stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuropsykologia
Neuropsykologinen kuntoutus

Neuropsykologinen kuntoutus on suunnattu kehityksellisistä häiriöistä tai oppimisvaikeuksista , neurologisten sairauksien tai vammojen neuropsykologista oireista tai jostain muusta aivojen toimintaan vaikuttavasta häiriötilasta kärsiville. Neuropsykologinen kuntoutus suunnitellaan yksilön oirekuvan perusteella juuri hänen tarpeitaan ajatellen, ja se voi kestää lyhyestä ohjauksesta useisiin vuosiin.
Neuropsykologisessa kuntoutuksessa kerrotaan, mistä potilaan oireet johtuvat sekä opastetaan sopeuttamaan elämä oireiden asettamiin rajoitteisiin. Kuntoutuksella voidaan myös pyrkiä potilaan kognitiivisten ja käyttäytymismuutosten tai -poikkeavuuksien lievittämiseen ja korjaamiseen sekä toimintakyvyn parantamiseen opettamalla potilaalle uusia toimintatapoja. Neuropsykologisen kuntoutuksen tavoitteena voi olla omaehtoisen selviytymisen parantaminen tai mahdollisesti menetetyn työkyvyn palauttaminen.
Neuropsykologinen kuntoutus > Lasten neuropsykologinen kuntoutus

Lasten neuropsykologinen kuntoutus on neuropsykologin antamaa hoitoa, jota käytetään lähinnä oppimisvaikeuksien lieventämiseen. Oppimisvaikeudet voivat ilmetä oppimisen eri osa-alueilla, kuten tarkkaavuudessa, toiminnanohjauksessa, muistissa, hahmottamisessa, kielellisissä taidoissa, lukutaidoissa tai matematiikassa. Hienomotoristen toimintojen kehittäminen voi sisältyä kuntoutukseen, mutta varsinaisesta motorisesta kuntoutuksesta ei ole kysymys. Kuntoutuksessa on oleellista myös psyykkisen puolen tukeminen, kuten itsetunnon ja myönteisen minäkuvan vahvistaminen. Kuntoutus perustuu huolelliseen neuropsykologiseen tutkimukseen, jossa arvioidaan lapsen vahvuudet ja pulmat eri osa-alueilla sekä kuntoutuksen tarve. Kuntoutuksen tavoitteet asetetaan toisaalta tutkimustulosten perusteella, toisaalta yhteistyössä perheen ja usein myös päiväkodin tai koulun kanssa. Kuntoutusmenetelminä käytetään muun muassa keskustelua, erilaisia pöytätason harjoitteita, tietokoneohjelmia ja pelejä. Kuntoutus tapahtuu yleensä kerran viikossa tapahtuvilla yksilökäynneillä ja kuntoutusjakso voi kestää ongelmien vaikeusasteesta riippuen puolesta vuodesta kolmeen vuoteen. Kuntoutusta antavien (yksityisten) neuropsykologien määrä on Suomessa suhteellisen vähäinen, joten ongelmana on yleensä kuntouttajan löytäminen.
Kirjallisuutta

Ahonen ym.: Aivot ja oppiminen – Kliinistä lastenneuropsykologiaa. Atena Kustannus, 1997. ISBN 951-796-052-2.
Huttunen, M.: Neuropsykiatria. Helsinki: Duodecim, 1993.
Kerola K., Kujanpää S., Timonen T.: Autismikuntoutus. PS-kustannus, 2000. ISBN 952-451-014-6.
Paavilainen, P.: Toimivat aivot: kognitiivisen neurotieteen perusteita. Edita, 2016. ISBN 978-951-37-6860-7.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neuropsykologia Wikimedia Commonsissa
Päivi Niemi

