stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lumelääke
Käyttö hoitotyössä

Vaikuttamattoman aineen määräämistä hoidoksi pidetään epäeettisenä ja potilas–lääkärisuhdetta vahingoittavana. Lisäksi se loukkaa potilaan itsemääräämisoikeutta ja sairaanhoidolta edellytettävää tietoisen suostumuksen periaatetta.
Iso osa lääkäreistä esimerkiksi Saksassa ja Yhdysvalloissa on kertonut kyselyissä antaneensa potilaalle lumelääkettä, kuten vitamiinipillereitä. Monien itsestään parantuvien tautien lumelääkityksenä saatetaan myös käyttää oikeita lääkevalmisteita. Esimerkiksi nuhakuumetta tai välikorvan tulehdusta saatetaan hoitaa antibiooteilla, vaikka oireet ovat viruksen aiheuttamia. Tällöin on kyse lumelääkityksestä tai sairauden virhediagnostisoinnista mikrobiperäiseksi, sillä antibiootit eivät tehoa viruksiin.
Nosebo

Niin sanottu nosebo on plasebon tavoin hoidon aiheuttamaa lumevaikutusta mutta kielteistä. Nosebo-ilmiössä kielteiset odotukset tuottavat hoidon kannalta haitallisia vaikutuksia. Esimerkiksi lumelääkettä saanut potilas voi uskoa kärsivänsä lääkkeen sivuvaikutuksista. Nosebo voi ilmetä esim. kuviteltuna oireina ja/tai lääkeaineen sivuvaikutuksena tai heikkona tehona.
Kaikki lumelääkityksen aikana koettu oireilu ei johdu kuitenkaan nosebosta, vaan kyseessä saattaa olla myös elimistön spontaani eli lääkitykseen liittymätön oireilu, jonka henkilö olisi kokenut vaikka ei olisikaan saanut lumelääkettä.
Epäluuloisten on ajateltu kokevan helpommin nosebo-vaikutusta eli oireiden pahenemista tai taudinkuvaan liittymättömän oireilun lisääntymistä lumehoidon aikana. Tutkimuksissa ei ole kuitenkaan löytynyt korrelaatiota ihmisen persoonallisuuden ja lumelääkkeiden vaikutuksen välillä.
Kirjallisuutta

Louhiala, Pekka: Plasebon arvoitus.  Helsinki:  Duodecim, 2021.  ISBN 978-952-360-157-4
Aiheesta muualla

Raevaara, Tiina: Vaikutus se lumevaikutuskin. Tarinoita tieteestä. Suomen Kuvalehden blogit 3.4.2012.
Plasebon tehosta on vain vähän näyttöä. (Arkistoitu – Internet Archive) Mediuutiset 14.1.2013
Kahdenlaista lumetta. Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim 7/2013 (129. vsk.), s. 685.
Oletko kuullutkaan käänteisestä plasebosta? Ilta-Sanomat 19.1.2015.
Mutanen, Annikka: Lumelääke tehoaa, vaikka potilas tietäisi syövänsä vain kalkkitabletteja – Opittuja reaktioita tutkinut psykologi sai jopa rotat kuolemaan pelkällä sokerivedellä Helsingin Sanomat. 28.12.2017.
Marttinen, Vesa: "Tämä ihmelääke auttaa oppimaan suomen kieltä" – taideopiskelijan projekti paljasti ihmisten sokean uskon lääkkeisiin ja lääkemarkkinointiin Yle Uutiset. 5.3.2019. Viitattu 6.3.2019.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki
Mary Gordon

