stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Upseerikoulutuksen historia Suomessa
Ylin upseerikoulutus > Suomen Kadettikoulu (1821–1903)

Haapaniemen Kenttämittauskoulun (myös nimityksenä Haapaniemen suomalainen topografikoulu) oppilaat ja opettajat siirrettiin 1819 Haminaan, jossa 5. maaliskuuta 1821 perustettiin Suomen Kadettikoulu (Haminan kadettikoulu).
Suomen Kadettikoulu koulutti upseereita Venäjän keisarikunnan palvelukseen, joten opetus tapahtui venäjäksi, mutta myöhemmin osittain myös ruotsiksi. Vuosina 1843–1863 Suomen Kadettikoulun peräkkäisinä johtajina toimivat Haapaniemessä koulunsa aloittaneet kenraaliluutnantit Johan Munck (23. marraskuuta 1843–1855), Otto Leonard von Blom (12. marraskuuta 1855–1858) ja  Carl Mauritz Martinau (12. toukokuuta 1858 – 29. maaliskuuta 1863).
Suomen Kadettikoulu oli tunnettu kovasta kuristaan ja spartalaisista olosuhteistaan. Esimerkiksi koulussa vuosina 1882–1886 opiskellut nuori Gustaf Mannerheim erotettiin koulusta, kun hän ei voinut sietää Carl Enckellin johtaman Suomen Kadettikoulun hänen mielestään järjetöntä, turhaa ja hyödytöntä epäinhimillistä kuria. [lähde? ] Opintonsa aloittaneista 1 611 kadetista 960 sai lopputodistuksen. Näistä valmistuneista 181 saavutti myöhemmin kenraalin arvon ja 153 everstin arvon. Siviilialoilla Suomen Kadettikoulun kasvatteja toimi ministerivaltiosihteereinä, kenraalikuvernöörin apulaisina, senaattoreina ja kuvernööreinä. Muutamat menestyivät myös tieteen ja taiteen aloilla.
Kadettikouluun tultiin yleensä 9–10-vuotiaina. Vuosittain sisään otettiin 40 suomalaissivistyneistön lasta. Koulussa oli valmistava luokka ja neljä yleistä luokkaa, joilla opetettiin yleissivistäviä aineita ja kieliä. Kolmella teoriapainotteisella erikoisluokalla opetettiin sotilastaidot ja lopuksi suoritettiin tutkinnot taktiikasta, sotahistoriasta, tykistöopista, linnoitusopista, sotalaitosopista, sotalaeista, ohjesäännöistä ja venäjän kielestä. Nämä Kadettikoulun luokat suoritettuaan kadetti pääsi Keisarilliseen Aleksanterin-Yliopistoon ilman pääsykokeita.
Sortokausina alkanut Suomen oman armeijan alasajo näkyi myös Suomen Kadettikoulun toiminnan vaikeutumisessa. Erinäiset koulut toimintaa haitanneet määräykset olivat pudottaneet opiskelemaan pyrkijöiden määrän vuonna 1903, jolloin Kadettikoulun johtaja kenraalimajuri Oscar Enckell ehdotti koulun lakkauttamista ja anoi eroa armeijasta. Kumpaakin näistä pyynnöistä suostuttiin, ja viimeinen päiväkäsky allekirjoitettiin 19. tammikuuta 1905.
Entiset kadetit perustivat 1908 Suomen Kadettiklubin, joka myöhemmin siirsi Suomen Kadettikoulun henkisen perinnön tulevalle Kadettikoululle.
Haminan kadeteista osa jatkoi uraansa Suomen armeijassa. Näistä kadeteista yksi saavutti Suomen Marsalkan arvon, 28 kenraalin ja 36 everstin. Tunnetuimmat lienevät juuri Suomen Marsalkka Mannerheim, joka tosin erottamisensa jälkeen luki ylioppilaaksi ja siirtyi opiskelemaan Pietarin sotilasakatemian, josta valmistui, tykistökenraali Vilho Nenonen ja kenraaliluutnantti Hannes Ignatius.
Ylin upseerikoulutus > Itsenäisen Suomen päällystökoulutuksen varhaisvaiheet (1917–1920)

