stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gainas

Gainas oli Rooman armeijassa komentajana palvellut gootti, jolla oli vaikutusvaltainen asema Itä-Rooman valtakunnassa vuosina 399–400, kunnes hänet karkotettiin.
Gainas syntyi goottien alueella Tonavan pohjoispuolella ja aloitti uransa tavallisena sotilaana. Hän palveli keisari Theodosius I:n joukoissa vuoden 394 sodassa vallantavoittelija Eugeniusta vastaan. Sen jälkeen hän oli komentajana Länsi-Rooman ylipäällikön Stilichon armeijassa vuoden 395 sotaretkellä Alarikin johtamia visigootteja vastaan. Kun Itä-Rooman keisari Arcadius vaati Stilichoa lähettämään osan joukoistaan Konstantinopolin turvaksi, Stilicho antoi nämä joukot Gainaksen komentoon. Saavuttuaan Konstantinopoliin Gainaksen joukot murhasivat joulukuussa 395 Arcadiuksen holhoojana ja Itä-Rooman tosiasiallisena vallankäyttäjänä toimineen Rufinuksen, mahdollisesti Stilichon käskystä.
Gainas oli vuosina 395–399 comes rei militaris. Kun Itä-Rooman palveluksessa olleet goottijoukot kapinoivat vuonna 399 Vähässä-Aasiassa Tribigildin johdolla, Gainas lähetettiin tukahduttamaan kapinaa, mutta hän liittyikin kapinallisiin, jotka sen jälkeen painostivat Rufinuksen seuraajan Eutropiuksen ja joukon muita johtomiehiä eroamaan. Muun muassa Aurelianus karkotettiin. Keisari Arcadius joutui antamaan Gainakselle ylipäällikkyyttä vastanneen arvon magister utriusque militiae. Gainas oli nyt Itä-Rooman vahva mies, ja Arcadius nimitti hänet vuoden 400 konsuliksi. Gainas esitti Arcadiukselle vaatimuksia, kuten että gootteja varten olisi perustettava oma areiolainen kirkko, mitä arkkipiispa Johannes Khrysostomos vastusti.
Kun Konstantinopolin asukkaat kapinoivat goottijoukkoja vastaan tuhoamalla näiden kasarmin, Gainas määräsi 12. heinäkuuta 400 sotilaansa tyhjentämään pääkaupungin. Kun levisi huhu, että hän aikoi ryöstää ja polttaa Konstantinopolin, kaupungin asukkaat nousivat entistä suurempaan kapinaan ja surmasivat ylläköllä noin 7 000 goottisotilasta. Monet poltettiin elävältä kirkkoihin, joihin he olivat paenneet. Toinen goottisyntyinen sotilaskomentaja, Fravitta, karkotti loput Gainaksen joukoista. Gainas pakeni Tonavan pohjoispuolelle, jossa hunnit surmasivat hänet. Hän kuoli tammikuuhun 401 mennessä.
Konstantinopoliin pystytettiin Gainaksen ja tämän goottiarmeijan karkottamisen muistoksi Arcadiukselle omistettu voitonpylväs. Pylväs pysyi pystyssä yli tuhat vuotta, mutta on sittemmin tuhoutunut. Synesios Kyreneläinen kuvasi runoissaan Gainasta vastaan käytyä sotaa.
Fish River (Namibia)

| Fish River (Namibia) |
| --- | --- |
 Fish River elokuussa talviaikaan
Alkulähde:  Lähellä Marientalia
Laskupaikka:  Oranje
Maat:  Namibia
Pituus:  650 km
 Fish Riverin valuma-alue
Fish River (afrikaansiksi Visrivier, saksaksi Fischfluss) on joki Namibiassa. Joen pituus on 650 kilometriä ja se saa alkunsa Naukluft-vuorilta ja virtaa 150 km Hardapin padolle lähellä Marientalia, missä sen virtaus on padon vuoksi estynyt. Siitä alaspäin kaikki joen virtaama tulee sivujoista. Joessa on vettä vain ajoittain ja talvisin joki kuivuu kokonaan. Tästä huolimatta joki muodostaa näyttävän Fish Riverin kanjonin, joka on 160 km pitkä ja syvimmillään 550 m syvä.
Fish River laskee Oranjeen Namibian ja Etelä-Afrikan rajalla n. 100 km ennen kuin Oranje laskee Atlanttiin.
Fillan

| Fillan |
| --- | --- |
 Fillan vuonna 2006.
 Fillan
 Koordinaatit: 63°36′22″N, 8°58′10″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Trøndelag
Kunta:  Hitra
Pinta-ala:  
 – Maa:  1,2 km²
Väkiluku (2022):  1 233
 – Väestötiheys:  1 027,5 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fillan on taajama Hitran kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa ja kuntansa hallinnollinen keskus. Taajaman pinta-ala on 1,2 neliökilometriä ja asukasluku 1 233 vuonna 2022.
Fillanin kirkko
William Merritt Chase

