stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jim Beaver
Elämäkerta > Ura

Jim Beaver teki ammattinäyttelijän debyyttinsä lokakuussa 1972 näytelmässä Rain, Oklahoman keskusteatterissa. Palattuaan Texasiin Beaver työskenteli paikallisessa teatterissa Dallasin alueella ja elätti itsensä videovuokraamossa. Beaver aloitti vuonna 1976 Shakespeare Festival of Dallasissa ja esiintyi lukuisissa sen tuotoksissa. Vuonna 1979 Beaver sai kirjoittaa kolme näytelmää (Spades, Sidekick ja Semper fi) Actors Theatre of Louisvillelle. Beaver jatkoi edelleen kirjoittamista ja työskenteli useiden vuosien ajan kolumnistina, kriitikkona sekä kirjoitti Films in Review -lehteen.
Muutettuaan New Yorkiin vuonna 1979 Beaver työskenteli tasaisesti näytelmissä, kirjoitti satunnaisesti näytelmiä ja biografian näyttelijä George Reevesista. Pääosassa Beaver esiintyi muun muassa näytelmissä The Hasty Heart, The Rainmaker, The Lark, Macbeth ja The Last Meeting of the Knights of the White Magnolia.
Vuonna 1983 Beaver muutti Los Angelesiin ja työskenteli elokuva-arkistonhoitajana Variety Arts Center -keskuksessa. Näyteltyään näytelmässä Verdigris Beaveria pyydettiin liittymään arvossa pidettyyn Theatre Westiin, jossa hän jatkoi näyttelijänä ja johon hän yhä kuuluu. Verdigirs-näytelmä sai valmistuttuaan vuonna 1985 hyvät arvostelut ja Beaver allekirjoitti sopimuksen Triad Artists -toimiston kanssa. Beaver alkoi välittömästi kirjoittaa jaksoja useisiin televisiosarjoihin, kuten Alfred Hitchcock esittää, josta Beaver sai vuonna 1987 CableACE-ehdokkuuden; Tour of Duty ja Vietnam War Story. Ohessa Beaver teki myös pieniä esiintymisiä elokuvissa ja televisiosarjoissa.
Vuoden 1988 käsikirjoittajien lakko vaikutti freelance televisioon ja Beaverin TV-kirjoittajan uraa kohtasi äkillinen katkos. Beaver sai kuitenkin roolin Bruce Willisin hahmon parhaana ystävänä Norman Jewisonin draamassa In Country, jolloin Beaverin näyttelijän ura lähti jyrkkään nousuun.
Beaver on esiintynyt useissa suosituissa elokuvissa, muun muassa Nunnia ja konnia, Silver, Bad Girls – naiset satulassa, Adaptation. Minun versioni, Magnolia ja David Galen elämä. Beaver aloitti televisiosarjassa Thunder Alley sekä henkirikosetsivänä sarjassa Reasonable Doubts.
Vuonna 2002, Beaver valittiin yhdeksi lännendraama Deadwoodin päähenkilöksi, kullankaivaja Whitney Ellsworthiksi. Vuonna 2006 Beaver liittyi HBO:n draamaan John from Cincinnati, esittäen samanaikaisesti Bobby Singerin roolia Supernatural-sarjassa sekä Carter Reeseä HBO:n draamassa Big Love.  Vuonna 2008 Beaver otti vastaan rooli sheriffi Charlie Millsin roolin CBS:n kauhudraamassa Harper's Island.
Beaverin muistelmat, Life's That Way ostettiin Putnam/Penguin-kustannusyhtiölle, Beaverin vaimon keuhkosyöpädiagnoosin jälkeisenä vuonna 2004. Ennen kirjan julkaisua huhtikuussa 2009, muistelmat valittiin Barnes & Noblen Löydä mahtava uusi kirjailija ohjelmaan vuonna 2009.
Beaver opiskeli näyttelemistä Clyde Venturan ja Oscar-voittaja Maximilian Schellin kanssa.
Elämäkerta > Yksityiselämä

