stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tunturihaukka
Levinneisyys

Tunturihaukkaa esiintyy arktisilla rannikoilla ympäri Pohjois-Amerikkaa, Eurooppaa ja Aasiaa, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut lajin elinvoimaiseksi. Suomessa tunturihaukka on äärimmäisen uhanalainen, ja tapetun tai vahingoitetun linnun sekä munapesueen ja pesäpoikueen ohjeellinen korvausarvo on 6 391 euroa. Tunturihaukan suurimpia uhkia ovat olleet, ja edelleenkin osittain ovat, vaino, munienkeruu ja häirintä pesäpaikoilla. Laji esiintyy vain pohjoisimmassa Tunturi–Lapissa, vähälukuisena. Norjassa ja Ruotsissa tunturihaukan kanta on suurempi kuin Suomessa, sillä näissä maissa on enemmän turvallisia pesäpaikkoja tarjoavia pystysuoria kalliopahtoja. Vaaleaa värimuotoa tavataan Islannissa ja Grönlannissa. Koko maailman kannaksi arvioidaan 12 600 – 55 300 aikuista yksilöä. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 1 000 – 1 800 paria, joista Norjassa 310–520 paria, Islannissa 300–400 paria, Grönlannissa 200–500 paria, Venäjällä 90–190 paria, Ruotsissa 80–100 paria ja Suomessa 16–27 paria.
Vanhat tunturihaukat ovat paikkalintuja, nuoret liikkuvat jonkin verran. Pohjois-Kanadassa vanhat tunturihaukkanaaraat muuttavat talveksi etelämmäs, vain vanhat koiraat jäävät pesimäseuduille talveksi. Eurooppalaisia nuoria lintuja tavataan talvisin vähälukuisena Itämeren alueella, ja toisinaan Keski-Euroopassa asti.
Elinympäristö

Tunturihaukkaa esiintyy arktisilla karuilla pakoilla, merenrannoilla, avoimilla vuorilla ja rantojen sekä jokien varrella. Korkeat, lähes pystysuorat kallioseinämät ovat tunturihaukan pesäpaikkoja. Pesäpaikkojen läheisyydessä on avaria tuntureita ja soita, joissa esiintyy tunturihaukan ravintoa. Lajia esiintyy puittomilla alueilla ja joskus metsien rajoilla.
Lisääntyminen

Naaras munii huhtikuussa 3–4 munaa, joita se hautoo noin 35 vuorokautta. Poikaset viipyvät pesässä 45–50 vuorokautta. Tämän jälkeen emot ruokkivat poikasia vielä kuukauden, jonka jälkeen poikaset itsenäistyvät. Kaksivuotias lintu pystyy jo lisääntymään.
Ravinto

Tunturihaukan ravinto on melko yksipuolista. Se syö mieluiten riekkoja ja kiirunoita. Jos näitä ei ole tarjolla, se tyytyy pienjyrsijöihin ja sopuleihin. Satunnaisesti tunturihaukka saalistaa myös kahlaajia ja vesilintuja, ja pesästä on joskus löydetty jopa metsähanhen jäänteitä. Vaelluksella olevat nuoret linnut syövät muutakin, sillä vaellusmailla ei välttämättä ole kanalinturavintoa tarjolla. Tunturihaukka pyydystää saaliinsa maasta tai ilmasta.
Kuvagalleria

Tunturihaukan pesä kallionkolossa.
Yhdysvaltain ilmavoimien kouluttama, vaalea aavikkohaukan ja tunturihaukan risteymä "Yeti", pystyy syöksymään 320 km/h.
Vanha tunturihaukka lennossa.
Tunturihaukan muna.
Aiheesta muualla

