stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mykeneläinen kulttuuri
Yhteiskunta ja kulttuuri > Uskonto

Mykeneläisen kulttuurin uskonto oli monijumalainen uskonto, joka sai vaikutteita minolaisesta uskonnosta ja vaikutti edelleen antiikin kreikkalaiseen uskontoon. Minolainen ja mykeneläinen uskonto on usein samaistettu, koska varsinkin niiden kuvakielessä on paljon yhtäläisyyksiä. Mykeneläinen uskonto on kuitenkin muodostanut oman uskonnon muotonsa, joka on mahdollisesti lainannut minolaisilta ensi sijassa ikonografiaa ja ainesta, joka on sopinut sen itsenäiseen sisältöön. Säilyneiden lineaari-B-tekstien välityksellä on saatu tietoa muun muassa uskonnon jumalista ja kulttipaikoista. Tekstit osoittavat, että mykeneläinen jumalmaailma on koostunut sekä omasta perinteestä että mahdollisesti lainatuista aineksista.
Mykeneläisistä lineaari-B-tauluista on voitu tunnistaa suuri määrä erilaisia jumalia ja jumalattaria. Osa on suurella varmuudella samoja, jotka tunnetaan myöhemmästä kreikkalaisesta mytologiasta. Osa puolestaan vaikuttaa olevan näiden varhaisia muotoja, kun taas osa jää kokonaan tunnistamattomiksi. Selvimmin teksteistä voidaan tunnistaa Zeus (di-we, di-wo), Hera (e-ra) ja Poseidon (po-se-da-o, po-se-da-wo-ne). Tunnistettavissa vaikuttavat olevan myös muun muassa myöhempi Apollonin nimitys Paian (pa-ja-wo-ne), Ares (a-re) eli Enyalios (e-nu-wa-ri-jo), Artemis (a-te-mi-to, a-ti-mi-te), Athene eli Athena (a-ta-na), Dionysos (di-wo-nu-so) ja Eileithyia eli Eleuthia (e-re-u-ti-ja). Tekstit eivät kuitenkaan kerro siitä, oliko näillä jumalilla sama tehtävä kuin myöhemmin.
Erityinen asema vaikuttaa olleen Poseidonilla, joka oli mykeneläisenä aikana ennen kaikkea ktooninen jumaluus ja maanjärisyttäjä, maanjäristysten aiheuttaja, ennemmin kuin myöhemmän uskonnon meren jumala. Selvästi merkittävä oli myös joukko Potnia (po-ti-ni-ja, ”Valtiatar”) -nimisiä jumalattaria. Teksteistä voidaan erottaa muun muassa viljan valtiatar, hevosten valtiatar, labyrintin valtiatar sekä Athenen nimitys Athana Potnia (a-ta-na po-ti-ni-ja). Teksteissä esiintyy myös jonkinlainen ”Jumalten äiti” tai ”Äitijumalatar” Mater Theia (ma-te-re te-i-ja) sekä Zeuksen ja Poseidonin naispuoliset vastineet Diwia (di-u-ja, di-wi-ja) ja Posidaeia (po-si-da-e-ja). Erityisesti suurten naisjumalatarten merkittävä rooli saattaa olla minolaista lainaa.
Uskonnollinen kultti ja sen organisaatio vaikuttaa liittyneen läheisesti mykeneläisten palatsien muuhun organisaatioon. Mykeneläisistä kulttikäytännöistä tiedetään kuitenkin vain vähän. Keskeisin toimitus vaikuttavat olleen erilaiset uhrit. Mykeneläiseen uskontoon ei kuulunut suurikokoisia temppeleitä myöhemmän antiikin kreikkalaisen uskonnon tavoin. Kulttipaikkoja ovat olleet palatsien pyhäkkötilat, erilliset kulttikeskukset sekä ulkoilmapyhäköt. Parhaiten tunnettuja ovat Mykenen ja Tirynsin palatsien pyhäköt. Merkittäviä tunnettuja erillisiä pyhäkköjä tai temppeleitä ovat muun muassa Fylakopín pyhäkkö Míloksella sekä Agía Eirínin jo minolaisena aikana käytössä ollut pyhäkkö Kéalla.
Yhteiskunta ja kulttuuri > Yhteys tarustoon

