stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Runo-Edda
Synty ja siirtyminen

Edda-runojen syntyaikaa ja alkuperää ei voida tarkasti määritellä. Niiden runomitta on länsigermaanista, mikä tekee niistä luultavasti hyvin vanhoja. Runojen aiheet ovat peräisin kristinuskon tuloa edeltävän ajan mytologiasta, ja ne kertovat muun muassa esikristillisistä jumalista, joiden osuutta ei ole kristinuskon vaikutuksesta pienennetty kuten monissa muissa tuon ajan eurooppalaisissa mytologioissa. 1200- ja 1300-luvun kirjoituksissa eddalaista runoutta pidettiin jo vanhanaikaisena.
Vanhimpia tunnettuja esimerkkejä muinaisnorjankielisestä eddamittaisesta runoudesta ovat vanhemmalla futhark-riimukirjoituksella tehtyjä kaiverruksia, usein muistokirjoituksia, joita on löydetty paljon etenkin Ruotsista. Kirjoitus oli  käytössä noin vuosina 150–700.
Yksittäisten runojen keskinäistä aikajärjestystä on myös vaikea määritellä. Se johtuu osittain siitä, että kun runot kirjoitettiin ylös keskiajalla, niihin oli jo saatettu lisätä uusia piirteitä.
Eddarunojen esittäjiä ei tiedetä nimeltä, eikä heidän sukupuolestaan ole tietoa. Sitäkään ei tiedetä, missä runonlausujat esiintyivät. Yleisesti arvellaan, että runoa lausui yksi lausuja yleisölleen. Joidenkin tutkijoiden mukaan runoja saattoi esittää usea esittäjä, joista jokaisella oli oma roolinsa. Tätä tukisi Codex Regiusissa olevat merkinnät, jotka näyttävät näyttelijälle tarkoitetuilta ohjeilta.
Ei tiedetä, siirtyivätkö runot sukupolvelta toiselle samassa muodossa, vai uusiutuivatko ne jatkuvasti lausujien tuntemien runokaavojen puitteissa. Yleisimmin uskotaan runojen siirtyneen muistinvaraisesti, vaikka joistain runoista tunnetaankin hiukan toisistaan poikkeavia versioita.
Ylös kirjoittaminen

Latinalainen kirjaimisto sekä eläimennahka kirjoitusmateriaalina saapuivat Skandinaviaan 1000- ja 1100-luvuilla. Sen myötä suullista Edda-runoutta alettiin kirjoittaa ylös pergamentille Islannissa ja mahdollisesti paikoin myös muualla Skandinaviassa. Tarkkaa aikaa tälle ei kuitenkaan tiedetä. Runo-Edda on koottu erilaisista käsikirjoituskokoelmista, ja siitä on erilaisia versioita. Kaikkia runoja ei koskaan kirjoitettu ylös, ja osa kirjoitetuistakin on kadonnut. Puuttuvien runojen tapahtumiin viitataan esimerkiksi Snorri Sturluson 1220-luvulla laatiman Proosa-Eddan tarinoissa.
Ylös kirjoittaminen > Codex Regius

Runo-Eddan tunnetuin käsikirjoitus on Islannissa noin vuonna 1270 koottu Codex Regius. Kokoelman alkuperäistä nimeä ei tiedetä. Sitä alettiin kutsua 1600-luvulla Sæmundar-Eddaksi, kun sen löytäjä Brynjólfur Sveinsson luuli sitä Sæmundr fróðin kokoamaksi ja Snorri Sturlusonin 1220-luvulla kirjoittaman Eddan (nykyään nimeltään Proosa-Edda) lähteeksi. Muinaisnorjalaisten runojen kokoelman nykyaikainen nimi Runo-Edda perustuu tähän väärinkäsitykseen.
Codex Regiukseen kuuluu 31 erillistä runoa. Se koostuu kahdesta osiosta, Eddan jumalrunot, joihin kuuluu 11 runoa, ja Eddan sankarirunot, joita on 20. Ensimmäisistä jumalrunoista Vǫluspá, Vafþrúðnismál ja Grímnismál kuvaavat maailman, jumalien, ihmisten ja muiden olentojen syntyä sekä maailmanloppua. Sankarirunoissa kerrotaan muun muassa Sigurdin sankariteoista.
Runojen lomassa on kokoajien kirjoittamia proosamuotoisia selvennyksiä, jotka selittävät lukijalle vaikeasti ymmärrettäviä, unohtuneita tai avoimeksi jääviä asioita.
Ylös kirjoittaminen > Muut kirjat

