stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gertrud Scholtz-Klink
Liittyminen kansallissosialistiseen puolueeseen

Vuonna 1920 hän avioitui sveitsiläisen rehtorin Eugen Klinkin kanssa tämän 27-vuotissyntymäpäivänä. Pariskunta muutti Altenheimiin, jossa he saivat kuusi lasta, joista tosin kaksi kuoli vielä lapsena. Gertrud Klink ei osoittanut vielä suurempaa kiinnostusta politiikkaan, mutta hänen miehensä osallistui mielellään natsien kokouksiin ja matkusti aina Nürnbergin puoluepäiville. Viimein Gertrud lähti kuitenkin miehensä mukaan ja osallistui vuoden 1929 Nürnbergin ”Itsevarmuuden päivän” puoluekokoukseen. Seuraavan vuoden maaliskuun alussa hän liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen miehensä kanssa, joka kuoli sydänkohtaukseen puoluekokouksessa Schwarzwaldin Gutachissa saman kuun lopulla. Getrud sai valtiolta miehensä kuolemasta pienen korvauksen ja muutti asumaan äitinsä Ellmendingeniin.
Nousu johtajaksi

Pian Gertrudista tuli kansallissosialistisen naisliiton Badenin aluejohtaja. Vuonna 1931 Gregor Strasser hajotti kaikki keskenään kilpailevat kansallissosialistisesti suuntautuneet naisjärjestöt ja liitot ja perusti tilalle yhden suuren organisaation NS-Frauenschaftin (NSF). Gertrud otti badenilaisten naisjärjestöjen johdon haltuunsa NSF:n alle. Seuraavan vuoden elokuussa Gertrud Klink avioitui maalaislääkäri Günther Scholtzin kanssa, joka oli myös natsipuolueen paikallisjohtajia (Ortsgruppenführer)
Vuonna 1932 hän osallistui NSF:n aluejohtajien kokouksiin Münchenissä ja Berliinissä. Kokouksissa hän tutustui Paula Siberiin. Gertrudista tuli naisliiton tiedottaja ja neuvonantaja Badenin sisäministeriöön ja naisten työpalvelun johtaja Badeniin, Württembergiin ja kreivikuntaan. Uutenavuonna 1934 Gertrud Scholtz-Klink muutti Berliiniin valtakunnan työpalvelun DAF:n johtajan Konstantin Hierlin käskystä. Heinäkuussa hänet nimitettiin DAF:n naisosaston johtajaksi ja tässä virassa hän toimi aina vuoteen 1936, vaikka oli halunnut olla pääkaupungissa vain yhden vuoden. 8. syyskuuta 1934 hän piti ensimmäisen puheensa Nürnbergin puoluepäivillä.
Marraskuussa 1936 Scholtz-Klink palkittiin puolueen kultaisella ansiomerkillä (Goldenen Ehrenzeichen) Seuraavana vuonna hänet palkittiin jälleen, tällä kertaa kultaisella puoluemerkillä ja hänestä tuli Saksan oikeiston akatemian jäsen. Hän erosi miehestään Günther Scholtzista ja matkusteli pohjoismaissa vieraillen Kööpenhaminassa ja Tukholmassa propagoimassa paikallisille oikeistolaisille. Samana vuonna hän sai tietää ensimmäisen kerran keskitysleirien olemassaolosta.
Gertrud Scholtz-Klink oli ehdottoman lojaali kansallissosialismille ja Adolf Hitlerille. Eräässä puheessaan hän sanoi:
”Me tuomme äitiydemme hedelmät Führerille ja sanomme hänelle, ’Tämä on parasta mitä voimme tarjota. Siksi tämä kuuluu sinulle.’”
Vuoden 1938 alkupuolella muiden natsijohtajien lailla Scholtz-Klink tehosti Itävaltaan suunnattua propagandatyötä. Kotimaassa hän yhdisti Saksan punaisen ristin omaan naisjärjestöönsä ja hänestä tuli Saksan punaisen ristin osasto III:n johtaja. Keväällä 1939 hän vieraili Benito Mussolinin luona Italiassa ja muutamaa päivää myöhemmin Lontoossa, jossa hän pyrki vakuuttamaan englantilaiset Saksan rauhantahtoisuudesta.
Toinen maailmansota

