stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Skyfos
Muoto ja tyypit > Ateenalaiset skyfokset

Ateenalaisissa skyfoksissa huuli on hieman kovera, ja jalka on korinttilaista raskaampi. Tyyppi jakaantuu kahteen alityyppiin, A ja B.
Tyyppi A
Tyypin A skyfoksessa kädensijat ovat vaakasuuntaiset ja usein aivan tai lähes vaasin reunan tasolla. Vaasin reunat kaareutuvat vain vähän, ja alaosa on leveämpi kuin korinttilaisessa skyfoksessa. 300-luvulla eaa. skyfoksen alaosa alkoi muuttua kapeammaksi ja koveraksi.
Tyypin A skyfoksen muoto ulkoa ja sisältä.
Tyypin A skyfos, n. 460–450 eaa.
Tyypin A skyfos, n. 440 eaa.
Tyypin A skyfos, n. 530 eaa.
Tyypin A eteläitalialainen skyfos, n. 350–320 eaa.
Tyyppi B eli pöllöskyfos
Tyyppi B on Ateenassa 400-luvulla eaa. käytetty tyyppi, jossa toinen kädensija on pystysuuntainen. Reunat kaareutuvat enemmän kuin tyypissä A. Tyyppi on saanut toisen nimensä pöllöskyfos siitä, että vaasit on usein koristeltu Ateenan tunnuksella, pöllöllä. En ehdotettu, että myös skyfoksen muoto olisi viitannut lintuun: pystysuuntainen kädensija olisi vastannut päätä ja vaakasuuntainen kädensija pyrstöä. Tarkkaan ottaen pöllömaalauksia tehtiin kuitenkin myös tyypin A skyfoksiin. Maalauskoristelu edusti punakuviotyyliä. Skyfoksia vietiin Etelä-Italiaan ja Etruriaan, ja niitä jäljiteltiin paitsi näissä paikoissa myös Korintissa.
Tyypin B skyfoksen muoto ulkoa ja sisältä.
Tyypin B skyfos, n. 450–425 eaa.
Tyypin B pöllöskyfos, n. 450–425 eaa.
Tyypin B pöllöskyfos, 400-luku eaa.
Tyypin B pöllöskyfos, 400-luku eaa.
Muoto ja tyypit > Muita tyyppejä

Maljaskyfos eli huuliskyfos
Maljaskyfoksessa eli huuliskyfoksessa on ylöspäin kaareutuvat vaakasuuntaiset kädensijat ja kovera, erottuva huuli. Vaasi on joskus normaalia skyfosta matalampi. Ulkonäkö muistuttaa monin tavoin korkeaa kyliksiä.
Maljaskyfoksen muoto.
Attikalainen maljaskyfos, n. 500 eaa.
Maljaskyfos, n. 380 eaa.
Maljaskyfos, 300-luku eaa.
Maljaskyfos, 300-luku eaa.
Haikaraskyfos
Haikaraskyfos (engl. Heron (class) skyphos) on saanut nimensä siitä, että eräissä esimerkeissä maalauskoristelussa esiintyy valkoisia haikaroita.
Haikaraskyfoksen muoto.
Attikalainen haikara­skyfos, n. 500 eaa.
Attikalainen haikara­skyfos, 400-luku eaa.
Nauhaskyfos ja Hermogeneen skyfos
Nauhaskyfoksessa koristeaihe kulkee vaasin kyljessä nauhamaisena. Eräs nauhaskyfoksen alityyppi on Hermogeneen skyfos, joka on saanut nimensä kehittäjästään Hermogeneestä.
Hermogeneen skyfoksen muoto.
Hermogeneen skyfos, n. 550 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta skyfokset Wikimedia Commonsissa
Nestorin malja, kotyle tai skyfos Pithekussaista, n. 750–700 eaa.
Viimeinen juna Gun Hillistä

| Viimeinen juna Gun Hillistä> Last Train from Gun Hill |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Sturges
Käsikirjoittaja:  James Poe
Tuottaja:  Hal B. Wallis
Säveltäjä:  Dimitri Tiomkin
Kuvaaja:  Charles Lang
Leikkaaja:  Warren Low
Pukusuunnittelija:  Edith Head
Pääosat:   Kirk Douglas  Anthony Quinn  Carolyn Jones 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1959
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen juna Gun Hillistä (Last Train from Gun Hill, myös One Angry Day ja Showdown at Gun Hill) on yhdysvaltalainen John Sturgesin ohjaama Les Crutchfieldin tarinaan perustuva lännenelokuva vuodelta 1959. Elokuvan pääosissa ovat Kirk Douglas ja Anthony Quinn.
Juoni

