stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Queer-tutkimus
Kritiikki

Helen Pluckrose ja James A. Lindsay kuvailevat queer-teorian kehitystä ja esittävät voimakassanaista kritiikkiä sitä vastaan teoksessaan Cynical theories (2020). He  kirjoittavat, että queer-teoria torjuu "normaalin" käsitteen seksuaalisuuden alueella väittäen, että sukupuoli (mies ja nainen), sukupuolinen suuntautuminen (maskuliinisuus tai feminiinisyys) ja seksuaalisuuden muodot (hetero, homo, lesbo, bi jne.) ovat vain kielen tuottamia haitallisia sosiaalisia konstruktioita, jotka eivät perustu biologisiin eroihin.
Pluckrose ja Lindsay katsovat, että queer-teoria on epälooginen ja absurdi nähdessään seksuaalisuutta koskevien käsitteellisten jakojen olevan kielellisiä tuotteita, joista pääsee eroon muuttamalla puhetapaa vähemmän sortavaksi. Biologian jyrkkä kieltäminen "seksuaalisena essentialismina" ja "biovaltana" muutti heidän mielestään queer-teorian tieteenvastaiseksi. Kirjoittajien mielestä queer-teoreetikot arvostavat epäjohdonmukaisuuksia, epäloogisuutta ja vaikeatajuisuutta. Tästä huolimatta he ovat vaikuttaneet merkittävästi postmodernin teorian kehitykseen muillakin aloilla.
Pluckrose ja Lindsay väittävät, että ymmärryksen kasvu sukupuolen, roolien ja seksuaalisuuden biologisesta pohjasta on auttanut hyväksyvän ja liberaalin asenteen yleistymistä seksuaalisuuden eri puolia kohtaan. Tuomitessaan alistamiseksi kaiken yleisen ja vallitsevan, queer-teoria samaistaa virheellisesti toisiinsa käsitteen "normaali", joka tarkoittaa tavallista tai yleistä ja käsitteen "normatiivinen", joka tarkoittaa jonkin normin mukaista. Näin kaikki, mikä oli yleistä, muuttui teoriassa kuvitteellisesti myös normin mukaiseksi. Pluckrosen ja Lindsayn mielestä queer-teorian väitteet ihmisten seksuaalisen suuntautumisen tai sukupuolen valinnaisuudesta eivät voi saada laajaa kannatusta.
Kirjallisuutta

Hall, Donald E. – Jagose, Annamarie (toim.): The Routledge Queer Studies Reader.  London:  Routledge, 2013.  ISBN 978-0-415-56410-6
Aiheesta muualla

SQS – Suomen queer-tutkimuksen seura.
Joan Blondell

| Joan Blondell |
| --- | --- |
 Joan Blondell vuonna 1936
Henkilötiedot
Koko nimi:  Rose Joan Blondell
Syntynyt: 30. elokuuta 1906  New York City, New York
Kuollut: 25. joulukuuta 1979 (73 vuotta)  Santa Monica, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  George Barnes (1933–1936) Dick Powell (1936–1944) Mike Todd (1947–1950)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1909–1979
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Rose Joan Blondell (30. elokuuta 1906 New York City, New York – 25. joulukuuta 1979 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja oman aikansa seksisymboli.
Joan Blondell aloitti uransa teatterinäyttelijänä New Yorkin Broadwaylla 1920-luvulla, ja vuonna 1930 hän allekirjoitti sopimuksen Warner Bros. -elokuvayhtiön kanssa. Blondellista tuli nopeasti yksi yleisön suosikeista, ja hän näytteli WB:llä kymmenissä komedioissa, musikaaleissa ja rikosdraamoissa. Blondell tuli tunnetuksi sinisilmäisenä vaaleaverikkönä, joka näytteli erityisesti kovaksikeitettyjä ja nenäkkäitä työväenluokan tyttöjä. 1930-luvulla Blondell ja Glenda Farrell tekivät yhdessä yhdeksän elokuvaa, joissa he näyttelivät usein onnenonkijoita. Blondell sai uransa aikana yhden Oscar-ehdokkuuden parhaasta naissivuosasta roolityöstään elokuvassa Sininen huntu (1951).
Yli viisikymmentä vuotta kestäneellä urallaan Blondell näytteli sekä elokuvissa, televisiossa, teatterissa että radiossa. Hän näytteli elokuvissa ja televisiossa aina kuolemaansa asti. Blondell oli aviossa kolme kertaa, mutta kaikki hänen avioliittonsa päättyivät eroon. Hän kuoli 73-vuotiaana Santa Monicassa vuonna 1979.
Varhainen elämä

