stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alankomaat Eurovision laulukilpailussa
Kapellimestarit

Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Alankomaiden kapellimestarit 1956–1998
| Vuosi | Nimi |  |  |
| 1956 | Fernando Paggi (kilpailun sveitsiläinen pääkapellimestari) |  |  |
| 1957 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1958 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1959 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1960 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1961 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1962 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1963 | Eric Robinson (kilpailun brittiläinen pääkapellimestari) |  |  |
| 1964 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1965 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1966 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1967 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1968 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1969 | Frans de Kok |  |  |
| 1970 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1971 | Dolf van der Linden |  |  |
| 1972 | Harry van Hoof |  |  |
| 1973 | Harry van Hoof |  |  |
| 1974 | Harry van Hoof |  |  |
| 1975 | Harry van Hoof |  |  |
| 1976 | Harry van Hoof |  |  |
| 1977 | Harry van Hoof |  |  |
| 1978 | Harry van Hoof |  |  |
| 1979 | Harry van Hoof |  |  |
| 1980 | Rogier van Otterloo |  |  |
| 1981 | Rogier van Otterloo |  |  |
| 1982 | Rogier van Otterloo |  |  |
| 1983 | Piet Souer |  |  |
| 1984 | Rogier van Otterloo |  |  |
| 1986 | Harry van Hoof |  |  |
| 1987 | Rogier van Otterloo |  |  |
| 1988 | Harry van Hoof |  |  |
| 1989 | Harry van Hoof |  |  |
| 1990 | Harry van Hoof |  |  |
| 1992 | Harry van Hoof |  |  |
| 1993 | Harry van Hoof |  |  |
| 1994 | Harry van Hoof |  |  |
| 1996 | Dick Bakker |  |  |
| 1997 | Dick Bakker |  |  |
| 1998 | Dick Bakker |  |  |
Timo Käsmä

Timo ”Iso-T” Käsmä on kuusamolainen myöhemmin oululaistunut kitaristi joka tunnetaan parhaiten urastaan hard rock -yhtye Zero Ninen kitaristina.
Timo Käsmä on yksi kolmesta Zero Ninen perustajajäsenestä Sakari ”Sika” Kukkosen ja Esa ”Elmo” Harjun lisäksi.lähde?
| n k Zero Nine |
| --- | --- |
 Keijo ”Kepa” Salmirinne  Timo ”Iso-T” Käsmä  Martti ”Mara” Mäntyniemi  Jarski Jaakkola  Matti ”Iro” Murtola  Mikko ”Dexta” aka ”Borno” Korpela   Esa ”Elmo” Harju  Sika Kukkonen 
Studioalbumit:  Visions, Scenes and Dreams  Blank Verse  Headline  White Lines  Intrigue  Voodoo You  Freakshow  N. E. Files  IX 
Kokoelma-albumit:  Eyes on the Rear View Mirror 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Valkosuklaa

Paloitettua valkosuklaata.
Valkosuklaa eli valkoinen suklaa on kaakaovoista, sokerista ja maitojauheesta valmistettu makeinen. Kaakaomassaa siinä ei ole lainkaan, minkä vuoksi kaikki eivät lue sitä suklaaksi.
Valkosuklaata valmistettiin ensimmäisen kerran 1930-luvulla, kun kaakaojauheen sivutuotteena syntynyt kaakaovoi haluttiin käyttää hyödyksi. Valkosuklaata valmistetaan nykyisin eri muodoissa ja monin tavoin maustettuna. Perinteisessä valkosuklaassa on sokeria noin 40 prosenttia, kaakaovoita 30 prosenttia ja maitojauhetta 30 prosenttia, ja joskus siihen lisätään vaniljajauhetta. Väriltään perinteinen valkosuklaa on vaalean norsunluun väristä tai vaalean kullanruskeaa. Karamellisoitua valkosuklaata kuumennetaan niin kauan, että sen sokerit karamellisoituvat. Karamellisoitu valkosuklaa on siirappimaisen makeaa ja paahdetun makuista. Väriltään se on vaalean kullanruskeaa ja voi muistuttaa toffeeta. Koska kaakaovoin maku on melko huomaamaton, valkosuklaata usein maustetaan temperoinnin jälkeen esimerkiksi kuivatuilla hedelmillä, pähkinöillä, syötävillä kukilla tai kaakaonibseillä. Jauhettuja höysteitä tai öljyjä voidaan suklaaseen lisätä jo jauhamisen ja konssauksen aikanakin, jolloin maut sulavat suklaaseen.
Ruusunlehdillä maustettua valkosuklaata.
Euroopan unionin direktiivi määrittelee valkoisen suklaan tuotteeksi, joka on valmistettu kaakaovoista, maidosta tai maitotuotteista sekä sokereista. Sen on sisällettävä vähintään 20 prosenttia kaakaovoita ja vähintään 14 prosenttia maidon kuiva-ainetta, josta vähintään 3,5 prosenttia on maitorasvaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkosuklaa Wikimedia Commonsissa
Kokkolan valtaus

