stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anijärvi
Maantiede

Anijärven pinta-ala on 11,3 hehtaaria ja sen pituus on 750 metriä ja leveys 340 metriä. Se sijaitsee Alisen Heinijärven kaakkoispuolella ylängöllä yhdessä Väippäsesuon kanssa. Järven itäpuolella kohoaa Kynnyskallioiden Korkeakallio 15 metrin korkeuteen jyrkänteen yläpuolelle. Sen järviallas on kaksiosainen. Osia erottaa pitkä soinen niemi, jonka kärjen eteen jää kapea salmi. Järven rantaviiva on 2,6 kilometriä pitkä ja rantametsiköt on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannat ovat kuitenkin soistunutta metsää tai avosuota. Järvi on autio eikä sen rantaan tule teitä.
Luonto

Anijärvi on järvenlaskusta huolimatta luonnontilansa hyvin säilyttänyt metsäinen erämaajärvi.
Vesistösuhteita

Anijärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Heinijärven valuma-alueeseen (35.135) se kuuluu. Sillä on vain kaksi tulo-ojaa, joista toinen laskee viereiseltä Vaipparesuolta, ja toinen pienestä lammesta, joka sijaitsee noin 50 metrin etäisyydellä rannasta. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta lähtee 950 metriä pitkä laskuoja Lamminjärveen. Lamminjärvi kuuluu vesistöalueen pääuomaan, joka laskee Rautaveteen. Järven vedenpinnan korkeus on 97,3 metriä ja Lamminjärven 77,9 metriä mpy., joten laskuojalle kertyy pudotusta 19,4 metriä.
Historiaa

Vuonna 1826 Pavi Jacob Jacobsoson haki lupaa Anijärven järvenlaskuun ja hän sai siihen luvan 1827. Myöhemmin, vuonna 1846 rusthollari Thomas Thomasson ja kumppanit hakivat samanlaiseen hankkeeseen lupaa ja saivat sen vuonna 1848. Lupa järvenlaskuun annettiin vuonna 1853 ja järven lasku suoritettiin vuonna 1867. Kun vertaa vuoden 1847 pitäjänkartan  ja 1856 Kalmbergin kartaston kartan rantaviivaa nykyisiin karttoihin, huomaa suuren eron. Järvi on nykyään kaksiosainen, kun se aikaisemmin oli yksiosainen. Samoissa kartoissa järven nimi kirjoitettiin "Annijärvi". Eräs toinen ero nykykarttoihin on laskuojan paikka, joka kulkee Kalmbergin kartastossa ensin kaakkoon ja sitten suoraan Karimäen kylälle. Vuoden 1930 Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa ei laskuojaa ole kuitenkaan piirretty näkyviin. Lisäksi järvi on piirretty kaksialtaisena järvenä, joten sen vedenpinta on täytynyt olla nykyistä paljoen alempana. Ilmeisesti järvi kuivattiin kahdessa osassa tai vasta jälkimmäinen hanke tuotti tulosta. Vesijättömaa on jäänyt niittymaaksi, vaikka monet muut kohteet, kuten esimerkiksi Pehkusuolla, on tässä kartassa viljelymaata. Vuonna 1961 julkaistussa peruskartassa on järven vanhan lasku-uoman kohtaan piirretty laskuoja Pehkusuon kautta. Pehkusuota kutsuttiin tuolloin vielä Karpalosuoksi. Järven karttanimi on nyt ”Anijärvi” ja sillä on yksiosainen vesialue ja yksi saari.
Hanhijärvi (Hornio)

| Hanhijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°28′39″N, 22°57′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Heinijärven valuma−a (35.135)
Laskuoja:  oja Heinijärvenojaan 
Järvinumero:  35.135.1.013
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  121,1 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  280 m  
Rantaviiva:  0,978 km  
Pinta-ala:  4,783 km² m 
Saaria:  ei saaria
 fiHanhijärvi 
Hanhijärvi on Pirkanmaalla Sastamalan Karkussa Horniossa sijaitseva järvi.
Maantiede

