stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. K. Ihalainen
Suomennokset

Paul Bowles – Isabella Eberhardt: Pimeyden äärellä (Assassins Press 1982)
Ahmed Yacoubi: Viisi silmää (Cryptic Silences 1985)
Gary Snyder: Virtaavan veden musiikkia – Valitut runot 1957–1992 (Palladium Kirjat 1994)
Blaise Cendras: Transsiperialaista proosaa (Palladium Kirjat 1996)
Yön häntäluu: Maailmanrunouden antologia.  (Tulkinnut J. K. Ihalainen)  Turku: Tampere:  Cultura: Palladium kirjat, 1998.  ISBN 952-9501-40-4
Sándor Vály: Talazüekiläinen Korgaj Eepos (Apokrif 1998)
Dharma lintujen keskuudessa.  ((Bya chos runche’n, ’phren’-ba, vanha tiibetinkielinen teksti.) Suomennos: J. K. Ihalainen)  Tampere:  Palladium, 2000.  ISBN 952-9893-16-7
Huuhkaja Jumala. Ainujen eeppinen runo: Pohjois-Japani.  ((Kamui-chikap kamui.) Suomennos: J. K. Ihalainen. Kuvitus: Tuula Aho)  Tampere:  Palladium kirjat, 2000.  ISBN 952-9893-20-5
Jerome Rothenberg: Hiljaisuuden peili – valitut runot 1960–2000 (Palladium Kirjat 2000)
Blaise Cendras – Paul Eluard: Tuskan pääkaupungit (Palladium Kirjat 2001)
Diane Di Prima: Vallankumoukselliset kirjeet (Palladium Kirjat 2002)
Andre Breton – Paul Eluard: 32 Rakkauden asentoa (Palladium Kirjat 2003)
Gary Snyder: Loputtomat vuoret ja joet. Palladium Kirjat 2011
Patti Smith: Uneksuntaa. Palladium Kirjat 2016
Kirjallisuutta

Saure, Heikki: Zen ja kirjapainon siirtämisen taito. Otteita J. K. Ihalaisen elämästä.  Turku:  Sammakko, 2003.  ISBN 952-5194-70-1
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta J. K. Ihalainen Wikisitaateissa
J. K. Ihalainen ja Sándor Vály MySpace-sivu.
J. K. Ihalainen Discogs tietokannassa.
J. K. Ihalainen Pispalan kirjastotalon lauteilla.
Basso Median Minidokumentti: J.K Ihalainen.
Annikin Runofestivaali.
J. K. Ihalainen K-reppu-ohjelmassa "Omien sanojensa seppä", videon on tehnyt A-media.fi.
Karhu, Tuomo: Kirjailija J. K. Ihalainen tekee melkein kaiken itse. Turun sanomat 3.10.2003.
Timgren, Henrikki: Totaalikirjailija. Ylioppilaslehti 12.3.2004.
The Machine 2010 (KONE 2010) Lyhytelokuva © 2011 J.K. Ihalainen/Sándor Vály/J. Karelius.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Aengus