Metsähallituksen sivu tunturihaukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Tunturihaukka Lintukuva-verkkopalvelussa
Teuvo Suominen. Lintujemme katoava aateli. WSOY 1967.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q177688  Wikispecies: Falco rusticolus  ABA: gyrfal  ADW: Falco_rusticolus  Avibase: E19252A76FC7845B  BioLib: 8551  BirdLife: 22696500  BOLD: 10292  BOW: gyrfal  CoL: 3DTGR  CMS: falco-rusticolus  eBird: gyrfal  EoL: 45510794  EUNIS: 1039  EURING: 3180  Fauna Europaea: 96747  Fauna Europaea (new): bf425538-5091-49db-91d6-2618959d3279  GBIF: 8069880  GNAB: gyrfalcon  IBC: gyrfalcon-falco-rusticolus  iNaturalist: 4657  IRMNG: 10940691  ITIS: 175599  IUCN: 22696500  NatureServe: 2.102763  NBN: NHMSYS0000530355  NCBI: 120794  Observation.org: 251  Open Tree of Life: 759238  Paleobiology Database: 369250  Paleobiology Database: 369250  Species+: 7821  WoRMS: 159154  Xeno-canto: Falco-rusticolus  ZooBank: 73CDAF8D-58A6-4432-A282-187ABF850A2F  Laji.fi: MX.26825
Idänorfeuskerttu

| Idänorfeuskerttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kertut Sylviidae
Suku::  Pensaskertut Curruca
Laji::  crassirostris
Kaksiosainen nimi
 Curruca crassirostris  (Cretzschmar, 1830) 
Synonyymit
 Sylvia crassirostris 
Katso myös
   Idänorfeuskerttu Wikispeciesissä   Idänorfeuskerttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Idänorfeuskerttu (Curruca crassirostris) on kerttujen heimoon kuuluva varpuslintu. Sen esiintymisalue ulottuu Kaakkois-Euroopan Sloveniasta itään Turkkiin, Levanttiin, Iranin luoteisosaan ja Länsi-Azerbaidžaniin. Laji luokitellaan edelleen yleisesti orfeuskertun alalajiksi, vaikka orfeuskerttu on jaettu kahdeksi lajiksi: idänorfeuskerttuun ja lännenorfeuskerttuun. Philipp Jakob Cretzschmar kuvaili lajin holotyypin vuonna 1830.
Laji on hyväksytty lajiksi Euroopan rariteettikomiteoiden yhteistyöelimen AERC:n taksonomisen komitean TAC:n suosituksen perusteella.
Disembowelment

Disembowelment oli australialainen Death metal/Doom metal -yhtye.
Julkaisut

Dusk (1992,  EP)
Transcendence Into the Peripheral (1993)
Disembowelment (2005)
Kokoonpano

Renato Gallina - laulu
Jason Kells - kitara
Matthew Skarajew - basso
Paul Mazziotta – rummut
Tanskan amtit

Tanskat amtit (tansk. amt) olivat Tanskan hallinnollisia alueita vuodesta 1662 vuoteen 2006. Amtit korvasivat aiemmat läänit (len) ja syssel-nimiset hallintoalueet. Amtien tilalle perustettiin alueet (region) vuonna 2007 kuntauudistuksen yhteydessä.
Historia

Tanskan ja Norjan läänitysjako korvattiin amteilla vuonna 1662, kun monarkia otettiin käyttöön. Vuonna 1794 amteille luotiin yhtenäiset rakenteet, jotka säilyttivät perusrakenteensa vuoteen 1970 saakka. Kööpenhaminan kunta ja Frederiksbergin kunta jäivät amt-aluejaon ulkopuolelle aina alueiden käyttöönottoon vuoteen 2007 saakka. Kaupungit suorittivat amtien vastuulla olevia tehtäviä. Amtien johto oli kuninkaallisten virkamiesten, usein lakimiesten vastuulla. Vuonna 1842 amtien johtajat joutuivat luopumaan amtien valtuustoille, joista tuli tuolloin perustettujen amt-kuntien hallintoelimiä. Vuodesta 1970 lähtien amt-valtuustoille määritettiin puheenjohtaja. Vuoden 1970 kuntauudistuksessa erotettiin valtiollisten ja kunnallisten tehtävien hoito amt-tasolla. Valtiollisia asioita hoidettiin virkmaiesten johdolla, kun taas kunnallisia tehtäviä hoidettiin pormestarin johtaman, vaaleilla valitun valtuuston toimesta.
Tanskan 14 amtia korvattiin viidellä alueella vuonna 2007. Samlla sana amt poistui Tanskan hallinnosta.
Amt-jaot > Amtit 1662–1793

