stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
700-luku eaa.
Tärkeitä tapahtumia

Romulus ja Remus perustavat tarun mukaan Rooman (753 eaa., 21. huhtikuuta)
Armenian valtakunnan kulta-aika.
Assyria valtaa Damaskoksen ja Samarian
Ninive tuhoutuu (789 eaa.)
763 eaa. – Assyrian Ninivessä merkittiin muistiin auringonpimennys.
Ensimmäiset muistiinmerkityt Olympian kisat (776 eaa.)
Assyrian kuningas Sargon II tuhoaa Israelin kuningaskunnan 721 eaa.
701 eaa. Assyrian kuningas Sanherib piiritti Jerusalemia, mutta ei onnistunut yrityksessään.
Helleenit perustavat siirtokuntia Mustalle merelle ja Välimerelle.
Tärkeitä henkilöitä

Midas, Fryygian kuningas
Sanherib, Assyrian kuningas ja Babylonin valloittaja (vallassa 705 eaa. – 681 eaa.).
Tiglatpileser III, Assyrian kuningas (vallassa 745 eaa. – 727 eaa.)
Sargon II, Assyrian kuningas (vallassa 721 eaa. – 705 eaa.)
Keksintöjä

olmeekit rakentavat pyramideja
Kiinassa pannaan muistiin auringonpimennys
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 700-luku eaa. Wikimedia Commonsissa
Helsingin yliopiston Viikin normaalikoulu

| Helsingin yliopiston Viikin normaalikoulu |
| --- | --- |
 Viikin normaalikoulua (2016)
Sijainti:  Kevätkatu 2, 00790 Helsinki
Koordinaatit:  60.2277°N, 25.0299°E
Tyyppi:  normaalikoulu, suomenkielinen yhtenäiskoulu ja lukio
Rehtori:  Tapio Lahtero (johtava rehtori); Kimmo Koskinen (alakoulun rehtori), Ilkka Laasonen (yläkoulun rehtori), Pekka Hurskainen (lukion rehtori)
Luokat:  1–12
Oppilaita:  peruskoulu: n. 710 (2023) lukio: n. 270 (2023) yhteensä: n. 980 (2023)
Verkkosivut
Helsingin yliopiston Viikin normaalikoulu (lempinimi Viikin norssi) on Helsingin Viikissä, Latokartanossa sijaitseva, peruskoulun alaluokat 1–6 ja yläluokat 7–9 sekä lukion käsittävä koulu. Se on Helsingin yliopiston käyttäytymistieteellisen tiedekunnan erikoisyksikkö ja toimii normaalikouluna eli opetusharjoittelukouluna. Koulussa auskultoivat sekä luokanopettajat että aineenopettajat, toisin kuin yliopiston toisessa harjoittelukoulussa Helsingin normaalilyseossa, jossa auskultoivat vain aineenopettajat.
Vuonna 2023 Viikin normaalikoulussa oli peruskoulussa noin 710 oppilasta ja lukiossa noin 270 opiskelijaa. Opettajia on noin 90. Koulun johtavana rehtorina toimii kasvatustieteen tohtori Tapio Lahtero.
Historia

