stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punainen julistus
Suurlakon taustaa

Venäjän tsaarinvaltaa ja viranomaisia vastaan suunnattu vuoden 1905 suurlakko julistettiin alkaneeksi Helsingissä 30. lokakuuta. Tampereesta muodostui kuitenkin nopeasti sen aatteellinen keskuspaikka, jossa punaisen julistuksen lisäksi sai alkunsa myös sosialidemokraattisen työväenliikkeen ja perustuslaillisen porvariston lyhytaikaiseksi jäänyt yhteinen lakkorintama. Tamperelaisten aktiivisuuden mahdollisti, ettei kaupungissa ollut venäläistä sotaväkeä, jonka läsnäolo rajoitti toimintaa Helsingissä.
Tampereen kauppatorilla (nyk. Keskustori) järjestettiin koko suurlakkoviikon ajan suuria kansalaiskokouksia, joissa oli enimmillään kymmeniä tuhansia osallistujia. Kaupungissa valtaa pitänyt suurlakkokomitea esitti kokouksissa vaatimuksia ja ponsia, joista järjestetyihin äänestyksiin kaikilla paikalle saapuneilla oli mahdollisuus osallistua.
Sisältö

Punaisen julistuksen keskeinen sisältö oli vaatimus vanhasuomalaisen senaatin erosta ja perustuslakia säätävän kansalliskokouksen koollekutsuminen yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuen. Lisäksi julistuksessa vaadittiin valtiollisia uudistuksia, jotka sisälsivät kaikille kansalaisille kuuluvan kokoontumis-, yhdistys- ja sananvapauden, sekä sensuurin lakkauttamista. Tekstistä oli jätetty pois vaatimus yksikamarijärjestelmästä, jotta myös perustuslailliset saatiin hyväksymään julistus. Myöskään uskonnonvapautta ei kirjattu julistukseen, koska kirkkokin oli mukana suurlakossa.
Yrjö Mäkelinin kirjoittaman radikaalin ja ilmaisuiltaan jopa röyhkeän tekstin taustalla oli usko Venäjällä tapahtuvasta nopeasta tsaarinvallan romahtamaisesta. Sen perusteella esitettiin vallankumouksellinen ajatus kansalliskokouksesta sekä suunnitelma väliaikaisen hallituksen asettamisesta, jotka molemmat sivuttivat entisen hallitsijan täysin. Sosialistisen työväenliikkeen näkökulmasta ajatus väliaikaisesta hallituksesta oli ainutlaatuinen, koska Mäkelinin ehdotuksessa siihen osallistuisivat sosialidemokraattien lisäksi myös porvarilliset puolueet. Julistuksen laadintaan osallistuneista erityisesti Eetu Salin oli yhteistoimintaa vastaan, mutta ainutkertaisen tilaisuuden johdosta hyväksyi kuitenkin ajatuksen.
Punaisen julistuksen vaiheet > Julistus esitellään Tampereella

Punainen julistus annettiin Tampereen raatihuoneen parvekkeelta 1. marraskuuta 1905 kello 10 aamupäivällä alkaneessa kansalaiskokouksessa, jossa arvioitiin olevan paikalla jopa 40 000 osallistujaa. Edellisenä yönä valmistuneen tekstin oli pääosin kirjoittanut tuolloin Kansan Lehden päätoimittajana työskennellyt Yrjö Mäkelin. Sen laatimiseen osallistuivat kuitenkin myös muut Tampereen suurlakkokomitean valiokunnan jäsenet, joihin kuuluivat Kansan Lehden taloudenhoitaja Vihtori Kosonen, konttoristi Siiri Lemberg, kaupanhoitaja Heikki Lindroos sekä porilainen suutari Eetu Salin.
Julistus levitettiin kansalaisille punaiselle paperille painettuna, josta se myös sai myöhemmin tunnetun nimensä. Nimeen ei siis liittynyt mitään vasemmistolaista symboliikkaa, vaikka sen taustalla olivatkin sosialidemokraatit. Punaisen julistuksen ovat allekirjoittaneet viisi suurlakkokomitean valiokunnan jäsentä sekä komitean puheenjohtaja A. A. Lagerström ja sihteeri Yrjö Sirola. Lisäksi lehtiseen on painettu Kössi Lindströmin sekä kuudentoista suurlakkokomitean jäsenen nimet. Kansalaiskokouksen hyväksyttyä julistuksen, päättyi Keskustorilla järjestetty tilaisuus hurraa-huutoihin ja soittokunnan esittämään Marseljeesiin. Tämän jälkeen riehaantunut väkijoukko alkoi töhrimään maalilla venäjänkielisiä katukylttejä ja virastojen nimiä sekä repimään alas muita keisarinvallan tunnuksia.
Julistuksen hyväksyivät myöhemmin iltapäivällä myös Tampereen perustuslailliset. Osa heistä esitti eriävän mielipiteensä, koska vaatimukset senaatin erosta ja säätyvaltiopäivien syrjäyttämistä merkitsivät käytännössä vallankumousta. Myöntyväisyyspolitiikkaa harjoittaneet vanhasuomalaiset puolestaan totesivat punaisen julistuksen jopa rikolliseksi ja laativat vastineeksi oman ohjelmansa. Sosialidemokraatit katsoivat kuitenkin esitetyt vaatimukset niin merkittäväksi, että punainen julistus päätettiin saattaa koko maan tietoisuuteen. Niinpä julistusta lähdettiin kuljettamaan Porista saapuneella lakkojunalla kohti Helsinkiä. Matkalle lähtivät Yrjö Mäkelin, Kössi Lindström, Vihtori Kosonen, Eetu Salin ja A. F. Fihlman.
Punaisen julistuksen vaiheet > Vastaanotto Helsingissä ja marraskuun manifesti