Elokuvan alussa šeriffi Matt Morganin (Douglas) intiaanivaimo joutuu kahden karjapaimenen raiskaamaksi ja murhaamaksi. Tekijät jättävät jälkeensä satulan, jonka Morgan tunnistaa kuuluvan vanhalle ystävälleen Craig Beldenille (Quinn), Gun Hillin kaupungin vaikutusvaltaisimmalle miehelle. Belden on suostuvainen saamaan tekijät kiinni, mutta ääni muuttuu kellossa, kun hän saa tietää oman poikansa olleen toinen murhaajista. Belden ei suostu luovuttamaan poikaansa Morganin käsiin, mutta Morgan on päättänyt viedä pojan tuomiolle.
Belden on Gun Hillin vaikutusvaltaisimpia karjatilallisia, eikä kukaan kaupungissa uskalla vastustaa häntä: baarimikko kertookin Beldenin vastustajien päätyneen kaupungin hautausmaalle. Tästä huolimatta Morgan onnistuu ottamaan kiinni Beldenin pojan Rickin ja yrittää viedä hänet pois kaupungista iltayhdeksän junalla. Mutta Morganilla on vastassaan Belden sekä koko kaupungin vastentahtoinen väki.
Elokuva päättyy Gun Hillin asemalaiturille, kun Morganin vaimon murhaajista toinen, Lee Smithers, päättää auttaa Rickin vapaaksi ja ampuu kohti Morgania. Morganin lonkalta ampuma haulikonlaukaus kaataa ampujan asemalaiturille, mutta Leen ampuma luoti on surmannut Rickin. Tämän jälkeen Morgan nousee junaan, mutta Belden haastaa hänet kaksintaisteluun, joka päättyy haastajan kuolemaan. Murtunut Morgan poistuu kaupungista iltayhdeksän junalla.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen sanoo elokuvaa tanakaksi peruswesterniksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa kolme tähteä neljästä.
Viihdekirjallisuus

Viihdekirjallisuus, myös populaarikirjallisuus on kirjallisuutta, joka pyrkii tavoittamaan monia lukijoita ja viihdyttämään. Perinteisesti ajanvietekirjallisuus on jaettu rakkauskertomuksiin, seikkailu- ja jännityskertomuksiin sekä huumoriin. Kaikista näistä muodoista haetaan siirtymistä todellisuudesta unelmiin sekä hetken huvia. Ero taide- ja viihdekirjallisuuden välillä on kuitenkin liukuva. Viihdekirjallisuuden piiriin on luettu etenkin jännitysviihde ja rakkausromaanit sekä viihteelliset historialliset romaanit.
Viihdekirjallisuuden piirteitä

Viihdekirjallisuudessa käytetään periaatteessa samoja kirjallisia aineksia kuin niin sanotussa korkeakirjallisuudessa, ja viihdekirjallisuudella on omat klassikkonsa. Raja muuhun kirjallisuuteen on siten liukuva. Viihdekirjallisuudessa pyritään kuitenkin juonen suurempaan ennustettavuuteen ja se myös jaetaan sukupuolen mukaan. Miestenviihde on ollut pitkään arvostetumpaa, mutta naisille suunnattua viihdettä on alettu tutkia 1980-luvulta alkaen.
Nykyajan viihdekirjallisuus alkoi saada muotoaan 1700-luvun goottilaisessa romaanissa, jonka aineksina olivat erotiikka, mystiikka, kauhu ja jännitys. Tunnetuimpia goottilaisen kauhun kirjoittajia olivat Ann Radcliffe ja Horace Walpole. Englannissa luotiin jo 1700-luvulla tehokas kirjojen levitysjärjestelmä. Siihen kuuluivat vuosimaksulla toimivat kiertävät kirjastot ja kirjojen kotiinkannosta huolehtineet kolportöörit. Perustettiin myös aikakauslehdistöä. 1700-luvun loppupuoli olikin suuren lukuinnostuksen ja kirjallisuuden lisääntymisen aikaa. Romaanit olivat monisatasivuisia ja niitä julkaistiin usein jatkokertomuksina.
1800-luvulla jännitysviihde jakautui rikosromaaneihin, ja villin lännen tarinoihin, joita leimaa mennyt kulta-aika ja selkeä käsitys miehuudesta. Tänä aikana syntyi selvä jako “ylemmän” ja “alemman” viihteen välille. Ylempään kuuluivat muun muassa historialliset viihderomaanit. Sotaromaanit alkoivat yleistyä toisen maailmansodan jälkeen. Osa kauhu- ja tieteiskirjallisuudesta on katsottu viihteeksi.
Rakkausromaaneissa syntyi 1800-luvulla malli, jossa rakkaus ja avioliitto oli onnen edellytys. Rakkausromaaniin kuului myös onnellinen loppu ja kainous seksin suhteen.
Historiaa Suomessa

