stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapinniemi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lapinniemi Wikimedia Commonsissa
Lapinniemi ja venelaiturit, ilmakuva; Kansalaisen karttapaikka
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Lapinpahtasammal

| Lapinpahtasammal> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Vaarantunut 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen 
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Palmikkosammalten lahko Hypnales
Heimo::  Palmikkosammalten heimo Hypnaceae
Suku::  Pahtasammalet Orthothecium
Laji::  lapponicum
Kaksiosainen nimi
 Orthothecium lapponicum  (Schimp.) C. Hartm. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapinpahtasammal (Orthothecium lapponicum) on lehtisammallaji palmikkosammalten heimossa (Hypnaceae). Se on maailmanlajjuisesti harvinainen ja tunnetaan Norjasta, Ruotsista, Suomesta ja Huippuvuorilta. Suomessa lajin muutamat tunnetut löytöpaikat sijaitsevat Enontekiöllä Kilpisjärven kalkkituntureilla. Lapinpahtasammal on Suomessa lailla rauhoitettu, erityisesti suojeltu ja kuuluu EU:n luontodirektiivilajeihin ja kansainvälisiin vastuulajeihin. Uhanalaisluokituksessa se on äärimmäisen uhanalainen (CR) eli erittäin korkeassa vaarassa hävitä.
Aiheesta muualla

Ymparisto.fi: Lapinpahtasammal (Orthothecium lapponicum) (pdf)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q17289771  CoL: 6T9Z5  EoL: 928277  EUNIS: 4724  GBIF: 5283624  iNaturalist: 1047410  IRMNG: 10985830  ITIS: 548925  NCBI: 2682956  Observation.org: 160288  Open Tree of Life: 3860476  Plant List: tro-35172948  Tropicos: 35172948  WFO: wfo-0001189100  Laji.fi: MX.43730
Lapin Ryhmä

Osasto Pennanen Petsamossa
Talvisodan Lapin Ryhmä oli osa Pohjois-Suomen Ryhmää. Sen tehtävänä oli puolustaa Oulun, Pudasjärven, Taivalkosken ja Ohtajärven pohjoispuolista aluetta ja torjua Sallan suunnasta tuleva neuvostojoukkojen hyökkäys.
Lapin Ryhmä koostui Lapin alueen joukoista, Erillinen pataljoona 15:stä, Erillinen pataljoona 16:sta, Erillinen pataljoona 17:stä sekä 10. Erillisestä komppaniasta. Lapin Ryhmän perusti Lapin rajavartiosto, jota komensi everstiluutnantti Oiva Willamo. Ryhmää vahvistettiin 11. joulukuuta 1939 Erillinen pataljoona 26:lla.
Lapin ryhmä erotettiin 13. joulukuuta 1939 Pohjois-Suomen Ryhmästä ja sen komentajaksi nimitettiin kenraalimajuri Kurt Martti Wallenius. Ryhmään kuuluivat osasto Pennanen Petsamossa, osasto Roininen Sallassa sekä osasto Suoranta Savukosken suunnalla.
Vahvistukseksi päämaja alisti ryhmälle vielä Jalkaväkirykmentti 40:n, kenttätäydennysprikaati VII:n ja IX pataljoonan, kenttätykistöpatterin ja muita taistelua tukevia aselajijoukkoja.
Ruotsalaisten vapaaehtoisjoukkojen komentajasta kenraaliluutnantti Ernst Linderistä tuli 22. helmikuuta Walleniuksen seuraaja Lapin Ryhmän komentajana, ja hänelle alistettiin myös Pohjois-Suomessa toimivat suomalaisjoukot, joita johti everstiluutnantti Willamo. Linder siirsi esikuntansa 21. helmikuuta Torniosta Rovaniemelle ja Kemijärven pohjoispuolelle Tohmoon. Sallan suunnan puolustusta varten ruotsalais-norjalaisista vapaaehtoisista muodostettiin Taisteluryhmä SFK komentajanaan eversti Arthur Nordenswan. Ryhmän alueella Svenska Frivilligkåren otti rintamavastuun Märkäjärvestä Sallassa ja sitä tukemaan oli tullut Flygflottilj 19, mikä mahdollisti Walleniuksen johdolla joidenkin ryhmän osien siirron Viipurinlahden taisteluihin.
13. maaliskuuta 1940 talvisodan päättyessä rintamalinja oli vakiintunut Sallassa Märkäjärven-Saijan tasalle ja Petsamossa Nautsin tasalle.
Neuvostoliittolaisten eteneminen Sallassa
osasto Roininen ja Svenska Frivilligkåren Sallassa
Lapin Ryhmän organisaatio

