stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pelikasvatus
Kuvaus

Pelikasvatus on osa mediakasvatuksen kokonaisuutta, jonka tehtävänä on antaa yksilöille valmiuksia toimia mediayhteiskunnassa. Se kohdistuu kaiken ikäisiin ihmisiin, ei siis ainoastaan lapsiin ja nuoriin. Koska teknologinen kehitys on nopeaa, tarvitsevat usein myös aikuiset pelikasvatusta. Myönteisen pelaamisen kulttuurin kehittyminen edellyttää kaikkien pelialan toimijoiden (pelaajat, pelienkehittäjät, ammattikasvattajat, vanhemmat) yhteistyötä. Väitöskirjassaan Kohti pelisivistystä: Nuorten digitaalinen pelaaminen ja pelihaitat kotien kasvatuskysymyksenä Mikko Meriläinen on määritellyt pelikasvatukselle viisi teesiä:
Pelikasvatus perustuu pelisivistykseen ja toteuttaa sitä
Pelikasvatus on yksilöllistä, ymmärtävää ja elävää
Pelikasvatus on tietoista ja tiedostavaa toimintaa
Pelikasvatus on keskustelevaa ja osallistavaa
Pelikasvatuksessa keskitytään osallisuuteen ja tasapainoon riskien sijaan
Meriläisen mukaan pelikasvatuksen tulee olla muutakin kuin haittojen ehkäisyä. Hän katsoo, että pelikasvatuksella tulee tukea yksilön osallisuutta sekä pelaajana että laajemmin digitaalisessa kulttuurissa. Lähestymisen ytimessä ovat pelaamisen merkitys pelaajalle itselleen, pelaamisen sovittaminen osaksi tasapainoista elämää ja yksilön omien taitojen tukeminen ja kehittäminen.
Pelikasvatus tähtää pelisivistykseen, joka tarkoittaa pelaamisen kokonaisvaltaista ja monipuolista ymmärrystä ja eettistä toimimista tämän ymmärryksen ohjaamana. Pelisivistyksen sisältyy muun muassa pelilukutaito, jolla tarkoitetaan sitä, että yksilö hahmottaa pelaamisen merkityksen nyky-yhteiskunnassa, osaa tulkita pelien sisältämiä viestejä, tuntee pelien eri osa-alueet ja ymmärtää pelaamista kulttuurisena ilmiönä.
Kirjallisuutta

Haasio, A.: Netin pimeä puoli.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura.
Krokfors, L. Kangas, M & Kopisto, K. (toim.): Oppiminen pelissä. Pelit, pelillisyys ja leikillisyys opetuksessa.  Tampere:  Vastapaino, 2014.
Silvennoinen, Inka & Meriläinen, Mikko: Nuoret pelissä – Tietoa kasvattajille nuorten digitaalisesta pelaamisesta ja rahapelaamisesta.  Terveyden ja hyvinvoinnin laitos, 2016.  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Pelikasvatus.fi
Leo Pekkala

| Leo Pekkala |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. marraskuuta 1896 Rovaniemi
Kuollut: 12. helmikuuta 1918 (21 vuotta) Rovaniemi
Ammatti:  asemamies
Muut tiedot
Järjestö:  Rovaniemen työväenyhdistys, Rovaniemen punakaarti
Leo Johannes Pekkala (10. marraskuuta 1896 Rovaniemi – 12. helmikuuta 1918 Rovaniemi) oli suomalainen työväenliikkeen vaikuttaja, joka oli yksi Rovaniemen työväenyhdistyksen ja Rovaniemen punakaartin johtohahmoista. Vuoden 1917 yleislakon jälkeen hän toimi Rovaniemen miliisipäällikkönä. Pekkala teloitettiin sisällissodan alkupäivinä jääkäriluutnantti K. M. Walleniuksen käskystä.
Elämä > Varhaiset vuodet