William Merrit Chase: Omakuva, maalattu 1915–16, öljy kankaalle, Richmond Art Museumin kokoelmat
William Merritt Chase (1. marraskuuta 1849 Niniveh, Indiana – 25. lokakuuta 1916 New York City) oli yhdysvaltalainen taidemaalari. Hänen maalauksiaan luonnehditaan lahjakkaan taiteilijan kuvauksiksi aikansa kaupunkilaiselämästä ja vapaa-ajan vietosta.
Elämäkertaa > Lapsuus ja nuoruus

William Merritt Chase syntyi kauppiasperheen esikoispojaksi. Kaikkiaan lapsia syntyi kuusi. Pojan taiteellinen lahjakkuus huomattiin jo varhain, sillä hän vietti aikaansa kopioimalla kuvia kirjoista. Koulussa tulevaa taiteilijaa kiusattiin, taiteellisuus erotti hänet muista pojista ja he heittelivät Williamia esineillä. Myös vanhempien antama kasvatus oli tiukkaa: he eivät suvainneet korttipeliä, tanssia eivätkä näyttelemistä. Isä yritti saada pojastaan kaupalleen jatkajan ja otti tämän sinne töihin. Pian kuitenkin selvisi, että Chasellä ei ollut haluja eikä lahjoja liikealalle.
19-vuotiaana Chase halusi merimieheksi. Saatuaan luvan isältään hän pestautui kauppalaivaan. Toiset merimiehet kuitenkin kiusasivat häntä julmasti, ja isänsä avulla hän pääsi pois laivasta kesken sopimuksen. Nyt hän palasi jälleen työhön isänsä kauppaan. Tällä kertaa isä oli kuitenkin hankkinut pojalleen taideopettajiksi kaksi paikallista taiteilijaa, Jacob Coxin ja Barton S. Haysin.
Paikalliset opettajat havaisivat Chasen kyvyt ja innostivat häntä menemään New Yorkin taidekouluun. Chase saapui New Yorkiin vuonna 1869, missä häntä opettivat Joseph Oriel Eaton ja muotoilua hänelle opetti Lemuel Wilmarth.
Elämäkertaa > Taiteilijaksi

Oleskelu New Yorkissa jäi vain vuoden mittaiseksi. Chasen piti muuttaa New Orleansiin auttamaan perhettään. New Orleansissa hän pääsi paikallisiin taidepiireihein ja piti näyttelyn. Paikalliset varakkaat taiteenystävät päättivät kustantaa Chaselle kaksi vuotta kestävän opintomatkan Eurooppaan. Vastalahjaksi Chasen piti antaa heille maalauksiaan ja etsiä Euroopasta töitä heidän kokoelmiinsa.
Useimmat yhdysvaltalaiset taiteilijat suosivat opinnoissaan Pariisia, mutta Chase päätti mennä Münchenin taideakatemiaan. Siellä hänen tyylistään tuli tumma, veistoksellinen ja rikas. Hän ihastui siellä vanhojen mestareiden, kuten Peter Paul Rubensin , Frans Halsin  ja Diego Velázquezin töihin loppuelämäkseen.
Yhdessä opiskelutovereidensa kanssa Chase matkusti Italiaan, Venetsiaan vuonna 1877. Venetsiassa sai alkunsa Chasen keräilyharrastus: häntä kiinnostivat erityisesti kellot ja sormukset, mutta hän keräili myös vanhoja taulunkehyksiä ja huonekaluja. Seuraavana vuonna kotiin palatessaan Chase edusti Euroopassa koulutettujen yhdysvaltalaisten taiteilijoiden uutta aaltoa. Hän otti tuolloin vastaan myös ensimmäiset opetustehtävänsä.
Elämäkertaa > Uran huipulla