Mykeneläistä aikaa pidetään Kreikan taruaikana, ja antiikin ajan kreikkalaisen mytologian katsotaan perustuvan osittain mykeneläiseltä ajalta säilyneisiin muistumiin. Mykenen vallan aikoina käytiin mahdollisesti sota tai sotia, jotka antoivat aiheen kertomukselle Troijan sodasta. Siitä kertova Homeroksen Ilias-eepos pohjautunee mykeneläiseltä ajalta säilyneeseen suulliseen perinteeseen ja kansantaruihin. Troijana pidetään Hissarlikin kukkulaa Turkissa.
Monet mykeneläisen kulttuurin löydöt on nimetty mytologian hahmojen mukaan, vaikka niillä ei ole tai voida osoittaa olevan yhteyttä kyseisiin henkilöihin. Mykenen ajoilta on säilynyt niin kutsuttu Agamemnonin hauta. Siitä tehtiin Agamemnonin kuolinnaamioksi kutsuttu hautalöytö, joka on todellisuudessa kuitenkin Troijan sodan Agamemnonia selvästi varhaisempi. Mykenen niin sanottu Atreuksen aarrekammio rakennettiin noin 1330 eaa. Pyloksen palatsin rauniot tunnetaan Nestorin palatsina ja Ithakalta löydetty palatsi Odysseuksen palatsina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta mykeneläinen kulttuuri Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Mykeneläiselle kulttuurille nimensä antaneen Mykenen akropolis eli linnavuori.
Mykenen kaupungin Leijonaportti.
Kultainen niin kutsuttu Agamemnonin kuolinnaamio Mykenestä, 1500-luku eaa.
Mykeneläinen kultainen korvakoru, LH I -kausi, 1500-luku eaa.
Mykeneläinen nainen seinämaalauksessa, n. 1300 eaa.
Mykeneläisen Kreikan arvioitu poliittinen kartta Jorrit M. Kelderin (2010) mukaan.
Lineaari-B-kirjoitusta sisältävä savitaulu.
Jumalatarta tai papitarta esittävä seinämaalaus Mykenen palatsin pyhäköstä. Mykenen arkeologinen museo.
Mykeneläisiä naishahmoisia niin kutsuttuja ”Lintujumalatar”-figuriineja, noin 1300-luku eaa. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Agamemnonin murha. Kuvitusta Aiskhyloksen Oresteiaan.
Mäki vs. Moore

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Päivämäärä: 17. elokuuta 1962
Paikka: Olympiastadion, Helsinki
Panoksena: WBA:n höyhensarjan maailmanmestaruus
 
 Olli Mäki vs. Davey Moore 

Katsaus
| Kokkola | Kotipaikka | Springfield, Ohio |
| 8–1–1  KO 1 | Tilastot | 56–6-1   KO 30 |
| 173 cm | Pituus | 159 cm |
| 57,1 kg | Paino | 56,9 kg |

|  | Mestaruus | WBA:n höyhensarjan maailmanmestari |
 
Lopputulos: Moore voitti teknisellä tyrmäyksellä 2. erässä
Mäki vs. Moore oli Helsingin olympiastadionilla 17. elokuuta 1962 käyty World Boxing Association -liiton nyrkkeilyn höyhensarjan maailmanmestaruusottelu, jossa kohtasivat suomalainen Olli Mäki ja yhdysvaltalainen Davey Moore. Kohtaaminen päättyi ottelun toisessa erässä, kun Mäki putosi kanveesiin ja Moore julistettiin voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä. Ottelua oli Olympiastadionilla seuraamassa lähes 24 000 katsojaa.
Kyseessä on Suomen kaikkien aikojen suurin nyrkkeilytapahtuma sekä Pohjoismaiden ensimmäinen ammattinyrkkeilyn MM-ottelu. Seuraavan kerran suomalainen nyrkkeilijä pääsi ottelemaan maailman valtaliiton WBA:n maailmanmestaruudesta vasta vuonna 2014, kun Edis Tatli kohtasi Helsingissä kuubalaisen Richar Abrilin.
Olli Mäki (vas.) ja Davey Moore.
Taustaa

