stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ohjelmoitava logiikka

Siemens S7-400-järjestelmä
Ohjelmoitava logiikka (programmable logic controller) eli PLC tai logiikka on pieni tietokone, jota käytetään tosiaikaisten automaatioprosessien ohjauksessa, kuten esimerkiksi NC-koneen tai tehtaan kokoamislinjan ohjaamisessa.
Ohjelmoitavat logiikat otettiin käyttöön alun perin autoteollisuudessa, missä ohjelmistopäivitykset korvasivat ohjausjärjestelmien uudelleenjohdotukset. Yhdellä logiikalla voi helposti korvata satoja tai tuhansia aiemmin käytettyjä releitä ja ajastimia. Ohjelmoitavan logiikan toiminnallisuus on vähitellen kasvanut perinteisestä releitten korvaajasta ohjauskeskukseksi, joka hallitsee kehittyneen liikkeen ohjauksen, prosessin säädön, hajautetut hallintajärjestelmät ja tietokoneverkot.
Historia

Yhdysvaltalainen Richard Morley kertoo keksineensä PLC:n uudenvuodenkrapulassa 1.1.1968, jolloin oli monen projektin takaraja. Hän huomasi keskeneräisissä projekteissa yhtäläisyyksiä ja ymmärsi, että niihin löytyy parempi ratkaisu. Oli kuitenkin vaikeaa vakuuttaa ihmiset siitä, että ohjelmoitava laatikko voi tehdä saman kuin 15 metriä laitekaappeja, releitä ja kaapeleita.
PLC:n isäksi kutsutaan paitsi Morleyta myös Odo Josef Strugeria, joka oli kehittämässä Allen-Bradley-PLC:tä 1958-1960. Hän myös kehitti PLC-lyhenteen.
Rakenne

Ohjelmoitava logiikka on mikroprosessoripohjainen laite, jossa on joko modulaarisia tai integroituja tulo- ja lähtöportteja, joihin on kytketty kentällä olevia antureita (paine- ja lämpötilamittauksia jne.) ja toimilaitteita (moottorin käynnistimiä, solenoideja, merkkivaloja, venttiileitä jne.). Logiikka ohjaa toimilaitteita käyttäjän luoman paristovarmennettuun muistiin sijoitetun ohjelman ja antureitten antamien tietojen mukaisesti.
Tulot ja lähdöt

Ohjelmoitavan logiikan ulkoisista liitännöistä käytetään yleisesti termejä tulo ja lähtö. Nimitykset juontuvat termistä I/O, input/output. Tuloporttien kautta logiikka saa tietoa järjestelmän tilasta, ja lähtöporttien kautta se voi ohjata järjestelmää. Digitaaliset signaalit käyttäytyvät kuin kytkimet, ne ilmaisevat vain päällä- tai poissa-tilan (1 tai 0, tosi tai epätosi). Esimerkiksi painikkeet, rajakytkimet ja valokennot ovat laitteita, joissa on digitaalinen lähtö.
Digitaalisten signaalien ilmaisemiseksi käytetään yleensä jännitettä tai virtaa. Tällöin tietty suureen alue tulkitaan 0-tilaksi ja toinen 1-tilaksi. Ohjelmoitava logiikka voi käyttää esimerkiksi 24 V:n DC-jännitettä, jolloin 22 V ylittävät jännitteen arvot tulkitaan päällä olevaksi signaaliksi ja alle 2 V:n jännitteet poissa olevaksi signaaliksi. Alun perin ohjelmoitavissa logiikoissa oli vain digitaalisia liitäntöjä.
Analogiset signaalit käyttäytyvät kuten äänenvoimakkuuden säätimet: ne välittävät kaikki arvot toiminta-alueensa ääripäiden väliltä. Yleensä analogiset arvot tulkitaan ohjelmoitavassa logiikassa kokonaisluvuiksi. Tarkkuus riippuu käytetystä laitteistosta, ja suurempi tarkkuus vaatii enemmän muistia. Tyypillisiä analogisen signaalin avulla välitettäviä mittaustietoja ovat paine-, virtaus- ja lämpötilalähettimet.
Mitattavan signaalin arvo voi olla mitä tahansa valitulla mitta-alueella. Analogiaviesti voi tyypistä riippuen olla esimerkiksi 4–20 mA, 0–20 mA, 0–10 V, +-10 V, +-5 V, ja on olemassa myös vastuskortteja, jolloin ei tarvita erillisiä lähettimiä, vaan kortille voidaan kytkeä suoraan esimerkiksi PT100-anturi. 4–20 mA ja 0-10 V ovat yleisesti käytettyjä viestialueita.
Kenttäväylät