Chasen ura osui aikaan, jolloin Yhdysvaltojen taide-elämä vakiintui ja ammatillistui. Hänen opetustilanaan oli rakennus, joka oli ensimmäinen varta vasten taiteilijoita varten rakennettu tila New Yorkissa. Opettajana Chase oli suosittu. Hänen ateljeessaan oli koiria ja papukaija, ja opettajan lempeän boheemin dandymainen olemus herätti oppilaissa huomiota. Taiteilija piti opettamisesta ja oppilaistaan: hänen mukaansa nuorten ihmisten läsnäolo piti hänet itsensäkin nuorena.
Chase matkusti uudelleen Eurooppaan vuonna 1881. Hän tapasi tuolloin Alfred Stevensin, jolta sai arvokasta oppia muotokuvamaalaamiseen. Stevensin mielestä Chase oli jäänyt liikaa kiinni vanhojen mestareiden tyyliin. Matkalla oli kaksi merkittävää seurausta; Chase otti vaikutteita impressionismista ja ryhtyi maalaamaan New Yorkin puistoissa. Hän esitteli Édouard Manet’n taiteen yhdysvaltalaiselle yleisölle. Matkallaan hän tapasi myös John Singer Sargentin ja miehet ystävystyivät.
Uudelle Euroopan matkalle Chase lähti vuonna 1885. Tuolloin hän tapasi Lontoossa James McNeill Whistlerin. Whistler oli hankalan miehen maineessa, mutta aluksi taiteilijat tulivat hyvin toimeen keskenään. Whistler aloitti maalaamaan Chasen muotokuvaa, joka ei todennäköisesti koskaan valmistunut. Sen sijaan Chase maalasi Whistlerin muotokuvan. Miesten välit kuitenkin katkesivat, ja Whistler arvosteli Chasea koko loppuelämänsä hyvin ankarasti.
Uutta sisältöä ja onnea Chasen elämään tuli vuonna 1887, kun hän solmi avioliiton itseään viisitoista vuotta nuoremman Alice Gersonin kanssa. Aviopari sai kahdeksan lasta, ja tämän jälkeen Chasen elämään mahtuivat vain taide ja perhe.
Vuosien 1891–1902 kesät Chase vietti perheineen Shinnecock Hillsissä, Long Islandilla. Hän piti siellä myös kesäkoulua kahtena päivänä viikossa. Hänellä oli opetustoimi Pennsylvania Art Academyssa vuosina 1896–1909 sekä Art Students Leaguessa 1878–1896 ja 1907–1911. Lisäksi oli paljon muita lyhyempiä opetustehtäviä. Chaseä pidetään nykyään 1800–1900-lukujen vaihteen merkittävimpänä yhdysvaltalaisena taideopettajana.
Elämäkertaa > Vanhuus

Chasen ei onnistunut saamaan perheensä taloutta tasapainoon, mutta hän jätti silti vuonna 1896 opetustyön ja matkusti perheineen Espanjaan seuraamaan härkätaisteluita. Edellisenä vuotena hänen oli pitänyt luopua omasta ateljeesta. Espanjasta palattuaan hän perusti Manhattanille oman taidekoulun, Chase Schoolin. Se ei kannattanut, ja Chase joutui luopumaan koulun pitämisestä. Koulu toimii nykyään nimellä Parsons School of Design.
Chasen viimeisinä vuosina hänen luovuutensa väheni. Töiden suosio laski, sillä niitä alettiin pitää vanhanaikaisina. Vuosien 1902–1913 väliset kesät Chase matkaili Euroopassa. Hän jatkoi maalaamista innokkaasti ja antoi yksityistunteja. Vuonna 1914 kesällä hän kävi opettamassa Kaliforniassa. Terveysongelmat alkoivat vuonna 1916, sillä Chasellä diagnosoitiin maksakirroosi. Hän kuoli kotonaan New Yorkissa vuonna 1916.
Arviointia

