stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Bond
Sovitukset > Elokuvat > Musiikki

James Bond -elokuvissa on omaleimainen musiikki. Jokaisella sarjan elokuvalla on oma tunnuskappaleensa, jotka ovat usein nousseet hiteiksi. Koko elokuvasarjan tunnusmusiikin ”James Bond Theme” sävelsi Monty Norman. Tunnuksen orkesterisovituksen teki John Barry, joka on säveltänyt musiikin kaikkiaan yhteentoista Bond-elokuvaan.
Sovitukset > Elokuvat > Tuotot

James Bond -elokuvasarja on vuoden 2024 alkuun mennessä tuottanut lipputuloina maailmanlaajuisesti lähes kahdeksan miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä kaikkien aikojen viidenneksi tuottoisimman elokuvasarjan.
Sovitukset > Elokuvat > Palkinnot

Bond-elokuville on myönnetty vuoteen 2017 mennessä viisi Oscar-palkintoa: parhaat äänitehosteet (007 ja Kultasormi, 1964), parhaat erikoistehosteet (Pallosalama, 1965), parhaat äänitehosteet ja paras laulu (007 Skyfall, 2012) sekä paras laulu (007 Spectre, 2015). Golden Globe -palkintoja Bondit ovat saaneet kolme: parhaan uuden naisnäyttelijän palkinto Ursula Andressille (Salainen agentti 007 ja tohtori No) sekä parhaan kappaleen palkinto elokuville 007 Skyfall ja 007 Spectre.
Sovitukset > Televisio

CBS-televisioyhtiö esitti vuonna 1954 Casino Royalen tunnin mittaisena dramatisointina Climax! Mystery Theatre -sarjassa Yhdysvalloissa. Bondia esitti Barry Nelson. Vuonna 1958 CBS pyysi Flemingiltä Bond-televisiosarjaa. Sarjasta oli tarkoitus tulla 32-osainen, ja Fleming kirjoitti yksityiskohtaisen synopsiksen kolmeentoista jaksoon. Sarjaa ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Tuotantoyhtiö Hubbell Robinson hankki oikeudet Bond-televisioelokuvaan vuonna 1959, mutta suunniteltua elokuvaa ei koskaan tehty. Bondia olisi esittänyt elokuvassa James Mason.
James Bond -elokuva nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran syyskuussa 1972, kun yhdysvaltalainen ABC esitti Kultasormen sunnuntai-illan elokuvana. Elokuvasta esitettiin voimakkaasti sensuroitu versio. Vuonna 1974 ABC esitti elokuvan 007 Istanbulissa, minkä jälkeen Bond-elokuvista tuli Yhdysvalloissa toistuvaa televisioviihdettä. Britanniassa Bond nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran lokakuussa 1975, jolloin ITV esitti elokuvan Tohtori No. Tammikuussa 1980 esitetty Elä ja anna toisten kuolla sai 23,5 miljoonaa katsojaa, ja se on edelleen Britannian televisiohistorian katsotuin elokuva.
VHS- ja Betamax-Bondeja alettiin vuokrata 1980-luvun alussa ja myydä vuosikymmenen lopulla. Nykyisin Bond-elokuvat tulevat maksuttomille televisiokanaville sen jälkeen, kun niitä on ensin myyty videolla ja dvd:llä, maksutelevisiossa sekä suoratoistopalveluissa.
Sovitukset > Radio

Etelä-Afrikan radio esitti Kuuraketin dramatisoituna kuunnelmana vuonna 1956. Bondia esitti Bob Holness. BBC esitti Elät vain kahdesti -romaanin dramatisoinnin vuonna 1990. Bondia esitti Michael Jayston.
Sovitukset > Sarjakuvat > Sanomalehdissä

