stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viettelysten vaunu (televisioelokuva)
Juoni

Viettelysten vaunu kertoo Blanche DuBois -nimisestä (Jessica Lange) opettajattaresta, joka matkustaa raskaana olevan sisarensa, Stellan (Diane Lane), luokse New Orleansiin. Stella on avioitunut yhdysvaltalais-puolalaisen Stanley Kowalskin (Alec Baldwin) kanssa. Stanley ja Blanche eivät tule toimeen keskenään. Blanche on menettänyt sekä hänen että sisarensa perinnön, jonka seurauksena Stanley raivostuu, sillä aviomiehenä hän pitää oikeutenaan osuutta Stellan perintöön. Haavemaailmoissa elävä Blanche aloittaa suhteen Kowalskien tuttavan Harold "Mitch" Mitchellin (John Goodman) kanssa. He suunnittelevat jopa avioitumista, mutta suhde kariutuu. Stanley sai nimittäin selville, että Blanchella on ollut suhde alaikäisen oppilaansa kanssa, ja paljastanut sen. Stella lähtee sairaalaan, kun synnytys alkaa. Stanley, joka on onnellinen isäksi tulemisesta, palaa kotiinsa ja alkaa juomaan. Omassa haavemaailmoissaan oleva Blanche vieraantuu todellisesta maailmasta yhä enemmän. Humalassa oleva Stanley raiskaa Blanchen, joka menettää järkensä lopullisesti, ja hänet viedään psykiatriseen sairaalaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jessica Lange  | … |  Blanche DuBois   |
|  Alec Baldwin  | … |  Stanley Kowalski   |
|  John Goodman  | … |  Harold "Mitch" Mitchell   |
|  Diane Lane  | … |  Stella Kowalski   |
|  Frederick Coffin  | … |  Steve   |
|  Carlos Gómez  | … |  Pablo   |
Tausta

Alkuperäistä näytelmää esitettiin New Yorkin Broadwaylla Ethel Barrymore Theaterissa. Näytelmän ensi-ilta oli 3. joulukuuta 1947, ja sitä esitettiin 855 esitystä, kunnes se suljettiin 17. joulukuuta 1949. Näytelmässä Blanche DuBoisia näytellyt Jessica Tandy sai Tony-ehdokkuuden parhaasta naispääosasta vuonna 1948. Viettelysten vaunusta on tehty ja esitetty monta eri tuotantoa Broadwaylla.
Jessica Lange ja Alec Baldwin olivat näytelleet samat roolit Broadwaylla vuonna 1992. Vuoden 1992 Viettelysten vaunu -tuotanto sai ensi-iltansa Ethel Barrymore Theatressa 12. huhtikuuta, ja sitä esitettiin 137 esitystä. Näytelmän viimeinen esitys oli 9. elokuuta 1992. Baldwin oli roolistaan ehdolla parhaan miespääosan Tony-palkintoon, ja Lange voitti roolisuorituksestaan Theatre World -palkinnon.
Palkinnot ja palkintoehdokkuudet

| Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Vuosi | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Ehdokas | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1996 | Golden Globe | Paras naispääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Jessica Lange | Voitto |
| 1996 | Golden Globe | Paras miespääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Alec Baldwin | Ehdokkuus |
| 1996 | Primetime Emmy -palkinto | Paras lavastus minisarjassa tai televisioelokuvassa | Fred Harpman Janet Stokes Tom Pedigo | Ehdokkuus |
| 1996 | Primetime Emmy -palkinto | Paras naispääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Jessica Lange | Ehdokkuus |
| 1996 | Primetime Emmy -palkinto | Paras miespääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Alec Baldwin | Ehdokkuus |
| 1996 | Primetime Emmy -palkinto | Paras miessivuosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | John Goodman | Ehdokkuus |
| 1996 | Screen Actors Guild -palkinto | Paras miespääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Alec Baldwin | Ehdokkuus |
| 1996 | American Cinema Editors: Eddie-palkinto | Paras leikattu televisioelokuva | David A. Simmons | Ehdokkuus |
| 1996 | Casting Society of America: Artios-palkinto | Viikon parhain näyttelijäkokoonpano televisioelokuvassa | Marsha Kleinman | Ehdokkuus |
Muita näytelmään perustuvia elokuvia

