stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oinasjärvi (järvi Somerolla)

| Oinasjärvi |
| --- | --- |
 Oinasjärveä etelästä kesäkuussa 2018
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Somero (Somerniemi)
Koordinaatit:  60°32′20″N, 23°46′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Pitkiönjoki
Järvinumero:  23.073.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  69,6 m
Rantaviiva:  6,536 km
Pinta-ala:  1,046 km²
Suurin syvyys:  22,5 m
Valuma-alue:  88,7 km²
 fiOinasjärvi 
Oinasjärvi on Karjaanjoen vesistöön kuuluva järvi Somerniemellä Somerolla. Sen rannoilla sijaitsevat Somerniemen Oinasjärven, Jakkulan, Viuvalan ja Kopilan kylät.
Järven pinta-ala on 104,6 hehtaaria, korkeus merenpinnasta 69,60 m ja suurin syvyys 22,5 metriä. Järven pohja on suurimmaksi osaksi savea tai saviliejua, itärannalla myös hiukan soraa ja hiekkaa. Järven vesi on lievästi sameaa ja siinä on jonkin verran ruskeaa väriä antavia humusyhdisteitä. Vuonna 2005 veden laatu oli tyydyttävä ja ravinteisuudeltaan järvi luokiteltiin rehevien ja lievästi rehevien järvien rajalle.
Oinasjärven valuma-alue on noin 7780 hehtaaria. Tästä 5845 hehtaaria on järveen pohjoisesta laskevan Mäentaanjoen valuma-aluetta, jonka suurin järvi on Arimaa Someron ja Lohjan rajalla. Pienempiä järviä sekä Somerolle että Lohjalle ulottuvalla Mäentaanjoen valuma-alueella ovat Arimaan eteläpuolinen Lahnalammi ja Arimaan pohjoispuoliset Myllyjärvi, Vehka-Patamo, Kovelo ja Levo-Patamo Somerniemellä sekä Patamo, Kivijärvi ja Särkijärvi Pusulassa. Etelästä Oinasjärveen laskee vähäinen Ropakonjoki, jonka pääasiassa Somerolle ulottuvan valuma-alueen latvajärviä ovat Iso- ja Pikku-Ätämö ja laskujoeton harjujärvi Pikku-Valkee Somerniemellä. Oinasjärven laskujokena on Pitkiönjoki, joka laskee Pitkäjärveen Nummella.
Oinasjärven rannassa Rauhankalliontiellä on Someron kaupungin uimaranta.
Aiheesta muualla

Hirvonen, Saara: Oinasjärven pohjalta ̶ valuma-alueen maanviljelyksen ympäristöhistoria ja järven tilan kehitys sedimenteistä tulkittuina.  (Pro gradu -työ)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, Matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta, Geotieteiden ja maantieteen laitos, 2012.  Teoksen verkkoversio (viitattu 8.7.2016). (Arkistoitu – Internet Archive)
Oliver Fink

Oliver Fink vuonna 2014.
Oliver Fink (s. 6. kesäkuuta 1982 Hirschau) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edusti pitkään Bundesliigassa ja 2. Bundesliigassa Fortuna Düsseldorfia ja oli joukkueen kapteeni.
Fink aloitti ammattilaisuransa SSV Jahn Regensburgin joukkueessa. Tämän jälkeen hän pelasi SV Wacker Burghausenissa ja SpVgg Unterhachingissa kunnes siirtyi vuonna 2009 Fortuna Düsseldorfiin. Keväällä 2012 Düsseldorf nousi kakkostasolta Bundesliigaan, ja Fink pelasi kaudella 2012–2013 Bundesliigassa 26 ottelua ja teki kolme maalia. Düsseldorfin kausi päättyi putoamiseen ja se nousi pääsarjaan seuraavan kerran keväällä 2018. Kaudella 2018–2019 Fink pelasi 18 bundesliigaottelua ja teki niissä kolme maalia. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Bundesliigassa 14 ottelua, ja kausi päättyi jälleen putoamiseen pääsarjasta. Kakkostasolla 2. Bundesliigassa Fink pelasi 283 ottelua ja teki 19 maalia. Kausina 2020–2022 hän pelasi vielä Fortuna Düsseldorfin kakkosjoukkueessa neljännellä sarjatasolla Regionalliga Westissä.
Ole Paus