James Bond tuli suurelle yleisölle tutuksi ensi kertaa vuonna 1958, kun englantilainen sanomalehti Daily Express alkoi ensimmäisenä lehtenä julkaista James Bond -sarjakuvaa. Kuutena päivänä viikossa heinäkuusta 1958 alkaen ilmestynyttä sarjakuvaa piirsi tammikuuhun 1966 asti John McLusky. Kirjailija Ian Fleming suhtautui ajatukseen sarjakuvasovituksesta aluksi varauksellisesti, sillä hän pelkäsi sarjakuvan vähentävän Bondin arvoa sekä tarinoidensa lyhentymistä. Kun Fleming oli saatu vakuuttuneeksi sarjakuvan laadusta, hän halusi vielä varmistaa, että sarjakuvan Bondista tulisi oikeannäköinen, joten hän teetti toisella taiteilijalla piirroksen Bondista malliksi lehdelle. McLusky piti Flemingin näkemystä kuitenkin liian 30-lukulaisen sotilaallisena ja teki Bondista nykyaikaisemman näköisen. McLusky yhdisteli Bondiinsa urheilija Henry Cottonia, näyttelijä Robert Tayloria, Gary Cooperia ja Edinburghin herttuaa. McLusky piirsi koko uransa aikana vuosina 1958–1983 yhteensä 18 James Bond -seikkailua ja 2250 strippiä.
McLuskyn lopetettua Daily Expressissä vuonna 1966 Bond-piirtäjänä jatkoi ensin Henry Gammidge ja hänen jälkeensä Yaroslav Horak. McLusky palasi Bondin pariin vuonna 1982 ja teki käsikirjoittaja Jim Lawrencen kanssa neljä uutta Bond-tarinaa.
Daily Express julkaisi Bondia vuoteen 1977 saakka. Sen jälkeen sarjakuvaa julkaistiin lehden sunnuntainumerossa ja arkipäivinä Daily Starissa vuoteen 1984 asti, jolloin se lopetettiin.
Sovitukset > Sarjakuvat > Sarjakuvalehtenä

Ensimmäinen James Bond -sarjakuvalehti julkaistiin Yhdysvalloissa tammikuussa 1963 Kuvitettuja klassikkoja -sarjassa. Tarina oli nuorille suunnattu sovitus elokuvasta Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962). Julkaisu lisensoitiin eteenpäin sarjakuvayhtiö DC:lle, joka ei kuitenkaan koskaan alkanut julkaista vakituista Bond-sarjakuvaa ennen option raukeamista 1972.
1970-luvulla ja 1980-luvulla Bond-sarjakuvia julkaistiin lähinnä ei-englanninkielisissä maissa. Sarjakuvakustantaja Marvel hankki Bond-sarjakuvien lisenssin 1980-luvulla ja julkaisi yksiosaiset erikoisnumerosovitukset elokuvista Erittäin salainen ja Octopussy. Play Value julkaisi kaksi James Bond 007 Adventure Storybooks -sarjakuvaa hyvin nuorille lukijoille. Seuraavana Eclipse julkaisi sarjakuvasovituksen elokuvasta Lupa tappaa ja vuonna 1989 Mike Grellin kirjoittaman ja kuvittaman Permission to Die, jossa oli uutta materiaalia. Marvel julkaisi vuonna 1992 kaksitoista Bondia. Sarjakuvien oikeudet siirtyivät vuonna 1992 Dark Horselle. Se omisti Bond-lisenssin neljän vuoden ajan ja julkaisi viisitoista Bond-sarjakuvaa. Topps julkaisi vuonna 1996 kolmiosaisen sovituksen elokuvasta 007 ja Kultainen silmä. Bond-sarjakuvia ei juurikaan julkaistu sen jälkeen pitkään aikaan. Vuonna 2014 Bondin sarjakuvalisenssi siirtyi Dynamite Entertainmentille, joka aloitti Bond-sarjansa marraskuussa 2015.
Sovitukset > Videopelit

