stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ritva Wäre

Ritva Tuulikki Wäre (s. 20. syyskuuta 1945 Helsinki) on filosofian tohtori taidehistorian dosentti Helsingin yliopistossa. Hän oli ollut museoviraston tutkija, kun hän sai nimityksen Suomen kansallismuseon johtajaksi syyskuussa 1992. Ylijohtajana hän toimi vuosina 2003–2009.
Elämä

Wäreen vanhemmat ovat taidegraafikko Erkki Tuomi ja Hilkka Tuomi, s. Lemmetyinen. Wäreen puoliso vuodesta 1980 on diplomi-insinööri Olli Sakari Wäre. Heillä on yksi lapsi.
Opiskelu ja ura

Wäre kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1964. Filosofian tohtoriksi hän valmistui vuonna 1991, väitöskirjan aiheena oli "Rakennettu suomalaisuus. Nationalismi viime vuosisadan vaihteen arkkitehtuurissa ja sitä koskevissa kirjoituksissa".
Julkaisut

Rakennettu suomalaisuus : nationalismi viime vuosisadan vaihteen arkkitehtuurissa ja sitä koskevissa kirjoituksissa. Helsinki : Suomen muinaismuistoyhdistys, 1991 - (Suomen muinaismuistoyhdistyksen aikakauskirja, ISSN 0355-1822 ; 95.). ISBN 951-9056-98-X. - Väitöskirja Helsingin yliopisto.
Art nouveau/Jugendstil architecture : international joint cultural study and action project to preserve and restore world art nouveau/Jugendstil architectural heritage : third international expert plenary meeting. toimituskunta: Margaretha Ehrström, Ritva Wäre, Adelaide Lönnberg. Helsinki : Finnish National Commission for Unesco, 1991 - (Suomen Unesco-toimikunnan julkaisuja, ISSN 0357-1106 ; no 53.). ISBN 951-47-4546-9.
Joshua Reynolds

Sir Joshua Reynolds: Omakuva
Sir Joshua Reynolds (16. heinäkuuta 1723 Plympton, Devon – 23. helmikuuta 1792 Lontoo) oli englantilainen taidemaalari. Reynolds tunnetaan parhaiten lukuisista eleganteista muotokuvistaan. Hän oli 1700-luvun johtavia muotokuvamaalareita
Reynolds oli 1700-luvun jälkipuoliskolla Englannin taiteen keskeisin vaikuttaja. Hän otti etäisyyttä Englannin kuvataidetta 1700-luvun alussa leimanneisiin humoristisiin laatukuviin. Niiden sijalle Reynolds halusi tuoda maalaustaiteeseen mannermaisen tyylikkyyden. Kun Royal Academy of Arts vuonna 1768 perustettiin, valittiin Reynolds sen johtoon. Kuningas Yrjö III aateloi Reynoldsin seuraavana vuonna.
Vuodesta 1784 hän toimi hovimaalarina. Hän sai kuuluisuutta sekä muotokuvistaan että monista lapsikuvistaan. Suomessa Ateneumin taidemuseossa on yksi hänen monista omakuvistaan.
Joshua Reynolds sai matkoiltaan vaikutteita muun muassa Rembrandtilta, Rubensilta ja Michelangelolta.. Erityisesti hänen seurapiirimuotokuvansa ovat vaikuttaneet englantilaiseen taiteeseen.
Elämänvaiheita > Varhaisvuodet

