stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seppo Heikki Salonen
Elämä ja ura

Seppo Heikki Salonen syntyi Helsingissä. Hän on naimisissa Helsingin yliopiston mikrobiologian professorin Mirja Salkinoja-Salosen kanssa. Heillä on kolme lasta: Maj van Dijk, (s. 1970), Salli (s. 1973) ja Hanna (s. 1975). Sotilasarvoltaan Salonen on luutnantti. Puoluekannaltaan hän on sosialidemokraatti.
Salosen Riihimäellä myymälänhoitajana työskennellyt isä kaatui talvisodassa Kollaan taisteluissa maaliskuun alussa 1940. Äiti muutti kahden poikansa kanssa Rovaniemelle, jossa Seppo Heikki eli lapsuutensa ja kävi koulunsa.
Salonen, Luonto-Liiton aktiivi, alkoi ylioppilaaksi tultuaan opiskella Helsingin yliopistossa luonnontieteitä, mutta siirtyi myöhemmin valtiotieteelliseen tiedekuntaan. Opiskeluaikanaan Salosella oli luottamustoimia muun muassa Pohjois-Pohjalaisessa Osakunnassa, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnassa ja Suomen ylioppilaskuntien liitossa. Hän ajoi erityisesti opiskelijoiden asunto-olojen parantamista.
Toimittajauransa Salonen aloitti 1957 Yleisradiossa. Vuosina 1960–1965 hän työskenteli Lapin maakuntaliitolle. Vuonna 1967 Salonen oli Suomen itsenäisyyden juhlavuoden neuvottelukunnan tiedotussihteeri.
Vuosina 1970–1976 Salonen oli TV 2:n ajankohtaistoimituksen poliittinen toimittaja ja Ajankohtaisen kakkosen ensimmäisiä hahmoja. Ajankohtaisen kakkosen työryhmän jäsenenä hän sai 1971 Valtion tiedonjulkistamispalkinnon. Yleisradion tv-uutisten toimittajana Salonen vaikutti 1976–1979. Hän toimi myös Radio- ja televisiotoimittajien liitossa asiamiehenä, pääluottamusmiehenä ja puheenjohtajana.
Vuonna 1979 Salonen kutsuttiin Suomen Sosialidemokraatin toiseksi päätoimittajaksi, ja vastaavana päätoimittajana hän oli 1984–1988. Toimittuaan pari vuotta vapaana toimittajana Salonen palasi 1990 Yleisradioon, jossa vaikutti tiedotusjohtajana television kanavauudistuksen aikoihin 1990–1994 ja pääjohtajan erityisavustajana 1994–2001.
Televisiosarjassa Sodan ja rauhan miehet Salonen esitti Urho Kekkosta.
Seppo Heikki Salonen on toiminut Psoriasisliiton puheenjohtajana 1995–2004 ja EUROPSO:n (Euroopan psoriaatikkojen liiton) puheenjohtajana 2001–2004. Valtion tiedonjulkistamispalkinnon lisäksi hän on saanut Unto Miettisen plaketin 1979 ja Paasio-mitalin 2001.
Tuotanto

Ammatinvalinnan opas Lapin nuorille (toim. Tapani Kinnunen & Seppo Salonen & Otto Timonen) (Lapin läänin nuorisotyölautakunta & Lapin maakuntaliitto 1962)
Ammatinvalinnan opas Lapin nuorille (toim. Seppo Salonen & Otto Timonen) (Lapin läänin nuorisotyölautakunta & Lapin maakuntaliitto 1963, 1965, 1967)
Juhlavuoden itsenäisyysaineita (toim.) (WSOY 1967)
Puotipuksusta suureksi toveriksi: Onni Toivosen elämä (Edita 2005)
Meidän Iloranta. Täysihoitolan seitsemän vuosikymmentä (toim.) (Iloranta Oy 2009)
Sodan ja rauhan miehet. Kuvaus televisio-ohjelmasta ja siihen kohdistuneesta ulkopoliittisesta painostuksesta 1970-luvun Suomessa. (Yle 2014)
Senni Sallinen

