stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parion
Historia

Parion perustettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 709 eaa. Sen emäkaupungista on antiikin lähteissä ristiriitaisia tietoja. Strabonin mukaan Parion olisi ollut Miletoksesta, Erythraista ja Paroksesta tulleiden asuttajien perustama siirtokunta, kun taas Pausanias kutsuu sitä pelkästään Erythrain siirtokunnaksi. Joskus emäkaupunkien joukossa mainitaan myös Thasos, joka itse oli Paroksen siirtokunta. Parionin sanottiin saaneen nimensä siirtokuntalaisten johtajasta, Iasonin pojasta Parioksesta. Nykyisin katsotaan, että kaupunki olisi saanut nimensä Paroksesta, joka olisi näin ollut tärkein emäkaupunki. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Parianos (Παριανός).
Plinius vanhempi sanoo virheellisesti, että Homeros olisi käyttänyt Parionista nimeä ”Adrasteia”. Sen sijaan Adrasteia oli aiemmin olemassa ollut kaupunki, joka sijaitsi myöhempien Parionin ja Priapoksen välissä. Adrasteian tuhoutumisen jälkeen sen rakennuskiviä käytettiin uudelleen Parionissa.
Parionilla oli suurempi ja parempi satama kuin Priapoksella, ja niin se menestyi ajan kuluessa yhä paremmin Priapoksen taantuessa. Parion tuli Persian valtaan noin vuonna 546 eaa. Tämän jälkeen kaupunki oli tyrannia, ja vuonna 514/513 eaa. sen tyranniksi mainitaan Herofantos. Parion otti osaa Joonian kapinaan ja pelastui vain sattumalta siltä, että Daurises olisi vallannut sen vuonna 497 eaa.
Klassisella kaudella oletettavasti noin vuodesta 478/477 eaa. Parion kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 454/453–418/417 eaa. 400-luvun eaa. loppupuolen peloponnesolaissodassa Parion oli Ateenan puolella. Kaupunki löi omaa elektrum- ja hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien.
Parion vaikuttaa olleen Ateenan puolella edelleen vuosien 395–387 eaa. Korintin sodassa. Vuoden 387/386 eaa. Antalkidaan rauhassa kaupunki tuli jälleen Persian valtaan. Abydoksen tyranni Ifiades valtasi Parionin vuonna 360 eaa. Pergamonin noustua Parion tuli osaksi attalidien valtakuntaa. Parion tuli Rooman valtaan vuonna 133 eaa. Keisari Augustuksen aikana Parionista tehtiin roomalainen colonia eli sotilassiirtokunta nimellä Colonia Pariana Julia Augusta, myöhemmin Colonia Gemella Julia Hadriana Pariana/Parium, mikä käy ilmi piirtokirjoituksista ja kaupungin lyömistä rahoista.
Strabon ja Plinius mainitsevat kuriositeettina, että Parionissa oli Ofiogeneis-niminen suku, jonka jäsenet kykenivät parantamaan käärmeen puremia pelkästään koskettamalla purtua ihmistä. Parionista oli kotoisin filosofi Peregrinos Proteus.
Rakennukset ja löydökset

Parionin paikalta on tehty joitakin löytöjä antiikin aikaisista rakennuksista. Kaupunki on ollut ympäröity muurein, ja niitä on ollut jäljellä vielä 1800-luvulla. Löytöihin lukeutuu myös muun muassa akveduktin jäänteet sekä vesisäiliöitä. Parionilla oli akropolis eli linnavuori, josta on löydetty marmorisia rakennuskiviä ja stelejä.
Parionissa oli suurikokoinen Apollon Aktaiokselle omistettu alttari, joka oli tehty Adrasteian Apollon Aktaioksen ja Artemiin oraakkelipyhäkön marmorikivistä. Pyhäkkö purettiin 300-luvulla eaa., ja sen kivet uudelleenkäytettiin alttariin, jonka suunnitteli Hermokreon. Alttari kuvataan antiikin lähteissä huomattavaksi sekä kokonsa että kauneutensa puolesta. Praksiteles teki kaupunkiin Eroksen patsaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parion Wikimedia Commonsissa
Parionin lyömä hemidrakhma, n. 400 eaa. Kuvituksessa härkä.
Parionin Aleksanteri Suuren nimissä lyöttämä tetradrakhma, n. 280–275 eaa. Kuvituksessa Herakleen pää; toisella puolella valtaistuimella istuva Zeus.
Parantalankosken vesivoimalaitos