Reynoldsin isä oli pappismies ja kyläkoulun opettaja. Hän oli perheen seitsemäs lapsi. Tuleva taiteilija sai alkuopetuksensa isältään. Nuorta Reynoldsia kiinnosti kirjallisuus ja erityisesti antiikin kirjallisuudesta hän oli kiinnostunut läpi elämänsä. Ollessaan uransa huipulla hänen ystäviinsä kuului 1700-luvun johtavia englantilaisia kirjailijoita. Hän halusi jo nuorena tulla kuvataiteilijaksi ja saapui Lontooseen vuonna 1740 muotokuvamaalari Thomas Hudsonin oppipojaksi.
Kolmen vuoden opiskelun jälkeen Reynolds palasi kotiseudulleen Devoniin. Hän maalasi muotokuvia laivastoupseereista ja hän suhtautui maalauksiinsa kriittisesti: ne paljastivat sekä kokemattomuuden että huonon pohjakoulutuksen. Isänsä suhteilla hän tutustui kommodori Augustus Keppeliin, joka oli aloittamassa Välimerelle suuntaunutta pitkää purjehdusta. Reynolds pääsi mukaan ja saapui Roomaan vuonna 1750, missä vietti kaksi seuraavaa vuotta. Roomassa Reynolds kärsi kylmästä ja hänen kuulonsa vaurioitui loppuelämäksi. Hän käytti tämän jälkeen kuulotorvea.
Kotimatkalle Reynolds lähti vuonna 1752 ja kulki Firenzen, Venetsian ja Ranskassa Lyonin ja Pariisin kautta. Hän ei hankkinut muodollista koulutusta, mutta säilyneet muistivihot todistavat hänen piirtäneen ahkerasti ja tutkineen renessanssitaidetta, kuten Michelangeloa ja Rafaelia. Venetsialainen tyyli käyttää valoa ja varjoa teki pysyvän vaikutuksen hänen taiteeseensa. Italiasta häntä seurasi kotiin Giuseppe Marchi, joka työskenteli loppuikänsä Reynoldsin assistenttina.
Elämänvaiheita > Nouseva tähti

Palattuaan Lontooseen Reynolds perusti oman ateljeen sai nopeasti mainetta hyvänä muotokuvamaalarina. Hän avasi ateljeensa vuonna 1753 ja jo vuonna 1755 hän oli palkannut itselleen avustajia. Hän ohitti jo suosiossa entisen oppimestarinsa Thomas Hudsonin. Vuonna 1759 Reynoldsilla oli 150 tilausta ja hänestä tuli varakas mies. Vuonna 1760 hän osti suuren talon Leicsester Fieldsistä, hän omisti hevosia ja vaunut. Hän pysyi loppuelämänsä poikamiehenä ja hänen sisarensa Frances hoiti aluksi hänen talouttaan. Myöhemmin sen hoitajaksi tuli sisarentytär Mary Palmer.
Reynoldsilla epäillään olleen suhteita Lontoon huippukurtisaaneihin kuten Kitty Fisheriin. Hänen sanottiin olleen vain alansa parhaiden kanssa seurustelleelle taiteilijalle olleen ainoa riittävän tasokas ystävätär. Reynolds maalasi hänestä useita muotokuvia ja eräässä niistä Fisher pitää kädessään Reynoldsilta saamaansa kirjettä, joka alkaa My dearest Kit
Elämänvaiheita > Huipulla