| Vuosi | KA-raja |
| --- | --- |
2003–2004:  9,18
2004–2005:  9,18
2005–2006:  9,00
2006–2007:  9,01
2007–2008:  9,25
2008–2009:  9,33
2009–2010:  8,92
2010–2011:  9,23
2011–2012:  9,17
2012–2013:  9,33
2013–2014:  9,25
2014–2015:  8,92
2015–2016:  9,33
2016–2017:  9,42
2017–2018:  9,42
2018–2019:  9,58
2019–2020:  9,23
2020–2021:  9,25
2021–2022:  9,38
2022–2023:  9
2023–2024:  9,08
2024–2025:  8,50
Viikin normaalikoulu on historialtaan Helsingin vanhimpia, joskin Suomen ensimmäinen suomenkielinen tyttökoulu oli perustettu Jyväskylään 1864. Helsingin Suomalainen Tyttökoulu perustettiin vuonna 1869 yksityisenä tyttökouluna. Sen perustivat yliopiston lehtori Bernhard Fredrik Godenhjelm ja hänen vaimonsa Ida Godenhjelm. Koulu valtiollistettiin 1886, ja siitä tuli 1934 maan ainoa tyttönormaalilyseo eli opetusharjoittelukouluna toimiva tyttökoulu.
Ensimmäiset sata vuotta koulu toimi Helsingin kantakaupungissa, vuodesta 1934 nimellä Tyttönormaalilyseo. Vuonna 1884 koulu sai käyttöönsä Sebastian Gripenbergin suunnitteleman koulurakennuksen Helsingin Kampissa osoitteessa Bulevardi 8 (Yrjönkatu 18). Myöhemmin koulu toimi Etu-Töölössä Runeberginkadulla rakennuksessa, joka sittemmin oli ensin Kauppakorkeakoulun käytössä ja remontin jälkeen Helsingin Aikuisopistona. Vuonna 1969 se siirtyi Etelä-Haagaan rakennettuun, arkkitehti Raili Hietasen suunnittelemaan koulurakennukseen. Koulu alkoi samalla ottaa myös poikaoppilaita ja muuttui siten tyttökoulusta yhteiskouluksi. Peruskoulu-uudistuksen yhteydessä 1974 koulusta tuli Helsingin yliopiston alainen opetusharjoittelukoulu, ja siihen liitettiin samalla peruskoulun alaluokat. Vuonna 2003 koulu siirtyi Viikkiin yliopiston Viikin kampuksen yhteyteen ja sai modernin koulurakennuksen, jossa kaikki luokka-asteet pääsivät ensi kerran saman katon alle. Samalla se otti käyttöön nykyisen nimensä.lähde?
Nykyiset rehtorit (2024)

Perusopetus luokat 1–6: Kimmo Koskinen
Perusopetus luokat 7–9: Ilkka Laasonen
Lukio: Pekka Hurskainen
Johtava rehtori: Tapio Lahtero
Entisiä rehtoreita

Minna Lindroos 1869–1876
Ottilia Stenbäck 1876–1919
Taimi Wuorinen 1919–1947
Britta Hallonblad 1947–1951
Lydia Almila 1951–1959
Inkeri Simola 1959–1969
Anna-Liisa Oksanen 1969–1974
Anita Koskimaa 1974–1985
Mikko Sinisalo 1985–2002
ala-asteen rehtori Lauri Kauppinen 1985–1989
ala-asteen rehtori Pirkko Manner 1989–1996
ala-asteen rehtori Jari Salminen 1996–1998
yläasteen rehtori Mirja Taipale 1985–1991
lukion rehtori Mirja Taipale 1991–1996
lukion rehtori Reijo Honkanen 1996 - 2019
lukion rehtori Marja Mikkola (ent. Martikainen) 2020-2023
johtava rehtori Jyrki Loima 2002–2013
ala-asteen rehtori Pirkko Manner 1998–2012
yläasteen rehtori Ismo Piirainen 1991–2006
yläasteen rehtori Soili Mynttinen
yläasteen rehtori Marja Martikainen
yläasteen rehtori Ilkka Laasonen
johtava rehtori Markku Pyysiäinen 2013–
johtava rehtori Tapio Lahtero
Koulun nimet

1869–1919 Helsingin suomalainen tyttökoulu
1919–1934 Helsingin suomalainen tyttölyseo
1934–1969 Tyttönormaalilyseo
1969–1974 Helsingin yhteisnormaalilyseo
1974–2003 Helsingin II normaalikoulu
2003– Helsingin yliopiston Viikin normaalikoulu
Tunnettuja oppilaita