Kenttäväylätekniikka (esimerkiksi Profibus DP, Foundation Fieldbus tai Modbus) mahdollistaa I/O:n hajauttamisen kentälle ja älykkäiden toimilaitteiden ja antureiden liittämisen logiikkaan, jolloin siirrettävät tietomäärät voivat olla suurempia kuin perinteisellä johdotetulla tekniikalla ja siirrettävä tieto voi olla jo kenttälaitteen oman älyn jalostamaa.
Ohjelmointi

Ohjelmat ohjelmoitaviin logiikoihin kirjoitetaan tietokoneella erityisesti tähän tarkoitukseen tarkoitetuilla ohjelmilla ja siirretään logiikkaan suoritettavaksi. Ohjelmat ovat usein valmistajakohtaisia. Ohjelma tallennetaan logiikassa normaalisti joko paristovarmeinteiseen RAM-muistiin tai haihtumattomaan muistiin.
Ensimmäinen ohjelmoitavien logiikoiden kohderyhmä oli sähköasentajat, joiden oli pystyttävä oppimaan ohjelmointi työn ohessa. Näissä logiikoissa ohjelmoinnissa käytettiin "tikapuulogiikkaa", joka muistuttaa relelogiikoiden kytkentäkaavioita. Nykyaikaisia logiikoita voi ohjelmoida monella eri tavalla, tikapuulogiikasta perinteisiin ohjelmointikieliin, kuten BASIC ja C.
Viime vuosina ovat tulleet suosituiksi kansainvälisen standardin IEC 61131-3 mukaiset ohjelmointikielet. Standardi määrittää ohjelmoitaville logiikoille viisi ohjelmointikieltä: FBD (Function Block Diagram), LD (Ladder Diagram), ST (Structured Text, Pascal-tyyppinen ohjelmointikieli), IL (Instruction List, assemblyä muistuttava kieli) ja SFC (Sequential Function Chart).
Ohjelmointi > Ohjelmakirjastot

Monet laitevalmistajat tarjoavat logiikoihinsa valmiita ohjelmakirjastoja, jolloin esimerkiksi PID-säätö voidaan toteuttaa valmiilla ohjelmalohkolla. Valmiiden lohkojen käyttö helpottaa ohjelmoijan työtä ja lisää luonnollisesti ohjelman toimintavarmuutta, koska käytetään hyvin testattuja ja toimiviksi todettuja ohjelmia.
Käyttöliittymä

