stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valosähköinen ilmiö
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetushallitus, Etälukio: Valosähköinen ilmiö (Arkistoitu – Internet Archive)
Einstein, Albert: Über einen die Erzeugung und Verwanlung des Lichtes betreffenden heuristischen Gesichtspunkt. Annalen der Physik, 1905, 322. vsk, nro 8, s. 132–148.  Artikkelin verkkoversio. (saksaksi)
Hertz havaitsi, että kipinä siirtyy kahden varatun levyn välillä helpommin, kun toiseen levyyn säteilyttää valoa.
Vanhakylä (Jaaman piiri)

| Vanhakylä Ванакюля, Vanakjulja |
| --- | --- |
 Vanhakylä vuonna 1943.
 Vanhakylä
 Koordinaatit: 59°30′50″N, 28°11′7″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Narvusi
Ensimmäinen maininta:  1571
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  22
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vanhakylä (ven. Ванакю́ля, Vanakjulja, vir. Vanaküla) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Rosonajoen varrella kahdeksan kilometriä Suuresta-Narvusista etelään. Kylässä on 22 asukasta (vuonna 2010).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Šelonin viidenneksen verokirjassa vuonna 1571 nimellä Ilkina. 1580-luvun ruotsalaismiehityksen aikana se esiintyy nimillä Wenekyla, Wenekylla, Wännekylla. Nimitys Ilkino perustuu ortodoksiseen ristimänimeen Ilja. Sen rinnalla käytetty inkeroisnimi Vanakylä vakiintui viralliseksi nimimuodoksi Viron Inkerin aikana.
Vuonna 1848 Vanhassakylässä asui 127 inkerikkoa ja 41 inkerinsuomalaista. Inkerikot kuuluivat Haavikon ortodoksiseen ja suomalaiset Kosemkinan luterilaiseen seurakuntaan. Kylän suomalaissukuja olivat Kipatsa, Pekki, Pärnänen ja Varkki. Paikalliset talonpojat olivat Iittovan kartanon maaorjia, kunnes kartanon omistanut Karl Robert von Nesselrode luovutti heidät vuonna 1848 velkojensa korvauksena valtiolle. Vuonna 1862 kylässä oli 26 taloa ja 180 asukasta. Vuonna 1899 Vanhakylä kuului kyläkuntana Narvusin volostiin. Sen 208 asukasta olivat väestönlaskennan mukaan kaikki suomalaisia, mutta luterilaisia heistä oli vain 40 henkeä.
Tarton rauhan jälkeen Vanhakylä kuului Viroon. Kylässä oli tsasouna ja baptistien rukoushuone. Naapurikylän koulussa opetettiin sekä suomeksi että viroksi. Saksalaismiehityksen aikana Vanhakylän asukkaat säästyivät väestönsiirrolta Suomeen piiloutumalla metsään. Vuonna 1944 Narvan taisteluiden aikana heidät evakuoitiin Volossovan piirin Kalmusiin, josta he pian palasivat sodalta pääosin säästyneeseen kotikyläänsä. Samana vuonna Viron Inkeri liitettiin Venäjän SFNT:n Jaaman piiriin. Vuonna 1948 Vanhaankylään perustettiin kolhoosi Voshod. Miehet komennettiin metsätöihin ja nuoriso alkoi muuttaa kaupunkeihin, etupäässä Narvaan. Vanhankylän ja Karstalan kolhoosit liitettiin pian Väikylän kalastuskolhoosiin ja sittemmin Narvusin Udarnik-Ropša -sovhoosiin.
Vanhakylä koostuu Rosonajoen molemmin puolin useilla eri alueilla sijaitsevista omakotitaloista. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan sata henkeä. Kylässä toimii yksityinen maatila, lomakylä ja hotelli.
HMS Vanadis (1862)