| Ole Paus |
| --- | --- |
 Paus vuonna 2019.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ole Christian Paus
Syntynyt: 9. helmikuuta 1947 Oslo, Norja
Kuollut: 12. joulukuuta 2023 (76 vuotta) Drammen
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Tyylilajit:  laulelmamusiikki 
Soittimet:  kitara 
Levy-yhtiöt:  Kirkelig Kulturverksted 
Aiheesta muualla
olepaus.no
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ole Christian Paus (9. helmikuuta 1947 Oslo – 12. joulukuuta 2023 Drammen) oli norjalainen laulaja-lauluntekijä. Pausin esikoislevy Der ute – der inne ilmestyi vuonna 1970, ja hän oli siitä lähtien yksi maansa suosituimmista artisteista. Pausin sanoitukset ovat usein yhteiskunnallisesti satiirisia. Hän voitti useita palkintoja, muun muassa kolme Spellemannpriseniä. Pausin poika on säveltäjä Marcus Paus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ole Paus Wikimedia Commonsissa
Oliver Ellsworth

| Oliver Ellsworth |
| --- | --- |

Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja
 8. maaliskuuta 1796 – 15. joulukuuta 1800  
Presidentti:  George Washington (nimittäjä)
Edeltäjä:  John Rutledge
Seuraaja:  John Marshall
Yhdysvaltain senaattori Connecticutista
 4. maaliskuuta 1789 – 8. maaliskuuta 1796  
Edeltäjä:  Virka perustettu
Seuraaja:  James Hillhouse
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1745 Windsor, Connecticut, Brittiläinen Amerikka
Kuollut: 26. marraskuuta 1807 (62 vuotta) Windsor, Connecticut, Yhdysvallat
Puoliso:  Abigail Wolcott
Lapset:  9
Tiedot
Puolue:  federalistit
 Nimikirjoitus
Oliver Ellsworth (29. huhtikuuta 1745 Windsor, Connecticut – 26. marraskuuta 1807 Windsor, Connecticut) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja tuomari. Hän toimi Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtajana 1796–1800.
Ellsworth opiskeli Yalessa ja valmistui lakimieheksi College of New Jerseystä (nyk. Princetonin yliopisto) vuonna 1766. Hän kuului Connecticutin lainsäädäntökokoukseen Hartfordin edustajana ja oli vuodesta 1777 osavaltion juristina (state’s attorney) Hartfordissa. Ellsworth toimi siirtokuntien kongressin jäsenenä 1777–1783, kuului Connecticutin kuvernöörin neuvostoon 1780–1785 ja toimi tuomarina Connecticutin ylemmässä oikeudessa 1785–1789. Hän osallistui vuoden 1787 perustuslailliseen konventtiin, jossa hän yhdessä Roger Shermanin kanssa ehdotti niin sanottua Connecticutin kompromissia, jolla saatiin ratkaistua kiista osavaltioiden edustuksesta liittovaltion kongressissa. Puolustaessaan uuden perustuslain ratifioimista Connecticutissa Ellsworth onnistui vaikuttamaan yleiseen mielipiteeseen kirjoituksellaan Letters to a Landholder.
Vuodesta 1789 Ellsworth oli senaattori ja häntä pidettiin federalistien johtajana senaatissa. Hän vaikutti keskeisesti moniin senaatin varhaisiin päätöksiin ja varsinkin liittovaltiotason tuomioistuinlaitoksen perustanut vuoden 1789 Judiciary Act oli pitkälti hänen käsialaansa. Presidentti George Washington nimitti Ellsworthin korkeimman oikeuden puheenjohtajaksi vuonna 1796. Hän joutui jäämään pois virasta jo neljän vuoden kuluttua terveyssyistä. Vuosina 1799–1800 Ellsworth johti lisäksi Yhdysvaltain valtuuskuntaa Ranskassa ja suostutteli Napoleonin hyväksymään sopimuksen, joka vapautti kaupan Yhdysvaltain ja Ranskan välillä. Tämä poisti tuolloin vallinneen sodanuhkan maiden väliltä.
Nyctereutes procyonoides viverrinus

