stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksei Surkov

Aleksei Aleksandrovitš Surkov (ven. Алексе́й Алекса́ндрович Сурко́в, 13. lokakuuta 1899 nykyisen Jaroslavin alueen Rybinskin piirin Serednevon kylä – 14. kesäkuuta 1983 Moskova) oli venäläinen neuvostorunoilija ja kirjallisuusvaikuttaja.
Aleksei Surkov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän osallistui Venäjän sisällissotaan ja liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1925. Surkov oli yksi Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistyksen johtajista. Hän valmistui Punaprofessorien instituutista vuonna 1934 ja työskenteli Gorkille nimetyn kirjallisuusinstituutin opettajana vuosina 1934–1939.
Surkov osallistui sotakirjeenvaihtajana Puolan itäosien miehitykseen, talvisotaan ja toiseen maailmansotaan. Hän oli Literaturnaja gazetan vastaava toimittaja vuosina 1944–1946, Ogonjokin vastaava toimittaja vuosina 1945–1953 ja Neuvostoliiton kirjailijaliiton ensimmäinen sihteeri vuosina 1953–1959. Surkov toimi Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustajana vuodesta 1954 ja kirjallisuustietosanakirja Kratkaja literaturnaja entsiklopedijan päätoimittajana vuosina 1962–1975.
Surkov julkaisi ensimmäiset runonsa vuonna 1918 ja ensimmäisen kokoelmansa vuonna 1930. Hänen tuotantonsa edustaa tyypillistä sosialistista realismia. Taiteellista arvoa on lähinnä hänen sota-ajan runoillaan, joista monet on sävelletty lauluiksi. Surkov sai Stalin-palkinnon vuosina 1946 ja 1951. Kirjailijaliiton johtajana hän osallistui muun muassa Boris Pasternakin vainoon. Surkoville myönnettiin sosialistisen työn sankarin arvonimi vuonna 1969. Hänet on palkittu neljällä Leninin kunniamerkillä.
Tsug Teutšež

Tsug Teutšež (ven. Цуг Теуче́ж, adygeksi Теуцожь Цыгъу, Teutsož Tsygu, oikea nimi Tagir Alijevitš Teutšež, Тагир Алиевич Теуче́ж; 15. elokuuta 1855 nykyisen Adygeian Teutšežin piirin Gabukain kylä – 26. tammikuuta 1940 saman piirin Ponežukain kylä) oli adygelainen kansanrunoilija.
Tsug Teutšež syntyi köyhän talonpojan perheeseen. Lapsena hän työskenteli renkinä. Myöhemmin hän tuli tunnetuksi taitavana satulaseppänä. Teutšež esitti kansanlauluja jousisoittimen säestyksellä. Lauluissaan hän ylisti adygejen vapaustaistelua 1800-luvun puolivälissä ja arvosteli satiirisesti yhteiskunnallista epäoikeudenmukaisuutta. 1930-luvulla hän sepitti ajankohtaisia neuvostoaiheisia ja adygejen historiasta kertovia runoelmia.
Runoilija on palkittu työn punaisen lipun kunniamerkillä. Adygeian Teutšežin piiri on nimetty hänen mukaansa. Adygeiskin kaupunki kantoi hänen nimeään vuosina 1976–1990. Ponežukaissa toimii hänelle omistettu museo.
Marija Priležajeva

Marija Pavlovna Priležajeva (ven. Мари́я Па́вловна Прилежа́ева; 22. kesäkuuta (J: 9. kesäkuuta) 1903 Jaroslavl – 10. huhtikuuta 1989 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Marija Priležajeva valmistui vuonna 1929 Moskovan toisen yliopiston pedagogisesta tiedekunnasta ja työskenteli sen jälkeen opettajana ja lastenkotien kasvattajana. Vuodesta 1937 lähtien hän toimi lasten- ja nuortenkirjailijana. Vuonna 1952 Priležajevasta tuli NKP:n ja vuonna 1967 Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen jäsen. Hänet on palkittu Leninin kunniamerkillä.
Priležajevan sosialistista realismia edustava tuotanto on primitiivistä, tyyliltään triviaalia ja täynnä keinotekoisia konflikteja. Teosten aiheita ovat mm. Leninin, Nadežda Krupskajan ja Mihail Kalininin lapsuus- ja nuoruusvuodet.
Suomennettuja teoksia