| Parantalankosken vesivoimalaitos |
| --- | --- |
 Voimalarakennus nähtynä Kiimasjärven kanavasta.
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Parantala, Äänekoski
Koordinaatit:  62°38′31″N, 25°30′07″E
Valmistunut:  1960 
Perustaja:  Parantalankosken Voima Oy 
Omistaja:  Koskienergia Oy
Pato
Tyyppi:  säännöstelypato
Vesistö:  Saarijärven reitti, Pyhäjärven alue|Pyhäjärven valuma−alue (14.68)
Joki tai koski:  Parantalankoski
Valuma-alue:  319,02 km²  
Keskivirtaama:  2,3 m³/s  
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Pyhäjärvi
Järvinumero:  14.681.1.001
Pituus:  17,9 km 
Leveys:  11,9 km 
Pinta-ala:  58,9403 km²  
Kokonaistilavuus:  0,570036813 km³  
Syvyys:  43,2 m 
Keskikorkeus:  120 m  
:  (119,57–120,34 m mpy.)
Alapuolinen allas
Nimi:  Kiimasjärvi
Järvinumero:  14.612.1.001
Pinta-ala:  3,62525 km²  
Kokonaistilavuus:  0,0145873 km³ 
Syvyys:  19,5 m 
Keskikorkeus:  107,5 m 
Voimalaitos
Tyyppi:  säännöstelyvoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima, säännöstely
Pudotuskorkeus:  13 m  
Rakennevirtaama:  11 m³/s  
Turbiinit:  1
Kapasiteetti:  1,2 MW  
Vuosituotanto:  3,0 GWh 
 fiParantalankosken vesivoimalaitos 
Parantalankosken vesivoimalaitos on Keski-Suomessa Äänekosken Parantalassa toimiva vesivoimalaitos, joka sijaitsee Pyhäjärvestä laskevassa Parantalankoskessa. Se on tyypiltään säännöstelyvoimalaitos.
Vesistöjärjestelyt

Voimalaitoksen suuri teho perustuu veden suureen pudotukseen. Voimalan keskivirtaama on vain noin 2,3 kuutiometriä sekunnissa ( m³/s) ja se johtuu Pyhäjärven alue|Pyhäjärven valuma-alueen (14.68) pienestä pinta-alasta, joka on 319 neliökilometriä. Valuma-alueen järvisyys on kuitenkin 21,07 %, mikä johtuu Pyhäjärven suuresta koosta. Tämä mahdollistaa Pyhäjärven käyttämisen varastoaltaana, jotta voimalaitoksen käyntiajat voidaan ajoittaa suotuiseen aikaan. Suotuisia aikoja ovat talviaika, jolloin sähköenergian kulutus on suurta. Myös lyhytaikainen veden säännöstely onnistuu, jolloin sähköenergiaa voidaan tuottaa päivisin.
Pato

Padon rakenteesta ei ole tässä käytettävissä lähdetietoa, joten sitä ei käsitellä. Karttapaikan ilmavalokuvista näkyy padon takana oleva rakennus ja patoa pitkin kulkee huoltotie. Valtatie 13 ylittää tulouoman alle 100 metrin päässä ylävirtaan päin. Vesi johdetaan rakennuksen alle, jossa vesi joutuu suureen putkeen. Putki on noin 130 metriä pitkä ja se päättyy alempana sijaitsevaan voimalaitosrakennukseen. Putki viettää alaspäin saaden aikaan 13,0 metrin pudotuksen. Jyväskylä-Haapajärvi-rata ylittää voimalaitosalueen putken alapään kohdalla. Pyhäjoessa on maapato, jossa sijaitsee juoksutusta sääteleviä laitteita.
Voimalaitos