James Bond -videopelejä on tehty vuoteen 2016 mennessä yhteensä 25. Ensimmäinen lisensoitu James Bond -peli oli Parker Brothersin kehittämä James Bond 007, joka julkaistiin heinäkuussa 1983 Atari 2600:lle sekä esimerkiksi Atari 5200:lle ja Commodore 64:lle. Edellisenä vuonna oli tosin Britanniassa julkaistu Shaken but Not Stirred -niminen Bond-peli ZX Spectrumille.
007 ja kultainen silmä -elokuvan pohjalta tehty, Nintendo 64:n vuonna 1997 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli GoldenEye 007 oli suuri arvostelu- ja myyntimenestys. Peli sai Academy of Interactive Arts & Sciencesin vuoden pelin palkinnon ja nousi vuoteen 2001 mennessä kaikkien aikojen myydyimmäksi videopeliksi.
Vuosina 1999–2005 Electronic Arts julkaisi kahdeksan Bond-peliä, ja vuosina 2008–2012 Activision julkaisi neljä, jotka ovat Quantum of Solace, GoldenEye 007, James Bond 007: Blood Stone ja 007 Legends.
Hahmot > James Bond

Päähahmo James Bond, koodinimeltään agentti 007, on Britannian tiedustelupalvelu MI6:n salainen agentti. Kirjailija Ian Fleming antoi Bondille nimen yhdysvaltalaisen lintutieteilijän James Bondin mukaan.
Fleming tarkoitti Bondin moderniksi hahmoksi, joka on aina kolmekymppinen. Elokuvasarjassa Bondin ikä on muuttunut, kun sarja on edennyt. Alussa Bond toimi kylmän sodan aikana, mutta vuodesta 2006 julkaistuissa elokuvissa hänen kerrotaan syntyneen vuonna 1968.
Bond on hyvin monitaitoinen. Hän on käynyt tiedustelupalvelun ja erikoisjoukkojen koulutuksen. Hän käyttää apunaan uudenaikaisia laitteita ja toimittaa kansainvälisiä rikollisia oikeuden eteen.
Bond arvostaa klassista hienostuneisuutta ja laatua. Hän kertoo kiinnittävänsä paljon huomiota yksityiskohtiin. Bond on naistenmies, innokas rahapelaaja, ja hän suosii vodkamartineja. Karismastaan huolimatta hänellä ei ole juurikaan läheisiä ystäviä.
Hahmot > Muita toistuvia hahmoja

M on Bondin esimies, Britannian Salaisen palvelun MI6:n tai MI7:n johtaja. Hänellä ja Bondilla on hyvin kiinteä suhde, vaikka M usein tuskastuukin Bondin sääntöjen vastaisiin menetelmiin ja hedonistiseen elämäntyyliin. Miss Moneypenny on Bondin esimiehen M:n pitkäaikainen sihteeri. Moneypenny ja Bond flirttailevat jatkuvasti, mutta heillä ei ole suhdetta. Q on MI6:n varusteiden kehittelystä ja valmistamisesta vastaavan osaston päällikkö. Bond varustautuu Q:n valmistamilla teknisillä apuvälineillä. CIA:n agentti Felix Leiter on Bondin hyvä ystävä, joka auttaa usein Bondia tämän työssä.
Bondin viholliset ovat usein miljardöörejä, joilla on suuret haaveet ja valtavat hankkeet, jotka uhkaavat maailmaa. Apunaan heillä on kätyreitä.
Bondin seikkailuihin kuuluu aina kauniita ja eteviä naisia. He voivat olla määrätietoisia salaisia agentteja, jotka pystyvät haastamaan Bondin, tai Bondin rakastajattaria eli ”Bond-tyttöjä”.
Vaikutus

James Bondista tuli 1950- ja 1960-lukujen komean ja nokkelan playboysankarin perikuva. Hän oli lännessä silloin versoneen kulutusaikakauden symboli suosiessaan vain parhaita merkkejä ja saadessaan käytettävikseen uusinta huutoa olevia elektronisia laitteita.
Bondin innoittamana on syntynyt useita jäljitelmiä ja parodioita, kuten Salainen agentti 86 -televisio- ja elokuvasarja, Austin Powers -elokuvasarja sekä Johnny English -elokuvat.
Arvostelua

