stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Proskomidi

Proskomidi ennen peittämistä, jossa ehtoollispeitteet laitetaan lahjojen päälle.
Proskomidi on ortodoksisen liturgiajumalanpalveluksen alkuosa. Sen tarkoitus on ehtoollisen esivalmistelu ja papisto toimittaa sen erillisen uhripöydän ääressä, yleensä alttarin koilliskulmassa.
Proskomidin aikana pappi tai piispa leikkaa keihäs-veitsellä yhdestä ehtoollisleivästä nelikulmaisen palan joka muodostaa itse ehtoollisleivän.  Pala leikataan neljään osaan jotka jäävät vielä lievästi kiinni toisiinsa. Yksi kylki lävistetään keihäällä muistona Jeesuksen kuolemasta ja sen tekemisen jälkeen kaadetaan sekoitettu viini kalkkiin.
Diskokselle asetettuna oleva iso leipä on Karitsa, josta pyhitetään ja jaetaan ehtoollinen liturgiassa. Vasemmalla puolella oleva palanen on Jumalansynnyttäjän muistelu-osa, oikealla puolella olevat yhdeksän osaa ovat pyhien muisteluosat ja Karitsan edessä olevat osat ovat elävien ja kuolleiden muisteluosasia.
Seuraavaksi otetaan toisesta, Neitsyt Marian sinetillä varustetusta leivästä palanen hänen muistokseen. Lopuista leivistä otetaan palasia ensin pyhien muistoksi ja sitten seurakuntalaisten tuomien listojen mukaan edesmenneiden ja sairaiden hyväksi. Palat pinotaan ehtoollislautaselle suuren leivän viereen.
Seuraavaksi tuodaan siunattu suitsutin ja pappi pitelee ehtoollislautaselle asetettavaa tähteä savussa ennen kuin asettaa sen paikalleen. Seuraavaksi asetetaan lautasen ja kalkin peitteet. Lopuksi ehtoollisvälineet peitetään yhtenäisellä suurella ilma-peitteellä ja pappi suitsuttaa rukousten kera ehtoolliselle. Tämän jälkeen alkaa itse liturgia.
Alidiakoni lukee muisteltavien nimiä proskomidin aikana.
Agricola-seura

Agricola-seura oli suomalainen vuosina 1932–1979 toiminut kristillinen sivistysjärjestö. Seura perustettiin Helsingissä Aleksis Kiven päivänä 10. lokakuuta 1932 tekemään tunnetuksi ja levittämään kristillistä kirjallisuutta sekä edistämään siihen liittyviä opintoja. Yrjö Karilas ehdotti WSOY:n talousjohtaja Gideon Gyllenbergille uuden uskonnollisen kirjallisuuden myyntiä edistämään pyrkivän yhdistyksen perustamista vuonna 1932. WSOY alkoi edistämään asiaa yhdessä Suomen Nuorten Kristillisen Liiton ja Suomen Lähetysseuran kanssa. Seura aloitti toimintansa WSOY:n taloudellisella tuella ja tavoitteli jäseniksi kirkon työntekijöitä sekä opettajia. Seuran kytkökset WSOY:n toivat kustantamolle ja Karilaalle taloudellista etua. Kotimaa-lehti selvitti vuonna 1933 lukijan otettua yhteyttä asiasta, miksi Agricola-seura suosii WSOY:tä ja Suomen Lähetysseuraa välittämässään kirjallisuudessa. Seura vastasi kattavansa perustamiskustannukset esittämällä vain niiden kustantamia teoksia, mutta pyrki toiminnan vakiintuessa laajentamaan esiteltäviä kirjoja. Seuran ensimmäisenä puheenjohtajana toimi tohtori Matti Tarkkanen. Häntä seurasi puheenjohtajana professori Eino Sormunen.
Seuralla oli noin 3 000 jäsentä ja sen alaisuudessa toimi 250 opintokerhoa vuonna 1936. Kaksi vuotta myöhemmin seuran alaisuudessa toimi 349 opintoyhdistystä ja keväällä 1938 yli tuhat suoritti seuran tarjoaman tutkinnon. Sotia edeltävänä aikana se oli ajoittain suurin suomalainen opintokerhojärjestö. Seura oli mukana perustamassa Opintotoiminnan Keskusliittoa vuonna 1943.
Agricola-seura luovutti opintokerhotoiminnan Kirkon opintokeskukselle 1960-luvun alussa. Sittemmin sen toiminta on jatkunut nimellä Agricola-opintokeskus.
Kirjallisuutta

