stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Malvakasvit
Luokittelu > Dombeyoideae

Alaheimossa Dombeyoideae on noin 21 sukua ja 381 lajia. Lajeja esiintyy laajalti trooppisessa Euraasiassa ja Afrikassa, mutta eniten Madagaskarilla ja Maskareeneilla. Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Andringitra  Astiria  Burretiodendron  Cheirolaena  Corchoropsis  Dombeya – dombeijat  Eriolaena |  Harmsia  Helmiopsiella  Helmiopsis  Melhania  Nesogordonia  Paradombeya  Paramelhania |  Pentapetes  Pterospermum  Ruizia – hopealiuskat  Schoutenia  Sicrea  Trochetia  Trochetiopsis – helenanrattaat |
Luokittelu > Brownlowioideae

Alaheimossa Brownlowioideae on noin 8 sukua ja 68 lajia. Lajeja esiintyy kaikkialla trooppisella vyöhykkeellä, mutta eniten Euraasiassa ja Afrikassa. Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Berrya  Brownlowia  Christiana |  Diplodiscus  Hainania  Indagator |  Jarandersonia  Pentace  Pityranthe |
Luokittelu > Helicteroideae

Alaheimossa Helicteroideae on noin 8–10 sukua ja 95 lajia. Lajeja esiintyy kaikkialla trooppisella vyöhykkeellä, mutta eniten Kaakkois-Aasiassa. Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Boschia  Coelostegia  Cullenia  Durio – duriot |  Helicteres  Kostermansia  Mansonia  Neesia |  Neoregnellia  Reevesia  Triplochiton – abassipuut  Ungeria |
Luokittelu > Malvoideae

Alaheimossa Malvoideae on noin 78 sukua ja 1670 lajia. Lajeja esiintyy kaikkialla lauhkealla, subtrooppisella ja trooppisella vyöhykkeellä. Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Abelmoschus – okrat  Abutilon – auliot  Acaulimalva  Akrosida  Alcea – loistosalkoruusut eli salkoruusut  Allosidastrum  Allowissadula  Althaea – kainosalkoruusut eli rohtosalkoruusut  Alyogyne – hyrräpensaat  Anisodontea – huonemalvat  Anoda – suvikit  Anotea  Asterotrichion  Bakeridesia  Bastardia  Bastardiastrum  Bastardiopsis  Batesimalva  Billieturnera  Briquetia  Callianthe  Callirhoë – malvikot  Calyculogygas  Calyptraemalva  Cenocentrum  Cephalohibiscus  Cienfuegosia  Corynabutilon  Cristaria  Decaschistia  Dendrosida  Dicellostyles  Dirhamphis  Eremalche  Fioria  Fryxellia  Fuertesimalva  Gaya |  Gossypioides – puuvillakkeet  Gossypium – puuvillat  Gynatrix  Hampea  Helicteropsis  Herissantia  Hibiscadelphus  Hibiscus – hibiskukset  Hochreutinera  Hoheria  Horsfordia  Howittia  Humbertianthus  Humbertiella  Iliamna – turrinapit  Julostylis  Jumelleanthus  Kearnemalvastrum  Kitaibelia – balkaninmalvat  Kokia  Kosteletzkya  Krapovickasia  Kydia  Lavatera – malvikit  Lawrencia  Lebronnecia  Lecanophora  Macrostelia  Malachra  Malacothamnus  Malope – malopit  Malva – malvat eli kiekkomalvat  Malvastrum – malvakkeet  Malvaviscus – tulimalvat  Malvella  Megistostegium  Meximalva |  Modiola  Modiolastrum  Monteiroa  Napaea – neidonnapiot  Nayariophyton  Neobaclea  Neobrittonia  Nototriche  Palaua  Papuodendron  Pavonia – pavoniat  Peltaea  Periptera  Perrierophytum  Phragmocarpidium  Phymosia  Plagianthus  Pseudabutilon  Radyera  Rhynchosida  Robinsonella  Rojasimalva  Senra  Sida – siidat  Sidalcea – jalomalvat  Sidasodes  Sidastrum – hietasiidat  Sphaeralcea – malviot  Symphyochlamys  Talipariti  Tarasa  Tetrasida  Thespesia – milopuut  Uladendron  Urena  Wercklea  Wissadula |
Luokittelu > Bombacoideae

