stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrei Platonov
Suomennetut teokset

Džan – matkalla onneen. Suom. Ulla-Liisa Heino Helsinki: Kansankulttuuri, 1982 ISBN 951-615-319-4
Sydän paikallaan: novelleja ja kertomuksia. Suom. Ulla-Liisa Heino. Moskova: Raduga, 1985 ISBN 5-05-000357-1
Monttu ; Juveniilimeri (Kotlovan ; Juvenilnoe more). Suom. Ulla-Liisa Heino. Helsinki: SN-kirjat, 1989 ISBN 951-615-681-9
Tševengur (Čevengur). Suom. Ulla-Liisa Heino. Helsinki: SN-kirjat, 1990 ISBN 951-615-678-9
Keisarinmaja

Aavasaksan matkailumaja eli Keisarinmaja.
Aavasaksan matkailumaja eli Keisarinmaja on Ylitornion kunnassa Aavasaksan vaaran laella sijaitseva historiallinen nähtävyys. Se on Lapin maakunnan vanhin matkailukäyttöön tehty rakennus.
Aavasaksan matkailumajan sisätiloja.
Matkailumaja rakennettiin Aavasaksalle kesäaikaan saapuville turisteille, joiden määrä oli alkanut kasvaa vuosi vuodelta. Majan suunnittelusta järjestettiin vuonna 1880 Polyteknillisen koulun arkkitehtiylioppilaille kilpailu, ja Hugo Emil Saurénin voittanut ehdotus valittiin toteutettavaksi. Matkailumaja valmistui vuonna 1883. Maja on veistetty kahdeksankulmaisiksi höylätyistä hirsistä, ja siinä on avonainen kuisti ja leveät räystäät. Arkkitehtuuriltaan se edustaa muinaispohjoismaista tyyliä runsaine koristeluineen ja lohikäärmeaiheineen, ja julkisivujen ja sisätilojen värikkäiksi maalatuissa koristeleikkauksissa voi nähdä myös karjalaishenkistä ornamentiikkaa.
Aavasaksan matkailumaja sai kansan suussa nimen Keisarinmaja, joka lienee syntynyt Venäjän keisarin Aleksanteri II:n matkaa koskeneista huhuista. Matkailumajaa ei kuitenkaan rakennettu keisarin vierailua varten saati hänen metsästysmajakseen, vaan turisteille, mutta perintöruhtinaan, vuodesta 1881 keisari Aleksanteri III:n ilmaisema ajatus matkustaa Aavasaksalle varmaankin edisti hanketta. Keisari ei koskaan matkannut Aavasaksalle, mutta matkailumajaa kutsutaan silti usein Keisarinmajaksi.
Aavasaksan matkailumaja korjattiin vuonna 1980. Koristeellisia julkisivujaan, sisustuksiaan ja huonekalujaan myöten miltei alkuperäisenä säilyneenä se on harvinainen, historiallinen nähtävyys Suomen suuriruhtinaskunnan ajalta. Matkailumaja on osa vuonna 1878 perustettua Aavasaksan kruununpuistoa, johon kuuluu myös useita muita nähtävyyksiä, muun muassa vuonna 1927 rakennettu, kahvilana nykyisin toimiva matkailijapaviljonki ja vuonna 1969 valmistunut Aavasaksan näkötorni. Vaaran laella on myös ranskalaisen tiedemiehen Pierre Mapertuis`n muistomerkki. Aavasaksan matkailumajan omistaa Metsähallitus ja se on kesäaikaan avoinna matkailijoille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keisarinmaja Wikimedia Commonsissa
Aavasaksa.fi, Keisarinmaja
Keisarinmaja (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. 2.1.2015. Museovirasto.
Plejadi (ranskalainen runoilijaryhmä)

Joachim du Bellayta esittävä potretti
Plejadi (ransk. Pléiade) oli seitsemän ranskalaisen runoilijan muodostama ryhmä, joka vaikutti 1500-luvun keskivaiheilla. Ryhmän jäsenet olivat Pierre de Ronsard, Joachim Du Bellay, Étienne Jodelle, Rémy Belleau, Jean-Antoine de Baïf, Jacques Peletier ja Pontus de Tyard. Ryhmän tavoitteena oli luoda uutta kansallista runoutta antiikin runous esikuvanaan. Ryhmän johtaja oli Ronsard, ja sen manifestin La Défense et illustration de la langue française laati du Bellay vuonna 1549. Ryhmän nimi juontuu seitsenjäsenisestä aleksandrialaisesta Plejadi-runoilijaryhmästä.
Kirjallisuutta