| Nyctereutes procyonoides viverrinus |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Nyctereutes
Laji::  Supikoira procyonoides
Alalaji::  viverrinus
Kolmiosainen nimi
 Nyctereutes procyonoides viverrinus  Temminck, 1838 
Katso myös
   Nyctereutes procyonoides viverrinus Wikispeciesissä   Nyctereutes procyonoides viverrinus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nyctereutes procyonoides viverrinus on Japanissa tavattava supikoiran (jap. tanuki) alalaji. Japanin supikoirilla on useita eroja mantereen supikoiriin, ja joskus ne luokitellaankin kokonaan omaksi lajikseen N. viverrinus. Japanissa supikoirat ovat yleisiä myös kaupunkialueilla ja ne esiintyvät paikallisessa kansanperinteessä.
Taksonomia

Nyctereutes procyonoides viverrinus on luokiteltu supikoiran (N. procyonoides) alalajiksi. Osa tutkijoista pitää sitä kuitenkin kokonaan omana lajinaan N. viverrinus. Japanin supikoirilla on useita eroavaisuuksia mantereen supikoiriin. Eroja on morfologiassa ja käyttäytymisessä, minkä lisäksi niiden diploidin kromosomien määrä on 2n=38. Mantereen supikoirien kromosomien määrä on 2n=54.
Omana lajinaan määriteltynä N. viverrinus jaetaan joskus edelleen kahteen alalajiin; N. v. viverrinus elää suurimmalla osasta Japanin pääsaarista ja N. v. albus Hokkaidōlla. Hokkaidōlla supikoirat ovat muita saaria suurempia ja niillä on myös eroja kallon muodoissa ja hampaistossa.
Koko ja ulkonäkö

N. p. viverrinus on muita supikoiria pienempi. Painoa sillä on 3–6,2 kg. Ruumiin pituus on 29–65 cm ja korkeus 20 cm. Urokset ja naaraat ovat samankokoisia. Turkin väri vaihtelee keltaisesta harmaaseen tai punertavaan. Pienet poikaset ovat mustia. Selässä, hartoilla ja hännässä on mustaa karvoitusta. Jalat ja rinta ovat tummia. Naamassa on musta naamiokuvio. Päässä on pienet korvat, terävä kuono ja poskilla pitkää karvaa. Turkki on kaikkiaan lyhyempi ja silkkisempi kuin muilla supikoirilla, ja se lyhenee entisestään kesäisin. Kallo ja hampaat ovat muita supikoiria pienemmät. Talveksi sille kertyy paksu rasvakerros, ja kesäisin ne näyttävät suhteessa paljon hoikemmilta. Häntä on lyhyt ja karvainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Japanissa supikoiraa tavataan Honshūlla, Shikokulla, Kyūshūlla ja Hokkaidōlla. Ihmisen mukanaan tuomina niitä tavataan myös Chiburijiman ja Yakushiman saarilla. Hokkaidōn alalajia tavataan myös Okushirin saarella.
Japanissa supikoirat viihtyvät hyvin lehti- ja havupuumetsissä usein lähellä merta, jokea tai järveä. Sitä esiintyy kuitenkin myös hyvin kaupungistuneilla alueilla, kuten Tokion metropolialueella. Rakennetulla alueella se käyttää liikkumiseen esimerkiksi viemäreitä.
Elintavat

