stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Guragekielet

Guragekielet ovat Etiopian eteläosassa asuvien guragekansojen puhumien etiopianseemiläisten kielten ryhmä.
Gurage on etiopianseemiläisiä kieliä puhuvien kansojen asuttama alue noin 160 kilometriä Addis Abebasta etelään. Se rajoittuu Ison hautavajoaman järviin idässä, Awashjokeen pohjoisessa sekä Gibejokeen lännessä ja lounaassa. Alueen etiopianseemiläiset muodostavat kuušilaisten ja omoottisten kielten puhujien ympäröimän saarekkeen. Nykyään Gurage jakautuu Eteläisten kansojen alueen Guragen ja Silt’en vyöhykkeisiin.
Guragen etiopianseemiläiset lienevät muuttaneet alueelle pohjoisesta Etiopian keisarikunnan valloitusten ja asutustoiminnan seurauksena. Vain osa alueen kansoista kutsuu itseään gurageiksi, mutta nimitys on laajentunut koskemaan kaikkia sen asukkaita.
Guragekielten puhujia oli vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan 2 363 000 henkeä. Aikaisemmin guragekieliä pidettiin saman kielen murteina, mutta nykyään ne katsotaan erillisiksi kieliksi tai niiden murteiksi. Itäguragekielet kuten silt’e ovat lähempänä hararia kun muita guragekieliä, kun taas pohjois- ja länsiguragekielet luetaan ulkoeteläetiopianseemiläisten kielten eri alaryhmiin. Kielten luokittelu on kuitenkin vielä osin epävarmaa. Guragekieliä voidaan pitää myös alueryhmänä, jolla on yhteisiä naapurikielistä lainattuja typologisia piirteitä.
Robert Hetzron on luokitellut eteläetiopianseemiläiset kielet seuraavaan tapaan:
ulkoeteläetiopianseemiläiset kielet
n-ryhmä
gafat (†)
kistane-dobbi: kistane, dobbi, gälila (†)
tt-ryhmä
muher
länsigurage
mäsqan
keski- ja ulkolänsigurage
keskilänsigurage: chaha, ezha, gumär, gura
ulkolänsigurage: inor, enär, endegeñ, gyeto, mesmes (†)
poikkieteläetiopianseemiläiset kielet
keskiryhmä: amhara, argobba
itäryhmä
harari
itägurage: silt’e, wolane, zay.
Guragekielten puhujista suuri osa asuu tai työskentelee alueen ulkopuolella. He osaavat yleensä myös amharaa, oromoa tai muita Etiopian kieliä. Kouluopetuksen kielenä käytetään vain silt’eä, mutta viime aikoina eräillä muillakin guragekielillä on laadittu kirjallisuutta etiopialaista kirjaimistoa soveltaen.
Gurilaiset kielet

Gurilaisten kielten puhuma-alue. Väreillä ei ole merkitty senufokieliä.
Gurilaiset eli voltalaiset kielet ovat Länsi-Afrikassa puhuttujen noin 85 nigeriläis-kongolaisen kielen ryhmä. Niitä puhutaan Burkina Fasossa, Malin kaakkoisosassa, Norsunluurannikon, Ghanan, Togon ja Beninin pohjoisosissa sekä Nigerian luoteisosassa. Gurilaisten kielten puhujamäärä on noin 12–15 miljoonaa. Niistä suurin on Burkina Fason moore, jota puhuu noin neljä miljoonaa henkeä.
Suurin osa gurilaisista kielistä kuuluu keskigurilaisten tai senufokielten ryhmiin. Niiden joukossa on myös kieliä, jotka jäävät molempien ryhmien ulkopuolelle. Norsunluurannikon pohjois- ja Burkina Fason lounaisosan senufokielten asema kieliryhmän osana on kyseenalainen.
Burkina Fason sekä Ghanan, Togon ja Beninin pohjoisosien keskigurilaiset kielet jakautuvat pohjoiseen ja eteläiseen pääryhmään. Pohjoisen pääryhmän 29 kielestä 27 on oti-voltalaisia. Niihin kuuluvat mooren lisäksi muun muassa dagari, dagbani, mampruni ja gurma. Eteläisen pääryhmän 29 kielestä 20 kuuluu gurunsikieliin. Aikaisemmin gurilaisina kielinä pidettiin myös Malin dogonikieliä.
Suurin osa gurilaisista kielistä toimii ainoastaan yhteisöjen suullisen kanssakäymisen välineinä. Muutamia kieliä varten luotiin 1900-luvun alussa kirjaimistot ja eräitä niistä on käytetty kouluopetuksen välineinä 1970-luvulta lähtien. Samuen kielen kirjakielen luominen aloitettiin 2010-luvulla.
Kirjokalastaja