Elokuva Viettelyksen vaunu (1951), ohjaajana Elia Kazan, ja pääosissa Vivien Leigh ja Marlon Brando
Televisioelokuva Viettelysten vaunu (1984), ohjaajana John Erman, ja pääosissa Ann-Margret ja Treat Williams
Aiheesta muualla

Viettelysten vaunu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Viettelysten vaunu Elonet.
Viettelysten vaunu AllMoviessa. (englanniksi)
Vuorikuusi

| Vuorikuusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Kuuset Picea
Laji::  schrenkiana
Kaksiosainen nimi
 Picea schrenkiana  Fisch. & C.A.Mey. 
Katso myös
   Vuorikuusi Wikispeciesissä   Vuorikuusi Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Vuorikuusi eli turkestaninkuusi (Picea schrenkiana) on Kazakstanin, Kirgisian ja Luoteis-Kiinan alueilta Keski-Aasiasta kotoisin oleva puu. Se kasvaa 1200 – 3500 metrin korkeudessa yleensä puhtaissa metsissä, joskus sekoittuneena siperiankuusen kanssa.
Vuorikuusen kaksi alalajia ovat turkestaninvuorikuusi (subsp. schrenkiana) ja tiensaninvuorikuusi (subsp. tianschanica).
Kuvaus

Vuorikuusi on suuri ainavihanta puu, joka kasvaa 40–50 metrin korkuiseksi ja sen rungon halkaisija on jopa yhdestä kahteen metriä. Sillä on kapea kartiomainen latvus, jossa on tasaiset ja joskus roikkuvat oksat. Versot ovat vaaleankellanruskeita ja karvattomia. Lehdet ovat neulamaisia, 1,5–3,5 cm pitkiä, poikkileikkaukseltaan neljäkkään muotoisia ja tummanvihreitä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Vuorikuusi kasvaa keski-Aasiassa. Kasvupaikkana on yleensä vuorien pohjoisrinne tai viileät rotkot. Kasvualustaksi sopivat erilaiset vuoristomaaperät, mutta yleensä kivikkoinen maaperä, jossa virtaa vuoriston lumien sulamisvesiä. Se sietää viileää mannerilmastoa.
Käyttö

Vuorikuusi on tärkeä talouspuu Keski-Aasiassa, jossa sitä käytetään rakennusmateriaalina ja paperintuotantoon.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Vuorikuusi – Picea schrenkiana
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Picea schrenkiana
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Picea schrenkiana
Käännös suomeksi
XQuery

XQuery on W3C:ssä kehitetty funktionaalinen kyselykieli, jota käytetään esimerkiksi XL:ssa. XQuery on tarkoitettu XML-datan käsittelyyn. XQueryn ensimmäinen versio lisättiin W3C:n suosituksiin 23. tammikuuta 2007.
Ortler

Ortler
Ortler Reschensee-järveltä nähtynä
| --- | --- |
Sijainti:  Etelä-Tiroli, Italia
Vuoristo:  Ortlerin Alpit
Korkeus merenpinnasta:  3 905 m
Prominenssi:  1 950 m
Suojelualue:  Stelvion kansallispuisto (en) 
Ensimmäinen nousu huipulle:  27. syyskuuta 1804, Josef Pichler, Johann Leitner, Johann Klausner
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ortler (ital. Ortles) on 3 905 metriä korkea vuori Ortlerin Alpeilla Etelä-Tirolissa. Se on Etelä-Tirolin korkein vuori ja Ortlerin Alppien päähuippu. Vuoren valloitti ensimmäisen kerran Josef Pichler yhdessä Johann Leitnerin ja Johann Klausnerin kanssa vuonna 1804 Itävallan arkkiherttuan Juhanan käskystä.[lähde? ] Vuori oli Itävalta-Unkarin korkein vuori vuoteen 1919, jolloin Etelä-Tiroli liitettiin osaksi Italiaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ortler Wikimedia Commonsissa
Václav Nedorost

| Václav Nedorost |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. maaliskuuta 1982 (ikä 42) České Budějovice
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  78 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1998–2019
Seurat:  HC České Budějovice (ČEL)   Colorado Avalanche (NHL)   Florida Panthers (NHL)   HC Bílí Tygři Liberec (ČEL)   Metallurg Novokuznetsk (KHL)   Lev Poprad (KHL)   Donbass Donetsk (KHL)   HC Slovan Bratislava (KHL)   HC Plzeň (ČEL)
NHL-varaus:  14. varaus, 2000 Colorado Avalanche
Václav Nedorost (s. 16. maaliskuuta 1982) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi urallaan kolmena kautena NHL-liigassa ja muutoin Tšekissä ja KHL:ssä.
Ura

