stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sedanin taistelu
Taustaa

Preussin pääministeriksi vuonna 1862 nousseen Otto von Bismarckin tavoitteena oli hajanaisen Saksan yhdistäminen Preussin johdolla. Saavuttaakseen tavoitteensa Bismarck aloitti sarjan sotia ulkovaltoja vastaan. Preussi ja Itävalta valtasivat 1864 Schleswigin sodassa Tanskalta sen eteläisempiä alueita. Vuonna 1866 Preussi löi Itävallan ja Preussin johdolla perustettiin Pohjois-Saksan liitto vuonna 1867. Itävalta joutui luopumaan Saksan liiton johdosta sekä hyväksymään kaksoismonarkian Itävalta-Unkari.
Napoleon III huolestui tästä kehityksestä. Vuonna 1870 syntyi diplomaattinen riita, kun Preussin tukema Hohenzollern yritti päästä valtaan Espanjassa. Ranska vastusti tätä ja Bismarck ärsytti Napoleonin julistamaan sodan heinäkuussa 1870. Napoleon III oli varma asiastaan, sillä hän oli voittanut 1859 Itävallan, mutta sodanjulistus oli vakava virhe hänelle ja Ranskalle.
Ranskan armeija ei ollut Preussin veroinen. Siinä missä preussilaiset mobilisoivat nopeasti joukkonsa rautateitä pitkin, olivat ranskalaiset hitaita ja taitamattomia sotavalmisteluissaan. Eteläsaksalaiset valtiot liittyivät Preussin puolelle Ranskaa vastaan ja piakkoin kolme saksalaista armeijaa sotamarsalkka Helmuth von Moltken johdolla iskivät yhteen ranskalaisten kanssa pitkin Reiniä ja rajaa. Ranskalaisia oli vähemmän – noin 224 000 sotilasta 380 000 saksalaista vastaan, minkä lisäksi preussilaisten yleistoiminta sujui paremmin. Preussi oli jo oppinut läksynsä, jonka se oli saanut Napoleon I:ltä puolta vuosisataa aiemmin. Heidän liikkuva sodankäyntinsä oli menestys ranskalaisia vastaan ja siitä tuli osa saksalaista sotilasajattelua myöhemmin.
Nopeiden tappioiden sarjan jälkeen Napoleon III luovutti armeijan johdon kenraaleilleen. Tulokset paranivat hieman ja huipentuivat Gravelotte-St. Privatin taisteluun 18. elokuuta 1870. Preussilaiset saartoivat ranskalaiset ja pakottivat nämä vetäytymään Maasjokea pitkin Sedaniin asti.
Taistelu

Sedanissa ranskalaiset olivat selkä Belgian rajaa vasten ja saksalaiset saartoivat heidät etelästä, lännestä ja pohjoisesta. Varsinainen taistelu puhkesi 1. syyskuuta kello 04.00. Taistelussa tykistöllä oli ratkaisevaa rooli, varsinkin saksalaisella. Puoliympyrän muotoon Sedanin yläpuolelle ryhmittyneenä se alisti kaupungin koko päivän kestäneelle pommitukselle. Ranskalaiset olivat tykistönkin osalta alakynnessä, sillä niillä oli lyhyempi kantomatka ja ammukset räjähtivät ilmassa ennen maahan osumista. Saksalaisten tykit puolestaan kykenivät ampumaan pitemmän matkan päästä. Kaikkiaan saksalaisilla oli noin 800 tykkiä Sedanin lähettyvillä. Ranskalaisten tilanne alkoi muodostua epätoivoiseksi ja ratsuväki yritti murtautua ulos motista. Se hyökkäsi neljä kertaa preussilaisten asemia vastaan, mutta tuli jokaisella kerralla torjutuksi.
Ratsuväen hyökkäysten epäonnistuttua ranskalaisten keskuudessa syntyi paniikki. Iltapäivällä kello viiteen mennessä joukot ahtautuivat kaupunkiin yrittäessään paeta. Napoleon III tajusi tällöin, että taistelun jatkaminen saksalaisia vastaan oli turhaa. Hän käski nostaa valkoisen lipun ja lähetti viestin Preussin kuningas Vilhelm I:lle.
Jälkipyykki