Jotkut älymystöön kuuluvat kriitikot ja kirjailijat arvostelivat Flemingin Bond-romaaneja. Paul Johnson kirjoitti Bond-ilmiöstä kuuluisan kriittisen esseensä ”Seksi, snobismi ja sadismi”. Vakoilukirjailija John le Carré arvosteli Bondin moraalittomuutta, ja feministit ovat usein vastustaneet Bondin sovinistisuutta. Neuvostoliitto arvosteli Flemingiä siitä, että hän loi maailman, jossa ”lait kirjoitetaan pyssynpiipulla”. Moni lukija on arvostellut Bondeissa yleistä tuotemerkkien mainitsemista, jota Fleming harjoitti tuodakseen romaaneihinsa realismia.
Kirjallisuutta

Eltonen, Tuuli: 007 ja tähtäimessä sukupuoli.  Helsinki:  Multikustannus, 2009.  ISBN 978-952-468-218-3
Gresh, Lois H. & Weinberg, Robert: James Bondin pelit ja vehkeet. Toimivia laitteita vai mahdottomia keksintöjä?  ((The Science of James Bond. From Bullets to Bowler Hats to Boat Jumps, the Real Technology Behind 007’s Fabulous Films, 2006.) Suomentanut Mari Hyypiä)  Helsinki:  Edita, 2008.  ISBN 978-951-37-5280-4
O’Neill, Terry: Kaikki Bondista.  ((All About Bond, 2012.) Suomentanut Lauri Niskanen)  Helsinki:  Nemo, 2013.  ISBN 978-952-240-213-4
Aiheesta muualla

Rytsä, Paavo: Daniel Craig – James Bond Elävä arkisto. 21.11.2006 (päivitetty 5.10.2012). Yleisradio.
The geography of James Bond Alpha Galileo. Arkistoitu 15.9.2015. Viitattu 26.10.2012. (englanniksi)
Saharinen, Jokke: Ian Flemingin James Bond: Vargr. Etelä-Suomen Sanomat. 22.2.2018.
| n k James Bond -näyttelijät |
| --- | --- |
 Sean Connery  David Niven  George Lazenby  Roger Moore  Timothy Dalton  Pierce Brosnan  Daniel Craig 
| n k James Bond -elokuvien ohjaajat |
| --- | --- |
 Terence Young  Guy Hamilton  Lewis Gilbert  Peter R. Hunt  John Glen  Martin Campbell  Roger Spottiswoode  Michael Apted  Lee Tamahori  Marc Forster  Sam Mendes 
Goldeneye Jamaikalla, missä Fleming kirjoitti Bond-romaaninsa.
Sean Connery James Bondina ensimmäisessä Bond-elokuvassa Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962).
Kirjailija Ian Flemingin teettämä mallipiirros Bondista.
Kultasormi-elokuvan Aston Martin DB5 ja Sean Connerya James Bondin roolissa esittävä mallinukke.
Daniel Craigia James Bondin roolissa esittävä vahanukke Madame Tussaudsin vahakabinetissa Lontoossa.
Theodulf Orleansilainen

