stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1900-luvun taidemusiikki
1900-luvun alun moderni musiikki > Stravinskyn vallankumoukselliset baletit

Igor Stravinsky nousi tuntemattomuudesta kuuluisuuteen Pariisin Ballets russesille säveltämänsä kolmen baletin ansiosta. Tulilinnussa (1910), Petruškassa (1911) ja Kevätuhrissa (1913) Stravinski käytti hyväkseen venäläisen musiikin eri elementtejä. Tulilinnussa Stravinsky seurasi vielä opettajansa Rimski-Korsakovin tapaa kuvata ihmiset diatonisella musiikilla sekä yliluonnolliset hahmot oktatonisella ja kromaattisella musiikilla. Petruškassa Stravinsky lainasi runsaasti venäläisiä kansanlauluja. Musiikki jakautuu toisistaan poikkeaviin jaksoihin, joissa vallitsee toisteinen melodia ja rytmiikka sekä staattinen harmonia.
Stravinskyn "venäläisen" kauden huipensi Kevätuhri, jonka tapahtumat sijoittuvat esihistorialliselle Venäjälle. Musiikkia leimaa alkuvoimainen ja energiaa pursuava, uudenlainen rytmiikka, joka toimii kappaletta eteenpäin vievänä dynaamisena voimana. Lopun Uhritanssissa pienten rytmisolujen toisto ja muuntelu on keskeisessä asemassa, mistä seuraa runsasta tahtilajien vaihtelua. Stravinsky hämärtää lisäksi tahtilajin merkitystä tahdin iskuttomille osille laitetuilla aksenteilla. Kappaleen alun fagottisoolossa puolestaan ei ole lainkaan tuntuvaa pulssia. Stravinskyn rytminkäsittely oli vallankumouksellista, mutta myös orkesterin käyttö oli hyvin omaperäistä ja toimi esikuvana monille myöhemmille kokeiluille. Stravinsky hyödynsi soittimien äärimmäisiäkin rekisterejä: alun fagottisoolo alkaa korkeudelta, jota tuohon aikaan pidettiin ennenkuulumattomana. Orkesterin sointi oli painottunut puhaltimiin, ja jousisoittimia käytettiin usein perkussiivisesti eli lyömäsoittimien tapaan. Kevätuhri on nykyään eräs 1900-luvun merkittävimmistä ja suosituimmista sävellyksistä, mutta kantaesityksessään se aiheutti skandaalin: primitivistisestä musiikista ja koreografiasta suivaantuneet kuulijat alkoivat huudella vastalauseitaan äänekkäästi, mistä kehkeytyi lopulta käsirysy ja yleinen sekasorto.
Stravinskylle balettien saama julkisuus, etenkin Kevätuhrin skandaalinkäry, toimi oivallisena ponnahduslautana maailmanmaineeseen. Hänen myöhemmässä tuotannossaan on erilaisia tyylikausia, mutta yhtä kaikki koko tuotannossa on kuultavissa Stravinskyn omaperäinen, jäljittelemätön sointi. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Stravinsky sävelsi uusklassista musiikkia, ja 1950-luvulla hän siirtyi sarjallisuuteen.
1900-luvun alun moderni musiikki > Bartók ja Ives, kansalliset modernistit