Nedorost varattiin ensimmäisellä kierroksella 14. pelaajana Colorado Avalancheen vuoden 2000 varaustilaisuudessa. Nedorost pelasi ensimmäisen kerran Pohjois-Amerikassa Coloradon AHL-farmiseura Hershey Bearsissa kaudella 2001–2002. Hän pelasi kauden aikana myös 25 peliä Coloradossa. Niissä hän teki kaksi maalia ja syötti kaksi. Kaudella 2002–2003 hän pelasi Coloradossa 42 peliä.
19. heinäkuuta 2003 ennen kauden 2003–2004 alkua Colorado kauppasi Nedorostin yhdessä Eric Messierin kanssa Florida Panthersiin, joka antoi tilalle Peter Worrellin ja toisen kierroksen varausvuoron. Hän pelasi Floridassa 32 ottelua kyseisen kauden aikana.
Työsulkukaudella 2004–2005 Nedorost pelasi kotimaassaan Tšekin Extraligassa HC Bílí Tygři Liberecissä. Seuraavalla kaudella hän ei loukkaantumisen vuoksi pelannut otteluakaan. Kaudeksi 2006–2007 hän siirtyi välivuoden jälkeen CB Hokej 2013:een ennen paluutaan HC Bílí Tygři Libereciin seuraavaksi kaudeksi.
19. toukokuuta 2010 Nedorost siirtyi yksivuotisella sopimuksella Venäjälle KHL:ssä pelaavaan Metallurg Novokuznetskiin.
Nedorost pelasi kaksi kautta Donbass Donetskissa ennen kuin joukkue jättäytyi pois KHL:stä Ukrainan poliittisen tilanteen vuoksi. Nedorost siirtyi vapaaksi agentiksi ja teki vuoden mittaisen sopimuksen HC Slovan Bratislavan kanssa 4. elokuuta 2014.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Václav Nedorost
Käännös suomeksi
Václav Talich

Václav Talich vuonna 1928.
Václav Talich (28. toukokuuta 1883 – 16. maaliskuuta 1961) oli tšekkiläinen kapellimestari ja viulisti.
Talich syntyi Kroměřížissa ja opiskeli musiikkia Prahassa. Hän toimi lyhyen aikaa Berliinin filharmonikkojen viulistina ennen uraansa Tšekin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina (1919–1941). Vuosina 1926–1936 hän johti Tukholman kuninkaallisia filharmonikkoja ja vuosina 1949–1952 Slovakian filharmonista orkesteria. Lisäksi hän toimi Tšekin kansallisteatterin oopperanjohtajana.
Talich opetti muiden muassa Charles Mackerrasia. Hän kuoli Berounissa vuonna 1961.
Aiheesta muualla

František Sláma Archives (Arkistoitu – Internet Archive)
Väinö Rauhala

Väinö Rauhala (12. lokakuuta 1883 Vimpeli – 26. joulukuuta 1945) oli suomalainen kanttori-urkuri ja säveltäjä.
Väinö Rauhala valmistui kanttori-urkuriksi 1905. Hän toimi kanttorina Pyhämaalla Rohdaisten kappeliseurakunnassa 1905–1908, Akaassa ja viimeksi Mäntässä. Rauhala toimi muutamia vuosia myös henkivakuutustarkastajana sekä henkivakuutusyhtiö Suomen Lahden konttorin hoitajana ja henkivakuutusyhtiö Salaman Viipurin konttorin hoitajana. Hän oli myös Mäntän Säästöpankin kamreerina.
Rauhalan sävellyksistä tunnetuin oli kantaatti Tuhlaajapoika kuorolle, soololle ja uruille. Hän toimi vuonna 1925 perustetun Mäntän Kirkkokuoron ensimmäisenä johtajana. Kuoro esiintyi muun muassa Mäntän kirkon vihkiäisissä vuonna 1928.
Diplomaatti ja Presidentinlinnan pitkäaikainen linnanvouti Arimo Raeste, ent. Rauhala oli Väinö Rauhalan poika.
Sävellyksiä