Voimalaitoksen rakenteesta ei ole tässä lähdetietoa. Voimalaitoksella ilmoitetaan olevan 13,0 metrin pudotus, joka muodostuu yläpadolta alkavasta kaltevasta putkesta. Putki johtaa vedet voimalaitosrakennuksessa sijaitsevaan vesiturbiiniin, jonka rakennekapasiteetti on 11 m³/s. Voimayksikön kapasiteetti on 1,2 megawattia. Pyhäjärvestä saatavalla 2,9 m³/s keskivirtaamalla on tuotettu keskimäärin 3,0 gigawattituntia sähköenergiaa vuodessa. Ulosvirtausvesi johdetaan yli 200 metriä pitkään kanavaan, joka sijaitsee Kiimasjärven Savilahdessa.
Lupaehdot

Voimalalla ei ole alun perin ollut kalataloudellisia velvoitteita. Vesistötoimikunta on kuitenkin velvoittanut 31.3.1962 tekemällään päätöksellä ryhtymään toimeen, mikäli vesioikeus siihen myöhemmin velvoittaa. Pyhäjärven vedenpinnan korkeudet tulee seurata murtoviivaa, jonka korkeusarvot ovat seuraavat: 15.6. (NN+) 120,07 metriä, 1.8. 119,97 metriä, 1.10. 119,97 metriä ja 15.11. 120,07 metriä. Lisäksi on määrätty, että kesällä ja syksyllä juoksutetaan vettä Parantalankosken ja Pyhäjoen padoista vuorokausikeskiarvona yhteensä vähintään 6 m³/s, mikäli vedenpinta on aivan ylärajan tuntumassa.
Historiaa

Pyhäjärven alkuperäinen laskujoki on ollut Pyhäjoki ja se oli ilmeisesti sen ainoa lasku-uoma vielä 1800-luvun alussa. Vuonna 1852 on C. R. Westling ilmoittanut, että Parantalan ”kanava” olisi ollut ”suuri oja, joka oli kaivettu useita vuosikymmeniä sitten, jotta voitaisiin saada täten syntynyt yli 40 jalkaa korkea putous käyttämään kahta jalkamyllyä”. Vuonna 1864 Parantalan myllykanavaa perattiin valtion kustannuksella, jotta kanavassa olevissa uittoruuhissa virtaisi riittävästi vettä. Kanavan avaaminen ja sen perkaaminen on luonnollisesti laskenut jonkin verran Pyhäjärven vedenpintaa.
Parantalankosken vesivoimalaitos rakennettiin vesistötoimikunnan väliaikaisella vuoden 1956 päätöksellä. Rakentamisen aikana Pyhäjoen uoma tukittiin maapadolla. Järven säännöstely alkoi vuonna 1960, kun vesivoimalaitos aloitti toimintansa. Voimalaitos sai pysyvän toimintaluvan vuonna 1964, kun sen katselmukset oli toimitettu. Pyhäjärven alkuvaiheen säännöstely perustui 7.4.1960 annettuun väliaikaiseen lupaan ja myöhempään 31.3.1962 annettuun lopulliseen lupaan. Lupahakemuksen oli tehnyt Tie- ja vesirakennushallitus ja säännöstelyä toteutti aluksi Parantalankosken Voima Oy.
Myöhemmin voimalaitoksen yhtiö sulautettiin osaksi suurempaa Keski-Suomen Valo Oy. Tämä on sitten myyty Vattenfallille, mutta Parantalankosken voimala on siirretty toiselle yhtiölle Koskienergia Oy:lle.lähde?
Uusi Pyhäjärven säännöstelyohje sovittiin 17.6.1997. Siinä otettiin paremmin huomioon ranta-asukkaat, luonto ja vesivoimatalous kuitenkin niin, että tulos on osapuolien tarpeiden kompromissi. Säännöstelyn talvialaraja nostettiin 30 cm korkeuteen (NN+) 119,30 metriä mpy. Uudeksi ylärajaksi tuli toukokuusta joulukuun loppuun 120,07 metriä. Heinäkuusta lokakuuhun vedenpinta saadaan pysymään huomattavasti ylärajaa alempana, sillä jos vedenpinta uhkaa nousta ylärajalle, juoksutetaan vettä voimalassa suurella virtaamalla. Pyhäjoelle sovittiin pysyvä juoksutus, jonka keskivirtaama on 0,2 m³/s. Virtaama on keskiarvoa suurempi kesäisin ja pienempi talvisin. Minimiarvo on kuitenkin 0,1 m³/s.
Aiheesta muualla

