stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vihanlietsoja
Voimat ja varusteet

Alkuperäinen Vihanlietsoja oli tavallinen mies vailla mitään yliluonnollisia voimia. Hänellä oli ainoastaan Viha-säde ja joitain nerokkaita Arnim Zolan keksintöjä. Zolan keksintöjen ansiosta Vihanlietsoja kykeni siirtämään tietoisuutensa kloonista toiseen, kunnes kuoli omien sotilaidensa käsissä.
Kosmisen Kuution avulla tapahtuneen ylösnousemuksen jälkeen Vihanlietsoja kykeni käyttämään Viha-sädettä ilman mekaanisia apuvälineitä ja regeneroimaan itsensä pahoistakin fyysisistä vammoista. Tämä Vihanlietsojan inkarnaatio kykeni myös ohjaamaan lasermaisia säteitä silmistään.
Ollessaan vielä Adolf Hitler, Vihanlietsojalla oli karismaattisen johtajan taidot ja hän oli myös nerokas sotilaallinen strategisti. Retorisella ja vaikuttavalla persoonallisuudellaan Vihanlietsoja kykeni vaikuttamaan ihmisiin ympärillään ilman Viha-sädettäänkin ja hankkimaan näin itselleen lukuisia seuraajia.
Aiheesta muualla

Marvel-kustantamon kotisivujen profiili Vihanlietsojasta
Tarkkarajainen profiili Vihanlietsojasta
Uusin Vihanlietsoja
Goran Stevanović

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 27. marraskuuta 1966 (ikä 57)
Syntymäpaikka: Sremska Mitrovica, Jugoslavia
Lempinimi: Plavi
Seura
Seura: –
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1983–1991 1991–1993 1993–1994 1994–1996 1996 1996–1997 1997–1999 1999 |  FK Partizan  CA Osasuna  SC Farense  Vitória FC  SC Campomaiorense  CF Uñiao  Veria FC  Panelefsniakos FC | 151 (21) 30 (0) 28 (4) 28 (3) 18 (3) 30 (3) 28 (2) 6 (0) |
Maajoukkue
| 1985 |  Jugoslavian maajoukkue | 1 (0) |
Valmennusura
2001 2001–2002 2003–2006 2007–2009 2009–2010 2011–2012 2013 2013:  FK Čukarički Stankom  FK Železnik  Serbia ja Montenegro (apuv.)  FK Partizan(apuv.)  FK Partizan  Ghana  Veria FC  Qingdao Jonoon
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Goran Stevanović (serb. Горан Стевановић, s. 27. marraskuuta 1966) on serbialainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana

Stevanović aloitti pelaajauransa 1983 FK Partizanissa. Hän edusti belgradilaisseuraa kahdeksan vuoden ajan ja pelasi seuran paidassa 151 liigaottelua. Läpimurtonsa seuran pelaavaan kokoonpanoon hän teki kaudella 1985–1986, jolloin seura voitti Jugoslavian mestaruuden. Stevanović kuului vakiokalustoon myös Partizanin uusiessa mestaruuden seuraavalla kaudella. Hän voitti Partizanin kanssa myös cup-mestaruuden 1989. Stevanović jätti Partizanin Jugoslavian hajoamissotien alkaessa 1991 ja siirtyi monen pelaajan tavoin Espanjaan. Hän edusti kaksi kautta CA Osasunaa, mutta jäätyään kaudella 1992–1993 vähälle peliajalle hän jätti seuran kesällä 1993.
Stevanovićin ura jatkui Portugalissa, jossa hän edusti SC Farensea, Vitória Setúbalia, SC Campomaiorensea ja CF Uñiaoa. Portugalista Stevanović siirtyi Kreikkaan 1997, mutta peliaikaa ei enää juurikaan tullut. Hän pelasi Veriassa ja Panelefsiniakosissa, kunnes lopetti uransa 1999.
Jugoslavian maajoukkueessa Stevanović pelasi yhden maaottelun vuonna 1985.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Jugoslavian mestaruus (2): 1986, 1987
Jugoslavian cup: 1989
Ura valmentajana

