stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Qianlong
Perhe > Pojat

| # | Nimi | Äiti | Syntymäaika | Kuolinaika | arvonimi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Yonghuang (永璜) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Zhemin | 5. heinäkuuta 1728 | 21. huhtikuuta 1750 | Ensimmäisen arvoluokan prinssi Ding'an (定安親王) |
| 2 | Yonglian (永璉) | Keisarinna Xiaoxianchun | 9. elokuuta 1730 | 23. marraskuuta 1738 | Crown Prince Duanhui (端慧太子) |
| 3 | Yongzhang (永璋) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Chunhui | 15. heinäkuuta 1735 | 26. elokuuta 1760 | Toisen arvoluokan prinssi Xun (循郡王) |
| 4 | Yongcheng (永珹) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Shujia | 21. helmikuuta 1739 | 5. huhtikuuta 1777 | Ensimmäisen arvoluokan prinssi Lüduan (履端親王) |
| 5 | Yongqi (永琪) | Jalosukuinen Yu | 23. maaliskuuta 1741 | 16. huhtikuuta 1766 | Ensimmäisen arvoluokan prinssi Rongchun  (榮純親王) |
| 6 | Yongrong (永瑢) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Chunhui | 28. tammikuuta 1744 | 13. kesäkuuta 1790 | Ensimmäisen arvoluokan prinssi Zhizhuang  (質庄親王) |
| 7 | Yongcong (永琮) | Keisarinna Xiaoxianchun | 27. toukokuuta 1746 | 29. tammikuuta 1748 | Ensimmäisen arvoluokan prinssi Zhe (哲親王) |
| 8 | Yongxuan (永璇) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Shujia | 31. elokuuta 1746 | 1. syyskuuta 1832 | Ensimmäisen arvoluokan prinssi Yishen (儀慎親王) |
| 9 | (nimetön) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Shujia | 2. elokuuta 1748 | 11. kesäkuuta 1749 |  |
| 10 | (nimetön) | Shu | 12. kesäkuuta 1751 | 7. heinäkuuta 1753 |  |
| 11 | Yongxing (永瑆) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Shujia | 22. maaliskuuta 1752 | 10. toukokuuta 1823 | Ensimmäisen arvoluokan prinssi Chengzhe (成哲親王) |
| 12 | Yongji (永璂) | Keisarinna Ulanara | 7. kesäkuuta 1752 | 17. maaliskuuta 1776 | Beile (貝勒) |
| 13 | Yongjing (永璟) | Keisarinna Ulanara | 2. tammikuuta 1756 | 7. syyskuuta 1757 |  |
| 14 | Yonglu (永璐) | Keisarinna Xiaoyichun | 31. elokuuta 1757 | 3. toukokuuta 1760 |  |
| 15 | Yongyan (永琰) | Keisarinna Xiaoyichun | 13. marraskuuta 1760 | 2. syyskuuta 1820 | Keisari Jiaqing |
| 16 | (nimetön) | keisarinna Xiaoyichun | 13. tammikuuta 1763 | 6. toukokuuta 1765 |  |
| 17 | Yonglin (永璘) | Keisarinna Xiaoyichun | 17. kesäkuuta 1766 | 25. huhtikuuta 1820 | Ensimmäisen arvoluokan prinssi Qingxi (慶僖親王) |
Perhe > Tyttäret