Seitsemäsluokkalaiset. Suom. Oleg Korimo. Helsinki: Kansankulttuuri, 1946.
Tanja Slesareva: kertomus. Suom. Matti Lehmonen. Helsinki: Kansankulttuuri, 1946.
Toverit ovat kanssasi: kertoelma. Suom. P. Alatalo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1952.
Medveditsan rannoilta: kertomus M.I. Kalininin lapsuus- ja nuoruusvuosilta. Suom. Anni Aalto. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1959.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Marija Priležajeva (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  Europeana  IdRef
Georg Boldt

| Georg Boldt |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. elokuuta 1862 Kuopio
Kuollut: 21. kesäkuuta 1918 (55 vuotta) Turku
Ammatti:  opettaja, toimittaja, uskontofilosofi
Puoliso:  Hildur Katarina Karlsson (1906–)
Lapset:  Lauri Boldt
Georg Didrik Boldt (24. elokuuta 1862 Kuopio – 21. kesäkuuta 1918 Turku) oli suomalainen opettaja ja uskontofilosofi. Hänet tunnettiin sosialistina, joka otti vaikutteita muun muassa tolstoilaisuudesta.
Elämä

Boldtin vanhemmat olivat kenraalimajuri Johan Dietrich Boldt ja Anna Kristina Frosterus, joka oli piispa Robert Frosteruksen tytär. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion Lyseon lukiosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa vuodesta 1880 lähtien. Tohtoriksi Boldt väitteli 1902 Immanuel Kantin ajatusten ja protestanttisuuden välisestä suhteesta. Tämän jälkeen Boldt toimi historian, maantiedon ja ruotsin opettajana muun muassa Turun ruotsalaisessa klassillisessa lyseossa, josta hän sai lehtorin viran vuonna 1909.
Boldt kuului Turun ruotsinkieliseen sivistyneistöön, joka 1900-luvun vaihteessa oli kiinnostunut sosialismista. Hänen lisäkseen vuonna 1908 perustetun Arbetet-työväenlehden ympärille syntyneessä ryhmässä olivat muun muassa liikemies Walter Borg, taidekauppias Ivar Hörhammer, asioitsija William Lundberg, toimittajat Johan Adolf Ojala, Axel Åhlström ja K. H. Wiik sekä opiskelija Allan Wallenius. Boldt alkoi itse kirjoittamaan lehteen vuonna 1909. Hän kritisoi voimakkaasti vallinneita uskonnollisia näkemyksiä korostaen Leo Tolstoin tapaan rauhanaatetta ja rakkauden merkitystä. Boldt arvosteli kirjoituksissaan kärkkäästi myös valtiota ja koko yhteiskuntaa. Hänen ihanteensa oli anarkismin kaltainen yhteiskunta, jossa toiminta lähtisi instituutioiden sijaan yhteisöllisyydestä. Kristinuskon olennainen sisältö oli Boldtin mukaan yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden tavoittelu. Hänen mielestään myöhemmät uskonoppineet, kuten Paavali ja Augustinus olivat vääristelleet Jeesuksen saarnojen moraalista perussävyä. Kantin lisäksi Boldt otti vaikutteita Thomas Moren ja Tommaso Campanellan kaltaisilta renessanssifilosofeilta ja oli tutustunut myös Pjotr Kropotkinin ja Mihail Bakuninin ajatuksiin mutta ei kuitenkaan itse kannattanut anarkismia.
Sisällissodan aikana Boldt edusti maltillista linjaa. Arbetar-lehdessä hän tuomitsi Turun punakaartilaisten väkivaltaisuudet, minkä vuoksi Gunnar Mörn syytti Boldtia vallankumouksen jarruttamisesta. Huhtikuussa Boldt pakeni Helsinkiin, missä hänet vangittiin toukokuun lopussa. Hän kuoli turkulaisessa mielisairaalassa muutamaa viikkoa myöhemmin kesäkuussa 1918. Boldtin kerrotaan olleen murtunut sodan molempien osapuolten tekemistä kauheuksista.
Boldt on myös sivuhahmona Kjell Westön vuonna 2006 ilmestyneessä historiallisessa romaanissa Missä kuljimme kerran.
Perhe