Petsamo: osasto Pennanen
Savukoski/Pelkosenniemi: osasto Suoranta
Salla:osasto Roininen/Svenska Frivilligkåren
Ilmavoimat

Flygflottilj 19 10.1.1940 alkaen
Heikki Lang

Armas Henrik (Heikki) Lang (20. maaliskuuta 1933 Helsinki – 19. maaliskuuta 2013) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Henkilöhistoria

Langin vanhemmat olivat laamanni Niilo Alarik Lang ja Annette Helene Hvidt. Hänen puolisonsa vuodesta 1957 oli sairaanhoitaja Hely Inkeri Takala. Lang tuli ylioppilaaksi Jämsän yhteiskoulusta 1951 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1958. Uransa alkuvaiheessa hän työskenteli muun muassa Turun yliopistossa ja Oulun yliopistossa. Lang oli Turun yliopiston kliinisen neurologian professori vuodesta 1988. Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet neurofysiologian kysymykset sekä alkoholin vaikutus. Lang oli Suomen ensimmäinen kliinisen neurofysiologian professori.
Musiikki ja kuvataide olivat Langille erityisen läheisiä. Hän oli harrastajasäveltäjä, jonka säveltämiä teoksia esitettiin muun muassa Turun Soitannollisen Seuran tilaisuuksissa ja kliinisen neurofysiologian kongresseissa. Lang oli mukana perustamassa Turkuun yksityistä laboratoriota, jonka yhteyteen hän perusti myös kustannusyhtiö Kiasman. Sen kautta hän kustansi alan teoksia.
Kirjallinen tuotanto > Omat teokset

Kari Lauritsalo ja Heikki Lang: Laajaspektrinen... : medisiinarien laulukirja, laulukirja laadittu Turun lääketieteenkandidaattiseura r.y:n toimeksiannosta; Turun lääketieteenkandidaattiseura : Lääke oy, 1957.
Lang, H. 2007: Elämän virtoja: kliinisen neurofysiologian vaiheet Suomessa. Helsinki: Suomen kliinisen neurofysiologian yhdistys. ISBN 978-952-92-2073-1
Kirjallinen tuotanto > Toimitukset

Hermoston herätepotentiaalit, toim. Heikki Lang, Björn Falck. Kustannusyhtiö Kiasma, 1980 (Turussa 5.–6.10.1979 järjestetyn symposiumin esitysten pohjalta.) (
Uni ja elimelliset unihäiriöt, toim. Heikki Lang, Björn Falck, Joel Hasan. Parainen: Kustannusyhtiö Kiasma, 1983 ISBN 951-99458-0-6
Kooma – Tutkimus, ennuste ja hoito, toim. Lang, H. Parainen: Kustannusyhtiö Kiasma 1986. ISBN 951-99-8085-7
Kliinisen neurofysiologian artikkelikooste, toim. Heikki Lang & Björn Falck. Turku: Kustannusyhtiö Kiasma, 1989
Obstruktiivinen uniapneasyndrooma, toim. Matti Erkinjuntti, Markku Partinen, Heikki Lang. Turku: Kustannusyhtiö Kiasma, 1990 ISBN 952-90-1889-4
Sähköiset hermomme, toim. Lang, H., Häkkinen, V., Larsen T. A., & Partanen, J. Turku: Suomen Kliinisen neurofysiologian yhdistys r.y 1991. ISBN 952-90-3285-4
Sähköiset aivomme, toim. Lang, H., Häkkinen, V., Larsen, A., Partanen J. & Tolonen U., Turku: Suomen kliinisen neurofysiologian yhdistys ry 1994. ISBN 952-90-5952-3
Mieli ja aivot: kognitiivinen neurotiede, toim. Revonsuo, A. Lang, H. & Aaltonen, O., Turku: Kognitiivisen neurotieteen tutkimusyksikkö, Turun yliopisto 1996. ISBN 951-29-0852-2
Pierre Choderlos de Laclos