Ohjelmoitava logiikka suorittaa sille ohjelmassa määritellyt tehtävät juuri niin hyvin kuin ohjelman tekijä on osannut ottaa huomioon eri tilanteet ennakolta ohjelmaa laatiessaan. Poikkeavien tilanteiden ratkaisemiseen ja prosessimuutosten tekemiseen tarvitaan käyttöliittymä.
Käyttöliittymä on yleensä operointipaneeli tai henkilökohtainen tietokone ja SCADA (valvomo-ohjelmisto), jonka kautta prosessia valvova operaattori saa tietoa senhetkisestä prosessin ajotilanteesta hälytysten, kaavioiden, positiokohtaisten näyttöjen ja raporttien kautta. Hälytykset ovat ennalta sovittujen rajojen ylittämisestä aiheutuvia ilmoituksia operaattorille poikkeavista tilanteista.
Hälytykset esitetään lähes kaikissa käyttöliittymissä punaisella vilkkuvalolla. Käyttöliittymän monitorilla on yleensä hälytyksille varattu alue, johon hälytys tulostetaan riippumatta muusta näytön tilasta. Hälytyslaitteena voidaan käyttää myös erillistä summeria tai vilkkuvaa valoa. Hälytysosiosta voi olla myös suora linkki prosessikaavioon, jossa hälyttävä prosessinosa sijaitsee. Kaaviossa yleensä esitetään jokin prosessikokonaisuus, kuten esimerkiksi voimalaitoksen kattila. Yleensä kaaviot on jaettu niin, että ensin on yleiskaavio, josta päästään hiirellä napsauttamalla tai jollakin muulla yksinkertaisella toimenpiteellä yksityiskohtaisempiin kaavioihin.
Positiokohtainen näyttö on jonkin yksittäisen laitteen esitys, esimerkiksi mittaus- tai moottoripiiri. Positiokohtaisesta näytöstä pystytään myös muuttamaan kyseisen laitteen tilaa, esimerkiksi moottori seis/käy.
Raportit ovat prosessin tuottavuuden ja toimivuuden seurantaa varten. Niihin kerätään esimerkiksi kahdeksan tunnin tai vuorokauden ajalta tietoa siitä, kuinka paljon laitos on tuottanut haluttua tuotetta. Raportit sisältävät usein monimutkaisia keruu- ja laskentatoimintoja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ohjelmoitavat logiikat Teknillinen korkeakoulu. Viitattu 2008-2-8.[vanhentunut linkki]
PLCtutor.com plctutor.com. Viitattu 2008-2-8. (englanniksi)
Sulfaattibakteerit

Desulfovibrio vulgaris on ensimmäinen sulfaattibakteeri, jonka genomi selvitettiin.
Sulfaattibakteerit eli sulfaatinpelkistäjäbakteerit ovat bakteereita, jotka käyttävät hengittämiseen hapen sijasta rikkiyhdistettä, sulfaattia. Tällaisessa hengityksessä vetyä tai orgaanisia yhdisteitä, kuten alkoholeja, maitohappoa, asetaattia, pyruvaattia tai rasvahappoja hapetetaan rikillä, jolloin solu saa energiaa. Sulfaatteja pelkistävien bakteerien lisäksi on olemassa bakteereja, jotka voivat käyttää hengittämiseen sulfaattia alhaisemman hapetusasteen omaavia rikin yhdisteitä, mm. sulfiitteja ja tiosulfaatteja tai alkuainerikkiä, mutta eivät kykene käyttämään sulfaattia eivätkä pelkistämään sulfaattia sulfiitiksi.
Rikkihengityksen lopputuotteena syntyy vetysulfidia eli rikkivetyä, vettä ja hiilidioksidia. Nämä bakteerit tuottavat myös suokaasuja ja suolikaasuja. Ne ovat yleisiä bakteereja hapettomissa oloissa, kuten vesistöjen ja soiden pohjamudissa. Elintavoiltaan ne ovat yleensä ehdottomia anaerobeja, eli ne eivät siedä hapen läsnäoloa.
Suuri osa rikkiä pelkistävistä bakteereista kuuluu delta-proteobakteerien alaryhmiin Desulfobacterales, Desulfovibrionales ja Syntrophobacterales. Myös termofiilisiin bakteereihin kuuluva Thermodesulfobacteria kuuluu niihin. Muita rikkiä pelkistäviä bakteereja on gram-positiivisissa bakteeriryhmissä Thermodesulfovibrio ja Desulfotomaculum.
Bakteereja ulkoisesti muistuttavista, mutta geneettisesti hyvin erilaisista arkkieliöistä Archaeoglobus voi pelkistää sulfaatteja.
Aiheesta muualla