Tuhlaajapoika: kantaatti sekakuorolle, naiskuorolle, tenori- ja barytonisooloille urkujen säestyksellä; san. Hilja Haahti, säv. Väinö Rauhala.  Mäntän kirkko, Mänttä 1926, R. E. Westerlund, Helsinki 1930, Olan, Tampere 1934, Säveltäjä, Mänttä 1937, Warkaus 1941, Musiikki Fazer, Helsinki 1978, 1987
YCbCr

CbCr-taso, jossa Y = 0,5.
YCbCr on digitaaliseen videoon suunnattu väriavaruus. YCbCr-muodossa luminanssitieto on tallennettu yhtenä komponenttina (Y), ja krominanssi on tallennettu erona kahden muun komponentin välillä (Cb ja Cr). Cb ja Cr ovat ero referenssiarvoon siniselle ja punaiselle komponentille.
YCbCr on käytössä esimerkiksi MPEG-videossa. Analogisessa kuvassa on käytetty YPbPr-vastinetta.
Väinö Saikko

Ylämaan kirkon alttaritaulun jäljet johtuvat siitä, kun taulu rullattiin mukaan evakkomatkalle viime sotien aikana.
Väinö Gabriel Saikko (20. joulukuuta 1893 Viipuri – 8. marraskuuta 1952) oli suomalainen taidemaalari.
Saikon vanhemmat olivat järjestelymestari Gabriel Saikko ja Anna Kajanus. Hän pääsi ylioppilaaksi 1916 ja valmistui agronomiksi 1924. Saikko opiskeli Helsingin yliopiston piirustussalilla 1916–1917 ja Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1918–1920. Hän teki opintomatkat 1928 Tallinnaan, Berliiniin ja Pariisiin sekä 1931–1932 Tukholmaan ja Lontooseen.
Saikko oli Hankkijan siemenosaston hoitajana vuodesta 1922 ja OTK:n maatalousosaston hoitajana 1924–1926. Vuodesta 1927 hän toimi vapaana taiteilijana. Saikko osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1926, 1928, 1933 ja 1946. Hän maalasi muotokuvia, maisemia ja asetelmia.
Teoksia

Aleksis Kivi -sommitelma, Eteläsuomalainen Osakunta, Helsinki
Inarin saamelaiskirkon alttaritaulu "Jeesus ilmestyy saamelaisille", 1938
Ylämaan kirkon alttaritaulu, 1939
Aunuksen kirkon alttaritaulu, 1941
Orari

Diakoni pukeutuneena kierreorariin ja stikariin
Ipodiakoneita ristisaatossa. Kahdella on punainen orari ja yhdellä keltainen.
Orari (kreik. οράριον, orarion ven. орарь, orari) on ortodoksisen diakonin ja ipodiakonin jumalanpalveluspukuun kuuluva arvon tunnus, pitkä kapea olkanauha, joka on koristeltu seitsemällä ristillä. Diakonilla orari kiinnitetään stikarin vasempaan olkapäähän napilla, ja ekteniaa lausuessaan diakoni kohottaa oikealla kädellään oraria sivulle rukouksen merkkinä. Ipodiakonit pukevat orarin ristinmuotoisesti rinnan yli. Oraria vastaava läntisen kristillisyyden jumalanpalvelusvaate on stoola.
Orari kuvaa kantajalleen diakonin rukouksellista vastuuta ja Pyhän Hengen armoa. Kaikilla pappeuden asteiden tunnuksena on nauha: diakonilla orari, papilla epitrakiili ja piispalla omofori. Papin epitrakiili ja piispan omofori kuvaavat samoja asioita laajennettuna kuin orari diakonille. Orarin (nauhan) kaksi päätä kuvaavat Uutta ja Vanhaa testamenttia.
Kierreorari on arkki- ja ylidiakonin käyttämä pitkä orari. Tavallisesta diakonin orarista kierreorari poikkeaa siinä, että se on leveämpi ja lähes kaksi kertaa pidempi. Nimensä se on saanut siitä, että vasemmalle olkapäälle kiinnitetty orari kiertää oikean kyljen ympäri. Venäläisen tavan mukaan kierreorariin on kirjailtu kolmesti sana Pyhä, useimmiten slaavinkielellä. Joillakin ylidiakoneilla on myös suomenkielisellä kirjailulla varustettuja kierreorareita.
Kierreorarit tehdään yksilöllisinä käsitöinä. Helsingin ortodoksisessa seurakunnassa erittäin huomattava näiden tekijä oli seurakunnan kirkkoleivän paistajana toiminut Valeria Snow.
Kreikassa eroa ei ole, vaan kaikki diakonit käyttävät kierreoraria.
Suomessa noudatetaan käytäntöä, jonka mukaan ansioitunut diakoni voi saada oikeuden käyttää kierreoraria vaikkei olekaan nimitetty ylidiakoniksi.
Aiheesta muualla