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ida Aalberg  Aino Ackté  Hellevi Arjava  Rut Bryk  Harriet Finne-Soveri  Elina Haavio-Mannila  Eila Hiltunen  Esa Holopainen  |  Pekka Himanen  Ansa Ikonen  Toini Jännes  Aino Kallas  Laura Kolbe  Kirsi Kunnas  Hilda Käkikoski  Kirsti Lonka  |  L. Onerva  Petrus Pennanen  Aulikki Rautawaara  Aino Sibelius  Maila Talvio  Aale Tynni  Taru Valjakka  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helsingin yliopiston Viikin normaalikoulu Wikimedia Commonsissa
Koulun kotisivut
Tyttönormaalilyseon rakennus Runeberginkatu 22–24 vuonna 2024. Arkkitehti Onni Tarjanne.
Arkadi Adamov

Arkadi Grigorjevitš Adamov (ven. Арка́дий Григо́рьевич Ада́мов; 13. heinäkuuta 1920 – 26. kesäkuuta 1991) oli venäläinen kirjailija. Hän suoritti loppututkinnon Moskovan yliopistossa ja työskenteli sen jälkeen muun muassa Moskovan miliisin palveluksessa.
Ensimmäiset teoksensa hän kirjoitti löytöretkistä, mutta vuonna 1956 ilmestynyttä teosta Delo pjostryh (”Tapaus kirjavat”) on luonnehdittu ensimmäiseksi nykyaikaiseksi salapoliisiromaaniksi Neuvostoliitossa. Toinen hänen merkittävä salapoliisiromaaninsa on palkittu teos Zlym vetrom (”Katalan tuulen tuomaa”). Adamovin teoksia ei ole suomennettu.
Selkämuuritalo

Selkämuuritaloja, Harold Grove, Leeds, Englanti
Selkämuuritalo (engl. back-to-back house) on englantilainen 1800-luvun alupuolen työväen kaupunkirivitalo.
Selkämuuritalo on kadunvarsitalo, jonka halkaisee keskeltä sydänmuuri eli pituussuuntaan kulkeva kantava seinä. Taloon kuuluu vain kadulle avautuvia päällekkäisiä huoneita. Huoneistot ovat kantavien seinien ympäröimiä ja niiden leveys on yhden huoneen leveys. Selkämuuritalon korkeus on 2 tai 3 kerrosta.
Vapauttajan nuoruus

| Vapauttajan nuoruus> Young Mr. Lincoln |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Ford
Käsikirjoittaja:  Lamar Trotti
Tuottaja:  Kenneth MacGowan   Darryl F. Zanuck
Säveltäjä:  Alfred Newman
Kuvaaja:  Bert Glennon
Leikkaaja:  Walter A. Thompson
Tuotantosuunnittelija:  Thomas Little
Pääosat:  Henry Ford
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:  1939
Kesto:  100 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vapauttajan nuoruus (myös Kansan sankari) on John Fordin ohjaama elokuva vuodelta 1939. Se kertoo Abraham Lincolnin nuoruusvuosista. Käsikirjoittaja Lamar Trotti oli Oscar-ehdokkaana.
Vuonna 1979 Kansan sankari pääsi mukaan suomalaiskriitikoiden kokoamalle sadan tärkeimmän elokuvan listalle.
Pääosissa

Henry Fonda - Abraham Lincoln
Alice Brady - Abigail Clay
Marjorie Weaver - Mary Todd
Arleen Whelan - Hannah Clay
Eddie Collins - Efe Turner
Aiheesta muualla

