stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Max Planck
Elämäkerta > Toinen maailmansota ja kuolema

Toisen maailmansodan aikana Planck yritti taivutella Hitleriä säästämään juutalaisten tiedemiesten hengen sekä pyrki estämään juutalaisten professoreiden ja oppineiden erottamisia. Planck vetosi Hitleriin sanomalla Saksan tieteen tuhoutuvan, jos juutalaiset oppineet erotetaan ja he muuttavat ulkomaille. Hitlerin tiedetään vastanneen Planckille: "Kansallista politiikkaamme ei peruta tai muuteta edes tiedemiesten takia. Jos juutalaisten tiedemiesten erottaminen tarkoittaa Saksan nykyisen tieteen tuhoa, joudumme olemaan ilman tiedettä muutaman vuoden!" Planck olisi voinut monien muiden tiedemiesten tapaan lähteä Saksasta, mutta hän halusi jäädä maahan, koska hän katsoi sen olevan Saksan tieteen kannalta parempi vaihtoehto.
Toinen maailmansota oli jo yli 80-vuotiaalle Planckille erityisen vaikeaa aikaa. Hän joutui jättämään Berliinin Grunewaldin esikaupunkialueella sijainneen kotinsa vuonna 1943 muutettuaan Rogätziin lähelle Magdeburgia. Hänen Berliinin-kotinsa tuhoutui helmikuun 1944 ilmapommituksissa. Tuolloin hän menetti paitsi kotinsa myös kallisarvoiset muistiinpanonsa.
Adolf Hitler yritettiin salamurhata 20. heinäkuuta 1944. Yritys kuitenkin epäonnistui. Salamurhayrityksessä oli osallisena Planckin poika Erwin Planck. Gestapo sai Erwinin kiinni ja teloitti tämän tammikuussa 1945.
Sodan päätyttyä Planck oli jo 87-vuotias. Liittoutuneet kuljettivat hänet Göttingeniin. Korkeasta iästään huolimatta hän alkoi jälleenrakentaa saksalaista tiedettä, ja hänet valittiin jo kolmannen kerran Kaiser-Wilhelm-Gesellschaftin johtajaksi vuosiksi 1945–1946.
Planck kuoli 89-vuotiaana Göttingenissä 4. lokakuuta 1947.
Tieteellinen ura > Termodynamiikka

Planck piti tutkijana erityisesti termodynamiikkaa kaikkein mielenkiintoisimpana fysiikan haarana. Hän keskittyi tutkimaan kahta termodynamiikan pääsääntöä sekä entropiaa. Planckin aihe sekä väitöstyössä että habilitaatiotyössä liittyi termodynamiikkaan. Töissään Planck tutkii termodynamiikan toisen pääsäännön seurauksia ja entropia-käsitteen tärkeyttä fysiikassa. Lisäksi hän tutki tasapainoehtoja fysikaalisissa ja kemiallisissa prosesseissa, erityisesti sitä, kuinka kappaleet muuttavat olomuotomuutoksissa.
Planckin termodynamiikan töillä oli suuri merkitys fysikaalisen kemian kehittymisessä. Vuonna 1910 Planck muotoili Nernstin lämpöteoreemaa, josta on johdettu nykyinen termodynamiikan kolmas pääsääntö. Vuonna 1934 hän jäsensi Le Châtelier'n periaatteen muotoon, jossa se nykyään tunnetaan. Planckin termodynamiikan tutkimukset johtivat hänet tutkimaan mustan kappaleen säteilyä, josta hänet muistetaan parhaiten.
Instituuttien verkosto

Max Planckin nimeä kantaa 80 tieteellistä tutkimuslaitosta Saksassa ja muualla Euroopassa. Niiden yleisnimenä on Max Planck -instituutti, jota selitetään erikoisalalla, ja yhdyssiteenä Max-Planck-Gesellschaft. Max Planck instituutit arvioitiin Times Higher Education Supplementin mukaan maailman parhaaksi tiedeinstituutioksi tutkimuksessa ja kolmanneksi parhaaksi tuotekehityksessä..
Huomionosoitukset