N. p. viverrinus elää pääasiassa yksin, mutta se saattaa esiintyä myös perheryhmässä. Ne ovat pääasiassa yöaktiivisia mutta liikkuvat myös päivisin. Japanissa talvet ovat leudompia kuin mantereella, ja supikoirat voivat olla hyvin aktiivisia talven läpi. Niiden ei tarvitse myöskään kerätä yhtä suuria rasvakerroksia. Talvisin ne liikkuvat kuitenkin enemmän ja pitempiä matkoja. Japanin supikoirat eivät ole territoriaalisia, ja samalla alueella saattaa olla monta supikoiraa. Ne liikkuvat alueella, jonka koko vaihtelee kaupunkiympäristöissä 0,1 km² vuoristoseutujen 6 km² kokoisiin alueisiin.
Japanin supikoirat ovat kaikkiruokaisia ja käyttävät hyväkseen hyvin erilaisia ravinnonlähteitä. Suurin osa ruokavaliosta koostuu hedelmistä, siemenistä, hyönteisistä ja mereneläimistä. Etenkin talvisin kalat ja raadot ovat tärkeä ravinnonlähde. Niiden näköaisti on suhteellisen huono, ja saalistaessaan ne joutuvatkin luottamaan pääasiassa muihin aisteihinsa.
Lisääntymisaika kestää huhtikuusta kesäkuuhun. Tiineys kestää 62–66 päivää, ja poikasia on kerrallaan 4–5. Pesät ovat usein esimerkiksi ontoissa puunrungoissa tai rakennusten alla. Omia pesäkolojaan ne eivät varsinaisesti kaiva. Emo imettää poikasiaan 45–80 päivää, ja sukukypsiä niistä tulee 9–11-kuukauden ikäisinä. Ne voivat elää 13-vuotiaiksi saakka.
Uhat, suojelu ja ihminen

Japanissa supikoiria metsästetään tuhoeläiminä. Niitä pyydetään myös lihan takia, ja karvoja käytetään kalligrafiaan tarkoitetuissa siveltimissä. Ne ovat kuitenkin suhteellisen yleisiä etenkin Kaakkois-Japanin kaupunkialueilla. Sitä ei pidetä uhanalaisena. Mahdollisia uhkia ovat kuitenkin taudit, kuten syyhy, penikkatauti ja vesikauhu. Huomattavia määriä supikoiria kuolee liikenteessä. Vuonna 1998 liikenteen takia kuolleiden supikoirien määräksi arvioitiin 110 000–370 000 yksilöä. Supikoirat jäävät liikenteen alle etenkin aamuisin ja iltaisin. Mahdollisen uhan saattavat muodostaa myös lemmikeiksi mantereelta tuodut supikoirat, joita on päästetty irti luontoon.
Japaniksi supikoiraa kutsutaan nimellä tanuki tai mujina, joista jälkimmäinen saattaa tarkoittaa myös mäyrää. Japanilaisessa kansanperinteessä tanukit ovat usein pahanilkisiä ja voivat muuttaa muotoaan ihmisiä vedättääkseen. Tanukit tunnetaan myös suurista kivespusseistaan, joiden kautta niitä esitetään usein eri yhteyksissä humoristisessa mielessä. Supikoiran lihaa käytetään ruokalajien, kuten tanuki jirun valmistukseen.
Supikoira Higashiyaman eläintarhassa.
Supikoiria videolla Tobun eläintarhassa.
Tanuki valtavine kiveksineen teoksessa vuodelta 1881.
Ole Olsen