Castor, Grahame: La Poétique de la Pléiade: Étude sur la pensée et la terminologie du XVIe siècle.  Paris:  Honoré Champion, 1998.  ISBN 2-85203-831-5
Faisant, Claude – Rieu, Josiane: Mort et résurrection de la Pléiade.  Paris:  Honoré Champion, 1998.  ISBN 2-85203-842-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Theodore Pleske

Theodore Pleske.
Theodore (Fedor Dmitrijevitsh) Pleske (23. kesäkuuta 1858 Pietari – 1. elokuuta 1932 Pietari) oli venäläinen lintutieteilijä.
Pleske oli akateemikko ja toimi Venäjän tiedeakatemian eläintieteellisen instituutin lintutieteellisen osaston johtajana vuosina 1886–1896. Hän tutki Kuolan niemimaata ja julkaisi kirjoituksen A critical review of mammals and birds of the Kola Peninsula (1887). Pleske tarkisti ja korjasi N. M. Prževalskin johtamilta tutkimusmatkoilta kerätyt lintunäytteet. Hän julkaisi kolme kirjoitusta Prževalskin retkistä: Scientific results of the N. M. Przewalski expeditions to Central Asia (1889, 1890, 1894), joihin sisältyivät tieteelle uusien lajien kuvaukset. Hän julkaisi kertuille omistetun teoksen Avifauna of Russian Empire (1889–1891). Hän nimesi muun muassa aavikkovarpusen alalajin Passer simplex zarudnyi (1896) maanmiehensä Nikolai Zarudnyin kunniaksi.
1928 julkaistiin Bostonissa maineikas Birds of the Eurasian Tundra. Ensimmäisessä osassa käsitellään paroni Edward von Tollin johtamaa venäläisten naparetkeä 1900–1903. Toisessa osassa tarkastellaan systemaattisesti tuolla retkellä tavattuja 73 tundran lintulajia. Kolmannessa osassa Pleske esittelee kehittelemänsä teorian tundran jakamisesta 21 osa-alueeseen ja niiden linnustoon sekä kuvauksen osa-alueen sijainnista ja luonnonoloista. Neljäs osa käsittää tekijän johtopäätökset ja tiivistelmän. Teoksessa on 40 mustavalkoista valokuvaa 17 aukeamalla maisemista sekä linnuista ja niiden pesistä, ja kuusi värivalokuva-aukeamaa, jotka esittävät tunturipöllön poikaspesää, pulmussirrin untuvikkoa, kuovisirrin ja pulmussirrin munia, isosirrin untuvikkoa sekä kiirunaa kirjavassa syyspuvussa.
Matti Pitko

Matti Pitko Turun kirjamessuilla 2013.
Matti Pitko (s. 18. syyskuuta 1942 Valkeakoski) on vapaa toimittaja, Aamulehden kolumnisti ja pakinoitsija.
Koulutus

Matti Pitko kirjoitti ylioppilaaksi Valkeakosken yhteiskoulusta ja opiskeli Tampereen yliopistossa toimittajatutkintoa.
Ura

Pitko oli Valkeakosken Sanomien toimittaja 1965–1968, Tampella-Tamrockin tiedotuspäällikkö, Tamrock Newsin päätoimittaja 1969–1976, Suomen Työnantajain keskusliitossa STK:ssa toimittajana 1976-78, tamperelaisen Aamulehden politiikan toimittaja vuosina 1978–2011, Helsingin toimituksen ja ajankohtaistoimituksen esimies 1989-1998, erikoistoimittaja 1998-2011. Hän on vapaa toimittaja, kolumnisti ja pakinoitsija. Pitkon palsta ilmestyi Aamulehdessä 1986-2022. Siinä hän käsitteli ajankohtaisia aiheita. Satiiriseen tyyliin kirjoitetuissa teksteissä annettiin kyytiä erityisesti poliitikoille. Paavo Väyrynen lienee ollut useimmin Pitkon maalitauluna. Pitkon viimeinen pakina Aamulehdessä julkaistiin 17. syyskuuta 2022. Silloin hänen säännöllisesti ilmestyneitä pakinoitaan oli julkaistu lehdessä 36 vuoden ajan.
Pitko oli Julkisen sanan neuvoston jäsen 1993–1996. Hämeenkyrön Sanomien ja Präntti Oy:n hallitus 2012-.lähde?
Ura > Urheilijana

