stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wienerwald

| Wienerwald> Mons Cetius |
| --- | --- |
 Wienerwald lähellä Breitenfurtia
Maantiede
 Itä-Alppien osat; Wienerwald on tässä alue nro 24.
Sijainti:  Ala-Itävalta ja Wien, Itävalta
Päävuoristo:  Alpit
Vuoriston pituus:  45 km
Vuoriston leveys:  20–30 km
Koordinaatit:  48°10′N, 16°00′E
Korkein kohta
Nimi:  Schöpfl
Korkeus meren-pinnan tasosta:  893 m
Koordinaatit:  48°05′14″N, 15°54′43″E
Geologia
Kivilaji:  hiekkakivi, kalkkikivi
Wienerwald (lat. Mons Cetius) on metsäinen vuoristo­alue Ala-Itävallan ja Wienin alueella Itävallassa. Se on noin 45 kilometriä pitkä ja 20-30 kilometriä leveä ja muodostaa koillisen osan Pohjoisia Kalkki­alppeja. Tämä hyvin metsäinen alue on wieniläisten suosima virkistys­alue.
Sijainti

Wienerwaldia rajoittavat Tonava ja sen sivujoet Triesting, Gölsen ja Traisen. Se sijaitsee pääasiassa Ala-Itävallan kahden hallintoalueen, Mostviertelin ja Industrieviertelin rajamailla, mutta ulottuu myös Wienin kaupungin alueelle. Sijaintinsa vuoksi se on Wienin ja sen tiheään asutun lähiseudun asukkaiden suosima ulkoilualue.
Maantiede

Wienerwaldin korkein kohta on Schöpfl, joka on 893 metriä meren­pinnan yläpuolella. Siellä sijaitsee Leopold Figlin mukaan nimetty observatorio. Huomattavia jokia Wiener­waldin alueella ovat Wien, Schwechat ja Triesting. Wiener­waldin koillis­kärjessä sijaitseva Leopoldsberg Tonavan varressa on samalla Alppien itäisin kohta.
Vaikka Wienerwald on suojeltu Unescon biosfäärialueena, nykyisin sitä uhkaa Wienin kaupunkirakenteen hajoaminen ja kaupunkiasutuksen leviäminen alueelle. Jo 1800-luvulla Wienin kaupunki perusti sinne kaksi laajaa puistoa, Lainzer Tiergartenin ja Schwarzenbergparkin. Lainzer Tiergartenissa saattaa nähdä monia metsän eläimiä kuten villisikoja. Lähellä Purkersdorfia noin 20 kilometriä Wienistä länteen on Sandsteinin luonnonsuojelualue.. Alueella on myös useita luolia, joista tunnetuimpia on Drei­därrischen­höhle ("Kolmen mielipuolen luola").
Laajojen metsien lisäksi Wienerwaldin alueella on myös useita pikku­kaupunkeja, ja alueella harjoitetaan viininviljelyä.
Geologia ja kasvillisuus

Wienerwaldin vuoret muodostavat siirtymävyöhykkeen Itä-Alppien ja Karpaattien välille, jotka Tonava ja eräät Wienin lähellä olevat tektoniset linjat erottavat toisistaan. Wienerwaldin pohjoisosa kuuluu Alppien hiekkakivivyöhykkeeseen, etelä­osa Pohjoisiin Kalkki­alppeihin. Idässä vuoriston laita on samalla terminen raja, joka geologisesti rajoittaa Wienin allasta.
Wienerwaldin pohjois­osien metsissä kasvaa kaikkialla pyökkejä, tammia ja valkopyökkiä, kun taas sen eteläosa on pää­asiassa havumetsää, jossa kasvaa enimmäkseen mäntyjä ja pihtoja. Siellä sijaitsee myös Förhenbergen ("Mäntyvuorten") luonnonpuisto.
Historia