Elokuun alussa 1940 Scholtz-Klink matkusti ihailemaan vallattua Ranskaa. Kuukauden lopulla hän vieraili kenraalieversti Böttgerin ja SS-Obergruppenführer August Heissmeyerin kanssa Ravensbrückin keskitysleirillä, joka oli tarkoitettu erityisesti naisvangeille. 6. joulukuuta hän meni naimisiin Heissmeyerin kanssa. Heissmeyeristä tuli Gertrudin kolmas aviomies. Seuraavan vuoden keväällä hän matkusti eri puolella Italiaa pitämässä kokouksia maassa oleskeleville saksalaisille. Scholtz-Klink sai myös valloitettujen alueiden naisten johdon käsiinsä. Jatkosodan aikana hän vieraili Suomessa Lotta-Svärd -yhdistyksen kutsumana.
Gertrud synnyttikin viidennen ja viimeiseksi jäävän lapsensa berliiniläisessä bunkkerissa 1944. Samana vuonna hänet palkittiin ”kultaisella äitiyden ristillä”. Mitali myönnettiin yleensä hyvin monilapsisten perheiden äideille. Gertrudin ja Heissmeyerin perheessä olikin nyt 11 lasta, sillä Heissmeyer toi perheeseen kuusi lasta edellisestä avioliitostaan.
Toinen maailmansota > Sodan loppu

Puna-armeijan lähestyessä Berliiniä keväällä 1945 Gertrud yhdessä Heissmeyerin kanssa muodosti viimeiseen taisteluun osallistuvan ryhmän naisjärjestön johtajakollegoistaan, naisjärjestön tytöistä, Hitler-Jugendiin kuuluvista lapsista ja muutamasta sotilaasta. Spandaun NAPOLA-koulu toimi ryhmän tukikohtana. 23. huhtikuuta pitkin Eurooppaa levisi perätön huhu, että ”naisten Führer” olisi tehnyt itsemurhan. 26. ja 27. päivän välisenä yönä hän ja hänen miehensä jättivät ryhmänsä ja pakenivat tukikohdasta. He pyrkivät johtajansa Hitlerin luo valtakunnankansliaan, mutta yritys epäonnistui ja he piiloutuivat radiotaloon. Natsi-Saksan viimeisissä uutislähetyksissä Gertrud kielsi tehneensä itsemurhan. Jatkaessaan pakoa hän haavoittui lievästi ja pariskunta joutui puna-armeijan pidättämäksi. He olivat vangittuina Magdeburgin lähellä olevassa sotavankileirissä, mutta heidät vapautettiin muutaman päivän kuluttua.
Sodan jälkeen

Pariskunta vietti kahdeksan viikkoa Leitzkaussa maalaisperheen luona. Heissmeyer teki maatöitä ja Scholtz-Klink toimi kotiapulaisena. Päästäkseen länsiliittoutuneiden miehittämään etelä-Saksaan he hankkivat väärennetyt paperit nimillä Heinrich ja Maria Stuckenbrock. He muuttivat Tübingenin Bebenhauseniin, jossa Heissmeyer teki metsätöitä Scholtz-Klinkin pysytellessä kotirouvana.
Vuonna 1948 Ranskan tiedustelupalvelu Sûreté pidätti pariskunnan. Gertrud tuomittiin vääristä papereista vankilaan puoleksitoista vuodeksi. Hän joutui vastaamaan myös denatsifikaatio-tutkinnassa. Seuraavana vuonna hänet armahdettiin ja vapautettiin. 1950-luvulle tultaessa hänen vapauttamistaan arvosteltiin laajasti. Vuonna 1951 juttu käsiteltiin uudelleen, mutta hänen miehensä lähetti armahduspyynnön. Jutun jatkokäsittelyä lykättiin Gertrudin eduksi eikä hän palannut vankilaan.
Gertrud Scholtz-Klink antoi ensimmäisen haastattelunsa sodan jälkeen 1974 ja neljä vuotta myöhemmin hän julkaisi myös muistelmansa. August Heissmeyer kuoli 16. tammikuuta 1979. Gertrud eli vielä 20 vuotta ja kuoli Bebenhausenissa maaliskuussa 1999.
Huomiolista