FilmGoer (Arkistoitu – Internet Archive)
Rotuaari

Rotuaaria.
Rotuaarin pallo on Rotuaarin huomattavin maamerkki.
Kävelykadun jouluvalaistus.
Rotuaari on Oulun ydinkeskustan kävelykatu. Kirkkokadun osa välillä Saaristonkatu–Pakkahuoneenkatu muutettiin kävelykaduksi kesällä 1987. Kadun nimestä järjestetyn nimikilpailun voitti Matti Kessin nimiehdotus Rotuaari. Rotuaari on vanha oululainen murresana ranskan kielen jalkakäytävää (trottoir) tarkoittavasta sanasta. Kävelykatuideaa oli kokeiltu Kirkkokadulla aiemminkin, syksyllä 1967, jolloin kadun nimenä oli Viisristi, mutta kauppiaiden vastustuksen vuoksi kokeilua ei tuolloin jatkettu.
Rotuaarin pallo on Seppo Valjuksen suunnittelema keskusaukion kaivohuoneveistos.
Aiemmin Rotuaari tunnettiin useilla eri nimillä. Nimitys Lihatiski katosi, kun tästä alun perin Saaristonkadun ja Pakkahuoneenkadun välillä kulkevasta Kirkkokadun osasta lanseerattiin kävelykatu.lähde?
Nykyään Rotuaariin kuuluu myös osa Kauppurienkadusta ja osa Isokadusta. Vuonna 2020 Rotuaari laajeni Heinäpäähän päin, kun Albertinkadun ja Saaristonkadun välinen osuus muuttui kävelykaduksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rotuaari Wikimedia Commonsissa
Ylen Elävä arkisto: Oulun Kirkkokatu (ennen Rotuaarin avaamista tehty dokumentti)
Oulun nähtävyydet
| --- | --- |
Puistot ja nähtävyydet:   Franzénin puisto  Heinätorin puisto  Hollihaan puisto  Hautausmaa  Mannerheimin puisto  Hupisaaret  Kasvitieteellinen puutarha  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Markkuun ryhmäpuutarha  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Hautausmaa  Äimäraution siirtolapuutarha 
Museot:   Automuseo  Kierikkikeskus  Merimiehenkotimuseo  Sahamuseo  Pohjois-Pohjanmaan museo  Taidemuseo  Turkansaaren ulkomuseo 
Rakennukset ja alueet:   Kauppahalli  Kauppatori  Kaupungintalo  Kaupunginteatteri  Maikkulan kartano  Nallikari  Nuijamiesten lava  Pikisaari  Rotuaari  Tietomaa  Tuiran sillat  Tuomiokirkko  Vesaisenlinna  Villa Hannala  Ylikiimingin kirkko 
Patsaat ja veistokset:   Frans Mikael Franzénin patsas  Futura – Tuntematon  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus  Kalasääski ja lohi  Kevätmyrskyä  Pallautuneet  Pohjan neito  Polskis  Ruutuvihko  Siivet  Toripolliisi  Tuirasta Ruijan rannoille  Valaistuksen tie
Leo Hildén

| Leo Hildén |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 1.4.1919–4.9.1922  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1876 Oulu
Kuollut: 31. maaliskuuta 1945 (68 vuotta) Helsinki
Ammatti:  insinööri, toimittaja
Erik Leopold (Leo) Hildén (26. heinäkuuta 1876 Oulu − 31. maaliskuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen insinööri, toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919−1922.
Elämä

Leo Hildénin vanhemmat olivat valtioneuvos Berndt Erik Konstantin Hildénin ja Johanna Lovisa Christiansson (1841-1905). Hän kävi Oulun lyseota ja opiskeli vuodesta 1897 lähtien Saksassa Neustadt-Glewen teknisessä opistossa ja valmistui insinööriksi vuonna 1900 Karlsruhen teknillisestä korkeakoulusta. Hildén työskenteli Voithin tehtaalla Heidenheimissa vuoteen 1903, jonka jälkeen hän palasi kotikaupunkiinsa ja työskenteli Oulun emalitehtaan ja Ab Ferrum Oy:n teknillisenä johtajana 1903-1910. Vuonna 1911 hän muutti Helsinkiin ja työskenteli Berndt Grönblomin koneliikkeen edustajana vuoteen 1917.
Saksassa opiskellessaan Hilden tutustui sosialismiin muun muassa Karl Marxin Pääoman kautta. Vuonna 1905 hän liittyi Oulun työväenyhdistykseen. Helsinkiin muutettuaan Hildén liittyi ruotsinkielisiin työväenjärjestöihin. Hän kuului muun muassa Suomen ruotsalaisen työväenliiton liittotoimikuntaan. Hilden kirjoitti Turussa ilmestyneeseen Arbetet-lehteen ja toimi Till Storms-nuorisolehden avustajana. Hän kirjoitti myös proosaa ja runoja.
Hildén ei osallistunut sisällissotaan, mutta joutui siitä huolimatta kolme kertaa vangituksi kevään ja kesän 1918 aikana. Kevään 1919 vaaleissa hänet valittiin kansanedustajaksi. Hän oli sama vuonna perustamassa Arbetarbladetia ja työskenteli sen päätoimittajana 1919-1920. Vuonna 1921 hänet valittiin Lahden piirin ammattientarkastajaksi, minkä johdosta hän luopui politiikasta ja jätti eduskunnan yhden vaalikauden jälkeen. Hildén toimi ammattientarkastajana vuoteen 1943 saakka ja kuoli äkillisesti Helsingissä maaliskuussa 1945.
Perhe

