stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lidija Litvjak

Hautausmaan muistolaatta
Lidija Vladimirovna Litvjak (ven. Лидия Владимировна Литвяк, 18. elokuuta 1921 Moskova – 1. elokuuta 1943) oli neuvostoliittolainen hävittäjä-ässä. Hän lensi muun muassa Jakovlev Jak-1 -hävittäjälentokoneita. Livtjakin pudotustiedot ovat epävarmoja; joidenkin lähteiden mukaan hän olisi saavuttanut 11 ilmavoittoa yksin ja ollut osallisena kolmessa muussa pudotuksessa. Litvjak on Jekaterina Budanovan ohella historian ainoa naispuolinen hävittäjä-ässä.
Livtjak oli saanut lentolupakirjan 1930-luvun lopulla. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon hän pääsi hävittäjälentäjäkoulutukseen liioiteltuaan lentokokemustaan. Livtjak aloitti rintamapalveluksen kesällä 1942. Saman vuoden syksyllä hänet siirrettiin Stalingradiin. 13. syyskuuta hän saavutti ensimmäiset ilmavoittonsa: Litvjak osallistui Junkers Ju 88 -pommittajan pudotukseen ja ampui sitten alas Messerschmitt Bf 109 G-2 -hävittäjän, jota ohjasi saksalainen ässä Edwin Maier. Livtjak palveli useissa eri hävittäjäosastoissa. Niistä viimekseksi jäi 73. kaartinhävittäjärykmentti, johon hänet siirrettiin vuoden 1943 alussa. Livtjak haavoittui kahdesti, sai useita kunniamerkkejä ja yleni aliluutnantiksi. Neuvostoliiton lehdistö teki hänestä sankarihahmon antaen hänelle kutsumanimen "Stalingradin valkoinen ruusu". Livtjak rakastui hävittäjälentäjä Aleksei Solomatiniin. Tämä sai surmansa 21. toukokuuta 1943 koulutuslennolla tapahtuneessa maahansyöksyssä. 13. kesäkuuta murheen murtama, psyykkisesti ja fyysisesti uupunut Livtjak ylennettiin lentueenkomentajaksi.
1. elokuuta 1943 Litvjak katosi taistelulennolla jouduttuaan taisteluun saksalaisten hävittäjien kanssa. Livtjakin kohtalo oli pitkään epäselvä: vasta vuonna 1989 Neuvostoliiton viranomaiset varmistuivat siitä, että hän oli saanut surmansa maahansyöksyssä. Vuonna 1990 Livtjakille myönnettiin postuumisti Neuvostoliiton sankarin kunniamitali.
Aiheesta muualla

Valokuvia
Article by Kazimiera J. (Jean) Cottam (Arkistoitu – Internet Archive)
Lydia Litvyak Memorial
A tribute (Arkistoitu – Internet Archive)
The Guardian's "Notes and Queries" entry
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Litiumperkloraatti

| Litiumperkloraatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7791-03-9
PubChem CID:  23665649 ja 151488
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  LiClO4
Moolimassa:  106,391 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  236 °C
Tiheys:  2,428 g/cm3
Liukoisuus veteen:  56,3 g/100 ml (20 °C) 
Litiumperkloraatti (LiClO4) on litium- ja perkloraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään hapen lähteenä sekä orgaanisessa synteesissä.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa litiumperkloraatti on kiteistä valkoista ainetta ja se liukenee helposti sekä veteen että moniin orgaanisiin liuottimiin. Se voi olla myös kidevedellisenä trihydraattina LiClO4·3H2O (CAS 13453-78-6). Trihydraatista kidevesi poistuu, kun se lämmitetään 130–150 °C lämpötilaan.
Litiumperkloraattia voidaan valmistaa neutraloimalla litiumhydroksidia tai litiumkarbonaattia perkloorihapolla.
Käyttö