Wienerwaldissa on toden­näköisesti ollut asutusta 700-luvulta lähtien. Avaarien vaikutuksesta sinne asettui kansain­vaellus­ajan jälkeen slaavilaista väestöä, mikä mahdollisesti on vaikuttanut kylien nimiin kuten Döbling, Liesing ja Gablitz. Myöhemmin Wiener­wald oli ruhtinaiden metsästys­maata, mutta 1500-luvulta lähtien siellä harjoitettiin metsänhoitoa. Vuodesta 1848 lähtien teollisuuden kehitys johti kasvavaan muutto­liikkeeseen alueelle. Vuonna 1870 esitettiin suunnitelma, jonka mukaan suurin osa metsästä olisi kaadettava, mutta se sai osakseen laajaa vastustusta, jossa Josef Schöffel oli yksi merkittävimmistä vaikuttajista.
Vuonna 1987 Wienin, Ala-Itävallan ja Burgenlandin osavaltioiden kuvernöörit alle­kirjoittivat Wienerwald-julistusen alueen luonnon suojelemiseksi.
Elokuvanäyttelijä Hedy Lamarrin tuhka haudattiin hänen pyynnöstään Wienerwaldiin.
Kulttuurisia viittauksia

Maailmankuuluksi Wienerwaldin on tehnyt varsinkin Johann Strauss nuoremman valssi Wienerwaldin tarinoita (Geschichten aus dem Wienerwald), samoin eräs Ödön von Horváthin näytelmä ja sen useat elokuva­sovitukset.
Wienerwaldin maisemien on myös väitetty innoittaneen Ludwig van Beethovenia hänen säveltäessään kuudennen sinfoniansa eli Pastoraalisinfonian, jota toisinaan on nimitetty myös Wienerwald-sinfoniaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Itävallan luonnonsuojelualueet (Arkistoitu – Internet Archive)
360°x180° panoramamakuva Wienerwaldista (QuickTime tarvitaan) (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Saksankielisiä sivuja

Wienerwalfin biosfääripuisto
Föhrenbergen luonnonpuisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Sparbachin luonnonpuisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Sandstein-Wienerwaldin luonnonpuisto
Network Wienerwald (Arkistoitu – Internet Archive)
Pappelstraße Wienin 14. kaupungin­osassa Penzingissä muodostaa rajan asuntoalueen ja Wienerwaldin metsien välillä.
Kosterneuburgin luostarin kirkko Wienerwaldissa
Sukellustaulukot

BSAC Nitrox sukellustaulukoita
Sukellustaulukot ovat lääketieteellisin keinoin laadittuja sukellusohjeita. Niihin on merkitty valmiiksi etukäteen lasketut suurimmat sukellusajat syvyyksissä 0–51 metriin sekä vaadittavat turvapysähdykset.
Kun ihminen tai yleensä lämminverinen olento hengittää ilmaa paineessa, ilman sisältämä happi palaa hiilidioksidiksi ja typpi imeytyy vereen. Määrätyn rajan jälkeen typpeä imeytyy liikaa: jos silloin paine alenee eli sukeltaja nousee liian nopeasti pintaan, vereen imeytynyt typpi alkaa kuohua muodostaen kuplia, jotka voivat tukkia hiussuonia ja hermosolmukkeita aiheuttaen mm. sisäisiä verenvuotoja sekä halvauskohtauksia.
Tätä tilaa kutsutaan sukeltajantaudiksi.
Sukeltajantaudin voi estää oikealla menettelytavalla; sukellus suunnitellaan huolellisesti: kun tiedetään suurin haluttu syvyys, se etsitään sukellustaulukosta ja samalla nähdään mikä on suurin sallittu alttiinaoloaika eli aika suurimmassa syvyydessä ennen nousuun lähtöä. Juuri pinnasta lähdettäessä asetetaan sukeltajankellon aikarenkaan merkki - oman tottumuksen mukaan - osoittamaan joko lähtö- tai paluuaikaa. Kun alttiinaoloaika lähestyy täyttymistään, aloitetaan nousu vauhdilla enintään 10 metriä/minuutti. Lisäksi jos sukellus on ollut yli 10 metrin syvyyteen tehdään 3 metrin syvyydessä viiden minuutin turvapysähdys. Syvemmillä sukelluksilla on omat tarkkaan lasketut turvapysähdyksensä.
Kohtuullisen hyvä nyrkkisääntö on "Ei yli 50" -sääntö: sen mukaan sukellusaika ja syvyys eivät saa ylittää lukua 50 eli 10 metriä - 40 minuuttia, 15 metriä - 35 minuuttia, j.n.e. Tämä laskutapa matalissa syvyyksissä jopa alittaa sukellustaulukkojen ajat ja on siis kohtuullisen turvallinen.
Sukellustaulukoina käytettiin aiemmin Yhdysvaltain laivaston kehittämiä US Navy -taulukoita, mutta ne aiheuttivat välillisesti liikaa ongelmia, koska ne oli kehitetty käyttäen koehenkilöinä huippukuntoisia miehiä. Siksi taulukot uusittiin noin vuonna 1985, ja niitä on tarkastettu pari kertaa sen jälkeen.
Sukellustietokoneen suosion kasvaessa taulukot ovat tahtoneet jäädä taka-alalle, joskin on havaittu että sukeltajantaudit ovat lisääntyneet samassa suhteessa.lähde?
Aiheesta muualla

