stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kevin Dineen
Pelaajaura

Dineen sai NHL-varauksen vuonna 1982, kun Hartford Whalers varasi hänet numerolla 56 varaustilaisuuden kolmannella kierroksella. Ennen ammattilaisuraansa hän edusti muun muassa University of Denverin joukkuetta Pioneersia (vuosina 1981–1983). Hän teki NHL-debyyttinsä 3. joulukuuta 1984 ottelussa, jossa Whalers kohtasi Montreal Canadiensin. Hän pelasi tulokaskaudellaan, kaudella 1984–1985, 57 NHL:n runkosarjaottelua joissa hän teki 41 tehopistettä, 25 maalia ja 16 syöttöpistettä. Osan kaudesta hän vietti AHL-joukkue Binghampton Whalersissä.
Dineen oli 1980-luvulla Hartford Whalersin avainhyökkääjiä. NHL-uransa ennätyspisteet hän teki kaudella 1988–1989, jolla hän oli joukkueensa paras maalin- ja pisteidentekijä tehtyään 79:ssä runkosarjaottelussa 45 maalia ja annettuaan 44 maalisyöttöä. Hän voitti Whalersin sisäisen maalipörssin myös kahdella muulla runkosarjakaudella, kaudella 1986–1987, jolla hän teki 40 maalia ja 39 syöttöpistettä 79:ssä ottelussa, ja kaudella 1987–1988, jolla hän teki 25 maalia ja yhtä monta syöttöpistettä 74:ssä ottelussa (jakoi parhaan maalintekijän aseman Ron Francisin kanssa).
Marraskuussa 1991 Dineen kaupattiin Philadelphia Flyersiin vaihdossa Murray Craveniin ja neljännen kierroksen varausvuoroon kesän 1992 varaustilaisuudessa. Hänen isänsä Bill toimi tuohon aikaan joukkueen päävalmentajana. Hän edusti Flyersia neljän vuoden ajan ja kaudella 1993–1994 hän toimi sen kapteenina. Joulukuussa 1995 Dineen palasi Hartford Whalersiin (Flyers sai vaihdossa kolmannen ja seitsemännen kierroksen varausvuorot kesän 1997 varaustilaisuudessa) ja hän kuului Whalersin/Carolina Hurricanesin (seura siirtyi Pohjois-Carolinaan vuonna 1997) kokoonpanoon neljä seuraavaa vuotta. Vuosina 1996–1998 hän oli joukkueensa kapteeni.
Syyskuussa 1999 Dineen teki vapaana agenttina sopimuksen Ottawa Senatorsin kanssa, jossa hän pelasi kauden 1999–2000. Kesällä 2000 laajennusjoukkue Columbus Blue Jackets varasi hänet NHL:n laajennusdraftissa ja hän edusti seuraa kahden täyden kauden ajan ennen lopettamistaan syksyllä 2002, kesken kauden 2002–2003. Kevin Dineen pelasi 19 kautta käsittäneellä NHL-urallaan 1188 runkosarjaottelua, joissa hän teki 760 tehopistettä, 355 maalia ja 405 syöttöpistettä, ja 59 pudotuspeliottelua, joissa hän teki 41 tehopistettä, 23 maalia ja 18 syöttöpistettä. Hän keräsi myös 2299 jäähyminuuttia runkosarjassa ja 127 pudotuspeleissä. Hän on yksi harvoista pelaajista, jotka ovat NHL-urallaan sekä tehneet yli 350 maalia että keränneet yli 2000 jäähyminuuttia.
Dineen pelasi kahdesti NHL:n tähdistöottelussa, vuosina 1988 ja 1989. Hän myös kuului NHL:n miehistöön liigan tähdistöjoukkueen kohdatessa Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkueen vuoden 1987 Rendez-vous '87 -ottelusarjassa. Kanadan jääkiekkomaajoukkuetta hän edusti Sarajevon olympialaisissa vuonna 1984, Kanada-cupissa 1987 ja neljissä jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa. Hänen parhaat saavutuksensa kansainvälisiltä kentiltä ovat MM-hopea vuodelta 1985 ja Kanada-cupin voitto.
Valmentajaura

