stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pieni talo
Sarjan kirjat alkuperäisessä järjestyksessä

Pieni talo suuressa metsässä (Little house in the big woods), suom. Heidi Järvenpää; runot suom. Kirsi Kunnas; kuv. Garth Williams. Jyväskylä: Gummerus, 1961
Farmarin lapset (Farmer boy), suom. Leif Forsblom; piirrokset: Garth Williams. Jyväskylä: Gummerus, 1973. ISBN 951-20-0222-1., ISBN 951-20-0223-X. (kertoo Almanzon lapsuudesta )
Pieni talo preerialla (Little house on the prairie), suom. S. S. Taula; kuv. Garth Williams. Jyväskylä: Gummerus, 1957.
Luumujen poukama (On the banks of Plum Greek), kuv. Garth Williams; suom. Heidi Järvenpää; runot suom. Kirsi Kunnas. Jyväskylä: Gummerus, 1964.
Hopeajärven rannalla (By the shores of Silver Lake), suom. Heidi Järvenpää. Jyväskylä: Gummerus, 1966.
Pitkä talvi preerialla (The long winter) / Suom. Esko Jämsén; Kuvitus: Garth Williams. Jyväskylä: Gummerus, 1969.
Pieni kaupunki preerialla (Little town on the prairie), suom. Inkeri Pitkänen; piirrokset: Garth Williams. Jyväskylä: Gummerus, 1975. ISBN 951-20-1007-0.
Onnen kultaiset vuodet (These happy golden years), suom. Inkeri Pitkänen; piirrokset: Garth Williams. Jyväskylä: Gummerus, 1974. ISBN 951-20-0786-X.
Neljä ensimmäistä vuotta (The first four years), suom. Inkeri Pitkänen; piirrokset: Garth Williams. Jyväskylä: Gummerus, 1977. ISBN 951-20-1362-2. (kertoo Lauran aikuisuudesta)
Elokuva- ja televisiosovituksia

Michael Landonin tuottama televisiosarja Pieni talo preerialla (1974–1983). Landon näyttelee perheen isää. Laura Ingallsia näyttelee Melissa Gilbert.
Japanilainen animesarja Sougen no Shoujo Laura (1975–1976).
Kanadalainen minisarja, joka sai ensi-iltansa vuonna 2004.
Beyond the Prairie: The True Story of Laura Ingalls Wilder (Elämää preerialla)
Beyond the Prairie: The True Story of Laura Ingalls Wilder Continues (Elämää preerialla, osa II)
Pienhiukkanen

Pienhiukkaset ovat halkaisijaltaan alle 2,5 mikrometrin kokoisia ilmakehässä leijuvia kiinteitä hiukkasia. Ne ovat terveydelle vaarallisia, koska hengitysilmaan joutuessaan ne tunkeutuvat keuhko­rakkuloihin asti. Alle 10 mikrometrin hiukkaset pääsevät keuhkoihin, mutta eivät keuhkorakkuloihin asti, kun taas karkeammat mekaaniset hiukkaset pysähtyvät pääasiassa nenän ja nielun limakalvoille.
Pienhiukkasilla on ilmakehän hämärtymisen vuoksi globaali ilmastoa viilentävä nettovaikutus, joten ne hidastavat ilmaston lämpenemistä.
Ilmakehän pienhiukkaset voivat olla ihmisen toiminnan, kuten polttamisen, sinne tuottamia, mutta myös kasvillisuuden tuottamat höyryt osallistuvat pienhiukkasten syntyyn. Merkittävä osa suomalaisen kaupunki-ilman pienhiukkasista tulee kaukokulkeutumana maan rajojen ulkopuolelta. Kotimaisia lähteitä ovat liikenne, energiantuotanto ja puun polttaminen takoissa ja kiukaissa.  Pienhiukkasia syntyy myös metsä- ja turvepaloissa, joista ne voivat tuulten mukana ajautua hyvinkin kauas. Suomessa pienhiukkaspitoisuudet ovat noin puolet Keski-Euroopassa tavattavista. Ilmatieteen laitoksen mukaan pienhiukkasten pitoisuustasot ovat Suomessa hyvin matalat.
Dieselöljyn palaessa syntyy kahdenlaisia pienhiukkasia. Suuremmat ovat 0,04–0,1 mikrometrin kokoisia nokihiukkasia, jotka koostuvat pääosin noesta sekä hiukkasen pinnoille tiivistyneistä haihtuvista yhdisteistä. Lisäksi syntyy pienempiä 5–30 nanometrin suuruisia nestemäisiä nano­hiukkasia, jotka ovat muodostuneet hiili­vedyistä ja sulfaateista tiivistymällä pakokaasun jäähtymisvaiheessa.
Pienhiukkasten terveysvaikutukset

