stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhän Luukkaan kilta
Kiltamaalaukset

Monissa kaupungeissa Pyhän Luukkaan kilta kustansi alttarin tai kappelin, jonka alttarilaitteessa kuvattiin killan suojeluspyhimys. Rogier van der Weydenin maalaus (vuonna 1440, yläreunassa) oli yksi varhaisimmista tunnetuista tässä monien myöhempien taiteilijoiden jatkamassa traditiossa. Aiheesta on tehnyt tulkintansa muun muassa Jan Gossaert, Frans Floris (1556) Marten de Vos (1602) ja Otto van Veen.
Ajatus, että Luukas maalasi kuvan Neitsyt Mariasta ja Jeesuslapsesta on ollut yleinen varsinkin idässä ortodoksien parissa. Luukkaan sanottiin maalanneen ensimmäiset ikonit, kuten Częstochowan Mustan Madonnan ja myös kuvia Paavalista ja Pietarista.
Kiltamaalaukset ovat tavallisesti omakuvia, eli taiteilija esiintyy Luukkaana ja mukana on Luukkaan attribuutti härkä. Usein maalaukset antavat samalla tietoa taiteilijoiden työskentelystä omana aikanaan.
Maarten van Heemskerkin maalaus alttarilaitteessa, 1532.
Giorgio Vasarin maalaus aiheesta.
Giovanni Barbierin maalaus Luukkaasta maalarina, 1591.
Ensimmäisen ikonin maalaamista kuvaava ikoni 1600-luvulta.
Kiltalaitoksen hiipuminen

Kiltojen monopolia alettiin paheksua 1600-luvulta alkaen. Taidemaalarien suhteen monissa paikoissa oli jännitteitä kiltataiteilijoiden ja hallitsijoiden hoviinsa ulkomailta tuomien taiteilijoiden välillä. Kun Antoon van Dyck oli saatu houkuteltua Englantiin, hänelle tarjottiin talo kaupungin rajan toiselta puolelta Lontoon killan monopolin kiertämiseksi. Antwerpenissä Habsburgit lopulta poistivat killan monopolin. Muutkin kiltamonopolit alkoivat 1700-luvun loppuun mennessä olla menneisyyttä, jo ennen kuin Napoleon hajotti killat hallitsemillaan alueilla. Killat säilyivät yhdistyksinä tai hyväntekeväisyysjärjestöinä, tai liittyivät uusiin akatemioihin, kuten Antwerpenissä.
Kiltamonopolin tyylinen järjestelmä koki lyhyen elpymisen 1900-luvulla Itä-Euroopan sosialistisissa maissa, joissa virallisten taiteilijaliittojen ulkopuolisten oli erittäin vaikeaa työskennellä taiteilijoina.
Pyhän Luukkaan killan rakennus Antwerpenissä.
Haarlemin Pyhän Luukkan killan johtajat vuonna 1675. Kuvan maalaaja Jan de Bray toisena vasemmalta. Maalarikilloista on erikoista kyllä olemassa vähemmän ryhmämuotokuvia kuin muista killoista.
Judith Leysterin omakuva 20-vuotiaana, kolme vuotta ennen kuin hänestä tuli Haarlemin killan ensimmäinen naispuolinen jäsen vuonna 1633.
Hermen Rode: Luukas ja Neitsyt Maria, 1484. Luukkaan attribuutti härkä on tässä siivekäs ja sillä on pyhimyskehä.
Pyöreälehtikihokki