Dineen toimi heinäkuusta 2005 alkaen AHL-seura Portland Piratesin päävalmentajana. Heti ensimmäisen valmentajakautensa, kauden 2005–2006 päätteeksi hänelle myönnettiin Louis A. R. Pieri Award, AHL:n vuoden valmentajan palkinto. Dineen, joka on eniten otteluita voittanut valmentaja joukkueen historiassa (ohitti Barry Trotzin maaliskuussa 2009), valmensi Piratesin kahdesti, kausina 2005–2006 ja 2007–2008, AHL:n itäisen konferenssin loppuotteluihin. Pudotuspeleihin hän valmensi joukkueen viidellä kaudella kuudesta.
Dineen jätti Portland Piratesin päävalmentajuuden siirryttyään NHL-seura Florida Panthersin päävalmentajaksi touko-kesäkuun vaihteessa 2011. Hän on Panthersin historian 11. päävalmentaja. Hänet irtisanottiin tehtävästä marraskuussa 2013 Panthersin huonon pelimenestyksen vuoksi.
Sotšin talviolympialaisissa Dineen valmensi Kanadan naisten maajoukkueen olympiakultaan.
Muuta

Hän on naimisissa Annie Dineenin (o.s. Murasso) kanssa. He avioituivat vuonna 1991. Heillä on neljä lasta, kaksi tytärtä ja kaksi poikaa. Kevin Dineen on entisen NHL-jääkiekkoilijan ja -valmentajan Bill Dineenin poika ja myös hänen veljensä Gord ja Peter ovat pelanneet NHL:ssä.
Dineen sairastaa Crohnin tautia, joka diagnosoitiin hänellä vuonna 1987.
Papinristi

Ortodoksinen pappi pukeutuneena täyteen jumalanpalveluspukuun hopeisen papinristin kanssa.
Papinristi on ortodoksisten ja luterilaisten pappien käyttämä arvomerkki.
Ortodoksiset papinristit > Historiaa

Alun alkaen papinristi oli kunniamerkki, joka myönnettiin ansioituneille papeille. Näin se on yhä Kreikan kirkossa ja eräissä pienemmissä paikalliskirkoissa. Venäjällä siitä tuli kuitenkin pappien yleistunnus, kun tsaari Pietari Suuri erehtyi kerran pyytämään siunausta papin asemesta diakonilta.
Tsaari harmistui erehdyksestä ja määräsi, että papeilla olisi oltava oma erillinen tunnuksensa, jottei moista enää sattuisi.
Ortodoksiset papinristit > Alkuperäinen papinristi

Tästä syystä Venäjän kirkossa papinrististä tuli Pietari Suuren aikana pappien yhteinen tunnus; tuolloin se sai oman erikoisen hahmonsa: hallitsevaksi yleismalliksi tuli kahdeksanpäinen slaavilainen risti, jonka kolmesta poikkipuusta ylin kuvaa Kristuksen pään päälle asetettua tekstiä ja alimmainen viistosti asetettu sitä tukea, johon jalat naulattiin; viisto asento kuvaa hänen oikealla puolellaan ollutta katuvaa ryöväriä, jonka puoleinen pää osoittaa ylös eli taivasta kohti, alas osoittava vasen pää taas kadotukseen joutuvaa, Kristusta herjannutta ryöväriä. Näiden papinristien yksityiskohtaiset muotoilut vaihtelevat tekijöittäin.
Ortodoksiset papinristit > Yleistä papinrististä

Osa ortodoksikristityistä kantaa kaulassaan ristiä muistutuksena Kristuksen uhrista. Samasta syystä myös jumalanpalveluspuvut on koristeltu tätä aihetta käyttäen. Siispä on luontevaa, että siitä tuli myös papiston tunnus.
Tavallisille papeille ja pappismunkeille kuului (ja kuuluu edelleen) hopeinen risti, mutta, rovastit, igumenit, arkkimandriitat ja piispat voivat kantaa kultaista ristiä. Kultaisen kaularistin kanto-oikeuden voi saada ansioitunut ja pitkäkestoista papillista työtä tehnyt henkilö.
Tsaari Paavali I antoi vuonna 1797 käskykirjeen, jonka perusteella myös ansioituneet papit saivat oikeuden kantaa kultaristiä. Käytäntö vakiintui ja on edelleen voimassa; jo kauan ovat pastorin arvoiset papit saaneet kultaristin ennen rovastin arvon myöntämistä.
Ortodoksiset papinristit > Suomalaiskansallisia muutoksia

