stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiekkokalat
Ravinto

Kiekkokalat syövät luonnossa hyönteisten toukkia ja pieniä äyriäisiä. Kalojen ravinto vaihtelee vuodenaikojen mukaan: kuivalla kaudella ne kaivelevat pohjaliejusta siellä eläviä selkärangattomia, kun taas sadekaudella veteen huuhtoutuu myös puissa eläviä hyönteisiä ja niiden toukkia sekä kukkia ja muita kasvikunnan aineita.
Akvaariossa kiekkokaloille annetaan proteiinipitoista ravintoa. Ruoan on oltava tarpeeksi pieninä palasina, sillä kalat eivät pureskele eivätkä haukkaa vaan nielaisevat ravintonsa kokonaisina. Kelluva ruoka voi olla myös ongelma, sillä useimmat kiekkokalat haluavat syödä ruokaa pohjalta. Jotkut kasvattajat syöttävät kiekkokaloille naudansydäntä, toisten mielestä tämä johtaa helposti maksavaurioihin. Naudansydän oli aiemmin suosittua, koska siitä saa edullisesti proteiinia – nykyisin on useita kuiva- ja pakasteruokia, jotka käyvät osaksi kiekkokalojen ruokavaliota. Artemia-suvun kidusjalkaiset ovat suosittua eläinperäistä ravintoa. Kalat huolivat monia muitakin pikkueläimiä, mutta varovaiset harrastajat pelkäävät makeavetisistä lammikoista pyydystettyjen saaliseläinten tuovan mukanaan mahdollisesti bakteereja, loiseläimiä tai raskasmetalleja, jotka saattaisivat vahingoittaa kaloja. Nuoria kiekkokaloja ruokitaan useita kertoja päivässä, ja aikuisiakin yleensä kaksi kertaa päivässä. Aikuiset pitävät joskus usean päivän paastojaksoja ilman havaittavaa syytä. Jatkuvasti aliravitsemuksesta kärsivä kala kasvaa huonosti, ja sellaisen voi tunnistaa kalan kokoon nähden suhteettoman suurista silmistä.
Kiekkokalat akvaariossa