| Pyöreälehtikihokki |
| --- | --- |
 Pyöreälehtikihokki siemenkotavaiheessa
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kihokkikasvit Droseraceae
Suku::  Kihokit Drosera
Laji::  rotundifolia
Kaksiosainen nimi
 Drosera rotundifolia  L., 1753 
 Pyöreälehtikihokin levinneisyys
Katso myös
   Pyöreälehtikihokki Wikispeciesissä   Pyöreälehtikihokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pyöreälehtikihokki (Drosera rotundifolia) on lähinnä soilla kasvava kihokkeihin kuuluva lihansyöjäkasvi. Monivuotisen kasvin lehdet kasvavat ruusukkeena, ja niissä on punaisia nystykarvoja, joista erittyy tahmeaa ainetta ja joiden avulla kasvi pyydystää hyönteisiä. Kasvin lehtiä käytetään yskänlääkkeen raaka-aineena.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotisen pyöreälehtikihokin lehdet kasvavat ruusukkeena maata vasten. Lehtiruoti on 5–45 mm pitkä. Lehtilapa on muodoltaan pyöreähkö tai munuaismainen ja kooltaan 3–12 × 5–15 mm. Vaaleanvihreissä lehdissä on punaisia, nuppineulan muotoisia nystykarvoja, joiden päistä erittyy tahmeaa, hieman hunajalta tuoksuvaa mutta kirkasta, liimamaista ainetta. Lehtien keskeltä nousee 5–20 cm korkea suora kukintovana. Kukinto on vaatimaton, yksihaarainen viuhko. Pienet kukat ovat kaksineuvoisia ja säteittäisiä. Verhiö ja teriö ovat neljä- tai viisilehtisiä. Terälehdet ovat väriltään valkoisia. Kukat avautuvat aamupäivisin vain lyhyeksi aikaa aurinkoisella säällä. Suomessa pyöreälehtikihokki kukkii kesä-heinäkuussa. Siemenkota on sileä. Kota sisältää suuren määrän keveitä, sileitä siemeniä, joita tuuli ja suovedet kuljettavat uusille kasvupaikoille.
Pyöreälehtikihokki voi levitä paitsi siementen avulla, myös kasvullisesti syyskesällä muodostuvista jälkisilmuista. Kasvi talvehtii lehtiruusukkeen kärkisilmun avulla, muiden lehtien lakastuessa.
Pyöreälehtikihokki risteytyy helposti samoilla kasvupaikoilla kasvaessaan toisen kihokkilajin, pitkälehtikihokin (D. longifolia) kanssa. Risteymä D. longifolia x rotundifolia on kantalajejaan kookkaampi ja sen lehtilavat ovat vastapuikeita ja pyöreäkärkisiä.
Levinneisyys

Pyöreälehtikihokkia tavataan Euroopassa Pohjois-Espanjasta itään aina Venäjälle saakka. Esiintymisalueen eteläraja kulkee Etelä-Ranskassa, Pohjois-Italiassa, Balkanin pohjoisosissa, Pohjois-Ukrainassa ja Keski-Venäjällä. Pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosiin. Lajia kasvaa myös Britteinsaarilla ja Islannissa. Venäjältä levinneisyysalue jatkuu Aasian puolelle läpi Etelä-Siperian Tyynelle valtamerelle asti, jossa sitä tavataan myös Japanissa. Pohjois-Amerikassa pyöreälehtikihokin levinneisyysalue kattaa suurimman osan Alaskaa ja Kanadaa sekä suuren osan Yhdysvaltain itä- ja länsiosia. Kasvia kasvaa harvinaisena myös Grönlannissa, Turkissa, Kaukasuksen alueella ja Uudessa-Guineassa.
Suomessa pyöreälehtikihokki on alkuperäislaji, jota tavataan koko maassa. Runsain laji on maan itäosissa Pohjois-Karjalasta Pohjois-Lappiin.
Elinympäristö ja ekologia

Pyöreälehtikihokkia tavataan varsinkin soilla, rämeiden ja nevojen kuivahkoilla mätäs- ja välikköpinnoilla. Lajia voi tavata myös rantapalteissa ja kosteissa sorakuopissa.
Lehtiensä tahmeilla karvoilla pyöreälehtikihokki pyydystää hyönteisiä. Hyönteisen jäätyä kiinni karvoihin kietoutuu lehti hitaasti sen ympärille ja lopulta se tukehtuu limaan. Lehden entsyymit sulattavat saaliin kasvin ravinnoksi muutamassa päivässä tai viikossa, hyönteisen koosta riippuen. Pyöreälehtikihokki ottaa ravintoa myös juurillaan, mutta hyönteisravinto on silti arvokas ravinnonlisä muuten niukkaravinteisilla soilla.
Kihokkisulkasen (Buckleria paludum) toukat käyttävät pyöreälehtikihokkia ravinnokseen.
Käyttö