| Kirjokalastaja |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Kuningaskalastajat Alcedinidae
Alaheimo::  Cerylinae
Suku::  Ceryle  Boie, 1828
Laji::  rudis
Kaksiosainen nimi
 Ceryle rudis  (Linnaeus, 1758) 
Alalajit 
 C. r. insignis  C. r. leucomelanurus  C. r. rudis  C. r. syriacus  C. r. travancoreensis 
Katso myös
   Kirjokalastaja Wikispeciesissä   Kirjokalastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kirjokalastaja (Ceryle rudis) on kuningaskalastajien heimoon kuuluva säihkylintu. Se on Ceryle-suvun ainoa laji, sekä ainoa valkoisen ja mustankirjava kuningaskalastaja. Kirjokalastaja myös on yksi yleisimmistä kuningaskalastajista, jota tavataan laajalti Euraasiassa ja Afrikassa. Koirailla on rinnassa kaksi mustaa vyömäistä kuviota, naarailla niitä on vain yksi. Ruumiin pituus on 25–29 senttiä. Ravinto koostuu pääasiassa pienistä kaloista, joita kirjokalastaja pyydystää vedestä syöksysukelluksilla.
Pesintäaikaan kirjokalastajapari kaivaa rantatörmään yli metrin pituisen pesäkolon, johon naaras munii yleensä 4–5 munaa. Poikaset kuoriutuvat noin 18 päivän haudonta-ajan jälkeen. Ne ovat kuoriutuessaan alastomia ja sokeita, mutta tulevat täysin itsenäisiksi kolmen kuukauden sisällä kuoriutumisesta. Emolintuja auttaa poikasten hoidossa yksi tai useampi kirjokalastaja, jolla ei ole omia poikasia.
Koko ja ulkonäkö