Valmennusuransa Stevanović aloitti 2001 FK Čukarički Stankomissa. Hän valmensi myös FK Železnikiä kunnes siirtyi kesäkuussa 2003 Ilija Petkovićin apuvalmentajaksi Serbia ja Montenegron maajoukkueeseen. Kaksikko johdatti maan MM-kisoihin 2006, mutta tien katkettua jo lohkovaiheeseen Petković ryhmineen sai potkut.
Joulukuussa 2007 Stevanovićista tuli Slaviša Jokanovićin apuvalmentaja FK Partizanissa. Kaksikko valmensi seuran Serbian kahteen perättäiseen Serbian mestaruuteen. Syyskuussa 2009 Jokanović sai potkut ja Stevanović nousi Partizanin peräsimeen. Hän jätti seuran yllättäen huhtikuussa 2010 Partizanin pudottua Serbian cupin välierissä FK Vojvodinalle. Liigassa Partizan oli vahvasti matkalla mestaruuteen, jonka se myöhemmin keväällä voittikin.
Tammikuussa 2011 Stevanovićista tuli Ghanan maajoukkueen päävalmentaja. Ghana oli ollut ilman päävalmentajaa syyskuusta saakka. Stevanovićin johdolla Ghana eteni karsintalohkonsa voittajana ja ilman tappiota Afrikan mestaruuskisoihin 2012. Turnaukseen yhtenä voittajasuosikkina lähtenyt Ghana voitti alkulohkonsa tappiotta ja hävisi kisojen ensimmäisen ottelun vasta välierissä, kun Sambia yllätti Stevanovićin miehistön 1–0. Mitali jäi lopulta saamatta, kun Mali kaatoi joukkueen pronssiottelussa 2–0.  Maaliskuussa 2012 Stevanović sai potkut tehtävästään.
Kesäkuussa 2013 Stevanovićista tuli kreikkalaisseura Verian päävalmentaja.  Pesti jäi hyvin lyhyeksi, sillä hän lähti seurasta elokuun lopussa kun liigaa oli pelattu vain kaksi kierrosta.  Syyskuussa hän allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen kiinalaisen Qingdao Jonoonin kanssa.  Seura putosi Stevanovićin johdolla Kiinan pääsarjatsa ja hän sai kauden jälkeen potkut.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Serbian mestaruus (2): 2008, 2009 (apuv.)
Afrikan mestaruuskilpailut
Neljäs: 2012
Gene Barry

| Gene Barry |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. kesäkuuta 1919  New York 
Gene Barry (14. kesäkuuta 1919 – 9. joulukuuta 2009) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Nuoruus

New Yorkissa 1919 syntyneen Gene Barryn (alun perin Eugene Klass) vanhemmat olivat Eva ja Martin Klass, ja isovanhemmat venäjänjuutalaisia maahanmuuttajia. Musikaalisesti lahjakkaan Barryn haaveena oli jo varhain ura näyttelijänä.
Ura

Gene Barry otti taiteilijanimensä John Barrymorelta. Hän esiintyi Broadwaylla näytelmässä Catherine the Great 1944 ja myöhemmin musikaalissa La Cage aux Folles (1983). Barrylla oli keskeinen osa elokuvassa Maailmojen sota (1953). Televisiossa hänet nähtiin Hitchcock esittää -sarjassa ja rikossarja Columbon ensimmäisessä pilotissa Prescription: Murder (1968), jossa Barry esitti vaimonsa (Nina Foch) murhaavaa psykiatria. Etsiväsarja Burke's Law, joka pyöri ABC-kanavalla 1963–1965, toi Barrylle Golden Globen vuonna 1965. Suomessa Gene Barry nähtiin lännensarjassa Bat Masterson, jossa hän piirsi nimihahmosta ironisen, kävelykeppiä heiluttavan knallikeikarin.
Kolmas muistettava Suomessakin esitetty TV-sarja oli  The name of the Game (suom. Pelin henki) jossa Barry esitti juonikasta the People Magazine-aikakauslehden päätoimittajaa.
Barry on saanut elämäntyöstään tähden Hollywoodin Walk of Famelle.
Yksityiselämä