Kokkolan valtaus tapahtui Suomen sisällissodan aikana 29.–30. tammikuuta 1918. Kyseessä oli osa valkoisten Pohjanmaalla käynnistämää venäläisten varuskuntien aseistariisuntaa ja valtausta. Eri puolilta Keski-Pohjanmaata kootut suojeluskuntalaiset Valkoiset tekivät aluksi epäonnistuneen hyökkäyksen Kokkolassa toimineeseen varuskuntaan, mutta saivat kaupungin haltuunsa seuraavana päivänä, kun venäläiset antautuivat neuvottelujen jälkeen. Kokkolan punakaarti ei osallistunut sotatoimiin, mutta satoja työväenjärjestöjen jäseniä vangittiin kuitenkin valtauksen jälkeisinä päivinä.
Taustaa

Kokkolassa tilanne oli elintarvikepulan vuoksi ollut kireä jo syksystä 1917 lähtien. Paikkakunta oli jakaantunut kaupungin ruotsinkieliseen porvaristoon ja Ykspihlajan satamakaupunginosan köyhiin työläisiin. Kokkolassa oli vahva työväen järjestyskaarti, joka marraskuun yleislakon yhteydessä otti haltuunsa kaupungin miliisilaitoksen. Lakon jälkeen levottomuudet jatkuivat edelleen ja vakavin välikohtaus tapahtui juuri ennen joulua. 22. joulukuuta järjestetyt joulumarkkinat päättyivät suojeluskuntalaisten ja työväen järjetyskaartin väliseen nujakointiin, jonka venäläiset santarmit hajottivat. Myöhemmin samana iltana kaupungissa murhattiin Kokkolan huomattavimpiin porvareihin kuulunut tehtailija Juho Piirainen.
Vuodenvaihteen jälkeen ilmapiiri säilyi edelleen kireänä Valkoisen armeijan ylipäälliköksi tammikuun puolivälissä nimitetty kenraali C. G. E. Mannerheim antoi 25. tammikuuta käskyn Pohjanmaalla sijaitsevien venäläisten varuskuntien valtaamisesta ja aseistariisunnasta. Seudulla oli edelleen noin 7 500 Venäjän armeijan sotilasta, jotka oli sijoitettu maakuntaan ensimmäisen maailmansodan aikana Saksan maihinnousun varalta. Suunnitelman mukaisesti niiden oli tarkoitus poistua Suomesta vielä kevään aikana. Mannerheimin käskyn taustalla olivat Karjalassa puhjenneet työväen järjestyskaartien ja suojeluskuntien väliset väkivaltaisuudet. Tarkoituksena oli saada suojeluskuntalaisille lisää aseita ja toisaalta estää niiden joutuminen työväen järjestyskaartien käsiin. Operaatio käynnistyi 27.–28. tammikuuta välisenä yönä, ja seuraavan päivän aikana Etelä-Pohjanmaalla toimineet venäläiset varuskunnat antautuivat Vaasaa ja Kristiinankaupunkia lukuun ottamatta käytännössä ilman vastarintaa, kun huonosti motivoituneilla joukoilla ei ollut kiinnostusta taisteluun suomalaisia vastaan. Keski-Pohjanmaalla vallattiin Kokkolan lisäksi Pietarsaaressa ja Uudessakaarlepyyssä toimineet varuskunnat.
Hyökkäys