| Päivi Niemi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. heinäkuuta 1950 Tampere (ikä 74)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kasvatuspsykologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Turun yliopisto (VTK 1975, VTL 1979, PsT 1988)
Instituutti:  Turun yliopisto
Tutkimusalue:  Kasvatus- ja kehityspsykologia, psykosomatiikka ja terveyspsykologia, kognitiivinen psykoterapia
Päivi Mirja-Liisa Niemi (o.s. Arola; synt. 6. heinäkuuta 1950 Tampere) on suomalainen Turun yliopiston kasvatuspsykologian professori emerita (2004–2014) sekä kognitiivisesti suuntautunut kouluttajapsykoterapeutti ja työnohjaaja (1988–).
Niemi kirjoitti ylioppilaaksi Pirkanmaan yhteiskoulusta vuonna 1969. Hän valmistui Turun yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi vuonna 1975, lisensiaatiksi 1979, ja psykologian tohtoriksi 1988. Niemen englanninkielisen väitöskirjan aiheena oli Adolescents and the family : images and experiences of family life in Finland. Hän on ollut Helsingin yliopiston käyttäytymistieteellisen tiedekunnan kasvatuspsykologian dosentti vuodesta 1997 lähtien eläkkeelle jäämiseensä asti.
Aiheesta muualla

Turun yliopiston tiedote 2.9.2003. Professorinimitys[vanhentunut linkki] (utu.fi)
Päivi Niemi[vanhentunut linkki] (utu.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Jalkapallon suomenmestaruuskilpailut 1916

| SM-kilpailun kausi 1916 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  10
Mestari:  Kronohagens IF
Toinen sija:  Åbo IFK
Ottelut:  10
  ← 1915 :  1917 → 
Vuonna 1916 Suomen jalkapallomestaruuden voitti Kronohagens IF. Mestaruus oli joukkueen kolmas peräkkäinen. Kilpailuihin ottivat osaa VBJS, Reipas ja Ponteva Viipurista, Åbo IFK, ja Riento Turusta sekä HIFK, HJK, KIF, Veikot ja Kaleva Helsingistä. Toisessa välieräottelussa WBJS protestoi erotuomarin tuomioita ja tämä ajoi useita viipurilaispelaajia kentältä. ÅIFK teki peräti kuusi maalia rangaistuspotkuista. Epäurheilijamaisen käytöksen takia VBJS:n joukkue julistettiin kilpailukelvottomaksi pelikaudeksi 1917.
Alkuerät

| Pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Kenttä | Yleisömäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 17.9. | Helsingin Jalkapalloklubi  | 12–0 | Helsingin Kaleva | Töölön Pallokenttä |  |
| 24.9. | Viipurin Bandy & Jalkapalloseura  | 5–1 (2-0) | Viipurin Ponteva |  |  |
Puolivälierät

| Pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Kenttä | Yleisömäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 23.9. | Helsingin IFK  | 4–3 (4-1) | Helsingin Veikot | Töölön Pallokenttä |  |
| 24.9. | Kronohagens IF  | 3–1 (3-1) | Helsingin Jalkapalloklubi | Töölön Pallokenttä | 1 000 |
| 24.9. | Åbo IFK | 3–1 (1-1) | Turun Riento |  |  |
| 1.10. | Viipurin Bandy & Jalkapalloseura  | 5–2 ja.  (2-2;2-0) | Viipurin Reipas |  |  |
Välierä

| Pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Kenttä | Yleisömäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1.10. | Kronohagens IF  | 3–1 (2-0) | Helsingin IFK | Töölön Pallokenttä | noin 800 |
| 8.10. | Åbo IFK | 4–4 (2-2) | Viipurin Bandy & Jalkapalloseura | Töölön Pallokenttä | ainakin 500 |
Uusintaottelu
| 15.10. | Åbo IFK | 12–1 (2-1) | Viipurin Bandy & Jalkapalloseura | Töölön Pallokenttä | noin 400 |
Loppuottelu

| Pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Kenttä | Yleisömäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 29.10. | Åbo IFK | 2–3 (0-1) | Kronohagens IF | Turun Urheilupuisto | 800 |
Estonian uppoaminen
Tapahtumien kulku > Ennen matkaa