Barry solmi avioliiton näyttelijä Betty Clairen (taiteilijanimeltään Julie Carson) kanssa vuonna 1944. Avioliitto kesti vuosikymmeniä ja päättyi vasta vaimon kuolemaan 2003. Pariskunnalla oli kolme yhteistä lasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gene Barry Wikimedia Commonsissa
Gene Barry Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Geraldinsaari

Geraldinsaaren kartta
| --- | --- |
Sijainti:  Tšukotka Venäjä
Korkein kohta:  364 m
Pinta-ala:  11 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Geraldinsaari (ven. Остров Геральд, Ostrov Gerald) on saari Pohjoisella jäämerellä 70 kilometriä Wrangelinsaaresta itään. Sen rannat ovat jyrkkiä kallioita, joten maihinnousu on vaikeaa muualla paitsi luoteisrannikolla. Saaren pinta-ala on 11 neliökilometriä, ja korkein kohta on 364 metriä merenpinnasta.
Alhaalla lähellä merenpintaa länteen liikkuvaa sumua, johon Geraldinsaari aiheuttaa Kármánin pyörreradan. Kuvattu 19. elokuuta 2008.
Asumattoman saaren löysi vuonna 1849 brittiläinen kapteeni Henry Kellett, joka nimesi saaren aluksensa, korvetti HMS Heraldin mukaan. Aluksen miehistö nousi maihin, ja kun näkyvyys saarelta oli hyvä, havaittiin lännessä kallioinen ranta, joka myöhemmin osoittautui Wrangelinsaareksi.
Geraldinsaari ja Wrangelinsaari liitettiin niitä ympäröivien vesien kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2004.
Yhdysvalloissa on esiintynyt vaatimuksia saaren omistusoikeudesta, mutta virallisesti sitä ei ole vaadittu vaan sen on tunnustettu kuuluvan Venäjän alueeseen.
Kuvia

Geraldinsaari. John Muirin piirros vuodelta 1881.
Näkymä Geraldinsaaren kaakkoiskärkeen, mahdollisesti paikka, johon amerikkalainen höyrylaiva Thomas Corwin kapteeninaan Calvin Hooper vuonna 1881 rantautui.
HSBC Tower

HSBC Tower Lontoossa.
HSBC Tower on pilvenpiirtäjä Lontoon Docklandsin alueella Canary Wharfissa. Se toimii pankkitoimintaa harjoittavan HSBC:n kansainvälisenä pääkonttorina ja rakennettiin vuosina 1999–2002. Rakennuksen suunnittelusta on vastannut Norman Fosterin arkkitehtitoimisto. Se yltää 200 metrin korkeuteen ja siinä on 42 kerrosta. Fuhtikuussa 2007 pilvenpiirtäjä myytiin Ison-Britannian kaikkien aikojen suurimmassa kiinteistökaupassa 1,09 miljardilla Englannin punnalla espanjalaiselle kiinteistöyhtiölle Metrovacesalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HSBC Tower Wikimedia Commonsissa
Gianluca Pessotto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 11. elokuuta 1970 (ikä 54)
Syntymäpaikka: Latisana, Italia
Pelipaikka: Puolustaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1989–1991   1991–1992   1992–1993   1993–1994   1994–1995   1995–2006 | Varese   Massese   Bologna   Verona   Torino   Juventus |  |
Maajoukkue
| 1996–2002 | Italia | 22 (0) |
Gianluca Pessotto (s. 11. elokuuta 1970 Latisana) on italialainen jalkapalloilija. Myöhemmin hän on toiminut Juventuksen joukkueiden johtotehtävissä.
Pessotto tunnettiin monipuolisena pelaajana. Hän pelasi yleensä laidalla joko puolustuksessa tai keskikentällä.
Ura