Nousutaulukot 2000 (Arkistoitu – Internet Archive) pdf
Sukkinyylikoentsyymi-A

| Sukkinyylikoentsyymi-A |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  604-98-8
PubChem CID:  92133
SMILES:  CC(C)(COP(=O)(O)OP(=O)(O)OCC1C(C(C(O1)N2C=NC3=C2N=CN=C3N)O)OP(=O)(O)O)C(C(=O)NCCC(=O)NCCSC(=O)CCC(=O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C25H40N7O19P3S
Moolimassa:  867,62 g/mol
Sukkinyylikoentsyymi-A (C25H40N7O19P3S) on koentsyymi-A:n ja meripihkahapon johdannainen. Yhdiste on tärkeä välituote ja koentsyymi useissa biologisesti merkittävissä aineenvaihduntareaktioissa muun muassa sitruunahappokierrossa ja aminohappojen ja rasvahappojen hajottamis- ja synteesireaktioissa.
Sukkinyylikoentsyymi-A:n biokemiallinen merkitys

Sitruunahappokierrossa sukkinyylikoentsyymi-A:ta muodostuu alfaketoglutaarihaposta, joka liitetään koentsyymi-A:han ketoglutaraatti­dehydrogenaasi­kompleksinn katalysoimana. Sukkinyylikoentsyymi-A on energiasisällöltään suuri molekyyli ja sen sisältämän tioesterisidoksen hydrolysoitumisessa vapautuu energiaa 33,5 kJ/mol. Sitruunahappokierron seuraavassa vaiheessa tapahtuu yhdisteen tioesteri­sidoksen hydrolyysi ja samanaikaisesti sukkinyyli­koentsyymi-A fosforyloi GDP-molekyylin tai eräillä kasveilla ja bakteereilla ADP-molekyylin muodostaen GTP:tä tai ATP:tä. Tämä reaktio on tyypiltään substraattitason fosforylaatio. Molempia reaktioita katalysoiva entsyymi on sukkinyylikoentsyymi-A-syntetaasi eli sukkinaatti­tiokinaasi. Nukleosidi­trifosfaatin lisäksi reaktiossa muodostuu koentsyymi-A:ta ja meripihkahappoa.
Sukkinyylikoentsyymi-A on välituote eräiden parittomia määriä hiiliatomeja sisältävien rasvahappojen ja isoleusiinin, metioniinin ja valiinin anabolisissa aineenvaihdunta­reaktioissa. Näistä karboksyylihapoista muodostuu eliöissä propionyylikoentsyymi-A:ta ja edelleen metyyli­malonyyli­koentsyymi-A:ta. Metyylimalonyyli­koentsyymi-A toisiintuu sukkinyyli­koentsyymi-A:ksi metyyli­malonyyli­koentsyymi-A-mutaasin katalysoimana. Tämä entsyymi vaatii koentsyymikseen B12-vitamiinin.
Sukkinyylikoentsyymi-A osallistuu eliöissä muun muassa hemiryhmän keskeisen rakenneyksikön porfyriinirenkaan biosynteesiin. Porfyriinisynteesin ensimmäisessä vaiheessa sukkinyyli­koentsyymi-A kondensoituu amino­levulinaatti­syntaasin katalysoimana glysiinin kanssa muodostaen aminolevuliinihappoa.
Ryūichi Sugiyama