https://www.etpo.fi/keski-suomi/6/6-5/ (Arkistoitu – Internet Archive)
RN Partenope (1889)

| RN Partenope |
| --- | --- |
 Partenope

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  8. kesäkuuta 1888
Laskettu vesille:  23. joulukuuta 1889
Palveluskäyttöön:  11. syyskuuta 1890
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 23. maaliskuuta 1918
Tekniset tiedot
Uppouma:  821 t
Pituus:  73,09 m
Leveys:  8,22 m
Syväys:  noin 3,48 m
Koneteho:  3 884-4 422 ihp
Nopeus:  18,1-20,8 solmua
Miehistöä:  96-121
Aseistus
Aseistus:  1 × 4,7"/40 tykki 6 × 57 mm/43 tykkiä 3 × 37 mm/20 tykkiä 5 × 17,7" torpedoputkea
RN Partenope (ital. Regia Nave Partenope) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1889 vesillelaskettu Partenope-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus

Carlo Vignan suunnittelema alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta ja sen köli laskettiin 8. kesäkuuta 1888. Alus laskettiin vesille 23. joulukuuta 1889 ja se otettiin palvelukseen 11. syyskuuta 1890.
Palvelus

Aluksen kattilat vaihdettiin vuosina 1906-1908, jolloin se muutettiin 20 miinaa kuljettavaksi miinalaivaksi. Muutostöiden aikana aluksen aseistusta supistettiin kahteen kolmen tuuman, neljään 47 millimetrin  ja kahteen 37 millimetrin tykkiin. Öljykäyttöisen aluksen koneisto tuotti 2 481 ihp:tä, jolla se saavutti 17,05 solmun nopeuden. Sukellusvene SM UC-67 upotti aluksen 23. maaliskuuta 1918 tykistötaistelun jälkeen Tunisian rannikolla.
Jouko Parviainen

Jouko Antero Parviainen (s. 4. maaliskuuta 1958 Kuopio) on suomalainen yhdistetyn hiihtäjä, joka kilpaili kansainvälisellä tasolla vuosina 1985–1988. Hän edusti urallaan Puijon Hiihtoseuraa.
Saavutuksia > Arvokilpailut

MM-kilpailut 1987: joukkuekilpailussa kahdeksas ja hk. kilpailussa 17:s
Olympialaiset 1988: joukkuekilpailussa seitsemäs ja hk. kilpailussa 33:s
Saavutuksia > Maailmancup

10. sija Lahdessa 2.3.1985
5. sija Oslossa 14.3.1986
4. sija Canmoressa 13.12.1986
9. sija Lahdessa 27.2.1987
Parnavaz I

| Parnavaz I ფარნავაზი |
| --- | --- |
 Iberian kuningas Parnavaz I, Kohokuva.
Iberian kuningas
Valtakausi:  299 eaa. – 234 eaa.
Edeltäjä:  Azo
Seuraaja:  Saurmag I

