stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uusi-Ruotsi
Historia > Uuden-Ruotsin kukoistuskausi

Ruotsalaisalukset Fama ja Svan toivat helmikuussa 1643 mukanaan uusia siirtolaisia ja kauppatavaroita. Länsi-Intian ja Kanariansaarten kautta purjehtineiden alusten matka oli viivästynyt Faman menetettyä yhden mastoistaan ja ajauduttua matalikolle.
Svanin mukana saapunut everstiluutnantti Johan Printz oli määrätty merentakaisen siirtokunnan uudeksi kuvernööriksi. Seuraavien kuukausien aikana hän ryhtyikin kehittämään Uuden-Ruotsin asutusta ja puolustusta. Printz oli saanut ohjeet ylläpitää hyviä suhteita intiaaneihin ja tunnustaa heidän oikeutensa maanomistuksessa. Mutta ristiriitoja syntyi, kun hollantilaiset ja osaksi englantilaisetkin vaativat itselleen maa-alueita, jotka Uusi-Ruotsi oli jo ostanut. Intiaanit olivat saattaneet myydä samoja maita useampaan kertaan ja oli mahdoton päättää, mitkä kaupoista olivat laillisia. Ratkaistaakseen riitakysymyksen Printz päätti sulkea muut siirtokunnat pois Delawarejoelta tai pakottaa ne tunnustamaan Uuden-Ruotsin ylivallan.
Vuoden 1643 aikana Uusi-Göteborg nousi pienelle saarelle vastapäätä nykyistä Philadelphiaa. Sitä seurasivat New Jerseyyn rakennettu Uusi-Elfsborg ja Schuylkilljoen varren Uusi-Vasa ja Uusi-Korsholma.
1640-luvun puolivälissä Uusi-Ruotsi koki lyhyen kukoistuksen Printzin alaisuudessa. Vähän yli sata suomalaista ja ruotsalaista asui hajallaan runsaan 30 kilometrin alueella Delawarejoen länsipuolella nykyisten Wilmingtonin ja Philadelphian välillä. Intiaaneilta saatu maissi ja muut ruokatarpeet täydensivät siirtokunnan ruokavaraston. Printz huomasi, että Fort Kristinan pohjoispuolella asuvat susquehannat pystyivät tuomaan kauppapaikoille suuria määriä turkiksia, kun sen sijaan delawarein mailta majavat ja saukot oli metsästetty lähes sukupuuttoon. Printz alkoikin suosia kaupankäynnissä susquehannoja ja pyysi Ruotsista kahtasataa sotilasta hävittämään delawarein kylät ja valtaamaan näiden maat. Samanaikaisesti Printz asetti vartioitavia sulkuja Delawarejoen suulle estääkseen Uusien-Alankomaiden ja Englannin kaupankäynnin levittäytymisen susquehannojen keskuuteen.
Historia > Taantuma

Uuden-Ruotsin ja susquehannojen välinen kaupankäynti johti hetkelliseen väkivallan aaltoon, kun eräs delawarein sodanhaluisista ryhmistä surmasi eri yhteyksissä viisi ruotsalaista. Sama ryhmä tulitti Printzin yksityisasuntoa ja poltti metsää, josta puusepät ottivat rakennusmateriaalia. Myöhemmin useita delawarepäälliköitä saapui Printzin luo pyytämään anteeksiantoa rikoksista, jotka oli tehty heidän tietämättään. Printz otti vastaan intiaanien tuomat lahjat, mutta teki selväksi, että jos väkivaltaisuudet jatkuisivat, delawaret maksaisivat ne omalla hengellään.
Vuonna 1649 Uusi-Ruotsi koki taantumisen aikaa. Monet Ruotsissa tapahtuneet poliittiset muutokset veivät maan hallituksen huomion muihin asioihin, ja tuhansista lähetetyistä majavannahoista huolimatta myös ruotsalaisten kauppiaiden kiinnostus Uutta-Ruotsia kohtaan katosi. Saman vuoden aikana Ruotsista Delawareen siirtolaisia kuljettanut Katt ajautui Karibianmerellä matalikolle, eikä yksikään siirtolaisista selvinnyt perille.
Uuden-Amsterdamin kuvernööri Peter Stuyvesant hyödynsi Uuden-Ruotsin vastoinkäymisiä ja antoi määräyksen rakentaa Fort Casimirin alueelle, joka oli jo kertaalleen myyty ruotsalaisille. Printz sai keskeytettyä linnakkeen rakennustyöt, mutta Uusien-Alankomaiden poliittinen ja sotilaallinen uhka oli ilmeinen. Uusi-Ruotsi odotti turhaan täydennystä kotimaastaan, sillä 1650-luvun alkuvuosina yksikään laiva ei tuonut lisää siirtolaisia eikä kauppatavaraa. Vuonna 1653 Printz luopui virastaan kirjoitettuaan sitä ennen selonteon siirtokunnan ongelmista valtakunnankansleri Oxenstiernalle ja kreivi Pietari Brahelle. Ruotsin valtakunnanneuvosto käsitteli asiaa ja teki päätöksen lähettää siirtokuntaan lähes 300 uutta siirtolaista ja 40 sotilasta. Uuden-Ruotsin kuvernöörin virkaa hoitanut Printzin vävy Johan Papegoja päätettiin korvata Ruotsista lähetetyllä Johan Risinghillä. Kuljetukseen valittiin purjealukset Örn ja Gyllen Haj.
Historia > Siirtokunnan elvyttäminen