Theodulf Orleansilainen (n. 750 - 18. joulukuuta 821), oli italialaissyntyinen Orleansin piispa, apotti, runoilija ja Kaarle Suuren neuvonantaja.
Theodulf Orleansilaisen syntymäaikaa ei tiedetä tarkkaan, mutta hän oli kuitenkin todennäköisesti italialainen, joidenkin tietojen mukaan espanjalainen. Keisari Kaarle Suuri vei hänet Ranskaan luultavasti v. 781. Vuonna 785 Theodulfista tuli Orleansin piispa,  Fleuryn luostarin apotti ja kuuluisan oppineen Alkuinin kuoltua Kaarlen tärkein neuvonantaja. Kaarle Suurta (k. 814) seurasi keisarina Ludwig Hurskas. Theodulf joutui keisarin epäsuosioon osallistuttuaan keisaria vastaan suunniteltuihin hankkeisiin. Niiden seurauksena hän joutui vankeuteen 818 Angelsin luostariin, jossa hän kuoli v. 821.
All Glory, Laud, and Honor
Theodulf kirjoitti myös latinankielisiä runoja ja hänellä on tärkeä asema hymnirunoudessa.Tunnetuin hänen kirjoittamansa hymni on "Gloria, laus et honor", joka on erityisesti palmusunnuntain hymni. Sen synnystä kerrotaan, että Theodulf olisi joutunut vankilaan 817 Angerissa, jossa häntä epäiltiin salaliitosta kuningas Ludvig pyhää vastaan. Vankeudessa ollessaan hän kirjoitti hymnin, ja lauloi sen vankilan ikkunasta kun palmusunnuntain kulkue  821 kulki vankilan ohi. Kaikki kuuntelivat vaieten tätä hymniä ja se vaikutti keisariin siten, että hän vapautti Theodulfin ja määräsi hymnin laulettavaksi aina palmusunnuntain kulkueessa. Todellisuudessa hymni on nuorempi ja se on tullut tunnetuksi englantilaisen hymnologin John M. Nealen käännöksenä ”All Glory, Loud and Honor”. Nealen käännös vuodelta 1851 on eri runomitassa kuin Theodulfin hymni. Virttä käytetään laajasti palmusunnuntain kulkuehymninä.
Thodulfin hymni on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virtenä 60 "Soi kunnia ja kiitos". Sen käännös pohjautuu Nealen englanninkieliseen käännökseen ja sitä lauletaan saksalaisen Melchior Vulpiuksen 1609 julkaisemalla sävelmällä. Ruotsin kirkon virsikirjassa hymnistä on hymnin pohjalta toiseen runomittaan tehty virsi, 443 "Sinua ylistämme, köyhien kuningas, Jeesus" Se on. Anders Frostensonin 1980 tekemä, suomennos on.Anna-Mari Kaskisen 1997, ja sävelmä Carl Bertil Agnestigin melodia vuodelta 1975.
Luettelo jääkäreistä M

Jääkärimerkki
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.
M

Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
M > Valter Nikolai Mahomäki

(2. elokuuta 1893 Mustasaari –) oli suomalainen jääkärialiupseeri. Hänen vanhempansa olivat koneenkäyttäjä Matti-Nikolai Mahomäki ja Anna Jaakontytär. Mahomäki kävi kansakoulun ja työskenteli koneenkäyttäjänä Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 25. huhtikuuta 1916, mutta hänet vapautettiin 24. heinäkuuta 1916 sotapalveluksesta hänellä todetun silmäsairauden takia ja hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan. Takaisin Suomeen hän palasi sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen 4. tammikuuta 1919 aliupseerin vakanssilla. Hänet sijoitettiin Suomen valkoisen kaartin 4. komppaniaan, josta hän erosi jo 25. helmikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen työmiehenä eri puolilla maata ja vuosina 1919 – 1939 konemestarina amerikkalaisissa ja kotimaisissa laivoissa. Mahomäki osallistui talvisotaan Asevarikko 2:lla. Välirauhan aikana hän toimi lämmittäjänä kaasunsuojeluvarikolla. Jatkosodan puhjettua hän jatkoi samassa tehtävässä vuoteen 1942 saakka. Vuonna 1942 hänet vapautettiin palveluksesta ja hän työskenteli sen jälkeen työnjohtaja Lapissa ja Petsamossa vuosina 1942 – 1943. Sotien jälkeen hän työskenteli hinaajissa konepäällikkönä Vaasassa. Ylennykset: Aliupseeri 4. tammikuuta 1919.
M > Hannes Edvard Maijanen

