stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bad Sneakers and a Piña Colada

| Bad Sneakers and a Piña Colada Hardcore Superstar |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2000
 Tyylilaji: sleaze rock, glam rock
 Kesto: 44.42
 Levy-yhtiö: Music for Nations
Hardcore Superstarin muut julkaisut
| It’s Only Rock ’n’ Roll 1998 | Bad Sneakers and a Piña Colada 2000 | Thank You (For Letting Us Be Ourselves) 2001 |
Bad Sneakers and a Piña Colada on hard rock -yhtye Hardcore Superstarin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2000. Se oli yhtyeen ensimmäinen albumi, joka julkaistiin kansainvälisesti, ja sitä pidetään sen vuoksi usein debyyttialbumina.
Kappaleet

Hello/Goodbye – 3.05
You Will Never Know – 3.52
Liberation – 3.55
Have You Been Around – 3.47
Punk Rock Song – 2.47
Beat You Down – 4.00
Rock 'N' Roll Star – 3.06
Someone Special – 4.24
Slide Song – 3.41
Hey Now! – 2.27
Strapped – 3.11
Bubblecum Ride – 3.12
So Deep Inside – 3.15
Aiheesta muualla

Bad Sneakers and a Piña Colada discogs.com -sivustolla
Vathý (Meganísi)

| Vathý Βαθύ |
| --- | --- |
 Vathý
 Koordinaatit: 38°39′47″N, 20°47′07″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Jooniansaaret
Alueyksikkö:  Lefkas
Kunta:  Meganísi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  3602000201
Väkiluku (2011):  203
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vathý (kreik. Βαθύ; myös Vathí) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Meganísin saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Meganísin kuntaan, Lefkaksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Kylä muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Βαθέως, Topikí Koinótita Vathéos). Kylän väkiluku on 203 (vuonna 2011).
Vathý sijaitsee luonnonsatamalahden pohjukassa Meganísin pohjoisrannikolla. Se on yksi saaren kolmesta kylästä pääkylä Katomérin sekä Spartochórin kylän lisäksi. Katoméri sijaitsee Vathýsta noin 1,5 kilometriä etelään ja Spartochóri noin 3,5 kilometriä länteen. Kylässä on satama, johon on lauttayhteys Spartochórista sekä Nydrísta Lefkakselta.
Astor Piazzolla

Astor Piazzolla vuonna 1971.
Astor Piazzolla ja Horacio Ferrer noin vuonna 1970. Kuva oli myös Piazzollan levyn En Persona kannessa.
Ástor Pantaleón Piazzolla (11. maaliskuuta 1921 – 4. heinäkuuta 1992) oli argentiinalainen säveltäjä, eräs kaikkien aikojen tunnetuimmista tangosäveltäjistä ja koko musiikkilajin uudistaja. Piazzollan kehittämä tango nuevo (suom. uusi tango) sekoitti perinteiseen argentiinalaiseen tangoon elementtejä erityisesti jazzista ja taidemusiikista. Länsimaisen taidemusiikin muotorakenteiden yhdistäminen tangon tuliseen intohimoon ja jazzin vapaaseen improvisaatiorevittelyyn sai aikaan valtavan myrskyn perinteisen argentiinalaisen tangon piirissä. Piazzollan tunnetuimpaan ja yleisimpään soitinkokoonpanoon, niin sanottuun Piazzolla-kvintettiin, kuuluvat bandoneón, viulu, piano, sähkökitara ja kontrabasso. Useat maailmankuulut muusikot, kuten viulisti Gidon Kremer ja sellisti Yo-Yo Ma, ovat sittemmin esittäneet ja levyttäneet laajalti Piazzollan tuotantoa.
Lapsuus ja nuoruus