Olsen vuonna 1909.
Ole Olsen (4. heinäkuuta 1850 Hammerfest – 9. marraskuuta 1927 Oslo) oli norjalainen säveltäjä, kapellimestari ja urkuri.
Olsen syntyi Hammerfestissa vuonna 1850 ja aloitti säveltämisen 5-vuotiaana. Vuonna 1870 hän siirtyi opiskelemaan Leipzigiin, jossa hän asui vuoteen 1874 saakka. Tuona aikana Olsen sävelsi sinfonian G-duurissa ja aloitti oopperan Stig Hvide. Vuodesta 1874 lähtien Olsen toimi opettajana Oslossa, jossa hän vietti suurimman osan loppuelämästään. Olsen kuoli Oslossa vuonna 1927.
Olsen sävelsi muun muassa oopperoita, oratorion, kantaatteja, kuoroteoksia ja sinfonisia runoelmia sekä muuta orkesterimusiikkia.
Aiheesta muualla

Ole Olsen International Music Score Library Project (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ole O. Lian

| Ole O>  Lian |
| --- | --- |

Norjan LO:n puheenjohtaja
 1906–1925  
Edeltäjä:  Adolf Pedersen
Seuraaja:  Halvard Olsen
Suurkäräjäedustaja
 1916–1921  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ole Olsen Lian
Syntynyt: 10. marraskuuta 1868 Tønsberg, Norja
Kuollut: 20. helmikuuta 1925 (56 vuotta) Oslo, Norja
Ammatti:  ammattiyhdistysjohtaja
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Ole Olsen Lian (10. marraskuuta 1868 Tønsberg – 20. helmikuuta 1925 Oslo) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko ja ammattiyhdistysmies, joka toimi Landsorganisasjonenin puheenjohtajana vuosina 1906–1925. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1916–1921.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ole O. Lian Wikimedia Commonsissa
Northern Realms

Northern Realms on suomalainen kustannusosuuskunta, joka suunnittelee ja kustantaa roolipelejä. Northern Realmsin tavoitteena on kehittää Suomalaista indie-roolipeli-yhteisöä. Tähän tavoitteeseen pyritään kehittämällä ja julkaisemalla omia pelejä sekä auttamalla muita roolipelien suunnitteljoita julkaisemaan pelejä.
Historia

Kustannusosuuskunta on virallisesti perustettu 2013 Oulussa. Ennen osuuskunnan virallista perustamista Northern Realmsin jäsenet ovat vuonna 2011 julkaisseet ensimmäisen roolipelinsä: Bliaron - Kalthanien perintö. Bliaronin julkaisun myötä myös ajatus kustantamon perustamisesta alkoi muotoutua. Lopulta kun osuuskunta muodostettiin valittiin sen nimeksi Northern Realms, jonka taustalla on ajatus pohjoismaisen pelisuunnittelun edistämisestä.
Julkaisut

Northern Realms on julkaissut 7 teosta.
| Vuosi | Nimi |
| --- | --- |
2011: Bliaron - Kalthanien perintö
2014: Mundus RPG
2015: Mundus RPG - Quickstart
2017: Here Be Dragons
2017: Bliaron - Sonatan Hehku
2017: Bliaron - Bambukoto
2020: Bliaron 2nd Edition
Tulevat julkaisut

Northern Realms on julkistanut useita roolipelihankkeita, jotka ovat suunnitteilla. Seuraava suunniteltu julkaisu on Grim Noir -roolipeli, joka on suunniteltu julkaistavaksi vuonna 2020. Grim Noir on GUMSHOE-sääntöjärjestelmää käyttävä roolipeli, joka keskittyy mysteerien ratkomiseen film noir -hengessä. Grim Noir julkaistaan englanninkielisenä.  Toinen julkistettu julkaisuprojekti on Grim Harvest -niminen roolipeli, mutta sille ei ole arvioitua julkaisupäivämäärää.
Aiheesta muualla

Northern Realmsin kotisivu
Uoti Huotarin haastattelu Roolipelitiedotuksessa
Erään pelisuunnittelijan tarina - Osa 6: Northern Realms
OAO Fortum