Keisari Qianlongin tyttärien omia nimiä ei tunneta.
Qianlong adoptoi veljentyttärensä, Heshuon prinessa Hewanin (和碩和婉公主; 24. heinäkuuta 1734 – 2. toukokuuta 1760). Hän oli Qianlongin nuoremman velipuolen, Hongzhoun, prinssi Hen ja tämän ensimmäisen puolison Ujakun (烏札庫氏) tytär.
| # | Arvonimi | Äiti | Syntymäaika | Kuolinaika | Puoliso |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | (nimetön) | Keisarinna Xiaoxianchun | 1728 | 1729 |  |
| 2 | (nimetön) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Zhemin | 1731 | 1731 |  |
| 3 | Kurunin prinsessa Hejing (固倫和敬公主) | Keisarinna Xiaoxianchun | 28. kesäkuuta 1731 | 15. elokuuta 1792 | Sebutengbalezhu'er (色布騰巴勒珠爾) Borjigit-klaanista |
| 4 | Heshuon prinsessa Hejia (和碩和嘉公主) | Keisarillinen jalosukuinen puoliso Chunhui | 24. joulukuuta 1745 | 29. lokakuuta 1767 | Fulungga (福隆安) Fuca-klaanista (富察) |
| 5 | (nimetön) | Empress Ulanara | 1753 | 1755 |  |
| 6 | (nimetön) | Noble Consort Xin | 24. elokuuta 1755 | 27. syyskuuta 1758 |  |
| 7 | Kurunin prinsessa Hejing (固倫和靜公主) | Keisarinna Xiaoyichun | 10. elokuuta 1756 | 9. helmikuuta 1775 | Lawangduo'erji (拉旺多爾濟) Borjigit-klaanista |
| 8 | (nimetön) | Noble Consort Xin | 1758 | 1767 |  |
| 9 | Heshuon prinsessa Hege (和碩和恪公主) | Keisarinna Xiaoyichun | 17. elokuuta 1758 | 14. huhtikuuta 1780 | Jalantai (札蘭泰) Uya (烏雅)-klaanista. |
| 10 | Kurunin prinsessa Hexiao (固倫和孝公主) | Dun | 2. helmikuuta 1775 | 13. lokakuuta 1823 | Fengšen Yendehe (豐紳殷德) Niuhuru-klaanista |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Qianlong emperor
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Qianlong Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Qing Yongzheng | Kiinan keisari 1735–1796 | Seuraaja: Qing Jiaqing |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 2  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Keisari Qianlongin sotilaspuku. Musée de l'Armée, Pariisi.
Keisari Qianlongin kiinalaisia sotilaita, William Alexanderin maalaus vuodelta 1793.
Keisari Qianlong katsoo maalauksia
Keisari Qianlong Emperor seuraa paini­ottelua.
Keisari Qianlong asepuvussa hevosen selässä, italialaisen jesuiitta Giuseppe Castiglionen maalaus
Keisari Qianlongin puolisot
Keisari Qianlongin puolisot ja lapset
Keisari Qianlong työhuoneessaan, Giuseppe Castiglionen maalaus 1700-luvulta
Lordi Macartneyn lähetystö, 1793.
Ranskalainen jesuiitta Joseph-Marie Amiot (1718–1793) toimi länsimaisten kielten virallisena kääntäjänä keisari Qianlongille.
Viimeinen eurooppalainen lähetystö Qianlongin hovissa vuonna 1795: Isaac Titshingh (vasemmalla, päässään valkoinen hattu) A.E. van Braam Houckgeest (ilman hattua).
Käännös suomeksi
Kalle Kotimäki

Kalle Heikki Kotimäki (18. marraskuuta 1892 Ähtäri – 2. syyskuuta 1954) oli suomalainen jääkärikapteeni.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Kalle Heikki Kotimäki ja Hilma Johanna Rinne.
Opinnot

Kotimäki kävi kansakoulun ja Seppälän maamieskoulun vuosina 1910–1911 sekä suoritti yksityisesti viidennen luokan Mikkelin suomalaisessa lyseossa vuonna 1920. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja upseerien täydennyskurssin vuonna 1924 ja taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925.
Jääkärikausi

Kotimäki työskenteli palosotilaana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 21. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin vielä samana päivänä pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän kuului myös pataljoonan soittokuntaan.
Suomen sisällissota

