stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siirtomaavallan purkautuminen
Siirtomaavallan purkautuminen > Afrikassa

Ensimmäisen maailmansodan seurauksena Saksa menetti siirtomaansa Afrikassa, mutta ne siirtyivät Kansainliiton kautta lähinnä Britannian alusmaiksi (esim. Namibia ja Tanganjika). Suuri talouslama heikensi Euroopan maiden kykyä pitää siirtomaansa valtansa alla niiden kansojen siirtyessä eri asteiseen vastarintaan pyrkimyksenä vapautua eurooppalaisesta kolonialismista.
Ennen toista maailmansotaa itsenäisiä valtioita Afrikassa olivat vain Liberia, Egypti, Etiopia ja Etelä-Afrikka. Näistä Liberia oli Yhdysvalloista muuttaneiden entisten mustien orjien alue, jossa tulokkaat ottivat vallan maan alkuperäisasujilta muuttaen maan kielen ja kansakunnan nimen. Westminsterin säädöksellä Britannia julisti eräitä siirtomaitaan vapaaksi vuonna 1931, muun muassa Etelä-Afrikka sai näin muodollisen itsenäisyyden ilman omaa toimintaa vapauden saamiseksi. Egypti tuli muodollisesti itsenäiseksi vuonna 1922, mutta eli käytännössä brittien miehittämänä ja ohjaamana Nasserin hallintoon asti. Etiopia on käytännössä ainoa Afrikan valtio, joka ei joutunut alistumaan eurooppalaiselle kolonialismille, tosin Italia pystyi 1800-luvun lopun Etiopian valloitusyritystensä epäonnistumisen "korjaamisena" moderneilla aseilla miehittämään maa 1940-luvulla viideksi vuodeksi.
Siirtomaiden vapautuminen Afrikassa alkoi toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1951, kun Libya itsenäistyi. Seuraavana itsenäistyi Kultarannikko vuonna 1957, jonka nimi muuttui Ghanaksi. Nigeria itsenäistyi 1960, Sierra Leone ja Tanganjika vuonna 1961 myöhemmin Tansania. Uganda itsenäistyi vuonna 1962, Kenia vuonna 1963, Malawi ja Zambia vuonna 1964, Gambia vuonna 1965, Lesotho ja Botswana 1966 sekä Swazimaa 1968. Vapautuminen ei kaikissa maissa sujunut ongelmitta kuten Belgian Kongossa, jossa puhkesi kuuden vuoden sota ja Nigeriassa jossa alkoi Biafran sota. Viimeisinä itsenäistyivät Guinea-Bissau 1974, Mosambik 1975, Angola 1975 jossa syttyi sisällissota, Djibouti 1977, Zimbabwe 1980, Namibia 1990 sekä Eritrea 1993.
Siirtomaavallan purkautuminen > Afrikassa > Afrikan dekolonisaatio