25-vuotias Olli Mäki oli noussut Euroopan huipulle saavuttamalla 60 kg:n sarjassa EM-hopeaa Prahassa 1957 ja EM-kultaa Luzernissa 1959. Ammattilaiseksi hän siirtyi vuotta myöhemmin, kun Suomen olympiakomitea ei poliittisista syistä valinnut Työväen Urheiluliittoon kuulunutta Kokkolan Jymyä edustanutta Mäkeä Rooman kesäolympialaisiin. Kokkolan Jymy jopa erosi TUL:sta, mutta Olli Mäki erosi puolestaan Jymystä ja perusti muutaman muun urheilijan kanssa Kokkolan Työväen Urheilijat, joka liittyi TUL:oon. Mäen mielestä ei ollut mahdollista, että Työväen Urheiluliiton jäseniä ei otettaisi Olympialaisiin mukaan. Hallitsevana euroopanmestarina hän olisi ollut jopa yksi suurimmista kultamitalisuosikeista. Tämän skandaalin myötä Olli Mäki ryhtyi ammattilaiseksi. Elis Askin ammattilaistallista käsin Mäki otteli ensimmäisen kerran lokakuussa 1960. Hän onnistui jo vajaata kahta vuotta myöhemmin nousemaan hallitsevan mestarin Davey Mooren haastajaksi, osittain myös Askin promoottorintaitojen ansiosta. Euroopan ammattilaislistoilla Mäki oli ennen Mooren kohtaamistaan ollut parhaimmillaan kolmantena.
28-vuotias Davey Moore osallistui jo Helsingin olympialaisiin vuonna 1952, mutta putosi kolmannella kierroksella puolivälierissä. Vuotta myöhemmin hän siirtyi ammattilaisuralle ja voitti höyhensarjan MM-tittelin itselleen maaliskuussa 1959 Nigerian Hogan Basseylta. Ennen Mäen kohtaamista Moore puolusti titteliään menestyksekkäästi neljä kertaa.
Asiantuntijoiden mukaan MM-ottelu tuli Mäen uralla liian aikaisessa vaiheessa. Hän oli otellut ammattilaisena ainoastaan kymmenen kertaa, kun Moorella otteluita oli takanaan jo yli 60. Mäen kertoman mukaan hänen valmistautumistaan haittasi myös huoli painonpudotuksesta. Miesten välinen ero näkyi myös heidän palkkioissaan, Moore kuittasi ottelusta 12,8 miljoonaa markkaa, mutta Mäki vain 0,6 miljoonaa. Rahoittajaksi Elis Ask oli saanut ruotsalaisen liikemiehen Per-Olof Ahlin, joka tunnetaan muotiliike KappAhlin perustajana. Promoottoritoimintaa vain harrastuksenaan pitänyt Ahl luotti kuitenkin Elis Askiin, jolle mm-ottelun järjestäminen oli erään unelman täyttymys. Ruotsalaisten tuella saatiin Davey Mooren manageri Willie Ketchum allekirjoittamaan sopimus MM-ottelusta Helsingin Olympiastadionilla 17. elokuuta 1962 eli Askin oman EM-ottelun vuosipäivänä.
Mäki asui Askin kotona Helsingissä ja aloitti valmistautumisen Kumpulan maauimalaan perustetussa kesäharjoittelukeskuksessa, mukana olivat myös muut Elis Askin ammattilaistallin nyrkkeilijät: Mauri Backman, Pekka Kokkonen, Ilkka Koski ja Risto Luukkonen. Davey Moore saapui Helsinkiin 2. elokuuta, jolloin häntä oli lentoasemalla vastassa muun muassa näyttelijä Pirkko Mannola. Varsinainen harjoittelukeskus avattiin nykyisen jäähallin paikalla sijainneelle Jäästadionille 5. elokuuta. Moore ei kuitenkaan suostunut harjoittelemaan kuin sisätiloissa, mutta suomalaiset jatkoivat jäästadionilla. Mäen ja Mooren kohtaamisesta muodostui Suomen oloissa valtava mediatapahtuma, josta valmistui myös T. J. Särkän tuottama dokumenttielokuva Mäki Moore maailmanmestaruus.
Ottelu