| Mary Gordon |
| --- | --- |
 Mary Gordon
Henkilötiedot
Syntynyt: 1949 (ikä 75–76) New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Edessä koko elämä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mary Gordon (s. 1949 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija, jonka tuotannossa ovat esillä katolinen usko ja feminismi.
Katolisen kasvatuksen saaneen Gordonin teoksissa kuvastuu hänen ristiriitainen kokemuksensa yhteisöstä. Hänen esikoisteoksensa Edessä koko elämä ilmestyi 1978. Se kertoo sairasta isäänsä hoitavasta katolisesta irlantilaisnaisesta ja tilanteesta seuraavista itsenäistymisongelmista. Teos Naisten kesken (1981), jatkaa samaa teemaa kuvatessaan tiiviin uskonnollisen yhteisön pyrkimystä tukahduttaa naisen pyrkimystä ulos yhteisöstä. Romaanien lisäksi hän on julkaissut novelleja.
Suomennetut teokset

Edessä koko elämä (Final payments), suom. Mirja Rutanen, Jyväskylä: Gummerus 1980 ISBN 951-20-1890-X
Naisten kesken (The company of women), suom. Mirja Rutanen, Jyväskylä: Gummerus 1982 ISBN 951-20-2372-5
Hans Christian Lumbye

Hans Christian Lumbye
Hans Christian Lumbye (2. toukokuuta 1810 Kööpenhamina, Tanska – 20. maaliskuuta 1874 Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Lapsuus ja nuoruus

Hänen isänsä oli ammattisotilas. Hans Christianin ollessa kuusivuotias perhe muutti Kööpenhaminasta Randersiin, jonka varuskuntaan isä oli saanut komennuksen. Siellä Hans Christian sai musiikkitunteja paikalliselta urkurilta, jolloin hän oppi lukemaan nuotteja ja soittamaan viulua. Kun hän oli 12-vuotias, isä sai siirron Odenseen, jossa poika jatkoi musiikkiopintojaan paikallisten muusikoiden johdolla. Oli vain ajan kysymys –  varuskuntakaupungissa kun oltiin  –  milloin Hans Christian rupesi kiinnostumaan sotilasmusiikista. Hän ryhtyikin opiskelemaan trumpetin soittoa ja oppi sen niin hyvin ja nopeasti, että neljätoistavuotiaana hänet värvättiin varuskunnan soittokuntaan. Näihin aikoihin hän sävelsi ensimmäiset pikkukappaleensa.
Ratsuväen trumpetistista Tivolin kapellimestariksi