Kaikista ilmansaasteista pienhiukkasilla arvioidaan olevan suurin merkitys terveyteen.  Itse asiassa pienhiukkaset ovat todennäköisesti suurin kaikista ympäristön terveysriskeistä. Euroopassa on arvioitu noin 350 000 ihmisen kuolevan vuosittain ennenaikaisesti pienhiukkasten takia ja arvioitu keskimääräinen vaikutus elinikään on kahdeksan kuukautta. Yllättävä tulos vuonna 1993 ilmestyneessä ns. kuuden kaupungin tutkimuksessa oli, että suuri osa kuolemista oli sydänkuolemia eikä esim. keuhkosyöpäkuolemia. Tämä tutkimus käynnisti vilkkaan tutkimustoiminnan sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa. Pääosin tulokset on vahvistettu. Ehkä vakuuttavin todiste seurasi hiilenpolton kielosta Dublinissa vuonna 1990. Sekä kuolleisuus että sairastuvuus vähenivät ja muutos jäi pysyväksi. Herkkiä väestöryhmiä ovat pikkulapset, astmaatikot ja sydän- ja hengityselinsairauksia potevat vanhemmat ihmiset. Lisäksi kymmenillä tuhansilla pahenevat astmaan tai infektioon liittyvät hengitystieoireet.
Yli 10 mikrometrin suuruiset hiukkaset jäävät ylähengitysteihin, ja niiden terveysvaikutukset näyttävät vähäisemmiltä ja poikkeavat pienhiukkasten (alle 2,5 mikrometrin hiukkasten)vaikutuksista. Ns. kevätpöly, joka sisältää pääasiassa karkeita yli 10 mikrometrin hiukkasia, voi aiheuttaa limakalvoärsytystä erityisesti astmaatikoille. Myös ultrapienillä hiukkasilla (alle 0,1 mikrometriä) on pienhiukkasista riippumattomia terveysvaikutuksia. Niitä ei tunneta vielä kovin hyvin.
Pienhiukkaset aiheuttavat 50–80 % ympäristön terveysriskeistä ja tappavat vuodessa 2 000 suomalaista ja 400 000 eurooppalaista.kenen mukaan? Liikenteeseen kuolee Suomessa vain neljännes tästä määrästä, kemikaalitlähde? ja ydinvoima ovat vielä sitäkin paljon mitättömämpiä riskejä.kenen mukaan?
Suomi

Pääkaupunkiseudulla puun pienpoltto tuottaa 40 % pienhiukkasista joulu-helmikuussa ja 20 % syys-lokakuussa, pientaloalueilla enemmän (2008). Keskimäärin suomalaisesta pienhiukkasaltistuksesta 43 % aiheutuu puun pienpoltosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pienhiukkanen Wikimedia Commonsissa
Pihlajaluoto

Pihlajaluoto (ruots. Rönnskär) on Ulkosaariston kaupunginosaan kuuluva saari Helsingin itäisimmällä laidalla, pari kilometriä Villingistä itään. Sen pinta-ala on 3,3 hehtaaria. Saaren omistaa Helsingin kaupunki. Saaren itä- ja keskiosat ovat kaupungin ulkoilualuetta. Siellä on tulentekopaikkoja ja ulkokäymälä. Saaren länsiosassa olevan huvilan pihapireineen kaupunki on vuokrannut Vuosaaressa toimivalle kalakerholle, joka omistaa myös saaren laiturit. Saarella oli kalastajatorppa 1860-luvulta lähtien.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Milan Velimirović