Tämä on luettelo 1900-luvulla itsenäistyneistä siirtomaista
| Valtio | Itsenäistymisvuosi | Entinen emämaa |
| --- | --- | --- |
|  Egypti | 1922 |  Britannia |
|  Etelä-Afrikka | 1931 |  Britannia |
|  Libya | 1951 |  Italia |
|  Sudan | 1955 |  Britannia |
|  Marokko | 1956 |  Ranska |
|  Tunisia | 1956 |  Ranska |
|  Ghana | 1957 |  Britannia |
|  Guinea  | 1958 |  Ranska |
|  Mauritania | 1960 |  Ranska |
|  Senegal | 1960 |  Ranska |
|  Ylä-Volta (Burkina Faso) | 1960 |  Ranska |
|  Norsunluurannikko  | 1960 |  Ranska |
|  Dahomey (Benin) | 1960 |  Ranska |
|  Togo | 1960 |  Ranska |
|  Niger | 1960 |  Ranska |
|  Tšad | 1960 |  Ranska |
|  Keski-Afrikan tasavalta | 1960 |  Ranska |
|  Kongon tasavalta | 1960 |  Ranska |
|  Gabon | 1960 |  Ranska |
|  Madagaskar | 1960 |  Ranska |
|  Mali | 1960 |  Ranska |
|  Kongon tasavalta   | 1960 |  Belgia |
|  Nigeria | 1960 |  Britannia |
|  Somalia | 1960 |  Italia |
|  Somalia | 1960 |  Britannia |
|  Kamerun | 1961 |  Ranska |
|  Kamerun | 1961 |  Britannia |
|  Sierra Leone | 1961 |  Britannia |
|  Ruanda | 1962 |  Belgia |
|  Burundi | 1962 |  Belgia |
|  Algeria  | 1962 |  Ranska |
|  Uganda | 1962 |  Britannia |
|  Kenia | 1963 |  Britannia |
|  Tanganjika | 1964 |  Britannia |
|  Sansibar | 1964 |  Britannia |
|  Sambia | 1964 |  Britannia |
|  Malawi | 1964 |  Britannia |
|  Rhodesia (Zimbabwe) | 1965 |  Britannia |
|  Gambia | 1965 |  Britannia |
|  Botswana | 1966 |  Britannia |
|  Lesotho | 1966 |  Britannia |
|  Swazimaa | 1968 |  Britannia |
|  Päiväntasaajan Guinea | 1968 |  Espanja |
|  Mauritius | 1968 |  Britannia |
|  Guinea-Bissau | 1974 |  Portugali |
|  Komorit | 1975 |  Ranska |
|  Angola | 1975 |  Portugali |
|  São Tomé ja Príncipe  | 1975 |  Portugali |
|  Kap Verde | 1975 |  Portugali |
|  Mosambik | 1975 |  Portugali |
|  Seychellit | 1976 |  Britannia |
|  Djibouti | 1977 |  Ranska |
|  Namibia  | 1990 |  Etelä-Afrikka |
|  Eritrea | 1993 |  Etiopia |
Itsehallintoalueet

Ei-itsenäiset entiset siirtomaat joilla on erityisaseman osa
| Alue | Status | Entinen emämaa |
| --- | --- | --- |
|  Portugalin Intia |  Intian osavaltion ja territorio alue vuodesta 1961 |  Portugali |
|  Puerto Rico |  Yhdysvaltain itsehallintoalue vuodesta 1951 |  Yhdysvallat |
|  Pohjois-Mariaanit |  Yhdysvaltain itsehallintoalue vuodesta 1978 |  Yhdysvallat |
|  Macao |  Kiinan erityishallintoalue vuodesta 1999 |  Portugali |
|  Ranskan Intia |  Intian territorio asema vuodesta 1954 |  Ranska |
|  Hongkong |  Kiinan erityishallintoalue vuodesta 1997 |  Britannia |
|  Espanjan Sahara  |  Marokon /  Mauritanian maakunta vuodesta 1975  (Mauritania luopui alueesta 1979) |  Espanja |
|  Newfoundland |  Kanadan provinssi vuodesta 1949 |  Britannia |
|  Alankomaiden Antillit |  Alankomaiden kuningaskuntien osa vuodesta 1949 |  Alankomaat |
|  Grönlanti |  Tanskan maakunta vuodesta 1953 |  Tanska |
|  Färsaaret |  Tanskan Itsehallintoalue vuodesta 1948 |  Tanska |
|  Hongkong |  Britanniasta riippuvainen territorio vuodesta 1981 |  Britannia |
|  Saint-Pierre ja Miquelon |  Ranskan merentakainen territorio vuodesta 1946 |  Ranska |
|  Wallis ja Futuna |  Ranskan merentakainen territorio vuodesta 1946 |  Ranska |
|  Mayotte |  Ranskan merentakainen territorio vuodesta 1946 |  Ranska |
|  Cookinsaaret |  Uuden-Seelannin liitännäisvaltio vuodesta 1965 |  Uusi-Seelanti |
|  Niue |  Uuden-Seelannin liitännäisvaltio vuodesta 1974 |  Uusi-Seelanti |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siirtomaavallan purkautuminen Wikimedia Commonsissa
Keski-Amerikan ja Karibian poliittinen kehitys
Ranskan entiset siirtomaat
  Belgian entiset siirtomaat
  Espanjan entiset siirtomaat
  Portugalin entiset siirtomaat
  Britannian entiset siirtomaat
  Etelä-Afrikan entiset siirtomaat
  Italian entiset siirtomaat
  aina itsenäiset valtiot
Yrjänän emännän synti