Collegen aikana Beaver meni naimisiin opiskelutoverinsa Debbie Youngin kanssa elokuussa 1973, mutta pari muutti erilleen vain neljä kuukautta myöhemmin, vaikka ero astuikin voimaan vasta vuonna 1976. Muutettuaan Kaliforniaan Beaver jakoi asunnon näyttelijäystävänsä Hank Wordenin kanssa. Vuonna 1989 Beaver meni naimisiin näyttelijä Don Adamsin tyttären, Cecily Adamsin kanssa. Parin tytär syntyi vuonna 2001. Cecily Adams kuoli keuhkosyöpään 3. maaliskuuta 2004.
Työt kirjallisuuden parissa > Kirjat

John Garfield: His Life and Films (1978)
Movie Blockbusters (Steven Scheuein kanssar) (1982, 1983)
Life's That Way: A Memoir (2009)
Työt kirjallisuuden parissa > Fiktio

The Afternoon Blood Show, Alfred Hitchock's Mystery Magazine, 29. huhtikuuta 1981
Työt kirjallisuuden parissa > Näytelmät

The Cop and the Anthem (1973)
As You Like It, or Anything You Want To, Also Known as Rotterdam and Parmesan Are Dead (1975)
Once Upon a Single Bound (1977)
The Ox-Bow Incident (1978)
Verdigris (1979)
Spades (1979)
Sidekick (1981)
Semper Fi (1982)
Truth, Justice, and the Texican Way (1985)
Pressing Engagements (1990)
Mockingbird (2001)
Night Riders (2006)
Työt kirjallisuuden parissa > Artikkelit

John Wayne. Films in Review, toukokuu 1977
George Raft. Films in Review, huhtikuu 1978
John Carradine. Films in Review, lokakuu 1979
James Stewart. Films in Review, lokakuu 1980
Steve McQueen. Films in Review, elo-syyskuu 1981
Frank Perry. Films in Review, marraskuu 1981
Strother Martin. Films in Review, marraskuu 1982
Ad Glib (kolumni). Films in Review, marraskuu 1981 – joulukuu 1983
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jim Beaver Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Jim Beaver Whitney Ellsworthina draamassa Deadwood.
György Konrád

| György Konrád |
| --- | --- |
 György Konrád
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1933
Kuollut: 13. syyskuuta 2019 (86 vuotta)
Ammatti:  prosaisti, esseisti
Kirjailija
Tuotannon kieli: unkari
Palkinnot
 Karlspreis 2001 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
György Konrád (unk. Konrád György; 2. huhtikuuta 1933 – 13. syyskuuta 2019) oli unkarilainen prosaisti ja esseisti.
Konrád syntyi Debrecenissä ja opiskeli Budapestin yliopistossa. Hän oli kommunistihallinnon vastustaja ja osallistui vuonna 1956 Unkarin kansannousuun. Hän oli Kansainvälisen Penin puheenjohtaja ja johti myös Berliinissä Pariser Platzilla Akademie der Künsteä.
Konrádille myönnettiin vuonna 2001 Aachenin kaupungin Karlspreis. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Vierailija, Pidot puutarhassa ja Kivikello, joiden suomenkieliset käännökset julkaistiin Keltaisessa kirjastossa vuosina 1976, 1993 ja 1997.
Vierailija kertoo sosiaalityöntekijästä, joka turhautuu ja uupuu työssään.
Suomennetut teokset

Vierailija (A látogató 1969); suom. Anna-Maija Raittila, Tammi 1976 ISBN 951-30-3169-1 (sid.), ISBN 951-30-3168-3 (nid.) – 2. p. 2004, Tammi ISBN 951-31-3183-1
Häirikkö (A cinkos 1983); käsikirjoituksesta suom. Anna-Maija Raittila, Librum 1982 ISBN 951-862-039-3
Pidot puutarhassa: romaani ja työpäiväkirja (Agenda 1: Kerti mulatság 1989); suom. Taisto Nieminen, Tammi 1993 ISBN 951-30-9959-8
Kivikello (Agenda 2: Kőóra, 1994); suom. Taisto Nieminen, Tammi 1997 ISBN 951-31-0764-7
Aiheesta muualla