1900-luvun alun kansanvalistushenki piti laajalle lukijakunnalle suunnattua viihdekirjallisuutta roskana. Sekä porvarillinen kirjallisuusarvostelu että työväenlehdistö jättivät viihdekirjat yleensä arvostelematta. Viihdekirjallisuus nousi samaan aikaan työväenkirjallisuuden kanssa ja kilpaili osin samasta yleisöstä. Työväenkirjoittajien mielestä ”roskakirjallisuus” vei lukijoita aatteelliselta tai hyvältä kirjallisuudelta tai oli voitontavoittelun väline.
Kirjallisuutta

Nummelin, Juri: Sotaa, sutinaa, seikkailuja. Suomalaisesta kioskikirjallisuudesta.  Helsinki:  Avain, 2014.  ISBN 978-952-304-020-5
Viinuri luistimilla

| Viinuri luistimilla> The Rink |
| --- | --- |
 Viinuri luistimilla -elokuvan teatterijuliste.
Ohjaaja:  Charles Chaplin
Käsikirjoittaja:  Charlie Chaplin   Vincent Bryan   Maverick Terrell
Tuottaja:  Henry P. Caulfield
Säveltäjä:  Charles Chaplin
Kuvaaja:  Roland Totheroh
Leikkaaja:  Charles Chaplin
Pääosat:  Charles Chaplin Edna Purviance Eric Campbell Henry Bergman Albert Austin
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Mutual Film
Levittäjä:  Mutual Film
Ensi-ilta:  4. joulukuuta 1916
Kesto:  24 min
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva (alkuperäiset välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Rink
Viinuri luistimilla tai Charlie rullaluistimilla (The Rink) on Charles Chaplinin ohjaama ja käsikirjoittama vuoden 1916 yhdysvaltalainen lyhyt mykkäelokuva.
Viinuri luistimilla -elokuvan innoittamana oli todennäköisesti Fred Karnon ”Skating”-sketsi, vaikkakin yhtäläisyydet ovat melko pinnallisia. Elokuva ei ollut täysin kehittynyt lyhytelokuva vaan lähinnä eräänlainen kohtaussarja, jossa tapahtumat sijoittuivat ravintolaan ja luisteluradalle. Viinuri luistimilla sai ensi-iltansa 4. joulukuuta 1916, ja se oli Chaplinin viimeinen elokuva vuonna 1916. Elokuvan arvosteluista nousi kohua, kun New York Tribunen Heywood Broun syytti Chaplinia yli-ihmismoraalista. Brounin ei ollut todennäköisesti kirjoittanut aivan tosissaan, mutta monet lukijat olettivat, että kirjoitus oli tehty tosissaan. Viinuri luistimilla oli kuitenkin aikansa suosituimpia Chaplin-elokuvia, ja se oli myös Chaplinin ensimmäinen elokuva, jota esitettiin myös Saksassa. Elokuvan Berliinin-ensi-ilta oli 2. syyskuuta 1921.
Aiheesta muualla

Viinuri luistimilla Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Viinuri luistimilla Elonet.
Viinuri luistimilla AllMoviessa. (englanniksi)
Ragnar Smedslund

Ragnar Smedslund (13. huhtikuuta 1900 Helsinki – 25. maaliskuuta 1982) oli suomalainen diplomaatti. Hän oli filosofian maisteri ja toimi pääkonsulina Tokiossa 1952–1957, lähettiläänä 1957–1962. Ulkoministeriön neuvotteleva virkamies hän oli vuodesta 1962, jolloin hän sai erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvon. Hän oli vielä Lissabonissa ja Bernissä suurlähettiläänä 1965–1967.
Vienanmeren valuma-alue