Sortokausien lakkautettua Suomen armeijan sotilas- ja päällystökoulutusta ei voinut saada kuin Venäjän armeijassa tai vaihtoehtoisesti muissa Euroopan maissa. Venäjä oli poissuljettu vaihtoehto, ja suomalaisten katseet kääntyivät Saksaan. Syntyi jääkäriliike. Näin ollen 1895 suomalaista sai Saksassa sotilas- ja/tai upseerikoulutuksen. Syksyllä 1917 Suomeen saapui 60 jääkäriä, jotka alkoivat organisoida Suomen armeijan pohjaa kouluttaen suojeluskuntia. Jääkäreitä ei kuitenkaan riittänyt jokaisen suojeluskunnan päällystöksi, joten tuli tarve nopeasti järjestää päällystö- ja joukkueenjohtajakoulutusta tavallisille suojeluskuntalaisille. Joukkueen- ja ryhmänjohtajien tarve kasvoi erityisesti vuosisadan alussa lakkautetun asevelvollisuuden astuessa voimaan alkuvuodesta 1918. Ensimmäinen itsenäisen Suomen päällystö- ja upseerikoulutus järjestettiin Vimpelin Koulussa, joka kesti 28. joulukuuta 1917 – 13. tammikuuta 1918. Vimpelin sotakoulun opettajina olivat kymmenen jääkäriä.
12. tammikuuta 1918 päätettiin Vimpelin Koulun kokemusten perusteella järjestää vielä suurempi sotilaskoulutuskurssi, jossa annettaisiin 700 suojeluskuntalaisille alipäällystö- ja ryhmänjohtajakoulutusta. Ensimmäiset oppilaat saapuivat 26. tammikuuta eli vain pari päivää ennen sodan alkua. Helmi-maaliskuussa Vöyrin Koulun oppilasmäärä kasvoi sitä mukaa, kun rintamalta saatiin irrotettua koulutettavia. Koulun johtajana toimi jääkärikapteeni J. H. Heiskanen. 10. maaliskuuta 1918 lähtien Vöyrin koululaiset osallistuivat 700 miehen vahvuisena "Vöyrin Kaarti" -nimisenä pataljoonana, joka koki taisteluissa kovia tappioita.selvennä Vöyrin Kaarti kuitenkin hajotettiin ylipäällikkö Mannerheimin käskyllä ennen Tampereen valtausta, jotta vähäistä alipäällystöä ei menetettäisi. Vöyrin Koulun perinteitä jatkoi nyttemmin lakkautettu Maanpuolustusopisto.
Sodan jälkeen järjestettiin erilaisia päällystön tilapäiskursseja, joista tunnetuin lienee Viipurin upseerikokelaskurssi eli Markovillan kurssi, jonka ohjelmasta tuli runko tulevalle reserviupseerikoulutukselle. Kurssi alkoi 1. huhtikuuta 1920 jääkärikapteeni Kosti Sundbergin johdolla ja oppilaita oli 143.
Ylin upseerikoulutus > Itsenäisen Suomen päällystökoulutuksen varhaisvaiheet (1917–1920) > Sotakorkeakoulukurssit ulkomailla