Eri puolilta Keski-Pohjanmaata saapuneet suojeluskuntalaiset kokoontuivat Kokkolan eteläpuolella Kruunupyyssä, josta he varhain 29. tammikuuta siirtyivät Kokkolan maalaiskunnan puolella sijaitsevalle Kirkonmäelle. Kello 8 pidettiin lyhyt kenttäjumalanpalvelus, joka päättyi kirkkoherra Isidor Erikssonin siunaukseen ja Jumala ompi linnamme -virteen. Jumalanpalveluksen jälkeen noin 250 suojeluskuntalaista hyökkäsi keskustan itäpuolella Hakalahdessa sijaitsevalle Jungsborgin tykkipatterille tarkoituksenaan yllättää siellä majailevat venäläiset. Ennenaikaisesti ammuttu laukaus kuitenkin havahdutti venäläiset, jotka aloittivat kiivaan konekivääritulituksen hyökkääjiä vastaan.
Tulituksen alettua suojeluskuntalaiset vetäytyivät Kokkolan keskustaan ja valtasivat Suomalaisen yhteiskoulun rakennuksen. Kun kärkijoukko oli ylittämässä Tehtaankatua aloittivat venäläiset tulituksen myös Ruotsalaiselta lyseolta, jolloin hyökkäystä johtanut jääkäri Johan Karlsson sai surmansa. Venäläisten tykistö tulitti Jungsbegistä suojeluskuntalaisten kokoontumispaikkana toiminutta Kirkonmäkeä, jolloin myös Kaarlelan kirkko kärsi pieniä vaurioita. Yhteenotto päättyi lopulta aamupäivällä kello 10, jolloin kaupunkia piirittäneet suojeluskuntalaiset perääntyivät takaisin Kruunupyyhyn.
Taistelun aikana sai surmansa kolme suojeluskuntalaista ja neljä venäläistä. Lisäksi venäläisten partio surmasi iltapäivällä vielä yhden suojeluskuntalaisen.lähde?
Venäläisten antautuminen

Valkoisten vetäydyttyä venäläisten edustajat saapuivat pormestari Paul Cronströmin puheille esittämään vastalauseensa suojeluskuntalaisten hyökkäyksestä. Samalla Kruunupyystä tuli tieto, että Kokkolaan oli lähetetty apuvoimia Vaasasta, ja kenraali Mannerheim oli määrännyt venäläiset antautumaan kahden tunnin kuluessa. Iltapäivällä venäläiset upseerit matkustivat Kruunupyyhyn neuvotteluihin, johon valkoisten esikunnan lisäksi osallistuivat myös Kokkolan suojeluskunnan edustajat 
Astley Rodén, C. A. Uunila, Ernst V. Knape ja Gunnar Staudinger. Lopulta venäläiset päättivät antautua ilman vastarintaa ja sopimus allekirjoitettiin seuraavana päivänä.
Venäläisten luovutettua aseensa valkoisten joukot marssivat kaupunkiin ja ottivat sen haltuunsa. He saivat venäläisiltä muun muassa viisi tykkiä, useita konekivääreitä sekä 150 hevosta ja runsaasti muita tarvikkeita. Vangeiksi jääneet venäläiset toimitettiin helmikuun alkupäivinä Uudenkaarlepyyn vankileirille.
Juhlavalaistun raatihuoneen edustalla järjestettiin vielä samana iltana valtauksen kunniaksi paraati, jota oli seuraamassa myös kenraali Mannerheim. Paikalla sijaitseva kauppatori nimettiin myöhemmin hänen mukaansa Mannerheiminaukioksi.
Valtauksen jälkeen