Kun punainen julistus esiteltiin Helsingissä, se ei saanut lainkaan yhtä varauksetonta vastaanottoa kuin Tampereella. Ajatus väliaikaisen hallituksen asettamisesta ja tsaarin syrjäyttämisestä tuntui pääkaupunkiin sijoitettujen venäläisten sotilaiden keskellä epärealistiselta ja uhkarohkealta. Perustuslailliset eivät myöskään kannattaneet siihen sisältynyttä vaatimusta kansalliskokouksen koollekutsumisesta, joten he suhtautuivat viileästi koko julistukseen. Perustuslailliset olivatkin lähettäneet omat edustajansa Pietariin neuvottelemaan keisarin kanssa tilanteen ratkaisusta.
Lopulta työväenliikkeen johto vei julistuksen 3. marraskuuta Rautatientorilla kokoontuneen kansalaiskokouksen päätettäväksi, joka hyväksyi sen innostuneesti. Seuraavana päivänä järjestetyssä kokouksessa asetettiin väliaikainen hallitus, joka koostui kahdestakymmenestäneljästä jäsenestä. Se ei kuitenkaan kokoontunut kertaakaan, sillä samaan aikaan keisari Nikolai II oli vahvistanut Pietarissa niin sanotun marraskuun manifestin, jossa valtiopäivät kutsuttiin kokoon säätämään kansanedustuslaitoksen uudistuksesta ja kansalaisvapauksista.
Marraskuun manifestin oli laatinut perustuslaillisten Leo Mechelin. Se oli porvarillisten puolueiden käymien neuvottelujen tulos, joissa työväenliike sivuutettiin kokonaan. Manifesti olikin heille suuri pettymys, kun suurlakon aikana asetetuista tavoitteista jouduttiin luopumaan. Se vähensi myös työväenliikkeen vaikutusmahdollisuuksia tulevan äänioikeusuudistuksen sisältöön, koska asian valmistelu annettiin senaatille ja säätyvaltiopäiville. Manifesti hylkäsi myös punaisessa julistuksessa esitetyn vaatimuksen väliaikaisesta hallituksesta ja johti lopulta sosialidemokraattien ja perustuslaillisten välirikkoon. Tapahtumilla oli vaikutuksensa myös työväenliikkeen sisällä, kun Yrjö Mäkelinin edustama yhteistyölinja jäi tappiolle ja luokkataisteluoppia korostanut jyrkkä siipi vahvistui marraskuun lopulla järjestetyssä SDP:n ylimääräisessä puoluekokouksessa.
Punaisen julistuksen vaiheet > Kulttuurivaikuttajien kannanotto