Litiumperkloraatti hajoaa muiden alkali- ja maa-alkalimetallien perkloraattien tavoin kuumennettaessa hapeksi ja kloridisuolaksi. Litiumperkloraattia voidaan käyttää hapen vapauttamiseen esimerkiksi avaruussukkuloissa polttoaineeseen sekoitettuna. Litiumperkloraatin etuna on hyvä hapen varastointikyky, mutta se on melko kallista ja vaikea kuivata.
Litiumperkloraattia käytetään litiumakuissa elektrolyyttinä. Liuotettuna aproottiseen liuottimeen esimerkiksi dietyylieetteriin yhdistettä käytetään kiihdyttämään Diels–Alder-reaktioita. Tämä ominaisuus perustuu litium-ionin Lewis-happoluonteeseen.
Lobskoje

Lobskoje (ven. Лобское) on kylä, taajama sekä entinen kylähallinto Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisjärven Poventsanlahden koillisrannalla Poventsan itäpuolella. Nykyään Lobskoje kuuluu Poventsan kaupunkikuntaan.
Lobskojen kylähallinnon keskuksena toimi Haapaselän kylä. Muita kylähallinnon alaisia kyliä olivat Uusi-Haapaselkä ja Voijärvi. Kylähallintoalueen itäpuolella sijaitsi Tsolmuisten kylähallinto, pohjoispuolella Danilovan kylähallinto ja länsipuolella Poventsan asutushallinto. Vuonna 1987 Lobskojen kylähallintoalueella oli 900 asukasta. Alueen halki kulkee maantie Karhumäeltä Puudožiin.
Bixente Lizarazu

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 9. joulukuuta 1969 (ikä 54)
Syntymäpaikka: Saint-Jean-de-Luz, Ranska
Pelipaikka: laitapuolustaja
Pituus: 169 cm
Bixente Lizarazu (s. 9. joulukuuta 1969 Saint-Jean-de-Luz, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka kuuluu Ranskan baskivähemmistöön. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja.
Lizarazu oli 1990-luvulla Euroopan tunnetuimpia ja arvostetuimpia puolustajia. Pienestä koostaan huolimatta hän kuului Ranskan maajoukkueen vakiokokoonpanoon ja pelasikin maajoukkuessa 97 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia, kunnes vetäytyi maajoukkuetehtävistä elokuussa 2004. Maajoukkueurallaan hän voitti maailmanmestaruuden 1998, Euroopan-mestaruuden 2000 ja Maanosaliittojen Cupin kahdesti.
Lizarazu on menestynyt myös seurajoukkueissa. Ensimmäinen huipputason seura hänen urallaan oli Bordeaux, jonka riveissä hän pelasi muun muassa UEFA Cupin finaalissa vuonna 1996. Bordeaux'sta Lizarazu siirtyi baskiseura Athletic Bilbaoon, jossa hän oli ensimmäinen muualta kuin Espanjasta kotoisin oleva pelaaja. Seuraava seura oli Bayern München, jossa hän voitti vuosina 1997–2001 kaksi Bundesliigan mestaruutta, neljästi Saksan cupin, neljästi Saksan supercupin, Mestarien liigan ja seurajoukkueiden maailmanmestaruuden. Seitsemän Münchenissä vietetyn vuoden jälkeen Lizarazu siirtyi kotimaahansa, Marseille'hin kaudeksi 2004, mutta ei sopeutunut riittävästi joukkueeseen ja ympäristöön, joten hän palasi takaisin Baijeriin vain kuuden kuukauden jälkeen. Lizarazun perinteinen pelinumero 3 oli tällä välin annettu Lúciolle, joten hän valitsi syntymävuoteensa viittaavan numeron 69.
Lizarazu on nähnyt myös menestyksen varjopuolet. Hän on joutunut terroristijärjestö ETA:n hyökkäyksien kohteeksi ja saanut siltä jopa tappouhkauksia.
Ranskan Baskimaassa on Bixente Lizarazun mukaan nimetty stadion.
Litiumfluoridi

| Litiumfluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7789-24-4
PubChem CID:  224478
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  LiF
Moolimassa:  25,941 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoisia tai värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  845 °C 
Kiehumispiste:  1 676 °C
Tiheys:  2,635 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,27 g/100ml (18 °C)
Litiumfluoridi (LiF) on litium- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Litiumfluoridia käytetään muun muassa metallurgiassa ja optisissa sovelluksissa.
Valmistus