Alaheimossa Bombacoideae on noin 16 sukua ja 120 lajia. Lajeja esiintyy kaikkialla trooppisella vyöhykkeellä, mutta eniten Amerikassa ja Afrikassa. Alaheimoa pidettiin aiemmin omana heimonaan kapokkiokasvit (Bombacaceae). Alaheimoon on pidetty kuuluvina seuraavia sukuja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Adansonia – apinanleipäpuut  Aguiaria  Bernoullia  Bombax – kapokkiot  Camptostemon  Catostemma  Cavanillesia  Ceiba – kapokkipuut  Chiranthodendron  Eriotheca |  Fremontodendron – fremontiat  Gyranthera  Huberodendron  Lagunaria – norfolkinmalvapuut  Matisia  Neobuchia  Ochroma – balsapuut  Pachira – sutipuut  Patinoa |  Pentaplaris  Phragmotheca  Pseudobombax  Quararibea  Rhodognaphalon  Scleronema  Septotheca  Spirotheca  Uladendron |
Intiansamettio (Waltheria indica)
Tulipullopuu (Brachychiton acerifolius)
Dombeya burgessiae
Aibika (Abelmoschus manihot)
Tulipavonia (Pavonia multiflora)
Polynesianmilopuu (Thespesia populnea)
Valkokapokkio (Bombax ceiba)
Poliisitiede

Poliisitiede (saks. Polizeiwissenschaft) oli lähinnä Saksassa 1700-luvulla valistusaatteiden myötä syntynyt lääketieteellis-hallinnollinen oppiala ja poliittinen ohjelma, jonka tarkoituksena oli parantaa hygieenisiä oloja, edistää kansanterveyttä, valvoa sukupuolten suhteita, sukupuolitapoja ja suvunjatkamista sekä pitää huolta väestön työkyvystä ja yleisestä elinkelpoisuudesta. Nykytermein poliisitieteessä oli kysymys sosiaali-, terveys- ja talouspolitiikan sekä hallintotieteen yhdistämisestä.
Podokit

| Podokit> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Havupuut Pinophyta
Lahko::  Pinales
Heimo::  Podokarpuskasvit Podocarpaceae
Suku::  Falcatifolium  de Laub., 1969
Katso myös
   Podokit Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Podokit (Falcatifolium) on podokarpuskasvien heimoon (Podocarpaceae) kuuluva havupuusuku. Suvun kuusi lajia ovat trooppisen Aasian ja Tyynenmeren saarten pensaita ja puita. Suvun ominaispiirteitä ovat pihkaiset lehdet, jotka ovat sivuversoissa suuria ja usein sirppimäisesti kaartuvia, sekä epäsymmetriset mehevät kävyt.
Nimet

Tieteellinen nimi Falcatifolium on muodostettu latinan sirppiä ja lehteä tarkoittavista sanoista. Useiden suvun lajien sivuversojen lehdet ovat muodoltaan sirppimäisiä.
Kuvaus