Vuonna  1829 hän siirtyi trumpetistiksi ratsuväen soittokuntaan Kööpenhaminaan. Solmittuaan avioliiton 1832 hän ryhtyi etsimään lisäansioita sittemmin viisilapsiseksi kasvaneen perheensä elättämiseen. Hän oli jo päässyt sisälle Kööpenhaminan musiikkipiireihin ja saanut paljon ystäviä, joiden kanssa hän keikkaili erilaisissa kokoonpanoissa ravintoloissa, teattereissa, tanssiaisissa jne. Sotilaan poikana hän suunnitteli sotilasmuusikon uraa.
Vuonna 1839 Kööpenhaminassa vieraili itävaltalainen orkesteri, jonka ohjelmistoon kuului muun muassa wieniläissäveltäjien Johann Straussin ja Joseph Lannerin säveltämiä valsseja ja galoppeja. Lumbye ihastui orkesterin esityksiin – erityisesti wienervalsseihin – niin paljon, että kävi kuuntelemassa melkein kaikki orkesterin konsertit. Haaveet sotilasurasta jäivät, ja musiikista tuli hänen elämäntyönsä.
Muutamaa kuukautta myöhemmin hän kokosi oman 20-jäsenisen orkesterin, jonka oli tarkoitus esiintyä vuoden 1839 loppupuolella. Kuningas Fredrik VI kuoli 3. joulukuuta vähän ennen suunniteltua ensikonserttia, ja tämän johdosta Tanskassa oli kahden kuukauden suruaika, jolloin huvitilaisuuksia ei saanut järjestää. Orkesteri pääsi esiintymään vasta 4. helmikuuta 1840. Konsertti pidettiin Hotel D'Angleterressä, ja ohjelma käsitti Straussin ja Lannerin sävellyksiä sekä yhden Lumbyen oman sävellyksen, Danmarks Vals-nimisen kappaleen. Tästä lähti myös alulle hänen uransa säveltäjänä. Wieniläissäveltäjät esikuvanaan hän sävelsi valsseja, minkä lisäksi tuotantoon tulivat myös polkat, masurkat ja galopit.
Lumbyen orkesteri sai 1843 kiinnityksen vasta avattuun Kööpenhaminan Tivoliin. Tivolin konserteissa soitettiin paljon hänen omia sävellyksiään, ja ajan mittaan sekä orkesterista että sen säveltävästä kapellimestarista tuli eräänlainen instituutio Tanskan musiikkielämässä. Viihdemusiikin ohella orkesteri soitti myös sinfoniamusiikkia ja oli näin luomassa Tivolin musiikkiperinteitä. Talvikausina orkesteri esiintyi eri paikoissa Kööpenhaminassa (muun muassa Casinolla) ja teki konserttimatkoja sekä Tanskassa että ulkomailla. Esiintymismatkat ulottuivat muun muassa Pariisiin, Wieniin, Berliiniin  ja Pietariin. Konsertit olivat yleisömenestyksiä, ja Lumbyen sävellyksistä tuli suosittuja.
Hän johti musiikkia Tivolissa 30 vuoden ajan. Rankka työtahti johti lopulta hänen terveytensä heikkenemiseen. Tivolissa oli esiintymisiä joka ilta, minkä lisäksi tuottelias sävellystyö kulutti hänen voimiaan. Lisäksi hänen kuulonsa oli huonontunut lapsena sairastetun korvatulehduksen seurauksena, ja hän oli 60-vuotiaana lähes umpikuuro. Hän luopui kapellimestarin tehtävistä 1872 ja johti orkesteria viimeisen kerran vierailevana kapellimestarina kesällä 1873, terveydentilansa vuoksi istualtaan. Silloin kuultiin Samppanjagaloppi viimeisen kerran säveltäjänsä johtamana. Hän kuoli seuraavana keväänä 63-vuotiaana. Hänen molemmat poikansa jatkoivat orkesterin johdossa isänsä luomaa musiikkiperinnettä.
Henkilökuva ja perhe

Lumbye sai musiikkiinsa vaikutteita Johann Straussilta ja Joseph Lannerilta, mutta hänen musiikkinsa on perusolemukseltaan tanskalaista. Siinä missä Strauss ja Lanner tunnetaan valsseista, Lumbye on tullut tunnetuksi galoppien säveltäjänä. Hänen tuotantonsa käsittää runsaat 700 sävellystä.
Hänen poikansa Carl Lumbye (1841–1910) ja Georg Lumbye (1843–1922) olivat kapellimestareita ja sävelsivät tanssimusiikkia. Kolme tytärtä Caroline (1833–1901), Julie (1835–1895) ja Amalie (1845–1923) olivat musikaalisesti lahjakkaita näyttelijöitä, ja heistä Caroline oli myös runoilija ja säveltäjä.
Hänen lastenlapsistaan mainittakoon Georgin poika Theodor (Tippe) Lumbye (1879–1959), joka toimi isoisänsä tavoin Tivolin kapellimestarina. Amalie-tyttärellä oli kolme musikaalisesti lahjakasta poikaa, joista Ernst Høeberg (1871–1926) oli sellotaiteilija, Georg Høeberg (1872–1950) kapellimestari ja Albert Høeberg (1879–1949) oopperalaulaja.
Sävellyksiä

