Matica Srpska -galleria
Kokoelmia ja taiteilijoita > 1800-luku

Tällä vuosisadalla Serbia saavutti ruhtinaskuntana itsehallinnon ottomaanien alaisuudessa ja vapautensa niiden otteesta vuosisatojen jälkeen. Serbian nuoressa ruhtinaskunnassa 1800-luvulla taidetta alettiin luoda myös vastamuodostuneelle keskiluokalle. Vuosisata Serbian kansannousujen ja ruhtinaskunnan myötä vaikutti yhteiskunnan modernisoitumiseen ja uskonnollisen ilmaisemisen vapautumiseen. Myöhemmin myöskin Itävallan-Unkarin valtakunnan Habsburg-suvun hallitsijat eivät tukahduttaneet enää serbialaisen taiteen kehitystä.
Tämän vuosisadan kokoelmassa maalaustekniikalla luoduilla teoksilla on lukumääräisesti johtava asema ja luvun kolmen ensimmäisen vuosikymmenen aikana vaikuttanut klassismi ja maallinen taide keskittyi melkein yksinomaan muotokuviin. Joissa yhtenä suurimpina vaikuttajina jatkavat niin Serbian yksi tärkein muotokuvaaja Arsenije Teodorović kuin varakkaampien kansalaisten muotokuvamaalari ja muralisti Pavel Đurković. Teodorovićin muotokuvaa Dositejista vuodelta 1794 pidetään Serbian kuvataiteessa ensimmäisenä kansalaismuotokuvana, joka viittaa taiteilijan sekä klassistiseen että avantgardistiseen suuntaukseen. Tällä kuvalla hän sijoittui serbialaiseen biedermeiervaiheeseen, johon kuuluivat myös hänen oppilaat Konstantin Danil ja Nikola Aleksić. Myös Uroš Kneževićin muotokuvakokoelma on monin tavoin merkittävä, koska sen luomisen ajanjaksona se oli pohjimmiltaan ensimmäinen suuri maallisten maalausten sarja Serbiassa ja sillä oli ratkaiseva rooli Serbian maalaustaiteessa vuoden 1848 jälkeen. Gallerialla on muotokuvaajan A. Teodorovićin ja U. Kneževićin useiden muotokuvien kokoelma.
Sen jälkeen, kun 1800-luvun alkupuoliskolla serbialainen perinteinen kulttuuri oli kokenut vahvistuksen Euroopasta, muotokuvien perinteiseen ranskalaiseen tyyliin pukeutuneiden ja kammattujen hahmojen tai nuorten naisten rentoa poseerausta alettiin pitää symbolisena merkkinä kahden sukupolven toisistaan poikkeavista poluista. Balkanin menneiden aikojen suuntauksien historiallinen risteyskohta eurooppalaisen tulevaisuuden kanssa oli seuraava vaihe, joka alkoi biedermeier-nasareenien pikkutarkkuuden ja nuoremman, romantiikan taiteilijasukupolven kehittämänä. Molempana kautena serbialaiset taiteilijat valmistuivat tulevaan Itävallan pääkaupungissa Wienissä ja siellä olevassa taideakatemiassa. Yksi Serbian romantiikan ilmeikkäimmistä edustajista on sekä Wienissä että Münchenissä kuvataidetta opiskellut Đura Jakšić, jonka Mileva Protić-Kocićin muotokuva vuodelta 1866 kuuluu gallerian kokoelmaan. Erityisen paikan gallerian näyttelykokoelmissa ottivat pitkäikäiset taidemaalarit Uroš Predić ja Paja Jovanović, joissa opintojensa aikana Wienissä heräsi kiinnostus länsimaisten taiteilijoiden töihin. Siten akateemisen taiteen merkittävä saavutus näkyy näiden kahden maalarin tuotoksissa. Sen lisäksi, että serbialaiset taiteilijat maalasivat muotokuvia ja historiallisia kohtauksia, joiden tavoitteena oli elvyttää ja vahvistaa kansallista ylpeyttä ja identiteettiä, he kehittivät koko 1800-luvun ajan myös uskonnollisia teemoja. Klassismin ja biedermeierin aikakautena vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla uskonnollisia teemoja esitettiin edelleen kuparikaiverrustekniikalla eivätkä ne kuparikaivertajien Pavel Đurković ja Arsenije Jakšić käsittelyssä usein eronneet iältään vanhemmista luomuksista.