Milan Velimirović (21. huhtikuuta 1952 Niš – 25. helmikuuta 2013 Belgrad) oli serbialainen shakinpelaaja, shakkitehtävien laatija, shakkitoimittaja ja -kirjailija. Hän oli tehtäväshakissa sekä laadinnan että ratkaisemisen suurmestari.
Tehtäväshakillinen ura

Milan Velimirović syntyi Nišissä, Jugoslaviassa. Ammatiltaan hän oli ja toimi IBM:n ohjelmoijana 1990-luvun lopulla. Merkittävimmän työn hän kuitenkin teki tehtäväshakin saralla. Milan Velimirovićin ura tehtäväshakissa alkoi varhain. Jo vuonna 1974 hän alkoi toimittaa serbialaista MAT-lehteä. Hän työskenteli lehden toimittajana vuoteen 1985 asti. Sittemmin hän oli vuodesta 1994 Mat Plus -lehden päätoimittaja ja julkaisija. Kun lehti avasi internetsivut, hän oli verkkosivuston Mat Plus Net kehittäjä ja ylläpitäjä.
Marjan Kovačevićin mukaan Velimirović oli keskeinen vaikuttaja modernin serbialaisen tehtävätaiteen synnyttämisessä ja Kovačević pitää häntä jugoslavialaisen tehtäväniekka Nenad Petrovićin työn jatkajana. Kansallisen toiminnan lisäksi Velimirović otti osaa moniin kansainvälisiin tapahtumiin. Ensimmäiseen kansainväliseen tehtäväshakin konferenssiin hän osallistui 1976, kun konferenssi järjestettiin Ribessä, Tanskassa.
Laatijana Velimirović oli kansainvälistä huippuluokkaa. Tehtäväshakissa laadinnan arvonimet (kansainvälinen tehtävämestari ja tehtäväshakin suurmestari) myönnetään kansainvälisten valiotehtävien kokoelmissa eli FIDE-albumeissa kerättyjen pisteiden perusteella. Velimirović saavutti tehtävillään kansainvälisen tehtävämestarin arvoon vaadittavan pistemäärän vuonna 1984. Laadinnan suurmestarin arvon hän sai vasta vuonna 2010. Pitkä viive johtui siitä, että hän suhtautui kriittisesti FIDE-albumeihin, eikä vuosina 1985–1994 edes lähettänyt tehtäviään julkaistavaksi niissä. Paitsi tehtävien laatija ja ratkaisija, Velimirovic oli myös kansainvälinen tehtävätuomari vuodesta 1977 pätevyysalueenaan kaksi- ja kolmisiirtoiset mattitehtävät.
Milan Velimirović oli myös huippuluokan shakkitehtävien ratkaisija. Hän sai ratkaisemisen suurmestarin arvon 1984. Hän oli ensimmäinen serbialainen ratkaisija, joka sai suurmestarin arvonimen. Ensimmäisiin ratkaisemisen MM-kisoihinsa hän osallistui Malinskassa 1977 sijoittuen tuolloin 8. sijalle. Myöhemmin hän osallistui MM-kisaan vielä 17 kertaa. Hän oli silloisen kotimaansa Jugoslavian joukkueessa voittamassa 1982 kultamitalia ratkaisemisen MM-kisoissa. Hän voitti myös useita muita mitaleja.
Vuonna 2007 Velimirović lopetti siviilityönsä ohjelmoijana ja keskittyi kokonaan tehtäväshakkiin. Hänestä tuli täysipäiväisesti Mat Plus-lehden päätoimittaja. Lehdestä kehittyi merkittävä tehtäväshakillinen julkaisu, jossa ilmestyi monia alan huomattavia artikkeleita.
Velimirović ehti vielä vuonna 2012 toimittaa valmiiksi teoksen Encyclopedia of Chess Problems (ilmestyi lokakuussa 2012). Kirjan viimeistelyvaiheessa hänen terveytensä oli jo heikentynyt. Joulukuussa 2012 hän osallistui vielä kansalliseen ratkaisukilpailuun (Serbian kansallisen shakkitehtävien ratkaisemisliigan päätöskierros), jonka hän voitti vakuuttavasti. Velimirović kuoli 25. helmikuuta 2013 äkillisesti lyhyen sairauden jälkeen.
Työ tehtäväshakin kansainvälisessä järjestössä