Pitko on pelannut jalkapalloa SM-sarjassa (nykyisessä liigassa) Hakassa , Kiffenissä ja Ilves-Kissoissa, muissa sarjoissa Tampellan Palloilijoissa ja Toijalan Pallossa. Hän pelasi A-maajoukkueessa, B-maajoukkueessa, nuorten ja poikien maajoukkueissa 1960–1967. Hän on Suomen mestari 1962 ja 1965 sekä sai hopeaa 1963, pronssia 1961 ja 1966. Hän on Toijalan Pallon Killan perustajajäsen vuodelta 2003.
Yksityiselämä

Hän asuu Hämeenkyrössä puolisonsa toimittaja Pirkko Pitkon (o.s. Raipala) kanssa. Heillä on yhteensä neljä lasta ja kuusi lastenlasta. Näytteli jalkapalloilijaa viimeisessä Turhapuro-elokuvassa 2004. Yle TV2:n Tuomio-sarjassa tuomarina. Taidenäyttelyt Hämeenkyrön Maisemakahvilassa 2007–2018. Yhteisnäyttely pilapiirtäjä Juha Sihdon kanssa Aamulehdessä 2017.
Pitkolta ilmestyi muistelmateos Puolikarkeat muistelmat syksyllä 2013.
Palkinnot

Aamulehden journalistipalkinto 1991
Valkeakosken työväen musiikkijuhlien kulttuuripalkinto 1994
Hämeenkyrön taidepalkinto 2006
Valkeakosken kaupungin Valkeakoski-mitali 2007.
Suomen Palloliiton kultainen ansiomerkki 2009.
Hakan ja Ilves-Kissojen kultainen ansiomerkki ja TPV:n pronssinen ansiomerkki.
Aamulehden elämäntyöpalkinto Kultainen kirjoituskone 2011.
Kansainväliset Koskelaiset (Jämsänkoski), vuoden 2011 Koskelainen.
Pro Hämeenkyrö 2012
Tampereen kaupungin kultainen ansiomerkki 2012.
FC Hakan kunniajäsen numero 9, 2013.
Puolustusvoimain urheilujoukkojen Kalevi Römpätti-mitali, 2014.
Kirjallinen tuotanto

Hakasta Hampuriin. Ammattipalloilun rahat ja salat. Juhani Peltosen elämäkerta.  Helsinki:  Weilin+Göös, 1971.
Ilves-Kissat 1932–1992.  Tampere:  Ilves-Kissat, 1992.
Rusinat pullasta. Pitkon parhaat palat Ahosta Öhmaniin.  Tampere:  Aamulehti Kirjat, 2001.  ISBN 951-96715-3-6
Mustaa! Mustanmakkaran tarina.  Tampere:  Tampere-seura, 2004.  ISBN 951-9080-94-5
Lintisen Laukaukset. Kirja Veikko Lintisen lehtikuvista. Teksti Olli Helenin ja Eero Rautio kanssa, 2005.
Pitkon siivut. Parhaat palat vuosilta 2002–2009.  Tampere:  Aamulehti, 2009.  ISBN 978-952-5601-42-8
Oman posan politiikka. Kiilto Oy:n 90-vuotishistoriikki.  Vantaa:  Kiilto, 2009.
Puolikarkeat muistelmat.  Helsinki:  Paasilinna, 2013.  ISBN 978-952-299-008-2
Huumoria lopuksi: Pitkon helmet. Helsinki, Auditorium, 2014. ISBN 978-952-7043-21-9.
Pitkäjalka

| Pitkäjalka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Avosetit Recurvirostridae
Suku::  Pitkäjalat Himantopus
Laji::  himantopus
Kaksiosainen nimi
 Himantopus himantopus  (Linnaeus, 1758) 

Alalajit
  H. h. himantopus  H. h. meridionalis 
Katso myös
   Pitkäjalka Wikispeciesissä   Pitkäjalka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pitkäjalka (Himantopus himantopus) on Suomessa erittäin harvinainen kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1758.
Koko ja ulkonäkö

