stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amerikansuomalainen Kansalliskirkko
Kansalliskirkon esimiehet

Johan Wilhelm Eloheimo 1898–1900
Wilhelm Adrian Mandellöf 1900–1905
William Williamson 1905–1908
Karl Gustaf Rissanen 1908–1913
Pietari Vuori 1913–1918
Arne Vasunta 1918–1922
Karl E. Salonen 1922–1923
Matti Wiskari 1923–1931
G. A. Aho 1931–1953
Jalo Elias Nopola 1953–1959
Emil A. Heino 1959–1963
Vilho V. Latvala 1963–1964
Kirjallisuutta

Aho, G. A. Evankelis-luterilainen kansalliskirkko: ensimmäiset 50 vuotta. Ironwood: National Publishing Company, 1949.
Enon vaakuna

Enon vaakuna (1955–2008)
Enon vaakuna oli Enon kunnan tunnus. Vaakunan majava kolmoisvuorella viittaa Enon Majoinvaaraan, ja sen olalla kantama kirves symboloi metsänhakkuita ja metsätaloutta.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä punaisella kolmoisvuorella seisova musta, punakielinen majava, olallaan punavartinen, musta kirves.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Enon kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 22. marraskuuta 1954. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 15. huhtikuuta 1955.
Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Eno liittyi Joensuun kaupunkiin yhdessä Pyhäselän kanssa.
Emesan taistelu

Emesan taistelu käytiin kesällä 272 roomalaisten ja palmyralaisten joukkojen välillä Emesan kaupungin (nykyinen Homs) lähellä olleella tasangolla. Rooman armeijaa komensi keisari Aurelianus, ja palmyralaisia kuningatar Zenobia ja hänen kenraalinsa Zabdas. Taistelu päättyi lopulta roomalaisten voittoon.
Taustaa

Aurelianus oli keväällä 272 aloittanut idän sotaretkensä tavoitteenaan vallata Palmyran hallussa olleet alueet. Roomalaiset olivat voittaneet palmyralaisten raskaan ratsuväen Immaessa, ja saaneet näin Antiokian haltuunsa. Tämän taistelun jälkeen palmyralaiset perääntyivät etelään Emesan kaupungin lähettyville, missä roomalaiset lopulta kohtasivat Palmyran joukkojen armeijan.
Taistelu

Taistelukenttä oli erityisen suotuisaa palmyralaisten raskaalle ratsuväelle (clibinarii), joten Aurelianus päätti kokeilla samaa mutta riskialtista taktiikkaa, mitä hän oli käyttänyt Immaessa. Roomalaisen kevyen ratsuväen piti rynnäköidä vihollista vastaan, ja perääntyä yllättäen teeskennellen pakoa. Aurelianus saattoi kuitenkin aliarvioida vastapuolen ratsuväen voiman, ja suunnitelma meni alusta alkaen pieleen. Rooman ratsuväen hevoset olivat väsyneitä pitkän marssin jälkeen, ja palmyralaisten ratsuväki pääsi liian lähelle roomalaisia. Järjestelmällinen perääntyminen muuttui pakokauhuiseksi pakenemiseksi, ja roomalaisten ratsuväkijoukot kärsivät suuria tappioita.
Kun roomalaisten linjat alkoivat antaa periksi, palmyralaisten joukot menestyksensä huumassa alkoivat ajaa takaa pakenijoita. Mutta samalla myös Palmyran armeijan linjat hajosivat, jolloin Aurelianus käski jalkaväkeään hyökätä vastapuolen sivustaan. Tämä liike oli ratkaiseva, ja palmyralaiset kärsivät suuren tappion. Useimmat sotilaat kuolivat tai ajettiin pois kentältä täydellisessä epäjärjestyksessä. Taistelussa kunnostautuivat erityisesti roomalaisten nuijilla varustautuneet palestiinalaiset apujoukot.
Taistelun jälkeen

