stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ridnitšohkka
Maastoliikenne Käsivarren erämaa-alueella

Maastoliikenne on rajoitettua Käsivarren erämaa-alueella, aivan kuten muillakin Suomen erämaa-alueilla. Lumettomana aikana vain poronhoitajat ja eri viranomaiset kuten poliisi, tulli, rajavartijat, pelastustoimi saavat liikkua alueella moottoriajoneuvoilla ilman erillistä maastoliikennelupaa. Lisäksi Enontekiön kunnan asukkaat voivat hakea maastoliikenneluvan alueella oleville muutamille vakiintuneille kulku-urille. Luvat myöntää maanomistaja, jota Käsivarressa edustaa Metsähallitus. Talvella moottoriajoneuvon, käytännössä moottorikelkan, käyttö on vähän vapaampaa ja paikkakuntalaiset saavat anoessaan maastoliikenneluvan koko alueelle. Lumiaikana myös ulkopaikkakuntalainen voi saada maastoliikenneluvan merkityille reiteille ja paikallisen oppaan kanssa muullekin ennalta ilmoitetulle reitille. Ilman paikallista opasta ulkopaikkakuntalainen pääsee Ridnitšohkkalle käytännössä vain vuokraamalla lentokuljetuksen tai omin voimin kävellen tai hiihtäen.
Vaeltaminen Ridnitšohkkalle

Omatoimiseen vaellukseen on useita reittivaihtoehtoja kaikkina vuodenaikoina. Suomen puolelta tavallisin lähtöpaikka on Kilpisjärvi. Kalottireitti kulkee tunturin länsipuolelta Haltille ja reittiä hyödyntäen pääsee aivan Ridnitšohkkan tuntumaan. Matkan pituus Kalottireittiä pitkin on noin 55 kilometriä. Reitin varrella ohitetaan lukuisia Käsivarren näyttävimpiä maastonkohtia, muun muassa Saivaara, Meekonlaakso pahtoineen ja Pitsuskönkään vesiputous. Kilpisjärveltä lähdettäessä kuljetaan yleensä Kalottireittiä Pitsusjärvelle ja sieltä edelleen Govdajohkan vartta ylös mahdollisesti aina Haltijärvelle (pohjoissaameksi Háldijávri) saakka. Jokivarresta tai viimeistään järveltä käännytään itään ja noustaan tunturille. Myös Norjan puolelta löytyy useita vaihtoehtoisia vaelluksen aloittamispaikkoja.
Useiden muiden Yliperän tuntureiden tapaan Ridnitšohkkan länsipuolinen rinne on loivasti nouseva ja varsin helppokulkuinen, kun taas itärinne on lähes pelkkää kivirakkaa ja osin hyvin jyrkkää pahtaa. Talvisin tunturin rinteet ovat laskijoiden suosiossa. Laskettelua rajoittaa kuitenkin pitkä matka Kilpisjärven kylästä.
Ridnitšohkkan pysyvä lumijääkenttä

Ridnitšohkkan itärinteellä 1 270–1 180 metrin korkeudella merenpinnasta on Suomen suurin ja tiettävästi ainoa pysyvä lumijääkenttä. Pysyvä lumijääkenttä havaittiin jo vuonna 1892. Vuosien 1960–1991 välillä otetuissa ilmakuvissa noin viiden kilometrin pituinen ja 600 metrin levyinen lumijääkenttä säilyi samankokoisena ja -muotoisena. 2000-luvun puolivälissä lumikentän havaittiin kuitenkin pienentyneen huomattavasti ja jakautuneen useaan erilliseen osaan. Lumijääkentän paksuudeksi on kairauksissa mitattu enimmillään 6,2 metriä.
Ridnitšohkkan lakialueella on sähkömagneettisissa mittauksissa todettu ikiroutaa 1–1,9 metrin syvyydestä alkaen.
Ridnitšohkka Haltilta nähtynä
Näkymä Ridnitšohkalta Pitsusjärven suuntaan etelälounaaseen
Ridnitšohkkan tukiasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ridnitšohkka Wikimedia Commonsissa
Paavo Riekkinen