Perjantai-iltana järjestetyn ottelutapahtuman nyrkkeilykehä oli pystytetty Olympiastadionin keskikentälle, jonka ympärillä olivat yleisölle tarkoitetut istumapaikat. Kaikkiaan katsojia oli stadionilla 23 463, joukossa myös lukuisia kutsuvieraita. Ottelun tuomariksi oli saapunut kokenut amerikkalainen Barney Ross, joka oli ensimmäiset ammattilaisottelunsa tuominnut jo vuonna 1940.
Ennen pääottelua Olympiastadionilla käytiin neljä kamppailua; kärpässarjassa Risto Luukkonen tyrmäsi Skotlannin Jackie Brownin neljännessä erässä, välisarjassa Mauri Backman saavutti pistevoiton Trinidad & Tobagoa edustaneesta Boswell St. Louisista, raskaassa keskisarjassa Pekka Kokkonen puolestaan hävisi pisteillä Yhdysvaltain Eddie Cottonille ja raskaassa sarjassa Ilkka Koski voitti Ruotsin Lars Norlingin niin ikään pisteillä.
Itse MM-ottelussa ei Mäellä ollut mahdollisuuksia kokenutta amerikkalaista vastaan, vaikka suomalaislehdistö arveli Mooren kärsivän kolean syysillan olosuhteista. Amerikkalainen nyrkkeilylehti Boxing News puolestaan vastasi otteluraportissaan sarkastisesti Mooren joutuneen olemaan kehässä niin lyhyen aikaa, ettei kylmyys ehtinyt vaikuttamaan. Ottelun ensimmäisessä erässä "Musta nukuttaja" -lempinimellä tunnettu Moore keskittyi lähinnä tarkkailemaan Mäen otteita ja antoi hänen lyödä muutamia kevyitä iskuja. Tasaisen ensimmäisen erän jälkeen Moore lisäsi tempoa ja Mäki joutui välittömästi puolustuskannalle, aktiivisen vastustajan hankittua henkisen yliotteen. Mäki teki nopeasti virheen laskemalla suojauksensa ja näin Moore saa perille lujan oikean koukun, joka pudottaa suomalaisen kanveesiin. Luvunlaskun jälkeen ottelua jatketaan, mutta Moore lyö Mäen jälleen nopeasti kaksi kertaa lattiaan, jolloin kehätuomari Ross lopettaa ottelun ajassa 2.45. 15-eräiseksi suunniteltu kohtaaminen päättyy näin jo toisessa erässä. 
Mäki laihdutti kuukauden aikana seitsemän kiloa ja kertoi olleensa miltei irti maasta ottelupäivän aamuna. Itseluottamusta kyllä riitti, sillä hän meni samana päivänä kihloihin morsiamensa Raijan kanssa.
Ottelun jälkeen järjestettiin vielä juhlaillallinen, jossa Mäen ja Mooren lisäksi olivat paikalla muun muassa Elis Ask sekä ottelun tuomari Barney Ross ja lukuisa määrä aikansa merkkihenkilöitä.
Vuoden 2016 elokuva

Mäen MM-ottelusta ja siihen valmistautumisesta kertova Juho Kuosmasen ohjaama elokuva Hymyilevä mies sai ensi-iltansa toukokuussa 2016 Cannesin elokuvajuhlilla Ranskassa. Se voitti myös elokuvajuhlien kakkossarjan pääpalkinnon. Elokuvassa Mäkeä esittää näyttelijä Jarkko Lahti.
Aiheesta muualla

Davey Moore vs. Olli Maeki BoxRec
Olli Mäen ja Davey Mooren MM-ottelu Yleisradio
Mäntykoro

Mäntykoro eli männynsyöpä on männyn sairaus. Sen aiheuttaa kotelosieniin kuuluva mäntykorokka (Lachnellula pini), ja se iskee puun vioittuneisiin kohtiin. Vioittumat voivat olla mekaanisia tai jäätymisen aiheuttamia.
Tautia esiintyy pohjoispainotteisesti suunnilleen Oulujoen vesistöalueelta pohjoiseen aina männyn pohjoisrajalle asti. Se saattaa tappaa puun taimia lumirajan alta. Isompia puita se vahingoittaa talvisaikaan, mutta puu pyrkii korjautumaan kesällä. Käytännössä infektoitunut puu kuitenkin sairastaa vuosia. Vaikka mäntykoro ei isoa puuta tappaisikaan, se heikentää puun arvoa tukkipuuna.
Mäntykoro on helppo tunnistaa rungon itiöemistä, jotka ovat keltaisia kotelomaljoja muistuttaen hieman yleistä maasientä oranssimaljakasta.
Juho Mäki

Juho Einari Mäki (12. tammikuuta 1898 Kortesjärvi – 25. kesäkuuta 1930) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana.
Perhe ja koulutus

