stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brad Werenka
Ura

Werenka pelasi ennen NHL-uraansa yliopistokiekkoa Pohjois-Michiganin yliopistossa vuosina 1986-1991 huolimatta NHL-varauksestaan. Kaudelle 1991-1992 hän liittyi Oilersin farmijoukkue Cape Brenton Oilersin mukaan ja pelasi kaudella 66 ottelua AHL:ssa. NHL-debyytti oli vuorossa seuraavana vuonna jolloin hän pelasi 27 NHL-ottelua. Lisäksi hän pelasi 8 ottelua AHL:ssa sekä 18 ottelua Kanadan maajoukkueen mukana. Kaudella 1993-1994 vyölle kertyi kahdeksan ottelua Kanadan maajoukkueessa, 25 ottelua AHL:n Cape Brentonissa sekä 15 ottelua Edmontonissa ennenkuin Oilers myi hänet Quebec Nordiquesiin vaihdossa maalivahti Steve Passmoreen. Quebecissä Werenka pelasi runkosarjan lopussa 11 ottelun verran ja AHL:n pudotuspeleissä 12 ottelua Cornwall Acesissa. Kaudelle 1994-1995 Werenka teki sopimuksen IHL-joukkue Milwaukee Admiralsin kanssa jossa pelasi kauden aikana 80 ottelua. Seuraavalle kaudelle hän solmi NHL-sopimuksen Chicago Blackhawksin kanssa, mutta vastuuta NH:ssa kertyi vain yhdeksän ottelun verran ja kausi sekä vielä seuraavakin kuluivat IHL:n Indianapolis Icen vavhvuudessa.
Kaudelle 1997-1998 Werenka sai monivuotisen sopimuksen Pittsburgh Penguinsiin, jossa pelasi kolmen kauden aikana 213 NHL-ottelua. Maaliskuussa 2000 Penguins myi hänet Calgaryyn saaden sieltä vaihdossa Tyler Mossin ja Rene Corbetin. Calgaryssa Werenka pelasi vielä 45 ottelua ja lopetti sitten uransa kevääseen 2001. Werenka pelasi myös Kanadan hopeaa voittaneessa joukkueessa vuoden 1994 talviolympialaisissa Norjan Lillehammerissa.
Bob Kulick

| Bob Kulick |
| --- | --- |
 Bob Kulick esiintymässä vuonna 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Robert Joel Kulick
Syntynyt: 16. tammikuuta 1950 Brooklyn, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 28. toukokuuta 2020 (70 vuotta) Las Vegas, Nevada, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko, tuottaja, lauluntekijä
Sukulaiset:  veli Bruce Kulick
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1972–2020
Tyylilajit:  hard rock, glam rock, shock rock, heavy metal, poprock, taiderock, dance, jazz, disco
Soittimet:  kitara, basso, laulu
Yhtyeet:  Kiss, Paul Stanley, W.A.S.P., Meat Loaf, Michael Bolton, Lou Reed, Doro, Balance, Diana Ross, Motörhead, Tim Curry, Alice Cooper, Mark Farner, Janis Ian, Was (Not Was), Kris Hadlock, Spys, Blackthorne, David Glen Eisley, Skull
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Robert Joel ”Bob” Kulick (16. tammikuuta 1950 – 28. toukokuuta 2020) oli yhdysvaltalainen muusikko, tuottaja ja lauluntekijä. Kulick loi mittavan uran sessiomuusikkona eri yhtyeissä ja kokoonpanoissa, ja hän ansaitsi urallaan yhteensä 14 kulta- tai platinalevyä. Hän soitti esimerkiksi Kiss- ja W.A.S.P. -yhtyeiden sekä Lou Reedin, Michael Boltonin ja Meat Loafin albumeilla.
Kulick aloitti uransa 1970-luvulla, ja hän oli ehdokas Kiss-yhtyeen kitaristiksi vuonna 1972. Paikan yhtyeessä sai kuitenkin Ace Frehley. Kulick ja Kiss päätyivät tekemään yhteistyötä 1970- ja 1980-luvulla, ja Kulick soitti sessiomuusikon roolissa yhteensä neljällä yhtyeen albumilla, sekä yhtyeen laulaja ja kitaristi Paul Stanleyn vuoden 1978 sooloalbumilla. 1970-luvulla Kulick soitti myös esimerkiksi Lou Reedin albumilla Coney Island Baby. Meat Loafin kiertuekokoonpanossa Neverland Express hän soitti vuosikymmenen ajan.
Kulickin nuorempi veli Bruce on myös kitaristi. Hän soitti Kiss-yhtyeen kitaristina vuosina 1984–1996 ja päätyi yhtyeeseen Bobin avustuksella.
Lauluntekijänä Kulick tunnettiin muun muassa David Glen Eisleyn kanssa tekemästään kappaleesta ”Sweet Victory”. Hän sävelsi musiikkia muun muassa televisiosarjoihin, elokuviin ja videopeleihin. Hän toimi myös esimerkiksi thrash metal -yhtye Metallicalle osoitetun tribuuttialbumin tuottajana vuonna 2005; Motörhead-yhtyeen albumille levyttämä versio Metallican kappaleesta ”Whiplash” voitti parhaan metalliesityksen Grammy-palkinnon vuonna 2005.
Kulick kuoli toukokuussa 2020. Hän oli kuollessaan 70-vuotias.
Diskografia > W.A.S.P.