Yksitoista suomalaista kulttuurielämän vaikuttajaa, jotka yhtä lukuun ottamatta olivat kuvataiteilijoita, ottivat marraskuun toisen päivän illalle päivätyssä vetoomuksessaan kantaa punaisen julistuksen hyväksymisen puolesta. Hufvudstadsbladetissa suurlakon jälkeen 8. marraskuuta julkaistussa kirjeessä he ehdottivat kaikkien puolueiden yhdistyvän julistuksen taakse, jotta kansakunnan yhtenäisyyttä uhanneesta tilanteesta olisi selvitty. Taiteilijoiden vetoomuksen olivat allekirjoittaneet Werner von Hausen, Eric Ehrström, Akseli Gallen-Kallela, Hugo Simberg, Robert Stigell, Bruno Aspelin, Felix Nylund, Wilho Sjöström, Magnus Enckell, Robert Kajanus ja Alpo Sailo. He eivät välttämättä kannattaneet punaisen julistuksen kaikkia vaatimuksia, mutta kehottivat liittymään siihen ”paremman ratkaisun puutteessa”.
Muistaminen

Tampereen raatihuoneen seinään kiinnitettiin vuonna 1955 kuvanveistäjä Sisko Petäjän suunnittelema graniittinen punaisen julistuksen muistolaatta. Vuonna 1985, jolloin suurlakosta tuli kuluneeksi 80 vuotta, järjestettiin keskustorilla tilaisuus, jossa taiteilijaprofessori Veikko Sinisalo luki julistuksen raatihuoneen parvekkelta. Julistuksen muistojuhlia on viimeksi pidetty vuosina 2005 ja 2015. Kansanedustaja Jukka Gustafsson teki satavuotisjuhlan johdosta Tampereen kaupunginvaltuustolle aloitteen jonkin Keskustorin osan nimeämisestä Punaisen julistuksen aukioksi, mutta ehdotusta ei toteutettu.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Punainen julistus on Wikiaineistossa
Punaisen julistuksen allekirjoittanut Tampereen suurlakkokomitean valiokunta: Siiri Louhi (vas.), Heikki Lindroos, Yrjö Mäkelin, Vihtori Kosonen ja Eetu Salin.
Taktisuus

Taktisuus on polymeerin ominaisuus, joka määrittyy polymeerin stereoisomeerien jakauman perusteella. Polymeerit voidaan jakaa isotaktisiin, syndiotaktisiin ja ataktisiin polymeereihin.
Lajittelu

Isotaktisen polymeerin toistuvilla osilla on sama konfiguraatio.
Syndiotaktisen polymeerin konfiguraatio on peräkkäisillä osilla vastakkainen.
Ataktisen polymeerin osien konfiguraatio on satunnainen.
Vaikutukset muotoon

Taktisuudella voi olla hyvin suuri merkitys polymeerin muotoon. Esimerkiksi isotaktinen polypropyleeni on kiteinen, kun taas ataktinen polypropyleeni on amorfinen eikä jaa samoja teollisuudessa tarvittavia mekaanisia muovien muovaamiseen vaadittuja ominaisuuksia kuin isotaktinen muotonsa.
isotaktinen polymeeri
syndiotaktinen polymeeri
ataktinen polymeeri
Takaisin helvetistä

| Takaisin helvetistä> Jacknife |
| --- | --- |

Ohjaaja:  David Hugh Jones
Käsikirjoittaja:  Stephen Metcalfe
Tuottaja:  Carol Baum Robert Schaffel
Säveltäjä:  Bruce Broughton
Kuvaaja:  Brian West
Leikkaaja:  John Bloom
Pääosat:  Robert De Niro
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Kings Road Entertainment
Levittäjä:  Cineplex Odeon Films Netflix
Ensi-ilta:  10. maaliskuuta 1989
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  2 049 769 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Takaisin helvetistä (Jacknife) on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva. Elokuvan on ohjannut David Jones ja käsikirjoittanut Stephen Metcalfe oman näytelmänsä Strange Snow pohjalta. Elokuvan pääosissa nähdään Robert De Niro, Ed Harris ja Kathy Baker.
Juoni