Kotimäki saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Kämärällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kotimäki siirrettiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleenjärjestelyssä Kaartin jääkäripataljoonaan, missä hän toimi nuorempana upseerina. Hänet siirrettiin 8. marraskuuta 1918 alkaen Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:een, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Pohjois-Savon rykmentti. Hän toimi rykmentissä nuorempana upseerina 6. komppaniassa ja myöhemmin 2. konekiväärikomppanian päällikkönä. Armeijasta hän erosi 2. syyskuuta 1920 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. lokakuuta 1920 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Riihimäen suojeluskuntaan, josta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1921 niin ikään paikallispäälliköksi Tuuloksen suojeluskuntaan, jossa hän palveli 30. huhtikuuta 1922 saakka.
Kotimäki siirrettiin seuraavaksi 1. toukokuuta 1922 Jaalan suojeluskuntaan, missä hän toimi paikallispäällikkönä 31. maaliskuuta 1927 saakka, jolloin hän erosi järjestöstä ja siirtyi siviilitehtäviin Pyhäjärven saha oy:n palvelukseen. Pyhäjärven sahalta hän siirtyi myöhemmin Vaasan vakinaisen palokunnan palvelukseen, missä hän palveli vuoteen 1930 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Myllymäellä sijaitsevan Pekkasen puutavaraliikkeen palvelukseen. Myöhemmin hän oli vielä Ähtärin suojeluskunnassa paikallispäällikkönä ja vuodesta 1937 alkaen työskenteli Valtion kivääritehtaalla talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Kotimäki osallistui talvisotaan elintarvikekolonnan - ja kuormastopäällikkönä Jalkaväkirykmentti 68:ssa ja osallistui taisteluihin Vääräkoskella, Heponotkossa, Perossa, Talissa ja Tervajoella.
Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 9:ään ja edelleen Henkilötäydennyskeskus 9:ään. Henkilötäydennyskeskuksesta hänet siirrettiin pataljoonan talousupseeriksi Jalkaväkirykmentti 52:een, kunnes vuonna 1942 hänet komennettiin kuormastokomppanian päälliköksi 14. divisioonan Henkilötäydennyskeskus 1:een. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin talouspäälliköksi Sotavankileiri 14:ään, missä hän palveli sodan loppuun saakka. Kotimäki osallistui jatkosodassa taisteluihin Pismajoella, Rukajärvellä ja Oudajoella. Rintamalta palattuaan hän vuokrasi myllyn Mikkelin Rokkalasta. Hänet haudattiin Heinävedelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 27. toukokuuta 1918  Luutnantti 2. syyskuuta 1920  Kapteeni vuonna 1941 |     |  Vapaudenristi 4. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n soittokunta.
Rakennushallitus

Viraston ensimmäinen intendentti Charles Bassi
Rakennushallitus (ruots. byggnadsstyrelsen) oli suomalainen keskusvirasto, joka toimi vuosina 1811–1995. Sen tehtävä oli huolehtia valtion rakennusten ylläpidosta ja suunnitella uudet valtion rakennukset. Rakennushallituksen tehtäviä hoitamaan perustettiin Valtion kiinteistölaitos, joka nykyisin tunnetaan nimellä Senaatti-kiinteistöt. Senaatti-kiinteistöt on valtion liikelaitos.
Historia

Rakennushallitus oli ensimmäinen Suomeen autonomian aikana perustettu keskusvirasto. Viraston nimi oli ensin Yleisten rakennusten intendentinkonttori ja asetus sen perustamiseksi annettiin 3. syyskuuta 1811. Konttori perustettiin aluksi Turkuun, mutta siirrettiin Helsinkiin vuonna 1821. Intendentinkonttori korvasi Ruotsin vallan aikaisen yli-intendentinviraston maan julkista rakennustoimintaa valvovana viranomaisena. Viraston ensimmäinen päällikkö (intendentti) oli italialaissyntyinen arkkitehti Charles Bassi. Alkuvaiheessa viraston tehtävänä oli tarkistaa kirkkojen ja muiden yleisten rakennusten piirustukset ja kustannusarviot, jonka jälkeen ne lähetettiin keisarille hyväksyttäväksi.
Vuonna 1865 annetulla asetuksella intendentinkonttorin nimi vaihtui Yleisten rakennusten ylihallitukseksi ja samalla perustettiin piiriorganisaatio hallituksen työmäärän keventämiseksi. Jokaiseen lääniin paitsi Uudenmaan ja Hämeen lääniin perustettiin lääninrakennuskonttori, joiden johtajia yleisesti sanotaan lääninarkkitehdeiksi. Monet lääninarkkitehdit olivat ensin arkkitehteina ylihallituksessa ennen siirtymistään lääninrakennuskonttoreiden johtoon.
Yleisten rakennusten ylihallitus nimettiin vuonna 1936 Rakennushallitukseksi.
Viraston johtajat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Intendentit Charles Bassi 1811–1824  Carl Ludvig Engel 1824–1840  Bernhard Federley vt. 1840–1841  Ernst Lohrmann 1841–1865  |  Ylijohtajat Ernst Lohrmann 1865–1867  Carl Albert Edelfelt 1867–1869  Axel Hampus Dalström 1869–1882  Ludvig Isak Lindqvist 1882–1887  Sebastian Gripenberg 1887–1904  Theodor Granstedt 1905–1912  Johan Jacob Ahrenberg 1912–1913 vt.  Vasili Barmin 1913–1917  Magnus Schjerfbeck vt. 1917  Onni Tarjanne 1917–1921  Alfred Wilhelm Stenfors 1921–1922  Yrjö Sadeniemi 1922–1936  |  Pääjohtajat Väinö Vähäkallio 1936–1943  Erkki Huttunen 1943–1953  Jussi Lappi-Seppälä 1953–1971  Heikki Sysimetsä 1971–1975  Viljo Adolf Ahtee 1976–1978  Kalevi Sassi 1978–1984  Jaakko Kalevi Mäki vt. 1984–1985  Matti Kalervo Mäkinen 1985–1994  Rolf Carl Olof Paqvalin 1994–1995  |
Kirjallisuutta