György Konrádin kotisivut (unkariksi) (saksaksi) (englanniksi)
Kaarle Suuren palkinnon saajat
| --- | --- |
1950–1975:  1950 Richard Coudenhove-Kalergi  1951 Hendrik Brugmans  1952 Alcide De Gasperi  1953 Jean Monnet  1954 Konrad Adenauer  1956 Winston Churchill  1957 Paul-Henri Spaak  1958 Robert Schuman  1959 George Marshall  1960 Joseph Bech  1961 Walter Hallstein  1963 Edward Heath  1964 Antonio Segni  1966 Jens Otto Krag  1967 Joseph Luns  1969 Euroopan komissio  1970 François Seydoux de Clausonne  1972 Roy Jenkins  1973 Salvador de Madariaga 
1976–2000:  1976 Leo Tindemans  1977 Walter Scheel  1978 Konstantínos Karamanlís  1979 Emilio Colombo  1981 Simone Veil  1982 kuningas Juan Carlos I  1984 Karl Carstens  1986 Luxemburgin kansa  1987 Henry Kissinger  1988 François Mitterrand, Helmut Kohl  1989 Veli Roger (Taizé-yhteisö)  1990 Gyula Horn  1991 Václav Havel  1992 Jacques Delors  1993 Felipe González  1994 Gro Harlem Brundtland  1995 Franz Vranitzky  1996 kuningatar Beatrix  1997 Roman Herzog  1998 Bronisław Geremek  1999 Tony Blair  2000 Bill Clinton 
2001–:  2001 György Konrád  2002 Euro-valuutta  2003 Valéry Giscard d’Estaing  2004 Pat Cox, paavi Johannes Paavali II (erikoispalkinto)  2005 Carlo Azeglio Ciampi  2006 Jean-Claude Juncker  2007 Javier Solana  2008 Angela Merkel  2009 Andrea Riccardi  2010 Donald Tusk  2011 Jean-Claude Trichet  2012 Wolfgang Schäuble  2013 Dalia Grybauskaitė  2014 Herman Van Rompuy  2015 Martin Schulz  2016 paavi Franciscus  2017 Timothy Garton Ash  2018 Emmanuel Macron  2019 António Guterres  2020 Klaus Johannis  2022 Svjatlana Tsih’anouskaja, Maryja Kalesnikava, Veronika Tsapkala  2023 Volodymyr Zelenskyi, Ukrainan kansa  2024 Pinchas Goldschmidt ja Euroopan juutalaisyhteisöt 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Koirarotu

Koirarotujen kirjo on laaja. Kuvassa sekarotuinen chihuahua ja tanskandoggi.
Koirarodulla tarkoitetaan koirien ryhmää, joka on valikoivan jalostuksen avulla saatu luonteeltaan ja ulkonäöltään yhtenäiseksi. Käytännössä tietyn koiratyypin muuttuminen roduksi on määrittelykysymys. Koiria on jalostettu eri käyttötarkoituksiin jo tuhansien vuosien ajan. Alun perin jalostus keskittyi ihmisen kannalta hyödyllisten ominaisuuksien, kuten metsästyskyvyn, kehittämiseen. Myöhemmin jalostuksella on pyritty kehittämään lähinnä ulkonäköä ja luonnetta, mistä on seurannut joukko toisistaan huomattavasti poikkeavia koirarotuja.
Rotumääritelmä