Ennen vuotta 1760 Lontoossa ei ollut elävien taiteilijoiden maalausten näyttelyä. Reynolds oli mukana perustamassa The Society of Artistsia, joka otti tehtäväkseen järjestää taidenäyttelyn. Kaikkiaan mukana oli 34 taiteilijaa ja arkkitehtia. Tämän jälkeen pidettiin näyttely joka vuosi.
Taiteen hyväksi tehty työ tuotti tuloksia. Kuninkaallinen taideakatemia perustettiin vuonna 1768 ja kuningas Yrjö III ryhtyi sen suojelijaksi. Vaikka Reynoldsin maalaukset eivät olleet hovissa mitenkään kovin suosittuja, hänet nimitettiin akatemian ensimmäiseksi johtajaksi. Samalla kuningas myönsi hänelle aatelisarvon. Reynoldsia kehuttiin taivaksi johtajaksi eikä akatemian toimintatapoja ole hänen jälkeensä juurikaan muutettu.
Vuodesta 1769 alkaen Reynoldsilla oli aina töitä näyttelyssä. Hän teki myös historiamaalauksia, kuten vuonna 1773, mutta niitä ei pidetä hänen onnistuneimpina töinään. Vuonna 1777 valmistui hänen kunnianhimoisin muotokuvansa joka esitti Marlboroughin herttuan perhettä. Hän ryhtyi maalaamaan muotokuvia myös rikkaiden ihmisten lapsista ja niissä on havaittavissa hellyyttä ja lämpöä.
Vuosien 1769- 1790 välillä Reynolds luennoi taideakatemiassa. Luennot julkaistiin nimellä Discourses on Art. Niissä hän kertoi näkemyksensä, että taiteilijan tulee pitää esikuvanaan renessanssia ja esittää kohteensa idealisoituna eikä suoraan kopioituna. Historiamaalauksia hän piti taiteen korkeimpana muotona. Tuohon aikaan Reynoldsilta ilmestyi niin paljon muotokuvia, että ei ole mitenkään mahdollista, että hän olisi maalannut niitä kaikkia itse.
Kaikkia Reynols ei miellyttänyt. Taiteilija Nathanial Hone piti häntä liian riippuvaisena vanhoista mestareista ja toinen akateemikko Thomas Gainsborough ajautui hänen kanssaan riitoihin. Hän tosin lähetti kuolinvuoteeltaan kirjeen, missä totesi olleensa aina Reynoldsin vilpitön ihailija.
Vuonna 1781 Reynolds matkusti Alankomaihin ja tutki erityisesti Rubensin töitä. Rubensin vaikutus hänen loppukautensa töihin on selvä, niiden tekstuuri on monipuolisempi kuin aikaisempien. Tämä näkyy erityisesti Devonshiren herttuattaren muotokuvassa vuodelta 1786. Vuonna 1782 tapahtunut halvaantuminen ei merkinnyt uran loppua. Hän otti vastaan vuonna 1785 tilauksen Venäjän tsaaritar Katariina Suurelta, hän saisi maalata historiamaalauksen itse valitsemastaan aiheesta. Akatemiassa tuolloin tapahtuneet kiistelyt masensivat häntä.
Viimeisinä vuosinaan Reynolds joutui kärsimään myös huonosta näöstä. Vasemmasta silmästä lähti näkö kokonaan. Vuonna 1792 hän kuoli kotonaan ja hänet haudattiin St Paulin katedraaliin. Hautajaisissa oli läsnä paljon merkkihenkilöitä ja Reynoldsin kerrottiin olleen "ensimmäisen englantilaisen joka elegantisti taiteellaan antoi kunniaa kotimaalleen".
Galleria

Kommodori August Keppelin muotokuva, vuodelta 1749.
Edward Cornwallisin muotokuva vuodelta 1756.
Kitty Fisher ja papukaija maalattu vuosina 1763–64.
Elizabeth Kerrin muotokuva maalattu ehkä vuonna 1769.
Samuel, maalattu vuonna 1776.
Harringtonin kreivitär Jane, maalattu  vuonna 1778.
Marlboroughin herrtuan perhe, maalattu vuonna 1778.
Amiraali Hoodin muotokuva maalattu vuonna 1783.
Arvioita elämäntyöstä