Itsenäistymisen ja sodan jälkeen Suomessa oli pula yleisesikuntaupseereista, eikä maalla ollut omaa niitä kouluttavaa sotakorkeakoulua. Yleisesikuntaupseereita koulutettiin ensimmäisen maailmansodan voittajavaltioissa, lähinnä Ranskassa ja Italiassa. Yleisesikunnan päällikön Oscar Enckellin asettamat tiukat ehdot ulkomaan opiskelukomennukselle pääsemiseksi tuottivat ongelmia koulutukselle.
Myös kielitaito oli ongelma; hyvin harva suomalainen upseeri osasi ranskaa tai italiaa. Lisäksi Suomen upseeriston hajanaisuus tuotti ongelmia, sillä upseeristossa oli useita täysin eritaustaisia ja eritasoisen koulutuksen saaneita henkilöstöryhmiä: Venäjällä koulutuksensa saaneita, Saksassa koulutettuja jääkäriupseereita ja suoraan Suomen sisällissodassa siviilistä aktiiviupseereiksi nousseita. Erityisesti korkeisiin arvoihin nousseet jääkäriupseerit katsoivat, että entiset Venäjän armeijan upseerit syrjivät heitä koulutuspaikkoja jaettaessa. Ulkomaan opintomatkalle pääsyn ehtona oli näet enintään kapteenin arvo, naimattomuus ja riittävä koulusivistys. Naimisissa olleille nuorille jääkärimajureille ja -everstiluutnanteille nämä ehdot olivat mahdottomia. Oli myös poliittinen kysymys, missä maassa sotakorkeakoulutus järjestettäisiin, koska jääkäriupseerit olivat poliittisesti suuntautuneita enemmänkin Saksaan kuin entente-valtioihin. Saksassa järjestettävä sotakorkeakoulukurssi oli poliittisesti arka asia, koska rauhansopimuksessa Saksaa oli kielletty antamasta tämänkaltaista opetusta, ja lisäksi virallinen Suomi oli jo keisarikunnan romahdettua katkaissut saksansuhteensa. Jääkärit suhtautuivat kuitenkin edelleen myötämielisesti Saksaan.
Heimoaktivisteihin kuulunut nuori majuri Paavo Sivén järjesti suomalaisille jääkäriupseereille kaksi sotakorkeakoulukurssia Saksassa yksityisellä rahoituksella vuosina 1921–1923 ja 1923–1925. Sotakorkeakoulun johtaja, jääkärikenraalimajuri Aarne Sihvo, hyväksyi Berliinin ensimmäisen kurssin oppilaitten yleisesikuntaupseeridiplomit vuonna 1926 Sotakorkeakoulun yleisen osaston kaksivuotista linjaa vastaavana, mutta jälkimmäisen kurssin diplomeita ei enää vastaavalla tavalla hyväksytty. Toisen kurssin osallistujien diplomien kelpoisuuden käsittely meni aina korkeimpaan oikeuteen asti. Diplomit vahvistettiin lopulta vasta alkuvuodesta 1930.
Kaiken kaikkiaan 13 suomalaista upseeria suoritti sotakorkeakouluopintonsa Berliinissä.
Jääkärikriisin ratkeamisen jälkeen Suomi lähetti ulkomaisiin sotakorkeakouluihin opiskelijoiksi myös korkeammissa arvoissa olleita jääkäriupseereita. Yhteensä 46 suomalaista upseeria, muun muassa myöhemmät puolustusvoimien komentajat Erik Heinrichs ja Aarne Sihvo opiskelivat Ranskan ja Italian sotakorkeakouluissa.
Ylin upseerikoulutus > Kadettikoulu (1919–1992)