Valtauksen jälkeisinä päivinä Kokkolassa vangittiin satoja punaisiksi luokiteltuja työväenjärjestöjen jäseniä, jotka sijoitettiin kaupunkiin perustetulle vankileirille. Kokkolaan tuotiin vangittuja punaisia myös muualta Suomesta. Kesäkuun alussa heidät siirrettiin Tammisaaren vankileirille, jossa syksyyn mennessä kuoli 152 Kokkolasta tuotua vankia.
Kokkolan eteläpuolella sijaitsevassa Norrmossenissa teloitettiin 29. huhtikuuta Kokkolan suojeluskunnan päällikön Astley Rodénin johdolla 47 punavankia, jotka haudattiin paikalle kaivettuun joukkohautaan. Vuonna 1967 vainajat siirrettiin kirkkoherra Johannes Sillanpään aloitteesta Marian hautausmaalle. Joidenkin tietojen mukaan paikalta siirrettiin tuolloin jopa 56 vainajaa. Heistä 23 oli kotoisin Kokkolasta tai Kokkolan maalaiskunnasta ja loput muualta Suomesta. Lisäksi Marian hautausmaan lähellä ammuttiin 13. toukokuuta seitsemän Ähtäristä tuotu punaista. Kokkolasta vietiin ihmisiä teloitettavaksi myös Nurmoon, jossa huhtikuun alussa ammuttiin ainakin 14 Kokkolan vankileiriltä tuotua vankia.
Ehdonalaiseen vapautettuja työläisiä alettiin kesän aikana kuulustelemaan Oulussa, minkä vuoksi osa heistä pakeni uusien teloituksien pelossa veneillä Ruotsiin. Pakolaisten joukossa oli muun muassa myöhemmin 1930-luvulla kansanedustajana toiminut Aukusti Mäenpää.
Muistomerkit

Nykyisin Mannerheiminaukiona tunnetulle Raatihuoneen aukiolle pystytettiin vuonna 1920 kuvanveistäjä John Munsterhjelmin suunnittelema Kokkolan vapaudenpatsas. Siihen on kaiverrettu valtauksen yhteydessä surmansa saaneiden suojeluskuntalaisten nimet. Heidät haudattiin Marian hautausmaalle 8. maaliskuuta yhdessä kolmen muualla käydyissä taisteluissa kaatuneen kokkolalaisen valkoisen kanssa.
Punaisten hautamuistomerkki pystytettiin Marian hautausmaalle vasta vuonna 1968. Myös Norrmossenin teloituspaikalla on muistomerkki. Paikalle pystytettiin yksinkertainen muistokivi jo vuonna 1932, ja myöhemmin kiveen kiinnitettiin teloituksista kertova laatta.
Kokkolan valtauksen kunniaksi vuonna 1920 pystytetty Vapaudenpatsas.
Uskonto Kouvolassa

Uskontokuntiin kuuluminen Kouvolassa, Tilastokeskus (2023)
Luterilaisuus (69.2%)
Muut uskonnot (2.0%)
Uskontokuntiin kuulumattomat (28.8%)
Kouvolan keskuskirkko.
Tämä artikkeli käsittelee Kouvolan uskontoa ja uskonnollisia yhteisöjä. Kouvolan kaupungissa 69,2 prosenttia asukkaista kuuluu Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon, kun koko maassa vastaava luku on 63,6 prosenttia (2023). Muihin uskontokuntiin kuuluu 2,0 prosenttia väestöstä ja uskontokuntiin kuulumattomia on 28,8 prosenttia väestöstä.
Historia

Kouvolan seurakunta erotettiin Valkealasta kirkkoherrakunnaksi vuonna 1921 ja aloitti toimintansa vuonna 1922. Seurakunta sai käyttöönsä valtiolle joutuneen venäläisen sotilaskirkon. Seurakunta käsittii alkujaan vain aseman ympäristön. Väestöpaineen johdosta siihen liitettiin Käpylän, Putkinotkon ja Palomäen alueet vuonna 1931.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Aluejärjestelyjen myötä liitettiin myös osia Tornionmäen seudusta, Kotkan radan lähiympäristöä sekä Mielakan alue vuonna 1950. Vuonna 1956 Valkealasta liitettiin myös Ravikylän seutu sekä osia Kouvolankylästä ja Kuusankoksen kappalan Routsulan kylästä. Kymmenen vuotta myöhemmin Routsalasta liitettiin lisää Kouvolaan ja lisäksi Valkealan Saarennosta, Jokelasta ja Kouvolankylistä liitettiin alueita.
Protestantismi > Luterilaisuus > Evankelis-luterilainen kirkko