Kirjokalastajan pituus on 25–29 senttimetriä, josta nokka muodostaa noin 5 senttimetriä. Paino on 70–100 grammaa, ja siipiväli noin 14 senttimetriä. Pyrstön pituus on 6,6–7,4 senttimetriä. Sukupuolet ovat samankokoiset. Lajille ovat ominaisia suuri pää, pieni ruumis, pienet jalat ja pitkä, tikarimainen nokka. Höyhenpuku on mustavalkokirjava. Vatsapuoli on valkoinen. Naarailla on yksi musta rintavyö, koirailla niitä on kaksi. Päälaki ja silmäjuova ovat mustat ja niiden väliin jää valkoinen silmäkulmanjuova. Pyrstön kärki ja keskusta ovat mustat, muutoin se on valkoinen. Siipien keskellä on iso valkoinen laikku, jota ympäröi paksu musta reunus. Nokka on musta, ja silmän iiris ruskea. Nuoret yksilöt muistuttavat aikuisia, mutta niiden leuan, kurkun, rinnan sekä silmien nokan välisellä alueella olevien höyhenten kärjet ovat ruskeat. Lisäksi niiden nokka on lyhyempi ja rintavyö on harmahtavampi.
Eri alalajit eroavat jonkin verran toisistaan. Esimerkiksi C. r. travancoreensis-alalajin päällyssulat ovat mustempia ja valkoiset täplät pienempiä kuin muilla muodoilla. Nimialalaji C. r. rudisin nokka taas on jopa sentin pidempi kuin muilla alalajeilla. Ceryle rudis leucoelanura muistuttaa C. r. travancoreensis-alalajia, mutta se on sitä pienempi ja sen mustat täplät ovat vaaleampia. C. r. insignis-alalajin erottaa C. r. leucoelanura-alalajista siitä, että sen nokka on noin puoli senttiä pidempi.
Kirjokalastaja saatetaan sekoittaa aasiankeisarikalastajaan, joka on kuitenkin paljon suurempi ja sen siipien sisäosien höyhenet ovat pinkinruskeat, eivät valkoiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kirjokalastajalla on laaja levinneisyys. Afrikassa sitä tavataan lähes kaikkialla Saharan eteläpuolella, kaikkein karuimpia alueita lukuun ottamatta sekä Niilin varrella. Laji elää myös Keski- ja Etelä-Turkissa, Kyproksessa, Libanonissa, Palestiinassa, Jordaniassa, Syyriassa, Irakissa, Lounais-Iranissa, Afganistanissa, Pakistanissa, Intiassa, Nepalissa, Bhutanissa, Bangladeshissa, Sri Lankassa, Indokiinassa ja Kaakkois-Kiinassa Hainan mukaan luettuna. Harhailijana lajia tavataan aina Puolassa ja Ranskassa saakka.
Kirjokalastajien elinympäristöä ovat monenlaiset makean ja suolaisen veden vesistöt. Niitä elää suurten hitaasti virtaavien jokien varsilla, järvissä, kala-altailla, kanaaleissa, kasteluojissa, tulvatasangoilla, suistoissa, laguuneissa, mangrovemetsissä, vuorovesialtailla ja patoaltailla. Kirjokalastajat tarvitsevat kuitenkin vesistön varrelta istumapaikkoja, kuten ruokoja, puita, aitoja tai muita ihmisen tekemiä rakennelmia. Lajin elinpiiri ulottuu merenpinnan tasolta vuoristoon. Afrikassa sitä tavataan 2 500 metrin korkeudessa ja Aasiassakin 1 800 metrin korkeudessa.
Elintavat

Kirjokalastaja on vilkas ja sosiaalinen paikkalintu. Se elää pareittain tai pieninä löyhinä perheryhminä. Kilometrin pituisella rantakaistaleella voi hyvinkin liikkua 9-16 kirjokalastajaa. Kirjokalastaja liikkuu erittäin ketterästi ilmassa ja leijuu ilmassa enemmän kuin mikään muu kuningaskalastajalaji. Se on myös ainoa kuningaskalastajista, joka pystyy pysymään paikoillaan ilmassa tyynelläkin säällä. Se auttaa lintua huomattavasti ravinnonhaussa, sillä enää se ei ole sidonnainen istumaoksaansa, vaan pystyy pysähtymään kalastamaan sinne missä on suurimmat mahdollisuudet saada saalista. Leijuessaan paikallaan se räpyttelee hyvin tiuhaan tahtiin pitäen vartalon lähes pystysuorassa, pään ja nokan osoittaessa suoraan alaspäin. Ääntely koostuu muun muassa voimakkaista, terävistä, livertävistä äänistä, usein ärhäkkään nopeasti esitettyinä ilman mitään selvää rakennetta. Sen äänet kiteytyvät kuitenkin silloin tällöin rytmiseksi ”titi-tytt titterit”-sarjaksi. Kirjokalastaja on äänekkäin soidinaikaan, jolloin se päästää ”werk……werkwerkwerk”-ääniä. Hätääntyneenä se päästää matalia ”jerp”-huutoja ja varoitushuutona toimii ”chikerkerker…”-ääni.
Elintavat > Ravinto