Pierre-Ambroise-François Choderlos de Laclos
Pierre Ambroise François Choderlos de Laclos [ʃɔdɛʁlo də laklo] (18. lokakuuta 1741 Amiens, Ranska – 5. syyskuuta 1803 Taranto, Italia) oli ranskalainen upseeri, liikemies, diplomaatti ja kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti kirjeromaanistaan Vaarallisia suhteita (alkuteos Les liaisons dangereuses), joka ilmestyi vuonna 1782. Hän julkaisi myös runokokoelman, sovitti Madame Riccobonin romaanin Histoire d’Ernestine oopperalibretoksi sekä julkaisi yhteiskunnallisen tutkielman naisten kouluttamisesta.
Elämänvaiheet

Pierre Ambroise François Choderlos de Laclos syntyi Amiensissa 1741. Hän sai tykistöupseerin koulutuksen, ja hänet nimitettiin 1761 tykistöluutnantiksi. Hän palveli useilla paikkakunnilla, kuten Strasbourgissa ja Grenoblessa. Hän kirjoitteli myös näihin aikoihin eroottisia tarinoita lehtiin.
Ura upseerina ei ollut kovin menestyksekäs. Ollessaan komennettuna Biskajanlahdella de Laclos ilmoitti ystävilleen, että kirjoittaa vielä jotain todella epätavallista ja huomiota herättävää ja että se muistetaan vielä pitkään hänen jälkeensä. Ennustus toteutui Vaarallisia suhteita -teoksen myötä.
Laclos aloitti teoksen kirjoittamisen 1779 ollessaan Aixin saaren linnoitustöissä Ranskan länsirannikolla. Saamansa kuuden kuukauden loman aikana hän kirjoitti Pariisissa teoksen loppuun. Kirja julkaistiin maaliskuussa 1782, ja ensimmäinen tuhannen kappaleen painos myytiin loppuun kuukaudessa, mikä oli tuohon aikaan harvinaista.
De Laclos meni naimisiin 1786 La Rochellen ammusvarikon rakennustöissä 1783 tapaamansa Marie-Soulange Duperrén kanssa.
De Laclos erosi armeijasta ja siirtyi 1788 sihteeriksi Orléansin herttua Ludvig Filip II:n palvelukseen. Hän liittyi vuoden 1795 jälkeen Napoleonin kannattajiin ja sai vastavalitulta konsuli Napoleonilta vuonna 1800 uudelleen nimityksen prikaatinkenraaliksi. Napoleonin hallintokaudella hänestä tuli myös Etelä-Italian tykistön päätarkastaja 1803.
Kirjallisuuden tutkijat epäilevät hänen tutustuneen Milanossa Stendhaliin. De Laclos kuoli Tarantossa kulkutautiin 1803.
Vaarallisia suhteita