| Yrjänän emännän synti |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Edvin Laine
Käsikirjoittaja:  Toivo Särkkä
Perustuu:  Artturi Leinosen romaaniin Yrjänän emännän synti (1937)
Säveltäjä:  Väinö Haapalainen
Kuvaaja:  Armas Hirvonen
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Pääosat:  Mirjami Kuosmanen Edvin Laine
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  24. lokakuuta 1943
Kesto:  88 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yrjänän emännän synti (Yrjänä-värdinnans synd) on suomalainen mustavalkoinen draamaelokuva vuodelta 1943. Se perustuu Artturi Leinosen samannimiseen romaaniin vuodelta 1937. Elokuva on Edvin Laineen esikoisohjaus.
Elokuvassa Yrjänän maatilaa vaivaa isännästä johtuva lapsettomuus. Talon emäntä päättää hankkia lapsen keinoja kaihtamatta. Hän on syntyään Yrjänän tytär ja haluaa jatkaa maineikasta sukuaan. Yrjänän isäntä kokee tulleensa syrjäytetyksi ja nolatuksi. Emäntä joutuu konfliktiin paitsi miehensä, myös kirkon edustajien kanssa.
Tuotanto

Yrjänän emännän synti kuvattiin vuonna 1943. Ulkokuvauksia suoritettiin syysaikaan Kangasalla Suinulan kylässä, missä Yrjänän tilaa esittänyt Markkulan talo sijaitsi. Kesällä kuvattiin Oulaisissa, Pyhäjoella ja Merijärvellä. Sisäkuvat otettiin SF:n studioilla.
Juoni