Pekkala syntyi Rovaniemellä rakennusurakoitsija Matti Pekkalan (1863–1925) ja Maria Eveliina (Liinu) Lukkarinniemen (1871–1929) perheeseen. Hänen isänsä ei osallistunut politiikkaan, vaikka kannattikin sosialidemokraatteja. Pekkalan äiti puolestaan oli lestadiolainen suurtalonpojan tytär. Kouluaikoinaan hän urheili aluksi Rovaniemen Jyryn riveissä, mutta koki epäoikeudenmukaiseksi, kun seuraan ei otetettu jäseniksi työläisperheiden lapsia. Vuonna 1907 Pekkala olikin mukana työläisseura Rovaniemen Reippaan perustavassa kokouksessa, vaikka oli itse vasta 11-vuotias. Hän osallistui aktiivisesti myös Rovaniemen Työväen Näyttämön toimintaan ja oli kiinnostunut tolstoilaisuudesta ja kasvissyönnistä.
Kun jääkäreiden värvääminen aloitettiin Lapissa vuonna 1915, halusi myös Pekkala lähteä mukaan. Hän oli kuitenkin alaikäinen, eikä saanut äidiltään suostumusta. Pekkala suuntasi Saksan sijaan Itä-Karjalan, jossa hän sai paikan kirjurina Muurmannin radan rakennustyömaalla. Samalla hän radikalisoitui nähtyään ratatyöläisten surkeat olosuhteet ja raa'an kohtelun, johon liittyi pahoinpitelyjä ja jopa kuolemia. Suomeen palattuaan Pekkala työskenteli aluksi Tornion tullissa ja sai vuoden 1917 alussa paikan Rovaniemen rautatieaseman kirjurina. Hän liittyi rautatieläisten ammattiosastoon ja nousi nopeasti myös Rovaniemen työväenyhdistyksen keskeisimpien hahmojen joukkoon. Pekkalasta tuli muun muassa raittiusjaosto puheenjohtaja. Hän jatkoi myös teatteriharrastustaan ja osallistui kesällä 1917 Viipurin teatteripäiville, jonne Rovaniemen Työväen Näyttämön kutsui paikkakunnalta kotoisin ollut näyttelijä Viola Kariniemi.
Elämä > Yleislakko ja sisällissota

Syksyllä 1917 Pekkala tutustui Karl Marxin ajatuksiin, kun sensuuri oli vihdoin lakkautettu helmikuun vallankumouksen myötä. Hieman ennen marraskuun yleislakkoa Työväen Näyttämön suojissa perustettiin työväen järjestyskaarti, josta myöhemmin syntyi Rovaniemen punakaarti. Sen johtajaksi valittiin työväennäyttämön johtaja Kaarlo Kurki, ja Pekkalasta tuli kaartin operatiivinen johtaja. Yleislakon alkaessa 15. marraskuuta punakaarti otti pian Rovaniemellä vallan, ja hänet nimitettiin poliisin korvanneen miliisin päälliköksi. Sisällissodan sytyttyä tammikuun lopussa 1918 Rovaniemellä olleet venäläiset sotajoukot myivät aseensa suojeluskuntalaisille, jotka Pekkalan lisäksi vangitsivat muun muassa nimismiehenä toimineen työväenyhdistyksen puheenjohtajan Heikki Marttilan. Työväentalolla käydyn lyhyen tulitaistelun jälkeen myös punakaartilaiset saivat muutaman vangin, joiden vaihtamisen yhteydessä Pekkala pääsee vapaaksi. Suurin osa Rovaniemen punakaartin jäsenistä pakeni 30. tammikuuta junalla Kemiin hakemaan lisää aseistusta, mutta Pekkala piiloutui muutaman miehen kanssa kaupungin ulkopuolelle.
2. helmikuuta Kemin punakaartilaisilla vahvistettu 160 miehen osasto lähti junalla kohti Rovaniemeä, tarkoituksenaan vallata matkan aikana myös valkoisten hallussa ollut Tervola. Pekkala miehineen nousi junaan Paakkolassa hieman ennen kuin se Tervolan Kaisajoella joutui valkoisten väijytykseen. Syntyneessä taistelussa sai surmansa ainakin toistakymmentä punaista, minkä jälkeen loput palasivat Kemiin. Pekkala yritti jatkaa matkaa kohti Etelä-Suomea liittyäkseen siellä taisteleviin punaisiin, mutta joutui pidätetyksi Kempeleen rautatieasemalla. Hänet kuljetettiin Rovaniemelle, jota nyt piti hallussaan valkoisten Pohjois-Suomen esikunta päällikkönään niin ikään Tervolan taisteluun osallistunut jääkäriluutnantti K. M. Wallenius. Esikunnan tiloissa kokoontui myös sotaoikeus, joka ensimmäisenä tuomitsi kuolemaan työväenyhdistyksen puheenjohtajan Heikki Marttilan. Seuraavana tuomittiin Pekkala ja ravintoloitsija Antti Räty. Kaikki kuolemantuomiot määräsi Wallenius, mutta oikeuden kokoonpanoon kuuluivat tuolloin myös varatuomari Ilmari Jyrhämä ja Rovaniemen vankileirin päällikkönä toiminut Artturi Moberg. Tuomioiden syinä oli ”maankavaltaminen”, joka käytännössä tarkoitti pelkästään toimimista työväenyhdistyksen ja järjestyskaartin johdossa. Pekkalan kohdalla raskauttavana tekijänä oli myös asema miliisipäällikkönä, ja lisäksi häntä syytettiin Suomen urheiluelämän hajottamisesta Rovaniemen Reippaan johtokunnan jäsenenä.
Elämä > Teloitus