Rose Joan Blondell syntyi teatteriperheeseen New Yorkin Manhattanilla 30. elokuuta 1906. Hänen vanhempansa olivat Edward ”Eddie” tai ”Ed” (1865–1943) ja Kathryn ”Katie” Blondell (omaa sukua Cain; 1884–1952). Joanilla oli kaksi nuorempaa sisarusta, jotka olivat Gloria (1910–1986) ja Edward ”Ed” Junior. Blondellilla oli isänsä puolelta ranskalaisia ja äitinsä puolelta irlantilaisia sukujuuria.
Blondellin isä oli vaudeville-koomikko ja yksi Kissalan pojat -sarjakuvan teatteriversion alkuperäisistä esiintyjistä, ja hänen äitinsä oli vaudeville-esiintyjä ja teatterinäyttelijä. Blondell esiintyi ensimmäisen kerran vaudeville-lavalla neljän kuukauden ikäisenä The Greatest Love -esityksessä, jossa hän oli kehdossa tyttären roolissa. Blondellin perhe muutti paikasta toiseen ja kiersi esiintymässä ympäri Yhdysvaltoja. Blondell alkoi itse esiintyä vanhempiensa kanssa vaudeville-esityksissä kolmivuotiaana, ja kun kaikki lapset liittyivät vanhempiensa vaudeville-esityksiin, Blondellit alkoivat esiintyä nimellä Ed Blondell and Company.
Blondellit kiersivät esiintymässä ympäri Yhdysvaltoja, Eurooppaa, Aasiaa ja Australiaa vuoteen 1918 asti. Kun Blondellin perheen kiertue päättyi, he asettuivat Texasin Dallasiin. Blondell oli käynyt lapsuudessaan Professional Children’s Schoolia New Yorkissa, ja vanhempana hän kävi Pohjois-Texasin yliopistoa Texasin Dentonissa.
Ura > Alkuvuodet

Koulun jälkeen Blondell työskenteli muun muassa mallina ja konttoristina newyorkilaisessa myymälässä. Vuonna 1923 Blondell otti toisen nimensä, Joanin, etunimekseen ja aloitti ammatillisen uransa Broadwaylla revyytyttönä Ziegfeld Follies -esityksissä. Rosebud Blondell -nimellä hän voitti vuoden 1926 Miss Dallas -kauneuskilpailun, ja saman vuoden syyskuussa hän pääsi neljännelle sijalle Miss America -missikilpailussa, joka pidettiin New Jerseyn Atlantic Cityssä. Kauneuskilpailujen jälkeen Blondell palasi New Yorkiin ja liittyi teatteriyhtiöön tullakseen näyttelijäksi ja esiintyäkseen Broadwaylla.
Vuonna 1930 ensi-iltansa saaneessa draamanäytelmässä Penny Arcade Blondellin vastanäyttelijänä oli James Cagney. Vaikka Penny Arcadea esitettiin vain kolme viikkoa, Al Jolson osti näytelmän elokuvaoikeudet. Jolson myi elokuvaoikeudet Warner Bros. -elokuvayhtiölle ja vaati Cagney’ta ja Blondellia elokuvaversion pääosiin. Penny Arcade -näytelmän elokuvaversio Sinners’ Holiday sai ensi-iltansa vuonna 1930, ja elokuvan menestyksen johdosta Blondell aloitti Hollywood-uransa. Kun Blondell allekirjoitti elokuvasopimuksen WB:n kanssa vuonna 1930, studion johtaja Jack Warner halusi hänen vaihtavan nimekseen Inez Holmesin, mutta Blondell kieltäytyi muuttamasta nimeään. Blondell valittiin yhdeksi vuoden 1931 WAMPAS Baby Starsiksi.
Ura > Huippuvuodet