Kalat ovat kirjokalastajan pääravintoa. Se syö myös vesihyönteisiä, äyriäisiä, ja harvemmin myös sammakkoeläimiä ja nilviäisiä. Lajilla on kolme erilaista saalistustapaa. Toisinaan ne räpyttelevät ilmassa paikoillaan ja pudottautuvat asteittain veteen noin 5–20 metrin korkeudesta nappaamaan saaliin. Toisen tavan mukaan ne istuskelevat oksalla odottamassa, että kalaa tulee riittävän lähelle, jolloin kirjokalastaja voi syöksyä suoraan alas hakemaan kalan. Kolmannen huonosti tunnetun saalistusmetodin periaatteiden mukaan kirjokalastaja saalistaa noin 100 metrin päässä rannasta lentäen lähelle vedenpintaa saalista etsien. Eri saalistusyrityksistä vain 9–50 prosenttia tuottaa tulosta. Pienet saaliit kirjokalastaja nielee jo lennossa, mutta suuremmat kalat tuodaan istumapaikalle, jossa lintu hakkaa kalan kuoliaaksi ja nielee sen sitten kokonaisena. Sulamattomista ruodoista kirjokalastajat pääsevät eroon oksentamalla ne palloina pois.
Elintavat > Lisääntyminen

Kirjokalastajien pesintäaika vaihtelee levinneisyysalueen eri osissa. Päiväntasaajalla ne voivat lisääntyä minä tahansa kuukautena, mutta levinneisyyden pohjois- ja eteläosissa kirjokalastajat lisääntyvät lopputalvella. Etelä-Afrikassa laji lisääntyy elo-marraskuussa, Nigeriassa marras-maaliskuussa ja Egyptissä maalis-toukokuussa. Soitimella koiraat houkuttelevat naaraita kosimistanssilla ja ruuan antamisella. Ne yrittävät noin kolmen viikon ajan kiinnittää naaraiden huomion lahjoittamalla ruokaa. Lisäksi ne esittävät kosintatanssin 3–12 linnun ryhmissä.
Samalla alueella saattaa pesiä jopa yli sadan kirjokalastajan yhdyskunta, mutta myös yksittäin pesiviä pareja tavataan paljon. Yhteispesiminen on yleisempää Afrikassa kuin Aasiassa. Kirjokalastajapari kaivaa avoimella nokalla viuhtomalla ja hiekkaa potkimalla rantatörmään noin 1,2 metrin pituisen tunnelin, jonka päähän pesä rakennetaan. Pesän kaivaminen vie noin 26 päivää. Kun pesäkolon valmistumisesta on kulunut kolme päivää, naaras alkaa munia. Munamäärä vaihtelee yhdestä seitsemään, mutta yleensä niitä on 4–5. Munat ovat pyöreitä, kiiltäviä ja valkoisia. Poikueen suojelemiseksi kirjokalastajat rakentavat yhtä aitoa pesäkoloa kohden noin neljä valetunnelia. Naaras hautoo munia noin 18 päivää. Poikaset ovat kuoriutuessaan sokeita ja avuttomia, eikä niillä ole untuvapeitettä. Silmät avautuvat yhdeksän päivän kuluttua ja höyhenet alkavat kasvaa neljän päivän ikäisenä. Niillä on täysi höyhenpuku jo kuuden viikon ikäisenä. Poikasten hoitoon osallistuu vanhempien lisäksi myös kirjokalastajia joilla ei ole omia poikasia. Hoitoapua antavat yksilöt ovat yleensä parin edellisvuonna kasvattamia täysikasvuisia poikasia, mutta voivat olla myös omassa pesinnässään epäonnistuneita aikuisia. Hoitoapulaiset auttavat poikasten kaitsemisessa ja puolustavat pesän ympäristön reviiriä. Poikaset pysyvät pesässä 24–29 päivää. Kaksi viikkoa pesästä lähdön jälkeen ne pystyvät jo hankkimaan itse ruokaa. Viimeistään kolmen kuukauden ikäisinä ne ovat jo täysin itsenäisiä. Kirjokalastajat saavuttavat sukukypsyyden jo vuoden ikäisinä, mutta alkavat itse lisääntyä vasta toisena tai kolmantena elinvuotena.
Kirjokalastaja ja ihminen