Milan Velimirović edusti pitkään delegaattina kotimaataan Jugoslaviaa ja sittemmin Serbiaa FIDE:n alaisessa kansainvälisessä tehtävätoimikunnassa (Permanent Commission for Chess Compositions, PCCC). Nykyisin se tunnetaan nimellä World Federation for Chess Composition (WFCC). Velimirović kuitenkin pettyi uudistusten hitaaseen etenemiseen ja kehittämistoiminnan vaikeuksiin järjestössä. Sen jälkeen hän jätti järjestötyöt vuosiksi. Hän kuitenkin hyväksyi paluunsa (2007) jälkeen tarjouksen osallistua uudelleen järjestön hallintoon. Sen ohella hän oli johtajana myös tehtäväshakin eurooppalaisessa organisaatiossa (ECSC).
Tehtävätuotanto

Velimirović laati pääasiassa kaksi- ja kolmisiirtoisia mattitehtäviä, mutta myös muita tehtäviä (mm. itsematteja). Hänen yksin tai muiden kanssa laatimiensa tehtävien kokonaismäärä on yli 350 tehtävää. (YACTDB-tietokannassa on Velimirovićilta 383 tehtävää). Laatimissaan tehtävissä hän pyrki kristallinkirkkaaseen rakenteeseen. Hän oli ensimmäinen laatija, joka onnistui laatimaan toteutuksen niin sanotusta 3x3 Lacny-teemasta kolmisiirtoisessa mattitehtävässä ja samoin esitti ensimmäisenä ns. Lacny-Tura -teeman kolmisiirtoisessa mattitehtävässä.
Kirjallinen ura

Milan Velimirović kirjoitti ja julkaisi kotimaassaan useita teoksia. Hänen viimeiseksi kirjalliseksi työkseen jäi hänen Kari Valtosen kanssa toimittamansa teos Encyclopedia of Chess Problems, joka ilmestyi syksyllä 2012. Teos sisältää kaikkiaan 1726 shakkitehtävää.
Milan Velimirović & Marjan Kovačević: 2345 Chess problems – Anthology of Chess Combinations (1997). Belgrad: Chess Informant, Belgrade. ISBN 86-7297-031-4
Milan Velimirović & Kari Valtonen: Encyclopedia of Chess Problems - Themes and Terms (2012). Belgrad: Chess Informant. ISBN 8672970640
Milan Velimirović and Touw Hian Bwee: A Collection of Chess Problems by Touw Hian Bwee. (2008). Belgrad. ISBN 86-911721-0-X
Aiheesta muualla

Joitakin Velimirovicin laatimia tehtäviä  PDB:n serverillä (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat  Alankomaat
Piilevät