Seuraavissa luetteloissa Tanskan amteista numerointi viittaa vieressä olevaan karttaan.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1. Åstrupin, Sejlstrupin ja Børglumin amt  2. Dueholmin, Ørumin ja Vestervigin amt  3. Ålborghusin amt  4. Skivehusin amt  5. Mariagerin amt  6. Haldin amt  7. Dronningborgin amt  8. Bøvlingin amt  9. Lundenæsin amt  10. Silkeborgin amt  11. Kaløn amt  12. Skanderborgin amt  13. Havreballegårdin amt  14. Åkærin amt  15. Riberhusin amt  |  16. Koldinghusin amt  17. Stjernholmin amt  18. Hindsgavlin amt  19. Assensin amt  20. Rugårdin amt  21. Odensegårdin amt  22. Nyborgin amt  23. Tranekærin amt  24. Halstedin amt  25. Ålholmin amt  26. Nykøbingin amt  27. Mønin amt  28. Vordingborgin amt  29. Tryggevælden amt  30. Roskilden amt  |  31. Ringstedin amt  32. Korsørin amt  33. Antvorskovin amt  34. Sorøn amt  35. Sæbygårdin amt  36. Kalundborgin amt  37. Holbækin amt  38. Dragsholmin amt  39. Jægersprisin amt  40. Kronborgin amt  41. Frederiksborgin amt  42. Hørsholmin amt  43. Kööpenhaminan amt  44. Bornholmin amt  |
Amt-jaot > Amtit 1793–1970

Vuosien 1799 ja 1942 välillä amtien rajoihin tehtiin joitakin muutoksia.
| --- | --- |
 1. Hjørringin amt  2. Thistedin amt  3. Aalborgin amt  4. Viborgin amt  5. Randersin amt  6. Ringkøbingin amt  7. Riben amt  8. Aarhusin amt  9. Skanderborgin amt  10. Vejlen amt  11. Tønderin amt  12. Haderslevin amt :  13. Aabenraan amt  14. Sønderborgin amt  15. Odensen amt  16. Svendborgin amt  17. Holbækin amt  18. Frederiksborgin amt  19. Kööpenhaminan amt  20. Roskilden amt  21. Sorøn amt  22. Præstøn amt  23. Maribon amt  24. Bornholmin amt
Amt-jaot > Amtit 1970–2006

1. Kööpenhaminan kunta
2. Frederiksbergin kunta
3. Kööpenhaminan amt
4. Frederiksborgin amt
5. Roskilden amt
6. Länsi-Sjællandin amt
7. Storstrømin amt
8. Fynin amt
9. Etelä-Jyllannin amt
10. Riben amt
11. Vejlen amt
12. Ringkøbingin amt
13. Viborgin amt
14. Pohjois-Jyllannin amt
15. Aarhusin amt
16. Bornholmin amt (vuodesta 2003 Bornholmin aluekunta)
Tanskan amtit vuodesta 1662 vuoteen 1793.
Tanskan amtit vuodesta 1793 vuoteen 1970.
Tanskan amtit vuodesta 1970 vuoteen 2006.
Käännös suomeksi
Titicacanuikku

| Titicacanuikku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  UikkulinnutPodicipediformes
Heimo::  Uikut Podicipedidae
Suku::  Titicacanuikut Rollandia
Laji::  microptera
Kaksiosainen nimi
 Rollandia microptera  (Gould, 1868) 

Katso myös
   Titicacanuikku Wikispeciesissä   Titicacanuikku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Titicacanuikku, aikaisemmalta nimeltään lyhytsiipiuikku (Rollandia microptera) on uikkuihin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan erittäin uhanalaisena Etelä-Amerikasta.
Ulkonäkö ja koko

Titicacanuikku on uikuksi suurikokoinen ja voi kasvaa 28–45 cm pitkäksi. Yleisväritykseltään laji on tummanruskea. Päälaella on musta työhtö, kurkku, kaula, posket ja rinta ovat valkoiset ja niska on väriltään punaruskea. Selkä ja siivet ovat tumman punaruskeat ja vatsa on väriltään vaalea. Titicacanuikun nokka on teräväkärkinen ja keltainen. Nuoret linnut ovat väriltään aikuisia titicacanuikkuja harmaampia. Siivet ovat lyhyet ja lintu on lentokyvytön.
Levinneisyys ja elintavat