Kirjokalastaja ei ole uhanalainen. Se on yhä varsin runsaslukuinen ja yleisin kuningaskalastajalaji ympäri levinneisyysaluettaan. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sen elinvoimaiseksi lajiksi. Kirjokalastajat hyötyvät ihmisten rakentamista padoista ja kalanviljelystä, mutta lintuja myös kuolee niiden syödessä kaloja, joihin on kerääntynyt myrkkyjä. Lisäksi joissakin osissa eteläistä Afrikkaa laji on taantunut endosulfaanin käytön takia. Myrkkyä käytetään tsetsekärpästen hävittämiseen, mutta se tappaa myös muun muassa kirjokalastajia. Myös kalojen ja miljoonakutojien tappamiseen tarkoitetut myrkyt vaikuttavat paikallisiin kantoihin samalla tavalla. Zimbabwessa kirjokalastajien määrä on romahtanut sokeriviljelmillä käytettävien torjunta-aineiden takia.
Nigeriassa kirjokalastajia pidetään lemmikkeinä. Ne kesyyntyvät viikossa ja saavat sen jälkeen liikkua vapaana lasten kanssa. Osa linnuista kuitenkin palaa takaisin luontoon. Kirjokalastajia myös syödään alueella.
Saalista tähystävä kirjokalastaja Gambiassa.
Kirjokalastaja Niilin rannalla Egyptissä.
Videotiedosto saalistaan käsittelevästä kirjokalastajasta.
Ceryle rudis
Kirjokalastajapari Sambiassa lähellä Kafue-jokea.
Kirjokalastaja Akageran kansallispuistossa Ruandassa.
Gun (etunimi)

| Gun |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  1. marraskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Gunn
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  muinaisruotsalainen Gunn, taistelu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gun (myös Gunn) on skandinaavinen naisen etunimi. Nimi perustuu muinaisruotsin sanaan gunn, joka merkitsee taistelua. Se on myös selitetty lyhentymäksi nimestä Gunborg tai Gunhild, joissa niissäkin alkuosana on sama sana. 
Muinaisskandinaavisessa mytologiassa esiintyy Gun -niminen valkyria eli taistelun hengetär.
Suomessa nimi Gun on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 1220 henkilölle, joista yli puolet on syntynyt 1940- ja 1950-luvuilla. Gunin nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 1. marraskuuta.
Tunnettuja Guneja ja Gunneja

Gunn Margit Andreassen (s. 1973), norjalainen ampumahiihtäjä
Gun Carlson (s. 1939), ahvenanmaalainen poliitikko
Gunn-Rita Dahle Flesjå (s. 1973), norjalainen maastopyöräilijä
Gun Hellsvik (1942–2016), ruotsalainen poliitikko
Gun Lanciai (1920–2013), suomalaissyntyinen Ruotsissa asunut kuvanveistäjä
Gun-Mari Lindholm (s. 1962), ahvenanmaalainen poliitikko
Gun Nordlund (s. 1949), suomalainen korkeushyppääjä
Gun Nybergh (1924–2003), suomenruotsalainen kirjailija
Gun Röring (1930–2006), ruotsalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja
Gun Strandberg (1912–1965), suomenruotsalainen kirjailija
Kirkkoon liittyminen Suomessa

Seuraavassa käsitellään Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon ja Suomen ortodoksiseen kirkkoon liittymistä.
Kirkkoon voi Suomessa liittyä täysi-ikäinen henkilö, joka ei (eräin poikkeuksin) kuulu toiseen uskonnolliseen yhdyskuntaan. Alle 12-vuotias voidaan liittää kirkkoon vain, jos ainakin toinen hänen vanhemmistaan tai yksi huoltajista on kirkon jäsen. 12–17-vuotias voi liittyä kirkkoon vanhempiensa suostumuksella, eikä vanhempien jäsenyyttä vaadita.
Kirkkoon liittyminen synnyttää velvollisuuden maksaa kirkollisveroa seuraavasta vuodesta alkaen. Liittymisvuodelta veroa ei kuitenkaan peritä.
Evankelis-luterilaiseen kirkkoon liittyminen

Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon liitytään ottamalla yhteyttä kotikunnan paikallisseurakuntaan joko kirkkoherranviraston tai kirkon internetsivujen kautta. Kirkkoon liittyminen riippuu tilanteesta seuraavasti:
Alle 15-vuotiaat liitetään kirkkoon kasteen yhteydessä. Kirkon suositus on, että vauva kastetaan kahden kuukauden kuluessa syntymästä.
15 vuotta täyttäneet, aiemmin kastamattomat henkilöt liittyvät kirkkoon kasteopetuksen ja sen jälkeisen kasteen kautta. Kasteopetus voidaan antaa rippikoulussa, joka käydään ennen kirkkoon liittymistä. Kasteopetuksen jälkeen annettu kaste vastaa konfirmaatiota, joskin varsinaiseen konfirmaatiotilaisuuteen voi myös osallistua erikseen.
15 vuotta käyttäneet, jo aiemmin kastetut henkilöt liittyvät kirkkoon ilman uutta kastetta. Jos henkilö on kastettu mutta ei ole käynyt rippikoulua, on hänen ennen liittymistä käytävä rippikoulu tai aikuisrippikoulu tai saatava muu vastaava opetus. Jos rippikoulu on jo käyty, ei sitä käydä uudelleen. Tällöin kirkkoon liittymiseen riittää lomakkeen täyttäminen.
Muussa kristillisessä kirkossa tai yhteisössä ns. "oikein kastetut" tulevat evankelis-luterilaisen kirkon jäseniksi saatuaan opetusta ja tunnustettuaan evankelis-luterilaisen kirkon tunnustuksen.
Monet lapsena kastetut käyvät noin 14–15 vuoden iässä rippikoulun, jonka jälkeen heidät konfirmoidaan. Rippikoulu tai konfirmaatio eivät kuitenkaan ole välttämättömiä, sillä lapsena kirkkoon liitetty pysyy kirkon jäsenenä täyttäessään 15 vuotta.
Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon liittymisen edellytyksenä on suomalainen henkilötunnus ja kotipaikka Suomessa. Liittyjän on myös erottava mahdollisesta aiemmasta uskonnollisesta yhdyskunnastaan. Kaksoisjäsenyyttä ei sallita kuin Suomen anglikaanisen kirkon kanssa.
Kirkon jäsen kuuluu asuinpaikkansa mukaiseen seurakuntaan. Kirkon jäsenellä on oikeus päästä osalliseksi kirkon toimituksista, seurakunnan palveluista ja toiminnasta sekä äänestää seurakunnallisissa vaaleissa. Konfirmoidulla jäsenellä on oikeus toimia kummina ja kelpoisuus tulla valituksi kirkon virkoihin ja luottamustehtäviin. Kirkko perii jäseniltään jäsenmaksuna kirkollisveroa.
Evankelis-luterilaiseen kirkkoon liittyminen > Liittyneiden määrä

