stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vinnytsjan piiri

| Vinnytsjan piiri Вінницький район |
| --- | --- |
 Piiri Vinnytsjan alueen kartalla.
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 49.3077°N, 28.4721°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Vinnytsjan alue
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Vinnytsja (370 601 as., 2021)
Pinta-ala  ():  6 909,5 km²
Väkiluku (2021, arvio):  652 126
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
 
vinrajrada.org.ua
Vinnytsjan piiri (ukr. Вінницький район) on yksi Ukrainan Vinnytsjan alueen hallinnollisista piireistä. Se sijaitsee linnuntietä noin 190 Kiovasta lounaaseen. Vinnytsjan piiri rajautuu etelässä Haisynin, Tultšynin piireihin sekä lounaassa Žmerynkan piiriin. Lännessä naapurina on Hmelnytskyin alueen Hmelnytskyin piiri, pohjoisessa H’milnykin piiri ja Žytomyrin alueen Berdytšivin piiri. Idässä piirin rajanaapurina on Kiovan alueen Bila Tserkvan piiri. Vinnytsjan piirin hallintokeskus on aluekeskus Vinnytsja (370 601 as., 2021).
Vinnytsjan piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Vinnytsjan alueen piirien lukumäärän kuuteen. Vinnytsjan piiriä laajennettiin huomattavasti; useita muita piirejä lakkautettiin samalla; esimerkiksi kaikki laajemman piirin ulkorajojen sisään jäävät kaupungit liitettiin osaksi piiriä. Aluelaajennusten jälkeen Vinnytsjan piirin uudeksi pinta-alaksi tuli 6 909,5 neliökilometriä (aiempi pinta-ala: 910,36 km²).
Vinnytsjan piirin väkiluvuksi arvioitiin 652 126 (1.1.2021; vertailuksi aiempi piiri: 80 943 as., 1.1.2017). Heistä kaupunkilaisiksi katsottiin kuuden kaupungin (Vinnytsja 370 601 as., Hnivan 12 314 as., Illintsi 11 185 as., Lypovets 8 093 as., Nemyriv 11 563 as., Pohrebyštše 9 382 as.) ja kahdeksan kaupunkityyppisen taajaman väestö.
Kirkko Vinnitsan piirin Prybyzken kylässä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vinnytsjan piiri Wikimedia Commonsissa
Вінницька районна державна адміністрація (ukrainaksi) (vinrda.gov.ua)
Kustaa H. J. Vilkuna

Kustaa Heikki Juhani Vilkuna (s. 11. maaliskuuta 1966 Jyväskylä) on suomalainen historiantutkija. Hän on toiminut Suomen historian professorina Jyväskylän yliopistossa elokuusta 2014 alkaen. Hän on myös kulttuurihistorian dosentti Jyväskylän yliopistossa.
Vilkuna on koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän väitteli Jyväskylän yliopistossa vuonna 1994. Vilkuna on työskennellyt Jyväskylän yliopistossa vuodesta 1991 ja toiminut historian professorina useaan otteeseen. Syksystä 2012 hän on toiminut Suomen historian oppiaineen pääedustajana.
Vilkuna on julkaissut tutkimusta erityisesti kulttuuri-, mentaliteetti-, sosiaali- ja taloushistoriasta. Hän on käsitellyt muun muassa isonvihan aikaa teoksissaan Viha (2005) ja Paholaisen sota (2006). Vuonna 2009 ilmestyneessä teoksessa Neljä ruumista Vilkuna käsitteli suomalaista oikeus- ja rikoshistoriaa.
Kustaa H. J. Vilkunan isä oli etnologian professori Asko Vilkuna ja isänisä akateemikko Kustaa Vilkuna. Hänen veljensä Janne Vilkuna on museologian professori Jyväskylän yliopistossa. Vilkunalla on kolme lasta.
Teokset