Tilapäiskursseista ei kuitenkaan ollut upseeripulan ratkaisijaksi. Suomen Kadettikoulun entisen oppilaan, kenraalimajuri Hannes Ignatiuksen johtama komitea asetettiin 4. tammikuuta 1919 suunnittelemaan "sotaopetusta". Komitean työ oli nopeaa ja uusi Suomen Kadettikoulu aloitti toimintansa 25. tammikuuta 1919.
Kadettikoulu sijoitettiin Helsinkiin ja kestopituudeksi määrättiin aluksi puolitoista vuotta. Vuodesta 1930 lähtien pituus oli kaksi vuotta, vuodesta 1962 lähtien kaksi ja puoli, vuodesta 1978 kolme ja neljä vuotta vuodesta 1991 lähtien. Aselaji- ja puolustushaarakoulut vastasivat aselajeihin ja puolustushaaroihin tulevien kadettien aselajikoulutuksesta. Merivoimien kadetit saivat koulutuksensa kokonaisuudessaan Kadettikoulussa vuoteen 1930 ja ilmavoimien kadetit vuoteen 1929 saakka.
Vuonna 1930 Kadettikouluun hakijan tuli olla alle 25-vuotias, ylioppilas, hyvämaineinen, ruumiinrakenteensa ja terveydentilansa puolesta aselajiin sopiva sekä reservinupseerina ylennettäväksi kelpaava, mutta näitä vaatimuksia tulkittiin väljästi. Opiskelijoiden saanti Kadettikouluun oli hankalinta 1940-luvun lopulla, jolloin tämän vuoksi kursseja aloitettiin kaksi kertaa vuodessa. Sittemmin tilanne on parantunut, ja nykyään hakijoita on vuosittain 400–500, joista noin 130 valitaan suorittamaan maisterintutkintoon tähtääviä opintoja.
Kadettikoulu antoi vuoteen 1993 asti upseerin peruskoulutuksen, kunnes se liitettiin uuteen Maanpuolustuskorkeakouluun. Vuonna 1993 kadettikoulun nimi muutettiin Perustutkinto-osastoksi, jonka perusyksiköinä toimivat kadettikurssit. Sittemmin Perustutkinto-osaston nimi on muutettu takaisin perinteelliseksi Kadettikouluksi.
Kadettikoulu sijaitsi vuosina 1919–1923 nykyisessä Luonnontieteellisessä museossa Arkadiankadun ja Nervanderinkadun kulmassa. Rakennus oli aikaisemmin toiminut venäläisenä Aleksanterin kimnaasina. Tämän jälkeen Kadettikoulu toimi Helsingin Munkkiniemessä entisessä Munkkiniemen pensionaatin talossa vuodet 1923–1940 ja Santahaminassa vuodesta 1940 lähtien. Vuosina 1941–1952 koulun nimenä oli Maasotakoulu.
Kadettikoulun ensimmäinen johtaja oli eversti Viktor Rafael Schauman. Kolme ensimmäistä johtajaa vuoteen 1925 saakka olivat Suomen Kadettikoulun entisiä oppilaita. Jääkäriupseerit toimivat Kadettikoulun johtajina, kunnes vuodesta 1945 koulun johtajana on ollut kadettiupseeri. Ensimmäinen Kadettikoulun johtajana (1945–1950) toiminut kadettiupseeri oli eversti Yrjö Valkama.
Suomen sodissa kaatui yhteensä 469 kadettiupseeria eli 18,5 % kadettien kokonaismäärästä. Itsenäisessä Kadettikoulussa aloitti opintonsa 74 vuoden aikana 8 440 kadettia.
Ylin upseerikoulutus > Taistelukoulu (1927–1992)

Vuonna 1927 perustetussa Taistelukoulussa pidettiin aluksi kursseja komppanianpäälliköille ja joukkueenjohtajille. Lisäksi oli orientoivia kursseja ja majurikursseja. Koulun perustajia olivat Kadettikoulun taktiikan opettaja, jääkärimajuri Hannes Olkkonen, joka oli myös koulun ensimmäinen johtaja. Taistelukoulu opetti käytännön sotilaskoulutusta ja aselajien yhteistoimintaa.
Koulu toimi Viipurin koillispuolella sijainneessa Markovillassa. Rakennuksessa oli aiemmin toiminut kanta-aliupseerien koulutuksesta vastannut kapitulanttikoulu, joka liitettiin Taistelukouluun kanta-aliupseeriosaston nimellä.
Taistelukoulu jatkoi toimintaansa sodan jälkeen ensin Santahaminassa, sitten Haminassa ja vuodesta 1949 Tuusulassa. Koulussa pidettiin yleisiä komentajakursseja (esiupseerikurssi), kapteenikursseja ja luutnanttikursseja (jalkaväen yliupseerikurssi, vuoteen 1962 saakka). Esiupseerikurssin kävivät ne upseerit, jotka eivät käyneet Sotakorkeakoulua, kapteeni- ja luutnanttikurssin taas kävivät kaikki jalkaväen upseerit.
Taistelukoulu lakkautettiin 31. joulukuuta 1992. Sen toimintaa jatkaa Maanpuolustuskorkeakoulun jatkotutkinto-osaston esiupseerikurssi.
Ylin upseerikoulutus > Maanpuolustuskorkeakoulu (1993–)