Teosta Vaarallisia suhteita pidetään yleisesti lajityyppinsä kirjeromaanin parhaana esimerkkinä. Teoksen henkilöt jakaantuvat selvästi hyviin ja pahoihin. Cécile ja ritari Danceny ovat hyviä, viattomia, nuoria ja kokemattomia. Valmont ja markiisitar de Merteuil ovat pahoja. Valmont on terävä-älyinen, viehätysvoimainen peluri, jonka intohimona on valehtelu. Markiisitar de Merteuil ei ole hyveellinen, viaton, uskollinen tai aito. Häneltä puuttuu myös kaikki uskonnollisuus. Yhdessä Valmontin kanssa hän pitää ihmisiä joko ottajina tai niinä, joilta otetaan. Heillä ei ole muita aitoja tunteita kuin itserakkaus. Valloitukset tuovat paitsi vallantunnetta myös eroottista tyydytystä. Vaikka Cécile ja ritari Danceny turmelevat viattomuutensa, he tuntevat kuitenkin katumusta. Rouva de Tourvel edustaa aitoutta ja viattomuutta, joka säilyy iästä huolimatta.
Teos puhuu lakkaamatta hyveestä ja viattomuudesta sekä niiden menettämisestä. Valmont ja markiisitar de Merteuil yrittävät parhaansa mukaan kitkeä viattomuuden ja hyveet, pelkästään kostonhalunsa takia tai pönkittääkseen omaa statustaan. Teoksen painopiste ei ole toiminnassa, vaan viettelyn tekniikassa. Vastoinkäymiset ovat Valmontille esteitä, jotka ovat kierrettävissä oveluudella ja julmuudella.
Vaarallisia suhteita on lajityypistään huolimatta hyvin draamallinen, ja se on sovitettu teatterinäyttämölle lukemattomia kertoja. Elokuvaksi se on sovitettu viidesti.
Helsinkiläinen Ryhmäteatteri esitti vuonna 2015 Vaarallisia suhteita Suomenlinnan kesäteatterissa. Näytelmäsovituksen teki Juha Kukkonen ja pääosia näyttelivät Minna Suuronen ja Antti Virmavirta.
Suomennetut versiot

Vaarallisia suhteita (Les liaisons dangereuses); suom. Heikki Montonen, Kustannustalo 1946
Vaarallisia suhteita (Les liaisons dangereuses); suom. Leena Kekomäki, Helsinki: Otava 1962 – Helsinki: Ex libris: [Concert Hall Society] 1969 – Helsinki: Otava 2000 (Sisältää Sari Malkamäen saatesanat)
Vaarallisia suhteita (Les liaisons dangereuses); englannin kielestä suomentanut Rauno Ekholm, Helsinki: Suomen teatteriliitto 1986
Elokuvasovituksia

Vaarallisia suhteita (Les Liaisons dangereuses) 1959, ohjaus Roger Vadim, pääosissa Jeanne Moreau ja Jean-Louis Trintignant
Valheet ja viettelijät (Dangerous Liaisons) 1988, ohjaus Stephen Frears, pääosissa: Markiisitar de Merteuil: Glenn Close, Valmont: John Malkovich
Valmont 1989, ohjaus Milos Forman, pääosissa: Markiisitar de Merteuil: Annette Bening, Valmont: Colin Firth.
Julmia aikeita 1999, ohjaus Roger Kumble, pääosissa: Sebastian: Ryan Phillippe, Annette: Reese Witherspoon. Teoksen tapahtumat on siirretty nykyajan New Yorkiin.
Vaarallisia suhteita (스캔들 - 조선남녀상열지사) 2003, ohjaus E J-yong, pääosissa: Jo-won: Bae Yong-jun, Lady Cho: Lee Mi-sook. Tapahtumat on siirretty 1700-luvun Koreaan.
Vaarallisia suhteita 2022 ohjaus: Rachel Suissa (Autopilot Entertainment/Netflix)
Aiheesta muualla

Maria Mäkelä, Uskoton mieli ja tekstuaaliset petokset. Kirjallisen tajunnankuvauksen konventiot narratologisena haasteena, (väitöskirja, Tampereen yliopisto) Tampere University Press 2011 ISBN 978-951-44-8569-5 (pdf)
Pajari Räsänen, Romantiikkaa ennen & jälkeen, Pajari, Kapsi
Pierre Ambroise Choderlos de Laclos, A la Lettre (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Piero Chiara

| Piero Chiara |
| --- | --- |
 Piero Chiara
Henkilötiedot
Syntynyt: 1913 Luino, Italia
Kuollut: 1986 (72–73 vuotta) Varese, Italia
Kansalaisuus:  Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: italia
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Piero Chiara (1913 Luino, Italia – 1986 Varese, Italia) oli italialainen kirjailija.
Chiara kirjoitti realismin tyylilajiin novelleja ja romaaneja, joille oli ominaista maalaiselämään sijoittuva groteski komiikka. Vuonna 1962 ilmestyi romaani Il piatto piange, josta Paolo Nuzzi on vuonna 1974 ohjannut samannimisen elokuvan. Hänen viimeinen teoksensa Saluti notturni dal passo della Cisa ilmestyi postuumisti 1987. Romaanien ohella hän toimitti käännöksiä ja kirjoitti D'Annunzion kiitetyn elämäkerran Vita di Gabriele D'Annunzio (1978).
Chiaran tuotannosta on julkaistu suomeksi novelli "Tunnen tuoksusi, Giuditta" (suom. Soma Rytkönen, teoksessa Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta (2007); novellin alkuteos "Ti sento, Giuditta" teoksesta L'uovo al cianuro).
Palkinnot ja tunnustukset