Monista kihokkilajeista on tehty yskänlääkkeitä. Niitä on käytetty jo kauan kouristuksia laukaisevina rohtoina erityisesti hinkuyskään. Suomessa pyöreälehtikihokkia kerätään edelleen ammattimaisesti lääketeollisuuden tarpeisiin Keski-Eurooppaan. Ulkoisesti kihokeilla on perinteisesti hoidettu myös känsiä ja liikavarpaita. Suomessa kihokeilla on ollut myös potenssirohdon maine, mihin viittaavat monet sen kansanomaisista nimistä, kuten himoheinä ja kiimaruoho.
Alkemistit yrittivät käyttää kihokkeja kullan valmistukseen. Lehtien eritteen uskottiin kestävän kuumintakin auringonpaistetta ja siten olevan hyvä raaka-aine kullan valmistusprosessissa.
Kihokkeja on Ruotsissa käytetty myös viilin tapaisen maitotuotteen valmistukseen. Astia hierottiin kihokinlehdillä ja sitten siihen kaadettiin vastalypsettyä maitoa käymään. Kihokkeja on myös käytetty lankojen värjäämiseksi punaisiksi.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pyöreälehtikihokki (Drosera rotundifolia)
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Pyöreälehtikihokki (Drosera rotundifolia) (Arkistoitu – Internet Archive)
Luontoportti: Pyöreälehtikihokki (Drosera rotundifolia)
ITIS: Drosera rotundifolia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Drosera rotundifolia (englanniksi)
Flora of China: Drosera rotundifolia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q21187  Wikispecies: Drosera rotundifolia  BioLib: 40115  Calflora: 2822  CoL: 37QVY  CNPS: 2210  Ecocrop: 5554  EoL: 593301  EPPO: DRSRO  EUNIS: 168999  FEIS: drorot  FNA: 200009769  FoC: 200009769  GBIF: 3191030  GRIN: 400172  iNaturalist: 52658  IPNI: 321960-1  IRMNG: 11157533  ITIS: 22017  IUCN: 168798  MichiganFlora: 1178  NatureServe: 2.158710  NBN: NBNSYS0000003519  NCBI: 173423  Observation.org: 2480  Open Tree of Life: 845045  PalDat: Drosera_rotundifolia  PFI: 1702  Plant List: kew-64562  PLANTS: DRRO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:319182-2  RHS: 31937  Tropicos: 11400005  VASCAN: 5365  WisFlora: 3439  WFO: wfo-0000946157  Laji.fi: MX.38780 
Pyöreälehtikihokin kukka
Pyöreälehtikihokin nystykarvainen, tahmea lehti
Steinbracke

| Steinbracke> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  ajava koira
Muita nimityksiä:  Sauerländer Bracke, sauerlandinajokoira
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu aiemmin: ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #280
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  35–45 cm
Väritys:  tricolor
Steinbracke eli sauerlandinajokoira (saks. Sauerländer Bracke, Sauerländer Holzbracke) on sukupuuttoon kuollut saksalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Steinbracke oli korkearaajaisempi ja neliömäisempi kuin westfälische dachsbracke, yleisvaikutelmaltaan kevytrakenteinen ja elegantti. Kooltaan sen sanotaan olleen keskikokoinen. Pää oli kevyt, pitkä ja jalomuotoinen. Silmät olivat tummat. Korvat olivat riippuvat, suuret ja korkealle kiinnittyneet. Kirsun keskiosassa oli lihanvärisiä raitoja, mutta muu kirsun alue oli musta. Häntä oli paksu, korkealle kiinnittynyt ja lähes makkaramainen. Karvapeite oli lyhyt ja sileä, väriltään kolmivärinen eli tricolor: pääväri vaihteli keltaisesta punaiseen, ja siinä oli valkoisia merkkejä (kaulan ympärillä, rinnassa, raajoissa ja hännänpäässä) ja musta satula. Säkäkorkeus vaihteli 35–45 cm välillä.
Alkuperä