Nykyisin Suomen ortodoksisessa kirkossa käytössä oleva merkittävin ristimalli on piispainkokouksen hyväksymä; se on normaali latinalainen risti, jonka päällä ristiinnaulitun kuva on korkokuvana. Malli otettiin käyttöön 1920-luvulla, kun Suomen ortodoksista kirkkoa suomalaistettiin; liian venäläisinä pidetyt piirteet ja tavat haluttiin poistaa routavuosien aikana sattuneiden, jonkin sinänsä pienen asian nimenomaista venäläisyyttä korostamaan pyrkineiden ylilyöntien vuoksi; tosin isä mitrarovasti Sergei Okulov piti huolen, että liioitteluun ei menty: mm. joidenkin kiihkoluterilaisten vaade, että papinristin käytöstä luovuttaisiin kokonaan "sekaannuksen" välttämiseksi, onnistuttiin torjumaan. Samoin ns. hakaristiketju jota kansallistamisen nimessä vaadittiin kaikille, jäi lopulta harvinaiseksi. Nykyään piispainkokouksen hyväksymä latinalainen ristimalli on käytännön syistä harvinainen, ja nuorella papistolla on käytössä usein kahdeksanpäinen slaavilainen risti.
Huomattavana poikkeuksena papinristien kohdalla on igumenin ja igumenian risti: se on muuten samankaltainen kuin normaali papin kultaristi, mutta sen keskikohdassa on ristin taustalla pyöreä sädekuvio. Tällaiset ristit teetettiin Konevitsan igumenille ja Lintulan igumenialle. Valamon igumenille sellaista ei teetetty, koska katsottiin hänen tunnuksenaan olevan keisari Aleksanteri I:n lahjoittama ns. timanttiristi. Vakituisesti tätä ristiä käytti viimeksi Laatokan Valamon viimeinen igumeni, isä Hariton (Harisanf Dunafejev).  Hänen seuraajansa eivät katsoneet itseään arvollisiksi kantamaan tätä ristiä vaan käyttivät tavallista kultaristiä. Kaikki kolme - isä Ieronim, isä Nestor ja isä Simforian - olivat ankaria askeetteja, joiden munkkikilvoitus ei hakenut mitään kompromisseja.
Viimeinen Laatokalta tullut igumeni, isä Simforian, sanoi kysyttäessä, että hän piti tätä käytäntöä osoituksena surusta vanhan kodin menetyksestä.
Valamon timanttiristi on nykyisin omassa erityissuojatussa vitriinissään Valamon museossa. Nykyisen johtajan isä arkkimandriitta Sergein mukaan risti on liian arvokas jokapäiväiseen tai edes juhlakäyttöön.
Ortodoksiset papinristit > Puuristi

Kreikan kirkossa on tapana, että Suuren paaston aikana papit käyttävät puista papinristiä. Sieltä tapa on hiljalleen levinnyt muuallekin, joskaan virallista asemaa se ei ole saavuttanut. Suomeen ensimmäiset puuristit tulivat Kreikassa käyneiden pappien mukana ja otettiin käyttöön kaikessa hiljaisuudessa.
Vuoden 2012 piispainkokous antoi ohjeen joka lopettaa käytännön: jatkossa käytettäisiin paastonaikana vain myönnettyä ristiä tai sitten ei ollenkaan.
Ortodoksiset papinristit > Lahjaristi

Patriarkat ja eräät hengelliset oppilaitokset myöntävät omilla perusteillaan ns. lahjaristejä, jotka voivat olla sinetillä tai muulla heraldisella kuviolla koristettuja. Tällaisen ristin voi saada myös pastorin arvoinen pappi; mm. ekumeeniset patriarkat ovat jakaneet omia lahjaristejään ulkomaan vierailuillaan. Nimikkeellä ei ole vielä virallista statusta; se vain ilmaantui erään tutkimuksen yhteydessä tutkimuksen tekijän käyttämänä selvennysilmaisuna. Tämän tutkimuksen yhteydessä ilmeni että ahkerimmin tätä tunnustusta oli jakanut Moskovan patriarkka Pimen I.
Ortodoksiset papinristit > Koruristit

