Italian historia
Tasavalta

Toisen maailmansodan jälkeen Italia joutui luopumaan Afrikan alueistaan sekä Fiumesta ja Istriasta, mutta vapautui sotakorvauksista ja sai Marshall-apua. Talousavulla pyrittiin erityisesti kohentamaan takapajuisen Etelä-Italian oloja. Vuonna 1946 pidettiin vaalit, joissa valittiin uutta perustuslakia säätävä parlamentti. Naisilla oli näissä vaaleissa ensi kertaa äänioikeus. Vaalien yhteydessä äänestettiin monarkian säilymisestä ja tasavaltavaihtoehto voitti. Kuningas Umberto II erosi vain kuukauden vallassaolon jälkeen. Parlamenttivaalit voitti Italian kristillisdemokraattinen puolue (DC), joka hallitsi Italiaa lähes seuraavat neljä vuosikymmentä. Myös kommunistipuolueen (PCI) asema oli sotien jälkeisinä vuosina varsin vahva. Uutta perustuslakia jouduttiin valmistelemaan lähes kaksi vuotta, ja lopulta siitä tuli kuningasta lukuun ottamatta varsin samanlainen kuin fasistivaltaa edeltäneestä perustuslaista. Italiasta tuli tasavalta, jonka presidentillä on lähinnä nimellinen valta. Italia on sekä Naton että Euroopan yhteisön perustajajäsen.
Sotien jälkeisen Italian ongelmana oli köyhyys ja maatalousvaltaisuus, mutta 1950- ja 1960-luvulla maan pohjoisosa teollistui voimakkaasti, mutta maan eteläosan kehitys oli hitaampaa. Pojoen laaksosta löytyi maakaasua, mikä auttoi Enrico Matteita luomaan suuren yritysimperiumin. Oscar Sinigaglia modernisoi Italian terästeollisuutta. Eteläisten maakuntien kehittämiseksi perustettiin vuonna 1950 kehitysrahasto nimeltään Cassa per il Messogiorno. Italian teollisuustuotannon vuotuinen kasvu oli 1950-luvulla noin 10 prosenttia. Italiassa saavutettiin lähes täystyöllisyys vuoteen 1963 mennessä. Ammattiliitot käyttivät tilannetta hyväkseen hankkimalla jäsenilleen suuria palkankorotuksia, ja Italiasta alkoi pääomapako ulkomaille. Italian keskuspankki kiristi maksutaseen vuoksi luotonantoa, mikä johti talouskasvun pysähtymiseen. Vuonna 1964 hyväksyttiin laki maanvuokrausjärjestelmän (mezzadria) asteittaisesta poistamisesta siten, että maanvuokraajat saivat sopimuksensa umpeutuessa mahdollisuuden ostaa viljelymaan 40 vuoden pituisten valtionlainojen avulla. Valtionlainojen korko oli vain yksi prosentti. Syksyllä 1969 maata koettelivat väkivaltaiset levottomuudet, jotka johtuivat syyskuussa aloitetuista työmarkkinasopimusneuvotteluista. Levottomuudet huipentuivat yleislakkoon 19. päivänä marraskuuta.
Vuonna 1948 uusittujen lateraanisopimusten mukaan Italian aviolainsäädäntöä sääteli katolinen kirkko. 1970-luvulla kirkon valta tässä suhteessa murrettiin ja avioero sekä abortti laillistettiin. 1970-lukua leimasivat opiskelijamellakat ja terrorismi sekä äärioikealta että -vasemmalta. Monista äärivasemmistojärjestöistä tunnetuin oli Punaiset prikaatit, jonka tunnetuin teko lienee entisen pääministerin Aldo Moron kaappaus ja murha 1978. Vakavin yksittäinen terroriteko oli äärioikeistojärjestön Bolognan rautatieasemalle vuonna 1980 tekemä pommi-isku, jossa kuoli 84 ihmistä.
1990-luvun alun laaja Tangentopoli-lahjusskandaali hajotti DC-puolueen ja mullisti poliittisen kartan siinä määrin, että sen jälkeisestä ajasta on puhuttu ”toisena tasavaltana”. Italian hallitus pyrki laajalla kampanjalla nujertamaan korruption (”puhtaat kädet” -kampanja) sekä mafian, jonka jäseniä pidätettiin ilmiantajien avulla yli 200 ja varoja takavarikoitiin noin miljardin dollarin arvosta vuonna 1992.
Maaliskuun 1994 parlamenttivaaleissa ylivoimainen voittaja oli vaaliliitoksi perustettu Vapauden liitto (Polo della Libertá), jonka muodostivat mediamoguli Silvio Berlusconin perustama Eteenpäin Italia (Forza Italia, FI), kansalliskonservatiivinen Kansallisliitto (Alleanza Nazionale, AN) ja Pohjois-Italialle itsehallintoa vaatinut Pohjoisen liitto (Lega Nord, LN). Berlusconi muodosti oikeistolaisen koalitiohallituksen, johon edellä mainitut puolueet osallistuivat. Hallitus kaatui jo joulukuussa 1994 Berlusconiin kohdistuneiden lahjusepäilyjen takia.
Vuonna 1996 valtaan nousi Romano Prodin keskustavasemmistolainen liittouma, Prodin hallitus kesti loppuvuoteen 1998.
Vuoden 2001 vaaleissa Berlusconin johtama ”Vapauksien talo” (Casa delle Libertà) -koalitio selviytyi voittajaksi, ja Berlusconi sai muodostaa toisen hallituksensa. Forza Italia sai maan parlamentin ylähuoneesta, senaatista (Senato della Repubblica), 82 paikkaa 315:stä ja alahuoneesta, edustajainhuoneesta (Camera dei Deputati), 189 paikkaa 630:stä.
Suurin oppositiovoima oli 2000-luvun alussa keskustavasemmistolainen ”Oliivipuu” (Uniti nell’Ulivo) -koalitio, jonka suurin puolue on sosiaalidemokraattinen ”Vasemmistodemokraatit” (Democratici di Sinistra). Berlusconia vastaan käyty lahjusoikeudenkäynti keskeytettiin kesäkuussa 2003, kun parlamentti äänesti uudesta laista, joka takasi oikeudellisen koskemattomuuden poliitikoille ja tuomareille.
Berlusconin valtakausi jatkui huhtikuun 2006 vaaleihin, jotka Romano Prodin liittouma voitti niukasti. Prodin tusinasta puolueesta koostuva ensimmäinen hallitus kesti yhdeksän kuukautta ennen kaatumistaan äänestykseen maan joukkojen pitämisestä Afganistanissa. Prodi sai kuitenkin muodostaa uudenkin hallituksen. Keskustavasemmiston uusi puolueryhmityymä on vuodesta 2007 ollut demokraattinen puolue, ja sen riveistä nousi alkuvuonna 2014 pääministeriksi Matteo Renzi ja tämän jälkeen vuonna 2016  Paolo Gentiloni.
Italian vuoden 2018 parlamenttivaalien jälkeen hallituksen muodostivat sitoutumattoman pääministerin Giuseppe Conten johdolla populistinen Viiden tähden liike ja oikeistopopulistinen La Lega -puolue (entinen Lega Nord). Hallitus kuitenkin kaatui elokuussa 2019 korkean profiilin sisäministerin Matteo Salvinin johtaman Lega-puoleen lähdettyä hallituksesta. Tämän jälkeen pääministeri Giuseppe Conte muodosti syyskuussa 2019 uuden keskustavasemmistolaisen hallituksen, jossa olivat mukana Viiden tähden liike ja Demokraattipuolue.