stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Louise Nevelson

Louise ja Neith Nevelson noin vuonna 1965.
Louise Berliavski Nevelson (alk. Leia Berliavski, 23. syyskuuta 1899 Kiova, Ukraina – 17. huhtikuuta 1988 New York, Yhdysvallat) oli ukrainalaissyntyinen yhdysvaltalainen taiteilija.
Nevelson tunnetaan erityisesti abstrakteista ekspressionistisista "laatikoista", jotka yhdessä muodostavat uuden teoksen. Hän käytti löytämiään esineitä tai poisheitettyjä arjen tavaroita assemblaaseissaan, joista yksi oli kolmen kerroksen korkuinen: "Kun yhdistää muiden pois heittämiä tavaroita, ne heräävät eloon, ikään kuin henkisesti, mikä ylittää sen elämän, mihin ne on alkujaan tarkoitetu."
Louise Nevelson oli naimisissa Charles Nevelsonin kanssa, ja he saivat pojan Mike Nevelsonin (kuvanveistäjä, s. 1922), jonka poika Neith Nevelson on taidemaalari.
Aiheesta muualla

Louise Nevelson Papers Online at the Smithsonian Archives of American Art (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Busch, Julia M., A Decade of Sculpture: the New Media in the 1960's (Arkistoitu – Internet Archive) (The Art Alliance Press: Philadelphia; Associated University Presses: London, 1974) ISBN 0-87982-007-1
Wilson, Laurie; Louise Nevelson : iconography and sources (New York: Garland Pub., 1981) ISBN 0-8240-3946-7
Marika Herskovic, American Abstract Expressionism of the 1950s An Illustrated Survey, (Arkistoitu – Internet Archive) (New York School Press, 20045.) ISBN 0-9677994-1-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  Victoria  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Thukydides

| Thukydides> Θουκυδίδης |
| --- | --- |
 Thukydides. Kopio roomalaisesta rintakuvasta noin vuodelta 100, perustuen alkuperäiseen kreikkalaiseen veistokseen 300-luvulta eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: n. 460/455 eaa. Ateena
Kuollut: n. 401/396 eaa. Ateena tai Traakia?
Ammatti:  historioitsija
Kirjailija
Tuotannon kieli: muinaiskreikka
Aikakausi:  klassinen kausi
Tyylilajit:  historia
Pääteokset:  Peloponnesolaissota
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Thukydides (m.kreik. Θουκυδίδης, Thūkydidēs, lat. Thucydides; n. 460/455–401/396 eaa.) oli antiikin kreikkalainen historioitsija, joka tunnetaan teoksestaan Peloponnesolaissota.
Thukydides oli vauras ateenalainen, joka saattoi olla isän puolelta traakialaista sukutaustaa. Kun peloponnesolaissota alkoi, hän oli noin 20-vuotias, ja otti osaa taisteluihin Ateenan puolella. Hänet nimitettiin kenraaliksi (strategos) vuonna 424 eaa., mutta karkotettiin sen jälkeen kun hän epäonnistui Amfipoliin puolustamisessa spartalaista Brasidasta vastaan. Maanpakolaisena Thukydides matkusti ympäri Peloponnesosta. Sodan loputtua vuonna 404 eaa. hän saattoi palata Ateenaan, mutta siirtyi myöhemmin Traakiaan. Historiateoksensa Thukydides kirjoitti joko maanpakonsa aikana tai viimeistään Traakiassa. Peloponnesolaissodan tapahtumat päättyvät vuoteen 411 eaa.
Elämä > Antiikin lähteet

Tiedot Thukydideen elämästä ovat peräisin hänen omasta historiateoksestaan sekä kahdesta elämäkerrasta, joista toisen kirjoitti Marcellinus ja toisen anonyymi elämäkertakirjailija. Lisäksi tietoja Thukydideestä on säilynyt myös eräillä muilla kirjailijoilla, kuten Plutarkhoksella ja Pausaniaalla.
Elämä > Historioitsijana

