stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georgian parlamentti
Vuonna 2012 valittu parlamentti

Vuoden 2012 vaaleihin osallistui 14 puoluetta ja kaksi vaaliliittoa, joihin kuului yhteensä 8 puoluetta. Kaikkiaan seitsemän puoluetta sai paikkoja parlamenttiin, kuusi niistä kuuluu Georgialainen unelma -koalitioon.
| Puolue/ vaaliliitto | Ääniosuus (%) | Paikkoja listalta | Vaali- piireistä | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Georgialainen unelma | 54,85 | 44 | 41 | 85 |
| Yhdistynyt kansallinen liike | 40,43 | 33 | 32 | 65 |
| Kristillisdemokraatit | 2,05 | 0 | 0 | 0 |
| Työväenpuolue | 1,24 | 0 | 0 | 0 |
| Muut | 1,43 | 0 | 0 | 0 |
Uusi parlamenttirakennus

Uusi futuristiseksi luonnehdittu Georgian parlamenttirakennus valmistui vuonna 2012 valitun parlamentin avajaisiin. Vuonna 2009 tulevan parlamenttirakennuksen paikalla sijainnut monumentti neuvostosotilaille räjäytettiin. Räjäytystöiden tuloksena kuolivat paikallinen nainen ja hänen 8-vuotias lapsensa, mikä johti mielenosoituksiin presidentti Mikheil Saakašvilia vastaan.
Parlamenttitalon arkkitehtuurista vastasivat espanjalaisen CMD Ingenieros -suunnittelutoimiston Mamoru ja Kenichi Kawaguchi. Sama suunnittelutoimisto on vastannut uuden parlamentin henkilökuntarakennuksen (2011) sekä Tbilisiin (2009) ja Kutaisiin (2010) rakennettujen hallitusrakennusten suunnittelusta.
Vuoteen 2012 saakka käytössä ollut parlamenttirakennus Tbilisissä.
Georgian uusi parlamenttitalo sisältä.
Aiheesta muualla

Georgian MP punched in the face as parliament descends into mass brawl The Telegraph -lehden videolla Georgian parlamentin istunto muuttuu käsirysyksi. 15.4.2024. 2 min, YouTube.
| n k Aasian parlamentit |
| --- | --- |
Itsenäiset valtiot:  Afganistan  Armenia  Azerbaidžan  Bahrain  Bangladesh  Bhutan  Brunei  Egypti  Etelä-Korea  Filippiinit  Georgia  Indonesia  Intia  Irak  Iran  Kazakstan  Israel  Itä-Timor  Japani  Jemen  Jordania  Kambodža  Kiina  Kirgisia  Kuwait  Kypros  Laos  Libanon  Malesia  Malediivit  Mongolia  Myanmar  Nepal  Oman  Pakistan  Pohjois-Korea  Qatar  Saudi-Arabia  Singapore  Sri Lanka  Syyria  Tadžikistan  Thaimaa  Turkki  Turkmenistan  Uzbekistan  Venäjä  Vietnam  Yhdistyneet arabiemiraatit 
Rajallisesti tunnustetut valtiot:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Palestiina  Pohjois-Kypros  Taiwan 
Itsehallintoalueet ja muut yhteisöt:  Hongkong  Joulusaaret  Kookossaaret  Macao 
| n k  Euroopan parlamentit |
| --- | --- |
Itsenäiset valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kosovo  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  San Marino  Saksa  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaani  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Rajallisesti tunnustetut valtiot:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Transnistria  Pohjois-Kypros 
Itsehallintoalueet ja muut yhteisöt:  Ahvenanmaa  Bosnia ja Hertsegovinan federaatio  Färsaaret  Gibraltar  Guernsey  Huippuvuoret  Serbitasavalta  Mansaari  Jersey 
Muut yhteisöt:  Euroopan parlamentti 
Georgian vuonna 2012 valitun parlamentin paikkajako. Sin.= Georgialainen unelma (85 edustajaa), pun.= Yhdistynyt kansallinen liike (65 edustajaa).
Viirukutoja

