stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hugo-palkinto

| Hugo-palkinto |
| --- | --- |
 Vuoden 1991 Hugo-palkinto
Maa:  Yhdysvallat
Ensimmäinen palkinto:  1953
Hugo-palkinto on vuosittain jaettava tieteis- ja fantasiakirjallisuuden palkinto. Palkinto on nimetty Hugo Gernsbackin mukaan. Palkinnot jaetaan useissa eri luokissa. Palkinnon voittajat valitaan vuosittain World Science Fiction Convention -tapahtuman yhteydessä. Palkintojenjakoseremonia on WorldConin päätapahtuma ja sen jäsenet valitsevat sekä voittajan että ehdokkaat Hugo-palkinnon saajaksi. Hugo-palkintoja on jaettu vuodesta 1953 lähtien.
Valinnassa käytetään IRV-vaalitapaa (engl. instant-runoff voting), jossa kukin äänestäjä asettaa ehdokkaat järjestykseen. Mikäli joku saa enemmistön ensimmäisiä sijoja, hän voittaa. Muutoin vähiten ääniä saanut ehdokas eliminoidaan ja hänen äänensä jaetaan uudelleen äänestäjien seuraavalle ehdokkaalle. Prosessia jatketaan kunnes joku jäljellä olevista ehdokkaista saa enemmistön.
Alkuperäisen palkinnon ovat suunnitelleet Jack McKnight ja Benedict Jablonski (tunnetaan myös nimellä Ben Jason).
Historia

”Parhaita” on äänestetty vuonna 1939 järjestetystä ensimmäisestä WorldConista lähtien, mutta ensimmäiset palkinnot jaettiin vasta 11. WorldConissa (Philcon II, Philadelphia 1953). Palkinnot olivat Hal Lynchin ideoimia ja ne koostuivat teräksisestä raketista pyöreällä puualustalla. Niistä ei alun perin pitänyt tulla vakinaista tapaa WorldConiin, mutta 13. WorldConissa (Cleveland, 1955) fyysisistä palkinnoista päätettiin tehdä pysyviä. Massatuotantoon sopivan uuden mallin suunnitteli Benedict Jablonski. Se oli pääpiirteiltään samankaltainen kuin alkuperäinen palkinto, mutta neliön muotoisella alustalla. Alkujaan palkintoa kutsuttiin Science Fiction Achievement Awardiksi, ja Hugo-palkinto oli sen epävirallinen, mutta tunnetumpi nimi. Vuodesta 1993 alkaen tästä lempinimestä tuli myös palkinnon virallinen nimi.
Vuonna 2023 Kiinassa järjestettyä tapahtumaa on syytetty sensuroinnista äänestystuloksien julkaisun myötä. Useita ehdolle kelpaavia teoksia oli hylätty ilman selitystä. Näistä erityisesti R. F. Kuangin teos Babel kiinnitti huomiota koska se ei saanut lisää ääniä eri äänestyskierroksilla.
Palkintokategoriat

Vuoteen 1960 asti Hugo-palkintokategoriat muuttuivat vuodesta toiseen. Nykyiset kategoriat ovat:
Paras romaani (yli 40 000 sanaa)
Paras pienoisromaani (engl. novella, 17 500 – 40 000 sanaa)
Paras lyhytromaani (engl. novelette, 7 500 – 17 500 sanaa)
Paras novelli (engl. short story, alle 7 500 sanaa)
Paras sarja
Paras graafinen tarina tai sarjakuva
Paras liittyvä kirja (1999–, Paras tietokirja 1980–1998)
Paras näytelmäteos, pitkä (2003–, Paras näytelmäteos 1960–2002)
Paras näytelmäteos, lyhyt (2003–, Paras näytelmäteos 1960–2002)
Paras puoliammattilaislehti
Paras ammattilaistaiteilija
Paras kustannustoimittaja, pitkät teokset (2007–, Paras kustannustoimittaja 1973–2006)
Paras kustannustoimittaja, lyhyet teokset (2007–, Paras kustannustoimittaja 1973–2006)
Paras fanzine
Paras fanitaiteilija
Paras fanikirjoittaja
Hugo-palkintojen voittajat