Piazzolla syntyi Mar del Platan kaupungissa Argentiinassa Vicente ”Nonino” Piazzollan ja Asunta Mainettin ainoana lapsena. Perhe muutti New Yorkiin Piazzollan ollessa nelivuotias. Hän oppi soittamaan bandoneónia jo lapsena ja aloitti esiintymiset yhdeksänvuotiaana. Lapsuudessa suurimmat musiikilliset vaikuttajat nuoren muusikon elämässä olivat unkarilainen pianisti, Rahmaninovin oppilas Bela Wilda sekä kaikkien aikojen kuuluisin tangolaulaja Carlos Gardel. Wilda tutustutti Piazzollan Johann Sebastian Bachin musiikkiin ja opetti tämän rakastamaan sitä. Gardel taas huomasi 13-vuotiaan pojan kyvyt ja Piazzolla pääsi mukaan Gardelin tulevaan elokuvaan El Dia Que me Queiras yhdessä NBC Symphonyn kanssa. Nuoren ikänsä vuoksi häntä ei kuitenkaan otettu mukaan elokuvan promootiokiertueelle. Se saattoi pelastaa pojan hengen – vuotta myöhemmin Carlos Gardel menehtyi lentokoneen maahansyöksyssä Kolumbiassa kesken kiertueen.
Musiikkiura > 1940-luku

Palatessaan kotimaahansa ja Mar del Plataan Piazzolla menetti lopullisesti sydämensä tangolle. Intohimo musiikkia kohtaan antoi hänelle rohkeutta muuttaa yksin Buenos Airesiin vuonna 1938, vain 17-vuotiaana. Taitava bandoneonisti pääsi vuonna 1939 Anibal ”Pichucho” Troilon orkesteriin, joka oli yksi tuon ajan parhaista ja suurimmista yhtyeistä. Vuonna 1941 Piazzolla aloitti musiikki- ja sävellysopinnot Alberto Ginasteran johdolla. Piazzollan musiikki oli usein liiaksi aikaansa edellä tämän imiessä vaikutteita niin jazz-musiikista kuin länsimaisesta taidemusiikistakin, erityisesti Bartókilta ja Stravinskylta, ja lähdettyään Troilon orkesterista jo 1944 hän oli 1940-luvun lopulla musiikillisen sekasorron vallassa vähällä hylätä tangon kokonaan.
Musiikkiura > 1950-luku

Vuonna 1953 Piazzolla voitti Fabien Sevitsky-kilpailun teoksella Sinfonia Buenos Aires. Kilpailun voittajana Piazzollalle myönnettiin stipendi Nadja Boulangerin sävellysluokalle Pariisiin. Ensi alkuun nuori säveltäjä yritti salata tanguero-taustansa ja toimia klassisena säveltäjänä, mutta Boulangerin kuultua Astorin säveltämän tangon Triunfal tämä lausui tangomaailmassa kuuluisaksi tulleen kehotuksensa jatkaa tangon säveltämistä: ”Astor, klassiset kappaleesi ovat hyvin kirjoitettuja, mutta tämä on todellista Piazzollaa, älä koskaan jätä sitä taaksesi.” Boulangerin kannustus oli kimmokkeena tango nuevon syntyyn. Siinä missä aiemmin oli ollut joko taidemusiikki tai tango, Piazzolla yhdisti nyt tangon leiskuvan intohimon länsimaisen taidemusiikin muotorakenteisiin. Palattuaan Argentiinaan 1955 hän jatkoi tangon vallankumoustaan muuttaen tyylilajin kamarimusiikiksi ilman laulajaa tai tanssijoita, rikkoen myös perinteiset tango-orkesterikokoonpanot uusilla kokeiluilla. Perinteiset tanguerot olivat raivoissaan, mutta Piazzolla itse tiesi olevansa lopulta oikealla tiellään.
Musiikkiura > 1960-luku

Vuosina 1958–1960 Piazzolla teki erilaisia jazz/tango-kokeiluja New Yorkissa Buenos Airesin edelleen suhtautuessa häneen vihamielisesti. Tuolloin syntyi eräs hänen ylivoimaisesti tunnetuimmista teoksistaan, Adiós Nonino, hänen isänsä kuoleman seurauksena 1959. Palatessaan Yhdysvalloista takaisin Argentiinaan hän loi ensimmäisen Piazzolla-kvintettinsä, kokoonpanon josta ajan myötä tuli hänen musiikkinsa paras tulkki.
Muuta