The Crimson Idol (1992)
Still Not Black Enough (1995)
Diskografia > Kiss

Alive II (1977)
Killers (1982)
Creatures of the Night (1982, yksi kappale)
Diskografia > Paul Stanley

Paul Stanley (albumi) (1978)
Diskografia > Michael Bolton

Michael Bolton (1983)
Diskografia > Muita

Janis Ian: Night Rains (1979)
Llullaillacon lapset

Llullaillacon lapset (ääntämys espanjaksi [(ɟ)ʝuʝajˈʝako]), jotka tunnetaan myös nimellä Llullaillacon muumiot tai Llullaillacon lapsimuumiot ovat kolmen inkalapsen muumiot, jotka Johan Reinhard ja hänen arkeologiryhmänsä löysivät 16. maaliskuuta 1999 läheltä 6 739 metriä korkean kerrostulivuoren Llullaillacon huippua. Vuori sijaitsee Argentiinan ja Chilen rajalla. Lapset oli uhrattu inkojen uskonnollisessa rituaalissa noin vuonna 1500. Heidät oli huumattu ja haudattu pieneen kammioon puolentoista metrin syvyyteen maan alle, minne heidät jätettiin kuolemaan. Reinhardin mukaan muumiot "näyttävät olevan parhaiten säilyneitä inkojen muumioita, jotka on koskaan löydetty", ja muut arkeologit ovat ilmaisseet saman mielipiteen kutsumalla niitä yksinä maailman parhaiten säilyneistä muumioista.
20. kesäkuuta 2001 Argentiinan museoiden, monumenttien ja historiallisten paikkojen kansallinen toimikunta julisti Llullaillacon lapsimuumiot Argentiinan historialliseksi kansallisomaisuudeksi. Vuodesta 2007 lähtien muumiot ovat olleet näytteillä Argentiinan Saltan kaupungin Korkean arkeologian museossa.
Tausta