Boldt avioitui vuonna 1906 Hildur Katarina Karlssonin kanssa. Heidän poikansa oli eversti Lauri Boldt, joka toimi muun muassa Kyproksen suomalaisten YK-joukkojen komentajana. Georg Boldtin veljiä olivat teosofina ja anarkistina tunnettu toimittaja Jean Boldt, kotiseutututkija Robert Boldt sekä kirjailija Alexander Boldt.
Teokset

Protestantismens idé och Immanuel Kant.  Helsingfors:  Lilius & Hertzberg, 1900.
Vid orkanens utbrott : en återblick.  Åbo:  tekijä, 1910.
Franska revolutionen : den nya tidens prolog.  Åbo:  tekijä, 1912.
En teologisk polemik mellan ärkebiskop och överlärare i religion.  Åbo:  tekijä, 1913.
Solkorset och korset på Golgata.  Åbo:  Sosialistin kirjapaino-osuuskunta, 1915.
Platon (ett föredrag).  Åbo:  tekijä, 1915.
Ivan Sokolov-Mikitov

Ivan Sergejevitš Sokolov-Mikitov (ven. Ива́н Серге́евич Соколо́в-Микито́в, 30. toukokuuta 1892 Kalugan läänin Oseki – 20. helmikuuta 1975 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Ivan Sokolov-Mikitov jätti koulunsa kesken, työskenteli merimiehenä, osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja vietti kiertelevää elämää. Hänen kirjailijanuransa alkoi 1920-luvulla. Sokolov-Mikitovin kertomusten aiheena on usein luonto ja maaseutu. Hänen proosansa tuo mieleen Ivan Buninin, Mihail Prišvinin ja Konstantin Paustovskin. Sokolov-Mikitov on kirjoittanut myös useita matkakirjoja.
Suomennettuja teoksia

Lenkoran. Suom. K. Ojanen. Petroskoi: Kirja, 1935.
Maan ääniä (Zvuki zemli). Suom. Anita Mitrošin. Helsinki: Kansankulttuuri, 1981.
Vuosi metsässä (God v lesu). Suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Helsinki: Tammi, 1978.
Vuosi metsässä. Suom. Markku Pietilä. Helsinki: Orient Express, 1991.
The Bond

| The Bond |
| --- | --- |
 Näyte elokuvasta The Bond, ystävyyden side.
Ohjaaja:  Charles Chaplin
Käsikirjoittaja:  Charles Chaplin
Tuottaja:  Charles Chaplin
Kuvaaja:  Roland Totheroh
Tuotantosuunnittelija:  Charles D. Hall
Pääosat:  Charles Chaplin   Edna Purviance   Albert Austin   Sydney Chaplin
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Charles Chaplin Productions
Levittäjä:  First National
Ensi-ilta:  1918
Kesto:  11 min
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva (alkuperäiset välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Bond on Charles Chaplinin ohjaama vuoden 1918 propagandaelokuva.
Chaplin oli suostunut lahjoittamaan sotaobligaatiokampanjaan lyhytelokuvan. Se kuvattiin kuudessa päivässä elokuussa 1918 kesken elokuvan Kivääri olalle vie! kuvausten. Siinä näyttelivät Chaplinin lisäksi Edna Purviance, Albert Austin, Sydney Chaplin ja Dorothy Rosher -niminen lapsi. The Bondissa oli neljä episodia, jotka esiteltiin tekstillä ”On monenlaisia siteitä: ystävyyden side, rakkauden side, avioliiton side ja tärkein kaikista, vapauden side – sotaoblikaatio.” Chaplin lahjoitti elokuvan valtiolle, ja sitä levitettiin syksyllä 1918 ilmaiseksi kaikkiin Yhdysvaltain teattereihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Bond Wikimedia Commonsissa
The Bond Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Boris Polevoi

