stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Velluanjoki
Valuma-alue

Velluanjoen valuma-alueen koko on 149 km² ja sen järvisyys on 2,8 %, metsäisyys 73 % ja peltojen osuus 19 %. Turvemaata ei valuma-alueeseen kuulu. Valuma-alueen suurimmat järvet ovat Laitilassa sijaitseva 100 hehtaarin Vallijärvi ja 57 hehtaarin Pehtjärvi. Valuma-alueeseen ei kuulu säännösteltyjä järviä. Valuma-alueen korkeus on suurimmaksi osaksi alle 30 metriä merenpinnasta, mutta valuma-alueen koillisosassa maa nousee yli 40 metriin. Korkein kohta 56 metriä sijaitsee Tulejärven lähellä. Velluanjoen valuma-alueen tunnus on 82.068.
Vesistön tila

Velluanjoen vesi on käyttökelpoisuudeltaan tyydyttävä ja joella ei ole merkittäviä pistekuormittajia.
Aiheesta muualla

Velluanjoen valuma-alue (82.068) Järviwiki. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 13.1.2012.
Tuure Vapaavuori

| Tuure Vapaavuori> Tuure Friberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1905 Lemu
Kuollut: 12. elokuuta 1977 (72 vuotta) Lahti
Ammatti:  pappi, lähetysjohtaja ja kirjailija
Vanhemmat:  Johan Axel Friberg-Vapaavuori ja Nanny Charlotta Vapaavuori s. Borchardt
Puoliso:  Aino Vapaavuori s. Kärnä
Lapset:  Mirjami, Esa, Eero, Pirkko ja Jukka
Kirjailija
Aikakausi:  1939-1973
Aiheet:  lähetysaiheiset tarinat ja muistelmat
Esikoisteos:  Pistävän kuun alla: arkista elämää tropiikin mailla (1939)  Katolo, Kasiperan kuninkaan poika (1949)
Muuta tietoa
 Rovasti 1947 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tuure Valdemar Vapaavuori (ent. Friberg, 10. kesäkuuta 1905 Lemu – 12. elokuuta 1977 Lahti) oli suomalainen pappi, lähetysjohtaja ja kirjailija.
Lapsuus, nuoruus ja oma perhe

Vapaavuoren vanhemmat olivat kirkkoherra Johan Axel Friberg-Vapaavuori ja Nanny Charlotta Vapaavuori o.s. Borchardt. Tuure Vapaavuori valmistui ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta vuonna 1925.
Vapaavuoren puoliso on Aino Vapaavuori s. Kärnä vuodesta 1931. Perheen lapset ovat Mirjami, Esa, Eero, Pirkko ja Jukka.
Papinuralle ja lähetystyöhön 1929–1949

Vapaavuori suoritti teologisen erotutkinnon ja vihittiin papiksi vuonna 1929. Hän toimi ylimääräisenä pappina Lemussa vuosina 1929–1930 ja siirtyi sen jälkeen Suomen Lähetysseuran palvelukseen 1931.
Vapaavuori toimi lähetystyöntekijänä Ambomaalla Oniipan, Ombalantun ja Onajenan lähetysasemilla vuosina 1931–1939. Hänet lähetettiin Portugalin Angolaan aukaisemaan uutta lähetyskenttää Etelä-Angolaan 1939. Vapaavuori toimi sveitsiläisen evankelisen lähetyksen Mission Filafricanen työmaalla Keski-Angolassa vuoteen 1946. Tänä aikana alkoi työ Hanja-heimon parissa. Samaan aikaan Vapaavuori oli saksalaisten siirtolaisten ja Etelä-Afrikasta muuttaneiden buurien sielunhoitaja.
Lähetysseuran johtajana ja saarnatoimessa 1946–1969

Vapaavuori toimi Suomen Lähetysseuran johtajana 1946-1955 sekä kotimaisessa saarnatoimessa vuodesta 1955 ja jäi eläkkeelle vuonna 1969. Hän sai rovastin arvonimen vuonna 1947.
Luottamustoimet