Rotua pidettiin paikallisista saksalaisista ajokoirista kaikkein merkittävimpänä. Nykyinen saksanajokoira on sen suora jälkeläinen.
Volvo

| Aktiebolaget Volvo |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Osake:  OMXS: VOLV A   OMXS: VOLV B
ISIN:  SE0000115420, SE0000115446
Perustettu:  1927
Perustaja:  Assar Gabrielsson ja Gustav Larsson
Avainhenkilöt:  Carl-Henric Svanberg (pääjohtaja) Martin Lundstedt (toimitusjohtaja)
Kotipaikka:  Göteborg, Ruotsi
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Toimiala:  autoteollisuus
Tuotteet:  Kuorma-autot, linja-autot, rakennuskoneet, ilmailukomponentit, finanssipalvelut
Henkilöstö:  99 501 (2015)
Kotisivu:  volvogroup.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Volvo Group (ruots. Volvokoncernen; virallisesti Aktiebolaget Volvo, lyhenne AB Volvo) on ruotsalainen kuorma- ja linja-autojen, maanrakennuskoneiden ja merimoottoreiden valmistaja. Se perustettiin Göteborgissa, Ruotsissa vuonna 1927.
Volvo tarkoittaa latinan kielessä ’minä pyörin’ (verbistä volvere, 'pyöriä'). Volvo valmisti jo 1930-luvun lopulla varsin tilavia henkilöautoja, jotka oli varustettu 6-sylinterisellä 3,7 litran moottorilla. Mallimerkinnältään nämä autot olivat mm. PV-36, PV-52 ja PV-56.
Vuonna 1924 SKF:n myyntipäällikkö Assar Gabrielsson ja insinööri Gustav Larson päättivät aloittaa ruotsalaisen auton rakentamisen. Heidän visionsa oli rakentaa autoja jotka sietäisivät sekä kylmyyden että ankarat maanteiden olosuhteet.
Volvo on aina pyrkinyt olemaan edelläkävijä turvallisuusajattelussa. Volvo oli ensimmäinen autovalmistaja, joka käytti istuimissaan kolmipisteturvavöitä. Nykyään Volvoissa käytetään pitkälti emoyhtiön komponentteja.
Tavaramerkki

Volvo Trademark Holding AB on tasapuolikkain Aktiebolaget Volvon ja Volvo Car Corporationin omistama.
AB Volvon pääasiallinen toiminta on omistaa, ylläpitää, suojella ja varjella Volvon tavaramerkkejä (mukaan lukien Volvo, Volvo Aero ja Volvo Penta niiden omistajien puolesta) ja valtuuttaa näitä oikeuksia omistajille.
Volvo Suomessa