Parhaan romaanin Hugo-palkinto
Muut palkinnot

1990-luvun puolivälissä jaettiin ensin kerran taannehtivia Hugo-palkintoja (engl. Retrospective Hugo Award). Niitä jaetaan samalla menetelmällä kuin normaalejakin palkintoja, mutta taannehtivasti 50, 75 tai 100 vuotta taaksepäin vuodelle, jona Hugoja ei jaettu.
WorldCon jakaa myös John W. Campbell -palkinnon parhaalle uudelle kirjailijalle. Palkintoa tukee Analog Science Fiction and Fact -lehti, jonka päätoimittajana John W. Campbell toimi. Palkinto ei muodollisesti ole Hugo, vaikka se jaetaankin samassa seremoniassa ja siitä äänestetään samalla tavalla. Palkintoa ei pidä myöskään sekoittaa täysin toisen tahon parhaalle scifi-romaanille jakamaan John W. Campbellin muistopalkintoon.
Aiheesta muualla

Hugo-palkinnon saajat vuosittain
Isabelle Yacoubou

| Isabelle Yacoubou |
| --- | --- |
 Isabelle Yacoubou vuonna 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1986 Godomey, Benin
Kansalaisuus:  Ranska
Aiheesta muualla
FIBA
Isabelle Yacoubou (s. 21. huhtikuuta 1986 Godomey, Benin) on Beninissä syntynyt ranskalainen koripalloilija. Hän on pelannut Ranskan naisten koripallojoukkueessa. Isabelle Yacoubou osallistui vuoden 2012 kesäolympialaisiin, jossa Ranska voitti hopeamitalin.
Isabelle Yacoubou osallistui vuosina 2003 ja 2005 kuulantyönnön kilpailuihin Beninin urheilujoukkueessa.
Hän palasi vuonna 2022 harjoitusseuraansa Tarbesiin ja loukkaantui tammikuussa 2024 ottelussa Charleville-Mézièresiä vastaan . Helmikuun 28. päivänä Tarbes GB ilmoitti, että Yacoubou lopettaa pelaajauransa ja liittyy seuran johtoon.
Ihara Saikaku

Ihara Saikaku
Ihara Saikakun patsas.
Ihara Saikaku (jap. 井原 西鶴, 1642–1693) oli japanilainen runoilija ja "kelluvaa maailmaa" kuvaavan proosan (ukiyo-zōshi) kehittäjä.
Hän syntyi vauraan kauppiaan, Hirayama Tōgōn, perheeseen Osakassa ja opiskeli aluksi haikai-runoutta Matsunaga Teitokun ohjauksessa. Myöhemmin hän siirtyi opiskelemaan Nishiyama Sōinin johdolla Danrin-koulukunnan runoutta, jossa painotettiin humoristista ketjurunoutta. Hänen on huhuttu kirjoittaneen yli 10 000 haikaita yhdessä vuorokaudessa.
Myöhemmin elämässään hän alkoi kirjoittaa rohkeita kertomuksia kauppiasluokan ja rakastajattarien talous- ja rakkausseikkailuista. Tarinat olivat nousevan kauppiasluokan makuun, sillä heitä viihdyttivät taiteet ja nautintokorttelit. Kun Saikakun suosio ja lukijakunta kasvoivat ja laajenivat koko Japaniin, lisääntyi myös hänen julkaisemansa kirjallisuus. Kun Saikaku menehtyi 51-vuotiaana vuonna 1693, hänestä oli tullut yksi Edo-kauden suosituimmista kirjailijoista. Omana aikanaan hänen tuotantoaan ei kuitenkaan pidetty korkeakulttuurina, koska se oli suunnattu kaupunkilaisväestölle, joka oli sen myös popularisoinut. Nykyään Saikakun teoksia kuitenkin arvostetaan merkityksellisinä japaninkielisen fiktion kehitykselle.
Teoksia > Rakkaus- tai eroottiset tarinat