Inkavaltakunta (ketšuaksi Tawantinsuyu, "Neljä aluetta") oli esikolumbiaanisen Amerikan suurin valtio, ja mahdollisesti vielä 1500-luvun alkupuolella koko maailman suurin valtakunta. Imperiumi syntyi 1200-luvulla Cuscon kaupungin ympärille korkealla Andien vuoristossa nykypäivän Perussa. Maantieteellisesti se alkoi laajeta vasta 1400-luvun puolivälissä. Inkat aloittivat valloituksensa Pachacútecin alaisuudessa vuonna 1438 ja vakiinnuttivat valtavan mannerimperiuminsa alle vuosisadassa. Valtakunta oli laajimmillaan noin vuonna 1530. Tämän jälkeen alkoi nopea taantuma, joka huipentui Cuscon kukistumiseen ja keisari Atahualpan teloitukseen vuonna 1533.
Capacocha- tai qhapaq hucha -nimellä tunnetut lapsiuhrit olivat tärkeä osa inkojen uskontoa ja niitä käytettiin usein muistamaan tärkeitä tapahtumia, kuten Sapa Incan kuolemaa. Ihmisuhreja annettiin myös jumalille nälänhädässä ja silloin, kun pyydettiin suojelua. Uhraaminen saattoi tapahtua vain Sapa Incan suoralla suostumuksella. Lapset valittiin kaikkialta laajan valtakunnan alueelta pääasiassa "fyysisen täydellisyytensä" perusteella. Uhreiksi valitut lapset olivat yleensä aatelisten ja paikallisten hallitsijoiden poikia ja tyttäriä. Valinnan jälkeen heidät vietiin satojen tai tuhansien mailien päähän pääkaupunkiin Cuscoon, jossa he kävivät läpi tärkeät puhdistautumisriitit. Sieltä lapset lähetettiin kaikkialle valtakuntaan korkeille vuorenhuipuille uhrattaviksi. Inkojen uskomuksen mukaan uhratut lapset eivät oikeasti kuolleet, vaan varjelivat maata vuorenhuipulta esivanhempiensa rinnalla. Inkat pitivät uhrina kuolemista suurena kunniana.
Llullaillacon lapsimuumioiden ohella Andien vuorenhuipuilta on löydetty myös monia muita hyvin säilyneitä muumioita, kuten muumio Juanita.
Hautauspaikka

Llullaillaco on 6 739 metrin korkuinen kerrostulivuori Andeilla Argentiinan ja Chilen rajalla. Löytöhetkellä hautapaikan päällä oli viisijalkainen kerros kiveä ja maa-ainesta. Llullaillacoa on kuvailtu maailman korkeimmalla sijaitsevaksi arkeologiseksi löytöpaikaksi.
Llullaillaco sijaitsee Atacaman autiomaassa, maailman kuivimmalla aavikolla napa-alueiden ulkopuolella. Ilman äärimmäinen kuivuus on yksi tärkeimmistä syistä siihen, miksi muumiot säilyivät erinomaisessa kunnossa yli 500 vuoden ajan. Sekä kuivuuden että kylmien lämpötilojen tiedetään hidastavan merkittävästi ihmisjäännösten hajoamisnopeutta, joten Llullaillacon huipun äärimmäiset sääolosuhteet ovat suotuisat muumioiden säilymiselle.
Löytäminen

Vuonna 1999 Johan Reinhard ja hänen tutkijaryhmänsä lähtivät korkealle Andien vuoristoon etsimään inkojen rituaaliuhripaikkoja. Kolmen päivän etsinnän jälkeen he löysivät hautapaikan, jossa oli kolme muumioitunutta lasta: kaksi tyttöä ja yksi poika. Haudasta löydettiin myös kullasta, hopeasta ja simpukankuorista valmistettuja patsaita, tekstiilejä ja keramiikkaa. Nuoremman tytön ruumiiseen oli kuoleman jälkeen iskenyt salama, mikä oli aiheuttanut palovaurioita hänen vartaloonsa etenkin kasvoihin ja olkapäihin. Kaksi muuta muumiota oli vahingoittumattomia.
Useita kertoja retkikunta oli lähellä epäonnistumista. Käytyään läpi pitkän sopeutumisprosessin, jonka aikana he olivat mm. totutelleet vähähappiseen ilmaan tutkimalla Llullaillacon lähellä sijaitsevaa matalampaa huippua, he lähestyivät lopulta Llullaillacon huippua perustettuaan useita leirejä koko nousun ajan. Ryhmä joutui matkalla uhmaamaan yli 31 m/s puhaltaneita kovia tuulia ja äärimmäisiä lämpötiloja, jotka välillä saavuttivat −40 °C lukeman. Viimeisessä leirissä 6 600 metrin korkeudella myrsky puhkesi ja kesti neljä päivää. Reinhardin mukaan retkikunta oli jo luovuttamassa, kun he huomasivat rinteellä ihmisen tekemän pengerryksen, joka sai heidät jatkamaan tutkimusta. Retkue lähti seuraamaan pengerrystä, joka lopulta johti heidät ensimmäisen hautapaikan luo.
Muumiot