Taistelun hävinnyt Napoleon III allekirjoitti antautumissopimuksen 2. syyskuuta 1870. Tiedon saavuttua Pariisiin kaupungissa puhkesi veretön vallankumous, minkä johdosta väliaikaishallitus nousi valtaan.
Napoleonin hallinnon kaaduttua hänet karkotettiin pikaisesti Englantiin. Saksalaiset joukot siirtyivät puolestaan syyskuun puoliväliin mennessä piirittämään pääkaupunkia. Viiden kuukauden piirityksen jälkeen, toukokuussa 1871 solmittiin rauhansopimus, jonka ehdot olivat raskaat. Ranska joutui luopumaan tärkeästä Elsassin teollisuusalueesta ja Lothringenista.
Bismarck pääsi tavoitteeseensa, kun samana vuonna Preussi yhdisti myös eteläsaksalaiset saksalaisvaltiot yhteiseksi keisarikunnaksi, jonka keisariksi nousi Vilhelm I. Sedanin taistelu oli Ranskalle nöyryytys. Myöhemmin kiistanalainen Elsass-Lothringenin alue siirtyi ensimmäisen maailmansodan jälkeen takaisin Ranskalle. Saksa miehitti alueen toisen maailmansodan aikana vuosina 1940–1944, mutta sodan jälkeen alue liitettiin jälleen Ranskaan.
Napoleon III ja Bismarck Sedanin taistelun jälkeen. Wilhelm Camphausenin maalaus
Seeprapagelli

| Seeprapagelli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Hammasahvenet Sparidae
Suku::  Lithognathus
Laji::  mormyrus
Kaksiosainen nimi
 Lithognathus mormyrus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Seeprapagelli Wikispeciesissä   Seeprapagelli Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Seeprapagelli (Lithognathus mormyrus) eli marmoripagelli on hammasahveniin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Atlantista ja Intian valtamerestä.
Koko ja ulkonäkö

Seeprapagelli kasvaa useimmiten noin 30 cm pitkäksi, ja voi suurimmillaan saavuttaa noin 55 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan laji on korkeahko ja nelikulmaisen pitkänomainen. Kuono on pitkähkö ja kala kykenee työntämään leukojaan eteenpäin. Seeprapagellin selkäevä on pitkä ja pyrstöevä on haarautunut. Lajin ruumis on hopeanharamaa ja siinä on 12–15 tummanruskeaa tai tummanharmaata pystyraitaa.
Levinneisyys ja elintavat

Seeprapagellin levinneisyysalue ulottuu Atlantissa Välimeri mukaan lukien Ranskasta Etelä-Afrikkaan ja edelleen Intian valtameren puolelle Mosambikin asti. Lisäksi laji elää Punaisessameressä. Seeprapagelli liikkuu parvina hiekka- tai mutapohjaisilla, usein meriheiniä kasvavilla, alueilla. Sitä tavataan matalista rannikkovesistä aina 150 metrin syvyyteen. Seeprapagelli syö äyriäisiä, nilviäisiä, matoja ja piikkinahkaisia. Kalan lisääntymiskausi on toukokuusta syyskuulle. Seeprapagellit ovat protandrisia hermafrodiitteja eli koiraat voivat vaihtaa sukupuoltaan naaraiksi.
Seeprapagellia kalastetaan ravinnoksi verkoilla, mutta suhteellisen pienen kokonsa vuoksi se ei kuulu merkittävimpiin saaliisiin.
Seepraveitsileuka

| Seepraveitsileuka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Veitsileuat Oplegnathidae
Suku::  Oplegnathus
Laji::  fasciatus
Kaksiosainen nimi
 Oplegnathus fasciatus  (Temminck & Schlegel, 1844) 
Katso myös
   Seepraveitsileuka Wikispeciesissä   Seepraveitsileuka Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Seepraveitsileuka (Oplegnathus fasciatus) on veitsileukoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Tyynestämerestä.
Koko ja ulkonäkö