Valtakunnan eduksi, isänmaan kunniaksi, ruukinpatruunalle hyödyksi: Suomen rautateollisuus suurvalta-ajalla. Helsinki: Suomen historiallinen seura, 1994.
Arkielämää patriarkaalisessa työmiesyhteisössä: rautaruukkilaiset suurvalta-ajan Suomessa. Helsinki: Suomen historiallinen seura, 1996.
Vilkuna, Kustaa H. J. ym.: Suomi kuningaskunnassa: Suomi ennen vuotta 1809.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27196-9
Viha: Perikato, katkeruus ja kertomus isostavihasta.  (Historiallisia tutkimuksia 229)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-784-2
Paholaisen sota.  Helsinki:  Teos, 2006.  ISBN 951-851-065-2
Neljä ruumista.  Helsinki:  Teos, 2009.  ISBN 951-851-260-4
Katse menneisyyden ihmiseen: Valta ja aineettomat elinolot 1500–1850.  (Historiallisia tutkimuksia 253)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2010.  ISBN 978-952-222-204-6
Kapina kampuksella.  (Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisuja 113)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2013.  ISBN 978-951-39-5046-0
Juomareiden valtakunta: suomalaisten känni ja kulttuuri 1500–1850.  Helsinki:  Teos, 2015.  ISBN 978-951-851-628-9
Lisäksi Vilkunalta on ilmestynyt artikkeleja useissa kokoomateoksissa.
Aiheesta muualla

Kustaa H. J. Vilkuna Jyväskylän yliopiston sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Vatikaani 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Viisipiikki

| Viisipiikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Piikkikalat Gasterosteiformes
Heimo::  Piikkikalat Gasterosteidae
Suku::  Culaea  Whitley, 1950
Laji::  inconstans
Kaksiosainen nimi
 Culaea inconstans  (Kirtland, 1840) 
Katso myös
   Viisipiikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viisipiikki (Culaea inconstans) on piikkikalojen heimoon kuuluva kala ja on sukunsa Culaea ainoa laji. Suomeen laji tuli Pohjois-Amerikasta salamatkustajana pikkubassin poikasten mukana. Ne sijoitettiin Lohjanjärven rannalla olevaan Porlan kalanviljelylaitokseen, josta laji levisi järveen.
Tuntomerkit

Viisipiikin väritys vaihtelee harmaasta oliivinvihreään. Kutuasuinen koiras on miltei musta.
Naaraan kutuasu on tummien ja vaaleiden värien vastakohtien kirjo. Iho on suomuton. Selässä on nauhamaista tai verkkomaista kuviointia. Piikkejä kalalla on nimensä mukaisesti yleensä viisi, mutta niiden määrä vaihtelee neljästä piikistä seitsemään piikkiin. Piikit ovat lyhyitä, selvästi erossa toisistaan ja hieman taaksepäin taipuneita. Viisipiikit ovat yleensä 3–6 sentin pituisia ja se muistuttaa huomattavasti kymmenpiikkiä.
Levinneisyys

Laji on lähtöisin Pohjois-Amerikasta, missä se asustaa Suurista järvistä pohjoiseen. Euroopassa kalaa ei tavata missään muualla paitsi Suomessa. Lajin kasvusta täällä ei ole tarkkaa tietoa. Sitä on kuitenkin varmuudella Porlan kalanviljelylaitoksen lammikoissa, Lohjanjärvessä sekä eräässä vihtiläisessä purossa, jonne se kulkeutui karppi-istutuksien mukana.
Ravinto ja elintavat

Viisipiikin ravinto on monipuolista. Sille kelpaa niin äyriäiset, kotilot, madot, vesihyönteiset ja niiden toukat kuin muiden kalojen mäti ja poikaset.
Viisipiikkiä on kirkkaissa, viileävetisissä ja runsaskasvisissa puroissa ja lähdepitoisissa lammissa.
Lisääntyminen ja elinikä

Kutuaika viisipiikeillä on kesällä, jolloin veden lämpötila alkaa olla lähellä 20 astetta. Koiras saapuu kutualueelle ja kasaa pyrstöllään halkaisijaltaan noin parisenttisen pesän, jonne se houkuttelee naaraan. Naaraan poistuttua koiras jää vahtimaan munia. Munat kehittyvät nopeasti ja ne kuoriutuvat noin viikon päästä kudusta. Koiras jatkaa poikasten vahtimista kunnes ruskuaispussi on kulutettu, minkä jälkeen poikaset hajaantuvat kasvillisuusrannoille.
Viisipiikit ovat todella lyhytikäisiä. Ne elävät korkeintaan vain 2–3 vuotta.
Merkitys ihmiselle

Viisipiikki ei ole kalastuksen kohteena, mutta Pohjois-Amerikassa sitä käytetään yleisesti syöttikalana. Suomessakin viisipiikkien on havaittu maistuvan ainakin taimenen poikasille.
Aiheesta muualla