Beatrice Elvery: Aengus. Kuvitusta kirjaan Heroes of the Dawn.
Aengus tai Oengus on Irlannin kelttiläisen mytologian rakkauden jumala. Hänet tunnetaan myös nimellä Angus nuori. Aengus kuvataan komeaksi nuorukaiseksi, jonka pään ympärillä lentää neljä lintua. Aengus on Dagdan ja Boannin poika.
Aengus sai oveluudella haltuunsa isänsä Dagdan palatsin. Hän pyysi isältään saada sen itselleen yhdeksi päiväksi ja yhdeksi yöksi. Kelttien näkemyksen mukaan tämä on eräs tapa sanoa "ikuisiksi ajoiksi", ja niin Dagda joutui lähtemään kodistaan. Aenguksen koko nimi on Oengus ma ind Oc, "hän joka yksin on voimakas".
Kerran Aengus näki unta nuoresta neidosta ja rakastui tähän. Aengus pyysi äitiään Boannia etsimään neitoa, mutta vuoden etsinnän jälkeen tätä ei ollut löytynyt. Sitten Dagdakin etsi neitoa vuoden koko Irlannista, mutta ei löytänyt. Lopulta Munsterin kuningas Bov Punainen hälytettiin apuun, ja hän löysi neidon vuoden kuluttua.
Aengus vietiin Dragon's Mouth -järvelle, josta hän löysi 150 neitoa kytkettyinä toisiinsa kultaketjuin. Aengus sai selville, että neidon nimi oli Caer. Marraskuun ensimmäisenä päivänä Caer ja kaikki muut neidot muuttuisivat joutseniksi vuoden ajaksi. Jos Aengus tunnistaisi tytön tämän joutsenhahmossa, hän voisi mennä naimisiin neidon kanssa. Marraskuun ensimmäisenä Aengus meni järvelle, tunnisti neidon ja muuttui itse joutseneksi. Sitten he lensivät yhdessä pois laulaen kaunista laulua, joka nukutti kaikki sen kuulleet uneen kolmeksi päiväksi ja yöksi.
Tuohikirje 403

Tuohikirje numero 403 on Novgorodin tuohikirje, jossa on kyrillisin kirjaimin kirjoitettua tekstiä sekä muinaisvenäjäksi että jollain itämerensuomalaisella kielellä. Kirjettä ei ole ajoitettu kunnolla stratigrafisesti, mutta tyyliltään sen on päätelty olevan 1300-luvun lopulta, jolloin se olisi parisataa vuotta uudempi vanhinta tunnettua itämerensuomalaista tekstiä, tuohikirjettä 292. Kirjeen löysi sattumalta vuonna 1960 rakennusmies nimeltään Klopov kaivettaessa rakennuksen perustuksille kuoppaa Novgorodissa, minkä vuoksi stratigrafista ajoitusta ei pystytty tekemään.
Teksti