Seepraveitsileuka voi kasvaa suurimmillaan noin 80 cm pitkäksi. Laji on ruumiinrakenteeltaan ovaalinmuotoinen, korkea ja litteä. Kalan hampaat ovat yhdistyneet teräväreunaiseksi nokaksi. Selkäevä on pitkä ja piikikäs. Väriltään seepraveitsileuka on ruskehtavanharmaa ja naaraalla ruumiissa viisi mustaa pystyraitaa.
Levinneisyys ja elintavat

Seepraveitsileukaa tavataan Japanista Taiwanin ja Havaijilta. Laivojen mukana se on kulkeutunut myös Välimerelle, josta sitä on tavattu Maltalta, Italiasta ja Kroatiasta. Lajin elinympäristöä ovat kivikkoiset riutat. Seepraveitsileuka syö kovakuorisia eläimiä kuten äyriäisiä ja merisiilejä. Kala kutee huhti-kesäkuussa ja voi risteytyä pilkkuveitsileuan (Oplegnathus punctatus) kanssa.
Seepraveitsileuka on hyvä ruokakala ja arvostettu erityisesti Aasiassa.
Seepraturpa-ahven

| Seepraturpa-ahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Eretmodus
Laji::  cyanostictus
Kaksiosainen nimi
 Eretmodus cyanostictus  Boulenger, 1898 
Katso myös
   Seepraturpa-ahven Wikispeciesissä   Seepraturpa-ahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Seepraturpa-ahven (Eretmodus cyanostictus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä pidetään akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö

Seepraturpa-ahven voi kasvaa enintään yhdeksän senttimetrin mittaiseksi. Lajille on ominaista terminaalinen suu sekä kirkkaansiniset täplät päässä ja ylävartalossa. Pään pohjaväritys vaihtelee valkoisesta harmaaseen ja huulet ovat siniset. Leveässä suussa on pitkiä, talttamaisia hampaita. Selkäevä, peräevä ja pyrstö ovat keltaisia, ja niiden reunusten väri vaihtelee oranssista punaiseen. Sukupuolet ovat melko samannäköisiä, mutta koiraat ovat naaraita kookkaampia ja värikkäämpiä. Koirailla on myös suurempi pää ja hieman pidempi vatsaevä.
Seepraturpa-ahvenella on selkäevässään 23–24 piikkiruotoa ja 4–5 pehmeää ruotoa. Peräevässään sillä on kolme piikkiruotoa ja 6–7 pehmeää ruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Seepraturpa-ahventa tavataan kotoperäisenä Tanganjikajärvessä. Se elää kivikkoisilla alueilla matalissa, enintään 5–6 metrin syvyisissä ja noin 24–26 asteen lämpöisissä vesissä. Seepraturpa-ahven käyttää ravinnokseen leviä ja niissä eläviä mikro-organismeja. Laji elää yksin tai pareittain ja on jossain määrin alueellinen.
Seepraturpa-ahven kutee pareittain. Naaras hautoo hedelmöittyneitä mätimunia suussaan noin kymmenen päivän ajan niiden kuoritumiseen asti. Tämän jälkeen poikaset siirtyvät koiraalle, joka hautoo niitä suussaan vielä noin kymmenen päivää.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut seepraturpa-ahvenen silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajin uhkia ovat vesien saastuminen ja sedimentaatio.
Seepraturpa-ahven George Albert Boulengerin piirtämänä.
Seireenejä, kentaureja ja merihirviöitä

| Seireenejä, kentaureja ja merihirviöitä: Myyttisten olentojen elämää |
| --- | --- |

Kirjailija:  Anto Leikola
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2002
ISBN:  951-31-2372-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Seireenejä, kentaureja ja merihirviöitä: Myyttisten olentojen elämää on vuonna 2002 ilmestynyt Anto Leikolan kirja historiallisista taruolennoista.
Aiheesta muualla