| Piilevät |
| --- | --- |
 Erilaisia meressä eläviä piileviä mikroskooppikuvassa.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Chromalveolata
Kaari::  Ruskeat levät Heterokontophyta
Luokka::  Piilevät  Bacillariophyta  Dumortier 1821, Haeckel 1878 
Alaluokat
 Fragillariophyceae  Bacillariophyceae  Cosinodiscophyceae 
Katso myös
   Piilevät Wikispeciesissä   Piilevät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piilevät eli diatomit (Bacillariophyta) on ruskeisiin leviin kuuluva leväryhmä, johon kuuluu yleisimmän käsityksen mukaan noin 20 000 – 100 000 lähinnä yksisoluista lajia. Ryhmä on lähteestä riippuen esitetty sekä kaari- että alakaaritason ja myös luokkatason taksonina. Piileviä esiintyy kaikissa maailman vesissä; etenkin viileissä merissä ne muodostavat merkittävän osan kasviplanktonista. Piilevät ovat saaneet nimensä piidioksidista koostuvasta soluseinästään, joka muodostaa levälle kaksiosaisen kuoren. Piilevät ovat tavallisesti väriltään ruskehtavia ja muodoltaan silmiinpistävän symmetrisiä.
Piilevät lisääntyvät lähinnä suvuttomasti jakautumalla kahtia, jolloin rasian tavoin limittäin sijaitsevat piikuoren puolikkaat, kansi ja pohja, erkanevat toisistaan ja näin syntyneet tytärsolut kasvattavat pienemmän kuoripuoliskon eli pohjan alkuperäisen sisään. Sukupolvien kuluessa uusien piilevien koko pienenee jopa 60 prosenttia muutamassa kuukaudessa, kunnes minimikoon saavutettuaan levät synnyttävät (yleensä suvullisesti) itiöitä, jotka kasvavat jälleen normaalikokoisiksi soluiksi, ja sykli alkaa uudelleen.
Vanhimmat tunnetut piilevien fossiilit ovat peräisin varhaiselta jurakaudelta; eniten fossiileja syntyi liitukaudella. Kuolleiden piilevien piikuoret ovat aikojen kuluessa valuneet valtamerten pohjiin ja muodostaneet sinne piimaata.
Piileviä esiintyy sekä planktisina että alustalla kasvavina. Piilevillä ei niiden sukusolumuotoja lukuun ottamatta ole uintisiimoja, joten planktonissa elävät solut pyrkivät vajoamaan valottomaan alusveteen, ellei jatkuva veden sekoittuminen palauta niitä takaisin päällysveteen. Joillain lajeilla piikuoresta esiin pistävät pitkät piikit aiheuttavat virtausvastusta ja hidastavat vajoamista. Alustalla kasvavat lajit kykenevät liikkumaan hitaasti alustaansa pitkin erittämällä kuoressaan olevista huokosista limaa, joka työntää solua eteenpäin.
PiHKAL
Aiheesta muualla

PiHKAL HTML-muodossa Erowidin tietokannassa (englanniksi)
Ahti-Veikko Pietarinen

Ahti-Veikko Pietarinen (s. 4. marraskuuta 1971) on  suomalainen filosofi ja loogikko. Vuosina 2009–2014 Pietarinen toimi semiotiikan professorina Helsingin yliopistossa ja on nykyisin filosofian professorina Tallinnan teknillisessä yliopistossa.
Tutkimus

Pietarinen väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2001 väitöskirjallaan Semantic Games in Logic and Language. Pietarisen keskeisiä tutkimusaiheita ovat logiikka ja Charles S. Peircen filosofia.
Julkaisuja

2015. (toim.) Special issue of Sign Systems Studies vol. 43(2/3) about Charles Peirce.
2007. (toim.) Game Theory and Linguistic Meaning, (Current Research in the Semantics/Pragmatics Interface 18), Oxford: Elsevier Science
2006. Signs of Logic: Peircean Themes on the Philosophy of Language, Games, and Communication. (Synthese Library 329). Dordrecht: Springer. ISBN 1-4020-3728-7.
2001. Semantic Games in Logic and Language, University of Helsinki. Helsinki: ISBN 952-10-0184-4. (väitöskirja)
Aiheesta muualla

