Ar-Men
Majakan rakentaminen: jättiläismäinen urakka > Mahdoton projekti

Majakan tarinan voi sanoa alkaneen yöllä 23.–24. syyskuuta 1859, kun keisarillisen laivaston sota-alus Sané haaksirikkoutui Chaussée de Sein -karikkoon. Tämä merimiesten hyvin tuntema karikko, joka ulottuu Île de Seinin saarelta 13 merimailia (24 km) länteen, on erittäin vaarallinen. Haaksirikon aikaan merialueella ei ollut minkäänlaista viitoitusjärjestelmää lukuun ottamatta Pointe du Razin ja Seinin majakoita. Nämä maamerkit näyttivät kuitenkin vain Chaussée de Seinin suunnan, ja huonolla säällä valot eivät kantaneet tarpeeksi pitkälle riittävän turvallisuuden takaamiseksi.
Amiraalien vihaiset mielenilmaukset Sanén uppoamisen jälkeen vakuuttivat viimein yleisten töiden ministeriön alaisuudessa toimineen majakkakomitean siitä, että Chausséen länsipuolelle olisi pikimmiten saatava merkkivalo. Majakkalaivan sijoittaminen alueelle oli mahdotonta ankaran merenkäynnin ja yli 70 metrin syvyyden vuoksi, joten paikalle päätettiin rakentaa majakka. Majakkakomitean insinöörit alkoivat työskennellä majakan rakennusprojektin parissa.
Suotuisan rakennuspaikan etsiminen alkoi vuonna 1860. Chaussée de Seinin kolme äärimmäisenä lännessä sijaitsevaa karia valittiin mahdollisiksi rakennuspaikoiksi. Yksikään kareista ei noussut tarpeeksi aallokon yläpuolelle, jotta niille olisi voinut sellaisenaan rakentaa. Näytti kuitenkin siltä, että Ar-Men-niminen kari saattaisi ehkä olla riittävän suuri rakennuksen pohjaksi. Sen pinta-ala oli 105 neliömetriä ja se oli 4,2 metriä merenpinnan yläpuolella matalimman veden aikaan, mutta sille rantautuminen vaikutti mahdottomalta.
Seuraavana vuonna kevätpäiväntasauksen vuorovesien aikaan joukko insinöörejä lähti uudestaan tutkimaan Chausséeta. He lähtivät avomerelle kolme kertaa Île de Seinin saarelta, mutta palasivat kuitenkin joka kerta tyhjin käsin. He olivat vakuuttuneita siitä, että keinotekoisen perustuksen rakentaminen Chaussée de Seinille olisi valtava hanke, jonka toteuttaminen olisi äärimmäisen hankalaa ja se vaatisi miljoonien sijoituksen, jollaiseen ei ollut varaa.
Insinöörien selonteosta huolimatta majakkakomitean johto ei halunnut luopua projektista. Uusia tutkimusretkiä tehtiin, ja viimein insinöörit päätyivät tutkimustensa kautta siihen tulokseen, että Ar-Men olisi huonoista vaihtoehdoista paras. Vuonna 1865 insinööri Paul Joly lähti paikan päälle aloittaakseen valmistelutyöt, mutta kun hän huomasi, kuinka aallot löivät jatkuvasti karille peittäen sen alleen, hän päätti tutkimusretken raporttinsa seuraavasti: ”Ei voida kuvitellakaan, että karilla voitaisiin tehdä muuraustöitä. Olosuhteet ovat liian huonot.”
Ranskan merivoimat kuitenkin kiirehtivät meri-insinööri Ploix’ta Ar-Men-majakan rakentamisprojektissa. Ploix ymmärsi projektin äärimmäisen vaikeuden, mutta suhtautui siihen silti optimistisesti. Hänen raporttinsa avulla majakkakomitean insinöörit viimein suostuivat mukaan projektiin, ja elokuussa 1866 Paul Joly lähti uudelleen Ar-Menille. Siellä Joly teki luonnostelmia, joiden avulla hän pystyi aloittamaan majakan rakennustyömaan valmistelut. Siitä eteenpäin ei ollut enää paluuta entiseen, vaikka ratkottavana oli vielä huomattavia ongelmia rakennustöiden edetessä.