Zenobia ja hänen kenraalinsa joutuivat pakenemaan Palmyraan, jonka roomalaiset piirittivät. Kaupunki kukistui lopulta, ja Zenobia otettiin vangiksi.
Ambarnyi

| Ambarnyi Амбарный, Aittaniemi |
| --- | --- |
 Ambarnyin taajamaa.
 vaakuna
 Ambarnyi
 Koordinaatit: 65°53′55″N, 33°42′45″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6 933,65 km²
Väkiluku (2013):  1 200
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  186675
Suuntanumero(t):  +7 81439
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ambarnyin kunta Louhen piirin kartalla.
Ambarnyi (ven. Амба́рный, karjalaksi Aittaniemi) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Louhen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Pirttijärven ja Ambarnojejärven välissä 43 kilometriä Louhesta kaakkoon. Taajamassa on 600 ja kunnassa 1 200 asukasta (vuonna 2013).
Maantiede ja asutus

Ambarnyin kunnan pinta-ala on 6 933,65 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Louhen piirin Pääjärven, Kiestingin, Louhen, Plotinan ja Malinavaaran kuntiin sekä Vienanmeren kautta Murmanskin alueeseen, kaakossa ja etelässä Kemin piirin Kuuseman ja Vääräkosken kuntiin sekä lounaassa Kalevalan piirin Jyskyjärven ja Luusalmen kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Alue on pinnanmuodostukseltaan kumpuilevaa tasankoa, joka muuttuu idässä Vienanmeren alangoksi. Maisemaa leimaavat harjut ja suot. Tärkeimmät joet ovat Vienanmeren altaaseen kuuluvat Kuusemajoki, Vonkajoki, Kalkajoki, Nižma, Kjatka, Gridina (Murašova), Velikaja, Kovi-Kanda, Puloma, Nižnjaja Kumozerka, Sigo, Kurki-oja ja Kiz-reka. Järviä ovat Enkijärvi, Ala-Kuusamojärvi (ven. Nižneje Kumozero), Ylä-Kuusamojärvi (Verhneje Kumozero), Tuoppajärvi, Kierettijärvi, Kälkäjärvi (Bojarskoje), Kaarnisjärvi (Bolšoje Voronskoje), Piisamijärvi (Pizemskoje) ja Särkijärvi (Plotitšnoje). Hyötykaivannaisiin kuuluvat muskoviitti, diatomiitti, pegmatiitti, granaattiamfiboliitti, kristalliliuske, hiekka, sora ja turve. Ympäristön tila on hyvä.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Enkijärven taajama ja Kälkäjärven rautatieasema. Enkijärvellä on yli 500 ja Kälkäjärvella alle 50 asukasta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 81 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 7 % karjalaisia, 7 % valkovenäläisiä, 2 % ukrainalaisia ja 1 % suomalaisia.
Historia

Ambarnyin taajama on saanut alkunsa Muurmannin rataa rakennettaessa perustetusta rautatiepysäkistä. Aikaisemmin seudulla sijaitsi useita karjalaiskyliä. Neuvostoaikana Ambarnyilla oli kaupunkimaisen taajaman status (vuodesta 1956). Nykyinen kunta on muodostettu vuonna 2006 Ambarnyin asutushallintoalueesta ja Enkijärven kylähallintoalueesta.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen valtatie M18 sekä Muurmannin rata, jolla on Ambarnyin, Enkijärven ja Kälkäjärven asemat. Valtatieltä haarautuu tie Ambarnyin ja Enkijärven kautta Kriitinään ja Kalkalahteen. Kunnasta on linja-autoyhteys Tšuuppaan. Rautatieasemilla pysähtyvät Vienan Kemin ja Louhen väliset paikallisjunat sekä joukko kaukojunia.
Paikallisista työnantajista tärkeimpiä ovat rautatie ja julkiset palvelut. Luonnonvaroista hyödynnetään nykyään lähinnä hiekkaa ja soraa. Metsäteollisuuden merkitys on vähäinen. Maataloutta edustavat asukkaiden palstaviljelmät.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, posti ja joukko kauppoja. Julkisia palveluja on myös Enkijärvellä.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulta on löydetty useita kivikautisia asuinpaikkoja. Historiallisia kohteita ovat Muurmannin radan rakentajien muistomerkki Ambarnyissa sekä toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden haudat.
Kunnan matkailupotentiaali perustuu seudun lähes koskemattomana säilyneeseen luontoon. Enkijärvellä on pieni retkeilymaja.
Aiheesta muualla