Koruristi on yleisortodoksinen kunnianosoitus ansioituneelle rovastille, arkkimandriitalle, igumenille tai igumenialle; mm. Lintulan luostarin edellinen johtajatar, äiti igumenia Marina, on saanut  koruristin.
Koruristin muotoa ei ole määritelty millään tavoin, vaan jokainen niistä on yksilökappale.
Kaikista suomalaisista koruristeistä ehkä suurimmassa arvossa pidetään keisari Aleksanteri I:n Valamon isä igumeni Innokentille vuonna 1819 lahjoittamaa jalokivistä tehtyä ”igumeninristiä”.
Myös Valamon pitkäaikainen rippi-isä skeemapappismunkki isä Jefrem sai keisarillisilta rippilapsiltaan useitakin kallisarvoisia koruristejä, jotka onnistuttiin saamaan evakkomatkalle mukaan ja ovat Uuden Valamon museossa.
Perinteen mukaan koruristi kuuluu myös piispan jumalanpalveluspukuun; arkkipiispat pitävät sen lisäksi tai joskus asemasta enkolpionia eli Kristus-aiheista panagiaa; panagian ja enkolpionin käyttö on heidän ainoa jumalanpalveluspuvussa kannettava tunnuksensa.
Ortodoksiset papinristit > Risti mukaan hautaan

Jokainen pappi saa hautaansa mukaansa papinristin; perinteen mukaan se on puinen tai sitten vanha ja kulunut hopeinen.
Ortodoksiset papinristit > Perintökalleuksia

Arvokkaimmat papinristit, eritoten kultaristit, kulkevat usein perintönä sukupolvelta toiselle; esimerkiksi apulaispiispaksi valitun mutta ennen kuolemaansa vihkimättä jääneen isä katedraalirovasti Mihail Kasanskin täyskultainen kabinettiristi on nykyisin (2012) hänen tyttärenpuoleisella jälkeläisellään, joka palvelee (2007) Kuopion kirkkoherrana.
Luterilaiset papinristit

Luterilaisella kirkolla Suomessa on oma papinristinsä; se on kaulaketjussa kannettava kreikkalainen risti, jota käyttävät naispuoliset papit. Se tuli käyttöön, kun Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappisvirka avautui naisille.  Naispapit voivat käyttää Vuokko Nurmesniemen suunnittelemaa naispuolisen papin juhlapukua. Siihen kuuluvaa Kalevala Koru -ristiä saa käyttää vain Nurmesniemen suunnitteleman puvun kanssa. Käyttöön se otettiin vuonna 1987. Nykyään naispapit käyttävät Kirsimari Kärkkäisen suunnittelemaa Valonsäde-virkapukumallistoa ja siihen kuuluvaa Valonsäde-ristiä. Suomessa ja Ruotsissa miespapit eivät käytä ristiä, eikä sitä mainita papin virkapuku-ohjeissa. Viron evankelis-luterilaisen kirkon papit käyttävät kaularistiä.
Luterilaiset piispat käyttävät muiden läntisten kirkkojen tapaan kaularistiä, piispanristiä. Sen historia on ei liity papinristin syntyyn ja sitä käytetään eri kirkoissa kunkin kirkon omien ohjeiden mukaan.
Vakiomallinen Suomen ortodoksisen kirkon piispainkokouksen hyväksymä hopeinen pastorin tai pappismunkin papinristi, tässä jumalanpalveluspuvun päällä
Suomessa vierailleen Washingtonin arkkipiispa Hermanin piispalliset tunnukset Uspenskin katedraalissa juuri ennen palveluksen alkua; vasemmalta: panagia, koruristi, enkolpion
Pappilanjoki (Jyväskylä)

| Pappilanjoki |
| --- | --- |

Alkulähde:  Alvajärvi  62.29419°N, 25.72608°E
Laskupaikka:  Palokkajärvi  62.28772°N, 25.73015°E
Maat:  Suomi
Pappilanjoki on joki Jyväskylän Palokassa. Se laskee Alvajärvestä Palokkajärveen. Sekä Alvajärven että Palokkajärven pinnankorkeus on noin 94,4 metriä, joten Pappilanjoen virtaus on hyvin heikko. Pappilanjoen yli menee Palokanorsi-niminen katu.
Pappilanjoen nimi on syntynyt vasta 1800-luvun jälkipuoliskolla Jokelan pappilan mukaan. Vielä vuoden 1922 peruskartalla joen nimenä on Jokelanjoki.
Kalvosinnappi