↑  Eugen Klink (9. huhtikuuta 1894 – 27. maaliskuuta 1930)
↑  Tuolloin nimellä Deutschen Frauenorden (DFO), johtajana Elsbeth Zanders
↑  August Heißmeyer (11. tammikuuta 1897 – 16. tammikuuta 1979)
Aiheesta muualla

Gertrud Scholtz-Klink - Reichsfrauenführerin at Lebendiges Museum Online (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Heinrich Himmler ja Gertrud Scholtz-Klink matkalla 1943.
Seltsa

Seltsa (ven. Сельцо́, Seltso) on kylä, samanniminen taajama ja maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin pohjoisosassa Pietarin ja Narvan  välisen maantien varrella. Kunnassa on asukkaita 2 100 henkeä (vuonna 2006).
Vuonna 2006 perustettuun Seltsan kuntaan kuuluu entinen Koskovan volosti sekä osa Lopitsan volostista. Hallinnollinen keskus on Seltsan taajama, jossa asuu suurin osa asukkaista. Lisäksi kuntaan kuuluu Seltsan kylä ja 10 muuta kylää: Kivantsa eli Kivanitsa (ven. Кивалицы, Kivalitsy), Kolpovitsa (ven. Голубовицы, Golubovitsy), Koskova (ven. Каськово, Kaskovo), Krasnaja Myza (ven. Красная Мыза), Motolitsa (ven. Модолицы, Modolitsy), Ontuksi (ven. Анташи, Antaši), Ruttenitsa (ven. Рутелицы, Rutelitsy), Slobodka (ven. Слободка), Solkkova (ven. Шёлково, Šolkovo) ja Topernitsa (ven. Добряницы, Dobrjanitsy).
Ennen toista maailmansotaa sedulla asui venäläisten lisäksi inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Kupanitsan ja Serepetan luterilaisiin seurakuntiin.
Paikallisia nähtävyyksiä ovat entisen Korfin kartanon puisto Seltsassa, Koskovan postiasema, Korfin ja Rymaševskin kartano Ontuksissa sekä Solkkovan ortodoksinen kirkko.
Kunnan päämies on Aleksei Durov, kunnanhallinnon päämies Jelena Jemeljanova.
Aiheesta muualla

Seltsan kartano Leningradin alueen kulttuuri –tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Selektiini

Selektiinit ovat solun adheesiomolekyyliperhe. Kaikki selektiinit ovat yksiketjuisia transmembraaniglykoproteiineja, joilla on samoja ominaisuuksia C-tyypin lektiinien kanssa johtuen yhtäläisestä N-terminaalista ja kalsiumriippuvaisesta sitomisesta. Selektiinit sitoutuvat sokerirakenteisiin ja niitä pidetään yhtenä lektiinityyppinä. Lektiinit ovat solun adheesioproteiineja, jotka sitovat sokeripolymeereja.
Tyypit

Selektiinejä on kolmea eri alatyyppiä:
E-selektiini (verisuonten endoteelisoluissa)
L-selektiini (valkosoluissa)
P-selektiini (verihiutaleissa ja endoteelisoluissa)
Etymologia

Selektiini nimitys tulee sanoista valita (engl. select = valita) ja lektiini (lat. legere = valita). Selektiinit kuuluvat lektiiniproteiineihin, jotka tunnistavat hiilihydraattirakenteita.
Toiminta