Senni Sallinen (s. 1. tammikuuta 1997 Vehkalahti) on suomalainen pesäpalloilija. Sallinen on pelannut aikuisten sarjoissa kaudesta 2013 lähtien. Kausina 2015–2018 hän on pelannut 76 Superpesiksen runkosarjaottelua Viinijärven Urheilijoiden ja Manse PP:n joukkueissa. Sallisen kasvattajaseura on Viinijärven Urheilijat.
Sallinen valmistui Tampereen yliopistosta keväällä 2022 diplomi-insinööriksi tietojohtamisen alalta.
Saavutukset > Pelaajana

1 SM-kulta: 2017
1 SM-hopea: 2018
3 Itä–Länsi-ottelua: 2017–2019
1 Liitto–Lehdistö-ottelu: 2017
Vuoden lukkari: 2017
Superpesiksen kuukauden pelaaja: toukokuu 2017
Samoa olympialaisissa

Samoa osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Los Angelesissa 1984, ja on ollut mukana kaikissa kesäolympialaisissa sen jälkeen. Vuosina 1984-1996 Samoa osallistui olympialaisiin Länsi-Samoan nimellä. Talvikisoihin maa ei ole osallistunut.
Samoalaisurheilijat ovat kilpailleet olympialaisissa jousiammunnassa, judossa, melonnassa, nyrkkeilyssä, painissa, painonnostossa, pyöräilyssä, taekwondossa, uinnissa ja yleisurheilussa. Maa on saavuttanut yhden olympiamitalin, kun painonnostaja Ele Opeloge sijoittui alun perin Pekingin vuoden 2008 olympialaisten naisten painonnoston superraskaassa sarjassa neljänneksi, mutta dopingtapausten vuoksi hän nousi hopealle. Hän ylsi pistesijalle, eli kahdeksan parhaan joukkoon, myös oltuaan superraskaassa sarjassa viides Lontoossa 2012. Taekwondon raskaassa sarjassa sijoittuivat Lontoossa 2012 seitsemänneksi Talitiga Crawley naisten ja Kaino Thomsen-Fuataga miesten sarjassa. Vaipava Ioane oli kahdeksas painonnoston miesten höyhensarjassa Rio de Janeirossa 2016.
Mitalit lajeittain

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä | Sija |
|  Painonnosto | 0 | 1 | 0 | 1 | 58 |
| Yhteensä | 0 | 1 | 0 | 1 | 131 |
Lähteet:
Mitalit olympialaisittain

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Olympialaiset | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä | Sija |
1984  1984 Los Angeles: 0
1988  1988 Soul: 0
1992  1992 Barcelona: 0
1996  1996 Atlanta: 0
2000  2000 Sydney: 0
2004  2004 Ateena: 0
| 2008  2008 Peking | 0 | 1 | 0 | 1 | 73 |
2012  2012 Lontoo: 0
2016  2016 Rio de Janeiro: 0
2020  2020 Tokio: 0
| Yhteensä | 0 | 1 | 0 | 1 | 131 |
Lähteet:
Olympiamitalistit

| Mitali | Nimi | Vuosi | Laji | Tapahtuma |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 Hopeaa | Ele Opeloge | 2008  2008 Peking |  Painonnosto | Naisten yli 75 kg |
Lähteet:
Saksan liittopäivävaalit 1998

Saksan liittopäivävaalit 1998 järjestettiin 27. syyskuuta 1998. Vaaleissa 49 947 087 äänestäjää valitsi Saksan liittopäivien 669 jäsentä äänestysaktiivisuuden ollessa 82,2 prosenttia.
Tulokset