Nuorehko Selma on mahtavan, parisataa vuotta vanhan synnyinmaatilansa Yrjänän emäntä. Tilan päärakennuksen yläkerrassa on kaksi kamaria, joista toisessa ovat asuneet Yrjänän pojat ja toisessa Yrjänän tyttäret. Tilaa isännöi kotivävy Antti. Pariskunnan onnea varjostaa lapsettomuus, jonka syy on Antin lapsena sairastamassa taudissa. Selma alkaa vakavasti hakea sijaissiittäjää lapsen saamiseksi. Adoptio ei tule kysymykseen. Hän kertoo aikeistaan Josefiinalle, joka on uskovainen ja itsekin lapseton. Selman mielestä lapsen hankkiminen toisen miehen kanssa ei ole syntiä, jos se ei tapahdu intohimojen vallassa. Josefiinan mielestä lapsettomuus on Jumalan tahto. Eräänä kesäpäivänä Selma on uimassa ja samaan aikaan veteen pulahtaa naapurin komea nuori mies Sauli. Selma on jo aiemmin kiinnittänyt huomionsa Sauliin. Juhannuksena hän soutelee Saulin kanssa syrjäiselle rantaniitylle, jossa yhdyntä suoritetaan katseilta piilossa. Selma tulee kerrasta raskaaksi. Hän kuitenkin haluaa Saulin unohtavan koko jutun. Antti kuulee vaimonsa raskaudesta puolivahingossa kylän juoruämmiltä, jotka ihmettelevät kun Yrjänän emäntä alkoi odottaa lasta vasta useiden aviovuosien jälkeen.
Antti tajuaa vähitellen Saulin olevan lapsen biologinen isä. Seuraa miesten välinen väkivaltainen yhteenotto metsässä. Talvella rovasti ja kappalainen tulevat ahdistelemaan Selmaa uteluillaan Yrjänän emännän siunatusta tilasta. Emäntä ajaa kirkonmiehet ulos. Josefiina koettaa selvitellä Yrjänän emännän ja isännän tulehtuneita välejä. Antti tulee juovuksissa räyhäämään vaimolleen Josefiinan läsnä ollessa, ja hieman myöhemmin asioita selvitetään raihnaiseksi käyneen Josefiinan kamarissa. Synnytys on Antille tiukka paikka, mutta hän pyrkii tilanteen herraksi. Kun Tuomas on parivuotias, Antti vieroksuu häntä edelleen. Kaikki puhuvat ”Selman pojasta”. Eräänä kohtalokkaana kesäpäivänä Tuomas putoaa Yrjänän läheisyydessä raivoavan kosken kuohuihin. Antti ryntää pelastamaan poikaa ja onnistuu. Tällöin hän toteaa Tuomaksen vihdoinkin omaksi pojakseen.
Henkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mirjami Kuosmanen  | … |  Yrjänän emäntä ja perijätär, Selma   |
|  Edvin Laine  | … |  Yrjänän isäntä, Antti   |
|  Aino Lohikoski  | … |  Josefiina Turunen   |
|  Esko Vettenranta  | … |  Sauli Utti   |
|  Veikko Linna  | … |  Samuel Utti   |
|  Liisa Autere  | … |  Yrjänän piika, Mari   |
|  Aku Peltonen  | … |  Yrjänän renki, Aakusti   |
|  Toppo Elonperä  | … |  Iisakki   |
|  Veikko Huuskonen  | … |  pastori Eljas Kaarto   |
|  Jalmari Rinne  | … |  rovasti   |
Huomioita

Toivo Särkkä kirjoitti Yrjänän emännän syntiin synkän lopun, jossa haudotaan itsemurhaa ja Antti jättää Selman. Laine muutti loppuratkaisun valoisammaksi yhdessä toimittaja Olavi Vesterdahlin kanssa. Selman poikaa Tuomasta esitti vuonna 1942 syntynyt Jarmo Laine, Edvin Laineen ja Mirjam Noveron esikoinen, joka kuoli keuhkokuumeeseen talvella 1944.
Vastaanotto

Yrjänän emännän synnin kaupallinen menestys oli Helsingissä sangen huono, mutta Tampereella sitä vastoin erittäin hyvä. Suomen muissa kaupungeissa elokuva sai hieman vuoden keskiarvoa paremman yleisömenestyksen.
Uusi Suomi arvioi Yrjänän emännän synnin voitoksi Edvin Laineelle. Lehti piti elokuvaa ”huolellisena ja varmana työnä”, joskin Laineen teatteritausta näkyi esimerkiksi runsaissa ”sisään- ja ulosmenoissa”. Helsingin Sanomat arvosteli ohjaustyötä teatterinomaiseksi ja käsikirjoitusta leimallisen kirjalliseksi; ”--- mitä parempi aikaansaannos on, sitä selvemmin siinä näkyvät myös viat”, lehden elokuvakriitikko summasi. Aikalaiskriitikot antoivat kunniaa myös Yrjänän emännän synnin kuvaajalle Armas Hirvoselle ja säveltäjälle Väinö Haapalaiselle. Kuosmasen, Laineen ja Vettenrannan roolitulkinnat saivat kiitosta. Suomen Sosialidemokraatti kirjoitti Haapalaisen musiikista: ”--- hän löytää herkästi elokuvan tekstissä piilevät tunne- ja maalaukselliset arvot, kuten esim. koskenpauhun taustasäveleissä, tappelumyötäilyssä ja suuressa loppuhuipennuksessa”.
Televisiossa Yrjänän emännän synti esitettiin ensimmäisen kerran 21. syyskuuta 1974. Elokuva on julkaistu myös DVD:nä.
Shlomo Zabludowicz