Tutkijat ovat olleet erimielisiä siitä, missä ja milloin Thukydides tarkkaan ottaen kirjoitti historiateoksensa. Hän sanoo itse keränneensä siihen aineistoa koko sodan ajan. Ei kuitenkaan tiedetä, kirjoittiko hän mitään osaa teoksesta vielä sodan ollessa käynnissä. Usein ajatellaan, että teos olisi syntynyt Thukydideen maanpaon aikana. Ainakin hänellä olisi ollut tuolloin käytettävissään paljon aikaa teoksen alkuosien kirjoittamiseen. Yleensä Thukydideen katsotaan kirjoittaneen teostaan kuolemaansa saakka.
Teoksensa alussa Thukydides mainitsee sodan lopun kohdassa, jonka täytyy olla syntynyt vasta vuoden 404 eaa. jälkeen. Toinen kohta teoksen ensimmäisessä kirjassa osoittaa, että se on kirjoitettu sen jälkeen, kun Pireusta ympäröineet muurit purettiin. Teoksen toisessa kirjassa hän puhuu Sisilian sotaretkestä (415–413 eaa.), Kyyroksen tuesta spartalaisille ja ateenalaisten lopullisesta tappiosta, mitkä kohdat on luonnollisesti kirjoitettu mainittujen tapahtumien jälkeen. Sodan loppu mainitaan myös viidennessä kirjassa, samalla kun sodan sanotaan kestäneen 27 vuotta. Kaikesta tästä voidaan kenties päätellä, että hän keräsi aineistoa läpi sodan, mutta lopullisen muotonsa teos sai vasta sodan jälkeen.
Plutarkhos sanoo Thukydideen kirjoittaneen historiateoksensa kokonaan Traakiassa, mikä sopii yhteen sen kanssa, että hän sanoo Thukydideen myös kuolleen siellä. Marcellinus sanoo hänen lähinnä viimeistelleen teoksen Traakiassa.
Elämä > Kuolema

Thukydides ehti nähdä peloponnesolaissodan päättymisen vuonna 404 eaa. ja kuoli sen jälkeen. Joskus on arveltu, ettei kuolema olisi voinut olla myöhemmin kuin 401 eaa., kun taas joskus se sijoitetaan vuoteen 396 eaa. tai jonkin verran aikaisemmaksi.
Antiikin aikaiset lähteet ovat yksimielisiä siitä, että Thukydides olisi kokenut väkivaltaisen kuoleman. Näin kertovat Zopyros ja Didymos, joita Marcellinus lainaa; ja saman vahvistavat Plutarkhos ja Pausanias. Kuolinpaikkaa ei kuitenkaan tunneta varmuudella; se saattoi olla Ateenassa tai Traakiassa. Plutarkhoksen mukaan Thukydides olisi surmattu Traakian Skapte Hylessä, josta hänen jäännöksensä tuotiin Ateenaan, ja hänen hautansa olisi ollut Kimonin suvun hautapaikalla tämän sisaren Elpiniken haudan vierellä. Pausaniaan mukaan Thukydides olisi murhattu hänen palattuaan Ateenaan, ja hänen hautansa olisi ollut lähellä Melitides-porttia.
Marcellinuksen mukaan Thukydideen haudalla oli seuraava heksametrimuotoinen piirtokirjoitus:
»Θουκυδίδης Ὀλόρου Ἁλιμούσιος ἔνθαδε κεῖται.»
»Thūkydidēs Olorū Halimūsios enthade keitai.»
»Tässä lepää Thukydides Oloroksen poika Halimuslainen.»
Timaios väittää Thukydideen paitsi asuneen myös kuolleen Italiassa ja tulleen haudatuksi sinne, mutta tällä ei ole kovin paljon historiallista arvoa.
Teos