Alkoholisoituneen Vietnamveteraani Daven (Ed Harris) ja hänestä huolehtivan sisaren Marthan (Kathy Baker) elämään ilmestyy Daven vanha Vietnam-sotakaveri Megs (De Niro), joka ei ole päässyt eroon sotamuistoistaan. Megsin ja Marthan välille syttyy suhde samalla kun veteraanit käyvät läpi yhteistä traumaansa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert De Niro  | … |  Megs, Joseph Megessey   |
|  Ed Harris  | … |  Dave   |
|  Kathy Baker  | … |  Martha   |
|  Sloane Shelton  | … |  Shirley   |
|  Ivar Brogger  | … |  varikon mekaanikko   |
|  Michael Arkin  | … |  lähettäjä   |
|  Tom Isbell  | … |  Bobby 'Red Sox' Buckman   |
|  Kirk Taylor  | … |  helikopteriampuja   |
|  Jordan Lund  | … |  Tiny   |
|  Tom Rack  | … |  William Green   |
|  Charles S. Dutton  | … |  Jake   |
|  Bruce Ramsay  | … |  opiskelija   |
|  Jessalyn Gilsig  | … |  opiskelijan tyttöystävä   |
|  George Gerdes  | … |  Tony   |
|  Josh Pais  | … |  Rick   |
Vastaanotto

Ed Harris oli Golden Globe -ehdokkaana sivuosastaan.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antaa elokuvan suomenkieliselle VHS-versiolle neljä tähteä viidestä ja kuvaa sitä hallituksi pienimuotoiseksi draamaksi, jonka pääosakolmikko tekee häikäisevää työtä.
Suomessa elokuvaa ei nähty teatterilevityksessä, mutta sen on esittänyt MTV3 vuosina 1997 ja 2000. Se on myös julkaistu suomeksi sekä VHS-kasetilla että DVD:nä.
Taloudellinen tehokkuus

Jeremy Bentham. Teos Henry William Pickersgill, yksityiskohta.
Taloudellinen tehokkuus eli taloudellisuus merkitsee, että tavoite pyritään saavuttamaan mahdollisimman pienin uhrauksin (panoksin). Koko kansantalouden tehokkuus merkitsee käytössä olevien niukkojen tuotantoresurssien hyödyntämistä mahdollisimman suuren tuotannon aikaansaamiseksi mahdollisimman vähin uhrauksin. Tällöin ei tuhlata resursseja. Tehokkuus jakautuu eri muotoihin, kuten Pareto-tehokkuus, Kaldor–Hicks-tehokkuus, X-tehokkuus ja allokointitehokkuus. Taloustieteessä käytetään usein rahassa mitattavia tehokkuuden käsitteitä, vaikka rahalla ei voikaan mitata kaikkia preferenssejä. Raha kuitenkin kuuluu taloustieteen piiriin ja on helpompi empiirisesti havaita kuin preferenssit. Henkilöiden välinen hyötyjen vertailu on monien taloustieteilijöiden mukaan epätieteellistä.
Utilitarismi on etiikka, jossa esitetään eettinen kriteeri eli hyvinvoinnin maksimointi, joka muistuttaa taloustieteellistä tehokkuutta . Jeremy Benthamin mukaan utilitarismi oli tieteellinen . Teleologinen etiikka on sukua taloudellisen tehokkuuden vaatimukselle ja sen yhtenä muotona on utilitarismi.
Takaa-ajo Vaccaresiin

| Takaa-ajo Vaccaresiin> Caravan to Vaccares |
| --- | --- |
 elokuvajuliste
Ohjaaja:  Geoffrey Reeve
Käsikirjoittaja:  Paul Wheeler
Perustuu:  Alistair MacLeanin romaaniin
Tuottaja:  John McNab George Davis
Säveltäjä:  Stanley Myers
Kuvaaja:  Fred Tammes
Leikkaaja:  Robert Morgan
Erikoistehosteet:  Joe Fitt Malcolm King
Pääosat:  David Birney Charlotte Rampling Michael Lonsdale
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Iso-Britannia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Crowndale Geoff Reeve Productions Ltd.
Ensi-ilta:  6. syyskuuta 1974 (Suomi)
Kesto:  98 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Takaa-ajo Vaccaresiin (Caravan to Vaccares) on vuonna 1974 ensi-iltansa saanut englantilais-ranskalainen elokuva. Se perustuu Alistair MacLeanin samannimiseen romaaniin (suom. WSOY 1970).
Elokuvan on ohjannut Geoffrey Reeve ja pääosissa ovat David Birney, Charlotte Rampling ja Michael Lonsdale.
Juoni