Shlomo Zabludowicz vuonna 1969.
Shlomo Zabludowicz (1915 tai 1916 Łódź, Puola, Venäjän keisarikunta – 8. elokuuta 1994 Kesarea, Israel) oli puolalaissyntyinen, Suomessa ja Israelissa vaikuttanut kansainvälinen asekauppias, joka keräsi omaisuuden muun muassa Tampellan ja Israelin valtion välisellä asekaupalla.
Nuoruus

Zabludowicz oli syntyjään puolanjuutalainen. Hänen isänsä oli rabbi, ja perhe kannatti hasidismia. Zabludowiczin syntymäajasta, -paikasta ja -nimestä on olemassa erilaisia tietoja. Hänen elämäkertansa kirjoittaneen Matti Mörttisen mukaan uskottavimmat vaihtoehdot syntymäajaksi ovat 16. huhtikuuta 1915 ja 15. huhtikuuta 1916, joista Zabludowicz itse vietti syntymäpäivänään jälkimmäistä. Syntymäpaikka oli luultavimmin Puolan Łódź, tosin eräässä yhteydessä hän ilmoitti syntyneensä Ostrowissa.
Zabludowicz suoritti insinööritutkinnon Varsovassa vuonna 1939. Toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana hän asui Łódźin ghetossa ja teki pakkotyötä metallipajassa elokuuhun 1944 saakka, jolloin hänen koko perheensä vietiin gheton muiden juutalaisten mukana Auschwitzin tuhoamisleirille. Zabludowiczin molemmat vanhemmat ja kaikki viisi sisarusta kuolivat holokaustissa, isä ilmeisesti jo ghetossa ja muu perhe pääosin Auschwitzissa. Zabludowicz ja hänen isoveljensä Moshe vietiin Auschwitzista työleirille Saksaan, ja Zabludowicz oli sodan loppuun saakka orjatyössä Continental-yhtiön tehtaalla Hampurin seudulla. Moshe-veli kuoli noin viikkoa ennen sodan päättymistä, kun joukko juutalaisvankeja poltettiin elävältä Hampurin lähelle ankkuroidussa laivassa. Zabludowicz ei tiettävästi käynyt loppuelämänsä aikana kertaakaan Puolassa.
Sodan päätyttyä nälän ja tuberkuloosin heikentämä Zabludowicz pääsi heinäkuussa 1945 Lyypekistä hoitoon Ruotsin Gotlantiin kreivi Folke Bernadotten järjestämillä niin sanotuilla valkoisilla busseilla. Vuonna 1946 Zabludowicz siirtyi pakolaisleirille Taalainmaalle ja asui jonkin aikaa Tukholmassakin. Hän tuli ensi kerran Suomeen vuonna 1947 saatuaan Helsingin juutalaisen seurakunnan avulla työpaikan Helsingissä suomenjuutalaisen liikemiehen Ruben Liebkindin perheen yksityisopettajana.
Myöhempi liikemiesura