| Viirukutoja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kutojat Ploceidae
Suku::  Kutojat Ploceus
Laji::  manyar
Kaksiosainen nimi
 Ploceus manyar  (Horsfield, 1820) 
Alalajit
 Ploceus manyar manyar  Ploceus manyar flaviceps  Ploceus manyar peguensis  Ploceus manyar williamsoni 
Katso myös
   Viirukutoja Wikispeciesissä   Viirukutoja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirukutoja (Ploceus manyar) on aasialainen tukevanokkainen kutojalintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 15 senttimetriä, siipien kärkiväli 20–22 senttimetriä ja paino noin 17 grammaa. Varpusen kokoinen isopäinen ja jykevänokkainen pikkulintu. Juhlapukuinen koiras on alapuolelta vaaleahko runsain tummin pitkittäisviiruin, selkäpuoli on tumman harmaanruskea, nokka on musta ja päälaki kirkkaankeltainen. Talvipuvussa keltaista on vain pieni laikku korvan takana ja nokka on vaaleanpunainen. Naaraan ja nuoren linnun höyhenpuvuista puuttuu kirkkaankeltainen väri.
Esiintyminen

Viirukutoja elää Etelä-Aasiassa Pakistanista Etelä-Kiinaan, erillinen populaatio on Indonesian saarilla. Lajin on tuonut ihminen Niilin suistoon Egyptiin, mahdollisesti kanta on peräisin Aleksandrian eläintarhasta karanneista yksilöistä. Hyvin sosiaalinen laji ja muodostaa valtavia parvia lisääntymisajan ulkopuolella. Lajin elinalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Soistuneet, matalat tulvaniityt ja joenvarret. Suosii järviruoko- ja osmankäämikasvustoja.
Lisääntyminen

Viirukutojat voivat elää sekä yksiavioisina että polygyniassa. Ne elävät pieninä yhdyskuntina, joissa on jäseniä muutamista pareista muutamiin kymmeniin pareihin. Pesii tavallisesti 2 kertaa kesän aikana. Pesät sijaitsevat usein hyvin lähekkäin. Pesä on ruohonkorsista ja lehdistä taitavasti kudottu, puun tai pensaan oksaan tai ruokojen latvoihin sidottu kori tai pussi, jossa sisäänmenokäytävä on pesän alaosassa. Tavallisesti koiras rakentaa pesän yksin. Pesä roikkuu veden päällä, 1–3 m vedenpinnan yläpuolella. Naaras munii yleensä 2 tai 3 munaa, muna painaa 2,3 g. Molemmat puolisot osallistuvat haudontaan, naaras aktiivisemmin. Haudonta-aika on 13–14 päivää. Poikasista huolehtivat molemmat emot ja ne lähtevät pesästä 16–17 päivää vanhoina. Sukukypsä 2-vuotiaana.
Ravinto

Viirukutojat syövät pääasiassa siemeniä ja viljaa, poikasia ruokitaan hyönteisillä ja muilla selkärangattomilla.
Viittakiven opisto

Viittakiven opisto oli  Hauholla toiminut Setlementtiliiton omistama kansainvälinen kansanopisto. Toiminta päättyi vuonna 2007. Vuonna 2015 opiston tiloissa aloitti Setlementtiliiton Viittakivi Oy, joka harjoittaa pakolaisten vastaanottokeskustoimintaa.
Historia

Opiston perusti vuonna 1951 Suomen Setlementtiliitto. Ensimmäinen rehtori oli Elvi Saari. Opistolla oli läheiset yhteydet kveekariliikkeeseen. Viittakiven keskeistä toimintaa olivat kansainvälisen toiminnan opinnot ja viimeisinä vuosina aikuisten maahanmuuttajien opinnot. Kesäaikaan siellä järjestettiin erilaisia kursseja ja kansainvälisiä seminaareja.
Kurssien kysynnän hiipuessa opisto joutui talousvaikeuksiin. Hauholla sijainnut opistokiinteistö myytiin Fazerin liikemiessuvun edustajalle Karl Fazerille, joka oli aiemmin hankkinut omistukseensa samaan kantatilaan kuuluneen Hahkialan kartanon. Entisestä opistosta kehkeytyi kokous- ja juhlapalveluja tuottava yritys, Hahkialan Uiskola.
Viittakivi Oy