Unkarilainen pianisti-säveltäjä Béla Bartók käytti huomattavan ajan elämästään kansanmusiikin keräämiseen Keski- ja Itä-Euroopan maissa sekä myös Pohjois-Afrikassa ja Turkissa. Bartókista tuli suuri kansallinen säveltäjä, mutta ei kuitenkaan nationalisti: hänen ihanteenaan oli kansojen veljeys. Bartókin omassa persoonallisessa tyylissä yhdistyvät edellisten vuosisatojen taidemusiikin perintö, Debussyltä, Schönbergiltä ja Stravinskilta saadut modernit vaikutteet sekä Unkarin, Romanian, Slovakian ja Bulgarian talonpoikaismusiikki. Bartókille kansanmusiikkivaikutteet merkitsivät irtiottoa taidemusiikin perinteistä, sillä hänen keräämässään kansanmusiikissa käytettiin runsaasti kirkkosävellajeja, vapaampia rytmejä ja tahtilajin vaihdoksia. Klassisesta perinteestä hän säilytti vahvan kontrapunktin ja perinteiset muotorakenteet. Bartókin ensimmäisen kauden merkittäviä teoksia ovat muun muassa ooppera Herttua Siniparran linna (1911) ja perkussiivinen pianoteos Allegro barbaro (1911). Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän sävelsi kaikkein dissonanttisimmat kappaleensa, muun muassa baletin Ihmeellinen mandariini (1919) sekä 3. ja 4. jousikvarteton (1927 ja 1928). Bartókin myöhäiset teokset, muun muassa Musiikkia jousille, lyömäsoittimille ja celestalle (1936) ja Konsertto orkesterille (1943), ovat sävelkieleltään tonaalisempia.
Yhdysvaltalainen Charles Ives yhdisti tuotannossaan taidemusiikin perinteeseen amerikkalaisia sävelmiä ja virsiä sekä uusia kokeellisia elementtejä, kuten atonaalisuutta, neljäosasävelaskelista koostuvaa harmoniaa, uudenlaisia rytmejä ja päällekkäisiä tahtilajeja. Hän oli myös ensimmäinen säveltäjä, joka käytti järjestelmällisesti polytonaalisuutta. Ivesin kokeellisissa menetelmissä on hätkähdyttävää, että hän oli päätynyt niihin täysin itsenäisesti: hän ei kuullut Euroopassa 1900-luvulla sävellettyä musiikkia ennen kuin vasta myöhäisellä iällä eikä siten saanut vaikutteita muilta modernisteilta. Ives yhdistää teoksissaan usein erilaisia tyylejä, eri sävellajeja ja eri rytmejä päällekkäin samaan aikaan kuultavaksi, mikä mahdollistaa runsaat viittaukset ulkomusiikillisiin asioihin. Musiikin avulla Ives pyrki ilmaisemaan tunteitaan ja transsendentaalisia ilmestyksiään. Ivesin merkittävimpiä teoksia ovat neljä sinfoniaa, Three Places in New England (1903-1921) orkesterille, The Unanswered Question (1908) soitinyhtyeelle sekä Concord-sonaatti (1911-1915) pianolle.
Maailmansotien välisen ajan musiikki

Maailmansotien välisenä aikana musiikki muuttui edelleen yhä monimuotoisemmaksi. Schönberg ja hänen oppilaansa sävelsivät atonaalista tai kaksitoistasäveljärjestelmään pohjautuvaa musiikkia. Uutena suuntauksena syntyi uusklassismi, jolla oli suuri vaikutus ajan säveltäjiin. Yleisesti ottaen säveltäjät ottivat klassismin ja barokin musiikin useammin esikuvakseen kuin romantiikan, joka oli hallinnut edellisiä vuosikymmeniä ja tuntui monista liian mahtipontiselta ja sentimentaaliselta. Kokeellisimmat säveltäjät rikkoivat uusia musiikin rajoja: viritysjärjestelmillä tehtiin kokeiluja, uusia soittotapoja syntyi ja sävellettiin musiikkia, jossa melodialla, harmonialla tai pulssilla ei ollut enää entisen kaltaista merkitystä.
Musiikki kytkeytyi maailmansotien välisenä aikana uudella tavalla politiikkaan. 1800-luvulla muotoutunut käsite musiikista riippumattomana taiteena hälventyi. Kasvava kansallismielisyys johti kansallisen musiikin vaalimiseen, millä oli vaikutus joidenkin säveltäjien musiikkiin. Eräät säveltäjät olivat huolissaan modernimmaksi muuttuneen sävelkielen seurauksena säveltäjien ja yleisön välille syntyneestä kuilusta, ja he pyrkivät säveltämään musiikkia myös harrastelijamuusikoiden soitettavaksi. Politiikka toimi myös säveltäjien luomismahdollisuuksia rajoittavana tekijänä 1930-luvun Neuvostoliitossa ja natsi-Saksassa, joissa liiallisen modernina pidetty musiikki tuomittiin vallitsevan ideologian vastaisena, joko porvarillisena tai "kulttuuribolševismina".
Maailmansotien välisen ajan musiikki > Englanti