Orari / Ortodoksi.net
Wairaun verilöyly

Wairaun verilöyly on  17. kesäkuuta 1843 Uudessa-Seelannissa maorien ja New Zealand Companyn tuomien eurooppalaisten siirtolaisten välillä puhjennut yhteenotto. Siinä kuoli 22 eurooppalaista ja ainakin neljä maoria. Maorit surmasivat 11 eurooppalaista näiden antauduttua. Tapahtumien taustalla oli kiistat maan myynnistä, ja verilöyly oli ensimmäinen merkittävä yhteenotto maorien ja siirtolaisten välillä Waitangin sopimuksen jälkeen. Verilöyly tapahtui Wairaun laaksossa, noin 10 kilometrin päässä nykyisestä Blenheimistä.
Tausta

Wairaun verilöylyyn johtaneiden maakiistojen taustalla oli Ngāti Toan heimojen ja niiden liittolaisten levittäytyminen Uuden-Seelannin Eteläsaarelle. Te Rauparahan johtamat musketeilla aseistautuneet maorit kukistivat ensin Pohjoissaaren Rangitānen, Ngāti Apan ja Muaūpokon maoriheimot. Kapitin saarella 1824 käydyn taistelun jälkeen ngati toat levittäytyivät myös Eteläsaarelle, jolloin he hallitsivat Cookinsalmen molempia puolia.
Kapiti alkoi valloituksen jälkeen kukoistaa maorien ja eurooppalaisten valaanpyytäjien välisenä kauppapaikkana. New Zealand Company saapui alueelle vuonna 1839, ja sen edustaja William Wakefield kertoi ostaneensa kolmessa eri kaupassa Cookinsalmen molemmilta puolilta yhteensä 1,2 miljoonaa hehtaaria maata. Kaupat osoittautuivat myöhemmin kyseenalaisiksi, mutta New Zealand Company perusti silti sinne tammikuussa 1840 Port Nicholsonin siirtokunnan (nykyinen Wellington). Siirtokunnan asukkaat ajautuivat nopeasti ongelmiin, kun tulvat pakottivat siirtolaiset vaihtamaan sataman paikkaa nykyiseen Thorndoniin. Maorit eivät tunnustaneet New Zealand Companyn oikeuksia maahan. Toinen New Zealand Companyn siirtokunnista sijaitsi Cookinsalmen toisella puolella nykyisessä Nelsonissa. New Zealand Companyn mukaan maat oli ostettu vuonna 1839 Ngati Toa -heimolta, jonka oikeuksia maahan paikalliset maorit eivät kuitenkaan hyväksyneet. Asukkaiden kanssa neuvoteltiin kuitenkin erikseen, ja he jopa hyötyivät aluksi siirtokunnasta, jonne he myivät ruokaa.
Nelsonin siirtokunta tarvitsi pian lisää maanviljelykseen soveltuvaa maata, ja New Zealand Company jatkoi 1843 maan kartoittamista. Ngati Toan päällikkö Te Rauparaha vastusti sitä eikä katsonut kartoitettavien alueiden kuuluvan vuonna 1839 tehtyihin kauppoihin. Te Rauparaha meni Nelsoniin neuvottelemaan liittääkseen asian William Spainin maakauppojen tutkintaan. Hän myös määräsi kartoituksen keskeytettäväksi. Maorien vastustuksesta huolimatta William Wakefield ohjeisti kuitenkin veljeään Arthuria jatkamaan kartoitusta.
Yhteenotto