Tutkijat ovat antaneet kolmelle Llullaillacon hautapaikasta löydetylle muumiolle nimet La Doncella (neito), La niña del Rayo (salamatyttö) ja El niño (poika). Uhraushetken koittaessa heidät oli nukutettu ja laitettu sitten pieneen hautaan puolentoista metrin syvyyteen maan alle, minne heidät jätettiin kuolemaan. Lasten tarkkaa kuolinsyytä ei kuitenkaan ole vielä selvitetty.
Löytöhetkellä muumiot olivat poikkeuksellisen hyvässä kunnossa: Reinhard kuvaili niitä parhaiten säilyneiksi inkojen muumioksi, jotka on koskaan löydetty. Käsivarret olivat täysin säilyneet yksittäisiä ihokarvoja myöten. Sisäelimet olivat edelleen ehjät, ja yksi sydämistä sisälsi edelleen jäätynyttä verta. Koska muumiot ehtivät jäätyä ennen kuivumistaan, suojattomille ihmisruumiille tyypillistä sisäelinten kuivumista ja kutistumista ei koskaan päässyt tapahtumaan.
Muutokset hiusnäytteiden kemiallisessa koostumuksessa viimeisten 3–4 kuukauden aikana ennen uhraamista viittaavat siihen, että lapset aloittivat tuolloin vaelluksen vuorille, luultavasti inkojen pääkaupungista Cuzcosta. Llullaillacon neidon hiusten biokemiallisen analyysin mukaan lapset huumattiin alkoholilla ja kokalla ennen uhrausrituaalia. Tämä on saattanut lievittää vuoristotaudin oireita ja auttaa heitä hyväksymään tulevan kohtalonsa. Neidolle oli annettu kokanlehtiä ja maissiolutta, joka tunnetaan nimellä chicha. Vaikka kaikki kolme lasta kuluttivat merkittäviä määriä näitä aineita ennen rituaalia, hiusnäyteanalyysi osoittaa, että La Doncella kulutti vielä huomattavasti enemmän kokaa ja alkoholia kuin El niño ja La niña del rayo. Hänen hiuksissaan oli korkein kokapitoisuus, joka on koskaan löydetty Andien ihmisjäännöksistä.
Muumiot > La Doncella

Vanhin muumioista, tyttö jonka todettiin kuolemansa hetkellä olleen noin 15-vuotias, on nimetty La Doncellaksi; yleisemmin hänet tunnetaan kuitenkin Llullaillacon neitona (engl. Maiden of Llullaillaco). Löytöhetkellä hänellä oli yllään mekko ja höyhenillä koristeltu päähine; hiukset oli huolellisesti palmikoitu. Myöhemmin DNA-testit ovat osoittaneet, että kaksi tyttöä olivat puolisisaruksia, kun taas poika ei ollut sukua heille. "Llullaillacon neidon" kohtalona oli muiden lasten tavoin kuolla unessa.
La Doncellan uskotaan olleen niin sanottu aclla eli auringon neitsyt, neitsyt, joka valittiin ja pyhitettiin noin kymmenen vuoden ikäisenä asumaan muiden tyttöjen ja naisten kanssa, joista tulisi kuninkaallisia vaimoja, papittaria ja uhrilahjoja. Rituaaliuhreilla varmistettiin inkojen yhteiskunnassa terveys, runsas sato ja suotuisa sää.[lähde? ]
Muumiot > La niña del Rayo