Osmo Pekonen: Seireenit laulavat, basiliskit hönkivät. Helsingin Sanomat 2.1.2003.
Isto Vatanen: Olennaista asiaa olemattomista olennoista. Agricola 18.11.2002.
Schynige Platte-Bahn

Schynige Platten asema vajaan kahden kilometrin korkeudessa.
SPB:n junat Thuninjärven maisemissa.
Schynige Platte-Bahnin junakalustoa Wilderswilin asemlla.
Schynige Platte-Bahn (lyhenne SPB) on matkailurautatie Keski-Sveitsissä Interlakenin eteläpuolella. Rautatien omistaa Berner Oberland-Bahnen AG, jonka omistuksessa on myös toinen rautatie samalla seudulla, Berner Oberland-Bahn.
Historiaa

Schynige Platte-Bahn Wilderswilistä Schynige Platte -vuorelle otettiin käyttöön vuonna 1893. Rata sähköistettiin vuonna 1914.
Rataverkko

SPB:n rautatien pituus on 7,3 kilometriä. Rata on kapearaiteinen (800 mm) ja koko matkaltaan hammasrataa. Radan käyttöjännite on tasajännite, 1500 V. Rata nousee matkallaan yhteensä 1 403 metriä. Reitin suurin jyrkkyys on 250 ‰.
Rata ei liity teknisesti muihin rautateihin, mutta Wilderswilissä on vaihtoyhteys Berner Oberland-Bahnin juniin.
Junaliikenne

Junaliikennettä Schynige Plattelle on, sääolosuhteista riippuen, tyypillisesti touko-kesäkuun vaihteesta lokakuulle. Junia kulkee pari tunnissa ja matka kestää molempiin suuntiin 52 minuuttia. Schynige Plattella käy vuosittain noin 200 000 matkailijaa.
Junakalusto

Schynige Platte-Bahnin kalusto on suurelta osin alkuperäistä; osa on peräisin 1800-luvun lopulta. Radalla on käytössä 12 sähköveturia 1910-luvulta (220 kW, maksiminopeus 12 km/h) sekä yksi höyryveturi 1890-luvulta. Matkustajavaunuja on 22 kpl. Tavaravaunuja sekä muuta kalustoa on 11 kpl.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Schynige Platte-Bahn Wikimedia Commonsissa
’Se’ toisesta maailmasta

| ’Se’ toisesta maailmasta> The Thing from Another World |
| --- | --- |
 Elokuvan mainosjuliste
Ohjaaja:  Christian Nyby Howard Hawks
Käsikirjoittaja:   Charles Lederer  Howard Hawks  Ben Hecht 
Perustuu:  John W. Campbellin novelliin Who Goes There?
Tuottaja:  Howard Hawks
Säveltäjä:  Dimitri Tiomkin
Kuvaaja:  Russell Harlan
Leikkaaja:  Roland Gross
Tuotantosuunnittelija:  Albert S. D'Agostino
Pääosat:   Margaret Sheridan  Kenneth Tobey  Douglas Spencer  Robert O. Cornthwaite 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  RKO Radio Pictures Incorporation
Levittäjä:  RKO Pictures Netflix
Ensi-ilta:   1951-12-1414. joulukuuta 1951 (Suomi)  
Kesto:  87/81 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
’Se’ toisesta maailmasta (engl. The Thing from Another World) on vuonna 1951 valmistunut yhdysvaltalainen tieteiskauhuelokuva. Elokuvan ohjasivat Christian Nyby ja Howard Hawks, ja se perustuu John W. Campbellin vuonna 1938 julkaistuun novelliin ”Olento” (”Who Goes There?”). Elokuvan tunnetuin repliikki on lehtimies Scottyn loppukehotus ”Tarkkailkaa taivasta!” (”Watch the Skies!”)
John Carpenter ohjasi aiheesta alkuperäistarinalle huomattavasti uskollisemman uudelleenfilmatisoinnin nimellä The Thing – ”se” jostakin vuonna 1982.
Juoni