Kiekkokaloja on pidetty akvaarioissa Saksassa ja Yhdysvalloissa jo 1930-luvulta asti. Kiekkokaloilla on erittäin hankalien kalojen maine, joka osittain periytyy ajoilta, jolloin kaupan olevat kiekkokalat olivat luonnosta pyydystettyjä, hyviä valmisruokia ei ollut saatavana ja veden laatu kotiakvaarioissa oli huonompi kuin nykyisin.
Kiekkokaloja pidetään akvaariossa pehmeässä, melko happamassa vedessä, jonka pH on perinteisesti noin 5–6,5. Viljellyille yksilöille kelpaa usein vähemmän hapan vesi, jonka pH voi olla jopa 8.
Siellä, missä hanavesi on kovaa, sitä pehmennetään käänteisosmoosin avulla kiekoille sopivaksi.
Turvetta ja turveuutetta käytetään pH:n alentamiseen, torjumaan mätimunissa eläviä sieniä ja lisäämään veden puskurikykyä.
Altaan pitää olla tarpeeksi suuri (350–400 litraa) ja varsinkin korkea (50 cm). Sopiva lämpötila on vähän korkeampi kuin monilla muilla kalalajeilla, tyypillisesti 27–32 astetta. Siksi kiekkoakvaarioon on vaikea löytää sopivia kasveja. Keihäslehdet, varsinkin Anubias barteri var. nana, kestävät noin lämmintä vettä. Muita kiekkoaltaissa nähtyjä lajeja ovat miekkakasvit, jaavansaniainen ja melalehdet.
Aluksi kiekkoja pidettiin paljaspohjaisissa altaissa, ja poikasten myyntiin tähtäävät kasvattajat jatkavat perinnettä. Jos kalat ovat huonoja syömään ja herkkiä veden pilaantumiselle, paljaspohjaisessa altaassa niitä voi ruokkia runsaasti ja siivota altaan usein. Harrastajat pitävät nykyisin kiekkoaltaissakin soraa pohjalla ja mangrovekannoiksi kutsuttuja juurakoita, usein myös kasveja. Kasvit ja juurakot tarjoavat kaloille piilopaikkoja, mikä rauhoittaa niiden käytöstä. Kalat liikkuvat normaalisti hitaan majesteettisesti lipuen, mutta joutuessaan paniikkiin ne säntäilevät päättömästi ja voivat silloin kolhia itseään teräviin kulmiin.
Kiekkokalojen voimakas hierarkia voi johtaa heikoimpien yksilöiden kiusaamiseen. Parvessa on aluksi syytä olla pariton määrä kaloja (3, 5 tai 7). Tällöin johtajakalan ottaessa paikkansa sen aggressio ei todennäköisesti kohdistu yhteen kaikkein pienimpään yksilöön vaan jakautuu tasaisemmin. Jos tuodaan uusia kaloja jo muodostuneeseen parveen, niiden pitää olla selvästi pienempiä kuin muut. Jos mahdollista, tulokkaita pidetään aluksi näkö- ja hajuyhteydessä parveen ilman fyysistä kontaktia.
Kiekkokalojen seuraan sopivat pienet, rauhalliset lajit, jotka sopeutuvat samanlaisiin vesioloihin. Liian ahneet kalat syövät nopeammin kuin kiekkokalat ja jättävät ne nälkäisiksi. Sopivia pieniä kaloja ovat kardinaalitetra ja monet muut tetralajit, monet Apistogramma-suvun kääpiökirjoahvenet, eteläamerikkalaiset monniset ja muut pienet panssarimonnit. Pienten kalojen, kuten kardinaalitetrojen parvi saattaa rauhoittaa kiekkokaloja: kun kiekot näkevät tetrojen uivan pelottomasti, nekin uskaltavat lähteä liikkeelle. Lehtikala on kiekkojen lähisukulainen, ja monet loiset ja sairaudet voivat siirtyä lajista toiseen, minkä takia toiset asiantuntijat varoittavat pitämästä lehtikaloja kiekkojen kanssa. Toisilla on kuitenkin myös kokemuksia lajien onnistuneesta yhdessä kasvattamisesta.
Sairaudet

Kiekkokalat voivat sairastua muiden kalojen tavoin bakteerien, virusten, loisten tai sieni-infektion aiheuttamiin tauteihin. Usein sairaudenaiheuttaja piilee kalan elimistössä tai ympäristössä, mutta tauti puhkeaa vasta, kun kala on huonossa kunnossa stressin, huonojen olojen, aliravitsemuksen tai onnettomuuden seurauksena. Muillakin kaloilla havaittavaa valkopilkkutautia aiheuttaa Ichthyophthirius multifilis. Hexamita-alkueläimen aiheuttama reikätauti on myös kiekkokalojen ongelma.
Kiekkokalojen evissä on joskus evämädäksi kutsuttu Flexibacter columnaris-bakteerin aiheuttama tulehdus, joka pahimmillaan syövyttää kaikki kalan evät pois. Kidusloisina voi olla laakamatoihin kuuluvia kidusmatoja. Kidusmatotartunnan oireita ovat pään ja kylkien hierominen rakenteita vasten, pään ravistelu, hakeutuminen virtapaikkoihin kuten suodattimen suuaukon luo, pohjan lähellä nyhjöttäminen ja ilman haukkominen veden pinnassa. Akvaariossa kidusmatoja tai muita ulkoloisia saaneita kiekkokaloja voi hoitaa formaliinilla tai kylvettämällä kalaa suolavedessä noin 20 minuutin ajan.
Sisäloisia pitää epäillä aina kun kiekkokalojen uloste ei ole mustaa. Vaikka tervekin kala voi paastota satunnaisesti, ruokahaluttomuuteen yhdistyvä piilottelu ja värien tummuminen antaa aihetta epäillä sairautta. Ensimmäinen hoitotoimenpide on aina veden laadun tarkistaminen ja osittainen vedenvaihto.
Kiekkokalojen taksonomian ja evoluution tutkimus