Ammattilaisuransa alkuvuosina 1989–1995 Pessotto edusti Varesea, Massesea, Bolognaa, Veronaa ja Torinoa. Vuonna 1995 hän siirtyi Juventukseen. Pessotto saavutti Juventuksen riveissä muun muassa neljä Italian-mestaruutta sekä vuonna 1996 Mestarien liigan ja Intercontinental Cupin voiton. Hän lopetti uransa vuonna 2006 ja ryhtyi Juventuksen joukkueenjohtajaksi.
Italian maajoukkueessa Pessotto pelasi 22 ottelua vuosina 1996–2002. Hän edusti Italiaa vuoden 1998 MM-kilpailuissa, joissa hän pelasi kolme ottelua, ja vuoden 2000 EM-kilpailuissa, joissa hän pelasi viisi ottelua ja saavutti hopeaa.
Saavutukset

Italian-mestaruus 1997, 1998, 2002, 2003
Italian cup 1995
Italian supercup 1997, 2002, 2003
Mestarien liiga 1996
UEFA Super Cup 1996
Intercontinental Cup 1996
UEFA Intertoto Cup 1999
EM-hopea 2000
Putoaminen

Kesäkuussa 2006 kesken MM-kilpailujen, joissa Italiakin pelasi, Pessotto hyppäsi Torinossa sijaitsevan Juventuksen toimitalon ikkunasta ulos ilmeisesti yrittäen tehdä itsemurhaa. Hän kuitenkin selvisi hengissä. Hyppääminen tapahtui Juventustakin koskeneen sopupeliskandaalin aikoihin.
HMS Alfriston

| HMS Alfriston |
| --- | --- |
 profiilipiirros alustyypistä

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Woolston
Kölinlasku:  17. elokuuta 1951
Laskettu vesille:  15. syyskuuta 1953
Palveluskäyttöön:  16. maaliskuuta 1954
Poistui palveluskäytöstä:  kesäkuu 1986
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 27. marraskuuta 1988
Tekniset tiedot
Uppouma:  375 t (standardi) 489 t (kuormattu)
Pituus:  46,6 m
Leveys:  8,8 m
Syväys:  2,5 m
Koneteho:  2 x Napier Deltic -dieselmoottoria 3 000 bhp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  Miinanraivaaja: 38 Miinantorjunta-alus:31
Aseistus
Aseistus:  1 x Bofors 40 mm 1 x Oerlikon 20 mm 1 x Browning M2
HMS Alfriston (viirinumero M1103) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Ton-luokan miinanraivaaja.
Valmistus

Alus tilattiin John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista, missä köli laskettiin 17. elokuuta 1950. Alus laskettiin vesille 15. syyskuuta 1953 ja valmistui 16. maaliskuuta 1954. Se otettiin palvelukseen 1. toukokuuta liitettynä Southamptoniin sijoitettuun 101. miinanraivaajalaivueeseen.
Palvelus

Alus oli Southamptonissa (HMS Warsash) toukokuusta 1954 alkaen aina kesäkuuhun 1960. Se oli HMS Kilmoreyksi nimettynä Belfastissa heinäkuusta 1960 joulukuuhun 1975.  Tammikuussa 1979 alus palautettiin alkuperäiselle nimelleen ja sen sijoituspaikaksi tuli Southampton, missä se oli aina kesäkuuhun 1985. Southamptonissa olon aikana alus oli reservin mukana Gibraltarilla ja Lissabonissa touko-kesäkuun 1982 ja toukokuussa 1984. Alus poistettiin palveluksesta kesäkuussa 1986 ja siirrettiin reserviin. Alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin 27. marraskuuta 1988 romutettavaksi Brugse Scheepssloperij'lle.
GeForce FX -sarja