La niña del Rayo, nuorin lapsista, oli noin kuusivuotias, kun hänet uhrattiin. Jossain vaiheessa haudassa vietettyjen vuosisatojen aikana ruumiiseen oli iskenyt salama, jolloin sähköpurkauksen korkea lämpötila oli polttanut hänen kasvonsa, toisen korvansa ja osan olkapäästään. La niña del Rayo oli haudattu pää ylöspäin, kasvot lounaaseen päin. Hänellä oli yllään perinteinen vaaleanruskea acu-mekko, ja pää ja osa ruumiista oli kääritty paksuun villahuopaan. Lisäksi hänen koko ruumiinsa oli kiedottu toiseen, punakeltaiseksi kirjottuun peitteeseen. Kalloa oli ilmeisesti venytetty tarkoituksella.
La niña del Rayoa näyttää olevan kohdeltu vähemmän karkeasti kuin El niñoa, mutta ilman samanlaista huolta kuin La Doncellaa. Kahden muun lapsen onkin arveltu olleen jonkinlaisia palvelijoita vanhimmalle.
Muumiot > El niño

El niño, joka oli uhraushetkellä noin seitsemänvuotias, oli kiedottu tiukasti, koska osa hänen kylkiluistaan oli murskaantunut ja lantio oli mennyt sijoiltaan. Hän ilmeisesti kuoli stressin alla, sillä hänen vaatteistaan löydettiin oksennusta ja verta. Hiuksissa oli ilmeisesti ollut saivareita. El niño oli Llullaillacon lapsista ainoa, joka oli sidottu. Hän makasi haudassa sikiöasennossa punaruskeaan vilttiin käärittynä ja hänellä oli yllään harmaa tunika, hopearannekoru ja nahkaiset kengät. La niña del Rayon tavoin myös hänen kalloaan oli venytetty. Sitomistavan vuoksi El niñon arvellaan kuolleen tukehtumalla.
El niñon kanssa oli haudattu joukko pienikokoisia esineitä, joista osa kuvaa laamalaumoja ajavia hienosti pukeutuneita miehiä, jotka ajavat lama-asuntovaunuja, osa puolestaan sateen tekemiseen liittyvää rituaalitoimintaa.
Näyttely

Muumiot ovat esillä Argentiinan Saltan kaupungin Korkean arkeologian museossa. Kaupungin alue oli osa Inkavaltakuntaa 1400-luvun lopulla ja 1500-luvun alussa, ennen kuin espanjalaiset konkistadorit valloittivat sen 1500-luvun loppupuolella. Vaurioitumisen estämiseksi tietokoneohjattu ilmastointijärjestelmä ylläpitää samanlaisia ympäristöolosuhteita kuin Llullaillacossa. Ruumiit lepäävät digitaalisissa vaaoissa, ja pienikin muutos painossa aiheuttaa välittömästi hälytyksen. Jos maanjäristys tai muu hätätilanne aiheuttaisi pidemmän sähkökatkoksen, provinssin kuvernöörin lentokonetta käytettäisiin lennättämään muumiot toiseen paikkaan, jossa ne voitaisiin kytkeä takaisin sähköverkkoon. Museo avautui yleisölle syyskuun alussa 2007.
Ennen museonäyttelyn rakentamista muumioita säilytettiin Saltan katolisessa yliopistossa. Kesti kaikkiaan kahdeksan vuotta kehittää tapa, jolla muumioita voitaisiin näyttää yleisölle pitäen ne samalla täysin säilyneinä.
Muumioihin liittyvät kiistat