Volvo-autojen tuonti Suomeen alkoi jo vuonna 1928. Yhtiö perusti maahantuontia varten Helsinkiin tytäryhtiön, Oy Volvo-Auto Ab:n. Tämän yrityksen päätoimipaikka oli vuosikymmenien ajan Vallilan kaupunginosassa, Sturenkadun varrelle vuonna 1939 valmistuneessa autotalossa. Volvo-autojen luovutushuollot tehtiin vuodesta 1964 Helsingin Hernesaaressa, josta nämä toiminnot muuttivat vuonna 1974 Vantaan Kaivokselaan, jossa oli jo vuodesta 1971 toiminut raskaan kaluston huoltokorjaamo. Volvo-Auton uusi pääkonttori vihittiin käyttöön Kaivokselassa vuonna 1981. Vuodesta 2016 päätoimipaikka on ollut Vantaan Viinikkalassa.
Volvo-Auto alkoi vuonna 1932 julkaista omaa asiakaslehteä, jonka nimeksi otettiin Volvo-viesti.
Volvo raivasi 1930-luvun aikana nopeasti tiensä Suomen yleisimmäksi linja-automerkiksi, ja samalla se sai hyvän maineen Suomen oloihin sopivana yleiskuorma-autona. Vuonna 1939 Volvo oli eniten rekisteröity linja-automerkki, ja yhdessä Chevroletin ja REOn kanssa se muodosti kaksi kolmannesta Suomen koko linja-autokannasta. Samana vuonna Volvo oli Suomen kolmanneksi yleisin kuorma-automerkki Fordin ja Chevroletin jälkeen.
Sotien päätyttyä Volvo-kuorma-autojen tuonti alkoi uudelleen vuonna 1946 ja linja-auton alustojen tuonti seuraavana vuonna. Niitä ei kuitenkaan tuontisäännöstelyn vuoksi saatu kysyntää vastaavasti. Kuitenkin vuosina 1947–1949 rekisteröitiin jo 356 uutta Volvo-linja-autoa, mikä oli enemmän kuin vuosina 1945–1949 rekisteröityjen uusien Sisu-linja-autojen määrä, 319 kappaletta. Linja-autoliiton jäsenyrityksilleen vuonna 1953 tekemään kyselyyn vastanneista 44 prosenttia ilmoitti eniten haluamakseen merkiksi Volvon. Kuorma-autojen ja linja-auton alustojen tuontisäännöstely purettiin vuonna 1957, minkä jälkeen tie oli auki Volvolle ja sen pahimmalle kilpailijalle, toiselle ruotsalaiselle Scania-Vabikselle varsinkin linja-automarkkinoilla.
Volvo oli Suomessa pitkään huomattavasti yleisempi kuorma- ja linja-autona kuin henkilöautona, koska henkilöautojen saanti Ruotsista oli toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina hyvin vaikeaa valuuttapulan vuoksi. Volvon suurikokoisia henkilöautoja oli kuitenkin jonkin verran käytössä takseina.
Esimerkiksi vuoden 1955 alussa rekisterissä oli 2 570 Volvo-kuorma-autoa, mutta vain 440 Volvo-henkilöautoa.  Vuoden 1960 alussa Volvo-henkilöautoja oli rekisterissä vajaat 1 500, mutta tuontisäännöstelyn purkamisen ansiosta niiden määrä kasvoi siinä määrin, että vuoden 1969 lopussa Volvo oli jo seitsemänneksi yleisin henkilöautomerkki lähes 24 000 autolla.  Myös vuoden 1988 lopussa Volvo oli henkilöautotilaston seitsemännellä sijalla, kun Volvo-henkilöautoja oli rekisterissä 115 936 kappaletta.  Vuonna 1981 Volvo 240-sarja oli Suomen eniten rekisteröityjen henkilöautomallien tilastossa 10. ja Volvo 340-sarja 14. sijalla. Samana vuonna Volvo-kuorma-autoja rekisteröitiin 1 295 ja linja-autoja 287 kappaletta. Rekisteröityjen henkilöautomerkkien tilastossa Volvo oli kahdeksannella sekä kuorma- ja linja-automerkkien tilastossa ensimmäisellä sijalla.
Volvo Suomessa > Volvon kokoonpanoa Suomessa

Volvo-Auton korjaamolla Helsingin Sturenkadulla rakennettiin vuonna 1952 puurunkoiset korit kolmelle Volvo PV 445 Duett -alustalle. Henkilöautojen tuontisäännöstelyn jatkuessa rakennettiin 1960-luvun alussa saman mallin alustoille sarja farmariautoja Wihuri-yhtymän omistamilla Teijon tehtailla Perniössä. Autot rekisteröitiin pakettiautoina, joista ne voitiin lyhyen käyttöajan jälkeen muuttaa henkilöautoiksi ilman veroseuraamuksia asentamalla niihin takaistuin. Tiedot Teijossa valmistuneiden Volvo Duett -autojen määrästä ovat ristiriitaisia: muistikuvien mukaan autoja tehtiin 40–50 kappaletta, alustojen tuonti- ja muiden tilastotietojen mukaan lukumäärä oli 25.
Teijon tehtailla koottiin 1950- ja 1960-luvuilla Volvo-linja-autojen alustoja Ruotsista toimitetuista rakennussarjoista. Korit autoihin tehtiin Wiiman tehtaalla silloisessa Helsingin maalaiskunnassa.
Liiketoiminta-alueet