Viimeisenä päivänään Tallinnassa Viron merenkulkuhallitus oli käyttänyt Estoniaa tarkastajiensa koulutusohjelmassa. Tarkastajaharjoittelijat suorittivat Ruotsin merenkulkulaitoksen tarkastajien valvonnassa alukselle perusteellisen satamatarkastuksen. Tarkastuksessa ei havaittu vakavia epäkohtia, jotka olisivat vaatineet välittömiä toimenpiteitä. Keulavisiirin kumitiivisteiden todettiin kuitenkin olevan kulumisen vuoksi uusimisen tarpeessa. Eräät autokannen vesitiiviit luukut olivat myös auki, ja tarkastuksessa pääteltiin, että ainakin yhtä niistä oli yleensä pidetty auki.
Estonian miehistöllä oli onnettomuuspäivänä käynnissä kahden viikon työjaksonsa 13. eli toiseksi viimeinen päivä.
Vuonna 2004 paljastettiin, että laivalla oli kuljetettu ennen onnettomuutta aseita. Viron parlamentti on myöntänyt virallisesti Estonian asekuljetukset.
Tapahtumien kulku > Matkan alku

M/S Estonia lähti Tallinnan satamasta 27. syyskuuta 1994 kello 19.15 aikataulun mukaiselle vuorolleen kohti Tukholmaa, virallisen onnettomuustutkintaraportin mukaan 15 minuuttia myöhässä. Sen oli määrä saapua Tukholmaan aamulla kello 9.30. Tuulivaroituksia oli otettu Estonialla vastaan iltapäivällä useilta eri tahoilta.
Alus oli täyteen lastattu ja sillä oli epätasainen painojakauma, joten sen vasemmanpuoleisiin painolastitankkeihin oli otettu vettä aluksen oikaisemiseksi. Kansainvälinen tutkintakomissio päätteli Estonian olleen ainakin osittain väärällä tavalla lastattu, mutta tällä ei kuitenkaan ollut onnettomuuteen ainakaan välitöntä vaikutusta. Joidenkin todistajakertomusten mukaan kaikkea lastia ei olisi varmistettu kunnolla, sillä vain osa perävaunuista olisi kiinnitetty ja rekat ja muut autot olisi pysäköity ainoastaan omilla jarruillaan ja pyöräkiiloin. Tämän kuitenkin onnettomuudesta selvinneet miehistön jäsenet kiistävät. Yleinen käytäntö autolautoilla hankalissa sääolosuhteissa on, että kaikki autokannella olevat ajoneuvot sidotaan kanteen kiinni niiden mahdollisesta liikkumisesta aiheutuvan aluksen kallistumisen ja kaatumisriskin, sekä myös ajoneuvojen vaurioitumisen estämiseksi. lähde?
Heti satamasta päästyään alus oli siirtynyt täyteen nopeuteen kaikkien neljän pääkoneen voimin. Tämä konekäsky pysyi samana onnettomuuteen asti. Alkuillasta tuulen nopeus oli noin 8–10 metriä sekunnissa. Osmussaaren majakan ohittaessaan alus oli suunnilleen aikataulussa. Nopeus oli noin 19 solmua (35 km/h). Tämän jälkeen olosuhteet huononivat nopeasti, olematta kuitenkaan mitenkään poikkeukselliset Itämerellä.
Kun Estonia jätti rannikon suojan, tuuli kääntyi lounaaseen, ja sen nopeus nousi 15–20 metriin sekunnissa. Merkitsevä aallonkorkeus oli 3–4 metriä. Laivan kallistelu lisääntyi, ja osa matkustajista tuli merisairaaksi. Noin kello 0.25 alus saapui reittinsä kääntöpisteeseen ja jatkoi matkaansa luoteeseen. Nopeus oli tällöin 14 solmua (26 km/h). Merenkäynti hakkasi laivan keularakenteita vasemmalta, minkä vuoksi vahtipäällystö käänsi rungon evävakaajat ulos kulun tasaamiseksi ja keinumisen vähentämiseksi.
Tapahtumien kulku > Paniikki ja evakuoinnin epäonnistuminen