Ahti-Pietarisen kotisivut Helsingin yliopistossa
Tallinnan Teknillisen yliopiston filosofian yksikön sivut
Petroskoi

| Petroskoi ven>  Петрозаводск, Petrozavodsk |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Petroskoi
 Koordinaatit: 61°47′N, 34°20′E 
Valtio:   Venäjä
Tasavalta:   Karjala
Piiri:  Petroskoin kaupunkipiiri
Perustettu:  29. elokuuta 1703
Kaupungiksi:  1777
Hallinto:  
 – Pormestari:  Inna Kolykhmatova
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  135 km²
Korkeus:  33 m
Väkiluku (2024):  235 694
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  1850xx
Suuntanumero(t):  +7 8142
 
 http://www.petrozavodsk-mo.ru/ 
 Karjalan tasavallan pääkaupunki 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Petroskoi (ven. Петрозаво́дск, Petrozavodsk, karjalaksi Petroskoi, vepsäksi Petroskoi, vuosina 1941–1944 suomalaismiehityksen aikana Äänislinna) on Karjalan tasavallan pääkaupunki Luoteis-Venäjällä, Äänisjärven länsirannalla. Vuonna 2024 kaupungissa oli 235 694 asukasta. Paikallishallinnossa kaupunki muodostaa Petroskoin kaupunkipiirikunnan.
Nimensä Petrozavodsk on saanut paikkakunnalle perustetun järvimalmia jalostavan rautatehtaan mukaan. Nimi tarkoittaa suomeksi Pietarintehdasta.
Kaupungin läpi virtaa kaksi jokea, Lohijoki ja Nieglajoki (Neglinka).
Kaupunginjohtaja, pormestari Galina Širšina erotettiin virasta joulukuussa 2015. Hän oli viimeisiä oppositiohenkisiä kaupunginjohtajia. Päätöksen teki kaupunginvaltuusto äänin 23–3, ja päätöksen takana oli Karjalan tasavallan johtaja Aleksandr Hudilainen.
Historia

Vuonna 1592 painetussa Abraham Orteliuksen kartassa mainitaan Onegaborg-niminen asutuskeskus suurin piirtein nykyisen Petroskoin paikalla.
Varsinaisesti kaupunkitaajaman historia alkoi vuonna 1703, kun Pietari Suuri päätti hyötyä Karjalan alueesta sodissaan. Nykyisen Petroskoin alueelle, Lohijoen suulle (ven. река Лососинка, Lososinka) rakennettiin paikallista järvimalmia jalostamaan rauta- ja tykkitehdas. Tehtaan perustus laskettiin 29. elokuuta 1703, jota pidetäänkin Petroskoin perustamispäivänä. Tehdas nimettiin hallitsija Pietari Suuren kunniaksi Pietarin tehtaaksi, mikä johtui sanoista (ven. Пётр, Pjotr, ’Pietari’) ja zavod (ven. заво́д, ’tehdas’).
Paikkakunta kasvoi aluksi tehdastaajamana. Alkuperäinen rautatehdas suljettiin kuitenkin jo 1734. Vuosina 1773–1774 rakennettiin uutta teollisuutta ja kaupungin keskusta (asemakaava 1774). Kaupunkioikeudet taajama sai vuonna 1777, jolloin myös kaupungin venäjänkielinen nimi Petrozavodsk virallistettiin. Kaupungin suomenkielinen nimi pohjautuu samamerkityksisen sanaparin Petrovski zavod (ven. Петровский завод) ensimmäisen sanan pohjoisvenäläiseen murremuotoon petrovskoi.
Vuodesta 1781 Petroskoi oli Venäjän keisarikunnan Aunuksen provinssin ja 1801 alkaen Aunuksen kuvernementin keskus. 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa lokakuun vallankumoukseen saakka paikkakunnalle karkotettiin ihmisiä poliittisista syistä. Vuodesta 1862 lähtien toimi säännöllinen höyrylaivareitti Pietariin.
Vuonna 1904 aiemman tykkitehtaan seuraajalla, Aleksanterin asetehtaalla työskenteli noin tuhat henkeä. Vuonna 1916 valmistui kaupunkiin johtava rautatie osana Pietarista Murmanskiin johtavan radan osin pakkotyönä toteutettua rakennustyötä.
Historia > Neuvostovallan aika