Elokuvan Sinners’ Holiday menestyksen johdosta Blondell ja Cagney tekivät yhdessä vielä kuusi elokuvaa, joita ovat muun muassa Blonde Crazy (1931) ja Shanghai Lil (1933). Cagneyn kanssa Blondell teki eniten yhteisiä elokuvia kuin kukaan muu toinen naisnäyttelijä. Cagney sanoikin kerran, että Blondell on hänen vaimonsa lisäksi ainoa nainen, jota hän on rakastanut. Cagneyn lisäksi Blondell näytteli ystävänsä Glenda Farrellin kanssa yhdeksässä elokuvassa, joissa he näyttelivät usein onnenonkijoita. WB:llä hän näytteli muun muassa myös Barbara Stanwyckin, Clark Gablen, Dick Powellin, Melvyn Douglasin ja Humphrey Bogartin kanssa.
Vaikka Blondell näytteli pääasiassa komediarooleja, hän teki melodramaattisen esiintymisen elokuvassa Kultakalat 1933 (1933), jonka lopussa hän lauloi murheellisen ”Remember My Forgotten Man” -kappaleen. Kappale oli kunnianosoitus ensimmäisessä maailmansodassa taistelleille sotilaille, jotka olivat nyt 1930-luvun laman uhreja. Vaikka Kultakalat 1933 -elokuvan ohella Blondell teki useita rooleja elokuvamusikaaleihin, hän ei ollut laulaja; ”Remember My Forgotten Man” -kappaleenkin hän suurimmaksi osaksi puhui ja näytteli kuin lauloi.
1930-luvulla Blondell oli WB:n kiireisin näyttelijä, ja hän kerran kutsuikin itseään ”Warnerin työhevoseksi”. Blondell oli yksi 1930-luvun Hollywoodin parhaiten palkatuista näyttelijöistä. Hollywoodissa hänellä oli hyvä maine, ja luotettavana näyttelijänä hän ei koskaan hylännyt mitään roolia. Blondell jätti WB:n vuoden 1939 alussa, ja 1940-luvulta alkaen hän alkoi esiintyä lähinnä itsenäisenä näyttelijänä eri studioiden elokuvien sivurooleissa.
1940-luvulla Hollywood panosti etenkin film noir -elokuviin, ja vaaleaverikön roolit menivät lähinnä Veronica Laken kaltaisille naisnäyttelijöille. Komedia- ja musikaalirooleihin luokiteltu Blondellin oli vaikea löytää rooleja, mutta hän onnistui saamaan näyttäviä rooleja elokuvista Henki hulluttelee (1941), Cry ‘Havoc’ (1943) ja Brooklynissä kasvoi puu (1945). Myöhemmin Blondell kertoi elokuvassa Brooklynissä kasvoi puu tekemäänsä Sissy-tädin roolin olleen hänen suosikkiroolinsa. Toisen maailmansodan aikaan Blondell esiintyi paljon radiossa, teatterissa ja viihdytti sotajoukkoja. Blondell teki yhden film noir -elokuvan naispääosan elokuvassa Painajaiskuja (1947), jossa hänen vastanäyttelijänään oli Tyrone Power. Vuonna 1943 Blondell oli palannut Broadwaylle komedianäytelmään The Naked Genius, jossa hänellä oli naispääosa Honey Bee Carrollina.
Blondell siirtyi televisioon 1950-luvun alussa, ja hän pääasiassa näyttelikin eri televisiosarjojen jaksoissa ja kiertävissä näytelmissä koko vuosikymmenen. Elokuvasta Sininen huntu (1951) Blondell sai roolityöstään parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden. 1950-luvun lopulla hän näytteli alkoholistia draamaelokuvassa Naisen salatut kasvot (1957) ja toista vaaleaverikköä Jayne Mansfieldin ohella komediaelokuvassa Houkuttelevat huulet (1957). Vuodet 1957–1958 Blondell esiintyi Broadwaylla ja näytteli sivuroolia draamanäytelmässä The Rope Dancers, josta hän oli ehdokkaana parhaan naissivuosan Tony-palkinnon saajaksi.
Ura > Loppuvuodet