Matkustajat alkoivat rynnätä portaita ylös, ja monin paikoin syntyi pakokauhua. Useat matkustajat jäivät loukkuun hytteihinsä, eikä heillä ollut juuri minkäänlaisia mahdollisuuksia päästä ajoissa ulos. Yleisissä tiloissa peli- ja juoma-automaatit ja muu irtaintavara siirtyivät aluksen oikealle reunalle murskaten ihmisiä. Portaissa kaiteet repeytyivät irti niissä roikkuvien ihmisten painosta.
Kuudennen kannen tanssiravintolassa ihmiset muodostivat ketjun auttaakseen toisiaan kahdeksannelle kannelle, jossa ulkokansi ja pelastusveneet sijaitsivat. Ulkokannelle selvisivät vain vahvimmat, pääasiassa nuoret ja keski-ikäiset miehet. Pelastusliivejä levitettiin ympäri ulkokantta, jotta jokainen kannelle tuleva saisi liivit ylleen.lähde? Ulkokannella muutamat matkustajat yrittivät irrottaa pelastusveneitä itse, vaikka tehtävä oli tarkoitettu miehistön jäsenelle. Useimmat eivät saaneet veneitä irti. Pelastusliivit tuottivat ongelmia, sillä ne olivat sidottu kolmen kappaleen nippuihin, ja niiden irrottaminen toisistaan oli vaikeaa. Eloonjääneiden mukaan pelastusliivit olivat vanhanaikaisia tai puutteellisia, ja ne vaikuttivat liian lyhyiltä. Matkustajat auttoivat toisiaan liivien pukemisessa, mutta ne irtosivat matkustajien iskeytyessä mereen. Useat pelastusyksiköt vahvistivat jälkeenpäin, että vain hyvin harvalla löydetyllä matkustajalla oli oikein puettu pelastusliivi. Pelastusveneisiin pelastautui noin 160 ihmistä, joista 20 kuoli hypotermiaan tai siitä aiheutuneeseen hukkumiseen. Loukkaantuneet ja ilman pelastusliiviä veteen joutuneet matkustajat kuolivat niin nopeasti, että heidän pelastamisensa oli mahdotonta. Aluksen kallistuessa lisää ihmiset kiipesivät kaiteiden yli laivan kyljelle.
Koska tilanne muuttui vakavaksi hyvin nopeasti, ei aluksen evakuointia ehditty järjestää. Aikaa evakuointiin olisi ollut vain noin 10–20 minuuttia ennen kuin alus kallistui niin pahoin, että ulospääsy oli liki mahdotonta. Noin 300 ihmistä pääsi ulkokansille, mutta arviolta 700 henkeä jäi laivan sisätiloihin. Pelastuneiden mukaan aluksen miehistö ei yrittänyt millään järjestäytyneellä tavalla auttaa ihmisiä ylemmäs laivan kannelle, eikä minkäänlaisia toimintaohjeita annettu laivan kuulutusjärjestelmän kautta. Ainoastaan heikko naisääni kuulutti noin kello 1.20 viron kielellä ”Häire, häire, laeval on häire” (suom.  Hälytys, hälytys, laivalla on hälytys) ja joitain epäselviä ohjeita. Kuulutus tuli laivan neuvontapisteestä viidenneltä kannelta. Hetkeä myöhemmin annettiin miehistölle hälytys ja pelastusvenehälytys. Laivan peräportaikkoon laskettiin köysitikkaat ja köysiä. Laivalla annettiin myös miehistölle suunnattu palohälytys tunnussanoin: ”Mr. Skylight 1, Mr. Skylight 2”.
Tapahtumien kulku > Hätäkutsu lähetetään