Titicacanuikkua tavataan Perun ja Bolivian ylängöltä. Suurin osa kannasta elää Titicacajärvellä, mutta lintuja tavataan myös etelämpää Uru Uru- ja Poopó-järviltä. Laji liikkuu tyypillisesti yksin tai pieninä ryhminä avoimilla järvenselillä. Titicacanuikun ravintoa ovat kalat, joita se saalistaa sukeltamalla. Noin 94 prosenttia linnun ravinnosta koostuu Orestias-suvun hammaskilleistä. Titicacanuikun lisääntymiskausi kestää läpi vuoden ja se rakentaa pesänsä Schoenoplectus-sarojen joukkoon.
Titicacanuikkukannan kooksi arvioidaan 1 600–2 000 yksilöä. Kantaa uhkaavat kalastajien verkot, joihin linnut sotkeutuvat ja hukkuvat sukeltaessaan ravintoa. Muita uhkia ovat järvien saastuminen kaivosteollisuuden kemikaalipäästöjen ja kaupunkien järveen kippaamien jätteiden takia. Myös järven pinnan luonnolliset vaihtelut ja invasiiviset järveen levinneet eksoottiset kalalajit voivat olla uhka titicacanuikulle.
Kiirunansammal

| Kiirunansammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Alakaari::  Bryophytina
Luokka::  Kiirunansammalet Oedipodiopsida
Lahko::  Kiirunansammalet Oedipodiales
Heimo::  Kiirunansammalet Oedipodiaceae
Suku::  Kiirunansammalet Oedipodium
Laji::  griffithianum
Kaksiosainen nimi
 Oedipodium griffithianum  (Dicks.) Schwägr. 
Katso myös
   Kiirunansammal Wikispeciesissä   Kiirunansammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiirunansammal (Oedipodium griffithianum) on sammallaji. Se on luokkansa ainut laji.
Ulkonäkö

Kiirunansammal on pienikokoinen (<1 cm). Sillä on pyöreäkärkiset hampaattomat lehdet, joiden keskisuoni ei ulotu lehden kärkeen asti. Sillä on usein itujyväsiä.
Levinneisyys

Kiirunansammal esiintyy molemmilla pallonpuoliskoilla viileillä ja mereisillä alueilla. Suomesta vain yksi havainto Kilpisjärven Saanalta. Lajia pidetään Suomessa sukupuuttoon hävinneenä.
Elinympäristö

Kiirunansammal viihtyy kostealla humuksella happamalla- tai kalkkikalliolla.
Half-Life (pelisarja)

| Half-Life |
| --- | --- |
 Pelisarjan logo, oranssi kreikkalainen lambda-kirjain.
Kehittäjä:  Valve Corporation Gearbox Software
Julkaisija:  Valve Corporation (verkkomyynti) Sierra Entertainment (jälleenmyynti) Electronic Arts (jälleenmyynti)
Lajityyppi:  ensimmäisen persoonan ammuntapeli
Alusta:  Windows, OS X, Linux, Xbox, Xbox 360, PlayStation 2, PlayStation 3, SHIELD Portable
Ensijulkaisu:  Half-Life (1998)
Viimeisin julkaisu:  Half-Life: Alyx (2020)
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Half-Life (tyyliteltynä HλLF-LIFE) on pääosin Valve Corporationin kehittämä ja julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapelisarja. Pelisarjan pelit sijoittuvat scifi-teemaiseen vaihtoehtohistoriaan maapallon tulevaisuudesta.
Pelisarjan päähenkilö on Gordon Freeman -niminen tiedemies, joka työskentelee sarjan alussa Black Mesan tutkimuskeskuksessa. Pelisarjassa on kaksi täysimittaista peliä, Half-Life (1998) ja Half-Life 2 (2004). Jälkimmäiselle on kehitetty jatkoepisodit Episode One (2006) ja Episode Two (2007). Viimeinen episodi nimeltä Episode Three piti julkaista alun perin vuonna 2007, mutta episodimuotoinen jatko-osa kuopattiin. Marraskuussa 2019 Valve julkaisi trailerin seuraavalle sarjan pelille; Half-Life: Alyx. Alyx on tarkoitettu pelattavaksi virtuaalitodellisuuslaseille ja se on esiosa Half-Life 2:lle.
Lisäksi Valve on kehittänyt ja julkaissut samaan universumiin sijoittuvat pulmapelit Portal (2007) ja Portal 2 (2011).
Pelaaminen