Kadettikoulun, Sotakorkeakoulun ja Taistelukoulun tehtäviä jatkaa vuonna 1993 perustettu Maanpuolustuskorkeakoulu, Maanpuolustuskorkeakoulu on yliopisto joka kouluttaa ammattisotilaita. Maanpuolustuskorkeakoulun perustutkinnot ovat sotatieteen kandidaatin ja maisterin tutkinnot sekä jatkotutkintoja yleisesikuntaupseerin ja tohtorin tutkinto.
Opistoupseerit

Vanhan aliupseeriston vuonna 1974 korvanneita toimiupseereja koulutettiin vuoteen 1989 asti Päällystöopistossa. Vuodesta 1992 lähtien Maanpuolustusopistosta valmistui opistoupseereja. Viimeinen opistoupseerikurssi valmistui 2003. Nykyään on taas palattu takaisin aliupseereihin ja he ovat korvanneet opistoupseerit.
Reserviupseerit

Ensimmäinen reserviupseerikurssi järjestettiin vuonna 1920. Sitä edelsi 1918-1920 toiminut Markovillan Wiipurin Upseerikoulu.
Aiheesta muualla

Kadettikoulu viettää 15-vuotispäiväänsä tänään, Helsingin Sanomat, 28.01.1934, nro 26, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen ensimmäisen kadettikoulun muistomerkki (1980) Kuopion sataman läheisessä Satamapuistossa.
Suomen Kadettikoulun päärakennus Haminassa, nykyinen Reserviupseerikoulu.
Kadettikoulun päärakennuksen sisäänkäynti Santahaminassa.
Sotakorkeakoulun rakennus Helsingin Kruununhaassa.
Tommy Morrison

| Tommy Morrison |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Tommy David Morrison
Syntynyt: 2. tammikuuta 1969 Oklahoma
Kuollut: 1. syyskuuta 2013 (44 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  The Duke
Pituus:  188  cm
Painoluokka:  raskassarja
Kätisyys:  oikeakätinen
Ammattilaistilastot
Ottelut:  52
Voitot:  48
– tyrmäysvoitot:  42
Tappiot:  3
Ratkaisemattomat:  1
Tommy David Morrison (2. tammikuuta 1969 Oklahoma – 1. syyskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen raskaan sarjan nyrkkeilijä ja entinen WBO-liiton maailmanmestari. Lempinimensä ”The Duke” Morrison sai Hollywood-tähti John Waynen mukaan, jonka väitetään olevan hänen isosetänsä. Vuonna 1990 Morrison esitti Tommy Gunn -nimistä nyrkkeilijää elokuvassa Rocky V.
Nyrkkeilyura > Amatööriura

Morrison osallistui 13–19-vuotiaana kaikkiin mahdollisiin nyrkkeilykilpailuihin. Kilpailut myös sujuivat hyvin, sillä hän voitti 50 ottelustaan 49. Hän ryhtyi joulukuussa 1976  nyrkkeilemään amatöörinyrkkeilyotteluita. Hän voitti 1980 junioriolympialaiset. Morrison jatkoi amatööriuraansa aina vuoteen 1988 asti, jolloin hän oli voittanut amatööriuransa 242 ottelusta 222. Myöhemmin vuonna 1988 hän osallistui olympiakarsintoihin, joissa hän hävisi Ray Mercerille.
Nyrkkeilyura > Siirtyminen ammattikehiin