Vienanmeren valuma-alue on Vienanmeren ympärillä oleva valuma-alue, joka sisältää Vienanmeren lisäksi niiden virtavesien valuma-alueet, jotka laskevat Vienanmereen. Valuma-alueen pinta-ala on 715 000 neliökilometriä (km²), josta Vienanmeren osuus on 90 000 km². Vienanmeri on Barentsinmeren lahti ja vesialueiden raja on sovittu kulkevan Kaninin niemimaan (ven. Канин Нос, Kanin nos) kärjen ja Kuolan niemimaan Svjatoi Nos -niemen (ven. Святой Нос) välistä linjaa pitkin.
Maantietoa > Valtio- ja hallintosuhteet

Vienanmeri kuuluu kokonaan Venäjälle ja Vienanmeren valuma-alue sijaitsee pääosin Venäjän luoteisosissa Karjalan tasavallassa, Murmanskin alueella, Arkangelin alueella ja Nenetsiassa. Lännessä muutamat latva-alueet ulottuvat Suomen Lappiin ja Kainuuseen.
Maantietoa > Vienanmeren jako vesialueittain

Vienanmeri on Barentsinmeren lähes sulkeutunut lahti. Se kapenee Kuolan niemimaan ja Kaninin niemimaan välissä Vorongan merialueessa salmeksi, jotka kutsutaan Vienankurkuksi. Kurkku aukeaa etelässä laajaksi Vienanmeren ulapaksi, jolla on laajoja lahtimaisia merialueita. Länteen työntyy Kantalahti, etelässä suuri Äänislahti, itärannikolla sijaitsevat Vienanlahti ja Mezeninlahti.
Vesistösuhteet > Tulouomat ja kanavat

Vienanmeren vuosittainen kokonaisvirtaama on noin 215 kuutiokilometriä (km³), joka muodostuu sadannasta Vienanmereen ja jokien ja ojien valuma-alueilta tulevasta vedestä. Laskennallisesti kolme neljäsosaa ulosvirtaamasta tulee Vienanmereen kolmen suurimman joen virtaamista: Vienanjoki 171 km³, Mezen 38,5 km³ ja Äänisjoki 27 km³. Lisäksi ovat Kemijoki 12,5 km³ ja Uikujoki 11,5 km³ sekä kaikki loput virtavedet, joiden osuus on 9 % kokonaisvirtaamasta.
Vienanmeren–Itämeren kanava on rakennettu ensin Itämereltä Laatokan kautta Ääniselle. Ääniseltä on yhteys Volgan vesistöön ja sen kautta muualle Venäjälle. Kanava Ääniseltä Vienanmerelle valmistui vasta vuonna 1933.
Vesistösuhteet > Kansainvälisesti merkittävien jokien valuma-alueet

Kahden valtion alueelle ulottuvien jokien valuma-alueita ovat Kemijoen vesistö ja Koutajoen vesistö. Kemijoen valuma-alueen pinta-ala on 27 700 km², josta latva-alueista 1 297 km² sijaitsee Suomen puolella ja noin 26 400 km² Venäjällä. Koutajoen valuma-alueen pinta-ala on 18 800 km², josta latva-alueista 4 915 km² sijaitsee Suomessa ja noin 13 900 km² Venäjällä.
Tarkennettu luettelo valuma-alueista

Vienanmereen laskevia jokia on paljon. Niistä on valittu taulukkoon kaikki ne, joista on tehty artikkeli, tai muuten merkittäviä tai suuria jokia. Taulukoiden tiedot ovat peräisin artikkeleista tai muista lähteistä, jotka on esitetty viimeisen taulukon alla ja kullakin rivillä on lähteet vielä eritelty tarkemmin. Pituus-sarakkeessa on valuma-alueen pääuoman pituus tai (tähdellä merkittynä) pääuoman alajuoksulta nimikkojoen pituus.
Tarkennettu luettelo valuma-alueista > Kuolan niemimaa