Kuolemaantuomituista Heikki Marttila teloitettiin jo 5. helmikuuta, mutta yksikään Rovaniemen suojeluskuntalaisista ei suostunut ampumaan Pekkalaa ja Rätyä. Teloittajaksi tilattiin Kemijärveltä ylikonstaapeli Juho Hagberg, joka aikaisemmin oli työskennellyt metsäyhtiöiden palveluksessa savottapoliisina ja oli tullut tunnetuksi metsätyömailla liikkuneiden työväenliikkeen agitaattoreiden ahdisteluista ja pahoinpitelyistä. Teloittaja saapui Rovaniemelle aamuyöllä 12. helmikuuta. Poliisiasemalta lähdettäessä Räty rukoili armoa ja kaatui portailla, jolloin Pekkala kielsi rääkkäämästä häntä enempää. Tämän jälkeen Hagberg ampui Rädyn poliisilaitoksen edustalla, ja ruumis kuljetettiin läheisen Ounasjoen avantoon.
Kahlehdittu Pekkala käveli perässä saman avannon ääreen, jossa teloittaja ampui häntä päähän. Kahleiden poistamisen jälkeen Pekkalan ruumis upotettiin samaan avantoon. Seuraavana aamuna hänen 10-vuotias veljenä Väinö kävi potkimassa avantoon myös paikalle jääneen verisen lumen. Wallenius ilmoitti teloituksista pylväisiin naulatuilla julisteilla, joissa kerrottiin, kuinka Pekkala ja Räty oli ammuttu maankavaltajina. Hänen mukaansa ilmoitusten vaikutus ihmisiin oli hyvä. Kaikkiaan Rovaniemellä teloitettiin 35 punakaartin jäsentä, mutta Marttilan, Pekkalan ja Rädyn jälkeen muiden ruumiita ei enää upotettu Ounasjokeen, vaan ne peitettiin joukkohautaan. Pekkalan ruumis löydettiin myöhemmin syyskuussa noin kilometrin päästä joen alajuoksulta, mistä poliisit kuljettivat sen punaisten joukkohautaan. Lopulta toukokuussa 1919 omaiset saivat luvan siirtää sen Pekkaloiden sukuhautaan Rovaniemen III hautausmaalle.
Kuolemantuomiot antanut Wallenius yleni myöhemmin kenraaliksi ja kuului myös äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen merkittävimpiin vaikuttajiin. Vaikka Rovaniemellä teloitettiin kymmeniä punakaartilaisia, hän on myöhemmissä muistelmissaan myöntänyt olevansa vastuussa ainoastaan Pekkalan ja Rädyn kuolemista. 1930-luvulla Wallenius oli tavannut Leo Pekkalan veljen Matti Pekkalan Helsingin yliopiston Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan illanvietossa Ostrobotnialla ja pyytänyt tältä anteeksi Leon teloitusta.
Perhe

Leo Pekkala oli kihloissa sairaanhoitaja Senja Hirvelän kanssa, mutta pariskunta ei milloinkaan ehtinyt naimisiin. Hänen veljistään Matti Pekkala (1905–1978) toimi 1950-luvulla Rovaniemellä ilmestyvän Lapin Kansan päätoimittajana ja vuorineuvos Väinö Pekkala (1908–2000) vaikutti pitkään rakennusteollisuudessa.
Aiheesta muualla