Vuonna 1974 Tampella päätti lopettaa Israel-yhteistyön ja kansainvälisen asekaupan ja luovuttaa aseidensa ulkomaiset patentit Liechtensteinin Salgadille, joka oli siirtynyt Zabludowiczin ja tämän pojan käsiin. Tähän päättyi ainakin virallisesti myös Zabludowiczin yhteistyö Tampellan kanssa. Patenttiasiakirjojen luovutus tapahtui vuonna 1978. Lopulta Salgadista kehittyi Zabludowiczin perheen sijoitusyhtiö Tamares Ltd, joka rekisteröitiin Caymansaarille ja jonka avulla he kartuttivat itselleen miljardiomaisuuden. Zabludowicz myi vielä vuonna 1988 suuren erän kranaatinheittimiä Yhdysvaltain armeijalle, mitä ennen hän oli perustanut poikansa kanssa Salgadin kautta Pennsylvanian Scrantoniin Pocal-nimisen oman kranaattitehtaan, sillä Yhdysvaltain armeija suostui ostamaan vain aseita, joiden ammukset saataisiin kotimaasta.
Zabludowicz hankki vaimoineen Israelin kansalaisuuden 1940-luvun lopussa. Suomen kansalaisuuden Zabludowicz sai vuonna 1974, kaksi vuotta vaimonsa ja seitsemän vuotta lastensa jälkeen. Hän alkoi kuitenkin samoihin aikoihin asua pääasiallisesti Israelissa. Hän piti asuntonsa Tampereen Kaakinmaalla ilmeisesti 1970-luvun loppuun asti, ja sen jälkeenkin hänelle jäi vielä kesähuvila Pernajan Sarvisalossa. Zabludowicz alkoi 1980-luvulla irtautua asekaupasta ja siirtää sijoituksiaan muun muassa kiinteistöihin, hotelleihin sekä rakennus- ja astiateollisuuteen. Osakkeensa Soltamissa hän myi pois vuonna 1989, mutta Pocal pysyi hänen sukunsa omistuksessa vuoteen 2013. Zabludowicz alkoi myös lahjoittaa rahaa hyväntekeväisyyteen.
Zabludowiczin on väitetty vakoilleen kylmän sodan aikana ja pitäneen salaa yhteyttä Neuvostoliiton juutalaisiin, mutta väitettä ei ole voitu varmentaa.
Yksityiselämä

Zabludowicz puhui eräiden tietojen mukaan seitsemää tai kahdeksaa kieltä. Hän oppi Gotlannissa puhumaan ruotsia, mutta ei juurikaan osannut suomea. Viimeiset vuotensa Zabludowicz tutki juutalaisia tekstejä rabbi-isänsä mallin mukaan.
Zabludowiczin puoliso Pola Reich (1921–1995) oli myös holokaustista ja Auschwitzista selvinnyt ja valkoisilla busseilla Ruotsiin tullut puolanjuutalainen. He tapasivat Stråtenbon pakolaisleirillä Aspebodassa vuonna 1946 ja menivät naimisiin Israelissa 1949. Zabludowiczilla oli kaksi lasta, Chaim ”Poju” Zabludowicz (s. 1953) ja Yhdysvalloissa asuva Rebecka Belldegrun (s. 1950), jotka ovat riitaantuneet perintöasioista. Tamaresin omistaa nykyään Poju Zabludowicz. Tyttärellä on arviolta 1,3 miljardin dollarin omaisuus, pojalla vieläkin suurempi. Hekin karttavat julkisuutta.
Alavuden keskustaajama

| Alavuden keskustaajama |
| --- | --- |
 Alavuden keskustaa.
 Alavuden keskustaajama
 Koordinaatit: 62°35′N, 23°36′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Seutukunta:  Kuusiokunnat
Kunta:  Alavus
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Pinta-ala:  
 – Maa:  12,67 km²
Väkiluku (2022):  4 006
 – Väestötiheys:  316,2 as./km²
Postinumero:  63300
 Väkiluvun, tiheyden ja pinta-alan lähde: Tilastokeskus. Tilastotiedot koskevat taajamaa. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Alavuden keskustaajama on Alavudella sijaitseva taajama. Keskustaajaman väkiluku oli vuoden 2022 lopussa 4 006. Taajaman pinta-ala oli 12,67 neliökilometriä, joten väestötiheys oli 316,2 asukasta neliökilometrillä. Keskustaajamassa sijaitsee Alavudenjärvi eli Kirkkojärvi.
Etäisyyksiä