Kōshoku ichidai otoko (jap. 好色一代男, ”elämänsä rakkaudessa viettänyt mies”, 1682)
Kōshoku nidai otoko – shoen ōkagami (jap. 好色二代男　諸艶大鏡, ”rakastavan miehen poika: kaunokaisten suuri peili”, 1684)
Kōshoku gonin onna (jap. 好色五人女, ”viisi rakkautta rakastanutta naista”, 1685), Viisi naista jotka rakastivat rakkautta Otava 1977 suom.  Martti Turunen
Kōshoku ichidai onna (jap. 好色一代女, ”elämänsä rakkaudessa viettänyt nainen”, 1686), Kirsikkatyttö Otava 1978 suom. Martti Turunen
Nanshoku ōkagami (jap. 男色大鑑, ”miehisen rakkauden suuri peili”, 1687)
Teoksia > Kaupunkilaistarinat

Honchō nijū fukō (jap. 本朝二十不孝, ”kaksikymmentä hurskaudettoman lapsen tapausta”, 1686)
Nippon eitaigura (jap. 日本永代蔵, ”Japanin ikuinen varasto”, 1688)
Seken munazan'yō (jap. 世間胸算用, ”maailman läpi kantavat laskelmat”, 1692), Päässälaskua Otava 1982 suom. Martti Turunen
Teoksia > Sotilastarinat

Budō denraiki (jap. 武道伝来記, ”kamppailutaitojen välittämiseksi”, 1687)
Buke giri monogatari (jap. 武家義理物語, ”samuraikunnian tarinat”, 1688)
Käännös suomeksi
Iloniemi (Muurla)

Iloniemi eli Ilola on pieni rekisterikylä Salon kaupungin Muurlassa. Kylä sijaitsee Muurlan länsilaidalla Myllyojan yläjuoksun peltolaaksossa. Rekisterikylän alueella on vain Iloniemen ja Uusituvan maatilat.
Iloniemi on kuulunut Karjaskylän jakokuntaan, mikä viitannee kylän asutuksen alkuperän olevan Uskelan alueelta. Iloniemen alue on ollut useiden kylien takamaita, joiden rajoista on käyty riitoja. Ilolan yksinäistalo mainitaan vuoden 1772 rajantarkastuksessa, vaikka toisen lähteen mukaan yksinäistalo olisi perustettu isojaon yhteydessä vuonna 1785. Ilolan talosta lohkottiin Uusitupa vuonna 1930. Muuta asutusta kylään ei ole syntynyt, joskin aivan kyläalueen viereen on lohkottu 1900-luvun aikana muutama talo. Ainoa tieyhteys Iloniemeen on Suolopin kautta.
Ilmoitustoimisto

Ilmoitustoimisto oli yritys, joka välitti ilmoituksia sanoma- ja aikakauslehtiin. Alkuaan ne välittivät ilmoituksia suoraan myyjän ja ostajan välillä. Niiden toimintaan kuului myös auttaa toimijoita valitsemaan sopiva ilmoitusväline, neuvojen antaminen sekä laatia suunnitelmia ja kustannusarvioita.
Ensimmäinen ilmoitustoimisto oli  Théophraste Renaudot’n 1630 Pariisissa perustama Bureau d’adresse et de rencontre. Lontooseen perustettiin 1637 Office of Intelligence. Rudolf Mosse (1843–1920) perusti 1867 Berliiniin ilmoitustoimiston, jolla myöhemmin oli haaraosastoja sekä Saksassa että muissa maissa ja josta kehittyi yksi toimialan suurimmista yrityksistä.Tunnetuimpia ilmoitustoimistoja 1930-luvulla olivat lontoolaiset Dorland agency, G. Street & co., Mitchell & co. ja T. B. Browne & co. sekä pariisilaiset Agence Havas ja Société européenne de publicité.
Suomen tunnetuin ilmoitustoimisto oli Helsingissä 1913 perustettu Sanomalehtien Ilmoitustoimisto O/Y. Sen omistajaksi tuli myöhemmin Cision.
Hyvänheikinsavikka