Hanhijärven pinta-ala on 4,8 hehtaaria, ja sen pituus on 350 metriä ja leveys 280 metriä. Se on muodostunut Hanhikallion taakse alavalle metsäalueelle. Samalla alueella sijaitsee myös laajempi Hanhisuo. Järven rantaviiva on 0,98 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rantaan on rakennettu neljä loma-asuntoa, joille johtaa metsätiet Horniosta.
Vesistösuhteita

Hanhijärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Heinijärven valuma-alueeseen (35.135) se kuuluu. Järveen laskee viisi ojaa, joista kolme tulee läheiseltä ojitetulta Hanhisuolta. Järven luusua sijaitsee sen etelärannalla, josta saa alkunsa 1,5 kilometriä pitkä laskuoja Heinijärvenojaan Hornionjärven yläpuolelle. Järven vedenpinnan korkeus on 121,1 metriä ja Heinijärvenojalla 98,0 metriä mpy., joten laskuojalle kertyy pudotusta yli 23 metriä.
Historiaa

Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa Hanhijärvi sijaitsi Karkun pitäjän pohjoisrajalla. Järven ohi kulki metsäpolku Karkun kirkolta Mouhijärven Kirkkojärvelle. Vuoden 1930 Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa on järvi merkitty Karkun ja Mouhijärven väliseksi rajajärveksi. Mouhijärven puolella sijaitsee kartassa maatila pienen peltopalstan kera.. Vuonna 1961 julkaistussa peruskartassa on tilanne säilynyt edelliseen karttaan nähden lähes ennallaan. Hanhisuo on kuitenkin puoliksi ojitettu..
Pentti Alhonen

| Pentti Alhonen |
| --- | --- |
 Professori Pentti Alhonen
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1939 Tampere
Kuollut: 5. lokakuuta 2017 (78 vuotta) Vantaa
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  ympäristögeologia, mikropaleontologia ja limnologia
Pentti Kalervo Alhonen (26. helmikuuta 1939 Tampere – 5. lokakuuta 2017 Vantaa) oli suomalainen ympäristögeologi, mikropaleontologi ja limnologi.
Alhonen oli paleolimnologisen järvitutkimuksen ja ympäristögeologian uranuurtaja. Hän toimi Helsingin yliopiston geologian laitoksen opettajana 1960-luvulta lähtien ja geologian ja paleontologian apulaisprofessorina ja professorina 1970-luvulta lähtien. Alhonen toimi Suomen ensimmäisenä ympäristögeologian professorina 1999–2001. Hän oli tuottelias kirjoittaja, joka myös popularisoi tiedettä ja osallistui yhteiskunnalliseen keskusteluun. Alhonen muistetaan erityisesti persoonallisena ja hyvin pidettynä yliopisto-opettajana.
Alhosen vanhemmat olivat pankinjohtaja, talousneuvos Eino Alhonen (1908–1982) ja Kerttu Leimu (1908–1992). Hän oli naimisissa Säde Mantere-Alhosen kanssa tämän kuolemaan vuonna 2014 saakka. Heidän poikansa on Antero Alhonen.
Koulutie ja yliopisto-opinnot

Alhonen kiinnostui kansa- ja oppikoulussa luonnosta, varsinkin kasveista, hyönteisistä ja linnuista. Hän teki havaintoja lintujen kevät- ja syysmuutosta Pohjois-Satakunnassa Ikaalisten ympäristössä sekä keräsi muun muassa laajan kovakuoriaiskokoelman. Lintuihin hänet perehdytti koulutoveri Ilkka Koivisto. Kovakuoriaisten niukan määrittämiskirjallisuuden lisäksi Ikaalisten yhteiskoulussa oli Martti Tertin lahjoittama niiden referenssikokoelma.
Tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1958 Alhonen kirjoittautui Helsingin yliopistoon tarkoituksena suorittaa maisterin tutkinto eläin-, kasvi- ja maantieteessä sekä pätevöityä biologian opettajaksi. Hän ei kuitenkaan selvinnyt asianomaisten laitosten pääsykokeista, mutta luentokurssit sai kuunnella. Eläintieteessä Pentti Alhosta kiinnostivat ekologia ja hyönteisten etologia. Kasvitieteestä hän valitsi peruskurssit ja luonnonsuojelun. Harkittuaan eri vaihtoehtoja Alhonen aloitti opiskelut geologian ja paleontologian laitoksella, jossa opetti kansainvälinen kuuluisuus, Tulimaan tutkija professori Väinö Auer. Toimiessaan vuonna 1959 kalavesitutkimusten kesäapulaisena Hämeen-Satakunnan maanviljelysseurassa Tampereella Pentti Alhonen kiinnostui limnologiasta, joka oli sijoitettu Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteelliseen tiedekuntaan. Sitä opetti professori Heikki Järnefelt, jonka luennot vesien eliöstöstä ja regionaalisesta limnologiasta Pentti Alhonen kuunteli ja tentti approbatur-arvosanan 1961. Limnologiasta tulikin sittemmin geologian ja paleontologian ohella hänen toinen pääaineensa maatalous- ja metsätieteiden kandidaatin tutkintoa varten.lähde?
Koulutie ja yliopisto-opinnot > Opinnot

