Flatline
Neonlights & Hell Calling

Vuoden 2005 alussa bändi sai levydiilin Empire Recordsin alamerkille Axis of Evil ja painui Cotton Studioon neljäksi päiväksi. Äänittäjänä ja miksaajana levyllä toimi alalla mainetta niittänyt Ahti Impola. Levylle valikoitui noin 40 biisin joukosta 12 kappaletta, jotka olivat livenä toimineet parhaiten. Bändin omat kappaleet olivat pitkälti koko bändin yhteistyön tulosta ja sanoituksista vastasi A-V Nauha. Studioajan puutteen vuoksi biisit käytännössä soitettiin purkkiin parilla vedolla ja lopuksi niiden päälle laulut sekä kitarat. Äänitykset eivät muutoinkaan menneet ihan putkeen, sillä laulaja A-V:lla ilmeni toisena päivänä keuhkoputken tulehdus ja muutamaan kappaleeseen jäi alkuperäiset demolaulut äänen kadotessa lähes kokonaan kolmannen päivän aamuna. Äänitykset saatiin kuitenkin purkkiin allokoidussa ajassa ja muutaman päivän miksauksien jälkeen levy luovutettiin bändin osa-aikaiseksi manageriksi lähteneen Marc Fenechin luotsaaman Axis of Evil labelin huomaan. Levy julkaistiin paria kuukautta myöhemmin ja julkaisukeikkana toimi Jungle Recordsin luotsaama Rock’n’Roll Jamboree 2005.
Levyn nimeksi muodostui Neonlights And Hell Calling (2005) viimeisenä äänityksenä livenä taltioidun miltei jazzahtavan slovarin mukaan. Axis Of Evil (Empire Records) hoiti levyn julkaisun maailmanlaajuisesti ja se löytyikin kuukautta myöhemmin niin Euroopan suurimmista levykaupoista (Suomi, Ruotsi, Norja, Saksa, Ranska, Italia, Espanja, etc) kuten myös Yhdysvalloista, Kanadasta, Ukrainasta, Venäjältä ja Japanista. Ensipainos 400kpl myytiin loppuun kuukaudessa ja seuraavan kahden vuoden aikana Neonlights And Hell Calling myi yhteensä noin 2000kpl. Nykyään levyä on vaikea löytää, etenkin levy-yhtiön toiminnan päätyttyä noin vuonna 2009.
Albumin alkuraidaksi valikoitui keikalla aloitusryminänä tutuksi tullut instrumentaali ”Rise from the Grave”. Toiseksi biisiksi tuli bändin radiosoittoakin saanut ”Coming On Thru” joka aggressiivisella otteellaan edustikin tuon ajan psychobillyn raskaampaa laitaa. Näistä seuraavat prätkäaiheinen ”Flatline” junttasi hieman tuota laitaa hipoen jo hevimmällä otteella ja ”Demon Rock” taas bluesahtavalla vastaotteella takaisin. ”If You Gotta Go”:n skapunk komppi jytisi tiukkaakin tiukemmalla otteella todistaen psychobillyn sukulaisuuden punkin suuntaan melko vahvasti. Kuudes oma biisi ”Chains of Love” hidasti tahtia huomattavasti tarjoillen psychobillymäisen hitaan rakkauslaulun ja samalla myös bändin kokoonpanoa hieman säädettynä sen laulajana toimii Ake Råberg. ”Long Blond Hair” (Johnny Powers cover) toi mieleen vahvasti bändin alkuaikojen rockabillysetit, vaikkakin biisin saama käsittely tuo lyhyehköön rockabilly kipaleeseen melko lailla lisää syvyyttä. Kahdeksas kipale ”Everybody’s Loving My Baby” toi esille niin Aken kuin A-Vnkin fanittaman Charlie Feathersin tuotannon, tosin miltei tuplanopeudella alkuperäiseen esitykseen verrattuna. Seuraava ”In the Night” muodostui vuosien saatossa levyn suosituimmaksi biisiksi niin keikoilla kuin radiosoitossakin, sillä tummanpuhuva ja synkkä kertomus yöhön lähtemisestä ilman lupaa tai omaa seuraa puhutteli niin psychobillyfaneja kuin useita eri musiikkityylin seuraajiakin. Kymmenentenä biisinä äänitetty ”Fast Getaway” oli studioon mennessä bändin vanhin yhä setissä oleva biisi ja syystä tai toisesta siitä päätettiin studiossa vetää hieman kevyempi näkemys joka taputtelee enemmän rockabillyn ja neobillyn suuntaan kuin bändin tuon ajan muun ohjelmiston. Viimeisenä varsinaisena kappaleena levylle tuli yhdellä otoksella täydellä vauhdilla rymistelty Ed Cobbin ”Tainted Love” joka noihin aikoihin toimi usein bändin keikan haluttuna ja yleisön puolesta huudatettuna viimeisenä encore biisinä. Levyn päättävä ”Neonlights & Hell Calling” taas kuljettaa ajatukset melko kauas psychobillyrymistelystä tuoden mukaan melkoisen määrän bändin kotikaupungin Pori Jazz -vaikutteita.