Aarnio, Anja: Agricola-seura vuosina 1932-1961.  (Käytännöllisen teologian pro gradu -tutkielma)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1968.
Torikatu (Oulu)

| Torikatu> Torggatan |
| --- | --- |

Maa:  Suomi
Tieluokka:  katu
Omistaja:  Oulun kaupunki
Tienpitäjä:  Oulun kaupunki
Pituus:  1,6 km
Alkupiste:  Linnankatu
Päätepiste:  Tarkka-ampujankatu (1,6 km)
Päällyste:  asfaltti, noppakivi
Kaistaluku:  kaksikaistainen, lisäksi pysäköintikaistat
Huomautuksia:  Joukkoliikennekatu välillä Linnankatu–Puistokatu
Torikatu on eräs Oulun ruutukaavakeskustan kaduista ja liikenteellisesti kaupungin tärkeimpiä katuja. Katu alkaa Franzénin puiston ja Oulun Lyseon lukion välistä Linnankadulta, ja jatkuu etelälounaaseen aina Heinäpäähän saakka. Katu johtaa Pokkisen, Vanhantullin ja Hollihaan kaupunginosien halki, päättyen Tarkka-ampujankadulle. Kadun pituus on 1,6 kilometriä.
Torikatu on muutettu joukkoliikennekaduksi. Keskustan läpi Limingantullista Tuiraan aiemmin Isoakatua pitkin kulkeneet linja-autovuorot siirtyivät Torikadulle 22. syyskuuta 2007.
Tie on koko pituudeltaan kaksikaistainen. Pokkisen ja Vanhatullin kaupunginosissa välillä Kajaaninkatu–Albertinkatu katu on neljän kaistan levyinen, mutta kadun reunat on varattu pysäköintialueiksi. Välille Albertinkatu–Puistokatu on rakennettu reunuskivin erotetut pysäköintialueet.
Merkittävimmät risteävät kadut ovat Linnankatu, Kajaaninkatu, Saaristonkatu ja Puistokatu.
Historia

Torikatu on yksi Oulun vanhimpia katuja. Kadusta on mainintoja Torikatu (Torggatan) -nimellä jo 1600-luvun lopun tuomiokirjoissa. Oulun kartassa vuodelta 1705 Torikatu noudattelee jo nykyistä linjaansa nykyisen Saaristonkadun tienoille asti, jossa katulinja kääntyy itäänpäin kohti Limingantullia. Monia Oulun katujen nimiä muutettiin vuoden 1907 asemakaavan hyväksymisen yhteydessä. Tällöin puututtiin kuitenkin lähinnä pitkiin nimiin ja Torikadun nimi jäi silloin ennalleen. Vuodesta 1923 Oulun katujen nimikyltit ovat olleet vain suomenkielisiä. Loppuvuonna 1917 luovuttiin venäjänkielisistä katukylteistä ja vuonna 1923 ruotsinkielisistä kilvistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Torikatu Wikimedia Commonsissa
Oulun liikenne ja logistiikka
| --- | --- |
Liikenne:   Oulun liikenne  Oulun seudun liikenne  Potnapekka 
Liikennekeskukset:   Kivisydän  Oritkarin yhdistettyjen kuljetusten terminaali  Oulun lentoasema  Oulun asemakeskus  Oulun rautatieasema  Oulun satama  Pikkaralan rautatieasema  Toppilan rautatieasema  Tuiran rautatieasema 
Oulu kautta kulkevat tiet:   Valtatie 4  Valtatie 20  Valtatie 22  Seututie 815  Seututie 816  Seututie 834  Seututie 836  Seututie 847  Seututie 849  Yhdystie 8300  E8  E75 
Oulun kautta kulkevat rautatiet:   Pohjanmaan rata  Oulu–Tornio-rata  Oulu–Kontiomäki-rata 
Katuja:   Aleksanterinkatu  Isokatu  Kauppurienkatu  Kirkkokatu  Pakkahuoneenkatu  Rantakatu  Rautatienkatu  Saaristonkatu  Torikatu  Uusikatu  Yliopistokatu 
Sillat:   Erkkolan silta  Kiskopolun silta  Joutsensilta  Möljän silta  Rautasilta  Sangin silta  Tuiran sillat 
Muut kaupungin sisäiset tiet:   Hetekyläntie  Joloksentie  Merikoskenkatu  Raitotie  Poikkimaantie  Seututie 833  Seututie 848  Valtatie 
Liittymät välillä Linnankatu–Tarkka-ampujankatu
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Nro | Km |   Nimi |   Tie |   Viitoitus |
 : Joukkoliikennekatu (1+1)
|  |  |  | Lääninhallitus | Linnankatu | yksisuuntainen katu länteen Tuiran suuntaan |
|  |  |  | Suomen Pankki | Kajaaninkatu | yksisuuntainen katu itään Raksilan suuntaan |
|  |   |   |  | Oikokatu (luoteesta) Asemakatu (idästä) | yksisuuntainen katu luoteesta Tuiran suunnasta   |
|  |  |   | Torikadun silta | Kaupunginoja |  |
|  |   |   |  | Ojakatu |  |
|  |   |  | Kaupungintalo | Hallituskatu |  |
|  |   |  |  | Pakkahuoneenkatu |  |
|  |   |  | Rotuaari | Kauppurienkatu |  Kävelykadun suojatie |
|  |   |  | Stockmann | Saaristonkatu |  |
 : Katu (1+1)
|  |   |  |  | Albertinkatu |  |
|  |   |  | Virastotalo | Sepänkatu |  |
|  |   |  | Palvelukeskus | Nummikatu |  |
|  |   |  | Heinätorin puisto | Heinätorinkatu |  |
|  |   |  |  | Peltokatu |  |
|  |   |   |  |  Kevyen liikenteen väylä |  |
|  |   |  | Kyösti Kallion puisto | Puistokatu (länteen) Puistokatu (itään) |  |
|  |   |   |  |  Kevyen liikenteen väylä |  |
|  |  |  | Tarkka-ampujankatu | Tarkka-ampujankatu |  |
Tervahovi