Blondell esiintyi pääasiassa televisiossa 1960-luvulla, jolloin hän vieraili televisiosarjoissa Hämärän rajamailla (1964), Bonanza (1964) ja The Lucy Show (1965). The Lucy Show’ssa hänellä olisi ollut monen jakson rooli, mutta toisen jakson kuvausten päätyttyä Blondell lähti kuvauspaikalta ovet paukkuen, koska Lucille Ball oli nöyryyttänyt hänet studioyleisön edessä. Vuonna 1965 ensi-iltansa saaneesta Täyskäsi-Kid-jännityselokuvasta Blondell sai elokuvakriitikoiden kehut ja Golden Globe -ehdokkuuden. Vaikka Golden Globe -palkinto jäi saamatta, Blondell voitti sen sijaan National Board of Review -palkinnon. Vuosina 1968–1970 Blondellilla oli yksi pääosista ABC:n komediallisessa western-televisiosarjassa Here Come the Brides, jota tehtiin 52 jaksoa kahden tuotantokauden ajan. Roolityöstään saluunanpitäjä Lottie Hatfieldina Blondell sai molemmista tuotantokausista Primetime Emmy -ehdokkuudet.
Blondell kirjoitti Center Door Fancy -romaanin, joka julkaistiin vuonna 1972. Center Door Fancy on Blondellin omaelämäkertaa hänen vaudeville-elämästään ja varhaisista Hollywood-vuosistaan. Center Door Fancy on naamioitu avainromaaniksi, jossa henkilöiden nimet on muutettu. Hänen myöhempiin televisioesiintymisiinsä lukeutuvat sarjoissa Banyon (1972–1973), Starsky ja Hutch (1976) ja Lemmenlaiva (1978). Ohjaaja John Cassavetes palkkasi hänet kyynisen ja ikääntyvän näytelmäkirjailijan rooliin elokuvaansa Ensi-ilta (1977). Blondell sai suorituksestaan kyynisenä näytelmäkirjailijana toisen Golden Globe -ehdokkuutensa, mutta ei voittanut palkintoa. Vuonna 1978 Blondell näytteli Vi-nimistä herttaista tarjoilijatarta suurta menestystä saaneessa Grease-elokuvassa. Vaikka Blondell sai aivohalvauksen ja sairastui leukemiaan 1970-luvulla, hän jatkoi näyttelemistä. Hänen viimeiseksi elokuvaksi jäi taide-elokuva The Woman Inside, joka sai ensi-iltansa vasta Blondellin kuoleman jälkeen 1981.
Yksityiselämä

Blondellin ensimmäinen aviopuoliso oli elokuvaaja George Barnes (1892–1953), jonka kanssa hän avioitui 4. tammikuuta 1933 yksityistilaisuudessa Arizonan Phoenix’ssa. Avioliitosta syntyi yksi poika, Norman Scott, 2. marraskuuta 1934 Los Angelesissa. Blondellin ja Barnesin avioliitto päättyi eroon 4. syyskuuta 1936. Avioeron tultua voimaan Blondell avioitui näyttelijä Dick Powellin (1904–1963) kanssa 19. syyskuuta 1936. Powell adoptoi Blondellin esikoispojan Normanin helmikuussa 1938, ja Powellit saivat Ellen-tyttären 1. heinäkuuta 1938. Blondell ja Powell tekivät yhdessä kaksitoista elokuvaa. Avioliitto päättyi eroon 14. heinäkuuta 1944.
Kolmannen kerran Blondell avioitui tuottaja Michael ”Mike” Toddin (1909–1958) kanssa 5. heinäkuuta 1947 Nevadan Las Vegasissa. Blondellin ja Toddin avioliitto oli erityisesti Blondellille henkisesti ja taloudellisesti raskas. Todd oli peliriippuvainen, ja hän hävisi jopa satoja tuhansia dollareita bridgen kaltaisiin uhkapeleihin. Todd tuhlasi rahaa, ja hän menikin konkurssiin avioliiton aikana. Todd jatkoi kuitenkin ylellistä elämäntyyliään tuhlaamalla Blondellin rahoja. Tämä voi olla yksi syy siihen, että miksi Blondell jatkoi näyttelemistä sairaanakin aina kuolemaansa asti. Usein uskotaan Toddin jättäneen Blondellin Elizabeth Taylorin takia, mutta todellisuudessa Blondell itse haki avioeroa Toddista henkisen väkivallan takia vuosia ennen kuin Todd edes tapasi Taylorin. Blondellin ja Toddin avioero tuli voimaan 8. kesäkuuta 1950, ja avioliitto jäi Blondellin viimeiseksi.
Kun Blondellin ja Toddin avioero oli tullut voimaan, Clark Gable kertoman mukaan kosi Blondellia. Gable sanoi Blondellin muistuttavan hänen edesmennyttä vaimoaan Carole Lombardia, ja että Blondell oli ainoa nainen, joka voisi koskaan korvata Lombardin hänen elämässään. Blondell torjui Gablen kosinnan, koska hän ei halunnut korvata Lombardia. Blondellilla oli ollut avioliittojensa välissä rakkaussuhde muun muassa Humphrey Bogartin kanssa. Vaikka Blondell oli suosittu ja menestynyt näyttelijä yli 50-vuotisen uransa aikana, hänen syvin ja oikea unelmansa onnellisesta ja vakaasta koti- ja avioliittoelämästä ei koskaan toteutunut. Viimeiset vuotensa Joan Blondell asui Los Angelesin Sherman Oaksissa kukkulalla sijaitsevassa kodissaan ja vietti etenkin aikaa lastenlastensa kanssa.
Kuolema