Ambarnyi Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Louhen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Ambarnyi  Kiestinki  Malinavaara  Plotina  Pääjärvi  Tšuuppa
Amerikankoskikara

| Amerikankoskikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Koskikarat Cinclidae
Suku::  Koskikarat Cinclus
Laji::  mexicanus
Kaksiosainen nimi
 Cinclus mexicanus  Swainson, 1827 
Alalajit
 C. m. mexicanus  C. m. unicolor 
Katso myös
   Amerikankoskikara Wikispeciesissä   Amerikankoskikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikankoskikara (Cinclus mexicanus) on Pohjois- ja Keski-Amerikassa tavattava koskikaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan amerikakoskikara 14–20 cm, koiras on kooltaan hieman suurempi kuin naaras. Väritykseltään laji on kauttaaltaan ruskehtavan harmaa. Pää on suurikokoinen ja niska on lyhyt. Amerikankoskikaran pyrstö on lyhyehkö ja jalat ovat pitkät. Molemmat sukupuolet ovat ulkonäöltään samanlaiset. Nuoret linnut muistuttavat aikuisia, mutta voivat olla hieman niitä vaaleampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lajia tavataan läpi Alaskan, Kalliovuorten ja Yhdysvaltain länsirannikon aina Meksikoon ja Panamaan saakka. Lajin elinympäristöä ovat kirkkaat, kylmät ja nopeasti virtaavat vuoristopurot. Vaikka laji viihtyykin parhaiten vuoristoalueilla, toisinaan sitä tavataan myös alankomailla jopa lähellä merenpinnan tasoa. Laji talvehtii myös esiintymisalueensa pohjoisosissa, jos purot pysyvät sulina. Osa linnuista kuitenkin siirtyy vuoristosta matalammalle ja etelämmäs. Talvehtimisaikana amerikankoskikaroille kelpaavat myös hitaammin virtaavat joet. Lintu on erittäin tarkka veden puhtaudesta eikä menesty vähänkään saastuneessa vedessä. Laji onkin vähentynyt tietyiltä alueilta sopivan elinympäristön puutteen vuoksi. Amerikankoskikara on täten erittäin hyvä veden puhtauden indikaattori.
Ravinto

Amerikankoskikara syö pääasiassa vesihyönteisiä. Ravintoa ovat vesiperhoset, päivänkorennot, koppakuoriaiset sekä näiden ja hyttysten toukat. Laji saattaa syödä myös matoja, nilviäisiä sekä kalan kutua ja pieniä kaloja. Laji etsii syötävää veden pinnalta tai sukeltaa pohjaan ja etsii hyönteisten toukkia pohjassa kävellen. Sukeltaessaan amerikankoskikara käyttää siipiään ja ikään kuin lentää veden alla. Satunnaisesti laji poimii myös ravintoa kiviltä. Lintu pyydystää hyvin harvoin lentävää ravintoa ilmasta.
Lisääntyminen

Pesänsä amerikankoskikara rakentaa kivikkoon kielekkeen alle. Naaras rakentaa pesän sammalesta, tikuista ja ruohoista. Umpinaisessa pesässä on yksi suuaukko. Laji on oppinut rakentamaan pesänsä myös siltoihin sekä käyttämään hyödykseen ihmisten asettamia pesimislaatikoita.. Naaras munii yleensä neljästä viiteen, joskus kuusi valkoista munaa, joita vain se hautoo. Haudonta kestää noin akaksi viikkoa. Poikaset poistuvat pesästä noin 25 päivän kuluttua kuoriutumisestaan ja ovat jo silloin uimakykyisiä.
Amerikankäärmekaula

| Amerikankäärmekaula |
| --- | --- |
 Amerikankäärmekaula lennossa
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Suliformes
Heimo::  Käärmekaulat Anhingidae
Suku::  Anhinga
Laji::  anhinga
Kaksiosainen nimi
 Anhinga anhinga  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Amerikankäärmekaula Wikispeciesissä   Amerikankäärmekaula Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikankäärmekaula (Anhinga anhinga) on Pohjois-Amerikan lämpimissä osissa ja Etelä-Amerikassa elävä vesilintu.
Naaraspuolinen amerikankäärmekaula kuivailemassa höyheniään.
Koko ja ulkonäkö