Tuohen yläosassa on vähän yli kaksi riviä juoksevaa kyrillistä tekstiä, jonka venäläiset tutkijat ovat tulkinneet ongelmitta jo 1960-luvulla: U Marka koroběja. U Gymujeva brata polutorě bělki v Sandalakši. U Mundanahta 2 bělě. U Pjuhtino koroběja. To v Pogii u naimita bělka. ’Markilla [miehennimi] vakkoja. Gymuj(evi)n (Himoi(nen)?) veljellä puolitoista oravaa Sandalakšassa (Sa(a)ntalaksi?). Mundanahtilla [miehennimi] 2 oravaa. Pyhtinillä [miehennimi] vakkoja. Sekä Pogijassa (Pohja?) palkkalaisella orava.’
Tekstissä, joka vaikuttaa olevan luettelo kaupoista tai saatavista, esiintyy joitakin itämerensuomalaisia henkilön- ja paikannimiä (Himoi, Pyhtin, jota on arveltu johdokseksi pyhä-sanasta, Pohja, Sa(a)ntalaksi). J. S. Jelisejevin mielestä Mundanaht olisi germaaninen nimi, jota hän vertaa saksan sanaan Mondnacht ‘kuu(tamo)yö’, mutta Helimskin mukaan kyseessä on itämerensuomalaiseen Monto-nimistöön liittyvä nimi.
Ongelmallisempi tulkittava on tuohen alaosa, jossa on sinne tänne kirjoiteltuja itämerensuomalaisia ja venäläisiä sanoja. Vasemmassa alakulmassa lukee soromo (соромо) ja sen alapuolella gulkija (гулкия), sen oikealla puolella samoin allekkain věli (вѣли) ja kjaski (кяски), niistä edelleen oikealle kiselo (кисело) ja hapala (хапала). Oikeassa alakulmassa on kolme epätasaista riviä: ylimpänä lukee cerevo (церево), sen alapuolella socilekohti (социлекохти, kohti on cerevo-sanan alapuolella), ja sen alapuolella kjuzuvělěkadonindaly (кюзувѣлѣкадониндалы).
J. S. Jelisejev on yrittänyt tulkita näitä sanapareja tai -rykelmiä fraaseiksi tai lauseiksi. Soromo gulkija tarkoittaisi jonkun olevan ’häpeällinen (ven. sorom, sram ’häpeä’) hylkiö’, sen oikealla puolella lukisi ’veli käski (käymään) Haapalan kylässä’ (ven. selo ‘kylä’), ja oikean alakulman teksti tarkoittaisi ’turkista (cerevo ’vatsanahka’) vaihtoa varten (”vaihdolle kohti”, socile olisi allatiivimuoto venäjän sočit’-verbistä muodostetusta substantiivista), kysyä veljeä pitää (kado-sanan sijasta Jelisejev lukee nado ven. ’täytyy’), niin antoivat (ven. dali ‘(he) antoivat’)’. Myöhemmin Jelisejev muokkasi tulkintaansa: vělěnado tarkoittaisi ’veljen nato’, nindaly olisi tulkittava ’niintä riittää’ (karj. lieu ‘tulee olemaan’).
Eugen (Jevgeni) Helimskin mukaan Jelisejevin tulkinta ei ole uskottava. Sanojen omituinen asettelu selittyy paremmin siten, että ne ovat sanapareja eli kirjoittaja on merkinnyt muistiin itämerensuomalaisia sanoja tai ilmauksia ja niiden venäläisiä vastineita. Helimskin tulkintaa on oikean alakulman sanaryhmän osalta edelleen täsmentänyt Willem Vermeer:
soromo (ven. ’häpeä’) – hylkiä (hylkiö),
věli (ven. ’käske!’) – käske,
kiselo (ven. ’hapan’) – happala (hapan-sanan jonkinlainen variantti),
cerevo (’vatsanahka’) – jokin viron kõht ’vatsa’ ja suomen kohtu -sanoihin liittyvä sana,
socil(e) (ven. ’peri (velkaa)!’) – kysy velkaa,
niintä – ly(ko) (ven. ’niini’).
Tämän tulkinnan mukaan kyseessä olisi vanhin itämerensuomalaisista kielistä tunnettu eräänlainen pienoissanakirja.
Aiheesta muualla

Грамота 403 (venäjäksi)
Merja Ikkelä

| Merja Ikkelä |
| --- | --- |
 Merja Ikkelä vuonna 1967.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. toukokuuta 1955 (ikä 69)
Ammatti:  muusikko, musiikkipedagogi
Muusikko
Aktiivisena:  1963–
Tyylilajit:  konserttimusiikki, musiikkiteatteri
Soittimet:  piano, harmonikka
Yhtyeet:  Katriina Honkanen ja Tulilintu, Nasevat kurtut
Levy-yhtiöt:  Blue master, Sauna, Kansanmusiikki-instituutti, Kiima-levyt
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Merja Hannele Ikkelä (s. 23. toukokuuta 1955 Helsinki) on suomalainen harmonikkataiteilija, pianisti, säveltäjä ja sovittaja. Hän aloitti harmonikansoiton jo lapsena ja esiintyi runsaasti etenkin opettajansa Lasse Pihlajamaan kanssa. Hän saavutti nuoruusiällään kansallista ja kansainvälistä kilpailumenestystä ja huomiota harmonikansoittajana. Ikkelä opiskeli lopulta pianonsoiton opettajaksi ja toimi pianonsoiton, harmonikansoiton ja vapaan säestyksen opettajana muun muassa Sibelius-Akatemiassa kolmenkymmenen vuoden ajan. Vuodesta 2006 lähtien hän on toiminut päätoimisena freelancer-muusikkona ja säveltäjänä.
Tausta ja koulutus