| HMS Vanadis |
| --- | --- |
 HMS Vanadis

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronan telakka
Laskettu vesille:  30. huhtikuuta 1862
Palveluskäyttöön:  6. elokuuta 1862
Poistui palveluskäytöstä:  22. joulukuuta 1893
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 138 t
Pituus:  64 m (kokonaispituus)
Leveys:  12,8 m
Syväys:  6,2 m
Koneteho:  1 x 2-sylinterinen Motala-höyrykone 1 400 hv
Nopeus:  11,5 solmua
Miehistöä:  316
Aseistus
Aseistus:  22 x 202 mm mörssäriä 1 x 122 mm karronadi 1 x 68 mm reelinkikanuuna
HMS Vanadis oli Ruotsin laivaston vuonna 1862 vesillelaskettu täystakiloitu höyryfregatti. Alus oli samalla ainoa Ruotsin merivoimien höyryfregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Karlskronan telakalta ja se laskettiin vesille 30. huhtikuuta 1862. Alus otettiin palveluksen 6. elokuuta.
Alus oli kolmimastoinen ja sen purjepinta-ala oli 1 643 neliömetriä.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 22. joulukuuta 1893.
Vanadyyliasetyyliasetonaatti

| Vanadyyliasetyyliasetonaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  3153-26-2
PubChem CID:  11821519 ja 2724114
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  VO(C5H7O2)2
Moolimassa:  265,152 g/mol
Ulkomuoto:  Sinivihreitä kiteitä
Tiheys:  1,50 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen. Liukenee orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, bentseeniin ja dikloorimetaaniin.
Vanadyyliasetyyliasetonaatti eli vanadiini(IV)oksobis(asetyyliasetonaatti) (VO(C5H7O2)2) on kompleksiyhdiste, joka koostuu vanadyyliryhmästä ja vanadiiniatomiin koordinoituneesta kahdesta asetyyliasetonaatti-ionista. Yhdisteestä käytetään usein lyhennettä VO(acac)2. Vanadyyliasetyyliasetonaattia käytetään orgaanisessa synteesissä katalyyttinä.
Valmistus ja ominaisuudet

Vanadyyliasetyyliasetonaattia valmistetaan vanadyylisulfaatista ja asetyyliasetonista tai vaihtoehtoisesti kuumentamalla divanadiinipentoksidin etanoliliuosta rikkidioksidin ja asetyyliasetonin kanssa. Rikkidioksidi toimii reaktiossa pelkistimenä.
Vanadyyliasetyyliasetonaatissa vanadiini on viisikoordinoitunut ja muodostaa kaksoissidoksen happiatomiin ja koordinaatiosidoksen kahden asetyyliasetonaatti-ionin happiatomien kanssa. Rakenne on neliöpohjainen pyramidi ja vanadiinin ja happiatomin välinen sidos on 157–158 pm pitkä ja ekvatoriaaliset koordinaatiosidokset hieman tätä pidempiä.
Käyttö

Vanadyyliasetyyliasetonaattia käytetään orgaanisessa kemiassa hapettamaan yhdisteitä tert-butyylihydroperoksidin kanssa käytettynä. Sitä käytetään muun muassa allyylisten alkoholien hapetukseen, jolloin reaktiotuotteena muodostuu epoksidi. Reaktio on hyvin stereoselektiivinen ja tuottaa suurimmaksi osaksi cis-epoksidin. Toinen usein epoksidoinneissa käytettävä yhdiste m-CPBA tuottaa pääasiassa trans-epoksideja. Vanadyyliasetyyliasetonaatin ja tert-butyylihydroperoksidin yhdistelmää käytetään myös hapetettaessa tertiäärisiä amiineja amiinioksideiksi ja sulfideja sulfoksideiksi. Yhdisteen käyttöä epäsymmetrisen hapetuksen katalyyttinä on myös tutkittu.
Eräiden muiden vanadiiniyhdisteiden ja kompleksien tavoin vanadyyliasetyyliasetonaatti stimuloi kahden sokeriaineenvaihduntaan vaikuttavan entsyymin proteiinikinaasi B:n ja glykogeenisyntaasikinaasi-3:n fosforyloimista ja inhiboi tyrosiinifosfataasientsyymiä. Täten se toimii insuliinia matkivana yhdisteenä ja sen ja muiden vastaavien aineiden käyttöä diabeteksen hoidossa tutkitaan. Vanadyyliasetyyliasetonaatin on todettu aktivoivan entsyymien fosforylaatiota yhtä voimakkaasti kuin, jos insuliinikonsentraatio olisi 100 nM.
Amudarjan departementti