Thukydideen pääteos ja ainoa tunnettu teos on Peloponnesolaissota, joka kertoo nimensä mukaisesti peloponnesolaissodan vaiheista. Se on päälähteitä sotaan.
Thukydideen teos jaetaan kahdeksaan kirjaan. Kirja I käsittelee Kreikan historian varhaisempia vaiheita ja peloponnesolaissotaan johtanutta kehitystä sekä sodan välittömiä syitä, mikä jatkaa Herodotoksen Historiateosta. Kirjat II–V kuvaavat sodan alkuvaihetta eli niin kutsuttua ”Arkhidamoksen sotaa” vuosina 431–421 eaa., päättyen Nikiaan rauhaan. Kirjan V loppuosa käsittelee eräänlaista ”kylmän sodan” aikaa vuosina 421–416 eaa. Kirja VI kuvaa Ateenan Sisilian sotaretkeä ja samalla kertoo Sisilian historiasta. Kirja VII kertoo sotaretken lopusta. Kirja VIII kuvaa niin kutsutun ”Dekeleian sodan” alkua eli vuosien 413–411 eaa. tapahtumia. Thukydideen tavoitteena oli sisällyttää teokseensa koko sota alusta loppuun eli vuodet 431–404 eaa., mutta teos katkeaa kesken sodan 21. vuotta eli vuoden 411 eaa. talveen, toisin sanoen yli kuusi ja puoli vuotta ennen sodan päättymistä. Ksenofonin Hellenika jatkaa suoraan siitä, mihin Thukydides jäi.
Thukydidestä pidettiin teoksen ansiosta antiikin aikana kriittisen ja objektiivisen historiankirjoituksen esikuvana. Nykyisinkin teosta pidetään historiallisesti hyvin luotettavana. Teokseen sisältyvät pitkät puhe- ja keskusteluosiot, joista tunnetuimpiin kuuluvat Perikleen hautajaispuhe ja Melos-dialogi, ovat kuitenkin Thukydideen lähteidensä perusteella sepittämiä, ja niiden tarkoituksena on välittää pidettyjen puheiden ja käytyjen keskustelujen perusajatukset. Erityistä huomiota Thukydides kiinnittää kerronnassaan ihmisluonteisiin ja päätösten motiiveihin.
Thukydides nostaa teoksessaan esille sen, että pyrki kirjoittamaan teoksensa niin, että se kestää aikaa. Holger Thesleff arvioi, että historiankirjoitus on saavuttanut vasta uudella ajalla uudelleen sen kriittisen tarkkanäköisyyden, jota Thukydides ilmentää. Näin teoksen ainoalaatuinen asema historiankirjoituksessa on tullut ajan myötä vain ilmeisemmäksi.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Thukydides: Peloponnesolaissota 1–2 . (Johdannon kirjoittanut Holger Thesleff. Sarja: Antiikin klassikot) Suomentanut J. A. Hollo. WSOY, 1964. ISBN 951-0-19871-4
2. painos yhteisniteenä. Sarja: Laatukirjat. WSOY 1995, ISBN 951-0-19871-4.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Balot, Ryan Krieger & Forsdyke, Sara & Foster, Edith Marie (toim.): The Oxford Handbook of Thucydides.  (Oxford handbooks)  Oxford University Press, 2017.  ISBN 9780199340385
Burns, Timothy: Marcellinus' Life of Thucydides translated, with an introductory essay. Interpretation. A Journal of Political Philosophy, Fall 2010, 38. vsk, nro 1, s. 3–26.  Artikkelin verkkoversio.
Isotalo, Juha: Herodotoksen ja Thukydideen ideaalit ja historiankirjoitus.  BoD - Books on Demand, 2021.  ISBN 9789526877600
Lee, Christine & Morley, Neville (toim.): A Handbook to the Reception of Thucydides.  (Wiley Blackwell Handbooks to Classical Reception)  John Wiley & Sons, 2014.  ISBN 9781118980224
Romilly, Jacqueline de: The Mind of Thucydides.  ((Historie et raison chez Thucydide, 1967.) Translated by Elizabeth Trapnell Rawlings)  Ithaca:  Cornell University Press, 2012.  ISBN 978-0-8014-5063-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thukydides Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2  3  4 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Thukydides. Richard Kauffungenin veistos Itävallan parlamenttitalon edustalla.
Thukydides kuvattuna roomalaisaikaisessa mosaiikissa Gerasassa, 200-luku.
Herodotos ja Thukydides.
Thukydideen Peloponnesolaissodan käsikirjoitusta Perikleen hautajaispuheen kohdalta, 900–1000-luvulta. München, Bayerische Staatsbibliothek, Cod. graec. 430, fol. 53v.
Harald Nervanne