Englantilainen musiikki pysyi ensimmäisen maailmansodan jälkeenkin melko konservatiivisilla linjoilla manner-Eurooppaan verrattuna. William Waltonin parodioiva läpimurtoteos Façade (1922) oli kuitenkin esteettisesti lähellä Ranskan Les Six -ryhmää ja erosi siten selvästi edeltävän sukupolven kuten Vaughan Williamsin ja Holstin teosten hengestä. Alttoviulukonsertossa (1929), jonka kantaesityksen solistina soitti Paul Hindemith, Walton siirtyi lopullisesti perinteisempään, sinfoniseen ilmaisuun, joka muistutti Sibeliusta ja Prokofjevia. Hän vältti kuitenkin edelleen edeltäjien kansallista tyyliä. Waltonin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu myös ilmaisuvoimainen oratorio Belshazzar's Feast (1931).
1930-luvulla löi itsensä läpi kaksi Englannin musiikin merkittävimmistä hahmoista, Benjamin Britten ja Michael Tippett. Varhaiskypsän Brittenin sävelkielen pääelementit pysyivät nuoresta iästä lähtien samoina: tonaalinen, jopa diatoninen harmonia, kontrapunktiin pohjautuvat tekstuurit, tiukasti noudatetut muotorakenteet ja pelkistynyt, mutkaton ilmaisutapa. W. H. Audenin runoihin lauluäänelle ja orkesterille sävelletty Our Hunting Fathers (1936), jonka keskeisenä aiheena on ihmisen epäinhimillisyys toisia kohtaan, tuo esille Brittenin humanismin ja pasifismin, joka korostuu myöhemmissäkin teoksissa. Laulumusiikista tuli Brittenin pääilmaisukeino, ja hän kirjoitti monien teosten soolo-osuudet elämänkumppanilleen, tenori Peter Pearsille. Brittenin tunnetuin teos on ooppera Peter Grimes (1945), joka kertoo yksilön kamppailusta yhteisöä vastaan. Oopperan suuri menestys rohkaisi Britteniä kirjoittamaan jatkossa lukuisia oopperoita, joista huomattavia ovat ainakin The Turn of the Screw (1954) ja A Midsummer Night's Dream (1960), mutta se käynnisti myös koko Englannin musiikissa seuraaviinkin sukupolviin ulottuneen oopperamusiikin kukoistuskauden.
Tippettin suppean tuotannon ominaispiirteitä ovat ekspressiivisyys ja musiikillisten eleiden kompleksisuus. Bachin passioiden mukaisesti rakennettu oratorio A Child of Our Time (1941), jossa koraalit on korvattu negrospirituaaleilla, kertoo natsien juutalaisille aiheuttamista kärsimyksistä. Tippett kehitti tyyliään uransa aikana kompleksisempaan suuntaan, vaikkakaan ei koskaan ajan virtauksia jäljitellen. Tämä tyylillinen kehitys käy hyvin hänen neljästä sinfoniastaan (1945-1977). Myöhemmissä teoksissa Tippett luopui kolmisointujen käytöstä, ja metriikka ja harmonia tuntuvat olevan jatkuvassa liiketilassa. Tippettin viisi oopperaa kuuluvat Brittenin teosten ohella englantilaisen oopperataiteen merkkiteoksiin.
Maailmansotien välisen ajan musiikki > Latinalainen Amerikka