Kunkin koirarodun ulkonäkö, luonne ja liikkeet on kuvattu rotumääritelmässä, joka ohjaa rodun jalostusta. Rotumääritelmiä ylläpitävät kansalliset kenneljärjestöt. Rodulle on määritelty alkuperämaa ja kyseisen maan kenneljärjestö vastaa rodun rotumääritelmästä. Tällaisia järjestöjä ovat esimerkiksi Suomen Kennelliitto, Svenska Kennelklubben (Ruotsi) ja American Kennel Club (Yhdysvallat). Kun rodun katsotaan vakiintuneen, myös kansainvälinen kennelliitto Fédération Cynologique Internationale (FCI) hyväksyy rodun, jolloin rotumääritelmä on voimassa kaikissa sen jäsenmaissa.
Perinteisten, suurimpien kenneljärjestöjen hyväksymien koirarotujen edustajia kutsutaan puhdasrotuisiksi tai rotukoiriksi. Rotukirjojen sulkemisen jälkeen rotuun katsotaan kuuluvan vain koirat, joiden vanhemmat ovat myös puhdasrotuisia. Tämä saattaa aiheuttaa rodussa sisäsiittoisuutta, jos rodun geenipooli on pieni. Kahden erirotuisen koiran jälkeläistä kutsutaan moni- tai sekarotuiseksi.
Rotukirjan sanotaan olevan auki silloin, kun rotuun otetaan uusia koiria. Rotuunottoja on viime vuosina Suomessa järjestetty muun muassa valkoisellepaimenkoiralle, jackrussellinterrierille sekä kotimaisille roduillemme lapinporokoiralle, suomenlapinkoiralle ja pohjanpystykorvalle. Rotuunottokatselmuksessa koiran ulkomuoto arvostellaan. Mikäli se vastaa rotumääritelmää arvosanalla tyydyttävä ja koira täyttää muut ehdot rotuunotolle, koira voidaan rekisteröidä kyseiseen rotuun.
Yleensä tietyntyyppiset koirat tunnustetaan omaksi rodukseen, jos tyyppi on riittävän vakiintunut eli pennut muistuttavat aina vanhempiaan riittävästi sekä ulkonäöltään että luonteeltaan. Esimerkiksi tanskalais-ruotsalainen pihakoira hyväksyttiin omaksi rodukseen vuonna 1987. Tämäntyyppisiä koiria on kuitenkin ollut Ruotsin eteläosissa ja Tanskassa jo 1700- ja 1800-luvulla, mutta niitä ei kuitenkaan ollut rekisteröity omaksi rodukseen.
Rotu voidaan myös poistaa FCI:n rotulistalta. Näin on käynyt esimerkiksi harlekiinipinserille, jonka katsotaan nykyään kuolleen sukupuuttoon. Myös belgianmastiffi, belgianseisoja, dupuynseisoja, bouletingriffoni, strellufinajokoira, steinbracke, basset d'artois, languedocinpaimenkoira ja egyptinpaimenkoira ovat aikanaan kuuluneet FCI-rotuihin.
Rotujen alkuperä

Kaikkien koirien arvellaan olevan peräisin Itä-Aasiasta. Mitokondrio-tutkimusten perusteella ensimmäinen koira eli Etelä-Kiinassa Guizhoun tai Yunnanin alueella 5 400 – 16 300 vuotta sitten. Kävi myös ilmi että nykykoirien DNA on edelleen samanlainen muinaisten yksilöiden DNA:n kanssa. Koska saatiin selville että vanhan maailman koirat ovat nykyisten amerikkalaisten rotujen esi-isiä, päätettiin tutkia 1543 koiran DNA:ta eri puolilta Eurooppaa, Afrikkaa sekä Lounais- ja Kaakkois-Aasiaa. Tutkimukseen käytettiin ainoastaan joko alkuperältään tunnettuja rotuja tai epävirallisia, tiettyyn käyttötarkoitukseen kasvatettuja melko yhtenäisiä koiratyyppejä. Vain fylogeeniryhmät A, B ja C otettiin mukaan, sillä loput ovat harvinaisia ja saattavat olla peräisin kesyyntymisen jälkeen tehdyistä risteytyksistä susien kanssa.
Rotujen alkuperä > Susiperimä

Tutkimuksen perusteella ryhmissä A ja B oli suden haplotyyppejä. Kyseessä ovat kaksi yleisintä fylogeeniryhmää, joita löytyy suurosalta nykyisistä koiraroduista. A:ssa havaittiin mongolialaisen ja pohjoiskiinalaisen suden, ja B:ssä romanialaisen, pohjoiskiinalaisen, afganistanilaisen ja jugoslavialaisen suden vaikutus. Haplotyyppien perusteella nykyrodut polveutuvat vähintään 51 eri naarassusilinjasta, mikä osoittaisi sen että susien kesyttämisen ja kasvattamisen täytyi olla järjestelmällistä eikä satunnaista.
Rotujen alkuperä > Geenipooli