PAO Fortum (ven. ПАО «Фортум») on Uralilla ja Länsi-Siperiassa toimiva alueellinen voima- ja lämpöyhtiö, jonka omistaa lähes kokonaan suomalainen Fortum Oyj.
Aiemmin ennen Venäjän energiatuotannon yksityistämisprosessia sähköntuotantoa ja jakelua hallitsi valtiollinen RAO JeES Rossii. Sen jälkeen vuoteen 2009 yhtiön nimi oli TGK-10 (ven. Территориальная генерирующая компания № 10, ТГК-10, Territorialnaja generirujuštšaja kompanija № 10, "Alueellinen sähkötuotantoyhtiö numero 10"). Fortum hankki maaliskuussa 2008 TGK-10:stä 76,5 %:n osuuden ja teki vähemmistöosakkaille ostotarjouksen näiden vielä omistamista osakkeista. Marraskuun lopulla Fortumin omistusosuus oli 93,4 % ja yhtiö vedettiin pörssistä. Yhtiön nimi muutettiin OAO Fortumiksi huhtikuussa 2009. Yhtiön kotipaikka on Tšeljabinsk ja sen pääjohtaja Aleksandr Tšuvajev.
Yhtiö toimii Tšeljabinskin, Kurganin ja Tjumenin alueilla ja Hanti-Mansiassa. Sen tytäryhtiöihin kuuluvat mm. kolme Tšeljabinskin lämpövoimalaitosta, yksi hiilivoimalaitos Tšeljabinskissa, Argajašin lämpövoimalaitos, Tobolskin lämpövoimalaitos ja kaksi Tjumenin lämpövoimalaitosta ja Njaganin hiilivoimalaitos. Argajašin voimala tuottaa sähköä Majak-ydinjätelaitokselle ja Ozjorskin suljetulle kaupungille.
Lämpövoimalaitokset, jotka tuottavat myös sähköä, ovat maakaasukäyttöisiä ja riippuvaisia Gazpromin maakaasun Venäjän hinnoista.
Fortum ilmoittaa pyrkivänsä eroon kivihiilestä Venäjällä vuoteen 2022 mennessä, mihin kuuluu Tšeljabinsk TETs-2 -voimalan siirtyminen maakaasuun. Yhtiö on myös kehittänyt tuulivoimaa Rosnanon kanssa ja aurinkovoimaa.
| Nimi | Sähköteho MW | Lämpöteho MW | Energianlähde | Kunta | Rakennus- vuosi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Argajaš | 195 | 670 | maakaasu ja kivihiili | Ozjorsk | 1954 |
| Tobolsk | 452 | 2 807 | maakaasu | Tobolsk | 1980 |
| Tšeljabinskin Leninin kunniamerkin | 82 | 947 | maakaasu | Tšeljabinsk | 1931 |
| Tšeljabinsk-1 | 149 | 1 560 | maakaasu ja kivihiili | Tšeljabinsk | 1942 |
| Tšeljabinsk-2 | 320 | 1 110 | maakaasu ja kivihiili | Tšeljabinsk | 1962 |
| Tšeljabinsk-3 | 360 | 1 270 | maakaasu | Tšeljabinsk | 1996 |
| Tjumen-1 | 472 | 1 641 | maakaasu | Tjumen | 1960 |
| Tjumen-2 | 755 | 1 640 | maakaasu | Tjumen | 1986 |
| Yhteensä | 2 785 | 11 646 | maakaasu ja kivihiili |  | 1932-1996 |
Investoinnit

| Nimi | Kohde | Summa | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| Tšeljabinsk-3 | yksikkö-3 |  | I/2010 |
| Tjumen-1 | yksikkö-2  ja uudistaminen |  | 2009 |
| Tjumen-2 | yksikkö-5 |  |  |
| Njagan | yksikkö-1 |  | 2010 |
| Yhteensä |  | 70 mrd. RUB | 2007-2011 |
Fortumin voimalaitos Njaganissa.
Ole Richter

