Lavrenti Berija
Salaisen poliisin johtajana

Berijan häikäilemättömyys kiinnitti hänen georgialaisten maanmiestensä Josif Stalinin ja Grigori Ordžonikidzen huomion. Heidän avullaan Berija nousi Tšekan seuraajan GPU:n johtoon vuonna 1926. Vuonna 1934 Berijasta tuli Georgian puoluejohtaja. Tässä toimessaan Berija tukahdutti opposition verisesti ja pönkitti Stalinin henkilökulttia.
Berijasta tuli Neuvostoliiton salaisen poliisin NKVD:n johtaja marraskuussa 1938. Hän toimi NKVD:n virallisena johtajana aluksi helmikuuhun 1941 asti ja sen jälkeen heinäkuusta 1941 vuoteen 1943 ja viimeisen kerran keväällä 1953. Näiden jaksojen välillä Berija toimi muissa johtoasemissa Neuvostoliiton turvallisuus- ja tiedustelupalveluissa.
Maaliskuussa 1939 Berija nostettiin politbyroon ehdokasjäseneksi. Tämän myötä Berijan suhde Staliniin läheni, ja hänestä tuli Stalinin ykköskätyri.
Vuonna 1939 Berija käytännössä hallitsi valtion turvallisuustiedustelukoneistoa, NKGB:tä ja puna-armeijan tiedusteludirektoraattia RU:ta. Vaikka Berija ei viimeiseen saakka uskonutkaan Saksan hyökkäävän Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941, hänet otettiin silti jäseneksi korkea-arvoiseen valtion puolustuskomiteaan GKO:hon. Tässä virassaan Berija valvoi Neuvostoliiton tehtaiden siirtoa Uralille sodan ajaksi. Berija myös organisoi kokonaisten vähemmistökansojen pakkosiirrot valtion sisällä.
Berija johti myös tiedustelupalvelu Smeršiä, joka pidätti, kidutti, teloitti ja vangitsi miljoonia neuvostoliittolaisia sotilashenkilöitä. Neuvostoliiton Gulag-vankileirien vankiluku saavutti huippunsa juuri sota-aikana, koska Berija oli päättänyt tehdä leireistä Neuvostoliiton sotatalouden perustan. Saadakseen leirien pakkotyöstä tuottavaa Berija pyrki toisaalta uudistuksilla parantamaan vankien työkykyä.
Sodan jälkeen Berijan NKVD pidätti, vangitsi ja teloitti ”vastavallankumouksellisia”, ”fasisteja” ja muita ei-toivottuja henkilöitä. Berija perusti Itä-Eurooppaan oman Gulag-vankileirijärjestelmänsä poliittisille vangeille, usein natsien keskitysleirien paikoille. Berija vaikutti suuresti Stalinin ulkopolitiikkaan kylmän sodan alussa ja osallistui turvallisuus- ja tiedustelupäällikön ominaisuudessa Teheranin, Jaltan ja Potsdamin konferensseihin. Berija oli tärkeässä osassa Itä-Euroopan tuomisessa Neuvostoliiton hallintaan rautaesiripun taakse, ja hän perusti Itä-Euroopan maihin neuvostotyyliset turvallisuus- ja tiedusteluorganisaatiot, joita hallittiin Moskovasta käsin. Tämän ansiosta Berija otettiin politbyroon täysjäseneksi vuonna 1946, ja vuonna 1949 hänelle myönnettiin Leninin kunniamerkki. Samana vuonna Berija perusti Andrei Ždanovin kanssa Kominformin, yhteistyöjärjestö Kominternin seuraajan, koordinoimaan Neuvostoliiton propagandaa ja ulkopolitiikkaa itäblokin maissa.
Stalin ylensi Berijan heinäkuussa 1945 Neuvostoliiton marsalkaksi ja antoi tälle tehtäväksi rakentaa Neuvostoliitolle atomipommi. Neuvostoliiton ydinaseohjelman autoritaarisen johtamisen lisäksi Berija haali sodan jälkeen Neuvostoliittoon useita saksalaisia tiedemiehiä ja saksalaista teknologiaa, kuten ohjus- ja sukellusveneteknologiaa. Gulagin työvoimaa Berija käytti muun muassa uraanin louhintaan Keski-Aasiassa. Berija myös johti Georgi Malenkovin kanssa Neuvostoliiton sotateollisuuskompleksin rakentamista ohjus- ja ilmapuolustusjärjestelmille.