Podokit ovat ainavihantia puuvartisia kasveja. Ne ovat yleensä pienehköjä puita tai pensaita. Oksat haarautuvat puumaisilla kasveilla rungosta valekiehkuroina. Pensasmaisilla yksilöillä oksitus on epäsäännöllisempää. Rungon ohut ja hajanaisten korkkihuokosten täplittämä kuori hilseilee vanhemmiten liuskoina. Kuori ja lehdet ovat pihkaisia.
Lehtien muoto vaihtelee suuresti. Lehtiasento on kierteinen, mutta lehdet ovat usein kääntyneet tyvestään siten, että asettuvat kaksirivisesti rangan sivuille. Johtoversoilla ja käpyjä tuottavilla versoilla on suomumaisia ja rangan myötäisiä lehtiä, kun taas sivuversoilla on kaksirivisesti asettuneita lehtiä, joilla on johteinen lehtikanta ja litteä, siirottava lehtilapa. Varhaislehdet ovat usein myöhäislehtiä suurempia. Lisäksi nuorilla taimilla on ensimmäisenä vuonnaan myös muista lehdistä selvästi poikkeavia kapean linssimäisiä lehtiä. Sivuversojen litteiden lehtien muoto vaihtelee suikeasta sirppimäiseen. Niillä on näkyvä keskisuoni. Sirppimäisen lehden lapa kaartuu rangasta poispäin, mutta lavan kärki kaartuu usein takaisin verson kärjen suuntaan, toisinaan niin voimakkaasti, että lehti muistuttaa muodoltaan S-kirjainta. Ilmarakoja on kaikilla lehden pinnoilla.
Podokit ovat kaksikotisia hede- ja emikukintojen sijaitessa eri kasviyksilöissä. Kukinnot ovat perällisiä, ja kasvavat yleensä yksittäin lehtihangoissa.
Hedekävyiksi kutsutut hedekukinnot ovat pitkän lieriömäisiä ja hieman norkkomaisia. Hedekäpy koostuu lavaltaan kolmiomaisista tai pitkäsuippuisista hedelehdistä. Jokaisessa hedelehdessä on kaksi siitepölyä tuottavaa pallomaista pölylokeroa.
Kävyiksi kutsutut emikukinnot muuttuvat kypsyessään meheviksi ja sisältävät tavallisesti vain yhden siemenen. Käpy koostuu useasta kierteisesti asettuneesta käpysuomusta, joista tavallisesti vain yksi on hedelmällinen. Hedelmällisessä käpysuomussa on yksi ranganpuoleisella pinnalla sijaitseva käänteinen siemenaihe. Hedelmättömät käpysuomut turpoavat kävyn kypsyessä ja muodostavat epäsäännöllisen muotoisen mehevän pohjuksen kävyn tyveen. Kävyn kärjessä sijaitseva lähes pysty siemen on pohjukseen nähden vino. Siemenen tyveä ympäröi siemenen tuottaneesta emisuomusta kehittynyt mehevä vaippa eli epimatium.
Levinneisyys

Podokkeja esiintyy Kaakkois-Aasiassa ja läntisellä Tyynellämerellä ainakin Malesiassa, Indonesiassa, Filippiineillä, Papua-Uudessa-Guineassa ja Uudessa-Kaledoniassa.
Luokittelu

Podokit ovat podokarpuskasvien heimoon kuuluvia havupuita. Niiden lähimmät sukulaiset ovat genetiikan perusteella pihkatippioiden (Dacrydium) suvun kasvit. Podokit luokiteltiinkin yleensä sukuun Dacrydium ennen kuin David John de Laubenfels erotti ne vuonna 1969 omaksi suvukseen Dacrydiumin lehdistä poikkeavien kaksimuotoisten ja usein sirppimäisten lehtien sekä käpyjen muodon erojen perusteella.
Luokittelu > Lajit

Sukuun määritellään yleisesti kuuluvaksi kuusi lajia.
Falcatifolium angustum
Falcatifolium falciforme
Falcatifolium gruezoi
Falcatifolium papuanum
Falcatifolium sleumeri
Siipipodokki (Falcatifolium taxoides)
Podor

| Podor |
| --- | --- |
 Jokirannan kauppahuoneita.
 Podor
 Koordinaatit: 16°39′18″N, 14°57′28″W 
Valtio:  Senegal
Alue:  Saint-Louisin alue
Departementti:  Podorin departementti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  26,28 km²
Väkiluku (2016):  12 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Podorin linnoitusta.
Hotelli entisessä kauppahuoneessa.
Podor on kunta ja Podorin departementin hallinnollinen keskus Saint-Louisin alueella Senegalissa. Se sijaitsee Senegaljoen rannalla 205 kilometriä Saint-Louisista koilliseen. Kunnassa on 12 600 asukasta (vuonna 2016, arvio).
Maantiede ja asutus

Podor on Senegalin pohjoisin kaupunki. Se sijaitsee Senegaljoen sivuhaaran Douén muodostamalla Morfilin saarella. Podorin kunnan pinta-ala on 26,28 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja pohjoisessa Mauritaniaan sekä etelässä Guédén ja lännessä Ndiayène Pendaon kuntiin.
Kaupunki sijaitsee kahden padon tulvilta suojaamalla ranta-alueella. Se käsittää Bir Podorin, Lao Demban, Mbodjènen, Thioffyn, Sinthianen ja Souïman kaupunginosat.
Asukkaat ovat etupäässä tukuloreja. Lisäksi on wolofeja ja pieninä vähemmistöinä bambaroita ja maureja. Yleisimmät kielet ovat fulani ja wolof. Vallitseva uskonto on islam. Podor on yksi tidjaniyya-veljeskunnan keskuksista. Siellä on myös pieni joukko kristittyjä.
Historia