Neuvostovalta otti kaupungin haltuunsa tammikuussa 1918. Petroskoista tuli 7. kesäkuuta 1920 perustetun Karjalan työkansan kommuunin keskus. Tämä muutettiin vuonna 1923 Karjalan autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi.
Vuodesta 1940 lähtien Petroskoi oli Karjalan luovutettujen alueiden liittämisen seurauksena laajemmaksi Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi kasvaneen alueen keskus.
Suomi oli yksi Neuvosto-Karjalan ja siis Petroskoin virallisista kielistä. Tämä johtui virallisesti kirjallisessa muodossa olleen karjalan kielen puuttumisesta, mutta epävirallisesti myös otaksumasta, että Suomi pian liittyisi muiden neuvostokansojen joukkoon osaksi Neuvostoliittoa. Neuvosto-Karjalan pääkaupunkiin muutti 1930-luvulta alkaen runsaasti suomalaisia emigranttikommunisteja. Myös ympäristön karjalainen asutus toi vaikutuksensa.
1950-luvulla kaupunkiin muutti myös inkerinsuomalaisia, jotka oli ajettu kotiseudultaan. Näin Petroskoista kasvoi Neuvostoliiton suomalaisen kulttuurin keskus, jossa Neuvostoliiton loppuaikana asui noin 15 000 suomalaista. Katukuvassa kuuli suomen kieltä. Monet virallisten laitosten ja kauppojen nimet olivat myös suomeksi. Kylteissä suomea näkee vielä paikoin nykyäänkin.
Vanhoja tykkejä tasavallan kansallismuseossa.
Petroskoin rantanäkymä vuonna 1915.
Suomalaisjoukkoja paraatissa sota-aikaan.
Äänislinnan rautatieasema jatkosodan aikana.
Postimerkki neuvostoajalta.
Historia > Jatkosota

Jatkosodassa Suomi miehitti Petroskoin lokakuun alussa 1941. Suomen asettama alueen miehityshallinto käytti kaupungista nimeä Äänislinna, joka on suomennos Abraham Orteliuksen kartan ruots.  paikannimestä "Onegaborg". Neuvostovallan merkit poistettiin kaupungista: esimerkiksi Leninin patsas katosi Petroskoin keskusaukiolta ja paikalle tuotiin suomalainen kenttätykki. Kadunnimet vaihdettiin kuvaamaan Kalevalan sankareita ja Suur-Suomi-aatteen tunnetuimpia kannattajia. Onegaborgia käyttää nimenään nykyään paikallinen internet-yleisradiosema, Radio Onegaborg.
Suomi perusti Petroskoihin alueen ensimmäisen hallitsemansa keskitysleirin 24. lokakuuta 1941 venäläismiehille. Kaiken kaikkiaan keskitysleirejä oli sodan aikana kaupungissa kahdeksan. Jotkut leireistä olivat aiempia neuvostotyöleirejä ja jotkut vain suljettuja kaupunginosia, joissa oli muutama talo. Niihin vietiin alueen venäläinen väestö – pääasiassa naiset, lapset ja vanhukset. 2/3 kuolemista leireillä aiheuttivat sairaudet, ja osa leireillä olleista on todennut, että osa suomalaisista oli ymmärtäväisiä ja hyväsydämisiä. Petroskoissa toimii nykyisin muun muassa entisten alaikäisten leirivankien yhdistys, joka on ollut ajamassa muistomerkkejä ja oikeutta nälkään, pakkotyöhön ja tauteihin kuolleille omaisilleen.
Neuvostoliiton aloitettua suurhyökkäyksen Syväriltä kesällä 1944 Suomen puolustusvoimien oli vetäydyttävä suurimmaksi osaksi miehitysalueeltaan Itä-Karjalassa ja Leningradin alueella joutuen usein koviin taisteluihin. Neuvostoliitto palautti Petroskoin hallintaansa 28. kesäkuuta. Sodan aikana kaupunki oli kärsinyt suuria rakenteellisia tuhoja.
Historia > Sodanjälkeinen aika