Jani Anttila: Sulfaatinpelkistäjäbakteerit[vanhentunut linkki]
Irène Némirovsky
Suomennetut teokset

Saalis, Irène Némirowsky; suomentanut Eino Ismala. Helsinki: Mantere, 1946
Sunnuntai ja muita novelleja, suomentanut Annikki Suni. Gummerus, 2002. ISBN 951-20-5893-6, 2. p. 2005 ISBN 951-20-7019-7
Ranskalainen sarja (La suite française), suomentanut Anna-Maija Viitanen. Gummerus, 2005 ISBN 951-20-6875-3
David Golder (David Golder), suomentanut Anna-Maija Viitanen. Gummerus, 2006 ISBN 951-20-7240-8
Tanssiaiset (Le bal), suomentanut Anna-Maija Viitanen. Gummerus, 2007 ISBN 978-951-20-6987-3
Veren polte (Chaleur du sang), suomentanut Anna-Maija Viitanen. Gummerus, 2008 ISBN 978-951-20-7635-2
Suomennetut teokset > Suomennettuja novelleja

Porvarillinen komedia, suom. Leena Rantanen, Nuori Voima 1/2014
Kaiku (L'Echo, 1934) ja Tuntematon (1941), kaksi Irène Némirovsky novellia, suom. Leena Rantanen, Parnasso 4/2015 s. 52–58 (kokoelmasta Les vierges et autres nouvelles, Denoël, 2009)
Pelko, suom. Leena Rantanen, Parnasso 1/2018 s. 46–47 (ilm. kokoelmassa Les vierges et autres nouvelles, Éditions Denoël, 2009)
Kirjallisuutta

Olivier Philipponnat ja Patrick Lienhardt: La Vie d'Irène Némirovsky.  Paris:  Grasset/Denoël 2007.  ISBN 978-2-246-68721-4
Aiheesta muualla

Ranskalaisen sarjan arvostelu Kiiltomadon sivulla
Edward Rothstein: Ambivalence as Part of Author’s Legacy International Herlad Tribune/The New York Times
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
King shepherd

| King shepherd |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  1900-luvun loppu
Alkuperäinen käyttö:  seura- ja vahtikoira
Nykyinen käyttö:  seura- ja vahtikoira
Elinikä:  10–11 vuotta
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu ARBA: ryhmä 1 Paimenkoirat
Ulkonäkö
Paino:  40,5–67,5 kg
Säkäkorkeus:  63–74 cm
Väritys:  mm. soopeli, merkkivärinen ja musta
King shepherd on amerikkalainen koirarotu. Se ei ole FCI:n tunnustama, mutta American Rare Breed Association (ARBA) ja United Kennel Clubs International ovat tunnustaneet sen.
Ulkonäkö

King shepherd on saksanpaimenkoiran kookas versio. Se on suurikokoinen, voimakas, vankkarakenteinen, raskastyyppinen alsatian-tyypin koira. Siitä on olemassa yleisempi pitkä- ja harvinaisempi lyhytkarvainen muunnos. Tyypillisimpiin väreihin lukeutuvat saksanpaimenkoiran värit. Säkäkorkeus on 63–74 cm ja paino 40,5–67,5 kg – toisen lähteen mukaan paino vaihtelisi uroksilla 59–73 kg ja nartuilla 41–50 kg välillä.
Ulkonäkö > Luonne ja käyttäytyminen

King shepherd on älykäs ja ketterä. Sen tulee olla itsevarma, rohkea, voimakasluonteinen, tottelevainen ja kestävä. Se on lapsirakas ja perhettään kohtaan lempeä. Se vahtii isäntänsä taloa ja omaisuutta, ja sen ainoa käyttötarkoitus onkin toimia seura- ja vahtikoirana. Nimitys king shepherd eli sananmukaisesti ”kuningaspaimenkoira” viittaa saksanpaimenkoirataustaan ja alsatian-tyyppiin sekä perinteisiin paimenkoiriin verrattuna suureen kokoon.
Alkuperä