Boris Nikolajevitš Polevoi (ven. Бори́с Никола́евич Полево́й, oikea sukunimi Kampov, Ка́мпов; 17. maaliskuuta (J: 4. maaliskuuta) 1908 Moskova – 12. heinäkuuta 1981 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Boris Polevoin isä oli juristi ja äiti lääkäri. Hän valmistui Tverin ammattiopistosta, työskenteli tekstiilitehtaassa ja lehtimiehenä. Vuonna 1940 hän liittyi NKP:hen. Toiseen maailmansotaan hän osallistui rintamakirjeenvaihtajana. Vuosina 1946–1958 Polevoi oli Venäjän SFNT:n korkeimman neuvoston jäsen. Vuodesta 1954 lähtien hän kuului Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallitukseen ja vuodesta 1967 toimi sen sihteerinä. Vuodesta 1962 lähtien hän työskenteli myös Junost-kirjallisuuslehden päätoimittajana.
Polevoi on kirjoittanut lukuisia dokumentaarisia ja publisistisia teoksia, joiden sävy on yleensä voimakkaan didaktinen. Niistä tunnetuin on ”Kertomus oikeasta miesten miehestä” (Povest o nastojaštšem tšeloveke, 1946). Sen aiheena on jalkansa menettänyt lentäjäsankari, joka vaikeudet voittaen jatkaa uraansa. Teos sai Stalin-palkinnon vuonna 1947. Sen pohjalta on tehty elokuva ja Sergei Prokofjevin baletti. Stalin-palkinnon on saanut myös kertomuskokoelma My – sovetskije ljudi (”Me olemme neuvostoihmisiä”, 1948). Kirjailija on palkittu kahdella Leninin kunniamerkillä sekä lokakuun vallankumouksen kunniamerkillä. Vuonna 1974 hän sai sosialistisen työn sankarin arvonimen.
Suomennettuja teoksia

Kertomus oikeasta miesten miehestä. Suom. Vieno Levänen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1949.
Uroteko. Suom. E. Salo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1954.
Kertomuksia. Suom. S. Pehkonen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1956.
Anjuta: pienoisromaani. Suom. Marja-Leena Raunio. Moskova: Progress, 1982.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Boris Polevoi (venäjäksi)
Polevoin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Fjodor Trofimov

Fjodor Aleksejevitš Trofimov (ven. Фёдор Алексе́евич Трофи́мов, 2. lokakuuta 1910 Derevjannoje – 3. joulukuuta 2003 Petroskoi) oli neuvostoliittolainen toimittaja ja kirjailija.
Fjodor Trofimov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän kävi Petroskoin metsäopiston ja työskenteli metsätyömaan päällikkönä Rukajärvellä. Trofimov alkoi kirjoittaa lehtiin jo opiskeluaikanaan ja vuonna 1932 hänestä tuli sanomalehti Krasnaja Karelijan toimittajana. Trofimov työskenteli lehden jatkajien Leninskoje znamjan ja Leninskaja pravdan päätoimittajana vuosina 1954–1984.
Toisen maailmansodan aikana Trofimov oli rintamalehden toimittaja. Hän kirjoitti journalistisia kuvauksia sodasta ja Nürnbergin oikeudenkäynnistä. Myöhemmissä teoksissaan kirjailijaa kuvaa kotikyläänsä ja maaseudun ongelmia. Trofimovin muistelmateos Moi vek (”Vuosisatani”) ilmestyi vuonna 2000.
Trofimov toimi Karjalan ASNT:n journalisti- ja kirjailijaliittojen puheenjohtajana. Hän sai Karjalan valtionpalkinnon vuonna 1982.
Suomennettu teos

Ivan Grigorjev. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1944.
Miguel de Cervantes