Ylioppilas Ikaalisten yhteiskoulusta 1958
Luonnontieteiden kandidaatti 1962
Filosofian kandidaatti 1963
Filosofian maisteri 1964
Filosofian lisensiaatti 1967
Filosofian tohtori (väitöskirja hyväksytty 30.9 1967; promovoitu filosofian tohtoriksi 31.5.1969)
Maatalous- ja metsätieteiden kandidaatti 1969
Maatalous- ja metsätieteiden maisteri 1995
Tutkimus- ja opetustyö

Alhosen väitöskirjan aihepiiri liittyi järvien pohjakerrostumiin, jotka muodostavat järven ympäristömuutosten tärkeän tietokannan. Siihen sisältyy sekä geologinen että limnologinen tutkimus. Pentti Alhonen oli ennen kaikkea paleolimnologisen järvitutkimuksen uranuurtaja ja kehittäjä ei ainoastaan Suomessa vaan myös kansainvälisellä tasolla. Erityisesti kalvoäyriäisfaunan (cladocera-analyysi) ja piikuoristen levien tuntijana hän oli alansa kärkeä. Piileväanalyysi oli yksi Pentti Alhosen vahvimmista ympäristömuutoksen sedimentti-indikaattoreista. Lisäksi niiden sovellukset ovat ulottuneet mm. arkeologian ja oikeuslääketieteen eräiden ongelmien selvittelyyn. Hänen väitöskirjansa Palaeolimnological ivestigations of three inland lakes in south-western Finland tarkastettiin filosofisen tiedekunnan matemaattis-luonnontieteellisen osaston suostumuksella Helsingin yliopiston päärakennuksen luentosalissa XII 30. syyskuuta 1967. Siitä tuli referenssiesimerkki, jossa pohjakerrostumat olivat myös järvityyppien kehityksen historiallinen arkisto, ja joka voidaan avata erilaisten stratigrafisten menetelmien avulla. Pentti Alhonen sai kansainvälistä tunnustusta erityisesti järvien rehevöitymisen kulkua kuvastavista kriteereistään, jotka yleispätevästi kuvaavat ihmisen toiminnan vaikutusta erilaisten järvien kehitykseen. Hän oli jo 1960-luvulla linjannut ympäristögeologian tieteenalan sellaiseksi, jollaisena se yleismaailmallisesti tunnetaan. Pentti Alhonen aloitti ympäristögeologian opetuksen Helsingin yliopiston geologian laitoksessa 1980-luvun alussa ja toimi myöhemmin vuosina 1999–2001 Suomen ensimmäisenä ympäristögeologian professorina. Yliopistonopetuksessa ympäristögeologia on sittemmin vakiintunut peruskurssin ohella myös maisteritutkinnon opintosuunnaksi.
Alhonen kuului lukuisiin tutkimusryhmiin, muun muassa Helsingin yliopiston yleisen historian professori Jaakko Suolahden perustamaan roomalaisia tiilileimoja tutkivaan ryhmään, johon hän ”värväsi” myös joukon geologeja. Heidän tehtävänään oli ratkaista tiilien valmistukseen käytetyn saven alkuperä Ostian ja Rooman ympäristössä kesällä 1967 kerätystä tutkimusaineistosta. Alhonen keskittyi savessa esiintyvien piikuoristen levien määrittämiseen, kun taas kallioperägeologit selvittivät tutkimusmateriaalin mineralogiaa. Suomalaista tiiliryhmää onkin pidetty ainutkertaisena yhteistyöfoorumina, jossa niin humanistit kuin luonnontieteilijät kokivat tehtävänsä kansallisena ja kansainvälisenä.
Tutkimus- ja opetustyö > Työura