Piazzollan taiteellisia työtovereita olivat muiden muassa runoilija Horacio Ferrer, kirjailija Jorge Luis Borges, laulaja Amelita Baltar, saksofonisti Gerry Mulligan ja sellisti Mstislav Rostropovitš. Baltarista tuli sittemmin  hänen toinen vaimonsa. Astor Piazzollan musiikkia ovat esittäneet ja levyttäneet muiden muassa viulisti Gidon Kremer, sellisti Yo-Yo Ma, pianistit Emmanuel Ax ja Arthur Moreira Lima, Kronos Quartet sekä valtava määrä kaikenlaisia kokoonpanoja sooloinstrumenteista ja pienistä kamariryhmistä aina sinfoniaorkestereihin saakka.
Suomalaisista Piazzollan tulkkeina ovat tulleet tunnetuksi esimerkiksi harmonikkataiteilija, bandoneonisti Mika Väyrynen, tamperelainen InTime Quintet, jyväskyläläiset kvintetit Otra Vez sekä Quinteto Fuego, duo Milla Viljamaa & Johanna Juhola, Tango for Four, Novjaro Quintet sekä monet muut. Piazzollan lauluja ovat suomeksi levyttäneet Anneli Saaristo (Los pajaros perdidos, suom. Daniel Katz) ja Petri Kaivanto (Balada para mi muerte, Oblivion ja Vuelvo al sur, suom. Petri Kaivanto).
Aiheesta muualla

Piazzollan elämästä ja musiikista kertova sivusto, englanniksi ja espanjaksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Suomalaiset ja Piazzolla

Ave Maria Victoria Power - piano
Harmonikkataiteilija Mika Väyrysen kotisivut
InTime Quintet: Tamperelaisen maailmallakin arvostetun Piazzollan musiikkia soittavan yhtyeen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Otra Vez: Jyväskyläläisyhtye, joka on luonut 'tango finlandésin', tyylin jossa yhdistetään Piazzolla-vaikutteita Suomi-tangoon[vanhentunut linkki]
Quinteto Fuego: Maailmalla kilpailumenestystä saavuttaneen nuoren Piazzolla-kvintetin sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsinkiläisen Novjaro Quintetin kotisivut
August Teräksinen

Fredrik August Teräksinen, aik. Ståhlberg (12. kesäkuuta 1863 Pielavesi – 16. lokakuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen piiriagronomi ja maanviljelysneuvos.
Teräksisen vanhemmat olivat Pielaveden kirkkoherra, rovasti Karl Henrik Ståhlberg ja Anna Sofia Wenell. Hän pääsi ylioppilaaksi 1883 Kuopion lyseosta ja valmistui agronomiksi Mustialasta 1888.
Teräksinen toimi Vaasan piirin vanhempana lääninagronomina 1904–1920 ja piiriagronomina vuodesta 1920 alkaen. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvon 1922.
Teräksinen omisti vuodesta 1925 Oravisaaren Pielavedellä ja hänellä oli saarella kesähuvila. Teräksinen lahjoitti testamentissaan varoja Pielaveden seurakunnalle ja niistä muodostettiin diakoniatyötä tukeva August ja Emmi Teräksisen säätiö.
August Teräksinen oli naimisissa 1889–1935 Lovisa Emilia (Emmi) Castrénin (k. 1935) kanssa.
Teoksia

Maanviljelijäin ammatti-järjestö : esitelmä Seinäjoen maanviljelysnäyttelyssä. Helsinki 1906
Maanviljelijäin ammattijärjestöjä ulkomailla. Otava 1906
Vaasan läänin maanviljelysseuran 50-vuotiskertomus ; kirj. Niilo Liakka ja Aug. Teräksinen. Vaasan läänin maanviljelysseura, Helsinki 1913
Maamiesseurakäsikirja ; kirj. J. Jyske, August Teräksinen, E. Y. Pehkonen. Suomen Maatalousseurojen Edustajisto, Joensuu 1916, 2. painos Suomen Maatalousseurojen keskusliitto, Vaasa 1921
Suomen maatalousseurojen keskusliiton 25-vuotishistoria 1898-1923. Suomen maatalousseurojen keskusliitto, Helsinki 1923
Maanviljelijäin ammattijärjestöjä Pohjoismaissa. Suomen maatalousseurojen keskusliitto, Helsinki 1926
Suomen maataloustilastoa = Statistique agricole de Suomi (Finlande). Maatalousseurojen keskusliiton julkaisuja n:o 140. Helsinki 1929
Seinäjoen piirisairaalat : 1923 - 1932 : kymmenvuotiskertomus. Helsinki 1933
Keski-Pohjanmaan maanviljelysseura 1909 - 1933 : 25-vuotiskertomus. Keski-Pohjanmaan maanviljelysseura, Helsinki 1934
Eräitä piirteitä Pielaveden pitäjän historiasta ; piirrellyt August Teräksinen. Tekijä, Kuopio 1936
Aiheesta muualla