Merja Ikkelä syntyi Helsingissä kansanmuusikko Rolf Ikkelän ja kansallispukujen tekemisestä tunnetun Kerttu Ikkelän perheeseen. Harmonikkataiteilija Petri Ikkelä on hänen nuorempi veljensä.
Ikkelä opiskeli harmonikansoittoa ja musiikkia Lasse Pihlajamaan ja Martti Parantaisen johdolla 1962–1973. Hän vieraili Sibelius-stipendiaattina Yhdysvalloissa 1971–1972. Ikkelä kirjoitti ylioppilaaksi 1975, jolloin hän oli jo opiskellut myös pianonsoittoa Sibelius-Akatemian nuoriso-osastolla. Hän opiskeli päätoimisesti pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa Maija Helasvuon johdolla ja suoritti pianonsoiton opettajan tutkinnon 1981 ja pianodiplomin 1982.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | En edes halunnut opiskella mitään haitarin örinää! Pianolle oli barokit ja rokokoot ynnä muut. | ” |
– Merja Ikkelä
Omien sanojensa mukaan hän ei tahtonut opiskella päätoimisesti harmonikansoittoa vaan valitsi pääsoittimekseen pianon, koska sillä oli mahdollista saada kunnon koulutus. Sibelius-Akatemiassa pianonsoiton opettaja Helasvuo vaati Ikkelää myös lopettamaan harmonikansoiton, koska instrumenttien tekniikka oli Helasvuon mielestä liian erilainen.
Ura

Merja Ikkelä esiintyi jo lapsena runsaasti Lasse Pihlajamaan kanssa sekä Suomessa että ulkomailla. Hänen ensiesiintymisensä tapahtui Haagan työväentalossa äitienpäivänä 1963. Pihlajamaan harmonikkakoulussa hän tutustui myös samanikäiseen harmonikansoiton opiskelijaan, Sirkka Kelopuroon, jonka kanssa hän esiintyi 17-vuotiaasta alkaen Herkkutytöt-nimisenä duona. Vuonna 1969 ilmestynyt albumi Merja Ikkelä oli ensimmäinen suomalainen naisharmonikansoittajan LP-levy.
Ikkelä on toiminut pianonsoiton, harmonikansoiton ja vapaan säestyksen opettajana Espoon musiikkiopistossa, Helsingin konservatoriossa ja Sibelius-Akatemiassa. Ikkelä opetti Sibelius-Akatemiassa 30 vuoden ajan vuosina 1978–2009, kunnes jäi toimestaan virkavapaalle vuonna 2006 ja lopetti opetustyön kokonaan 2009. Tämän jälkeen hän on toiminut päätoimisena freelancer-muusikkona ja säveltäjänä. Ikkelä on Sibelius-lukion perustajajäseniä ja toiminut myös sen opettajana.
Muusikkona Ikkelä on osallistunut monenlaisiin produktioihin ja konsertoinut Euroopassa, Yhdysvalloissa, Japanissa ja Pohjois-Koreassa sekä tehnyt sovituksia ja sävellyksiä erilaisille kokoonpanoille. Hän on työskennellyt useissa musiikillisissa teatteriproduktioissa yhteistyössä erityisesti Susanna Haaviston, Katriina Honkasen ja Anne Nielsenin kanssa sekä Ulla Tapanisen kanssa kokoonpanossa Nasevat kurtut. Ikkelä on myös kiinnostunut runon ja äänen yhdistämisestä, jota hän on tehnyt Poetrio-tuotannossa runoilija Ilpo Tiihosen ja muusikko Sara Puljulan kanssa. Ikkelä ja Puljula säveltävät ja improvisoivat Poetrion musiikin esitettyjen runojen kanssa. Tiihonen ja Ikkelä esiintyvät myös kahdestaan Runo & Haitari -nimellä.
Kilpailut ja palkinnot