Harald Mikael Nyman myöh. Nervanne 3. heinäkuuta 1893 Helsinki – 16. elokuuta 1940) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan prikaatin intendenttinä.
Perhe ja koulutus

Nervanteen vanhemmat olivat tukkukauppias Karl Fredrik Nyman sekä Maria Josefina Vilkman ja hänen veljensä oli kauppaneuvos Arthur Nyman. Nervanne vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Liisa Inkeri Luukkosen kanssa.
Nervanne kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuutaan. Hän jatkoi opintojaan Högre svenska Handelsläroverket i Helsingforsissa vuosina 1912–1914 ja suoritti liikealan opintomatka Saksaan vuosina 1914–1915. Hän on seurannut opetusta Tukholmassa vuonna 1925 pidetyllä sotilashallinnollisella kurssilla ja tutustunut samalla Ruotsin armeijan taloudenhoitoon.
Jääkäriaika

Nervanne liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 15. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella ja Aa-joella. Hän sai intendenttikoulutuksen Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Nervanne  astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan intendentiksi  2. jääkäriprikaatiin ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nervanne siirrettiin sisällissodan jälkeen 1. toukokuuta 1918 alkaen toimistoupseeriksi Sotaministeriön intendenttiosastolle, josta hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1918 talouspäälliköksi Suomen valkoiseen kaartiin. Suomen valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 15. toukokuuta 1919 Keski-Suomen rykmentin komentajan apulaiseksi, jossa hänet nimitettiin rykmentin talouspäälliköksi 26. toukokuuta 1920. Keski-Suomen rykmentistä hänet siirrettiin 27. huhtikuuta 1921 alkaen 2. Divisioonan intendentiksi. Toisesta divisioonasta hänet siirrettiin edelleen 14. elokuuta 1925 alkaen puolustusministeriöön, missä hän toimi sotilashallinnollisten kurssien johtajana. Puolustusministeriöstä hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 Meripuolustuksen intendentiksi, josta hänet siirrettiin 21. heinäkuuta 1933 Merivoimien esikuntaan, missä hän toimi talousosaston päällikkönä.
Talvisota

Nervanne osallistui talvisotaan Merivoimien huoltopäällikkönä. Hän kuoli välirauhan aikana ja hänet haudattiin Helsingin vanhalle hautausmaalle.
Opetustoimi

Nervanne toimi Sotilashallinnon tuntiopettajana Kadettikoulussa vuosina 1927–1937 ja Merisotakoulussa vuonna 1927 sekä sotilashallinnollisilla kursseilla vuonna 1929–1932. Tänä opetuskautenaan hän julkaisi alaansa käsitteleviä kirjoitelmia  Sotilashallinnollisissa Aikakauslehdissä sekä julkaisi kirjan Sotilashallinnon pääpiirteet vuonna 1930.
Luottamustoimet

Nervanne toimi vuonna 1922 talousasiain erikoistuntijana talousohjesääntökomitean työssä ja oli vuonna 1933 Valtion lentokonetehtaan toimintaa tutkineen komitean puheenjohtajana. Hän toimi myös Jääkäriliiton varatilintarkastajana vuosina  1924–1926 ja tilintarkastajana vuodesta 1927 eteenpäin. Hän toimi myös Suomen upseeriliiton varatilintarkastajana ja tilintarkastajana useina vuosina sekä oli puolustuslaitoksen leski- ja orpokassan varatilintarkastajana vuosina 1935–1937.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. tammikuuta 1916  Gruppenführer 6. elokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1922  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1928 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan 2. lk. kunniamerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Nicolas-Bernard Lépicié