Kiekkokalojen jako lajeihin ja alalajeihin on vaihdellut vuosikymmenten kuluessa. Amazonin vesistön eri osista löytyy erinäköisiä kiekkokaloja, mutta eri lajit elävät osittain myös samoilla alueilla, ja samassakin parvessa on hyvin erinäköisiä yksilöitä.
1990-luvun lopussa ja 2000-luvulla kiekkokaloista on kerätty suuria tutkimusaineistoja, joihin on kuulunut satoja kaloja kymmenistä eri paikoista pitkin Amazonin vesistöä. Näitä on tutkittu sekä luokittelemalla ulkonäön piirteitä että molekyylibiologian keinoin.
Kiekkokalojen lajien eriytymistä on käytetty vahvistamaan tietoja Amazonin virtausten muuttumisesta. Ne viittaavat siihen, että Amazonian itä- ja länsiosat ovat olleet eristyksissä toisistaan ja että koko Amazonin virtaussuunta on ollut aiemmin idästä länteen.
Aiheesta muualla

Species in the genus Symphysodon. (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Aquatic Community
Symphysodon aequifasciatus Aquarium Wiki (myös kuvagalleria)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3613  Wikispecies: Symphysodon (Cichlidae)  ADW: Symphysodon  BOLD: 140439  CoL: 8YS8K  EoL: 27907  GBIF: 2370187  iNaturalist: 92333  IRMNG: 1119973  ITIS: 170023  NCBI: 74132  Open Tree of Life: 220922  WoRMS: 271015 
Kiekkokala Symphysodon discus.
Sinikiekkokalan alalaji Symphysodon aequifasciata axelrodi.
Sinikiekkokalan alalaji Symphysodon aequifasciata haraldi.
Värimuoto "Leopard Snakeskin".
Kiekkokala hoitaa mätimunia.
Kiekkokaloja seura-akvaariossa.
Kiekkokaloja seura-akvaariossa.
Kilon turverata

Kilon turverata oli Espoossa toiminut kapearaiteinen 600 millimetrin raideleveydelle rakennettu hevosvetoinen teollisuusrata. Rata palveli Mankkaan turvesuolla ollutta turvepehkutehdasta vuosina 1920–1960. Radan kiskotusta oli suolle menevät sivuraiteet mukaan lukien noin kymmenen kilometriä. Kiskotus oli kevyttä 10K-kiskoa.
Alkuvaiheet

Vuonna 1910 perustivat Albergan kartanon omistaja Mikael Slöör, 
arkkitehti Herman Gesellius ja insinöörit Herman Lerche ja Gustaf Sourander
Espoon Turvepehku Oy:n. Yhtiön tarkoitus oli valmistaa ja myydä turvepehkua, polttoturvetta ja sähkövoimaa.
Yhtiölle ostettiin 44 hehtaarin kokoinen Stormossan-suo. Vuonna 1928 aluetta laajennettiin
vielä 25 hehtaarilla. Suolle rakennettiin Kilon rautatieasemalta noin 1600 metrin
mittainen rata sekä lisäksi raiteita itse suolle.
Rakentaessaan Krepost Sveaborgia vuosina 1914-1917 venäläiset takavarikoivat kiskot ja liikkuvan kaluston ja kuljettivat ne muualle, mahdollisesti Röylään.
Ratalinjan kulku