Selezione Campiello -palkinto teoksesta La spartizione, Milano, A. Mondadori, 1964
Napoli-palkinto teoksesta La stanza del vescovo, Milano, A. Mondadori, 1976,
Teokset > Toimituksia

Giacomo Casanova, Storia della mia vita, ed. integrale tradotta dal manoscritto Brockhaus, a cura di Piero Chiara, trad. di G. Buzzi, G. Arpino e V. Abrate, Mondadori, Milano, 1964-65, VII voll.;
Giacomo Casanova, Storia della mia vita, a cura di Piero Chiara e Federico Roncoroni, I Meridiani Mondadori, 1983-89, III voll.
Aiheesta muualla

Chiara, Piero, Kirjasampo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Jean Chrétien

| Jean Chrétien |
| --- | --- |

Kanadan 20. pääministeri
 4. marraskuuta 1993 – 12. joulukuuta 2003  
Varapääministeri:  Sheila Copps Herb Gray John Manley
Edeltäjä:  Kim Campbell
Seuraaja:  Paul Martin
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1934 (ikä 91)  Shawinigan, Québec, Kanada
Puoliso:  Aline Chrétien
Tiedot
Puolue:  Liberaalipuolue
 Nimikirjoitus
Joseph Jacques Jean Chrétien PC, CC, QC, (s. 11. tammikuuta 1934, Shawinigan Québec) on kanadalainen poliitikko, joka toimi Kanadan kahdentenakymmenentenä pääministerinä 4. marraskuuta 1993 – 12. joulukuuta 2003. Hän edusti Kanadan liberaalista puoluetta.
Tausta

Jean Chrétien oli 19-lapsisen perheen toiseksi nuorin. Tosin lapsista kymmenen kuoli imeväisikäisinä. Hänen vanhempansa olivat Wellie Chrétien ja Marie Boisvert. Hän muistutti itse usein vaatimattomasta syntyperästään ja kutsui itseään Shawinigan pikkuiseksi. Chrétien oli jo lapsena halvaantunut kasvojensa vasemmalta puolen (Bellin halvaus). Tätä vammaa hän käytti hyväkseen poliittisessa taistelussaan, kun totesi, että hän on poliitikko, joka ei puhu koko suullaanlähde?. Chrétien opiskeli juridiikkaa Lavalin yliopistossa ja toimi valmistumisensa jälkeen asianajajan ammatissa.
Chrétien avioitui 10. syyskuuta 1957 Aline Chainen kanssa, ja heillä on kaksi poikaa, Hubert ja Michel sekä tytär France.
Ura