Tulehduksen aikana vapautuvat aineet esimerkiksi histamiini ja trombiini aiheuttavat P-selektiinien vapautumisen solunsisäisistä varastoista solun pinnalle. Lisäksi sytokiinit, kuten tuumorinekroositekijä-alfa, stimuloivat E-selektiinin ja P-selektiinin ilmentymistä muutamia tunteja myöhemmin. Selektiinit sitoutuvat tulehduspaikalle saapuvien valkosolujen pintaglykoproteiinien hiilihydraattiosiin ja hidastavat niiden vauhtia, mikä mahdollistaa niiden tunkeutumisen verenkierrosta tulehtuneeseen kudokseen. Selektiinit tarttuvat valkosoluihin heikolla sitomisvoimalla eli affiniteetilla, mikä aiheuttaa nk. valkosolujen vierimisen (engl. rolling) verisuonen seinämää eli endoteelia pitkin.
Parhaiten karakterisoitu selektiinien ligandi on P-selektiinin glykoproteiini-ligandi-1 (PSGL-1), joka on kaikissa valkosoluissa esiintyvä musiinityyppinen glykoproteiini.
Neutrofiilit ja eosinofiilit sitoutuvat E-selektiiniin. Yksi E-selektiinin raportoiduista ligandeista on sialyloitunut Lewis X Ag (sLe(x)). Eosinofiilit, kuten neutrofiilitkin, käyttävät sialyloituneita proteaasientsyymiresistantteja rakenteita sitoutumisessa E-selektiiniin, vaikka eosinofiilit ilmentävät näitä rakenteita paljon vähemmän pinnoillaan. Eosinofiilien ja neutrofiilien ligandit P-selektiinille ovat samankaltaisia sialyloituneita, proteaasiherkkiä, endo-beta-galaktosidaasiresistenttejä rakenteita, jotka selvästi poikkeavat E-selektiinin ligandeista. Täten P- ja E-selektiineille on ehdotettu eriäviä rooleja valkosolujen keräämisessä tulehduspaikalle.
Nida Senff

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Nida_Senff_vuonna 1936. |  Nida_Senff_vuonna 1936. |  Nida_Senff_vuonna 1936. |  |
Maa:   Alankomaat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Berliini 1936 | 100 m selkäuinti |  |
Dina ("Nida") Willemina Jacoba Senff (3. huhtikuuta 1920 Rotterdam – 27. kesäkuuta 1995 Amstelveen) oli alankomaalainen uimari, joka voitti 100 metrin selkäuinnissa kultaa kesäolympialaisissa 1936 ennen joukkuetoveriaan Rie Mastenbroekia. Hän voitti huolimatta siitä, että joutui kääntymään takaisin käännöksessä, kun ei osunut seinään. Senff voitti urallaan kaksi Alankomaiden mestaruutta 100 metrin selkäuinnissa, ja hänet valittiin Swimming Hall of Fameen vuonna 1983.
Selve

| Selve Automobilwerke AG |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Kotipaikka:  Hameln  Weimarin tasavalta
Toimiala:  polttomoottorien ja ajoneuvojen valmistus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Selve Doppelphaeton vuodelta 1920.
Selve Automobilwerke AG oli saksalainen yritys, joka valmisti autoja vuosina 1923–1929.
Selve valmisti alun perin Basse & Selve -nimellä myytyjä moottoreita autoteollisuuden tarpeisiin. Vuonna 1923 se otti haltuunsa Norddeutsche Automobil-Werken, joka oli valmistanut Colibri- ja Sperber-nimisiä autoja.
Ensimmäiset Selve-autot olivat 1,5-litraisella 24-hevosvoimaisella ja kaksilitraisella 32-hevosvoimaisella moottorilla varustetut mallit. Sittemmin esiteltiin myös 2 090-kuutioisella, 40-hevosvoimaisella moottorilla varustettu auto, jonka iskutilavuutta kasvatettiin myöhemmin 2 352 kuutioon tehon säilyessä samana. Autosta oli tarjolla myös 65-hevosvoimainen urheilumalli. Vuonna 1925 tuli kuusisylinterinen 2 850-kuutioinen malli. Vuonna 1927 esitelty, 3 027-kuutioinen Selecta säilyi tuotannossa vuoteen 1929 asti, jolloin yritys lopetti autonvalmistuksen. Vuoden 1928 Berliinin autonäyttelyssä esiteltiin Paul Henzen suunnittelema etuvetoinen kuusisylinterinen malli, jonka tuotantoa ei kuitenkaan koskaan aloitettu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Selve Wikimedia Commonsissa
Sénoudébou