Amudarjan departementti.
Amudarjan departementti (ven. Амударьинский отдел, Amudarjinski otdel) oli Syrdarjan alueeseen kuulunut hallintoalue Venäjän Keski-Aasiassa vuosina 1873–1920.
Amudarjan departementti muodostettiin Hivan kaanikunnan Venäjälle vuonna 1873 luovuttamasta Amudarjajoen oikeanpuoleisesta rannasta. Sen pinta-ala oli 110 500 neliökilometriä. Departementti rajoittui Araljärveen, Hivan ja Buharan kaanikuntiin ja Samarkandin alueeseen. Sen hallinnollinen keskus oli Petroaleksandrovsk (nykyinen Tórtkúl).
Departementissa oli 1900-luvun alussa 230 700 asukasta. Heistä 48 prosenttia oli karakalpakkeja, 24 prosenttia kazakkeja, 18 prosenttia uzbekkeja ja 7 prosenttia ”turkkilaisia”. Yli kaksi kolmasosaa väestöstä harjoitti maanviljelyä ja yksi kuudesosa pääasiassa karjanhoitoa. Maanviljelijöiden sivuammatteja olivat karjanhoito ja kalastus. Teollisuuden ja kaupankäynnin merkitys oli hyvin vähäinen.
Departementti muutettiin vuonna 1920 Turkestanin autonomiseen neuvostotasavaltaan kuuluneeksi Amudarjan alueeksi. Se liitettiin Karakalpakian autonomiseen alueeseen vuonna 1925.
Valtatie 16

Valtatie 16 Ylistarossa
Valtatie 16 on Pohjanmaan rannikolta Seinäjoen Ylistarosta Lapuan ja Alajärven kautta Keski-Suomeen Kyyjärvelle johtava valtatie. Tien pituus on 106 kilometriä. Tie on kokonaisuudessaan kaksikaistainen ja varsin hyvälaatuinenlähde?. Liikennemäärät ovat melko vähäiset.
Yhdessä valtatien 13 kanssa valtatie 16 muodostaa yhteyden Vaasasta Jyväskylään. Reitti on hieman pidempi (283 km), kuin valtatietä 18 kulkeva reitti (270 km), mutta parempilaatuinen.
Valtatie 16 on osa pitkää Vaasan ja Joensuun välistä 490 kilometrin pituista itä-länsisuuntaista reittiä, joka valtatien 16 lisäksi seuraa pääosin kantatietä 77 ja valtatietä 9. Tie on myös osa Sinistä tietä, joka on kansainvälinen matkailutie Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta Venäjälle Karjalan tasavaltaan.
Reitti

Tie kulkee seuraavien kuntien kautta:
(Seinäjoki)
Lapua
(Lappajärvi)
Alajärvi
Kyyjärvi
Historiaa

Vaasan ja Kyyjärven välinen tie sai numeron 16 vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä. Tie on uudelleenrakennettu 1960-luvulla lähelle alkuperäistä reittiään. Poikkeus tästä on Vaasan ja Vähänkyrön Tervajoen väli, joka kulki Vähänkyrön kirkonkylän kautta alemmaksi Kyrönjokivartta nykyisen seututien 717 reittiä. Vuonna 2005 Vaasa–Ylistaro-osuus numeroitiin valtatie 18:ksi, jolloin 16 jäi vain Ylistaron itäpuolisen tien numeroksi.
Joukkoliikenne