Tiina Hemminki: Maanviljelysneuvos August Teräksinen (1863–1938). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 20.5.2010. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Vernouillet

Vernouillet voi tarkoittaa seuraavia:
Vernouillet, kunta Eure-et-Loirin departementissa
Vernouillet, kunta Yvelinesin departementissa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Vernouillet”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
V-Cord

| V-Cord |
| --- | --- |

Tyyppi:  magneettinauha
Enkoodaus:  PAL, NTSC
Kapasiteetti:  60 minuuttia (V-Cord I, mv-kuva) 120 minuuttia (V-Cord II, väri)
Standardi:  lomitettu kuva
Kehittäjä:  Sanyo
Käyttötarkoitus:  audiovisuaalisen materiaalin toisto ja tallennus
V-Cord on Sanyon kehittämä videonauhurijärjestelmä. Se suunnattiin ensisijaisesti kotitalouksien käyttöön. V-Cord esiteltiin vuonna 1972 ja poistettiin markkinoilta 1970-luvun lopussa. Sanyon lisäksi järjestelmän nauhureita valmisti Toshiba.
V-Cord käyttää analogista, kasettiin pakattua puolen tuuman magneettinauhaa, kuten tunnetummat VHS- ja Betamax-järjestelmät. V-Cord-kasetti ladataan lyhyempi sivu edellä, kuten toisessa kaupallisesti epäonnisessa järjestelmässä, VX:ssä. V-Cordissa nauhakelat sijaitsevat vierekkäin, VX:ssä ne on sijoitettu toistensa päälle, kuten Philipsin VCR-järjestelmässä. V-Cord I poikkeaa muista videokasettijärjestelmistä luku- ja kirjoitusmekanisminsa osalta. Sen mekanismi vastaa lähinnä quadruplex-systeemiä, jossa videonauhan kuvaraidat ovat pystysuorassa suhteessa kuvarummun kuvapäähän. V-Cord II sen sijaan käyttää helical scan -viistopyyhkäisyä, kuten VHS ja useimmat muut kotivideojärjestelmät.
V-Cord I -nauhojen kapasiteetti on 60 minuuttia ja ne tallentavat mustavalkoisena. Vuonna 1976 esiteltiin V-Cord II -nauhat, joiden enimmäiskapasiteetti on 120 minuuttia ja ne tallentavat myös väreissä. V-Cord I ja V-Cord II eivät ole yhteensopivia. Edellisen nauhannopeus on 14,8 cm/s ja jälkimmäisen 7,4 cm/s (puolinopeudella 3,7 cm/s).
V-Cord II oli aikanaan varsin edistyksellinen: siinä on kaksi tallennusnopeutta, pysäytyskuva ja hidastustoiminto. Koska V-Cord ei menestynyt kaupallisesti, Sanyo alkoi valmistaa Betamax-järjestelmän nauhureita 1977. Sanyo markkinoi valmistamiaan Beta-nauhureita nimellä Betacord. Myös Toshiba siirtyi Betamaxiin, ja kumpainenkin valmistaja vaihtoi VHS-järjestelmään Betamaxin väistyttyä markkinoilta.
Aiheesta muualla

Youtube: Sanyo VTC-7100 V-Cord 1 B/w Restoration Repair !!!!!
LabGuy's World: Extinct Video Cassette Recorders: Sanyo
Vathý (Euboia)

| Vathý Βαθύ |
| --- | --- |
 Vathý
 Koordinaatit: 38°24′20″N, 23°36′7″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Thessalia jaKeski-Kreikka
Alue:  Keski-Kreikka
Alueyksikkö:  Euboia
Kunta:  Chalkída
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  2901030101
Väkiluku (2011):  2 385
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vathý (kreik. Βαθύ; myös Vathí) on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Chalkídan kuntaan, Euboian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen. Aiemmin kaupunki kuului Avlídan kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Chalkídan kunnan Avlídan kunnallisyksikköön. Kaupungin väkiluku on 2 385 (vuonna 2011).
Vathýn pieni kaupunki sijaitsee Manner-Kreikan puolella noin seitsemän kilometriä Chalkídan keskustasta etelään lähellä Eteläisen Euboianlahden rantaa. Sen nimi viittaa satamapaikkaan. Antiikin aikana rannikolla nykyisen kaupungin lähellä sijaitsi Auliin kaupunki.
Vathý muodostaa myös laajemman kaupunkiyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Βαθέος, Dimotikí Koinótita Vathéos), johon kuuluvat varsinaisen Vathýn kaupungin lisäksi kylät Mikró Vathý, Paralía ja Ritsóna. Koko yhdyskunnan väkiluku on 4 098.
Balloon Fight