Jo neljännellä vuosikymmenellä ilmestyivät unkarilaisia serbejä esittävät litografiset muotokuvat, joista gallerian kokoelmassa vanhin niistä on serbien nykykirjallisuuden kehitystä suuresti edistäneestä Petar Asi-Markovićista vuodelta 1836. Vuosisadan toisen puoliskon alussa litografiatekniikka tuli tutuksi laajalti Serbian ensimmäisen litografin Anastas Jovanovićin piirustusten ja litografioiden kokoelman kansallisissa väreissä tehtyjen teoksien ansiosta. Jovanović sai ensikosketuksen graafiseen tekniikkaan vuonna 1832, kun hän työskenteli kirjoituskoneella vastaperustetussa valtion painotalossa Belgradissa. Koska hän menestyi erinomaisesti kirjoittamalla kirjeitä ensimmäiselle Serbiassa painetulle alukkeelle vuonna 1838, hänet lähetettiin valtion kustannuksella opiskelemaan kuparikaiverrusta Wieniin. Jo vuonna 1840 hän havaitsi litografian edut kuparikaiverrukseen verrattuna. Kun taiteilija Pavle Čortanović vuonna 1870 omistautui kahdeksan vuoden tauon jälkeen litografioiden julkaisemiseen, hän teki sitä yhdessä uuden yhteistyökumppanin ja aikakautensa seuraajan, litografin ja taidemaalarin Adam Stefanovićin kanssa. Gallerialle kuuluu vielä uusklassisen tyylin taidemaalarin sekä ikonografin että karikaturistin Dimitrije Avramovićin piirustusten ja litografioiden kokoelma. Samoin Živko Petrovićin ja Dimitrij Avramovićin neljä arkkitehtonista piirustusta, joista Avramovićia todettiin olleen ensimmäisten joukossa luomassa Serbian kulttuuriperintöä.
Seuraavan vaiheen muodostivat taiteilijat, jotka laajensivat serbialaisen taiteen näköaloja yhä useammin niin Münchenin taiteellisen keskuksen kuin realismin kantajina, joiden näyttelykokoelma sisältää alkuperäisiä ja kopioituja teoksia, muotokuvia ja ikoneja, historiallisia ja tyylilajikompositioita. Grafiikkaa kuten myös oleografiaa pidettiin ja ymmärrettiin maalaukselle omistettujen peruskäsitteiden lisäyksinä, joten tämän vuosisadan kokoelmaan kuuluu taiteilijan sekä piirustuksia-litografioita että kuvataidetta. Heistä tuolloista nykytaidetta edusti historiassa ensimmäinen serbialainen naismaalari Katarina Ivanović, jonka teosten alkuperä liittyy taiteilijattaren koulunkäyntiin Münchenissä ja matkoihin Euroopassa. K. Ivanovićin halu esitellä elinympäristö täydellisemmin ilman selkeää yhteyttä henkilökohtaiseen asemaan johti lukuisten asetelmien maalaamiseen. Biedermeier-klassismin keskeinen hahmo ja tärkein serbialainen taidemaalari oli kuvataiteen kehitykseen pitkään vaikuttaneen A. Teodorovićin oppilas Konstantin Danil ja hänen kilpailijansa Stevan Aleksić, jonka usein ohennettujen pintojen maalausmenetelmällä saadut teokset kuuluvat Münchenin maalauskoulun realistiseen virtaukseen. Romantiikan aikaa pidettiin taiteen autonomian ilmestymisen ajankohtana, jolloin maalaajat käyttivät mielellään yleisempiä symboleja, korostettuja volyymeja ja nasareenien maalausmenetelmän raikasta väriä. Näihin kuuluvat klassismin romantiikkamestarit Đura Jakšić, Wienin kuvataideakatemiassa koulutetut Dimitrije Avramović ja hieman nuorempi Pavle Simić, jonka muotokuvia kuuluu 1800-luvun puolivälin serbilaisen maalaustaiteen parhaimpien joukkoon. Vanhin romantiikan sukupolven jäsenistä on taidemaalari Novak Radonjić niin akateemisen kuin luontaisen "idealistisen" realismipohjaisine teoksineen.
Vuosisadan kahdella viimeisellä vuosikymmenellä, aikana, jota tyyliltään luonnehditaan realismin aikakaudeksi, ilmestyi taidelavalle suuri määrä paikallisten teemojen tai kansallisten motiivien innoittamia teoksia ensimmäisten serbialaisten realistien joukkoon kuuluvalta Đorđe Krstićilta. Vaikka 1800-luvulla yhä laajempi eurooppalaistunut sosiaalieliitti osti taiteellisen tuotannon omien eikä uskonnollisten tarpeiden tyydyttämiseksi, silti useimmille vanhemmille kirkoille, samoin kuin tuolloin rakennetuille kirkoille, jatkettiin uusien ikonostaasien tekoa, koska tällaiset tilaukset toivat itse mestareille merkittäviä tuloja. Koska nämä kirkot ovat yleensä edelleen toiminnassa, 1800-luvulla luodut ikonostaasit näkyvät gallerian lähialueilla, toisin kuin 1700-luvun ikonit. Uskonnollisilla teemoilla 1800-luvun maalauksista Matica Srpska-galleriassa ovat muun muassa Arsenije Teodorovićin ”Laskeuma” (noin 1800) ja ”Ristiinnaulitseminen” (1821), Živko Petrovićin ”Juutalaiset Babylon-joen rannalla” (1844), Pavle Čortanovićin ”Marian ilmestys” (1852), Novak Radonićin ”Neitsyt ja lapsi” (1856), Pavle Simićin ”Kristuksen hautaaminen” (1856) ja ”Pyhä Sava lasten kanssa” (1858), Uroš Predićin ”Pyhä Nikolai” (1883) jne.