Morrison aloitti ammattilaisuransa 10. marraskuuta 1988 New Yorkissa voittaen ensimmäisessä erässä William Muhammedin.
Vuonna 1989 Morrison sai yhteensä 19 voittoa, joista 15 tyrmäyksellä. Monet hänen vastustajistaan olivat silloisen mestarin Mike Tysoninkin voittamia, kuten Lorenzo Boyd, Dan Maloney, Dave Jaco, Lorenzo Canady ja entisen maailmanmestari George Foremanin vastustajista Steve Zouski ja Ken Lakusta.
Vuonna 1991 Morrisonin otteluita televisioitiin paljon. Hän voitti Tysoninkin kohdanneen James Quick Tillisin sekä entisen maailmanmestarin Pinklon Thomasin, joka muistetaan parhaiten ottelustaan Evander Holyfieldiä vastaan. Voittojensa ansiosta Morrison pääsi ottelemaan voittamatonta Ray Merceriä vastaan WBO-liiton mestaruudesta. Tulos oli sama kuin heidän kohdatessaan amatööriaikoina: Morrison hävisi Mercerille, vaikka oli ottelun alussa kyennytkin hallitsemaan ottelua miltei koko ajan. Morrison hävisi lopulta ottelun brutaalilla tyrmäyksellä sen vanhettua viidenteen eräänsä.
Morrison palasi kehiin vuonna 1992. Voittoja kertyi kuusi sisältäen Riddick Boweakin tiukoilla pitäneen voiton Art Tuckerista sekä Joe Hippistä. Vuonna 1993 Morrison voitti ex-mestari Carl "The Truth" Williamsin. Morrison otteli myöhemmin WBO-liiton tittelistä uudelleen, tällä kertaa "Big" George Foremania vastaan. Voitettuaan Foremanin Morrisonin tavoitteena oli päästä kamppailemaan kiistattomasta maailmanmestaruudesta Ison-Britannian Lennox Lewisin kanssa. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan Morrison hävisi ennestään tuntemattomalle Michael Benttille.
Morrison voitti kolme ottelua vuonna 1995 ennen kohtaamistaan Donovan Ruddockin kanssa IBF-liiton mestaruudesta. Toisessa ottelussa hän tuli tyrmätyksi kuudennessa erässä.
Nyrkkeilyura > Uran loppu

Pian Lewis-ottelun jälkeen Morrison todettiin HIV-positiiviseksi. Hänen talonsa poltettiin pian tämän jälkeen. Morrison muutti Fayetevilleen, jossa hän ajautui huumeiden välittämiseen. Morrisonin vaimo erosi hänestä vuoden 2000 aikoihin. Tammikuussa 2000 Morrison istui syytettyjen penkillä muun muassa pahoinpitelyistä. Tapauksesta Morrison istui vankilassa 14 kuukautta.
Morrisonin ura ei ollut lopullisesti ohi: hän teki vuonna 2007 paluun nyrkkeilykehään ja kukisti tuntemattoman John Castlen ottelun 2. erässä. Vuonna 2008 Morrison otteli yhden kerran, kukistaen kolmieräisessä ottelussa Matt Weishaarin. Castle-ottelun jälkeen Morrison kävi myös muutamia showpainiotteluita nyrkkeilysäännöin.
Aiheesta muualla

Boxrec.com. (englanniksi)
Tommy Morrison (Arkistoitu – Internet Archive), Boxing.fi. Finnish Boxing Online
Tyttären talossa (elokuva)

| Tyttären talossa> The Mother |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Roger Michell
Käsikirjoittaja:  Hanif Kureishi
Tuottaja:  Kevin Loader
Säveltäjä:  Jeremy Sams
Kuvaaja:  Alwin H. Kuchler
Leikkaaja:  Nicolas Gaster
Tuotantosuunnittelija:  Mark Tildesley
Pukusuunnittelija:  Natalie Ward
Pääosat:   Anne Reid  Peter Vaughan  Daniel Craig 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Free Range Films
Levittäjä:  Sony Pictures Classics
Ensi-ilta:  2003
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tyttären talossa (The Mother) on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut Roger Michellin ohjaama elokuva.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Anne Reid  | … |  May   |
|  Peter Vaughan  | … |  Toots   |
|  Anna Wilson-Jones  | … |  Helen   |
|  Daniel Craig  | … |  Darren   |
|  Danira Govich  | … |  au pair   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Bradshaw, Peter: The Mother The Guardian.  14.11.2003. Viitattu 16.11.2021. (englanniksi)
Unescon päämaja