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 4. heinäkuuta 1941
Syntymäpaikka: Shizuoka, Japani
Pelipaikka: Hyökkääjä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1966-1973 | Mitsubishi Motors |  |
Maajoukkue
| 1961-1971 | Japani | 56 (15) |
| Mitalit> Maa:  Japani. Olympialaiset .Miesten jalkapallo | Mitalit> Maa:  Japani. Olympialaiset .Miesten jalkapallo | Mitalit> Maa:  Japani. Olympialaiset .Miesten jalkapallo | Maa:  Japani> .Miesten jalkapallo |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | México 1968 | joukkuekilpailu |  |
Ryūichi Sugiyama (jap. 杉山 隆一; s. 4. heinäkuuta 1941 Shizuoka, Japani) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Sugiyama edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1961-1971. Hän osallistui muun muassa vuosien 1964 ja 1968 olympialaisiin, joista jälkimmäisissä Japani saavutti pronssia.
Tilastot

| Japanin maajoukkueessa> Vuodet | Japanin maajoukkueessa> ottelut | Japanin maajoukkueessa> maalit |
| --- | --- | --- |
| 1961 | 3 | 0 |
| 1962 | 6 | 0 |
| 1963 | 5 | 1 |
| 1964 | 2 | 1 |
| 1965 | 4 | 3 |
| 1966 | 6 | 2 |
| 1967 | 5 | 4 |
| 1968 | 4 | 1 |
| 1969 | 4 | 0 |
| 1970 | 11 | 1 |
| 1971 | 6 | 2 |
| Yhteensä | 56 | 15 |
Aiheesta muualla

National Football Teams
Japan National Football Team Database
Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1964
1 Hosaka |
2 Katayama |
3 M. Miyamoto |
4 Hiraki |
5 Yamaguchi |
6 Suzuki |
7 Kami |
8 Kamata |
9 Tomizawa |
10 Ogi |
11 Mori |
12 Kawabuchi |
13 Yaegashi |
14 Watanabe |
15 Kamamoto |
16 T. Miyamoto |
17 Tsugitani |
18 Sugiyama |
21 Yokoyama |
Valmentaja Naganuma
Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1968
1 Yokoyama |
2 Katayama |
3 M. Miyamoto |
4 Yamaguchi |
5 Kamata |
6 Suzuki |
7 Tomizawa |
8 Mori |
9 Ogi |
10 Yuguchi |
11 Yaegashi |
12 T. Miyamoto |
13 Watanabe |
14 Kuwahara |
15 Kamamoto |
16 Matsumoto |
17 Sugiyama |
18 Hamazaki |
Valmentaja Naganuma
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Japani 
Tieteilijät:  CiNii
Suinulan rautatieasema

Suinulan rautatieasema (lyh. Sui) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Tampere–Haapamäki-radalla Kangasalan Suinulan kylässä.
Asema avattiin alun perin pysäkkinä vuonna 1883, ja se on yksi rataosan alkuperäisiä liikennepaikkoja. Pysäkkirakennus valmistui samana vuonna, ja sitä laajennettiin vuonna 1907. Asemaksi pysäkki kuitenkin korotettiin jo vuonna 1888, ja sen jälkeen asemapäällikkönä toimi muun muassa Gustaf von Numers.
Henkilöliikenne Suinulassa lopetettiin toukokuussa 1990, samanaikaisesti Ruutanan ja Siitaman pysähdysten kanssa. Tavaraliikennettä asemalla oli vuoteen 1993 asti, ja itse liikennepaikka lakkautettiin vuonna 2001 kun Havisevaan parin kilometrin päähän valmistui uusi raiteenvaihtopaikka. Aseman ratapiha on purettu, ja asemarakennus sekä sen piha-alue on yksityisomistuksessa.
Aiheesta muualla

vaunut.org: Kuvia Suinulasta
Oikeus antoi luvan sulkea suositun alikulun – koululaisten suorin reitti kulkee nyt hengenvaarallisesti junaradan ylitse, mikä kauhistuttaa kyläläisiä Yle, 2020
Sulfataasit