Helsingin yliopisto
Geologian ja paleontologian laitoksen amanuenssi 1962–1968
Maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan geologian opetuksen kurssiassistentti 1966–1972
Geologian ja paleontologian laitoksen kurssiassistentti 1966–1968
Limnologian laitoksen paleolimnologian erikoisopettaja 1968–1989
Paleolimnologian dosentti 1969–1973
Geologian ja paleontologian dosentti 1973
Geologian ja paleontologian vt. apulaisprofessori 1972–1973
Geologian ja paleontologian apulaisprofessori 1973–1998
Geologian ja paleontologian vt. professori 1977, 1979–1980, 1986–1987, 1990–1994, 1996–1997
Geologian ja paleontologian professori 1998–1999
Ympäristögeologian professori 1999–2001
Geologian ja paleontologian luentokurssin opettaja Suomen ja Skandinavian arkeologian opiskelijoille historiallis-kielitieteellisessä osastossa 1977
Pitänyt Studia Generalia-luennon aiheesta Elämän kehitys 1977
Valtion luonnontieteellinen toimikunta (nyk. Suomen Akatemia)
Tutkimusassistentti 1968–1970
Vt. nuorempi tutkija 1970
Varttunut tieteenharjoittaja 1972
Vesihallitus (nyk. Suomen ympäristökeskus)
Ylimääräinen tutkija 1970–1973
Turun yliopisto
Kvartäärigeologian laboratoriomenetelmiä koskevan kurssin opettaja 1964
Paleolimnologian erikoisopettaja 1972–2000
Teknillinen korkeakoulu (nyk. Aalto-yliopisto)
Vesitalouden erikoisopettaja 1980–2000
Maaperägeologiaa vuori-insinööreille -kurssin luennoitsija 1986
Helsingin kaupunki
Työväenopiston tuntiopettaja 1979–1981
Julkaisutoiminta

Pentti Alhosen tieteellinen julkaisutoiminta on mittava ja monipuolinen käsittäen 180 nimikettä sekä lukuisia kirjoituksia aikakaus- ja sanomalehdissä sekä historiateoksissa. Lisäksi hän kirjoitti kolme kirjaa sekä oli osakirjoittajana teoksissa Biologian perustiedot 8, 1980, Matka-arkku, Suomalaisia tutkimusmatkailijoita 1989 ja Imago Mundi, Ihmisen ja tieteen uudet maailmat 1993.
Julkaisutoiminta > Kirjat

Vaakavarren ratsastaja. Tutkimusmatkailija Väinö Auerin elämä (Antero Alhosen kanssa). Edico Helsinki 2006.
Lammaslampi. Kehityshistoria, nykytila ja tulevaisuuden näkymiä. Pähkinärinne-seura ry. Vantaa 2007.
Planeetta Maa käsissämme. Ympäristögeologisia esseitä. Edico, Helsinki.
Luottamustehtävät ja kunnianosoitukset > Luottamustehtävät