Culaea inconstans (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1682380  BOLD: 50668  CoL: 6BQND  EoL: 211904  EUNIS: 124429  Fauna Europaea: 304817  Fauna Europaea (new): 88820e74-da04-447b-8f76-37bf2368e445  FishBase: 3271  GBIF: 2356556  iNaturalist: 58639  IRMNG: 10852081  ITIS: 166399  IUCN: 184086  NAS: 701  NatureServe: 2.105068  NCBI: 240156  ODNR: brook-stickleback  Open Tree of Life: 591254  WoRMS: 567530  Laji.fi: MX.53201
Heitor Villa-Lobos

Heitor Villa-Lobos
Heitor Villa-Lobos (5. maaliskuuta 1887 Rio de Janeiro, Brasilia – 17. marraskuuta 1959 Rio de Janeiro) oli brasilialainen säveltäjä ja alan ensimmäinen Latinalaisesta Amerikasta maailmanmaineeseen noussut klassinen säveltäjä.
Heitor Villa-Lobos aloitti musiikin opiskelun isänsä johdolla. Tämän kuoltua vuonna 1899 Villa-Lobos alkoi ansaita rahaa soittamalla kahviloissa. Vuonna 1905 hän teki ensimmäisen matkansa Brasilian kaakkoisosiin keräämään paikallista kansanmusiikkia. Myöhemmin hän opiskeli lyhyen aikaa musiikkia Rio de Janeiron kansallisessa musiikki-instituutissa. Villa-Lobos esitti omia sävellyksiään ensimmäistä kertaa julkisesti 1915 Rio de Janeirossa. Teokset herättivät kuulijoissa kiihkeää väittelyä. Myöhemmin hän sai sävellyksistään rahapalkinnon, jonka turvin hän saattoi vuonna 1923 matkustaa Pariisiin opiskelemaan. Kun Villa-Lobos palasi Rio de Janeiroon vuonna 1930, hänet nimitettiin kaupungin musiikkikasvatuksen yli-intendentin virkaan.  Vuonna 1944 Villa-Lobos matkusti Yhdysvaltoihin johtamaan omien sävellystensä esityksiä. Useat paikalliset orkesterit tilasivat säveltäjältä uusia teoksia.
Villa-Lobos selvisi vuonna 1948 suoritetusta syöpäleikkauksesta mutta kärsi sen jälkeen heikosta terveydestä ja kuoli Rio de Janeirossa 72-vuotiaana marraskuussa 1959.
Musiikki

Villa-Lobosin tuotantoon kuuluu monenlaisia sävellyksiä. Hän sävelsi muun muassa sinfonioita, oopperoita, kamarimusiikkia ja pianokappaleita. Säveltäjän kuuluisimpiin teoksiin kuuluu Bachianas brasileiras (Bachia brasilialaisittain), jossa hän pyrki yhdistelemään Johann Sebastian Bachin ja brasilialaisen musiikin vaikutteita. Säveltäjä oli nuoruudessaan ottanut omaksi soittimekseen kitaran ja teki suuren osan sävellyksistään kitaralle.
Sinfonioita Villa-Lobos sävelsi kaksitoista. Niistä viimeinen on vuodelta 1957. Säveltäjän tuotantoon kuuluu lisäksi muun muassa tunnettu Choros-sarja sekä viisi pianokonserttoa. Tyypillistä niille on rohkea rytmin käyttö ja spontaaniuden vaikutelma. Monissa teoksissa on mukana valtavia kuoro- ja orkesterimassoja, joille hän sävelsi omaperäisiä, kansanmusiikista tyyliteltyjä ja erinomaisesti soitinnettuja sävelmiä. Ranskalainen säveltäjä Olivier Messien on kutsunut häntä 1900-luvun nerokkaimmaksi soitintajaksi.
Kirjallisuutta

Tarasti, Eero: Heitor Villa-Lobos ja Brasilian sielu.  Helsinki:  Gaudeamus, 1987.  ISBN 951-662-418-9
Viistinä

| Viistinä Вистино, Vistino |
| --- | --- |
 Viistinän inkeroismuseo.
 vaakuna
 Viistinä
 Koordinaatit: 59°46′24″N, 28°28′31″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  202,99 km²
Väkiluku (2013):  1 900
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viistinän kunta Jaaman piirin kartalla.
Soikkolan ortodoksikirkon rauniot.
Viistinä (ven. Ви́стино, Vistino) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Soikkolan niemimaalla 90 kilometriä Jaamasta koilliseen.. Kylässä on 1 000 ja kunnassa 1 900 asukasta (vuonna 2013).
Kunta on vanhaa inkeroisten asuinseutua. Sen alueella sijaitsee suurin osa Laukaansuun satamasta.
Maantiede ja asutus