Kuolan niemimaalta Vienanmereen laskevat vesistöt on lueteltu lännestä itään.
| Laskujoen nimi suom>      | Nimi ven>      | Etäisyys Barentsin- merestä (km) | Rannikon kohta   | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nivajoki | Niva (Нива) | 630 | Kantalahti | * 36 | 164 | 12 830 | 1,1,4,4,1,1,1 |
| Kolvitsa | Kolvitsa (Колвица) | 630 | Kantalahti | * 9 | 15 | 1 310 | 5,2,4,4,2,2,2 |
| Umbajoki | Umba (У́мба) | 520 | Kantalahti | * 123 | 90 | 6 470 | 1,1,4,4,1,1,1 |
| Varsugajoki | Varzuga (Ва́рзуга) | 410 | Kuolan etelärannikko | 254 | 77 | 9 840 | 5,2,4,4,2,2,2 |
| Tšavanga | Tšavanga (Чаваньга) | 370 | Kuolan etelärannikko | * 52 | 15 | 1 210 | 2,2,4,4,2,3,2 |
| Strelna | Strelna (Стрельна) | 230 | Kuolan etelärannikko | 213 | 31 | 2 770 | 2,2,4,4,1,1,1 |
| Tšapoma | Tšapoma (Чапома) | 220 | Kuolan etelärannikko | 113 | 12 | 1 110 | 2,2,4,4,2,2,2 |
| Pjalitsa | Pjalitsa (Пялица) | 180 | Vienankurkku | 92 | 12 | 946 | 2,2,4,4,2,2,2 |
| Ponoi | Ponoi (Поно́й) | 150 | Kuolan itärannikko | 480 | 170 | 15 500 | 1,1,4,4,1,2,1 |
| Lumbovka | Lumbovka (Лумбовка) | 60 | Kuolan koillisrannikko | 80 |  | 1 040 | 2,2,4,4,1,–,1 |
Tarkennettu luettelo valuma-alueista > Länsirannikko

Vienanmeren länsirannikolle laskevat joet on lueteltu pohjoisesta etelään.
| Laskujoen nimi suom>      | Nimi ven>      | Etäisyys Barentsin- merestä (km) | Rannikon kohta   | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Koutajoki | Kovda (Ковда) | 600 | Kantalahti | * 233 | 276 | 26 100 | 1,1,4,1,1,1,1 |
| Kierettijoki | Keret (Ке́реть) | 560 | Kantalahti | 80 | 23 | 3 360 | 1,1,4,4,1,2,1 |
| Vonkajoki | Vonga (Во́ньга) | 530 | Vonkalahti | 106 | 10 | 2 580 | 1,1,4,4,1,1,1 |
| Ponkamajoki | Pongoma (Поньгома) | 530 | Pongoman lahti | * 86 | 30 | 1 220 | 1,1,4,4,1,1,1 |
| Kuusemajoki | Kuzema (Кузема) | 540 | Pongoman lahti | * 63 | 11 | 884 | 1,1,4,4,1,1,1 |
| Kesäjoki | Letnjaja (Ле́тняя) | 540 | Grjaznajan lahti | *77 |  | 1 020 | 1,1,4,4,1,–,1 |
| Kemijoki | Kem (Кемь) | 550 | Kemi | 191 | 279 | 27 700 | 1,1,4,1,1,1,1 |
| Suiunjoki | Šuja (Шуя) | 550 |  | 85 | 8 | 938 | 1,1,4,–,1,1,1 |
| Uikujoki | Vyg (Выг) | 570 | Belomorsk | 314 | 260 | 27 156 | 1,1,4,4,1,3,1 |
| Sumajoki | Suma (Cума) | 570 | Sumskajan lahti | 164 | 20 | 2 020 | 1,1,4,4,1,2,1 |
| Koležma | Koležma (Колежма) | 570 |  | 87 | 6 | 788 | 1,1,4,–,2,2,2 |
| Ruiga | Ruiga (Руйга) | 580 |  | 77 |  | 761 | 1,1,4,–,2,–,2 |
Tarkennettu luettelo valuma-alueista > Itärannikko