Kirkkoon liittyneiden lukumäärä on hitaasti kasvanut. Vuonna 2014 evankelis-luterilaiseen kirkkoon liittyneitä oli ennätykselliset 15 701 henkeä. Lähes puolet (47 %) kirkkoon liittyneistä oli iältään 20–39-vuotiaita. Toisaalta myös kirkosta eroaminen oli vilkkainta samassa ikäryhmässä.
Evankelis-luterilaiseen kirkkoon kastettujen määrä oli 30 892 vuonna 2018. Kastettujen osuus syntyneistä lapsista on laskenut 1990-luvun noin 90 prosentista 64,9 prosenttiin vuoteen 2018 mennessä. Lasku on kiihtynyt viime vuosina.
Kirkkoon liittyneiden lukumäärä sisältää jonkin verran vauvoja. Jos kaste jostain syystä viivästyy, vauva rekisteröidään ensin väestörekisteriin. Syy voi olla myös passin hankkiminen vastasyntyneelle ennen kastetta. Kun vauva sitten kastetaan, hänet tilastoidaan kirkkoon liittyneeksi, vaikka hän olisi vasta muutaman viikon ikäinen. Liittymistä tutkineen Juha Kauppisen mukaan pienten, alle 3-vuotiaiden lasten kohdalla olisi asiallisesti oikeampi puhua viivästyneestä lapsikasteesta kuin kirkkoon liittymisestä. Alle 1-vuotiaana kirkkoon liittyneiksi tilastoitujen vauvojen määrä oli noin 1600 sekä vuonna 2012 että 2013.
Kirkkoon liittyminen on ollut kirkosta eroamista vähäisempää lähes jatkuvasti. Liittyjien määrä kuitenkin ylitti eronneiden määrän jatkosodan aikana ja vuonna 1964.
Ortodoksiseen kirkkoon liittyminen

Suomen ortodoksiseen kirkkoon liitytään ottamalla yhteyttä lähimpään ortodoksiseen kirkkoherranvirastoon. Asiaan liittyy mahdollisen kasteen lisäksi syntien tunnustaminen, uskon vakuutuksen antaminen, synninpäästö, mirhavoitelu ja ehtoollinen.
Kirkkoon liittyminen riippuu tilanteesta seuraavasti:
Aiemmin kastamattomat liittyvät kirkkoon kasteen ja mirhavoitelun kautta. Aikuisille annetaan ensin tarvittaessa opetusta.
Ortodoksikirkosta aiemmin eronneet voivat liittyä takaisin. Aikuisille annetaan tarvittaessa opetusta.
Muussa kristillisessä kirkossa tai yhteisössä ns. "oikein kastetut" tulevat ortodoksikirkon jäseniksi saatuaan opetusta ja tunnustettuaan ortodoksisen kirkon uskontunnustuksen. Aiemmin kastettua ei kasteta uudelleen, mutta mirhavoitelu tehdään, ellei sitä ole aiemmin tehty. Entinen protestantti otetaan jäseneksi mirhavoitelun ja entinen katolisen, orientaaliortodoksisen tai idän assyrialaisen kirkon jäsen ripittäytymisen kautta.
Ortodoksiseen kirkkoon liittyi vuonna 2012 yhteensä 1001 henkeä. Kastettuja oli 520. Vuosikymmeniä jatkuneen laskun jälkeen jäsenmäärä on jälleen noussut vuodesta 1990, mikä on johtunut erityisesti maahanmuuttajien liittymisestä kirkkoon.
Kirkon jäsenellä on oikeus päästä osalliseksi pyhistä toimituksista, seurakunnan palveluista ja toiminnasta. Jäsenellä on äänioikeus seurakunnallisissa vaaleissa ja oikeus toimia kummina.
Evankelis-luterilaiseen kirkkoon liittyneet