Rodun loivat Shelly Watts-Cross ja David Turkheimer, jotka käyttivät jalostukseen shilohinpaimenkoiraa (joka vastaavasti on tulos saksanpaimenkoiran ja alaskanmalamuutin välisestä risteytyksestä), yhdysvaltalaislinjaista saksanpaimenkoiraa ja pyreneittenkoiraa. Vuonna 1995 perustettiin ensimmäinen rotujärjestö.
Soopeli narttu.
Akseli Gallen-Kallela

| Akseli Gallen-Kallela |
| --- | --- |
 Gallen-Kallela Kirppuvuoressa Suolahdessa vuonna 1906.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1865 Pori
Kuollut: 7. maaliskuuta 1931 (65 vuotta) Tukholma
Kansalaisuus:  Suomi
Taiteilija
Ala:  maalaustaide, taideteollisuus, taidegrafiikka
Taidesuuntaus:  kansallisromantiikka, realismi, symbolismi, karelianismi
Kuuluisimpia töitä:  Akka ja kissa (1885)  Démasquée (1888)  Aino-taru (1891)  Symposion (1894)  Ad Astra (1894)  Sammon puolustus (1895)
Fernand Cormonin ateljee vuonna 1885. Vasemmalla istumassa Henri de Toulouse-Lautrec.
Akseli Gallen-Kallela (noin vuoteen 1907 Axel Waldemar Gallén, 26. huhtikuuta 1865 Pori – 7. maaliskuuta 1931 Tukholma) oli Suomen merkittävimpiä taidemaalareita. Hän aloitti uransa realistisilla kansankuvauksilla, ja siirtyi romanttisiin Kalevala- ja Karjala-aiheisiin. 1890-luvulla hän loi merkittäviä teoksia sekä symbolismin että realismin tyyliin. 1900-luvun puolella, etenkin Afrikan-matkan yhteydessä, Gallen-Kallelan teokset alkoivat ilmentää ekspressionismia.
Gallen-Kallelan tunnettuja maalauksia ovat muun muassa Sammon taonta, Ad Astra, Sammon puolustus, Kullervon kirous, Symposion, Poika ja varis ja Lemminkäisen äiti. Hän loi taulujen lisäksi freskoja, taidegrafiikkaa ja suunnitelmia tekstiileiksi ja huonekaluiksi. Suomen sisällissodan jälkeen Gallen-Kallela toimi Mannerheimin adjutanttina ja suunnitteli itsenäisen Suomen armeijan univormuja ja kunniamerkkejä. Gallen-Kallelan kansainvälisen uran huippukohtia olivat näkyvä rooli Suomen paviljongissa Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1900 sekä oma osasto Venetsian biennaalissa vuonna 1914.
Vuoden 1907 tienoilla noin 41-vuotiaana Axel Gallén suomensi nimensä Akseli Gallen-Kallelaksi, mutta hän signeerasi töitään edelleen myös vanhaan tapaan.
Elämäkerta > Perhe ja nuoruus

