksen lähdettyä kaupunginjohto epäröi antautumisen ja puolustamisen välillä, mutta pormestari Stefan Starzyńskin johdolla päädyttiin jälkimmäiseen vaihtoehtoon.