Amerikkalainen Neil Bowman on matkalla halki Ranskan ja tapaa englantilaisen valokuvaajan Lilan. Ranskalainen maanomistaja Duc de Croyter palkkaa heidät saattamaan erään unkarilaisen tiedemiehen New Yorkiin, mutta joutuvat taistelemaan miehen sieppausta yrittävien kanssa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  David Birney  | … |  Bowman   |
|  Charlotte Rampling  | … |  Lila   |
|  Michael Lonsdale  | … |  Duc de Croyter   |
|  Marcel Bozzuffi  | … |  Czerda   |
|  Michael Bryant  | … |  Zuger   |
|  Serge Marquand  | … |  Ferenc   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Punasusi

| Punasusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Koirat Canis
Laji::  Susi rufus
Alalaji::  rufus
Kolmiosainen nimi
 Canis rufus  Audubon & Bachman, 1851 
Synonyymit
 Canis lupus rufus 
 Punasuden levinneisyyskartta.
Katso myös
   Punasusi Wikispeciesissä   Punasusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punasusi (Canis rufus) on Yhdysvaltain itäosissa elävä äärimmäisen uhanalainen koiraeläin. Se eli aikaisemmin laajalti Pohjois-Amerikan itäosissa, mutta metsästys ja elinalueen supistuminen ovat saattaneet sen sukupuuton partaalle. 1980-luvulla punasusi hävisi jo kertaalleen luonnosta.
Luokittelu

Punasutta on perinteisesti pidetty itsenäisenä lajina Canis rufus, jolla on kolme alalajia: C. rufus rufus, C. r. floridanus ja C. r. gregoryi. Punasuden ja suden eli harmaasuden (Canis lupus) keskinäinen luokittelu on kuitenkin ollut ongelmallista. On esimerkiksi esitetty teoria, että punasusi olisi oikeastaan vain suden ja kojootin risteytymisen tuloksena syntynyt hybridi. Monet tutkijat ovat siksi luopuneet punasuden lajistatuksesta, ja he pitävät punasutta ja sen alalajeja vain suden alalajeina.
Koko ja ulkonäkö

Punasuden turkki on nimensä mukaisesti punertava. Sitä ei kuitenkaan sen perusteella voi erottaa kojootista tai sudesta, koska myös niiden turkki on usein punertavaa. Joskus punasusien turkki on jopa harmahtavan musta, toisin kuin kojootilla. Raajat ovat pidemmät ja hontelommat, korvat suuremmat ja peitinkarvat lyhyempiä kuin sudella. Fossiilien perustella otaksutaan kojootin ja punasuden kehittyneen samasta kantamuodosta, vaikka toisaalta on myös arveltu että punasusi olisi vain suden ja kojootin risteytymä. Kooltaan punasusi on kojootin ja suden väliltä. Ruumis on 135–165 cm pitkä ja painoa on 16–41 kg, uros on naarasta kookkaampi.
Levinneisyys

Punasuden alkuperäinen levinneisyys ulottui pohjoisessa Pennsylvaniaan, etelässä Floridaan ja lännessä Texasiin. Nykyään punasusia elää Yhdysvalloissa Etelä-Carolinassa, Floridassa ja Mississippissä. Nämä populaatiot perustuvat yksilöihin, joita on palautettu luontoon vankeudesta.
Elintavat

Punasudet elävät metsissä ja soilla. Ne liikkuvat pääasiassa öisin. Päivällä punasusi makaa maahan kaivamassaan onkalossa. Kesällä se liikkuu laiskasti, mutta aktivoituu syksyllä. Punasusien ääntely muistuttaa kojootin ulvontaa ja päättyy kojootille tyypilliseen korkeaan ulinaan. Punasudet elävät alfa-parin johtamassa laumassa, joka on samantapainen kuin kojooteilla ja susilla. Reviiriä puolustetaan muilta laumoilta. Elinalueen koko on noin 40–80 km².
Punasusi saalistaa jäniksiä, kaniineja, jyrsijöitä, peuroja ja majavia, joskus myös kaloja ja rapuja. Punasusinaaras synnyttää keväällä 2–7 pentua 8–9 viikon kantoajan jälkeen. Kaikki perheenjäsenet auttavat pentujen hoidossa. Punasuden elinikä on enintään 13 vuotta.
Uhat