Tervahovi
Tervahovin palo vuonna 1901
Oulun tervahovi oli Oulussa Toppilansalmen pohjoisrannalla sijainnut tervan varastointi- ja tarkastuspaikka. Tervahovi toimi 1700-luvun lopulta aina 1900-luvun alkuun.
Historia

Tervahovin perustaminen tuli ajankohtaiseksi Oulun tapulikaupunkioikeuksien saannin myötä. Tervaa ei tarvinnut enää kuljettaa Tukholmaan tarkastettavaksi, vaan tarkastus voitiin hoitaa Oulussa. Päätös perustamisesta tehtiin vuonna 1777. Paikaksi ajateltiin ensin Raatinsaarta, mutta lähinnä Oulun kauppaseuran vaatimuksesta päätettiin tervahovi rakentaa Toppilansalmen pohjoisrannalle lähelle kaupungin ulkosatamaa. Sataman lisäksi syrjäisemmän Toppilan puolesta puhui Raatinsaaressa sijaitsevan tervavaraston tuoma uhka kaupungin paloturvallisuudelle. Tervahovi valmistui keväällä 1783, jolloin rakennuspaikalla suoritettiin tarkastus. Tervaa alettiin kuitenkin vastaanottaa jo vuonna 1781, jolloin tervahoviin tuotiin 22 777 tynnyriä tervaa.
Tervanvienti tervahovin kautta nousi 1800-luvun puoleen väliin mennessä noin yli 50 000 tynnyriin vuosisadan alun noin 25 000 tynnyristä. Tervaa vietiin moniin eri maihin. Vielä Suomen sodan jälkeenkin suuri osa tervasta vietiin Ruotsiin, mutta Ruotsin merkitys kauppakumppanina väheni vuosien kuluessa. Venäjän pyrkimyksenä oli Kustaa Hautalan mukaan heikentää Suomen ja Ruotsin välistä kaupankäyntiä. Krimin sota vähensi tervanvientiä 1850-luvulla. Oolannin Sodan aikana 1. kesäkuuta 1854 englantilaiset tuhosivat Oulun kauppalaivaston ja polttivat tervahovin rakennukset sekä varastoissa olleet noin 16 000 tynnyriä tervaa.
Seuraava onnettomuus kohtasi tervahovia 10. kesäkuuta 1901. Tervahovin vieressä sijainneen sahan alueelta alkanut tulipalo levisi tervahoviin ja poltti sen rakennukset ja varastoissa olleen tervan. Tervaa paloi 13 200 tynnyriä. Tervahovi sijoitettiin palon jälkeen väliaikaisesti Toppilan salmen eteläpuolelle. Vasta vuonna 1903 se siirrettiin entiselle paikalleen, jonne oli rakennettu toimintaa varten joitain pieniä rakennuksia. Tervakaupan merkitys oli kuitenkin 1900-luvulle tultaessa vähentynyt, ja vuonna 1910 Oulun kauppaseura myi tervahovin kaupungille, joka siirsi sen toiminnan salmen eteläpuolelle satamaradan ja rakennusten tieltä. Tervahovin voidaan katsoa lopettaneen toimintansa tuolloin.
Pehtoorit