Latinalaisen Amerikan musiikki oli aikaisempina vuosisatoina seuraillut suurelta osin eurooppalaisia esikuvia. Vasta nationalismin nousu 1800-luvulla sai säveltäjät tuomaan sävellyksiinsä omien maidensa kansallisia vaikutteita. 1900-luvulla Latinalaisesta Amerikasta nousi kansainväliseen maineeseen säveltäjiä, jotka yhdistivät tyyleissään eurooppalaisen modernismin tekniikoihin melodisia ja rytmisiä kansanmusiikkielementtejä.
Ensimmäinen kansainvälistä tunnustusta saanut säveltäjä oli brasilialainen Heitor Villa-Lobos. Hänen yksilöllisessä tonaalisessa tyylissään kuuluu yhtä lailla säveltäjän läheinen suhde brasilialaiseen populaarimusiikkiin ja kansanmusiikkiin kuin uusimman taidemusiikin tekniikatkin, etenkin Stravinskylle tyypilliset ostinato-rakenteet. 1920-luvulla valmistunut Chôro-nimisten teosten sarja ilmentää Rio de Janeiron katuyhtyeiden soittaman musiikin synkopaattisuutta ja rapsodista luonnetta. Tunnettuja ovat myös vuosina 1930-1945 sävelletyt yhdeksän Bachianas brasileiras -teosta, joissa Villa-Lobos pyrki yhdistämään brasilialaiseen populaarimusiikkiin Bachin tyylin piirteitä. Näistä teoksista tunnetuin on sopraanolle ja selloyhtyeelle sävelletty Bachianas brasileiras nro 5 (1938-1945). Villa-Lobos oli äärimmäisen tuottelias säveltäjä, jonka yli 2 000 teoksesta merkittävä osa on yhä julkaisematta.
Meksikolaisen Carlos Chávezin suhde kansalliseen perintöön oli toisenlainen: hän sai teoksiinsa inspiraatiota siirtomaavaltaa edeltävän ajan intiaanikulttuurista, jossa hänen ja muiden tuon ajan meksikolaistaiteilijoiden mielestä kiteytyi aito meksikolaisuuden henki. Chávezin musiikki on Villa-Lobosia modernistisempaa, ja sen objektiivisuus tuo sen lähelle eurooppalaista uusklassismia. Asteekkien musiikin jumalan mukaan nimetyssä teoksessa Xochipilli (1940) puhaltimille ja lyömäsoittimille Chávez käyttää yksinkertaisen karuja melodioita ja lyhyiden fraasien toistoa, mikä tuo mieleen primitiivisen rituaalin. Primitivistinen orkesteriteos Sinfonia india (1936) perustuu vanhoihin intiaanisävelmiin, joita Chávez käsittelee modernin musiikin keinovaroin. Toinen merkittävä meksikolaissäveltäjä oli Silvestre Revueltas. Revueltasin suosituimmassa teoksessa, orkesterikappaleessa Sensemayá (1938), yhdistyvät primitivismi sekä modernistiset piirteet: rytmiostinatot, polyrytmiikka, dissonanssit ja omaperäinen orkestraatio. Toisissa, melodisemmissa teoksissaan Revueltas puolestaan jäljitteli meksikolaisia kansansävelmiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Juhani Nuorvalan, Hannu Pohjannoron ja Tapani Länsiön laatima 1900-luvun musiikin historia Sibelius-Akatemian sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kalevi Aho: Miltä kuulosti 1900-luku? Länsimaisen taidemusiikin kehityksen suuntaviivoja (Arkistoitu – Internet Archive)
Alex Ross: The Rest Is Noise: Listening to the Twentieth Century.  Picador, 2008.  ISBN 978-0312427719
Gustav Mahler.
Claude Debussy.
Arnold Schönberg.
Anton Webern.
Igor Stravinsky ja Petruškan roolin esittänyt Vatslav Nižinski vuonna 1911.
Igor Stravinsky.
Paul Hindemith.
Kurt Weill.
Heitor Villa-Lobos
Philadelphia Wings

| Philadelphia Wings |
| --- | --- |

Perustettu:  1986
Kotiareena:  Wells Fargo Center
Kapasiteetti:  12 096
Paikkakunta:   Philadelphia, Pennsylvania
Värit:                
Lajit:  sisälacrosse
Toimitusjohtaja:  Johnny Mouradian
Omistajat:  Michael French
Mestaruudet:  6 (1989, 1990, 1994, 1995, 1998, 2001)
Philadelphia Wings on yhdysvaltalainen, vuonna 1986 perustettu sisälacrossen ammattilaisseura Philadelphiasta, Pennsylvaniasta. Joukkue pelaa kotiottelunsa Wells Fargo Centerissä.
Philadelphia Wings on National Lacrosse Leaguen ainoa joukkue, joka on pelannut kaikki liigan kauden. Wings on yhdessä Toronto Rockin kanssa menestynein joukkue kuudella mestaruudellaan.
Palkinnot

| Kausi | Pelaaja | Palkinto |
| --- | --- | --- |
| 1989 | John Tucker | Loppuottelun arvokkain pelaaja |
| 1990 | Brad Kotz | Loppuottelun arvokkain pelaaja |
| 1994 | Tom Marechek | Vuoden tulokaspelaaja |
| 1994 | Paul Gait | Loppuottelun arvokkain pelaaja |
| 1995 | Gary Gait | Vuoden arvokkain pelaaja |
| 1995 | Gary Gait | Loppuottelun arvokkain pelaaja |
| 1996 | Gary Gait | Vuoden arvokkain pelaaja |
| 1997 | Gary Gait | Vuoden arvokkain pelaaja |
| 1998 | Dallas Eliuk | Loppuottelun arvokkain pelaaja (1. ottelun ja loppuottelusarjan) |
| 1998 | Bill Miller | Loppuottelun arvokkain pelaaja (2. ottelu) |
| 2001 | Tony Resch | Vuoden valmentaja |
| 2001 | Russ Cline | Vuoden toimitusjohtaja |
| 2001 | Dallas Eliuk | Loppuottelusarjan arvokkain pelaaja |
| 2006 | Sean Greenhalgh | Vuoden herrasmiespelaaja |
| 2008 | Athan Iannucci | Vuoden arvokkain pelaaja |
Tilastot