NVIDIA GeForceFX 5500
GeForce FX5900
GeForce FX tai GeForce 5 sarja on Nvidian vuodesta 2003 käyttämä brändinimi GeForce 5000 grafiikkasuoritinsarjasta (koodinimet NV30-NV35).
NV30

NV30 oli Nvidian ensimmäinen DirectX 9 -näytönohjain. DirectX 9 vaati varjostinsuorittimilta runsaasti lisäominaisuuksia DirectX 8:aan verrattuna, esimerkiksi tuen liukulukulaskennalle. Nvidia yritti ratkaista ongelman lisäämällä aiempien kokonaisluvuilla laskevien varjostinsuorittimien rinnalle toiset, hitaammat liukuluvuilla laskevat suorittimet. Huonona puolena tästä oli huono suorituskyky liukulukulaskentaa käyttävillä DirectX 9 -ohjelmilla.
Pikseliliukuhihnoja piirillä oli 4 kappaletta, jokaisella oli kaksi tekstuurinlatausyksikköä.
NV30-näytönohjain oli valmistettu 0,13 mikrometrin valmistustekniikalla, ja se sisältää 125 miljoonaa transistoria. Ytimen kellotaajuus näytönohjaimessa oli jopa 500 MHz. Muistiväylä oli 128-bittinen, muistityyppinä oli silloin uusi DDR2.
Näytönohjain vaati täydellä teholla toimiakseen enemmän virtaa kuin AGP-liitin voi antaa, ja tätä varten siinä on lisävirtaliitin. Ohjain toimi tosin ilman lisävirtaliitintäkin, mutta pudotti tällöin  muistien ja GPU:n kellotaajuudet puoleen.
Nvidia kehitti GeForce 5800 -näytönohjaimia varten kokonaan uuden jäähdytysratkaisun, jota se nimitti Flow FX:si. Jäähdytyksen ideana oli kuljettaa lämpö kupariputkilla siilille, johon tuli viileää ilmaa tuulettimen kautta. Tuulettimet valmisti Y.S.Tech.
Näytönohjain floppasi pahasti markkinoilla ollen myöhässä, kovaääninen ja häviten pahasti suorituskyvyssä pahasti ATIn Radeon 9700lle.
NV30 arkkitehtuuri ei kyennyt selviytymään kahdeksasta renderöinti, väritys ja Z-pikselistä kellojaksosta johon kilpaileva R300 piiri kykeni.
NV35

NV35 edusti samaa näytönohjainsukupolvea, kuin NV30, mutta siihen oli tehty parannuksia verrattuna NV30-näytönohjaimeen. Surullisenkuuluisaksi tulleesta Flow FX -ratkaisusta oli luovuttu ja siirrytty takaisin "perinteiseen" jäähdytykseen.  Suorituskykyä oli parannettu siirtymällä 256-bittiseen muistiväylään sekä myös liukulukuyksiköiden nopeutta oli parannettu, mutta piiri hävisi silti suorituskyvyssä pahasti ATI:n näytönohjaimille.
Ajurihuijaus

Kun Nvidian näytönohjaimet eivät pärjänneet kilpaileville tuotteille näytönohjaimen heikon suorituskyvyn vuoksi, yhtiö päätti tehdä pitkälti optimoidut ajurit. Trillineaarinen ja anisotrooppinen suodatus kokivat eräänlaisia muutoksia, joiden avulla näytönohjainten suorituskyky saatiin näyttämään paremmalta kuin mitä se todellisuudessa oli.
Habsburgin linna