Viistinän kunnan pinta-ala on 202,99 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Jaaman piirin Niisnovan, etelässä Kattilan ja lounaassa Laukaansuun kuntiin sekä lännessä ja pohjoisessa Suomenlahteen. Pinta-alasta 65,3 % on metsää, 16,5 % maatalousmaata, 12,6 % teollisuusaluetta ja 4,7 % asuinaluetta.
Seudulla virtaavat Haapalanjoen sivujoet Mustajoki (ven. Tšornaja) ja Valkeajoki (Belaja) sekä Suomenlahteen laskevat Loukkulanoja (Lovkolovski) ja Harkkolanoja (Garkolovski). Ainut järvi on pieni Suijanjärvi (Suidovo). Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora ja turve. Kunnan alueella sijaitsee osa Kattilan rauhoitusalueesta.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 18 kylää: Koskina (ven. Koškino), Koskisenkylä, Krasnaja Gorka, Loka (Logi), Loan asutus, Metsäkylä (Zalesje), Mäkkylä (Mišino), Mättäsi (Gorki), Otsave (Smenkovo), Ruutsia (Rutšji), Saarove (Jugantovo), Savimäki (Glinki), Säätinä (Slobodka), Tammikontu (Dubki), Uusi-Harkkola (Novoje Garkolovo), Vanha-Harkkola (Staroje Garkolovo), Venakontsa (Pahomovka) ja Voloitsa (Valjanitsy). Viistinän jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on runsaan 300 asukkaan Ruutsia. Suurin osa asukkaista on venäläisiä, mutta kunnassa asuu yhä myös inkeroisia. Kylissä on paljon kesähuviloita. Kesäaikaan asukasmäärä nousee lähes kolminkertaiseksi.
Historia

Soikkolan niemimaa on vanhaa inkeroisten asuinaluetta. Eräissä kylissä on asunut myös inkerinsuomalaisia äyrämöisiä, jotka kuuluivat Soikkolan luterilaiseen seurakuntaan. Koskisenkylässä oli 1800-luvulla pieni saksalainen siirtokunta. Seudun pääelinkeino oli kalastus, joka erikoistui suosittujen kilohailisäilykkeiden tuotantoon.
Liikenne, talous ja palvelut

Viistinän kautta kulkee Suomenlahden etelärantaa myötäileva asfaltoitu maantie A-121. Etäisyys Jaamaan on suorinta reittiä 66 kilometriä ja Laukaansuun kautta 70 kilometriä. Pietariin on matkaa Sosnovyi Borin kautta 142 kilometriä. Kylistä on linja-autoyhteydet Jaamaan ja Vääskylän rautatieasemalle.
Kunnan alueella toimii Laukaansuun satama, mutta sen työvoimatarpeet eivät juurikaan vastaa kantaväestön koulutusta sekä sukupuoli- ja ikärakennetta. Teollisuusyrityksiä on kaksi, joista toinen tuottaa rakennushiekkaa Laukaansuun satamaa varten ja toinen harjoittaa puunhankintaa. Viistinän aikaisemmin tärkein tuotantolaitos, kalastuskolhoosi Baltikan säilyketehdas, on käytännössä lopettanut toimintansa. Maataloutta edustavat pieni maatalousyritys ja kolme yksityistilaa.
Viistinän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja pieni poliklinikka. Mättäsissä on kulttuuritalo kirjastoineen.
Nähtävyydet ja matkailu

Kunnan alueelta on löydetty useita keskiaikaisia asuin- ja hautapaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Soikkolan raunioitunut ortodoksinen kirkko, Vanhan-Harkkolan kartanon jäännökset sekä 1900-luvun alussa pystytetty Poljakovin talo Ruutsiassa. Seudulla on 1930-luvulla rakennetun laivastotukikohdan raunioita sekä toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautoja. Viistinässä toimii perinteistä inkeroiskulttuuria esittelevä museo.
Seudun matkailupotentiaali perustuu Suomenlahden rantamaisemiin ja kulttuurihistoriallisiin kohteisiin. Viistinän kylässä toimii hotelli. Vanhan-Harkkolan lähistöllä on kaksi lomakylää.
Tulevaisuudennäkymät