Syksyllä 1653 alkanut matka Delawareen ei sujunut odotetusti. Pääasiassa tavarankuljetukseen tarkoitettu Gyllene Haj vaurioitui jo Ruotsin vesillä ja pääsi matkaan vasta kuukausia myöhemmin. Siirtolaisia kuljettanut Örn sai vuodon Jyllannin rannikolla. Pohjanmerellä voimakas myrsky hidastutti laivan menoa, ja se jouduttiin korjaamaan Weymouthissa Englannissa. Selvittyään läpi talven Örn joutui kevällä 1654 Karibianmerellä uusiin vaikeuksiin. Huono hygienia ja puhtaan juomaveden puute altistivat matkustajat sairauksille, ja noin sata menehtyi punatautiin ja erilaisiin kuumesairauksiin.
21. toukokuuta 1654 Örn saapui Delawarejoelle ja ankkuroi hollantilaisten hallussa olleen Fort Casimirin edustalle. Ensimmäisenä tehtävänään Risingh valtasi tukikohdan ja pakotti 22 hollantilaista vannomaan uskollisuudenvalan Ruotsin hallitukselle. Päivää myöhemmin Örn jatkoi matkaansa Fort Kristinaan, jossa Risinghin ensimmäiseksi tehtäväksi jäi sairaanhoidon järjestäminen. Virginian englantilaiset kauppiaat avustivat myymällä omia elintarvikkeitaan. Myös paikalliset intiaanit kantoivat päivittäin Fort Kristinan edustalle lihaa ja kalaa, mutta välttelivät siirtolaisia sairastumisen pelosta.
Sairaiden toipuessa Risingh aloitti määrätietoisen työskentelyn siirtokunnan elvyttämiseksi. Fort Kristinan puolustusta vahvistettiin neljällä Örnistä tuodulla tykillä. Kun hollantilaiset laskettiin mukaan, Uuden-Ruotsin asukasluvuksi saatiin 368 henkilöä.
Yksi Risinghin tehtävistä oli saada takaisin Virginiaan paenneet siirtolaiset. Tehtävä osoittautui vaikeaksi, sillä pakolaiset eivät halunneet palata Uuteen-Ruotsiin. Intiaanien kanssa käydyt neuvottelut onnistuivat paremmin. Useat susquehannojen päälliköistä vierailivat Risinghin asunnolla sopimassa uusista maakaupoista, joiden tuloksena Uuden-Ruotsin omistamat maat laajenivat Marylandiin. Risingh suunnitteli satamaa Chesapeakenlahdelle ja suuren asutuskeskuksen rakentamista lahden rantaan.
Historia > Uuden-Ruotsin antautuminen