Kristillisdemokraatit kärsivät kovia tappioita, minkä vuoksi Saksaa vuodesta 1982 lähtien hallinnut liittokansleri Helmut Kohlin johtama kristillisdemokraattien ja vapaademokraattien porvarihallitus kaatui. Valtaan nousi sosiaalidemokraattien ja vihreiden koalitiohallitus, jossa SPD:n johtaja Gerhard Schröder toimi liittokanslerina ja vihreiden johtaja Joschka Fischer toimi ulkoministerinä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan liittopäivävaalit 1998 Wikimedia Commonsissa
Shintarō Abe

| Shintarō Abe |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1924 Tokio
Kuollut: 15. maaliskuuta 1991 (ikä 67) Tokio
Poliitikko
Puolue:  LDP
Asema:  Ulkoministeri (1982–1986) Ulkomaankauppaministeri (1981–1982) Valtiosihteeri (1977–1978) Maa-, metsä- ja kalatalousministeri (1976–1977)
Koulutus:  juristi
Tutkinnot:  Tokion yliopisto
Lapset:  Hironobu Abe Shinzō Abe Nobuo Kishi
Shintarō Abe (jap. 安倍 晋太郎, 29. huhtikuuta 1924 Yamaguchin prefektuuri – 15. maaliskuuta 1991) oli japanilainen poliitikko.
Hän lopetti koulunsa vuonna 1944 ja hakeutui koulutukseen kamikaze-lentäjäksi, mutta sota loppui ennen kuin Aben erikoiskoulutus päättyi. Hän opiskeli Tokion yliopistossa oikeustiedettä ja valmistui vuonna 1949.
Abe toimi maansa hallituksen maa-, metsä- ja kalatalousministerinä ja sittemmin ulkomaankauppaministerinä. Hän oli sodanjälkeisen Japanin pitkäaikaisin ulkoministeri  vuosina 1982–1986. Tuohon aikaan Japanin ja Yhdysvaltojen välit kehittyivät läheisemmiksi.
Irakin–Iranin sodan aikana Abe pystyi säilyttämään diplomaattiset suhteet molempiin osapuoliin rauhanneuvotteluja varten toisin kuin mikään muu teollisuusmaa.
Abe toimi maansa hallituksen maa-, metsä- ja kalatalousministerinä ja sittemmin ulkomaankauppaministerinä. Hän oli sodanjälkeisen Japanin pitkäaikaisin ulkoministeri  vuosina 1982–1986. Tuohon aikaan Japanin ja Yhdysvaltojen välit kehittyivät läheisemmiksi.
Abe oli vahva ehdokas myös pääministeriksi, mutta syytökset sisäpiirin osakekaupoista estivät tämän.
Abe oli Japanin liberaalidemokraattisen puolueen (LDP) johtohenkilöitä. Hänen poikansa Shinzō Abe oli Japanin pääministerinä 2006–2007 ja 2012–2020. Hänen appensa Nobusuke Kishi oli toiminut Japanin pääministerinä ja hänen isänsä Kan Abe kuului Japanin parlamenttiin.
Shintarō Abe kuoli vahvistamattomien huhujen mukaan maksasyöpään.
Shelbyville

Shelbyville voi tarkoittaa:
Yhdysvalloissa
Shelbyville, kaupunki Illinoisissa
Shelbyville, kaupunki Indiananassa
Shelbyville, kaupunki Kentuckyssa
Shelbyville, paikka Michiganissa
Shelbyville, kaupunki Missourissa
Shelbyville, kaupunki Tennesseessä
Shelbyville, paikka Texasissa
Fiktiossa
Shelbyville, kaupunki animaatiosarjassa Simpsonit
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Shelbyville”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
The First

| The First |
| --- | --- |
 The Firstin kokoonpano vuonna 1965: Ave Lönnfors, Mårten Enqvist, Leif Kiviharju ja Seppo Järvinen.
Tiedot
Toiminnassa:  1964––
Tyylilaji:  pop, rock
Kotipaikka:   Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Leif Kiviharju, basso ja laulu   Måsse Enqvist, kitara   Seppo Järvinen, rummut ja laulu   Cay Carlsson  
Infobox OKNimi-testi OK: 
The First on suomalainen vuonna 1964 perustettu pop-musiikkia esittävä yhtye.
Yhtye esiintyi 1960-luvulla esimerkiksi The Jimi Hendrix Experiencen ja The Holliesin Suomen-konserttien avaajana.
Historia