Litiumfluoridia valmistetaan käsittelemällä litiumhydroksidin tai litiumkarbonaatin vesiliuoksia vetyfluoridin vesiliuoksella.
Käyttö

Litiumfluoridia käytetään lasin ja emalien valmistuksessa, fluksina hitsattaessa ja juotettaessa alumiinia, rakettien polttoaineissa ja aurinkoenergian talteenotossa.
Litiumfluoridin transmittanssi on UV-säteilyn alueella suurempi kuin millään muulla aineella. Tämän vuoksi yhdistettä käytetään UV-optiikan sovelluksissa. Lisäksi litiumfluoridia käytetään termoluminisenssidosimetreissä.
Myrkyllisyys

Litiumfluoridi on ärsyttävä yhdiste ja haitallista hengitettynä tai joutuessaan kosketuksiin ihon kanssa. Myrkyllisyys johtuu pääasiassa fluoridi-ionista, joka voi aiheuttaa vakavia palovammoja iholle joutuessaan. Hengitettynä aine aiheuttaa hengenahdistusta ja yskää. Pienet pitoisuudet eivät ole erityisen myrkyllisiä johtuen litiumfluoridin niukkaliukoisuudesta veteen.
Litiumkromaatti

| Litiumkromaatti> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  14307-35-8
PubChem CID:  26627 ja 3653467
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Li2CrO4
Moolimassa:  129,882 g/mol
Ulkomuoto:  Keltaisia kiteitä
Sulamispiste:  495 °C
Tiheys:  2,149 g/cm3
Liukoisuus veteen:  53 g/ml (18 °C) 
Litiumkromaatti (Li2CrO4) on litium- ja kromaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään pääasiassa estämään korroosiota.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa litiumkromaatti on keltaista kiteistä ainetta, joka liukenee hyvin veden lisäksi metanoliin ja etanoliin. Se esiintyy myös kidevedellisenä muotona dihydraattina Li2CrO4·2H2O (CAS 7789-01-7), josta kidevesi poistuu, kun se lämmitetään 74,6 °C lämpötilaan.
Litiumkromaattia tuotetaan litiumhydroksidin ja kromihapon välisellä neutralointireaktiolla.
Käyttö

Litiumkromaattia käytetään pääasiassa korroosionestoaineena ilmanvaihtolaitteissa, joissa käytetään litiumkloridi- tai litiumbromidiliuoksia, ja ydinreaktoreissa.
Aiheesta muualla

PubChem: Dilithium chromate (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Lithium chromate (englanniksi)
ChemBlink: Lithium chromate (englanniksi)
Locó (jalkapalloilija)

Locó (20) MM-kilpailuissa 2006.
Manuel Armindo Morais Cange (s. 25. joulukuuta 1984 Luanda), taiteilijanimeltään Locó, on angolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hän kuului Angolan maajoukkueeseen vuoden 2006 maailmanmestaruuskilpailuissa Saksassa ja pelasi täyden ajan Angolan kaikissa otteluissa, joista kaksi päättyi tasapeliin ja yksi Angolan tappioon. Hän pelasi Afrikan-mestaruuskilpailuissa vuosina 2006 ja 2008. Hän pelasi kaikkiaan 40 maaottelua vuosina 2003–2009 ja teki maalin syyskuussa 2006 Swazimaata sekä syyskuussa 2008 Beniniä vastaan.
Locó edusti seuratasolla kotimaassaan Benfica Luandaa, Petro Atléticoa, Primeiro de Agostoa ja Santosia. Hän voitti Angolan-mestaruuden vuosina 2006 ja 2009.
El Lisitski