Valtatie 16:lla kulkee päivittäin muutamia linja-autovuoroja. Päivittäin kulkee molempiin suuntiin pikavuoro Vaasasta Seinäjoelle, josta Lapuan kautta valtatielle 16 ja edelleen Kuopion kautta Joensuuhun.
Suunnitelmia

Pidemmän aikavälin suunnitelmissa on valtatien 16 numeroinnin jatkaminen kantateitä 77 ja 75 pitkin Kyyjärveltä Siilinjärven kautta Kuhmoon. Näin muodostuisi uusi pitkä valtatieyhteys Pohjanmaalta Keski-Suomen, Savon ja Karjalan kautta Kainuuseen.lähde?
Vanadiinitrikloridi

| Vanadiinitrikloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7718-98-1
PubChem CID:  62647
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  VCl3
Moolimassa:  157,29
Ulkomuoto:  Violetti kiteinen aine
Sulamispiste:  300–400 °C (hajoaa)
Tiheys:  3,0 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Vanadiinitrikloridi (VCl3) on vanadiini- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisten vanadiiniyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa vanadiinitrikloridi on punaisenviolettia kiteistä ainetta. Yhdiste on hygroskooppista ja liukenee veteen, mutta myös helposti hydrolysoituu veden vaikutuksesta. Kuumennettaessa se disproportioituu. Vanadiinitrikloridi liukenee etanoliin sekä koordinoituviin orgaanisiin liuottimiin kuten asetonitriiliin.
Valmistus ja käyttö

Vanadiinitrikloridia voidaan valmistaa kuumentamalla dirikkidikloridia divanadiinipentoksidin kanssa. Reaktiossa vanadiini pelkistyy ja rikki hapettuu osittain rikkidioksidiksi ja osittain pelkistyy alkuainerikiksi.
Vanadiinitrikloridista voidaan valmistaa organovanadiiniyhdisteitä ja sitä voidaan käyttää katalyyttinä eräiden kumien ja muovien valmistuksessa.
Vanadoseeni

| Vanadoseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Bis(η5-syklopentadienyyli)vanadiini(II)
CAS-numero:  1277-47-0
PubChem CID:  11984630
SMILES:  C1C=CC=[C-]1.C1C=CC=[C-]1.[V+2]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H10V
Moolimassa:  181,12 g/mol
Sulamispiste:  167–168 °C
Vanadoseeni eli bis(syklopentadienyyli)vanadiini (C10H10V) on metalloseeneihin kuuluva vanadiinin organometalliyhdiste.
Ominaisuudet

Vanadoseeni on huoneenlämpötilassa tummanviolettia kiteistä ainetta. Yhdiste on niin kutsuttu sandwich-yhdiste ja vanadiini-ioni on kahden syklopentadienyyliligandin välissä. Vanadoseeni on erittäin herkkää ilman vaikutuksille ja hapettuu helposti. Sille tapahtuu myös hapettavia additioita, joissa vanadiini-ioni sitoutuu halogeeneihin ja hapettuu hapetusluvulta +II hapetusluvulle +III, +IV tai +V. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee hyvin eettereihin kuten tetrahydrofuraaniin. Vanadoseeni on paramagneettista.
Valmistus

Vanadoseenia voidaan valmistaa vanadiini(II)kloridin ja syklopentadienyylinatriumin välisellä reaktiolla.
Antero Vanhanen

