stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun ruokakulttuuri
Perinteitä ja perinneruokia

Ruokaa tehtiin niistä aineksista, joita oli kuhunkin vuodenaikaan tarjolla. Koska Turku sijaitsee meren rannalla, on kalalla ollut aina tärkeä merkitys. Herkkuja on valmistettu ahvenesta, siiasta ja hauesta. Myös silakka on ollut varsinaissuomalaisten suosikki, ja sitä on valmistettu monin tavoin. Kalastamisen lisäksi Varsinais-Suomessa on ollut hyvät olosuhteet maanviljelykselle. Sokerijuurikkaan ja rypsin viljelystä on pitkät perinteet ja saariston varhaisperunaa moni odottaa kovasti. Suomessa ensimmäiset perunat tulevat markkinoille Rymättylästä.
Varsinais-Suomessa on tehty monenlaisia leipiä. Vaikka leipää leivottiinkin harvemmin kuin idässä, leivällä oli tärkeä merkitys. Ruisleipää tehtiin vain pari kertaa vuodessa ja tällöin tehtiin suuria määriä. Leivät jätettiin kuivumaan katonrajan orsiin. Juhlapöytien leipä on ollut hapanimelä ruislimppu eli varilimppu, joka on valittu Varsinais-Suomen maakuntaruuaksi.
Turkulaiset perinneruuat ovat varsinaissuomalaisia perinneruokia, joten edellä mainitut Varsinais-Suomea koskevat asiat pätevät yhtä lailla Turkuun. Silakka eri muodoissaan on hyvin tyypillistä turkulaista perinneruokaa. Niin myös hapanleipä ja saaristolaisleipä. Ehkä kaikkein ominaisin Turulle on kuitenkin makeahko rusinamakkara, joka valmistetaan ohrasuurimoista, sianlihasta, rusinoista ja siirapista. Rusinamakkaraa voidaan tarjota vaikkapa puolukkasurvoksen kanssa.
Turun pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla silakkalaatikko, lammashöystö ja luumukräämi sekä kaurahiutaleista, puolukoista ja rusinoista keitettävä haversoppa.
Vuoden ravintoloita

Suomen Gastronominen Seura on antanut vuodesta 1985 lähtien tunnustuksen ansioituneelle suomalaiselle ravintolalle. Vuoden ravintola -tunnustuksen saavuttaakseen ravintolan tulee tarjota hyvää ja omaleimaista ruokaa sekä erinomaista palvelua, joka saa asiakkaan tuntemaan itsensä arvostetuksi. Vuoden ravintolalla on hyvä hinta-laatusuhde ja sen toiminta on pitkäjänteistä, tasalaatuista ja varmaa.
Turusta tunnustuksen ovat saaneet Ravintola Julia (1992), Panimoravintola Herman (2003) ja Ravintola Kaskis (2018).
Pienpanimoita

Panimoravintola Koulu Eerikinkadulla on Suomen suurimpia ravintolapanimoita. Suomen ensimmäinen yksityinen ravintolapanimo Kaskenmäen panimo aloitti toimintansa 1993 ja sen tuotteita myy ravintola Uusi Apteekki Kaskenmäessä. Kakolan vankilan entisessä keittiössä toimii Kakola Brewing Company.
Ruokatapahtumia

Turussa järjestetään vuosittain useita ruokatapahtumia. Turku Craft Beer festivaali on maaliskuussa, huhtikuussa Saaristolaismarkkinat ja kesäkuussa Neitsytperunafestivaali. Elokuussa maistellaan vegaaniruokia Vegånia -tapahtumassa Vanhalla Suurtorilla, jonka kanssa samalla aikaisesti järjestetään Ølfest (entinen Turun Panimofestivaali). Toinen pienpanimofestivaanli Suuret Oluet – Pienet Panimot järjestetään lähes heti perään. Syksyllä ajankohtaisia ovat muun muassa Ruokamessut, ja Silakkamarkkinat.
Vuonna 2019 Turussa järjestettiin lähes 20 ruokaan ja juomaan keskittynyttä yleisötapahtumaa.
Turku Craft Beer Festival
Saaristolaismarkkinat
Maalaismarkkinat
Neitsytperunafestivaali
Turku Street Food Fiesta
Kansainväliset Suurmarkkinat
Turku Food & Wine
Vegånia
Ölfest (ent. Turun Pienpanimofestivaali)
Suuret Oluet - Pienet Panimot
Food & Art -festivaali
Porkkanamarkkinat
Suursitsit
Turun Ruoka- ja Viinimessut
Voillá
Turku Menu -kilpailu
Turun silakkamarkkinat
Turun Olut- ja Viskimessut
Aiheesta muualla