Hanski, Jari: Hyödyllistä ja kaunistavaa: Senaatti-kiinteistöjen historia.  Helsinki:  Edita Publishing, 2011.  ISBN 978-951-37-5853-0
Heinz Ramm-Schmidt

Heinz Harald Ramm-Schmidt (1. marraskuuta 1920 Viipuri – 17. syyskuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja kilpapurjehtija, koulutukseltaan diplomiekonomi. Hän toimi muun muassa Soliferin yhtenä avainhenkilönä 1950–1970 ja Hackmanin toimitusjohtajana 1971–1988. Swan 37 -veneellään Tarantella II Ramm-Schmidt voitti Gotlannin ympäri -avomeripurjehduksen (Gotland runt) -kuusi kertaa vuosina 1971–2003.
Norjan kansalainen Ramm-Schmidt taisteli talvisodassa ruotsalaisten vapaaehtoisten riveissä. Välirauhan aikana hän sai Suomen kansalaisuuden, mutta talvisodassa saamansa selkävamman takia ei päässyt mukaan jatkosotaan. Hän opiskeli Svenska handelshögskolanissa ja toimi jo opiskeluajoista lähtien Matti Saurion yrityksen konttoripäällikkönä ja myöhemmin jonkin aikaa toimitusjohtajana. Hän johti yrityksen Solifer-merkkisten tuotteiden kuten polkupyörän dynamon ja mopomalli Solifer Exportin suunnittelua ja tuotantoa. Kun yritys myytiin Oy Bensow Ab:lle vuonna 1956, Ramm-Schmidt jatkoi yrityksen palveluksessa vuoteen 1971 saakka, jolloin hän siirtyi Hackmanin toimitusjohtajaksi.
Heinz Ramm-Schmidt julkaisi purjehdusaiheisen muistelmakirjan Historien om Swanen Tarantella (1999) ja Solifer-yhtiön alkuvaiheista kertovan teoksen När Finland reste sig ur krigens aska (2002).
Ramm-Schmidtin vanhemmat olivat johtaja, varakonsuli Ejnar Georg Johan Ramm-Schmidt ja Karin Albertine Lorentz ja puoliso vuodesta 1945 toimittaja Ebba Margit Englund. Metsänhoitaja, metsäneuvoksen arvonimen saanut Kaj Ramm-Schmidt oli hänen veljensä.
Kirjallisuutta

Ramm-Schmidt, Heinz: När Finland reste sig ur krigets aska: Personliga upplevelser under metallindustrins uppsving. Litorale 2002. ISBN 952-5045-10-2.
Siukosaari, Anssi: Solifer Suomesta. Lohja Caravans ja Solifer Polar 2004.
Aiheesta muualla

Wolontis, Rafael – Lindholm, Per-Erik – Therman, Rolf: Heinz Ramm-Schmidt 1920–2019. (Muistokirjoitus.) Helsingin Sanomat, 8.11.2019, s. B 21.  Helsinki:  Sanoma Oyj. Artikkelin verkkoversio.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Rakennusurakka