INQUA:n Baltian ja Skandinavian rannansiirtymisen komission Suomen kokouksen sihteeri 1963
Limnologikerhon sihteeri 1967
Suomen geologisen seura hallituksen jäsen 1969, 1980–1982, varapuheenjohtaja 1980, puheenjohtaja 1981.
Helsingin yliopiston dosenttiyhdistyksen hallituksen jäsen 1969, sihteeri 1971–1973
Vesihallinnon tieteellisen neuvottelukunnan varamies 1974–1980
Kansainvälisen limnologiyhdistyksen paleolimnologian työryhmän jäsen 1975–2000
Suomen maantieteellisen seuran työjäsen 1975–200
Geologian alan tutkinnonuudistustoimikunnan puheenjohtaja 1977–1980
Helsingin yliopiston Satakuntalaisen osakunnan inspehtori 1986–2000.
Satalinnan Säätiön hallituksen puheenjohtaja 1986–2000
Emil Cedecreutzin hallituksen jäsen 1986–2014, varapuheenjohtaja 2004–2014
Helsingin yliopiston radiohiiliajoituslaboratorion johtokunnan jäsen ja puheenjohtaja 1986–1989
Suomen Kulttuurirahaston Matka-arkku, suomalaisia maailmankartoittajia-näyttelyn asiantuntija 1989
Luonnontieteellisen keskusmuseon ajoituslaboratorion yhteistyöryhmän jäsen 1990–2000
Geologian laitoksen johtoryhmän jäsen 1992, laitoksen esimies ja johtoryhmän puheenjohtaja 1995–1998
Satakunnan killan hallituksen jäsen 1989–2004
Vantaan kotiseutuliiton hallituksen jäsen 1990–1994
Risto Ryti-seuran perustajajäsen ja valtuuskunnan jäsen 1992–
Nousee Satakunnan kansa-kulttuuriyhdistyksen hallituksen jäsen 1992–, valtuuskunnan jäsen 1999
Satakunta-valtuuskunnan jäsen 1994–2014
Fennia-sarjan toimituskunnan jäsen 1976–2000
Suomen kasvitieteen julkaisusarjojen neuvottelukunnan jäsen 1981–1987
Bulletin of The Geological Society of Finland:n toimituskunnan jäsen 1986–1988
Satakunnan tutkimusseuran tutkijajäsen 1969
Luottamustehtävät ja kunnianosoitukset > Kunniajäsen

Lounais-Hämeen Luonnonsuojeluyhdistys 1981
Vasara ry 1987
Uppsalan yliopiston Gästrike-Hälsinge Nation 1989
Helsingin yliopiston Satakuntalainen Osakunta 2001
Satakunnan Kilta 2004
Luottamustehtävät ja kunnianosoitukset > Arvonimi ja kunnianosoitukset

Tasavallan presidentin myöntämä professorin nimi ja arvo 1.12.1995
Valtion virka-ansiomerkki XXX 4.12.1992
Suomen Leijonan Ritarikunnan I luokan ritarimerkki 6.12.1996
Satakuntalaisen Osakunnan kunnianauha 1988
Vasara ry:n kultainen merkki 1988
Helsingin yliopiston pro gradu -palkinto 1963
Tieto-Finlandia-palkinto (muiden kanssa) 1990
Aiheesta muualla

Hakala, Anu & Veli-Pekka Salonen: In memoriam: Pentti Alhonen 1939–2017. Geologi, 2018, 70. vsk, nro 1, s. 26–27.  Helsinki:  Suomen geologinen seura. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 2.2.2019. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Anniina

| Anniina, Annina |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Anniina: 22. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  Annina: 22. lokakuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Niina, Nina, Anni, Inna
Vastineita eri kielissä:  Annina
Nimen alkuperä:  Hannah
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Anniina ja Annina ovat naisen etunimiä.
Anniina on venäläinen hellittelymuoto Anna-nimestä, joka tulee heprean armoa tarkoittavasta nimestä Hannah. Nimen lyhentyneitä muotoja ovat Niina ja Nina.
Anniina on otettu suomenkieliseen almanakkaan vuonna 1995. Nimipäivää se viettää 22. lokakuuta yhdessä Anjan, Anitan ja Anittan kanssa. Vuodesta 2020 lähtien nimi on samalla päivällä myös suomenruotsalaisen kalenterin mukaan muodossa Annina.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on vuoden 2019 loppuun mennessä ollut 15 364 Anniinaa ja noin 2 920 Anninaa. Suurin osa heistä on syntynyt 1980- ja 1990-luvuilla.
Tunnettuja Anniinoja ja Anninoja