| Miguel de Cervantes |
| --- | --- |
 Juan Martínez de Jáuregui y Aguilarin maalaamaksi väitetty väärennös. Nykyisin tutkijat eivät usko maalauksen autenttisuuteen. Sama koskee muitakin Cervantesia esittäviä kuvia.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. syyskuuta 1547 Alcalá de Henares, Kastilia, Espanja
Kuollut: 23. huhtikuuta 1616 (68 vuotta) Madrid, Kastilia, Espanja
Kansalaisuus:  espanjalainen
Ammatti:  kirjailija, runoilija, näytelmäkirjailija, sotilas
Puoliso:  Catalina de Salazar y Palacios
Lapset:  Isabel de Saavedra (suhteesta Ana Franca de Rojasin kanssa)
Kirjailija
Äidinkieli: espanja
Pääteokset:  Don Quijote
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Miguel de Cervantes Saavedra (29. syyskuuta 1547 Alcalá de Henares – 23. huhtikuuta 1616 Madrid) oli espanjalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on Don Quijote (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605/1615).
Don Quijote on realistiseen tyyliin kirjoitettu parodia suurta yleisönsuosiota nauttineista romanttisista ritaritarinoista. Cervantesin huumori, ironinen ote ja romaanin runsas metafiktiivinen sisältö ovat keränneet runsaasti ihailijoita ja jäljittelijöitä kautta aikojen. Don Quijote on Cervantesin muun tuotannon ohella vaikuttanut merkittävästi koko länsimaisen kirjallisuuden ja fiktioperinteen kehitykseen.
Cervantesin teoksista on Don Quijoten lisäksi suomennettu myös suosittu novellikokoelma Opettavaisia kertomuksia (Novelas ejemplares, 1613) ja kirjailijan proosanäytelmät sisältävä kokoelma Välinäytöksiä (valikoima teoksesta Ocho comedias y ocho entremeses nuevas, nunca representados, 1615).
Varhaiset vuodet

Miguel de Cervantes syntyi todennäköisesti Alcalá de Henaresissa nykyisen Madridin lähistöllä mikkelinpäivänä 29. syyskuuta 1547. Miguelin kastetodistus on päivätty 9. lokakuuta Alcalássa. Hänen isänsä oli alun perin cordóbalainen välskäri Rodrigo de Cervantes. Cervantesin äidistä, Leonora de Cortinasista, ei ole säilynyt juurikaan muita tietoja kuin syntymäpaikka, Arganda del Reyn kylä (nykyisen Madridin alueella).
Cervantesin sukujuurista on virinnyt keskustelua sen jälkeen, kun kulttuurihistorioitsija ja kirjallisuudentutkija Américo Castro esitti 1920-luvulla, että Cervantes saattaisi olla juutalaiskäännynnäistä syntyperää. Kysymys Cervantesin mahdollisista ”uuskristityistä” esivanhemmista on yhä ratkaisematta.
Cervantesin perheeseen syntyi Miguelin lisäksi kuusi lasta, nuorena kuollut Andrés (1542–1543), Andrea (1544–1609), Luisa (1546, kuollut 1620-luvulla, karmeliittanunna ja  myöhemmin luostarin abbedissa), Rodrigo (1550–1600, antautui veljensä tavoin sotilasuralle), Magdalena (1553–1611) ja Juan (n. 1555, kuolinvuosi tuntematon).
Noin vuonna 1551 Rodrigo muutti perheineen Valladolidiin, jossa hänet sittemmin vangittiin maksamattomien velkojen vuoksi ja perheen omaisuus takavarikoitiin. Vuonna 1556 Rodrigo matkusti Cordóbaan hakemaan isänsä jättämää perintöä. Ei tiedetä, seurasiko kukaan perheenjäsenistä mukana.
Miguelin koulunkäynnistä ei ole kovinkaan tarkkoja tietoja, mutta uskotaan, että hän opiskeli aikanaan jesuiittakoulussa Valladolidissa, Cordóbassa tai mahdollisesti Sevillassa. Sen sijaan väitteitä Cervantesin myöhemmistä yliopisto-opiskeluista Salamancassa ei enää pidetä paikkansapitävinä.
Vuonna 1566 Miguel asettui Madridiin, jossa hän opiskeli tunnetun humanistin Juan López de Hoyosin johdolla. Vuonna 1567 Cervantes julkaisi ensimmäisen tunnetun runonsa Serenissima reina prinsessa Catalinan syntymän kunniaksi. Vuonna 1569 Hóyos julkaisi Filip II:n kolmannen vaimon kuoleman muistoksi kirjan, jossa on neljä Miguelin kirjoittamaa runoa. Samoihin aikoihin Cervantes kiinnostui myös teatterista, kuten hän itse kertoo Välinäytösten esipuheessa.
Matka Italiaan, Lepanton taistelu