| Balloon Fight |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Nintendo Research & Development 1
Julkaisija:  Nintendo
Jakelija:  Nintendo eShop
Tuottaja:  Gunpei Yokoi
Suunnittelija:  Yoshio Sakamoto
Säveltäjä:  Hirokazu Tanaka
Ohjelmoija:  Satoru Iwata
Julkaistu:  KolikkopeliJP marraskuu 1984NA 1984 NES/FamiconJP 22. tammikuuta 1985NA 3. kesäkuuta 1986PAL 12. maaliskuuta 1987 NEC PC-8801JP lokakuu 1985 Sharp X1JP marraskuu 1985 Sharp ZaurusJP syyskuu 2001 Game Boy AdvanceJP 21. toukokuuta 2004 e-ReaderNA 16. syyskuuta 2002Nintendo Classic Mini JP AUS 10. marraskuuta 2016 NA EU 11. marraskuuta 2016
Lajityyppi:  tasohyppely
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: E  Virheellinen ESRB-arvo
Alusta:  kolikkopeli, Nintendo Entertainment System, Game Boy Advance, NEC PC-8801, Sharp X1, Sharp Zaurus
Jakelumuoto:  pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
Balloon Fight (jap. バルーンファイト, Barūn Faito) on Nintendon kehittämä ja julkaisema tasohyppelypeli, joka julkaistiin alun perin vuonna 1984 kolikkopelinä. Peli on myöhemmin julkaistu myös Nintendo Entertainment Systemille, Game Boy Advancelle. Peli on julkaistu myös NEC PC-8801:lle ja Sharp X1:lle. Peli on julkaistu uudelleen Nintendon Virtual Consolelle ja se oli yksi marraskuussa 2016 julkaistun Nintendo Classic Mini -pelikonsolin peleistä.
Pelin on suunnitellut Yoshio Sakamoto ja NES-version ohjelmoinnin on tehnyt Satoru Iwata.
Pelaaminen

Pelissä ohjataan hahmoa, joka lentää kahdella ilmapallolla. Ideana on pudottaa kaikki kentässä lentävät viholliset, jolloin pääsee seuraavalle tasolle. Jos vihollinen osuu pelaajaan, pelaaja menettää toisen ilmapalloistaan. Jos vihollinen osuu toisen kerran, pelaaja putoaa ja syntyy uudelleen. Jos pelaaja menettää kaikki elämänsä, peli päättyy. Peli sisältää myös kaksinpelitilan.
Aiheesta muualla

Balloon Fight MobyGamesissa (englanniksi)
Balloon Fight Killer List of Videogamesissä (englanniksi)
Balloon Fight Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kuvakaappaus pelistä.
Veikko Onttonen

Veikko Onttonen (28. heinäkuuta 1923 Rautu – 15. helmikuuta 1996 Lahti) oli suomalainen kirjailija.
Onttosen romaani Sota ja nuoruus kertoi jatkosodan rintamamiehistä.
Teoksia