Syntynyt:  326 eaa. Mtskheta, Kartli
Kuollut:  234 eaa. Mtskheta, Iberian kuningaskunta
Lapset:  Saurmag I
Suku:  Parnavazianit
Uskonto:  Armazi
Parnavaz I (georg. ფარნავაზი, nimi kirjoitettu myös Pharnavaz, Parnawaz tai Farnavaz) oli georgialaisen Kartlin kuningaskunnan eli antiikin lähteiden Iberian ensimmäinen kuningas. Keskiaikainen georgialainen kirjallinen perinne pitää häntä Kartlin kuninkuuden ja Parnavaziani-dynastian perustajana. Häntä ei suoraan mainita ei-georgialaisissa lähteissä, eikä hänen mahdolliselta hallituskaudeltaan ole säilynyt tietoja, jotka varmistaisivat hänet ensimmäiseksi georgialaiseksi kuninkaaksi. Hänen tarinansa on täynnä legendaarista kuvakieltä ja symboliikkaa; lieneekin mahdollista, että historiallisten faktojen unohtuessa todellinen Parnavaz "sai legendaarisen fasadin" ja nousi esikristillisen monarkin prototyypiksi georgialaisissa vuosikirjoissa. Keskiaikaisen aineiston pohjalta suurin osa tutkijoista on sijoittanut Parnavazin hallituskauden 200-luvulle ennen ajanlaskun alkua: prinssi Vakhušti vuosille 302–237 eaa., Cyril Toumanoff vuosille 299–234 eaa. ja Pavle Ingoroqva vuosille 284–219 eaa.
Keskiaikaiset tekstit ja historiallinen konteksti

Noin vuonna 800 laaditun "Kuninkaiden elämä" -kronikan mukaan Parnavazilla oli aatelinen suku, joka ulottui Kartlin myyttiseen kantaisään Kartlosiin saakka. Hänen setänsä Samaralla oli mamasakhlisin ("talon isän") asema Mtskhetan ympäristön georgialaisten heimojen keskuudessa. Parnavazin äidin väitetään olleen iranilainen. On hyvä huomata, että vaikka Parnavazin koko tarina on kristityn kronikoitsijan kirjoittama, se on täynnä muinaista iranilaistyyppistä kuvakieltä ja mystisiä viittauksia, jotka heijastelevat arkeologisesti todistettuja kulttuurisia ja oletettavasti myös poliittisia yhteyksiä ajan Kartlin ja Iranin välillä. Myös nimi "Parnavaz" on tästä havainnollinen esimerkki: sen juuri par- perustuu persian sanaan farnah, jumalalliseen säteilyyn, jonka muinaiset iranilaiset uskoivat olleen oikeutetun hallitsijan merkki (vertaa khvarenah). Dynastinen nimi Parnavaziani ("Parnavazista", "Parnavazin mukaan nimetty") on myös säilynyt varhaisissa armenialaisissa kronikoissa muodoissa P'arnawazean (Faustus 5.15; 400-luku) ja P'arazean (Armenian historia 14; luultavasti 400-luvun alusta) tunnustuksena siitä, että Parnavaz-nimisen kuninkaan ymmärrettiin olevan georgialaisen dynastian perustaja.
Georgialaisten vuosikirjojen mahdollisesti taiteellisesti tasapainoisimmassa osassa kerrotaan Parnavazin elämä syntymästä hautaukseen saakka. Nuoren Parnavazin perhe tuhotaan, ja Aleksanteri Suuren myyttisen Kartlin-sotaretken aikana hallitsemaan asettama Azo anastaa hänen perintönsä. Hän kasvaa isättömänä, mutta maaginen uni, jossa hän voitelee itsensä Auringon olemuksella, aiheuttaa käännekohdan. Näky vakuuttaa hänet "omistautumaan jaloille teoille". Seuraavaksi hän lähtee metsästämään, ja kohtaa jahdatessaan peuraa suuren aarteen, joka on varastoitu kätkettyyn luolaan. Parnavaz hakee aarteen ja käyttää sen uskollisen armeijan rakentamiseen tyrannimaista Azoa vastaan. Häntä auttaa Kudži, Egrisin herra (antiikin kirjoittajien Kolkhis – Kudžista ei kerrota muissa lähteissä), joka menee lopulta naimisiin Parnavazin sisaren kanssa. Kapinallisiin liittyy myös tuhat Azon sotilasta, joihin viitataan anakronistisesti roomalaisina. Voitokkaan Parnavazin väitetään nimittäneen heitä aznauriksi (eli aatelisiksi) Azon mukaan (tämä etymologia on kuitenkin virheellinen).
Keskiaikaiset tekstit ja historiallinen konteksti > Hallitsijana