Elokuva sijoittuu Pohjoisnavalle vuonna 1949. Tutkimusaseman miehistö havaitsee jäätikölle syöksyvän tunnistamattoman esineen. Kun miehistö yhdessä paikalle lähetettyjen sotilaiden kanssa löytää esineen jäästä, he tajuavat sen olevan avaruusalus. Retkikunta yrittää räjäyttää aluksen jäästä esiin, mutta räjähdys tuhoaa aluksen.
He löytävät kuitenkin jäätyneen avaruusolennon ruumiin ja tuovat sen jääkimpaleen sisällä tutkimusasemalle, missä jää olennon ympäriltä kuitenkin epähuomiossa sulaa. Tällöin hirviö herää eloon ja karkaa lumimyrskyyn. Koirat hyökkäävät olennon kimppuun ja purevat poikki sen toisen käden. Tiedemiehet tutkivat kättä, joka lämmettyään herää henkiin. He toteavat olennon olevan eräänlainen kasvi, joka käyttää verta ravinnokseen.
Tiedemiesten ja sotilaiden välille syntyy erimielisyys siitä, tulisiko olento yrittää tuhota. Sitä ei voi tappaa tavallisilla aseilla ja se kykenee kasvattamaan menetetyn kädenkin tilalle uuden. Tutkimusasemalle toistuvasti hyökkäilevä olento yritetään polttaa paloöljyllä, mutta se onnistuu pakenemaan. Se imee veren kuiviin kahdesta tiedemiehestä ja haavoittaa vielä kahta muuta. Lopulta ihmiset onnistuvat rakentamaan olennolle ansan ja tuhoavat sen sähköllä.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Margaret Sheridan  | … |  sihteeri ”Nikki” Nicholson   |
|  Kenneth Tobey  | … |  kapteeni Hendry   |
|  Robert Cornthwaite  | … |  tohtori Carrington   |
|  Douglas Spencer  | … |  Ned ”Scotty” Scott   |
|  William Self  | … |  korpraali Barnes   |
|  James Arness  | … |  avaruusolento (’se’)   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen sanoo elokuvan alkuperäisen hiostavan kauhutunnelman olevan yhä omaa luokkaansa ja antaa elokuvalle täydet viisi tähteä.
Aiheesta muualla

’Se’ toisesta maailmasta Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Seitsemän ilon kyyneleet

| Seitsemän ilon kyyneleet |
| --- | --- |

Kirjailija:  Remu Aaltonen, Nina Honkanen
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1998
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  206
ISBN:  951-1-14937-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Seitsemän ilon kyyneleet on Remu Aaltosen elämäkerrallinen kirja, jonka on toimittanut Nina Honkanen. Teoksen on julkaissut Otava vuonna 1998. Teoksen valokuvat ovat Henrik Schüttin.
Aiheesta muualla

Risto Heikkinen: Remu Aaltosen opas ihmismaiseen elamaan. Agricola 8.8.1998.
HMS Seid

| HMS Seid |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Chiswick
Laskettu vesille:  22. marraskuuta 1882
Palveluskäyttöön:  22. joulukuuta 1882
Poistui palveluskäytöstä:  18. kesäkuuta 1926
Tekniset tiedot
Uppouma:  49 t
Pituus:  30,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  3,7 m
Syväys:  1,7 m
Koneteho:  1 x 2-sylinterinen Woolf compound-höyrykone, 360 ihp
Nopeus:  18,5 solmua
Miehistöä:  14
Aseistus
Aseistus:  2 x 35,6 cm M/76 torpedoputkea 1 x 25 mm ksp M/84
HMS Seid (runkonumerot 63, B7 ja V7) oli Ruotsin laivaston vuonna 1882 vesillelaskettu torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin ensin vartioveneeksi ja sitten yhteysalukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin Chiswickistä John I. Thornycroft and Companyn Church Wharfilta. Alus laskettiin vesille 22. marraskuuta 1882 ja se liitettiin laivastoon kuukautta myöhemmin 22. joulukuuta .
Palvelus