Amerikankäärmekaulat voivat kasvaa 90 cm pitkiksi. Ne tunnistaa tikarimaisesta suorasta ja terävästä nokasta ja nimensä mukaisesti käärmemäisestä, ohuesta ja pitkästä kaulasta. Lintu muistuttaa merimetsoa, mutta niillä on pitempi pyrstö ja kaula. Sukupuolet ovat erinäköiset. Koiraalla on valkea siipitäplä ja sen kaula ja pää ovat tummat.
Levinneisyys

Lintua tavataan Pohjois-Amerikan eteläosissa, Keski-Amerikassa sekä Etelä-Amerikan pohjois- ja itäosissa, muun muassa läpi Amazonasin sademetsäalueen.
Elinympäristö

Amerikankäärmekaulat oleilevat sisävesistöissä, erityisesti rehevillä järvillä, joilla, lammilla ja kosteikoilla.
Pesiminen

Lintu rakentaa pesänsä risuista puuhun hataraksi rakennelmaksi. Se pesii yhdyskunnissa, monesti yhdessä merimetsojen ja haikaroiden kanssa.
Amerikanpihlaja

| Amerikanpihlaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Pihlajat Sorbus
Laji::  americana
Kaksiosainen nimi
 Sorbus americana  Marsh.  

Katso myös
   Amerikanpihlaja Wikispeciesissä   Amerikanpihlaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikanpihlaja (Sorbus americana) on Pohjois-Amerikan koillisosista kotoisin oleva kesävihanta, yksikotinen pensas tai pieni puu, joka kuuluu pihlajien sukuun ja ruusukasvien heimoon.
Ulkonäkö ja koko

Amerikanpihlaja on melko hidaskasvuinen ja lyhytikäinen pensas tai puu, jonka korkeus on 3–9 metriä ja rinnankorkeusläpimitta 10–25 senttimetriä. Yleensä sen runko ei kasva kovin korkeaksi paitsi tiheän lehväkatoksen alla, jolloin myös sen haarat alkavat ylempää rungosta. Sillä on kapean pyöreä latvus, yläviistot tai siirottavat haarat ja sileä kuori. Talvisilmut ovat tahmeat ja kaljut tai heikosti karvaiset. Varrella kierteisesti sijaitsevat lehdet ovat korvakkeelliset ja vihreät mutta muuttuvat syksyllä kullanoransseiksi. Lehtilapa on 6–8-parinen ja suippolehdykkäinen; päätölehdykkä ei ole muita lehdyköitä isompi.
Amerikanpihlaja kukkii touko–heinäkuussa ja kantaa hedelmää elokuussa. Sen kukinto on 8–10 senttimetriä leveä kertotasohuiskilo, joka muodostuu kaksineuvoisista, säteittäisistä kukista. Yksittäisessä kukassa on 15–25 hedettä, 2–5 emiä, 5 verhiönliuskaa sekä 5–6 millimetriä leveä, valkoinen teriö, jossa on säteittäin 5 erillistä terälehteä. Hedelmä on punainen tai kellanpunainen pohjusmarja, joka jää talven ajaksi terttuun. Linnut käyttävät pihlajan marjoja ravinnokseen ja levittävät samalla tehokkaasti sen siemeniä.
Levinneisyys

Amerikanpihlaja on kotoisin Pohjois-Amerikan koillisosista, missä sen levinneisyysalue ulottuu pohjoisessa Newfoundlandiin ja Nova Scotiaan, lännessä Minnesotaan ja itäisimpään Etelä-Dakotaan ja Pohjois-Dakotaan sekä etelässä New Jerseyyn ja Pennsylvaniaan. Lisäksi se on levinnyt Appalakkien vuorijonoa pitkin etelään aina Etelä-Carolinaan ja Georgiaan saakka.
Elinympäristö

Amerikanpihlaja menestyy parhaiten valoisilla ja avoimilla paikoilla, viileänkosteassa ja happamassa maaperässä. Yleensä se kasvaa kosteilla rinteillä, valuvesijuoteilla ja kalliokoissa.
Käyttö