Kun Reynolds kuoli, hänen työnsä olivat erittäin arvostettuja ja häntä pidettiin suurena taiteilijana. Poliitikko Edmund Burke kirjoitti, että ainoastaa filosofi voi saada aikaan niin hienoja maalauksia. Reynolds oli aikansa muotitaiteilija ja vain harvat varakkaat ja kuuluisat eivät poseeranneet hänelle.Hänen omana aikanaan hänen kiivain vastustajansa oli William Blake joka piti Reynoldsia väärentäjänä. Nykyään hänen työnsä ovat jääneet Gainsboroughin varjoon.
Kaikki Reynoldsin maalaukset eivät ole kestäneet aikaa. Italian matkansa jälkeen hän yritti käyttää läpinäkyvää lasitusta alusmaalauksensa päällä, mutta väri, jolla hän yritti tehdä ihonväriä ei ollut pysyvää, joten maalaukset alkoivat muuttua väriltään jo hänen elinaikanaan. Nykyään monien hänen töidensä musta väri murenee, punainen on vaaleampaa kuin pitäisi, samoin ihon väri.
Reynoldsista on sanottu, että hän osasi maalata paremmin miesten kuin naisten muotokuvia ja paremmin kelvottomien kuin kunniallisten ihmisten kuvia. Kunniattomista ihmisistä hänen sanottiin löytäneen heidän ideaalinsa. On kiinnitettävä huomiota hänen muotokuvaansa Kitty Fisheristä, joka herätti varmasti huomiota aikalaisissa. Kitty Fisher oli tunnettu kurtisaani ja Reynoldsilla uskotaan olleen hänen kanssaan rakkaussuhde. Niissä hän esittää Fisherin ylpeänä naisena joka ei häpeä elämäntapaansa. Lisäksi Reynolds maalasi hienoja maalauksia lapsista ja eläimistä, mutta nykyään hänen töitään moititaan tunnekylmyydestä ja jäykkyydestä.
Viktoriaanisen kriitikon John Ruskinin mukaan Reynolds oli muotokuvamaalareiden ruhtinas. Jos Tizianin maalaukset olivat jaloja ja van Dyckin mallit aatelisia, niinkumpikaan heistä ei tavoittanut yhtä hyvin ihmismielen vaihtelua ja eri tyyppejä kuin Reynolds, jatkoi Ruskin. Nykyäänkin hänen joitakin töitään pidetään parhaina muotokuvina mitä Britanniassa on koskaan maalattu. Hänen historiamaalauksiaan pidetään yleisesti epäonnistuneina.
Lisää aiheesta

http://www.tate.org.uk/art/artists/sir-joshua-reynolds-444
http://artuk.org/discover/artists/reynolds-joshua-17231792
http://josephsmithfoundation.org/wiki/joshua-reynolds/
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  FID  KulturNav  MusicBrainz  National Gallery of Canada  Victoria  Prado  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Archaeology Data Service  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Rhätische Bahn

| Rhätische Bahn AG |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö (Aktiengesellschaft)
ISIN:  CH0002234372
Perustettu:  1889
Kotipaikka:  Chur, Sveitsi
Toiminta-alue:  Graubündenin kantoni
Toimiala:  rautatieliikenne
Tuotteet:  matkustaja-, autojuna-  ja tavaraliikenne
Liikevaihto:  372 milj. Sfr (2018)
Liikevoitto:  2,6 milj. Sfr (2018)
Tilikauden tulos:  1,7 milj. Sfr (2018)
Henkilöstö:  1 324 (keskim. 2018)
Omistaja:  kantoni 51,3 %, valaliitto 43,1 %,  muut 5,6 %
Kotisivu:  www.rhb.ch
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ratakartta
Landwasserin silta lähellä Filisuria.
Brusion viadukti välillä Poschiavo-Tirano.
RhB:n reittikartta.
Rhätische Bahn AG (RhB, saks. Rhätische Bahn, retoromaaniksi Viafier Retica, ital. Ferrovia Retica, ransk. Chemins de fer Rhétiques) on Sveitsin suurin ei-valtiollinen rautatieyhtiö. Yhtiön suurimmat omistajat ovat Graubündenin kantoni (51 %) ja Sveitsin valaliitto eli valtio (43 %). RhB:n rautatieverkosto käsittää suurimman osan Graubündenin rautateistä. Yhtiö on sekä radan omistaja että liikennöitsijä. Yhtiön junat palvelevat monia matkailukeskuksia, kuten Arosaa, Davosia, Pontresinaa ja Sankt Moritzia.
Historia