Rakennusurakka on sopimus, jossa toinen sopijapuoli (urakoitsija) sitoutuu vastiketta (urakkahinta) vastaan rakentamaan rakennuksen tai rakennelman toiselle osapuolelle (rakennuttajalle, tilaajalle). Tällainen sopimus kuuluu yksityisoikeudelliseen sopimustyyppiin, jota kutsutaan työurakaksi. Sopimukseen ei sisällytetä asioita, jotka kuuluvat pakottavan työoikeudellisen lainsäädännön piiriin. Rakennustyön kohteen perusteella käytetään nimityksiä talonrakennusurakka, maarakennusurakka tai vesirakennusurakka.
Suomen lainsäädännössä on säädöksiä vain valtion rakennusurakoista (436/1994) Sen sijaan rakennuslainsäädäntö sääntelee rakentamista teknisenä työsuorituksena. Työn suoritustapaa ja laatua arvioitaessa käytetään vertailukohtana hyvää rakennustapaa, joka ilmenee esimerkiksi Rakennustietosäätiön RT-kortistosta. Keskeinen sopimusoikeudellinen normisto on rakennusurakan yleiset sopimusehdot, joka on vakiintuneet käytännöt sisältävä vakiosopimus. Rakennusurakan yleiset sopimusehdot on julkaistu RT-kortissa numero 16-10660. Rakennusurakkaan liittyy myös kuluttajansuojalain (38/1978)  9 luku, josta tilaajan vahingoksi poikkeavat sopimusehdot ovat mitättömiä. Laki koskee yrityksen ja kuluttajan välisiä sopimuksia.
Urakkatyypit

Urakkasopimuksen tyyppi voi määräytyä urakkahinnan hinnoittelun perusteella. Kokonaisurakassa eli kiinteähintaisessa urakassa vastike on ennalta sovittu kiinteä rahasumma, jolloin kustannusriski on yksin urakoitsijalla. Laskutyösopimuksessa urakoitsijalle korvataan todelliset kustannukset ja riskin kantaa työn tilaaja. Kustannusriski voidaan jakaa sopijapuolten välillä kuten yksikköhintaurakassa, jossa vastike perustuu kiinteähintaisten työsuoritusyksikköjen lukumäärään. Tavoitehintaurakassa palkkio on sitä suurempi mitä pienemmät ovat toteutuneet kustannukset. Työnjohtourakassa vastike on osin kiinteä ja osin laskutyöperusteinen.
Urakan laajuuden perusteella puhutaan kokonaisurakasta ja osaurakoista. Kokonaisurakassa työn tilaaja tekee sopimuksen yhden urakoitsijan kanssa. Tämä pääurakoitsija voi tehdä aliurakkasopimuksia, mutta näiden töiden tekijät eivät ole sopimussuhteessa työn alkuperäisen tilaajan kanssa. Työn tilaaja voi jakaa urakan osaurakoihin, jolloin työn eri osista tehdään erilliset sopimukset rakennuttajan kanssa. Tällöinkin rakennusurakan keskeisintä osaa eli rakennusteknisiä töitä kutsutaan pääurakaksi ja muita osaurakoita sivu-urakoiksi. Asuntotuotannossa käytetään paljon perustajaurakointia ja muussa rakennustuotannossa kokonaisvastuurakentamista (KVR), jossa urakoitsija hoitaa sekä suunnittelun että rakentamisen.
Sopijapuolten velvollisuudet