Vapaavuori on toiminut Pohjoismaisen lähetysneuvoston sekä Suomen lähetysneuvoston puheenjohtajana. Edelleen hän oli Luterilaisen maailmanliiton Suomen kansalliskomitean jäsenenä ja Suomen yleiskirkollisen toimikunnan jäsenenä. Edelleen hän on toiminut Suomen kirkon lähetysasiain neuvottelukunnan ja Kotimaa-lehden johtokunnan varajäsenenä sekä Helsingin kristillisen kansanopiston johtokunnan jäsenenä ja puheenjohtajana.
Opinto- ja edustusmatkoilla

Opinto- ja edustusmatkoja Vapaavuori on tehnyt Skandinavian maihin, Saksaan ja Englantiin useina vuosina sekä Unkariin 1938 ja Portugaliin 1939.
Huomioita

Ambomaalla syntynyt Olli Löytty pohtii, miksi tuleva Suomen Lähetysseuran johtaja Tuure Vapaavuori viljeli kirjassaan Pistävän kuun alla (1939) niin voimakkaan rodullistavaa puhetapaa. Löytty kiinnittää erityisesti huomiota lähetyskirjallisuuden suomalaisuuteen ja toteaa: ”Valitettavasti siitä ei jää käteen oikeastaan muuta kuin että suomalaiset esiintyivät usein kirjoissaan ’aikuisina valkoisina’ lapsenomaisten mustien keskellä. Siinä ei ole mitään erityisesti ’suomalaista’.”
Vapaavuori kiersi vuonna 1955 alkaneessa saarnatoimessaan ahkerasti Suomessa. Vierailukohteisiin kuuluivat seurakunnan lisäksi koulut. Essi Jouhkin haastatteluin tehdyssä tutkimuksessa Erkki, pappi, muistelee: ”No sitten seitsemännen luokan syksyllä oli Kristilliset teinipäivät Kiuruveden kirkossa. Ja sillä oli kyllä sitten suuri vaikutus minun ammatin valintaan, ja koko maailmankatsomukseen. Semmonen vanha lähetyssaarnaaja ja lähetysseuran toiminnanjohtaja Tuure Vapaavuori tuli sinne, hän oli hirveen hauska mies. Teki kyllä minuunkin aika syvän vaikutuksen.”
Teoksia

Pistävän kuun alla: Arkista elämää tropiikin mailla. Suomen lähetysseura, Helsinki 1939, 2. painos 1947, 3. painos 1948. (Ilmestyi ruotsiksi nimellä Under Afrikas måne. Förbundet för svenskt församlingsarbete i Finland, Helsingfors 1954.)
Katolo, Kasiperan kuninkaan poika. Suomen lähetysseura, Helsinki 1949, 3. korj. painos 1954. (Ilmestyi ranskaksi nimellä Katolo : Fils du roi de Kasipera. Mission philafricaine en Angola, Lausanne 1953.)
Arkitouhua Angolan vuorilla. Suomen lähetysseura, Helsinki 1952
Kilimandšarolta etelään. Suomen lähetysseura, Helsinki 1956, 3. painos 1957
Valkoisena noitana Hanjassa. Suomen lähetysseura, Helsinki 1959, 3. painos 1961
Paikka numero 3. Suomen lähetysseura, Helsinki 1969
Taskut nurin, papinpoika. Kirjapaja, Helsinki 1971
Huutolaispoika. Herättäjä-yhdistys, Lapua 1972
Vihreät kukkulat: Kertomus Angolasta. Suomen lähetysseura, Helsinki 1972
Silmät auki, papinpoika. Kirjapaja, Helsinki 1973
Aiheesta muualla