Pitkäjalalla on suhteettoman pitkät jalat: linnun vartalo on 33–36 cm pitkä ja jalat voivat olla lähes 40 cm pitkät, vaaleanpunaiset. Vartalo on päältä musta, alta valkea. Pää on musta lukuun ottamatta valkeaa alaleukaa. Nokka on pitkä ja suora - kahlaavan pitkäjalan erottaa avosetistä juuri nokan muodon perusteella. Siipien kärkiväli on 75 cm
ja paino 140–205 g.
Levinneisyys

Levinnyt lähes koko maapallolle napa-alueita lukuun ottamatta. Euroopassa ja Aasiassa esiintyminen on hyvin laikuttaista. Alalajien taksonomia on monimutkaista, mutta ilmeisesti Pohjois-Amerikan, Australian ja muiden alueiden pitkäjalat ovat kaikki samaa lajia. Maailman populaation koko on 360 000–2,3 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen, ainoastaan Havaijilla elävä alalaji on vaarantunut elinalueen supistumisen takia. Suomessa pitkäjalka on erittäin harvinainen harhailija, tavattu vuoteen 2006 mennessä 5–6 kertaa.lähde?.
Pohjoisemmissa esiintymisalueen osissa pitkäjalka on muuttolintu. Eurooppalaiset pitkäjalat talvehtivat valtaosin Afrikassa päiväntasaajan pohjoispuolella sekä Lähi-idässä.
Elinympäristö

Pitkäjalka viihtyy loivilla rannoilla, rantaniityillä, matalilla järvillä ja lammilla.
Lisääntyminen

Pitkäjalat pesivät rannalla avoimessa maastossa pienissä ryhmissä, joskus yhdessä avosettien kanssa. Pesä on maassa, tavallisesti lähellä vesirajaa, usein pienellä saarella tai vedestä kohoavalla maakannaksella. Yleensä pesä on avoimesti mutta toisinaan se on heinikkoon piilotettu. Joskus pesä voi sijaita jopa 200 metrin päässä vesirajasta. Munia on lähes aina 4, joskus 3 tai 5. Haudonta alkaa viimeisen munan ilmestyttyä pesään ja kestää 22–25 päivää. Molemmat puolisot hautovat. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ne lähtevät pesästä pian kuoriutumisen jälkeen ja alkavat heti etsiä itse ruokaa emoja seuraamalla. Poikaset oppivat lentämään noin kuukauden ikäisinä ja itsenäistyvät 2-4 viikon kuluttua siitä. Sukukypsä 2-vuotiaana.
Ravinto

Pääasiallisena ravintona ovat vedessä elävät hyönteiset. Syö myös pieniä nilviäisiä, äyriäisiä, matoja, hämähäkkejä, pieniä kaloja ja mahdollisesti kalan mätiä.
Aiheesta muualla

ITIS: Himantopus himantopus (englanniksi)
Pitkäjalka Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q178821  Wikispecies: Himantopus himantopus  ABA: blwist  ADW: Himantopus_himantopus  AFD: Himantopus_himantopus  ARKive: himantopus-himantopus  Avibase: AC6252CA7ACD600E  BioLib: 8603  BirdLife: 22727969  BirdLife-Australia: black-winged-stilt  BOLD: 71667  BOW: bkwsti  CoL: 3LXZ5  CMS: himantopus-himantopus  eBird: bkwsti  EUNIS: 1076  EURING: 4550  Fauna Europaea: 96900  Fauna Europaea (new): 107bad16-68fc-4abf-8b21-0d4829e094cf  GBIF: 5229126  IBC: black-winged-stilt-himantopus-himantopus  iNaturalist: 4835  IRMNG: 10838090  ISC: 79428  ITIS: 176727  IUCN: 22727969  NBN: NBNSYS0000000180  NCBI: 225398  NZOR: abe890c9-21a4-4bcc-85f4-7af8cbed52b1  Observation.org: 332  OBIS: 212609  Open Tree of Life: 364171  TSA: 8189  WoRMS: 212609  Xeno-canto: Himantopus-himantopus  Laji.fi: MX.27475 
Pitkäjalan muna.
Keidassuo

Keidassuota Valkmusan kansallispuistossa Pyhtäällä.
Punassuo Teijon kansallispuistossa.
Keidassuo eli kohosuo tai kermikeidas on suoyhdistymätyyppi, jossa suon keskusta on sen reunaosia (laiteita) ja ympäröivää kivennäismaata korkeammalla. Suomessa keidassoita on pääasiassa Etelä-Suomessa ja Pohjanmaan rannikolla.
Keidassuon tyypit ja suon rakenne