Samppanjagaloppi on sävelletty Tivolin 2-vuotisjuhlaan 1845. Se on Lumbyen tunnetuin ja suosituin sävellys
Amelie-valssi on omistettu nuorelle mezzosopraanolle Amelie Hartmannille, johon Lumbye oli tutustunut 1846 Berliinissä
Unikuvia (1846) kuvaa nuoren tytön vaihtuvia unelmia
Kööpenhaminan rautatiegaloppi syntyi Kööpenhaminasta Roskildeen rakennetun ensimmäisen rautatien vihkiäisiin 1847
Petersborgerinden (Pietarin neito, 1850) on polkka, joka kuuluu sävellyssarjaan Muistoja Pietarista. Lumbye asui Pietarissa usean kuukauden ajan talvikaudella 1849–1850
Columbine (1862) on polkka-masurkka, joka on omistettu Tivolissa esiintyneelle Columbine-nimiselle pantomiimitaiteilijalle
Konserttipolkka kahdelle viululle ja orkesterille (1863) on omistettu säveltäjän pojille Carlille ja Georgille, jotka olivat solisteina polkan kantaesityksessä
Kuningatar Louisen valssi (1868) on omistettu silloiselle Tanskan kuningattarelle
Levytyksiä

Champagne Galop, Polkas, Mazurkas and Waltzes, Tanskan RSO, joht. Gennadi Rozhdestvensky, 1993 (Chandos Records 9209). Osa artikkelista on vapaasti suomennettu levyn tanskan-, englannin- ja saksankielisestä esittelytekstistä.
Kirjallisuutta

Otavan iso musiikkitietosanakirja, osa 4 (1978) ISBN 951-1-04763-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lyhyt elämäkerta (tanskaksi) (liitteenä posetiivilla soitettu ääninäyte Samppanjagalopista)
Kuva Lumbyen haudalta
Luettelo Lumbyen sävellyksistä
Tanskan Kuninkaallisen Kirjaston nuottiarkisto Lumbyen sävellyksistä pianosovituksina (Arkistoitu – Internet Archive)
Lumbye 200 vuotta, pdf (tanskaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
David Goodis

David Goodis (2. maaliskuuta 1917 Philadelphia – 7. tammikuuta 1967) oli yhdysvaltalainen dekkarikirjailija, jonka lajityyppi oli noir fiction, kovaksi keitetty rikosromaani.
Goodis suoritti Temple Universityssä journalismin tutkinnon, mutta oli sen jälkeen työssä mainostoimistossa. Samaan aikaan hän ryhtyi kirjoittamaan ensimmäistä romaaniaan Retreat from Oblivion, joka ilmestyi 1939. Hän muutti New Yorkiin, jossa hän kirjoitti tarinoita viihdelehtiin jopa 10 000 sanan päivävauhtia. 1940-luvulla hän käsikirjoitti radiosarjoja, muun muassa Teräsmiestä. Hän työskenteli myös Hollywoodissa. Läpimurto tapahtui kun hänen Saturday Evening Post julkaisi sarjana hänen romaaninsa Dark Passage (suom. Pimeä käytävä), joka ilmestyi myös kirjana ja jonka pohjalta Delmer Daves ohjasi maineikkaan elokuvan Pimeä käytävä. Warner Brothersin palveluksessa hän teki useita vuosia elokuvakäsikirjoituksia muiden kirjailijoiden romaanien pohjalta.
Hän palasi Philadelphiaan 1950 ja asui vanhempiensa ja veljensä kanssa. Vilkasta yöelämää viettänyt kirjailija kirjoitti menestysromaaneja, Cassidy's Girl, jonka myynti oli miljoonia, sekä Down There, josta François Truffaut ohjasi elokuvan Ampukaa pianistia. Jean-Luc Godard nimesi elokuvaansa Made in U.S.A. (1966) henkilön hänen mukaansa.
Goodis kuoli maksakirroosiin. Hänen kuolemansa jälkeen hänen teoksistaan ei pitkään aikaan otettu Yhdysvalloissa uusia painoksia, mutta Ranskassa hän pysyi suosiossa. Monet nykykirjailijat ovat saaneet häneltä vaikutteita.
Suomennetut teokset