Vuonna 1887 alus nimettiin Minbåt N:o 63:ksi ja samalla se sai nimen Blixt. Alus muutettiin vartioveneeksi vuosina 1907-1909 runkonumerolla B7. Tällöin aluksen torpedoputket poistettiin ja sen tykkiaseistukseksi jäi 37 mm M/98B -pikatykki. Vuonna 1910 alus luokiteltiin yhteysalukseksi runkonumerolla V6. Se luovutettiin rannikkotykistölle vuonna 1919 ja se liitettiin osaksi Vaxholmin linnaketta. Alus poistettiin palveluksesta 18. kesäkuuta 1926.
FS Seignelay (1869)

| Seignelay |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Toulon
Kölinlasku:  1866
Laskettu vesille:  1869
Palveluskäyttöön:  1876
Poistui palveluskäytöstä:  1892
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 920 t
Pituus:  80,30 m
Leveys:  11 m
Syväys:  4,73 m
Koneteho:  1 970 hv
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  203
Aseistus
Aseistus:  6 × 140 mm tykki 6-8 × 37 mm tykkiä
Seignelay oli Ranskan laivaston vuonna 1869 vesillelaskettu puurunkoinen Sané-luokan korvetti.
Valmistus

Alus tilattiin Toulonin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1866. Alus laskettiin vesille vuonna 1869 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1876.
Palvelus

Seignelay poistettiin alusluettelosta vuonna 1892.
Seipiö

Seipiö on lintuharrastajien käyttämä tukikeppi kiikaroimisen helpottamiseksi. Kiikari asetetaan tai kiinnitetään seipiön yläpäähän. Alapäästä pidetään käsin kiinni, mahdollisesti vatsasta tukea ottaen. Seipiö vähentää huomattavasti käsien väsymistä pitkien kiikarointijaksojen aikana. Samalla se vähentää kiikarin tärinää.
Historia

Seipiö on suomalainen keksintö. Se tunnetaan myös nimellä staijauspamppu tai staijikeppi. Maailmalla sen nimitys on finnstick, Ruotsissa finnpinne. Seipiön kehitys alkoi luultavasti jo 1950-luvulla, jolloin lintujen muuttoa alettiin Suomessakin tarkkailla järjestelmällisesti. Aluksi kiikarin tukena käytettiin esimerkiksi kiikarikoteloa tai jotakin maastosta sattumalta löytynyttä puun kappaletta tai laudanpätkää. Ainakin Karno Mikkola oli luomassa seipiötä 1960-luvulla.
Rakenne

Lintuharrastajat rakentavat seipiön useimmiten itse, mutta valmiitakin on saatavana. Itsevalmistetun seipiön materiaalina voi olla mikä tahansa, mutta valmiina saatavat on usein valmistettu alumiini- tai hiilikuituputkesta, ja ne ovat pituudeltaan säädettäviä. Kiikari kiinnitetään usein jonkinlaisen välikappaleen välityksellä seipiöön. Joissakin lintukiikareissa on kierre, johon välikappaleen voi tukevasti kiinnittää. Toinen tapa on sitoa välikappale esimerkiksi kuminauhalla kiikarin ympäri. Kolmas mahdollisuus on yksinkertaisesti laskea kiikari välikappaleen päälle, joka on usein tarkasti kiikariin sovitettu.
Seitsemän unikeon luola

Seitsemän unikeon luolat.
Seitsemän unikeon luola (Pyhien seitsemän nukkujan luola/hautausmaa) on antiikin ajan Efesoksen kaupunkiin liittynyt hautaluolasto nykyisessä Turkissa. Se yhdistetään seitsemän efesoslaisen marttyyrinuorukaisen eli seitsemän unikeon (pyhät seitsemän nukkujaa) legendaan.
Haudat sijaitsivat Efesoksen kaupunginmuurien ulkopuolella nykyisen Panayır-dağin kukkulan itärinteessä. Legendan mukaan seitsemän nuorukaista pakeni paikalla olleeseen luolaan kristittyjen vainojen aikaan keisari Deciuksen kaudella vuonna 249–251. He nukkuivat siellä aina keisari Theodosiuksen aikaan 379–395 saakka, jolloin vainot olivat ohi. Kirjallisessa traditiossa tapahtuma yhdistetään yleensä Efesokseen, mutta se on yhdistetty myös muihin paikkoihin.
Seitsemän unikeon luolana tunnetulla paikalla on ollut varhainen kristillinen hautausmaa 300-luvulla, ja se on ollut myös pyhiinvaelluspaikka. Paikalla on muun muassa katakombeja, useita eri kokoisia hautaluolia, mausoleumeja ja kirkko. Yhteensä eri hautauksia on ollut ainakin 700. Luolaston yhteyttä nuorukaisten legendaan ei ole kyetty vahvistamaan arkeologisesti.
Hautaluolastoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seitsemän unikeon luola Wikimedia Commonsissa
Seitsemäs liittokunta