Sulfataasit ovat hydrolaaseihin kuuluvia entsyymejä. Ne katalysoivat sulfaattiesterien, sulfonaattiesterien ja sulfamaattien hydrolyysiä alkoholeiksi tai amiineiksi ja sulfaatti-ioneiksi. Ryhmän entsyymien EC-numero on muotoa EC 3.1.6.x. Sulfataaseja esiintyy niin esi- kuin aitotumaisissakin eliöissä ja ne säätelevät useiden biologisesti tärkeiden prosessien toimintaa.
Sulfataasien substraattikirjo on laaja ja  substraatteja ovat niin aromaattiset kuin alifaattisetkin sulfaatit, sulfonaatit tai sulfamaatit. Tärkeän ryhmän muodostavat hiilihydraattisulfaatteja esimerkiksi glykosaminoglykaaneja hydrolysoivat entsyymit. Eri substraatteja katalysoivien ja eri eliöluokissa esiintyvien entsyymien rakenteessa ja toiminnassa on huomattavia yhtenäisyyksiä. Niitä on jopa niin paljon, että kaikkien sulfataasien alkuperän katsotaan olevan yhteinen. Tärkeä yhteneväisyys on muun muassa aktiivisen kohden formyyliglysiiniaminohappo, joka osallistuu hydrolyysimekanismiin. Tämä formyyliglysiiniaminohappo muodostuu sulfataaseihin translaation jälkeen kysteiiniaminohaposta.
Suippopyrstöiibis

| Suippopyrstöiibis |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Iibikset Threskiornithidae
Suku::  Cercibis
Laji::  oxycerca
Kaksiosainen nimi
 Cercibis oxycerca  (Spix, 1825) 
Katso myös
   Suippopyrstöiibis Wikispeciesissä   Suippopyrstöiibis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suippopyrstöiibis (Cercibis oxycerca) on iibiksiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Suippopyrstöiibis voi kasvaa 71–86 cm pitkäksi. Lajin nokka on erittäin pitkä, hieman alaspäinkaartuva ja väriltään vaaleanpunainen. Höyhenpuku on kauttaaltaan musta ja siinä on vihreä tai violetti kiilto. Silmienympärykset ovat punaiset. Suippopyrstöiibiksen pyrstö on pitkä.
Levinneisyys ja elintavat

Suippopyrstöiibiksen lvevinneisyysalue on kaksiosainen. Sitä tavataan Venezuelasta ja Kolumbiasta sekä Guyanasta ja Brasilian koillisosaan. Lajin elinympäristöä ovat savannit ja kosteat ruohomaat useimmiten vesialueiden läheisyydessä. Lintu riikkuu yksin, pareittain tai pieninä perheryhminä. Suippopyrstöiibiksen ravintoa ovat selkärangattomat eläimet. Pesimäkausi kestää elokuulta helmikuulle.
Suikujärvi

| Suikujärvi Шуезеро, Šujezero |
| --- | --- |
 Suikujärven taloja.
 Suikujärvi
 Koordinaatit: 64°26′52″N, 33°57′27″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Belomorskin piiri
Kunta:  Sosnavitsa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  21
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suikujärvi (ven. Шу́езеро, Šujezero, karjalaksi Šuigärvi) on kylä ja entinen volosti Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Sosnavitsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee samannimisen järven länsirannalla 34 kilometriä Sosnavitsasta länteen. Vuonna 2013 kylässä oli 21 asukasta.
Historia