Vain heikosti englantia osaava Jean Chrétien valittiin ensimmäisen kerran Kanadan alahuoneen jäseneksi liittopäivävaaleissa vuonna 1963. Uudelleen hän tuli valituksi 1965, ja heti valinnan järkeen hänestä tuli silloisen pääministerin Lester Pearsonin parlamenttisihteeri ja sittemmin tuolloisen hallituksen valtiovarainministerin Mitchell Sharpin parlamenttisihteeri. Hivenen myöhemmin tuli merkittävä ylennys, sillä Pearson nimitti hänet salkuttomaksi ministeriksi valtiovarainministeriöön. Hänen todella merkittävimmäksi ensimmäiseksi hallituksen jäsenyydeksi hänet nimitti pääministeri Pierre Trudeau oman hallituskabinettinsa veroministeriksi.
Vuoden 1968 liittovaltiovaalien jälkeen Jean Chrétienistä tuli intiaaniasioiden ja Kanadan pohjoisosien kehittämisen ministeri. Tämän ministeriytensä aikana Chrétien perusti useita kansallispuistoja ja teki päätöksen adoptoida nuorempi poikansa Michel, joka on etniseltä alkuperältään inuiitti. Vuonna 1974 hänet nimitettiin Varallisuusneuvoston puheenjohtajaksi, ja vuonna 1976 hän sai hoitaakseen teollisuus- ja kauppaministerin tehtävät. Vuonna 1977 hänestä tuli valtiovarainministeri. Tehtävä oli arvovaltainen ja poliittisesti erityisen merkittävä.
Chrétien on merkittävä voima Québecin vuoden 1980 kansanäänestyksessä ja eritoten liittovaltion puolustaja ja siten Québecin eroa vastustanut henkilö. Samana vuonna hänet nimitettiin oikeusministeriksi ja sen jälkeen sosiaalisen kehityksen ministeriksi ja samalla myös Kanadan perustuslakia koskevien neuvottelujen ministeriksi. Hän sai myös yhdeksän Kanadan provinssia allekirjoittamaan uuden perustuslain. Québecin allekirjoittamattomuus vavasi häntä koko hänen uransa ajan. Vuonna 1982 hänet nimitettiin energia-, kaivos- ja luonnonvarojen ministeriksi.
Kun Pierre Trudeau ilmoitti vetäytyvänsä poliittisesta elämästä vuonna 1984, Chrétien ilmoitti halustaan tulla valituksi Kanadan liberaalisen puolueen puheenjohtajaksi. Kokemus oli hänelle kuitenkin tuskallinen, sillä useat hänen tukijansa liittyivät kilpailijan, John Turnerin kannattajiksi. Turner tulikin valituksi ja Chrétien jäi kakkoseksi.
Turner nimitti Chrétienin varapääministeriksi ja ulkoministeriksi. Kuitenkin heidän keskeiset välinsä olivat melko kireät. Chrétien erosi parlamentista vuonna 1986 ja jätti poliittisen elämän joksikin aikaa. Hän ryhtyi työskentelemään yksityisellä sektorilla ja toimi esimerkiksi useiden yksityisten yritysten hallituksien jäsenenä. Kuitenkin tämäkin aikana hän säilytti ja jopa lisäsi kannatustaan ja kansansuosiotaan verrattuna pääministeri Turneriin.
Chrétien valittiin liberaalien johtoon kesäkuun 1990 Calgaryn puoluekokouksessa. Häntä vastassa oli Paul Martin, jota pidettiin enemmän John Turnerin ideologisena seuraajana, kun taas Chrétienia Trudeaun.
Chrétien palasi parlamenttiin joulukuussa 1990 Nouveau-Brunswickin osavaltion Beauséjourin kreivikunnan välivaaleissa uutena puoluejohtajana.
Aiheesta muualla

https://web.archive.org/web/20031119035718/http://www.cbc.ca/news/background/chretien/
Kanadan parlamentin kirjaston profiili (englanniksi, ranskaksi)
Kanadan pääministerit
Macdonald
Mackenzie
Abbott
Thompson
Bowell
Tupper
Laurier
Borden
Meighen
King
Bennett
St. Laurent
Diefenbaker
Pearson
P. Trudeau
Clark
Turner
Mulroney
Campbell
Chrétien
Martin
Harper
J. Trudeau
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Korea  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef
Deepak Chopra

Deepak Chopra vuonna 2006
Deepak Chopra (hindiksi दीपक चोपड़ा, Dīpak Copṛā; s. 22. marraskuuta 1946) on yhdysvaltalainen, Intiassa syntynyt lääkäri ja kirjailija, joka kirjoittaa ja luennoi ayurvedasta, hengellisyydestä sekä kehon ja mielen huomioivasta lääketieteestä.
Chopra aloitti uransa endokrinologian parissa, mutta siirtyi sittemmin vaihtoehtoisen lääketieteen pariin. 1980-luvun lopulla hän alkoi julkaista itsehoito-oppaita, joiden aiheina olivat new age -hengellisyys ja vaihtoehtoinen lääketiede. Chopra johtaa yhdessä lääkäri David Simonin kanssa perustamaansa Chopra Center for Wellbeing -yritystä Kaliforniassa.