Tervahovin hoitajien eli pehtoorien piti olla koulutukseltaan triviaalikoulun kirjureita tai ylemmän koulutuksen saaneita. Kielitaidoksi vaadittiin ruotsi ja englanti. Lisäansioksi katsottiin myös venäjän ja ranskan kauppasanaston osaaminen. Pehtoorit nimitti Kauppaseura. Kyseisen ammattikunnan piti valvoa, että Kauppaseuran asettamaa ohjesääntöä noudatetaan. Ohjesäännön laiminlyönneistä tai rikkomisesta pehtoori voitiin erottaa virasta. Pehtoorin tehtäviin kuului etsiä ja esittää maistraatin nimitystä varten henkilöstö, kuten rääkärit ja tynnyrinpyörittäjät. Lisäksi pehtoorit maksoivat tervan luovutuksen yhteydessä tervasta sovitun hinnan tervanpolttajille. Lisäksi tehtäviin kuului muun muassa tervan tilastointi, laivausasiakirjojen valmistelu ja varustamisen valvominen. Oulun Tervahovin pehtooreita olivat muiden muassa:
Simeon Berkmann 1781–1794
Waldemar Lemón 1795–1839
Petter H. Junnelius 1840–1884
Albert A. Junnelius 1892–1910
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tervahovi Wikimedia Commonsissa
Verkkonäyttely tervahovista Oulun maakunta-arkiston verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun historia
| --- | --- |
Oulun palot:   v. 1652 palo  v. 1655 palo  v. 1705 palot  v. 1715 palo  v. 1773 palo  v. 1822 palo  v. 1882 palo 
Merenkulku:   Fregatti Toivo  Hailuotolaiva  Kiikelin hylky  Laitakarin hylky  Hinaaja Oulu II  Sophia Marian hylky 
Teollisuuden historia:   Aittokoski Oy  Katri Antell  Merijal  Oulu Oy  Pateniemen saha  Tervahovi  Toppila Oy  Toppilan Mallasjuomatehdas  Typpi Oy  Ab Uleå Oy  Veljekset Åström 
Kuntaliitokset:   1965: Oulujoen kunta  2009: Ylikiimingin kunta  2013:  Haukiputaan kunta  Kiimingin kunta  Oulunsalon kunta  Yli-Iin kunta 
Katso myös:   Kierikkikeskus  Latokankaan kivikautinen asuinalue  Oulun kasarmi  Oulun kristalliyö  Oulun linna  Oulun valtaus  Pikku-Berliini  Rekikylän kivikautinen asuinpaikka  Typpi Oy:n räjähdysturma  Ylikiimingin seurakunta 
Petter Henrik Junnelius, pehtoorina vuosina 1840–1884.
Adrian Abraham Junnelius, pehtoorina vuosina 1892–1910.
Paavo Säippä