Eat My Turku, Turun ruokakulttuurisivusto (suomeksi)
Kirjallisuutta

Turku lautasella : kymmenen kiinnostavaa ravintolaa Aurajoen rannalta. Toim. Heli Nieminen. Turun Sanomat, 2010. ISBN 978-951-9129-82-2. Osa 2 ilmestyi 2013, ISBN 978-951-9129-89-1 ja osa 3 vuonna 2017, ISBN 978-952-7253-00-7.
Ruokapöytä Turun linnassa.
Hamburger Börs 1900-luvun alussa.
Turun kauppahalli.
Rusinamakkaraa tiskissä Turun Kauppahallissa.
Turku Craft Beer Festival 2018 tarjosi myös erilaisia maistelutilaisuuksia.
Blas de Otero

| Blas de Otero |
| --- | --- |
 Blas de Otero toinen oikealta (1951).
Henkilötiedot
Syntynyt: 1916 Bilbao, Espanja
Kuollut: 1979 (62–63 vuotta) Madrid, Espanja
Kansalaisuus:  Espanja
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: espanja
Tuotannon kieli: espanja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Blas de Otero (1916 Bilbao, Espanja – 1979 Madrid, Espanja) oli espanjalainen runoilija. Hän opiskeli juristiksi, mutta hän ei harjoittanut lakimiehen ammattia vaan ryhtyi kirjailijaksi. Hänen runonsa ovat usein yhteiskunnallisia, ja niitä sensuroitiin. Hän asui siksi ajoittain ulkomailla.
Tuotantonsa alkupuolella Otero sai vaikutteita Miguel de Unamunolta. Runot olivat perinteisiä, teemoiltaan uskonnollisia, rakkauden ja kuoleman sävyttämiä. 1950-luvulla tapahtui käänne, ja aiheet muuttuivat ajankohtaisiksi.
Suomennetut runot

Maailma, suom. Matti Rossi, antologiassa Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toim. Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Blas de Otero Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Oranssiviikunakaija

| Oranssiviikunakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Siniviikunakaijat Cyclopsitta
Laji::  gulielmitertii
Kaksiosainen nimi
 Cyclopsitta gulielmitertii  Schlegel, 1866 
Katso myös
   Oranssiviikunakaija Wikispeciesissä   Oranssiviikunakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oranssiviikunakaija (Cyclopsitta gulielmitertii) on Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Oranssiviikunakaija on noin 13 cm pitkä ja painaa 28–35 g. Lajista tunnetaan seitsemän alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Sen höyhenpuku on yleensä selkäpuolelta vihreä tai vihertävänruskea ja vatsapuolelta kellanvihreä, rinnasta usein oranssi. Naamassa ja kurkussa on valkoista, keltaista tai mustaa kuviointia. Nokka on tummanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet vihertävänharmaat. Sukupuolet eroavat pään kuvioinnin perusteella. Nuori lintu muistuttaa enemmän naarasta höyhenpuvultaan, sen rinta on kuitenkin vihreä ja kurkun sivut ovat oranssit.
Linnut liikkuvat tavallisesti pienissä muutaman yksilön parvissa puiden latvustoissa. Ruokaillessaan ne ovat hiljaisia ja vaikeasti havaittavia, mutta lennellessään ne päästävät kuuluvia kutsuääniä.
Esiintyminen

Oranssiviikunakaija elää Papua-Uusi-Guinean rannikoilla ja lähisaarilla sekä Salawatissa ja Arussa. Sen populaatio on kooltaan yli 100 000 yksilöä ja elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä.
Elinympäristö

Laji elää sademetsissä ja soistuneissa metsissä, myös muunlaisissa metsäympäristöissä tavallisesti alle 500 m:n korkeudella merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan enimmäkseen vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Luonnossa pesä on puussa olevassa kolossa. Munia on yleensä kaksi ja haudonta-aika 18–21 päivää. Poikaset jättävät pesän 40–55 päivän ikäisinä.
Ravinto

Oranssiviikunakaija syö ainakin hedelmiä, ennen kaikkea viikunoiden siemeniä, sekä kukkien mettä ja mahdollisesti myös hyönteisiä.
Aiheesta muualla