Volvo-konsernin liiketoiminta-alueita ja samalla AB Volvon tytäryhtiöitä ovat:
Volvo Buses (linja-autot)
Volvo Trucks (kuorma-autot)
Volvo Construction Equipment (maanrakennuskoneet, aikaisemmalta nimeltään Volvo BM AB)
Volvo Aero (lentokone- ja rakettimoottorit ja moottoriosat, ilmailuteollisuuden palvelut, Volvon omistuksessa vuoteen 2012 saakka)
Volvo Penta (meri- ja teollisuusmoottorit)
Mack Trucks (yhdysvaltalainen kuorma-autojen valmistaja, Volvon omistuksessa vuodesta 2001)
Renault Trucks (ranskalainen kuorma-autojen valmistaja, Volvon omistuksessa vuodesta 2001, sitä ennen osa Renault-konsernia)
Nissan Diesel, nykyinen nimi UD Trucks (japanilainen kuorma-autojen valmistaja, jonka Volvo osti vuonna 2007)
Volvo Financial Services (rahoituspalvelut)
Nykyinen mallisto > Kuorma-autot

Volvo FL
Volvo FE
Volvo FM
Volvo FMX
Volvo FH
Nykyinen mallisto > Linja-autot

Volvo 7500
Volvo 7900
Volvo 8900
Volvo 9500
Volvo 9700
Volvo 9900
Tuotannosta poistuneet mallit > Linja-autot

Volvo City L
Volvo 7000
Volvo 8500
Volvo 8700
Volvo B12-600
Volvo B10-400
Volvo 7700
Tuotannosta poistuneet mallit > Kuorma-autot

Volvo FM7, FM9, FM10 ja FM12
Volvo FL4, FL6, FL10 ja FL12
Volvo NL10 ja NL12
Volvo F4, F6, F7, F10, F12 ja F16.
Volvo N7, N10 ja N12
Volvo F88 ja F89
Volvo FH12
Tuotantolaitokset