Punasusi on uhanalainen, ja se on kärsinyt sekä metsästyksestä että elinalueiden tuhoutumisesta. Pahin uhka on risteytyminen kojootin kanssa. Punasusi hävisi luonnosta 1980-luvulla. Yksi sen kolmesta alalajista, C. l. floridanus, kuoli kokonaan sukupuuttoon. Punasusi kuitenkin säilyi vankeudessa elävien yksilöiden turvin. Risteytyminen kojootin kanssa aiheutui kojoottien leviämisestä ja punasusien määrän romahtamisesta niin pieneksi, että lisääntymiskumppaniksi kelpasi kojootti. Tämä aiheutti viimeisten puhtaiden yksilöiden häviämisen luonnosta. Punasusia on palautettu luontoon vuodesta 1987 lähtien ja vuonna 2003 luonnossa arvioitiin elävän noin 100 punasutta, kaikki C. l. gregoryi -alalajia. Toinen alalaji elää vankeudessa Etelä-Carolinassa. Punasuden ja kojootin yhteisiä pentueita on steriloitu, jotta ne eivät enää lisääntyisi.
Punasusien määrä alkoi uudelleen vähentyä 2010-luvulla. Vuonna 2018 luonnossa eli 40 punasutta. Vuonna 2019 määrä oli laskenut 19:ään ja lokakuussa 2021 kahdeksaan. Helmikuussa 2023 luonnossa eli 14 punasutta. Vuosina 2019 ja 2021 ei syntynyt yhtään pentueita.
Casimir Pulaski

| Casimir Pulaski |
| --- | --- |
 Casimir Pulaski. Jan Stykan (1858–1925) maalaama muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. maaliskuuta 1745 Varsova, Puola-Liettua
Kuollut: 11. lokakuuta 1779 (34 vuotta) Savannah, Georgia, Yhdysvallat
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1762–1779
Taistelut ja sodat:  Barin konferaation sota, Yhdysvaltain vapaussota
Sotilasarvo:  prikaatinkenraali
 Nimikirjoitus
Casimir Pulaski, puol. Kazimierz Michał Władysław Wiktor Pułaski (6. maaliskuuta 1745 – 11. lokakuuta 1779) oli yhdistyneen Puolan kuningaskunnan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan aatelistoon kuulunut kreivi ja maineikas sotapäällikkö. Hän saavutti menestystä taisteluissa kotimaassaan ja tuli myöhemmin tunnetuksi myös Pohjois-Amerikassa, kun hän osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan. Pulaski kuoli vuonna 1779 nykyisen Georgian osavaltion alueella käydyssä taistelussa saamiinsa vammoihin 34-vuotiaana. Hänet tunnetaan ”Amerikan ratsuväen isänä”.
Lapsuus ja nuoruus

Casimir Pulaski syntyi maaliskuussa 1745 Pulaskin perheen kartanossa Varsovassa. Hän oli Marianna Zielinskan ja Józef Pulaskin vanhin poika. Casimirilla oli kaksi nuorempaa veljeä ja seitsemän siskoa. Perheen isä Józef, joka toimi lakimiehenä Varsovan kruunun tuomioistuimessa, oli ollut nuorena merkittävä patriootti taisteluissa Venäjän keisarikuntaa, Preussin kuningaskuntaa ja Itävaltaa vastaan. Niin Casimir kuin hänen veljensäkin seurasivat isää sotilaina.
Sotilasura > Euroopan sotakentillä

Pulaski oli vuonna 1767 torjumassa isänsä tavoin Venäjän keisarikunnan sotajoukkojen tunkeutumista Puolan maaperälle. Vuotta myöhemmin solmittiin Puolan ja Venäjän välinen sopimus, jolla taattiin Puolan koskemattomuus, uskonnonvapaus, vaalikuninkuus ja valtiopäiväjärjestys. Podolian ja Volynian aatelisto vastusti sopimusta ja nousi kapinaan Venäjää vastaan. Kapinalliset perustivat Barin konfederaation, johon myös nuori Pulaski kuului. Ranska tuki kapinallisia, ja kun Venäjä kävi sotaa Osmanien valtakuntaa vastaan, Barin konfederaatio valtasi itselleen laajoja alueita.
Vuosina 1770–1771 käydyn Częstochowan puolustustaistelun jälkeen Pulaskin maine levisi ympäri Eurooppaa. Kun Preussi ja Itävalta liittoutuivat Venäjän kanssa Puolaa vastaan, Pulaski pakeni Puolasta. Hän oleskeli jonkin aikaa Turkissa ja matkusti sitten Pariisiin, missä tapasi Benjamin Franklinin syksyllä 1775. Franklin tunsi Pulaskin maineen ja suostutteli hänet liittymään Yhdysvaltain vapaussotaan Britanniaa vastaan.
Sotilasura > Saapuminen Amerikkaan