Pour le Mérite -kunniamerkki tieteissä ja taiteissa (saks. Orden Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste) vuonna 1915. Vuonna 1930 Planckista tuli luokan kansleri
Nobelin fysiikanpalkinto 1918
Royal Societyn jäsenyys 29. huhtikuuta 1926
Franklin -mitali 1927
Lorentz-mitali vuonna 1927
Adlerschild des Deutschen Reiches 1928
Copley-mitali 1929
Max Planck -mitali 1929 (Yhdessä Albert Einsteinin kanssa)
Kunniatohtori Frankfurtin, Münchenin (TH), Rostockin, Berliinin (TH), Grazin, Ateenan, Cambridgen, Lontoon ja Glasgow’n yliopistoissa.
Edinburghin Royal Societyn jäsen 1937
Kuussa sijaitseva Planck-kraatteri nimettiin Max Planckin mukaan
Asteroidi numero 1069 on nimetty Planckin mukaan: 1069 Planckia
Anna-Maija Poikkeus

Anna-Maija Poikkeus (s. 1958) on Jyväskylän yliopiston Opettajankoulutuslaitoksen kasvatustieteen professori. Hän on myös tiedekunnan dekaani. Hänen erikoisalojaan ovat varhais- ja alkukasvatus, erityisesti lasten kehitys ja oppiminen.
Poikkeus on väitellyt 1993 University of Minnesotassa ja ollut Jyväskylässä lasten kehitykseen ja oppimiseen painottuvassa professori vuodesta 2004. Hänen tutkimusalueitaan ovat varhaisen oppimisen ja kehityksen ja niiden riskien pitkittäistutkimus ja oppilaiden ja opettajien vuorovaikutuksen ja sosiaalisten suhteiden tutkimus.
Poikkeuksen tutkimustyötä pidetään korkeatasoisena, ja lisäksi hän esiintyy julkisuudessa esittelemässä tutkimustyötään ja sijoittui näin oman alansa kolmanneksi Helsingin Sanomien selvityksessä, jossa professoreita arvioidaan arvostetuissa kansainvälisissä tiedelehdissä julkaistujen artikkeleiden perusteella.
Julkaisut

Social competence and friendship experiences of children with learning disabilities: a group comparison and a subtype analysis. Anna-Maija Poikkeus. Ann Arbor (Mich.): U.M.I., 1993- Väitöskirja Minneapolis: University of Minnesota.
Armi: luku- ja kirjoitustaidon arviointimateriaali 1. luokalle. Marja-Kristiina Lerkkanen, Anna-Maija Poikkeus, Ritva Ketonen; kuvitus: Lena Vahtera. Helsinki: WSOY Oppimateriaalit, 2006. ISBN 951-0-32329-2.
Armi. 2, Luku- ja kirjoitustaidon arviointimateriaali 2. luokalle. Marja-Kristiina Lerkkanen, Anna-Maija Poikkeus, Ritva Ketonen; kuvitus: Lena Vahtera. Helsinki: WSOY oppimateriaalit, 2008. ISBN 978-951-0-32987-0.
Pikkumetsän esiopetus. Sarjassa Monistepohjat ja opettajan oppaat. Mervi Wäre, Marja-Kristiina Lerkkanen, Minna M. Hannula, Jukka Parkkinen, Anna-Maija Poikkeus, Kati Rintakorpi, Arja Sääkslahti. Helsinki: WSOYpro, 2009. – Opettajan oppaista uudistetut painokset 2016
Lukivalmiuksien arviointimenetelmä 4-5-vuotiaille: käsikirja. Anne Puolakanaho, Anna-Maija Poikkeus, Timo Ahonen, Mikko Aro. Jyväskylä: Niilo Mäki Instituutti, 2011. ISBN 978-951-39-4293-9.
Esikko: lapsen esikielellisen kommunikaation ja kielen ensikartoitus. Marja-Leena Laakso, Kenneth Eklund, Anna-Maija Poikkeus. Jyväskylä: Niilo Mäki Instituutti, 2011 ISBN 978-951-39-4128-4.
YKÄ: luku- ja kirjoitustaidon arviointimenetelmä yläkouluun. Marja-Kristiina Lerkkanen, Kenneth Eklund, Heidi Löytynoja, Mikko Aro & Anna-Maija Poikkeus; tehtävälomakkeiden kuvitus: Heidi Löytynoja ja Laura Lerkkanen; tehtävien kertomustekstit: Jukka Parkkinen. ISBN 978-951-39-7538-8.
Yaşar Kemal