Göteborg, Ruotsi
Gent, Belgia
Kaluga, Venäjä
Kirjallisuutta

Arttu Käyhkö, Volvo maanrakennuskoneet, Kustantaja Laaksonen 2015. ISBN 978-952-5805-66-6 (Teos sisältää noin 280 värivalokuvaa ja tekniset tiedot)
Arttu Käyhkö, Maanrakennuskoneet Suomessa, Alfamer / Tarusto Oy, 2015. ISBN 978-952-472-234-6
Arttu Käyhkö, Volvo metsäkoneet, Kustantaja Myllymäki, 2019. ISBN 978-952-69085-2-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Volvo Trucks suomenkieliset kotisivut
Renault Trucks suomenkieliset kotisivut
Volvo Buses suomenkieliset kotisivut
Volvo Penta englanninkieliset kotisivut
Volvo Construction Equipment suomenkieliset kotisivut
Volvo Group englanninkieliset kotisivut
Volvo
| --- | --- |
Henkilöautot:  Amazon  140  164  240  262C  340 ja 360  440 ja 460  480  66  740 ja 760  780  850  940 ja 960  C30  C40  C70  P1800  P1900  PV544  S40 ja V40  S40 ja V50  S60  S70  S80  S90 ja V90 (2016)  V40 (2012)  V60  V70  ÖV4  XC40  XC60  XC90 
Kuorma-autot:  FH  FL  FM  FMX 
Linja-autot:  7000  7700  7700LA  8500  8700  8900  9700  9900  City L 
Muuta:  SIPS  WHIPS  ROPS  Volvo SPA -pohjalevy  Volvo P2 -pohjalevy  Volvo P80 -pohjalevy  Ford C1 -pohjalevy  Ford EUCD -pohjalevy  CMA-pohjalevy  Gunnar Andersson  Carrus Delta  Pehr G. Gyllenhammar  Volvo BM  Volvo BM Valmet  Volvo C300-sarja 
| n k  OMX Stockholm 30 |
| --- | --- |
 ABB  Alfa Laval  Assa Abloy  Astra Zeneca  Atlas Copco  Autoliv  Boliden  Electrolux  Ericsson  Essity  Evolution  Getinge  Hexagon  Hennes & Mauritz  Investor  Kinnevik  NIBE Industrier  Nordea Bank  Sandvik  SBB  SCA  SEB  Sinch  Sv. Handelsbanken  SKF  Swedbank  Tele2  Telia Company  Volvo 
Päivitetty: 5. tammikuuta 2024
| n k OMX Nordic 40 |
| --- | --- |
 ABB  Alfa Laval  Assa Abloy  Atlas Copco  Astra Zeneca  Boliden  Carlsberg  Coloplast  Danske Bank  DSV  EQT  Ericsson  Essity  Evolution  Genmab  Hexagon  Hennes & Mauritz  Investor  Kone  A. P. Møller-Mærsk  Nordea Bank  Neste  Nibe Insdustrier  Nokia  Novo Nordisk  Novozymes  Ørsted  Pandora  Sampo  Sandvik  SCA  SEB  Sv. Handelsbanken  Stora Enso  Swedbank  UPM-Kymmene  Volvo  Vestas Wind Systems 
Päivitetty: 5. tammikuuta 2024
Reetta Vuokko-Syrjänen

Reetta Vuokko-Syrjänen on suomalainen kirjailija ja kriitikko. Hän on voittanut vuoden parhaalle suomenkieliselle tieteis- tai fantasianovellille myönnettävän Atorox-palkinnon vuosina 2020, 2021 ja 2024, sekä Portti-novellikilpailun pääpalkinnon vuonna 2022. Hän on lisäksi toimittanut antologioita.
Vuokko-Syrjänen on työskennellyt myös kirjallisuuskriitikkona ja sanataiteen opettajana. Hän toimi vuosina 2022–2023 Kosmoskynä-lehden päätoimittajana.
Teokset

Mahdottomien kukkien puutarha. Osuuskumma, 2023. ISBN 978-952-7382-39-4.
Syntykeho eli miten juosta pakoon ilman jalkoja. Osuuskumma, 2022. ISBN 978-952-7382-23-3.
Teokset > Toimitetut teokset

Epätie: kauhutarinoita kotimaanmatkailusta. (toim. Reetta Vuokko-Syrjänen, Toni Saarinen) Nysalor-kustannus. 2022. ISBN 978-952-7275-78-8.
Nova-antologia 2020. (toim. Reetta Vuokko-Syrjänen, Camilla Kantola ja Pyry Palermo) Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry. 2023. ISBN 978-952-67765-9-0.
Nova-antologia 2019. (toim. Reetta Vuokko-Syrjänen, Camilla Kantola ja Pyry Palermo) Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry. 2023. ISBN 978-952-68749-7-5.
Aurinkosydän: kaikuja paremmista tulevaisuuksista. (toim. Reetta Vuokko-Syrjänen, Camilla Kantola ja Teemu Korpijärvi) Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry. 2021. ISBN 978-952-68749-6-8.
HALOO? "Mun netissä on jotain kummaa…" ja muita häiriöitä etäyhteyksissä. (toim. Reetta Vuokko-Syrjänen, Essi Mäkelä ja Toni Saarinen) Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry. 2020. ISBN 978-952-68749-5-1.
Anna maailmojen kasvaa. Ahlmanin kirjoittajalinjan 2019-2020 antologia. (toim. Reetta Vuokko-Syrjänen, Milka Liikala) 2020.
Vuohenjuuret

| Vuohenjuuret |
| --- | --- |
 Alppivuohenjuuri (Doronicum austriacum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Vuohenjuuret Doronicum  L.
Katso myös
   Vuohenjuuret Wikispeciesissä   Vuohenjuuret Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vuohenjuuret (Doronicum) on asterikasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Monia vuohenjuurilajeja ja niiden risteymiä viljellään perennana. Suvussa on lähes 30 lajia, jotka kasvavat alkuperäisinä Euroopassa, Aasiassa ja Välimerenalueella.
Vuohenjuuret ovat monivuotisia ruohovartisia kasveja, joilla on keltainen kukinto.
Lajeja ja risteymiä

