Senaatin oikeusosasto
Historia > Korkeimman oikeuden perustamisyrityksiä

Vuonna 1818 suomalaiset elättelivät toiveita valtiopäivien koolle kutsumisesta. Samalla ilmeni ajatuksia senaatin aseman ja rakenteen uudistamisesta. Erityisesti vanha virka-aateli moitti senaattia hitaudesta ja vähäisestä aloitekyvystä. Monien mielestä hallituskonselji ja sen seuraaja senaatti oli selviytynyt tyydyttävästi toimintansa käynnistämisestä. Pätevää korkeinta virkakuntaa oli tosin rajallisesti nuoressa autonomisessa Suomessa. Arkkipiispa Jakob Tengström ehdotti, että senaatin tulisi olla vastuunalainen säädyille ja senaatin osastoille tulisi määrätä puheenjohtajat, jolloin kenraalikuvernöörin tarvitsisi olla senaatissa vain valvomassa laillisuutta. Senaatin jäsenet hän halusi määrättäviksi pysyviksi.
Viipurin läänin maaherra Carl Johan Walleen arvosteli senaattia erityisesti vallanjaon periaatteen unohtamisesta. Oikeusosasto pitäisi erottaa senaatista, jotta vallan kolmijako-oppi toteutuisi eli erotettaisiin tuomiovalta toimeenpanovallasta. Samalla olisi muutettava lainsäädäntöä niin, että oikeusosaston seitsemän jäsentä nimitettäisiin eliniäksi, jolloin noudatettaisiin Ruotsin esikuvaa. Oikeudenhoidon valvonnan Walleen olisi jättänyt oikeuskanslerille, joka samalla toimisi korkeimman tuomioistuimen presidenttinä. Senaatin ja korkeimman tuomioistuimen jäsenet ja virkamiehet olisivat vastuussa toimistaan valtiopäiville hallitsijan määräämään rajaan saakka. Tuomioistuimen jäsenet ehdottaisi valtiopäivät, mutta nimittämisestä huolehtisi keisari. Uudistussuunnitelmat eivät toteutuneet, sillä poliittinen suuntaus muuttui.
Senaatin työtä rationalisoitiin hallitsijan päätöksellä vuonna 1858. Samaan aikaan suunniteltiin oikeusosaston valmistelukuntaa, jonka mallina olisi ollut Ruotsin alempi oikeusrevisio. Ehdotus olisi vaatinut muutoksia perustuslakiin. Sellaisia varottiin tekemästä, eikä hanke siksi saanut riittävää kannatusta. Uudistusoptimismin myötä liberaalit pyrkivät vakinaistamaan senaatin jäsenyyden, irrottamaan oikeusosaston senaatista korkeimmaksi oikeudeksi ja supistamaan kenraalikuvernöörin valtuuksia. Useita vuosia keskutteluttaneet hankkeet kuitenkin raukesivat.
Avatessaan Helsingin valtiopäivät 1863 Aleksanteri II lupasi mahdollisuuden tehdä lisäyksiä perustuslakeihin. Senaatin uudistaminen oli yksi osa hanketta. Valtiopäivillä ja lehdistössä käydyissä keskusteluissa nousi jälleen esiin itsenäisen korkeimman oikeuden tarve. Katsottiin ettei samojen henkilöiden tulisi olla sekä tuomareina että hallituksen jäseninä. Lakien muutosten valmistelua ja eräitä oikeusosaston tehtäviä suorittamaan suunniteltiin senaatin lakitoimituskuntaa tai oikeustoimituskuntaa. Aikeiden tuloksena syntyi säätyanomus, perustuslakikomitea ja hallintolaitoskomitea, jonka työohjeisiin sisältyi oikeusosaston irrottaminen korkeimmaksi oikeudeksi. Sen jäsenten tulisi olla erottamattomia ja kenraalikuvernööri haluttiin pois senaatin puheenjohtajan paikalta. Eräät senaattorit kyseenalaistivat hankkeet ja kenraalikuvernööri Platon Rokassovski paheksui kenraalikuvernöörin vallan rajoittamista ja oikeusosaston irrottamista senaatista. Hän piti hankkeita suomalaisena separatismina. Uusi kenraalikuvernööri Nikolai Adlerberg sen sijaan hyväksyi korkeimman oikeuden perustamisen, mutta hän piti sitä käytännössä vaikeana. Katovuodet koettelivat valtion taloutta ja saivat monet hankkeen kannattajat epäröimään. Suomen asiain komitea ehdotti luopumista muun muassa oikeusosaston irrottamisesta ja näin myös hallitsija päätti 1868.