Edda-runoutta on myös islantilaisissa muinaissaagoissa, jotka ovat saagojen lajityyppi. Lisäksi kolme Edda-runoa esiintyy keskiaikaisissa islantilaisissa historiallisissa kokoelmissa.
Runot on suomentanut Aale Tynni.
Runomitat

Eddan runomitta tunnetaan hyvin tarkkaan, sillä Snorri Sturluson teki siitä kattavan selvityksen Nuorempaan Eddaan sisältyvässä "Háttatal"-runossa.
Muodollisesti Edda-runot käyttävät tiukkoja, tavujen määrään ja alkusointuihin perustuvia runomittoja. Eeppisessä, kertovassa runoudessa, kuten "Vǫluspássa" oli yleensä käytössä fornyrðislag-mitta (sananmukaisesti 'vanhojen sanojen mitta'), joka perustuu allitteraatioon ja painollisten ja painottomien tavujen vaihteluun. Samantapaisia mittoja on käytössä myös muissa keskiaikaisissa, germaanisissa runoteoksissa, kuten Englannin Beowulfissa ja saksankielisessä Nibelungein laulussa.
Lyyrisempi, ei-kertova runous, kuten "Hávamál", käytti yleensä ljóðaháttr-runomittaa (sananmukaisesti 'runomitta'). Ljóðaháttrissa säkeistöt koostuvat tavallisesti kahdesta kolmen säkeen jaksosta, joissa kahta ensimmäistä säettä yhdistää sama alkusointu ja kolmannessa on oma sisäinen alkusointu. Konsonanttiriimi perustuu saman konsonantin toistumiseen, mutta vokaaliriimien alkusointu voi muodostua myös eri ääneistä. Esimerkki ljóðaháttr-runomitasta ("Hávamál", runo 77):
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Deyr fé, deyja frændr, deyr sjalfr it sama, ek veit einn, at aldrei deyr: dómr um dauðan hvern. |  Kuolee karja, koko suku suuri, kuolevainen olet itsekin. Muttei kuole kiitos koskaan, jos on hyvä maine hankittuna. (suom. Juha Peura) |  |
Kirjallisuutta

Eddan sankarirunot.  (Suomentanut sekä johdannolla ja selityksillä varustanut Aale Tynni)  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10173-7
Eddan jumalrunot.  (Suomentanut sekä johdannolla ja selityksillä varustanut Aale Tynni)  Helsinki:  WSOY, 1982 (2. painos 1998).  ISBN 951-0-11503-7
Ruskojakamari

| Ruskojakamari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Jakamarit Galbulidae
Suku::  Pikkujakamarit Brachygalba
Laji::  lugubris
Kaksiosainen nimi
 Brachygalba lugubris  (Swainson, 1838) 
Alalajit
 B. l. caquetae  B. l. fulviventris  B. l. lugubris  B. l. melanosterna  B. l. naumburgi  B. l. obscuriceps  B. l. phaeonota 
Katso myös
   Ruskojakamari Wikispeciesissä   Ruskojakamari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskojakamari (Brachygalba lugubris) on jakamareihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Ruskojakamari voi kasvaa 14–16 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväriltään lintu on ruskea, ruskeita ovat pää, rinta ja selkä. Kurkku ja vatsa ovat ruskojakamarilla kellertävät tai valkoiset. Lajin siivet, yläperä ja pyrstö ovat mustat ja niissä on sininen tai vihreä kiilto. Ruskojakamarin nokka on pitkä ja väriltään musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruskojakamaria tavataan laikuttaisesti Kolumbiasta Perun pohjoisosiin ja Brasiliaan, Brasilian koillisrannikolta sekä Brasilian keskiosista Boliviaan. Sen elinympäristöä ovat galleriametsät, metsien reunamaat ja savannit. Ne liikkuvat pareittain tai pieninä ryhminä puiden latvuksissa. Lajin ravintoa ovat lentävät hyönteiset.
Ruokaa öljystä -ohjelma