| Yaşar Kemal |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1922/1923 Hemite, Osmanien valtakunta
Kuollut: 28. helmikuuta 2015 (ikä 91 tai 92) Istanbul, Turkki
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: turkki
Aikakausi:  1943–2002
Esikoisteos:  Ağıtlar (1943)
Pääteokset:  Haukkani Memed (1955)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Yaşar Kemal (oik. Kemal Sadık Gökçeli; 6. lokakuuta 1922 tai 1923 Hemite, Osmanien valtakunta – 28. helmikuuta 2015 Istanbul, Turkki) oli kurdisyntyperää oleva kirjailija, jota on luonnehdittu nykyajan parhaaksi turkkilaiskirjailijaksi. Hänen ensimmäinen teoksensa ilmestyi vuonna 1943. Kansainvälistä huomiota hän herätti julkaistuaan vuonna 1955 kirjansa Haukkani Memed.
Kemal  kirjoitti yli 20 romaania. Hän sai uransa aikana teoksistaan 38 palkintoa 12 eri maasta. Hän oli useita kertoja epävirallisilla listoilla ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi, mutta hänen nimensä katosi listoilta sen jälkeen kun palkinnon sai Orhan Pamuk 2006.
Kemalin teokset sijoittuvat hänen kotiseudulleen Anatolian eteläosaan, joka tunnettiin aikoinaan nimellä Kilikia. Hänen tuotantonsa liittyy läheisesti kurdien kansanperinteeseen. Hän kirjoitti usein elämästä maaseudun kylissä ja oli huono-osaisten äänekäs puolestapuhuja.
Elämä ja ura

Kemal syntyi turkinkurdilaiseen perheeseen, mutta syntymävuosi on epävarma, sillä seudulla ei ollut väestökirjanpitoa. Syntymäpäivä sen sijaan on tiedossa.
Kemal ajoi kurdien oikeuksia ja arvosteli kärkkäästi maansa vallanpitäjiä, mikä ajoi hänet usein vaikeuksiin. Hän oli nuorena vankilassa kommunistisen propagandan levittämisestä. Hän liittyi Turkin työväenpuolueeseen 1962, mutta erosi 1968, kun Neuvostoliitto hyökkäsi Tšekkoslovakiaan. Vuonna 1996 hän arvosteli saksalaisissa ja englantilaisissa lehdissä kurdeihin Turkissa kohdistunutta vainoa, ja hän sai vuoden ja kahdeksan kuukauden ehdollisen vankeustuomion ”vihan lietsomisesta” ja separatistisen propagandan levittämisestä.
Suomennetut teokset

Haukkani Memed.  ((İnce Memed, 1955.) Englannista suomentanut Eva Siikarla)  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-2743-0
Puuvillatie.  ((Orta direk, 1960.) Englannista suomentanut Eva Siikarla)  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-4050-X
Maa rautaa, taivas kuparia.  ((Yer demir gök bakır, 1963.) Englannista suomentanut Eva Siikarla)  Helsinki:  Tammi, 1978.  ISBN 951-30-4432-7
Kuolematon ruoho.  ((Ölmez Otu, 1968.) Englannista suomentanut Eva Siikarla)  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4923-X
Ohdakkeet palavat.  ((İnce Memed II, 1969.) Englannista suomentanut Eva Siikarla)  Helsinki:  Tammi, 1975 Isbn=951-30-3044-X.
Ararat-vuoren legenda.  ((Ağrıdağı efsanesi, 1970.) Englannista suomentanut Eva Siikarla)  Helsinki:  Tammi, 1976.  ISBN 951-30-3571-9
Tuhannen härän vuori.  ((Binboğalar efsanesi, 1971.) Englannista suomentanut Eva Siikarla)  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-3573-5
Tasangon valtiaat.  ((Demirciler Çarşısı Cinayeti, 1974.) Englannista suomentanut Eva Siikarla. Aktsasaz-trilogia 1)  Helsinki:  Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5066-1
Suosta nousee uusi maa.  ((Yuşufcuk Yuşuf, 1975.) Ranskasta suomentanut Karin Tuominen. Aktsasaz-trilogia 2)  Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-5946-4
Poika ja lokki.  ((Al Gözüm seyreyle Salih, 1976.) Englannista suomentanut Eva Siikarla)  Helsinki:  Tammi, 1981.  ISBN 951-30-5343-1
Linnut ovat lähteneet.  ((Kuşlar da gitti, 1978.) Ranskasta suomentanut Anja Leppänen)  Helsinki:  Tammi, 1982.  ISBN 951-30-5737-2
Kalastaja jota meri vihasi.  ((Deniz Küstü, 1978.) Suomentanut Eva Siikarla. Aktsasaz-trilogia 3)  Helsinki:  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6501-4
Memedin kosto.  ((İnce Memed 3, 1984.) Ranskasta suomentanut Karin Tuominen)  Helsinki:  Tammi, 1989.  ISBN 951-30-8983-5
Keisarillinen posliinitehdas