Musta mies parantajana. Kouluradio-ohjelma. Ylen Elävä arkisto.
Elämää savi- ja ruohomajoissa. Kouluradio-ohjelma. Ylen Elävä arkisto.
Tuure Vapaavuori : Ambomaan ylängöillä, Suomen Kuvalehti, 21.01.1939, nro 3, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen Lähetysseuran lähetysjohtajat
Sirelius |
Tötterman |
Hirn |
Mustakallio |
Tarkkanen |
Paasio |
Paunu |
 Vapaavuori |
Vuorela |
Hukka |
Smedjebacka |
Pinola |
Paunonen |
Rissanen |
Steffansson |
Parhiala
Tuure Vapaavuori (vas.) ja Matti Peltola perheineen Angolassa 1942.
Hevi

Hevi voi tarkoittaa seuraavia:
metallimusiikki, heavy metal
hedelmä- ja vihannes-, esim. hevi-osasto
Heurlinska skolan

Heurlinska skolan (Heurlinin koulu) oli Turussa vuosina 1861–1955 toiminut tyttökoulu. Se oli Suomen ensimmäinen yliopistoon johtavaa opetusta antanut tyttökoulu.
Koulun perusti keisarin luvalla vuonna 1861 Augusta Heurlin, joka oli myös koulun ensimmäinen johtaja vuoteen 1888. Heurlinska skolan alkoi vuonna 1891 antaa yliopistoon johtavaa opetusta ensimmäisenä tyttökouluna Suomessa. Ensimmäiset naisylioppilaat valmistuivat koulusta keväällä 1894.
Koulu yhdistettiin vuonna 1955 Svenska fruntimmersskolan i Åbo -kouluun ja siitä tuli valtion omistama Åbo svenska flicklyceum eli Turun ruotsalainen tyttölyseo. Se vuorostaan liitettiin vuonna 1971 osaksi Katedralskolan i Åbo -koulua.
Heurlinska skolan toimi vuodesta 1891 lakkautamiseensa saakka Trappin talossa Läntisellä Rantakadulla.
Käännös suomeksi
Heikki Tikkanen

Heikki Tikkanen (3. lokakuuta 1930 Turku – 17. toukokuuta 2012 Espoo) oli suomalainen toimittaja.
Heikki Tikkasen isä oli Uusi Aura -lehden päätoimittaja Eino Tikkanen. Tikkanen aloitti oman toimittajanuransa 1950-luvulla. Hän tuli toimittajaksi Helsingin Sanomiin vuonna 1954 opiskeltuaan sitä ennen muutaman vuoden Teknillisessä korkeakoulussa. Vuodesta 1961 hän toimi Sanoman toisen lehden, Ilta-Sanomien, päätoimittajana, kunnes aloitti vuonna 1966 Helsingin Sanomien toisen päätoimittajan tehtävässä.
Vuonna 1976 Tikkanen seurasi Teo Mertasta Helsingin Sanomien vastaavana päätoimittajana ja hän työskenteli tehtävässä vuoden 1990 loppuun, jolloin jäi eläkkeelle. Hänen seuraajansa lehden vastaavana päätoimittajana oli aiemmin lehden uutispäätoimittajana toiminut Janne Virkkunen. Vuosina 1989–1998 Tikkanen toimi Sanoma Osakeyhtiön hallituksen varapuheenjohtajana.
Näyttelijä Aino-Maija Tikkanen oli Heikki Tikkasen sisko.
Aiheesta muualla

Jyrki Vesikansa: / Tikkanen, Heikki (1930–2012) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  23.3.2007 (päivitetty 18.5.2012). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Heikki Tikkasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Kirjallisuutta

Blåfield, Antti: ”Teo Mertanen ja Heikki Tikkanen: Erkon tiernapojat”, Loistavat Erkot. Patruunat ja heidän päätoimittajansa, s. 220.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28256-3.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Teo Mertanen | Ilta-Sanomien päätoimittaja 1961–1966 | Seuraaja: Olavi Aarrejärvi |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Teo Mertanen | Helsingin Sanomien päätoimittaja 1976–1990 | Seuraaja: Janne Virkkunen |
Hieta