Eri valtioiden lipun alla purjehtivia tankkereita lastattavana Basran öljysatamassa. Taustalla satamaa vartioi liittouman ohjusristeilijä USS Mobile Bay. Kuva vuodelta 2004.
Ruokaa öljystä -ohjelma (lyh. OIP, Oil-for-Food Programme) oli YK:n turvallisuusneuvoston aloittama ohjelma, joka salli kauppa- ja talouspakotteiden alla olevan Irakin myydä öljyä kansainvälisillä markkinoilla ruokaa, lääkkeitä ja muita humanitaarisia tarvikkeita vastaan irakilaissiviilien auttamiseksi. Ohjelma on yksi suurimmista YK:n humanitaarisista operaatioista.
1990-luvun alussa käydyn Persianlahden sodan jälkeen Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto asetti useita kauppaa koskevia pakotteita ja rajoituksia Saddam Husseinin johtamaa Irakia vastaan. Niiden tarkoitus oli muun muassa estää Irakin asevoimien uudelleenrakennus ja heikentää diktaattorina pidetyn Husseinin valtaa maassaan. Vuosikymmenen puoliväliin mennessä pakotteet alkoivat herättämään kritiikkiä, sillä tavallisten irakilaisten katsottiin kärsivän niiden vuoksi kohtuuttomasti. Ruokaa öljyä vastaan -ohjelma esiteltiin YK:n turvallisuusneuvostossa 1995 Yhdysvaltain presidentti Bill Clintonin hallinnon aloitteesta. Ohjelma lakkautettiin käytännössä 2003 Yhdysvaltain johtaman liittoutuman vallattua Irakin, jolloin talouspakotteista luovuttiin ja vastuu humanitaarisesta toiminnasta siirrettiin liittouman väliaikaishallinnolle (CPA).
Ohjelmasta oli apua irakilaisille siviileille, mutta sen toteuttamista vaivasivat pakotteista seuranneet Irakin ongelmien taloudellinen ja poliittinen syveneminen, sekä talouspakotteiden kiertoyritykset. Lisäksi sen nähdään vahvistaneen Saddam Husseinin hallinnon asemaa, sillä ohjelman kautta saadut rahat ohjautuivat Irakin kansalle sen hallituksen kautta. Ohjelma kärsi myös lahjusskandaaleista, joihin on liitetty kansainvälisten suuryritysten lisäksi myös YK:n 90-luvun johtohahmoja.
Taustaa

Kuukausia kestäneiden pommitusten ja lyhyen maasodankäynnin jälkeen Persianlahden sota päättyi helmikuun lopulla 1991. Irakin asevoimat olivat kärsineet täydellisen tappion, mutta Yhdysvaltain johtama liittouma ei enää pyrkinyt valtaamaan Irakia tai kaatamaan Husseinin hallintoa suoraan. Sen sijaan YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselman 661 mukaisesti asetettujen pakotteiden uskottiin vaikuttavan Husseinin hallintoon riittävästi ja jopa heikentämään sitä niin, että valta vaihtuisi valtion sisäisesti. Pakotteet olivat ankarimpia, mitä koskaan on määrätty YK:n jäsenvaltiolle. Vauhdittaakseen prosessia Yhdysvaltojen presidentti George H. W. Bush kehotti irakilaisia kapinoimaan ja suistamaan Husseinin. Pian sodan loppumisen jälkeen maassa syntyikin kansannousuja, joihin liittyi muun muassa osia rintamalta palaavasta armeijasta. Kapinalliset jäivät ilman liittouman aseellista tukea ja vaikka Irakin asevoimien toimintaa rajoitettiin määräyksillä, niin Husseinin hallinto onnistui kukistamaan kaiken vastustuksen ja pysymään vallassa.
Samaan aikaan etenkin öljyn myyntiä koskevilla kansainvälisillä pakotteilla ja määräyksillä oli murskaava vaikutus Irakin talouteen. Öljynmyynnistä saaduista tuloista 30 prosenttia oli määrätty siirrettäväksi sotakorvausten maksamiseen sekä hyökkäyksen kohteena olleelle Kuwaitille että liittouman toimintaan osallistuneille valtioille. Koska Irak oli perinteisesti luottanut öljyn vientiin ja jättänyt esimerkiksi ruoantuotannon toisarvoiseksi seurannut kehitys alkoi näkymään siviilien köyhtymisenä ja ruokapulana, jonka pysyminen merkitsi nälänhädän uhkaa. Ruoanjakelua säännösteltiin hallituksen toimesta, mutta tästä ei ollut pitkäaikaiseksi ratkaisuksi. Myös lääkkeet kävivät vähiin ja surullisena seurauksena esimerkiksi maan lapsikuolleisuus kolminkertaistui 90-luvun puoliväliin mennessä.
Ohjelma perustetaan