Lindstedt, Risto: Teloitus ja unohdus. Suomen Kuvalehti, 30.5.2003, nro 22.
Peittoilmiö

Peittoilmiöllä tarkoitetaan äänen peittymistä jonkin toisen äänen alle. Tätä tapahtuu sekä taajuusalueessa (äänenkorkeudeltaan läheinen ääni peittyy helposti viereisen, vähänkin voimakkaamman äänen alle) että aika-alueessa (esipeitto ja jälkipeitto).
Ihmisen korvassa ääniä käsitellään taajuusalueittain summaten (kriittinen kaista). Lähellä toisiaan taajuusalueessa olevat äänekset (eli sinivärähtelyt) ärsyttävät lähes samoja aistinsoluja, jolloin voimakkaampi äänes kumoaa helposti heikomman ääneksen. Taajuusalueen peittoilmiö tapahtuu siten jo varhaisessa vaiheessa kuuloa.
Aika-alueen peittoilmiöt tapahtuvat suurelta osin syvemmällä aivoissa. Esipeitossa myöhemmin tulevat, mutta voimakkaammat signaalit saavat aikaisemman tiedon käsittelyn keskeytymään, jolloin aikaisempaa signaalia ei tietoisesti havaita. Jälkipeitto, jossa myöhemmin tulevat (heikommat) signaalit peittyvät, kestää huomattavasti pidempään kuin esipeitto.
Peittokuulokynnys ja erilaiset peittoäänet

Kun siniäänisignaalin peittoäänenä käytetään siniääntä, äänien välinen huojunta aiheuttaa alemman peittokuulokynnyksen kuin jos peittoäänenä käytetään laajakaistaista kohinaa. Laajakaistainen kohina kuitenkin toimii peittävästi vain signaalin kriittisen kaistan taajuusalueella. Peittokuulokynnys kertoo, kuinka voimakas signaali on, jotta se juuri ja juuri havaitaan peittoäänen aikana.
Kriittinen kaista

Kun signaalia peitetään peittoäänellä, peittoilmiön voimakkuus riippuu peittoäänen ja signaalin voimakkuuden lisäksi peittoäänen kaistaleveydestä. Useassa tutkimuksessa on todettu, että peittoäänen kaistaleveyden lisääminen nostaa signaalin kuulokynnystä, kun kaistaleveys on keskitetty signaalin taajuuteen. Kaistaleveyttä lisättäessä vastaan tulee kuitenkin piste, jonka jälkeen kaistaleveyden lisäys ei enää vaikuta merkittävästi signaalin kuulokynnykseen.
Ilmiö johtuu taajuuserottelusta. Korva mukautuu kuultavan äänen mukaan ja erottelee kompleksista äänistä eri taajuusalueita (engl. auditory filter). Taajuusalueet ovat keskittyneet voimakkaimpien ääneksien ympärille ja yksittäisen signaalin tapauksessa signaalin taajuuden ympärille. Kriittinen kaistaleveys kuvaa näiden taajuusalueiden leveyttä. Kun peittoäänen kaistaleveys ylittää kriittisen kaistaleveyden eli yhden taajuusalueen leveyden, peittoäänen kaistaleveyden lisääminen ei vaikuta signaalin kuulokynnykseen, koska korva tulkitsee kriittisen kaistaleveyden ylittävän osan eri taajuusalueella.
Kriittinen kaista on oleellinen suure myös useamman kuin yhden äänen erottelussa; jos kaksi ääntä on taajuudeltaan niin lähellä toisiaan, että ne osuvat samalle taajuuskaistalle (äänten välinen taajuusero on vähemmän kuin kriittinen kaistaleveys), kaksi ääntä kuullaan yhtenä. Tässä tapauksessa kahden äänen vaikutus havaitaan karheutena tai huojuntana. Kun äänet ovat riittävän kaukana toisistaan (taajuusero ylittää kriittisen kaistan), ne kuullaan yksittäisinä ääninä. Kriittinen kaistaleveys ei ole vakio, vaan se riippuu esimerkiksi signaalin taajuudesta.
Peittoilmiön ja dissonanssin havaitsemisen kriittiset kaistat ovat pitkälti samankaltaisia.
Esipeitto ja jälkipeitto