Hieta tarkoittaa seuraavia:
hieta, maalaji
hieta-ahvenet, ahvenkalojen heimo
Hieta, kylä Karkussa Sastamalassa
Sukunimenä

Heli Hieta (s. 1966), kuvittaja ja kuvataiteen opettaja
Risto Hieta (s. 1956), roolipelien suunnittelija
Pekka Hieta (s. 1953), jalkapalloilija.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Hieta”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Uinu, uinu lemmikkini: Verilinjat

| Uinu, uinu lemmikkini: Verilinjat> Pet Sematary: Bloodlines |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Lindsey Anderson Beer 
Käsikirjoittaja:   Lindsey Anderson Beer  Jeff Buhler 
Perustuu:  Stephen Kingin Uinu, uinu lemmikkini -romaanin hahmoihin
Tuottaja:   Lorenzo di Bonaventura  Mark Vahradian 
Kuvaaja:  Benjamin Kirk Nielsen (käännä suomeksi)
Pääosat:   Jackson White  Natalie Alyn Lind  Forrest Goodluck  Isabella LaBlanc 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Paramount Players  Di Bonaventura Pictures 
Levittäjä:  Paramount+
Ensi-ilta:   2023-10-66. lokakuuta 2023 (Yhdysvallat)   2023-10-2323. lokakuuta 2023 (Suomi)  
Kesto:  87 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Uinu, uinu lemmikkini
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uinu, uinu lemmikkini: Verilinjat (engl. Pet Sematary: Bloodlines) on vuonna 2023 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka ohjasi Lindsey Anderson Beer. Perustuen Stephen Kingin Uinu, uinu lemmikkini -romaanin hahmoihin, elokuva toimii vuoden 2019 elokuvasovituksen esiosana, kertoen nuoren Jud Crandallin koettelemuksista kotikaupungissaan elävän pahuuden kanssa. Pääosassa näyttelevät Jackson White, Natalie Alyn Lind, Forrest Goodluck ja Isabella LaBlanc.
Yhdysvalloissa elokuva sai jo ensi-iltansa 23. syyskuuta 2023 Fantastic Festissä, mutta suurempaan levitykseen elokuva päätyi Paramount+ -suoratoistopalvelun kautta 6. lokakuuta 2023. Suomessa elokuvan on tarkoitus ilmestyä VOD:lle 23. lokakuuta 2023.
Juoni

Vuonna 1969 nuori Jud Crandall (Jackson White) haaveilee jättävänsä kotikaupunkinsa, Mainen Ludlow'n, taakseen. Hänelle kuitenkin selviää pian, että kaupunkiin on haudattu uhkaavia salaisuuksia, ja hän joutuu kohtaamaan synkän sukuhistorian, joka sitoo hänet ikiajoiksi Ludlow’hun. Jud lyöttäytyy yhteen lapsuudenystäviensä kanssa taistellakseen ikiaikaista pahuutta vastaan, joka on pidellyt Ludlow’ta otteessaan kaupungin perustamisesta saakka ja joka ihmisten ilmoille noustuaan pystyy tuhoamaan kaiken tieltään.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jackson White  | … |  Jud Crandall   |
|  Natalie Alyn Lind  | … |  Norma   |
|  Forrest Goodluck  | … |  Manny Rivers   |
|  Isabella LaBlanc  | … |  Donna Rivers   |
|  Henry Thomas  | … |  Dan Crandall   |
|  Jack Mulhern  | … |  Timmy Baterman   |
|  David Duchovny  | … |  Bill Baterman   |
|  Samantha Mathis  | … |  Kathy Crandall   |
|  Pam Grier  | … |  Marjorie Washburn  |
Aiheesta muualla