Leo Hildénin puoliso oli Georgina Öller (1881-1976), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1904.
Organisation Todt

Organisation Todt (OT) oli vuosina 1933–1945 natsi-Saksan hallinnon osa, laajoja rakennushankkeita toteuttava organisaatio. Todt rakensi sotilaallisia kohteita ja laitteita, infrastruktuuria ja muita Saksan valtakunnalle merkittäviä kohteita. Toiminta-alue käsitti Saksan lisäksi valloitetut alueet ja liittolaismaat. Laajimmillaan Todtilla oli palveluksessaan yli miljoona työntekijää, lisäksi käytettiin laajamittaisesti pakkotyövankeja. Suomessa järjestö toimi vuosina 1941–1944.
Perustaminen

Organisation Todt harjoitti varsin merkittävää rakennustoimintaa sekä Saksassa että sen miehittämissä maissa. Se perustettiin vuonna 1933 ja nimettiin ensimmäisen johtajansa tohtori Fritz Todtin mukaan. Samana vuonna Todt nimettiin Saksan tielaitoksen päätarkastajaksi (Generalinspektor für das deutsche Strassenwesen). Sodan puhjettua hänestä tuli Luftwaffen reservinmajuri.
Työvoima

Organisation Todt käytti työvoimana pääasiassa ulkomaalaisia työläisiä tai sotavankeja, mutta myös sellaisia saksalaisia sotilaita, joiden merkitys taistelijoina oli vähäinen. Alun perin työväki koostui lähes yksinomaan saksalaisista työläisistä, mutta vuodesta 1939 alkaen suurehko osa heistä siirrettiin sotilasosastoihin tai varusteluteollisuuteen. Heidät korvattiin aluksi valloitettujen maiden niin sanotuilla vapaaehtoisilla työntekijöillä, mutta pian yhä useammin pakolla otetuilla työläisillä.
Vuonna 1943 Organisation Todtin palveluksessa laskettiin olevan noin 800 000 henkilöä, joista noin neljäsosa oli saksalaisia ja kolme neljäsosaa muista maista. Vuoden 1944 lopussa Organisation Todtin vahvuus oli kasvanut niin, että siihen kuului 1 360 000 henkilöä. Näistä muita kuin saksalaisia oli noin puolet, 700 000 henkilöä.
Organisaatio