Uuden-Ruotsin kasvu lisäsi vastatoimia Uudessa Amsterdamissa. Syksyllä 1654 Ruotsista tullut Gyllene Haj purjehti tuntemattomasta syystä Delawarenlahden ohi ja eksyi Hudsonjoen suulle, jossa Stuyvesantin sotilaat valtasivat sen. Suurin osa aluksen miehistöstä ja siirtolaisista taivutettiin Stuyvesantin vallan alle. Tapaus oli merkittävä takaisku Uudelle-Ruotsille, joka menetti uusien siirtolaisten lisäksi suuren määrän rakennus- ja kauppatarvikkeita.
Uudet-Alankomaat ja Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania olivat valmiit tukemaan Stuevesantia kaikin mahdollisin keinoin Ruotsin siirtomaavallan nujertamiseksi Amerikan mantereella. Amsterdamista lähetettiin vuonna 1655 Uuteen-Amsterdamiin 200 sotilasta sotilasoperaatioon Uutta-Ruotsia vastaan. Stuyvesant värväsi lisäjoukoiksi 16–60-vuotiaita miehiä lupaamalla jokaiselle vapaaehtoiselle 65 stuiverin kuukausipalkan ja vapautuksen kunnallisveron maksamisesta. Samalla Uuden Amsterdamin asukkailta ja siellä liikkuneilta brittikauppiailta vaadittiin lupaus, etteivät he levitä tietoa tulevasta hyökkäyksestä Uuteen-Ruotsiin.
Risingh sai tiedon valmisteilla olevasta hyökkäyksestä intiaanien välityksellä. Hän järjesti pikaisen sotaneuvoston ja lähetti vakoilijoita Uuteen Amsterdamiin. Nämä vahvistivat intiaanien epäilyt ja kertoivat hollantilaisten noin 700 miehen sotajoukoista. Risingh järjesti mahdollisimman paljon ampumatarvikkeita ja ruokaa Kristinan ja Trinityn (entinen Fort Casimir) linnakkeisiin ja sijoitti niihin noin 300 Finlandista, Uplandista ja muilta siirtokunnan taajaväkisimmiltä seuduilta kerättyä puolustajaa.
Elokuun lopulla 1655 Stuyvesantin johtama laivasto purjehti ylös Delawarejokea mukanaan 317 sotilasta. Stuyvesantin laivasto ankkuroi linnakkeiden edustalle, mutta aluksista ei annettu tulituskäskyä. Sen sijaan hollantilaisten lähettämä viestinviejä toi Kristinan linnakkeeseen antautumiskehotuksen. Risingh katsoi vastarinnan hyödyttömäksi ja suostui neuvottelujen jälkeen antautumaan ilman vastarintaa. Antautumisehtojen mukaan Risingh sai viedä siirtokuntaa koskevat asiakirjat maansa hallitukselle, mutta Uuden-Ruotsin kauppayhtiön julkiset rakennukset ja omaisuus luovutettiin hollantilaiselle kauppayhtiölle. Antautumiskirjan allekirjoittivat kummankin siirtokunnan kuvernöörit. Risingh ja osa sotilaista palautettiin Ruotsiin, mutta halukkaat uudisasukkaat saivat jäädä asumaan tiloilleen Alankomaiden hallinnan alaisina.
Syksyllä 1664 Uudet-Alankomaat antautui englantilaisille joukoille.
Siirtolaisten alkuperä

Ruotsalainen historioitsija Ivan Bill arveli vuonna 1983, että Uuteen-Ruotsiin saapui vuosina 1638–1664 noin tuhat siirtolaista. Yli puolet heistä oli suomalaisia, sillä vuonna 1636 alkaneet suomalaisvainot asettivat metsäsuomalaiset epäedulliseen asemaan, ja heistä haluttiin eroon. Suomalaisten harjoittama kaskenpoltto ja metsien asuttaminen kiellettiin Ruotsissa. Ainoastaan ne suomalaiset, jotka olivat hankkineet tiloihinsa erityisen luvan, välttyivät asuntojensa polttamiselta ja saivat jäädä aloilleen.
Ensimmäisen varsinaisen siirtolaisretkikunnan lähtiessä Ruotsista toukokuussa 1641 suurin osa sen siirtolaisista oli Värmlannista kerättyjä suomalaisia maanviljelijöitä. Kaksi vuotta myöhemmin kuvernööri Printzin mukana saapuneissa siirtolaisissa oli useita Pohjanmaalta ja Vaasasta tulleita suomalaisia, jotka olivat lähteneet mukaan Mustasaaressa asuneen Printzin ehdotuksesta.
Siirtokunnan loppuaikoina suomalaisten ja Värmlannin metsäsuomalaisten osuus kasvoi uudelleen. Kun Mercurius-alus purjehti Delawareen talvella 1655–1656, sen 106 matkustajasta 92 oli mainittu suomalaisiksi. Retkeä johtanut Johan Papegoja ei osannut suomea vaan joutui palkkaamaan tulkin. Aluksen lähtiessä Ruotsista jäi satamaan yli sata siirtolaista, jotka olivat turhaan ehtineet myydä talonsa ja kaiken omaisuutensa puolihintaan.
Delawarejoen varrella asuneet suomalaiset loivat neljä siirtolaisasutusta, jotka olivat Finlandia, Lapland, Upland ja Takamaa. Siellä asuneet Marttiset, Kokkiset, Rambot ja muut olivat laajoille alueille levinneiden sukujen kantaisiä. Suomalaisasutus ulottui myös eteläiseen New Jerseyyn, jossa Mullica Hill ja Mullicajoki ovat yhä muistuttumassa suomalaisesta uudisviljelijästä Erkki Mullikasta.
Suomalaiset sukunimet ovat vuosisatojen aikana muuttuneet tunnistamattomiksi. Marttisesta tuli Morton, Räsäsestä Rawson, Kokkisesta Cock tai Cox ja Kolehmaisesta Coleman. John Morton, yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista, oli Martti Marttisen jälkeläisiä. Suomalaiset olivat myös ensimmäisinä asuttamassa nykyistä Philadelphiaa.
Kaupankäynti ja elinkeinot