Antero Vanhanen (1. huhtikuuta 1935 Pyhäjärvi Vpl – 30. joulukuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen painija. Hän edusti Suomea Rooman olympialaisissa 1960 kreikkalais-roomalaisen painin alle 87-kiloisten sarjassa ja sijoittui viidenneksi. Hän edusti Suomessa huippuvuosinaan Viipurin Voimailijoita. Hän voitti kreikkalais-roomalaisessa painissa seitsemän ja vapaapainissa kolme Suomen-mestaruutta.
Vanhanen otteli Rooman olympialaisissa alle 87-kiloisten sarjassa ja sijoittui viidenneksi. Ensimmäisellä kierroksella hän oli lepovuorossa. Toisella kierroksella hän hävisi pronssia lopulta saavuttaneelle neuvostoliittolaiselle Givi Kartozialle pistetuomiolla. Kolmannella kierroksella hän otti pistevoiton espanjalaisesta José Panizosta. Neljännellä kierroksella hän selätti saksalaisen Herbert Albrechtin ajassa 10.30. Viidennellä kierroksella Vanhanen hävisi pisteillä kultaa lopulta voittaneelle turkkilaiselle Tevfik Kışille ja putosi jatkosta.
Vanhanen voitti kreikkalais-roomalaisessa painissa SM-kultaa alle 87-kiloisissa vuosina 1958 ja 1959, yli 87-kiloisissa vuonna 1961, alle 97-kiloisissa vuosina 1962 ja 1963 sekä yli 97-kiloisissa vuosina 1964 ja 1966. Hän voitti vapaapainissa SM-kultaa alle 97-kiloisten sarjassa vuosina 1962, 1964 ja 1965.
Painiuransa jälkeen Vanhanen toimi muun muassa Viipurin Voimailijoiden puheenjohtajana, Suomen Painiliiton liittovaltuustossa ja Suomen painimaajoukkueen johtotehtävissä. Hänen isänsä Ville Vanhanen saavutti kreikkalais-roomalaisessa painissa yhden SM-pronssin ja jatkosodassa kaatunut setänsä Antti Vanhanen voitti yhden Suomen-mestaruuden sekä vapaapainissa että kreikkalais-roomalaisessa painissa.
Valkovoikko

| Valkovoikko |
| --- | --- |
 Valkovoikko connemaravarsa
Synonyymit ja lyhenteet
Synonyymit::  tuplavoikko, sinisilmäinen voikko
Vanhentuneet synonyymit::  valkoinen, albiino
Lyhenne::  ssvkk
Vanhentuneet lyhenteet::  BEC
Genotyyppi
Geeni::  CCrCCr
Selitys::  homotsygootti voikkotekijä
Fenotyyppi
Runko::  melkein valkoinen, hieman kellertävä
Iho::  vaaleanpunainen
Muuta::  vaaleansiniset silmät
Valkovoikko (myös tuplavoikko tai sinisilmäinen voikko) on hyvin vaalea hevosväri, jonka tuottaa homotsygootti voikkogeenin voikkoalleeli (CCr). Väri on tunnistettu vasta hiljattain ja tunnetaan siksi useilla eri nimillä.
Nimitys

Valkovoikolla värityksellä ei pitkään ollut virallista suomenkielistä nimeä, mutta hevosten väreihin erikoistunut tietokirjoittaja Johanna Viitanen kutsui väriä kuvaavasti valkovoikoksi vuonna 2007 ilmestyneessä kirjassaan Hevosen värit. Valkovoikkoa voidaan kutsua myös sen periytymisen mukaan homotsygootiksi voikoksi. Värityksen vanhoihin nimityksiin Suomessa ovat kuuluneet ”albiino” ja ”BEC” (engl. blue eyed cream), ja hevosihmisten puhekielessä valkovoikkoja on värin periytyvyyden selvittyä kutsuttu myös tuplavoikoiksi. Niitä on saatettu luonnehtia myös kermanvärisiksi. Viitanen huomauttaa, että myös heterotsygooteilla eli ”tavallisilla” voikoilla voi olla siniset silmät erillisistä tekijöistä johtuen. Englanniksi värityksen nimitys on Britanniassa blue-eyed cream ("sinisilmäinen kermanvärinen") ja Yhdysvalloissa double dilute ("kaksinkertainen diluutti").
Suomen Hippos on vuoden 2010 varsojen tunnistuksesta lähtien alkanut käyttää termin blue eyed cream rinnalla termiä valkovoikko.
Albiino vai valkovoikko?