| Kausi | Divisioona | V-H | Sijoitus | Kotona | Vieraissa | Tehdyt | Päästetyt | Valmentaja | Pudotuspelit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987 |   | 3-3 | 2. | 2-1 | 1-2 | 86 | 82 | Steve Wey | hävisi välierän |
| 1988 |   | 3-5 | 3. | 2-2 | 1-3 | 97 | 90 | Steve Wey | hävisi välierän |
| 1989 |   | 6-2 | 1. | 4-0 | 2-2 | 122 | 96 | Dave Evans | Mestaruus |
| 1990 |   | 6-2 | 2. | 3-1 | 3-1 | 89 | 82 | Dave Evans | Mestaruus |
| 1991 | American | 5-5 | 3. | 3-2 | 2-3 | 129 | 131 | Dave Evans | ei päässyt |
| 1992 | American | 3-5 | 2. | 1-3 | 2-2 | 106 | 109 | Dave Evans | hävisi loppuottelun |
| 1993 | American | 7-1 | 1. | 4-0 | 3-1 | 121 | 86 | Dave Evans | hävisi loppuottelun |
| 1994 | American | 6-2 | 1. | 4-0 | 2-2 | 127 | 89 | Mike French | Mestaruus |
| 1995 |   | 7-1 | 1. | 4-0 | 3-1 | 115 | 94 | Tony Resch | Mestaruus |
| 1996 |   | 8-2 | 1. | 4-1 | 4-1 | 165 | 114 | Tony Resch | hävisi loppuottelun |
| 1997 |   | 7-3 | 1. | 3-2 | 4-1 | 137 | 115 | Tony Resch | hävisi välierän |
| 1998 |   | 9-3 | 1. | 3-3 | 6-0 | 166 | 148 | Tony Resch | Mestaruus |
| 1999 |   | 5-7 | 4. | 4-2 | 1-5 | 153 | 153 | Tony Resch | hävisi välierän |
| 2000 |   | 7-5 | 4. | 4-2 | 3-3 | 172 | 165 | Tony Resch | hävisi välierän |
| 2001 |   | 10-4 | 2. | 6-1 | 4-3 | 205 | 177 | Tony Resch | Mestaruus |
| 2002 | Itä | 8-8 | 2. | 6-2 | 2-6 | 222 | 237 | Adam Mueller | Lost in Quarterfinals |
| 2003 | Itä | 8-8 | 2. | 6-2 | 2-6 | 203 | 209 | Adam Mueller | ei päässyt |
| 2004 | Itä | 7-9 | 4. | 3-5 | 4-4 | 192 | 198 | Adam Mueller | ei päässyt |
| 2005 | Itä | 6-10 | 4. | 3-5 | 3-5 | 213 | 218 | Lindsay Sanderson | ei päässyt |
| 2006 | Itä | 8-8 | 5. | 5-3 | 3-5 | 184 | 184 | Lindsay Sanderson | ei päässyt |
| 2007 | Itä | 6-10 | 6. | 4-4 | 2-6 | 178 | 186 | Lindsay Sanderson | ei päässyt |
| 2008 | Itä | 10-6 | 4. | 7-1 | 3-5 | 225 | 220 | David Huntley | hävisi puolivälierän |
| 2009 | Itä | 7-9 | 5. | 4-4 | 3-5 | 188 | 193 | David Huntley | ei päässyt |
| 2010 | Itä | 5-11 | 6. | 3-5 | 2-6 | 168 | 194 | David Huntley | ei päässyt |
| 2011 | Itä | 5-11 | 5. | 2-6 | 3-5 | 189 | 133 | John Tucker | ei päässyt |
| 2012 | Itä | 7-9 | 3. | 3-5 | 4-4 | 176 | 207 | Johnny Mouradian | hävisi puolivälierän |
| Yhteensä | 26 kautta | 169-149 |   | 98-62 | 72-87 | 4 124 | 3 920 |   |   |
| Pudotuspelit yhteensä |   | 16-11 |   | 10-4 | 6-7 | 352 | 320 |   |   |
Luettelo Tampereen tilastoalueista
Aiheesta muualla