Ensimmäinen Uudesta-Ruotsista tuotettu turkiserä myytiin Hollantiin ja siitä saatiin hieman yli 15 000 floriinia. Delawaresta lähetetty tupakka jaettiin ruotsalaisten osakkaiden kesken. Vuoden saatavat osoittautuivat selvästi tappiollisiksi, koska retkikunnan kulut vastaavana aikana olivat kaiken kaikkiaan 36 000 floriinia. Tämä johti 1640-luvun alussa Ruotsin kauppayhtiön osakkaiden väliseen sisäiseen riitaan, jonka seurauksena hollantilaiset myivät osakkeensa ruotsalaisille. Yhtiön johtajana jatkoi Klas Larsson Fleming ja uuteen johtokuntaan valittiin Pietari Brahe.
1640-luvun taitteessa tupakan kysyntä lisääntyi moninkertaiseksi koko Euroopassa. Delawaressa lastatut tupakkalastit työllistivät kauppayhtiöiden lisäksi lukuisia salakuljettajia. Turkuun ja Porvooseen vuonna 1644 kuljetettu suuri suolaerä tuotti hyvät voitot. Turkiskauppa toimi taustalla pienessä mittakaavassa lukuun ottamatta vuotta 1648, jolloin Delawaresta toimitettiin Uuden-Ruotsin historian suurin turkislasti, joka pääosin kulkeutui Venäjälle.
Uudessa-Ruotsissa viljeltiin tupakan ohella myös ruista, ohraa ja kauraa. Siemenet hankittiin Ruotsista tai eri siirtomaiden kauppiailta. Suomalaisten perinteisen kaskiviljelyn uskotaan soveltuneen hyvin Delawareen. Maissinviljelyä kokeiltiin ensimmäisistä vuosista lähtien, mutta sadot jäivät vaatimattomiksi. Ensimmäinen vesikäyttöinen mylly perustettiin vuonna 1646. Siirtokunnan viimeisen vuoden aikana suunniteltiin pellavan ja hampun viljelyä ja sokeriruo’on kasvattamista.
Karjatalous kuului metsästyksen ja kalastuksen ohella olennaisena osana siirtokunnan elinkeinoihin. Ensimmäiset kotieläimet olivat tulleet Hollannista ja myöhemmin karjaa lähetettiin myös Ruotsista. Virginian britit suostuivat myymään Ruotsin siirtokunnalle nautoja ja tammoja, ja syksyllä 1654 siirtolaiset raivasivat suuria maa-alueita keväistä maissinistutusta varten.
Kieli ja uskonto

Uuden-Ruotsin virallinen kieli oli ruotsin kieli. Suomalaisten joukossa suurin osa oli syntynyt tai asunut Keski-Ruotsissa, mutta joukosta löytyi myös yksinomaan suomea puhuvia. Vaikka suomalainen kansanaines oli enemmistönä linnakkeiden ulkopuolella asuneiden siirtolaisten keskuudessa, heidän oli opeteltava ruotsin kieli, samoin heidän jälkeläistensä.
Toisen retkikunnan mukana Delawareen saapunut pastori Roerus Tolkillus piti Fort Kristinan yksityisasunnoilla säännöllisiä jumalanpalveluksia ruotsiksi. Rukoushuoneen valmistuttua vuonna 1642 kirkollismenot siirtyivät sen tiloihin, ja tätä vuotta voidaankin pitää varsinaisena Delawaren luterilaisen seurakunnan perustamisvuotena. 1640-luvun aikana pastori Johannes Campanius teki lähetystyötä paikallisten intiaanien keskuudessa ja käänsi myöhemmin Martti Lutherin Vähän Katekismuksen heidän kielelleen.
Siirtokunnan perintö