Husseinin hallinto oli torjunut YK:n vuonna 1991 ehdottamat aloitteet öljyn myymisestä humanitaarisia tarvikkeita vastaan, mutta vuosikymmenen puolivälissä se oli valmis hyväksymään uuden ehdotuksen. YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi 1995 päätöslauselma 986:n, jonka perusteella syntyi ruokaa öljyä vastaan -ohjelma (OIP). Irak hyväksyi ohjelman 20. toukokuuta 1996 ja yhteisymmärryksen sopimus (MOA) allekirjoitettiin YK:n ja Irakin hallituksen kesken. Sopimuksen mukaan Irak saattoi myydä öljyä maailmanmarkkinoilla ruokaa ja muita humanitaarisia tarvikkeita vastaan. Ohjelma käynnistettiin seuraavana vuonna ja ensimmäiset ruokakuljetukset saapuivat maahan maaliskuussa 1997. Alkuun öljyä sai myydä kahden miljardin dollarin edestä kuuden kuukauden välein. Kaksi kolmasosaa tuloista kanavoitiin humanitaariseen apuun. Ohjelman johtajaksi nimitettiin kyproslainen Benon Sevan, joka oli työskennellyt YK:ssa vuodesta 1965 lähtien.
Ohjelman toteuttaminen > Irakin poliittiset olot ohjelman aikana

Ohjelman menestys osoittautui haastavaksi, sillä pakotteiden ja sotatoimien vuoksi irakilaissiviilien ahdinko syveni aikaa myöten ja vuoteen 2000 mennessä jo puolet irakilaisista olivat tavalla tai toisella riippuvaisia hallintuksensa tuesta selvitäkseen arjessa. 1990-luvun viimeisinä vuosina muun muassa Ranska, Kiina ja Venäjä esittivät pakotteiden lieventämistä, sillä ne katsoivat talousongelmien heijastuvan enemmän siviilielämään, kuin hallitukseen tai asevoimiin. Saddam Husseinin hallinto pystyi pakotteista huolimatta kehittämään ja vahvistamaan Irakin asevoimia, joiden avulla se teki joitakin liittoumaa provosoivia liikkeitä. Vastustuksesta huolimatta liittouman jäsenet ja useat muut länsivaltiot pysyivät järkkymättömästi pakotteiden takana ja Yhdysvaltain johtama liittouma pyrki torjumaan Husseinin toimia sotilaallisin keinoin, erityisesti ilma- ja ohjusiskuilla. Lokakuussa 1994 liittouman joukot käynnistivät operaatio Vigilant Warriorin, joka ajoi Kuwaitin rajan suuntaan siirretyn irakilaisarmeijan takaisin sisämaahan. Syyskuussa 1996 operaatio Desert Strike pyrki estämään 40 000 -miehisen armeijan liikkumisen kohti pohjoisessa olevia kurdialueita. Joulukuussa 1998 Yhdysvaltain ja Britannian ilmavoimat käynnistivät nelipäiväisen operaatio Desert Foxin, jonka aikana pommitettiin useita valikoituja kohteita eri puolilla Irakia. Nämä sotilasoperaatiot vaikuttivat osaltaan irakilaissiviilien olojen heikkenemiseen. Irakin hallinto pyrki käyttämään asetelmaa hyväkseen propagandassaan, jossa Saddam Hussein esitettiin sankarina käynnissä olevassa taistelussa liittoumaa vastaan. Lisäksi Husseinin hallinto pyrki herättämään ja vahvistamaan ääri-islamilaisia asenteita esittäen kyseessä olevan pyhän sodan.
Syyskuussa 2001 Yhdysvalloissa tapahtuneiden terrori-iskujen jälkeen George W. Bushin hallinto otti aggressiivisemman kannan Irakin kysymykseen, vaikka Irak ei ollut osallisena terrori-iskuissa. Bushin hallinto esitti Irakin säilyttävän salaa joukkotuhoaseita. Sota käynnistyi maaliskuussa 2003 Yhdysvaltain johtaman liittouman hyökkäyksellä. Liittouma miehitti maan nopeasti, mutta Husseinin hallinnon kaatumisen jälkeen joukkotuhoaseita ei koskaan löytynyt. Miehityksen jälkeen Ruokaa öljyä vastaan –ohjelmaan kuuluneiden humanitaaristen asioiden hoitaminen siirrettiin liittouman väliaikaishallinnolle (CPA) 21. marraskuuta 2003. Tämä päivä merkitsi käytännössä ohjelman lakkauttamista. Myös talouspakotteista luovuttiin samoihin aikoihin.
Ohjelman toteuttaminen > Onnistuminen tavoitteissa

