Irakin historia
Irakin kuningaskunta > Itsenäisyyden alkuajat

Irakista tuli itsenäinen valtio 13. lokakuuta 1932. Irak liittyi itsenäistymisen myötä Kansainliittoon. Valtion yhtenäistymisprosessia hidasti se, että maassa oli edelleen monimutkainen sosiaalisten, taloudellisten, etnisten, uskonnollisten ja ideologisten konfliktien verkko. Valtion muodostaminen ja kiinteiden rajojen asettaminen laukaisi maan sisäisen kilpailun vallasta. Šiialaiset pelkäsivät että Irakista tulee täysin sunnien hallitsema. Heidän huolensa oli perusteltu, sillä sunneja oli suhteettoman suuri määrä hallinnollisissa tehtävissä. Osmanien vallan aikana sunnit olivat saaneet paljon enemmän hallinnollista kokemusta.
Irakin ja muiden osmanivallasta vapautuneiden arabimaiden mielivaltaiset rajat aiheuttivat vakavia taloudellisia häiriöitä ja toistuvia rajakiistoja. Mosulin ja Basran kaupungit erosivat perinteisistä kauppakumppaneistaan Syyriasta ja Iranista, jolloin ne kärsivät kaupankäynnin häiriintymisestä, mikä johti taloudelliseen lamaan. Etelässä Iso-Britannia veti Irakin rajalinjan aavikon läpi, koska alue oli suurilta osin asumaton. Tämä esti muuttoliikettä ja johti suuriin heimolevottomuuksiin. Epävarmuus Irakin uusista rajoista Kuwaitin, Saudi-Arabian ja erityisesti Iranin kanssa, johti toistuviin rajaselkkauksiin.
Kurdit ja assyrialaiset, jotka olivat toivoneet saavansa oman autonomisen hallinnon, kapinoivat Irakiin kuulumista vastaan. Kurdeista suurin osa asui Mosulia ympäröivillä alueella. He pitivät Turkkiin kuulumista Irakia parempana vaihtoehtona ja kun Kansainliitto myönsi Mosulin hallinnan Irakille 1925, kurdien tyytymättömyys lisääntyi. Irakin hallitus yritti sovitella tilannetta itsenäisyyden ajan ensimmäisinä vuosina, mutta kurdien vihamielisyys säilyi ratkaisemattomana ongelmana.
Irakin hallituksen suhde assyrialaisiin oli alusta alkaen avoimesti vihamielinen. Iso-Britannia oli sijoittanut 20 000 assyrialaista Pohjois-Irakiin sen jälkeen kun Turkki tukahdutti väkivaltaisesti assyrialaisten kapinan vuonna 1918. Brittivallan aikana assyrialaiset olivat kristittyinä brittien suojeluksessa, mutta brittiläisen mandaatin päättyessä assyrialaiset olivat huolissaan tulevaisuudestaan. Assyrialaiset toivoivat voivansa muodostaa kansallisvaltion omalle alueelleen, mutta koska riittävän laajaa miehittämätöntä aluetta ei ollut, assyrialaiset vaativat ainakin heidän patriarkalleen suurempaa sananvaltaa. Sekä brittiälset että irakilaiset hylkäsivät assyrialaisten vaateet. Tämän johdosta assyrialaiset kieltäytyivät tunnustamasta Irakin hallitusta, minkä vuoksi Irakin hallitus asetti patriarkan kotiarestiin.
Tilanne kärjistyi kesällä 1933 kuningas Faisalin ollessa Euroopassa terveydellisistä syistä. Tänä aikana assyrialaisten ja Irakin joukkojen välillä syttyi aseellinen yhteenotto. Irakissa ohjat oli kuninkaan poissaollessa sisäministeri Hikmat Sulaymanin käsissä. Tämä oli omaksunut politiikan, joka tähtäsi assyrialaisten hävittämiseen. Tätä politiikkaa toteutti kurditaustainen kenraali Bakr Sidqi, joka yhteenotossa assyrialaisten kanssa antoi surmata noin 300 assyrialaista Simelen kaupungissa. Simelen joukkomurha tapahtui alle vuosi sen jälkeen, kun Irak oli julistanut Kansainliitolle suojelevansa vähemmistökansojen oikeuksia. Tapahtuman jälkeen Faisal palasi kiireesti Bagdadiin, mutta hän joutui huomaamaan ettei tilanne ole enää hänen hallinnassaan. Sydänvaivoista kärsinyt Faisal joutui matkustamaan Sveitsiin hoitoa saadakseen, missä hän kuoli syyskuussa 1933.
Faisalia seurasi kuninkaana hänen poikansa Ghazi. Tämä oli saanut länsimaisen koulutuksen, eikä hänellä ollut juuri kokemusta perinteisen heimoelämän monimutkaisuudesta. Hänen oli myös vaikea tasapainoilla brittiläisten ja nationalistien välillä. Nationalistinen liike näki monarkian yhä selvemmin brittiläisenä luomuksena. Ghazi oli valtaan noustessaan vielä nuori ja kokematon, mikä antoi poliittisille johtajille mahdollisuuden kilpailla vallasta. Koska puolueet olivat kykenemättömiä kanavoimaan toimintaansa perustuslaillisten prosessien kautta, poliitikot turvautuivat perustuslain ulkopuolisiin ja väkivaltaisiin keinoihin. Oppositiojohtajien toimesta valtaa pitäviä mustamaalattiin julkisesti ja heimoja yllytettiin kapinoimaan hallitusta vastaan. Näillä keinoin hallitukset tulivat ja menivät useasti Ghazin hallintokauden aikana. Tämä epävakaus heikensi entisestään valtion legitimiteettiä.