Paavo Säippä vuonna 1959.
Paavo Erkki Säippä (1. lokakuuta 1902 Ylitornio – 14. joulukuuta 1991 Kauniainen) oli suomalainen virkamies, koulutukseltaan lakitieteen kandidaatti ja varatuomari. Hän sai useita kunniamerkkejä ja vuonna 1951 hallitusneuvoksen arvonimen.
Paavo Säipän isä oli tukkukauppias K. J. Säippä. Paavo Säippä suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1925 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1928. Hän toimi Ylitornion ja Turtolan (nykyisin Pello) nimismiehenä vuosina 1927–1930, Rovaniemen kauppalanjohtajana vuosina 1930–1933 sekä Lahden kaupunginjohtajana vuosina 1933–1938.
Valtiollisen poliisin päällikkönä hän työskenteli vuosina 1938–1941. Nimitykseen vaikuttivat voimakkaasti sisäministeri Urho Kekkonen ja Maalaisliiton keskeinen hahmo Kaarlo Hillilä. Jälkimmäinen toi Säipän esiin, ja Kekkonen haki valinnalle tuen Väinö Tannerilta. Säippä ryhtyi sisäministerin tuella valmistelemaan IKL:n lakkauttamista ja pani vuonna 1938 toimeen laajoja kommunistipidätyksiä ja talvisodan alla turvasäilöönottoja. Säipän kausi valtiollisessa poliisissa jäi lyhyeksi Suomen Saksa-suuntauksen vahvistuessa. Päällikön paikalle kaivattiin asevelihenkisempää miestä, ja  Säippä sai lähteä tammikuussa 1941. Häntä seurasi tehtävässä varatuomari Arno Anthoni. Entisen Etsivän keskuspoliisin päällikkö Esko Riekki ja apulaispäällikkö Bruno Aaltonen sekä Suomen aseveljien liitto olivat Säipän eron taustalla.
Säippä siirtyi Ylitorniolle K. J. Säippä Oy:n johtokunnan puheenjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi. Kun valtiovarainministeriössä avautui Kekkosen pääministerikaudella vuonna 1951 yleisen osaston päällikön virka, Säippä haki sitä ja sai viran. Kun Kekkosesta oli tullut presidentti, Säippä yleni kansliapäälliköksi vuonna 1959. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1969.
Kirjallisuutta

Simola, Matti: Ratakatu 12: Suojelupoliisi 1949–2009.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35243-4
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kaarlo Hillilä | Rovaniemen kaupunginjohtaja 1930–1933 | Seuraaja: Kaarlo Hillilä |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Esko Riekki | Valtiollisen poliisin (Valpo) päällikkö 1938–1941 | Seuraaja: Arno Anthoni |
Lahden kaupunginjohtajat
Arvi Hällfors (1930–1931) |
Eero H. I. Tammio (1931–1933) |
Paavo Säippä (1933–1938) |
Uuno Takki (1938–1942) |
Olavi Kajala (1942–1967)

Teemu Hiltunen (1967–1980) |
Seppo Välisalo (1980–1995) |
Kari Salmi (1995–2003) |
Tarmo Pipatti (2003–2007) |
Jyrki Myllyvirta (2007–2018)  |
Pekka Timonen (2018–2023)
Niko Kyynäräinen (2023–)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Isopreeriaturpiaali

| Isopreeriaturpiaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Turpiaalit Icteridae
Suku::  Ruohikkoturpiaalit Leistes
Laji::  loyca
Kaksiosainen nimi
 Leistes loyca  (Molina, 1782) 
Synonyymit
 Sturnella loyca 

Alalajit
 L. l. catamarcana  L. l. falcklandica  L. l. loyca  L. l. obscura 
Katso myös
   Isopreeriaturpiaali Wikispeciesissä   Isopreeriaturpiaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isopreeriaturpiaali (Leistes loyca) on turpiaaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Isopreeriaturpiaali voi kasvaa 23–27 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Isopreeriaturpiaalikoiraan pää on musta ja päässä on valkoinen silmäkulmajuova, jonka alku on punainen. Kurkku, rinta ja vatsa ovat väriltään kirkkaanpunaiset. Linnun selkä ja siivet ovat pohjaväriltään tumman ruskeat ja niissä on mustia raitoja. Lajin naaraan silmäkulmajuova on täysin valkoinen ja kurkku on valkoinen. Vatsan keskiosa on vaalean punainen. Muuten se muistuttaa koirasta. Isopreeriaturpiaalin nokka on pitkä ja myös pyrstö on pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isopreeriaturpiaalia tavataan Argentiinasta, Chilestä ja Falklandinsaarilta. Lajin elinympäristöä ovat ruohomaat kuten arot, niityt ja laidunmaat, joilla kasvaa hajanaisesti pensaikkoa. Linnun ravintoa ovat hyönteiset ja niiden toukat, hedelmät ja siemenet. Isoturpiaali rakentaa pesänsä ruohoista maahan korkeaan ruohikkoon ja naaras munii yleensä 3 tai 4 munaa.
Isopreeriaturpiaalinaaras
Favila

| Favila> Asturian kuningas |
| --- | --- |
Valtakausi:  737–739
Seuraaja:  Alfonso I

