Mallorcandoggi
Alkuperä

Vuonna 1232 Aragonian kuningas karkotti maurit Baleaareilta. Espanjalaiset toivat saarille niin kutsutun iberianmastiffin, jonka nykymuodossaan on väitetty olevan espanjanmastiffi, pyreneittenmastiffi tai espanjandoggi. Jopa jotkut mallorcanpaimenkoiran kasvattajat väittävät koirien jotka kuningas James I toi mukanaan edustaneen heidän rotuaan.
Ensimmäinen kirjattu maininta espanjalaisesta doggista on vuodelta 1350 Kastilian kuningas Alfonso XI:n teoksessa Book of Hunting. Mallorcanpaimenkoiran kehittyminen saarella on ajoitettu 16. tai 17. vuosisadalle. Ranskalaisessa käännöksessä iberianmastiffia kutsutaan nimellä iberican perro de presa, mikä viittaa presa-tyyppisiin eli kiinnipitäviin koiriin. Sitä käytetään yleisimmin kanariandoggista, mutta sillä voidaan kutsua mitä tahansa pelotonta molossikoiraa olipa se sitten mastiffi tai doggi.
Mastiffit, doggit ja kookkaat paimenkoirat ovat saattaneet eksyä Mallorcalle kaupankäynnin ja uudisasukkaiksi muuttaneiden aristokraattien mukana. He esimerkiksi kunnioittivat suuresti espanjandoggia, jota käytettiin 14. vuosisadalla yleisesti villisian ja muiden villieläinten metsästykseen. Niin mastiffeja, doggeja kuin paimenkoirakin luultavasti risteytettiin useina eri aikoina tiettyihin tarkoituksiin.
Vuonna 1713 englantilaiset valloittivat Baleaarit Utrechtin sopimuksen myötä, jolloin mallorcandoggi luultavasti kehittyi omaksi rodukseen. Ca de Bou tarkoittaa katalaanin kielellä härkäkoiraa, mikä viittaa rodun käyttötarkoitukseen häränpurijana. Härkätaistelut koirien kanssa alkoivat englantilaisten tuotua perinteen saarille.
Yleinen luulo on että englantilaiset toivat mukanaan bulldoggeja ja risteyttivät niitä paikallisten vartio-, metsästys- ja paimenkoirien kanssa, jotka saattoivat olla tulosta espanjandoggin, mallorcanpaimenkoiran ja iberianmastiffin välisistä risteytyksistä. Toinen teoria viittaa siihen että mallorcalaiset kauppiaat toivat mukaansa Englantiin ottamiaan espanjanbulldoggeja eli perro de toroja (espanjandoggia raskaampi ja matalampi rotu) takaisin saarelle palatessaan.
Englanninbulldoggin alkuperä on epävarma ja ensimmäinen maininta siitä Englannissa on vuodelta 1632. Jotkut uskovatkin että sen kantarotu on kotoisin Espanjasta, ja MB Wynn mainitsee kirjassaan Mastiffin historia vuodelta 1886: "on esitetty ilman mitään tarkempia todisteita että espanjanbulldoggi olisi alun perin tuotu Englannista, mutta väittämän totuus on kaukana varmasta, ja joitain huomattavimmista espanjanbulldoggeista joita on tänne tuotu tutkineena olen tullut siihen johtopäätökseen että vaikka espanjanbulldoggi on tai oli aidon pugnaces-rodun jälkeläinen, se silti eroaa merkittävästi nykyisestä (19. vuosisadan) brittiläisestä bulldoggista, enemmän piirteiltään kuin kookkaammalta kooltaan.
Englantiin 19. vuosisadan lopulla tuodut espanjanbulldoggit painoivat kaikki noin 40 kilogrammaa, suunnilleen saman verran kuin mallorcandoggi. Rotumääritelmässä sanotaan että englantilaiset etsivät rotua joka sopisi hyvin härkätaisteluihin. He saattoivat olla tietoisia siitä että heidän omat bulldogginsa eivät olleet sopeutuneet kuumuuteen. Siihen asti ei luultavasti ollut syytä jalostaa matalia koiria mutta härkätaistelussa siitä oli hyötyä.