Nykyinen Viittakivi Oy tekee turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskustoimintaa ja kehittää erilaisia kotoutumisen malleja. Viittakivi on yhteiskunnallinen yritys, jonka ensisijainen tavoite ei ole tuottaa voittoa omistajille. Viittakiven omistaa Suomen Setlementtiliitto.
Viittakivi Oy avasi syksyllä 2015 hätämajoituksen Suomeen saapuneille turvapaikanhakijoille Parikkalaan, Savonlinnaan, Heinolaan ja Lahteen. Viittakivi tekee yhteistyötä mm. Itä-Suomen yliopiston opettajakoulutuksen kanssa. Muita merkittäviä yhteistyötahoja ovat vastaanottokeskuspaikkakuntien kansalaisjärjestöt, seurakunnat sekä kaupungit.lähde?
Jussi Viitala

| Jussi Viitala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1940
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  eläintieteilijä
Kirjailija
Tyylilajit:  tietokirjallisuus
Esikoisteos:  Inhimillinen eläin, eläimellinen ihminen (2003)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jussi Viitala (s. 1940) on suomalainen biologi, eläintieteilijä ja tietokirjailija. Hän on työskennellyt tutkijana Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteiden laitoksella ja toimi Konneveden tutkimusaseman johtajana 1983–2005. Viitala oli myös Jyväskylän yliopiston dosentti. Viitala on tutkinut eläinten sosiaalista käyttäytymistä.
Akateeminen ura

Viitala väitteli tohtoriksi Jyväskylän yliopistossa eläintieteen alalta vuonna 1977. Väitöskirja (Social organization in cyclic subarctic populations of the voles Clethrionomys rufocanus (Sund.) and Microtus agrestis (L.)) käsitteli kahden myyrälajin populaatioiden sosiaalista organisoitumista. Väitöskirjan aihe ohjasi Viitalan omaa tutkimusta, joka oli suuntautuva piennisäkästutkimukseen ja eritoten myyrätutkimukseen.
Viitalan valmistumisen aikoihin 1970-luvun lopussa Jyväskylän yliopisto suunnitteli oman biologisen tutkimusaseman perustamista. Kun Viitala sai yliopistosta viran   tutkijana ja opettajana bio- ja ympäristötieteiden laitoksella (laitos toimi vielä tuolloin nimellä biologian laitos), hän osallistui tutkimusaseman perustamiseen. Virallisesti asema perustettiin Konnevedelle vuonna 1983 ja Viitalasta tuli sen ensimmäinen johtaja. Viitala oli myös Jyväskylän yliopiston dosentti. Dosentuurin erikoisalaksi määriteltiin eläinekologia, erityisesti nisäkäsekologia. Tutkimustyön ohella Viitala toimi bio- ja ympäristötieteiden laitoksen johtajana 1990–1993 ja 1998–1999. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2005.
Tutkimustyö

Viitala on tutkinut eläinten sosiaalista käyttäytymistä. Väitöstutkimuksestaan alkaen hän erikoistui myyrätutkimukseen. Hänen ansiostaan alan tutkimus käynnistyi Jyväskylän yliopiston Konneveden tutkimusasemalla. Tutkimusjärjestelyissä oli aikanaan suuri työ. Konneveden tutkimusaseman tekninen henkilöstö joutui kaivamaan kilometreittäin peltiseinää asemaa ympäröiville pelloille ennen kuin myyräpopulaatioiden kokeellinen tutkimus voitiin aloittaa. Eräs Viitalan varhaisia tutkimuksia (1981), jonka hän suoritti apulaisprofessori Veikko Huhdan ja Ritva Niemen kanssa, käsitteli myyrien karvoituksen kuviointeja.
Myyrätutkimuksen tutkimuslajina on ollut esimerkiksi metsämyyrä (Myodes glareolus). Tutkimus laajentui sittemmin evoluutio- ja käyttäytymisekologian tutkimukseksi, jota on tehnyt kaksi tutkimusryhmää. Vuonna 1998 myyrätutkimus sai uudet asianmukaiset tutkimustilat, kun Konneveden asemalle valmistui kokeellisen ekologian tutkimushalli. Viitalan aloittama myyrätutkimus on jatkunut edelleen 2000-luvulla. Hänen jälkeensä myyrätutkimusta johti professori Hannu Ylönen, joka toimi myös Konneveden aseman johtajana Viitalan jälkeen.
Kirjailija