| Hyvänheikinsavikka |
| --- | --- |
 Hyvänheikinsavikka kuvattuna Otto Wilhelm Thomén teoksessa Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz (1885).
Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Alaheimo::  Chenopodioideae
Suku::  Murosavikat Blitum
Laji::  bonus-henricus
Kaksiosainen nimi
 Blitum bonus-henricus  (L.) Rchb. 
Synonyymit
 Chenopodium bonus-henricus L. 
Katso myös
   Hyvänheikinsavikka Wikispeciesissä   Hyvänheikinsavikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hyvänheikinsavikka (Blitum bonus-henricus, syn. Chenopodium bonus-henricus) on revonhäntäkasvien heimoon kuuluva monivuotinen ruoho.
Lajin suomenkielinen nimi on käännetty suoraan sen tieteellisestä nimestä bonus-henricus ("hyvä [kuningas] Henrik"). Nimi tulee saksankielisestä hyvää maatilantonttia tarkoittavasta sanonnasta, joka viittaa kasvin käyttöön eläinten lääkitsemisessä.
Ulkonäkö ja koko

Hyvänheikinsavikka kasvaa 15–70 senttimetrin korkuiseksi. Kasvi on tahmea, väritykseltään vihreänruskeahko ja sen rakkokarvat ovat pitkäperäisiä. Varsi on pysty tai koheneva ja niukkahaarainen. Lehdet ovat varressa kierteisesti. Aluslehdet ovat pitkäruotisia mutta varsilehdet lyhyempiruotisia. Kasvin keskiosissa lehtien lapa on 3–10 cm pitkä, leveän kolmiomainen, usein keihästyvinen, teräväkärkinen ja ehytlaitainen. Tähkämäinen kukinto on pitkälti lehdetön. Kukinnon sykerön kärkikukka on kaksineuvoinen, sen kehä on viisilehtinen ja heteitä on viisi. Muut kukat ovat kaksineuvoisia tai emikukkia, niiden kehä on kolmilehtinen ja heteitä on 2–4 kappaletta. Emikukan luotti on 0,8–1,5 mm pitkä. Suomessa hyvänheikinsavikka kukkii kesä-elokuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Siemen on pystyasennossa lukuun ottamatta kärkikukintoja, joissa se on joskus myös vaaka-asennossa. Kooltaan siemen on 1,5–2,2 mm pitkä, ympärykseltään soikeahko ja pyöreäreunainen.
Levinneisyys

Hyvänheikinsavikka on kotoisin Keski- ja Etelä-Euroopasta. Sen päälevinneisyysalue ulottuu Pohjois-Espanjasta, Ranskasta ja Britteinsaarilta läpi Etelä- ja Keski-Euroopan Kreikkaan, Bulgariaan, Länsi-Romaniaan ja Länsi-Ukrainaan saakka. Pohjoisessa levinneisyysalueen raja kulkee Etelä-Norjassa ja -Ruotsissa sekä Pohjois-Saksassa ja -Puolassa. Satunnaisemmin lajia kasvaa myös paikoin Baltian maissa, Länsi-Venäjällä sekä Keski-Norjassa, -Ruotsissa ja -Suomessa. Ihmisen mukana laji on levinnyt myös Pohjois-Amerikan itäosiin sekä paikoin Etelä-Amerikkaan.
Suomessa hyvänheikinsavikka on uustulokas, joka on vakiintunut lajistoon Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja Uudellamaalla. Suomessa lajia on tavattu Oulua ja Kainuuta myöten. Voimakkain kanta lajilla on Ahvenanmaalla.
Elinympäristö