Tampereen tilastoalueet - Paikkatietopalvelu
Tampere alueittain; Tampereen kaupunki 2013
Karttapalvelu; Tampere.fi (karttataso: hallinnolliset yksiköt / tilastoalueet)
Tilastoalueittainen väestöhistoria, Oskari - Kartat.tampere.fi
Seeing

Tähti kaukoputken läpi nähtynä hidastetussa negatiivikuvassa. Tähden leviäminen liikkuvaksi täplärykelmäksi aiheutuu ilmakehän rauhattomuudesta.
Seeing viittaa ilmakehän rauhattomuuteen taivaankappaleiden havainnoinnin kannalta. Jos seeing on hyvä, tähdet eivät tuiki ja suuret kohteet, kuten Kuu ja planeetat, eivät kaukoputkella katsottaessa väreile. Jos seeing on huono, kohteet vilkkuvat ja esimerkiksi Kuusta ei erota pieniä yksityiskohtia. Todella hyvä seeing on harvinaisuus, sillä ilmakehässä on usein runsaasti pyörteisyyttä, turbulenssia. Kohteiden tuikkiminen voidaan havaita joskus jo muutaman kilometrin matkalla lamppujen vilkkumisena.
Vilkkuminen

Tähtien tuikkiminen eli vilkkuminen tai skintillaatio johtuu ilmakehän muuttuvista, hyvin pienistä ilmapyörteistä. Ne aiheuttavat tähdestä tulevan valon taittumisen pois havaitsijasta. Lampun vilkkuminen voidaan havaita noin 2–3 kilometrin etäisyydeltä.
Seeing-kiekko

Ilmakehän rauhattomuus aiheuttaa tarkallakin kaukoputkella pistemäisen kohteen kuten tähden leviämisen epämääräiseksi läiskäksi, ns. seeing-kiekoksi, jonka halkaisija on 0,5–1 kaarisekuntia. Tarkkaan katsottaessa kiekko näyttää yleensä himmeältä täplärykelmältä. Kun valoaallot kulkevat pyörteisten ilmakerrosten läpi, pyörteet toimivat pienten linssien tavoin hajottaen kuvaa. Kun kirkkaasta pistekohteesta otetaan lyhyellä valotusajalla kuva, se näyttää pisteeltä tai pisteryhmältä, jos taas lyhyen ajan kuluttua uusi kuva, piste tai pisteryhmä hyppää toiseen kohtaan. Näiden kuvien asettaminen päällekkäin tuottaa kohteen seeing-kiekon. Kuvien esittäminen peräkkäin näyttää seeingin aiheuttaman kohteen heilumisen. Koska tähtitieteelliset kuvaukset yleensä vaativat pitkiä valotusaikoja, näkyy vain kohteen epätarkka seeing-kiekko.
Paras seeing-kiekko on havaittavissa esimerkiksi vuorelta tai muusta korkeasta paikasta, josta katsottuna se on läpimitaltaan noin 0,4 kaarisekuntia. Huono seeing levittää kohteen kuvan jopa kymmenien kaarisekuntien läpimittaiseksi täpläksi. Hyvän seeingin alueilla, esimerkiksi vuorten huipulla ja etelänavalla tähdet ovat 2,5 kertaa terävämpiä ja kuusi kertaa kirkkaampia kuin keskileveysasteilla.
Antoniadin seeing-asteikko

Havaitsija voi käyttää seeingin kuvaamiseen esimerkiksi asteikkoa 1–5. Tämä asteikko on jonkin verran havaitsijasta riippuva.
1 täydellinen
2 hyvä (pientä väreilyä)
3 menettelee (huomattavaa väreilyä, muutaman sekunnin rauhallisia jaksoja)
4 huono (epäterävä, väreilevä kuva)
5 erittäin huono (hyvin epäterävä, levottomasti väreilevä kuva)
6 taivas pilvessä
Jos seeing on hyvä, 40 asteen korkeudella olevat kirkkaat tähdet eivät tuiki.
Eräs viiden asteen seeing-asteikkoselvennä
V < 0,4"
IV ~ 0,4–0,9"
III ~ 1,0–2,0"
II ~ 3,0–4,0"
I > 4"
Pickeringin seeing-asteikko