Unescon päämaja.
Eleanor Roosevelt tutustumassa rakennuksen pienoismalliin vuonna 1955.
Unescon päämaja (ransk. Maison de l’Unesco) on Yhdistyneiden kansakuntien kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestön Unescon päätoimipaikka Pariisissa. Se sijaitsee Pariisin 7. arrondissementin alueella aivan École militairen eteläpuolella osoitteessa Place de Fontenoy 7.
Rakennuskompleksi valmistui Unescon käyttöön vuosina 1955–1958. Siihen kuuluu hallintorakennus, konferenssirakennus ja lähetystösali. Sen suunnitteli kansainvälinen arkkitehtiryhmä, johon kuuluivat ranskalainen Marcel Breuer, italialainen Pier Luigi Nervi ja ranskalainen Bernard Zehrfuss. Rakennuksen katsotaan edustavan Le Corbusierin hahmottamaa tyyliä. Maison de l’Unesco on kahdeksankerroksinen, kolmisiipinen ja Y-kirjaimen muotoinen, ja se on rakennettu massiivisten betonipylväiden varaan. Ikkunaseiniä jäsentävät suuret ristikkomaiset betonituet. Rakennuksen kolmen sivun pituudet ovat 124 metriä, 136 metriä ja 148 metriä. Päärakennusta täydentää kolme erimuotoista lisärakennusta.
Maison de l’Unescon koristeluun osallistui useita maailmankuuluja taiteilijoita. Sisätiloista löytyy muun muassa Pablo Picasson seinämaalaus Valon ja rauhan voitto pimeydestä ja kuolemasta, Joan Mirón toteuttama seinäkeramiikkatyö, Hans Arpin reliefi sekä Jean Lurçat’n ja Le Corbusierin suunnittelemia seinävaatteita. Pihalla olevan puutarhan suunnitteli Isamu Noguchi. Pihalle on sijoitettu muun muassa Henry Mooren monumentaaliveistos ja Alexander Calderin valtava mobile. Lisäksi pihalla on pienoiskopio Eila Hiltusen Sibelius-monumentista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Unescon päämaja Wikimedia Commonsissa
Tytti Shemeikka

Tytti Shemeikka (s. 1. elokuuta 1988) on suomalainen juontaja ja toimittaja. Shemeikka aloitti radiojuontajana YleX-radiokanavan vuonna 2008. Hän valmistui radio- ja televisiotyön medianomiksi 2013 ja on sittemmin toiminut Ylellä tuottajana. Shemeikka on tuottanut ohjelmia kuten YleX Himotuimmat, Poikelus & Hätönen YleX Aamu ja Poikelus, Pehkonen ja Parikka. Vuonna 2017 Shemeikka oli mukana Ylen Vaakakapinassa, jonka teesi oli "Lopeta laihdutus, aloita elämä".
Vatsamielenosoitus

Helmikuussa 2018 Shemeikka perusti Vatsamielenosoitus-kanavan Youtubeen osana opinnäytetyötään. Kanavan aiheiksi Shemeikka kertoi ensimmäisessä vlogissaan kehopositiivisuuden, kehoaktivismin, kehollisuus ja millaista on olla läski nainen 2010-luvulla. Opinnäytetyössään "Vitun läski! Tapa ittes!" Shemeikka analysoi yleisön reaktioita kehopositiivisiin YouTube-videoihin. Opinnäytetyön johtopäätös oli se, että vihaisen puheen tarkoituksena oli hiljentää videoiden tekijä, eli hänet, solvauksin tai jopa itsemurhakehotuksin.
Muuta