Vienanmeren itärannikolle laskevat joet on lueteltu pohjoisesta etelään.
| Laskujoen nimi suom>      | Nimi ven>      | Etäisyys Barentsin- merestä (km) | Rannikon kohta   | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Mezen | Mezen (Мезе́нь) | 290 | Mezeninlahti | 966 | 886 | 78 000 | 1,1,4,4,1,1,1 |
| Kuloi | Kuloi (Кулой) | 290 | Mezeninlahti | 235 | 34 | 19 000 | 2,2,4,4,2,2,2 |
| Koida | Koida (Койда) | 240 | Mezeninlahti | 126 | 34 | 1 690 | 2,2,4,4,2,2,2 |
| Megra | Merga (Мегра) | 250 | Vienankurkku | 119 |  | 2 180 | 2,2,4,4,2,–,2 |
| Zolotitsa | Zolotitsa (Золотица) | 319 | Vienankurkku | 177 | 23 | 1 950 | 2,2,4,4,3,3,3 |
| Vienanjoki | Severnaja Dvina (Се́верная Двина́) | 430 | Vienanlahti | 744 | 3 530 | 360 000 | 1,1,4,4,1,1,1 |
| Solza | Solza (Солза) | 430 | Vienanlahti | 109 | 13 | 1 420 | 2,2,4,3,3,3,3 |
| Äänisjoki | Onega (Оне́га) | 610 | Äänislahti | 416 | 367 | 56 900 | 1,1,4,4,1,3,1 |

Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = luettu venäjänkielisestä Wikipediasta, 3 = luettu saksankielisestä Wikipediasta, 4 = katsottu tai mitattu Internetin karttapalvelusta kuten esimerkiksi Yandex Maps, Kosmosnimki, ACME tai Google Maps, 5 = vanha Itä-Karjalan kartta
Huomioita

↑  Hallinnolliset alueet on todettu Karjalan tasavallan, Murmanskin- ja Arkangelin alueiden sekä Nenetsien autonomisen piirikunnan artikkelista (20.4.2023).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vienanmereen laskevia jokia Wikimedia Commonsissa
”Part IV, Chapter 1”, Drainage Basin of The White Sea, Barents Sea and Kara Sea.  (Second Assessment of Transboundary Rivers, Lakes and Groundwaters)  UNECE, 2011.  verkkosivu (PDF) (viitattu 19.4.2023). (englanniksi)
A. V. Litvinenko, N. N. Filatov & V. A. Volkov: White Sea – Its Marine Environment and Ecosystem Dynamics Influenced by Global Change.  Heidelberg, Saksa:  Springer-Verlag Berlin, 2005.  doi:10.1007/3-540-27695-5  ISBN 978-3-540-27695-1  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 19.4.2023). (englanniksi)
Viiksihait

| Viiksihait |
| --- | --- |
 Viiksihai (Ginglymostoma cirratum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Partahaikalat Orectolobiformes
Heimo::  Viiksihait  Ginglymostomatidae  Gill, 1862
Katso myös
   Viiksihait Wikispeciesissä   Viiksihait Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viiksihait (Ginglymostomatidae) on partahaikaloihin kuuluva trooppisissa merissä tavattava kalaheimo.
Lajit

Vanhimmat viiksihaiden heimoon kuuluvien fossiilien on ajoitettu olevan peräisin jurakauden loppupuolelta. Nykyään heimoon kuuluu kolme lajia, jotka jaetaan kahteen tai kolmeen sukuun. Lajit ja suvut ovat:
Viiksihai (Ginglymostoma cirratum)
Ruosteviiksihai (Nebrius ferrugineus)
Levyviiksihai (Pseudoginglymostoma brevicaudatum syn. Ginglymostoma brevicaudatum)
Aikaisemmin levyviiksihain katsottiin kuuluvan viiksihain kanssa samaan sukuun, mutta nykyään se on erotettu omaksi suvukseen. Eräät tutkijat sijoittavat sen myös täysin omaan heimoonsa Pseudoginglymostomatidae.
Anatomia

Viiksihaiden heimon lajit ovat pieniä tai suurehkoja haita. Suurimmat lajit viiksihai ja ruosteviiksihai saavuttavat kolmen metrin pituuden. Lajeilla on kaksi selkäevää ja pyrstöevä on lyhyt verrattuna pään ja ruumiin pituuteen. Kuonossa on lyhyet tai pitkät viiksisäikeet. Suu on melko pieni ja hammasrivejä on kummassakin leuassa noin 30. Hampaat ovat teräväkärkiset. Kidusaukkoja on viisi, joista neljäs ja viides sijaitsevat hyvin lähellä toisiaan.
Viiksihaiden ravintoa ovat kalat, ravut ja muut äyriäiset, seepiat, mustakalat, merisiilit ja korallieläimet. Kalat tunnustelevat kuonollaan pohjaa ja imaisevat ravinnon suuhunsa. Ravintonsa viiksihailajit etsivät erityisesti yöaikaan. Viiksihai ja ruosteviiksihai ovat ovovivipaarisia ja viiksihainaaras voi synnyttää jopa 30 poikasta. Ruosteviiksihaiden poikaset voivat kohdussa ollessaan syödä muita poikasia. Levyviiksihain lisääntymisestä ei ole tarkkaa tietoa, mutta naaraslevyviiksihai on vankeudessa muninut munakotelon ja ne voivat olla luonnossakin ovipaarisia.
Levinneisyys