Mäen vanhemmat olivat kelloseppä Vilho Mäki ja Anna Adolfina Korpi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Meeri Sofia Katilan kanssa. Hän kävi kansakoulun ja Suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930 sekä suoritti useista eri kursseja Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Jääkärikausi

Mäki työskenteli kelloseppänä isänsä omistamassa liikkeessä Alahärmässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 15. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Mäki astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Kämärällä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Mäki palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana Kaartin jääkäripataljoonan 1. komppaniassa. Hänet siirrettiin 7. elokuuta 1918 alkaen Vuoristoprikaatin polkupyöräosastoon, josta hänet siirrettiin edelleen 20. marraskuuta 1918 Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:n 1. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 18. maaliskuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin 6. huhtikuuta 1919 paikallispäälliköksi Nurmon suojeluskuntaan. Nurmon suojeluskunnasta hänet siirrettiin l.  syyskuuta 1921 alkaen päälliköksi Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin I alueelle. Myöhemmin hän toimi 1. kesäkuuta - 30. syyskuuta 1923 välisen ajan piirin sotilasohjaajana, jonka jälkeen hän palasi takaisin entiseen tehtäväänsä. Mäki kuoli 25. kesäkuuta 1930 moottoripyöräonnettomuudessa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1. huhtikuuta 1918  Vänrikki 27. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1930 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania kuvattuna Libaussa.
Emilia Männynväli

Emilia Männynväli, ent. Kukkala (s. 1988) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän on valmistunut yhteiskuntatieteiden maisteriksi tiedotusopista Tampereen yliopistosta vuonna 2013.
Männynväli on työskennellyt muun muassa Voiman päätoimittajana, Kansan Uutisten toimittajana ja ay-lehdissä. Hän on myös tehnyt Yle Puheelle yhteiskunnallisen radio-ohjelman, jossa käsiteltiin erilaisia talouteen, työelämään, ekologiaan ja eriarvoisuuteen liittyviä kysymyksiä. Häntä on kuvailtu ”teräväksi ja kovaksi yhteiskuntakriitikoksi”. Hän kirjoittaa myös taidekritiikkiä ja esseitä muun muassa Nuori Voima -lehteen. Vuoden 2022 alussa Männynväli aloitti ilmaisjakelulehti Voiman päätoimittajana.
Vuonna 2016 Männynväli julkaisi yhdessä Pontus Purokurun kanssa kirjoittamansa mediakriittisen tietokirjan Luokkavallan vahtikoirat. Groteski-lehti kirjoitti teoksen olevan kansankielinen ja haastavan ”vallitsevan talouskeskustelun paikoilleen pysähtyneen ja monotonisen tyylin”.
Poliittisilta näkemyksiltään Männynväli on anarkisti.
Teokset

Luokkavallan vahtikoirat – Miten suomalaiset toimittajat auttavat eliittiä pysymään eliittinä. Helsinki: Into, 2016. ISBN 9789522645579
Seppo Laaksonen, Elias Krohn, Ralf Sund, Pertti Tanner, Pekka Tiainen & Emilia Männynväli: Mureneva valtio: Näkökulmia Suomen valtion henkilöstöpolitiikkaan. Helsinki: Kulttuurivihkot, 2021. ISBN 978-952-7437-01-8
Kaiken jälkeen. Into, 2021. ISBN 9789523516892
Toiste en suostu katoamaan Into, 2023. ISBN 9789523930469
Aiheesta muualla

Emilia Kukkalan blogi
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: vt. Teemu Matinpuro | Voima-lehden päätoimittaja 2022 | Seuraaja: Emilia Miettinen |
Interrail