Paavo Johannes Riekkinen (s. 14. kesäkuuta 1936) on suomalainen aivotutkija ja Kuopion yliopiston neurologian ja neurotieteiden laitoksen emeritusprofessori.
Hänet tunnetaan kansainvälisesti erityisesti Alzheimerin tautia koskevista tutkimuksistaan. Hänellä ja vaimollaan on poika Paavo Riekkinen, joka myös toimi Kuopion yliopiston aivotutkijana.
Rikostuomiot

Riekkinen tuomittiin joulukuussa 1999 kahden vuoden vankeusrangaistukseen yliopiston tutkimusrahojen kavaltamisesta. Tuomio koostui törkeästä kavalluksesta, veropetoksesta ja törkeästä petoksesta). Vuonna 2008 hänet tuomittiin edellisvuoden joulukuussa vaimoonsa kohdistuneista pahoinpitelyistä neljän kuukauden ehdolliseen vankeuteen ja 30 päiväsakkoon. Riekkinen oli pahoinpidellyt puolisoaan aiheuttaen hengenvaarallisia vammoja. Riekkinen oli kuristanut, vahingoittanut teräaseella, lyönyt vasaralla sekä retuutanut puolisoaan hiuksista. Pahoinpitelyt tulivat ilmi vasta viikkojen päästä, kun puoliso kaatui ulkoillessaan ja lääkärikäynnin yhteydessä pahoinpitelyjäljet tulivat ilmi.
Julkaisuja

Enzymes of human cerebrospinal fluid in normal conditions and neurological disorders, Turku 1970
Epilepsia opas aikuisille, Epilepsialiitto 1985, ISBN 951-99625-9-X
Nature of multiple sclerosis, MSS information corporation, New York 1973, ISBN 0-8422-7070-1
New trends in epilepsy and its treatment: proceedings of the first Vaajasalo Epilepsy Symposium, Kuopio, May 18 and 19, Kuopion yliopisto 1989, ISBN 951-780-493-8
Trypsin-like proteases in the rat submandibular gland and saliva: a biochemical and experimental study, Turku 1966
Kirjallisuutta

Jorma Palo : Oravasyndrooma : Rikollista rahaa pöyhimässä. WSOY 2003 ISBN 9510286974
Aiheesta muualla

Riekkisen CV. archive.org 1999.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Helka Riionheimo

| Helka Riionheimo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1967 (ikä 57–58) Kajaanin maalaiskunta
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  suomen kielen professori, karjalan kielen ja kultturin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Joensuun yliopisto (FT 2007)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Palkinnot:  Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto (2023)
 uefconnect.uef.fi/henkilo/helka.riionheimo/ 
Helka Riionheimo (s. 1967 Kajaanin maalaiskunta) on suomalainen filosofian tohtori ja suomen kielen tutkija, joka työskentelee Itä-Suomen yliopiston suomen kielen professorina. Hän on toiminut myös karjalan kielen ja kulttuurin professorina. Hän on mukana karjalan kielen elvyttämishankkeessa.
Riionheimo opiskeli Joensuun yliopistossa, josta valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 2007. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa (2007) oli otsikoitu Muutoksen monet juuret : oman ja vieraan risteytyminen Viron inkerinsuomalaisten imperfektinmuodostuksessa.
Riionheimon tutkimustyön aihepiireihin ovat kuuluneet kuuluvat suomen kielen ohella muut itämerensuomalaiset kielet, viime vuosina erityisesti karjalan kieli. Hän on siirtynyt puhutun kielen ja kielikontaktien tutkimuksesta kohti  uhanalaisten kielten ja niiden elvyttämisen tutkimusta. Riionheimon mukaan karjalan kielen opetuksessa tulisi panostaa erityisesti lapsiin ja nuoriin, että kieli säilyisi. Aiemmin karjalankielisiä lapsia ja nuoria on estetty puhumasta äidinkieltään koulussa ja he ovat saattaneet joutua kiusaamisen kohteeksi kotikielensä vuoksi.
Karjalan kielen ja kulttuurin professorin tehtävässä toimiessaan Riionheimo on tuonut esille, että karjalan kieltä hyvin taitavia asuu Suomessa enemmän kuin saamelaisia. Suomessa asuu Ylen uutisen (2020) mukaan 11 000 hyvin karjalan kieltä osaavaa ihmistä, ja yli 20 000 vähän kieltä ymmärtävää tai puhuvaa, mutta aiemmin (2009) on esitetty näitä suppeampia lukuja.
Vuosina 2021–2022 Opetus- ja kulttuuriministeriö tukee karjalan kielen elvyttämistä Itä-Suomen yliopistoon yliopistorahoituksen kautta. Aiemmin esimerkiksi Koneen Säätiö on tukenut Riionheimon johtamaa karjalan kielen kääntäjäkoulutushanketta samassa yliopistossa.
Teoksia