| Ole Richter |
| --- | --- |

Norjan pääministeri Tukholmassa
 Sverdrupin hallitus 26. kesäkuuta 1884 – 6. kesäkuuta 1888  
Edeltäjä:  Carl Otto Løvenskiold
Seuraaja:  Jacob Stang
Suurkäräjäedustaja
 1862–1878  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ole Jørgensen Richter
Syntynyt: 23. toukokuuta 1829 Inderøy, Norja
Kuollut: 15. kesäkuuta 1888 (59 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  juristi, poliitikko
Tiedot
Kunnianosoitukset:  Pyhän Olavin ritarikunta (1887)
Ole Jørgensen Richter (23. toukokuuta 1829 Inderøy – 15. kesäkuuta 1888 Tukholma) oli norjalainen juristi ja poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1862–1878 ja toimi Norjan pääministerinä Tukholmassa 1884–1888. Richter edisti rautateiden, höyrylaivojen ja lennättimen käyttöönottoa, mutta oli sosiaalisesti konservatiivinen. Hän teki itsemurhan Tukholmassa kesäkuussa 1888.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ole Richter Wikimedia Commonsissa
Oinaskadun koulu

Oinaskadun koulu
Oinaskadun koulu oli Järvenpäässä toimiva luokkien 1-5 peruskoulu. Koulussa toimi viisi luokkaa. Kuudes luokka tästä koulusta kävi Järvenpään yhteiskoulussa. Koulussa toimi lisäksi iltapäiväkerho. Koulu on kaupungin uusimpia, sillä se on rakennettu vuonna 1990. Koulun vieressä sijaitsee hiekkakenttä sekä Terholan kuntorata. Oinaskadun koulun oppilaat tulevat pääosin Terholan, Satukallion ja Mikonkorven kaupunginosista. [lähde? ]
Koulu suljettiin syksyllä 2019 sisäilmaongelmien vuoksi. Rakennus tullaan purkamaan kesän 2021 aikana, ja sen tilalle valmistuu uusi koulu vuonna 2022 esikoulun lisäksi luokkien 1-2 oppilaille.
Rehtorit

Paula Kankaanpää (nykyinen rehtori)
Ari Huotari (vararehtori)
Pekka Tukonen
Marjatta Asikainen
Aiheesta muualla

Koulun verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Okkulan seisake

Okkulan seisake (lyh. Ok, ratakm 558+839) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Keski-Karjalassa Niirala-raja-Säkäniemi-radalla Kaurilan kylässä. Okkula avattiin 1. kesäkuuta 1955, lakkautettiin 1. joulukuuta 1955 mutta se avattiin uudelleen 2. joulukuuta 1962 ja lakkautettiin sitten lopullisesti 1. kesäkuuta 1987, kun koko rataosuudella loppui matkustajaliikenne.
Liikennepaikka oli varsin yksinkertainen, pieni puinen laituri ja valkoinen mustalla kirjoitettu kyltti. Samalla kilometrillä sijaitsee risteysmerkillä varustettu tasoristeys nimeltään Santamäki, Okkula.[lähde? ]
Nova Pilbeam

| Nova Pilbeam> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Nova Margery Pilbeam
Syntynyt: 15. marraskuuta 1919 Wimbledon, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 17. heinäkuuta 2015 (95 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Pen Tennyson (1939–1941) Alexander Whyte (1950–1972)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1931–1951
Merkittävät roolit:  Mies joka tiesi liikaa Nuori ja viaton
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Nova Margery Pilbeam (15. marraskuuta 1919 Wimbledon, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 17. heinäkuuta 2015) oli brittiläinen näyttelijä, jonka tunnetuimmat elokuvat olivat Alfred Hitchcockin Mies joka tiesi liikaa (1934) ja Nuori ja viaton (1937).
Elämä