Anniina Ahtosalo (s. 2003), suomalainen maantiepyöräilijä
Annina Antinranta (s. 1976), suomalainen laulaja ja sanoittaja
Anniina Halonen, ravitsemustieteilijä, yksi Tiedenaiset-yhteisön perustajista
Annina Holmberg (s. 1964), suomalainen kirjailija
Anniina Jurvanen (s. 2004), suomalainen jalkapalloilija
Anniina Kangasluoma (s. 2003), suomalainen pesäpalloilija
Anniina Karjalainen (s. 1983), suomalainen poplaulaja
Annina Keinonen, o.s. Antikainen (s. 1989), suomalainen lentopalloilija
Anniina Kivimäki (s. 1999), suomalainen kilpakävelijä
Anniina Koivuniemi (s. 1995), tanssija ja tanssinopettaja
Anniina Kortetmaa (s. 1995), suomalainen pikajuoksija
Anniina Laitinen (s. 1989), suomalainen pika- ja aitajuoksija
Annina Lehtonen (s. 1994), suomalainen koripalloilija
Annina Levälampi (s. 1999), suomalainen salibandyn pelaaja
Anniina Lindholm (s. 1983), suomalainen kolmiloikkaaja
Anniina Mattila (s. 1983), suomalainen iskelmälaulaja
Anniina Mikama (s. 1977), suomalainen nuortenkirjailija ja kuvittaja
Anniina Mustajärvi, suomalainen televisioesiintyjä, Big Brother -voittaja
Annina Rajahuhta (s. 1989), suomalainen jääkiekkoilija
Annina Ropponen (s. 1971), Työterveyslaitoksen tutkimusprofessori
Anniina Tarasova, oik. Anniina Tchernych (s. 1985), suomalainen kirjailija
Anniina Timonen (s. 1995), suomalainen pop- ja rap-laulaja, Idols-voittaja
Anniina Valtonen (s. 1989), suomalainen meteorologi
Annina Åman (s. 1984), suomalainen jalkapalloilija
Anniina Äijänen (s. 1995), suomalainen koripalloilija
Annina Ärölä (s. 1971), suomalainen näyttelijä
Kuvitteellisia Anniinoja

Anniina Aalto, televisiosarjassa Salatut elämät
Anniina Ballerina, hiiri lasten animaatiosarjassa
Annina, Oskar Merikannon yksinlaulu
Aiheesta muualla

Behind the Name
Vincent D’Onofrio

| Vincent D’Onofrio |
| --- | --- |
 Vincent D’Onofrio vuonna 2014.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vincent Phillip D’Onofrio
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1959 (ikä 65) Brooklyn, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1983–
Merkittävät roolit:  alokas Pyle (Full Metal Jacket, 1987) Robert E. Howard (Rakkauden valinta, 1996) Robert Goren (Kova laki: Rikollinen mieli, 2001–2011)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Vincent Phillip D’Onofrio (s. 30. kesäkuuta 1959 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. D’Onofrio aloitti uransa teatterissa. Vuonna 1983 alkaneella elokuvaurallaan suuresta koostaan tunnettu D’Onofrio on esiintynyt hyvin monipuolisissa rooleissa.
Ura

D’Onofrio syntyi vuonna 1959 Brooklynissa ja varttui Havaijissa, Coloradossa ja Miamissa Floridassa.
D’Onofrio aloitti näyttelijänuransa teatterissa. Hän opiskeli näyttelemistä New Yorkissa American Stanislavsky Theatressa  ja The Actors Studiossa. D’Onofrio sai teatteriurallaan aluksi vain vähäpätöisiä rooleja, kunnes hän alkoi näytellä American Stanislavsky Theatressa vuonna 1984. Hänen ensimmäinen Broadway-roolinsa oli näytelmässä Open Admissions.
D’Onofrion ensimmäinen elokuvarooli oli tuntemattomaksi jääneessä komediassa The First Turn-On! (1983). Hänestä tuli tunnettu näyttelijä alokas Pylen roolistaan Stanley Kubrickin elokuvassa Full Metal Jacket (1987). D’Onofrio lihotti itseään roolia varten 30 kilogrammaa ja laihdutti itsensä takaisin normaalipainoiseksi sen jälkeen.
Full Metal Jacketia seuranneina vuosina D’Onofrio näytteli säännöllisesti monipuolisissa sivurooleissa monessa menestyselokuvassa. Hänen läpimurtoroolinsa pääosanäyttelijänä oli kirjailija Robert E. Howardin roolissa elokuvassa Avara maailma (1996). Hän on näytellyt myös esimerkiksi elokuvissa Men in Black – miehet mustissa, Mystic Pizza, JFK – avoin tapaus, The Player – Pelimies, Ed Wood, The Cell ja The Break-Up.
Televisiossa D’Onofrio on esittänyt esimerkiksi etsivä Robert Gorenia rikossarjassa Kova laki: Rikollinen mieli (2001–2011). Hän on myös esittänyt Kingpiniä Marvel Televisionin Netflix-sarjassa Daredevil (2015–2018) sekä Marvel Studiosin Disney+-sarjoissa Hawkeye (2021), Echo (2024) ja Daredevil: Born Again (2025–).
Yksityiselämä