Amerikanpihlajaa käytetään jonkin verran koristepuuna mutta muuten sen taloudellinen merkitys on vähäinen. Hirvet ja valkohäntäpeurat syövät mielellään sen lehtiä, silmuja ja kuorta, ja monet linnut ja pienet nisäkkäät käyttävät ravinnokseen sen marjoja.
M/S Emma

| M/S Emma |
| --- | --- |
Tyyppi:  matkustaja-alus
Lippuvaltio:  Suomi
Kotipaikka:  Helsinki
Tunnuskirjaimet:  OI-2286
Aiemmat nimet:  M/S Korkeasaari-Högholmen
Omistaja:  Sun Lines Oy
Aiemmat omistajat:  Helsingin kaupungin liikennelaitos,  Suomenlinnan Liikenne Oy
Rakennustelakka:  Suomenlinnan telakka
Tilattu:  1948
Neitsytmatka:  1. elokuuta 1949
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  2
Pituus:  29,80 m
Leveys:  6,80 m
Syväys:  1,93 m
Bruttovetoisuus (GT):  169
Koneteho:  299 kW
Nopeus:  9 kn
Matkustajia:  224
Miehistö:  3
Lähteet:  
M/S Emma, ent. M/S Korkeasaari-Högholmen, on vuonna 1949 valmistunut moottorilautta, joka toimi noin 40 vuoden ajan kesäisin Korkea­saaren lauttana mutta on sittemmin toiminut Sun Lines Oy:n risteily­aluksena. Lokakuusta 2023 alkaen alus on liikennöinyt Laajasalon ja Kruununhaan välillä Kruunuvuorenrannan lauttana.
Korkeasaaren lautta

M/S Korkeasaari-Högholmen tilattiin Valtion Metalli­tehtaiden Suomen­linnan kone­pajalta vuonna 1948 ja otettiin käyttöön Korkea­saaren liikenteessä 1. elokuuta 1949. Tällöin se korvasi tällä reitillä J. L. Runeberg -aluksen, joka oli hoitanut Korkea­saaren liikennettä vuodesta 1945 lähtien, sen jälkeen kun reitillä muutaman vuoden liikennöinyt entinen Lautta­saaren yhteys­alus oli luovutettu sota­korvauksina Neuvosto­liitolle.
Lautta liikennöi Helsingin keskustan ja Korkea­saaren välillä. Sen lähtö­laituri manterella sijaitsi Pohjoissatamassa Aleksanterin­kadun päässä lähellä Katajanokan kanavan pohjoispäätä. Liikennettä ylläpidettiin vuosittain yleensä toukokuun alusta syyskuun loppuun. Tämän kauden ulkopuolella lauttaa käytettiin vuodesta 1959 lähtien toisinaan myös Suomenlinnan liikenteessä Suomenlinnan lautan ollessa telakalla.
Kun Korkea­saareen vuonna 1974 oli valmistunut silta, lautan matkustaja­määrät pienenivät huomattavasti, mutta lautta­liikennettä jatkettiin silti edelleen. Liikennettä ylläpiti Helsingin kaupungin liikennelaitos, joka omisti lautan, kunnes se vuonna 1981 myytiin Suomen­linnan Liikenne Oy:lle, joka sen jälkeen ylläpiti myös Korkea­saaren liikennettä.
Kun Pohjoisrantaa 1980-luvulla levennettiin, lautan lähtö­laituri jouduttiin  siirtämään Meri­tullin­torilta uusien liikenne­järjestelyjen tieltä Kauppatorille. Tämä merkitsi merimatkan pitenemistä kolminkertaiseksi. Kun lisäksi matkustajamäärät vähenivät ja lautta oli hidas ja kömpelösti liikennöitävä, se korvattiin kesällä 1985 vesibusseilla, mutta vuonna 1986 lautta palasi liikenteeseen.
Viimeisen kerran lautalla liikennöitiin Korkea­saareen vuonna 1988 ja Suomen­linnaan vuonna 1993. Sen jälkeen Kauppa­torilta Korkea­saareen on liikennöity kesäisin vesi­busseilla. Suomenlinnan Liikenne Oy myi lautan Sun Lines Oy:lle, joka sopimuksen mukaisesti käytti sitä vuoteen 1993 saakka Suomen­linnan henkilö­liikenteen apualuksena.
Risteilyalus Emma