Video
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1272582  Wikispecies: Cyclopsitta gulielmitertii  BirdLife: 22725355  BOW: obfpar1  CoL: 32WDH  eBird: obfpar1  GBIF: 2480148  iNaturalist: 19274  IRMNG: 10594577  ITIS: 554855  IUCN: 22725355  NCBI: 2301377  Observation.org: 71411  Open Tree of Life: 3600425  Species+: 4976  Xeno-canto: Cyclopsitta-gulielmitertii
Terho Ovaska

Terho Ovaska vuonna 1990.
Terho Tapio Ovaska (15. toukokuuta 1940 Suoniemi – 19. lokakuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen poliittinen pilapiirtäjä, joka käytti nimimerkkiä Terho. Ovaska työskenteli Uuden Suomen pilapiirtäjänä vuosina 1980–1991 ja Helsingin Sanomien vuosina 1991–2005. Ennen pilapiirtäjän uraa hän oli työskennellyt pitkään mainosalalla. Hänet nimitettiin Helsingin Sanomien poliittiseksi pilapiirtäjäksi, kun Kari Suomalainen erosi tehtävästä. Ovaska jäi eläkkeelle vuonna 2005. Ovaskan jälkeen Helsingin Sanomien pääkirjoitussivun pilapiirtäjäksi tuli Henrik Karlsson.
Oulipo

Oulipo,  lyhenne sanoista Ouvroir de littérature potentielle, ’kokeellisen’ tai ’potentiaalisen kirjallisuuden työpaja’. Sen perustivat kirjailija Raymond Queneau (1903–1976) ja matemaatikko François Le Lionnais (1901–1984) vuonna 1960. Oulipon jäsenet pyrkivät kehittämään kielellisiä kokeiluja, jotka perustuivat johonkin rajoitteeseen, jota tuli noudattaa mahdollisimman tiukasti.
Queneaun mukaan potentiaalisuus on kaiken kirjallisuuden perusluonnelähde?. Oulipo-kirjailijat etsivät uusia muotoja ja rakenteita sekä leikkivät kielellä. Tunnettuja Oulipo-kirjailijoita ovat Italo Calvino (1923–1985)lähde? ja Georges Perec (1936–1982), jonka Häviäminen on työpajan tunnetuin materialisoituminen. Suomessa oulipolilaisia rajoituksia ovat soveltaneet muun muassa Laura Lindstedt ja Sinikka Vuola teoksessaan 101 tapaa tappaa aviomies (Siltala, 2022).
Oulipo on saanut paljon seuraajia. Kirjallisuudesta alkanut kokeileva taide on laajentunut muillekin aloille:
OuPeinPo (Pein tulee sanasta "peinture" eli maalaustaide),
OuCuiPo (Cui tulee sanasta "cuisine" eli keittiö),
OuBaPo (Ba tulee sanasta Bande dessinée eli sarjakuva),
OuMuPo (Mu tulee sanasta "musique" eli musiikki) ja
OuPhoPo (Pho tulee sanasta "photographie" eli valokuvaus).
Infolipo puolestaan on digitaalisen taiteen ja kirjallisuuden työpaja.
Kirjallisuutta

Juri Joensuu, Menetelmät, kokeet, koneet (2012) väitöskirja
Menetelmällisen kirjallisuuden antologia, toim. Teemu Ikonen (2018).
Oulipo, La littérature potentielle (1973) Paris: Gallimard.
Atlas de littérature potentielle (1981) Paris: Gallimard.
Oulipo. A Primer of Potential Literature. (1986) Translated and edited by Warren F. Motte Jr. Lincoln and London: University of Nebraska Press
Oulipo Compendium (1998) Edited by Harry Mathews and Alastair Brotchie. London: Atlas Arkhive Six. Documents of the Avant-Garde.
Wilhelm Ostwald

| Wilhelm Ostwald |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. syyskuuta 1853 Riika, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 4. huhtikuuta 1932 (78 vuotta) Leipzig, Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tarton yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Carl Schmidt
Instituutti:  Tarton yliopisto  Riian teknillinen yliopisto   Leipzigin yliopisto
Oppilaat:  Arthur Amos Noyes Paul Walden Frederick George Donnan
Tutkimusalue:  fysikaalinen kemia
Tunnetut työt:  Ostwaldin prosessi, Ostwaldin laimenemislaki, Ostwaldin sääntö
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1909)
Friedrich Wilhelm Ostwald (2. syyskuuta 1853 Riika, Latvian kuvernementti – 4. huhtikuuta 1932 Leipzig, Saksa) oli baltiansaksalainen kemisti, jonka päätutkimusalana olivat katalyysi, Termodynaaminen tasapaino, ja kemiallinen kinetiikka. Hänet palkittiin Nobelin kemianpalkinnolla vuonna 1909 kemiallisen tasapainon, reaktionopeuden ja erityisesti kemiallisessa reaktiossa läsnäolevan katalyytin vaikutuksen tutkimuksista.
Akateeminen ura