Syntynyt:  n. 710 Cosgaya
Kuollut:  739 Cangas de Onís
Puoliso:  Froiluba
Suku:  Asturia
Isä:  Pelayo
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Favila oli isänsä Pelayon kuoltua Asturian kuningas vuosina 737–739. Kahden vuoden hallinnon jälkeen kuninkaaksi nousi hänen sisarensa Ermisindan mies Alfonso I (739–757).
Kaavio Asturian ensimmäisten hallitsijoiden sukulaisuussuhteista
Kärpäsen koulu

| Kärpäsen koulu |
| --- | --- |

Osoite:  Kasakkamäentie 1
Sijainti:  Lahti
Koordinaatit:  60°58′42.97″N, 25°36′20.55″E
Valmistumisvuosi:  1950
Suunnittelija:  Apulaiskaupunginarkkitehti Irma Kolsi
Rakennuttaja:  Lahden kaupunki
Käyttäjä:  Lahden kaupunki
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kärpäsen koulu on lahtelainen peruskoulu. Rakennuksen suunnitteli apulaiskaupunginarkkitehti Irma Kolsi vuonna 1949, ja se valmistui vuonna 1950. Nykyisin Kärpäsen koulu on yhtenäiskoulu eli siinä on luokat 1–9. Kärpäsen koulussa  ja samoin Kärpäsen luokkamuotoinen erityisopetus
Rakennuksen historia

Rakennuksen suunnittelussa käytettiin Kivimaan koulun piirustuksia. Arkkitehti Irma Kolsi piirsi kotitalous- ja käsityötiloja varten yksikerroksisen lisäsiiven. Lisäksi Kärpäsen kouluun tehtiin Lahden ensimmäinen uima-allas. Rakennusta laajennettiin kansakoulua varten kaupunginarkkitehti Valter Karisalon piirustuksien pohjalta vuonna 1967. Kärpäsen kouluun on tehty myös laaja peruskorjaus, joka valmistui vuonna 2010.
Kärpäsen koulun ulkoseinässä on hirviaiheinen mosaiikkireliefi, jonka on suunnitellut taiteilija Eino Kauria.
Opetus

Kärpäsen koulussa annetaan maahanmuuttajien valmistavaa opetusta (MAVA) vuosiluokilla 6–9. MAVA-luokalla on tänä lukuvuonna 10-15 oppilasta. Jokaisessa alueen koulussa tarjotaan monikulttuurista opetusta. Kaikista läntisen alueen oppilaista 2,8 prosenttia opiskelee suomea toisena kielenä. Oppilailla on kuluvana lukuvuonna mahdollisuus saada opetusta islamin uskonnossa Kärpäsen ja Jalkarannan kouluissa.lähde?
Aiheesta muualla

Koulun sivut
Lahden kouluverkkoselvitys[vanhentunut linkki]
Viritysjärjestelmä

Viritysjärjestelmä on matematiikkaan pohjautuva tapa määrätä eri sävelten tarkat sävelkorkeudet ja etäisyydet toisiin säveliin verrattuna. Erilaisia viritysjärjestelmiä on useita siksi, ettei oktaavia voida jakaa kahteentoista sävelaskeleeseen siten, että kaikki intervallit olisivat puhtaita. Tämän huomasi ensimmäiseksi kreikkalainen Pythagoras todeten, etteivät samasta sävelestä nouseva kvinttisarja ja oktaavisarja kohtaa toisiaan, vaan oktaavisarja jää hivenen kvinttisarjaa matalammaksi. Näiden sarjojen erotusta kutsutaan Pythagoraan kommaksi.
Nykyään käytetään yleisesti niin sanottua tasavireistä viritystä, jossa oktaavi jaetaan tasan kahteentoista yhtä suureen sävelaskeleeseen.  Tässä järjestelmässä kaikki intervallit ovat suhteessa samankokoisia. Näistä sävelaskelista mitkään, oktaavia lukuun ottamatta, eivät ole täysin puhtaita. Muita yleisesti käytettyjä viritysjärjestelmiä ovat muun muassa keskisävelviritys, Werckmeister, Kirnberger ja Vallotti. Kolme viimeksi mainittua ovat saaneet nimensä niiden kehittäjän mukaan, ja niistä on useita erilaisia variaatioita.
Miksi tonaalisuus ja viritysjärjestelmät ovat olemassa?