Rata lähti rantaradan varressa olevalta Kilon rautatieasemalta
lähes suoraan etelään nykyisen Kilonpurontien kohdalla.
Se kääntyi vasempaan nykyisen ulkoilutien kohdalla ja kulki sitä pitkin nykyiselle 
Inkoonkujalle, josta se kääntyi jyrkästi oikealle.
Se kulki Inkoonkujalta Siuntiontielle ja kääntyi Siuntionportille ja siitä lähes
suoraan etelään. Nykyisen Koivistontien lopun kohdalla oli lyhyt kaksoisraide noin 1600 metriä
Kilon asemalta.
Nykyisen lumenkaatopaikan ja Lupauksenvuoren välisellä alueella rata haarautui ensin
kaakkoon ja sitten luoteeseen. Haarautumiskohtaan oli Kilon asemalta noin kaksi kilometriä.
Silloisen Turvepehkusuon alueella oli useita koillis-lounaissuuntaisia erillisiä radanpätkiä,
joista pisin ulottui Kanneljärventien tasalle. Näiden pätkien yhteinen pituus lienee ollut
viitisen kilometriä ja ne sijaitsivat nykyisen Turveradantien molemmin puolin.
Käyttö

Tehtaalla oli sen käyttövoimana toiminut lokomobiili eli paikallishöyrykone, mutta ei minkäänlaista veturia. Vuonna 1944 ratakiskot korvattiin uusilla ja ratojen kokonaispituus oli n. 10 km.
Yhtiö siirtyi vuonna 1939 Renlund-yhtiön omistukseen.
Ratalinja katkaistiin keväällä 1960 Tarvontien linjauksen alta; kiskotus purettiin aina tehdasalueen rajoille asti, vain itse tehdasalueella ja turvesuolla ollut kiskotus sai jäädä niin kauaksi aikaa kuin itse tehdaskin toimi.
Turvepehkutehdas jatkui kahden eläkeikää hipovan miehen voimin vielä jouluun 1962 asti. Sen kuljetukset hoidettiin loppuaikana kuorma-autoin ja traktorein. Työntekijöiden päästyä eläkeikään jouluksi 1962 tehdas suljettiin. Lokomobiilin ja 4–5 päädyttömän kaksiakselisen avovaunun jäännökset jäivät vielä toistaiseksi tehtaan pihaan.
Käytön jälkeen

Tehdasalue jäi tyhjilleen; paikkakunnan pikkupojille siitä tuli suosittu "kummituskaupunki" aina vuoteen 1968 asti, jolloin koneiden sekä rautatien jäännökset romutettiin. Tehtaaseen kuului kaksi rakennusta, jotka paloivat vuonna 1980. Siihen asti romutettuja ratakiskoja oli vielä pinottuna rakennuksen takana olevan Lupauksenvuoren rinteen juurella. Kasa käytöstä poistettuja ratapolkkyjä oli betonitehtaan lähellä kävelytien varressa vuoteen 2023 asti.
Nykytilanne

Turvesuon katkaisi vuonna 1975 rakennettu Turvesuontie/Sinimäentie, jonka eteläpuolelta turpeenoton merkit ja vanhat ratalinjat jäivät kaatopaikan ja kivimurskaamon alle. Turvesuontien pohjoispuolinen alue on suurelta osin täyttömaa-aluetta, joka toimii talvisin lumenkaatopaikkana.
Muistomerkkinä vanhasta kapearaiteisesta radasta Mankkaan kaupunginosassa kulkee radan eteläosan alueella pohjois-eteläsuunnassa nykyisin Turveradantie ja Kilon rautatieaseman edustalla valtion radan vieressä katu nimeltä Vanharaide.
Viimeinen jäljellä ollut rakennus oli valkoinen omakotitalo, joka aikoinaan rakennettiin turvepehkutehtaan työnjohtajan virka-asunnoksi. Talo purettiin helmikuussa 2014 rakenteilla olevan liittymän alta.
Suunnilleen siihen, missä turverata ristesi Turunväylän kanssa, rakennettiin uusi liittymä, Turvesolmu. Siitä etelään kulkeva Turveradantie peittänee viimeiset merkit turveradan ratapenkasta Turunväylän ja Turvesuontien välillä.
Turvesuontien eteläpuolella/Turveradantien itäpuolella olevalla suolla on vielä löydettävissä vanhojen ratapenkkojen jälkiä.
Aiheesta muualla

