André Kertész
Myöhemmät vaiheet ja kuolema

Vuonna 1946 Kertészillä oli Art Institute of Chicagossa jälleen yksityisnäyttely, joka koostui pääasiassa Day of Paris -sarjan kuvista. Kertész on usein maininnut sen olevan yksi hänen merkittävimpiä hetkiään Amerikassa.. Vasta 1962 hänen kuviaan oli kuitenkin taas uudestaan näytteillä, tällä kertaa Long Islandin yliopistossa. Tämän tuottamattoman vaiheen aikana, jolloin Kertész työskenteli House and Gardenille, hän sai jälleen osakseen loukkauksen, sillä hänen työtään ei ollut esillä Edward Steichenin kuuluisassa näyttelyssä The Family of Man Museum of Modern Artissa vuonna 1955. Niinpä hän loppuvuodesta 1961 purki pienen kiistan jälkeen sopimuksen Condé Nast Publishingin kanssa. Kertész tunsi nyt olevansa vapaa lehden asettamista rajoituksista ja astui jälleen kansainväliselle valokuvan areenalle. Tästä hänen elämänsä myöhäisvaiheesta puhutaan usein "kansainvälisenä vaiheena", jolloin hän sai jälleen maailmanlaajuista mainetta ja piti näyttelyjä useissa maissa. Hänellä oli kuvia näyttelyssä Venetsian biennaalin yhteydessä järjestetyssä neljännessä Mostra Biennale Internazionale della Fotografia, joka järjestettiin Venetsiassa 1963 hänen edellisen vuoden näyttelynsä jälkeen, ja kuvat olivat myöhemmin samana vuonna esillä Pariisissa Ranskan kansalliskirjastossa. Hänelle myönnettiin Venetsiassa kultamitali työstä valokuvauksen alalla, ja sen ansiosta hän tunsi saavansa sitä arvostusta, jota hän ei ollut kokenut saavansa työskennellessään House and Gardenissa. Myöhemmin hän kävi Argentiinassa tapaamassa veljeään Jenőa.
Noina aikoina Kertész kokeili värivalokuvausta, mutta teki vain muutamia kuvia. Pian sen jälkeen kun John Szarkowskista vuonna 1964 tuli Museum of Modern Artin valokuvausosaston johtaja, Szarkowski järjesti Kertészin yksityisnäyttelyn. Näyttely ja viimein myös Kertész saivat hyvät arvostelut, ja pian hänet tunnettiin valokuvauspiireissä merkittävänä valokuva-alan hahmona, mutta ei vielä sillä tasolla, jota hän oli koko ikänsä toivonut. Hän oli yhä sitä mieltä, että häntä ei arvostettu toden todella, ja siitä näkemyksestä hän piti kiinni kuolemaansa saakka. Kertész ja Elizabeth muuttivat vuonna 1952 11. kerroksen asuntoon lähelle Washington Square Parkia, ja siellä hän otti epäilemättä parhaat Amerikkaan tulonsa jälkeen ottamansa kuvat. Sarja esittää lumipeitteistä Washington Squarea, ja siinä on siluettihahmoja ja polkuja. André Kertész piti elämänsä jälkipuolella useita näyttelyjä eri puolilla maailmaa, vielä yli kahdeksankymmenvuotiaanakin. Uuden menestyksensä ansiosta Kertészin nimitettiin 1965 jäseneksi American Society of Media Photographers -järjestöön, ja 1974 hän sai Guggenheimin stipendin. Seuraavina Kertész piti näyttelyjä ja sai useita palkintoja. 1974 hänelle myönnettiin Ranskan Kunnialegioonan mitali Ordre des Arts et des Lettres ja 1977 New Yorkissa Mayor's Award of Honor for Arts and Culture. 1980 hän sai Pariisin kaupungin myöntämän mitalin ja samana vuonna New Yorkissa ensimmäisen Annual Award of the Association of International Photography Art Dealers. Vuonna 1981 hänelle myönnettiin taiteen kunniatohtorin arvo Bard Collegessa New Yorkissa, ja hän sai toistamiseen palkinnon Mayor's Award of Honor for Arts and Culture. Tämän kauden aikana Kertész teki useita uusia kirjoja ja sai takaisin negatiiveja, jotka hän oli vuosikymmeniä aiemmin jättänyt Ranskaan.
Menestyksestään huolimatta Kertész yhä tunsi jääneensä valokuvaajana vaille arvostusta. Viimeiset elinvuotensa hän matkusteli näyttelyjen takia eri puolilla maailmaa, etenkin Japanissa, ja viritti uudestaan ystävyyssuhteita muihin taiteilijoihin. Elizabeth kuoli vuonna 1977 syöpään, ja hänet tuhkattiin. Toipuakseen menetyksestään Kertész turvautui uuteen ystäväverkostoonsa ja kyläili iltaisin heidän luonaan juttelemassa. Noina aikoina hänen sanotaan opiskelleen englannin kielen alkeita ja hän puhui kuten hänen ystävänsä sanoivat "kertésziaa", joka oli omituinen sekoitus unkaria, englantia ja ranskaa. Polaroid Corporation lahjoitti hänelle 1979 uuden SX-70-kameran, jolla hän kokeili 1980-luvulle saakka. Maineen yhä kasvaessa Kertész sai Pariisissa Ranskan suuren valokuvauspalkinnon 1982 ja 21. vuosittaisen George Washington -palkinnon, jonka myönsi samana vuonna Amerikan unkarilainen säätiö. Hänen kuviaan välittävä Susan Harder pyrki edistämään hänen arvostustaan valokuvauksen alalla. Myöhemmin uransa aikana Kertész sai vielä Royal College of Artin kunniatohtorin arvon vuonna 1983, Chevalier de la Légion d'honneurin mitalin 1983, johon liittyi asunto Pariisin käyntien ajaksi, Maine Photographic Workshopin ensimmäisen Annual Lifetime Achievement Awardin vuonna 1984, Californian Distinguished Careerin Photography Awardin vuonna 1985, International Center of Photographyn myöntämän Annual Master of Photography Awardin 1985 sekä New School for Social Researchissa toimivan Parson's School of Designin myöntämän kunniatohtorin arvon. Eri puolilla maailmaa toimivien laitosten myöntämien tunnustusten lisäksi New Yorkin Metropolitan Museum of Art osti häneltä vuonna 1984 sata vedosta, mikä on museon laajin elävän taiteilijan valokuvien hankinta. Kertészin negatiiveja ja kirjeenvaihtoa on talletettuna Pariisissa Mission du Patrimoine Photographiquessa.
Kertész kuoli 28. syyskuuta 1985 kotonaan New Yorkissa rauhallisesti nukkuessaan. Hänet tuhkattiin, ja hänen tuhkansa haudattiin yhdessä hänen vaimonsa tuhkan kanssa. Yli 70 vuoden mittaisen valokuvaajanuran aikana Kertész palkittiin saavutuksistaan valokuvauksen alalla runsain mitoin. Hän oli ensimmäinen valokuvaaja, joka piti yksityisnäyttelyn, ja sen jälkeen hän piti lukemattomia näyttelyjä eri puolilla maailmaa. Hän matkusteli kaikkialla maailmassa Unkarista alkaen ja sai lopulta arvostusta elämänsä loppupuolella ja erityisesti kuolemansa jälkeen. Nykyisin häntä pidetään valokuvajournalismin ja valokuvaesseistiikan ja ehkä koko valokuvauksen merkittävimpiin kuuluvana hahmona.