Kartoitusryhmä saapui Wairaun laaksoon huhtikuussa 1843 tavoitteenaan saada maat Britannialle asettamalla maorit tapahtuneen tosiasian eteen. Kesäkuussa maorit häätivät ryhmän ja polttivat sen väliaikaiset asumukset. Te Rauparaha piti tekoa oikeutettuna, koska asumukset oli rakennettu hänen omanaan pitämältä maalta saaduista tarvikkeista. New Zealand Company piti tekoa puolestaan tuhopolttona, ja siirtolaisten mielestä Te Rauparaha tuli panna aisoihin.
Siirtolaiset päättivät pidättää Te Rauparahan ja tämän veljenpojan Te Rangihaean tuhopoltosta. Pidätystä suorittamaan lähti Nelsonin poliisipäällikkö Henry Thompsonin ja Arthur Wakefieldin johtaman noin 50 miehen aseistettu partio. Monet miehistä eivät olleet koskaan käsitelleet aseita, ja aseetkin olivat huonokuntoisia. Joukko saapui 17. kesäkuuta Tuamarinan purolle, jonka toiselle puolelle oli kerääntynyt noin 90 maoria, joukossa myös Te Rauparaha ja Te Rangihaeata.
Thompson yritti saada Te Rauparahan käsirautoihin, mutta Te Rauparaha totesi olevansa omilla maillaan ja sanoi, etteiväthän maoritkaan yrittäneet ottaa siirtolaisten maita. Silloin ilmeisesti joku siirtolaisista laukaisi vahingossa aseensa, jolloin maorien ja siirtolaisten välille syttyi tulitaistelu. Tulitaistelussa sai surmansa 11 siirtolaista ja 4–9 maoria. Yksi kuolleista maoreista oli Te Rangihaeatan vaimo Te Rongo. Noin 30 yhteenotosta selviytynyttä siirtolaista pakeni, mutta 11 heistä antautui maoreille jouduttuaan saarretuiksi. Te Rauparaha oli aluksi valmis säästämään näiden hengen, mutta Te Rangihaeata vaati kostoa kuolleesta vaimostaan. Te Rauparaha myöntyi Te Rangihaeatan tahtoon, ja maorit surmasivat 11 antautunutta siirtolaista, mukaan lukien Arthur Wakefieldin ja Henry Thompsonin. Enimmät heistä surmasi Te Rangihaeata henkilökohtaisesti.
Seuraukset

Tieto Wairaun verilöylystä levisi siirtolaisten keskuuteen, ja antautuneiden miesten surmaamista pidettiin kylmäverisenä murhana. Tapauksen pelättiin johtavan laajaan maorikapinaan. Tapauksesta tuli juuri tehtäväänsä astuneen kuvernööri Robert FitzRoyn ensimmäisiä hoidettavia asioita. Hänen kantansa oli, ettei maoreille tulisi koitua seuraamuksia, koska New Zealand Company oli itse aiheuttanut välikohtauksen toiminnallaan. Lisäksi hän piti maakauppoja laittomina, ja siirtomaahallinto oli samaa mieltä. Näin haluttiin myös estää mahdollinen tuhoisa sota, joka olisi seurannut sotilaallisesta vastauksesta.
FitzRoy kutsuttiin vuonna 1845 takaisin Britanniaan, kun hän oli Wairaun verilöylyn selvittelyn vuoksi joutunut huonoihin väleihin New Zealand Companyn edustajien kanssa. Nelsonin asukkaat osoittivat mieltään FitzRoytä vastaan polttamalla samana vuonna häntä esittävän nuken. Tapauksen hoito ei estänyt uusia yhteenottoja siirtolaisten ja maorien välillä samalla alueella vielä 1846 ja 1847. Vuonna 1869 Tuamarinan hautausmaalle pystytettiin surmattujen siirtolaisten muistomerkki.
Te Rauparaha piirroksessa 1840-luvulta.
Tapahtumapaikkaa Tuamarinan purolla.
Kuvernööri Robert FitzRoy.
Venetsian elokuvajuhlat

| Venetsian elokuvajuhlat |
| --- | --- |
 Venetsian leijona, Venetsian elokuvajuhlien symboli.
Tyyppi:  elokuvajuhla
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  Venetsia, Italia
Ensimmäisen kerran:  1932
Järjestäjä:  Venetsian biennaali
Kotisivut
Venetsian elokuvajuhlat (ital. Mostra Internazionale d’Arte Cinematografica) on maailman vanhin kansainvälinen elokuvajuhla. Se järjestetään vuosittain elokuun lopussa tai syyskuun alussa Lidon saarella Venetsiassa, Italiassa. Se on osa Venetsian biennaalia (ital. La Biennale di Venezia), joka on suuri joka toinen vuosi järjestettävä nykytaiteen näyttely ja juhla. Juhlan loi Giuseppe Volpi vuonna 1932, ja sen pääpalkinto on Kultainen leijona.
Historia