Ilkka Savijärvi, Marjatta Palander, Helka Riionheimo & Krista Kivisalu: Inkeriläiskertomuksia. Joensuun yliopisto, 1994. ISBN 951-708-250-9.
Marjatta Palander, Ossi Kokko, Helka Riionheimo (toimittajat): Agricolasta Inkeriin : juhlakirja Ilkka Savijärven 60-vuotispäiväksi.  Joensuun yliopisto, 2001. ISBN 951-708-989-9.
Helka Riionheimo: Muutoksen monet juuret : oman ja vieraan risteytyminen Viron inkerinsuomalaisten imperfektinmuodostuksessa. Väitöskirja, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007. ISBN 978-951-746-884-8.
Marjatta Palander, Helka Riionheimo & Vesa Koivisto (editors): On the Border of Language and Dialect. (englanniksi)  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2018. ISBN 978-952-222-916-8 (Print), ISBN 978-951-858-003-7 (pdf, 8,8 MB)
Eeva-Kaisa Linna ja Anneli Sarhimaa (toim.); Laura Arantola, Natalia Giloeva, Riho Grünthal, Leena Joki, Olga Karlova, Vesa Koivisto, Tuomo Kondie, Päivi Kuusi, Johanna Laakso, Eeva-Kaisa Linna, Henna Massinen, Pirkko Nuolijärvi, Katerina Paalamo, Marjatta Palander, Raija Pyöli, Helka Riionheimo, Aleksi Ruuskanen, Anneli Sarhimaa, Aira Sumiloff ja Riina Ylönen (kirj.): Meijän hierus : esseitä karjalan kielestä. Karjalan Sivistysseura, 2019. ISBN 978-952-7193-20-4.
Leena Kolehmainen (toim.), Helka Riionheimo (toim., kirj.), Milla Uusitupa (toim., kirj.): Ääniä idästä : näkökulmia Itä-Suomen monikielisyyteen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2020. ISBN 978-951-858-206-2.
Aiheesta muualla

SoleCris-tutkijaprofiili: Riionheimo Helka[vanhentunut linkki] (uef.fi)
Karjala ja kielikontaktit - Tutkimusryhmä (Arkistoitu – Internet Archive) (uef.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Riippukaijat

| Riippukaijat |
| --- | --- |
 Malakanriippukaija (Loriculus galgulus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Riippukaijat Loriculus  Blyth, 1850
Katso myös
   Riippukaijat Wikispeciesissä   Riippukaijat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Riippukaijat (Loriculus) on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku. Riippukaijat elävät Aasian etelä- ja kaakkoisosissa ja muistuttavat muodoltaan afrikkalaisia sukulaisiaan kaijasia. Ne ovat pieniä ja tanakoita, ja niiden pyöreäkärkinen pyrstö on niin lyhyt, että se joillakin lajeilla jää pyrstön yläpeitinhöyhenten alle. Nokka on siro ja ylänokan kärki pitkä. Vahanahka on paljas. Nimensä riippukaijat ovat saaneet tavastaan roikkua oksalla ylösalaisin. Kuten kaijasillakin on tapana, myös riippukaijanaaraat kantavat pesäaineksia yläperän höyhenten alla.
Riippukaijoihin (Loriculus) kuuluvia lajeja