Ostwald oli kiinnostunut kirjallisuudesta, musiikista ja maalaamisesta, mutta hänen pääkiinnostuksensa oli kemia. 
Ostwald aloitti kemian opiskelun Tarton yliopistossa vuonna 1872 ja suoritti kandidaatin tutkinnon vuonna 1875. Ostwald jatkoi tutkimustyötään palkattomana tutkijana Carl Schmidtin kemian laboratoriossa, jossa häntä pääasiassa tutoroi Johann Lemberg. Lemberg opetti Ostwaldille muun muassa kemiallisen tasapainon ja reaktionopeuksien mittaamista. Samaan aikaan Ostwald opiskeli myös yliopiston fysiikan laitoksella, johon hänet palkattiin assistentiksi. Ostwald oli hyvin kiinnostunut kemiallisesta affiniteetista, joka tuohon aikaan oli keskeinen kemiallinen kiinnostuksen kohde. Ostwald tutki myös massavaikutuksen lain merkitystä reaktionopeudessa, sähkökemiaa, ja  kemiallista kinetiikaa. Ostwald suoritti maisterin tutkinnon vuonna 1877 ja väitteli tohtoriksi seuraavana vuonna. Vuonna 1881 Ostwald nimitettiin Riian teknillisen yliopiston kemian professoriksi ja vuonna 1987 Ostwald sai Leipzigin yliopiston fysikaalisen kemian professuurin. Ostwald vetäytyi eläkkeelle tästä virasta vuonna 1906 ja muutti Leipzigista maatilalleen. Ostwald teki tutkimusta sittemmin historian, tieteen filosofian, kielitieteen ja väritieteen parissa. Ostwald opiskelijoina ovat olleet muun muassa Svante Arrhenius, Jacobus Henricus van ’t Hoff ja Walther Nernst.
Ostwald perusti Jacobus Henricus van ’t Hoffin kanssa v. 1887 vertaisarvioidun Zeitschrift für Physikalische Chemie -tiedejulkaisun, jossa oli päätoimittajana vuoteen 1922.
Ostwald kokoonkutsui Saksan sähkökemian yhteisön vuonna 1894, josta myöhemmin tuli Deutsche Bunsen-Gesellschaft für angewandte physikalische Chemie. Hän perusti luonnontieteellisen kirjajulkaisusarjan Ostwalds Klassiker der exakten Wissenschaften vuonna 1889 ja vuonna 1902 tiedejulkaisun Annalen der Naturphilosophie.
Ostwald valittin Yhdysvakltain tieteellisten järjestöjen, American Academy of Arts and Sciences, American Philosophical Society, ja Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemia, ulkomaalaisjäseneksi 1900-luvun alussa.
Tieteellinen työ

Ostwald vaikutus kemian tutkimuksessa on ollut suuri erityisesti elektrolyyttiliuosten teoriassa ja termodynamiikassa.
Ostwald patentoi typpihapon valmistamisen ns. Ostwaldin prosessilla. Tällä tehokkaalla menetelmällä aluksi ammoniakki hapetetaan hyvin eksotermisessä katalyysireaktiossa, jossa muodostunut typpidioksidi hapetetaan edelleen typpihapoksi. Tämä menetelmä on hyvin merkittävä ammoniakkisynteesin tavoin, koska reaktion lähtöaineina ovat vain ilmakehästä saatavilla olevat kaasut, ja ennenkaikkea koska typpihapolla on keskeinen osuus lannotteiden ja räjähdysaineiden valmistuksessa. Ostwald oli ensimmäinen, joka oivalsi katalyytin merkityksen reaktion energiavallin alentamisessa reaktion toteutumisen kannalta katsoen.
Otswaldin elektrolyyttiliuoksen laimenemislailla määritetään heikon hapon (heikon elektrolyytin) happovakion suhdetta molaariseen konduktiivisuuteen. Vaikka elektolyyttiliuostutkimuksissa on kyseessä ionien läsnäolon toteaminen, Ostwald ei uskonut ionien tai atomien olemassaoloon pitkään ennenkuin vakuuttui niiden läsnäolosta Jean Baptiste Perrin'n Brownin liike-havainnoista. Ostwald toi kemian yhteisön tietoisuuteen myös käsitteen mooli.
Ostwald tutki kiinteitä aineita, jotka kiteytyessään muodostavat erilaisia kristallograafisia kidemuotoja. Ostwald havaitsi ettei kiinteä aine kiteytyessään välttämättä päädy termodynaamisesti pysyvimpään kidemuotoonsa vaan tässä polymorfisessa tapahtumassa voi kidemuodon kiteytymisnopeudesta riipuen muodostua myös muita kiderakenteita. Tätä ilmiötä kutsutaan Ostwaldin säännöksi ja se havainnollistaa aineen polymorfismin muodostumista. Ostwaldin säännön mukaan epäpysyvin kidemuoto muodostuu ensin.
Kemian analyysimenetelmissä Ostwaldin osuus on tunnettu viskositeettimittauksista:  Ostwaldin viskosimetri ja Ostwaldin pipetti (so. Ostwaldin ja Otto Folin pipetti). Ostwaldilla on noin 500 tutkimusjulkaisua ja hän kirjoitti kymmeniä kirjoja.
Turve