Jaatsi, Gallénin lapsuudenkoti Tyrväällä.
Axel Gallén 23-vuotiaana, valokuva 1888.
Akseli Gallen-Kallelan vanhemmat
Anna Mathilda Gallén o.s. Wahlroos (1832 - 1922).
Peter Gallén (1817–1879).
Axel Waldemar Gallén syntyi  ruotsinkieliseen säätyläisperheeseen. Hänellä oli isä Peter Wilhelm Gallénin aikaisemmasta avioliitosta 1855 kuolleen Sofia Gallénin kanssa kuusi sisaruspuolta, joista yksi kuoli pian syntymänsä jälkeen. Axel Gallén oli kolmas isän toisesta avioliitosta Anna Mathilda Wahlroosin kanssa syntyneistä lapsista. Kaikkiaan perheessä oli 14 lasta, joista kuitenkin Gallénin lapsuusvuosina kotona oli enää osa.
Isä Peter Wilhelm Gallén (1817–1879) oli Suomen Pankin Porin konttorin kassanhoitaja ja omisti Tyrväällä Vännin ratsutilan ja pari muuta tilaa, yhteensä noin 150 hehtaaria. Gallén vietti lapsuutensa Jaatsin tilalla.
Isä toimi Tyrväällä muun muassa nimismiehenä ja lakimiehenä ja oli 1850-luvulla perustamassa lainakirjastoa, Tyrvään Säästöpankkia ja parikymmentä vuotta myöhemmin ensimmäistä kansakoulua. Gallénin isä kuoli 62-vuotiaana käräjämatkalla syksyllä 1879 pojan ollessa 14-vuotias. Leskeksi jäänyt äiti Anna Mathilda Gallén (k. 1922) ei vähävaraisena voinut kustantaa kuin Axelin taideopinnot, isoveli Unon viuluopinnot katkesivat. Mathilda Gallén eli 90-vuotiaaksi ja oli loppuun saakka hyväkuntoinen, vaikka olikin sairastellut keski-ikäisenä.
Elämäkerta > Opinnot piirustuskoulussa ja kouluvuodet

Akseli Gallen-Kallela opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1881–1884 sekä Pariisissa Académie Julianissa ja Fernand Cormonin ateljeessa 1880-luvulla. Hän teki opintomatkoja muun muassa Lontooseen ja Berliiniin vuonna 1895, sekä Afrikkaan vuosina 1909–1911.
Aluksi Axel Gallén kävi normaalilyseon lisäksi iltaisin Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuodesta 1878. Lisäksi S. A. Keinänen ja Adolf von Becker opettivat häntä yksityisesti.
Keväällä 1881 hän keskeytti lyseon suorittamatta ylioppilastutkintoa. Samana vuonna hän kirjoittautui Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun, jossa sai oppia muun muassa Fredrik Ahlstedtilta. Adolf von Beckerin opetus ja neuvot vaikuttivat Gallénin omien sanojen mukaan häneen eniten.
Elämäkerta > Opintoja ja työskentelyä Pariisissa

Päätettyään vuonna 1884 Taideyhdistyksen piirustuskoulun Akseli Gallén matkusti Pariisiin, jossa asui Emil Wikströmin huonetoverina vuoden 1886 alussa Menessin-kadun varrella. Nuorten taiteilijoiden pohjoismaiseen seurapiiriin kuului tuohon aikaan maalareita ja kirjailijoita, kuten August Strindberg ja Ernst Josephson, Anders Zorn ja Edvard Munch. Gallénin hyvä ystävä oli ranskalainen Henri de Vallombreuse, joka oli keramiikkataiteilija ja monilahjakkuus. Montmartren kahvilat tulivat tutuiksi, ja taiteilijat tapasivat toisiaan ”Eremitagessa” Montmartrella ja Josephsonin perustaman Jeesus Siirakin veljeskunnan tapaamisissa Jacob-kadulla sijainneessa viinituvassa Latinalaiskorttelissa.
Kesäksi 1885 Gallén saapui takaisin Suomeen, ja hän työskenteli muun muassa Salossa maalaten naturalistista teosta Akka ja kissa. Keväällä 1886 Gallén oli taas Suomessa, ja hän työskenteli seuraavan vuoden Korpilahdella ja Keuruulla, vaikka oli jälleen saanut valtion matka-apurahan. Talveksi 1887–1888 hän jälleen lähti Pariisiin. Gallén oli kosinut ennen lähtöään Mary Slööriä, mutta ilmeisesti tämän vanhempien vastustuksen takia tilanne jäi avoimeksi. Gallén viipyi Pariisissa kevääseen 1889 saakka taideopinnoista enää innostumatta. Kiinnostus Kalevalaa kohtaan lisääntyi syksyllä 1888, ja hän lopetti opinnot, vuokrasi oman ateljeen niin sanotusta taiteilijaleiristä Montmartrella ja alkoi maalata muun muassa Aino-aihetta.
Elämäkerta > Karelianismia ja rakennushankkeita