Maat, joissa Interrail Global Pass on voimassa
Interrail on Euroopan rautatieliikenneyhtiöiden yhteinen lippujärjestelmä. Mistä tahansa järjestelmän piiriin kuuluvasta maasta voi ostaa lipun, jolla saa matkustaa lähes kaikissa junissa kaikissa järjestelmään kuuluvissa maissa. Interrail oli etenkin alkuaikoinaan 1970-luvulla eurooppalaisnuorten suosittu reppumatkailun muoto.
Interrail-järjestelmän jäseniä ovat lähes kaikki Euroopan maat entisen Neuvostoliiton maita lukuun ottamatta. Interrail-lipun voimassaoloajalle on monia vaihtoehtoja; voimassaoloaikana lipulla voi matkustaa rajattomasti junilla interrail-maissa. Lippu oikeuttaa myös alennuksiin tietyillä lauttareiteillä. Joissakin junissa voi joutua maksamaan lisämaksuja.
Ikärajoituksia Interrail-lipun hankkimisessa ei ole, mutta alle 28-vuotiaille se on halvempi. Lipun hintaan vaikuttavat iän lisäksi myös sen voimassaoloaika ja -alue. Lipun voi hankkia jokainen, joka on asunut jossakin Interrail-yhteisöön kuuluvassa maassa tai Venäjällä, Valko-Venäjällä, Ukrainassa, Moldovassa, Virossa, Latviassa, Liettuassa, Algeriassa, Tunisiassa, Kyproksella, Maltalla tai Islannissa vähintään puoli vuotta. Lippu ei kelpaa sen omistajan asuinmaassa, mutta Interrail Global Pass oikeuttaa tietyn suuruiseen alennukseen (Suomessa 50 prosenttia) interrail-matkaan liittyvistä junamatkoista rajalle tai lentoasemalle omistajan kotimaassa.
Suomalaisnuorten keskuudessa Interrail-matkailu eli interreilaus, oli alusta asti erittäin suosittua: ensimmäisenä kesänä 1972 Suomessa myytiin 12 000 interrail-lippua, enemmän kuin missään muussa maassa. Vilkkaimpina vuosina 1980-luvun puolivälissä Suomessa myytiin noin 20 000 lippua, hiljaisimpina vuosina vain kymmenesosa tästä. Vuoden 2007 tammi–heinäkuussa kortteja myytiin 3 500.
Interrail-lippu vuodelta 1982.
Interrail-uudistus

1. huhtikuuta 2007 voimaan tullut uudistus poisti aikaisemman vyöhykejaon ja myyntiin tuli kaksi erilaista interrail-korttia: Inter Rail Global Pass ja Inter Rail One Country Pass. Inter Rail Global Pass kelpaa kaikissa interrail-maissa, ja sen voimassaoloajan voi valita neljästä vaihtoehdosta: 5 vapaavalintaista matkustuspäivää 10 päivän sisällä, 10 vapaavalintaista matkustuspäivää 22 päivän sisällä, 15 matkustuspäivää, 22 matkustuspäivää tai 30 matkustuspäivää.
Inter Rail One Country Pass on maakohtainen, mutta sen voi ostaa myös useampaan maahan. Interrail-yhteisön maat on jaettu neljään hintaryhmään, ja kortin voimassaoloajan voi valita neljästä vaihtoehdosta: 3, 4, 6 tai 8 matkustuspäivää kuukauden sisällä. Korttia ei voi ostaa omaan asuinmaahansa.
Historia > Aikajana