Hyvin tarkka tähden kuva koostuu sisäkkäisistä, ulospäin vaimenevista diffraktiorenkaista. Seeingin huonotessa tähden kuva leviää entistä laajemmalle alueelle peittäen yhä useampia diffraktiorenkaita pysyvämmin ja hyppien satunnaisesti laajemmalle alueelle.lähde?
Pickering julkaisi 1892 diffraktiorenkaisiin perustuvan asteikon. Hän tääsmensi luokitteluaan kahdesti, viimeisessä vuonna 1900 julkaisutussa asteikossa ei enää puhuta diffraktiorenkaista.
Pickeringin asteikko ulottuu välille P-1 - P-10. Jos seeing on P-1, tähden kuva leviää kaksi kertaa kolmannen diffraktiorenkaan kokoiselle alueelle eli noin kuusinkertaisesti(?). P-10 tarkoittaa, että tähden diffraktiokuvio on vakaa. Yleensä seeing on välillä P-2 ja P-5.lähde?
Tombaughin seeing-asteikko ja muita

Tombaughin seeing-asteikko mittaa tähden kuvan hyppimistä kaarisekunteina välillä 1–10. Sillä voidaan mitata tähden kuvan hyppimisen suuruutta ja sitä, miten usein hyppiminen tapahtuu: M3F1, 3 kaarisekuntia yhden sekunnin välein. Voidaan myös erotella havaittava tähden hyppiminen alueessa (bulk) ja tähden nopea hyppiminen, joka aiheuttaa epäterävyyttä. Näin saadaan bubl-asteikko. Esimerkiksi bubl 2/1: tähti hyppii 2 kaarisekunnin läpimittaisen alueen rajoissa, tähden läpimitta 1 kaarisekuntia.lähde?
Seeing-asteikon läheisiä asteikkoja

Seeingin lisäksi voidaan mitata taivaan pintakirkkautta ja läpinäkyvyyttä, jotka molemmat vaikuttavat tähtitieteellisten kohteiden näkymiseen.
CN2-profiili

CN2-profiili on ilmakehän turbulenssia eri korkeuksilla kuvaava lukusarja. Tämä voidaan mitalla erilaisilla, esimerkiksi lasersäteen käyttöön perustuvilla luotausmenetelmillä.
Auskultaatio

Auskultaatiota.
Auskultaatio (auskultointi) eli kuuntelututkimus tarkoittaa elimistä kuuluvien äänten kuuntelua (yleensä stetoskoopilla) ja tulkintaa.lähde?
Auskultaatio on nopea, halpa ja informatiivinen tutkimus osana monien sairauksien ja terveysongelmien lääketieteellistä diagnostiikkaa ja seurantaa, mistä syystä stetoskooppi on edelleen yksi tärkeimmistä lääkärin tutkimusvälineistä.lähde?
Auskultaatiolla voidaan selvittää muun muassa sydämen, keuhkojen, suolistokanavan ja verenkiertoelimistön sairauksia. Sydänsairauksissa sydämen sykkeen ohella voidaan kuulla erilaisia sivu- ja lisä-ääniä kuunneltaessa sydäntä rintakehältä. Keuhkotaudeissa voidaan kuulla esimerkiksi rohinoita ja vinkunoita. Suoliston sairauksissa normaalit suoliäänet voivat puuttua, tai ne voivat olla loiskivia tai kilahtelevia. Kalkkeutuneet suonet voivat mahdollistaa suhinan kuulumisen auskultoidessa ko. suonta.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Auskultaatio Wikimedia Commonsissa
Cornelius Vanderbilt

Cornelius Vanderbiltia kutsuttiin niin Yhdysvaltain rautatieverkon kuin laivaliikenteenkin kuninkaaksi. Elämänsä loppuvaiheessa hänet arvioitiin Yhdysvaltain vaikutusvaltaisimmaksi ihmiseksi.
Cornelius Vanderbilt (27. toukokuuta 1794 Staten Island, Yhdysvallat – 4. tammikuuta 1877) oli yhdysvaltalainen liikemies, joka tunnettiin rautateiden kuninkaana. Hän loi mittavan omaisuutensa huolinta- ja kuljetusliiketoiminnallaan. Hän aloitti jo nuorena New Yorkin lauttaliikenteessä, laajensi Hudson-joelle ja rannikkoliikenteeseen Uudessa Englannissa. Kalifornian kultaryntäyksen aikana hän liikennöi höyrylaivalla New Yorkista Kaliforniaan Nicaraguan kautta.