Vanhan maailman koirista 97,4–100 prosenttia kantoi perimässään ryhmiä A, B ja C, jotka ovat levinneet ympäri vanhaa maailmaa ensimmäisen koiran kehittymisen aikoihin. Ryhmistä löydetyistä haplotyypeistä 14 oli maailmanlaajuisia. Lounaisaasialaisilta ja eurooppalaisilta populaatioilta löytyi 81,5-prosenttisesti sama maailmanlaajuinen haplotyyppi kuin aasialaisilta koirilta, mutta itäaasialaisessa kannassa se oli vain 54,2 prosentilla yksilöistä. Kaakkois-Aasiassa luku oli vieläkin pienempi: 40,8 prosenttia, ja tietyissä provinsseissa vain 18,4 prosenttia.
Euroopassa ne haplotyypit, jotka eivät olleet maailmanlaajuisia, eivät eronneet maailmanlaajuisista kuin yhdellä mutaatiolla. Lähes kaikkien eurooppalaisten koirien perimä pohjautuu siis itäaasialaiseen haplotyyppiin. Itä-Aasiassa ja Jangtse-joen eteläpuolella ero maailmanlaajuisen ja muiden haplotyyppien välillä oli kuitenkin huomattavasti suurempi.
Rotujen alkuperä > Geneettinen diversiteetti

Geenipooli on kapein Euroopan länsirannikolla, laajenee asteittain Euraasiasta Itä-Aasiaan ja on laajin Aasian kaakkoisrannikolla. Tämä johtuu siitä että eurooppalaisesta populaatiosta puuttuvat ne A-ryhmän haplotyypit, jotka eivät ole maailmanlaajuisia tai maailmanlaajuisten mutaatioita. Vastaavasti Jangtse-joen eteläpuolen koirilta löytyy lähes koko A-ryhmä, joten itäaasialaisella ja erityisesti eteläkiinalaisella kannalla on tiettyjä ainutlaatuisia, maailmanlaajuisista paljon poikkeavia haplotyyppejä. Ainoastaan kaakkoiskiinalaisilta koirilta löytyy kaikki 10 eri haplotyyppiä, kun taas eurooppalaisilta vain neljä. Yksi esimerkki paikallisesta kiinalaisesta rodusta, jolla on hyvin laaja geenipooli, on xiasinkoira.
Rotujen alkuperä > Alkukoira

Niin sanottuna koirien kantamuotona voidaan pitää nykyisin sukupuuttoon kuollutta tomarctus-nisäkästä, joka kehittyi mioseenikaudella ja jonka arvioidaan eläneen noin 15 miljoonaa vuotta sitten. Se oli pieni, sivettikissan kaltainen lihansyöjä. Sen jälkeen kehittyi Canis paliatini, josta 6000 eaa. jalostui neljä maailman ensimmäistä koirarotua: Canis familiaris metris-optimae, Canis familiaris intermedius, Canis familiaris leiner ja Canis familiaris inostranzewi.
Rotujen alkuperä > Koirat muinaisessa Egyptissä

Ensimmäiset erilliset rodut syntyivät muinaisessa Egyptissä 5000–3000 eaa. Siellä tunnettiin neljä rotua: nuubialaista alkuperää ollut dalmatialainen vinttikoira (joka metsästi gaselleja); dingotyyppinen koira; molossikoira; sekä melko pienikokoinen ja erittäin lyhytraajainen vahtikoira (joka metsästi jyrsijöitä).
Rotujen alkuperä > Varhaisimmat rodut Euroopassa