Pariisissa opiskellessaan Gallen-Kallela maalasi boheemielämää, mutta vähitellen suomalainen luonto ja korpimaisemat alkoivat vetää häntä puoleensa. Myös Kalevalan myyttiset aiheet alkoivat kiehtoa häntä. Gallen-Kallela olikin mukana perustamassa Kalevalaseuraa vuonna 1911.
Jo kouluaikana Gallén oli vastustanut muun muassa August Sohlmanin ja P. A. Munchin kehittelemiä rotuteorioita aasialaisperäisistä suomalaisista, joille ruotsalaiset olivat tuoneet kulttuurin. Jossakin vaiheessa 1870-luvulla Axel alkoi lukea Kalevalaa, mitä etenkään äiti, joka edusti ruotsinmielisen skandinavismin ajatusmaailmaa ja piti suomalaisia hiukan moukkamaisina ja talonpoikaisina, ei suvainnut.
Axel Gallén teki avioiduttuaan 1890 häämatkan Kuhmoon ja Vienan Karjalaan. Mukaan lähti myös Louis Sparre. Elettiin ”Nuoren Suomen” aikaa, karelianismin, kalevalais-karjalaisen romantiikan alkuaikaa, joka omalla tavallaan vastasi Paul Gauguinin pakoa primitivismiin. Tyylisuuntana kansallisromantiikka läpäisi oikeastaan kaikki taidealueet.
Gallen-Kallela keräsi kokoelman vanhoja suomalaisia ryijyjä, piti niitä ateljeessaan ja käytti tauluissaan mallien takana. Pariisin maailmannäyttelyssä 1900 esiteltiin hänen suunnittelemansa Liekki-ryijy. Sitä pidetään ensimmäisenä modernina taideryijynä, joka teki ryijystä lämmittävän peitteen lisäksi sisustustekstiilin.
Gallen-Kallela suunnitteli ja rakennutti vuosina 1911–1913 Espooseen Tarvaspäähän ateljeekodin. Vuonna 1961 se avattiin yleisölle Gallen-Kallelan Museo -nimisenä. Gallen-Kallelalla oli myös Kalela-niminen erämaa-ateljee Ruovedellä, jonka hän rakennutti vuosina 1894–1895 omien piirustustensa mukaan. Gallen-Kallela asui perheineen Kalelassa moneen otteeseen useita vuosia. Kalela on toiminut kotimuseona, mutta on sittemmin suljettu yleisöltä.
Gallen-Kallela oli venäläistämistä vastaan. Tuohon aikaan taiteilijapiirit olivat laajalti nuorsuomalais-perustuslaillisia. Gallen-Kallela maalasi myös nuorsuomalaisen lähipiirinsä kokoontumisen Kämpissä Symposion-maalauksessa. Piiriin kuuluivat muun muassa Jean Sibelius, Eino Leino ja Robert Kajanus. Venäläinen kirjailija, vallankumouksellinen Maksim Gorki piileskeli talvella 1905–1906 Gallen-Kallelan Pirtti-ateljeessa Helsingin Erottajalla, missä taiteilija maalasi hänen muotokuvansa.
Elämäkerta > Jälleen kohti Eurooppaa ja kauemmaksikin