Laivan virolaiset perämiehet Tormi Ainsalu ja Andres Tammes lähettivät ensimmäisen mayday-viestin kello 1.22 meri-VHF-kanavalla 16. Hätäkutsu lähetettiin aluksen hätävirralla, koska apu- ja pääkoneet olivat pysähtyneet noin kello 1.20 juuri ennen hätäkutsua. Laivassa oli tällöin sähkökatko, ja kannella sijaitsevan hätägeneraattorin virtaa saivat vain tärkeimmät kohteet, kuten komentosillan laitteisto sekä hätävalaistus.
Hätäkutsuun yritti vastata ensimmäisenä lähistöllä Tukholmaan matkannut Viking Linen M/S Mariella. Estonian kutsuessa M/S Silja Europaa kuuli Mariella myös Europan vastauksen. Toisen hätäkutsun vastaanotti yli 14 alusta. Hätäkutsussa kerrottiin, että aluksella on paha kallistuma oikealle puolelle, yli 20–30 astetta. On mahdollista, että aluksen kallistuma oli tässä vaiheessa jo ilmoitettua paljon pahempi. Heti hätäkutsun jälkeen useat Itämerellä liikkuvat alukset asettivat kurssin kohti Estonian antamaa sijaintia. Silja Europan päällikkö Esa Mäkelästä tuli aluksi tapahtuman onnettomuuspaikan johtaja (on-scene commander, OSC).
Matkalla kohti Estoniaa Mariella ja Silja Europa tavoittelivat Helsinki Radiota ja Turku Radiota (turvallisuusradioliikenteestä vastaava toimija). Kello 1.29 vastaanotettiin viimeinen mayday-viesti Estonialta. Viimeisessä yhteydessä Silja Europan kanssa Estonia ilmoitti sijaintinsa. Dramaattinen viesti loppui sanoihin: ”Todella pahalta, todella pahalta näyttää nyt tässä kyllä”. Tämän jälkeen kuultiin enää yksi viesti, jossa oli pelkästään joitakin epämääräisiä sanoja. Tuuli puhalsi alueella keskimäärin noin 20 metriä sekunnissa. Meriveden lämpötila oli 13 astetta.
Tapahtumien kulku > Estonia uppoaa

Kallistuman yhä lisääntyessä alkoi vesi tulvia hyttikansille. Laivan oikea kylki painui kokonaan veden alle noin kello 1.30, kun vettä tulvi yhä nopeammin myös ylemmille kansille. Vielä ennen painumistaan pinnan alle aluksen kallistuma oli yli 90 astetta, ja vain keula oli enää näkyvissä. lähde? Muutamat pelastuneet ovat kertoneet kävelleensä aluksen keulan alueella pohjan päällä. Yksi heistä oli ruotsalainen Mikael Õun, joka otti tuossa tilanteessa kamerallaan viimeiset valokuvat Estonialta. Õunin tarkoituksena ei ollut ottaa kuvia, vaan kiinnittää salamavalolla paikalle rientävien alusten huomio. Kuitenkin Õunin sattumalta ottamissa kuvissa näkyy virolainen Janno Aser istumassa kahdet pelastusliivit yllään laivan pohjan päällä. Pian kuvan ottamisen jälkeen hän putosi mereen, mutta pelastui. Õun oli ollut onnettomuuden sattuessa palaamassa avustusmatkalta Virosta ja lahjoitti myös kuuluisista valokuvistaan saamansa rahat Viroon lastenkotilapsille.
Keulan ollessa yhä näkyvissä useat ihmiset havaitsivat ajorampin olevan suurin piirtein suljetussa asennossa, mutta keulavisiiriä ei näkynyt. Alus upposi yhä nopeammin perä edellä, ja aallot huuhtoivat pohjan päältä ihmiset mereen. Estonia katosi paikalle suuntaavien alusten tutkasta kello 1.42 palaten vielä näkyviin. lähde? Viimeinen tutkahavainto saatiin noin kello 1.50 Mariellalla, minkä jälkeen Estonia hävisi lopullisesti tutkasta.
Onnettomuuden tutkinta > Uusi tutkimus 2020-luvulla