Viiksihaiden lajeja tavataan kaikissa maailman valtamerissä. Niitä tavataan Afrikan rannikolta, Yhdysvaltain itärannikolta Brasiliaan, Japanista Australiaan ulottuvalla merialueella ja Tyynenmeren itäosissa Meksikosta Peruun. Lajit elävät lähellä pintaa ja rannikoita ja niitä tavataan harvoin yli 70 metrin syvyydestä. Ne viihtyvät erityisesti kivikkoisilla pohjilla ja koralliriutoilla.
Viikunansyöjä

| Viikunansyöjä |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kuhankeittäjät Oriolidae
Suku::  Viikunansyöjät Sphecotheres
Laji::  viridis
Kaksiosainen nimi
 Sphecotheres viridis  (Vieillot, 1816) 
Katso myös
   Viikunansyöjä Wikispeciesissä   Viikunansyöjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viikunansyöjä (Sphecotheres viridis) on Indonesiassa, Itä-Timorissa ja Australiassa elävä, kuhankeittäjiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan viikunansyöjä on noin 28–29 cm. Koiraan pää on musta ja niska sekä kaula harmaat. Silmän ympärystä on paljaalla punaisella nahalla. Selkä ja siivet ovat väriltään oliivinvihreät. Vatsa on oliivinvihreä ja pyrstön alus on valkoinen. Naaraiden selkä, siivet ja yläpyrstö ovat ruskeat. Paljas silmänympärys on naaraalla harmaa. Vatsa on ruskehtavan valkea ja siinä on ruskeita raitoja. Viikunansyöjän nokka on mustahko. Nokka erottaakin viikunansyöjän muuten hyvin samannäköisestä oliivikuhankeittäjästä (Oriolus sagittatus), jonka nokka on punainen. Lajin ääni on metallinen vihellys.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viikunansyöjät elävät Indonesiassa, Itä-Timorissa sekä läheisillä Roten ja Semaun saarilla. Australiassa viikunansyöjän levinneisyys ulottuu Kimberleyn alueelta Uuden Etelä-Walesin ja Victorian osavaltioihin. Viikunansyöjät elävät sademetsissä ja muissa kosteissa metsissä, mutta niitä voi nähdä myös kaupunkien puutarhoissa, joissa kasvaa viikunoita ja muita hedelmäpuita. Laji elää pääasiassa alankomailla, jotka ovat yleensä alle 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat ja ravinto

Toisin kuin monet muut kuhankeittäjät, viikunansyöjät elävät noin 20 yksilön parvissa. Linnut liikkuvat tyypillisesti korkeiden puiden latvuksissa ja ovat helposti havainnoitavissa.
Viikunansyöjien pesimäaika kestää syyskuusta joulukuuhun. Pesä rakennetaan puuhun kasvien kärhistä ja oksanpätkistä. Sekä koiras että naaras hautovat munia ja haudonta kestää vajaat kolme viikkoa. Poikaset poistuvat pesästä noin kolmen viikon kuluttua kuoriutumisestaan.
Viikunansyöjät käyttävät ravintonaan erityisesti viikunalajien, kuten tyyliviikunan (Ficus macrophylla) ja ruskoviikunan (Ficus rubiginosa), hedelmiä, mutta myös muita pehmeitä hedelmiä ja marjoja. Myös hyönteiset ovat tärkeä osa viikunansyöjien ruokavaliota.
Naaras
Smila (Krusis)

| Smila> Σμίλα |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Chalkidikí tai Thessaloniki, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Krusis, Traakia
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Smila (m.kreik. Σμίλα, myös Smilla, Σμίλλα) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Krusiksessa Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Smilan historiasta tiedetään vain vähän. Herodotoksen mukaan se oli persialaissotien aikaan Persian vallassa ja antoi joukkoja Kserkseen käyttöön vuonna 480 eaa. Kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi sillä perusteella, että se kuului klassisella kaudella Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa kerran vuonna 434/433 eaa. Smilan mainitsevat myös Hekataios ja Stefanos Byzantionlainen.