Pimeä käytävä, suomentanut Antero Helasvuo. Love kirjat, 1990 ISBN 951-8978-14-X
Aiheesta muualla

David Goodis Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka 2  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kari Glödstaf

| Kari Glödstaf> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1974 (ikä 50) Lappeenranta
Kansalaisuus:  suomalainen
Muut tiedot
Tyyli:  tietokirjallisuus
Aiheesta muualla
Mykkäelokuvasivusto
Kari Glödstaf (s. 26. kesäkuuta 1974) on lappeenrantalainen mykkäelokuviin erikoistunut tietokirjailija ja Suomen tietokirjailijaliiton jäsen. Hän on toiminut Forssan mykkäelokuvafestivaalien taiteellisena johtajana vuodesta 2009 lähtien, ja on avustanut Kansallista audiovisuaalista instituuttia suomalaisten mykkäelokuvien restaurointiprojekteissa.
Glödstaf kuvaa innostuksensa elokuviin syntyneen jo lapsena. Televisiossa esitetyt kuukauden westernit, Hammer-yhtiön kauhuelokuvat sekä Noidan käsikirjasta nähty still-kuva F. W. Murnaun Nosferatusta (1922) syvensivät innostusta entisestään, joka tosin kasvoi täyteen kukoistukseensa vasta DVD:n myötä. Vuosituhannen vaihteessa alkanut aktiivinen aiheeseen liittyvien kirjojen ja elokuvien keräily jatkuu edelleen. Elokuva-arvostelujen kirjoittamisen hän aloitti FilmGoer-sivustolla joulukuussa 2001, kirjoittaen myös useamman vuoden ajan DVD-arvosteluja DVD Plazalle. Tämä toiminta jatkui sittemmin Kinokabinetti-blogissa vuosien 2012–2017 ajan.
Syksyllä 2005 perustettu Mykkäelokuvasivusto on yksi vanhimmista edelleen aktiivisista elokuvasivustoista. Sivustolla on arvosteluiden lisäksi mykkäelokuvauutisia, festivaaliraportteja, kirja-arvioita sekä näyttelijä- ja ohjaajaesittelyitä. Sivustolla on luettavissa myös pidempiä aiheeseen liittyviä artikkeleita.
Glödstaf on tehnyt yhteistyötä KAVI:n kanssa. Hän toimi päärekonstruoijana Teuvo Puron Kihlauksen (1922), Konrad Tallrothin Suursalon häiden (1924) sekä Erkki Karun Suvisen sadun (1925) kohdalla. Jälkimmäisestä hän on kertonut teoksessaan Suursalon häät: Kuinka se tehtiin, kuinka se menetettiin ja kuinka se pelastettiin (2024, Luovaja). Glödstaf toimi myös käsikirjoittajana Tero Hurmeen animoimassa lyhytelokuvassa Vasikan häntä (2020), joka on vapaasti toteutettu uusintafilmatisointi toisesta Suomessa koskaan tehdystä ja sittemmin kadonneesta samannimisestä näytelmäelokuvasta vuodelta 1908.
Glödstafin osaamisen laajuutta ja asialle omistautumista kuvaa hänen aikakauden elokuvia laajalti esittelevät luentonsa muun muassa Max Linderistä, Teuvo Purosta sekä Charles Chaplinin Kultakuumeesta (1925) Erkki Karun Koskenlaskijan morsiameen (1923) ja Grigori Kozintsevin ja Leonid Traubergin Uuteen Babyloniin (1929).
Glödstaf perusti kioskikirjallisuuden viimeisinä huippuvuosina julkaistua Yöjuttu-lehteä varten Yöjuttuklubi-blogin, jolle hän vuosien 2017–2022 aikana referoi ja arvosteli kaikki suomeksi vuosien 1982–1991 aikana käännetyt lehdet. Urakka valmistui viimeisen Suomessa julkaistun lehden arvostelun myötä.
Kirjat