Useimpien muiden aikansa yhdysvaltalaisten taiteilijoiden tapaan Chase lainasi taiteeseensa sekä menneitä että oman aikansa tyylejä. Tavattuaan belgialaistaustaisen Alfred Stevensin hänen tyylinsä alkoi uudistua. Toinen merkittävä vaikuttaja oli Édouard Manet. Uudistunutta Chaseä pidetäänkin yhdysvaltalaisen taiteen johtavana impressionistina.
Chase maalasi myös asetelmia läpi koko uransa. Niihin hän käytti usein keräilemiään antiikkiesineitä, mutta kuuluisiksi tulivat myös hänen kala-aiheiset asetelmansa. Niissä taiteilijan virtuuosimainen siveltimen käyttö saa kalat näyttämään lähes abstrakteilta esineiltä. Asetelmien maalaamiseen häneltä meni noin kolme–neljä tuntia.
Nykyään Chasen opetustyötä pidetään merkittävänä impulssina yhdysvaltalaisen taiteen kehitykselle. Hän oli aikansa oloihin nähden ennakkoluuloton ja otti oppilaikseen myös naisia, sillä hänen mukaansa "nerous ei tunne sukupuolta". Hänen naispuolisista oppilaistaan kuuluisuutta saavuttivat Georgia O’Keeffe ja Lucia Fairchild Fuller. Muita tunnettuja oppilaita olivat Charles Seeler, Marsden Hartley ja Edward Hopper. Jokaista oppilastaan hän kannusti löytämään oman tyylinsä.
Viimeisinä vuosinaan Chase sai kuulla kritiikkiä, että hän on tyypillinen ajastaan jälkeen jäänyt akateeminen taiteilija. Abstraktin taiteen astuessa esiin hänen arvostuksensa laski. Nykyään häntä pidetään mestarina ja melko vallankumouksellisena taidemaalarina.
Valikoituja teoksia

Mandoliinin soittaja, ehkä vuodelta 1879.
Rouva Chase soittaa  pianoa, vuodelta 1883.
Moderni Magdalena, vuodelta 1888.
Iltakävelyllä, ehkä vuodelta 1895.
Laulu, vuodelta 1907.
Venetsialainen parveke, vuodelta 1913.
Aiheesta muualla

http://www.mfa.org/exhibitions/william-merritt-chase
Gail Stanton

Brenda Stone eli Gail Stanton (19. marraskuuta 1954 Memphis, Tennessee – 21. marraskuuta 1996 Memphis, Tennessee) oli yhdysvaltalainen malli. Hän oli high schoolissa cheerleader ja otti käyttöön nimen Gail Stanton aloittaessaan mallinuraansa, jotta ei olisi häpäissyt isäänsä, joka oli diakoni baptistikirkossa.
Stanton nähtiin Playboyssa ensi kertaa vuonna 1977. Kesäkuussa 1978 hän oli Playboyn "Playmate of the Month". Hän myös työskenteli Anheuser-Buschille ja teki PR-työtä vuoden 1982 Knoxvillen maailmannäyttelyä varten. Stanton seurusteli jonkin aikaa Elvis Presleyn kanssa. Hän teki hyväntekeväisyystyötä ja osallistui eläinaktivismiin.
Stantonilla oli rooli Dorian Walkerin ohjaamassa komediaelokuvassa Maikat matalaksi (Making the Grade, 1984).
Stanton kuoli suolitukoksen takia 42-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Gail Stanton Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Formula 1 -kausi 1962

Formula 1 -kausi 1962 oli 13. Formula 1 -kausi. Se alkoi 20. toukokuuta ja päättyi 29. joulukuuta 1962 yhdeksän kilpailun jälkeen. Kuljettajien mestaruuden voitti Graham Hill, ja valmistajien mestaruuden BRM.
Sarjassa kauden aikana ajanut Ricardo Rodríguez kuoli F1-sarjan ulkopuolisessa osakilpailussa Meksikossa.
Kilpailut

| Nro | Kilpailu | Rata | Päiväys | Paalupaikka | Nopein  kierros | Voittanut  kuljettaja | Voittanut  talli | Renkaat | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Hollannin Grand Prix | Zandvoort | 20. toukokuuta |  John Surtees |  Bruce McLaren |  Graham Hill |  BRM | D | Raportti |
| 2 |  Monacon Grand Prix | Monaco | 3. kesäkuuta |  Jim Clark |  Jim Clark |  Bruce McLaren |  Cooper-Climax | D | Raportti |
| 3 |  Belgian Grand Prix | Spa-Francorchamps | 17. kesäkuuta |  Graham Hill |  Jim Clark |  Jim Clark |  Lotus-Climax | D | Raportti |
| 4 |  Ranskan Grand Prix | Rouen-Les-Essarts | 8. heinäkuuta |  Jim Clark |  Graham Hill |  Dan Gurney |  Porsche | D | Raportti |
| 5 |  Britannian Grand Prix | Aintree | 21. heinäkuuta |  Jim Clark |  Jim Clark |  Jim Clark |  Lotus-Climax | D | Raportti |
| 6 |  Saksan Grand Prix | Nürburgring | 5. elokuuta |  Dan Gurney |  Graham Hill |  Graham Hill |  BRM | D | Raportti |
| 7 |  Italian Grand Prix | Monza | 16. syyskuuta |  Jim Clark |  Graham Hill |  Graham Hill |  BRM | D | Raportti |
| 8 |  Yhdysvaltain Grand Prix | Watkins Glen | 7. lokakuuta |  Jim Clark |  Jim Clark |  Jim Clark |  Lotus-Climax | D | Raportti |
| 9 |  Etelä-Afrikan Grand Prix | Prince George | 29. joulukuuta |  Jim Clark |  Jim Clark |  Graham Hill |  BRM | D | Raportti |
Valmistajien lopullinen järjestys