| Sénoudébou |
| --- | --- |
 Sénoudéboun linnoitus 1850-luvulla.
 Sénoudébou
 Koordinaatit: 14°21′31″N, 12°14′50″W 
Valtio:  Senegal
Alue:  Tambacoundan alue
Departementti:  Bakelin departementti
Kunta:  Bélé
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  1 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sénoudébou (myös Sénédébou) on kylä Tambacoundan alueen Bakelin departementin Bélén kunnassa Senegalissa. Se sijaitsee Faléméjoen rannalla 13 kilometriä Kidirasta etelään. Kylässä on 1 800 asukasta (vuonna 2013, väestönlaskenta).
Sénoudéboun lähellä lienee sijainnut André Bruen johtamien ranskalaisten 1700-luvun alussa rakentama Saint-Pierren linnoitettu kauppa-asema. Vuonna 1845 kylään perustettiin uusi linnake, joka liittyi pohjoisempana Senegaljoen varrella sijainneeseen Bakelin kauppa-asemaan. Niitä vahvistettiin kuvernööri Louis Faidherben aikana, joka rakennutti linnoituksen myös Senegalin yläjuoksulle Médineen.
Sénoudéboun linnoitus sijaitsi Bundun alueella lähellä Bambukin kultaesiintymiä. Se oli osa Faidherben strategiaa, jolla pyrittiin estämään brittien eteneminen Gambiajoelta sekä Umar Talliin tukulorivaltakunnan laajentuminen länteen Futa Toroon ja edelleen Atlantin rannikolle. Ranskalaiset hylkäsivät linnoituksen 1860-luvun alussa, minkä jälkeen siellä asuivat Bundun hallitsijat.
Sénoudéboun linnoituksesta on jäljellä päärakennuksen kulmahuoneet ja osa sitä ympäröineestä muurista. Se oli rakennettu etupäässä kivestä ja tiilistä ja käsitti useita talousrakennuksia. Lähellä sijaitsi myös Bundun hallitsijan afrikkalainen linnoitus eli tata.
Kylän asukkaat ovat fulbeja ja soninkeja. Siellä on koulu ja terveysasema.
Seitakorvan vesivoimalaitos