Venetsian elokuvajuhlat saivat alkunsa vuonna 1932, jolloin Venetsian biennaaleissa alettiin esittää elokuvia. Vaikka alkuperäisen tapahtuman ideoivat yksityiset matkailunjärjestäjät, fasistihallinto tuki sitä Istituto del Cinema Educatoren kautta. Fasistit näkivät elokuvatapahtuman mahdollisuutena esitellä hallinnon moderniutta ja avoimuutta myös ulkomaalaisille vaikutteille.
Elokuvajuhlat osoittautuivat niin suosituiksi, että jo vuonna 1935 ne muutettiin jokavuotisiksi. Alkuaikoina tapahtuma oli yllättävän avoin, ja siellä esitettiin muun muassa monia Hollywood-tuotantoja, kuten Rouben Mamoulianin Tri Jekyll & Mr. Hyde ja Elämän uhkapeli, ja jopa monia fasismiaatteen vastaisia elokuvia, kuten René Clairin Meidän vapaus ja Jean Renoirin pasifistinen Suuri illuusio. Fasistit tiukensivat hiljalleen otettaan myös elokuvajuhlista, ja Etiopian valtauksen ja sen aiheuttamien kansainvälisten pakotteiden jälkeen tapahtumaa pienennettiin käsittämään enää eurooppalaista elokuvaa. Tapahtumassa esitettiin ja palkittiin vain akselivaltojen aatteille myönteisiä elokuvia.
Toisen maailmansodan takia juhlia ei järjestetty vuosina 1943–1945. Tapahtumaa jatkettiin jälleen 1946, jolloin parhaan elokuvan palkinto meni Renoirin Etelän miehelle. Kultaisesta leijonasta tuli tapahtuman pääpalkinto vuonna 1949, jolloin tapahtumaa laajennettiin myös käsittämään lastenelokuvia, lyhytelokuvia ja dokumentteja.
Elokuvajuhlien muoto muuttui vuonna 1968, jolloin poliittisen tilanteen takia juhlissa ei jaettu reiluun vuosikymmeneen palkintoja. Elokuvajuhlat järjestettiin kuitenkin normaalisti, ja palkinnotkin palasivat ohjelmistoon vuonna 1980. Ainoat 1970-luvulla jaetut tunnustukset menivät John Fordille ja Charles Chaplinille, jotka saivat elämäntyöpalkinnot.
Tapahtumat

Venetsian elokuvajuhlilla on kaksi kilpasarjaa. Pääkilpasarjassa, jonka pääpalkinto on Kultainen leijona, on maksimissaan 20 elokuvaa, joiden ensi-ilta on Venetsian elokuvajuhlilla. Orizzonti-sarjassa on myös maksimissaan 20 elokuvaa. Sarja keskittyy erityisesti esikoiselokuviin, nuoriin vielä tuntemattomiin kykyihin ja independent-elokuviin. Kilpasarjojen lisäksi elokuvajuhlien aikana esitetään myös kilpailun ulkopuolisia nykyelokuvia ja restauroituja klassikkoja.
Elokuvajuhlien aikana järjestetään myös Venetsian elokuvamarkkinat, joissa tapaavat elokuvien tuottajat, ostajat ja levittäjät. Sitä kautta voidaan myydä ja ostaa elokuvia, jotka eivät kuulu viralliseen ohjelmistoon. Lisäksi samaan aikaan pidetään itsenäisinä tapahtumina Settimana Internazionale della Critica -sarja (”kansainvälisten kriitikkojen viikko”), jossa on maksimissaan kahdeksan Italian elokuvakriitikkojen liiton valitsemaa elokuvaa, ja Giornate degli Autori (”tekijöiden päivät”), joka tunnetaan myös nimellä Venice Days, jossa on maksimissaan 12 Kansallisen elokuvantekijöiden liiton ja 100 Autori -järjestön valitsemaa elokuvaa. Giornate degli Autori nostaa esille uusia mielenkiintoisia kykyjä.