Podorin lähettyvillä on sijainnut keskiaikaisen Tekrurin valtion pääkaupunki. Myöhemmin se kuului historialliseen Futa Toron alueeseen. Podorin satama oli tärkeä kauppapaikka, josta vietiin arabikumia, orjia, kultaa ja norsunluuta. Senegalin kauppakomppanian päällikkö Pierre Félix Barthélemy David rakennutti vuonna 1744 linnakkeen, ja kuvernööri Louis Faidherbe pystytti uuden linnoituksen vuonna 1855. Futa Torosta tuli Ranskan protektoraatti vuonna 1860. Siirtomaa-aikana Podor oli hallintopiirin keskus.
Kaupungin talous lamaantui Senegalin itsenäistyttyä. Senegaljoen säännöstely vahingoitti tulvakasteluun perustunutta maanviljelyä ja kalastuselinkeinoa. Podorin asukkaat menettivät Mauritanian puolella sijainneet peltonsa ja lisääntynyt kuivuus vaikeutti karjanhoitoa. Jokiliikenteen lakkaaminen ja kaupungin eteläpuolitse kulkevan maantien rakentaminen tekivät Podorista tietöntä syrjäseutua. Tilanne on parantunut jonkin verran 2000-luvun vaihteen investointiohjelmien ansiosta.
Liikenne, talous ja palvelut

Podorista on 22 kilometrin pituinen tieyhteys RN2-valtatielle Tarédjiin. Jokilaiva Bou el-Mogdad aloitti liikennöinnin uudelleen vuonna 2005.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti, käsityöammatit ja matkailu. Teollisuutta kaupungissa ei ole lainkaan. Merkittävän tulonlähteen muodostavat siirtolaisten lähettämät rahavarat.
Palveluihin kuuluvat koulut, terveyskeskus ja kulttuurikeskus. Departementin sairaala sijaitsee uudessa kasvukeskuksessa Ndioumissa. Kaupungissa on vesijohto- ja sähköverkko, mutta ei kunnollista jätehuoltoa.
Matkailu ja nähtävyydet

Podor on yksi Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluvista Senegaljoen kauppa-asemista. Se koostuu etupäässä okranvärisistä savitaloista. Nähtävyyksiin kuuluvat ranskalaisten rakentamat kauppahuoneet, sudanilaistyylinen moskeija ja Faidherben linnoitus. Kaupungissa on museoita ja majoituspalveluja. Siellä on järjestetty eräinä vuosina Podorista kotoisin olevan laulajan Baaba Maalin ideoima kulttuurifestivaali Les Blues de Fleuve.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Podor Wikimedia Commonsissa
Polessk

Polesskin vaakuna.
Polessk (ven. Поле́сск) on kaupunki Kaliningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kuurinhaffiin laskevan Deimajoen varrella 49 kilometriä Kaliningradista koilliseen. Kaupunki on Polesskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Kaliningradin ja Sovetskin välinen rautatie. Asukkaita on 7 600 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on perustettu 1200-luvulla. Vuoteen 1945 saakka se kuului Saksan Itä-Preussiin nimellä Labiau. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1946. Kaupungissa toimii mm. elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Polesskin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kaliningradin alueen kaupungit
Polikhnitai (Khalkidike)

| Polikhnitai> Πολιχνίται(?) |
| --- | --- |
Koordinaatit:  40°22′8″N, 23°39′53″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Smíxi(?), Polýgyros, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Polikhnitai (m.kreik. Πολιχνίται(?)) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta, mutta se vaikuttaa sijainneen lähellä Stolosta, ja se on sijoitettu alustavasti nykyisen Polýgyroksen kunnan Smíxin kylän tienoille.
Myöskään Polikhnitain historiasta ei tiedetä juuri mitään. Se on luetteloitu nykytutkimuksessa polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi sillä perusteella, että se kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 454/453 ja 453/452 eaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Polikhnitēs (Πολιχνίτης). Kaupungin nimi ei esiinny antiikin lähteissä sellaisenaan, vaan se on johdettu tutkimuksessa etnonyymistä.
Pohjois-Amerikan subarktisen alueen intiaanit