| Seitakorvan vesivoimalaitos |
| --- | --- |

Valtio:  Suomi 
Sijainti:  Kemijärvi 
Koordinaatit:  66°24′18″N, 27°19′48″E
Rakentaminen alkoi:  1958 
Valmistunut:  1963 
Suunnittelija:  Kai Blomstedt 
Omistaja:  Kemijoki Oy
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato (betonia), maapato
Vesistö:  Kemijoen vesistö
Joki tai koski:  Kemijoki
Valuma-alue:  25 792 km²  (Kemijärvi) 
Keskivirtaama:  312 m³/s  
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Kemijärvi
Järvinumero:  65.311.1.001
Pituus:  80 km 
Pinta-ala:  285 km²  
:  (230–285 km²)
Kokonaistilavuus:  1,32721 km³  
Sääntelytilavuus:  1,067 km³ 
Inaktiivinen tilavuus:  0,26021 km³
Syvyys:  5,75 m (keskisyvyys) 
Keskikorkeus:  148,8 m  mpy. 
:  (142,14–149,14 m mpy.)
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos, säännöstelyvoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  17 – 24 m  
Rakennevirtaama:  700 m³/s  
Turbiinit:  2 × Kaplan-turbiini (72 MW) 
Kapasiteetti:  144 MW  
Varaston tyhjennys:  950 h 
Vuosituotanto:  511 GWh 
 fiSeitakorvan vesivoimalaitos 
Commons:  luokka
Seitakorvan Kaplan-turbiinin siipi
Seitakorvan vesivoimalaitos on Kemijoessa Kemijärvellä Hoppulan ja Juujärven alueella sijaitseva vesivoimalaitos, joka on tyypiltään sekä jokivoimalaitos että säännöstelyvoimalaitos. Sen omistaa Kemijoki Oy.
Pato ja säännöstely

Voimalaitoksella on kaksi lyhyttä betonista valmistettua patoa, joista toinen sijaitsee vanhassa uomassa ja siinä on kaksi tulva-aukkoa. Voimalaitoksen yhteydessä oleva padon osa sijaitsee kanavassa, joka kaivettiin voimalaitosta varten. Betonipatojen välissä ja toisilla puolilla kulkee maapato, joka pitää vesimassoja jokilaaksossa varsinkin sen länsirannalla. Padon yhteispituus on kartan mukaan 3,4 kilometriä, josta maapatoja on 3,3 kilometriä ja betonipatoja yhteensä 122 metriä. Vaikka patoallas alkaa Kemijoen puolella, on voimalan varastoalas de facto koko Kemijärvi. Sitä säännöstellään 142,14–149,14 metriä mpy. Säännöstelyä on seitsemän metriä, joka on Suomen oloissa melko suuri vaihteluväli , mutta vedenpinnan korkeusvaihtelut ovat olleet Kemijärvellä ennen voimalaakin suuria. Lisäksi veden kulkua on helpotettu rakentamalla järvestä jokeen johtava 8 kilometriä pitkä säännöstelykanava . Se on koko matkaltaan 20 metriä leveä ja 10–11 metriä syvä. Järven seitsemän metrinen säännöstelyvara sisältää kuutiokilometrin verran vettä ja sillä voidaan käyttää voimalaa yli 900 tuntia eli lähes 40 päivää .
Voimala

Johtuen voimalan Kemijärven vedenpinnan korkeusvaihteluista, on sähköntuotanto riippuvatinen altaassa vallitsevasta veden pudotuskorkeudesta. Se voi vaihdella 17 metristä 24 metriin, mikä aiheuttaa sähköntuotantoon jopa 30 % vähennyksen. Vesi ohjataan voimalassa kahteen samanlaiseen vesiturbiiniin, jotka ovat pystyakselin ympäri pyöriviä Kaplan-turbiineja. Niiden juoksupyörien halkaisijat ovat 5,950 metriä ja niitä pyöritetään 115,4 kierrosta minuutissa. Vuoden 2014 peruskorjausten jälkeen on Seitakorvan rakennevirtaama on 700 kuutiometriä sekunnissa ja käyttäen maksimipudotusta voidaan voimalalla tuottaa sähköenergiaa 144 megawatin (MW) teholla. Voimalan vuosituotanto on ollut noin 511 gigawattituntia (GWh).
Historiaa