Viitala on kirjoittanut eläinten käyttäytymisestä. Hänen teoksensa Inhimillinen eläin, eläimellinen ihminen (2004) oli Tieto-Finlandia-ehdokkaana.
Teokset

Inhimillinen eläin, eläimellinen ihminen: Sosiaalisen käyttäytymisen avaimet.  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-301-7
Vapaasta tahdosta? Käyttäytymisen evolutiivinen perusta.  Jyväskylä:  Atena, 2005.  ISBN 951-796-381-5
Lenkkipolun luontokirja.  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-571-2
Älykäs eläin.  Jyväskylä:  Atena, 2010.  ISBN 978-951-796-631-3
Miten maailma loppuu?  Jyväskylä:  Atena, 2011.  ISBN 978-951-796-763-1
Villanella

Villanella (italiaa) oli 1500-1600-luvulla varsinkin Napolissa suosittu homofoninen kuorolaulutyyppi.
Johanna Vilkki

| Johanna Vilkki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1956 (ikä 68–69)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kotieläintuotannon professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Turun yliopisto (FT 1990)
Instituutti:  Luonnonvarakeskus
Aiheesta muualla
Johanna Vilkki, Research Professor (englanniksi)
Johanna Helmi Vilkki (s. 1956) on suomalainen filosofian tohtori ja Luonnonvarakeskuksen tutkimusprofessori. Hän työskentee Jokioisilla aihepiirinään on kotieläintuotannon nutriogenomiikka eli tuotantoeläinten geeniperimän, ravinnon ja terveyden välinen yhteys.  Hän tutkii esimerkiksi keinoja maidontuotannon kasvihuonekaasupäästöjen pienentämiseksi (erityisesti metaanipäästöjen osalta), eläinten terveyden edistämistä sekä maidon rasvakoostumuksen muuttamista terveellisemmäksi ("omegamaito"). Keinoina ovat esimerkiksi geeniperimältään sopivien tuotantoeläinten valitseminen, eläinten pötsin mikrobikannan roolin parempi selvittäminen ja tuotantoeläinten ravinnon muuttaminen.
Vilkki on valmistunut filosofian tohtoriksi Turun yliopistosta genetiikan aihepiiristä.  Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1990) oli otsikoitu Mitochondrial inheritance in man : genetics of Leber hereditary optic neuroretinopathy.
Vilkki on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2006.
Aiheesta muualla

Johanna Vilkin Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Johanna Vilkki (englanniksi) (researchgate.net)
Johanna Vilkki (englanniksi) (linkedin.com)
Patents by inventor Johanna Vilkki  (englanniksi) (patents.justia.com)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  Google Scholar  ORCID
Eero Vilkkonen

Eero Artturi Vilkkonen (28. huhtikuuta 1933 – 22. marraskuuta 1995) oli suomalainen oikeustieteilijä. Hän oli vuodet 1974–1991 Helsingin yliopiston hallinto-oikeuden professori. Hän tutki hallintolainkäyttöä.
Vilkkonen kirjoitti ylioppilaaksi 1954, valmistui lainopin kandidaatiksi 1959 ja oikeustieteen lisensiaatiksi 1964. Hän väitteli 1970 Helsingin yliopistosta tohtoriksi ja sai varatuomarin arvon 1962.
Vilkkonen oli Helsingin yliopistossa assistentti 1964–1974, dosentti 1973–1974 ja hallinto-oikeuden professori 1974–1991. Valtioneuvoston asettaman keskushallintotoimikunnan jäsen hän oli 1974–1976. Vilkkonen toimi Invalidiliiton puheenjohtajana vuosina 1986–1995. lähde?
Julkaisut

Hallintotoimen mitättömyydestä 1970
Hallintolainkäytön alasta 1974
Hallintolainkäyttö I 1977
Sigfrid Jönsinpoika Vilken