Peittoilmiötä tapahtuu myös aika-alueessa. Kun peittoääni edeltää signaalia, kyseessä on esipeitto ja kun signaali edeltää peittoääntä kyseessä jälkipeitto. Esipeiton ja jälkipeiton toimintaa ei tunneta kovin hyvin. Esipeiton arvellaan johtuvan lyhyestä kuulokynnyksen nousemisesta, jonka peittoääni aiheuttaa. Vastaavaa tapahtuu kaikissa sensorisissa toiminnoissa, esimerkiksi kirkkaan valon näkeminen heikentää hetkellisesti näköä.
Jälkipeiton arvellaan johtuvan hetkellisestä signaalin ja peittoäänen sekoittumisesta havainnossamme.
Cocktail party -efekti

Cocktail party -efekti on peittoilmiön erikoistapaus, jossa voidaan erottaa yksi ääni ja keskittyä siihen muiden äänien joukosta. Ilmiö on saanut nimensä esimerkistä, jossa henkilö pystyy keskittymään keskustelukumppaninsa puheeseen juhlien puheensorinassa. Cocktail party -efekti on monisäikeinen käsite, eikä sitä tunneta hyvin, mutta keskittymisen lisäksi sillä on tekemistä ääniaaltojen vaiheiden kanssa: jos puhuja, jota kuuntelemme on suoraan edessä ja turhaa ääntä tulee sivuilta, puhujan ääni saavuttaa molemmat korvat yhtä aikaa ja muut äänet eivät.
Kirjallisuutta

Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti: Communication Acoustics – An Introduction to Speech, Audio and Psychoacoustics.  (Englanninkielinen oppikirja)  New York:  John Wiley & Sons, Ltd, 2015.  ISBN 978-1-118-86654-2  Teoksen verkkoversio.
Pekko ja muukalainen

| Pekko ja muukalainen |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Timo Koivusalo
Käsikirjoittaja:  Timo Koivusalo
Tuottaja:  Timo Koivusalo
Säveltäjä:  Timo Koivusalo   Jaakko Salo
Kuvaaja:  Timo Heinänen
Leikkaaja:  Jyrki Luukko
Lavastaja:  Raimo Siltala
Pääosat:  Timo Koivusalo Satu Silvo   Esko Nikkari   Tuija Piepponen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Artista-Filmi
Ensi-ilta:  6. syyskuuta 1996 
Kesto:  80 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  2 620 084 mk 
Katsojat:  87 925 
Edeltäjä:  Pekko ja massahurmaaja
Seuraaja:  Pekko ja unissakävelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pekko ja muukalainen on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon neljäs Pekko Aikamiespoika -elokuva.
Elokuvan kävi elokuvateattereissa katsomassa 87 925 katsojaa. Elokuva on julkaistu VHS:nä vuonna 1997 ja DVD:nä 2005. Televisiossa elokuva on esitetty 1999 ja 2005 sekä neliosaisena sarjana vuosina 1998, 2003, 2008 ja 2012.
Tuotanto

Neljäs Pekko-elokuva valmistui pääosin samalla työryhmällä kuin aiemmatkin. Koivusalo toimi tuottajana, ohjaajana, käsikirjoittajana, musiikin säveltäjänä ja pääosan esittäjänä. Elokuvan tuotantokustannukset olivat 2 620 084 markkaa ja se sai Suomen elokuvasäätiöltä tukea 1 200 000 markkaa. Uusina näyttelijöinä olivat Kristiina Elstelä ja Tiina Pirhonen sekä "muukalaisen" osaa näytellyt Pirhosen puoliso ranskalainen tanssija-näyttelijä Alain Azerot. Elokuva kuvattiin entiseen tapaan Kuhmoisten Pihlajakoskella ja Jämsässä touko–kesäkuussa 1996. Ensi-iltansa se sai 6. syyskuuta 1996. Artista Filmi Oy tuotti elokuvan kuvauksista 13 minuutin dokumentin Pekko – komediaa tosissaan (1996).
Tarina