Pelisarjan pelit ovat toimintavetoisia ensimmäisen persoonan ammuntapelejä eli tapahtumat kuvataan pelihahmojen silmistä. Pelaajan aseistus koostuu realistisista aseista ja tieteisaseista. Useimmilla aseilla on myös toissijainen hyökkäys; esimerkkinä konepistoolin toissijainen hyökkäys laukaisee aseeseen yhdistetystä kranaatinheittimestä kranaatin. Pelisarjan tunnetuin ase on sorkkarauta, josta on myöhemmin tullut pelisarjan epävirallinen logo. Se on myös yksi tunnetuimpia aseita videopelien historiassa.
Juonenkuljetusta ei viedä eteenpäin välinäytöksillä vaan ohjelmoiduilla kohtauksilla, jotka saattavat vaikuttaa satunnaisilta. Pelien alueita ei ole jaettu erillisiin tasoihin, vaan kaikki peliympäristöt on yhdistetty toisiinsa, joskin ympäristön lineaarisen suunnittelun ja käsikirjoitettujen tapahtumien ansiosta pelaaja etenee koko ajan eteenpäin eli ”putkessa”.
Kaikissa peleissä, riippuen ympäristöstä, on saatavilla terveys- ja ammuspaketteja. Half-Lifessa ja sen lisäosissa on seiniin kiinnitettyjä puvun ja terveyden latauspaikkoja, kun taas Half-Life 2:ssa ja sen episodeissa ne on korvattu muukalaisimperiumi Combinen omilla. Kaikissa peleissä on ripoteltuna ympäristöön erillisiä ammuksia ja terveyspakkauksia.
Pelattavat hahmot voivat usein käskyttää ystävällisiä NPC-hahmoja tai saada heiltä esimerkiksi ensiapua tai tulitukea.
Toisinaan pelaajan pitää taistelun sijaan ratkoa pulmia edetäkseen pelissä. Pulmat liittyvät usein liikkeeseen tai fysiikkaan.
Videopelit > Pääsarja

| Julkaisuvuosi | Nimi |
| --- | --- |
1998: Half-Life
1999: Half-Life: Opposing Force
2001: Half-Life: Blue Shift
2001: Half-Life: Decay
2004: Half-Life: Source
2004: Half-Life 2
2006: Half-Life 2: Episode One
2007: Half-Life 2: Episode Two
2020: Half-Life: Alyx
Videopelit > Muut pelit

Valve on julkaissut Half-Life 2:lle Lost Coast -teknologiademon ja Half-Life 2: Deathmatchin, joka emopelin virallinen moninpeli. Molemmat ovat ladattavissa Steam-palvelusta, tosin HL2DM:n saa myös Counter-Strike: Sourcen hyllyversion mukana. Pakettiin kuuluu myös Day of Defeat: Source, joka on Source-moottorilla tehty uusi versio Half-Lifen Day of Defeat -modista.
Arkane Studios kehitti spin-off-peliä Half-Life 2:lle nimeltä Return to Ravenholm (tunnetaan myös nimellä Half-Life 2: Episode Four). Kehitys kuitenkin peruttiin.
Toinen hylätty projekti olisi esitellyt magneettiaseen. Sen kehittäjänä toimi Junction Point Studios. Warren Spector kuitenkin ilmoitti, ettei studio jatkaisi sen kehitystä, sillä he päättivät siirtää kaiken työvoiman Epic Mickey -videopeliin.
Japanissa julkaistiin 7. heinäkuuta 2006 Half-Life 2: Survivor -niminen kolikkopeli.
Tarina > Hahmot