Keisarillinen posliinitehdas (ven. Императорский фарфоровый завод, ИФЗ; Imperatorski farforovi zavod, IFZ) on venäläinen posliiniesineitä tuottava tehdas, joka on yksi Euroopan vanhimmista. Se perustettiin vuonna 1744 keisarinna Elisabetin myötävaikutuksella Pietariin ja toimii siellä edelleen. Alkuperäinen nimi vuosina 1744-1765 oli Nevan posliinitehdas.
Tehtaan nimi oli vuoden 1918 jälkeen Valtiollinen posliinitehdas, SFZ (ven. Государственный фарфоровый завод, ГФЗ; Gosudarstvenni farforovi zavod, GFZ), vuonna 1924 Leningradin posliinitehdas, LFZ (ven. Ленинградский фарфоровый завод, ЛФЗ, Leningradski farforovi zavod, LFZ), vuonna 1925 nimeen lisättiin M. V. Lomonosovin nimi, M. V. Lomonosovin mukaan nimetty Leningradin posliinitehdas, LFZ (ven. Ленинградский фарфоровый завод имени М. В. Ломоносова, ЛФЗ). Vuonna 2005 nimi Keisarillinen posliinitehdas otettiin takaisin käyttöön.
1700-luku > Keisarillinen posliinitehdas 1765 ->

Katariina II:n (1762-1796) valtaannousun myötä manufaktuuri organisoitiin uudelleen ja vuodesta 1765 lähtien se tunnettiin Keisarillisena posliinitehtaana. Siitä hetkestä lähtien kaikki tehtaan tuotteet oli merkitty hallitsevan monarkin monogrammilla. Katariinan aikana tehtaalla työskenteli lahjakas ranskalainen kuvanveistäjä Jacques-Dominique Rachette. Hänen alaisuudessaan tehtaalla vakiintui ranskalaisen taiteen vaikutus ja klassismi, joka korvasi barokin ja rokokoon hienostuneisuuden ja ylellisyyden. Tuotteille oli tunnusomaista tiukka, siro yksinkertaisuus ja muotojen monumentaalisuus. Sisustusta hallitsivat antiikin koristeet ja aiheet.
1700-luvun loppu oli venäläisen posliinin kukoistusaikaa, Keisarillinen tehdas nousi yhdeksi Euroopan johtavista. Keisarillisen tehtaan kunnian huipentuma olivat Katariina II:n tilaamat ylelliset astiastokokonaisuudet "Arabesque", (973 osaa 60 hengelle), "Jahtinski", "Kabinetski", joissa osien lukumäärä on jopa tuhat esinettä. Tuotannon perusta muodostui veistoksellisista muotokuvista keisarinnasta ja monihahmoisista, hänen tekojaan ylistäviä pöytäkoristeista. Hänen Majesteettinsa luvalla tehtaalla syntyi perinne veistosten tekemisestä Venäjän kansoja -sarjaan, jossa oli 100 erilaista kuvanveistäjä Jean-Dominique Rachette'n (1744-1809) suunnittelemaa ihmistyyppiä. Jatkossa sarjaa täydennettiin teollisuusmiesten, käsityöläisten ja katukauppiaiden hahmoilla. Tehdas tuotti myös maalattuja maljakoita ja allegorisia maalauksia. Aikalaiset arvostivat "Katariinan posliinia" samalla tavalla kuin suurten mestareiden maalauksia ja veistoksia.
Paavali I (1796–1801) peri äitinsä kiinnostuksen posliinitaidetta kohtaan. Hän toimitti tehtaalle suuria tilauksia, vieraili täällä paikan päällä ja esitteli mielellään tehdasta arvostetuille vierailleen. Pavlovilaisen ajan astiastot ovat pienimuotoisempia eivätkä enää niin valtavia. Paavalin aikana muotiin tulivat pienet astiakokonaisuudet: tête-à-tête -astiasto kahdelle hengelle ja solitaire-astiasto yhdelle hengelle. 1700-luvun viimeinen astiasto oli Paavali I:n tilaama astiasto Mikaelinlinnaan. Hänen kamaripaašinsa muistelmien mukaan: "Hallitsija oli äärimmäisen ihailun tilassa, hän suuteli toistuvasti posliinin maalauksia ja sanoi, että tämä oli yksi hänen elämänsä onnellisimmista päivistä."
1990-2000 -luku