Sigfrid Jönsinpoika Vilken (k. 1584) oli suomalaissyntyinen amiraali ja Öölannin vouti.
Sigfrid Jönsinpoika kuului vehkalahtelaiseen knaappisukuun, joka myöhemmin on käyttänyt nimeä Husgafvel. Hänen isänsä oli luultavasti se "Jens Welckensen von Veckelax", joka vuonna 1529 mainittiin Tallinnassa käyneiden suomalaisten kauppamiesten luettelossa. Sigfrid Jönsinpoika nimitettiin Öölannin voudiksi 1540-luvun alussa, ja hän hoiti tätä tehtävää 17 vuotta. Hän sai tehtäväkseen Kalmarin alueen laivanrakennuksen järjestämisen, jolloin muun muassa hän vuonna 1559 oleskeli Suomessa ja Vehkalahdella ammattimiehiä hakemassa. 1560-luvun alussa hän palveli upseerina Kalmarin linnassa ja valtakunnan laivastossa eri sota-alusten päällikkönä. Lopulta hänen komentoonsa annettiin oma laivasto-osasto, jonka kanssa hän osallistui taisteluihin Saksan vesillä 1564-65. Sigfrid Jönsinpoika palveli laivastossa vuoteen 1568 saakka, kuningas Eerik XIV:n valtakauden loppuun, minkä jälkeen hän palasi erilaisiin hallintotehtäviin Öölantiin.
Kirjallisuutta

Ekman, Carl: Siffred Jönsson. Vekelaksknapen som blev amiral och landsherre på Öland. Borgholm 1950. 61 s.
Aiheesta muualla

Sigfrid (Siffred) Jönsson, Svenskt biografiskt lexikon (ruotsiksi)
Siffred Jönsson teoksessa Svenska män och kvinnor (1954) (ruotsiksi)
Villa Tellina

Villa Tellina on arkkitehti R. Grönhomin piirtämä puurakenteinen huvila Hangon Kylpyläpuiston huvila-alueella. Talo valmistui 1880, joten se on alueen vanhimpia huviloita. Villa Tellinan rakennuttaja oli sahanomistaja ja rautatieinsinööri Jacob Kronqvist. Toisen maailmansodan aikana talo oli puolustusvoimien käytössä sotasairaalana. Taloa laajennettiin 1940-luvulla. Sittemmin Villa Tellina on palvellut pensionaattina.
Aiheesta muualla

Lillan.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Viklundilaisuus

Viklundilaisuus oli 1770-luvulla toiminut herätysliike. Liike sai nimensä pastori Nils Wiklundilta (1721–1785). Wiklund toimi Ylitornion kirkkoherran Isac Grape vanhemman (1720–1783) apulaisena. Liike vaikutti erityisesti Ylitorniolla, säteillen sieltä vaikutustaan Lappiin saakka. Liike levisi Alatorniolta Ylitornioon, Pajalaan, Jukkasjärvelle, Jällivaaraan, Ylikainuuseen, Enontekiölle ja Kautokeinoon. Wiklundia ja Grapea pidetään kirkollisen pietismin edustajina, mutta Viklundilla oli yhteyksiä myös herrnhutilaisuuteen, johon hän oli tutustunut Tukholmassa.
Taustaa