Kirjoituksia mykkäelokuvista. Lappeenranta: omakustanne, 2011. ISBN 978-952-92-9391-9
Kirjoituksia mykkäelokuvista II. Lappeenranta: omakustanne, 2013. ISBN 978-952-93-2642-6
1000 mykkäelokuvaa: sirpaleita elokuvan kulta-ajalta. Turku: Helmivyö, 2018. ISBN 978-952-7211-23-6
Harold Lloydin elämä ja elokuvat. Turku: Helmivyö, 2022. ISBN 978-952-74-6907-1
Kirjoituksia mykkäelokuvista I & II. Hamina: Luovaja, 2023. ISBN 978-952-65268-0-5
Teuvo Puro: Teatterineuvos ja elokuvapioneeri. Helsinki: kulttuurivihkot, 2024. ISBN 978-952-411-009-9
Kurkistus kulisseihin: Forssan Mykkäelokuvafestivaalit 2000-2023. Forssa: Forssan Mykkäelokuvafestivaalit, 2024.
Mykkäelokuvavihko N:o 1: Suvinen satu: Kuinka se tehtiin, kuinka se menetettiin ja kuinka se pelastettiin. Hamina: Luovaja, 2024. ISBN 978-952-65268-2-9
Artikkelit

Filmihullu 3/2020: A Kiss for Cinderella – Tuntemattoman Tuhkimon tarina
Filmihullu 4/2021: Voiko miljoona kärpästä olla väärässä? Harold Lloydin ensimmäinen äänielokuva Täällä ei pelätä (1929)
Filmihullu 6/2021: Matkalla maineeseen – Jean Renoirin mykkäelokuvat
Filmihullu 3/2022: Katoavaista on maine ja kunnia – Larry Semonin nousu ja tuho
Kulttuurivihkot 3/2014: Tytöistä parhain: Unohdettu Mary Pickford
Kulttuurivihkot 3/2014: Kuvalla on väliä: Elokuvarestauroinnin perusteet
Kulttuurivihkot 3/2014: Napoléon vu par Abel Gance
Kulttuurivihkot 3/2015: Kansakunnan synty
Kulttuurivihkot 5/2016: Tod Browning – amerikkalaisen elokuvan kummajainen
Kulttuurivihkot 2/2017: Suuri paraati ja sodan helvetti
Kulttuurivihkot 4-5/2017: Kansallista elokuvakulttuuria rakentamassa
Kulttuurivihkot 4-5/2018: Selma Lagerlöf ja ruotsalainen mykkäelokuva
Kulttuurivihkot 5/2019: Satyajit Ray I: Kaunistelemattomia kuvia yhteiskunnasta
Kulttuurivihkot 6/2019: Satyajit Ray II: Tuntemattomat elokuvat
Kulttuurivihkot 2/2020: Satyajit Ray III: Politiikkaa ja perhetarinoita
Kulttuurivihkot 6/2020: Yasujiro Ozu komediaohjaajana? Älä naurata!
Kulttuurivihkot 6/2021: He antoivat kärsimyksille kasvot – Lon Chaney ja Conrad Veidt
Kulttuurivihkot 6/2021: Talo varrella rautatien – Abel Gancen La Roue
Kulttuurivihkot 4-5/2022: Keisuke Kinoshita – ohjaaja suurmiesten varjossa
Kulttuurivihkot 2/2023: Léontine – ranskalainen rasavilli
Kulttuurivihkot 6/2023: Hukkareissu Hollywoodiin – Sergei Eisenstein unelmakaupungissa
Kulttuurivihkot 6/2024: Eikä yksikään pelastunut – Abel Gancen J’accuse (1919)
Ruudinsavu 3 / vol. 8 (2016): Harold Lloyd villissä lännessä
Ruudinsavu 3 / vol. 8 (2016): Victor Flemingin Viimeiseen mieheen
Ruudinsavu 4 / vol. 8 (2016): Le Giornate del Cinema Muto 2016: Lännen varhaisvuosien kartoittaminen jatkuu
Ruudinsavu 1 (2017): Douglas Fairbanksin unohdetut lännenelokuvat
Ruudinsavu 2 (2019): William S. Hart -katsaus Pordenonessa
Ruudinsavu 2 (2019): The Gunfighter (1917)
Muut