Voimalaitos rakennettiin vuosien 1958 ja 1963 välisenä aikana ja voimalaitostyömaalla oli väkeä enimmillään noin 1 200 henkeä. Laitoksen suunnittelusta vastasi Imatran Voima Oy, arkkitehtina toimi Kai Blomstedt ja rakennustyömaan päällikkönä diplomi-insinööri Matti Kivijärvi. Kemijärven säännöstely alkoi vuonna 1965 , jolloin nousseen veden alle jäi 554 hehtaaria peltomaata, 2 700 hehtaaria niittyjä ja vettymisen takia pilaantui 255 hehtaaria peltomaata . Voimalan alakanavan pituus on 1,1 kilometriä ja pohjan leveys 20:stä 40:een metriin. Kanavan teon aikana käsiteltiin 7,5 miljoonaa kuutiometriä massoja ja louhittiin 180 tuhatta kuutiometriä kalliota. Voimalaitoksen itäpuolelle rakennettiin uiton käyttöön puutavaranippujen siirtolaite ja tukkiränni.
Voimalassa on tehty kaksi peruskorjausta. Vuosina 1997–2004 suoritetun peruskorjauksen tuloksena voimalaitoksen teho nostettiin 100 megawatista  128 megawattiin ja vuotuinen tuotanto nousi 506 gigawattituntiin. Vuonna 2014 voimalan koneistoja parannettiin ja voimalaitoksen kapasitettia nostettiin 110 megawatista 144 megawattiin.
Huomioita

1 2  Laskettu jakamalla säännöstelytilavuus keskivirtaamalla.
Aiheesta muualla

Nuortio, Erkki: Kemijoen merkitys Suomen sähköntuotannossa (PDF)  9.10.2013. Helsinki:  Kemijoki Oy. Viitattu 22.4.2020.
Kemijoen vesivoimalaitokset
Isohaara
Jumisko
Ossauskoski
Petäjäskoski
Pirttikoski
Seitakorva
Taivalkoski
Valajaskoski
Vanttauskoski
Scrum

Scrum on  projektinhallinnan viitekehys, jota käytetään yleisesti ketterässä ohjelmistokehityksessä. Vaikka Scrum on kehitetty erityisesti ohjelmistoprojektien hallintaan, sitä voidaan soveltaa myös yleisesti projektinhallinnassa. Ensimmäisinä idean scrumin kehitysprosessista kuvasivat 1986 Hirotaka Takeuchi ja Ikujiro Nonaka. Teoksessaan Takeuchi ja Nonaka kuvaavat uudenlaisen, holistisen lähestymistavan tuotekehitykseen, jossa yksi ainoa monitaitoinen (engl. cross-functional) ryhmä suorittaa kehitysprosessin alusta loppuun vaiheistuksella, joka on vahvasti lomittunut. Ryhmän toimintaa verrataan rugby-joukkueeseen, jossa koko ryhmä pyrkii etenemään yksikkönä ja toimimaan tiiviissä yhteistyössä. Myös menetelmän nimi (engl. scrum) viittaa rugbyn erikoistilanneryhmitykseen. Nimi on myös sittemmin jäänyt käyttöön johtuen menetelmän yhtäläisyyksistä rugby-joukkueeseen ja sen toimintaan; molemmat ovat erilaisiin tilanteisiin sopeutuvaisia, nopeita ja itseohjautuvia.
Varsinaisen scrum-viitekehyksen kehittäjinä pidetään Jeff Sutherlandia, Ken Schwaberia, John Scumniotalesia ja Jeff McKennaa.
Viitekehyksen piirteet > Työskentelytapa

Scrumissa työskennellään toistavasti ja lisäävästi (engl. iterative-incremental) ennustettavuuden optimoimiseksi ja riskien kontrolloimiseksi. Tavoitteena oleva tuote kehittyy pikkuhiljaa täydellisemmäksi ja valmiimmaksi useiden kehitysjaksojen aikana. Kehitysjaksoa kutsutaan sprintiksi (engl. Sprint). Sprintti on 1-4 viikon mittainen aikaraja, jonka sisällä tuotetaan “valmiin” määritelmän täyttävä, käyttökelpoinen ja potentiaalisesti julkaisukelpoinen tuoteversio. Jokaisen sprintin sisältö sovitaan sprintin suunnittelupalaverissa ennen sprintin aloitusta, ja toteutettaviksi valitaan sellaisia tuotteen kehitysjonon kohtia, joilla on sillä hetkellä suurin merkitys projektin onnistumiselle. Sprintin lopuksi järjestetään sprinttikatselmus, jossa kehitystiimi esittelee sprintin konkreettiset saavutukset (esim. ohjelmiston uusimman version) tuoteomistajalle sekä mahdollisille sidosryhmien edustajille palautteen saamiseksi ja ymmärryksen lisäämiseksi kehityksen tilasta. Ennen seuraavan sprintin aloittamista pidetään vielä sprintin retrospektiivi, jossa tarkastellaan prosessin näkökulmasta mikä sprintin aikana sujui hyvin ja mitä voitaisiin parantaa seuraavassa sprintissä.
Viitekehyksen piirteet > Scrumin tuotokset