Llullaillacon lapsimuumiot ovat aiheuttaneet kiistoja etenkin alkuperäiskansojen oikeuksien suhteen, sillä jotkut alkuperäiskansat vastustavat ruumiiden kaivamista ja esillepanoa. Argentiinan alkuperäiskansojen liiton (AIRA) johtaja Rogelio Guanuco kutsui näyttelyä "rikkomukseksi rakkaitamme kohtaan" ja sanoi, että "Llullaillaco on edelleen pyhä meille. He eivät olisi koskaan saaneet pilata tätä pyhäkköä, eikä heidän pitäisi laittaa lapsiamme näyttelyyn ikään kuin sirkukseen." Lule-heimon päällikkö Fermín Tolaba sanoi, että lasten olisi pitänyt jäädä löytöpaikalleen ja että museon pitäisi palauttaa jo ylöskaivetut muumiot. Hänen mukaansa "ei ole hyvä, että museo ansaitsee rahaa tällä tavoin ja veloittaa sisäänpääsyn sellaisesta, joka ei sille kuulu."
Andien korkeimmilla huipuilla, josta muumiot vietiin, uskotaan olevan vähintään 40 muuta vastaavaa rituaalihautauspaikkaa. "Hyvien suhteiden luomiseksi intiaaneihin" muumioita ei alueelta kuitenkaan enää etsitä, toteaa Llullaillacon lapsia esittelevän näyttelyn suunnittelija ja johtaja Gabriel Miremont. Muut alkuperäiskansat kuitenkin kannattavat tutkimusta. Vuoden 2004 loppupuolella pidetty kolmas ketšuan kielen maailmankongressi toi yhteen 300 edustajaa Andien maista, ja sen päätteeksi hyväksyttiin päätöslauselma, joka mukaan kongressi hyväksyy Llullaillacon lasten tutkimuksen ja tutkimustuloksien levittämisen.[lähde? ]
Jotkut alkuperäiskansojen johtajat ovat ilmaisseet huolensa siitä, että he eivät saa mitään osaa siitä taloudellisesta hyödystä, jonka muumioiden esittely tuottaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Llullaillacon lapset Wikimedia Commonsissa
Kartta Inkavaltakunnan laajentumisesta 1400- ja 1500-luvuilla.
Näkymä Llullaillacoon
Arkeologinen alue Llullaillacon huipulla
La Doncella näytteillä.
El Niño
C4 (1929)

| C4 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  SECN, Cartagena
Laskettu vesille:  6. heinäkuuta 1929
Palveluskäyttöön:  21. syyskuuta 1929
Poistui palveluskäytöstä:  7. helmikuuta 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  925 t (pinnalla) 1 144 t (sukellus)
Pituus:  73,3 m
Leveys:  6,6 m
Syväys:  5,7 m
Koneteho:  2 × Vickers-dieselmoottoria 1 000 hv 2 ×  sähkömoottoria 375 hv
Nopeus:  16,5/8,5 solmua
Miehistöä:  40
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea 1 × 76 mm/45 ilmatorjuntatykki
C4 oli Espanjan laivaston vuonna 1929 vesille laskettu C-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin SECN:ltä Cartagenasta. Alus laskettiin vesille 6. heinäkuuta 1929 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna 21. syyskuuta.
Palvelus

Alus oli 1937-1939 modernisoitavana Ranskassa ja aluksen miehistö antautui kansallismielisille 3. heinäkuuta 1939. Alus upposi 7. helmikuuta 1947 kolaroituaan hävittäjä Lepanton kanssa.
MLR71 Racing Team

MLR71 Racing Team on italialainen pikkuformulatalli, joka kilpailee vuonna 2012 Auto GP-sarjassa. Tallin johtajana toimii Michele La Rosa, joka ajaa myös tallin kuljettajana. Tallin toisena kuljettajana ajaa Sergio Campana. Talli saavutti debyyttivuonnaan yhden voiton.
Aiheesta muualla

http://www.mlr71.com/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Bjurån (Rånejoki)