Sota ja nuoruus : sotaromaani. Karisto 1982
Valtiollisia mietelmiä

| Valtiollisia mietelmiä> Discorsi sopra la prima deca di Tito Livio |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Niccolò Machiavelli
Kieli:  italia
Genre:  poliittinen filosofia
Julkaistu:  1531
Suomennos
Suomentaja:  Kaarlo af Heurlin
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1958, 2. painos 1998
Ulkoasu:  sidottu/nidottu
Sivumäärä:  370
ISBN:  951-0-22669-6 (2. p.)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Valtiollisia mietelmiä (ital. Discorsi sopra la prima deca di Tito Livio, kirjaimellisesti suomennettuna esimerkiksi "Esitelmiä Titus Liviuksen kymmenestä ensimmäisestä kirjasta") on italialaisen Niccolò Machiavellin kirjoittama teos, joka julkaistiin postuumisti vuonna 1531. Teoksessaan Machiavelli pohtii, millainen olisi paras valtio ja yhteiskunta. Ajattelunsa pohjana Machiavelli käyttää antiikin Rooman historioitsija Titus Liviuksen kirjoittamia teoksia, joissa kuvataan Rooman historiaa.
Kaarlo af Heurlinin suomennos ilmestyi vuonna 1958. Af Heurlin suomensi teoksen omien sanojensa mukaan "teltta- ja korsutyönä" toisen maailmansodan aikaan.
Veikko Orpana

Veikko Heikki Ilmari Orpana (9. tammikuuta 1929 Tammisaari – 19. marraskuuta 2021 Oxelösund, Ruotsi) oli suomalainen teollisuustalouden tutkija. Hän oli Lappeenrannan teknillisen korkeakoulun materiaalitalouden professori vuosina 1978–1992. Hän on tutkinut materiaalitaloutta, ja hän keksi teräskuorisen putkikaapelin.
Aiheesta muualla

Veikko Orpanan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
August Langhoff

August Langhoff vuonna 1897.
Carl Fredrik August Langhoff (14. helmikuuta 1856 Heinola – 18. marraskuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra ja jalkaväenkenraali, joka toimi Suomen suuriruhtinaskunnan ministerivaltiosihteerinä vuosina 1906–1913. Hänen kautensa ministerivaltiosihteerinä ajoittui pääosin toiseen sortokauteen eikä hän kyennyt estämään Suomen itsehallinnon jatkuvaa kaventamista. Langhoff oli myös viimeinen Suomessa aateloitu.
Varhaisempi sotilasura

Langhoff polveutui tanskalaisesta Langgaard-suvusta. Hänen vanhempansa olivat apteekkari Fredrik Langhoff ja Johanna Charlotta Lucander. Langhoff opiskeli Helsingfors Lyceumissa vuosina 1864–1870 ja kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1870–1877. Valmistuttuaan sieltä vänrikiksi hän palveli Venäjän armeijassa. Hän osallistui vuosien 1877–1878 Turkin sotaan Henkikaartin Izmailovon rykmentin aliluutnanttina ja kunnostautui Gornyi Dubnjakin taistelussa lokakuussa 1877 sekä Plevnan, Praveckin ja Sandornikin taisteluissa marraskuussa 1877. Langhoff suoritti vuosina 1881–1884 Nikolain yleisesikunta-akatemian erinomaisin arvosanoin, ja hänet ylennettiin luutnantiksi 1883 ja alikapteeniksi 1884. Hän palveli vuosina 1884–1885 esikuntaupseerina Vilnassa, vuosina 1885–1886 17. tarkk’ampujapataljoonan komppanianpäällikkönä Suomessa ja vuosina 1886–1890 jälleen eri tehtävissä Vilnassa. Vuonna 1890 hän oli jonkin aikaa Suomen asevelvollisen sotaväen päällikköhallituksen adjutanttina ja vt. esikuntapäällikkönä. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi 1888 ja everstiksi 1892.
Langhoff oli Henkikaartin Semjonovin rykmentin pataljoonankomentajana vuonna 1893 ja sen jälkeen Suomessa 1. Uudenmaan tarkk’ampujapataljoonan komentajana 1894–1896, Suomen sotaväen esikuntapäällikkönä 1896–1897 ja Suomen kaartin komentajana 1897–1899. Palattuaan Venäjälle hän oli Semjonovin rykmentin komentajana vuosina 1899–1904. Langhoff ylennettiin vuoden 1901 alusta kenraalimajuriksi, ja vuosina 1904–1906 hän oli venäläisen jalkaväkiprikaatin komentajana. Langhoff oli 1890-luvulla useiden Suomen sotaväen uudelleenorganisointia käsitelleiden komiteoiden asiantuntijana.
Myöhemmät vaiheet