Tuuriin: 6 km
Töysään: 14 km
Ähtäriin: 29 km
Kuortaneelle: 27 km
Seinäjoelle: 52 km
Vaasaan: 116 km
Jyväskylään: 142 km
Tampereelle: 160 km.
Yöpakkaset

Nikita Hruštšov Kekkosen 60-vuotissyntymäpäiväjuhlilla 3. syyskuuta 1960.
Yöpakkaset eli yöpakkaskriisi oli Suomen ja Neuvostoliiton suhteissa syksyllä 1958 ilmennyt kriisi. Heinäkuun 1958 vaaleissa vasemmistolainen Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL) oli saanut 25 % äänistä ja nousi 50 edustajalla eduskunnan suurimmaksi puolueeksi. Sosiaalidemokraatti Karl-August Fagerholmin muodostamaan hallitukseen puoluetta ei kuitenkaan hyväksytty.
Tämän seurauksena Neuvostoliitto veti lähettiläänsä pois Helsingistä ja teki tyytymättömyytensä selväksi. Yöpakkaset osoittivat, miten herkästi Neuvostoliitto reagoi mahdollisiin muutoksiin hallituskokoonpanossa ja miten rajallinen liikkumavara Suomella oli puolueettomuuspolitiikassaan. Kriisi ratkesi presidentti Kekkosen vieraillessa tammikuussa 1959 Leningradissa.
Nimen kriisille antoi Nikita Hruštšov, joka julisti Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden ajautuneen ”yöpakkasiin”.
Taustaa

Kriisi sai alkunsa elokuussa 1958, kun vastanimitetty Fagerholmin III hallitus ei saanut Neuvostoliiton hyväksyntää. Neuvostoliittoa ärsytti etenkin se, että hallitukseen tulivat sosialidemokraattien (SDP) oikeaa laitaa eli niin sanottua asevelisiipeä edustaneet Väinö Leskinen ja Olavi Lindblom Neuvostoliiton sotasyylliseksi leimaaman SDP:n puheenjohtajan Väinö Tannerin myötävaikutuksella. Lisäksi Moskova yhdisti kokoomuslaisen maatalousministerin Niilo Kosolan nimen hänen isäänsä, 1930-luvun Lapuanliikkeen johtajaan Vihtori Kosolaan. Suomen Kansan Demokraattinen Liitto oli ollut eduskuntavaalien suurin voittaja, mutta puoluetta ei tästä huolimatta otettu hallitukseen.
Hallitusneuvotteluissa keskeisesti mukana ollut Maalaisliiton Johannes Virolainen, josta tuli uuden hallituksen ulkoministeri, yritti vielä viime hetkellä vedota Väinö Tanneriin, jottei Väinö Leskistä otettaisi mukaan hallitukseen, mihin Tanner murahti: ”Mitäs Te nuori mies puhutte, nythän muodostetaan Suomen eikä Neuvostoliiton hallitusta.” Presidentti Urho Kekkonen oli jo etukäteen varoittanut Virolaista menemästä samaan hallitukseen Leskisen kanssa. Nimitettyään hallituksen 29. elokuuta Kekkonen lausui kuuluisat sanansa: ”Tämä oli huonoin puhe, minkä olen koskaan pitänyt, mutta eipä ollut itse kirjoittamani.”
Taustalla oli edellisen lisäksi elokuun lopulla pidetty Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) 40-vuotisjuhla, johon kutsuttuun Neuvostoliiton valtuuskuntaan kuului alun perin myös Otto Wille Kuusinen. Suomalaisten maanpetturiksi leimaamalle Terijoen hallituksen päämiehelle ei kuitenkaan myönnetty viisumia. Syy tapauksesta sysättiin Fagerholmin hallituksen ulkoministerin Johannes Virolaisen niskaan, vaikka päätöksen asiasta oli tehnyt jo edeltäjä, Kuuskosken hallitus yhdessä presidentti Urho Kekkosen kanssa. Myös Nikita Hruštšov oli ymmärtänyt Kuusisen viisumin hylkäämisen, mutta Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) pää-äänenkannattaja Pravda käytti tapausta tästä huolimatta aseenaan Fagerholmin hallitusta vastaan.
Neuvostoliiton painostus