Kalvosinnapilla kiinnitetty hihansuu.
Irtonaiset kalvosinnapit
Kalvosinnappi on pääosin miesten pukeutumisessa käytetty koristeellinen kiinnitin. Kalvosinnapilla kiinnitetään yhteen kauluspaidan tai puseron hihansuun (eli kalvosimen) kaksi vastakkaista osaa.
Historia

Kalvosinnapin edeltäjä 1500-luvun Euroopassa oli naru, jolla kiinnitettiin paitojen rypytetyn rannenauhan kaksi osaa yhteen. Tällaiset "kalvosinnarut" säilyivät suosittuina 1800-luvulle asti, mutta Ranskan kuningas Ludvig XVI:n aikana suosiota alkoivat saavuttaa hihansuun kiinnittävät "hihanapit" (boutons de manchette), jotka koostuivat värillisistä lasinapeista ja niitä yhdistävästä lyhyestä metalliketjusta. 1700-luvulla lasinappien tilalle alkoi tulla jalokivillä ja kullalla koristeltuja kiinnittimiä, jotka lähemmin muistuttivat nykyisiä kalvosinnappeja.
Suomessa koko 1700-luvun ajan hopeasta valmistetut kalvosinnapit olivat osa pappisylimystön asemaa ja säätyä korostanutta hienostunutta pukeutumista samoin kuin vaikkapa hopeiset nuuskarasiat olivat.
1800-luvulla teolliset keksinnöt kuten elektrolyysi sallivat halpojen materiaalien päällystämisen kalliilla materiaaleilla, ja kalvosinnapit tulivat laajemmin saataville kansan keskuudessa hintojen putoamisen ansiosta.
Viktoriaanisella aikakaudella kalvosinnappi osoitti esimerkiksi kantajansa koulutaustaa, vaakunaa, klubia tai sotilasrykmenttiä.
Pukeutuminen

Kalvosinnappeja käytetään sellaisten paitojen kanssa, joiden hihassa ei ole nappeja, vain reiät kalvosinnappeja varten. Tavallisinta on kiinnittää hihansuun osat niin, että niiden reunat ovat kohdakkain, sen sijaan että toinen puoli vedettäisiin toisen päälle.
Kalvosinnappeja on monia eri tyylejä. Yleisin tyyppi koostuu kahdesta ovaalinmuotoisesta napista, jotka ovat usein hopeaa tai kultaa ja sisältävät upotettuna esimerkiksi onyksikiven. Kaulusnapin eri osia yhdistää yleensä metallinen tappi, joskus myös lyhyt metalliketju. Joskus, varsinkin perinteisemmissä kalvosinnapeissa, nappeihin on tehty niiden omistajan nimikirjaimet.
Kalvosinnapit kuuluvat osaksi tummaa pukua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalvosinnappi Wikimedia Commonsissa
Kanankaalit

| Kanankaalit |
| --- | --- |
 Peltokanankaali (Barbarea vulgaris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Kanankaalit Barbarea  W.T.Aiton
Katso myös
   Kanankaalit Wikispeciesissä   Kanankaalit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kanankaalit (Barbarea) on ristikukkaiskasveihin (heimo Brassicaceae) kuuluva kasvisuku, jonka lajeja voidaan käyttää ravintokasveina. Sukuun kuuluu noin 22 lajia.
Lajeja

krassikanankaali eli maakrassi (Barbarea verna)
peltokanankaali (Barbarea vulgaris )
kaaripeltokanankaali (subsp. arcuata)
oikopeltokanankaali (subsp. vulgaris)
ranskankanankaali (Barbarea intermedia)
rantakanankaali (Barbarea stricta)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Barbarea
Suomen Lajitietokeskus: Kanankaalit – Barbarea
Funet: Kanankaalit (Barbarea)
ITIS: Barbarea (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Barbarea (englanniksi)
Flora of China: Barbarea (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157614  Wikispecies: Barbarea  APDB: 188540  APNI: 109442  CoL: C6BVQ  eFloraSA: Barbarea  EoL: 71322  EPPO: 1BARG  FNA: 103484  FoAO2: Barbarea  FoC: 103484  GBIF: 8370997  GRIN: 1277  iNaturalist: 52977  IPNI: 12347-1  ITIS: 22739  NBN: NHMSYS0000456403  NCBI: 50457  NZOR: 4423b538-7b1d-43dc-8b3e-41f88763b136  Open Tree of Life: 35918  PLANTS: BARBA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331385-2  Tropicos: 40024711  VASCAN: 887  VicFlora: 418ccca0-acb8-45f5-9af2-74e57e419db1  WFO: wfo-4000004049  WoRMS: 993755
Kalliokiipijä