Ikkelä on voittanut useita harmonikkakilpailuja. 1960-luvulla hän voitti Suomen harmonikkamestaruuden seitsemän kertaa, Pohjoismaiden nuorten harmonikkamestaruuden vuosina 1967 ja 1969, Tage der Harmonika -kilpailun Saksassa 1968, Coupe Mondiale -kilpailun Itävallassa 1970 sekä Pohjoismaiden yleisen sarjan mestaruuden 1973.
Ikkelä kertoo saaneensa lopulta tarpeekseen lapsuutensa ja nuoruusaikojensa musiikkikilpailuista. Hän pitää kilpailemista nykyisin jopa ”musiikin vastaisena” ja niiden vaarana sitä, että muusikko alkaa keskittyä liikaa omaan itseensä musiikin tekemisen sijaan. Ikkelän mukaan kilpailemisen sijaan musiikillisia tavoitteita ja motivaatiota voivat pitää yllä muutkin asiat, esimerkiksi levyttäminen.
Levytyksiä

Merja Ikkelä, Blue master. 1969 (BLU-LP 113)
Merja Ikkelä, Blue master. 1971 (BLU-LP 134)
The Accordion Super Trio: Lasse Pihlajamaan parhaat. (Lasse Pihlajamaan ja Matti Rantasen kanssa.) Sauna, 1979 (SAU-LP 256)
(säveltäjänä, mukana myös esittäjänä) Puuvärejä. Kansanmusiikki-instituutti, 2004 (KICD-93)
(säveltäjänä ja esittäjänä) Largo. Kiima-levyt, 2005 (KIIMA-1003)
(säveltäjänä ja esittäjänä) Poetrio: lue minulle. WSOY, 2010. (Äänikirja.) ISBN 978-951-0-36660-8
Yksityiselämä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Ihmetteleminen tekee ihmiselle hyvää. Aikataulut eivät ole hyväksi. Kun on väljää, syntyy ideoita ja inspiraatioita. | ” |
– Merja Ikkelä
Merja Ikkelä asuu Lohjalla ja on viettänyt talviajat pääosin Espanjassa vuodesta 2006 alkaen. Hän on kertonut jättäytyneensä freelancer-muusikoksi väsyttyään opetustyöhön. Hän harrastaa maalaamista ja kiinalaista taijia. Ikkelälle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2016.
Merja Ikkelän puoliso oli runoilija Ilpo Tiihonen.
Aiheesta muualla

Merja Ikkelän esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Danila Bulgakov

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 20. tammikuuta 2005 (ikä 20)
Syntymäpaikka: Tornio, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 181 cm
Seura
Seura: Ilves
Pelinumero: 31
Junioriseurat
0000–2020: TP-47
2021-2022: OLS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2020 | TP-47 | 2 | (0) |
| 2023 | AC Oulu | 5 | (0) |
| 2023 | → OLS | 18 | (11) |
| 2024 | Ilves | 6 | (0) |
| 2024 | → Ilves 2 | 8 | (1) |
Maajoukkue
| 2019 | Suomi U15 | 3 | (0) |
| 2019 | Suomi U17 | 2 | (0) |
| 2023 | Suomi U18 | 5 | (0) |
| 2023- | Suomi U19 | 4 | (1) |
| 2024- | Suomi U19 | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 10. lokakuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 10. lokakuuta 2024.
Danila Bulgakov (s. 20. tammikuuta 2005, Tornio) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa hyökkääjänä Veikkausliigaa Tampereen Ilveksessä. Bulgakov debytoi Veikkausliigassa kaudella 2023 AC Oulun riveissä.
Jalkapalloura Suomen sarjoissa