| Bjurån |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Ruotsi
Läänit:  Norrbotten
Maakunnat:  Norrbotten
Kunnat:  Luulaja
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Rånejoen vesistö
Valuma-alue:  Bjurånin valuma-alue
Pinta-ala:  189,61 km²  
Pääuoman osuudet:  Bjurån ←Stenträskbäcken
Yhtyy:  Rånejoki 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Spiktjärnen 
 :  66.2090°N, 22.0573°E
Laskupaikka:  Rånejoki, Orrby 
 :  65.9356°N, 22.1459°E 
Sivu-uomat:  Västibäcken, Stenträskbäcken
Taajamat:  Orrby, Ängesträsk, Forsnäs, Krokträsk
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  205 m  mpy. 
Laskukorkeus:  noin 8 m  mpy. 
Korkeusero:  noin 197 m
Pituus:  40 km
Kaltevuus:  4,93 m/km
Keskiylivirtaama:  15 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  2,5 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  0,1 m³/s  
Muuta
Bjurån on Ruotsissa Norrbottenin läänissä Luulajan kunnassa sijaitseva 40 kilometriä pitkä Rånejoen sivu-uoma. Se saa alkunsa Spiktjärnenin pikkujärvestä ja yhtyy pääuomaansa Orrbyn kylässä.
Joen kulku

Bjuån alkaa pienenä purona Spikträsketin suolammesta noin 195 metrin korkeudella mpy. ja se laskee alas laaksoon kerääntyen ensin Lillbergseletiin (ruots. selet, sel tarkoittaa suvantoa). Kapenevassa laaksossa jokeen kertyy järvimäisiä suvantoja useita: Inreselet, Yttreselet, Krokträsket, Valvselet ja Lillselet. Laakso kapenee entisestään, jolloin joki pääsee virtaaman yhteen suuntaan laskien nopeasti alaspäin. Jokilaakso aukeaa kuitenkin Forsnäsin ympäristössä soistuvaksi metsäalueeksi, jossa on jo muutama viljelty maatila. Täällä ylittää joen Haaparannan rata ja Niemisuvannosta tuleva tie. Alajuoksullaan Bjurån virtaa muutaman suuren järven läpi. Järvet ovat muodostuneet poikittaiseen laaksoon, jonne on kertynyt vanhastaan haja-asutusta. Joki käy Ängesträsketissä ja Åseletissä ennen laskemistaan Yttre-Fällträsketin Nödgrenen-lahteen. Siitä vesireitti jatkaa Inre-Fällträsketiin kapean salmen kautta. Molempien järvien vedenpinta on 26 metrin korkeudella. Joki jatkaa viimeisen järven kaakkoispäästä parin kilometrin osuudella Hemträsketiin, jonka vedenpinta on 20 metrin korkeudella. Viimeinen alajuoksun osuus on noin neljä kilometriä pitkä. Se virtaa silloin Rånejoen jokilaaksossa ja yhtyy siihen Orrbyn peltoalueella.
Historiaa

Ruotsin metalliteollisuuden historiaan liittyy joen alajuoksulle vuonna 1721 perustettu joen vesivoimalla toiminut voimavasara, jolla taottiin kankirautaa.
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä > Valuma-alue

Bjurånin valuma-alueen pinta-ala on 190 neliökilometriä. Sen pinta-ala on 4,5 % koko Rånejoen vesistön (päävesistötunnus 7) valuma-alueesta, joka on 4 207 neliökilometriä. Joki sijaitsee valuma-alueen alakolmanneksessa ja sen oma valuma-alue rajoittuu koillispuoliseen Vitånin vesistöön (tunnus 6).
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä > Pääuoma

Bjurån on valuma-alueensa nimikkojoki, mutta se ei muodosta kokonaan valuma-alueensa pääuomaa. Ruotsin vesistöviranomaiset määrittävät vesistön pääuoman seuraamalla alajuoksulta alkaen sitä joenhaaraa, jolla on yläjuoksulla suurin valuma-alue. Paikalliset ihmiset ovat kuitenkin voineet nimetä pääuomaksi eri haarat kuin viranomaiset. Nimikkojoki muodostaa pääuoman 29 ensimmäisellä kilometrillä, jonka jälkeen sen jatkeeksi on valikoitunut yläjuoksulla Lillbergsseletiin laskeva Stenträskbäcken, joka laskee Stor-Stenträsketin järvestä. Sen sijaan nimikkouoman kokonaispituus on noin 40 kilometriä ja se tulee Lillbergsseletin järveen luoteesta päin. Siellä sijaitsee Spiktjärnen, joka on Bjurånin lähdejärvi.
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä > Valuma-alueen piirteitä