Katso! Sehän melkein lentää! Edward Muybridgen kamerakokeet. Vartija-verkkolehti.
Zaroffin koirat -artikkeli teoksessa Richard Connell: Zaroffin koirat (The Most Dangerous Game, suom. Mikael Luova, 1923/2022). Hamina: Luovaja, 2022. ISBN 978-952-69-4867-6
Lain mukaan -artikkeli teoksessa Jack London: Lain mukaan (suom. Mikael Luova, 2024). Hamina: Luovaja, 2024. ISBN 978-952-65268-4-3
For Love of Gold -artikkeli teoksessa Jack London: Lain mukaan (suom. Mikael Luova, 2024). Hamina: Luovaja, 2024. ISBN 978-952-65268-4-3
Kinosilmä: Kulttuurivihkojen elokuvablogi
Tuokaamme Fatty takaisin (2014)
Elokuvan salattu kieli: Charles Chaplinin Sirkus (2014)
Erilainen uudenvuodenyö: Victor Sjöströmin Ajomies (2015)
Mykkäelokuvabokseja ja -kokoelmia I-X (2015—2017)
Aiheesta muualla

Mykkäelokuvasivusto
Yöjuttuklubi
Kinokabinetti
Anne-Louis Girodet de Roussy-Trioson

| Anne-Louis Girodet |
| --- | --- |
 Anne-Louis Girodet, Omakuva,  noin 1790, öljy kankaalle, Eremitaasi, Pietari, Venäjä
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. tammikuuta 1767 Montargis, Ranska
Kuollut: 9. joulukuuta 1824 (57 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalaus
Taidesuuntaus:  Romantiikka
Anne-Louis Girodet, Omakuva. 1824, lyijykynä ja conté-liitu, Musée des Beaux-Arts, Orléans, Ranska.
Jean-Baptiste Roman, Anne-Louis Girodet'n rintakuva, 1827, Louvre, Pariisi.
Anne-Louis Girodet de Roussy-Trioson, myös Anne-Louis Girodet de Roucy-Triosson tai Anne-Louis Girodet-Trioson, (29. tammikuuta 1767 Montargis – 9. joulukuuta 1824 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari ja Jacques-Louis Davidin oppilas. Hän edusti romanttista tyylisuuntaa lisäämällä maalauksiinsa eroottisia aineksia. Girodet muistetaan täsmällisestä ja selkeästä tyylistään ja Napoleonin perheestä tekemistään maalauksistaan. Girodet maalasi historiallisia ja tarunomaisia teoksia sekä muotokuvia.
Italiassa

Girodet menetti vanhempansa hyvin nuorena, ja hänen perinnöstään ja koulutuksestaan huolehtiminen lankesi hänen holhoojalleen M. Triosonille, "medecin-de-mesdames", joka myöhemmin adoptoi hänet, ja jonka sukunimen hän otti 1812. Hän ryhtyi opiskelemaan arkkitehtuuria ja tähtäsi sotilasuralle. Myöhemmin hän ryhtyi opiskelemaan maalaamista Luquin-nimisen taiteilijan ohjauksessa, mutta siirtyi sitten Davidin oppilaitokseen. 1789–1793 hän asui Italiassa, jossa hän 22-vuotiaana kilpaili menestyksellisesti Prix de Romesta ja sai siten itselleen nimeä maalauksellaan Kertomus Joosefista ja hänen veljistään. Roomassa hän maalasi teoksensa Hippocrate refusant les presents d'Artaxerxes ja Endymion-dormant Louvressa), ja hän sai teoksistaan kiitosta Salongissa vuonna 1793.
Myöhempi elämä