Keidassuot jaetaan pinnanmuotojensa perusteella eri tyyppeihin. Laakiokeitaiden keskiosa on tasainen ja reunaluisu jyrkempi kuin kilpikeitailla, jotka ovat enemmän kuperia. Viettokeitaat ovat yhteen suuntaan kaltevia. Keidassuon keskusta voi olla pari kolmekin metriä laiteita korkeammalla, viettokeitaissa suon ylälaita on korkein kohta.
Keidassuon märkiä painanteita nimitetään kuljuiksi ja niihin saattaa muodostua pieniä lampia. Rämemättäät eli kermit erottavat kuljut toisistaan. Kermit ja kuljut esiintyvät kohtisuoraan veden virtaussuuntaa vastaan. Kilpikeitaissa ne ovat siksi yleensä konsentrisesti eli suon korkeimman kohdan ympärillä. Eksentrisessä eli maastonmyötäisessä keidassuossa ne taas ovat yhdensuuntaisia. Allikko on kohosuolla oleva avovetinen vesiallas, kooltaan muutamasta metristä aina sataan metriin.
Suotyypeiltään keidassuon keskusta eli tasanne on pääasiassa nevaa. Keskustaa ympäröi reunaluisu, joka on kuivahkoa rämettä. Keidassuon laiteilla on yleensä reheviä rämeitä ja korpia.
Keidassuon keskusta saa vettä ja ravinteita vain sateesta, mutta laiteet myös kivennäismaalta. Keidassuo on siksi olemukseltaan ombrotrofinen. Viljavammat suotyypit, esimerkiksi letot ja korvet, ovat taas  minerotrofisia eli saavat vetensä suota ympäröiviltä alueilta.
Kasvit ja eläimet

Keidassuon ombrotrofisuus näkyy paljon elektrolyyttejä tarvitsevien kasvien vähäisyytenä, vaatimattomampia lajeja on sen sijaan runsaasti. Niihin kuuluvat muun muassa erilaiset varvut, jotkin sarat, suopursu sekä rahkasammal. Keidassoiden mättäillä saattaa kasvaa jäkälää.  Kermeillä voi kasvaa puita ja muuta rämekasvillisuutta, kuljuissa on rahkasammalta ja usein myös saroja. Ns. ruoppakuljuissa ei ole kasvillisuutta, vaan niitä peittää lahonnut rahkaturve eli ruoppa.
Keidassuon pesimälinnusto on tavallisesti niukka, korkeintaan 150 paria neliökilometrillä, kun se kangasmailla on alimmillaankin noin 200 paria. Tavallisimmat lajit ovat niittykirvinen, keltavästäräkki, kiuru, metsäkirvinen, liro, töyhtöhyyppä, kapustarinta ja kurki.
Tyypillisiä mutta harvalukuisia ovat muun muassa isolepinkäinen, riekko ja tavi. Joillakin soilla pesivät yhdyskunnissa  lokit. Petolinnuista keidassuolla voi tavata kalasääsken, kuten myös suopöllön, joka on sopeutunut pesimään avosoilla. Suurista nisäkkäistä suolla viihtyy hirvi, pienemmistä nisäkkäistä siellä tavataan kettuja, supikoiria sekä myyriä, kuten metsämyyrä, peltomyyrä ja vesimyyrä. Runsaslajisimpia keidassuolla ovat kuitenkin monet erilaiset hyönteiset, hämähäkeistä muurahaisiin ja perhosiin.
Esimerkkejä keidassoista

Edustavia keidassoita on muun muassa Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuistossa Etelä-Pohjanmaalla, Torronsuon kansallispuistossa Kanta-Hämeessä, Valkmusan kansallispuistossa Kymenlaaksossa ja Kurjenrahkan kansallispuistossa Varsinais-Suomessa. Muita esimerkkejä keidassoista tai keidassoita sisältävistä suoyhdistymistä ovat muiden muassa Siikaneva Ruovedellä Pirkanmaalla, Linnaistensuo Lahdessa ja Nastolassa Päijät-Hämeessä sekä Eksyssuo Loimaalla ja Huhmassuo ja Reksuo Somerolla Varsinais-Suomessa.
Kirjallisuutta