Neuvostoliiton painostus Suomea kohtaan oli aluksi taloudellista. Saimaan kanavan käyttöoikeutta koskeneet neuvottelut keskeytettiin, Suomenlahden kalastusta koskevan sopimuksen allekirjoittaminen lykättiin eikä tavaranvaihtoneuvotteluja päästy aloittamaan.
Syksyn edetessä painostus siirtyi poliittiselle ja jo hyvin konkreettiselle tasolle. Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettiläs Viktor Lebedev matkusti lokakuun alussa yllättäen ”lomalle” Moskovaan tekemättä protokollan vaatimaa käyntiä ulkoministeri Johannes Virolaisen luona. Vähän myöhemmin Neuvostoliitto ilmoitti, että Lebedev oli siirtynyt muihin tehtäviin eikä hänelle nimitetä seuraajaa Helsinkiin. Marraskuun aikana Maalaisliiton johto alkoi pitää tilannetta kestämättömänä ja valtuutti puolueen ministerit eroamaan hallituksesta. Myös Kekkonen alkoi kulissien takana kaataa nimittämäänsä hallitusta. Lopulta ulkoministeri Johannes Virolainen ilmoitti 4. joulukuuta eroavansa hallituksesta, minkä jälkeen pääministeri Karl-August Fagerholm esitti koko hallituksensa eronpyynnön.
Yöpakkaskriisi ilmeni syvänä ja rajuna, koska Neuvostoliiton useat intressit ja niitä valvovat rakenteet asettuivat toimimaan samaan suuntaan, pitämään yllä ja kiihdyttämään kriisiä.
Presidentti Urho Kekkonen piti muutamaa päivää myöhemmin, 10. joulukuuta, radio- ja televisiopuheen, jossa hän sanoi kokoomuslaisiin ja SDP:n tannerilaisiin ministereihin viitaten muun muassa, että ”viime aikoina Suomessa on nakerrettu pohjaa Suomen ja Neuvostoliiton hyvän naapuruuden politiikalta”, ja että ”nyt eroa pyytänyt hallitus ei ole tehnyt päätöksiä, jotka olisivat tarkoittaneet muutoksia ulkopolitiikkaamme.”  Presidentti nimitti Fagerholmin hallituksen tilalle V. J. Sukselaisen muodostaman, miltei puhtaasti maalaisliittolaisen hallituksen 13. tammikuuta 1959. Hallituksensa erottua Fagerholm siirtyi eduskunnan puhemieheksi.
Yöpakkaset herättivät huomiota myös läntisessä maailmassa. Yhdysvaltalainen demokraattipuolueen senaattori Hubert Humphrey pysähtyi marraskuun lopulla 1958 Helsinkiin matkallaan Moskovaan ja Suomen Työnantajain Keskusliiton toimitusjohtaja Johan Nykopp järjesti Humphreylle tapaamisen presidentti Urho Kekkosen kanssa Tamminiemessä. Keskustelun aikana Humphrey ilmoitti Yhdysvaltain olevan valmis tarjoamaan Suomelle taloudellista tukea vastavetona Neuvostoliiton painostukselle. Suomen ulkoministeriö joutui vaikean pulman eteen ja päätti lopulta torjua Yhdysvaltain tarjouksen, koska siitä katsottiin olevan enemmän haittaa kuin hyötyä Suomen kansainväliselle maineelle. Tavattuaan Hruštšovin Kremlissä Humphrey moitti tätä Suomeen kohdistetusta kauppapoliittisesta painostuksesta, mutta Hruštšov ei ollut ymmärtävinään, mitä Humphrey tarkoitti.