Palattuaan Ranskaan Girodet maalasi muotokuvia, muun muassa Napoléonin perheestä. Vuonna 1806 hän asetti näytteille maalauksen "Scène de déluge" (Louvre), joka palkittiin (kilpailijanaan Davidin "Sabiinit") kymmenvuotiaspalkinnolla. Tätä menestystä seurasi vuonna 1808 teokset "Reddition de Vienne" sekä "Atala au Tombeau", teos joka ja sai valtavaa suosiota aiheen onnistuneella valinnalla ja joka oli vapaa Girodet'n normaalista teennäisyydestä, johon hän kuitenkin myöhemmin palasi teoksessaan "La Révolte du Caire" (1810). Girodet kuului Ranskan maalausakatemiaan ja Ranskan instituuttiin; hän oli Pyhän Mikaelin ritarikunnan jäsen ja Kunnialegioonan jäsen.
Hänen kykynsä alkoivat hiipua, ja hänen tapansa työskennellä öisin sekä muut ylettömyydet kertoivat hänen kunnostaan. Vuonna 1812 hän asetti Salonkiin näytteille vain "Tête de Vierge", vuonna 1819 "Pygmalion et Galatée" osoitti yhä enemmän voimien hiipumista, ja 1824, jolloin hän maalasi muotokuvat Cathelineausta ja Bonchampsista, Girodet kuoli joulukuussa Pariisissa. Hänen omaisuutensa myytiin hänen kuolemansa jälkeen, ja jotkut piirustukset nousivat korkeisiin hintoihin.
Postuumisti julkaistut teokset

Girodet teki valtavasti kuvituksia, kuten esimerkiksi Didot'lle Virgilin (1798) ja Louvrelle Racinen (1801–1805). 54 hänen piirrostaan Anacreonista kaiversi M. Châtillon. Girodet hukkasi aikaansa kirjallisiin luomuksiin. Hänen runonsa Le Peintre (tavanomainen) ja hänen vaatimattomat klassisten runojen jäljitelmänsä sekä esseet Le Genie and La Grâce ilmestyivät hänen kuolemansa jälkeen 1829, liitteenä hänen ystävänsä M. Coupin de la Couperien elämäkerrallisia selityksiä. M. Delecluze on teoksessaan Louis David et son temps myös lyhyesti kertonut Girodet'n elämästä.
Teoksista

Giredet'n asemalle romantiikan johtotähtenä ominaiset merkillisyydet näkyvät jo hänen teoksessaan "Endymion". Hänellä on tietynlaista taipumusta antiikin tyyliin, veistoksellisuus on hyvin selvästi nähtävissä hänen teoksissaan, mutta ne ilmentävät myös elävyyttä, luontoa ja kauneutta. Piirustukset ovat hyvin täsmällisiä, väritys rikasta, läpikuultavaa ja harmonista. Hänen työnsä on sekä huolellista että nerokasta. Hän käyttää tehosteena voimakasta valaistusta mutta se on myös sopusoinnussa teoksen hengen kanssa.
Sama epäsuhta leimaa myös Girodet'n teoksia "Danae" ja "Quatre Saisons," jotka hän teki Espanjan kuninkaalle(toisinnot hän teki Compiègneen) ja ilmenee naurettavuuteen asti maalauksessa "Fingal" (Pietari, Leuchtenbergin kokoelma), jonka hän maalasi Napoleonille 1802. Tässä teoksessa yhdistyvät klassisen ja romanttisen koulukunnan heikkoudet, sillä Girodet'n mielikuvitus tavoittelee innokkaasti vain niitä ajatuksia, joihin hän sai herätteitä lukemalla klassista ja nykyaikaista kirjallisuutta, ja ulkomaailman tarjoamat vaikutelmat tuskin tarjosivat hänelle virikettä tai hillikettä. Niinpä hän käytti mestarinsa maneereja mutta ei harkinnut riittävästi aiheita.