Muun muassa saksalaisten pystykorvien, suomenlapinkoiran, ruotsinlapinkoiran, lapinporokoiran, suomenpystykorvan, mudin, pinserin, snautserin, espanjanvesikoiran ja kaikkien paimenkoirien (mm. beaucenpaimenkoira) esi-isänä pidetty keskieurooppalainen suokoira (Canis palustris) kehittyi pronssikaudella. Se oli alkukantainen ja susimainen pihakoira, jonka runko oli keskikokoinen ja neliömäinen. Nimitys juontuu yleisimmistä paikoista mistä sen jäänteitä on löydetty. Löydökset olivat niin yhdenmukaisia, että moni tutkija pitää suokoiraa ensimmäisenä eurooppalaisena koiratyyppinä. Myöhemmin se kulkeutui pohjoiseen ja paikalliset antoivat sen risteytyä susien kanssa, jolloin sen koko kasvoi.
Canis familiaris inostranzewi, (inostranzewinkoira eli laatokankoira) oli venäläisten laikojen, karjalankarhukoiran ja suurimpien arktisten rekikoirien kantarotu, joka kehittyi kivikaudella Itä-Euroopassa. Se oli myös alkukantainen, mutta kookkaampi kuin suokoira.
Pronssikaudella suokoirasta kehittyi etelävenäjänkoiran edeltäjä, aasialainen canis familiaris matris optimæ. Etelävenäjänkoirasta polveutuivat edelleen aidi, egyptinpaimenkoira, pyreneittenpaimenkoira, puli, komondor, bergamonpaimenkoira ja barbet. Pyreneittenpaimenkoira oli yksi katalonianpaimenkoiran, labritin, serra de airesinpaimenkoiran ja pumin kantaroduista. Lisäksi canis familiaris matris optimæ-rodusta kehittyivät aasialaiset pystykorvat ja kookkaat pohjoiset susimaiset koirat.
Canis familiaris leiner oli egyptinmetsästyskoiran esi-isä, mikä linkittää sen samalla kaikkiin podenco-rotuihin ja suureen osaan vinttikoirista. Toisen teorian mukaan eurooppalaiset pystykorvat ja podencot syntyivät sekä canis familiaris leiner-rodun että canis familiaris intermedius-rodun vaikutuksesta. Roomalaisilla oli myöhemmin suuria, mastiffityyppisiä sotakoiria, joiden arvellaan olleen esimerkiksi napolinmastiffin, cane corson, isosveitsinpaimenkoiran ja rottweilerin esi-isiä. Heillä oli jo tuohon aikaan myös kääpiökoiria.
Rodunjalostus

Tarkemmin määritetty koirarotujen jalostus toisistaan erillisinä rotuina alkoi vasta vuonna 1873, jolloin Englannin kennelklubi perustettiin ja koirien sukutauluista alettiin pitää virallisesti kirjaa. Sitä ennen koirarotuja ei virallisesti ollut olemassa, vaikka eri puolilla maailmaa olikin omia alkuperäiskoiratyyppejä ja eri tarkoituksiin käytettyjä yhtenäisiä koirapopulaatioita, joiden yksilöt muistuttivat peruspiirteiltään enemmän tai vähemmän toisiaan.
Rodunjalostus > Alkuperäinen jalostus

Monen nykyisen rodun katsotaan edustavan alkuperäistä maatiaistyyppiä, kuten bordercollien ja suomenpystykorvan. Jotkut maatiaistyypit, kuten noutaja, on jalostettu sittemmin ulkonäöllisesti yhtenäisemmäksi valikoivan jalostuksen avulla ja ne ovat sittemmin kehittyneet useiksi erillisiksi roduiksi.
Usein tähän alkuperäisten maatiaistyyppien yhtenäiseen ulkonäköön oli kuitenkin käyttötarkoitukseen soveltuvan rakenteen lisäksi syynä myös ankarat olosuhteet ja eristyneisyys muusta maailmasta, minkä vuoksi esimerkiksi vuoristokoirista tuli pitkäkarvaisia ja tietyntyyppisiä ja kuumiin olosuhteisiin sopeutunut thai ridgeback säilyi vuosisatoja muuttumattomana ilman kosketusta muihin rotuihin. Monien laumanvartijoiden valkoinen karvapeitekään ei ollut kauneuskysymys, vaan suojaväri joka paitsi rauhoitti valkoisia lampaita, myös erotti koirat petoeläimistä. Vastaavasti vanhimmat laumanvartijat, kuten sarplaninac, olivat väriltään tummanharmaita, mustia tai ruskeita varhaisimpien lampaiden tapaan. Muutoin työkoirien värillä ja muilla tarkemmin määritetyillä kauneusominaisuuksilla, kuten korvien asennolla, ei ollut kuitenkaan väliä ennen kenneltoiminnan aloittamista – eikä varsinkaan sillä, oliko kanta täysin puhdasrotuinen.
Esimerkiksi englantilaiselle lammasfarmarille ei ollut ennen virallista kenneltoimintaa väliä, risteyttikö hän keskenään erinomaisesti paimentavan collien ja bordercollien – kunhan pennut perivät hyvät ominaisuudet. Vielä vähemmän merkitsi, oliko paimentava collie kolmivärinen, soopeli tai blue merle vai esimerkiksi musta- tai punavalkoinen bordercollien tapaan.
Rodunjalostus > Karva-, koko- ja värimuunnosten jalostaminen