| Kalliokiipijä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Nakkelit Sittidae
Suku::  Tichodroma
Laji::  muraria
Kaksiosainen nimi
 Tichodroma muraria  (Linnaeus, 1766) 
 Kalliokiipijän levinneisyys
Alalajit
 T. m. muraria  T. m. nepalensis 
Katso myös
   Kalliokiipijä Wikispeciesissä   Kalliokiipijä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalliokiipijä (Tichodroma muraria) on vuoristoissa elävä varpuslintu. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1766.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 15–17 cm, siipien kärkiväli 30–35 cm ja paino 15–20 g. Höyhenpuku on pääosin harmaa. Siipien yläpeitinhöyhenet ovat punaisia lukuun ottamatta ruskehtavia kyynärsulkien peitinhöyheniä. Koiraan kurkku on musta, naaraan valkea. Naaraan puku on ruskehtavampi kuin koiraan. Nokka on pitkä ja kärjestään hiukan alaspäin taipunut. Linnulla on vahvat jalat, joilla se ketterästi kiipeilee jyrkillä kallioseinämillä. Lento on perhosmaisen lepattavaa. Äänet ovat korkeita vihellyksiä.
Kalliokiipijä on sukunsa ainoa laji. Siitä tunnetaan 2 alalajia, nimialalaji muraria ja itäinen nepalensis.
Esiintyminen

Kalliokiipijä asuu Euraasian vuoristoseuduilla Pyreneiltä ja Alpeilta läpi Aasian aina lähelle Kiinan itärannikkoa. Lajin kanta on elinvoimainen ja Euroopassa arvioidaan elävän 77 000–200 000 yksilöä. Laji on pääosin paikkalintu, mutta se voi talveksi siirtyä vuoriston alaosiin. Sitä ei ole toistaiseksi tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Vuoristot, Euroopassa alle 2 500 metrin korkeudelle, Himalajalla jopa 5 000 metriin saakka.
Lisääntyminen

Pesä on kallionhalkeamassa, joskus myös rakennuksessa, ja se on vuorattu karvoilla. Naaras munii 3–4 munaa, joita se yksin hautoo.
Ravinto

Syö hyönteisiä, hämähäkkieläimiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Muni Tichodroma muraria
Kalle Kallio

Kallio Kristian Runebergin kansikuvassa 1958.
Kalle Emil Kallio (23. toukokuuta 1899 Rautalampi – 7. kesäkuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen ortopedian ja traumatologian professori, joka kehitti sotainvalidien hoitoa ja kuntoutusta. Hän kehitti myös uusia leikkausmenetelmiä
Henkilöhistoria

Kallion vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Kallio ja Hilma Lydia Pietiläinen ja puoliso vuodesta 1928 Aino Aili Elina Korckman. Myös heidän pojastaan Kaarlo Erkki Kalliosta (s. 1929) tuli lääkäri. Ylioppilaaksi Kallio valmistui Jyväskylän lyseosta 1919.
Työura > Kunnanlääkäristä kirurgiksi

Kallio valmistui lääkäriksi 1927 ja työskenteli aluksi kunnanlääkärinä Vesannolla. Tämän jälkeen hän työskenteli Turun lääninsairaalassa ja Marian sairaalassa Helsingissä, viimeksi mainitussa kirurgian apulaislääkärinä. Hän kertoo muistelmissaan pyörtyneensä kerran leikkaussalissa, jolloin eräs vanhempi kollega ennusti, että hänestä tulee kirurgi. Hän kiinnostuikin kirurgiasta ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1932.
Työskenneltyään Viipurin sotilassairaalassa ja Enson tehtaiden lääkärinä sekä kenttäsairaalan kirurgina talvisodassa Kallio siirtyi evakkona Helsinkiin Suomen Punaisen Ristin sairaalan sotasairaalaosastoon ja sittemmin 1942 Invalidisäätiöön. Siellä hän oli mukana aloittamassa ja kehittämässä invalidihuoltoa talvi- ja jatkosodan sotainvalideille.  Hän oli myös suunnittelemassa Fabian Langenskiöldin kanssa Invalidisäätiön sairaalaa ja ammattikoulua. Se oli ainutlaatuinen vain invalidihuoltoa varten suunniteltu sairaalarakennus, joka valmistui 1943 Helsingin Ruskeasuolle. Jatkosodan aikana Kallio toimi myös 33. Kenttäsairaalan pääkirurgina kesästä 1941 alkuvuoteen 1942, saaden ylennyksen lääkintämajuriksi.
Työura > Leikkausmenetelmien kehittäjä ja opettaja