Hyvänheikinsavikka on kulttuurin seuralaislaji, jota tavataan muun muassa puutarhoissa, raunioilla, pihoissa ja laitumilla, sekä toisinaan satunnaisena esimerkiksi satamissa ja myllyillä. Laji on Suomessa harvinaistunut. Ahvenanmaalla se on rauhoitettu.
Käyttö

Monien muiden savikkakasvien tapaan myös hyvänheikinsavikka kelpaa ihmisravinnoksi. Se on vanha viljelykasvi, jonka lehtiä on käytetty pinaatin tapaan ja nuoria versoja parsan tapaan. Hyvänheikinsavikkaa on käytetty myös lääkekasvina yskään, haavojen hoitoon ja tulehduksiin. Lajia viljeltiin myös eläinlääkintää varten, ja sitä käytettiin esimerkiksi Ruotsissa lampaiden yskän hoitamiseen. Laitumilla naudat kuitenkin jättävät kasvin syömättä. Hyvänheikinsavikan siemeniä voi käyttää pesupähkinän tavoin.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Hyvänheikinsavikan levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Hyvänheikinsavikka (Chenopodium bonus-henricus)
Den virtuella floran: Lungrot (Chenopodium bonus-henricus) (ruotsiksi)
ITIS: Chenopodium bonus-henricus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Chenopodium bonus-henricus (englanniksi)
Hyvänheikinsavikan lehtiä ja kukinnon kukkasykeröitä.
Hyvänheikinsavikkakasvusto.
Hugla

| Hugla |
| --- | --- |

 Hugla
Koordinaatit:  66°11′00″N, 12°55′00″E
Pinta-ala:  17,8 km²
Korkein kohta:  624 m
Valtio
Valtio:  Norja
Lääni:  Nordlandin lääni
Kunta:  Nesna
Väestö
Väkiluku:  73 (2016)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hugla on yksi Nesnan kunnan kolmesta pääsaaresta Nordlandin läänissä Norjassa. Saaren pinta-ala on 17,8 neliökilometriä ja asukasluku 73 vuonna 2016. Huglan korkein kohta Hugltinden yltää 624 metrin korkeuteen. Saarelta on lauttayhteys mantereelle ja kahdelle kunnan muulle pääsaarelle Handnesøyalle ja Tommalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hugla Wikimedia Commonsissa
Idahon osavaltionyliopisto

| Idahon osavaltionyliopisto> Idaho State University |
| --- | --- |
  
Motto:  Veritas Vos Liberabit
Perustettu:  1901
Tyyppi:  julkinen yliopisto
Rehtori:  Arthur C. Vailas
Opiskelijoita:  14 489
Sijainti:  Pocatello, Idaho  Yhdysvallat (42.861261°N, 112.434286°W)
Maskotti:  Benny the Bengal
Sivusto:  http://www.isu.edu/
Idahon osavaltionyliopisto (engl. Idaho State University, lyhennys ISU) on yliopisto Yhdysvalloissa, jonka kampus sijaitsee Pocatellon kaupungissa Idahossa. Siellä on noin 14 500 opiskelijaa.
Historia