Yhtyeen perustivat Leif Kiviharju, Markku Vihavainen, Teuvo Grönroos ja Seppo Järvinen. Yhtyeen nimi sai alkunsa uudenvuodenaattona 1965, jolloin yhtye esiintyi Kerho Ykkösessä radion suorassa lähetyksessä. The First nousi suosioon nopeasti ja sai keikkakalenterinsa täyteen.
Maaliskuussa 1966 Grönroos lähti suorittamaan varusmiespalvelusta, jolloin hänet korvasi Kiviharjun suosituksesta Mårten Enqvist. Syksyllä Vihavaisen lähdettyä opiskelemaan kitaristiksi tuli Arto Lönnfors.
Yhtyeen maine kantautui levy-yhtiöiden tietoon, ja vuoden 1967 aikana ilmestyivät singlet "Perjantai", "Meni hermot" ja "Jos sais reissullansa". Marraskuussa 1967 The First hajosi Kiviharjun lähdettyä varusmiespalvelukseen.  Päästyään armeijasta Kivikarju, Enqvist ja Järvinen perustivat helmikuussa 1969 Lemon-yhtyeen yhdessä Arto Tarkkosen kanssa.
Manageri Raimo Pirskanen kokosi uuden Firstin, jossa soittivat lopulta Alf Kiviharju (kitara), Raimo Wallen (saksofoni) ja Zape Leppänen (rummut). Basisteina vierailivat Vesa Toppinen, Lasse Kvist ja Olli Ödner. Alkuperäiset jäsenet eivät hyväksyneet Pirskasen toimintaa, minkä johdosta välit manageriin viilenivät.
Vuonna 1986 Kiviharju, Lönnfors, Enqvist ja Järvinen lyöttäytyivät taas yhteen ja palasivat julkisuuteen Blue Monday -levyn myötä. Lönnfors siirtyi viettämään hiljaista elämää 1995. Hänet paikkasi Cay Karlsson, joka toimi 1960-luvulla The Scaffolds -yhtyeen laulusolistina. Nykyään The First soittaa Back to the Sixties -tapahtumissa.
Kokoonpanot > Ensimmäinen kokoonpano 1964-1966

Leif Kiviharju – basso ja laulu
Markku Vihavainen – kitara ja laulu
Teuvo Grönroos – kitara
Seppo Järvinen – rummut ja laulu
Kokoonpanot > Toinen kokoonpano 1966–1967, 1986–1995

Leif Kiviharju – basso ja laulu
Mårten Enqvist – kitara
Arto Lönnfors – kitara ja laulu
Seppo Järvinen – rummut ja laulu
Kokoonpanot > Kolmas kokoonpano

Erkki Nieminen – kitara ja laulu
Mats Huldén – kitara ja laulu
Lasse Kvist – basso
Seppo Järvinen – rummut ja laulu
Kokoonpanot > Neljäs kokoonpano

Basistit vaihtelivat
Alf Kiviharju – kitara
Raimo Wallen – saksofoni
Vesa Toppinen – basso
Lasse Kvist – basso
Olli Ödner – basso
Zape Leppänen – rummut
Julkaisut > Singlet

"Perjantai / Olit mielessäin" (1967)
"Meni hermot / Yksin vain" (1967)
"Kylmä Kyllikki / Jos sais reissullansa" (1967)
"Blue Monday / Girl on the Run" (1986)
"You Gotta Be a Rocker / Dancing with My Baby" (1987)
"Kaikkesi teit / En rauhaa saa" (1989)
Julkaisut > LP: t