Kouvolassa toimii viisi evankelis-luterilaista seurakuntaa, jotka kuuluvat Mikkelin hiippakunnan alaiseen Kymenlaakson rovastikuntaan. Kouvolassa toimivia seurakuntia ovat Anjalankosken seurakunta, Elimäen seurakunta, Kouvolan seurakunta, Kuusankosken seurakunta sekä Valkealan seurakunta. Nämä seurakunnat muodostavat yhdessä Kouvolan seurakuntayhtymän.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet

Herätysliikkeistä Kouvolan seudulla vaikuttaa erityisesti viides herätysliike. Kouvola toimii Kymenlaakson Kansanlähetyksen keskuspaikkana. Kansanlähetyksellä on Kouvolassa Lähetyskoti, joka toimii myös yhteisöllisenä toimintakeskuksena. Kansanlähetys järjestää myös pienryhmätoimintaa ja Sanan iltapäivä -tilaisuuksia. Muista herätysliikkeistä Kouvolassa toimii vanhoillislestadiolaisuuden piiriin kuuluva Kouvolan seudun rauhanyhdistys.
Protestantismi > Muut luterilaiset kirkot

Suomen evankelisluterilaisella lähetyshiippakunnalla on Kouvolassa Pauluksen seurakunta.
Protestantismi > Helluntailaisuus

Helluntailaisuuden piirissä Kouvolassa toimii Kouvolan helluntaiseurakunta. Lisäksi Kouvolassa toimivat myös Elimäen Kotikirkko, Inkeroisten helluntaiseurakunta, Kuusankosken helluntaiseurakunta, Tuohikotin helluntaiseurakunta, Valkealan helluntaiseurakunta sekä Voikkaan Saalem-seurakunta. Helluntailiikkeellä oli Kouvolassa varhaista vaikutusta Kouvolassa jo 1910-luvulla. 1920-luvulla helluntailaisten työ vakiintui. Ensimmäisenä helluntaiseurakunta syntyi Voikkaalle vuonna 1923, jossa oli perustamisvuonna yli 50 jäsentä. Kuusankosken helluntaiseurakunta järjestäytyi vuonna 1928. 1930-luvulla helluntaiherätys kasvoi voimakkaasti ja vuonna 1930 perustettiin Kouvolan helluntaiseurakunta. Toisen maailmansodan jälkeen Kouvolan helluntaiseurakunta koki kasvukauden erityisesti Verner Raassinan toiminnan kautta.
Katolinen kirkko

Roomalaiskatolisen kirkon piirissä Kouvolassa toimii Pyhän Ursulan katolinen seurakunta. Katolisen seurakunnan Pyhän Ursulan kirkko on valmistunut vuonna 1993. Kirkon on suunnitellut arkkitehti Benito Casagrande.
Ortodoksinen kirkko

Konstantinopolin patriarkaattiin kuuluvan Suomen ortodoksisen kirkon alaisuudessa Kouvola kuuluu Kaakkois-Suomen ortodoksisen seurakunnan toiminta-alueeseen. Ortodoksinen seurakunta kokoontuu Pyhän Ristin ylentämisen kirkossa.
Kulttuuri > Tapahtumat

Kouvolassa on järjestetty useita kristillisiä suurtapahtumia. Herätysliikkeiden tapahtumista Kouvola on isännöinyt herännäisten valtakunnallisia Herättäjäjuhlia kahdesti vuosina 1963 ja 1997 sekä Kansanlähetyspäiviä kahdesti vuosina 1971 ja 2009. Evankelisuuden valtakunnalliset Evankeliumijuhlat on järjestetty tuolloin itsenäisellä Elimäellä vuonna 2000. Evankelisen lähetysyhdistyksen kesäjuhlat on järjestetty Kouvolassa vuonna 2013 ja Elimäellä vuonna 2017.. Vapaakirkon kesäjuhlat on järjestetty Kouvolassa kaksi kertaa vuosina 1972 ja 1990.
Hiljaisuuden Ystävät