Uinu, uinu lemmikkini: Verilinjat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Uinu, uinu lemmikkini: Verilinjat Rotten Tomatoesissa. (englanniksi)
Tärähtäneet ämmät

Tärähtäneet ämmät (engl. Nutty Tarts) on suomalainen Helsingissä toimiva taiteilijakaksikko, jonka muodostavat Katriina Haikala (s. 1977) ja Vilma Metteri (s. 1977).
Työskentely

Tärähtäneet ämmät aloitti toimintansa vuonna 2007. Taiteilijakaksikko haluaa kyseenalaistaa töillään sosiaalisia ja kulttuurisia normeja, jotka yhteiskunnassa vallitsevat ja hallitsevat. Tärähtäneet ämmät ovat taiteellisessa työskentelyssään kiinnostuneita erityisesti kauneusihanteisiin, naiseuteen ja tasa-arvoon liittyvistä kysymyksistä. Tärähtäneet ämmät haluavat taiteellisella toiminnallaan osallistaa ja rohkaista sekä yksilöitä että yhteisöä ja tuoda katsojan osaksi prosessia. He ovat suunnitelleet ja toteuttaneet useita yhteisötaideprojekteja sekä keränneet huomiota yleisöä osallistavilla työpajoillaan, performansseillaan ja interventioillaan.
Tärähtäneitten ämmien viime vuosien laajimmat yhteisötaideprojektit ovat olleet Get-InArt (2011−2013), Monokini 2.0 (2013-), Dystopia/Utopia (2013-) ja Dresscode (2012-). Tämän lisäksi Tärähtäneet ämmät ovat suunnitelleet kansainvälistä huomiota saaneen Hairy Underwear -alusvaatemalliston, joka ottaa humoristisesti kantaa länsimaisen kulttuurin käsitykseen kauneudesta. Heidän töitään on nähty julkisissa tiloissa, museoissa ja gallerioissa mm. Helsingissä, Tukholmassa, Oslossa, Berliinissä, New York Cityssä, Tokiossa ja Washington DC:ssä.
Teoksia > Näyttelyt (2011-2015)

2016 ”Monokini 2.0”, Murmansk State Fine art museum, Venäjä
2016 ”Dresscode” ja "Hate Couture", näyttelyssä “Fashion Interactions”, Berliinin Suomen suurlähetystö, Saksa
2015 ”Dystopia / Utopia”, kutsu- ja yksityisvalokuvanäyttely, Galleria Hippolyte, Helsinki, Suomi
2015 ”Monokini 2.0”, Tukholman kulttuuri-instituutin galleria, Tukholma, Ruotsi
2015 ”Monokini 2.0”, Kunstplasse10, Oslo, Norja
2014 ”Dresscode”, näyttelyssä “Boutique”, Spiral Art center, Tokyo, Japani
2014 ”Monokini 2.0”,  Museum Anna Nordlander], Skellefteå, Ruotsi
2014 ”Monokini 2.0”,  Suomen valokuvataiteen museo], Helsinki
2013 ”Dresscode”, näyttelyssä “Fashion Interactions”, The Parsons New School Gallery], New York, USA
2012 ”Smart Design -Smart Process”, ryhmänäyttely, kuraattori Gustaf Nordenskjöld, WDC12, Helsinki
2012 ”Boutique”, ryhmänäyttely, kuraattori Annamari Vänskä, Amos Andersonin taidemuseo, Helsinki
2012 ”Nordic Oddities”, Design-näyttely, New York, USA
2011 ”Antidote 2”, ryhmänäyttely, kuraattori Teemu Mäki ja Maud Piquion, Kreativraum der Galerie im Körnerpark, Berliini, Saksa
2011 ”Design stories”, ryhmänäyttely, Design Forum, Helsinki
2011 ”Tsiigaa -Art goes Kapakka”, Helsinki
2011 ”Funny games – koti, nainen ja hauskat leikit”, yksityisnäyttely, Galleria FAFA, Paulon säätiön kutsunäyttely, Helsinki
2011 ”Haute Couture”, yhteisnäyttely, kuraattori Jaakko Himanen, Honkahovin kesä, Mänttä
2011 ”More is more” -yksityisnäyttely, ASC, Helsinki
2011 ”Suomi-asema” -yhteisnäyttely, Loft Etagi, Pietari, Venäjä
Teoksia > Performanssit (2012-2015)