Tehdas jatkoi toimintaansa myös Neuvostoliiton hajoamimisen jälkeen. LFZ yksityistettiin vuonna 1993 nimellä "Lomonosovin posliinitehdas". Tuolloin alkoi laaja vienti maihin, joissa Lomonosovin posliiniesineet eivät olleet tuttuja, erityisesti Yhdysvaltoihin ja Japaniin. Kohlberg Kravis Roberts & Company ja U.S. Russia Investment Fund omistivat tehtaasta 51% vuoteen 1999 asti, jolloin Venäjän hallitus kansallisti yrityksen.
Vuonna 2002 LFZ myytiin Nikoilin toimitusjohtajalle Nikolai Tsvetkoville. Vuonna 2005 osakkaiden päätöksellä yritykselle palautettiin alkuperäinen nimi Keisarillinen posliinitehdas (ven. Императорский фарфоровый завод). Nykyään yritys tekee luksustuotteita brändillä Keisarillinen posliini (ven. Императорский фарфор).
Leimat

Tehtaan tuotteisiin laitettavat leimat muuttuivat usein. Keisariajan leimat kehittyivät yksinkertaisista Venäjän vaakunoista monimutkaisiiksi kuvioiiksi, joissa oli kruunuja ja koristeellisia kirjaimia. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen, väliaikaisen hallituksen aikana, Keisarillisen tehtaan tuotteisiin laitettiin vihreä leimat, kaksipäinen kotka ympyrässä ja vuosiluku 1917.
Neuvostoajan alkuvaiheessa leimat muuttuivat radikaalisti, ja sisälsivät neuvosto-symboliikkaa. Lisäksi leimoja saatettiin muuttaa ajankohtaisten tapahtumien mukaan, esim. rahankeruu Volgan alueen Povolžyen nälänhätään vuonna 1921. Vuonna 1923 tehdas vietti Puna-armeijan 5-vuotisjuhlavuotta osana Koulutuksen kansankomissariaatin toimintaa. Tätä varten Sergei V. Tšehonin kehitti uuden leiman, jota käytettiin koko vuoden 1923 ajan: sirppi, vasara ja numero 5, myöhemmin sirppi, vasara, numero 5, lyhenne KNP ja vuosiluvut 1918-1923. Tätä leimaa käytettiin vuoteen 1936 asti, jolloin aloitettiin uuden leiman käyttöönotto: lyhenne "LFZ", joka käytettiin useiden vuosien ajan. Vuonna 1923 Leningradin posliinitehtaan tuotteet (LFZ) merkittiin suprematististen taiteilijoiden Kazimir Malevitšin, Nikolai Suetinin ja Ilja Tšašnikin mustalla neliöllä ja kirjoituksella "Suprematism".
1930-luvulla tehtaan tuotanto kasvoi valtavasti ja leimoja alettiin painaa, sen sijaan että niitä maalattiin käsin. Tästä syystä tuon ajan leimat olivat usein huonosti näkyvissä.
Vuonna 1937 ensimmäistä kertaa ilmestyi kuuluisa ЛФЗ-logo (LFZ), jonka suunnitteli tehtaan taiteilija Anna Jatskevitš. 1950-luvusta alkaen leimat olivat pääsääntöisesti ЛФЗ-logoja, mutta niiden ulkonäkö erosi alkuperäisestä ja logon lisäksi saattoi nähdä muitakin tietoja. Esimerkiksi 1950-luvulta lähtien leima saattoi sisältää logon lisäksi tietoja teoksesta. Logon yläpuolelle kirjoitettiin kuvion vaikeusasteryhmä (ven. группа сложности, ГР, gruppa složnosti), joka vaihteli 6 ja 15 välillä. Harvoissa tilanteissa, kun kuvio oli huomattavasti monimutkaisempi kuin ylin mahdollinen 15 ryhmä, logon yläpuolelle kirjoitettiin ”ВНЕ ГР” eli ”ryhmien ulkopuolella”.