| El Lisitski |
| --- | --- |
 El Lisitski vuonna 1914.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. marraskuuta 1890 Potšinok, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 30. joulukuuta 1941 (51 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   venäläinen
Ammatti:  taiteilija
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Lazar Markovitš Lisitski (ven. Ла́зарь Ма́ркович Лиси́цкий  kuuntele ääntämys (ohje), 22. marraskuuta (J: 10. marraskuuta) 1890 Potšinok – 30. joulukuuta 1941 Moskova), joka tunnetaan myös nimellä El Lisitski (ven. Эль Лиси́цкий, jidd. ‏על ליסיצקי‎), oli venäläinen taiteilija, suunnittelija, opettaja, valokuvaaja, typografi, poleemikko ja arkkitehti. Hän toimi Venäjän avantgarden merkittävänä henkilönä ja edisti oppi-isänsä, Kazimir Malevitšin kanssa suprematismin kehitystä.
Lisitskin taiteellinen toiminta oli hyvin laajaa. Se sisälsi muun muassa pilvenpiirtäjien, taidenäyttelyiden ja propagandatöiden suunnittelua Neuvostoliitossa. Hänen työnsä antoivat paljon vaikutteita Bauhausin taidekoululle ja konstruktivismille. Lisitski käytti vaihtelevia tuotantotekniikoita ja tyylikeinoja, jotka saavuttivat hallitsevan aseman 1900-luvun graafisen suunnittelun alalla.
Koko Lisitskin elämäntyö tallennettiin nauhalleselvennä siinä luulossa, että taiteilija ilmenisi lopulta agentiksi. Tähän viitattiin jälkeenpäin hänen ediktissään, "Das zielbewusst Schaffen" (suom. määrätietoinen luomus). Juutalainen Lisitski edisti urallaan jiddišinkielisten lastenkirjojen julkaisemista kuvittamalla niitä. Tällä tavoin hän pyrki kohentamaan juutalaisen kulttuurin asemaa Venäjällä. Valtio muuttui siihen aikaan paljon ja oli juuri kumonnut antisemitistiset lait. Jo 15-vuotiaana hän ryhtyi opettamaan kierrellen vuosien kuluessa "vaihtamassa ajatuksiaan". Hän säilytti tätä harjoittaessaan kehittyneen etiikkansa ja alkoi työskennellä Malevitšin kanssa suprematistisen UNOVIS-taideyhteisön johdossa. Samoihin aikoihin Lisitski kehitti Proun-nimisen sarjan omia muunnelmiaan suprematistisista maalauksista, ja sai työpaikan Venäjän kulttuurisena suurlähettiläänä Weimarin Saksassa vuonna 1921.
Nuoruus ja alkuvaiheet

El Lisitski syntyi pieneen juutalaiseen yhteisöön, Potšinokin kaupunkiin Venäjän keisarikunnassa 23. marraskuuta 1890. Hän asui ja opiskeli lapsuutensa ajan Vitebskin kaupungissa, nykyisen Valko-Venäjän alueella aivan kuten hänen aikalaisensa Marc Chagall. Kymmenen vuotta myöhemmin hän siirtyi isovanhempiensa luo Smolenskiin ja kävi samannimistä oppikoulua. Viikonloput hän vietti edelleen Vitebskissä. Lisitski ilmaisi jo nuorena kiinnostusta ja lahjakkuutta iirtämistä kohtaan ja sai 13-vuotiaana koulutusta paikalliselta juutalaistaiteilijalta, Judel Peniltä. Kahta vuotta myöhemmin hän toimi jo itse opettajana. Vuonna 1909 Lisitski haki paikkaa Pietarin taideakatemiasta, mutta hakemus hylättiin. Hän läpäisi pääsykokeet ja oli tarpeeksi tasokas, mutta tsaarin hallinto rajoitti juutalaisten opiskelijoiden määrää venäläisissä kouluissa ja yliopistoissa.
Jatkokoulutus Saksassa