Blue Monday (1986)
First Aid (1989)
Julkaisut > CD:t

Katse vain (1991)
Rock ‘n’ Roll (1998)
Rautalankaa (2000)
20 suosikkia – Meni hermot (1999)
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: The First
Seututie 644

Seututie 644 on Toivakan Viisarimäeltä Jyväskylän Kanavuoreen johtava seututie. Tie alkaa Viisarimäestä seututieltä 618 ja kulkee Oravasaaren kautta Kanavuoreen, jossa se yhtyy valtatiehen 4 hieman valtateiden 9, 13 ja 23 kiertoliittymän eteläpuolella.
Aiemmin tie oli osa valtatietä 4, mutta vuosina 2008–2010 valtatie siirrettiin uudelle moottoriliikennetielinjaukselle vanhan tien länsipuolelle, ja vanha tie muutettiin seututieksi 644. Nykyisin tie on etenkin paikallisliikenteen käytössä, ja tietä käytetään myös valtatien 4 rinnakkaistienä. [lähde? ]
Tie on kokonaan päällystetty, mutta monin paikoin mutkainen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seututie 644 Wikimedia Commonsissa
Liittymät Viisarimäestä Kanavuoreen
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Nro | Km |   Nimi |   Tie |   Viitoitus |
 :   Jyväskyläntie (1+1)
|  |  |  | Hokkala |    6134 Viisarimäentie   Viisarimäentie | Jyväskylä, Lahti, Rutalahti;   alkaa Lievestuore, Toivakka |
|  |   |   | Majalahti | Nisulanväylä | Nisula |
|  |  |  |  Toivakan ja Jyväskylän kunnanraja |  |  |
 :   Oravasaarentie (1+1)
|  |   |   | Oravasaari | Haukanmaantie | Haukanmaa |
|  |   |  | Kairahta |  |  |
|  |  |  | Kuivalampi |           | Lahti, Toivakka;   päättyy Jyväskylä |
Seututie 659

Seututie 659 on Viitasaaren Taimoniemestä Konnevedelle johtava seututie. Tie alkaa Viitasaaren pohjoispuolelta kantatiestä 77 ja yhdistyy Istunmäessä kantatiehen 69. Vesannolla Ahveniskylässä tiestä erkanee Kuopioon johtava seututie 551 sekä Vesijärvellä yhdystie 5511 Harinkaalle. Tien pituus on 68 kilometriä ja se on kokonaan päällystetty.
Reitti

Taimoniemi–Kymönkoski–Suovanlahti–Ahveninen–Närhilä–(Neiturin kanava)–Istunmäki
Rooman valtakunnan tuho

Länsi-Rooman viimeinen keisari Romulus Augustulus luovuttaa kruununsa Odovakarille. Kuva kirjasta Young Folks' History of Rome (1880).
Rooman valtakunnan tuholla tarkoitetaan tapahtumia jotka johtivat Rooman valtakunnan jakautumiseen Länsi-Roomaan ja Itä-Roomaan, sekä lopulta Länsi-Rooman tuhoon. Rooman valtakunnan rappio ja tuho on historiantutkimuksen kannalta ongelmallinen tapahtumasarja, koska sille ei ole olemassa mitään yksittäistä syytä. Historiantutkijat ovat esittäneet lukuisia teorioita Rooman valtakunnan rappion ja tuhon syistä. Teoriat voidaan jakaa rappeutumisteorioihin ja katastrofiteorioihin.
Rappeutumisteoriat > Talouden rappeutuminen > Verotus ja hinta- ja palkkasääntely