Hiljaisuuden Ystävät on kristillinen yhdistys, jonka tehtävänä on edistää ekumeenisessä hengessä retriittitoimintaa ja hiljaisuuden harjoittamista kristillisen spritualiteetin perinteen pohjalta. Vaikka liike on luonteeltaan ekumeeninen, sitoutuu se kuitenkin luterilaiseen tunnustukseen. Se kehittää myös pyhiinvaellustoimintaa Suomessa. Liike on perustettu vuonna 1986. Liikkeen tehtävä on rakentaa yhteyttä hiljaisuuden harjoittamisesta kiinnostuneiden kristillisten yhteisöjen ja kirkkojen kesken. Liikkeen toiminnanjohtaja on Juha Tanska ja hallituksen puheenjohtaja Turun arkkihiippakunnan piispa Mari Leppänen.
Liikkeen toimintamuotoihin kuuluvat retriitit ja retriitinohjaajakoulutus, sekä julkaisu-, tiedotus- ja tutkimustoiminta. Se kouluttaa myös Hiljaisuuden joogan ohjaajia. Hiljaisuuden Ystävät tekee läheistä yhteistyötä Kirkkopalvelujen ja Helsingin Diakonissalaitoksen kanssa. Yhdistyksessä oli vuonna 2011 1050 jäsentä. Yhdistys julkaisee Hiljaisuuden Ystävät -nimistä jäsenlehteä, jota julkaistaan neljä kertaa vuodessa. Yhdistyksellä on Haminassa sijaitseva Potsilan kartano, jossa järjestetään muun muassa retriittejä ja yhdistyksen järjestämiä koulutuksia.
Aiheesta muualla

Yhdistyksen verkkosivut
Saksalaissaatavat

Saksalaissaatavien osasuorituksena rakennettu entinen Neuvostoliiton, nykyinen Venäjän suurlähetystön päärakennus Helsingin Tehtaankadulla.
Saksalaissaatavat on Suomen sotakorvauksiin Neuvostoliitolle liittyvä noin kuuden miljardin markan erä. Neuvostoliitto edellytti Suomen epäsuorasti korvaavan Saksan sille toisessa maailmansodassa aiheuttamia menetyksiä siten, että Suomen oli maksettava Neuvostoliitolle Suomessa olevan saksalaisen omaisuuden ja Saksalla Suomelta olevien saatavien arvo.
Saksalaissaatavia kuitattiin luovuttamalla panssarilaiva Väinämöinen sekä Leningradissa ja Tallinnassa olevia suomalaisomisteisia kiinteistöjä. Lisäksi Suomi rakennutti Neuvostoliitolle uuden lähetystötalon Helsinkiin ja toimitti Porkkalan vuokra-alueen joukoille tarvikkeita. Saksalaissaataviin sisällytettiin myös Jäniskosken voimalaitos.
Freya (kissa)

| Freya |
| --- | --- |
 Freya vuonna 2012.
Kabinetin kanslian päähiirestäjä
 16. syyskuuta 2012 – 9. marraskuuta 2014  Yhdessä Larryn kanssa  
Monarkki:  Elisabet II
Pääministeri:  David Cameron
Edeltäjä:  Sybil (2009)
Seuraaja:  Larry
Henkilötiedot
Syntynyt: 2009, Lontoo, Englanti
Kuollut: 4. elokuuta 2022 (noin 13 vuotta)
Asuinpaikka:  Downing Street 10
Freya (s. noin huhtikuu 2009 – 4. elokuuta 2022) oli kissa, joka toimi kabinetin kanslian päähiirestäjänä vuosina 2012–2014 yhdessä Larryn kanssa. Myöhemmin Freyan omisti Yhdistyneen kuningaskunnan entinen valtiovarainministeri George Osborne perheineen.
Hellä Pelkonen