Kotimaassa epäonnistuneiden hankkeiden takia Lisitski lähti etsimään asuinpaikkaa Saksasta, jonne suuntasivat monet muutkin Venäjällä asuneet juutalaiset. Muutettuaan Saksaan vuonna 1909 hän ryhtyi ryhtyi opiskelemaan rakennustekniikkaa Darmstadtin teknillisessä yliopistossa. Hän asettui seudulle pitemmäksi aikaa ja kuvaili vuoden 1912 kesää "vaelteluna pitkin Eurooppaa". Lisitski kulutti paljon aikaansa Pariisissa ja teki yli tuhannen kilometrin kävelymatkan Italiassa. Hän koki matkan opettavana kokemuksena tutkiessaan häntä kiehtovia taideteoksia, arkkitehtuuria ja maisemia. Hänen kiinnostuksensa muinaiseen juutalaiskulttuuriin kasvoi Pariisissa tapaamansa venäläisen juutalaisryhmän yhteyshenkilönä. Joukkoa johti Lisitskin lapsuudenystävä, kuvanveistäjä Ossip Zadkine, joka tutustutti hänet eri ryhmien välisille riidoille diasporan alalla. Samana vuonna 1912, osa Lisitskin töistä oli esillä ensi kertaa taidenäyttelyssä Pietarissa, mikä oli hänen uransa huomattavimpia edistysaskelia. Lisitski eli Saksassa ensimmäisen maailmansodan syttymiseen asti, jolloin hän oli pakotettu kotimaahansa Sveitsin ja Balkanin kautta. Hänen ohellaan Euroopasta lähti muitakin venäläisiä paluumuuttajataiteilijoita, kuten Wassily Kandinsky ja Marc Chagall.
Taiteen tekijänä

Lisitski opiskeli paluunsa jälkeen Riian polyteknillisessä korkeakoulussa, joka oli sodan takia evakuoitu Moskovaan. Hän suoritti rakennusarkkitehdin tutkinnon kesäkuussa 1918 aloittaen välittömästi työt apulaisena arkkitehtitoimistoissa. Hän kehitti näitä töitä tehdessään aktiivisen ja intohimoisen suhteen juutalaista kulttuuria kohtaan, joka oli juuri kokenut renessanssin antisemitistisen hallintojärjestelmän kaaduttua. Väliaikainen hallitus kumosi lainsäädännön, joka kielsi heprealaiset kirjoitukset ja vaikeutti juutalaisten elämää. Tämän ansiosta hän omistautui juutalaiselle taiteelle ja matkusti Mahiljouhun opiskelemaan perinteistä arkkitehtuuria ja vanhaa synagogien koristekuviointia. Lisitski kuvitti myös jiddišinkielisiä lastenkirjoja, mikä oli hänen ensimmäinen merkittävä yrityksensä suunnitella kirjojen ulkoasua – ala, jota hän kehitti urallaan paljon.
Lisitskin ensimmäinen maalaus julkaistiin vuonna 1917 kirjassa Sihas hulin: Eyne fun di geshikhten (suom. Jokapäiväinen keskustelu), johon hän liitti heprealaisia kirjaimia jugendtyylisellä korostuksella. Hänen seuraava kirjansa oli visuaalinen kertomus vanhan ajan juutalaisesta pesah-laulusta Had gadya (suom. Yksi vuohi). Lisitski käytti siihen typografista tyyliään, joka oli esillä myös hänen myöhäisemmässä tuotannossaan. Lisitski yhdisteli kirjaimia ja kuvia kuvittamalla tarinassa esiintyviä hahmoja ja niihin viittaavia sanoja samoilla väreillä. Viimeisen sivun suunnittelussa Lisitski havainnollisti "Jumalan kättä", joka tuhoaa Tsaariksi kruunatun kuoleman enkelin. Se edusti kuvaannollisesti juutalaisten vapautumista ja bolševikkien voittoa Helmikuun vallankumouksessa. Vaihtoehtoinen tulkinta siitä on, että taiteilija pelkäsi bolševikkien kansainvälistymistä ja uskoi sen johtavan perinteisen juutalaisen kulttuurin tuhoon. Visuaalinen kuvaus Jumalan kädestä toistui lukuisia kertoja hänen uransa aikana ja huipentui vuoden 1925 omakuvassa The Constructor (suom. Rakentaja).
Lisitski ajautui taiteessaan Malevitšin ohjaamana geometriseen ilmaisuun, jota he nimittivät suprematismiksi. Vuodesta 1919 se oli hänen taiteensa perustana. Lisitski pyrki maalauksissaan arkkitehtuurimaiseen selkeyteen. Hän katsoi, että suprematismi korvaa näkyvän pyramidihuipun äärettömiin jatkuvalla perspektiivillä. Hänen kuvissaan esineet ovat usein irronneet maan painovoiman vaikutuksesta. Hän pyrki toteuttamaan tätä periaatetta myös taidenäyttelyissään ja teatteriesityksissä siten, että katsojaa stimuloitiin värikkäiden maalausten, valon ja geometristen muotojen vaihtumisella.
Loppuvuosinaan hän pohti taideteorian kannalta typografiaa, taidenäyttelyiden suunnittelua, valokuvausta ja kirjojen suunnittelua. Hän tuotti arvostettuja teoksia ja kokosi kansainvälistä suosiota saavuttaneita taidenäyttelyitä. Toiminta jatkui hänen kuolinvuoteelleen asti, kun hän vuonna 1941 valmisti viimeisen työnsä – neuvostoliittolaisen propagandajulisteen, joka rohkaisi rakentamaan enemmän tankkeja Natsi-Saksan kukistamiseksi.
Aiheesta muualla