Liikkeen synnyn taustalla vaikutti Tornion koulun rehtoriksi vuonna 1726 tulleen Juhana Wegelius nuoremman toiminta sekä Tornionlaaksoon noihin aikoihin levinneet mystissävyisen, evankelista iloa ja kokonaisvaltaista hengellistä omistautumista korostaneen herrnhutilaisuuden vaikutukset. Viklundin herätysliikkeen synnyttivät ja sitä levittivät varsinaisesti kansan parissa vaikuttaneet horrossaarnaajat 1770-luvun alkuvuosina, mutta sen välittömällä taustalla vaikuttivat kirkollista pietismiä edustaneet Ylitornion kirkkoherra Isaac Grape ja hänen apulaisensa pastori Nils Wiklund.
Suurimman huomion horrossaarnaajina synnyttivät alkuun kaksi 11–13-vuotiasta tyttöä, mutta myös yksi saamelainen nainen, Ella Joonaantytär Lappe (s. 1755) mainitaan liikkeen alkuunpanijoiden joukossa. Horrossaarnaajat vaipuivat tajuttomuustilaan vähän aikaa kestäneiden kouristusten jälkeen ja saarnasivat sen jälkeen 10–30 minuutin ajan ihmisille parannusta. Ylitorniolla liike sai kansanherätyksen luonteen, ja laajimmillaan siinä oli mukana 1770-luvun puolivälissä yli 80 horrossaarnaajaa. Ylitornion lisäksi liikkeen vaikutuksesta esiintyi hurmoksellisia ilmiöitä samoihin aikoihin myös Enontekiöllä, Karesuannossa ja Koutokeinossa. 1700-luvun lopussa viklundilaisuus alkoi vaikuttaa hiljaisesti myös Alatornion seurakunnassa. Muoniossa liike toimi 1700-luvun lopulta alkaen.
Vaikutus elämään

Viklundin toiminnan ansioista juoppous väheni. Giuseppe Acerbi kirjoittaa kirjassaan viklundilaisuuden vaikutuksesta alkoholin käytön vähenemiseen seuraavasti: "Pappi vakuutti meille, ettei koko pitäjän kahdella sadalla neliömaililla ollut saatavissa ainuttakaan lasillista viinaa. Samoin hän kertoi meille, että kansa piti juoppoutta häpeällisimpänä paheena, mihin ihminen saattoi langeta. Emmekä me voineet välttyä arvelemasta, että siinä oli yksi syy siihen, että hänen laumansa arvosti ja kunnioitti (häntä) niin vähän." Tunnusomaista oli syntien julistaminen anteeksi. Viklundilaisten kokoontumisissa käytettiin ns. avainten valtaa kuten myöhemmin lestadiolaisten piirissä. Lestadiolaisten liikutusten tapaan myös viklundilaisuudessa esiintyi ekstaattisia ilmiöitä.
Lääninrovasti J. A. Nyman kirjoittaa Nils Wiklundista, "että hänen uutteran työnsä jäljet alkoivat varsin pian näkyä siinä, että aikaisemmin harjoitetuista paheista alettiin luopua. Kun ennen esimerkiksi sapattia käytettiin kaikkeen muuhun paitsi pyhään tarkoitukseensa, kokoonnuttiin nyt jumalanpalveluksiin hartain joukoin. Muutenkin alettiin kylillä, jotka sijaitsivat kaukana kirkolta, kokoontua yhteen lukemaan ja laulamaan virsiä." Viklundilaisten keskuudessa oltiin kiinnostuneita Raamatusta ja hengellisistä kirjoituksista. Heitä vastaan käytiin 1700-luvun lopulla oikeudenkäyntejä heidän pitämiensä kotihartauksien takia. Viklundilaisilta saatettiin myös kieltää ehtoollinen, mutta ehtoollisen kieltänyt pappi erotettiin lopulta virastaan.
Hiipuminen

1770-luvun lopulla viklundilaisuuden hurmokselliset ilmiöt vähenivät, ja jouduttuaan oikeustoimien kohteeksi Viklund kääntyi karkotettuna Tukholmassa 1777 evankelista iloa korostaneen herrnhutilaisen pietismin kannalle. Hänen palattuaan Ylitorniolle myös hurmoksellisuudessaan tasaantunut ja samalla kaikkiaan heikentynyt liike omaksui aineksia siitä. Kuninkaallisen majesteetin päätöksen nojalla Viklund lopulta vapautettiin kaikista syytteistä, ja hän hoiti virkaansa Ylitorniolla.
Vain hyvin harva viklundilainen säilyi uskossaan lestadiolaisuuden tuloon saakka. Tähän vaikutti erityisesti konventikkeliplakaatti. Liike hiipui hiljalleen, mutta sitä tavattiin Tornion- ja Muonionjokilaaksoissa vielä 1810-luvulla. Yksittäisiä "Wiklundin ystäviä" oli vielä 1850-luvulla. Viklundilaisuus valmisti hengellistä maaperää lestadiolaisuudelle erityisesti Tornionjokilaaksossa. Lars Levi Laestadiuksen siirryttyä Kaaresuvannosta Pajalaan asui siellä jo ennestään "Wiklundin ystäviä" sekä ihmisiä, jotka muistivat Nils Wiklundin ja herätykset. Kerrotaan, että kun Laestadius tuli saarnaamaan Torniojoen alueelle, ihmiset olisivat sanoneet: "me kuulemme Viklundin äänen". Kun hän alkoi saarnata Pajalan kirkossa, monet "Wiklundin ystävät" tervehtivät uuden ajan koittamista iloisesti. Erkki Antti Juhonpieti ja hänen äitinsä olivat viklundilaisia, ja Anderson liittyi lestadiolaiseen herätykseen sen lähtiessä liikkeelle. Hänestä tuli läheinen työtoveri Laestadiukselle ja Juhani Raattamaalle. Myös haaparantalainen lestadiolaissaarnaaja Iisak Rova on ollut nuorena viklundilainen.
Vilppulankoski