2014 ”Once upon time”, yhteistyössä Ooppera Skaalan kanssa, äM-klubi, Helsingin juhlaviikot, Suomi
2014 ”Fuck the tourist”, ”Only women – 8 holy actions” -performanssifestivaali, Puerto Plata, Dominikaaninen tasavalta
2013 ”Dresscode”, The Parsons New School gallery, New York, USA
2013 ”Happy Campers”, Supernova performance festival, Washington DC, USA
2013 ”A room with a view”, Kiasma, Helsinki
2012 ”Kutsumattomat vieraat”, Futura Supperclub, Kukkapuro Ateljee, Kauniainen, WDC 2012 -hanke
2012 ”Kutsumattomat vieraat”, Yhteinen pöytä, Empire-sali, Helsinki,   WDC 2012 -hanke
2012 ”Middleclass Jazz”, yhdessä UMOn ja Dj Slow:n kanssa, Musiikkitalo/ Black Box, Helsinki
2012 ”What is really odd up north?”, Ivana Helsinki, New York City, USA
2012 ”Public Hair”, Kallio Kunsthalle, Helsinki
2012 ”Extreme makeover 1 ja 2”, Lá-bas -performanssifestivaali, Taidehalli, Helsinki
Teoksia > Yhteisölliset taideprojektit (2010-2015)

2013- "Monokini 2.0"
2013- ”Dystopia / Utopia”
2013 ”Dresscode”
2012 ”Cultural dresscode”
2010 ”Unelmien siippa”
2010 ”Pedagoginen ensiapukaappi”
Aiheesta muualla

Monokini 2.0 -projekti
Dystopia/Utopia -projekti
This is Monokini 2.0!
Julija Nėjė: Brave Breast Cancer Survivors Model In Swimsuits Created For Single-Breasted Women (Arkistoitu – Internet Archive)
Brogan Driscoll / The Huffington Post UK: Breast Cancer Survivors Prove There's More To Life Than Worrying About Your Bikini Body
Nyt-liite: Yksirintaiset naiset nousevat catwalkille Helsingissä, koska taiteilijat haluavat vapauttaa ihmiset turhista paineista ja tyytymättömyydestä
Yle.fi: Tärähtäneet ämmät rikkovat normeja
Henry Cejudo

| Henry Cejudo |
| --- | --- |
 Henry Cejudo vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. helmikuuta 1987 (ikä 37) Los Angeles, Kalifornia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Vapaaottelija
Lempinimi:  The Messenger
Aktiivisena:  2013–2020
Pituus:  163 cm
Paino:  57 kg
Painoluokka:  kärpässarja (2014–) kääpiösarja (2013–2014, 2019–)
Kätisyys:  oikea
Taistelutyyli:  vapaapaini
Seura:  Fight Ready
Tilastot
Ottelut:  18
Voitot:  16
– tyrmäyksellä:  8
– päätöksellä:  8
Tappiot:  2
– tyrmäyksellä:  1
– päätöksellä:  1
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten vapaapaini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Peking 2008 | 55 kg |  |
Henry Cejudo (s. 9. helmikuuta 1987 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut vapaapainin olympiavoittaja ja vapaaottelija. Hän oli UFC:n kärpäs- ja kääpiösarjan mestari.
Henry Cejudo voitti 55 kilogramman painoluokassa olympiakultaa Pekingissä 2008, loppuottelussa hän kukisti japanilaisen Tomohiro Matsunagan. Vuonna 2007 hän voitti kultamitalin Pan-Amerikan kisoissa. Pan-Amerikan mestaruuden sekä Yhdysvaltain mestaruuden Cejudo on voittanut vuosina 2006 ja 2007. Lukioaikoinaan hän voitti neljä osavaltiomestaruutta.
Cejudo asuu Colorado Springsissä ja edustaa Sunkist Kids -seuraa. Hänen valmentajanaan toimii Terry Brands.
Henry Tiller