El Lissitzky Artcyclopedia. John Malyon/Specifica, Inc.. Viitattu 21.7.2011. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:El Lissitzky
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 2  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Käännös suomeksi
Joonan kirja

| Joonan kirja> יונה.Tanak Nevi'im.Raamattu Vanha testamentti |
| --- | --- |
 Kala nielaisee Joonan. Hortus deliciarum, noin 1180.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Joona
Kirjoituspaikka:  Ninive
Ajoitus:  n. 783–753 eaa.
Teksti
Genre:  profeetallinen kirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  Joona
Lukuja:  4
Jakeita:  48
Edeltävä: < Ob.Seuraava: Miika >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Joonan kirja (hepr. ‏ספר יונה‎, Sefer Yona) on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 32. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen neljästoista kirja. Kirja kertoo kertomuksen vastentahtoisesta profeetasta, josta tulee yksi koko Raamatun tehokkaimmista profeetoista. Kirjan kertomusta Joonasta on kautta historian tulkittu hyvin monella eri tavalla, ja se on inspiroinut myös useita lastensatuja.
Juutalaisen kalenterin pyhimpänä päivänä, jom kippurina eli sovituspäivänä Joonan kirja luetaan synagogassa.
Historia

Kertomuksen päähenkilö Joona, Amittain poika, eli kuningas Jerobeam II:n aikana (786–746 eaa.). Joona mainitaan muualla vain kaksi kertaa: Toisessa kuninkaiden kirjassa (2 Kun. 14:25) ja Matteuksen evankeliumissa (Matt. 12:39–41).
Historialliselta taustaltaan kirja sijoittuu Joonan aikaan 700–600-luvuille eaa. ja uskonnolliselta ja yhteiskunnalliselta taustaltaan 500–300-luvuille eaa. Näin se rinnastuu Jesajan kirjan viimeisten osien (niin sanotun Deuterojesajan) aikaan, jolloin Israelille annettiinselvennä huomattava osa Jahven valtakunnan levittämisessä pakanoiden pariin. Nämä seikat ovat saaneet jotkut tutkijat ajattelemaan, että itse kirja kirjoitettiin todennäköisesti pakkosiirtolaisuuden jälkeisenä aikana, vuoden 530 eaa. jälkeen, ja että se perustuu suulliseen perimätietoon, joka on peräisin 700-luvulta eaa.
Joona oli kotoisin Gath-hepherin kaupungista, nykyisestä el-Meshedistä, joka sijaitsee muutaman kilometrin päässä Nasaretista. Kaupunki sijaitsee siis pakkosiirtolaisuutta edeltäneessä Israelin kuningaskunnassa ja Jeesuksen ajan Galileassa.
Kirjassa esiintyvä Ninive oli muinaisen Assyrian pääkaupunki, jonka Meedia kukisti vuonna 612 eaa. Kirja itse kutsuu Niniveä "suureksi kaupungiksi", mikä viittaa todennäköisesti sen vaurauteen, mutta mahdollisesti myös kokoon. Koska kirja olettaa kaupungin olevan olemassa ja säästyneen tuholta, se saattaa perustua vanhempaan 700–600-luvuilta olevaan traditioon. Assyria oli usein sodassa Israelin kanssa, ja otti israelilaiset vangeiksi 722–721 eaa. Assyrian painostus Israelia vastaan voidaan nähdä hyvin Nahumin kirjan katkerissa profetioissa.
Joonan kirja luetaan pieniin profeetoihin siksi, että se oli alun perin sijoitettu muiden pienten profeetoiden joukkoon samalla kirjakäärölle. Päinvastoin kuin muut profeetalliset kirjat, Joonan kirja ei kuitenkaan ole selonteko profeetan Israelin kansalle julistamista sanoista.
Sisältö