Nicolas-Bernard Lépicién maalaus Le Lever de Fanchon
Nicolas-Bernard Lépicié (16. kesäkuuta 1735 Pariisi – 15. syyskuuta 1784) oli ranskalainen taidemaalari.
Lépicié oli kahden kaivertajan, Renée-Elisabeth Marlién (1714–1773) ja François-Bernard Lépicién (1698–1755) poika. Hän opiskeli kaivertamista isänsä ohjauksessa ennen kuin aloitti taidemaalauksen opintonsa noin 1751 Carle van Loon ohjauksessa. Hän sai vuonna 1759 toisen palkinnon Prix de Rome mutta jäi Ranskaan. Vuonna 1764 hän suoritti hyväksytysti Académie Royalen maalauksella La Descente de Guillaume le conquérant en Angleterre. Sitten hän maalasi teokset Le Baptême du Christ (1765), Le Christ et les petits enfants (1767) ja La Conversion de Saül (1767). Vuonna 1769 hänet valittiin kuninkaan maalausakatemiaan maalauksellaan Achille et le Centaure. Hänestä tuli apulaisprofessori 1770 ja professori 1779. Hänen oppilaitaan olivat Jean-Baptiste Regnault, Carle Vernet, Henri-Pierre Danloux, Jean-Joseph Taillasson, Jean-Frédéric Schall ja Nicolas-Antoine Taunay.
Lépiciétä on taiteilijana usein verrattu Chardiniin ja Greuzeen, ja hän nousi maineeseen erityisesti 1700-luvulla. Vuodesta 1760 lähtien hän maalasi historiallisia aiheita, ja sitten flaamilaiseen tyyliin joka muisttaa Teniers vanhempaa ja ter Borchia. Elämänsä viime vuosina hän uskonnollisen kriisin seurauksena vetäytyi usein maaseudulle, missä hän maalasi maalaismaisemia. Uskonnolisen kriisin seurauksena hän päätyi muutamaan ja poistamaan eräitä teoksiaan, jotka olivat hänen uuden uskonnollisen vakaumuksensa vastaisia.
Teokset

Adonis changé en anémone
Allégorie de la Paix, 1772
Antoine Charles Horace eli Carle Vernet (1758–1838), maalari ja maalari Joseph Vernet'n poika
Cour de ferme, 1784
Valkoinen myssy
La Descente de Guillaume le conquérant en Angleterre, 1764
La Gouvernante
La Halle
La Piété de Fabius Dorsus, 1781, Chartres, taidemuseo.
La Pourvoyeuse
La Ratisseuse
Le Baptême du Christ, 1765
Kristus ja lapset, 1767
Le Courage de Porcia, femme de Junius Brutus
Le Départ du braconnier, Roanne
Nuori piirtäjä
Le Lever de Fanchon, 1773, Saint-Omer, Sandelin-museo
Pikku piirtäjä (taidemaalari Carle Vernet 14-vuotiaana), 1772
Les Apprêts d'un déjeuner
L'Intérieur d'une douane
Narcisse changé en fleur de ce nom, Versailles, linnan museo.
Marc-Antoine Quatremère ja hänen perheensä muotokuva
Miehen muotokuva
Têtes d'enfants
Seppo Tiitinen

| Seppo Tiitinen |
| --- | --- |
 Seppo Tiitinen vuonna 2013.
Eduskunnan pääsihteeri
 1992–2015  
Edeltäjä:  Erkki Ketola 
Seuraaja:  Maija-Leena Paavola 
Suojelupoliisin päällikkö
 1978–1990  
Edeltäjä:  Arvo Pentti 
Seuraaja:  Eero Kekomäki 
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. joulukuuta 1947 (ikä 77) Leppävirta
Asuinpaikka:  Helsinki
Vanhemmat:  Svante Valfrid Tiitinen ja Hilkka Maria Mahrberg
Seppo Kalervo Tiitinen (s. 15. joulukuuta 1947 Leppävirta) on suomalainen juristi ja valtionhallinnon pitkäaikainen virkamies. Hän jäi eläkkeelle 2015 lopussa eduskunnan pääsihteerin virasta, jota hän hoiti vuodesta 1992 alkaen. Tiitinen toimi myös Suojelupoliisin päällikkönä vuosina 1978–1990. Eduskunnassa hän oli Perustuslakikomitea 2000:n pysyvänä asiantuntijana vuosina 1992–1999.
Tausta