| Mitalit> Maa:   Norja.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Maa:   Norja> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Berliini 1936 | nyrkkeily, 72,6 kg keskisarja |  |
Henry Tiller (14. kesäkuuta 1914 Trondheim Norja – 4. toukokuuta 1999 Trondheim) oli norjalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Hän voitti olympiahopeaa Berliinin olympialaisissa vuonna 1936 72,6 kilon keskisarjassa. Seuraavan vuoden EM-kilpailuissa hän sijoittui omassa sarjassaan neljänneksi. Tiller edusti urheilu-uransa ajan B-1930:aa.
Ukulele

| Ukulele |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  kielisoittimet
Alkuperämaa / ‑alue:  Havaiji
Liittyvä musiikin tyylilaji:  maailmanmusiikki
Samankaltaisia soittimia:  braguinha
Ukulele on Havaijilla 1880-luvulla kehitetty kielisoitin, rakenteeltaan pienikokoinen nelikielinen kitara.
Historia > Synty

Ukulele kehitettiin Havaijilla 1880-luvulla. Sen edeltäjä oli Portugalille kuuluvalla Madeiran saarella suosittu pieni nelikielinen kitara braguinha (machete, machete de braga), jonka Havaijille toivat Madeiralta vuonna 1879 Ravenscrag-laivalla tulleet siirtotyöläiset. Braguinhan edeltäjä taas oli portugalilainen cavaquinho.
Braguinhaa soitti Havaijilla ensimmäisenä Joao Fernandes, joka lauloi sen säestyksellä kansanlaulun Honolulun satamaväelle. Seuraavina viikkoina portugalilaiset musisoivat kaupungin yöelämässä ahkerasti ja herättivät paikallisissa kiinnostuksen soittimeensa. Ukulelen luojina pidetään kolmea Madeiralta tullutta huonekaluseppää nimeltään Manuel Nunes, Jose do Espirito Santo ja Augusto Dias. Braguinha kehittyi Havaijilla kymmenen vuoden aikana ukuleleksi, kun sen otelaudasta tehtiin 12-nauhainen, käyttöön otettiin nykyinen tallatyyppi, ja viritykseksi vakiintui sama kuin madeiralaisessa rajão-soittimessa. Ukulelen kansimateriaaliksi valittiin koa-akaasia, joka oli paikallisten puuseppien ja kuninkaallisten suosikki. Ensimmäiset julkiset ukulelekonsertit järjestettiin vuonna 1889, varhaisin kirjallinen maininta soittimesta on vuodelta 1890, ja ensimmäinen soitto-opas julkaistiin vuonna 1894. Ukulele nousi Havaijin kansallissoittimeksi kahdessa vuosikymmenessä madeiralaisten saapumisen jälkeen. Se soveltui hyvin säestämään lauluja, joissa yhdistyivät havaijilainen perinne ja uusi valkoisten musiikki. Ukulelea soittivat myös kuninkaalliset Kalākaua ja Liliʻuokalani. Ukulelesta tuli 1900-luvun alussa uudistuneen hulatanssin säestäjä kitaran ohella ja Havaijin markkinoinnissa hyvin paljon käytetty esine.
Ukulele-nimen alkuperästä on monta selitystä. Yhden mukaan nimi viittaa pomppivaan kirppuun. Nimen kirjoitus- ja ääntämisasu vaihtelivat pitkään, mikä vaikeuttaa sen alkuperän selvittämistä.
Historia > Suosio Yhdysvalloissa