Logon alapuolella taas kerrottiin posliinin laatutasosta. Paras posliinilaatu merkittiin ”1c”, ja leima oli tällöin punainen, keskitasoinen posliini oli ”2c”, ja leima oli sininen, kun taas heikoin posliinilaatu merkittiin ”3c”, ja leima oli vihreä. Englanninkielistä tekstiä leimoissa esiintyi, jos tuote oli tarkoitettu vientiin. ЛФЗ-logo säilyi myös Neuvostoliiton romahduksen jälkeen, mutta poistui käytöstä yrityksen nimen muututtua.
Ensimmäinen Neuvostoliiton jälkeinen vientileima esineitten pohjassa oli punainen LFZ (ЛФЗ) -monogrammi, jossa oli punaisella leimattu teksti "Made in Russia". Vuoden 2002 jälkeen ilmestyi uusi vientileima, jossa oli punainen tai sininen LFZ-monogrammi sekä sanat "Hand Decorated, 1744, St. Petersburg, Russia". Vuoden 2005 jälkeisiin esineisiin on leimattu "Imperial Porcelain, 1744, St. Petersburg" sekä kaksipäinen keisarilinen kotka.
Heikki Kekoni

Heikki Kekoni.
Kaarle Heikki Kekoni (28. maaliskuuta 1893 Heinolan mlk – 30. maaliskuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat kirkkoherra Frans Oskar Kekoni ja Adelina Wilhelmina Forssell. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Lilly Constance Eleonora du Rietzin kanssa.
Opinnot

Heikki Kekoni kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisessa osastossa vuosina 1912–1914. Ranskan sotakorkeakoulun 1. vuosikurssin hän suoritti vuosina 1919–1920.
Jääkäriaika

Kekoni liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 27. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Hänet komennettiin kesäkuussa 1915 etappitehtäviin Haaparannalle ja Karunkiin, josta hän palasi Saksaan 4. joulukuuta 1915 ja hänet sijoitettiin hänen poissa ollessaan muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään ja sen 2. komppaniaan.
Kevättalvella 1916 hänet komennettiin Ruotsiin Uumajan etappiaseman päälliköksi. Hän hoiti 16. maaliskuuta alkaen tehtävää aina Suomen sisällissodan syttymiseen saakka. Uumajan etappiasemalla hänen tehtävänään oli huolehtia jääkäripataljoonaan pyrkivien miesten vastaanotosta ja edelleen lähettämisestä sekä pitää yllä aktivistien tärkeää yhdysliikennettä Suomen ja Ruotsin välillä. Samoin hän huolehti pakolaisina saapuneista jääkäriliikkeen toimihenkilöistä ja organisoi myöhemmin aseiden hankintaa ja kuljetusta Suomeen.
Suomen sisällissota