Ojala, P. (kuvat), Kallinainen, P., Koponen, S., Ruuhijärvi, R. (tekstit) 1986. Elämää keidassuolla. Julkaisija: Weilin+Göös, Helsinki. 120 s. ISBN 951-35-3702-1.
Miettinen M., Huhta V., Mikkola K., Häyrinen U., Kuronen I., Rapeli M. 1978. Suoaapinen. Julkaisija: Suomen luonnonsuojeluliitto, ss. 30-36.
Metsätyyppiopin mukaiset Suomen metsien kasvupaikkatyypit, suotyypit ja suoyhdistymätyypit
| --- | --- |
Lehtometsätyypit: lehto
Kangasmetsätyypit:  lehtomainen kangas  tuore kangas  kuivahko kangas  kuiva kangas  karukkokangas 
Suotyypit:  suometsät korpi  luhta  räme  avosuot neva  letto 
Suoyhdistymätyypit:  keidassuo  aapasuo  palsasuo 
Puurijärven ja Isonsuon kansallispuiston keidassoita ilmakuvassa.
Pitkäpyrstötonnikala

| Pitkäpyrstötonnikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Scombroidei
Heimo::  Makrillit Scombridae
Alaheimo::  Scombrinae
Tribus::  Tonnikalat Thunnini
Suku::  Aitotonnikalat Thunnus
Laji::  tonggol
Kaksiosainen nimi
 Thunnus tonggol  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Pitkäpyrstötonnikala Wikispeciesissä   Pitkäpyrstötonnikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pitkäpyrstötonnikala (Thunnus tonggol) on ahvenkalojen lahkoon ja makrillien heimoon kuuluva tonnikalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Pitkäpyrstötonnikala voi saavuttaa suurimmillaan 145 cm:n pituuden ja noin 36 kg:n painon. Sen ruumis on solakka. Laji on saanut nimensä pitkästä pyrstöstään. Ensimmäinen selkäevä on korkeampi kuin toinen. Kylkievät ovat jokseenkin pään mittaisia.
Pitkäpyrstötonnikalan vartalo on alta hopeanvärinen; yläpuoli on tummansininen mutta vivahtaa alimmilta osiltaan ruskeaan. Toinen selkäevä, vatsaevät, peräevä ja rintaevät ovat mustia, ensimmäinen selkäevä ja peräevä ovat kellertävänmustia, eväkkeet ovat keltaisia ja pyrstöevä on kellertävän musta.
Levinneisyys

Pitkäpyrstötonnikalan levinneisyysalue on suppeampi kuin muilla tonnikaloilla. Levinneisyysalue ulottuu Intian valtameren ja Tyynenmeren trooppisille vesille (Etelä-Japanista Filippiineille, Uuteen-Britanniaan ja Australiaan. Lajia tavataan myös Intian rannikkovesiltä, Arabian niemimaan eteläisillä vesillä, Punaisessameressä ja Somalian edustalla).
Pitkäpyrstötonnikala suosii matalaa vettä, mutta sitä tavataan myös avomereltä. Se viihtyy parhaiten pinnan tuntumassa ja välttelee vähäsuolaisia ja sameita vesiä. Laji liikkuu erikokoisten kalojen muodostamissa suurissa parvissa.
Ravinto

Pitkäpyrstötonnikalat ovat vahvoja ja nopeita uimareita, jotka saalistavat kaloja, mustekaloja ja äyriäisiä.
Lisääntyminen

Pitkäpyrstötonnikalat tulevat sukukypsiksi 60–70 cm:n mittaisina. Laji kutee kesällä.
Kalastus

Pitkäpyrstötonnikalaa pyydetään sekä ammattimaisesti että virkistysmielessä. Sitä saadaan sivusaaliina, ja sitä kalastetaan pitkälläsiimalla ja troolilla.
Kalan liha on maukasta, ja se myydään enimmäkseen tuoreena, suolattuna, pakastettuna ja savustettuna. Se syödään pääasiassa hiillostettuna tai paistettuna. Lisäksi lajista tehdään erityisesti säilykettä.
Katariinan palatsi