(20. syyskuuta 1892 Kemin maalaiskunta –) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Erkki Maijanen ja Priita Matilda Ruonavaara. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919-25 Serafina Peterin kanssa, joka kuoli jo vuonna 1925 ja Maikanen avioitui toisen kerran 1937 Elna Lyydia Ranisen kanssa, josta hän erosi vuonna 1949 ja avioitui kolmannen kerran vuonna 1949 Aune Esteri Kauhasen kanssa. Maijanen työskenteli kirvesmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. helmikuuta 1916, josta hänet laskettiin 26. helmikuuta 1916 alkaen sotapalvelukseen kelpaamattomana siviilitöihin Saksaan. Takaisin Suomeen Maijanen palasi Suomen sisällissodan jälkeen 1. joulukuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen työmiehenä eri puolilla maata.
M > Jaakko William Mairo

(30. marraskuuta 1885 Ylistaro – 20. toukokuuta 1925) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat lohkotilallinen Matti Mairo ja Liisa Vilhelmiina Rajala. Mairo liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 9. maaliskuuta 1916, josta hänet laskettiin hänellä todetun sairauden takia siviilitöihin Saksaan 28. maaliskuuta 1916. Mairo palasi Saksasta takaisin Suomeen vasta Suomen sisällissodan jälkeen 29.  marraskuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen etupäässä metsätöissä. Hän kuoli lopulta tapaturmassa Vihannissa 20. toukokuuta 1925, jonne hänet myös haudattiin.
M > Juho Konstantin Makkonen

(4. joulukuuta 1897 Kestilä – 9. joulukuuta 1933) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen äitinsä oli Anna Maria Makkonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1928 Fanny Sipilän kanssa. Makkonen kävi kansakoulun ja työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 31. tammikuuta 1917, josta hänet siirrettiin 16. kesäkuuta 1917 pataljoonan 2. komppaniaan ja 21. kesäkuuta 1917 takaisin täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin myöhemmin siviilitöihin Saksaan. Takaisin Suomeen Makkonen palasi Suomen sisällissodan jo päätyttyä 24. marraskuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen 10.  joulukuuta 1918 aliupseerin vakanssilla. Hänet sijoitettiin Suomen valkoisen kaartin 7. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. joulukuuta 1918 Terijoen rajavartiopataljoonan 1. komppaniaan, missä hän toimi koulutusaliupseerina ja kenttävartion päällikkönä. Armeijasta Makkonen erosi 7. huhtikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen satamatöissä Helsingissä ja Viipurissa. Hän kuoli keuhkotautiin Viipurissa 9. joulukuuta 1933, hautapaikka on tuntematon. Ylennykset: Aliupseeri 10. joulukuuta 1918, Varavääpeli 25. joulukuuta 1918, Vääpeli 14. helmikuuta 1919. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
M > Matti Malinen

(28. marraskuuta 1896 Viipuri – 11. helmikuuta 1919) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat varastomies Matti Malinen ja Anna Helena Silvennoinen. Malinen kävi kansakoulun ja työskenteli liikeapulaisena Viipurissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin 10. maaliskuuta 1917 hänellä todetun sairauden takia pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin 19. maaliskuuta 1917 siviilitöihin Saksaan. Takaisin pataljoona täydennysjoukkoon hän palasi 18. huhtikuuta 1917, josta hänet siirrettiin edelleen 20. toukokuuta 1917 takaisin 3. komppaniaan. Saksassa olo aikanaan hän oli useita kertoja hoidettavana eri sairaaloissa hänen keuhkotaudin takia.
Malinen astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kuormastoaliupseeriksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Häntä seurannut keuhkotauti esti myös hänen osallistumisen varsinaisiin taistelutoimiin Suomen sisällissodassa. Sisällissodan jälkeen Malinen kuului edelleen edellä mainitun joukko-osaston (myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3 ja Uudenmaan rykmentti) II pataljoonan konekiväärikomppaniaan, mutta oli edelleen keuhkotaudin heikentämä ja oli sen takia hoidettavana Takaharjun parantolassa. Hän kuoli lopulta tautiinsa Viipurin sotilassairaalassa 11. helmikuuta 1919. Ylennykset: Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 1. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 2. lk;  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
M > Vilho Malinen