Scrumin tuotokset kuvaavat työtä tai lisäarvoa tavoilla, jotka lisäävät läpinäkyvyyttä ja tilaisuuksia tarkastelulle ja sopeuttamiselle. Scrumin tuotokset on suunniteltu erityisesti maksimoimaan läpinäkyvyyden niille keskeisille tiedoille, jotka auttavat scrumtiimejä onnistuneesti toimittamaan “valmiin” tuoteversion.
Tuotteen kehitysjono (engl. Product Backlog) on järjestetty lista kaikesta, mitä tuotteessa saatetaan tarvita, sekä ainoa lähde tuotteeseen toteutettaville vaatimuksille ja muutoksille. Tuoteomistaja vastaa tuotteen kehitysjonosta mukaan lukien sen sisältö, saatavuus ja järjestäminen. Tuotteen kehitysjono ei ole koskaan valmis, vaan se kehittyy, kun tuote sekä ympäristö, jossa sitä tullaan käyttämään, kehittyy. Julkaisusuunnitelmaksi kutsutaan usein sellaista tuotteen kehitysjonoa, joka sisältää kaikki tuotteen kehitysjonosta seuraavaan julkaisuun valitut kohdat (engl. Product Backlog Item) sekä alustavasti suunnitellun määrän sprinttejä julkaisun toteuttamiseen.
Sprintin tehtävälista (engl. Sprint Backlog) koostuu sprintin suunnittelupalaverissa valituista tuotteen kehitysjonon kohdista  sekä suunnitelmasta niiden toteuttamiseksi. Sprintin tehtävälista on kehitystiimin antama ennuste siitä, mitä toiminnallisuutta seuraavaan tuoteversioon tulee sisältymään sekä tarvittavista tehtävistä toiminnallisuuden toteuttamiseksi. Sprintin tehtävälista määrittää ja tekee näkyväksi kaiken työn, jonka kehitystiimi kokee tarpeelliseksi kehittääkseen tuotteen kehitysjonon kohdat “valmiiksi” tuoteversioksi ja saavuttaakseen sprintin tavoitteen. Edes tuoteomistaja ei voi sprintin aikana vaihtaa sprinttiin valittuja tuotteen kehitysjonon kohtia toisiin. Kehitystiimi voi kuitenkin halutessaan milloin tahansa muuttaa, lisätä tai poistaa sprintin tehtävälistan tehtäviä varmistaakseen, että sprintin tavoite ja siihen valitut tuotteen kehitysjonon kohdat toteutuvat.
Edistymiskäyrä (engl. Burndown Chart) kuvaa tuotteen tai sprintin jäljellä olevaa työmäärää ajan funktiona.
Tuoteversio (engl. Increment) on summa kaikista tuotteen kehitysjonon kohdista, jotka ovat valmistuneet sprintin ja aiempien sprinttien aikana. Sprintin lopussa siinä valmistuneen tuoteversion tulee olla “valmis”, joka tarkoittaa, että se täyttää scrumtiimin “valmiin” määritelmän ja on käyttökelpoisessa kunnossa, riippumatta siitä, päättääkö tuoteomistaja julkaista sen.