Vuonna 2020 kansainvälinen televisioryhmä löysi Estonian rungosta entuudestaan tuntemattoman repeämän. Löydön jälkeen Viron ja Ruotsin onnettomuustutkintakeskukset päättivät käynnistää hylyn tutkimukset uudelleen. Esitutkimus tehtiin kesällä 2021 kaikuluotaimilla ja robottikameroilla. Marraskuussa 2021 uudesta tutkimuksesta julkaistiin väliraportti. Sen mukaan aluksen kyljessä on vähintään 4 × 22 metrin kokoinen repeämä, joka on todennäköisesti syntynyt hylyn osuessa kallioiseen merenpohjaan. Väliraportti ei kumoa virallista uppoamissyytä eli keulavisiirin irtoamista. Vuoden 2021 lopulla kerrottiin, että tutkimuksien oli määrä jatkua keväällä 2022.
Vuoden 2023 alussa Tallinnassa järjestetyssä tiedotustilaisuudessa kerrottiin Viron, Ruotsin ja Suomen onnettomuustutkijoiden uusimmasta väliraportista. Sen mukaan meren pohjassa olevan kallion muoto näyttää vastaavan Estonian hylyn vaurioita. Tutkijoiden mukaan räjähdyksestä tai törmäyksestä ei ole löytynyt merkkejä. Sen sijaan turman alkuperäisissä tutkimuksissa esitetty päätelmä Estonian merikelpoisuudesta ei Viron onnettomuustutkintakeskuksen johtajan Rene Arikasin mukaan pidä paikkaansa. Hänen mukaansa laivaa ei ollut tarkastettu kunnolla. Ruotsin onnettomuustutkintakeskuksen apulaispääjohtajan Jonas Bäckstrandin mukaan merikelpoisuus-käsite tarkoittaa nykyään eri asiaa kuin Estonian uppoamissyksynä 1994.
Heinäkuussa 2023 kansainvälinen tutkintaryhmä aloitti tutkimukset Estonian hylyllä. Ryhmä koostuu ruotsalaisista, suomalaisista, virolaisista sekä norjalaisista viranomaisista. Pohjasta nostettiin laivan rungon osia. Keularamppi nostettiin ylös heinäkuussa 2023.
Viron onnettomuus­tutkinta­viranomaisen OJK:n tilaaman ja Tallinnan teknillisen yliopiston toteuttaman mallinnuksen mukaan hylyssä havaitut repeämät ovat hyvin todennäköisesti syntyneet, kun alus on osunut meren pohjaan.
Aluksen keularampin kaide löydettiin ja nostettiin heinäkuussa 2024 vajaan puolen kilometrin päässä paikasta, josta keulavisiiri oli aikoinaan nostettu. Kaide ei ollut tuhoutunut ulkoisen sabotaasin vuoksi. Kaiteen löytyminen osoittaa myös sen, että ramppi oli auki, sillä rampin ollessa kiinni kaide ei voinut pudota aluksesta, koska se on normaalisti aluksen sisällä.
Uuden loppuraportin on määrä valmistua syksyllä 2025.
Uppoamisen syyhyn liittyvät salaliittoteoriat