Bismarckinriippukaija (Loriculus tener)
Celebesinriippukaija (Loriculus stigmatus)
Filippiinienriippukaija (Loriculus philippensis)
Floresinriippukaija (Loriculus flosculus)
Intianriippukaija (Loriculus vernalis)
Jaavanriippukaija (Loriculus pusillus)
Malakanriippukaija (Loriculus galgulus)
Molukkienriippukaija (Loriculus amabilis)
Papuanriippukaija (Loriculus aurantiifrons)
Sangihenriippukaija (Loriculus catamene)
Srilankanriippukaija (Loriculus beryllinus)
Sulanriippukaija (Loriculus sclateri)
Viherriippukaija (Loriculus exilis)
Aiheesta muualla

ITIS: Loriculus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q845382  Wikispecies: Loriculus  BOLD: 114061  GBIF: 2479370  iNaturalist: 18962  IRMNG: 1396141  ITIS: 177629  NCBI: 60470  Open Tree of Life: 697454
Juha Rikama

Juha Kalervo Rikama (13. elokuuta 1930 Helsinki – 6. huhtikuuta 2015 Vantaa) oli filosofian tohtori ja äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja 1977-1993 Vantaanjoen lukiossa. Hänen väitöskirjansa Tampereen yliopistossa vuodelta 2004 käsitteli lukion kirjallisuudenopetusta (Lukion kirjallisuudenopetus 1900-luvun jälkipuoliskon Suomessa opettajien arviointien valossa).
Rikaman isä oli eversti Johan Rikama. Juha Rikama on kirjoittanut isästään elämäkerran Eversti : isästäni ja isälleni (2007).
Teokset

Kirjallisuustieto, Porvoo, WSOY, 1978 ISBN 951-0-08798-X.
Lukion kirjallisuudenopetus : vanhamuotoisen lukion kirjallisuudenopetus opettajien arviointien valossa, Hki: Taiteen keskustoimikunta, 1984 - (Valtion taidehallinnon julkaisuja, ISSN 0356-942X; nro 25). ISBN 951-46-8488-5
Siitäpä nyt tie menevi : Äidinkielen opettajain liiton viisi vuosikymmentä 1948-1998, Risto Kaipainen, Irma Lonka, Juha Rikama. Helsinki : Äidinkielen opettajain liitto, 1998 - (Äidinkielen opettajain liiton vuosikirja, ISSN 0515-7870; [43]). ISBN 951-9062-40-8
Kaanon ja reseptio : kirjallisuudenopetuksen ulottuvuuksia, Helsinki: WSOY, 2000 ISBN 951-0-24934-3
Lukion kirjallisuudenopetus 1900-luvun jälkipuoliskon Suomessa opettajien arviointien valossa, Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004 - (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 984). ISBN 951-746-615-3 - Diss. Tampereen yliopisto.
Eversti : isästäni ja isälleni, Helsinki: Books on Demand, 2007. ISBN 978-952-498-037-1
Yksilö vastaan yhteiskunta : esseitä, Helsinki: Laatusana, 2011. ISBN 978-951-9062-70-9
Aiheesta muualla

Juha Rikaman muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Matias Riikonen

| Matias Riikonen |
| --- | --- |
 Matias Riikonen vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1989 Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Esikoisteos:  Nelisiipinen lokki (2012)
Palkinnot
 Kalevi Jäntin palkinto (2017)   Tulenkantaja-palkinto (2021) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Matias Riikonen (s. 1989 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Hän on julkaissut yhteensä viisi kirjaa.
Ura

Riikonen on käynyt Oriveden Opiston kirjoittajalukion ja opiskellut kotimaista kirjallisuutta Helsingin yliopistossa.
Esikoisromaani Nelisiipinen lokki kuvaa yhden vuorokauden tapahtumia koulurakennuksessa ja sen liepeillä. Romaani käsittelee halua ja kaipausta sekä ihmisten, koneiden ja kuvien välisiä rajoja. Teos oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Toinen romaani Suuri fuuga julkaistiin yhdessä proosavihko Kiertoradan kanssa vuonna 2017. Ne voittivat samana vuonna Kalevi Jäntin kirjallisuuspalkinnon. Molemmat teokset lainaavat muotonsa klassisesta musiikista. Suuri fuuga käsittelee suomalaisen muinaisuuden kaukaisuutta ja tulevaisuuden vierautta. Kiertorata kuvaa kahden junasiivoojan ajatuksia heidän kiirehtiessään läpi vaunujen ollen samalla miniatyyrikuva teollisesta ajasta ja luonnonvarojen hupenemisesta.
Romaani Matara oli ehdokkaana vuoden 2021 Finlandia-palkinnon saajaksi. Teos sai vuoden 2021 Tulenkantaja-palkinnon.
Tuotanto