Turistit toivat ukulelen pian Kaliforniaan, mistä se levisi muuallekin Yhdysvaltoihin ja nousi suosituksi etenkin naisten soittimena. Havaijilaisyhtyeitä kiersi mannermaalla, ja pian myös valkoiset ryhtyivät tekemään ukulelemusiikkia. Soittimen läpimurroksi Yhdysvaltain markkinoille muodostui San Franciscossa 1915 pidetty yhdeksän kuukautta kestänyt näyttely, jossa esiteltiin musiikkia eri puolilta maailmaa. Sen jälkeen soitinta alettiin pian kuulla runsaasti musikaaleissa, music hallissa, vaudevillessa ja kabareessa.
1930-luvulla ukulelen suosio notkahti ja se alettiin nähdä huvittavana instrumenttina jota soittivat koomikot. Ukulele palasi suosioon television ja muovin keksimisen myötä 1950-lukuun mennessä, kun halpoja mutta kelvollisia muovisia ukuleleja alettiin myydä sadoin tuhansin. Suosikkielokuvissa ukulelea soittivat esimerkiksi Marilyn Monroe (Piukat paikat, 1959) ja Elvis Presley 1960-luvulla. Beatles-kitaristi George Harrison oli innokas ja taitava ukulelensoittaja sekä keräilijä.
Ukulelen kolmas tuleminen alkoi 1990-luvun taitteessa. Internet ja YouTube ovat tuoneet ukulelen jälleen Yhdysvaltain ja muun maailman tietoisuuteen.
Historia > Ukulele Euroopassa ja Suomessa

Ukulele saapui Yhdysvaltain mannermaan jälkeen nopeasti myös Eurooppaan kuten Lontooseen ja Saksaan. Ruotsin ensimmäiset ukulelelevyt julkaistiin vuonna 1920, ja soitinta alettiin myydä ruotsalaisissa soitinkaupoissa vuonna 1924. Suomeenkin ukulele tuli luultavasti 1920-luvulla, ja 1930-luvun alussa sitä jo mainostettiin musiikkikaupoissa soittimena, jonka suosio oli Suomessa kasvussa. Ensimmäisen suomenkielisen ukulelen soitto-oppaan Pikakurssi ukulelen soitossa kirjoitti Matti Jurva ja julkaisi R. E. Westerlund vuonna 1931. Ukulelemusiikkia soitti Suomessa 1930-luvulla etenkin Dallapé-orkesteri.
Vuosina 1945–1990 ukulele oli Suomessa melko unohduksissa joitain paikallisia yhtyeitä ja satunnaisia elokuvaesiintymisiä lukuun ottamatta. Lapinlahden Linnut -musiikki- ja viihderyhmä ja Mikko Kivinen toivat ukulelen taas julkisuuteen 1980-luvun lopulta alkaen. 2000-luvulla internet teki ukulelesta suositun myös Suomessa. Merkittävä suomalainen ukuleleaktivisti 2000-luvun alussa oli Juha Väänänen. Suomen ensimmäinen ukulelefestivaali Helsinki International Ukulele Day järjestettiin elokuussa 2007, ja Finnish Ukulele Network -yhdistys rekisteröitiin vuonna 2008. Laadukkaiden soitinten saatavuus parani Suomessa huomattavasti 2010-luvun alussa. Kesällä 2015 järjestettiin Karkkilassa Suomen ensimmäinen kansainvälinen ukulelefestivaali. Nykyisin Suomessa on useita ukuleleorkestereita, soittoa opetetaan kansalaisopistoissa kautta maan, ja kymmenissä kouluissa ukulele on otettu opetus- ja bändikäyttöön.
Ukuleletyypit

Tavallisimmat ukuleletyypit ovat pienimmästä suurimpaan sopraanoukulele, konserttiukulele eli alttoukulele, tenoriukulele ja baritoniukulele. Bassoukulelella voidaan soittaa bassoääniä.