Bulgakov aloitti jalkapalloilun Torniossa TP-47:n riveissä ja siirtyi viimeisiksi juniorivuosikseen Ouluun OLS:n riveihin. Hän debytoi Veikkausliigassa AC Oulun riveissä 27. elokuuta 2023 vierasottelussa HJK:ta vastaan. Kauden 2023 aikana hän oli kentällä viidessä Veikkausliigaottelussa; pääosan otteluista hän pelasi saman organisaation Kakkosessa pelanneen OLS:n riveissä.
Kaudeksi 2024 Bulgakov siirtyi Tampereelle Ilveksen organisaatioon, jossa hän on pelannut kuusi pääsarjaottelua.
Danila Bulgakovin isä on pääosin Torniossa TP-47:n riveissä jalkapallouransa tehnyt Anatoli Bulgakov. Näin Danilalla on myös Venäjän kansalaisuus.
Maajoukueura

Bulgakov on pelannut vuosina 2019-2024 ikäkausimaaotteluissa kaikkiaan 16 ottelua tehden niissä yhden maalin.
Saavutukset

Kaudella 2022 hänet palkittiin Vuoden poikapelaaja -palkinnolla Palloliiton pohjoisen alueen palkintogaalassa.
Oulun Tervahiihto

Oulun hiihdon lähtö meren jäällä 1890-luvulla.
Oulun Tervahiihto on maailman vanhin yhtäjaksoisesti järjestetty hiihtotapahtuma. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1889 nimellä Oulun hiihto. Sota-aikana Oulun hiihdot järjestettiin rintamalla sotilaiden kesken. Tervahiihdoksi tapahtuman nimi muutettiin vuonna 1955. Laturetki järjestetään vuosittain Oulujoen jäällä maaliskuussa.
Tervahiihdon pääreittien pituudet ovat perinteisen ja vapaan tyylin 40 ja 70 kilometrin hiihdot sekä miehille että naisille. Näiden lisäksi on lyhyempien matkojen sarjoja, muun muassa Matkahiihto, Lasten Tervahiihto (10 kilometriä) ja Ipanasarjat (100–300 metriä).
Vuoden 2025 Tervahiihto peruttiin vähälumisuuden vuoksi. Kyseessä oli jo kolmas peruminen viiden vuoden sisään – edellisillä kerroilla syynä olivat koronapandemia (2021) ja vähälumisuus (2020).
Aiheesta muualla

Kullervo Leinonen: Oulun hiihdot. Oulun Hiihdosta Tervahiihtoon 1889–1998.  Oulu:  Oulun Hiihtoseura, 1989.  ISBN 952-90035-2-8
Viralliset sivut
H. W. Claudelin : Oulun hiihto, Suomen Kuvalehti, 15.01.1938, nro 2, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Oulun hiihdon 50-vuotisjuhlapäivä tänään. Ensimmäiset kansainväliset hiihtovaliomme kulkivat Oulun kautta ulkomaisille kilpaladuille, Aamulehti, 12.03.1939, nro 69, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Oulun urheilu |
| --- | --- |
Urheilupaikat:  Castrenin kenttä  Heinäpään jalkapallohalli  Heinäpään urheilukeskus  Iinatin moottoriurheilukeskus  Kisakangas  Linnanmaan jäähalli  Linnanmaan liikuntahalli  Lintulan urheilukeskus  Ouluhalli  Oulun jäähalli  Oulun uimahalli  Oulun urheilutalo  Äimäraution ravirata  Raatin liikuntakeskus  Raatin stadion  Raksilan pesäpallostadion  Sankivaaran golfkenttä  Virpiniemi 
Urheiluseurat:  AC Oulu  Haukiputaan Heitto  Haukiputaan Pallo  IFK Uleåborg  Jalkapalloseura Hercules  Jalkapalloseura Iltatähti  K&C  Kellon Lyönti  Kellon Työväen Urheilijat  Kiekko-Oulu  Kiimingin Kiekko-Pojat  KISE  Kuivasjärven Aura  Laivakankaan Futis Klubi  Laser HT  Lentopalloseura Etta  Lintulammen Palloseura  FC NETS  Merikoski SBT  Northern Lights  Oulun Floorball Club  Oulun Harrastefutis  Oulun Hiihtoseura  Oulun Jalkapalloklubi  Oulun Jousimiehet  Oulun Judokerho  Oulun kendoseura Hokufuu  Oulun Kärpät  Oulun Lippo  Oulun Luistelukerho  Oulun Luistinseura Jalkapallo  Salibandy  Oulun Merenkävijät  Oulun Naisfutis  Oulun NMKY  FC Oulun Pallo  Oulun Palloseura Jalkapallo  Jääpallo  Oulun Purjehdusseura  Oulun Pyrintö  Oulun Rotuaarin Pallo  Oulun Tarmo  Oulun Työväen Palloilijat  Oulun Työväen Pursiseura  Oulun Uinti  Oulujoen Kiekko  Oulunsalon Pallo  Oulunsalon Vasama  Pateniemen Vesa  ProSki Oulu  RB-Oulu  SK Pohjantähti  SS Rankat Ankat  Sun Volley Oulu  Taekwon-Do Akatemia  Telemark Team  Team FC Uleåborg  Tervarit  Villan Pojat  Yli-Iin Naseva  Ylikiimingin Nuijamiehet 
Urheilutapahtumat:  Oulu Ocean Race  Oulun Tervahiihto 
Oulun tapahtumat
Arktiset Askeleet
Korttelihaipakka
Kuusrock
Lastenelokuvafestivaali
Qstock
Rotuaari Piknik
Tervahiihto
Tervasoutu
Valkosipuliyö
Vectorama
Varjo
Stella Adler