Novgorodin Lappiin kulunut Suikujärven Pyhän Eliaan pogosta mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun lopun verokirjoissa. Sen vanhimpia kyliä olivat Kevättämäjärvi, Koivuniemi, Lehto, Maasjärvi ja Tunkua. Vuonna 1619 pogostalle vihittiin uusi Solovetskin luostarin varoilla rakennettu puukirkko, joka säilyi 1900-luvulle saakka. Seudun asukkaat olivat karjalaisia, joiden joukossa oli paljon vanhauskoisia. He harjoittivat pelto- ja kaskiviljelyä, karjanhoitoa, kalastusta ja metsästystä sekä valmistivat rautaa suo- ja järvimalmista. Myöhemmin alettiin käydä ansiotöissä Sorokan sahoilla, Sorokanlahden ja Muurmanninrannan kala-apajilla, Pietarissa ja Suomessa. Vuonna 1889 Suikujärvelle perustettiin seurakuntakoulu, joka vuonna 1898 muutettiin valtionkouluksi.
1900-luvun alussa Suikujärvi muodosti Arkangelin läänin Kemin kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan, joka jakautui Suikujärven ja Nuottavaaran kyläkuntiin. Se rajoittui lännessä Kemin kihlakunnan Tunkuan, pohjoisessa Voijärven ja idässä Suijun, Sorokan ja Lapinon volosteihin sekä etelässä Aunuksen läänin Poventsan kihlakunnan Paatenen volostiin. Vuonna 1905 Suikujärven volostissa oli 32 kylää, joissa oli lähes 1 800 asukasta. Suikujärven kyläkuntaan kuuluivat kirkonkylän lisäksi Kevättämäjärven, Kippajärven (ven. Kippozero), Lehdon, Pohjoispään (Severnokonetskaja) ja Säkäjärven (Šagozero) kylät sekä Borissanvaaran (Borisvaraka), Heinävaaran (Sennaja Varaka), Lehtorannan (Lehtabereg), Naukuvaaran (Neugovaraka), Riihivaaran (Rigovaraka), Sarinvaaran (Šarovarakka) ja Torovaaran (Torovaraka) uudiskylät. Suikujärvi koostui kahdesta osasta, kirkonkylästä (ven. Letnekonetskoje) ja Pohjoispäästä. Kunnanhallinto sijaitsi kirkonkylässä, minkä johdosta volostia kutsuttiin venäjäksi usein nimellä Letnekonetskaja volost. Vuonna 1905 Suikujärven kirkonkylässä ja Pohjoispäässä oli yhteensä 56 taloa ja 279 asukasta.
Suikujärven volosti lakkautettiin vuonna 1927 ja sen alue liitettiin Tunkuan piiriin. Suikujärven kirkonkylä ja Pohjoispää kuuluivat pitkään Lehdon kyläneuvostoon. Vuonna 1933 niissä oli yhteensä 306 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia. Vuoden 1960 asutusluettelossa Pohjoispäätä ei enää mainita.
Nykypäivä

Suuri osa Suikujärven alueen kylistä lakkautettiin ”perspektiivittöminä” 1960-luvulla. Nykyisin asutusta ovat vain Kesäjärvellä, Lehdossa, Sosnavitsassa sekä Pušnoissa, joka perustettiin vuonna 1958 lakkautettujen kylien asukkaita varten.
Suikujärvelle johtaa maapohjainen tie Pušnoista. Siellä toimii kalanviljelylaitos. Kylällä on historiallisen asutuksen status. Sen rakennusmuistomerkkeihin kuuluu kaksi 1800-luvulla pystytettyä aittaa. Matkailupalveluja tarjoaa 70-paikkainen lomakylä. Vuonna 2006 kylään rakennettiin uusi Profeetta Eliaan kirkko.
Sukasuut

| Sukasuut |
| --- | --- |
 Sukasuu (Gonostoma denudatum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Sukasuukalat Stomiiformes
Heimo::  Sukasuut Gonostomatidae  Gill, 1893
Suvut
 Bonapartia  Cyclothone  Gonostoma  Margrethia  Sigmops 
Katso myös
   Sukasuut Wikispeciesissä   Sukasuut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sukasuut (Gonostomatidae) on sukasuukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä kaikista lämpimistä ja lauhkeista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat sukasuiden heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu mioseenikaudelle. Nykyään sukuun luetaan kuuluvaksi lähteestä riippuen 5–8 sukua ja 23–31 lajia. Lajeja ovat muun muassa sukasuu (Gonostoma denudatum) ja huntusukasuu (Cyclothone microdon). Ruumiinrakenteeltaan sukasuulajit ovat pitkänomaisia. Kooltaan heimon kalat ovat 2–36 cm pitkiä. Tyypillisiä piirteitä ovat suuri suu, pienet tai keskikokoiset silmät, lyhyt ja selän keskivaiheilla sijaitsevat selkäevä ja pitkä peräevä. Eräillä sukasuilla on myös rasvaevä. Ruumiissa on valoa tuottavia elimiä. Toisin kuin eräillä muilla bioluminoivilla kaloilla, sukasuiden valo ei ole bakteerien tuottamaa, vaan ne tuottavat bioluminesenssin itse. Väriltään sukasuulajit ovat useimmiten mustia tai tummanruskeita. Monilla lajeilla koiraat ja naaraat ovat erinäköisiä ja osa on hermafrodiitteja.
Levinneisyys ja elintavat

Sukasuulajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät tyypillisesti 300–3 000 metrin syvyydessä. Sukasuut ovat yksilöluvultaan maailman runsaimpia selkärankaisia. Cyclothone-sukuun arvioidaan kuuluvan jopa tuhat biljoonaa (miljoona miljardia) yksilöä. Sukasuiden ravintoa ovat muut kalat, äyriäiset, salpat ja mustekalat.
Subterranean Jungle

| Subterranean Jungle Ramones |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : lokakuu, 1982
 Julkaistu: huhtikuu, 1983
 Tuottaja(t): Ritchie Cordell, Glen Kolotkin
 Tyylilaji: Punk rock
 Kesto: 33.21
 Levy-yhtiö: Sire Records
Ramonesin muut julkaisut
| Pleasant Dreams 1981 | Subterranean Jungle 1983 | Too Tough to Die 1984 |
Subterranean Jungle on yhdysvaltalaisen punk-yhtye Ramonesin huhtikuussa 1983 julkaistu seitsemäs studioalbumi. Albumi äänitettiin Long Islandilla sijaitsevassa Kingdom Sound -studiossa lokakuussa 1982. Rumpali Marky Ramone erotettiin yhtyeestä kesken albumin äänitysten. Albumin viimeisen kappaleen, "Everytime I Eat Vegetables It Makes Me Think Of You", soitti Johnny Thundersin yhtyeen rumpali Billy Rogers. Albumin tunnetuin kappale on Psycho Therapy.
Kappale "Time Bomb" on ensimmäinen jossa Dee Dee Ramone laulaa. Kappaleesta "Outsider" on tehnyt cover-version punk-yhtye Green Day. Se julkaistiin vuonna 2003 Ramones-tribuuttialbumilla We’re a Happy Family - A Tribute to Ramones. Heavy metal -yhtye Skid Row versioi kappaleen "Psycho Therapy" albumilleen B-Side Ourselves.
Kappalelista

Little Bit O' Soul – 2.43 (Carter, Lewis)
I Need Your Love – 3.03 (Bobby Dee Waxman)
Outsider – 2.10 (Dee Dee Ramone)
What’d Ya Do? – 2.24 (Joey Ramone)
Highest Trails Above – 2.09 (Dee Dee Ramone)
Somebody Like Me – 2.34 (Dee Dee Ramone)
Psycho Therapy – 2.35 (Dee Dee Ramone, Johnny Ramone)
Time Has Come Today – 4.25 (Willie ja Joseph Chambers)
My-My Kind Of A Girl – 3.31 (Joey Ramone)
In The Park – 2.34 (Dee Dee Ramone)
Time Bomb – 2.09 (Dee Dee Ramone)
Everytime I Eat Vegetables It Makes Me Think Of You – 3.04 (Joey Ramone)
Kappalelista > Elokuussa 2002 julkaistun remasteroidun albumin bonusraidat

Indian Giver (alkuperäinen miksaus) – 2.45 (Bobby Bloom, Ritchie Cordell, Bo Gentry)
New Girl in Town – 3.33
No One to Blame (demo) – 2.24
Roots of Hatred (demo) – 3.36
Bumming Along (demo) – 2.20
Unhappy Girl (demo) – 2.20
My-My Kind of Girl (akustinen demo) – 3.10 (Joey Ramone)
Muusikot

Joey Ramone - laulu
Johnny Ramone - kitara
Dee Dee Ramone - basso
Marky Ramone - rummut
White Pass and Yukon Route

White Pass and Yukon Route (AAR-lyhenne: WPY) on rautatieyhtiö, joka liikennöi Yhdysvaltain Alaskan osavaltiossa sekä Kanadan Brittiläisen Kolumbian provinssissa ja Yukonin territoriossa. Yhtiö liikennöi kapearaiteisella rautatiellä, jonka päätepisteet ovat Skagway Alaskassa ja Whitehorse Yukonissa. Sen emoyhtiö on Pacific and Arctic Railway and Navigation Company.