Merkittävin Uuden-Ruotsin välityksellä Amerikkaan kulkeutuneista asioista oli siirtolaisten taito rakentaa hirsimökkejä. Yhdysvaltalaiset tutkijat Terry G. Jordan ja Matti E. Kaups ovat esittäneet kirjassaan The American Backwoods Frontier, että hirsisalvosrakennukset tulivat uudelle mantereelle juuri suomalaissiirtolaisten välityksellä. Eräs vanhimmista edelleen pystyssä olevista hirsirakennuksista on Nothnaglen hirsimökki, jonka suomalaiset ja ruotsalaiset rakensivat New Jerseyn Gibbstowniin vuosina 1638–1643. Tässä ja muissa vastaavissa rakennuksissa käytettiin naulojen sijaan puisia kiilamaisia vaarnoja. Mökkien takat rakennettiin Ruotsista kuljetetuista tiilistä. Suomalaisten erityistaito hirsimökkien rakentamisessa levisi muiden siirtolaisten keskuuteen halki mantereen aina länsirannikolle saakka.
Uudesta-Ruotsista on jäänyt muistuttamaan Swedesboron pikkukaupunki New Jerseyssä ja siellä oleva Pyhän Kolminaisuuden kirkko, joka yhä tunnetaan ”vanhana ruotsalaisena kirkkona”. Amerikanruotsalainen historiallinen museo (American Swedish Historical Museum) sijaitsee eteläisessä Philadelphiassa ja sisältää monia näyttelyesineitä, asiakirjoja ja artefakteja Uuden-Ruotsin ajalta.
Suomen hallitus lahjoitti 29. toukokuuta 1938 Wäinö Aaltosen veistämän Delaware-monumentin suomalaisten amerikansiirtolaisten 300-vuotisjuhlan muistoksi. Patsas pystytettiin Chesterin kaupunkiin Pennsylvaniassa. Vuonna 1997 Wilmingtonin telakka laski vesille purjealus Kalmar Nyckelin näköisjäljennöksen. Vesillelasku tapahtui lähellä alkuperäistä Fort Kristinaa. Aluksella järjestetään opinto- ja turistimatkoja Delawarejoella.
Yhdysvallat 1938
Suomi 1938
Suomi 1988
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uusi-Ruotsi Wikimedia Commonsissa
Kuka nauroi? - eli suomalaisten osuus "Uuden Ruotsin" perustamisessa, Suomen Kuvalehti, 13.10.1934, nro 42, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomi ottaa sittenkin osaa Delaware-siirtokunnan juhlintaan, Suomen Kuvalehti, 04.09.1937, nro 36, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Yrjö Rauanheimo : Delaware-joella 300 vuotta sitten, Aamulehti, 19.03.1938, nro 76, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Yrjö Rauanheimo : Suomalaiset asuttivat Amerikkaa auralla ja miekalla 300 vuotta sitten, Hakkapeliitta, 29.03.1938, nro 13, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
T. J. Hintikka : Pietari Kalmin tietoja "Uuden Ruotsin" siirtokunnasta I, Helsingin Sanomat, 12.06.1938, nro 155, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
T. J. Hintikka : Pietari Kalmin tietoja "Uuden Ruotsin" siirtokunnasta II, Helsingin Sanomat, 19.06.1938, nro 162, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pennsylvanian ensimmäisen asutuksen kartta.
Fort Kristinan pienoismalli
Uudet-Alankomaat
  Uusi-Ruotsi
Nothnaglen hirsimökki New Jerseyssä on nykyään National Register of Historic Places -rekisteriin merkitty suojelukohde.
Jäljennös Kalmar Nyckelistä
Veikko Hirvimäki