Pilbeamin isä Arnold Pilbeam oli teatterituottaja ja näyttelijä, joka oli saanut koulutuksen lontoolaisessa Royal Academy of Dramatic Art -koulussa.
Pilbeam meni ensimmäisen kerran naimisiin 1939 elokuvaohjaaja Pen Tennysonin kanssa. He tapasivat ensimmäisen kerran Mies joka tiesi liikaa -elokuvan kuvauksissa, jossa Tennyson toimi apulaisohjaajana. Liitto ei kestänyt pitkään, sillä Tennyson kuoli lento-onnettomuudessa 1941.
Toisen kerran Pilbeam avioitui 1950 BBC:n radiotoimittaja Alexander Whyten kanssa. Heidän tyttärensä syntyi 1952.
Ura

Pilbeam aloitti näyttelijänuransa isänsä tuottamassa hyväntekeväisyysesityksessä 5-vuotiaana. Hän sai näyttelijäkoulutusta ja ammattiura teatterinäyttelijänä alkoi 1931, jolloin hän 12 vuotta, mikä oli lain säätämä vähimmäisikä. Hän menestyi hyvin ja solmi 1934 7-vuotisen sopimuksen Gaumont British -elokuvastudion kanssa 1934. Siellä hänen ensimmäinen elokuvansa oli Hitchcockin Mies joka tiesi liikaa. Seuraava elokuva Tudor Rose sai ensi-iltansa 1936, sillä studiolla oli vaikeuksia löytää sopivia rooleja Pilbeamille.
Pilbeamin ensimmäinen aikuisrooli oli 1937 Hitchcockin elokuvassa Nuori ja viaton. Hän teki siinä onnistuneen siirtymän lapsinäyttelijästä aikuisnäyttelijäksi. Gaumont Britishin taloudelliset ongelmat kuitenkin haittasivat Pilbeamin uran kehittymistä. Hän oli ehdolla Hitchcockin Nainen katoaa -elokuvaan muttei saanut roolia.
David O. Selznick oli kuitenkin innostunut Pilbeamin suorituksesta Nuoressa ja viattomassa ja olisi halunnut hänet Rebekan pääosaan, sillä Selznickin mielestä Pilbeamista voisi tulla suuren luokan elokuvatähti. Hitchcock kuitenkin vastusti sitä, sillä hänen mielestään Pilbeam oli vielä liian viaton ja kypsymätön rooliin. Pilbeam ei saanut roolia, eikä hän myöskään lähtenyt Hollywoodiin, koska ehdotettu sopimus oli liian rajoittava.
Vuoteen 1942 mennessä oli jokseenkin selvää, ettei Pilbeamin elokuvaura tahtonut edistyä. Hänen elokuvaohjaajamiehensä kuolema lento-onnettomuudessa 1941 oli entisestään lisännyt hänen haluttomuuttaan esiintyä elokuvissa. Hänen viimeiseksi elokuvaksi jäi The Three Weird Sisters 1948. Hän jatkoi kuitenkin yhä edelleen näyttämöllä aina vuoteen 1951 asti. Sen jälkeen hän vetäytyi pois julkisuudesta.
Filmografia

| Vuosi | Alkuperäinen nimi | Suomenkielinen nimi |
| --- | --- | --- |
| 1934 | Little Friend |  |
| 1934 | The Man Who Knew Too Much | Mies joka tiesi liikaa |
| 1936 | Tudor Rose |  |
| 1937 | Young and Innocent | Nuori ja viaton |
| 1939 | Cheer Boys Cheer |  |
| 1940 | Pastor Hall |  |
| 1941 | Spring Meeting |  |
| 1942 | Banana Ridge |  |
| 1942 | The Next of Kin |  |
| 1943 | Yellow Canary | Vakoilukeskus ”Keltainen kanarialintu” |
| 1946 | This Man is Mine |  |
| 1947 | Green Fingers |  |
| 1948 | Counterblast |  |
| 1948 | The Three Weird Sisters |  |