Seitsemän vuotta toimineen ohjelman puitteissa öljyä myytiin yhteensä 64,2 miljardin dollarilla, josta 38,7 miljardia käytettiin humanitaariseen apuun. Lisäksi 18 miljardia suunnattiin Kuwaitin valtaamisesta seuranneiden korvausten maksamiseen. Loput 1,2 miljardia käytettiin itse ohjelman rahoittamiseen. Öljystä saatujen tulojen lisäksi Irakiin kanavoitiin 31 miljardin dollarin arvosta ulkomaista rahaa ja materiaalia.
Ohjelmasta oli apua irakilaissiviilejä uhanneen katastrofin torjumisessa. Sen ansioista esimerkiksi vuosina 1999–2001 maata vaivanneen kuivuuden aiheuttamien tuhojen vaikutusta pystyttiin minimoimaan. Lisäksi koleran kaltaisia tartuntatauteja pystyttiin torjumaan ja niiden leviämistä ehkäisemään. Ohjelman aikana irakilaisten keskimääräinen ravinnonsaanti nousi 1 200 kilokalorista 2 200 kilokaloriin päivässä, minkä ansiosta nälänhätä pystyttiin välttämään, joskin ruoka ei ollut riittävän monipuolista toimiakseen terveellisenä ruokavaliona. Tästä seurauksena oli anemian, ripulin ja hengityselinsairausten yleistyminen, mikä oli vaikeaa erityisesti pienille lapsille. Ohjelmaa arvosteltiin myös siitä, että se keskittyi ruoka- ja lääkeapuun ja sen puitteissa ei voitu kehittää Irakin omaa infrastuktuuria. Lisäksi apu kanavoitiin jaettavaksi Irakin hallituksen kautta, mikä vahvisti hallituksen otetta irakilaisista.
Jalmari Ruokokoski

| Jalmari Ruokokoski |
| --- | --- |
 Ruokokoski vuonna 1912
Henkilötiedot
Koko nimi:  Joel Jalmari Ruokokoski
Syntynyt: 3. joulukuuta 1886
Kuollut: 1. huhtikuuta 1936 (49 vuotta)
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  ekspressionismi
Joel Jalmari (Jali) Ruokokoski (3. joulukuuta 1886 Pietari – 1. huhtikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen ekspressionistinen taidemaalari, joka ei virallisesti kuulunut Marraskuun ryhmään, mutta silti osallistui heidän näyttelyihinsä.
Nuoruus