Valkovoikkous on ennen värin periytyvyyden tuntemista sekoitettu joskus albiinouteen, jota hevosella ei kuitenkaan esiinny. Valkovoikoilla hevosilla syntyy vähäisiä pigmenttimääriä; niiden silmät ovat pigmentittömän punaisen sijaan vaaleansiniset, ja karva on puhtaanvalkoisen sijaan luonnonvalkoinen tai lievästi kellertävä. Albiinolla pigmenttiä ei syntyisi lainkaan tyrosinaasin puuttumisen vuoksi.
Ulkonäkö

Valkovoikon karvan väri on kellertävä ja hyvin vaalea, iho vaaleanpunainen ja silmät ovat vaaleansiniset. Pohjavärit aiheuttavat vain pieniä eroja väritykseen. Iho on lievästi pigmentoitunut siten, että puhtaanvalkoisten merkkien tai kirjavuuskuvion kohdalla voidaan havaita sävyero pigmentittömään ihoalueeseen.
Valkovoikot voivat syntyä keltaisen, vaaleanpunertavan tai oranssin sävyisinä, ja tummasävyistä valkovoikkoa pikkuvarsaa voidaan erehtyä luulemaan voikoksi. Varsaväri voi olla tummempi kuin aikuisväri.
Rautiaspohjainen valkovoikko on vaalein ja saattaa olla jopa miltei puhtaanvalkoinen. Ruunikkopohjaisella yksilöllä jaloissa ja jouhissa on tummempaa väriä, joka voi vaihdella kellertävästä oranssiin. Mustapohjaisella yksilöllä värissä on harmahtava sävy ja jalat voivat olla runkoa hieman tummemmat. Mustapohjainen valkovoikko voi vaikuttaa vaaleaihoiselta ja sinisilmäiseltä haalealta voikolta.
Värityypit

Valkovoikon pohjavärinä voi olla mikä tahansa. Suomessa valkovoikot voidaan erottaa toisistaan ilmoittamalla pohjaväri suluissa värin jälkeen, esimerkiksi valkovoikko (ruunikko). Englannissa rautiaspohjainen valkovoikko on cremello, ruunikkopohjainen on perlino ja mustapohjainen smoky cream. Ylipäätään valkovoikkovärejä kutsutaan Isossa-Britanniassa blue eyed creamiksi (BEC) ja Yhdysvalloissa double diluteksi.
Pohjaväriltään erilaiset valkovoikot erottuvat toisistaan vain heikosti. Pohjavärin voi siksi parhaiten päätellä yksilön suvun perusteella, mutta jos suvussa esiintyy kaikkia perusvärejä, valkovoikon pohjaväri voidaan saada varmuudella selville vain sen jälkeläisten perusteella tai DNA-testillä. Rautiaspohjaiset valkovoikot tapaavat kuitenkin olla muita vaaleampia ja jopa valkoisia. Ruunikkopohjaisilla ruunikon mustia jouhia ja jalkoja vastaten jouhet ja jalat ovat runkoa tummemman keltaiset tai oranssihtavat. Mustapohjaisilla väritys jää tasaisen harmahtavaksi.
Värin periytyminen