Habsburgin linna.
Habsburgin linna, jonka ensimmäinen osa rakennettiin keskiajalla vuoden 1020 tienoilla Svaabian herttuakuntaan, sijaitsee Sveitsissä Aare-joen laaksossa. Linnan rakennuttivat Klettgaun kreivi Radbot ja hänen lankonsa piispa Werner von Strassburg. Saman vuosisadan lopulla linnaan rakennettiin lisäosa. Radbotin pojanpoika Otto lisäsi linnan nimen omaan titteliinsä, jolloin syntyi tulevan hallitsijasuvun, Habsburgien, kuuluisa nimi. Habsburgit, jotka olivat muuttaneet Itävaltaan vuonna 1276, menettivät linnan hallinnan vuonna 1415 Bernin asukkaiden valloitettua sen. Linna on osittain raunioitunut.
Georges Leygues -luokka

| Georges Leygues -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  3 550 t 4 500 t (kuormattu)
Pituus:  139 m
Leveys:  14 m
Syväys:  5,7 m
Koneteho:  2 × Rolls-Royce Olympus TM3B -kaasuturbiinia, á 26 000 hv (19 388 kW) 2 × SEMT Pielstick 16PA6-V280 -dieselmoottoria, á 5 200 hv (3 878 kW)
Nopeus:  30 solmua (56 km/h)
Miehistöä:  235
Aseistus
Meritorjunta:  4 × MM38/MM40 Exocet 2 × torpedoputkea (10 × L5 mod4 tai MU90 torpedoa) 1 × Creussot-Loire 100 mm/55 Mle 68 2-4 × 12,7 mm konekivääriä 2 × Westland Lynx
Ilmatorjunta:  2 × Crotale Navale EDIR 2 × SIMBAD 2 × 30 mm Breda-Mauser tai 20 mm modèle F2
Georges Leygues -luokka (F70) oli Ranskan laivaston seitsemän fregatin muodostama alusluokka. Alusten aseistuksena olleet merimaaliohjukset ja Crotale-ilmatorjuntaohjukset mahdollistivat monenlaiset tehtävät, mutta erityisesti ne soveltuivat strategisten kohteiden suojaamiseen, voimannäyttöön ja avomerisaattajiksi. Kansainvälisesti alukset oli luokiteltu sukellusveneentorjuntahävittäjiksi ja siten niiden runkonumerointi alkoi D kirjaimella, mutta Ranskan merivoimat eivät käytä termiä hävittäjä.
Suunnittelu

Alusten kansirakenteet oli suunniteltu kestämään ydinräjähdyksen aiheuttama paineaalto. Kolmen viimeisenä valmistuneen aluksen kansirakenteisiin lisättiin yksi kerros, kun havaittiin ongelmia huonossa kelissä. Lisäksi viimeisten alusten elektroniikkavarustukseen lisättiin passiivinen vedettävä kaikuluotain DSBV 61 sekä asennettiin uudempia versioita osasta laitteita.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Georges Leygues | DCNS | 19. syyskuuta 1974 | 17. joulukuuta 1976 | 10. joulukuuta 1979 | palveluksesta 21. maaliskuuta 2014 |
| Dupleix | Arsenal de Brest | 17. lokakuuta 1975 | 2. joulukuuta 1978 | 13. kesäkuuta 1981 | palveluksesta heinäkuussa 2015 |
| Montcalm | Arsenal de Brest | 5. joulukuuta 1975 | 31. toukokuuta 1980 | 28. toukokuuta 1982 | palveluksesta 3. heinäkuuta 2017 |
| Jean de Vienne | Arsenal de Brest | 26. lokakuuta 1979 | 17. marraskuuta 1981 | 25. toukokuuta 1984 | palveluksesta 9. tammikuuta 2019 |
| Primauguet | Arsenal de Brest | 17. marraskuuta 1981 | 17. maaliskuuta 1984 | 5. marraskuuta 1986 | palveluksesta 1. huhtikuuta 2019 |
| La Motte-Picquet | Arsenal de Brest | 12. helmikuuta 1982 | 6. helmikuuta 1985 | 18. helmikuuta 1988 | palveluksesta 13. lokakuuta 2020 |
| Latouche-Tréville | Arsenal de Brest | 15. helmikuuta 1984 | 19. maaliskuuta 1988 | 16. heinäkuuta 1990 | palveluksesta 1. heinäkuuta 2022 |
HMS Algiers (1854)