Tiitinen syntyi nelilapsiseen maanviljelijäperheeseen Leppävirran Timolan kylässä. Isä Svante Tiitinen toimi Maalaisliiton paikallisosaston sihteerinä ja osuuskaupan myymälätoimikunnassa. Seppo kiinnostui yhteiskunnallisista asioista oppikoulun aikana. Tiitinen valmistui ylioppilaaksi Varkauden yhteislyseosta vuonna 1966. Hän pääsi Helsingin yliopistoon ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1969. Varatuomari hänestä tuli vuonna 1976.
Puoluekannaltaan Tiitinen on keskustalainen.
Virkamiesura valtionhallinnossa > Opetusministeriöstä virkamiesuran alkuun

Tiitinen aloitti uransa esittelijänä opetusministeriössä vuosina 1969–1973. Seuraavat kaksi vuotta hän toimi toimistopäällikkönä kouluhallituksessa. Eduskunnassa hän toimi sivistysvaliokunnan sihteerinä vuosina 1972–1975, nuorempana sihteerinä 1975–1976, sekä perustuslaki- ja ulkoasiainvaliokunnan sihteerinä 1977–1978.
Virkamiesura valtionhallinnossa > Suojelupoliisin päälliköksi

Seppo Tiitisen valinnan Suojelupoliisin johtajaksi tekivät presidentti Urho Kekkonen ja hallituksen keskustalaiset ja sosiaalidemokraattiset ministerit 8. helmikuuta 1978 Tamminiemessä. Tiitiselle valintapäätöksestä ilmoitti sisäministeri Eino Uusitalo. Tiitinen oli ainoastaan 30-vuotias tullessaan nimitetyksi. Nimityspakettiin kuului myös SDP:n osalta Kalevi Sorsan eduskunta-avustaja Seppo Nevalan valinta Suojelupoliisin yleisen osaston päälliköksi.
Tiitinen toimi poliisineuvoksena ja Suojelupoliisin päällikkönä vuosina 1978–1990. Suojelupoliisin vuonna 1990 haltuunsa saama Tiitisen lista sai nimensä Tiitisen mukaan. Ilta-Sanomien haastattelussa 2018 hyvästä muististaan tunnettu Tiitinen väitti, ettei enää muista listan nimiä. "Se on Jumalan tosi, että se on näin", Tiitinen kommentoi muistamattomuuttaan.
Tiitisen kausi Suojelupoliisin päällikkönä ajoittui niin kutsutun suomettumisen ajan loppuvuosiin. Myöhemmin hän on korostanut Neuvostoliiton aina kunnioittaneen Suojelupoliisin itsenäisyyttä. Johtaessaan Suojelupoliisin vastavakoilua Tiitinen oli päättämässä yli 20 henkilön karkottamisesta Suomesta; valtaosa näistä oli neuvostoliittolaisia. Kussakin neuvostoliittolaisia koskeneessa tapauksessa hän hankki päätökselle ensin hyväksynnän tasavallan presidentiltä ja tiedotti sen jälkeen ministerineuvos Viktor Vladimirovia ja myöhemmin tämän seuraajaa Feliks Karasevia. Tiitisen mukaan Vladimirov kunnioitti Suomen lakeja eikä esittänyt vastaväitteitä; sen sijaan Karasev yritti estää erään henkilön karkottamisen.
Vakoilusta Neuvostoliiton hyväksi elinkautiseen vankeuteen tuomittu ruotsalainen Stig Bergling, joka pakeni Suomen kautta Neuvostoliittoon vuonna 1987, epäili myöhemmin muistelmissaan Neuvostoliiton määränneen Suomen poliisin pysymään poissa hänen tieltään, koska hänen loikkauksensa oli onnistunut niin helposti. Tiitinen on kiistänyt Berglingin väitteen; hänen mukaansa Bergling ei olisi voinut oleskella päiväkausia Helsingissä Suojelupoliisin tieten. Ongelmana oli Tiitisen mukaan ollut se, ettei Suojelipoliisi ollut saanut Ruotsin Säpolta oikea-aikaisia tietoja Berglingin paosta.
Virkamiesura valtionhallinnossa > Eduskunnan pääsihteeriksi