Vuonna 1956 Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan suvereenisuudesta Neuvostoliitossa luovuttiin myös periaatteessa. Petroskoista tuli nyt Venäjän SFNT:n alaisuuteen alistetun, jälleen Karjalan ASNT:ksi nimetyn neuvostotasavallan pääkaupunki.
Neuvostoliiton hajotessa 1991 alue jäi Venäjän federaation osaksi Karjalan tasavaltana. Suomalainen, karjalainen ja vepsäläinen väestö on vähentynyt, mikä ilmenee väestönlaskennassakin. Osa Petroskoin suomalaisista ja erityisesti suomenkielistä sivistyneistöä on muuttanut Suomeen. Tämä on heikentänyt suomen kielen asemaa.
Petroskoin kaupunginosat

Petroskoi on syntynyt neljästä kylästä, jotka liittyivät Petroskoin keskustaan ja tehtaaseen (zavod). Kylät olivat Golikovka, Zareka, Zakamennoje ja Slobodka. Nämä ovat edelleen Petroskoin kaupunginosina. Aikoinaan Golikovkalla asui pääasiassa tehdastyöläisiä, Slobodkalla kauppiaita ja virkamiehiä. Nykyisin kaupunginosien välillä ei ole niin selvää jakoa sosiaalisen ammattiaseman mukaan.lähde?
Hallinnollisesti Petroskoin keskusta jakaantuu kuuteen kaupunginosaan:lähde?
Drevljanka-Perevalssi (Древлянка-Перевалка, Drevljanka-Perevalka)
Eteläinen teollisuusalue (Южная промзона, Južnaja promzona; karjalaksi Suvitevollissusalue)
Kanatehdas (Птицефабрика, Ptitsefabrika)
Karanmäki-Zareka (Голиковка-Зарека, Golikovka-Zareka)
Kukonmäki
Kljutševaja (Ключевая)
Lokakuun piiri (Октябрьский район, Oktjabrski raion)
Paasioja (Онежский, Onežski)
Vapun piiri (Первомайский район, Pervomajski raion)
Keskusta (Центр, Tsentr)
Pässinranta (Бараний Берег, Barani Bereg)
Radiotehdas (Радиозавод, Radiozavod)
Sainiemi (Сайнаволок, Sainavolok)
Saksanniemi (Немецкий наволок, Nemetski navolok)
Suolusmäki (Сулажгора, Sulažgora)
Suolusmäen tiilitehdas (Сулажгорский кирпичный завод, Sulažgorski kirpitšnyi zavod)
Solomanni (Соломенное, Solomennoje)
Tomičču (Томицы, Tomitsy)
Viideskylä (Пятый посёлок, Pjatyi posjolok)
Petroskoin kaupunginosat > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1811  | 1840  | 1863  | 1897  | 1914  | 1926 lähde? | 1931  | 1933 lähde? | 1939  | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 | 2012 | 2015 | 2018 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&04700.&&&&004 700 | &&&&&&&&&&&06652.&&&&006 652 | &&&&&&&&&&011400.&&&&0011 400 | &&&&&&&&&&012522.&&&&0012 522 | &&&&&&&&&&016400.&&&&0016 400 | &&&&&&&&&&027105.&&&&0027 105 | &&&&&&&&&&037569.&&&&0037 569 | &&&&&&&&&&047502.&&&&0047 502 | &&&&&&&&&&070000.&&&&0070 000 | &&&&&&&&&0135256.&&&&00135 256 | &&&&&&&&&0184481.&&&&00184 481 | &&&&&&&&&0234103.&&&&00234 103 | &&&&&&&&&0269485.&&&&00269 485 | &&&&&&&&&0266160.&&&&00266 160 | &&&&&&&&&0261987.&&&&00261 987 | &&&&&&&&&0265263.&&&&00265 263 | &&&&&&&&&0275346.&&&&00275 346 | &&&&&&&&&0279190.&&&&00279 190 |