Tämän vuoksi espanjanbulldoggi risteytettiin mallorcanpaimenkoiran kanssa jotta se kykenisi sietämään Mallorcan helteitä härkätaistelun aikana. Siihen aikaan mallorcanpaimenkoira muistutti kuitenkin enemmän doggeja ja muita molossikoiria: sillä oli kookas, voimakas runko, vahva kaula ja tiivis mastiffimainen luusto. Se oli myös nykyistä pienikokoisempi.
Englantilaisten lähdettyä saarilta vuonna 1803 mallorcalaiset alkoivat käyttää koiria vartiointiin, metsästykseen ja härän paikoillaan pitelemiseen ennen kuin teurastaja ennätti paikalle.
Mallorcandoggin ulkonäkö ja rotutyyppi kehittyi luultavasti 19. vuosisadalla. Ranskassa oli tuohon aikaan bordeauxindoggista kolme eri muotoa: pariisilainen mastiffityyppi, bordeauxlainen bullmastiffi- tai doggityyppi ja toulouselainen pitkäkuonoisempi espanjanbulldoggityyppi. Jotkut uskovat jälkimmäisen olleen täysin sama rotu kuin espanjanbulldoggi, mitä tuki mm. kaupungin läheinen sijainti Espanjaan nähden.
Samaan aikaan Espanjassa oli erityyppisiä presa-koiria: espanjandoggi, espanjanbulldoggi, matalaraajainen perro de tierra ja kanariandoggi. Mallorcalla kehittyi mallorcandoggi ilmaston ja monien eri käyttötarkoitusten, härkätaistelu mukaan lukien, myötä. Koirataistelut kiellettiin Espanjassa vasta vuonna 1940.
Ensimmäinen kirjallinen maininta mallorcandoggista vuodelta 1907 osoittaa että rotu oli erittäin tunnettu vielä 19. vuosisadalla. Samalta vuodelta peräisin olevassa kuvassa esiintynyt koira muistutti melko paljon staffordshirenbullterrieriä sillä erotuksella että oli tätä korkearaajaisempi. Vuoteen 1923 mennessä rotu oli rekisteröity espanjalaiseen kantakirjaan ja vuosina 1928-1929 joitain yksilöitä osallistui ensimmäisen kerran koiranäyttelyyn Barcelonassa.
Vuonna 1946 kirjoitettiin rotumääritelmä, jota FCI ei kuitenkaan hyväksynyt ennen vuotta 1964. Toisen maailmansodan jälkeen mallorcandoggi kuoli lähes sukupuuttoon, ja muutama jäljelle jäänyt yksilö risteytettiin mallorcanpaimenkoiran, englanninbulldoggin ja mahdollisesti espanjanbulldoggin kanssa.
Vuonna 1964 jäljellä ei ollut enää puhdasrotuisia yksilöitä, ja ulkomaalaisten rotujen kuten saksanpaimenkoiran, tanskandoggin ja rottweilerin suosio vain pahensi tilannetta. Rotu kuitenkin elvytettiin uudelleen 1980-luvulla kannasta jota oli jälleen risteytetty mallorcanpaimenkoiran kanssa. Tämä johtui siitä että mallorcalaiset asettivat työominaisuudet ulkonäön ja rotupuhtauden edelle. Kyseisistä risteytyspentueista he valitsivat enemmän mallorcandoggia muistuttavat mukaan mallorcandoggin jalostukseen ja elvytykseen.
1990-luvulla myös muissa maissa kiinnostuttiin rodusta, ja se saavutti suosion Puolassa ja Venäjällä. Pelkästään Moskovassa väitetään olevan yli 2000 mallorcandoggia, kun koko Espanjassa niitä on vain noin 250. Puerto Ricossa rotua arvostetaan suuresti sen alkuperäisessä käyttötarkoituksessa maatiloilla. Myös Ranskassa, Alankomaissa, Tanskassa, Suomessa ja Ruotsissa on kasvattajia, mutta vain vähän ja rotu on maailmalla melko tuntematon. Ensimmäinen mallorcandoggi vietiin Britanniaan Ranskasta vuonna 2001.
Nykyisin kiinnostus rotua kohtaan on suurempaa internetin mahdollistaman tiedonvälityksen ansiosta. Kuitenkin nousevalla suosiolla on myös mahdollisia haittapuolia, kuten risteyttäminen muiden rotujen kanssa kun kasvattajat yrittävät vastata kasvavaan kysyntään.