Ensisijaiset syyt liittyä kirkkoon on Tampereella tehdyssä tutkimuksessa jaettu kolmeen osaan: elämänkaarisyyt (60 % nuorena tai aikuisena liittyneistä), henkiset ja hengelliset syyt (33 %) ja arkielämän syyt (9 %). Elämänkaarisyitä ovat lapsen saaminen, kummiksi pyytäminen, rippikoulu, kirkkohäät ja oman kuoleman lähestyminen. Henkiset ja hengelliset syyt liittyvät uskontokunnan vaihtamiseen, uskon selkiytymiseen tai mm. kirkosta eronneiden palaamiseen takaisin. Arkielämän syyt liittyvät maahanmuuttoon ja kirkolta saatuun apuun. Liittymiseen on tavallisesti useampikin kuin yksi syy. Elämänkaarisyyn lisäksi liittymiselle onkin usein myös henkisiä ja hengellisiä syitä.
Kirkkoon liitytään useimmiten pysyvästi. Osa kirkkoon liittyneistä kuitenkin vain "piipahtaa" kirkossa ja eroaa jo samana vuonna tai myöhemmin. Eroaminen jo liittymisvuonna on yleistynyt. Vuonna 2006 Tampereella erosi jo samana vuonna 10 % liittyneistä. Kymmenen vuotta aiemmin osuus oli 4 %.
Erittäin pysyviä kirkon jäseniä ovat olleet kirkkoon liittyneet maahanmuuttajat ja paluumuuttajat. Samoin ovat erittäin pysyviksi osoittautuneet ne vähintään 15-vuotiaat liittyjät, jotka saivat kasteen liittymisen yhteydessä. Pysyviä jäseniä ovat myös olleet rippikoulun yhteydessä kirkkoon liittyneet. Sekä nuoriso- että aikuisrippikoululla on havaittu olleen jäsenyyttä ylläpitävä vaikutus. Sen sijaan kirkkohäiden takia kirkkoon liittyneet eivät ole olleet muita pysyvämpiä jäseniä.
Kirkkohäihin liittyy toisinaan kumppanin suostuttelu: joko morsian tai sulhanen vaatii kumppaniaan liittymään kirkkoon. Moni suostuttelun kohteeksi joutunut myös jää kirkon jäseneksi. Jäsenyys jää lyhytaikaiseksi, jos liittyminen on ilmeisen vastenmielistä.
Aiheesta muualla

Kauppinen, Juha: Takaisin kirkkoon. Tutkimus aikuisena kirkkoon liittyneistä Tampereella 1996–2006.  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2008.  ISBN 978-951-693-290-6  Tiedote tutkimuksen tuloksista. (Arkistoitu – Internet Archive)
www.liitykirkkoon.fi – Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon liittyminen
Kirkkoon liittyminen – Suomen ortodoksinen kirkko
Guron kieli

Guron kieli on Norsunluurannikon keskiosassa asuvien gurojen eli kwenien puhuma mandelainen kieli. Sen puhujamääräksi on arvioitu 500 000 henkeä.
Guroa puhutaan Bandamajoen laaksossa Sassandra-Marahouén ja Gôh-Djibouan piirikunnissa. Se kuuluu mandekielten kaakkoishaaran eteläryhmään. Lähin sukukieli on jaure. Osa guroista osaa ranskaa ja eräät heistä puhuvat djulaa. Guroa puhuvat toisena kielenään monet gbanit, wanit ja mwanit.
Guroksi on julkaistu uskonnollista ja oppikirjallisuutta latinalaisella kirjaimistolla. Varsinaista kirjakielen normia ei ole.
Erkki Guseff

Erkki Sergei Guseff (23. maaliskuuta 1937 Muolaa – 20. joulukuuta 2014) oli suomalainen keihäänheittäjä. Hän edusti Suomea kahdessa A-maaottelussa ja yhdessä B-maaottelussa. Kalevan kisoissa hän sijoittui parhaimmillaan kolmesti viidenneksi, vuosina 1962, 1964 ja 1965. Ennätyksekseen hän heitti 78,04 m vuonna 1965. Hän edusti urallaan Björkbodan Tähteä, Turun Pyrkivää, Turun Urheiluliittoa ja HIFK:ta.
Kirjosiipikiuru

| Kirjosiipikiuru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kiurut Alaudidae
Suku::  Kirjosiipikiurut Alaemon
Laji::  alaudipes
Kaksiosainen nimi
 Alaemon alaudipes  (Desfontaines, 1789) 
Katso myös
   Kirjosiipikiuru Wikispeciesissä   Kirjosiipikiuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kirjosiipikiuru (Alaemon alaudipes) on kiurujen heimoon kuuluva varpuslintu.