Pelisarjan päähenkilö ja pääasiallinen pelattava hahmo on Gordon Freeman -niminen tiedemies. Gordon on juonen keskeisin hahmo ja tärkeä juonijatkumon kannalta. Hän esiintyy pelattavana hahmona Half-Lifessa, Half-Life 2:ssa ja sen lisäosissa sekä Half-Life 2: Lost Coastissa. Emopelin lisäosissa muina pelattavina hahmoina esiintyvät Black Mesan turvamies Barney Calhoun, Hazardous Environment Combat Unitin sotilas Adrian Shephard, sekä Gordonin kaksi assistenttia, Gina Cross ja Colette Green. Heistä Barney esiintyy Gordonin tavoin pelisarjan jatko-osissa merkittävässä roolissa.
Emopeli ja tämän lisäosat eivät lähes ollenkaan esittele pelisarjan kannalta merkittäviä sivuhenkilöitä, mutta Half-Life 2:ssa ja tämän lisäosissa esitellään useita tärkeitä liittolaisia. Heistä lähes kaikki ovat olleet Black Mesan henkilökuntaan kuuluvia tai heidän perhettään. Tärkeimpiä heistä lienee Alyx Vance, tiedemies Eli Vancen tytär, joka toimii Gordonin aisaparina pelisarjan toisesta virallisesta osasta lähtien. Myös Gordonia varjostanut mysteerinen G-Man on esiintynyt lähes jokaisessa pelisarjan pelissä, tarkkailemassa pelaajan liikkeitä.
Kehityshistoria

Valven perustivat Gabe Newell ja Mike Harrington, jotka olivat molemmat entisiä Microsoftin työntekijöitä. Pelitalon ensimmäinen peli, Half-Life, esiteltiin vuoden 1997 E3-messuilla. Pelin teknologiaa kehuttiin huomattavasti. Half-Lifen GoldSrc-pelimoottorin pohjaksi valittiin id Softwaren kehittämän Quake-pelin moottori.
Half-Lifen ensimmäisen lisäosan, Opposing Forcen, kehitti nuori teksasilainen studio Gearbox Software. Sierra Entertainment julkaisi seuraavan lisäosan, Blue Shiftin, vuonna 2000. Sitä markkinoitiin alun perin Half-Lifen Dreamcast-version lisänä, mutta Dreamcast-version peruunnuttua Blue Shift julkaistiin Windowsille. Blue Shift käyttää Half-Life High Definition Packia, joka päivittää pelin tekstuureita sekä malleja. Gearbox kehitti myös kolmannen lisäosan, Decayn, joka julkaistiin vain PlayStation 2:lle.
Half-Lifen jatko-osan kehitys kesti kuusi vuotta, ja se ehdittiin julkistaa jo vaporwareksi. Peli oli tarkoitus julkaista alun perin syyskuussa 2003. Saksalainen hakkeri onnistui kuitenkin vuotamaan pelin lähdekoodin vuonna 2003 ja saamaan haltuunsa pelattavan version Half-Life 2:sta ja Counter-Strike: Sourcesta. Pian peli vuodettiin internetiin. Syylliseksi nimettiin Axel ”Ago” Gembe, joka itse otti Valveen yhteyttä ja pyysi töitä. Valve huijasi Gembeä ja uskotteli tälle, että Valve haluaisi hänet heille töihin. Gembelle tarjottiin lentolippuja Yhdysvaltoihin; FBI olisi pidättänyt hänet lentokentällä. Saksan hallituksen kuultua asiasta he pidättivät Gemben itse. Hänet asetettiin syytökseen tietovuodosta ja muista kyberrikoksista, kuten Agobot-nimisen viruksen luonnista. Gembe tuomittiin kahden vuoden ehdonalaiseen vankeuteen. Half-Life 2 julkaistiin lopulta 16. marraskuuta 2004, ja se oli yksi ensimmäisistä Valven Steam-palvelussa julkaistuista peleistä.
Valve kehitti Half-Life 2:lle kaksi lisäosaa: Episode Onen, joka julkaistiin vuonna 2006, ja Episode Twon, joka julkaistiin vuonna 2007. Valve aikoi julkaista myös kolmannen lisäosan, Half-Life 2: Episode Threen, jonka ei kuitenkaan ollut tarkoitus olla pelisarjan loppu. Lisäosasta on saatavilla useita konseptikuvia. Myöhemmin Valven toimitusjohtaja Gabe Newell ilmoitti, että episodimainen malli hylättiin. Useiden haastatteluiden ja monien tuotanto-ongelmien jälkeen Valve ei ole suostunut antamaan peliin liittyviä haastatteluja. Episode Three on nimetty myöhemmin pelihistorian suurimmaksi vaporwareksi.
Kehityshistoria > Elokuva