(14. syyskuuta 1893 Pietari – 4. huhtikuuta 1944) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat jalkinetyöntekijä Pekka Malinen ja Kristina Penttinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Hilda Irene Lehtosen kanssa. Malinen kävi viisi luokkaa Pietarin suomalaista yhteiskoulua ja työskenteli konttoristina Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 12. kesäkuuta 1917, josta hänet siirrettiin 10. elokuuta 1917 pataljoonan haupitsipatteriin. Haupitsipatterista hänet siirrettiin 6. tammikuuta 1918 hänellä todetun sairauden takia takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon. Hän joutui jäämään helmikuussa 1918 sairaana Saksaan, kun muu osa pataljoonasta lähetettiin takaisin Suomeen. Malinen palasi lopulta takaisin Suomeen huhtikuun alussa vuonna 1918. Näin ollen hän kerkesi Suomen sisällissotaan ja hänet määrättiinkin Suomeen saavuttuaan 3. huhtikuuta 1918 alkaen aliupseeriksi ylennettynä Jääkäritykistön 3. patteriin. Hän osallistui patterin mukana sisällissodan taisteluihin Tampereella. Tampereen valloituksen jälkeen hänet sijoitettiin tykistön uudelleen muodostamisen jälkeen juuri perustetun Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston 6. Patteriin vääpeliksi, jonka mukana hän otti osaa taisteluihin Viipurista. Malinen palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa. Armeijasta hän erosi 14. syyskuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen metsä- ja maatöissä ja vuodesta 1920 alkaen pienviljelijänä Lopella. Vuoden 1937 marraskuussa hän siirtyi Armeijan pukimon palvelukseen Riihimäelle. Hänet haudattiin Riihimäelle. Ylennykset: Aliupseeri 3. huhtikuuta 1918, Vääpeli 11. huhtikuuta 1918.  Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 1. lk;  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Talvisodan muistomitali,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Jaakko Albert Malkamäki
Vilhelm Malkamäki
M > Arthur Johannes Malm

(27. lokakuuta 1886 Turku – 2. kesäkuuta 1923) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Malm ja Matilda Antintytär. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1906  Karin Augusta Hermanssonin kanssa, josta hän erosi vuonna 1922. Malm kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingfors-nimisestä oppilaitoksesta vuonna 1910 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1910 - 1914. Malm liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Hän erosi kursseilta hänellä todetun sairauden takia 13. kesäkuuta 1915 ja palasi Suomeen. Suomessa hän osallistui paluunsa jälkeen jääkärivärväystehtäviin. Suomessa hänet vangittiin kesäkuussa vuonna 1916 ja karkotettiin sen jälkeen Venäjälle. Hänet vangittiin toistamiseen lokakuussa ja vietiin sen jälkeen ensin Peresilnajan ja myöhemmin Spalernajan vankilaan. Spalernajasta hän vapautui Venäjän vallankumouksen alku tuoksinassa 12. maaliskuuta 1917. Suomen sisällissotaan hän ei osallistunut vaan astui sisällissodan jälkeen 26. kesäkuuta 1918 alkaen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. Rannikkotykistöpataljoonan 3. patteriin, jossa hän toimi patterinvääpelinä. Rannikkotykistöpataljoonasta hänet siirrettiin 27. tammikuuta 1919 opettajaksi aliupseerikouluun. Myöhemmin hän erosi armeijasta ja matkusti Viroon, missä hän osallistui Viron vapaussotaan. Virosta palattuaan hän työskenteli yksityisenä matematiikan opettajana Helsingissä. Hänet haudattiin Helsingin uudelle hautausmaalle. Ylennykset: Vääpeli 26. kesäkuuta 1918. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
Erik Leo Johannes Malmberg
Kaarlo Lauri Torvald Malmberg
Georg Werner Fredrik Mandelin
Karl Rainer Wolfgang Mandelin
Åke Berndt Mangström