Ojibwa-intiaaneja Paul Kanen tekemässä öljymaalauksessa.
Chippewapäällikkö Rocky Boy.
Ojibwaintiaanien tuohinen kota.
Varsinaisiin amerintiaaneihin puhumiin kieliin kuuluvien algilaisten kielten puhuma-alue.
Na dene-intiaanien kielialue. Na-dene-intiaaneista suurin osa kuuluu athabasca-ryhmään.
Pohjois-Amerikan subarktisen alueen intiaanit asuvat pääosin Kanadan havumetsävyöhykkeellä ja jakautuvat pääosin itäiseen algonkin- ja läntiseen athabasca-ryhmiin. Tunnettuja subarktisia heimoja ovat athabascoihin kuuluvat tananat, slaveyt eli orjaintiaanit, Karhujärven intiaanit (bearlaket), dogribit eli koiran kylkiluut ja dene sulinet eli chippewat. Algonkineista tunnetaan muun muassa innut, creet ja ojibwat. Newfoundlandin saarella elivät beothukit, jotka eivät kuulu kumpaankaan kieliryhmään.
Monesti Kanadan ja Alaskan subarktisen havumetsäalueen intiaanit elivät metsästyksellä, kalastuksella ja marjojen keräilyllä. Pääasiallinen suurriista oli hirvi ja karibu. Monilla alueilla subarktiset heimot liikkuivat omalla heimoalueellaan pieninä ryhminä sinne, mistä riistan parhaiten sai. Kesällä saatettiin metsästää karibua tundralla, joinain toisina vuodenaikoina kalastaa jne.
Eurooppalaiset alkoivat levittäytyä subarktiselle alueelle 1600-luvulla. Monia intiaaneja kuoli tällöin eurooppalaisten mukanaan tuomiin sairauksiin. Monien intiaanien elämä muuttui, kun he rupesivat valkoisille turkiksia myyviksi metsästäjiksi. He saivat vastapainoksi eurooppalaisilta muun muassa ruutiaseita, rautaisia työkaluja ja kankaita vaatteitten tekoa varten. Turkisten pyydystys oli niin tehokasta, että 1700-luvun alussa oli eteläiseltä subarktiselta alueelta metsästetty suurin osa turkisriistasta pois. Alussa siirtomaavallat Ranska ja Englanti kilpailivat Itä-Kanadassa turkiskaupasta, ja vetivät intiaanit mukaansa keskinäiseen kamppailuunsa. Creet alkoivat eräässä vaiheessa vallalta toisilta intiaaniheimoilta vallaten heimojen välisiä tyhjiä alueita ja myös sotien. Perinteiset heimojen elämäntavat ja uskomukset hävisivät tai kärsivät suuresti. 1800-luvun puoliväliin mennessä suurriista, karibu ja hirvi olivat hävinneet suurelta osalta alueelta, ja ihmiset elivät pääosin aiemmin väheksytyillä jäniksillä ja kaloilla, joissa oli vähän rasvaa ja vitamiineja. Tämä lisäsi intiaanien altistumista sairauksille. He eivät voineet enää valmistaa perinteisesti turkisvaatteita. Turkisyhtiöitten lisäksi alueella liikkuivat lähetyssaarnaajat. Läntiselle subarktiselle alueelle eurooppalainen kulttuuri levisi vasta 1860-luvulla. Intiaaneja eurooppalaistettiin 1900-luvulla rakentamalla eurooppalaismallisia kyliä ja kouluttamalla lapsia kaukana kotoaan sijaitsevissa sisäoppilaitoksissa. 1960-luvulta alkaen Kanadan intiaanit ovat alkaneet yhä äänekkäämmin vaatia omistusoikeuksia maahan, jossa ovat perinteisesti eläneet.
Subarktisen alueen esihistoria ja arkeologia

