Cajanderin III hallitus
Puolustuspolitiikka

Liberaalin Cajanderin johtaman hallituksen puolustusbudjetti oli tiukka. Marsalkka Mannerheimin johtama, kansainvälisen poliittisen tilanteen kiristymisestä huolestunut puolustusneuvosto taas oli jatkuvasti tyytymätön Suomen puolustusvalmiuteen ja vaatikin helmikuussa 1939 puolustusvoimien hankintaohjelman nopeuttamista 500 miljoonan markan lisämäärärahan avulla. Kesäkuussa puolustusministeri Juho Niukkanen ajoi eduskunnassa läpi 400 miljoonaan supistetun määrärahan, minkä vuoksi marsalkka Mannerheim jätti eronpyyntönsä presidentti Kyösti Kalliolle. Pääministeri Aimo Cajanderin ja ulkoministeri Eljas Erkon mielestä vanha marsalkka olisi joutanutkin mennä, mutta Kallio katsoi Mannerheimin olevan yleisen mielipiteen vuoksi korvaamaton ja taivutteli tämän perumaan eronpyyntönsä.
Heinäkuun alussa 1939 Mannerheim esitti sotatarvikkeiden hankkimista Ruotsista, puolustusvoimien perushankintaohjelman kiihdyttämistä ja neljän jalkaväkidivisioonan varustamista. Näin Suomessa alettiin vasta nyt suunnitella kenttäarmeijan divisioonamäärän nostamista tasolle, jota Hornborgin komitea oli jo 1920-luvulla esittänyt. Heinäkuun puolivälissä yleisesikunta esitti uuden perushankintaohjelman, jonka loppusumma oli lähes 5,4 miljardia markkaa. Tämä oli liikaa varsinkin valtiovarainministeri Väinö Tannerille, jonka mielestä varustelumenojen oli pysyttävä kohtuuden rajoissa. Vaikka puolustusmenot kattoivat vuonna 1939 jo puolet Suomen valtion kokonaismenoista, maan puolustusvalmius ei oleellisesti parantunut, koska hankintojen suorittaminen vaikeutui kesällä 1939. Suomen poliittinen johto ei kuitenkaan ollut huolissaan, koska sodan ei uskottu olevan ovella. Karjalankannaksella elokuussa 1939 pidettyjen suurten sotaharjoitusten päättäjäisissä pääministeri Aimo Cajander ilmaisi ilonsa siitä, että Suomi ei ollut käyttänyt vähiä rahojaan asevarusteluun.
Saksan ja Neuvostoliiton jaettua Puolan syyskuussa 1939 Stalin aktivoitui Neuvostoliiton luoteisrajalla ja pakotti Baltian maat luovuttamaan sotilastukikohtiaan ja solmimaan avunantosopimukset Neuvostoliiton kanssa. Lokakuun alussa myös Suomen hallitus sai kutsun lähettää ulkoministeri Erkko tai muu valtuutettu Moskovaan neuvottelemaan "konkreettisista poliittisista kysymyksistä". Neuvostoliitto vaati rajan siirtämistä Karjalankannaksella kauemmas Leningradista, Suomenlahden saaria, Petsamon Kalastajasaarennon länsiosaa sekä tukikohtaa Hankoniemeltä tarjoten vastineeksi alueita Itä-Karjalasta. Hallitus valitsi viivyttelytaktiikan, koska sen mielestä Baltian tapahtumat osoittivat, ettei kiirehtiminen parantaisi neuvottelutulosta. Suomen pääneuvottelijaksi valittiin valtioneuvos J. K. Paasikivi ja sotilasasiantuntijaksi eversti Aladár Paasonen, jotka saivat hallitukselta tiukat ohjeet pitää kiinni Suomen puolueettomuuspolitiikasta. Taipumattoman linjan muotoilivat ulkoministeri Eljas Erkko ja puolustusministeri Juho Niukkanen ja sen perusteena oli, ettei eduskunta missään tapauksessa hyväksyisi alueluovutuksia. Neuvottelujen toiselle ja kolmannelle kierrokselle osallistui valtiovarainministeri Väinö Tanner. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina 13. marraskuuta ja suomalaisneuvottelijat palasivat Helsinkiin mielessään Neuvostoliiton ulkoministerin Vjatšeslav Molotovin viimeisen neuvottelukierroksen aikana lausumat pahaenteiset sanat: "Nyt ovat siviiliviranomaiset käsitelleet asiaa, ja kun ei ole päästy sopimukseen, täytyy asia antaa sotilaiden haltuun." Tämän jälkeen Neuvostoliiton lehdistö aloitti voimakkaan Suomen hallitusta ja erityisesti pääministeri Aimo Cajanderia ja ulkoministeri Eljas Erkkoa vastaan suunnatun arvostelu- ja parjauskampanjan, joka huipentui marraskuun lopulla.
Talvisodan sytyttyä 30.11. 1939 useille reserviläisille ei riittänyt omaa univormua ja he saivat vain kokardin päähineeseensä erottamaan sotilaan siviilistä. Tätä sotilaspukua kutsuttiin malli Cajanderiksi. Samoin puolustusministeri Juho Niukkasen nimestä keksittiin useita puolustusbudjettiin liittyviä irvailuja.
Parlamentarismista poiketen Cajanderin hallitus ei jättänyt paikkaansa täytettäväksi eduskuntavaalien 1939 jälkeen.