Laukaansuun sataman kehittäminen tulee aiheuttamaan suuria muutoksia Viistinän kunnassa. Suunniteltu satama-alue ulottuu etelästä Ruutsian kylän länsipuolelle. Kunnan eteläosaan ja Soikkolan niemimaan keskiosaan suunnitellaan teollisuusalueita ja tavaraliikenteen lentokenttää. Sataman työntekijöiden uudet asuinalueet on tarkoitus rakentaa etupäässä Laukaansuun kunnan puolelle. Viistinän kunnalle on varattu muun muassa virkistysalueen tehtäviä.
Aiheesta muualla

Viistinän kunnan sivusto (venäjäksi)
Viistinän kunta Jaaman piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Villi lintu

| Villi lintu Jukka Kuoppamäki |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 10. lokakuuta 1983 Studio Juliuksessa
 Julkaistu: 1983
 Formaatti: LP, MC
 Tuottaja(t): Mikael
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 38.48
 Levy-yhtiö: Bluebird Music
Jukka Kuoppamäen muut julkaisut
| Puolesta, ei vastaan 1982 | Villi lintu 1983 | Matkan varrelta: 16 suosituinta laulua 1983 |
Villi lintu on Jukka Kuoppamäen vuonna 1983 julkaistu albumi. Se äänitettiin livenä Mikko Kuoppamäen järjestämässä konsertissa studio Juliuksessa. Pieni sali oli täynnä yleisöä, eikä yhtye ollut juurikaan ehtinyt harjoitella materiaalia. Siihen nähden Jukka Kuoppamäki on pitänyt lopputulosta erinomaisena. Konsertissa Kuoppamäen yhtyeessä soittivat huilisti Paroni Paakkunainen, kitaristi Taisto Wesslin, kontrabasisti Eerik Siikasaari sekä lyömäsoittaja Mikko Kuoppamäki. Jukka Kuoppamäki vastasi laulun lisäksi kitaran soitosta.
Konsertin jälkeen Kuoppamäki otti yhteyttä Bluebird Musicin Osmo Ruuskaseen, jolloin kyseinen levy-yhtiö julkaisi konsertin levyllä nimeltä Villi lintu. Albumin myyntiluvut jäivät kuitenkin vaatimattomiksi.
Kappaleet

Sanat ja sävellykset ovat Jukka Kuoppamäen.
A-puoli
Sä uskot ihmiseen – 3.06
Vastavirtaan – 2.26
Ratsumestari – 2.49
Kotirantojani kaipaan – 2.54
Me tarvitsemme aikaa toisillemme – 2.37
Villi lintu – 2.52
B-puoli
Isän poika – 2.23
Ajopuu – 2.48
Kenellä on vastuu – 4.34
Kalan laulu – 3.04
Herää matkamies – 4.26  +02:30
Me tarvitsemme aikaa toisillemme (encore) – 2.19
Kokoonpano

Jukka Kuoppamäki – kitara, laulu
Seppo Paroni Paakkunainen – poikkihuilu, alttohuilu ja tamburiini
Taisto Wesslin – kitara
Eerik Siikasaari – kontrabasso
Mikko Kuoppamäki – bongot, tumbadora, perg.
Violine

| Violine |
| --- | --- |
Kustantaja:  Dupuis
Julkaisuaika:  2001–2007
Kirjoittaja(t):  Tronchet
Kuvittaja(t):  Fabrice Tarrin, Jean-Marc Krings
Väri(t):  Fabrice Tarrin, Audre Jardel, Cyril Lieron
Luoja(t):  Tronchet
Violine on belgialainen sarjakuva, joka on nimetty sen päähahmon mukaan. Sarjakuvan on käsikirjoittanut Tronchet ja kuvittanut Fabrice Tarrin, kolmannesta albumista alkaen Jean-Marc Krings. Ensimmäinen albumi ilmestyi 2001 ja viides 2007.
Albumeja