| Sija | Valmistaja | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 |  BRM | 42 |
| 2 |  Lotus-Climax | 36 |
| 3 |  Cooper-Climax | 29 |
| 4 |  Lola-Climax | 19 |
| 5 |  Porsche | 18 |
| 6 |  Ferrari | 18 |
| 7 |  Brabham-Climax | 6 |
| 8 |  Lotus-BRM | 1 |
| 9 |  De Tomaso-Osca | 0 |
| 10 |  De Tomaso | 0 |
| 11 |  LDS-Alfa Romeo | 0 |
| 12 |  Gilby-BRM | 0 |
| 13 |  ENB-Maserati | 0 |
| 14 |  Emeryson-Climax | 0 |
| 15 |  Cooper-Alfa Romeo | 0 |
Zinaida Serebrjakova

Omakuva: Peilipöydällä (1909)
Zinaida Jevgenjevna Serebrjakova (omaa sukuaan Lancerey, Лансере, Lansere, ven. Зинаи́да Евге́ньевна Серебряко́ва, ukr. Зінаїда Євгенівна Серебрякова, Лансере, Zinajida Jevhenivna Serebrjakova, Lansere; 12. joulukuuta (J: 30. marraskuuta) 1884 Neskutšnoje lähellä Harkovaa – 19. syyskuuta 1967 Pariisi) oli ensimmäisiä merkittäviä venäläisiä naispuolisia taidemaalareita.
Perhe

Zinaida Serebrjakova syntyi Neskutšnojessa lähellä Harkovaa yhteen Venäjän hienostuneimmista ja taiteellisimmista perheistä.
Hän kuului Benois'n taiteilijaperheeseen. Hänen isoisänsä Nicholas Benois oli kuuluisa arkkitehti, Arkkitehtien liiton puheenjohtaja ja Venäjän tiedeakatemian jäsen. Hänen setänsä Alexandre Benois oli kuuluisa taidemaalari, Mir iskusstva -taiteilijaryhmän perustaja. Hänen isänsä Jevgeni Nikolajevitš Lanceray oli tunnettu kuvanveistäjä ja äitinsä, joka oli Alexandre Benois'n sisko, oli lahjakas piirtämään. Yksi Zinaidan veljistä, Nikolai Jevgenjevitš Lanceray, oli lahjakas arkkitehti ja hänen toinen veljensä Jevgeni Jevgenjevitš Lancerey, oli merkittävä venäläisen ja neuvostoliittolaisen taiteen kannalta johtuen hänen monumentaalisista maalauksistaan ja grafiikastaan. Myös englantilainen näyttelijä Peter Ustinov on sukua Zinaida Serebrjakovalle.
Nuoruus

Vuonna 1900 hän valmistui tyttölyseosta ja aloitti taideopinnot ruhtinatar M. K. Teniševan perustamassa taidekoulussa. Hän opiskeli Ilja Repinin alaisuudessa vuonna 1901 ja muotokuvamaalari Osip Brazin alaisuudessa vuosina 1903–1905. Vuosina 1902–1903 hän vietti aikaa Italiassa ja 1905–1906 hän opiskeli Pariisissa Académie de la Grande Chaumière'issa.
Vuonna 1905 Zinaida Lanceray nai serkkunsa Boris Serebrjakovin, Jevgenin sisaren pojan, ja otti tämän sukunimen. Boris Serebrjakovista oli tuleva rautatie-insinööri.
Onnelliset vuodet