Valkovoikko on hevonen, jolla on C-lokuksessa kaksi epätäydellisesti vallitsevaa alleelia CCr. Valkovoikon genotyyppi C-lokuksen suhteen on siis homotsygootti CCrCCr, kun se eriperintäisillä voikoilla on heterotsygootti CCrC ja ei-voikoilla hevosilla homotsygootti CC.
Käytännön seurauksena värin periytyvyydestä on, että valkovoikon hevosen vanhemmat ovat molemmat vähintään heterotsygootteja voikkoja – tällä tavoin voidaankin toisinaan vanhemman epäselvä väri tunnistaa varmuudella voikkoväriksi – ja valkovoikon jälkeläinen puolestaan saa aina homotsygootilta valkovoikkovanhemmaltaan voikkoalleelin. Valkovoikon käyttäminen siitoksessa onkin helppo tapa tuottaa joskus hyvinkin toivottuja heterotsygootteja voikkovärejä, erityisesti voikkoja ja ruunivoikkoja: esimerkiksi rautiaan ja rautiaspohjaisen valkovoikon (cremello) jälkeläinen on aina rautiaspohjainen voikko.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Vanhemmat | Ei-voikko (CC) | Voikko (CCrC) | Valkovoikko (CCrCCr) |
| Ei-voikko (CC) | 100 % ei-voikko (CC) | 50 % ei-voikko (CC) 50 % voikko (CCrC) | 100 % voikko (CCrC) |
| Voikko (CCrC) | 50 % ei-voikko (CC) 50 % voikko (CCrC) | 25 % ei-voikko (CC) 50 % voikko (CCrC) 25 % valkovoikko (CC) | 25 % voikko (CCrC) 75 % valkovoikko (CCrCCr) |
| Valkovoikko (CCrCCr) | 100 % voikko (CCrC) | 25 % voikko (CCrC) 75 % valkovoikko (CCrCCr) | 100 % valkovoikko (CCrCCr) |
Jalostusrajoitukset

Yhdysvalloissa valkovoikot sekoitetaan silloin tällöin niin sanotusta Lethal white -oireyhtymästa kärsiviin kokovalkoisiin ”Lethal white” -varsoihin. LW-varsat ovat elinkelvottomia ja kuolevat pian syntymänsä jälkeen.
Valkovoikkous on ollut joissakin hevosroduissa ei-hyväksytty väri, vaikka rotumääritelmä sallisikin heterotsygootteja voikkovärejä. Vaaleaa ihoa on epäilty palamisherkäksi ja sinisiä silmiä valonaroiksi – toisaalta ”albiinoiden” on tiedetty tuottavan haluttuja voikkovärejä. Valkovoikoilla on kuitenkin hevosihmisten parissa paljon ystäviäkin, ja esimerkiksi Yhdysvalloissa rekisteröidään usein nimenomaan valkovoikkoja ”valkoisia tai kermanvärisiä hevosia” omaan värirekisteriinsä.
Connemaraponi: valkovoikkoja ei hyväksytä pääkantakirjaan
Gotlanninruss: valkovoikkoja ei hyväksytä
Newforestinponi: valkovoikkoja ei hyväksytä
Pohjanhevonen: valkovoikot hyväksytään mutta ei-toivottuja
Quarterhevonen: valkovoikkoja ei hyväksytty, sääntö poistettiin vuonna 2003
Vuonohevonen: valkovoikot hyväksytään mutta ei-toivottuja
Kuvia

Valkovoikon vaaleansininen silmä ja vaaleanpunainen iho.
Valkoinen sukka erottuu ruunikkopohjaisen valkovoikon kermanvaaleasta väristä selkeästi.
Tämä tummasilmäinen, puhtaanvalkoinen hevonen ei ole valkovoikko vaan ilmeisesti dominanttivalkoinen.
Mustapohjaisen valkovoikonkirjava tamma. Kirkkaanvalkoinen kirjavuuskuvio erottuu selkeästi vaaleankellervästä väristä.
Valokuvauksen historia