Seuranneessa taistelussa Azo voitetaan ja surmataan, ja Parnavazista tulee Kartlin kuningas 27-vuotiaana. Hänen kerrotaan tunnustaneen seleukidien herruuden; seleukidit olivat Aleksanterin hellenistisiä seuraajia Lähi-idässä. Georgialaiset kronikat antavat heille geneerisen nimen Antiokhos. Parnavazin sanotaan myös järjestäneen hallintonsa "iranilaisen" mallin mukaan ja aloittaneen sotilaallis-hallinnollisen organisaation, joka perustui alueellisten kuvernöörien eli eristavien verkkoon. Vaikka georgialainen ja antiikin lähteiden todistusaineisto tekee Kartlin ja seleukidien välisen yhteyden uskottavaksi (Toumanoff on jopa ehdottanut, että Kartlin kuninkaat saattoivat auttaa seleukideja hallitsemaan Armenian uudelleen voimistunutta orontididynastiaa), Parnavazin väitetty eristavi-läänitysten uudistus on todennäköisesti keskiaikaisen aluejaon projektio kaukaiseen menneisyyteen.
Parnavazin sanotaan sitten aloittaneen sosiaalisia ja kulttuurisia projekteja; hän valvoo kahta rakennusprojektia, Armazin idolin pystytystä vuoren kielekkeelle ja samannimisen linnoituksen rakentamista. Hänen väitetään myös keksineen (tai uudistaneen) georgian aakkoset, jotka tosiasiassa kehitettiin kristinuskon omaksumisen jälkeen (noin 337 jaa.), mutta aramean aakkosten paikallisen erikoismuodon olemassaolosta esikristillisessä Georgiassa on arkeologisia todisteita.
Kronikat kertovat Parnavazin hallinnon kestäneen pitkät 65 vuotta. Kuolemansa jälkeen hänet haudattiin Armazin idolin eteen ja häntä palvottiin. Hänen pojastaan Saurmag I:stä tuli hänen seuraajansa valtaistuimelle.
Parnavaz ja Arrianoksen Farasmanes

Useat nykytutkijat ovat miettineet keskiaikaisen georgialaisen perinteen Parnavazin ja toisella vuosisadalla eläneen kreikkalais-roomalaisen historioitsijan, Anabasis Aleksandri -teoksen kirjoittajan Arrianoksen mainitseman Farasmaneen yhteyttä toisiinsa. Arrianos kertoo, että "Farasmanes (kreik. Фαρασμάυης), kovaresmialaisten kuningas" vieraili Aleksanterin luona 15 000 ratsastajan voimin ja vannoi tukevansa Aleksanteria, jos tämä tahtoisi aloittaa sotaretken Mustallemerelle ja alistaa kolkhislaiset, jotka Farasmanes nimeää naapureikseen. Farasmaneen ja Parnavazin nimien samankaltaisuuden lisäksi (molemmat nimet perustuvat ilmeisesti samaan juureen, iranilaiseen sanaan farnah) on mielenkiintoista huomata, että Kovaresmian kuningas Keski-Aasiassa kutsuu Kolkhista (nykyisen Länsi-Georgian eli muinaisen Kartlin/Iberian länsinaapuria) naapurivaltiokseen. Georgialainen tutkija Giorgi L. Kavtaradze ehdottaa, että Arrianoksen kreikkalaiset kopioijat saattoivat sekoittaa Kovaresmian Khorzeneen, joka on antiikin nimi lounaisen Georgian suoalueille (keskiaikainen Tao-Klardžeti), jotka todellakin rajautuivat Kolkhikseen ja Pontokseen.
Parnavaz I katu, Batumi.
Salli Parikka Wahlberg

| Salli Parikka Wahlberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. tammikuuta 1952 (ikä 72) Heinola
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kuvittaja, graafikko ja kuvataiteilija
Salli Parikka Wahlberg (s. 8. tammikuuta 1952 Heinola) on suomalainen kuvittaja, graafikko ja kuvataiteilija.
Henkilöhistoria