Stella Adler
Stella Adler (10. helmikuuta 1901 New York – 21. joulukuuta 1992 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen vanhempansa Jacob ja Sara olivat taustaltaan venäjänjuutalaisia ja itsekin näyttelijöitä. Myös Adlerin sisarukset ja sisarpuolet saavuttivat menestystä näyttelijöinä. Hän oli sukua myös näyttelijä-teatteriohjaaja Jerry Adlerille.
Adler tuli tunnetuksi Broadway-esiintymistensä lisäksi eräänä aikansa johtavista ilmaisutaidon opettajista. Hän koulutti muiden muassa Marlon Brandoa ja Robert De Niroa. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.lähde?
Adler oli kolmesti naimisissa.lähde? Hän eli 91-vuotiaaksi.
Kirjallisuutta

Balcerzak, Scott: Beyond Method : Stella Adler and the Male Actor. Wayne State University Press, 2018. ISBN 9780814342916
Aiheesta muualla

Stella Adler Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Tommy Ekblom

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.Universiadit  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.Universiadit  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.Universiadit  | Maa:   Suomi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Bukarest 1981 | 3 000 m estejuoksu |  |
Tommy Uolevi Ekblom (s. 20. syyskuuta 1959 Porvoo) on suomalainen kestävyysjuoksija. Ekblom muistetaan erityisesti yhtenä kaikkien aikojen parhaista suomalaisista 3 000 metrin estejuoksijoista.
5 000 metrillä Ekblom voitti Suomen mestaruuden vuosina 1983 ja 1986. 3 000 metrin esteissä mestaruus tuli vuosina 1979, 1981, 1982, 1984 ja 1986. Maastojuoksun lyhyen radan mestaruuden Ekblom voitti viisi kertaa peräkkäin vuosina 1981–1985 . Hän oli myös pronssilla 10 000 metrin juoksussa 1987, 1988, 1990 ja 1991. Hallista Ekblomilla on viisi SM-kultaa (1 500 metriä 1982, 3 000 metriä 1986 sekä 5 000 metriä 1982, 1984 ja 1986) .
Hyvistä ennätyksistään huolimatta Ekblom ei koskaan onnistunut kovin hyvin arvokilpailuissa. Hän oli 3 000 metrin esteissä EM-kisoissa 1982 kahdeksas  ja 1986 kymmenes, MM-kisoissa 1983 12. sekä olympialaisissa 1980 12. ja 1984 yhdeksäs. Maastojuoksun MM-kisoissa vuonna 1988 Ekblom oli 18 .
Urheilu-uransa jälkeen Ekblom on toiminut valmentajana ja muun muassa Suomen kestävyysjuoksun lajipäällikkönä. Hänen valmennettavanaan on ollut muun muassa estejuoksun euroopanmestari Jukka Keskisalo. Ekblom toimii myös Suomen Urheiluliiton kestävyysjuoksun lajipäällikkönä sekä Mäkelänrinteen lukion kestävyysjuoksuvastaavana.
Ennätykset