Todtin organisaatio jakautui työyhtymiin (saks. Einsatzgruppe). Nämä toimivat määrätyllä maantieteellisellä alueella, esimerkiksi Skandinaviassa tai jossakin määrätyssä maassa. Työyhtymistä saatettiin erottaa suurehko, 5 000–15 000 miehen osasto, joita tällöin kutsuttiin työjoukoksi, esimerkiksi Skandinavian Einsatsgruppe Wikingistä oli erotettu Einsatz Finnland. Työjoukko jakaantui 1 000–5 000 miehen työkomppanioihin (saks. Bauleitung). Työkomppanioilla oli useita yleensä enintään 1 000:n miehen työmaita (saks. Baustelle). Kokoonpano ja vahvuudet kuitenkin vaihtelivat runsaasti.
Organisation Todtiin kuuluneet työläiset majoitettiin usein sotilaallisesti järjestettyihin leireihin vastaavan leirinjohtajan (saks. Lagerführer) alaisuuteen. Työläiset jaettiin yleensä 25–30 hengen ryhmiin ryhmänjohtajan (saks. Gruppenführer) johdolla, Bauleitung-komppanioihin ja OT-pataljooniin.
Organisation Todtin henkilökunta oli Saksan sotilaslain alaista. He eivät osallistuneet kuitenkaan taisteluihin, eikä heille annettu taistelukoulutusta. Saksalaisilla Organisation Todtin työntekijöillä oli järjestön tunnuksilla varustettu asepuku, jota ei jaettu muille työläisille.
Toimitsijoiden virka-arvot olivat epäyhtenäiset, sillä osa noudatti Wehrmachtin sotilasarvoja, kun puolestaan osa vastasi Schutzstaffelin nimikkeitä kapteeni (saks. Hauptssturmführer) tai majuri (saks. Sturmbannführer). Lisäksi oli järjestön omia virkanimikkeitä, kuten OT-mies (saks. OT-Mann), kantatyöläinen (saks. Stammarbeiter), työnjohtaja (saks. Vorarbeiter), mestari (saks. Meister), rintamanjohtaja (saks. Frontführer), ylivääpeli (saks. Haupttruppführer), rakennusjohtaja (saks. Bauleiter) ja yksikönjohtaja (saks. Einsatzleiter).
Toiminta Saksan ulkopuolella

Organisation Todt toimi myös muissa maissa. Näihin perustettiin omat paikalliset järjestönsä, kuten Einsatzgruppe Russland Nord, jonka toiminta-alue oli Latvia, Liettua ja Viro. Suomessa palveli Todtin työjoukko Einsatzt Finnland, joka kuului Skandinavian (Norjan) organisaation työyhtymän Einsatzgruppe Wikingin alaisuuteen.
Toiminta Saksan ulkopuolella > Toiminta Suomessa

Einsatz Finnland perustettiin vuonna 1941. Joukko oli itsenäinen, liikkuva rakennusvirasto, jonka miesvahvuus oli noin 7 000 miestä, jotka edustivat 17 eri kansallisuutta. Lisäksi käytettiin yleisesti vankityövoimaa. Suurimpia työkohteita olivat Jäniskosken voimalaitoksen teräsbetonisen pommisuojakuvun rakentaminen, Hyrynsalmen–Kuusamon kenttärata, Kolosjoen kaivoksen maanalaisen kakkossulattamon rakennustyöt sekä lukuisat sillanrakennuskohteet ja tienrakennustyöt Pohjois-Suomessa. Turvatakseen Petsamon nikkelin saannin ja Pohjois-Norjan päävaltatien puolustuksen Todt teki mittavia linnoitustöitä Lapissa ja rakensi esimerkiksi vahvat Sturmbock- ja Schutzwall-pääpuolustusasemat sekä Rovaniemen Ringwall-puolustusaseman etelästä suuntautuvaa hyökkäystä vastaan.
Einsatz Finnlandin esikunta, sairaala, päävarasto, suutarin- ja räätälinverstaat, autonkorjauspajat sekä huoltokeskus sijaitsivat Rovaniemellä. Lisäksi yksikölle oli vuokrattu Rovaniemen Puusepäntehdas. Komentajana toimi yleisrintamanjohtaja (saks. Generalfrontführer) ja ylirakennusneuvos (saks. Oberbaurath) August Michahelles (1903–1985). Hän oli suunnitellut muun muassa rakennushankkeena erittäin vaativan Kehlsteinstraßen, valtakunnankansleri Adolf Hitlerin Kotkanpesään johtavan noin 6,5 kilometriä pitkän vuoristotien Obersalzbergissä. Vuosina 1939–1941 Michahelles oli toiminut Organisation Todtin rakennusjohtajana Pfalzissa, Brysselissä ja Danzigissa, kunnes hänet nimitettiin 16. lokakuuta 1941 Einsatz Finnlandin johtajaksi (saks. Einsatzleiter) Rovaniemelle.
Heinäkuussa 1944 Michallesia seurasi 36-vuotias rakennusneuvos (saks. Baurath) diplomi-insinööri Fritz Autenrieth (s. 16. maaliskuuta 1908), joka oli aluksi virka-arvoltaan rintamanylijohtaja (Oberfrontführer), mutta joka ylennettiin vuonna 1944 rintamanpääjohtajaksi (Hauptfrontführer).
Valtakunnanministeri Fritz Todt maaliskuussa 1940.
Eduard Dietl ja valtakunnanministeri Albert Speer Rovaniemen lentokentällä talvella 1944.
OT:n työntekijän käsivarsinauha
1 Työnjohtaja/Vorarbeiter 2 Mestari/Meister 3 Ylimestari/Obermeister
Albert Speer Suomessa joulukuussa 1943 (oik.)
Amerikkalainen jalkapallo