Parikka kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan Taidelukiosta vuonna 1971. Sen jälkeen hän opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa kuvanveistoa, piirustusta ja maalausta. Parikka käyttää työskennellessään akvarellivärejä, puuvärejä, pastelliliituja sekä sivellin- ja retussitekniikkaa. Vuodesta 2002 hän on alkanut yhä enemmän käyttää myös tietokoneen grafiikkaohjelmia sekä kuvittamiseen että taittamiseen, mutta se ei kuitenkaan sivuuta akvarelli- eikä muita käsityötekniikoita. Hän maalaa myös paljon öljyväreillä sekä muotokuvia että fantasiaa.
Taiteellinen tuotanto > Kirjankuvitus

Parikka tunnetaan erityisesti lastenkirjojen kuvittajana. Hänen ensimmäinen kuvitustyönsä oli Sisko Latvuksen kirja Jukka käy kaupassa vuonna 1976. Jukka-kirjasarjaan kuuluu kolme osaa, joista seuraava on Jukka päiväkerhossa ja kolmas on Jukka saaressa vuosina 1977−1978. Kirjasarjaa on käännetty useille kielille. Parikka on kuvittanut myös mm. Pia Perkiön, Aira Savisaaren (Isokämmen ja Pikku Onni 1997)  ja Eila Jaatisen lastenkirjoja , samoin kuin Ulla-Mari Kellomäen, Ann-Catrin Wulffin ja Anna-Mari Kaskisen teoksia, joista osa on satuisampia, osa vakavampia lastenkirjoja. Merja Jalon ja Marvi Jalon kirjoittaman Murren koirakoulun kaksi ensimmäistä osaa Parikka Wahlberg kuvitti ja taittoi sekä suunnitteli niiden markkinoimiseksi kotisivut, joita hän kuvittaa ja joille Jalon sisarukset kirjoittavat. Kirjailija Eila Jaatinen toimitti kaksi mm. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoista koottua satukirjaa Suomalaisten satujen helmiä 1 ja 2, jotka Parikka kuvitti.
Parikka on kuvittanut myös paljon oppikirjoja, joista viimeisin on pohjoissaamenkielinen aapinen, Áppes vuonna 2010. Sen on kirjoittanut utsjokelainen opettaja Inga Guttorm. Áppesin ja edellisen vastaavan aapisen välissä on kulunut 30 vuotta. Aapiselle tehtiin myös kaksi työkirjaa, toinen syksyä ja toinen kevättä varten.  Parikka kuvitti myös Selkoraamatun (2013 LK), jonka tekstin kirjoitti selkokielelle Pertti Rajala.
Syksyllä 2016 ilmestynyt Hiiriukin synttäriomena on Tmi Salli Parikan kustantama satukirja. Salli Parikka Wahlberg on sekä kuvittanut, kirjoittanut että taittanut kirjan. Ruotsinkielinen versio Morfars Födelsedagsäpple ilmestyi joulukuussa 2016, ja englanninkielinen versio Grandpa Mouse´s Birthday Apple syyskuussa 2017. Venäjänkielinen versio Jablotšnyj podarokna den roždenija Deduški-myši 2021. Lopullisen käännösversion teki palkittu venäläinen lastenkirjailija Natalya Evdokimova.
Värityskirja Fantasy, 2019. Freelance Graafikot ry:n omakustanneapurahan tuella ilmestynyt runoja sisältävä romanttinen värityskirja nuorille ja aikuisille. Tmi Salli Parikan kustantama 2019.
Kuvitettu satukirja Pipo Pippuri ja Ranttalix 2021. Kirjoittanut Marvi Jalo ja kustantanut Kvaliti.
Riegádanbeaieppel 2022, Hiiriukin omena pohjoissaameksi. Kääntäjä Inga Guttorm. Tmi Salli Parikan kustantama Freelance Graafikot ry:n apurahalla 80%.
Titityyn tarinoita 2024, Tmi Salli Parikan kustantama Freelance Graafikot ry:n apurahalla 80%. Teksti ja kuvitus taiteilijan. Satukirja esikouluikäisille ja saduista kiinnostuneille.
Taiteellinen tuotanto > Kortit ja kalenterit