Joan Blondell kuoli leukemiaan 73-vuotiaana Kalifornian Santa Monicassa sijaitsevassa Saint Johnin sairaalassa 25. joulukuuta 1979. Blondell oli joutunut sairaalaan muutamia viikkoja aikaisemmin. Blondell kuoli lastensa ja sisarensa ympäröimänä, ja hänet haudattiin Kalifornian Glendalessa sijaitsevalle Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaan mausoleumiin. Blondellin Gloria-sisar ja vanhemmat Ed ja Katie ovat myös haudattu Forest Lawn Memorial Parkiin, jossa heidän hautansa sijaitsevat kukkulalla lähellä hautausmaan pääsisäänkäyntiä.
Perintö

Blondell ikuisti käden- ja jalanjälkensä sekä kirjoitti nimikirjoituksensa märkään betonilaattaan Grauman’s Chinese Theatren edustalle 10. helmikuuta 1937 Dick Powellin kanssa. Hän sai elokuvaurastaan ja työstään viihdeteollisuuden hyväksi tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6311 Hollywood Boulevard 8. helmikuuta 1960.
Vuonna 1999 Blondell oli ehdokkaana American Film Instituten 100-vuotissarjan 25 suurinta mies- ja naiselokuvatähteä -listaan, mutta ei päässyt lopulliseen versioon.
Matthew Kennedy kirjoitti ensimmäisen Blondellin elämäkerran Joan Blondell: A Life Between Takes, joka ilmestyi vuonna 2007.
Filmografia

| Valikoitu filmografia> Vuosi | Valikoitu filmografia> Suomenkielinen nimi | Valikoitu filmografia> Rooli | Valikoitu filmografia> Huomioita |
| --- | --- | --- | --- |
| 1930 | Sinners’ Holiday | Myrtle | Ensimmäinen yhteinen elokuva James Cagneyn kanssa |
| 1931 | Yhteiskunnan vihollinen | Mamie |  |
| 1932 | Hänen vaimonsa rikos | Mary Keaton / Bernard | Ensimmäinen yhteinen elokuva Glenda Farrellin kanssa |
| 1933 | Kultakalat 1933 | Carol King | Vastanäyttelijänä tuleva aviopuoliso Dick Powell |
| 1933 | Shanghai Lil | Nan Prescott |  |
| 1945 | Brooklynissä kasvoi puu | Sissy Edwards |  |
| 1947 | Painajaiskuja | Zeena Krumbein | Vastanäyttelijänä Tyrone Power |
| 1951 | Sininen huntu | Annie Rawlins | Parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuus |
| 1957 | Houkuttelevat huulet | Violet | Vastanäyttelijänä Jayne Mansfield |
| 1965 | Täyskäsi-Kid | lady Fingers | National Board of Review -palkinto Golden Globe -ehdokkuus |
| 1968–1970 | Here Come the Brides | Lottie Hatfield | Televisiosarja; yksi pääosista kaikissa 52:ssä jaksossa Kaksi Primetime Emmy -ehdokkuutta |
| 1977 | Ensi-ilta | Sarah Goode | Golden Globe -ehdokkuus |
| 1981 | The Woman Inside | Coll-täti | Viimeinen roolityö |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joan Blondell Wikimedia Commonsissa
Joan Blondell Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Joan Blondell Elonetissä.
Joan Blondell Allmoviessa (englanniksi)
Joan Blondell TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Joan Blondell Internet Broadway Databasessa (englanniksi)
Joan Blondell NNDB:ssä (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Blondell elokuvan Hänen vaimonsa rikos (1932) trailerissa
Blondell elokuvan Goodbye Again (1933) trailerissa
Blondell kuuluisassa alastonkuvassaan; kuva otettiin vuonna 1932, mutta kiellettiin lehdistä Haysin ohjeiston takia
Blondell elokuvan Ne naiset! Ne naiset! (1934) trailerissa
Joan Blondell televisiosarjan Here Come the Brides kuvauksien aikaan
FK Dukla Praha