| Amerikkalainen jalkapallo |
| --- | --- |

Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Piirteet
Tyyppi:  pallopeli
Pelaajien määrä:  11
Pelialue:  120 × 53,3 jaardia (109,7 × 48,7 m)
Peliaika:  4 × 15 min.
Kilpailutoiminta
Kansainvälinen kattojärjestö:  IFAF
Rekisteröityjä pelaajia:  3500
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amerikkalainen jalkapallo (Yhdysvalloissa usein lyhyesti football eli ’jalkapallo’) on Pohjois-Amerikassa 1800-luvun lopussa kehitetty joukkueurheilulaji, joka on Yhdysvalloissa Euroopan perinteistä jalkapalloa suositumpi palloilulaji.
Pelin tarkoituksena on kerätä pisteitä eri tavoin. Soikion muotoinen pelipallo pyritään viemään vastustajan maalialueelle tai pallo voidaan myös potkaista erityisen maalihaarukan läpi. Palloa voidaan kuljettaa joko kantamalla, jolloin kyseessä on juoksupeli, tai heittämällä, jolloin kyseessä on eteenpäinsyöttöpeli eli heittopeli. Puolustava joukkue yrittää estää pallon kuljettamisen eteenpäin. Pelin päättyessä enemmän pisteitä kerännyt joukkue on voittaja. Joukkueeseen kuuluu tavallisesti hyökkäys- ja puolustuskokoonpano sekä erikoiskentällisiä. Osa pelaajista voi toimia monessa eri tehtävässä.
Amerikkalaisen jalkapallon ominaisia piirteitä ovat pelaajien välinen kova fyysinen kontakti (taklaukset ja blokkaukset), pelin taktisuus ja pelitilanteiden nopeus. Periaatteeltaan samankaltainen laji on amerikkalaisen jalkapallon edeltäjä rugby.
Historia > Juuret