Vuonna 1569 Cervantes keskeytti yllättäen opintonsa ja matkusti Italiaan, jossa hän asettui pappismies Giulio Aqcuavivan palvelukseen tämän kamariherrana. Samalta vuodelta on säilynyt Miguel de Cervantesia koskeva pidätysmääräys, jossa epäiltyä syytetään erään Antonio de Siguran haavoittamisesta kaksintaistelussa. Kaksintaistelut olivat tuolloin kiellettyjä, joskaan lakia ei juurikaan noudatettu.
Tämä selittäisi Miguelin äkkiarvaamattoman lähdön, vaikkakin on mahdotonta todistaa, että pidätysmääräyksessä tarkoitetaan juuri häntä. Nuorten espanjalaisten Italian-matkailu oli tuolloin hyvin yleistä. Cervantesin monissa teoksissaan (esimerkiksi novellissa Lisensiaatti Lasinen tai Persiles y Sigismundan loppujaksoissa) ilmaisema ihastus antiikin Rooman ja italialaisen renessanssin perintöön lieneekin peräisin viimeistään tältä ajalta.
Aqcuavivan palveluksessa Cervantes kiersi vuoden ajan Italiaa, mutta erosi kardinaaliksi nimitetyn isäntänsä palveluksesta jo 1570 ja värväytyi Napolissa merisotilaaksi Espanjan laivastoon, jossa hän palveli seuraavat viisi vuotta. Aktiivipalvelukseen Cervantes astui seuraavana vuonna, ja 7. lokakuuta hän osallistui Lepanton meritaisteluun kaleeri Marquesalla. Taistelun alkaessa Miguel oli korkeassa kuumeessa, mutta hän uhmasi käskyjä ja liittyi heikosta kunnostaan huolimatta taisteluun laivan kannella. Hän sai kolme ampumahaavaa, joiden seurauksena hänen vasen kätensä halvaantui pysyvästi. Cervantes oli koko loppuikänsä ylpeä osallistumisestaan taisteluun, jonka hän näki käänteentekevänä koko Euroopan historiassa.
Lepanton taistelun jälkeen Cervantes joutui Napolissa sairaalahoitoon puoleksi vuodeksi ja palasi sen jälkeen laivaston riveihin. Seuraavina vuosina hän osallistui lukuisille meritaisteluretkille ja asui väliaikoina Napolissa.
Syyskuussa 1575 siviiliin palannut Miguel lähti paluumatkalle Espanjaan yhdessä veljensä Rodrigon kanssa Barcelonaan purjehtivalla kaleeri Solilla.
Vankina Algeriassa

Miguelin ja Rodrigon paluumatka päättyi kuitenkin lyhyeen, kun pohjoisafrikkalaiset muslimimerirosvot hyökkäsivät alukseen ja ottivat miehistön jäsenet panttivangeiksi. Cervantesilla oli mukanaan suosituskirjeitä korkeilta tahoilta. Niiden ansiosta merirosvot päättelivät hänen olevan tärkeä henkilö, ja niin Cervantesin lunnaiksi asetettiin erittäin korkeat 500 kultaescudoa.
Cervantesit eivät pystyneet maksamaan Miguelista ja Rodrigosta vaadittuja lunnaita. Cervantes vietti seuraavat viisi vuotta orjana Algerissa. Hän järjesti kaikkiaan neljä joukkopaon yritystä, mutta jokainen niistä epäonnistui; Cervantes otti joka kerralla syyn omille niskoilleen pelastaakseen vankitoverinsa ankarilta rangaistuksilta. Vankeustuomioista ja kidutuksesta huolimatta Cervantes jatkoi vapautumisyrityksiään koko vankeusaikansa.
Vuonna 1577 Leonora de Cortinas yritti ostaa poikansa vapaiksi kokoon saamillaan rahoilla, mutta ryöstäjät eivät suostuneet vapauttamaan molempia veljeksiä vajaasta summasta. Miguel päätti asiasta nuoremman veljensä hyväksi, ja Rodrigo pääsi palaamaan Espanjaan kahden vuoden vankeuden jälkeen.
Toukokuussa 1580 trinitaarimunkki Juan Gil onnistui lopulta lunastamaan Cervantesin vapaaksi veljeskuntansa keräämällä 300 escudolla, joihin Algerin kristittyjen kauppiaiden parissa suoritetun nopean keräyksen ansiosta saatiin lisätyksi puuttuvat kaksi sataa. Pelastus tapahtui viime hetkellä, sillä viimeisimmästä pakoyrityksestään tuomittu Cervantes aiottiin siirtää Osmanien valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin orjuuteen.
La Galatea ja varhaiset näytelmät