| HMS Algiers |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Plymouthin telakka
Kölinlasku:  10. heinäkuuta 1840
Laskettu vesille:  26. tammikuuta 1854
Palveluskäyttöön:  30. kesäkuuta 1854
Poistui palveluskäytöstä:  12. joulukuuta 1862
Loppuvaihe:  romutettu 1870
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 347 bm
Pituus:  66,6 m (tykkikansi) 54,8 m (köli)
Leveys:  18,3 m
Syväys:  7,5 m
Nopeus:  9 solmua
Miehistöä:  850
Aseistus
Aseistus:  91 tykkiä
HMS Algiers oli Britannian kuninkaallisen laivaston  vuonna 1854 valmistunut Albion-luokan 91-tykkinen toisen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 3. lokakuuta 1833 Pembroken telakalta Queen-luokan 110-tykkisenä ensimmäisen luokan linjalaivana. Alus päätettiin 11. joulukuuta 1834 muuttaa 74-tykkiseksi kaksikantiseksi alukseksi, mutta Symondsin suunnittelema runkorakenne ja 110-tykkisen aluksen mittasuhteet päätettiin kuitenkin säilyttää. Suunnitelman mukaan alukselle asennettaisiin alemmalle tykkikannelle 28 kappaletta 8 tuuman ja 68 naulan 65 cwt:n tykkiä ja ylemmälle kannelle saman verran 32 naulan 56 cwt:n tykkejä. Lisäksi alusten puolikannelle ja etukannelle oli tarkoitus asentaa 16 kappaletta 32 naulan 48 cwt:n ja kaksi kappaletta 32 naulan 56 cwt:n tykkiä. Amiraliteetti päätti kuitenkin 5. helmikuuta 1839 palauttaa Algiersin 110-tykkiseksi alukseksi.
Aluksen tilaus uudistettiin 26. joulukuuta 1840 Albion-luokkassa Plymouthin telakalta, missä köli laskettiin 90-tykkisenä toisen luokan linjalaivana 10. heinäkuuta 1840.. Read, Chatfield ja Creuze tekivät uudet suunnitelmat, joilla alus tilattiin 25. huhtikuuta 1847 uudelleen Devonportin telakalta pidennettynä noin kahdella metrillä Queen-luokan suunnitelmasta. Alus tilattiin uudelleen 3. elokuuta 1852 potkurialuksena. Muutostyöt aloitettiin 27. syyskuuta 1852. Alus laskettiin vesille 26. tammikuuta 1854 ja valmistui 30. kesäkuuta, jolloin se sijoitettiin reserviin. Alukselle asennettiin ensin HMS Megaeralla ollut höyrykone, joka osoittautui heikoksi. Höyrykone korvattiin uudella neljäsylinterisellä höyrykoneella, joka tuotti 450 nhp:tä yhteen akseliin. Alus saavutti koeajoissa 9 solmua 1 117 ihp:llä.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 27. toukokuuta 1854 Itämerelle joukkojenkuljetusaluksena ensimmäisenä päällikkönään Charles Talbot. Se kuljetti myöhemmin joukkoja Mustallemerelle. Toukokuussa 1855 alus osallistui Krimin sodassa Kerchin ja Jenikalen valtaukseen. Sodan jälkeen alus oli Maltalla ja tykkivenelaivueen emälaivana. Alus osallistui vuoden 1856 laivastokatselmukseen Spitheadissä. Alus poistettiin 12. joulukuuta 1862 palveluksesta Portsmouthissa ja myytiin 26. helmikuuta 1870 Mr. D. Cooper Scottille romutettavaksi.
Gilles Leroy

Gilles Leroy vuonna 2015.
Gilles Leroy (s. 28. joulukuuta 1958 Bagneux, Hauts-de-Seine, Ranska) on ranskalainen kirjailija. Hän sai Goncourt-palkinnon 2007 teoksesta Alabama song, joka on minämuotoinen tarina yhdysvaltalaisen kirjailijan F. Scott Fitzgeraldin puolisosta Zelda Fitzgeraldista. Teos on saanut Ranskassa erinomaiset arvostelut ja oli ehdolla monien palkintojen saajaksi.
Teokset > Romaanit, kertomukset ja novellit