Schmalspurbahn Landquart–Davos AG (LD) avasi vuonna 1889 kapearaiteisen radan välillä Landquart–Davos. Vuonna 1895 LD muutti nimensä RhB:ksi. Graubündenin rataverkkoa laajennettiin seuraavien 25 vuoden aikana niin, että verkon laajuus oli lähes nykyinen jo vuonna 1914.  Ainoa merkittävä myöhempi laajennus tapahtui vuonna 1999, kun Vereinan tunneli välille Klosters–Sagliains avattiin. Osan alkuvaiheen rataosuuksista on rakentanut yhtiö, joka myöhemmin on yhdistetty RhB:hen. Niitä ovat St. Moritz–Tirano (Berninan rautatie eli Berninabahn), Chur–Arosa ja Bellinzona–Mesocco, jonka säännöllinen liikenne päättyi vuonna 2003.
Tekniikkaa

RhB:n rataverkon pituus on 384 kilometriä. Rataverkko on sähköistetty ja kapearaiteinen (1 000 mm). Verkon korkein kohta on Berninasolassa (Ospizio Bernina 2 253 m) ja matalin kohta Tiranossa (429 m). Radan suurin jyrkkyys on 70 ‰. Suurista korkeuseroista huolimatta kaikki radat on toteutettu ilman hammasrataosuuksia.
Teknisesti RhB:n rata liittyy vain MGI:n (Matterhorn Gotthard Bahn) rataan Disentiksessä. Vaihtomahdollisuus valtiollisten rautatieyhtiöiden junaverkkoon on Churissa ja Landquartissa (Sveitsin SBB-CFF-FFS) ja Tiranossa (Italian FS). Sähköteknisesti RhB:n rata koostuu kahdesta osasta: Berninabahn (1 kV, tasavirta) ja muu osa (11 kV, 16,7 Hz).
Liikenne

RhB:n matkustaja- ja tavaraliikenteellä on suuri merkitys vaikeakulkuisessa kantonissa. RhB:n radoilla on 102 asemaa ja seisaketta. Yhtiöllä on yhteensä 1 098 vaunua, veturia ja muuta ratakulkuneuvoa. Vetureita on 58.
Tärkeimmät matkailureitit kulkevat korkeiden solien yli. Reitti Bernina Express kulkee Churista Pontresinan ja Poschiavon kautta Tiranoon. Suuri osa tästä Albulatunnelin ja Berninasolan kautta Italiaan kulkevasta reitistä on Unescon maailmanperintökohdetta. Albulan rautatie täytti sata vuotta kesällä 2003, Berninan rautatie vuonna 2010.
Liikenne > Glacier Express

Glacier Express on RhB:n ja MGB:n yhteistyössä toteuttama junareitti. "Jäätikkölinja" kulkee St. Moritzista Churin, Andermattin, Brigin ja Vispin kautta Zermattiin. Ensimmäinen Glacier Express kulki vuonna 1930.
Toiminnan tunnuslukuja

Vuonna 2018 RhB:n liikevaihto oli 372 miljoonaa Sveitsin frangia. Liikevaihdosta 94 miljoonaa frangia oli lipputuloja ja 30 miljoonaa frangia auton- ja tavarankuljetusmaksuja. Palvelumaksut ja muut tulot olivat yhteensä puolet prosenttia liikevaihdosta. Toinen puolisko oli erilaisia korvauksia ja tukia. RhB:n henkilöstömenot vuonna 2018 olivat 156 miljoonaa frangia. Henkilöstön määrä oli 1 324.
Yhtiön junilla tehtiin vuonna 2018 noin 12 miljoonaa matkaa, ja kuljetetun tavaran määrä oli 0,76 miljoonaa tonnia. RhB kuljetti vuoden aikana 482 000 autoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rhätische Bahn Wikimedia Commonsissa
Alppien yli ja Välimeren rantaan Helsingin Sanomat 26.2.2005. (web-arkisto)
The Rhaetian Network Valokuvia RhB:n junista.
Rail-info.ch RhB:n rataverkon kuvaus (englanniksi).
Rēzekne