Langhoff sai jalkaväenkenraalin arvon Venäjän armeijassa eronsa yhteydessä 21. huhtikuuta 1913 ja uudelleen itsenäisessä Suomessa sisällissodan aikana 13. huhtikuuta 1918, jolloin hänestä tuli itsenäisen Suomen armeijan järjestyksessä toinen kenraali C. G. E. Mannerheimin jälkeen. Korkean ikänsä vuoksi Langhoff toimi valkoisessa armeijassa vain sotilassairaaloiden tarkastajana. Hän siirtyi reserviin pian sisällissodan päätyttyä ja erosi kokonaan palveluksesta syyskuussa 1918. Sisällissodan jälkeen Langhoff oli muun muassa vuosina 1919–1920 asiantuntijajäsenenä asevelvollisuuslakia valmistelleessa komiteassa sekä vuosina 1923–1926 Suomen Kadettiklubin puheenjohtajana. Hän julkaisi vuosina 1922–1923 ministerivaltiosihteerikauttaan kuvaavat kolmiosaiset muistelmat Sju år såsom Finlands representant inför tronen: minnen och anteckningar åren 1906–1913. Viimeiset vuotensa Langhoff vietti lähinnä hiljaiselämää, mutta toimi myös Helsingin verolautakunnan puheenjohtajana kuolemaansa asti.
Langhoff omisti vuosina 1909–1917 Espoon Soukassa sijaitsevan Villa Miniato -huvilan.
Langhoff on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle.
Perhe

Langhoff oli vuodesta 1886 naimisissa Maria Maexmontanin kanssa, joka oli jalkaväenkenraali Fridolf Maexmontanin tytär. Heidän ainoa poikansa Fridolf kuoli vuonna 1919 lapsettomana, joten Langhoffin aatelissuku sammui mieslinjalta hänen kuollessaan itse 1929 ja lopullisesti vuonna 1975, kun hänen ainoa tyttärensä, keisarinnan hovineiti Maroussie Langhoff kuoli Tukholmassa 81-vuotiaana.
Langhoff vuonna 1900.
Veikko O. Järvinen

Helsingin metron koejunan luovutus­tilaisuus vuonna 1972. Veikko O. Järvinen vasemmalla, seisomassa Unto Valtanen ja oikealla Teuvo Aura.
Veikko Olavi Järvinen (16. huhtikuuta 1925 Rauma – 5. toukokuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen kunnallispoliitikko, joka toimi Helsingin apulaiskaupunginjohtajana vuosina 1961–1978. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti.
Elämä

Järvinen kirjoitti ylioppilaaksi 1945 ja valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1950. Hän toimi Helsingin sosialidemokraattisen piirijärjestön toimitsijana ja sihteerinä 1948–1954 sekä Osuusliike Elannon sihteerinä 1954–1961. Toukokuussa 1961 Järvinen valittiin vastaperustettuun Helsingin kaupungin rakennustoimenjohtajan virkaan apulaiskaupunginjohtajaksi. Hän oli tehtävään valittaessa kaikkien aikojen nuorin Helsingin apulaiskaupunginjohtaja.
Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen Järvinen oli vuodet 1956–1961 ja kaupunginhallituksen jäsen 1951–1961. Helsingin metrotoimikunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1965 lähtien, ja lisäksi hän oli muun muassa Finlandia-talon rakennustoimikunnan puheenjohtaja.
Järvinen kuoli vaikeaan sairauteen 53-vuotiaana toukokuussa 1978.
Unto-Olavi Niittykukka

Unto-Olavi Niittykukka, sukunimi vuoteen 1972 Engblom (s. 1949 Lauritsala) on suomalainen vankilaoloista kirjoittanut kirjailija.
Imatralla asuva Niittykukka on käynyt kansa- ja kansalaiskoulun sekä suorittanut kokkikurssin.
Romaanissaan Mallivanki Niittykukka kuvaa vankeusaikaansa Riihimäen vankilassa 1980-luvun alussa. Toisen romaanin Viisi vuodenaikaa viides vuodenaika viittaa taas Konnunsuon vankilaan.
Teoksia

Rajut leikit: tv-ohjelma ; käsikirjoitus Unto-Olavi Niittykukka, toimittajana Rauni Mali. TV 1, lasten ja nuorten ohjelmat, Lappeenranta 1979
Ainoa elämä: runoja. Pohjoinen, Oulu 1986
Mallivanki: romaani. Pohjoinen, Oulu 1987
Viisi vuodenaikaa: romaani. Pikku-idis, Espoo 1995