Noin 13 000 radiohiilivuotta jääkauden mannerjäätikkö peitti suunnilleen koko Kanadan alueen. Aivan ensimmäiset ihmiset saapuivat subarktiselle alueelle ehkä suoraan pohjoisesta niin sanotun Kanadan jääkäytävän kautta, tai etelästä. Kalliovuorten itäpuolella Etelä-Kanadassa oli varhaista paleointiaanien Clovisin kulttuurin asutusta. Itäisessä Kanadassa, Ontariossa oli hieman muuntunutta Clovisin kulttuuria, nimittäin Barneisin ja Crowfieldin kärkiä noin 12000 kalenterivuotta sitten.
11 000 radiohiilivuotta sitten oli jäätöntä leveä alue Kalliovuorten seuduilla, ja 10000–9000 radiohiilivuotta sitten lounainen Kanada suureksi osaksi jäätön, mutta yhä oli suuri jääkenttä Hudsoninlahden yllä ja Labradorin niemimaalla.
Mannerjää lienee vetäytynyt alueelta viimeistään 8000 vuotta sitten. Koillis-Siperiasta saapui sinne mikroteriä valmistavia heimoja, luultavasti athabasca-ryhmään kuuluvia. Tätä perinnettä kutsuvat arkeologit englanniksi nimellä Northwest Microblade Tradition. Se levisi hitaasti itäänpäin, ja ulottui 6000 eaa. Etelä-Yukoniin ja 4500 eaa. MacKenzien altaaseen. Tämän jälkeen noin 6500–4500 eaa. alueella levisi kaksi kulttuuriperinnettä: karibua metsästävä pohjoinen arkaainen pohjoiseen päin jopa Keski-Alaskaan asti, ja pohjoisten tasankojen arkaainen biisoninmetsästyskulttuuri Luoteisterritorioihin asti.. Noin 4500 vuotta sitten ilmasto kylmeni, ja alueen ihmiset siirtyivät pieniä työkaluja valmistavaan kulttuuriin nimeltä Arctic Small Tool Tradition, joka muistutti eskimojen kulttuuria. 2800 vuotta sitten ei-eskimojen työkaluvalikoima ilmestyi taas alueelle, ja säilyi eurooppalaisten tuloon asti.
Subarktinen kulttuurialue

Subarktinen kulttuurialue ulottui kokonaan tai osin seuraavien valtioiden tai territorioiden alueelle
Alaska, lähinnä sisäsosat
Yukonin territorio
Luoteisterritorion eteläosa - suuret järvet
Brittiläinen kolumbia, keski- ja pohjoisosa, ei rannikolla
Albertan pohjoisosa
Saskatchewnin pohjoisosa
Mainitoba eteläosaa lukuun ottamatta
Ontario eteläisntä osa alukuun ottamatta
Quebec etelä- ja pohjoisosaa lukuun ottamatta
Labrador pohjointa osa alukuun ottamatta
Pohjois-Jemenin sisällissota

Pohjois-Jemenin sisällissota oli sisällissota, joka alkoi tasavaltalaisten vallankaappauksesta Jemenin kuningaskunnassa vuonna 1962. Vallankaappausta seurasi tasa­valtalaisten ja kuningasmielisten välinen sota, johon sekaantuivat myös ulkomaat ja etenkin toistensa kanssa kilpailleet Yhdistynyt arabitasavalta ja Saudi-Arabia. Sota päättyi lopulta rauhaan vuonna 1970, kuninkaan maanpakoon ja tasavaltaan, jonka hallintoon otettiin mukaan myös entisiä kuningasmielisiä.
Tausta

Zaidilainen imaami Yahya Muhammad Hamid ed-Din julisti Jemenin itsenäiseksi Osmanien valtakunnasta 30. lokakuuta 1918, ja vuonna 1926 hän julisti itsensä Jemenin kuningaskunnan hallitsijaksi. Imaamit olivat Jemenin pohjoisosissa vaikuttaneen islamin zaidilaisen sektin johtajia, jotka valittiin tavallisesti muutamasta profeetta Muhammadista polveutuvasta suvusta. Imaami Yahyan suku oli Bayt Hamid al-Din. Kuninkaaksi noustessaan Yahya halusi ottaa käyttöön islamilaisen šarialain, kun taas yleisesti käytössä ollut laki oli niin sanottu heimolaki eli urf. Tilanne vaati näin heimojen poliittisen aseman heikentämistä.
Sisäpolitiikan synnyttämä oppositioliike salamurhautti Yahyan vuonna 1948. Jonkin aikaa kestäneen valtakamppailun jälkeen kuninkaaksi nousi Yahyan poika Ahmad bin Yahya. Asemansa vakiinnuttaakseen Ahmad teki sotilasliiton Yhdistynyt arabitasavallan kanssa vuonna 1956 ja nimitti seuraajakseen poikansa Sayf al-Islam Mohammed al-Badrin. Vuonna 1960 hän lähti maasta sairaalahoitoon ulkomaille, jolloin maan hallinnasta oli vastuussa hänen poikansa Muhammad al-Badr. Muhammad alkoi toteuttaa poliittisia uudistuksia, joita oli lupailtu pitkään, mutta joita ei ollut pantu käytäntöön aikaisemmin. Poikansa omavaltaisuudesta raivostunut Ahmad bin Yahya kumosi uudistukset palattuaan Jemeniin, mikä aiheutti useita viikkoja kestäneitä mellakoita.
Seuraukset