Pölhö, Eljas: Kenttäratojen käyttö maalajien kuljetuksessa (Pro Gradu), 1972.
Turveradan penkalle rakennettu ulkoilutie yhdistää Inkoonkujan ja Kilonpurontien
Kasa käytöstä poistettuja ratapölkkyjä betonitehtaan lähellä kävelytien varressa
Pätkä Kilon turveradan penkkaa Turvesuolla
Gregorius IV

| Gregorius IV |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 25. tammikuuta 844 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  syyskuu 827
Paavius päättyi:  25. tammikuuta 844
Edeltäjä:  Valentinus
Seuraaja:  Pyhä Leo IV 
Paavi Gregorius IV:n oli paavina syyskuusta 827 – 25. tammikuuta 844. Hänen oikea nimensä on tuntematon sekä syntymäpaikka ja -aika ovat tuntemattomat. Myös hänen kuolinpaikkansa on tuntematon. Gregorius IV tunnetaan siitä, että hän nimitti Ansgarin Hampurin ja Bremenin arkkipiispaksi ja Pohjolan apostoliksi.
Gregorius IV oli 101. paavi ja hän hallitsi Valentinuksen (paavina alle vuoden 827) ja Sergius II:n (paavina 844-847) välissä.
Gortynin lait

Gortynin lakitekstiä.
Gortynin lait (Gortynin koodi) on nimitys, jota käytetään Gortynin kaupungista Kreetalta löydetystä antiikin aikaisesta kreikankielisestä lakitekstistä. Se on varhaisimpia ja parhaiten tunnettuja kreikkalaisen poliksen eli kaupunkivaltion lakeja. Lakitekstin sisältävä piirtokirjoitus on kirjoitettu 12 kivipylväästä koostuvaan seinään, ja on toiseksi pisin tunnettu koko antiikin Kreikasta Oinoandan piirtokirjoituksen jälkeen.
Historia

Gortyn oli yksi antiikin Kreetan merkittävimpiä kaupunkeja, ja tunnetaan ennen kaikkea roomalaisen Creta et Cyrenen provinssin pääkaupunkina. Kaupunki oli mahdollisesti Peloponnesokselta tulleiden akhaialaisten perustama. Oikeustieteen historiassa kaupunki tunnetaan ennen kaikkea sen arkeologiselta alueelta löydetystä varhaisesta lakitekstistä, joka on ajoitettu klassisen kauden alkuun vuosiin 480–450 eaa. Aiemmin tekstiä pidettiin yleisesti vielä vanhempana, ja se ajoitettiin arkaaiselle kaudelle 500-luvulle eaa., mutta uudempi tutkimus on osoittanut sen jonkin verran myöhäisemmäksi. Kreetalaiset kaupungit olivat joka tapauksessa ensimmäisiä, joissa lait kirjoitettiin ylös. Lakitekstin ansiosta Gortynin kaupungin lait tunnetaan kreikkalaisista kaupungeista parhaiten heti Ateenan jälkeen. Toinen varhainen esimerkki Kreetalta ovat Dreroksen lait.
Ensimmäisen lakitekstiä sisältävän kiven (pylväästä XI) löysi ranskalainen L. Thenon vuonna 1857. Kivi oli rakennettu osaksi virran varrella ollutta myllyä. Siinä ollut teksti herätti tutkijoiden huomion, sillä se osoittautui hankalaksi tulkita. Vuonna 1878 teksti pystyttiin tulkitsemaan adoptiota koskevan lakitekstin osaksi. Bernard Haussoulier löysi vuonna 1879 lisää kiviä (pylväistä VIII–X), joiden teksti koski perintöoikeutta. Niiden teksti kopioitiin tutkimusta varten. Frederico Halbherr löysi kaikki kirjoituksen 12 tunnettua pylvästä vuonna 1884 kaivamalla seinää esiin aiemmin kopioitujen kivien kohdalta ja ympäriltä.
Lakitekstin ensimmäisiä julkaisuja oli kaksi, Ernst Fabriciuksen (1884) ja Domenico Comparettin (1885) tekeminä. Lakiteksti on pisin tunnettu kreikkalainen lakikokoelma ja sitä on kutsuttu ”piirtokirjoitusten kuningattareksi”, mutta alun perin se on ollut osa paljon pidempää tekstiä.
Lakitekstiseinä