Hermann von Helmholtz ehdotti että asteikko on diskreetti sävelkorkeus, joka tuottaa psykologisen standardin. Tämän kautta kuulija pystyy mittaamaan melodista liikettä. Jos ihminen kuulee jatkuvan sävelkorkeuden vaihtelun, hänen tulisi oppia tuntemaan skaala voidakseen ymmärtää äänten vaihtelun muutoksen. Silloin kuulijan olisi todella vaikeaa oppia skaala, koska sävelet ilmenisivät harvoin vastaanotetussa musiikissa. Musiikin kuuntelussa käytettävät kognitiiviset prosessit helpottuvat, kun sävelkorkeusjoukko jaetaan tiettyihin skaalan tasoihin. Tämän kehyksen avulla, jonka perusteella ääniä kuullaan, pystytään muistamaan ääniä ja niiden muutosta helpommin. Sävelten kategorisointi liittyy myös siihen, että historian saatossa laulut ja musiikki on pystytty siirtämään eteenpäin sukupolvelta toiselle ennen kuin musiikkia kirjoitettiin. Silloin ihmisen muisti oli ainut paikka, jossa melodiat säilyivät.
Pythagoras

Pythagoralaista viritysjärjestelmää käytettiin etenkin keskiajalla Euroopassa yksiäänisessä laulussa, eli monofoniassa, ja varhaisessa moniäänisyydessä, eli polyfoniassa. Myös keskiajan kirkkosävellajit eli moodit saivat alkunsa kreikkalaisista asteikoista, jotka perustuvat pythagoralaiseen viritysjärjestelmään. Järjestelmää käytettiin myös kiinalaisessa soitinmusiikissa ja siihen liittyvissä kulttuureissa.
Pythagoraan viritys maksimoi puhtaiden kvinttien määrän (terssien kustannuksella). Tässä viritysjärjestelmässä kaikki kvintit viritetään puhtaaksi, ja viimeiseksi jäljelle jäävä kvintti on komman verran kapea. Aloitettaessa a:sta tämä ns. susikvintti (oikeastaan vähennetty seksti) tulee välille gis–es. Nimitys "susikvintti" tulee siitä, että kvintti on niin epävireinen, että sen sanotaan ulvovan.
Pythagoraan viritys alkuperäisessä muodossaan kuuluu ns. luonnonvirityksiin, koska se perustuu puhtaiden kvinttien käyttöön eri sävelten suhteita määritettäessä. 200-luvulla eaa. käytössä olleessa muodossaan viritys kohdistui vielä vain niihin diatonisiin säveliin, jotka esiintyvät nykyisin C-duuri-asteikossa. Tällaisena järjestelmä toimi hyvin – varsinkin yksiäänisyydessä.
Kromaattisten sävelten mukaanotto kvinttiviritykseen sen sijaan aiheuttaa jo ongelmia. Erityisesti käytettäessä Pythagoraan viritystä kromaattisen asteikon kaikkien 12 sävelen virittämiseen järjestelmä ei johda enharmoniaan. Tällä tarkoitetaan sitä, että viritettäessä puhtaita kvinttejä suuresta C:stä alkaen siitä 12 kvintin päässä oleva sävel his5 ei ole täysin sama kuin suuresta C:stä puhtaita oktaaveja virittämällä saatava sävel c6. Pythagoraan viritys johtaa siten ns. susisäveleen. Tuota pientä enharmoniasta poikkeavaa eroa sanotaan Pythagoraan kommaksi.
Puhdas viritys

Puhdas viritys on kehitetty renessanssin aikana, sillä pythagoralainen järjestelmä ei sopinut liian laajoine tersseineen vastakehitettyihin uusiin terssiharmonioihin. Tässä uudessa järjestelmässä pystyttiin kuitenkin soittamaan hyvässä intonaatiossa vain muutamissa sävellajeissa kerrallaan.
Puhtaassa virityksessä pyritään kaikki intervallit soittamaan tai laulamaan puhtaina. Puhtaassa intervallissa sävelten taajuuksien suhde on täsmälleen sama kuin jokin kahden pienen kokonaisluvun suhde, esim. puhtaassa kvintissä sävelten taajuuksien suhde on 2:3. Helpoimmin tämä on toteuttettavissa lauluäänellä silloin, kun ei käytetä säestyssoittimia, jotka pakottaisivat tasavireisyyteen. Nykyisin käytössä olevista soittimista muun muassa viululla voidaan mikä tahansa intervalli soittaa täysin puhtaana. Käytännön musiikissa täysin puhtaasta virityksestä joudutaan aina joustamaan mm. muunnesointujen ja sävellajinvaihdosten vuoksi.