Kallio sai nopeasti mainetta taitavana ja uusia menetelmiä kehittävänä lääkärinä, minkä lisäksi hän oli erinomainen opettaja. Hän filmasi uusia menetelmiään ja esitti niitä kansainvälisissä konferensseissa. Samalla hän teki myös leikkauksia ja näytti ulkomaisille kollegoilleen kädestä pitäen kuinka tekniikka toimii. Saksassa oli kehitetty ns. Krunkenbergin leikkaus, jolla loukkaantunut käsi voitiin korjata käyttökelpoiseksi. Menetelmä ei ollut sodan takia levinnyt maailmalle ja siitä tuli kansainvälinen läpimurto, kun Kallio esitti leikkauksesta tekemänsä filmin Yhdysvalloissa. Toinen menestys oli hänen itsensä kehittämä menetelmä, jossa potilaan ihoa käytetään nivelrikon parantamiseen kiinnittämällä sitä ruston paikalle nivelpintoihin. Tämä menetelmä tuli yleiseksi 1950-luvulla erityisesti lonkkanivelen korjausleikkauksissa.
Kallio toi Yhdysvalloista idean potilaiden kuntouttamisesta ja sopeutumisvalmennuksesta. Suomenkielinen kuntoutus-termi englanninkielisen rehabilitation-sanalle on hänen keksimänsä. Potilaat opetettiin selviytymään arkielämästä ennen sairaalasta kotiuttamista. Edelleen hän toi Suomeen uusia proteesin valmistus- ja kiinnitysmenetelmiä. Niihin kuului niin sanottu kosmeettinen proteesi, jolla korvataan amputoitu raaja ja saadaan se näyttämään aidolta.
Työura > Ortopedian ja traumatologian professori

Kallio nimitettiin 1950 Helsingin yliopiston kirurgian professorin virkaan, joka hänen ehdotuksestaan muutettiin kymmenen vuotta myöhemmin ortopedian ja traumatologian professuuriksi. Virkaan sisältyivät HYKS:in kirurgian klinikoiden ylilääkärin ja vuodesta 1960 Töölön sairaalan ylilääkärin tehtävät. Suomen Punaisen Ristin sairaala oli samoihin aikoihin liitetty Helsingin yliopistolliseen keskussairaalaan ja sen nimi muutettu Töölön sairaalaksi.
Työura > Järjestöaktiivi

Kallio oli mukana monissa alansa järjestöissä, joista mainittakoon lääkäriseura Duodecimin puheenjohtajuus, Suomen kirurgiyhdistyksen puheenjohtajuus ja lääketehdas Orionin hallintoneuvoston jäsenyys. Jäätyään eläkkeelle 1967 hän toimi vielä pari vuotta kansainvälisen kirurgikollegion Euroopan pääsihteerinä. Hän oli myös Viipurilaisen osakunnan inspehtori 1953-1962.
Pappinen (Joutsa)

Pappinen on yksi Joutsan kunnan kylistä. Pappinen sijaitsee Joutsan kirkonkylän luoteispuolella, Joutsan ja Luhangan yhdistävän Korpilahdentien eli seututien 610 varrella.
Kylässä on Joutsan korkein mäki, Tammimäki (242 m) näkötorneineen. Kylän pohjoispuolella on Leivonmäen kansallispuisto.
Kyläyhdistys ylläpitää entisestä kyläkoulusta tehtyä Pappistaloa.
Aiheesta muualla

Pappisten kyläyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Savitie, Riitta ym. (toim.): Elämää Kulta-Pappisissa : kuvia, kertomuksia ja tositarinoita. Like, 2001. ISBN 951-578-920-6.