| Rēzekne |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Rēzekne
 Koordinaatit: 56°30′23″N, 27°19′50″E 
Valtio:  Latvia
Kaupunginoikeudet:  1773
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Aleksandrs Bartaševičs
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17,48 km²
Väkiluku (2010):  34 912
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Linnakukkula ja ritarikunnan linnan jäännökset
Rēzekne (latg. Rēzekne eli Rēzne, saks. Rositten) on kaupunki Latviassa itäisellä Latgallian alueella. Kaupunki sijaitsee 242 kilometriä Latvian pääkaupungista Riiasta itään ja siellä oli 34 912 asukasta vuonna 2010.
Rēzekne on rakennettu seitsemälle kukkulalle ja se sijaitsee vanhan Liettuasta Pihkovaan johtavan reitin varrella. Paikalla lienee ollut ensimmäisen vuosituhannen lopulta alkaen latgallien linnoitus, jonka rauniot ovat edelleen nähtävillä.lähde? Nykyäänkin Rēzekne on liikenteellisesti merkittävä, sillä se sijaitsee Pietari–Varsova- ja Moskova–Riika-rautateiden risteyskohdassa.
Historia > Varhaishistoria

Nykyisen Latgalen alueen keskiosassa sijaitseva Rēzekne oli ensimmäisellä vuosituhannella itämerensuomalaisten asuma-alueen etelärajalla. Balttilaiset latgallit saapuivat seudulle etelästä ja lounaasta viimeistään 700-luvulla. Historioitsijoiden mukaan latgallit perustivat Rēzekne-joen rantaan linnan ehkä 800-luvun loppupuolella, ja se säilyi heidän linnoituksenaan aina 1200-luvun puolivälin saksalaisten hyökkäykseen asti. Tuolloin Saksalaisen ritarikunnan kanssa yhteistyössä toiminut Kalparitaristo valtasi Latgalen tuhoten Rēzeknen linnan ja käännyttäen latvialaiset kristinuskoon. Ristiretkeläiset pystyttivät tilalle oman linnansa sekä kyläkunnan.lähde?
Paikan nimi mainitaan ensi kerran kirjallisissa lähteissä vuonna 1285. Saksaksi Rēzekne on Rositten. Tästä tulee ensimmäinen venäjänkielinen nimi Rozitten (Розиттен), joka vaihtui vuonna 1893 muotoon Režitsa ja 1917 nykyiseen muotoonsa Rezekne (Резекне), joka sama kuin latinalainen muoto Rezekne.lähde? Puolaksi nimi on Rzeżyca ja viroksi Räisaku. Latgallin murteella sen nimi on Rēzne. Paikalla ollut ritarikunnan asutus tuhoutui liiviläissodissa ja seutu siirtyi Puola-Liettuan hallintaan vuonna 1582, minkä jälkeen paikalle rakennettiin uusi kaupunki. Se sai Puolalta 1600-luvulla niin sanotut Magdeburgin oikeudet, jotka perustuivat vanhaan saksalaiseen lakiin ja antoivat kaupungille tietyt itsehallinnolliset oikeudet vastaten siis kaupunkioikeuksien saamista.
Historia > Venäjän vallan aika

Rēzekne joutui osaksi Venäjän keisarikuntaa ensimmäisessä Puolan jaossa vuonna 1773. Venäjän vallan aikana latgallit joutuivat venäläistämistoimenpiteiden kohteeksi vuodesta 1831 alkaen, ja muun muassa latgallin kielen käyttö oli kokonaan kielletty. Venäläistäminen päättyi vasta 1904, mikä merkitsi kulttuurin elpymistä. Kaupankäynnin kannalta aika oli kuitenkin hyvää, sillä Pietarin ja Varsovan välille 1836 rakennettu maantie ja 1861 avattu rautatie toivat suuren määrän liikennettä, erityisesti Rēzeknen muututtua risteysasemaksi. Väkiluku kasvoi ja 1800-luvun lopussa Rēzeknessä oli jo yli 10 000 asukasta.lähde?
Venäjän vallan aikana Latgalli oli erossa muusta Latviasta, sillä puolan jakojen seurauksena se oli osa Vitebskin maakuntaa. Vallankumouksen aikaan 1917 Rēzeknessä kokoontunut Latgalian latvialaisten kongressi kannatti liittymistä yhteen muiden Latvian osien kanssa. Tämä toteutuikin pian, kun Latvia itsenäistyi ja Latgalli tuli kokonaisuudessaan uuden valtion osaksi.
Historia > Itsenäisyys ja 1900-luku