Amerikkalaisesta ja hyvin samankaltaisesta kanadalaisesta jalkapallosta käytetään yhteisnimitystä gridiron. Alun perin sillä tarkoitettiin jalkapallon ja rugbyn esimuodoista kehittynyttä peliä. Sitä pelattiin kentällä, johon oli piirretty ristikko, ja sana gridiron tarkoittaakin ’ritilää’. Pelin kehittyessä kentälle piirretystä ristikosta poistuivat pitkittäisviivat. Sanalla gridiron voidaan nykyään viitata joko entisaikojen peliin, yhteisnimityksenä amerikkalaiseen ja kanadalaiseen lajiin tai myös itse pelikenttään.
Ensimmäinen virallinen yliopistojen välinen ottelu pelattiin 6. marraskuuta 1869 New Jerseyn New Brunswickissa Princetonin ja Rutgersin välillä. Ottelussa käytettiin Englannista peräisin olevia sääntöjä, jotka muistuttivat pitkälti nykyaikaista jalkapalloa. Tämä pelimuoto saavutti suosiota muun muassa Columbian, Cornellin ja Yalen yliopistoissa Yhdysvaltain koillisosassa. Vuonna 1873 Princetonin, Yalen ja Rutgersin yliopistojen edustajat kokoontuivat New Yorkiin ja perustivat Intercollegiate Football Associationin tarkoituksenaan yhtenäistää pelin säännöt. Harvardin yliopisto jäi liiton ulkopuolelle, sillä siellä pelattiin enemmän rugbya muistuttavaa, Bostonin kaupungin mukaan nimettyä, peliä.
Toukokuussa 1874 Harvard pelasi montrealilaista McGillin yliopistoa vastaan kaksi ottelua, ensimmäisen niin sanotuilla Bostonin säännöillä ja toisen rugbyn säännöillä, minkä myötä Harvardissakin ruvettiin suosimaan pelin rugby-muotoa. Seuraavana vuonna Harvard pelasi Yalea vastaan kompromissisäännöillä, jotka muistuttivat pitkälti rugbya. Tämän myötä myös Yalessa havaittiin rugby-tyylin soveltuvan paremmin peliin, ja lopulta 1876 Yale, Princeton, Harvard ja Columbia perustivat uuden Intercollegiate Football Association rugby-sääntöjen pohjalta.
Historia > Lajin synty

Lopullinen amerikkalaisen jalkapallon eriytyminen rugbystä alkoi Yalessa opiskelleen Walter Campin, joka sittemmin sai lisänimen amerikkalaisen jalkapallon isä sääntömuutosten myötä. Aiemmin jo Harvardin aloitteesta oltiin luovuttu rugbyssä käytetystä scrum-rykelmästä ja otettu käyttöön tapa jossa palloa potkaistaan taaksepäin omalle joukkueelle. Camp uudisti tapaa vielä pitemmälle, kun päätettiin että aloitussyötössä pallo on valmiiksi hyökkäysvuorossa olevan joukkueen hallussa. Vuonna 1890 sallittiin pallon heittäminen kädellä nykytyyliin jalkojen välistä taaksepäin ja mahdollisuus potkaista poistettiin säännöistä vuonna 1913. Toinen merkittävä muutos oli vuonna 1882 käyttöön otettu sääntö, jonka mukaan pallon kanssa täytyi edetä vähintään viisi jaardia kolmella yrittämällä. Tähän vaikutti merkittävästi Princetonin käyttämä taktiikka Yalen otteluissa, jossa se viivytti peliä pitämällä palloa hallussaan yrittämättäkään pisteentekoa, mikä oli vastoin Campin alkuperäisiä tarkoituksia. Campin aloitteesta pelaajamääräksi vakiintui 11 puolelleen, silloinen uusi pistelaskusysteemi, jossa kuljetusmaalista eli touchdownista sai kaksi pistettä ja potkumaalista viisi pistettä (vuonna 1909 potkumaalin arvoksi tuli kolme ja vuonna 1912 touchdownin arvoksi kuusi pistettä). Myös muita sääntöjä, kuten kentän viivoitus ja pelipaikkojen nimet, otettiin hänen ansiostaan käyttöön.
Lukuisista muutoksista huolimatta edellä mainitut kaksi sääntöä olivat ne, joiden myötä peli merkittävästi muuttui. Niiden myötä pelistä tuli avoimempaa, otteluissa nähtiin pitkiä juoksuja ja sivuttaissuuntaisia syöttöjä. Vuonna 1888 Camp ehdotti vyötärön alapuolelle taklaamisen sallimista, minkä myötä peli muuttui fyysisemmäksi ja pelaajat isommiksi, kun nopeudella ei enää saanut samanlaista etulyöntiasemaa. Vuotta 1912 monet asiantuntijat pitävät lajin varsinaisena syntyvuotena.