Idahon akatemia perustettiin Pocatelloon vuonna 1901. Sille palkattiin neljä työntekijää, ja sen ensimmäiseen kampusalueeseen kuului kolmikerroksinen päärakennus ja 25-huoneinen miesten asuntola. Ensimmäisille kursseille syyskuussa 1902 osallistui 40 opiskelijaa. Ensimmäinen naisten asuntola avattiin 1906. Koulu hankki 1910 lisää maita kaupungilta ja muutti nimensä Idahon teknilliseksi instituutiksi (ITI) vuonna 1915.
ITI siirrettiin Idahon yliopiston alaisuuteen 1927 ja sai nimekseen Idahon yliopisto – Eteläinen osasto. Se erotettiin jälleen omaksi oppilaitoksekseen, kun 34 vuoden kampanja sen laajentamisesta neljävuotiseksi päättyi. Kuvernööri C. A. Robins allekirjoitti 1947 ehdotuksen muutoksesta, ja samalla koulu sai nimekseen Idaho State College (ISC). Siinä oli alkujaan kolme tiedekuntaa. ISC:ssä alettiin pian suuret rakennusurakat, ja sen kampukselle rakennettiin humanististen tieteiden tiedekunnan rakennus, liikuntahalli ja kirjasto.
Donald E. Walkerista tuli ISC:n rehtori 1960, ja hän kampanjoi sen muuttamisesta yliopistoksi. Kuvernööri Robert E. Smylie allekirjoitti 1963 ehdotuksen, jolla oppilaitoksesta tuli Idahon osavaltionyliopisto. Yliopisto laajeni fyysisesti edelleen 1960–1970-luvuilla, ja sinne rakennettiin uusia tiedekuntien rakennuksia, terveyskeskus ja monia muita rakennuksia. ISU:n tuet tippuivat 1970-luvun lopussa, minkä takia henkilökuntaa jouduttiin vähentämään, budjettia leikkaamaan ja opiskelijamaksuja nostamaan. Pocatellon kauppakamari aloitti 1983 Love ISU Week -kampanjan, jonka avulla se keräsi 75 000 dollaria stipendejä varten.
Entisestä Etelä-Dakotan yliopiston rehtorista Richard L. Bowenista tuli 1984 ISU:n rehtori. Hänen aikanaan yliopisto onnistui hankkimaan jälleen paremmin rahaa ja opiskelijamäärä peräti kaksinkertaistui.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Idahon osavaltionyliopisto Wikimedia Commonsissa
Yliopiston kotisivut (englanniksi)
Yliopiston urheiluseuran Bengalsien kotisivut (englanniksi)
Inside Amy Schumer

| Inside Amy Schumer |
| --- | --- |
 sarjan tunnus
Tyyli:  komedia sketsiviihde
Kestoaika:  22 minuuttia
Luoja(t):  Amy Schumer Daniel Powell
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   Comedy Central  Yle Areena
Esitetty:  30. huhtikuuta 2013 –
Tuotantokausia:  4
Jaksoja:  39
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Inside Amy Schumer on yhdysvaltalainen komediasarja, jonka on luonut sarjan pääosaa näyttelevä Amy Schumer. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin amerikkalaisella Comedy Central -kaapelikanavalla 30. huhtikuuta 2013.
Sarja sai Peabody-palkinnon vuonna 2015, ja samana vuonna se palkittiin parhaan sketsisarjan Primetime Emmy -palkinnolla. Sarjan neljäs tuotantokausi esitettiin Yhdysvalloissa vuonna 2016. Kanava tilasi sarjasta myös viidennen tuotantokauden, mutta elokuussa 2016 Schumer kertoi, että uusia jaksoja ei tehdä lähiaikoina, koska hän haluaa keskittyä stand-up-uraansa.
Suomessa sarja julkaistiin kokonaisuudessaan Yle Areenassa 7. huhtikuuta 2017.
Juoni

Jokainen jakso sisältää useita osioita, kuten sketsejä, katuhaastatteluja ja stand up -komiikkaa. Amy Schumer esiintyy ohjelman jokaisessa osiossa. Jakso päättyy Amy Goes Deep -osioon, jossa Amy Schumer haastattelee tunnettua tai vähemmän tunnettua henkilöä ilman tabuja.
Aiheesta muualla

Inside Amy Schumer Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sarjan viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Roisi, roisimpi Amy Schumer valloittaa Yle Areenan 7.4. Yle.fi.
Idan Raichel