Diocletianus (keisarina 284–305 jaa.) aloitti valtiolle kalliita rakennus- ja armeijaprojekteja. Tämän rahoittamiseksi hän korotti veroja. Verot tuhosivat keskiluokan ja kaupankäynti melkein loppui. Vuokraviljelijät (colonus) ja pienviljelijät eivät pystyneet maksamaan velkojaan ja heistä tuli käytännössä maaorjia. Maatilat tyhjenivät ja pellot metsittyivät. Konstantinuksen (306-337) aikana säädettiin viljelijän pakoyrityksen rangaistukseksi orjuuden kaltaiset olot, joissa viljelijä pantiin rautoihin tekemään pakkotyötä.
Keisarit myös vähensivät rahojen hopeapitoisuutta ja painoivat paljon uusia kolikoita. Tämä aiheutti 15 000 prosentin inflaation. Diocletianus yritti estää inflaation määräämällä yli tuhannen tuotteen enimmäishinnat kuolemantuomion uhalla. Moni tuottaja lakkasi myymästä ja kaupankäynti lähes loppui. Toiset myivät kalliimmalla salaa mustassa pörssissä. Diocletianus luopui vallasta (305) ja vähitellen hintoja ei enää valvottu.
Johtava antiikin Rooman taloushistorioitsija, Michael Ivanovich Rostovtzeff, kertoo, että hinta- ja palkkasääntelyä oli käytetty usein myös ennen ja jälkeen Diocletianuksen. Diocletianuksen hintasääntely johti pahaan pulaan, ja väkijoukot saattoivat tappaa myyjiä saadakseen tavarat. Muodollisesti lakia ei kumottu. Myös korkea verotus vähensi työntekoa, säästämistä, investointeja ja kauppaa.
Rappeutumisteoriat > Talouden rappeutuminen > Pakkoammatit ja maaorjuus

Diocletianus kiristi verotusta, määräsi velvoitteita eri ammateille, esimerkiksi kapteenit kuljettamaan viljaa ilmaiseksi ja takaamaan toimitukset omaisuudellaan. Hän määräsi ammatit periytyviksi isiltä pojille. Sosiaalinen liikkuvuus pysähtyi, innovaatiot, hieno taide ja suuret keksinnöt lakkasivat valtion säädellessä kaikkea.
Tässä komentotaloudessa kaikkien piti palvella valtiota ilmaiseksi paitsi valtion työntekijöiden. Ihmiset ostivat lahjuksilla itselleen valtion virkoja niin, että valtion palkallisia oli enemmän kuin veronmaksajia.
Rappeutumisteoriat > Talouden rappeutuminen > Maanviljelyn rapistuminen

Rooman valtakunnan talous perustui alun perin vapaiden talonpoikien omavaraiseen maanviljelyyn. Rooman valtakunnan laajentuessa ja vaurastuessa Etelä-Italiaan syntyi suurtiloja, joiden omistajat olivat joko senaattorisukuisia, korkea-arvoisia sotilaita tai vauraita liikemiehiä. Suurtilojen eli latifundiumien tuotanto perustui pitkälti orjien ja pientilallisten talonpoikien työhön. Suuritilojen myötä maanomistus ja maasta saatu tuotto keskittyi Rooman yläluokalle. Tämä johti ennen pitkää perinteisen talonpoikien omavaraisen maanviljelyn vähenemiseen ja talonpoikien aseman heikentymiseen. Rooman valtakunna ollessa laajimmillaan alettiin maataloustuotantoa siirtää Rooman provinsseihin. Provinsseissa tuotetut maataloustuotteet laskivat elintarvikkeiden hintoja Etelä-Italiassa ja Rooman kaupungissa. Paikallinen tuotanto ei enää kannattanut ja Rooman kaupungissa kansalle jaettiin jopa ilmaista viljaa.
Rappeutumisteoriat > Talouden rappeutuminen > Orjien määrän väheneminen valloitussotien hiipuessa