Veikko Mikael Hirvimäki (s. 8. tammikuuta 1941 Petäjävesi) on suomalainen taiteilija. Nykyisin hän asuu Ballaiguesissa Sveitsissä. Kesäisin hän asuu synnyinkunnassaan Petäjävedellä.
Veikko Hirvimäki tunnetaan kansallisista monumentaalikokoisista veistoksistaan, kuten Mika Waltarin muistomerkistä Kuningasajatus Helsingissä ravintola Eliten edessä. Hänen teoksiaan oli ensi kerran esillä vuonna 1960.
Taiteellinen tuotanto

Hirvimäen teosten lähtökohtana on usein luonto. Hirvimäki aloitti taidemaalarina mutta suuntautui sittemmin kuvanveistoon. Hirvimäki käyttää teoksissaan eri materiaaleja, kuten kiveä, myöhemmässä tuotannossaan myös puuta. Hirvimäelle oli varsinkin 1980-luvulla tyypillistä horisontaaliset veistokset, joissa useammasta kappaleesta koostuva tilateosmainen veistos lepää laattamaisella jalustalla, kuten Mika Waltarin muistomerkissä ja Päivö Oksalan muistomerkissä Jyväskylässä.
Mika Waltarin monumentista syntyi vilkas julkinen keskustelu vuonna 1985, ja Hirvimäen suunnitelma sai paljon kritiikkiä. Kiistaa herätti se, ettei teos ollut esittävä. Sitä pidettiin myös vaikeana ja Waltarin tuotantoa halventavana. Tapauksen jälkeen Hirvimäki vetäytyi Sveitsiin. Paljon suurikokoisia julkisia veistoksia tehnyt Hirvimäki alkoi samalla siirtyä pienoisveistoksiin ja materiaalissa kivestä puuhun. Puusta on syntynyt muun muassa monista pienistä puunpaloista koottuja susiveistoksia ja pieniä rituaaliesineenomaisia puuveistoksia, jotka usein on ripustettu sarjoiksi.
Veikko Hirvimäelle myönnettiin kuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1987. Kalevalaseura on myöntänyt vuonna 2012 hänelle Akseli Gallen-Kallelan tunnustuspalkinnon.
Julkisia teoksia

Ilta Helsingissä, 1967, hotelli Marski, Helsinki
Valo, vesi ja liike, 1977, veistos, Petäjäveden monitoimitalo
Koski, 1978, Kauppiasmuistomerkki, 1980, tilateos, veistos, Äänekosken kauppaoppilaitos, Äänekoski
Joutua, 1981, tilateos, Eduskuntatalon sisäpiha, Helsinki
Ihminen ja vesi, 1981, reliefi, Valkeakosken uimahalli
Pro Artibus Humanis, Päivö Oksalan muistomerkki, 1982, Jyväskylä
Tiedon juurella, 1982, tilateos, Kuopion korkeakoulun sisäpiha
Kuningasajatus (Mika Waltarin muistomerkki), 1985, veistos ja tilateos, Töölö Helsinki
Väliaika, 1985, tilateos, Jyväskylän kaupunginteatteri
Kasvu, 1985, tiilireliefi, Äänekosken kaupungintalo
Lähtö, 1989, Keski-Suomen keskussairaala, Jyväskylä
Torikuningas, 1990, Jyväskylän kauppatori
Nousuun, reliefi, Ilmailumuseo, Tikkakoski
Paikka, 1993, veistos, Göteborgin oikeuslaitos, Göteborg, Ruotsi
Rakastan Sinua maaäiti, 1993, veistos, Kemijärven satama, Kemijärvi, Suomi
Jäljet, 1994, Tuulensuu, Viitasaari, Suomi, tilateos
Avainkysymys (Niilo Hämäläisen muistomerkki), 2008, Porthanin puisto, Viitasaari, Suomi
Ohitus, 2015. Jyväskylän yliopisto, Ruusupuisto-rakennus.
Kirjallisuutta

Rantanen, Leena: Muistikuvia. Veikko Hirvimäen pienoisveistoksia. Minerva Kustannus.
Mäkinen, Marketta: Veikko Hirvimäki. Ateena kustannus 1987.
Hirvimäki, Veikko: Näyttelyluettelo, Galerie Rosa Turetsky 1999, Sveitsi.
Kuvia julkisista teoksista