Lehdistössä uudistusten tarpeellisuudesta keskusteltiin edelleen. Kaikki säädyt ehdottivat vuoden 1872 valtiopäivillä korkeimman oikeuden perustamista. Prokuraattori Johan Philip Palmén katsoi, että jos uusi ylin oikeusaste perustettaisiin, tulisi senaattiin perustaa oikeustoimituskunta. Toisaalta hän epäili yltäisikö uusi toimituskunta yhtäläiseen vaikutuskykyyn lainsäädännön suhteen kuin vanha oikeusosasto. Palmén ehdotti, että asian annettaisiin raueta. Senaatin enemmistö kannatti oikeusosaston irrottamista. Sekä kenraalikuvernööri että Suomen asiain komitea asettuivat 1876 senaatin vähemmistön tavoin torjuvalle kannalle. He katsoivat, että senaatti oli poliittinen laitos, eikä vain hallinto- ja oikeusvirkakunta. Siksi senaatin järjestysmuoto tuli sovittaa poliittisten olojen mukaiseksi. He pitivät epätoivottavana hallitsijan tuomio-oikeuden siirtoa alisteisessa asemassa olevalle virkakunnalle. Niinpä hallitsija 1876 hylkäsi anomuksen korkeimman oikeuden perustamisesta.
Keskushallinnon uudistusta suunniteltiin jälleen 1880-luvun lopulla. Erityisenä kiinnostuksen kohteena olivat toimituskunnat, esimerkiksi oikeustoimituskunnan perustaminen. Samassa yhteydessä senaattori Leo Mechelin esitti epävirallisesti oikeusosaston muuttamista korkeimmaksi oikeudeksi ja hallinto-oikeudellisia asioita käsittelemään senaatin kollegio, jonka nimeksi hän ehdotti kamarioikeutta. Päättäjien keskuudessa vallitsi varovainen ilmapiiri, sillä sortotoimet täytyi ottaa huomioon. Vuoden 1891 valtiopäivillä professori R. A. Wrede esitti asiaa, mutta säätyanomusta siitä ei syntynyt. Aloitteen otti kenraalikuvernööri Heiden, joka oli laatinut ehdotuksen senaatin uudeksi ohjesäännöksi. Sitä leimasi tehokkuus ja pyrkimys lisätä kenraalikuvernöörin valtaa. Heiden piti tarpeellisena oikeustoimituskunnan perustamista. Senaatti kannatti ehdotusta, joka toteutuikin syksyllä 1892 julkaistussa uudessa senaatin ohjesäännössä.
Maanpakonsa aikana 1904 senaattori Leo Mechelin suunnitteli kenraalikuvernöörin viran lakkauttamista ja suomalaisen pääministerin asettamista hänen tilalleen. Myös korkein oikeus tulisi perustaa, sillä länsimaissa oli jo pitkään pidetty itsenäistä ylintä tuomioistuinta välttämättömänä. Senaatissa ryhdyttiin suunnittelemaan korkeimman oikeuden perustamista vuoden 1906 lopulla ja ehdotus asiasta valmistui seuraavan vuoden aikana. Uusi sortokausi alkoi pian ja hanke raukesi. Tuloksettomaksi jäi myös vuoden 1909 yritys perustaa korkein oikeus. Suomen saaman yksikamarisen eduskunnan ja parlamentaaristen käytäntöjen myötä tarve riippumattoman korkeimman oikeuden perustamiseen oli suuri. Sortovallan jatkumisen ja senaatin osittaisen venäläistymisen (yhdenvertaisuuslaki 1912) myötä senaatti menetti valtiosäännön takaaman kansallisen kokoonpanon. Korkeimman oikeudenkäyttöelimen asema ratkesi vasta Venäjän maaliskuun vallankumouksen 1917 myötä.