Rooman valloitussotien loppuminen johti orjien määrän vähenemiseen. Rooman ulkomaankauppaa rajoittivat korkeat tullit ja harvat paikat joissa kaupankäynti oli sallittua. Orjien ostaminen ulkomailta oli siis huomattavasti kalliimpaa kuin valloitettujen kansojen orjuuttaminen. Orjien määrän väheneminen ja siitä johtunut maatalouden tuotannon lasku johtivat Rooman 200-luvun kriisiin. Joidenkin tulkintojen mukaan Rooman valtakunnan rappio alkoi juuri orjien hintojen noususta.
Rappeutumisteoriat > Yhteiskunnan rappeutuminen

200-luvun kriisin aikana Rooman valtion merkitys muuttui. Niin kutsutun sotilasanarkian aikana vuosina 235–284 legioonien komentajat taistelivat keskenään, ja Rooman keisari vaihtui pahimmillaan 40 vuoden aikana 12 kertaa. Sotilaskeisarien aikana 27 keisarista peräti 17 murhattiin. Pax romanan (27 eaa–180) aikana Rooman legioonat oli pyritty sijoittamaan valtakunnan ulkorajoille, josta niillä oli etäisyyksistä johtuen vain vähän mahdollisuuksia vaikuttaa yhteiskunnallisiin asioihin. 200-luvun kriisin aikana keskenään taistelevat legioonat siirtyivät takaisin Rooman ydinalueille ja alkoivat vaikuttaa koko yhteiskuntaan yhä voimakkaammin. Keisari Diocletianus uudisti Rooman legioonat ja valtionhallintoa. Samalla Diocletianus keskitti vallan tiukasti itselleen, jolloin Rooman yhteiskunnallinen vapaus romuttui. Diocletianus julisti itsensä Herraksi ja Jumalaksi, jota kaikkien kansalaisten oli palvottava. Keisarin salainen poliisi valvoi yhteiskuntaa, ja kristittyjä vainottiin ankarasti.
Keisari Konstatinus Suuri kyllästyi jatkuvien sisäisten konfliktien köyhdyttämään ja levottomaan Italiaan ja siirsi Rooman pääkaupungin vuonna 330 Mustanmeren rannalle Bysantioniin, joka nimitettiin keisarin mukaan Konstantinopoliksi. Konstantinus Suuri halusi varmistaa Rooman tulevaisuuden luomalla sille vakaan hallinnon. Tämän vuoksi hän aloitti yhteistyön vainottujen kristittyjen kanssa ja laillisti kristinuskon vuonna 313. Tämä kehitys johti lopulta siihen, että kristinusko julistettiin Bysantin valtionuskonnoksi vuonna 390. Pääkaupungin ja keisarin siirtyminen Konstantinopoliin sekä kristinuskon yleistyminen johtivat vääjäämättä Rooman itä- ja länsiosien välisen yhteistyön romahtamiseen. Rooman lopullinen jakautuminen Itä- ja Länsi-Roomaan tapahtui vuonna 395 keisari Theodosius I:n kuoltua.
Rappeutumisteoriat > Legioonien rappeutuminen

Alun perin asevelvollisista koostuneet Rooman legioonat alkoivat 200-luvulle tullessa koostua yhä enemmän ulkomaalaisista palkkasotureista. Roomalaiset itse suhtautuivat valtakunnan ulkopuolelta tulleisiin barbaareihin hyvin ylimielisesti. Vieraista kansoista kuten germaaneista, maureista ja syyrialaisista kootut legioonat eivät välttämättä pitäneet Roomaa puolustamisen arvoisena, vaan olivat uskollisia sille sotapäällikölle, joka maksoi heidän palkkansa. Tämä kehitys johti siihen, että Rooman legioonat eivät olleet enää uskollisia Rooman valtiolle. Rooman valtakunnan sisäinen hajaannus laski legioonien tehokkuutta. 200-luvulla Rooman legioonat kärsivät useita suuria tappioita. Ne eivät enää pystyneet turvaamaan valtakunnan rajoja, jolloin ulkomaalaiset kansat alkoivat valloittaa Rooman valtakunnan alueita kansainvaellusten aikana.
Katastrofiteoriat > Epidemiat ja lyijy juomavedessä