Lakiteksti oli kirjoitettu kaarevaan kiviseinään, joka on alun perin ollut osa jotakin rakennusta, mahdollisesti ekklesiasterionia tai oikeusistuimen kokoontumispaikkaa. Jos seinä on muodostanut täysiympyrän, sen halkaisija on ollut noin 30 metriä. Roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla eaa. seinä siirrettiin osaksi Gortynin tuolloin rakennettua roomalaista odeionia. Tekstin sisältävät kivet ovat nykyisin nähtävissä odeionin yhteyteen kunnostetussa katetussa tilassa.
Lakitekstin tunnettu osa on kirjoitettu 12 kivipylvääseen, joissa kussakin on neljä päällekkäistä kiveä. Alun perin kussakin on ollut ilmeisesti myös viides kivi, sillä teksti katkeaa kesken, mutta seinän siirron yhteydessä alin rivi kiviä on kadonnut mahdollisesti jäätyään ensin alkuperäiselle paikalleen, jonka jälkeen ne on myöhemmin käytetty uudelleen joihinkin muihin rakennuksiin. Jokainen säilyneistä kivistä on numeroitu ilmeisesti siirtämisen yhteydessä. Kunkin pylvään korkeus on noin 1,52 metriä ja koko seinän leveys noin 9,1 metriä. Jokaisessa pylvässä viimeistä lukuun ottamatta on 53–56 tekstiriviä, ja yhteensä kirjoituksessa on noin 600 tekstiriviä.
Kirjoitus on tehty bustrofedonilla, jossa kunkin pylvään ensimmäinen rivi on kirjoitettu oikealta vasemmalle ja tämän jälkeen suunta vaihtuu riveittäin vuorotellen. Kirjoituksen on tehnyt pääosin yksi henkilö, mutta loppuosan on kaivertanut joku toinen. Kirjoitus on tehty arkaaisella kreikkalaisella kirjaimistolla, jossa monien kirjainten ulkoasu poikkeaa nykyisestä (esim. ioota muistuttaa S-kirjainta, pii C-kirjainta ja sigma M-kirjainta), digamma on edelleen käytössä, eikä ei-foinikialaisia kirjaimia fii, khii, psii ja oomega vielä tunnettu. Gortynissä käytetty kirjaimisto vaikuttaa hyvin varhaiselta ja muistuttaa huomattavasti foinikialaista esikuvaa. Kirjoituksen kieli on doorilaista kreikkaa.
Lakiteksti