Suomen sisällissodan alettua Kekoni saapui Tornioon 18. helmikuuta 1918 ja hänet komennettiin lähettiupseeriksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin maaliskuun alussa Päämajaan Ylipäällikkö Mannerheimin adjutantiksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kekoni määrättiin 9. kesäkuuta 1918 yleisesikunnan päällikön adjutantiksi, josta hänet siirrettiin heinäkuussa 1918 ylipäällikön esikuntaan toimistopäälliköksi (II b) ja joulukuussa 1918 valtionhoitajan adjutantiksi ja edelleen 16. huhtikuuta 1919 vanhemmaksi adjutantiksi. Yleisesikunnan sotatoimien osaston toimistoupseeriksi hänet siirrettiin 15. lokakuuta 1919 ja keskusosaston päälliköksi 1. kesäkuuta 1921. Joukko-osastopalvelukseen hänet siirrettiin 3. toukokuuta 1922 ja sijoitettiin päälliköksi Uudenmaan rykmentin 3. konekiväärikomppaniaan, josta hänet komentajaksi 1. pataljoonaan 12. joulukuuta 1923. Hänet komennettiin pataljoonan komentajana ollessaan suojeluskuntajärjestöön 1. lokakuuta 1923 ja sijoitettiin Helsingin suojeluskuntapiirin päälliköksi. Helsingin suojeluskuntapiirin päällikön tehtävää suorittaessaan hän osallistui vuoden 1924 alussa niin sanottuun upseerikapinaan, jonka tarkoituksena oli painostaa Lauri Igmania ottamaan hallitukseensa puolustusministeriksi Lauri Malmberg tiukkoine ehtoineen, johon vaatimukseen Ingman sitten myöntyikin presidentti Ståhlbergin periaatteellisesta vastustuksesta huolimatta.Takaisin esikuntatehtäviin hänet siirrettiin 18. maaliskuuta 1926 ja sijoitettiin Yleisesikuntaan tasavallan presidentin vanhemmaksi adjutantiksi. Tehtävästä hän erosi 26. helmikuuta 1937 ja siirtyi Strengbergin tupakkatehtaan palvelukseen apulaisjohtajaksi ja  1. elokuuta 1938 alkaen toimitusjohtajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Kekoni osallistui talvisotaan Päämajassa ulkomaalaisten vapaaehtoistentoimiston päällikkönä. Hän toimi sodan aikana myös ylipäällikön määräämissä erikoistehtävissä. Hänen poikansa  Klaus palveli talvisodassa tykistössä ja kaatui helmikuussa 1940 Riihimäen ilmapommituksessa. Jatkosotaan Kekoni osallistui aluksi Päämajassa ja sen määräämissä erikoistehtävissä ja myöhemmin Valtioneuvoston tiedotusosaston päällikkönä. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Luottamustoimet

Kekoni toimi Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1921 ja  1. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1922 sekä Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuonna 1922.  Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1922 ja 1927–1928 ja Suomen ratsastusliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1927–1928 sekä Suomen sotilaskotiliiton keskusjohtokunnan jäsenenä vuosina 1928–1929. Suomen yleisen metsästäjäliiton hallituksen puheenjohtajana hän toimi vuosina 1935–1936 ja  Suomen tupakkateollisuusyhdistyksen puheenjohtaja vuodesta1938 alkaen. Hän oli National Geopraphic Societyn elinaikainen jäsen ja Societas pro Fauna & Flora Fennican jäsen.
Julkaisut

Ukko-Pekka. Kuvakirja P. E. Svinhufvudin elämästä. 1936. (Yhdessä H. J. Viherjuuren kanssa.)
C. G. Mannerheim. 1937. (Myös ruots.)
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 6. helmikuuta 1916  Yliluutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 18. huhtikuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1921  Eversriluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 4. lokakuuta 1929  Kenraalimajuri 26. helmikuuta 1937 |         |  Vapaudenristi 1. lk. rintatähden kera  Vapaudenristi 1. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan komentajamerkki  Viron Kotkaristi ritarikunnan 2. lk. ansioristi  Islannin Haukan ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki rintatähden kera  Italian Kruunuritarikunnan suurupseeri  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Liettuan Gediminas ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Puolan Polonia Restituten ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki  Ruotsin Vaasa ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Ruotsin Miekka ritarikunnan komentajamerkki |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Uola, Mikko: / Kekoni, Heikki (1893–1953). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 21.3.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Heikki Kekoni toimi kenraali Mannerheimin adjutanttina tämän valtionhoitajakaudella. Kekoni kuvassa toinen vasemmalta.