| FK Dukla Praha |
| --- | --- |

Koko nimi:  Fotbalový Klub Dukla Praha
Perustettu:  1948
Kaupunki:  Praha
Kenttä:  Stadion Juliska
– kapasiteetti:  8 150
Sarja:  Chance liga
Päävalmentaja:  Petr Rada
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fotbalový Klub Dukla Praha on prahalainen jalkapalloseura. Seura pelaa kaudella 2024–2025 Tšekin korkeimmalla sarjatasolla Chance ligassa. Seura on perustettu vuonna 1948 Tšekkoslovakian armeijan jalkapallojoukkueena.
Stadion

Dukla Praha pelaa kotiottelunsa Dejvicessä sijaitsevalla Stadion Juliskalla. Stadion avattiin vuonna 1960, ja sitä laajennettiin 1975. Vuoden 2011 remontin jälkeen sen katsojakapasiteetti on ollut 8 150. Stadionin omistaa Tšekin armeija.
Omistus, organisaatio ja talous

Dukla Prahan enemmistöomistaja on ollut tšekkiläinen liikemies Petr Paukner vuodesta 2013 lähtien. Vuonna 2024 Paukner myi kolmanneksen osuudestaan sijoittaja Matěj Turekille. Talousjulkaisu Forbes arvioi kaupan hinnan liikkuneen useissa miljoonissa korunoissa. Paukner pysyi kuitenkin Duklan enemmistöomistajana noin 51 prosentin omistuksellaan.
Joukkueen talous oli 2000-luvulla pääasiassa tappiollinen, ja sen omistaja Pauknerin rahoitus on ollut seuran toiminnalle merkittävää.
Tilastot > Sarjasijoitukset

| Kausi | Sarja | Sija | O | V | T | H | TM – PM | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008–2009 | 2. česká fotbalová liga | 5 | 30 | 12 | 10 | 8 | 37 – 25 | 46 |
| 2009–2010 | 2. česká fotbalová liga | 6 | 30 | 12 | 8 | 10 | 45 – 41 | 44 |
| 2010–2011 | 2. česká fotbalová liga | 1 | 30 | 18 | 9 | 3 | 55 – 18 | 63 |
| 2011–2012 | Gambrinus Liga | 6 | 30 | 11 | 9 | 10 | 42 – 35 | 42 |
| 2012–2013 | Gambrinus Liga | 6 | 30 | 11 | 13 | 6 | 48 – 37 | 46 |
| 2013–2014 | Gambrinus Liga | 7 | 30 | 10 | 8 | 12 | 35 – 37 | 38 |
| 2014–2015 | Synot Liga | 6 | 30 | 11 | 8 | 11 | 34 – 40 | 41 |
| 2015–2016 | Synot Liga | 10 | 30 | 8 | 11 | 11 | 44 – 41 | 35 |
| 2016–2017 | ePojisteni.cz Liga | 7 | 30 | 11 | 7 | 12 | 39 – 35 | 40 |
| 2017–2018 | HET Liga | 11 | 30 | 9 | 5 | 16 | 32 – 55 | 32 |
| 2018–2019 | Fortuna Liga | 16 | 30 | 5 | 5 | 20 | 25 – 62 | 20 |
| 2019–2020 | Fortuna Národní liga | 3 | 30 | 9 | 2 | 9 | 62 – 40 | 59 |
| 2020–2021 | Fortuna Národní liga | 8 | 30 | 9 | 7 | 10 | 36 – 30 | 34 |
| 2021–2022 | Fortuna Národní liga | 9 | 30 | 10 | 9 | 11 | 40 – 41 | 39 |
| 2022–2023 | Fortuna Národní liga | 4 | 30 | 14 | 5 | 11 | 51 – 45 | 47 |
| 2023–2024 | Fortuna Národní liga | 1 | 30 | 18 | 6 | 6 | 55 – 29 | 60 |

Lähde:
Miroslav Klose
Saavutukset > Seurajoukkueet

Werder Bremen
Saksan liigacup: 2006
Bayern München
Bundesliigan voitto: 2007–08, 2009–10
Saksan cup: 2008, 2010
Saksan liigacup: 2007
DFL-Supercup: 2010
Mestarien liigan finalisti: 2010
Lazio
Italian cup: 2013
Saavutukset > Maajoukkue