Gortynin lakiteksti jakautuu 35 yksittäiseen lakiin. Niistä 29 muodostavat lakitekstin alkuperäisen osan, ja kuusi viimeistä ovat myöhempiä lisäyksiä. Lait käsittelevät erityisesti avio- ja seksuaalisia rikoksia, avioliittoja ja -eroja, adoptioita ja muita perhesuhteita, omistusoikeutta, perimystä sekä yksilönvapauksia ja orjien oikeuksia. Kokoelma ei säilyneessä muodossaan ole varsinainen systemaattinen lakien kokonaisuus vaan enemmänkin kokoelma erilaisia lakeja sekalaisista aiheista.
Lakiteksti jakautuu lakeihin seuraavasti:
I.2–II.2: Henkilöiden pidättäminen (57 riviä)
II.2–10: Raiskaus (8 riviä)
II.11–16: Naispuolisen orjan pakottaminen sukupuoliyhteyteen (5 riviä)
II.16–20: Viettelyn yrittäminen (4 riviä)
II.20–45: Aviorikos (25 riviä)
II.45–III.16: Avioero (26 riviä)
III.17–37: Aviopuolisoiden erottaminen toisistaan (21 riviä)
III.37–40: Erityiset maksut puolisolle (3 riviä)
III.40–44: Orjien erottaminen toisistaan (4 riviä)
III.44–IV.8: Eronneiden naisten lapset (19 riviä)
IV.8–17: Lasten heitteillejättö (9 riviä)
IV.18–23: Naimattomat orjaäidit (5 riviä)
IV.23–V.1: Omaisuuden jakaminen lapsille (32 riviä)
V.1–9: Naisille annettuja lahjoja koskevien lakien taannehtimattomuus (8 riviä)
V.9–54: Maaomaisuuden periminen ja jakaminen (45 riviä)
VI.1–2: Lahjojen antaminen tyttärelle (1 rivi)
VI.2–46: Omaisuuden myynti ja kiinnitys (44 riviä)
VI.46–56: Vankien lunnaat (10 riviä)
VI.56(?)–VII.10: Orjamiesten ja vapaiden naisten avioliitto (10 riviä)
VII.l0–15: Isännän velvollisuudet orjaansa kohtaan (5 riviä)
VII.15–VIII.30: Perijättären avioituminen tai uudelleen avioituminen (70 riviä)
VIII.30–IX.1: Lisää säännöksiä koskien perijättäriä (26 riviä)
IX.l–24: Perijättären omaisuuden myynti tai kiinnitys (23 riviä)
IX.24–40: Perillisten velvollisuudet (16 riviä)
IX.40–43: Poika takaajana (3 riviä)
IX.43–X.?: Liikesopimukset (11+ riviä)
X.?–25: Miesten lahjat naisille (10+ riviä)
X.25–32: Rajoituksia orjien myymiseen (7 riviä)
X.33–1I.23: Adoptio (43 riviä)
XI.24–25: Lisäys lakiin 1 (1 rivi)
XI.26–31: Tuomareiden velvollisuudet (5 riviä)
XI.31–45: Lisäys lakiin 24 (14 riviä)
XI.46–55: Lisäys lakiin 6 (9 riviä)
XII.1–5: Lisäys lakiin 27 (4 riviä)
XII.6–19: Lisäys lakiin 22 (13 riviä)
Kirjallisuutta

Willetts, Ronald F.: The Law Code of Gortyn.  Walter de Gruyter, 1967.  ISBN 3110051761
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gortynin laki Wikimedia Commonsissa
IC IV 72. PHI Greek Inscriptions no. 200508 – Gortynin lakien tekstin transkriptio klassiselle kreikkalaiselle aakkostolle. The Packard Humanities Institute. (muinaiskreikaksi)
Halsall, Paul: The Law Code of Gortyn. Ancient History Sourcebook – Valikoima Gortynin laeista. Fordham University. (englanniksi)
Beck, Jana: The Law Code of Gortyn. The Text and a Commentary on Its Morphology. (englanniksi)
Gortynin odeionin rauniot, taustalla lakitekstin suojana oleva kunnostettu osa.
Gortynin lakitekstiseinä.
Gortynin lakitekstiseinää.
Lakitekstin koko säilyneen osan transkriptio. Teksti alkaa oikeasta yläkulmasta bustrofedonina, ensimmäinen rivi oikealta vasemmalle.
Kilpi (Menandros)

| Kilpi> Ἀσπίς |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Menandros
Kirjoitettu:  300/200-luku eaa.
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  komedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Ateena, kahden talon edusta
Kantaesitys:  300-luku eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Daos, viekas orja Smikrines, ahne vanhus Khairestratos, Smikrineen veli Khaireas, Khairestratoksen poikapuoli Kleostratos, palkkasoturi, Smikrineen ja Khairestratoksen veljenpoika Tykhe (Onnetar) valelääkäri, kokki, kokin apulainen, tarjoilija, sotavankeja
Kuoro:  juopuneita nuorukaisia
Kilpi (m.kreik. Ἀσπίς, Aspis) on Menandroksen kirjoittama, niin kutsuttua uutta komediaa edustanut antiikin kreikkalainen komedia. Se on säilynyt nykyaikaan vain osittain.
Historia