D’Onofrio on ollut naimisissa hollantilaisen mallin Carin van der Donkin kanssa vuodesta 1997 alkaen. Parilla on kaksi poikaa (s. 1999 ja 2008). Lisäksi D’Onofriolla on vuonna 1992 syntynyt tytär nelivuotisesta suhteestaan näyttelijä Greta Scacchin kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vincent D’Onofrio Wikimedia Commonsissa
Vincent D’Onofrio Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef 
D’Onofrio vaimonsa Carinin kanssa vuonna 2008.
I Gotta Feeling

| ”I Gotta Feeling” The Black Eyed Peas |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: The E.N.D.
 Äänitetty : Square Prod, Pariisi, Ranska ja Metropolis Studios, Lontoo, Englanti
 Julkaistu: 21. toukokuuta 2009
 Formaatti: CD single, digitaalinen lataus, vinyyli
 Tuottaja(t): David Guetta, Frédéric Riesterer
 Tyylilaji: Hip house, dancepop
 Kesto: 04.50 (albumiversio) 04.05 (radioversio)
 Levy-yhtiö: Interscope
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 5. (39/2009)
The Black Eyed Peasin muut singlet
| ”Boom Boom Pow” 2009 | ”I Gotta Feeling” 2009 | ”Meet Me Halfway” 2009 |
I Gotta Feeling on The Black Eyed Peasin toinen single heidän viidenneltä, The E.N.D. -studioalbumiltaan. Kappaleen tuotti ranskalainen DJ David Guetta ja se julkaistiin 21. toukokuuta 2009. Kappale debytoi sekä Canadian Hot 100 että Billboard Hot 100 -listan toisella sijalla 27. kesäkuuta 2009 alkaneella viikolla heti yhtyeen kappaleen ”Boom Boom Pow” taakse, mikä teki yhtyeestä yhden niistä yhdestätoista artistista, jolla on ollut kappaleet Billboard Hot 100 -listan kahdella ensimmäisellä sijalla samaan aikaan. Myöhemmin kappale saavutti sekä Yhdysvaltain että 20 muun valtion singlelistan kärjen maailmanlaajuisesti. Kappaleen ”I Gotta Feeling” musiikkirytmi on otettu Bryan Pringlesin kappaleesta ”Take a Dive”, joka tehtiin kymmenen vuotta ennen kappaletta ”I Gotta Feeling”. The Black Eyed Peas ei saanut aikaiseksi sopua tästä samanlaisuudesta johtuen Bryanin kanssa ja oikeus otti asian käsittelyyn.
Käännös suomeksi
André-Marie Ampère

| André-Marie Ampère |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1775 Lyon, Ranska
Kuollut: 10. kesäkuuta 1836 (61 vuotta) Marseille, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Koulutus ja ura
Oppilaat:  Jean-Baptiste-Firmin Demonferrand
Tutkimusalue:  fysiikka, matematiikka
Tunnetut työt:  Ampèren laki
 Nimikirjoitus
André-Marie Ampère (22. tammikuuta 1775 Lyon – 10. kesäkuuta 1836 Marseille) oli ranskalainen fyysikko ja matemaatikko, jota pidetään yleisesti yhtenä klassisen sähkömagnetismin alan perustajista ja joka tunnetaan Ampèren lain löytäjänä. SI-järjestelmän mukainen sähkövirran yksikkö ampeeri on nimetty hänen mukaansa.