Sun Lines Oy:n omistuksessa alus on saanut uuden nimen M/S Emma. Se perus­korjattiin vuonna 1999. Alus toimii nykyisin risteily­aluksena, jossa järjestetään sekä juhlavia tarjoiluja että erilaista viihteellistä ohjelmaa. Aluksen alkuperäiselle katolle on järjestetty näköalakansi, jossa on baari ja tanssilattia. Sekä ala­kerrassa että näkö­ala­kannella on myös äänen­toisto­laitteet.
Aluksen mitat ja tekniset tiedot

Aluksen pituus on 28 metriä, leveys 6,6 metriä ja syväys 2,1 metriä.
Sen toimiessa Korkea­saaren lauttana siihen mahtui 300 matkustajaa, mutta risteily­alukseksi muutettuna siinä on nykyisin tilaa 227 henkilölle.
Amerikanpunasotka

| Amerikanpunasotka |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Aythya
Laji::  americana
Kaksiosainen nimi
 Aythya americana  (Eyton, 1838) 
Katso myös
   Amerikanpunasotka Wikispeciesissä   Amerikanpunasotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikanpunasotka (Aythya americana) on sotkien sukuun kuuluva sorsalaji.
Tuntomerkit

Amerikanpunasotka on 44-51 senttimetriä pitkä. Se muistuttaa väritykseltään punasotkaa. Koiraalla on punainen pää ja kaula, musta rinta ja pyrstö ja harmaat siivet. Eroina punasotkaan koiraan pää on pyöreämpi ja otsa jyrkempi. Nokka on pääosin vaaleanharmaa ja siinä on musta kärki. Silmät ovat keltaiset.
Naaras on väritykseltään ruskea. Erona punasotkanaaraaseen sillä on vaaleampi ja lämpimämmän punaruskea rinta, joka eroaa vain vähän tai ei ollenkaan kupeiden väristä. Silmää ympäröi vaalea silmärengas, jonka takana on vaalea viiru.
Levinneisyys

Amerikanpunasotkan pesimisalueet sijaitsevat Alaskassa, Kanadassa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa. Laji talvehtii etelämpänä Yhdysvalloissa ja Väli-Amerikassa. Euroopassa amerikanpunasotka on hyvin harvinainen harhailija.
Ravinto

Syö lehtiä, varsia, siemeniä ja vesikasvien juuria sekä vesihyönteisiä ja nilviäisiä sekä harvoin pieniä kaloja.
Aiheesta muualla

Ääntä[vanhentunut linkki], Äänen metadata Macaulay Library
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Aythya americana:  Wikidata: Q692192  Wikispecies: Aythya americana  ABA: redhea  ADW: Aythya_americana  ARKive: aythya-americana  Avibase: 3072CC168280168B  BirdLife: 22680367  BOLD: 10081  BOW: redhea  CoL: K56P  eBird: redhea  EoL: 45510576  EUNIS: 100641  EURING: 1990  Fauna Europaea: 96516  Fauna Europaea (new): 3a7956f2-4494-4af5-a817-85fb36190537  GBIF: 2498263  GNAB: redhead  IBC: redhead-aythya-americana  iNaturalist: 7056  IRMNG: 10195882  ITIS: 175125  IUCN: 22680367  NatureServe: 2.106196  NBN: NHMSYS0000530185  NCBI: 30385  Neotropical: redhea  Observation.org: 784  OBIS: 159162  ODNR: redhead  Open Tree of Life: 693332  Paleobiology Database: 321727  Paleobiology Database: 321727  WoRMS: 159162  Xeno-canto: Aythya-americana 
Fuligula americana:  Wikidata: Q109563297  GBIF: 4409082
Ensio Nieminen