Kasa maasta irrotettua turvetta Skotlannissa.
Turvekattoja Islannissa
Turve on eloperäinen maalaji. Se syntyy kosteissa hapettomissa olosuhteissa, joissa kasvimateriaali hajoaa epätäydellisesti. Turpeen rakenne on heterogeeninen ja voi vaihdella vähemmän maatuneista kasvinosista hienojakoiseen pitkälle maatuneeseen amorfiseen massaan. Turpeeksi luokiteltavan maalajin tulee sisältää 75 % orgaanista ainesta. Turpeen syntynopeus on suurinta alueilla, joilla lämpötila on vuoroittain tarpeeksi korkea kasvimateriaalin nopeaan syntymiseen, vuoroittain taas riittävän alhainen, jotta kasvimateriaalin mikrobiologinen hajoaminen tapahtuu kyllin hitaasti. Turpeen esiintymisalueiden nimitys on suo.
Turvemaan sitoma hiilimäärä on kaksinkertainen verrattuna kaikkiin maailman metsien biomassaan. Turvemaa sitoo hiiltä keskimäärin 10 kertaa enemmän hehtaaria kohti kuin mikään muu ekosysteemi. Ilmastonmuutoksen säätelyn lisäksi turvemaiden suojelu on kriittistä kasvi- ja eläinlajien monimuotoisuuden säilyttämisessä. Ne ovat merkittäviä monille erikoislajeille ja ainutlaatuisille ekosysteemeille. Esimerkkejä turvemaiden lajeista ovat oranki ja monet kurkilajit.
Turvemaat ovat avainasemassa maailman vedensäätelyssä. Ne sitovat merkittävän osan maailman makeanveden varannoista. Vuorilla turvemaiden hajoaminen uhkaa maaseutu- ja kaupunkiväestön vesi- ja ravintovaroja Afrikassa, Aasiassa ja Latinalaisessa Amerikassa. Turvemaiden hävitys muuttaa vesivaroja ja heikentää tulvaveden säätelyä.
Turpeen synty

Turpeen syntyprosessi eli humifikaatio (maatuminen), on prosessi, jossa kuolleet kasvisolukot hajoavat mikrobiologisen toiminnan seurauksena ja niiden sisältämät orgaaniset yhdisteet pilkkoutuvat ja muuntuvat muodostaen humusaineita. Turve koostuu siis kasvien alkuperäisistä sekä humifikaatioprosessissa syntyneistä yhdisteistä. Humifikaatio on nopeinta kerroksessa, joka on veden pinnan yläpuolella ja jossa noin 80–95 prosenttia biomassasta poistuu mineralisaatiossa kaasuina ilmaan. Noin 5–20 prosenttia kasvillisuuden tuottamasta biomassasta varastoituu turpeeksi. Maatumisnopeus alenee huomattavasti syvemmälle mentäessä, koska hajottajaeliöstön tarvitseman hapen diffuusio tapahtuu hitaasti tiiviissä ja veden kyllästämässä maa-aineksessa. Hapettomissa oloissa toimiva mikrofloora pystyy huomattavasti hitaampaan hajotukseen kuin hapellisissa oloissa toimiva eliöstö. Turpeen koostumus ja maatumisaste säilyykin lähes muuttumattomana sen jälkeen kun kerros on joutunut pysyvästi vedenpinnan alapuolelle.
Turpeen luokittelu