Kauppiasmuistomerkki, 1980, Äänekoski.
Ihminen ja vesi, 1981, Valkeakoski.
Mika Waltarin muistomerkki Kuningasajatus, 1985, Helsinki.
Kasvu-reliefi, 1985, Äänekoski.
Torikuningas, 1989, Jyväskylä.
Lähtö, 1989, Jyväskylä.
Jäljet, 1994, Viitasaari
Niilo Hämäläisen muistomerkki Avainkysymys, 2008, Viitasaari
Aiheesta muualla

Joutua Eduskuntatalon sisäpihalla. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Huvipuistolaite

Thunderbird on Great Coasters Internationalin valmistama puurakenteinen vuoristorata.
Huvipuistolaite tai huvilaite on huvipuistossa sijaitseva huvitteluun tarkoitettu laite.
Huvipuistolaitteet luokitellaan yleisesti vuoristoratoihin ja niin sanottuihin "flat rideihin".
Huvipuistolaitteita

Breakdance
Dark ride
Enterprise
Gravitron
Hupitalo
Karuselli
Kummitusjuna
Lentävä matto
Maailmanpyörä
Paratrooper
Round-Up
Space Shot
Tagada
Thunderbird
Top Scan
Top Spin
Tukkijoki
Törmäilyautot
Vapaapudotustorni
Vesivuoristorata
Viikinkilaiva
Vuoristorata
Waltzer
Laitevalmistajia

Arrow Dynamics
Fabbri
Great Coasters International
Huss
Intamin
Mack
Maurer Söhne
S&S Power
Schwarzkopf
Techical Park
Vekoma
Zamperla
Zierer
Vilija Blinkevičiūtė

| Vilija Blinkevičiūtė |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. maaliskuuta 1960 (ikä 64)
Kansalaisuus:  Liettua
Poliitikko
Puolue:  LSDP
Asema:  puheenjohtaja
Aiheesta muualla
www.blinkeviciute.eu
Vilija Blinkevičiūtė (s. 3. maaliskuuta 1960) on liettualainen poliiikko. Hän on europarlamentaarikko ja  Liettuan sosiaalidemokraattisen puolueen puheenjohtaja.
Sosiaalidemokraattien vuoden 2024 Liettuan parlamenttivaaleissa saaman vaalivoiton jälkeen Blinkevičiūtėn odotettiin puheenjohtajana ryhtyvän pääministeriksi, mutta tämä päätti, että pysyy mieluummin Euroopan parlamentin jäsenenä ja halusi antaa pääministerin paikan puolueen entiselle puheenjohtajalle Gintautas Paluckasille.
Kirsi Alaniva

| Kirsi Alaniva> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1979 Turku
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Esikoisteos:  Villa Vietin linnut (Savukeidas, 2016)
Palkinnot
 Tiiliskivi-palkinto (2016) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kirsi Alaniva (s. 1979) on suomalainen kirjailija ja vapaa toimittaja. Hän on kirjoittanut sekä lapsille että aikuisille suunnattuja teoksia. Esikoisromaani Villa Vietin linnut (Savukeidas, 2016) sai Tiiliskivi-palkinnon.
Ura

Kirsi Alaniva on valmistunut ammattikorkeakoulusta viestinnän linjalta ja opiskellut yleistä kirjallisuustiedettä ja luovaa kirjoittamista Turun yliopistossa.
Alanivan esikoisromaani Villa Vietin linnut sai Tiiliskivi-palkinnon. Raati piti romaania harvinaisen kypsänä ja valmiina esikoisteoksena.
Esikoisromaanin jälkeen Alaniva kirjoitti kaksi kuolemaa käsittelevää teosta, lastenkirjan Luutarhan tarinoita (Karisto, 2020) yhdessä kuvittaja Marjo Nygårdin kanssa sekä esseististä kerrontaa ja autofiktiota yhdistelevän teoksen Kuplat (Karisto, 2021).
Lastenkirja Luutarhan tarinoita löytyy myös audiosarjana Yle Areenasta.
Vuonna 2024 Alanivalta ilmestyi yhdessä kuvittaja Marjo Nygårdin kanssa lasten kuvakirja Elli ja sata napaa (WSOY, 2024), joka käsittelee ihmiskehojen moninaisuutta.
Teokset

Villa Vietin linnut.  Savukeidas, 2016.  ISBN 9789522681607
Luutarhan tarinoita.  Karisto, 2020.  ISBN 9789511373001
Kuplat.  Karisto, 2021.  ISBN 9789511390510
Elli ja sata napaa.  WSOY, 2024.  ISBN 9789510501399