Habibi, romaani, Michel de Maule, 1987
Maman est morte, kertomus, Michel de Maule, 1990, uusi laitos Mercure de France, 1994, France-Loisirs, 1997
Les Derniers seront les premiers, novelleja, Mercure de France, 1991
Madame X, romaani, Mercure de France, 1992
Les Jardins publics, romaani, Mercure de France, 1994
Les Maîtres du monde, romaani, Mercure de France, 1996
Machines à sous, romaani, Mercure de France, 1998
Soleil noir, romaani, Mercure de France, 2000
L'Amant russe, romaani, Mercure de France, 2002
Grandir, romaani, Mercure de France, 2004
Champsecret, romaani, Mercure de France, 2005
Alabama Song, romaani, Mercure de France, 2007
Teokset > Näytelmiä

Le Jour des fleurs, 2005
Palkinnot ja tunnustukset

Prix Nanterre de la novelli teoksesta Les Derniers seront les premiers 1992
Prix Valery Larbaud teoksesta Machines à sous 1999
Prix Millepages, Prix Cabourg teoksesta Grandir 2004.
Chevalier des Arts et des Lettres 2005
Prix Goncourt teoksesta Alabama Song 2007
Granville Town

Granville Town, Province of Freedom oli asutus ja siirtokunta, joka perustettiin vuonna 1787. Kaupungin perustamisen taustalla oli entisten mustaihoisten orjien siirtäminen Amerikoista Sierra Leoneen, nykyisen Freetownin alueelle. Siirtokunta kesti vuoteen 1789 asti. Freetownin siirtokunnan perustivat 11. maaliskuuta 1792 Nova Scotiasta tulleet uudisasukkaat, jotka olivat entisiä orjia.
Granville Townin asukkaat

Monet Granville Townin uudisasukkaista olivat entisiä orjia, jotka pakotettiin poistumaan Yhdysvalloista Yhdysvaltain vapaussodan jälkeen. Toiset taas saapuivat asuessaan ensin Nova Scotiassa useita vuosia.
Hakuhō Shō

Yokozuna Hakuhō vuonna 2012.
Hakuhō Shō (s. 11. maaliskuuta 1985 Ulan Bator) alun perin Munkhbat Davaajargal, on mongolialaissyntyinen sumopainija. Hän on järjestyksessä 69. sumopainin suurmestari eli yokozuna. Hänen uransa alkoi maaliskuussa 2001, ja hän sai mestarin eli ozekin arvon toukokuussa 2006. Hakuho sai yokozunan arvon kesäkuussa 2007. Vuonna 2015 Hakuhō voitti 33. turnausmestaruutensa ja rikkoi siten legendaarisen yokozuna Taihō Kōkin hallussa olleen ennätyksen.
Hakuhō lopetti poikkeuksellisen pitkään kestäneen ja menestyksekkään uransa syyskuussa 2021. Hän oli yokozunana 14 vuotta ja voitti urallaan lopulta 45 turnausmestaruutta ja 1 093 ottelua ylimmällä sarjatasolla eli makuuchi-divisioonassa.  Hakuhō sai Japanin kansalaisuuden vuonna 2019, ja japanilaisena hänellä on oikeus perustaa uransa päättymisen jälkeen oma painitalli.
Geraldine McEwan

Geraldine McEwan, alun perin Geraldine McKeown, (9. toukokuuta 1932 Old Windsor, Berkshire, Englanti, Iso-Britannia – 30. tammikuuta 2015 Hammersmith, Lontoo, Englanti, Iso-Britannia) oli BAFTA-palkittu englantilainen näyttelijä. Merkittävän uran kotimaansa Englannin teatterilavoilla tehnyt McEwan tuli kansainvälisesti tunnetuksi muun muassa neiti Marplena samannimisessä televisiosarjassa.