Ruokokosken vanhemmat olivat suutarimestari Joel Ruokokoski ja Maria Paasonen. Perhe muutti Helsinkiin vuonna 1899 Jalmarin ollessa 13-vuotias. Käytyään kansakoulun hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1903–1906 ja Taideteollisessa keskuskoulussa 1902–1904. Hän tapasi siellä Tyko Sallisen. Ruokokosken tauluja oli ensimmäisen kerran näytteillä Suomen Taiteilijain syysnäyttelyssä 1905 mutta varsinaisen taiteellisen läpimurtonsa hän teki vasta neljä vuotta myöhemmin. Ruokokoski hankki lisätuloja piirtämällä ilmoituskuvia, mainoksia ja pilakuvia ja hän kuului Brondan ritareiksi kutsuttuun boheemitaiteilijoiden ryhmään. Vuonna 1907 Ruokokoski kihlautui Olga-nimisen naisen kanssa, joka työskenteli valokuva-ateljee Centralissa. Kihlaus purkautui kuitenkin pian samana vuonna. Ruokokoski meni naimisiin 1909 sirkuksen nuorallatanssijana toimineen italialais-ruotsalaisen Laura Francisca Elvira Bonon kanssa. Elvira oli tuossa vaiheessa vain 16-vuotias. Ruokokosken ystävä taidemaalari Tyko Sallinen toimi häissä parin todistajana. Ruokokoski rakasti sirkustaidetta ja maalasi Elvirasta useita sirkusaiheisia muotokuvia. Ruokokoski käytti Elviraa mallina ja inspiraation lähteenä sirkusaiheisissa töissään kuten Sirkusakrobaatteja (1911), Sirkuksen tanssijoita (1911), Sirkustytön kuva (1911) ja muotokuvissa kuten Rakkaus (1910), Sairas (Elvira) (1910), Naisen muotokuva (Elvira) (1911) ja Elvira (1912). Liitto päättyi kuitenkin eroon 1913 Elviran jätettyä Ruokokosken.
Ura

Vuonna 1910 Ruokokoski matkusti Pariisiin tutustumaan impressionisteihin ja vuonna 1913 hän asui Helsingørissä, Tanskassa räätäli Niels-Peder Rydengin perheen luona. Tällöin Ruokokoski maalasi viiden viikon aikana 60 ekspressionistista maalausta, joiden joukossa oli muun muassa Rydengin perheen jäsenten muotokuvia. Palattuaan Tanskasta Ruokokoski piti hyvän menestyksen saaneen näyttelyn Ateneumissa.
Ruokokoski maalasi vuosina 1916–1918 Hyvinkäällä Humala-nimisessä ateljeessaan. Hän teki myös myöhemmin konservoituja seinämaalauksia hyvinkääläiseen Arena-elokuvateatteriin. Vuonna 1918 hän meni naimisiin Saima Forsströmin kanssa ja he saivat kymmenen vuoden sisällä viisi lasta. Ruokokoski menestyi taiteilijana, mutta hänen tulonsa menivät usein juhlimiseen. Ruokokoski osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1905–1919 välillä ja hänen töitään oli esillä kansainvälisissä näyttelyissä Tukholmassa 1916, Kööpenhaminassa 1919, Göteborgissa 1923, Tukholmassa ja Oslossa 1929 sekä Milanossa ja Roomassa 1937.
Viimeisinä vuosinaan Ruokokoski alkoi rahavaikeuksien edessä tehtailla kukkamaalauksia ja summittaisesti syövytettyjä grafiikan lehtiä, auringonlaskuja ja ruoka-asetelmia. Ruokokoski piti vuonna 1935 viimeiset näyttelynsä Helsingissä ja Savonlinnassa ja joutui Helsingissä sairaalaan liiallisen alkoholinkäytön takia reistailevan maksan ja sydämen sekä kurkkusyövän vuoksi. Hän kuoli seuraavan vuoden huhtikuun ensimmäisenä päivänä, vain 49-vuotiaana.
Maalauksia

Olgan muotokuva (1907)
Rouva Bertha Stenmanin muotokuva (1913)
Hattupäinen nainen (1914)
Omakuva (1914)
Omakuva turkislakki päässä  (1915)
Tyko Sallisen muotokuva (1919)
Mänty Suursaaresta (1919)
Maalauksia > Kuvia teoksista

Olgan muotokuva, 1907, hänen kihlattunsa
Omakuva, 1908
Rakkaus, 1910
Omakuva, 1912
Nainen, 1914
Hattupäinen nainen, 1914
Istuva Malli, 1916
Tyko Sallisen muotokuva, 1919
Taiteilijaperhe, 1922
Kirjallisuutta