Shemeikka on myös keikkaillut burleski-taiteilijana. Hän avioitui vuonna 2012 näyttelijä, juontaja Tero Saleniusen kanssa. Heillä on kaksi yhteistä lasta.
Unescon rauhankasvatuspalkinto

Unescon rauhankasvatuspalkinto on Unescon vuodesta 1981 myöntämä rauhanpalkinto, jonka summa on 60 000 dollaria. Palkinto jaetaan Kansainvälisenä rauhanpäivänä.
Palkinnon saajat

| vuosi | palkinnon saaja  | maa |
| --- | --- | --- |
| 1981 | Helena Kekkonen |  Suomi |
| 1981 | Maailman partioliike | kansainvälinen |
| 1982 | Tukholman kansainvälinen rauhantutkimusinstituutti |  Ruotsi |
| 1983 | Pax Christi | kansainvälinen |
| 1984 | Lääkärit ydinsotaa vastaan | kansainvälinen |
| 1985 | Indar Jit Rikhye |  Intia |
| 1985 | Georg-Eckert-Institut für Internationale Schulbuchforschung |  Saksan liittotasavalta |
| 1986 | Paulo Freire |  Brasilia |
| 1987 | Laurence Deonna |  Sveitsi |
| 1987 | Servicio Paz y Justicia en America Latina | kansainvälinen |
| 1988 | Veli Roger, Taizé-yhteisö |  Ranska |
| 1989 | Robert Muller |  Ranska |
| 1989 | International Peace Research Association | kansainvälinen |
| 1990 | Rigoberta Menchú |  Guatemala |
| 1990 | World Order Models Project | kansainvälinen |
| 1991 | Ruth Leger Sivard |  Yhdysvallat |
| 1991 | Cours Sainte Marie de Hann |  Senegal |
| 1992 | Äiti Teresa |  Intia |
| 1993 | Madeleine de Vits |  Belgia |
| 1993 | Graduate Institute of Peace Studies  Kyung Heen yliopisto |  Korean tasavalta |
| 1994 | Prayudh Payutto |  Thaimaa |
| 1995 | Österreichisches Studienzentrum für Frieden und Konfliktlösung |  Itävalta |
| 1996 | Chiara Lubich |  Italia |
| 1997 | Francois Giraud |  Ranska |
| 1998 | Educators for Peace and Mutual Understanding |  Ukraina |
| 1999 | Toukokuun aukion äidit |  Argentiina |
| 2000 | Toh Swee-Hin |  Australia |
| 2001 | Jewish-Arab Centre for Peace Education  |  Israel |
| 2001 | Nelson Onono Onweng |  Uganda |
| 2002 | City Montessori School Lucknow |  Intia |
| 2003 | Emile Shoufani |  Israel |
| 2006 | Christopher Weeramantry |  Sri Lanka |
| 2008 | Institute for Justice and Reconciliation |  Etelä-Afrikka |
Unescon maailmanperintökohteet Virossa

Unesco on nimennyt Virosta kaksi kohdetta maailmanperintöluetteloon. Kohteet ovat merkittäviä kulttuuriperintönsä ansiosta.
Maailmanperintökohteet

| Paikka | Kuva | Sijainti | Kriteerit | Ala (ha) | Vuosi | Kuvaus | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tallinnan vanhakaupunki |  | Harjumaa 59°26′15″N, 24°44′40″E | Kulttuurikohde II, IV | 113 | 1997 | Tallinnan vanhakaupunki on Tallinnan kaupungin vanhin osa. Alue on poikkeuksellisen hyvin säilynyt keskiaikainen kauppakaupunki Itämeren rannikolla. Tallinna oli merkittävä hansaliiton keskus 1200–1500 -luvuilla. |  |
| Struven ketju |  | Simuna, Tarton observatorio, Võivere | Kulttuurikohde II, IV, VI |  | 2005 | Struven ketju on 1800-luvulta peräisin oleva kolmiomittausketju Jäämeren rannalta Mustallemerelle. Ketju sisältää 34 mittauspistettä kymmenen valtion alueella. Virossa on kolme mittauspistettä. |  |