Estonian uppoamisesta on esitetty kansainvälisen tutkintakomission lopullisesta raportista poikkeavia teorioita. Vaihtoehtoisiksi uppoamissyiksi on esimerkiksi esitetty neuvostoliittolaista asemateriaalia, joka olisi räjähtäessään aiheuttanut aluksen uppoamisen. Myös Venäjän mafian on epäilty tahallisesti upottaneen aluksen räjähteillä. Muutamien laivan miehistöön kuuluneiden henkilöiden on myös väitetty kadonneen pelastumisen jälkeen. Tunnetuin esimerkki on Estonian toinen kapteeni Avo Piht, joka ei ollut onnettomuuden aikana työvuorossa, vaikka matkustikin laivalla. Joidenkin väitteiden mukaan laivalla saattoi olla lisäksi 69 sellaista henkilöä, joiden läsnäolosta viranomaiset eivät tienneet. Se nostaisi kuolonuhrien kokonaismäärän 921 henkeen.
Vuonna 2006 Onnettomuustutkintakeskus julkaisi muistion vastauksista joihinkin edellä mainittuihin väitteisiin. Väitteet on Onnettomuustutkintakeskuksen mukaan todistettu erheellisiksi. Räjähdeteoria on onnistuttu lisäksi todistamaan vääräksi Suomen Keskusrikospoliisin tutkimuksissa, joissa ei löydetty räjähdysainejäämiä keulan metalliosista. Mahdollinen räjähdys ei myöskään tallentunut Helsingin yliopiston seismologian laitoksen Porkkalanniemen mittausaseman eikä Suomen merivalvontajärjestelmän laitteisiin.
Laivan konemiehinä työskennelleiden tarinan mukaan heidän tarkkeilemastansa kamera ei näyttänyt, että ajorampin ovesta olisi tullut vettä, vaikka he pelastuivat laivasta viime hetkellä.
Autolauttojen turvallisuuden parantaminen

Estonian uppoamisen seurauksena autolauttojen turvallisuutta on parannettu monin tavoin. Keulaporttien mitoitusvaatimuksia ja laivojen vuotovakavuussääntöjä kiristettiin. Itämeren autolauttojen täytyy pysyä pystyssä, vaikka autokannella olisi puoli metriä vettä ja aallonkorkeus neljä metriä.
Ennen Estonian uppoamista oli sattunut toistakymmentä tapausta, joissa keulaporttien lukot olivat pettäneet, mutta tieto läheltä piti -tilanteista ei kulkenut. Vuonna 2017 tuli voimaan laki, jonka mukaan alusten päälliköiden täytyy ilmoittaa vaaratilanteista Liikenne- ja viestintävirastolle.
Pelastuskalustoa on kehitetty Estonian oppien ansiosta. Modernit pelastuslautat kääntyvät itsekseen oikein päin meressä, tai ne ovat sellaisia, jotka toimivat kummin päin tahansa. Laivoihin on lisätty erilaisia verkkoja, lauttoja ja vinssejä, joiden avulla ihmisiä voidaan pelastaa vedestä. Henkilökunnalle vaaditaan enemmän koulutusta kriisitilanteisiin. Simulaattoreiden avulla merenkulkijat harjoittelevat haastavia tilanteita.
Populaarikulttuurissa

Vuoden 2023 alussa uutisoitiin, että onnettomuudesta Estonia-nimistä draamasarjaa tekevä tuotantoyhtiö on kertonut sarjansa kalleimmaksi Suomessa koskaan tuotetuksi sarjaksi.
Kirjallisuutta