Nelisiipinen lokki. Helsinki: Gummerus 2012. ISBN 978-951-20-8758-7
Suuri fuuga. Helsinki: Aula & Co 2017. ISBN 978-952-7190-42-5
Kiertorata. Helsinki: Aula & Co 2017. ISBN 978-952-7190-43-2
Iltavahtimestarin kierrokset. Helsinki: Teos 2019. ISBN 978-951-851-965-5
Matara. Helsinki: Teos 2021. ISBN 978-952-363-145-8
Aiheesta muualla

Riikonen, Matias Kirjasampo.fi.
Matias Riikonen Prosak-klubilla 2012
Hannu Kalevi Riikonen

| Hannu Kalevi Riikonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. elokuuta 1948 Helsinki (ikä 76)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  yleisen kirjallisuustieteen professori emeritus
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1970, FM 1972, FL 1973, FT 1978)
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Turun yliopisto
Tutkimusalue:  Yleinen kirjallisuustiede, antiikintutkimus, kirjallisuustiede ja klassillinen filologia
Aiheesta muualla
Kotisivu
Hannu Kalevi Riikonen (s. 3. elokuuta 1948 Helsinki) on Helsingin yliopiston yleisen kirjallisuustieteen emeritusprofessori. Riikosen erityisaloja ovat antiikin kirjallisuus sekä Pentti Saarikosken ja James Joycen tuotanto.
Riikonen kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1967. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1970, maisteriksi vuonna 1972, lisensiaatiksi vuonna 1973 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1978. Hän oli kirjallisuushistorian dosentti Helsingin yliopistossa 1978–1994, Jyväskylän yliopistossa vuodesta 1979 ja Joensuun yliopistossa vuodesta 1981.
Vuosina 1971–1974 Riikonen toimi Rooman kirjallisuuden assistenttina (viransijaisena) ja kevätlukukaudella 1974 yleisen kirjallisuustieteen virkaatekevänä apulaisprofessorina Helsingin yliopistossa. Vuosina 1974–1981 hän oli opettajana Helsingin seudun kesäyliopistossa. Vuosina 1979–1993 Riikonen toimi yleisen kirjallisuustieteen virkaatekevä apulaisprofessorina tai professorina Turun yliopistossa ja kevätlukukaudella 1986 Oulun yliopiston kirjallisuustieteen professorin viransijaisena. Vuosina 1994–1997 hän oli Helsingin yliopiston yleisen kirjallisuustieteen ja estetiikan apulaisprofessori ja vuonna 1997 hänet nimitettiin yleisen kirjallisuustieteen professoriksi. Riikonen jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 2016.
Riikonen oli vuonna 2007 julkaistun teoksen Suomennoskirjallisuuden historia päätoimittaja ja toinen vuonna 2013 julkaistun teoksen Suomennetun tietokirjallisuuden historia kirjoittajista. Hän on myös yksi Kulttuuri antiikin maailmassa ja Kirjallisuus antiikin maailmassa -kirjojen kirjoittajista. Riikonen on toiminut järjestötehtävissä Olavi Paavolainen Seurassa sekä The James Joyce Society of Sweden and Finland -järjestössä sekä muun muassa Acta Semiotica Fennica -lehden toimitusneuvoston jäsenenä.
Riikonen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2002 ja Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2010. Hänet kutsuttiin Academia Europæan jäseneksi vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Hannu Riikonen 375 humanistia -sivustolla Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kristus (arvonimi)
Etymologia