Rauhan sopimisen jälkeen Egypti veti joukkonsa Jemenistä. Kahdeksan vuotta kestäneen sodan aikana kaatui 100 000–150 000 henkilöä. Konflikti Jemenissä jatkui brittien vetäytyessä Etelä-Jemenistä ja Etelä-Jemenin liittoutuessa kylmän sodan sosialistisen osapuolen kanssa. Kahden Jemenin välillä oli rajaselkkauksia, kunnes maat lopulta yhdistyivät 22. maaliskuuta 1990.
Egyptille sota Jemenissä ei ollut pelkästään tappio, vaan siitä koitui myös joitakin etuja. Sodan päättänyt sopimus Saudi-Arabian ja Egyptin välillä takasi Egyptille osan Saudi-Arabian öljytuloista, minkä lisäksi sadoille tuhansille egyptiläisille avautuivat työmarkkinat Saudi-Arabian öljyteollisuuden parissa. Brittien vetäytyminen Etelä-Jemenistä auttoi takaamaan Suezin kanavan turvallisuuden. Saudi-Arabia onnistui säilyttämään määräävän asemansa Arabian niemimaalla. Kuningaskunnan romahtaminen ei ollut saudeille paras mahdollinen ratkaisu, mutta muodostunut Pohjois-Jemenin tasavalta oli silti sille myötämielinen ja riippuvainen sen taloudellisesta tuesta. Sodan lopputuloksesta hyötyi myös Neuvostoliitto, joka sai tukikohtia Etelä-Jemenistä.
Sisällissodan vaikutukset ovat näkyneet Jemenissä pitkään sen päättymisen jälkeenkin. Esimerkiksi Jemenin tasavaltaa perustettaessa yksi tasavaltalaisten päävastustajista olivat Muhammadista polveutuvat suvut. Yksi suvuista oli al- Houthi, jonka jäsen Hussein al- Badr al- Houthi perusti huthien kapinallisliikkeen. Hutheista tuli puolestaan Jemenin toisen sisällissodan osapuoli vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Jemenin sisällissota Wikimedia Commonsissa
Sayf al-Islam Mohammed al-Badr valokuvassa Pohjois-Jemenin sisällissodan aikana.
Kuningasmielisiä kapinallisia egyptiläisiltä vallatussa panssariautossa.
Egyptiläinen neuvonantaja kouluttaa jemeniläisille pistimen käyttöä.
Polemon I

Polemon (m.kreik. Πολέμων Πυθόδωρος, Polemōn Pythodōros) oli Pontoksen kuningas vuosina 37 eaa. – 8 jaa.
Polemon oli kotoisin Laodikeiasta. Hänen isänsä oli reettori Zenon. Polemon ja hänen isänsä puolustivat Laodikeiaa parthialaisten hyökkäystä vastaan vuonna 40 eaa. Tästä hyvästä Polemon sai Rooman kansalaisuuden ja Marcus Antoniuksen tuen. Antonius teki Polemonista Kilikian ja Lykaonian prefektin vuonna 39 eaa. Antonius luovutti kuitenkin alueet Kleopatralle vuonna 37 eaa. ja teki Polemonista Pontoksen kuninkaan.
Polemon seurasi Antoniuksen mukana tämän sotaretkellä Parthiaa vastaan vuonna 36 eaa. Hän jäi parthialaisten vangiksi, mutta hänet vapautettiin vuonna 35 eaa. Polemon neuvotteli tämän jälkeen Antoniuksen ja Media Atropanen hallitsijan Artavasdeen kanssa. Vuonna 34 eaa. Antonius lisäsi Armenia minorin Polemonin valtakuntaan.
Aktionin taistelun jälkeen Octavianus riisti Polemonilta Armenia minorin, mutta lisäsi hänen valtakuntaansa Khersonesoksen, jonka valtaamisessa Agrippa auttoi Polemonia.
Kapinalliset murhasivat Polemonin Khersonesoksella vuonna 8 jaa. Polemonia seurasi Pontoksen hallitsijana hänen vaimonsa Pythodorida.