Alppivuohenjuuri (Doronicum austriacum)
Kesävuohenjuuri (Doronicum cataractarum)
Pikkuvuohenjuuri (Doronicum columnae)
Loistovuohenjuuri (Doronicum × excelsum)
Aurinkovuohenjuuri (Doronicum grandiflorum)
Kevätvuohenjuuri (Doronicum orientale)
Suvivuohenjuuri (Doronicum pardalianches)
Isovuohenjuuri (Doronicum plantagineum)
Pikkuvuohenjuuri.
Kevätvuohenjuuri.
Kevätvuohenjuuri.
Suvivuohenjuuri.
Isovuohenjuuri.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Doronicum
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157601  Wikispecies: Doronicum  APDB: 190303  BioLib: 41297  CoL: 47VT  EoL: 50225  EPPO: 1DORG  FNA: 110834  FoC: 110834  GBIF: 3142941  GRIN: 3944  iNaturalist: 61305  IPNI: 329177-2  IRMNG: 1269702  ITIS: 37249  NBN: NHMSYS0000458135  NCBI: 98683  NZOR: 5b5f82f2-3e97-43af-96ae-9dca9d9753be  Open Tree of Life: 409571  PLANTS: DORON  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:329177-2  Tropicos: 40035221  VASCAN: 1105  WFO: wfo-4000012446  WoRMS: 1076358
Pyhäkosken vesivoimalaitos

| Pyhäkosken vesivoimalaitos |
| --- | --- |
 Pyhäkosken voimalaitos elokuussa 2006.
Valtio:  Suomi 
Sijainti:  Muhos 
Koordinaatit:  64°50′46″N, 26°02′24″E
Rakentaminen alkoi:  1941–1945 
Vihkiminen:  10.4.1949 
Sähköverkkoon:  1949 
Valmistunut:  1954 
Perustaja:  Oulujoki Oy
Suunnittelija:  Aarne Ervi 
Omistaja:  Fortum Oyj
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato, säännöstelypato, maapato
Vesistö:  Oulujoen vesistö
Joki tai koski:  Oulujoki 
Valuma-alue:  yli 21 000 km²  
Keskivirtaama:  260 m³/s  
Pituus:  300 m  
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Oulujoki (yläallas)
Pituus:  8 km 
Leveys:  350 m 
Pinta-ala:  1,4 km²  
Keskikorkeus:  56,6 m  mpy. 
Alapuolinen allas
Nimi:  Montanlampi (Oulujoki)
Järvinumero:  59.121.1.001
Pinta-ala:  1,1295 ha  
Pituus:  4 km 
Leveys:  1,1 km 
Keskikorkeus:  24,34 m mpy. 
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  32,4 m  
Rakennevirtaama:  450 m³/s  
Turbiinit:  3 × Kaplan (49 MW )
Kapasiteetti:  147 MW  
Vuosituotanto:  yli 550 GWh 
 fiPyhäkosken vesivoimalaitos 
Commons:  luokka
Pyhäkosken vesivoimalaitos on Oulujoessa Pohjois-Pohjanmaan Muhoksella Leppiniemellä sijaitseva vesivoimalaitos, joka on tyypiltään jokivoimalaitos. Se on yksi Suomen suurimmista ja Oulujoen suurin vesivoimalaitos. Sen omistaa Fortum Oyj. Voimalaitos ja siihen liittyvä Leppiniemen asuinalue on arkkitehti Aarne Ervin suunnittelema.