Vuonna 1990 Tiitinen palkattiin eduskunnan apulaispääsihteeriksi, ja vuonna 1992 hänestä tuli pääsihteeri eläkkeelle jääneen valtiopäiväneuvos Erkki Ketolan jälkeen.
Eduskunnan ajalta hänet tunnetaan muun muassa eduskunnan ETA-toimikunnan puheenjohtajuudesta sekä perustuslain kokonaisuudistusta valmistelleen virkamiestyöryhmän puheenjohtajuudesta vuonna 1995.
Tiitinen on toiminut myös Suomen kansallisoopperan hallituksen jäsenenä vuosina 1996–2004 ja 2004–2007 sen puheenjohtajana. Oopperan talousongelmien noustua pinnalle hän sai osakseen arvostelua kaksoisroolistaan eduskunnan pääsihteerinä ja Oopperan säätiön puheenjohtajana.
Tiitinen siirtyi eläkkeelle vuoden 2016 alussa, jolloin hänen seuraajanaan aloitti Maija-Leena Paavola.
Kritiikki

Eduskunnan talouspäällikkönä toiminut Pertti J. Rosila arvostelee kirjassaan Eduskunnan kirstunvartija kovin sanoin Tiitisen rahankäyttöä pääsihteerinä. Tiitinen teki muun muassa 2004 suullisen sopimuksen kuvateoksesta Tasavallan tiellä eduskunnan satavuotisjuhlan kunniaksi valokuvaaja Jorma Komulaisen ja Helsingin Sanomien toimittajan Unto Hämäläisen kanssa. Komulaisen kanssa ei saatu kirjallista sopimusta aikaan ja Komulainen pyysi tuhansien eurojen kuukausipalkkaa ja lähetteli työstään laskuja sillä perusteella, että hänellä oli Tiitisen toimeksianto. Mutkallisten vaiheiden jälkeen sopimus syntyi kun kirja oli jo vedosvaiheessa. Komulaisen osuus oli 115 000 euroa, Hämäläisen kirjoituspalkkio 5 000 euroa. Toinen rahanreikä oli itse satavuotisjuhla, jota vietettiin kaksi vuotta 2006–2007. Siihen sisältyi poikkeuksellisen paljon Tiitisen harrastuksen oopperan esityksiä, muun muassa juhlakonsertti, jonka hinnaksi tuli lähes 100 000 euroa.
Teokset

Pekka Ervasti & Seppo Tiitinen: Tiitinen - Vakoilijoita ja veijareita.  Helsinki:  Otava, 2018.  ISBN 978-951-1-32004-3
Aiheesta muualla

Tietokirjailija-toimittaja Kari Vitie tietokirjailija Pekka Virkin vieraana Jälkisuomettumisen ruumiinavaus -ohjelmasarjassa, jossa he keskustelevat muun muassa Seppo Tiitisestä sarjan 2. jaksossa Ryvettynyt rälssi, 9.10.2023.
| n k  Eduskunnan pääsihteerit |
| --- | --- |
Sihteerit (1907–1966):  Suuronen  Ahava  Ahla  Kotonen  Tammio  Salervo 
Pääsihteerit (1966–):  Salervo  Hultin  Ketola  Tiitinen  Paavola  Pelttari 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  Yle
Paul Newton

| Paul Newton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. helmikuuta 1945 (ikä 80)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  hard rock, progressiivinen rock
Soittimet:  bassokitara
Yhtyeet:  Spice, The Gods, Uriah Heep
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Paul Newton (s. 21. helmikuuta 1948) on brittiläinen basisti, joka toimi Uriah Heepin alkuperäisenä basistina vuosina 1969–1971. Hän soitti yhtyeen kolmella ensimmäisellä albumilla: Very 'eavy... very 'umble (1970), Salisbury (1971) ja Look at Yourself (1971).
Newton soitti myös The Hensley Lawton Bandin albumilla The Return vuonna 2001.