Karelianistisen vaiheen jälkeen Gallen-Kallela suuntautui uudestaan kohti Eurooppaa. Hän matkusti vuonna 1895 Berliiniin ja liittyi yleiseurooppalaisen Pan-lehden toimituskuntaan. Gallen-Kallela kuului löyhään kirjalliseen ja taiteelliseen yhteisöön, niin sanottuun Ferkelin piiriin, joka kokoontui Zum schwarzen Ferkel -ravintolassa Berliinissä. Kolme vuotta myöhemmin hän matkusti Italiaan. Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1900 Gallen-Kallelalla oli myös merkittävä osuus: Hän maalasi paviljongin kattoon Kalevala-aiheiset freskot ja suunnitteli huonekaluja. Freskomaalausta hän oli opiskellut Italian-matkallaan.
Gallen-Kallela oli myös Unkarissa vuosina 1907–1908. Budapestissa pidettiin Gallen-Kallelan taidenäyttely, jossa oli lähes viisisataa teosta. Budapestiin on pystytetty Gallen-Kallelan muistomerkki Tonavan rantakadun lähellä sijaitsevaan puistoon Budan puolella.
Gallen-Kallela kutsuttiin vuonna 1914 esiintymään Venetsian biennaaliin, ja Italian valtio tilasi hänen omakuvansa Firenzen Uffizi-galleriaan. Sodan syttyessä taiteilijan maalaukset jäivät Italiaan, mistä ne pyydettiin San Franciscon Panama-Pacific-näyttelyyn vuonna 1915. Ne palkittiin yhdellä ensipalkinnolla ja kultamitalilla.
Gallen-Kallela teki muitakin pitkiä ulkomaanmatkoja, kuten Itä-Afrikkaan vuosina 1909–1911 ja Pohjois-Amerikkaan vuosina 1923–1926. Keniassa hän maalasi akvarelleja ja yli 150 ekspressionistista öljyvärimaalausta. Amerikassa hän tutki intiaanien kulttuuria ja taidetta ja aloitti Suur-Kalevalan kuvituksen valmistelut.
Elämäkerta > Itsenäisessä Suomessa

Suomen itsenäistymisen jälkeen, vuonna 1918 Suomen sisällissodan aikana, Gallen-Kallela liittyi Gustaf Mannerheimin johtamiin hallituksen joukkoihin eli valkoisiin. Hän toimi aluksi Suomen tasavallan joukkojen kartanpiirtäjänä, mutta siirtyi myöhemmin päämajaan. Sisällissodan aikana luodut Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkit ovat Gallen-Kallelan piirtämiä Mannerheim-ristiä lukuun ottamatta, joskin sekin perustuu hänen suunnittelemiinsa Vapaudenristeihin. Sodan jälkeen Gallen-Kallela toimi Suomen valtionhoitajaksi valitun Mannerheimin adjutanttina sekä suunnitteli Suomen sotajoukkojen univormut ja Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkit.
Elämäkerta > Suur-Kalevala

Vuonna 1919 perustettu Kalevalaseura otti tehtäväkseen kuvituksen edistämisen ja tuki Gallen-Kallelan työtä. Gallen-Kallela suunnitteli Suur-Kalevalana tunnettua mittavaa kuvitetun Kalevalan toteuttamista useiden vuosikymmenten ajan. Suunnitelman ”Kansallis-Kirjokirjasta” Gallen-Kallela julkaisi vuonna 1909 Valvoja-lehdessä. Suur-Kalevalasta Gallen-Kallela suunnitteli toteutettavan neljä eri versiota: loistopainos, yleispainos, kansanpainos ja koulupainos. 700-sivuiseksi aiotusta Suur-Kalevalasta Gallen-Kallela ehti toteuttaa noin 75 sivua.
Elämäkerta > Koru-Kalevala

Kustantaja Werner Söderström Oy:n kanssa sovittiin vuonna 1920, että ensiksi ilmestyisi Koru-Kalevala, joka olisi esityö ja kansanpainos myöhempää Suur-Kalevalaa varten. Koru-Kalevala ilmestyi vuonna 1922. Gallen-Kallelan vinjettikuvin varustetulla teoksella on Suomen kirjataiteessa pysyvä arvo.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Gallen-Kallela kutsuttiin vuonna 1931 Kööpenhaminaan luennoimaan työstään ja tapaamaan pohjoismaalaisia taiteilijoita. Hän vilustui matkan aikana ja kuoli keuhkokuumeeseen paluumatkalla Suomeen yöpyessään tukholmalaisessa Hotel Reisenissä. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.