MM-kulta: 2014
EM-hopea: 2008
MM-hopea: 2002
MM-pronssi: 2006, 2010
MM-tähdistökentällisessä: 2002, 2006
MM-kisojen maalikuninkuus: 2006
Saavutukset > Henkilökohtainen

Saksan Bundesliigan paras maalintekijä 2006 (25 maalia)
Saksan vuoden jalkapalloilija 2006
Eniten maaleja jalkapallon miesten MM-kisoissa (16)
Norman Borlaug

| Norman Borlaug |
| --- | --- |
 Norman Borlaug.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Norman Ernest Borlaug
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1914
Kuollut: 12. syyskuuta 2009 (95 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  maataloustiede
Tunnetut työt:  Vihreä vallankumous
Palkinnot:   Nobelin rauhanpalkinto (1970)  Vapauden mitali   Kongressin kultamitali
Norman Ernest Borlaug (25. maaliskuuta 1914 – 12. syyskuuta 2009) oli yhdysvaltalainen Nobelin rauhanpalkinnon saanut maataloustieteilijä. Borlaug tunnetaan niin sanotun vihreän vallankumouksen alullepanijana. Vallankumous pelasti arviolta miljardi ihmishenkeä.
Borlaug on yksi seitsemästä henkilöstä, jotka on palkittu sekä Nobelin rauhanpalkinnolla, Yhdysvaltain presidentin myöntämällä Vapauden mitalilla että Yhdysvaltain kongressin Kongressin kultamitalilla. Borlaug suoritti tohtorin tutkinnon Minnesotan yliopistossa vuonna 1942. Nobelin rauhanpalkinnon hän sai vuonna 1970.
Lapsuus, koulutus ja suku

Borlaug oli taustaltaan norjalaista siirtolaissukua. Hänen esivanhempansa Ole Olson Dyberig ja Thorsdotter Ringe muuttivat Yhdysvaltoihin Wisconsinin osavaltioon vuonna 1854. Heidän kaksi lastaan, Ole Olsen Borlaug ja Normanin isoisä Nils Olsen Borlaug, perustivat vuonna 1889 norjalaisen evankelis-luterilaisen yhteisön Iowaan Sauden kylään lähelle Crescoa.
Norman Borlaug suoritti kahdeksan luokkaa New Oregonin koulussa Howardin piirikunnassa. Nykyisin 1865 valmistuneen koulurakennuksen omistaa Norman Borlaug Heritage Foundation -säätiö.lähde tarkemmin? Suoritettuaan suuren talouslaman aikaisen kansallisen nuorisokoulutusohjelman hänet hyväksyttiin Minnesotan yliopistoon 1933. Vaikkakin hän epäonnistui pääsykokeissa, hänet valittiin uudelleen perustettuun kaksivuotiseen General Collegeen. Kahden vuoden jälkeen hänet siirrettiin Maatalousopiston metsäohjelmaan. Yliopiston aikana hän harrasti painia ja saavutti välieräpaikan yliopistojen mestaruuskisoissa. Borlaug joutui aika ajoin keskeyttämään opintonsa ja menemään väliaikaisiin töihin rahoittaakseen opintojaan. Hän toimi muun muassa siviilityöjoukkojen (Civilian Conservation Corps) johtajana vuonna 1935 työskennellen työllistämishankkeissa Yhdysvaltain liittovaltion projekteissa.
Borlaug työskenteli vuosina 1935–1938 Yhdysvaltain metsäntutkimuslaitoksen asemilla Massachusettsissa ja Idahossa ja hankki metsätieteiden kandidaatin tutkinnon vuonna 1937. Hän vietti yhden kesän Salmon River -joella. Borlaug osallistui Sigma Xi -projektiin lehtori Elvin Charles Stackmanin johdolla, mikä oli ratkaisevaa Borlaugin tulevaisuuden kannalta. Stackman neuvoi häntä suuntautumaan maatalouteen. Borlaug palasi yliopistoon opiskelemaan maataloutta Stackmanin johdolla. Borlaug vastaanotti maataloustieteiden maisterin arvon 1940 ja filosofian tohtorin arvon maataloudessa ja perinnöllisyystieteessä 1942.