Bäcksbacka, Leonard: J. Ruokokoski I-II – Ungdomsverk – Bohemen – Bravurkonstnären.  Konstsalongens förlag, 1943-1944.
Järvi, Olavi: Parhaat pilapiirtäjämme.  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4434-3
Kojo, Viljo: Taiteen tie on pitkä: Viljo Kojo kertoo ja muistelee. Helsinki: Otava, 1960.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jalmari Ruokokoski Valtion taidemuseon kokoelmissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjav@ – Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Jalmari Ruokokoski
Kallio, Rakel: / Ruokokoski, Jalmari (1886–1936). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  14.2.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Kuvattuna vuonna 1912.
William Lönnbergin kanssa Ateneumissa 1910-luvulla
Rusorintakerttuli

| Rusorintakerttuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttulit Parulidae
Suku::  Loistokerttulit Setophaga
Laji::  castanea
Kaksiosainen nimi
 Setophaga castanea  Wilson, 1810 
Synonyymit
 Dendroica castanea 

Katso myös
   Rusorintakerttuli Wikispeciesissä   Rusorintakerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rusorintakerttuli (Setophaga castanea) on kerttulien  heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Rusorintakerttuleita pesii Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Talvehtimisalueet sijaitsevat Väli-Amerikassa ja Etelä-Amerikan luoteisosissa. Euroopassa laji on tavattu vain kerran: Isossa-Britanniassa lokakuussa 1995.
Rusopirkko

| Rusopirkko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 {{{status}}} 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Yläheimo::  Härömäiset Cucujoidea
Heimo::  Leppäkertut Coccinellidae
Alaheimo::  Coccidulinae
Tribus::  Coccidulini
Suku::  Coccidula
Laji::  rufa
Kaksiosainen nimi
 Coccidula rufa  (Herbst, 1783) 
Katso myös
   Rusopirkko Wikispeciesissä   Rusopirkko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rusopirkko (Coccidula rufa) on kovakuoriaisten (Coleoptera) lahkoon kuuluva leppäkerttulaji. Rusopirkko on kooltaan 2,5–3,5 mm ja ruumiinrakenteeltaan pitkänomainen. Pohjaväriltään se on punertava. Nuoret yksilöt ovat pohjaväriltään vaaleampia kuin aikuiset. Rusopirkon peitinsiipien etuosan tumman laikun laajuus ja tummuus vaihtelevat. Laji elää aluskasvillisuudessa rantaniityillä, kesantopelloilla, joutomailla ja tienpientareilla. Rusopirkko talvehtii karikkeessa. Rusopirkko muistuttaa ulkonäöltään hieman kookkaampaa sukulaistaan rytipirkkoa (Coccidula scutellata). Toisena erottavana tekijänä on rytipirkon peitinsiipien keskikohdassa olevat tummat laikut, jotka puuttuvat rusopirkolta.
Rusopirkko on Suomessa vakiintunut ja yleinen laji koko maassa. Suomessa se on luokiteltu elinvoimaiseksi lajiksi. Lajia esiintyy pääasiassa Euroopan alueella.
Rusopirkon toukka.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Rusopirkko (Coccidula rufa)
iNaturalist: Rusopirkko (Coccidula rufa)
Naturespot.org: Coccidula rufa (englanniksi)
Coleoptera.org: Coccidula rufa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q467652  Wikispecies: Coccidula rufa  BioLib: 10720  BOLD: 286647  EoL: 3216157  EPPO: COCARU  EUNIS: 252822  Fauna Europaea: 230540  Fauna Europaea (new): 287a481c-fbe4-41d1-a942-23fb52359766  GBIF: 5749341  iNaturalist: 547795  NBN: NBNSYS0000008290  NCBI: 115345  Observation.org: 9272  Laji.fi: MX.194264
Ruskolakkinäpsy

| Ruskolakkinäpsy |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Napsijat Pipromorphidae
Suku::  Näpsyt Poecilotriccus
Laji::  ruficeps
Kaksiosainen nimi
 Poecilotriccus ruficeps  (Kaup, 1852) 

Alalajit
 P. r. melanomystax  P. r. peruvianus  P. r. ruficeps  P. r. rufigenis 
Katso myös
   Ruskolakkinäpsy Wikispeciesissä   Ruskolakkinäpsy Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskolakkinäpsy (Poecilotriccus ruficeps) on Etelä-Amerikassa tavattava napsijoihin kuuluva varpuslintu.