Nykyisin monesta rodusta on jalostettu erillisiä muunnoksia pelkän karvanlaadun, koon tai värin perusteella – toisinaan lopulta erillisiä rotujakin, kuten punainen ja punavalkoinen irlanninsetteri, pitkä- ja lyhytkarvainen pyreneittenpaimenkoira tai suur- ja kääpiösnautseri. Myös pinseri ja snautseri olivat alun perin saman baijerilaisen tallikoiran eri karvamuunnoksia samaan tapaan kuin isosveitsinpaimenkoiraa pidettiin "lyhytkarvaisena berninpaimenkoirana".
Belgianpaimenkoiran eri karvamuunnoksilla on omat nimensä, ja pitkäkarvaisia on kaksi eri muunnosta, jotka luokitellaan värin perusteella. Jos ruskea-mustan tai hopea-mustan tervuerenin pentueeseen syntyy mustia pentuja, ne rekisteröidään groenendaeleiksi ja päinvastoin. Käytännössä kahdella pitkäkarvaisella muunnoksella on siis vielä yhteinen geenipooli, ja myös lyhytkarvaisen malinoisin voi risteyttää joko tervuerenin tai karkeakarvaisen laekenoisin kanssa. Tanskandoggilla on kolme suurempaa jalostuslinjaa, jotka kaikki perustuvat väreihin ja jotka kaikki arvostellaan näyttelyissä eri luokissa. Myös valkoisenpaimenkoiran juuret ovat valkoisissa saksanpaimenkoirissa, jotka määriteltiin vuonna 1933 värivirheellisiksi, vaikka nykyisin värivirheellinen valkoinen saksanpaimenkoira ja valkoinenpaimenkoira ovatkin kaksi eri asiaa ja eroavat myös rakenteellisesti toisistaan.
Rodunjalostus > Työkoirasta seurakoiraksi

Systemaattinen ulkonäköjalostus on paitsi kaventanut rotujen geenipoolia, myös tehnyt monista entisistä työkoiraroduista seurakoiria. Nykyistä villakoiraa ei voisi kuvitella enää vesikoirana eikä rhodesiankoiran jalostus enää kotimaansa ulkopuolella perustu käyttöominaisuuksiin. Suurempi osa labradorin- ja kultaisistanoutajista kasvatetaan nykyisin perhekoiriksi kuin metsästyskäyttöön, ja irlanninsetteristä ja sileäkarvaisestanoutajasta on tullut kauniita näyttelykoiria. Harva colliekaan enää paimentaa, vaikka rotu harrastuskoirana yleinen onkin.
Lisäksi monesta käyttörodusta on eriytynyt näyttelylinja, joka on hyvin kaukana työlinjasta. Työkoirina käytetyt labradorinnoutajat ovat rakenteeltaan paljon solakampia ja pitkänomaisempia kuin seurakoirina toimivat labradorinnoutajat, ja metsästäjien kultaisetnoutajat väriltään tummempia kuin näyttelyissä nähdyt kermanväriset kultaisetnoutajat. Käyttölinjainen australiankelpie on korkeampiraajainen ja pitkänomaisempi kuin näyttelylinjainen australiankelpie, ja usein vaihtelee väriltään paljon enemmän kuin usein ruskea tai musta näyttelykelpie. Moni käyttölinjainen cockerspanieli muistuttaa enemmän fieldspanielia kuin pitkähapsuista, näyttelylinjaista cockerspanielia. Siperianhuskyn näyttelylinja on pienempi, neliömäisempi ja tiivisrakenteisempi kuin pitkärunkoisempi käyttölinja.