Parikka on tehnyt muun muassa partiolaisten adventtikalenterin vuosina 1995 ja 1998 . Hän on tehnyt adventtikalentereita Alma Medialle vuosina 2010-2016, vuosina 1990-2005 Suomen Lähetysseuralle, suklaakalentereita M-Realille ja Karkkipussille sekä Junior-kalentereita Merita-pankille.
Parikka on tehnyt lukuisan määrän kortteja, joista enimmäkseen joulukortteja mm. Unicefille, SPR:lle, Paletti Oy:lle (entinen Paperitaide Oy), Karto Oy:lle ja Putinki Tukku Oy:lle, (nykyisin Putinki Oy) sekä Mannerheimin Lastensuojeluliitolle ja Kehitysvammaisten Tukiliitolle, Invalidiliitolle, Kuurojenliitolle sekä muille järjestöille ja yksityisille yrityksille. Suomen Lions-liitto ry tilasi 100-vuotisjuhlakortin jouluksi 2017.
Omakustanteisia joulukortteja 2017-2019, enkeliaiheisia joulukortteja 2018 sekä satukorttisarja 2019.
Taiteellinen tuotanto > Postimerkkitaide

Parikka Wahlberg piirsi kevääksi 2015 ”Kevätviserrys”-nimisen postimerkin.
Merkki valittiin yleisöäänestyksellä vuoden 2015 kauneimmaksi postimerkiksi. “Kevätviserrys" valittiin myös keväällä 2017 yleisöäänestyksellä vuoden 2016 kauneimmaksi postimerkiksi.
Taiteellinen tuotanto > Näyttelyt

Muotokuvanäyttely Heinolassa Terhon galleriassa
Auringon kaari, Galleria Aarreaitta Helsinki 1996
Satumaa, Domuksen Galleria Helsinki 1998
Satuhelmiä, Espoon Kulttuurikeskus Espoo 2000
Pippurin oopperamatka, Rikhardinkadun kirjasto 2004
Hanasaaren kulttuurikeskus
Pippureita ja satuhelmiä, Savonlinnan Nukkemuseo 2005 (Mikkelin Taidemuseon kutsunäyttely ja kiertonäyttely)
Kuvittajien viisivuotisjuhlanäyttely - Pakkauskuvitus Muksut, Sanomatalo Helsinki 2007
Kulosaari 100 vuotta, Kirjastonäyttely 2007
Näyttely Kuvittajagalleriassa Liisankadulla 2008
Mukana Tallinnassa Kuvittajien talvinäyttelyssä 2009
Yhdessä ja yksin, Kuvitusnäyttely Tullisillan Kotigalleria, 2010 Loviisa
Kuvitettuja muistoja - maalauksia - Kuvittajagalleria 2013 marraskuu
Joulukorttioriginaaleja Kuvittajagalleria 2013 joulukuu
Anni Swan - Satukuningatar-näyttelyssä kuvituksia Erkkolassa 2014 kevät
Keijukaisia, Konditoriagalleria Vaherkylä, Ek Loviisa 2014 kesä
Iloa elämään, Naivistit Varkaudessa 2018
Iloa elämään, Naivistit Varkaudessa 2019
Sadun taikaa, Galleria Lastenkirja, Tahmelan huvila, Tampereen Pispala 2024 talvi