1972:Interrail alkoi, rajoitettu 21-vuotiaille tai sitä nuoremmille matkustajille. Se kattoi 21 maata: Itävalta, Belgia, Tanska, Itä-Saksa, Suomi, Ranska, Länsi-Saksa, Kreikka, Unkari, Irlanti, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Norja, Puola, Portugali, Espanja, Ruotsi, Sveitsi, Yhdistynyt kuningaskunta ja Jugoslavia. Hinta Britanniassa oli 27,50 puntaa yhden kuukauden matkalta.
1973: Britannian hinta nousi 33,00 puntaa 1976: Passin ikäraja nostettiin 23 vuoteen; se nostettiin jälleen 26:een vuonna 1979.  1979: Interrail Senior otettiin käyttöön yli 65-vuotiaille matkustajille.  1982: Kuuden kuukauden asumisvaatimus otettiin käyttöön.
1985: Jotkut lauttapalvelut sisällytettiin mukaan.
1989: Pohjoismaissa otettiin käyttöön aikuisten tarjous, jossa ensimmäisenä vuonna oli 265 aikuista matkustajaa.
1991: Neuvostoliiton romahtanminen johti Interrail-alueen laajentumiseen, ja Britanniassa otettiin käyttöön aikuisten tarjous. 1994: Mukana on 29 nykyisestä 33 maasta (kaikki paitsi Bosnia ja Hertsegovina); IRC Clarifyssa on seitsemän vyöhykettä, joista vyöhykkeellä D kuuluvat Puola, Tšekki, Slovakia, Unkari, Kroatia, Bulgaria, Romania ja Jugoslavia.
1998: Interrail-liput tulevat saataville kaiken ikäisille, ja hinnat perustuvat ikään. Kahdeksan vyöhykkeen järjestelmä perustetaan, Bosnia ja Hertsegovina jätetään pois.
2001: Muodostetaan Eurail Group, joka ottaa hoitaakseen Interrailin ja Eurailin markkinoinnin ja johtamisen.
2005: Bosnia-Hertsegovina liittyy Interrailiin
2007: 1. huhtikuuta Eurail Group ottaa haltuunsa kaikki Interrail Pass -tuotteet; vyöhykejärjestelmä korvattiin Interrail Global Passilla (30 osallistujamaata) ja One Country Passilla. Eurodomino lopetettiin.
2013: Rail Planner -sovelluksen julkaisu
2015: Eurail ja Interrail linjaavat logonsa; Kreikan saarten passi käyttöön.
2017: Nuorten lipun ikäraja nostettu 27 vuoteen.
2018: Turkki ja Serbia liittyvät Eurail One-country Passiin. Tšekki ja Puola liittyvät Eurailin kahden maan valintapassiin.
2019: 1. ja 2. luokka ovat saatavilla kaikille tuotteille (paitsi Kreikan saaret). Lisäksi Liettuan rautatiet liittyvät Interrailiin. New Greek Islands Pass on nyt voimassa myös 5 kotimaanmatkalle ja kasvaa 53 saareen. Ilmoitettiin, että Yhdistyneen kuningaskunnan rautatieyritykset lopettavat osallistumisen järjestelmään kiistan jälkeen, mutta päätös kumottiin välittömästi.
2020: Viro ja Latvia liittyvät Interrailiin.
2022: Interrail ja Eurrail esittelevät uuden yhteisen logon sekä brändi-identiteetin päivityksen.
Kirjallisuutta

Mikko Manka: Interrail-muistoja. SKS 2022. ISBN 978-951-858-140-9.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
VR:n Interrail-sivut
Viralliset Interrail-sivut
Suomenkielinen interrail FAQ
Ylen Elävä arkisto: Eurooppa ja ajatukset avautuivat Suomi-tyttöjen reilireissulla
Ylen Elävä arkisto: Kun Interrail tuli ei Pellekään tahtonut jäädä
Haluatko EU:n rahoilla reilaamaan? Haku 18-vuotiaille alkaa tiistaina, lippuja tarjolla 160 suomalaisnuorelle Yle, 2018
Eino Mäkinen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Eino Mäkinen - kaksinkertainen painonnoston MM-pronssimitalisti. |  Eino Mäkinen - kaksinkertainen painonnoston MM-pronssimitalisti. |  Eino Mäkinen - kaksinkertainen painonnoston MM-pronssimitalisti. |  |
Maa:   Suomi
Miesten painonnosto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | München 1955 | yli 90 kg |  |
|  Pronssia | Wien 1961 | yli 90 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | München 1955 | yli 90 kg |  |
|  Hopeaa | Wien 1954 | yli 90 kg |  |
|  Hopeaa | Katowice 1957 | yli 90 kg |  |
|  Hopeaa | Wien 1961 | yli 90 kg |  |
|  Pronssia | Varsova 1959 | yli 90 kg |  |
Eino Matias Mäkinen (13. kesäkuuta 1926 Kuru – 13. elokuuta 2014 Tampere) oli suomalainen raskaansarjan painonnostaja ja ensimmäinen suomalainen lajin arvokisavoittaja. Hän voitti Euroopan mestaruuden vuonna 1955, kaksi MM-mitalia ja yhteensä viisi EM-mitalia. Mäkinen osallistui neljiin olympiakisoihin ollen parhaimmillaan viides, mikä oli siihen mennessä paras suomalaissuoritus olympiatason painonnostossa. Urallaan Mäkinen edusti Kurun Ryhtiä, Tampereen Kisa-Veikkoja ja Tampereen Pyrintöä.
Työelämässä Mäkinen teki uran rakennusalan ylemmissä toimihenkilötehtävissä, ja hän toimi myös urheilun johtotehtävissä. Mäkinen oli Tampereen kaupunginvaltuutettu 16 vuoden ajan.