Raichel vuonna 2021
Idan Raichel (hepr. ‏עידן רייכל‎; s. 1977) on Kfar Sabasta läheltä Tel Avivia Israelista kotoisin oleva aškenasijuutalaisiin kuuluva muusikko.
Hän on saavuttanut kotimaassaan ja kansainvälisesti suurta suosiota elektronista musiikkia, juutalaisia balladeja ja Israelin etiopianjuutalaisten vähemmistön kansanmusiikkia yhdistävällä maailmanmusiikillaan, jota soittaa yhtyeensä Idan Raichel Projectin (הפרוייקט של עידן רייכל) kanssa.
Ennen yhtyeen perustamista  Raichel oli tunnettu taitavana kosketinsoittajana. Hänen ensilevynsä myi Israelissa 120 000 kappaletta, eli moninkertaisen platinalevyn verran, ja toi Raichelille muun muassa ”vuoden artisti”- ja ”vuoden albumi” -palkinnot. Myös seuraava levy Mimaamakim nousi Israelin albumilistan kärjeen ja myi platinaa. Suurin osa Raichelin musiikista esitetään hepreaksi, mutta osa lauluista lauletaan myös amharaksi.
Levytykset

Idan Raichel Project, 2002
Mimaamakim (ממעמקים eli ”syvyyksistä”), 2005
Within My Walls, 2008
The Tel Aviv Session, 2012
Quarter to Six, 2013
The Paris Session, 2014
At the Edge of the Beginning, 2015
And If You Will Come to Me, 2019
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Hugo: CannonCruise

| Hugo: CannonCruise |
| --- | --- |

Kehittäjä:  ITE Media
Julkaisija:  ITE Media Kiloo
Pelisarja:  Hugo
Julkaistu:  3. marraskuuta 2004
Lajityyppi:  tasohyppely
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 3
Alusta:  Microsoft Windows, PlayStation 2, mobiili
Jakelumuoto:  DVD, CD
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
Hugo: CannonCruise on ITE Median kehittämä toimintaseikkailupeli, joka julkaistiin vuonna 2004 Windowsille ja PlayStation 2:lle. Peli julkaistiin ainoastaan Euroopassa. Kiloo julkaisi pelistä mobiiliversion vuonna 2004 ja se on saatavilla ilmaiseksi.
Aiheesta muualla

Hugo: Cannon Cruise MobyGamesissa (englanniksi)
Hugo
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Klassikkopelit: PC: Hugo Classic • Hugo Viidakkoseikkailu • Hugo Talvipelit PlayStation: Hugo • Hugo 2
Opetuspelit: Hugo Taikatammi • Hugo Taikamatka • Hugo Taikajuoma • Hugo Taikavuoristorata • Hugo ja meren eläimet • Hugo ja savannin sankarit • Hugo ja luonnonvoimat • Hugo avaruudessa
2000–2005: Hugo ja kadonneet jalokivet • Hugo: Musta timanttikuume • Hugo sammakkojahdissa • Hugo: Ilkeä peili • Hugo Bukkazoom! • Hugo Palloralli • Hugo Runamukka • Hugo: CannonCruise • Hugo Penguin Battle
Agent Hugo: Agent Hugo • Agent Hugo: RoboRumble • Agent Hugo: Lemoon Twist • Agent Hugo: Hula Holiday
2009-2010: Hugo: Peikkometsän taika • Hugo: Tornin arvoitus • Hugo: Ensimmäiset merkit
Mobiilipelit: Hugo Retro Mania • Hugo Troll Race • Hugo Troll Wars • Hugo World • Ronaldo & Hugo: Superstar Skaters • Hugo Troll Race 2
Iljušin Il-76