Urakoitsija valitaan useimmiten tarjouskilpailussa, jossa tarjouspyyntömenettely pyrkii turvaamaan vapaan kilpailun. Tällöin useampi urakoitsija tekee tarjouksen ja työn tilaaja valitsee niistä mieleisensä. Urakoitsijan velvollisuus on tehdä sovittu työ ja toteuttaa rakennuttajan esittämät muutokset, jotka eivät kuitenkaan saa muuttaa kohdetta olennaisesti toisenlaiseksi. Rakennuttaja maksaa urakkahinnan yleensä sovitun maksuerätaulukon mukaisesti työn edistymisen perusteella. Kiinteä urakkahinta pysyy sovitunlaisena, vaikka kustannukset muuttuisivatkin. Vain lainsäädännöstä johtuvat muutokset ja ylivoimaisesta esteestä johtuvat lisäkustannukset voivat muuttaa hintaa.
Rakennuttajan velvollisuus on toimittaa urakoitsijalle suunnitelma-asiakirjat sekä hankkia rakennus- ja muut tarvittavat luvat. Urakoitsijoiden töiden yhteensovittaminen kuuluu kokonaisurakassa pääurakoitsijalle ja jaetussa urakassa rakennuttajalle. Voidaan kuitenkin sopia sivu-urakoiden alistamisesta pääurakkaan, jolloin koko työmaan johto ja vastuu siirtyy pääurakoitsijalle.
Rakentamisen aikaisessa häiriötilanteessa voi tulla kyseeseen pidättämisoikeus, jolloin tilaaja pidättää maksuerän tai urakoitsija keskeyttää työn. Sopimuksen purku voi seurata vain erityisen olennaisesta suoritushäiriöstä. Viivästyksen varalta urakoitsijalle on tavallisesti sovittu sopimussakko, joskin ylivoimaisen esteen perusteella voi saada pidennystä suoritusaikaan. Urakoitsija vastaa tekemistään virheistä kahden vuoden mittaisena takuuaikana, jonka jälkeen hänen vastuunsa rajoittuu törkeästä huolimattomuudesta johtuviin virheisiin. Työ luovutetaan tilaajalle vastaanottotarkastuksessa, josta aloitetaan takuuajan laskeminen. Tämä on viimeinen tilaisuus, jossa osapuolet voivat esittää toisilleen sopimukseen perustuvat vaatimuksensa. Takuuaika päättyy takuutarkastukseen, jossa on viimeinen tilaisuus vedota takuuaikana ilmenneisiin virheisiin.
Aiheesta muualla

Kotitalouksien remonttien yleiset sopimusehdot
Rakennusurakoiden sanastoa
Susinukke Kosola

Susinukke Kosola Go Runo Go! -tapahtumassa Turussa kesällä 2019.
Susinukke Kosola (oik. Daniil Kozlov, s. 1991 Leningrad) on suomalainen runoilija, kirjankustantaja ja sanataideohjaaja. Hän on syntynyt Neuvostoliitossa, mutta muutti tutkijoina työskentelevien vanhempiensa mukana Turkuun jo lapsena. Vuonna 2012 Kosola perusti Turussa toimivan Kolera-kollektiivin, joka on hänen omien teostensa lisäksi julkaissut muun muassa Aura Nurmen ja Virpi Vairisen tuotantoa sekä anarkismia käsittelevää kirjallisuutta.
Kosola julkaisi esikoiskokoelmansa .tik. vuonna 2014 ja sai siitä Teos-kustantamon myöntämän Silja Hiidenheimon muistostipendin. Vuonna 2016 ilmestynyt Avaruuskissojen leikkikalu oli ehdolla Ylen Tanssiva karhu- ja Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden opiskelijoitten Toisinkoinen -runokilpailujen sekä Einari Vuorelan runopalkinnon saajaksi.
Vuonna 2018 Kosola sai omakustanteena julkaistulla runokokoelmalla Varisto Kalevi Jäntin palkinnon. Teos oli myös ehdolla Tanssivan karhun ja Jarkko Laine -palkinnon saajaksi. Hän kirjoitti yli satasivuisen teoksen kokonaan käsin ja sen teksti painettiin sellaisenaan ilman korjauksia. Kokoelmasta otettiin 1 500 kappaleen painos, josta 200 meni julkisiin laitoksiin ja kirjastoihin. Loput 1 300 kirjaa Kosola jakaa ilmaiseksi vastaanottajalta saamaansa henkilökohtaista tunnustusta vastaan. Saamiaan tunnustuksia hän aikoo myöhemmin käyttää taideprojektissaan.
Kosolalle myönnettiin 2021 valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha. Vuonna 2021 teos Turkoosi vyöhyke oli Tanssiva karhu -palkintoehdokkaana ja vuoden 2022 Runeberg-palkintoehdokkaana. Kirjailijaliiton ansioituneen runoilijan Eeva-Liisa Manner -runopalkinto myönnettiin 3.12.2021. Turkoosi vyöhyke palkittiin Nihil Interitin vuoden runoteoksena vuonna 2021.
Teokset