Lokakuussa 1580 Cervantes palasi lopulta Espanjaan. Seuraavana vuonna hän osallistui kuninkaan nimittämänä asiamiehenä vasta Espanjaan liitetystä Portugalista Oraniin suuntautuvaan salaiseen tehtävään. Tehtävän päätyttyä hän anoi 1582 virkaa ”Uuden Intian” siirtomaista. Anomus hylättiin ja Cervantes siirtyi takaisin Madridiin.
Madridissa Cervantesilla oli suhde naimisissa olleen näyttelijätär Ana Franca de Rojasin kanssa. Suhteesta syntyi Cervantesin ainoa tytär Isabel de Saavedra vuonna 1584. Cervantes tunnusti tyttären omakseen ja Ana Francan kuoltua 1599 Isabel muutti isänsä luo asumaan.
Joulukuussa 1584 Cervantes meni yllättäen naimisiin Esquiviasissa asuvan Catalina de Salazar y Palaciosin kanssa. Morsian oli vasta 19-vuotias, ja hänen myötäjäisensä eivät olleet mainittavat. Avioliitosta ei syntynyt lapsia, eikä sen uskota olleen kovinkaan onnellinen. Pari muutti erilleen vain parin vuoden avioliiton jälkeen, eikä Cervantes koskaan viittaa vaimoonsa omaelämäkerrallisissa teksteissään. Yhteiseen talouteen Cervantes asettui vaimonsa kanssa uudelleen vasta 1600-luvun alkuvuosina.
Cervantesin ensimmäinen merkittävä teos La Galatea ilmestyi Madridissa vuonna 1585. Saavuttamattoman naispäähenkilönsä mukaan nimetty Galatea oli tyyliltään muodikas paimenromaani. Estetiikaltaan sievistelevä, idealisoituja ”paimenhahmoja” paratiisimaiseen ympäristöön sijoitteleva ja rakkauden ongelmia pohdiskeleva pastoraali-idylli ei jälkeenpäin tarkasteltuna ollut Cervantesin ominta alaa, vaikka hän yrittääkin tuoda tyylilajiin jonkin verran realismia ja huumoria.
Galatean tarina jää kesken ensimmäisen osan kuudennen kirjan lopussa. Viimeisinä vuosinaan Cervantes lupaili teostensa esipuheissa Galateaan mielistyneelle mesenaatilleen Lemosin kreiville jatko-osaa kerta toisensa jälkeen, mutta luultavasti hän ei itse suhtautunut ajatukseen enää kovinkaan vakavasti.
1580-luvun alkuvuosina Cervantes kirjoitti lukuisia näytelmiä ja nautti hetkellisesti suosiota näytelmäkirjailijana. Riittäväksi tulonlähteeksi näytelmistä ei kuitenkaan ollut, ja monien muiden varhaisempien näytelmäkirjailijoiden tavoin Cervantes jäi pian Lope de Vegan uudenlaisen teatteriestetiikan varjoon.
Ajanjakson näytelmistä meidän päiviimme on säilynyt käsikirjoituksina ainoastaan kaksi kappaletta. Omana aikanaan menestyksekäs ja jälkipolvienkin arvostama nelinäytöksinen historiallinen tragedia La Numancia kertoo roomalaisten sotilaiden piirittämäksi joutuneen kelttiläisen Numantian kaupungin asukkaista. Näytelmä sisältää runsaasti myyttisiä aineksia. Los tratos de Argel (Algerin tapainkuvaus) on Cervantesin omiin kokemuksiin pohjautuva kuvaelma kristittyjen vankien elämästä ja kohtaloista Algerissa.