| Iljušin Il-76 |
| --- | --- |

Tyyppi:  kuljetuskone
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Iljušin
Ensilento:  25. maaliskuuta 1971
Esitelty:  1974
Iljušin Il-76 (Nato-raportointinimi Candid) on neuvostoliittolainen kuljetuslentokone. Konetyyppi on laajassa käytössä eri maissa. Venäjällä se on liittovaltiotasoisesta palo- ja pelastustoiminnasta vastaavan hätätilaministeriön sekä puolustusministeriön käyttämä konetyyppi.
Sitä käytetään myös leasing-pohjalta Yhdistyneiden kansakuntien avustustoiminnan kuljetusoperaatioissa. Koneesta on olemassa erilaisia sotilasversioita ja myös ilmasammutukseen käytettävä tyyppi, jota on kokeiltu muun muassa Yhdysvalloissa metsäpalojen sammutukseen. Lentokoneesta on olemassa myös tutkavalvontatyyppi Berijev A-50.
Kaakkois-Euroopan puolustusministeriöt käyttävät sitä myös Afganistanin kuljetuksiin, kuten myös Neuvostoliiton armeijan 1979–1991.
Siviili-ilmailussa konetyyppiä käyttävät muun muassa Aeroflot, Iraqi Airways, Libyan Arab Airlines, Syrian Arab Airlines, Reem Air, Volga-Dnepr, Silk Way ja UNHAS. Sotilaskäytössä Il-76 on muun muassa Algerialla, Azerbaidžanilla, Valko-Venäjällä, Tšekillä, Intialla, Iranilla, Irakilla, Libyalla, Korean demokraattisella kansantasavallalla, Venäjällä, Syyrialla ja Ukrainalla. [lähde? ]
Iljušin Il-76 TD
Konetyypin kehitys ja tuotanto

Il-76 suunniteltiin korvaamaan Antonov An-12. Vuonna 1967 määriteltiin vaatimukset mitkä koneen tulisi täyttää. Tärkeimmiksi ominaisuuksiksi katsottiin 40 tonnin hyötykuorma ja yli 5 000 kilometrin toimintamatka. Toiminta huonoilta kentiltä ja haastavissa ilmasto-olosuhteissa oli myös tärkeä suunnitteluperuste. Ensilentonsa Il-76 lensi maaliskuussa 1971.
Koneiden valmistus aloitettiin 1971 Taškentin ilmailutuotantoyhtymässä Uzbekistanin neuvostotasavallan pääkaupungissa Taškentissa. Myöhemmin tuotanto siirrettiin Venäjälle Uljanovskiin. Noin 860 perusversiota valmistettiin vuoteen 1990 mennessä. Myöhemmin kehitettyä modernisoituja versioita (MF ja TF) ei valmistettu kovinkaan paljoa johtuen lähinnä Venäjän Ilmavoimien huonosta rahoituksesta 1990-luvulla. Il-76MF-prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 1. elokuuta 1995. Koko tuotanto lopetettiin ennen 1990-luvun loppua. [lähde? ]
Konetyypin kehitys ja tuotanto > Jatkokehitelmät

Vuodesta 2004 eteenpäin on siviilikäytössä olevia yksilöitä modernisoitu Il-76TD-90VD-versioiksi. Merkittävin uudistus on uudemmat PS-90-moottorit. Uudet moottorit mahdollistavat koneiden operoinnin, vaikka Euroopan melusäädökset ovat huomattavasti kiristyneet. [lähde? ]
Vuonna 2010 julkistettiin uuden modernisoidun version kehittämisestä ja uuden tuotantolinjan avaamisesta Ulyanovskiin Venäjälle. 2013 Venäjän sotilasmateriaalin vientitoimisto ilmoitti, että Kiina on tilannut 12 kappaletta uusia Il-76MD-koneita. 29. huhtikuuta 2015 kerrottiin, että Venäjän ilmavoimat ovat vastaanottaneet ensimmäisen uuden Il-76MD-90A-mallisen koneen Ulyanoskin Aviastar-SP-tuotantolaitokselta. Luovutettu kone on ensimmäinen 2012 tilatusta 39 koneen sarjasta. [lähde? ]
Koneesta on kehitetty lukuisia erilaisia erikoisversioita: Ilmatankkaukseen, vesipommittajaksi, Mainstay AEW&C (vrt. AWACS), arktisten alueiden tukikone ja monia yksittäisiä kapean sektorin erikoistehtäväkoneita. [lähde? ]