Uusklassinen taloustiede
Kritiikki

Nykyinen mikrotaloustiede pohjautuu suoraan uusklassiseen teoriaan, vaikkakin siihen kohdistettu kritiikki on vaikuttanut nykyiseen tieteeseen. Sen sijaan nykyisessä makrotaloustieteessä uusklassisuuden merkitys ei ole yksiselitteinen. Nykyajan yliopistomaailmassa se on hallitseva taloustieteen koulukunta. Sitä on myös kritisoitu voimakkaasti, sillä siltä katsotaan puuttuvan empiiristä evidenssiä ja useita sen taustaolettamuksia pidetään virheellisinä. Jotkut ovat jopa kutsuneet sitä pseudotieteeksi.
Paul Krugmanin mukaan uusklassisessa taloustieteessä kaikki makrotalouden mallit täytyy rakentaa mikrotalouden perusteista, joissa on oletuksina täydellisen rationaaliset toimijat ja markkinat joilla myydään loppuun. Krugmanin mukaan makrotalouden malleissa Ayn Rand -tyyppinen logiikka ei ole realistista, ja Krugman pitää hicksiläistä IS-LM-mallia makrotaloudessa käyttökelpoisena.
Joseph Stiglitzin mukaan informaation epäsymmetrisyys kumoaa uusklassisen taloustieteen ydinoletukset ja sen paradigmana ja siihen perustuvat mallit.
Uusklassista taloustiedettä on kritisoitu siitä, että se sisältäisi normatiivisen vinouman. Se ei keskittyisi selittämään todellista taloudellista toimintaa vaan kuvaamaan ideaalisia tilanteita, joihin Pareto-optimaalisuus soveltuu.
Esimerkiksi uusklassista olettamusta taloudellisten toimijoiden rationaalisuudesta on kritisoitu voimakkaasti eikä sen olla katsottu kuvaavan totuudenmukaisella tavalla inhimillistä psykologiaa. Esimerkiksi Thorstein Veblen kritisoi oppia pisteliääseen tyyliinsä toteamalla, että neoklassinen taloustiede olettaa henkilön olevan
[A] lightning calculator of pleasures and pains, who oscillates like a homogeneous globule of desire of happiness under the impulse of stimuli that shift about the area, but leave him intact.
Suurten korporaatioiden voidaan ehkä olettaa olevan lähempänä neoklassista ihannetta voittojen maksimoinnista, mutta tämä ei ole mitenkään välttämättä toivottava lopputulos laajempien sosiaalisten vaikutusten kannalta.

Uusklassisen taloustieteen olettamus yleisestä tasapainosta (yleinen tasapainoteoria) ei monien kriitikoiden mukaan vastaa nykyistä, pääomahyödykkeitä sisältävää taloutta. Siirtyminen mikrotaloustieteellisestä tasapaino-olettamuksesta makrotaloudelliseen tasapainoon sisältää olettamuksia, jotka eivät ole realistisia; Sonnenschein-Mantel-Debreu teoreemana tunnetut tulokset osoittavat, uusklassisen formalismin sisällä, miten rajoittuneita tasapainon edellyttämät olettamukset ovat. Steve Keenin mukaan nämä olettamukset ovat niin rajoittuneita, että ne vain osoittavat koko tasapaino-olettamuksen mielettömyyden:
If neoclassical economists took this neoclassical result seriously, then they would not draw “downward sloping market demand curves” in microeconomics–they would instead draw squiggly lines–and they wouldn’t use equilibrium “supply and demand” analysis. But not only do they do that, they also model the entire economy as a single individual in what they call “Dynamic Stochastic General Equilibrium” models.
These absurd models were what led to them believing that the economy was in great shape, just before it collapsed into the Great Recession.
Yleisesti monet näkevät uusklassisen teorian yrityksen mallintaa kompleksista järjestelmään matemaattisesti epärealistisena ja tuhoontuomittuna. Jotkut toisaalta näkevät uudemmassa tutkimuksessa käytettyjen matemaattisten mallien ylittävän perinteisen uusklassisen taloustieteen, missä toiset ovat eri mieltä. Kriitikot näyttäisivät jakautuvan niihin, jotka pitävät matemaattista metodia lähtökohtaisesti vääränä sekä niihin, joiden mukaan se on potentiaalisesti kelvollinen vaikka nykyisissä metodeissa on vakavia ongelmia.
Juuri väitteet epärealistisista taustaolettamuksista, esimerkiksi taloudellisten agenttien psykologiaa koskevista, ovat uusklassisen taloustieteen kritiikin tavanomaisin lähtökohta. Se ei kuitenkaan ole ainoa premissi, jota kritisoidaan epärealistisuudesta. Uusklassista taloustiedettä on myös voimakkaasti kritisoitu sen individualismista tai siitä, miten se olettaa yksilöt preferenssiensä suhteen toisistaan riippumattomiksi. Tässä suhteessa sen on ristiriidassa sekä Adam Smithin että John Maynard Keynesin ajattelun kanssa, joista etenkin jälkimmäinen näki taloudellisen toiminnan olennaisella tavalla laumakäyttäytymisenä, kuten esimerkiksi hänen teoriansa talouden hintakuplista hyvin osoittaa.