Turpeen maatuneisuutta kuvataan von Postin kymmenluokituksella maatumattomasta (1) täysin maatuneeseen (10). Luokkien 1–3 turpeet ovat vaaleita rahkasammalturpeita, luokkien 4–6 tummia rahkasammalturpeita ja luokkien 7–10 mustia turpeita eli turvehumusta. Järjestelmässä numeroluokat jakautuvat edelleen kolmeen karkeusluokkaan: A-luokan turve on karkeaa, B keskikarkeaa ja C hienoa turvetta.
Turpeen maatuneisuus määritellään puristamalla turvenäytettä kädessä ja tarkkailemalla turpeesta erkanevan nesteen väriä ja sameutta, sormien lomitse puristuvan amorfisen massan määrää, puristejäännöksen kimmoisuutta ja kasvinjäännösten tunnistettavuutta. Vaikka määritysmenetelmä on varsin epätarkka, antaa se riittävän tarkan kuvan turpeen hajoamiskehityksen tilasta.
Turpeen maatuessa sen aineosat muuttuu.
| Aineosa  | Vähän maatunut H1-H2, % | Keskimaatunut H5-H6, % | Maatunut H9-H10, % |
| --- | --- | --- | --- |
| Selluloosa | 15-20 | 5-15 | 0 |
| Hemiselluloosa | 15-30 | 10-25 | 0-2 |
| Ligniini ja vastaavat | 5-40 | 5-30 | 5-20 |
| Humusaineet | 0-5 | 20-30 | 50-60 |
| Bitumi   (vahat ja hartsit) | 1-10 | 5-15 | 5-20 |
| Typpipitoiset  aineet | 3-14 | 5-20 | 5-25 |
Esiintyminen

Turvetta muodostuu suomailla ja kosteikoilla. 50–70 % maailman soista ja kosteikoista on turvemaita. Maapallolla turvemaita on noin kolme miljoonaa neliökilometriä eli 2 % maapallon maa-alasta, ja niissä on turvetta noin 3,5–4 biljoonaa kuutiometriä. Suurimmat turve-esiintymät ovat Pohjois-Amerikassa, Pohjois-Aasiassa, Euroopan pohjois- ja keskiosissa sekä Indonesiassa. Maailman turpeesta 44 % on Venäjällä, 36 % Amerikoissa, 7 % Euroopassa, 6 % Kaakkois-Aasiassa ja 3 % muualla Aasiassa. Jäistä turve on yhä Venäjällä, Kanadassa, Andien ylängöillä ja Himalajalla.
Vuodesta 1800 turpeen määrä on vähentynyt noin 10–20 % ilmastonmuutoksen ja ihmisen toiminnan vuoksi. Maailmanlaajuisesti turpeen merkittävin uhka on kuivaus maanviljelyyn ja metsiksi. Tällä hetkellä turvemaat katoavat nopeammin kuin koskaan aiemmin. Laajoilla kuivauksilla on pyritty keräämään entisten sademetsien puita kuivauskanaaleja pitkin. Sen jälkeen kuivausta on jatkettu, palmuöljy- ja sellupuuviljelmiä varten. Kuiva turve hapettuu ja vapauttaa hiilidioksidia toisin kuin luonnontilassa. Se myös syttyy helposti palamaan ja palaa viikkoja aiheuttaen laajoja savupilviä. Lisäksi turpeen palaessa vapautuu suuria määriä hiilidioksidia.
Suomen pinta-alasta noin 30 prosenttia on turvesuota. Soilla elää useita alueellisesti uhanalaisia lajeja, ja ne ovat tärkeitä muun muassa hirvieläimille ja linnuille. Luonnontilaisia turvesoita on kuitenkin jäljellä enää hyvin vähän. Ympäristöjärjestöt ja Kansainvälinen soidensuojelujärjestö IMCG ovatkin ympäristösyistä vedonneet Suomen turvesoiden rauhoittamisen puolesta.
Luonnontilaisia turvesoita on Suomessa 3,91 milj. ha, suojeltuja 1,13 milj. ha, metsitettynä (ojitettuna) 4,76 milj. ha, maatalouden käytössä 0,33 milj. ha ja turvetuotannossa 0,06 milj. ha (lähde Geologian tutkimuskeskus GTK).lähde tarkemmin?