Aula, Jorma & Sokero, Mikko: Estonia: Se uppoaa joka yö.  Helsinki:  Polarlehdet, 1995.  ISBN 952-9762-10-0
Ellermaa, Einar & Pitsner, Inge: Estonian ihmiset: 20 vuotta onnettomuuden jälkeen.  Suomentanut Sanna Immanen. Kirjastus Pilgrim, 2014.  ISBN 978-9949-529-82-7
Kopra, Ismo: ”Estonia”, Poliisi kertoo: erikoispainos, s. 7–28.  Helsinki:  Pohjolan poliisikirja, 2004.  ISBN 951-98801-3-5
Kuosma, Tapio: Tapaus Estonia.  Livres ”Belles-Lettres”, 2008.  ISBN 978-952-99683-1-2
Minkkinen, Tuula: M/S Estonian haveri ja pelastustyö: pelastustyöntekijöiden kokemukset ja psykologisen intervention merkitys.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1999.  ISBN 951-44-4565-1
Nelson, Jack A.: Flashes in the Night: The Sinking of the Estonia.  Apprentice House, 2010.  ISBN 978-193407421-3
Samuelsson, Moa: Ringar på vattnet: Berättelser från Estoniakatastrofen.  Stockholm:  Printz, 2014.  ISBN 978-91-87343-49-0
Tamminen, J. K.: Estonian salaisuudet.  Minerva, 2021.  ISBN 9789523753433
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta M/S Estonia Wikimedia Commonsissa
Estonian hätäkutsu YouTube-videopalvelussa.
Vanhin verkkosivu haverista (uusi osoite) (englanniksi)
Estonia upposi alle tunnissa ja vei mukanaan yli 800 ihmistä Ylen Elävä arkisto.
Olyckor på Viking Sally Yle Arkivet.
Laki matkustaja-alus Estonian hylyn rauhoittamisesta (903/1995)
Militærutstyr smuglet med ”Estonia” Aftenposten. (norjaksi)
Dagens Nyheterin Estonia-aiheinen uutisarkisto (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Mystisk last på katastrofeferja «Estonia» Dagbladet. (norjaksi)
Estonia 28.9.1994 Helsingin Sanomat
M/S Estonian pelastuslautta meressä.
M/S Estonian pelastusvene meressä.
M/S Estonian käytetty pelastuslautta onnettomuuden jälkeen.
Estonialta peräisin oleva pelastusrengas Merikeskus Vellamossa.
Estonian keulavisiiri säilytyksessä Ruotsin merivoimien tukikohdassa, Muskön saarella.
Mirosław Bałka: Estonian onnettomuuden muistomerkki, 1997 Tukholmassa.
Pekka Jalkanen

| Pekka Jalkanen |
| --- | --- |
 Hortto Kaalo esiintymässä vuonna 1972. Pekka Jalkanen istuu oikealla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Simo Pekka Antero Jalkanen
Syntynyt: 5. syyskuuta 1945 Rautalampi
Ammatti:  säveltäjä musiikkitieteilijä
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Simo Pekka Antero Jalkanen (s. 5. syyskuuta 1945 Rautalampi) on suomalainen säveltäjä.
Ura

Ennen säveltäjänuraansa Jalkanen kiinnostui kansanmusiikista, romanien musiikista ja lastenmusiikista. Hän tuotti M. A. Nummisen kanssa vuonna 1970 lastenmusiikkialbumin Iso mies ja keijukainen.
Jalkanen opiskeli säveltämistä yksityisesti Erkki Salmenhaaran johdolla ja on säveltänyt musiikkia jousisoittimille, kamarimusiikkia, vokaalimusiikkia, elokuvamusiikkia ja kaksi oopperaa. Jalkasen musiikkia on luonnehdittu minimalistiseksi.
Jalkanen väitteli Helsingin yliopistossa tohtoriksi musiikkitieteestä: hänen etnomusikologian alaan kuuluva väitöskirjansa vuodelta 1989 käsittelee 1920-luvun jazzkulttuuria. Jalkanen on toiminut musiikkitieteen dosenttina Tampereen yliopistossa vuodesta 1991 alkaen.
Jalkaselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2013.
Teoksia > Näyttämöteoksia

Tirlittan (1986), 2-näytöksinen lastenooppera
Seitsemän huivia (1989–1990), 3-näytöksinen ooppera
Dominus Krabbe (2012), 1-näytöksinen monologiooppera (kontratenorille ja decacordelle)
musiikkia mm. näytelmiin ja elokuviin