Pulaski lähti laivamatkalle Nantesista Ranskasta kesäkuussa 1777 ja saapui Massachusettsin Marbleheadiin heinäkuun lopulla. Pulaski ei osannut englantia ja joutui turvautumaan murteelliseen ranskaansa, jonka oli oppinut nuorena ranskalaisilta aatelismiehiltä. Bostonissa Pulaski tutki lähemmin kasarmeja ja sotaväkeä. Hän oli tyytyväinen tykistön moitteettomaan järjestykseen, mutta ihmetteli sotilaitten harjoittelemattomuutta ja upseerien kokemattomuutta. Hän oli huolissaan erityisesti amerikkalaisten kehittymättömästä sotataktiikasta, joka tuli esille kenraali Arthur St. Clairin jättäessä Ticonderogan linnoituksen tykkeineen brittisotilaille ilman vähäisintäkään vastarintaa.
Elokuussa 1777 Pulaski lähetti siirtokuntien armeijan ylikomentajalle George Washingtonille suosituskirjeen, jonka Benjamin Franklin oli kirjoittanut toukokuussa. Kirjeessä kerrottiin Pulaskin maineesta ja hänen taisteluistaan Puolassa. Washington vakuuttui Pulaskin kyvyistä ja kiinnostui hänen esittämästään ideasta käyttää taisteluissa ratsuväkeä.
Sotilasura > Taistelu Brandywinessä

Pulaskin ensimmäinen sotilaallinen näyttö Yhdysvaltain vapaussodassa tapahtui syksyllä 1777 Brandywinen taistelussa, jossa brittiläisen kenraali William Howen joukot hyökkäsivät Washingtonin johtaman armeijan kimppuun Baltimoren ja Philadelphian välillä. Kun siirtokuntien armeija aloitti perääntymisen, Pulaski pyysi Washingtonilta luvan käydä vastahyökkäykseen 30 ratsumiehen henkivartijakaartin kanssa. Vastahyökkäyksessä Pulaskin rohkeus ja tarkka arviointikyky pääsivät esille. Hän esti brittejä sulkemasta pakoreittiä, pidätteli vihollisen etenemistä ja helpotti näin ratkaisevasti Washingtonin joukkojen vetäytymistä. Taistelun jälkeen Washington ylisti Pulaskin tietämystä ja taitoa ratsain tapahtuvassa sodankäynnissä.
Neljä päivää taistelun jälkeen toinen mannermaakongressi ylensi Pulaskin prikaatinkenraaliksi, ja hänestä tehtiin ensimmäinen ”hevoskomentaja”. Kongressi ja siirtokuntien armeija totesivat ratsuväen tarpeelliseksi ja perustivat neljä ratsuväkirykmenttiä. Pulaski opetti, miten aseistetut ratsumiehet olivat sodankäynnin kannalta paljon tehokkaampia kuin jalkaisin liikkuvat sotilaat. Brandywinen taistelu toi hänelle runsaasti mainetta.
Sotilasura > Pulaskin legioona

Keväällä 1778 Pulaski sai kongressilta luvan oman itsenäisen ratsuväen kokoamiseen. Joukko tunnettiin Pulaskin legioonana, joka muodostui pääasiassa brittien joukoista loikanneista saksalaisista. Legioonaan kuului alun perin 266 miestä. Pulaski ei onnistunut nostamaan legioonaansa armeijan eliittijoukoksi, vaikka teki sen eteen paljon töitä. Lokakuussa 1778 brittien joukot iskivät Pulaskin legioonan kimppuun New Jerseyn rannikolla ja surmasivat 50 sotilasta Little Egg Harborin verilöylyssä.
Epäonnistuneen taistelun jälkeen legioona sijoitettiin rauhalliselle sotavyöhykkeelle Delawarejoen yläjuoksulle. Varuskuntapalvelu romahdutti Pulaskin haaveet kunniakkaista sotavoitoista. Hän kinasteli jatkuvasti tilanteestaan esimiestensä kanssa ja oli valmis palaamaan kotimaahansa, kun hänelle ei annettu mahdollisuutta taistella. Sodan painopisteen siirtyessä kohti etelää Pulaski sai kuitenkin tilaisuuden osoittaa legioonansa kyvyt. Hänet määrättiin matkustamaan Etelä-Carolinaan helmikuussa 1779.