Hellä Pelkonen
Hellä Anna Katarina Pelkonen (9. marraskuuta 1884 – 13. marraskuuta 1943) oli suomalainen kansanopistonopettaja ja Itä-Karjalan kansanopiston johtajatar. Varsinaisen työnsä lisäksi hän edisti kansansivistystä monin tavoin nuorisoseuraliikkeen, opintokerhotoiminnan ja marttatyön eri tehtävissä. Hän oli myös kotiseutututkimuksen puolestapuhuja.
Tausta

Hellä Anna Katarina (Katri) Pelkonen syntyi 9. marraskuuta 1884 Lauri Pelkosen (1854-1900) ja hänen vaimonsa Ruusu os. Friman (1857–1925) maanviljelijäperheen 13 lapsesta vanhimpana Jaakkimassa Annalan kartanossa. Kodin henki oli isänmaallinen ja kansallismielinen. Perheen isä perusti jo vuonna 1895 kyläkirjaston, jota lapset hänen jälkeensä ylläpitivät. Isä kuoli varhain ja äidin jäätyä yksin huolehtimaan 11 lapsesta Hellä Pelkosesta kasvoi jo nuorena sisaruksilleen ”varaäiti”. Suhde kotiväkeen pysyi myöhemminkin vahvana ja läheisenä. Hän piti 30-luvulla sisarensa kuoltua huolta Helmi-tytöstä. Kesälomiaan hän vietti säännöllisesti syntymäkodissaan.
Koulutus

Hellä Pelkonen kävi tätinsä Aleksandra Ahokkaan tukemana Sortavalan tyttökoulun ja sen jälkeen Helsingin suomalaisen jatko-opiston. Sieltä hän valmistui opettajaksi vuonna 1906.
Koulutustaan Hellä Pelkonen täydensi myöhemmin opintomatkoilla Ruotsiin, Tanskaan ja Norjaan sekä lomiensa aikana Helsingissä.
Työura

Ennen siirtymistään varsinaiseen kaikkiaan 36 vuotta kestäneeseen elämäntyöhänsä kansanopistoissa Hellä Pelkonen antoi vuoden ajan kotiopetusta rovasti Natanael Borgin perheessä, missä hänen äidiltään omaksuma uskonnollinen vakaumuksensa vahvistui. Kansanopistouransa Hellä Pelkonen aloitti Karjalan kannaksella Uudenkirkon kansanopiston johtajattarena vuonna 1907 (kansanopisto muuttui myöhemmin nimeltään Kanneljärven kansanopistoksi). Vuodesta 1919 hän toimi Itä-Karjalan kansanopiston johtajattarena ensin Impilahdella ja sota-aikana Punkaharjulla kuolemaansa saakka.
Hellä Pelkonen opetti äidinkieltä, kirjallisuutta ja historiaa. Hän innosti oppilaita myös harrastamaan kotiseutututkimusta ja kokoamaan lomilla tietoja kotikyliensä historiasta ja järjesti vuosittain kotiseutuillan, jossa oppilaiden kuvauksia kylistään esitettiin. Häntä on luonnehdittu luontaiseksi kasvattajaksi, innostavaksi opettajaksi ja lämminsydämiseksi ja anteliaaksi ihmiseksi , joka saavutti oppilaiden kiintymyksen ja työtoverien arvostuksen. Oppilaisiinsa hän piti yhteyttä opistoajan jälkeenkin paitsi opiston toveripäivillä myös kirjeenvaihdon välityksellä ja vierailemalla heidän kodeissaan matkoillaan. Oppilaiden kiintymyksestä kertoo, että he perustivat hänen muistokseen rahaston nuorisotyön tukemiseksi.
Talvisodan aikana Hellä Pelkonen toimi henkisenä huoltajana veljensä johtamassa kenttäsairaalassa Impilahdella, Parikkalassa ja Kauhajoella. Itä-Karjalan kansanopiston johtajan Kaarlo Kuusamon työskennellessä välirauhan ja jatkosodan aikana siirtoväen pika-asutuksen ja Impilahden jälleenrakennuksen tehtävissä Hellä Pelkonen toimi hänen sijaisenaan opiston johtajana Punkaharjulla.