Nuoruudestaan alkaen Zinaida Serebrjakova yritti ilmaista rakkauttaan maailmaa kohtaan ja näyttää sen kauneuden. Hänen varhaisimmissa töissään, Maalaistyttö (1906, Venäläinen museo) ja Hedelmätarha kukoistuksessa (1908, yksityiskokoelma), hän puhuu kaunopuheisesti tästä etsimisestään, ja hänen ajankohtaisesta tietoisuudestaan Venäjän maan ja sen kansan kauneudesta. Nämä teokset olivat luonnosta tehtyjä tutkimuksia, ja vaikka hän oli tuolloin nuori, on hänen erityislaatuinen lahjakkuus, luottamus ja rohkeus nähtävillä.
Laaja julkinen tunnustus tuli Serebrjakovan omakuvasta Peilipöydällä (1909, Tretjakovin galleria), joka oli ensin nähtävillä Mir iskusstvan järjestämässä suuressa näyttelyssä vuonna 1910. Omakuvaa seurasi teos Kylpevä tyttö (1911, Venäläinen museo), Je. K. Lancerayn muotokuva (1911, yksityiskokoelma) ja taiteilijan äidin Jekaterina Lancerayn muotokuva (1912, Venäläinen museo), jotka ovat jo kypsiä töitä, sommitelmaltaan tiukkoja.
Hän liittyi Mir iskusstva liikkeeseen vuonna 1911, mutta pysyi ryhmän muiden jäsenten ulkopuolella, koska hän suosi yleisluontoisten aiheidensa ja hänen maalaustensa harmonian, plastisuuden ja yleisen luonteen takia.
Vuosina 1914–1917 Zinaida Serebrjakova oli suosionsa huipulla. Näinä vuosina hän teki sarjan kuvia Venäjän maaseudun elämästä, talonpoikien työstä ja Venäjän maaseudusta, jotka olivat lähellä hänen sydäntään: Talonpojat (1914–1915, Venäläinen museo), Nukkuva maalaistyttö (yksityiskokoelma).
Näistä teoksista tärkein on Kankaan valkaiseminen (1917, Tretjakovin galleria), joka paljastaa Serebrjakovan häkellyttävän lahjakkuuden monumentaalitaiteilijana. Maalaisnaisten figuurit taivasta vasten antavat majesteettisen ja voimakkaan vaikutelman matalan horisontin ansiosta.
Kun vuonna 1916 Alexander Benois'lta tilattiin Moskovan Kazanin rautatieaseman koristelu, hän kutsui Jevgeni Lancerayn, Boris Kustodijevin, Mstislav Dobužinskin ja Zinaida Serebrjakovan avuksi. Serebrjakova otti aiheensa Orientista: Intia, Japani, Turkki ja Siam on esitetty allegorisesti kauniiden naisten muodossa. Samoihin aikoihin hän aloitti sommitelmia klassisen mytologian aiheista, muttei koskaan saanut niitä valmiiksi.
Vallankumous

Lokakuun vallankumouksen syttyessä vuonna 1917 Serebrjakova oli perhetilallaan Neskutšnojessa ja yhtäkkiä hänen koko elämänsä muuttui. Vuonna 1919 hänen aviomiehensä kuoli bolševikkien sellistä saamaansa pilkkukuumeeseen. Hänelle ei jäänyt yhtään tuloja yksin vastuuseen neljästä lapsestaan ja sairaasta äidistään. Kaikki Neskutšnojen varastot ryöstettiin, joten perhe näki nälkää. hänen piti lopettaa öljyvärimaalaus ja ryhtyä käyttämään edullisempia piirustushiiltä ja kynää. Tältä ajalta on peräisin hänen traagisin teoksensa Korttitalo, joka kuvaa hänen neljää orpoa lastaan.
Hän ei halunnut vaihtaa tyyliään neuvostoajan alun suosittuun futurismiin eikä maalata komissaareiden muotokuvia, mutta hän löysi töitä Harkovan arkeologisesta museosta, jossa hän teki piirroksia näyttelyesineistä. Vuonna 1920 hän muutti isoisänsä luokse Petrogradiin. Lokakuun vallankumouksen jälkeen yksityisihmiset pakotettiin jakamaan asuntonsa ylimääräisten asukkaiden kanssa, mutta Serebrjakova oli onnekas –hän jakoi asunnon Moskovan taiteellisen teatterin taiteilijoiden kanssa. Täten Serebrjakovan taide tältä ajalta keskittyy teatterimaailmaan. Näihin aikoihin hänen tyttärensä Tatjana pääsi balettikouluun ja Serebrjakova teki sarjan pastelleja Mariinski-teatterista.
Pariisi