Joonan kirja on ennen kaikkea kertomus Jumalan luonteesta. Se voidaan jakaa neljään osaan sen neljän luvun mukaan: 1) Jumalan kaikkivaltius, 2) Jumalan suorittama pelastus, 3) Jumalan armo, ja 4) Jumalan oikeudenmukaisuus. Se voidaan jaotella myös seuraavalla tavalla:
Jumalan ensimmäinen käsky ja Joonan kapinointi sitä vastaan.
Jumalan suorittama Joonan pelastaminen ja Joonan kiitosrukous.
Jumalan toinen käsky ja Joonan tottelevaisuus.
Jumalan suorittama Niniven pelastaminen ja Joonan valitus kiittämättömyydestä
Sisältö > Juoni

Kirjan juoni on melko suoraviivainen, vaikkakin ironian käyttö muuttaa tapahtumien suuntaa odottamattomasti. Kertomus keskittyy Joonan ja Jumalan väliseen konfliktiin. Jumala kutsuu Joonan julistamaan tuomiota Niniven kaupungille kaupungin pahojen tekojen vuoksi. Joona vastustelee ja yrittää paeta Tarsikseen laivalla. Jumala nostattaa suuren myrskyn. Merimiehet pelästyvät ja huutavat avuksi jumaliaan. He heittävät arpaa saadakseen selville, kenen syytä myrsky on. Arpa lankeaa Joonalle, ja hänet heitetään mereen hänen omasta kehotuksestaan.
Seurauksena myrsky tyyntyy, mutta suuri kala nielaisee Joonan Jumalan lähettämänä. Joona on kalan sisässä kolme päivää ja kolme yötä. Joona rukoilee ja kiittää Jumalaa. Kala oksentaa Joonan maihin. Hän saa uuden käskyn saarnata Ninivessä, että kaupunki hävitetään neljänkymmenen päivän päästä. Niniveläiset uskovat Joonaa, aloittavat paaston ja pukeutuvat säkkeihin. Jumala armahtaa kaupungin.
Lopussa Joona syyttää Jumalaa ja selittää paenneensa siksi, että tiesi Jumalan kuitenkin olevan armahtavainen. Lopussa Jumala opettaa Joonaa armahtavaisuudesta esittämällä vertauksen.
Kirjoittajan ironia näkyy muun muassa siinä, että Joonasta tulee kaikkein menestyksekkäin profeetta. Yleensä kukaan profeetoista, edes suurista ja kuuluisista, ei saanut kansaa kääntymään. Joona, joka yritti ensin paeta, saa melko helposti 120 000 ihmistä katumaan ja kääntymään Jumalan puoleen.
Kirjallisuutta

Allen, Leslie C.: The Books of Joel, Obadiah, Jonah, and Micah.  (The New International Commentary on the Old Testament)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1976.  ISBN 0802825311
Peltola, Olavi: ”Joonan kirja”, Löytöretki Vanhaan testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-174-X  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joonan kirja Wikimedia Commonsissa