Vuoden 2013 DICE-messuilla Valven toimitusjohtaja Gabe Newell ja elokuvaohjaaja J. J. Abrams keskustelivat yhteistyöstä mahdollisen Portal- tai Half-Life-elokuvan tuottamisesta. Abrams vahvisti maaliskuussa 2016, että elokuvat ovat edelleen suunnitteilla.
Vastaanotto

Pelisarjan ensimmäinen osa, Half-Life, sai kriitikoilta erinomaisen vastaanoton. Pelin tunnelmaa ja ohjelmoituja kohtauksia kehuttiin. Metacritic-palvelu on laskenut pelille valikoiduista arvosteluista painotetun pistekeskiarvon 96/100. Peli voitti yli 50 ”vuoden peli” -palkintoa. Half-Life vaikutti myös huomattavasti ensimmäisen persoonan ammuntapelien kehitykseen, sillä se esitteli realistisen tarinan ja samaistuttavan päähahmon, joka ei ollut huippukoulutettu sotilas.
Myös Half-Lifen ensimmäinen lisäosa, Opposing Force, sai myönteisen vastaanoton. GameRankings-palvelussa sen arvostelukeskiarvo on 85 prosenttia. Academy of Interactive Arts & Sciences valitsi Opposing Forcen vuoden peliksi. Blue Shift -lisäosa sai puolestaan ristiriitaisen vastaanoton. Sen korkealaatuisia malleja ja tekstuureita sekä yleistä tunnelmaa ylistettiin, mutta pelin lyhyt kesto ja vanha sisältö saivat osakseen kritiikkiä. PlayStation 2:lle kehitetty Decay poikkeaa huomattavasti sarjan muista peleistä siinä, että se on yhteistyöpeli eli pelaajien täytyy auttaa toisiaan selviytymään koko pelin ajan. Peli julkaistiin 14. marraskuuta 2001 ja se sai positiivisen vastaanoton kriitikoilta. Pelin yhteistyötä ylistettiin mutta sen liiallisesta painottumisesta ongelmanratkontaan kritisoitiin. Sen Metacritic-keskiarvo on 87 pistettä sadasta.
Valve julkaisi Half-Life 2:n 16. marraskuuta 2004. Pelin arvostelujen pistekeskiarvo on Metacritic-sivustolla 96/100 ja GameRankings-sivustolla 95,48 prosenttia. Half-Life 2:ta on myyty helmikuun 9. päivään vuonna 2011 asti myyty yli 12 miljoonaa kappaletta
Half-Life 2:n lisäosa Episode One julkaistiin 1. kesäkuuta 2006. Peli sai pääosin myönteisen vastaanoton, tosin pelin lyhyyttä valiteltiin. Sen Metacritic-keskiarvo on 87 pistettä sadasta. Half-Life 2: Episode Two julkaistiin ensimmäisen episodin, Half-Lifen 2:n, Portalin ja Team Fortress 2 -pelien mukana pelikokoelmassa The Orange Box. Episodi sai erinomaisen vastaanoton, tosin edellisen osan tavoin sen lyhyttä kestoa kritisoitiin.
Half-Life 2: Survivor sai pääosin myönteisen vastaanoton. Videopelien arvostelusivusto Video Games Blogger sanoi pelin olevan kiinnostava ja yllätyksellinen. Arvostelussa arvioitiin, että peli saattaisi lisätä japanilaisten kiinnostusta ensimmäisen persoonan ammuntapelejä kohtaan.