Nimi Kristus tulee kreikan kielen sanasta Χριστός (khristós), joka tarkoittaa "voideltu ". Vanhan testamentin kreikankielisessä Septuaginta-käännöksessä heprean sana מָשִׁיחַ (Mašíaḥ), joka tarkoittaa ’voideltu’ ja josta myös johtuu nimitys Messias, käännettiin sanalla khristos (Χριστός).
Arvonimen väitetään olevan peräisin Egyptin faaraon voitelun perinteestä kruunajaisten tai avioliiton yhteydessä, jolloin öljy oli peräisin messehin, pyhän krokotiilin, rasvasta. Sama voitelurituaali voidaan jäljittää aikaisen Mesopotamian Mušḫuššuun. Egyptin muumioiden arkuista on löydetty sana krst siunauksena ja voiteluna Horukselta ja Osirikselta. Siksi sanan khristos on ajateltu olevan lainattu. Krst tarkoitti muumion preparointiprosessia balsamoimalla, puhdistamalla ja voitelemalla, ja se voi tarkoittaa voideltua, haudattua tai öljyn peitossa olevaa.
Käyttö

Sana Kristus (ja vastaavia kirjoitusasuja) esiintyy englannissa ja useimmissa Euroopan kielissä. Englannin puhujat käyttävät usein sanaa "Kristus", ikään kuin se olisi nimi, yksi osa nimestä "Jeesus Kristus", vaikka se oli alun perin arvonimi ("Messias"). Sen käyttö muodossa "Kristus Jeesus", korostaa sen luonnetta  arvonimenä.
Englannin kielen kirjoitustapa Christ standardoitiin 1700-luvulla, kun valistuksen hengessä tiettyjen sanojen oikeinkirjoitus muutettiin sopimaan niiden kreikkalaiseen tai latinalaiseen alkuperään. Vanhan ja Keski-englannin kirjoitustapa Crist -  -  lausutaan joko /iː/, joka on säilynyt kirkonnimissä, kuten St Katherine Cree, tai lyhyt /ɪ/, joka on  säilynyt modernissa sanan "Christmas" ääntämisessä. Kirjoitustapa "Christ" on vahvistettu 1300-luvulta lähtien.
Modernissa ja antiikin käytössä, jopa sekulaarissa terminologiassa, "Kristus" viittaa yleensä Jeesukseen, perustuen vuosisatoja vanhaan perinteeseen tällaisessa käytännössä.  Apostoliselta ajalta lähtien, englannin kielessä
[...] määräisen artikkelin käyttö sanan Kristus edellä ja sen asteittainen kehitys oikeaksi nimeksi osoittaa, että kristityt samaistivat nimen haltijan juutalaisille luvatuksi Messiaaksi.
Kristologia > Pre-eksistenssi, inkarnaatio ja syntymä

Kristittyjen keskuudessa on erillisiä, ja eriäviä, näkemyksiä siitä, onko Kristus ollut olemassa ennen sikiämistään (pre-eksistenssi). Keskeinen kohta Uudessa testamentissa on Johanneksen evankeliumin luku 1:1-18, jossa Johannes 1:17 mainitsee erityisesti, että "armo ja totuus tulivat Jeesuksen Kristuksen kautta." Ne, jotka uskovat Kolminaisuuteen, ottavat huomioon Kristuksen ennalta olemassa olevan jumalallisen hypostaasin, jota kutsutaan Logokseksi tai Sanaksi. Muut kuin Kolminaisuusopin näkemykset kyseenalaistavat henkilökohtaisen pre-eksistenssin näkökulman tai jumaluuden näkökulman, tai molemmat. Esimerkkinä on ortodoksinen gnominen näkemys, joka väittää, että Kristus ei itse asiassa ollut ennalta olemassa ollut jumalallinen olento.
Käsite Kristuksesta Logoksena juontuu Johanneksen evankeliumin luvusta 1:1: "Alussa oli Sana, ja Sana oli Jumalan luona, ja Sana oli Jumala." Alkuperäisessä kreikankielisessä tekstissä, Logosta (λόγος) käytetään "Sanan" sijasta, ja se jätetään usein kääntämättä. Logoksen kristologiassa, Kristus nähdään "Jumalallisen Logoksen" inkarnaationa, eli Sanana.
2. vuosisadalla Irenaeus kytki "Luoja-Kristuksen" "Vapahtaja-Kristukseen"  "kertausteoriassaan", vedoten Efesolaiskirje 1:10:een ("joka oli määräajan tullessa toteutuva: hän oli yhdistävä Kristuksessa yhdeksi kaiken, mitä on taivaassa ja maan päällä") kootakseen yhteen ja paketoidakseen Kristuksen syntymän ja ylösnousemuksen syklin.
Kristologia > Kristus ja pelastus kristinuskossa