Syksyllä 1924 Serebrjakova meni Pariisiin, josta hän oli saanut tilauksen suuresta seinämaalauksesta. Teosta viimeistellessään hän aikoi palata Neuvostoliittoon, jossa hänen neljä lastaan ja äitinsä olivat jääneet. Hän ei kuitenkaan pystynyt palaamaan, ja vaikka hänen onnistui saada Pariisiin kaksi nuorinta lastaan, Aleksandrin vuonna 1926 ja Jekaterinan vuonna 1928, ei hän kuitenkaan onnistunut saamaan vanhempia lapsiaan Jevgeniä ja Tatjanaa eikä hän nähnyt heitä moniin vuosiin.
Tämän jälkeen Zinaida Serebrjakova matkusteli paljon. Vuosina 1928 ja 1930 hän matkusteli Afrikassa, vieraillen muun muassa Marokossa. Hän vaikuttui Pohjois-Afrikan maisemista ja maalasi Atlas-vuoristoa, kuten myös arabeja ja afrikkalaisia etnisissä vaatteissa. Hän maalasi myös sarjan bretagnelaisista kalastajista. Tärkeä piirre hänen myöhemmissä maisemamaalauksissaan ja muotokuvissaan on taiteilijan oma persoonallisuus – hänen rakkautensa kauneuteen, olipa se luonnossa tai ihmisissä.
Vuonna 1947 Serebrjakova otti lopulta Ranskan kansalaisuuden ja vasta Nikita Hruštšovin suojasää mahdollisti yhteydenoton perheeseen Neuvostoliitossa. Vuonna 1960 36 vuoden pakkoeron jälkeen hänen vanhimman tyttärensä Tatjanan sallittiin vihdoinkin vierailla äitinsä luona. Näihin aikoihin Tatjana työskenteli myös taiteilijana tehden lavasteita Moskovan taiteelliselle teatterille.
Zinaida Serebrjakovan töitä asetettiin viimein näytteille Neuvostoliitossa vuonna 1966 Moskovassa, Leningradissa ja Kiovassa saaden suuren suosion. Hänen teoskansioitaan myytiin miljoonittain ja häntä verrattiin Botticelliin ja Renoiriin. Vaikka hän lähetti noin 200 teosta näytteille Neuvostoliittoon, suurin osa hänen teoksistaan on sijaitsee nykyisin Ranskassa.
Zinaida Serebrjakova kuoli Pariisissa 19. syyskuuta 1967 82 vuoden iässä. Hänet on haudattu Sainte-Geneviève-de-Bois'n venäläiselle hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Zinaida Serebriakova
Sadonkorjuu (1915)
Käännös suomeksi
Feloni

Venäläismallinen feloni, jossa on kovetettu niskosa. Pappi on pukeutunut täydelliseen jumalanpalveluspukuun.
Feloni (m.kreik. φαιλόνιον, ven. фелонь) on ortodoksisessa kirkossa papin ja piispan käyttämä liturginen vaate, eräänlainen leveä, kellomainen, hihaton, täyspitkä viittamainen asu, joka muistuttaa sadeviittaa. Läntisessä kristillisyydessä felonia vastaava vaate on kasukka.
Feloni on alun perin ollut apostolien matkaviitta, ja siitä mainitaan jo Uudessa testamentissa:
»τὸν φελόνην, ὃν ἀπέλιπον ἐν Τρῳάδι παρὰ Κάρπῳ, ἐρχόμενος φέρε, καὶ τὰ βιβλία, μάλιστα τὰς μεμβράνας.» 
(2. Tim. 4:13, Bysantin tekstilaitos)
»Tuo mukanasi myös viittani, jonka jätin Troakseen Karpoksen luo, sekä kirjat, ennen kaikkea pergamenttikääröt.» 
(2. Tim. 4:13, vuoden 1992 käännös)
Papistoa pukeutuneina epitrakiileihin ja kreikkalaismallisiin feloneihin Jerusalemissa.
Felonin, kuten muiden jumalanpalveluspukujen väri väri vaihtelee kirkkovuoden ajan mukaan.
On olemassa myös ns. lyhyt feloni, jota käyttivät aiemmin lukijat. Nykyään lukija käyttää sitä vain tehtäväänsä vihittäessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ortodoksi.net / Feloni (Arkistoitu – Internet Archive)