Itsenäisen Latvian aikana Rēzekne oli kulttuuriltaan rikas ja uudenaikainen kaupunki. Se tarjosi monipuolista koulutusta ja siellä oli lukiot latvialaisille, venäläisille, puolalaisille ja juutalaisille. Rēzekne sai maineen puisto- ja puutarhakaupunkina, mutta myös rakentaminen kiihtyi nopeasti etenkin 1920-luvulla. Myös latgallin kieltä tuettiin ja sitä käytettiin Rēzeknessäkin opetuskielenä.
Toinen maailmansota tuhosi Rēzekneä pahasti. Suurin osa kaupungin rakennuksista tuhoutui ja se kärsi enemmän vaurioita kuin useimmat muut Baltian maiden kaupungit. Keväällä 1944 Neuvostoliiton ilmapommitukset tuhosivat suuren osan kaupunkia ja kesällä vetäytyvät saksalaiset tekivät oman osansa räjäyttämällä loputkin merkittävät rakennukset. Ennen sotaa Rēzeknessä oli elänyt 13 000 asukasta, sodan jälkeen jäljellä oli enää 5 000.
Muun Latvian tavoin Rēzekne joutui Neuvostoliiton miehittämäksi, joka ei juurikaan välittänyt kaupungin kärsimien tuhojen kunnostamisesta ennen kuin 1950-luvun ollessa jo pitkällä. Tällöin jälleenrakennus alkoi voimakkaalla painotuksella teollisuuslaitoksiin, ja Rēzeknestä tuli teollisuuskaupunki. Voimakas teollinen kehitys toi neuvostovuosikymmeninä talouskasvua, ja kaupunkiin muutti suuri määrä työntekijöitä erityisesti Venäjältä. Tämä väestönkasvu muutti väestörakenteen niin, että eräässä vaiheessa selvästi yli puolet kaupunkilaisista oli venäläisiä. Vasta 1980-luvulla alettiin teollisuuden lisäksi rakentaa enemmälti myös muita rakennuksia.
Latvia itsenäistyi jälleen vuonna 1991, jolloin kaupungin väkiluku oli jatkuneen kasvun seurauksena huipussaan, noin 43 000 asukkaassa. Tämän jälkeen se on hitaasti laskenut lähinnä venäläisten maastamuuton seurauksena. Kuitenkin vielä vuonna 1998 asukkaita oli noin 41 000, heistä 54 prosenttia venäläisiä ja 40 prosenttia latvialaisia. Uuden itsenäisyyden aikana kulttuurillinen toiminta on jälleen elpynyt, vaikka latgallin murre onkin vaihtunut kaupungissa latviaan. Rēzekne oli Rēzeknen läänin keskus vuoteen 2009, jolloin läänijaosta luovuttiin.
Talouselämä ja liikenne

Taloudellisesti Rēzekne on keskittynyt rautateiden ympärille. Rēzeknen kaupungissa on kaksi rautatieasemaa: Rēzekne I on vanhan Pietari–Varsova-pääradan varrella ja Rēzekne II Riika–Moskova-radan varrella. Kansainvälisiä matkustajajunia on neljä paria: kaksi Riiasta Moskovaan (via Rēzekne-2), yksi Riiasta Pietariin (via Rēzekne-1) ja yksi Vilnasta Pietariin (via Rēzekne-1).  Tavaraliikenne on vilkasta erityisesti Riika–Moskova-radalla. Venäjän kauttakulkuliikenne Latvian satamiin kulkee enimmäkseen tätä kautta.
Koko Latgallin alue Itä-Latviassa on maan ja itse asiassa koko Euroopan unionin köyhintä aluetta.lähde? Tämä on perua neuvostoajoilta, jolloin Rēzekneä ja muita kaupunkeja kehitettiin pelkästään teollisuuden tarpeisiin, ja kun alueen teollisuus on Neuvostoliiton hajottua suurelta osin vanhentunut, se ei enää vaurastuta seutua senkään vertaa kuin ennen. Kuitenkin esimerkiksi työllisyys on varsin korkea, ja alue on näyttänyt pystyvän hyödyntämään sille suunnatut kehitysvarat ainakin jossain määrin.
Uskonto ja kulttuuri