Talousvaikeudet, jatkuvat sisäiset konfliktit, orjien väheneminen ja talonpoikien aseman huononeminen romahduttivat Rooman hyvinvointivaltion. Rooman väkiluku kääntyi laskuun 200-luvulle tultaessa. Väestökatoa edesauttoivat useat rajut tautiepidemiat. Joidenkin tulkintojen mukaan roomalaisten vesijohdoissa eristeenä käyttämä lyijy myrkytti juomaveden suurissa kaupungeissa, mikä johti sairauksien rajuun lisääntymiseen.
Seututie 663

Seututie 663 Kauhajoen Päntäneellä.
Seututie 663 on tie, joka kulkee Kristiinankaupungista Kauhajoelle. Tien pituus on 51 kilometriä.
Tien kulku

Tie saa alkunsa Kristiinankaupungin keskustasta Salutorgetin ja Sjögatanin risteyksestä, johon myös päättyy Tiukasta tuleva seututie 662. Ensimmäisenä tie ylittää Högholmssundetin, jonka jälkeen se sivuuttaa Kristiinankaupungin suurtorin. Tästä noin 150 metrin päässä tie ylittää siltana vanhan Kristiinankaupungin radan, jonka tehtyään se sivuuttaa Itäpuolen kaupunginosan. Täältä tie etenee pääosin suorana noin kolmen kilometrin verran. Seuraavaksi se saapuu Lålbyhyn ja kohtaa siellä Eurooppatien 8 ja valtatien 8 eritasoliittymän. Liittymän jälkeen tie sivuaa Lapväärtin keskustaa sen pohjoispuolelta noin kahden kilometrin matkalta, jonka tehtyään se kohtaa Honkajoelta tulevan seututien 664 sekä kääntyy kohti koillista.
Lapväärtin jälkeen tie jatkuu lievästi mutkittelevana noin kahdeksan kilometrin verran, kunnes se kohtaa Pohjanmaan ja Etelä-Pohjanmaan maakuntarajan. Tämän jälkeen tie etenee noin kilometrin, kunnes se saapuu Karijoen keskustaan. Täällä tie kohtaa seututien 687, jonka kanssa sillä on yhteistä linjaa Karijoen keskustassa noin 200 metrin pituudelta. Seuraavan neljäntoista kilometrin verran tie etenee pääosin metsiä halkoen loivamutkaisena ja kohtalaisen suorana, mutta kapeana tienä.
Tämän tehtyään tie saapuu Päntäneelle, jossa se kohtaa Kuvaskankaalta tulevan seututien 661 risteyksen. Päntäneen sivuutuksen jälkeen tie jatkuu pääsääntöisesti suorana, tällä kertaa pääsääntöisesti lakeuksia halkovana tienä noin kahdeksan kilometriä, kunnes se saapuu Kauhajoen taajama-alueelle. Täällä tie kohtaa Teknologiapuiston ja Topeekan risteyksessä yhdystien 6900 ja kääntyy kohti itää. Tämän jälkeen tie jatkuu vielä kilometrin verran, jonka aikana se ylittää Kauhajoen sekä päättyy kantatien 44 risteykseen.
Tien osoitenimenä on Kristiinakaupungin keskustasta Eurooppatien 8 ja valtatien 8 eritasoliittymään asti Lapväärtintie, sieltä seututien 664 risteykseen Pohjoinen Lapväärtintie, seututieltä 664 maakuntarajalle asti Karijoentie, maakuntarajalta Karijoelle Kristiinantie, Karijoelta Kauhajoen kuntarajalle Kauhajoentie, sieltä Päntäneelle uudestaan Karijoentie, Päntäneeltä Teknologiapuiston ja Topeekan risteykseen Päntäneentie sekä täältä kantatielle 44 Eteläinen yhdystie.