Valuma-alueen maaperän yleisimmät maalajit ovat moreeni (68,8 %), turve (7,0 %), hiekka tai sora (0,0 %), siltti (8,7 %), savi tai multa (0,0 %) ja kallioalue (6,0 %).
Norribäckenin ja Småbergstjärnbäckenin välissä sijaitsee Mosterbergetin suojelualue (ruots. Mosterbergets naturreservat).
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä > Virtaamat

SMHI on julkaissut tilastossaan Bjurånin virtaamien kuukausittaiset keskivirtaamat vuosilta 1981–2013. Niiden mukaan joen yhtymäkohdassa on keskivirtaamien keskiarvo 1,9 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Tilaston suurin kuukausittainen keskivirtaama 12,7 m³/s todettiin toukokuussa 2012 ja pienin 0,1 m³/s viimeksi syyskuussa 2006. Toisen lähteen mukaan päivttäin mitatuista virtaamista laskettu keskivirtaama on 2,5 m³/s ja keskiylivirtaama on 15 m³/s . Bjurån yhtyy Rånejokeen kohdassa, jossa sen keskivirtaama on noin 41,7 m³/s, jolloin sivuhaara tuo siihen 5 % lisää vettä. Viereinen kaavio esittää edellä käytetyn tilaston mukaiset keskivirtaamien kuukautiset keskiarvot. Sen mukaan kevättulva olisi suurimmillaan pääosin toukokuussa.
Valuma-alue, sivu-uomia ja järviä > Sivujokia ja järviä

Bjurånilla on lukuisia sivu-uomia, joista suurimpia tai merkittävimpiä on lueteltu alla olevassa taulukossa. Mitä pienempi on yhtymisjärjestysnumero, sitä lähempänä alajuoksua sivu-uoma siihen yhtyy.
| yhtymis- järjestys | nimi | pituus (km) | valuma-alue (km²) | virtaama (m³/s) | lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Svartbäcken | ~6 |  |  | 1 |
| 2 | Västibäcken | 5 | 19 | 0,2 | 1,2 |
| 3 | Bäcken | ~3 |  |  | 1 |
| 4 | Stenträskbäcken | 2 | 31 | 0,4 | 1,2 |

Lähteet: 1 = , 2 =
Valuma-alueen merkittävimmät järvet ovat joen läpivirtausjärviä tavalla, joka selostettiin ylempänä. Stor-Stenträsket on puolestaan valittu valuma-alueen pääuoman lähdejärveksi. Näiden lisäksi valuma-alueella esiintyy paljon pieniä järviä, josta voidaan vielä mainita Norribäckenin latva-alueella sijaitseva Mörttjärnen .
Brad Whitford

| Bradley Ernest Whitford |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. helmikuuta 1952 (ikä 72)
Muusikko
Aktiivisena:  1972–
Tyylilajit:  Hard rock
Soittimet:  useita, mm. Gibson, Fender
Yhtyeet:  Aerosmith
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Bradley Ernest Whitford (s. 23. helmikuuta 1952), on yhdysvaltalainen kitaristi. Whitford soittaa rytmikitaraa Aerosmithissä.
Ura

Whitford opiskeli Berklee College of Musicissa. Ennen Aerosmithiin liittymistä vuonna 1971 Whitford soitti yhtyeissä Symbols of Resistance, Teapot Dome ja Earth, Inc, hän korvasi Aerosmithin alkuperäisen kitaristin Ray Tabanon.