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 3 000 m esteet | 8.19,40 | 6. heinäkuuta 1983 | Helsinki | 5. nopein suomalainen |
| 3 000 m | 7.49,59 | 13. kesäkuuta 1983 | Tampere | 10. nopein suomalainen |
| 5 000 m | 13.28,56 | 11. elokuuta 1987 | Lahti | 11. nopein suomalainen |
| 4 mailia (maantie) | 18.19 | 18. kesäkuuta 1988 | Peoria, IL | epävirallinen Suomen ennätys |
| 10 000 m | 28.23,13 | 26. toukokuuta 1983 | Helsinki |  |
| puolimaraton | 1.04.41 | 27. elokuuta 1988 | Tukholma |  |
| maraton | 2.12.31 | 1. marraskuuta 1987 | New York |  |
Lars Hannunkari

Lars Johan (Lasse) Hannunkari (vuoteen 1943 Hollström) (12. lokakuuta 1918 Pankakoski – 13. helmikuuta 2003 Helsinki) oli Veitsiluoto Osakeyhtiön toimitusjohtaja.
Hannunkarin vanhemmat olivat johtaja Karl Johan Hollström ja Alfhild Adele Nordström ja puoliso vuodesta 1946 Helka (Helga) Esteri Tossavainen (k. 2002). Hän tuli ylioppilaaksi Kotkan lyseosta 1937 ja  valmistui diplomi-insinööriksi 1946. Hannunkari työskenteli ensin Helsingissä Wärtsilä-yhtymässä, kunnes siirtyi Oulu Osakeyhtiön palvelukseen 1948 ja sitten Kemi Oy:lle vuodesta 1954 vuoteen 1961 saakka. Kun Kemijärvi Oy oli fuusioitunut Veitsiluoto Osakeyhtiöön 1968, Hannunkari siirtyi Kemijärvelle 1965 valmistuneen sellutehtaan johtajaksi vuoteen 1971 asti. Tämän jälkeen Hannunkari työskenteli Kemissä Veitsiluoto Osakeyhtiön sellutehtaiden johtajana ja vuodesta 1974 yhtiön toimitusjohtajana. Eläkkeelle vuonna 1979 jäätyään hän muutti Helsinkiin. Hannunkaria pidettiin "vanhan ajan tehtaanjohtajana", joka säilytti etäisyyden alaisiinsa ja hoiti liiketoiminnan edellyttämän yhteydenpidon asiapohjalta.
Iljušin Il-28

| Iljušin Il-28 |
| --- | --- |
 Puolan ilmavoimien Il-28
Tyyppi:  pommikone
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Iljušin
Ensilento:  8. heinäkuuta 1948
Poistettu käytöstä:  1956lähde?
Valmistusmäärä:  6 316 
Iljušin Il-28 on neuvostoliittolainen Iljušinin valmistama suihkupommikone. Tyyppi suunniteltiin 1940-luvun loppupuolella Neuvostoliiton ilmavoimien käyttöön. Konetta käyttivät 1950- ja 1960-luvuilla Neuvostoliiton ja Varsovan liiton maiden lisäksi useat puolueettomat maat. Neuvostoliitto luopui konetyypistä 1980-luvulla, se oli kuitenkin käytössä vielä 1990-luvulla muun muassa Egyptissä ja Kiinassa, jossa konetta valmistettiin lisenssillä nimellä Harbin H-5. Kone oli English Electric Canberran ohella aikansa menestynein kevyt pommittaja.