Menandros eli ja kirjoitti 300-luvun eaa. lopulla ja 200-luvun eaa. alussa. Komedian Kilpi kirjoittamisen ja ensiesityksen ajankohtaa ei tunneta tarkasti. Sen arvellaan kuitenkin olevan varhaisempi kuin Menandroksen Keritty kaunotar. Vielä 1800-luvulla näytelmästä tunnettiin lähinnä vain joitakin osia lainauksina muussa antiikin kirjallisuudessa. Girolamo Virelli löysi näytelmästä pidemmän osan 400-luvulta peräisin olevasta pergamenttikoodeksista Firenzestä, ja julkaisi sen vuonna 1913. Tätä osaa ei alun perin osattu yhdistää Kilpeen, vaan siitä käytettiin nimitystä Comoedia Florentina (”Firenzeläinen komedia”). Laajempi osa löytyi 1950-luvulla osana samaa 200-luvulta peräisin olevaa papyruskoodeksia, joka sisälsi myös Menandroksen Ärmätin ja Samoksen naisen. Samalla selvisi, että osat ovat peräisin samasta komediasta, Kilvestä.
Sisältö

Kilpi edustaa tyyliltään ja henkilöhahmoiltaan niin kutsuttua uutta komediaa. Se koostuu viidestä näytöksestä, ja alun perin se on käsittänyt arviolta noin 870 runosäettä. Näytelmästä on säilynyt yli puolet, noin 560 runosäettä, joista osa on tosin vajaita. Parhaiten ovat säilyneet ensimmäinen ja toinen näytös sekä kolmannen näytöksen alkuosa, jotka ovat lähes kokonaisia. Neljännestä ja viidennestä näytöksestä on säilynyt vain vähäisiä osia. Näytelmän juoni tulee kuitenkin selvästi ilmi.
Sisältö > Juoni

Näytelmä sijoittuu Ateenaan kahden talon edustalle. Vasemmanpuoleinen talo kuuluu Smikrineelle ja oikeanpuoleinen tämän nuoremmalle veljelle Khairestratokselle. Heidän jo edesmenneen vanhemman veljensä pojan Kleostratoksen uskollinen aseenkantajaorja Daos palaa sotaretkeltä Vähästä-Aasiasta isäntänsä kilven kanssa. Hän uskoo palkkasotilaana toimineen Kleostratoksen kuolleen taistelussa Ksanthos-joella. (Viivästetyssä prologissa Tykhe eli Onnetar kuitenkin kertoo yleisölle, että Daos on erehtynyt.) Kleostratoksen ahne setä Smikrines haluaa saada itselleen kuolleeksi luulemansa veljenpoikansa suuren sotasaaliin, jonka Daos on myös tuonut mukanaan. Siksi Smikrines ilmoittaa naivansa Kleostratoksen perijän, tämän sisaren. Tässä hän hyödyntää ateenalaista lakia, joka määrää vanhimman miespuolisen sukulaisen naimaan orvoksi jääneen perijättären (epiklēros). Khaireas, Smikrineen nuoremman veljen Khairestratoksen poikapuoli, järkyttyy tästä, sillä Kleostratoksen sisar oli kihlattu hänelle.
Tilanteen pelastaa Daoksen ovela juoni. Hän lavastaa Khairestratoksen kuoleman ja hautajaiset valelääkärin avulla ja esittää, että tämän suuren omaisuuden perijäksi jäi tämän tytär eli Khaireaan sisarpuoli. Nyt Smikrines haluaakin naida Khairestratoksen tyttären toisen veljentyttärensä sijaan, ja antaa Khaireaan naida rakastamansa Kleostratoksen sisaren.
Kleostratos, joka olikin elossa ja vain joutunut vangiksi, palaa kotiin. Kaikki päättyy onnellisesti rakastavaisten kannalta: Kleostratos nai Khairestratoksen tyttären ja Khaireas Kleostratoksen sisaren. Näytelmän loppu on kadonnut, mutta se on mitä todennäköisimmin sisältänyt ahneen Smikrineen lopullisen tappion ja nöyryyttämisen.
Näytelmän suomentanut Kaarle Hirvonen kuvaa sen juonta varsin sovinnaiseksi ja henkilöhahmoja mustavalkoisiksi.