Kaupungissa on paitsi Latvian valtauskonnon luterilaisuuden tunnustajia, myös suuri määrä venäläisiä ortodokseja. Erityispiirteenä siellä, kuten koko Latgalliassa, on vahva katolisuus. Latgalleista monet tunnustavat katolista uskoa, toisin kuin muut latvialaiset. Myös paavi Johannes Paavali II vieraili vuonna 1993 Rēzeknessä.
Kaupungissa on tunnettu patsas nimeltä Latgales Māra, jonka suunnitteli Leons Tomašickis kunnioittamaan Latvian itsenäisyyttä. Neuvostoliitto tuhosi patsaan, mutta se pystytettiin jälleen vuonna 1992.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rēzekne Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivut (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Latvian kunnat ja tasavallan kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit:  Daugavpils  Jelgava  Jūrmala  Liepāja  Rēzekne  Riika  Ventspils 
Kunnat:  Ādažin kunta  Aizkrauklen kunta  Alūksnen kunta  Augšdaugavan kunta  Balvin kunta  Bauskan kunta  Cēsisin kunta  Dienvidkurzemen kunta  Dobelen kunta  Gulbenen kunta  Jēkabpilsin kunta  Jelgavan kunta  Krāslavan kunta  Kuldīgan kunta  Ķekavan kunta  Limbažin kunta  Līvānin kunta  Ludzan kunta  Madonan kunta  Mārupen kunta  Ogren kunta  Olainen kunta  Preiļin kunta  Rēzeknen kunta  Ropažin kunta  Salaspilsin kunta  Saldusin kunta  Saulkrastin kunta  Siguldan kunta  Smiltenen kunta  Talsin kunta  Tukumsin kunta  Valkan kunta  Valmieran kunta  Varakļānin kunta  Ventspilsin kunta 
| n k Latvian kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit: Daugavpils ·  Jēkabpils ·  Jelgava ·  Jūrmala ·  Liepāja ·  Ogre ·  Rēzekne ·  Riika (latv. Riga) ·  Valmiera ·  Ventspils
Kunnalliset kaupungit: Ādaži ·  Ainaži ·  Aizkraukle ·  Aizpute ·  Aknīste ·  Aloja ·  Alūksne ·  Ape ·  Auce ·  Baldone ·  Baloži ·  Balvi ·  Bauska ·  Brocēni ·  Cēsis ·  Cesvaine ·  Dagda ·  Dobele ·  Durbe ·  Grobiņa ·  Gulbene ·  Iecava ·  Ikšķile ·  Ilūkste ·  Jaunjelgava ·  Kandava ·  Kārsava ·  Ķegums ·  Ķekava ·  Koknese ·  Krāslava ·  Kuldīga ·  Lielvārde ·  Līgatne ·  Limbaži ·  Līvāni ·  Lubāna ·  Ludza ·  Madona ·  Mārupe ·  Mazsalaca ·  Olaine ·  Pāvilosta ·  Piltene ·  Pļaviņas ·  Preiļi ·  Priekule ·  Rūjiena ·  Sabile ·  Salacgrīva ·  Salaspils ·  Saldus ·  Saulkrasti ·  Seda ·  Sigulda ·  Skrunda ·  Smiltene ·  Staicele ·  Stende ·  Strenči ·  Subate ·  Talsi ·  Tukums ·  Valdemārpils ·  Valka ·  Vangaži ·  Varakļāni ·  Viesīte ·  Viļaka ·  Viļāni ·  Zilupe