.tik. : tutkielma ihmisyyden marginaaleista.  Helsinki:  Books on Demand, 2014.  ISBN 978-952-28698-6-9
Torasäkeet.  Turku:  Kolera, 2015.  ISBN 978-952-71490-2-7
Avaruuskissojen leikkikalu : tutkielma ihmisyyden valtavirrasta.  Turku:  Sammakko, 2016.  ISBN 978-952-48330-8-0
Varisto.  Turku:  Omakustanne, 2017.
Turkoosi vyöhyke : tutkielma yksinäisyyden väriopista. Turku: Sammakko, 2021. ISBN 978-952-48340-1-8.
Aiheesta muualla

Susinukke Kosola Kirjasampo.fi:ssä
Ramses I

| Ramses I |
| --- | --- |

Faarao
Hallitsi:  1292–1290 eaa. tai 1295–1294 eaa. (19. dynastia)
Edeltäjä:  Horemheb
Seuraaja:  Seti I
Tiedot
Kuollut:  1290 tai 1294 eaa.
Vanhemmat:  Seti (komentaja)
Puoliso:  Sitre
Lapset:  Seti I
Hauta:  KV16
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ramses I oli Egyptissä 19. dynastian aikaan vuosina 1295–1294 eaa. hallinnut faarao, joka oli vallankaappauksen avulla valtaan noussut kenraali, oikealta nimeltään Paramessu tai Paramesse.
Ramses ei ollut kuninkaallista sukua, vaan hänen isänsä oli armeijan komentaja nimeltä Seti. Ramses seurasi isänsä jalanjälkiä ja liittyi nuorena armeijaan. Hänet ylennettiin pitkän uran jälkeen kenraaliksi. Horemhebin hallituskaudella Ramses toimi hänen visiirinään. Ramses toimi myös Amonin ylipappina.lähde?
Ramses nousi valtaistuimelle Horemhebin kuoltua ilman jälkeläisiä. Kuningattarekseen hän otti vaimonsa Sitren. Heidän poikansa ja Ramseksen seuraaja Seti I oli tällöin jo armeijan komentaja. Ramseksen valta-aika jäi kovin lyhyeksi, ja hän ehti hallita vain noin vuoden ennen kuolemaansa.lähde?
Ramses haudattiin alun perin Kuninkaiden laaksoon (hautaan KV16), mutta kun hauta vandalisoitiin, papit siirsivät Ramseksen muumion Deir el Bahriin.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ramses I Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Horemheb | Egyptin faarao 19. dynastia | Seuraaja: Seti I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Carl Gustaf Ramsay

Anders Wilhelm ja Carl Gustaf Ramsay.
Carl Gustaf Ramsay (17. tammikuuta 1783 Jakari, Porvoon pitäjä – 14. heinäkuuta 1808 Lapua) oli suomalainen luutnantti, joka kaatui Suomen sodassa. Hänen ja hänen veljensä Anders Wilhelm Ramsayn kuolema toimi innoittajana J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden runolle ”Matkamiehen näky”. Heidän isänsä oli Kyminkartanon läänin maaherra Otto Wilhelm Ramsay ja äitinsä Sofia Lovisa Ramsay, josta Runebergin runo varsinaisesti kertoo.
Ramsay oli upseeri Uudenmaan rakuunarykmentissä. Kun Suomen sota syttyi vuonna 1808, hän oli toisen prikaatin adjutantti. Hän osallistui muun muassa Siikajoen taisteluun ja haavoittui kuolettavasti Lapuan taistelussa. Ramsayn perheen ystävä, runoilija Erik Gustaf Geijer kirjoitti Ramsaysta ja hänen veljestään sonetin ”Bröderna Ramsay”. Veljesten äiti haetutti heidän ruumiinsa Porvooseen sukuhautaan ja lyötti heidän muistokseen mitalin, mikä oli ainutlaatuista silloisessa Suomessa.
Teos

Matkapäiväkirja 1807: matka eteläisessä Suomessa. Suomentanut ja toimittanut Sampo Honkala. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 0355-1768; 703. ISBN 951-746-038-4.