Camera obscura.
Valokuvauksen historia alkoi 1700-luvun lopulla tehdyistä kokeista ja keksinnöistä, joilla pyrittiin pysyvästi vangitsemaan camera obscuran tuottama kuva. Hopean tummentumisen valon vaikutuksesta selvitti saksalainen tiedemies Johann Heinrich Schulze vuonna 1727. Thomas Wedgwood ja professori Humphrey Davy saivat camera obscuran avulla kuvia hopeanitraattiliuoksessa kostutetulle paperille ja nahalle 1700-luvun lopulla. Kuvat eivät kuitenkaan olleet pysyviä. Valokuvauksen varsinaisena alkuna pidetään vuotta 1839, jolloin Ranskan tiedeakatemia osti Louis Daguerrelta oikeudet daguerrotypiaan ja vapautti keksinnön koko maailman käyttöön.
Daguerrotypia

Louis Daguerren nimiin pantu keksintö  oli vain yksi monien valokuvaukseen liittyvien keksintöjen joukossa. Daguerrotypiasta tuli kuitenkin ensimmäinen kaupallisesti hyödynnettävä valokuvausmenetelmä. Nicéphore Niepce onnistui jo vuonna 1826 tuottamaan pysyvän valokuvan asfalttipalaseen heliografiamenetelmällä. Valotusaika oli kahdeksan tuntia. Daguerrotypia levisi maailmalle uutena miniatyyrimaalaus- ja muotokuvausmenetelmänä. Daguerrotypia oli positiivimenetelmä mutta täysin erilainen kuin myöhemmät filmiin perustuvat positiivimenetelmät.
Monet taiteilijat ottivat menetelmän käyttöönsä. Nyt pystyttiin tuottamaan kuvia ilman taiteilijan ammattitaitoa. Niinpä uskottiin valokuvauksen lopullisesti korvaavan taidemaalarin. Valokuvaus korvasikin kiertävät miniatyyrimaalarit, joista monet ryhtyivät valokuvaajiksi. Monet taiteilijat näkivät valokuvauksessa myös hyvän keinon luonnosten tekoon. Valokuvaa pidettiin jatkeena camera lucidalle, joka sekin oli taiteilijan luonnosteluväline. Suuri osa taidedebatista on tämän jälkeen käyty sillä ristiriita-alueella, joka syntyi kuvataiteen ja valokuvauksen kohtaamisessa.
Negatiivi

Englantilainen Henry Fox Talbot teki 1800-luvun alussa kokeita kostuttamalla paperin ruokasuola- ja hopeanitraattiliuoksella. Materiaali oli kuitenkin liian hidasta camera obscurassa käytettäväksi. Daguerren keksinnön innoittamana hän paransi keksintöään, kalotypiaa, josta tuli ensimmäinen negatiivimenetelmä. Menetelmän etuna oli kuvien edullinen hinta ja kopioitavuus. Se ei kuitenkaan aluksi yleistynyt Talbotin patentin takia. Negatiiviin perustuvat valokuvausmenetelmät yleistyivät 1850-luvulla. Valokuvan monistaminen oli tullut mahdolliseksi.
Valokuvaaminen oli alan ammattilaisten työtä, kunnes yhdysvaltalainen George Eastman julkaisi helppokäyttöisen Kodak-kameran vuonna 1888. Seuraavana vuonna Eastman toi markkinoille rullafilmiä käyttävät Brownie-kameran, jonka filmirullalle saattoi ottaa sata kuvaa. Leveä rullafilmi hallitsi markkinoita 1950-luvulle asti. Tällöin se jäi sivuosaan ja markkinat valtasi kinofilmi, joka oli alun perin tarkoitettu elokuvakameroihin.
Nykyaikainen valokuvateollisuus muodostaa suuren maailmanlaajuisen verkoston, joka tuottaa muun muassa kamerat, valokuvausmateriaalit ja tietokoneohjelmat. Verkosto kattaa myös paikalliset myyntiorganisaatiot eri maissa. Valokuvatuotanto on olennainen osa jälkiteollista informaatioteollisuutta ja tiedotusvälineitä. Ilman tätä valokuvatuotannon globaalia koneistoa valokuvausta tuskin olisi nykymuodossa olemassa.