Elo Ensio Nieminen (30. maaliskuuta 1930 – 27. syyskuuta 2008) oli suomalainen ratapyöräilijä.
Helsingin Työväen Pyörä-Veikkoja edustanut Nieminen kilpaili tandemajossa Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä hän parinsa Olavi Linnonmaan kanssa hävisi alkueränsä ja keräilyeränsä.
English Electric Canberra

| English Electric Canberra |
| --- | --- |
 English Electric Canberra
Tyyppi:  keskiraskas pommikone
Alkuperämaa:   Iso-Britannia
Valmistaja:  English Electric
Ensilento:  13.5.1949
Esitelty:  25.5.1951
Poistettu käytöstä:  23.6.2006
Tila:  ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Royal Air Force Intian ilmavoimat Royal Australian Air Force Perun ilmavoimat
Valmistusmäärä:  900 (UK) 49 (Australia) 403 (USA) 
Martin Canberra EB-57B
NASAn WB57-F
English Electric Canberra oli ensimmäisen sukupolven suihkupommittaja. Sitä valmistettiin suuria määriä 1950-luvulla; 900 konetta Englannissa, 49 konetta Australiassa sekä 403 lisenssikonetta Yhdysvalloissa nimellä Martin B-57. Tyyppi oli käytössä aina vuoteen 2006 asti. NASAlla on ilmakehätutkimuskäytössä kaksi B-57-konetta.
Canberra löi 1950-luvun lopulla lentokoneiden korkeusennätyksen kolmesti. Se ylitti vuonna 1955 maagisena pidetyn rajan, 20 km eli 20 000 m (66 000 jalkaa). Tuohon aikaan mainittuun korkeuteen ylsivät ainoastaan rakettikäyttöiset, ns. X-sarjan amerikkalaiset koekoneet. Canberra oli suhteellisen edullinen valmistuskustannuksiltaan, varsinkin esim. B-58 Hustleriin verrattuna. Sitä pidettiin myös varsin luotettavana käyttövarmuudeltaan. English Electric Canberra oli palveluksessa Yhdysvaltain ja Australian ohella, mm. Perussa, Intiassa sekä jopa Ruotsissa (2 konetta). Koneen luotettavuudesta kertoo paljon sen saama harvinaisen pitkä palvelusikä, mikä lähentelee B-52:n vastaavaa (5 vuosikymmentä).
English Elecric Canberra oli mahdollista varustaa myös ydinpommein. Tässä käyttötarkoituksessa olisivat kyseeseen tulleet etupäässä sekä taktinen ydinase Red Beard, että WE-177A. Myöhemmin oli W28 eräs mahdollisuus tämän konetyypin ydinarsenaaliin.
Ulkomuodoltaan Canberra on erittäin helppo tunnistettava. Koneella on suhteellisen mittava siipipinta-ala, ja sen siivet ovat niin sanotut trapetsimuotoiset, kuten saksalaisissa Bf-109 sekä Fw-190. Brittiläisissä koneissa trapetsisiipirakenne olikin suhteellisen harvinainen - elliptinen siipi oli sitä paljon yleisempi. Vuoden 1949 konsepti näkynee myös tuolle ajalle tyypillisenä läpisiiven olevana moottorin rakenteena. Joidenkin versioiden siivistä tulivat pidemmät. Se teki suuremman lentokorkeuden mahdolliseksi. Kone rikkoikin entisiä korkeusennätyksiä.
Ensimmäisen sarjan jälkeen yhdysvaltalaisen version ohjaamo muutettiin peräkkäin istuttavaksi.
Tekniset tiedot

Miehistö: 3
Pituus: 19,96 m
Kärkiväli: 19,51 m
Korkeus: 4,77 m
Siipipinta-ala: 89,19 m²
Tyhjäpaino: 9 820 kg
Paino lastattuna: 20 865 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 24 950 kg
Moottorit: 2x Rolls-Royce Avon R.A.7 Mk.109 suihkuturbiinia, 32 92 kN kumpikin
Huippunopeus: 933 km/h 12 000 m:n korkeudessa
Toimintasäde: 1 300 km
Lentomatka: 5 440 km
Aseistus:
2 720 kg pommeja sisällä (myös ydinpommit: Red Beard, WE-177, B28)
907 kg pommeja ulkona
4x 20 mm tykkiä, joihin 500 laukausta jokaiseen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta English Electric Canberra Wikimedia Commonsissa