Tronchet & Tarrin, Fabrice: Les Yeux de la tête.  (Kuvitus: Fabrice Tarrin. Käsikirjoitus: Tronchet)  Dupuis, 2001.  ISBN 978-280013100-9
HMS Vinga (M75)

| HMS Vinga |
| --- | --- |
 HMS Vinga

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  14. elokuuta 1987
Palveluskäyttöön:  27. marraskuuta 1987
Tekniset tiedot
Uppouma:  360 t
Pituus:  47,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,6 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  4 x V8 dieselmoottoria, 1 072 kW
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  1 x 40 mm lvakan M/48 2 x 7,62 mm ksp M/58 2 x Elma-sukellusveneentorjuntaheitintä syvyyspommeja miinoja
HMS Vinga (runkonumero M75) oli Ruotsin laivaston Landsort-luokan miinantorjunta-alus, joka modernisoitiin Koster-luokan alukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin 31. tammikuutakuuta 1984 Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 14. elokuuta 1987 ja alus valmistui 27. marraskuuta.
Palvelus

Alus on palveluksessa 2015.
Villers-Bretonneux’n taistelu

Villers-Bretonneux’n taistelu oli ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla 24. huhtikuuta 1918 käyty historian ensimmäinen panssarivaunujen välinen taistelu. Vaunujen kohtaaminen syntyi, kun saksalaisten ja brittien vaunut kohtasivat sattumalta toisensa brittien paikallisen vastahyökkäyksen aikana.
Taistelun kulku

Saksalaiset aloittivat 24. huhtikuuta kello 7 hyökkäyksen Amiensin kaupungin lähellä sijaitsevaan Villers-Bretonneux’n kylään. Hyökkäykseen osallistui kolmeen ryhmään jaettuna viisitoista A7V-panssarivaunua. Vaunujen tehtävänä oli tukea jalkaväkeä hyökkäyksessä, minkä jälkeen niiden piti suunnitelman mukaan palata ennaltasovitulle kokoontumispaikalle.
Briteillä oli tällä rintamanosalla seitsemän Mark A Whippet -vaunua ja kolme Mark IV -vaunua, yhteensä siis kymmenen panssarivaunua. Kapteeni Price komensi Whippet-vaunuja ja kapteeni Brown Mark IV -vaunuja. Kaksi Mark IV -vaunuista oli varustettu ainoastaan konekivääreillä (niin sanottuja naarastankkeja) ja yhdessä oli tykkejä (urostankki).
Saksalaisten 1. ja 2. panssarivaunuosasto palasivat tehtävän suorittamisen jälkeen suunnitellusti takaisin kokoontumispaikalle. 3. osaston yksi vaunu putosi juoksuhautaan eksyttyään muista vaunuista. Sen miehistö hylkäsi vaunun, jalkautui ja jatkoi taistelua osana jalkaväkeä. Osaston muut kolme vaunua jatkoivat jalkaväen hyökkäyksen tukemista. Tavoitteena oli Cachyn kylä. Jäljellä olleita kolmea vaunua komensivat luutnantit Wilhelm Biltz, Bitter ja Müller.
Brown komensi johtamansa kolme Mark IV -panssarivaunua Kello 8.45 tukemaan Cachyn puolustajien juoksuhautoja. Vänrikki Mitchell johti kahdella tykillä varustettua ”urosvaunua”. Vaunut saapuivat paikalle, jolloin Biltzin komentama saksalainen vaunu ajoi esiin sumusta noin 350 metrin päässä. Mitchell käänsi vaununsa kohti Biltzin vaunua ja ampui liikkeestä tykeillään. Biltz huomasi brittien ”naarastankit”, avasi tulen, ja onnistui vahingoittamaan kumpaakin, kun ne kääntyivät pakoon. Mitchellin vaunu osui Biltzin vaunuun kolmesti. Se vaurioitui pahoin ja Biltz käski miehistönsä hylkäämään sen.
Bitterin ja Müllerin komentamat saksalaiset panssarivaunut olivat pysähtyneet Cachyn edustalle, kun brittien tuli oli pysäyttänyt saksalaisen jalkaväen hyökkäyksen. Kello 11 aikoihin Cachyn puolustajien avuksi saapui Pricen johtamat seitsemän Whippet-vaunua. Price ei tiennyt, että paikalla oli saksalaisten vaunuja ja hän lähti tukemaan brittijalkaväen vastahyökkäystä. Saksalaisten jalkaväki vetäytyi. Bitterin johtama A7V-vaunu havaitsi perääntyvää jalkaväkeä ahdistelleet Whippetit. Bitter avasi tulen noin 270 metrin päästä. Whippetit huomasivat saksalaisvaunun vasta kun kaksi niistä oli räjähtänyt ja yksi oli pahasti vahingoittunut. Jäljelle jääneet Whippetit pakenivat, jolloin yksi niistä menetti liikuntakykynsä mekaanisen vian vuoksi.
Saksalaiset vetäytyivät puolilta päivin, kun heille selvisi, ettei Cachyn valtaaminen onnistuisi. Saksalaisten vaunut vetäytyivät jalkaväen mukana, jolloin Mitchellin vaunu yritti vielä tuloksetta osua niihin yli kilometrin matkalta. Mitchell jatkoi puolustuslinjalla partiointia, kunnes hänen komentamansa vaunun yksi telaketju katkesi.
Merkitys