Vilppulankoski heinäkuussa 2009.
Vilppulankoski on koski Vilppulassa Keuruun reitin alajuoksulla. Sen putouskorkeus on 2,3 metriä. Sen vesi lähtee Kotaselältä ja virtaa Kirkkosalmen kautta Ruojärven Huutoselälle.
Malmi Vilppula

Malmi Vilppula vuonna 1957.
Malmi Kyllikki Vilppula (vuodesta 1941 oik. Järvenkylä; 20. helmikuuta 1911 Räisälä – 7. kesäkuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hänet tunnettiin lempinimellä Räisälän satakieli.
Vilppula opiskeli Helsingin Konservatoriossa. Hänen opettajiaan olivat siellä Väinö Lehtinen ja Oiva Soini sekä yksityisesti myös Hanna Granfelt ja Paul Hansen. Ensikonserttinsa hän piti Helsingissä 13.3.1933.
Vilppula oli kiinnitettynä Helsingin Kansanteatteriin 1935–1944 ja sen jälkeen Suomen Kansallisoopperaan vuoteen 1963. Hän ohjasi oopperaluokkaa Sibelius-Akatemiassa vuosina 1964–1967 sekä Helsingin Konservatoriossa 1972–1976.
Malmi Vilppulan puoliso oli Teknos-Tehtaat Oy:n perustaja Yrjö Järvenkylä. Heille syntyi kolme lasta: dosentti Sirkka-Liisa Valle, professori Marjatta Rautio ja tutkimusjohtaja Jyri Järvenkylä.
Gabriel Viitaharju

Gabriel Viitaharju (11. helmikuuta 1892 Isokyrö – 12. helmikuuta 1944) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilasoppinsa Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Misse-joella Saksan itärintamalla. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä muun muassa Manisen pataljoonassa.
Perhetausta ja opinnot

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Viitaharju ja Sanna Kaisa Palmi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1917 Lempi Perämäen kanssa. Hän oli oppilaana Aseseppäkoulussa vuonna 1932.
Jääkärikausi

Viitaharju työskenteli työmiehenä Ylihärmässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 15. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet siirrettiin 17. elokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin erikoistehtäviin Suomeen. Suomessa hän joutui Härmässä 10. lokakuuta 1916 santarmien vangiksi ja kuulustelujen jälkeen hänet siirrettiin Pietariin Spalernajan vankilaan. Spalernajasta hän pääsi vapaaksi Venäjän vallankumouksen alkaessa 12. maaliskuuta 1917 ja palasi Suomeen, missä hän ryhtyi kouluttamaan suojeluskuntalaisia Etelä-Pohjanmaalla.
Suomen sisällissota

Sisällissodan aikana hän toimi Vilppulan-Ruoveden rintamalla Hämeen ryhmän Mannisen pataljoonan 1. eteläpohjalaisen komppanian päällikkönä sekä Tampereen valloituksen jälkeen Vaasan rykmentin 1. pataljoonan 2. komppanian päällikkönä. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin muun muassa Vilppulassa, Väärinmajalla, Mannisella (Pyhkiö), Vaskivedellä ja Kalevankankaalla sekä Tampereella ja Viipurissa.