Waterloon taistelu 1815.
Seitsemäs liittokunta oli vuonna 1815 jatke kuudennelle Napoleonin vastaiselle liittokunnalle. Liittokuntaan kuuluivat Britannia, Venäjä, Itävalta ja Preussi.
Napoleonin kukistumisen 1814 jälkeen järjestettiin Wienin kongressi, jossa pyrittiin järjestämään Ranskan vallankumoussotien ja Napoleonin sotien jälkeiset olot. Kongressi oli yhä kesken, kun Napoleon lähti maaliskuun 1815 alussa Elban saarelta syrjäyttääkseen Bourbon-kuningaskunnan. Napoleon eteni laukaustakaan ampumatta Pariisiin saakka kesäkuun alussa. Häntä pidättämään lähetetyt ranskalaisjoukot liittyivät hänen puolelleen. Näin hän palautti keisarikuntansa, joskin tämä vaihe kesti vain sata päivää.
Napoleonin tavoitteena oli välttää uusi sota. Hänen vastustajansa eivät kuitenkaan aikailleet. Kun Wienin kongressissa kuultiin Napoleonin lähteneen Elbalta, vakuuttivat siellä olleet suurvaltojen johtajat kokoavansa entistä suuremman armeijan häntä vastaan. Kukin neljästä suurvallasta lupasi lähettää 150 000 miehen joukon uuteen liittokuntaan. Napoleon julistettiin 13. maaliskuuta maailmanrauhan viholliseksi.
Seitsemäs liittokunta sai lopullisen voiton Napoleonista Waterloon taistelussa. Liittoutuneet olivat sotavoimiltaan ylivoimaisia, kun ne kesäkuussa kokoontuivat Belgiaan. Napoleonkin kokosi sinne joukkojaan hajottaakseen vihollisarmeijan. Liittokunnan Wellingtonilla oli komennossaan 100 000 miestä ja von Blücherillä 120 000. Napoleon oli saanut kootuksi 125 000 vanhaa veteraaniaan. Napoleon luotti siihen, että vihollinen lyötäisiin yksi armeija kerrallaan. Von Blücher hävisikin hänelle ensimmäisen yhteenoton 16. kesäkuuta, mutta Wellingtonin kohtaaminen 18. kesäkuuta päättyi toisin muun muassa siksi, että von Blücher ehti tulla avuksi. Napoleonin oli luovuttava keisarin kruunustaan.
Sodan jälkeen jatkettiin Wienin kongressia. Itävallan ja Britannian tavoitteena oli lieventää voittajien vaatimuksia Ranskaa kohtaan ja vähentää liittolaisensa Venäjän kasvavaa mahtia. Rauhansopimus allekirjoitettiin 30. toukokuuta 1815. Ranska sai pitää vuoden 1792 rajansa eikä sen sotavoimien koolle asetettu ylärajaa.
Aiheesta muualla

Treaty of the Seventh Coalition, 25 March 1815. Napoleon.org.
Ranskan vallankumoussodat ja Napoleonin sodat
ensimmäinen liittokunta 1792–1797 | toinen liittokunta 1798–1801 | kolmas liittokunta 1804–1805 | neljäs liittokunta 1806–1807 | viides liittokunta 1809 | kuudes liittokunta 1812–1814 | seitsemäs liittokunta 1815