Kaisa Kuovi on viimeisillään raskaana. Hän synnyttää pojan, joka katoaa lastenvaunuista. Katoamisesta epäillään kylälle saapunutta tummaihoista miestä. Lapsen katoaminen onnistutaan salaamaan Kaisalta, joka lähtee ystävänsä Tuikun kanssa mökille rentoutumaan. Meeri Aavasuo haluaa adoptoida lapsen ja kadonnut pienokainen päätyy hänen haltuunsa sosiaalitoimiston kautta. Pekko saa asian selville ja onnistuu saamaan lapsen takaisin.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Timo Koivusalo   | … |  Pekko   |
|  Satu Silvo   | … |  Pipsa   |
|  Tuija Piepponen   | … |  Kaisa Kuovi   |
|  Esko Nikkari   | … |  Reino Kuovi   |
|  Kristiina Elstelä   | … |  Meeri Aavasuo   |
|  Alain Azerot   | … |  muukalainen   |
|  Tuija Ernamo   | … |  Tuikku, Hallikaisen vaimo   |
|  Joel Hallikainen   | … |  Jokke Hallikainen   |
|  Seppo Helenius   | … |  Iisakki Torkkeli, kauppias   |
|  Esko Hukkanen   | … |  Kaarlo Marttinen, kunnanlääkäri   |
|  Jope Ruonansuu   | … |  Heka Haimakainen   |
|  Leo Lastumäki   | … |  apteekkari   |
|  Helka Kuusiluoto   | … |  Pekon äiti   |
|  Juha Laitila   | … |  Kaino Lingsman   |
|  Kalle Wallin   | … |  Kalle   |
|  Tiina Mylläri   | … |  Katariina   |
|  Joona Luukko   | … |  Kaisan ja Reinon poika   |
|  Tiina Pirhonen   | … |  sosiaalivirkailija   |
|  Susanna Palin-Airila   | … |  matkatoimistonvirkailija   |
|  Joel Hallikainen   | … |  Jokke   |
Vastaanotto

Ilta-Sanomien Timo Malmin mukaan Koivusalo ei saa rasismin teemanpoikasesta mitään irti.
Elokuva sai valtion laatupalkinnon ja Viitasaaren elokuvaviikon Humanismin käsi -palkinnon.
Pelorus-luokka (risteilijä)

| Pelorus |
| --- | --- |
 luokkaan kuulunut HMS Pyramus

Tekniset tiedot
Uppouma:  2 135 t
Pituus:  95,55 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,13 m
Syväys:  4,88 m
Koneteho:  7 000 ihp
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  224
Aseistus
Meritorjunta:  8 x QF 4" -tykkiä 8 x QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 3 x konekivääriä 2 x 18" torpedoputkea
Pelorus-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston yhdentoista kolmannen luokan (panssarikansi)risteilijän muodostama alusluokka, jotka laskettiin vesille vuosina 1896-1900 osana vuoden 1893 tilausta. Alusluokan oli suunnitellut laivastonpääsuunnittelija Sir William White ja se perustui edeltäneeseen Pearl-luokkaan.
Teknologian nopean muutoksen myötä luokan alukset vanhenivat ennen valmistumistaan. Luokan aluksiin asennettiin erilaisia kokeellisia kattiloita, mutta pääosa osoittautui testattaessa epätyydyttäviksi. Luokan ensimmäisenä aluksena romutettiin HMS Pandora jo vuonna 1913 ja kaksi seuraavaa HMS Perseus ja HMS Prometheus vuotta myöhemmin. Loputkin piti romuttaa 1915, mutta ensimmäisen maailmansodan alettua niiden palvelusaikaa venytettiin. HMS Pegasus upposi taistelussa vuonna 1914 ja loput romutettiin vuosina 1919-1922 lukuun ottamatta HMS Pioneeria.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Pandora | Portsmouthin telakka | - | 17. tammikuuta 1900 | 1901 | myyty 1913 |
| HMS Pelorus | Sheernessin telakka | toukokuu 1895 | 15. joulukuuta 1896 | 1897 | myyty 1920 |
| HMS Pegasus | Palmers Shipbuilding and Iron Company, Jarrow | toukokuu 1896 | 4. maaliskuuta 1897 | 1899 | SMS Könisgsbergin upottama 20. syyskuuta 1914 |
| HMS Perseus | Earle's and Company, Hull | toukokuu 1896 | 15. heinäkuuta 1897 | 1901 | myyty 1914 |
| HMS Pactolus | Armstrong Whitworth, Elswick | toukokuu 1896 | 21. joulukuuta 1896 | syyskuu 1898 | myyty 1921 |
| HMS Pioneer | Chathamin telakka | joulukuu 1897 | 28. kesäkuuta 1899 | 1900 | upotettu 1931 |
| HMS Pomone | Sheerness | 21. joulukuuta 1896 | 25. marraskuuta 1897 | toukokuu 1899 | myyty 1922 |
| HMS Prometheus | Earle | - | 20. lokakuuta 1898 | - | myyty 1914 |
| HMS Proserpine | Sheerness | maaliskuu 1896 | 5. joulukuuta 1896 | 1899 | myyty 1919 |
| HMS Psyche | Devonportin telakka | marraskuu 1897 | 19. heinäkuuta 1898 | 1900 | myyty 1922 |
| HMS Pyramus | Palmer | toukokuu 1896 | 15. toukokuuta 1897 | 1900 | myyty 1920 |
RN Peloro (1842)