Villers-Bretonneux’n taistelu oli kooltaan pieni, mutta sillä oli huomattava merkitys panssarivaunujen kehittämiselle. Ennen taistelua saksalaiset olivat suhtautuneet vaunujen kehittämiseen välinpitämättömästi. Vuonna 1918 Saksan panssarijoukot koostuivat muutamasta ympärysvalloilta vallatusta Mark IV -vaunusta ja paristakymmenestä saksalaisesta A7V-vaunusta. Taistelun jälkeen he totesivat, että panssarivaunuilla tulisi olemaan suurempi merkitys sodankäynnissä. Lisäksi he päättelivät, että heidän taktiikkansa ampua vasta vaunun pysäyttämisen jälkeen oli oikea. Saksalaiset alkoivat kehittää myös panssarintorjuntaan erikoistuneita tykkejä, mutta niiden piti tarjota viholliselle vain pienikokoinen maali. Britit puolestaan päättelivät, että liikkeestä ampumisen tarkkuutta oli kehitettävä. Lisäksi kaikki brittivaunut tulisi jatkossa varustaa tykeillä, siltä varalta, että ne kohtaisivat taistelussa vihollisen vaunuja.
Virantajärvi

Virantajärvi eli Virandozero (ven. Вирандо́зеро) on maaseututaajama Karjalan tasavallan Belomorskin piirin itäosassa Venäjällä. Se sijaitsee 98 kilometriä Belomorskista kaakkoon, Belomorskista Vologdan–Onegan radalle johtavan radan varrella. Vuonna 1996 Virantajärvellä oli 1 080 asukasta. Taajaman itäpuolella on Virantajärven rautatieasema, joka on tärkeä puutavaran lastauspaikka.
Vuonna 1941 perustettu taajama on kehittynyt rautatieaseman ympärille. Nykyään se kuuluu Suman kuntaan.
Virantajärven entinen taajama-alue rajoittui pohjoisessa Vienanmeren Äänislahteen, idässä Njuhtšan kylähallintoalueeseen sekä lännessä Hvoinyin kylähallintoalueeseen ja Suman taajama-alueeseen. Alkuperäinen Virantajärven kylä sijaitsee 16 kilometriä taajamasta lounaaseen, mutta se on nykyisin asumaton, kuten myös taajaman pohjoispuolella sijaitseva Ruigan kylä.
Alue kuului aikoinaan Kuolisman kuntaan, joka lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin Belomorskin piiriin.
HMS Vindex (1915)

| HMS Vindex |
| --- | --- |
 HMS Vindex

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth, Elswick
Kölinlasku:  1904
Laskettu vesille:  7. maaliskuuta 1905
Palveluskäyttöön:  11. lokakuuta 1915
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu vuonna 1954
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 000 t
Pituus:  110,2 m
Leveys:  12,8 m
Syväys:  noin 4,2 m
Koneteho:  11 000 shp (8,2 MW)
Nopeus:  23 solmua
Miehistöä:  218
Aseistus
Aseistus:  7 x lentokonetta 4 x QF 12 naulan (76 mm) -tykkiä 1 x 6 naulan (56 mm) ilmatorjuntatykki
HMS Vindex oli Britannian kuninkaallisen laivaston vesilentokoneiden emälaiva ensimmäisessä maailmansodassa. Armstrong Whitworth valmisti aluksen nimellä SS Viking, ja se oli suunniteltu nopeaksi matkustajalautaksi Isle of Man Steam Packet Companylle.