»"She will bear a son, and you shall call his name Jesus, for he will save his people from their sins." — In Malline:Bibleverse the name Jesus was selected by Divine direction.»
Kolossalaiskirjeen luvussa 1:15-16 Apostoli Paavali näki Jeesuksen Syntymän tapahtumana, jolla oli  kosmista merkitystä ja joka muutti maailman luonnetta tasoittamalla tietä pelastukselle.
Kristilliset opetukset esittävät Kristuksen rakkauden perustana hänen uhrautuvalle teolleen, joka toi pelastuksen. Johanneksen evankeliumin luvussa 14:31 Jeesus selittää, että hänen uhrinsa oli tehty niin "jotta maailma tietäisi, että minä rakastan Isää ja teen niin kuin Isä on minun käskenyt tehdä." Efesolaiskirjeen luvussa 5:25 todetaan, että: "Kristuskin rakasti seurakuntaa ja antoi henkensä sen puolesta".
2. vuosisadalla Irenaeus esitti näkemyksiään pelastuksesta jäljittelemällä Kristusta ja "kertausteoriallaan". Irenaeukselle Kristuksen jäjittely perustuu Jumalan pelastussuunnitelmaan, jonka mukaan Kristus on "Viimeinen Aadam". Hän näki inkarnaation tapana, jolla Kristus korjasi Aadamin tottelemattomuudesta koituneen vahingon. Irenaeuksen mukaan Kristus saavutti pelastuksen palauttamalla inhimillisyyden Jumalan kuvaan, ja hän näki kristillisen Kristuksen jäljittelyn avaintekijänä tiellä pelastukseen.  Irenaeuksen mukaan Kristus onnistui joka kohdassa, missä Aadam epäonnistui. Irenaeus veti useita yhtäläisyyksiä, esim. aivan kuten Aadamin lankeemus johtui puun hedelmästä, Irenaeus näki lunastuksen ja pelastuksen toisen puun, ristiinnaulitsemisen ristinpuun, hedelmänä.
Seuraten Paavalin perinnettä 5. vuosisadalla Augustinus näki Kristuksen Uuden Liiton välimiehenä Jumalan ja ihmisen välillä ja synnin voittajana. Hän näki Kristuksen syynä ihmisen ja Jumalan sovintoon Aadamin lankeemuksen jälkeen, ja hän näki Kristuksessa polun kristilliseen pelastukseen. Augustinus uskoi, että pelastus on saatavilla niille, jotka ovat sen arvoisia, uskon kautta Kristukseen.
1200-luvulla Tuomas Akvinolainen pyrki perehtymään kirkkoisien opetuksiin Pyhän Kolminaisuuden roolista pelastustaloudessa. Tuomas Akvinolaisen näkemyksen mukaan enkelit ja ihmiset olivat luodut pelastusta varten alusta alkaen. Akvinolaisen mukaan Kristuksen kärsimys vuodatti pelastuksen armon ja kaikki sen hyveet ihmiskunnalle.
Martti Luther erotti pelastushistorian Vanhan ja Uuden testamentin välillä, ja näki uuden ulottuvuuden pelastukseen Kristuksen saapumisessa.
Painopiste ihmisen historiassa oli tärkeä elementti raamattuun sitoutuneen John Calvinin teologiassa 1500-luvulla. Calvin katsoi Kristuksen ensimmäisen tulemisen keskeiseksi käännekohdaksi ihmiskunnan historiassa. Hän näki, että pelastus alkoi Kristuksen kautta, ja hän näki Kristuksen pelastussuunnitelman täydentäjänä hänen kuolemansa ja Ylösnousemuksensa.