| Katariinan palatsi> Екатерининский дворец |
| --- | --- |
 Palatsin julkisivu puiston puolelta
Sijainti:  Pietari, Venäjä
Koordinaatit:  59°42′57″N, 030°23′44″E
Rakennustyyppi:  kesäpalatsi
Valmistumisvuosi:  1723 - 1790
Suunnittelija:  Johann Friedrich Braunstein, Mihail Zemtsov, Andrei Kvasov, Giuseppe Trezzini, Savva Tševakinski, Francesco Bartolomeo Rastrelli, Juri Felten, Charles Cameron
Rakennuttaja:  Pietari I Suuri, Katariina I, Elisabet, Katariina II
Runkorakenne:  tiili
Julkisivumateriaali:  rapattu tiili
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Katariinan palatsi (ven. Екатерининский дворец, Jekaterinski dvorets; myös Suuri Katariinan palatsi tai vain Tsarskoje Selo) on Puškinin esikaupunkialueella, noin 25 km Pietarista kaakkoon, entisessä Tsarskoje Selossa eli Tsaarin kylässä sijaitseva venäläis-italialaista barokkityyliä edustava palatsi. Se toimi alun perin Venäjän keisareitten kesäasuntona. Palatsin kuuluisin huonetila on Meripihkahuone.
Suuren Pohjan sodan jälkeen Venäjä sai takaisin Saari Mojs (korkea paikka) tai Sarskaja Miza -nimisen maatilan, joka sijaitsi 65 metriä korkealla kukkulalla. Vuonna 1710 Pietari I Suuri luovutti puisen yksikerroksisen vuonna 1702 rakennetun kartanon tuolloin vielä avovaimolleen Katariina I:lle, kylän nimi oli alun perin Sarskoje Selo ja lopulta Tsarskoje Selo (Tsaarin kylä).
Rakennusvaiheet > Hovin seurusteluhuoneet

Suurin osa virallisista illallisista pidettiin Kuvasalissa tai Kultaisessa salissa, joissa keisarinna Katariina vastaanotti erittäin juhlallisissa tilaisuuksissa tervehdyksiä omalta seurueeltaan ja muilta hoviin tulleilta henkilöiltä. Näinä päivinä noin kello 6 illalla alkoi "yksityinen juhla", joka kesti puoleen yhdeksään. Kuvasalissa keisarinna pelasi usein iltaisin šakkia tai brelan-korttipeliä suuressa pyöreässä pöydässä.
Katariina II:n hallituskauden ensimmäisellä puoliskolla Meripihkahuoneessa järjestettiin toisinaan pieniä iltajuhlia, joihin osallistuivat hänen seureensa läheisimmät henkilöt, ja siellä Katariina antoi myös audiensseja ulkomaisille suurlähettiläille. Usein lähdettyään yksityishuoneistaan, ennen illallista tai iltajuhlaa, keisarinna keskusteli ystävällisesti Kuvasaliin kokoontuneiden hovineitojen ja -herrojen kanssa. Myös sunnuntaisin jumalanpalveluksen jälkeen keisarinna vastaanotti siellä tervehdyksiä seurueeltaan ja "kaupungista erityisesti saapuneilta maineikkailta henkilöiltä" sekä ojensi armollisesti kätensä suudeltavaksi. "Sinä päivänä", kertoo ylikamariherra päiväkirjassaan, "naiset olivat puvussa ja hatussa ja hovimiehet pitivät kunniamerkkejään puoleenpäivään asti ja riisuivat ne sen jälkeen". Ruokasalissa pöytä oli suurimmaksi osaksi katettu keisarinnalle, jos Pietarista ei ollut saapujia. Täällä hovi ruokaili, kun huonovointisuus esti keisarinnaa poistumasta yksityishuoneistaan.
Katariinan hallituskauden jälkipuoliskolla koko hovielämä, jota siihen asti vietettiin Meripihkahuoneessa, Kuvasalissa ja Punaisessa sekä Vihreässä pilasterihuoneessa, siirtyi Lyon- ja Arabeskihuoneisiin. Kiinalainen sali erotti Lyonhuoneen keisarinnan yksityishuoneista. Lyonhuoneessa odottivat virkamiehet raporttiensa kanssa ennen kuin heidät kutsuttiin kuultaviksi, siellä keisarinna pelasi iltajuhlien aikana korttia, vaikka hän vietti mieluummin illat Arabeskihuoneessa, jossa joskus järjestettiin myös yksityiskonsertteja. Lyonhuoneessa suuriruhtinattaret pukeutuvat häihinsä keisarinna Anna Ioannovnan kultaisen pukeutumispöydän ääreen, jos hääjuhla pidettiin Tsarskoje Selossa.