| Peloro |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Stephenson, Iso-Britannia
Kölinlasku:  1841
Laskettu vesille:  1842
Palveluskäyttöön:  1861
Poistui palveluskäytöstä:  1875
Tekniset tiedot
Uppouma:  292 t (normaali)
Pituus:  43,8 m
Leveys:  6,1 m
Syväys:  2,4 m
Koneteho:  120 ihp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  63
Aseistus
Aseistus:  3 × 9 naulan tykkiä
RN Peloro (ital. Regia Nave Peloro) oli Italian kuninkaalliseen laivastoon yhteysalua (ital. Avvisi a ruote).
Valmistus

Bourbonien laivasto tilasi aluksen Britteinsaarilta. Sen köli laskettiin vuonna 1841 ja alus laskettiin vesille 1842. Alus modernisoitiin Napolin laivastontelakalla vuonna 1857 ja se liitettiin Regia Marinaan 1861.
Palvelus

Alus luokiteltiin vuonna 1863 2. luokan avisoksi (ital. Avviso di 2a classe). Se poistettiin palveluksesta 1875.
Lullaby of Broadway

”Lullaby of Broadway” on Harry Warrenin säveltämä ja Al Dubinin sanoittama musiikkikappale vuoden 1934 elokuvasta Valkoinen rapsodia (engl. Gold Diggers of 1935). Kappaleen esitti elokuvassa Wini Shaw ja se palkittiin parhaan laulun Oscar-palkinnolla.
Elokuvan tuotantovaiheessa Warner Bros. -yhtiön Jack Warner ei pitänyt kappaleen sanoituksesta ja halusi, että melodia esitettäisiin toisilla sanoilla. Warren kieltäytyi vaihtamasta sanoitusta ja tarjoutui jopa säveltämään kokonaan uuden kappaleen uusilla sanoilla voidakseen pitää Dubinin sanoituksen ”Lullaby of Broadwayn” melodiassa. Laulaja Al Jolson piti kappaleesta ja pyysi Warnerilta lupaa käyttää sitä omassa elokuvassaan Casino de Paris (engl. Go into Your Dance). Valkoisen rapsodian ohjaaja Busby Berkeley ei suostunut luopumaan kappaleesta, ja lopulta Warner suostui kappaleen käyttöön elokuvassa alkuperäisellä sanoituksella.
Arvo Lukala

Arvo Hjalmar Lukala (vuoteen 1936 Lundén, 17. heinäkuuta 1903 Turku − 1956 Turku) oli suomalainen taidemaalari, mainospiirtäjä ja graafikko. Lukala teki öljyväri- ja guassimaalauksia, piirustuksia ja grafiikkaa. Hän oli Pro Arte -taiteilijaryhmän jäsenenä.
Lukalan tuotantoon kuuluu Aleksis Kiven kuvituksia, mainoksia, sarjakuvia ja heraldiikkaa. Hänen töitään oli ensi kertaa esillä Turussa 1925.
Arvo Lukalan poikia ovat lavastaja Juha Lukala sekä muotisuunnittelija ja kuvataiteilija Esa Lukala.
Aiheesta muualla

Arvo Lukala taiteilijamatrikkelissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Lumijoen vaakuna

Lumijoen vaakuna
Lumijoen vaakuna on Lumijoen kunnan tunnus, joka on samalla puhuva vaakuna.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä alainen aaltokoroinen hirsi, jonka yläpuolella lumikide; molemmat hopeaa.” Vaakunan ovat suunnitelleet Toivo Mikkonen ja Kaj Kajander, ja Lumijoen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 22. huhtikuuta 1969. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. heinäkuuta samana vuonna.