stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahvenanmaan maakunta
Kulttuuri > Maakuntatunnukset

Ahvenanmaalle on muiden Suomen maakuntien tavoin valittu maakuntatunnukset. Maakuntaeläin on metsäkauris, maakuntajärvinä ovat Östra och Västra Kyrksundet, maakuntakala on hauki, maakuntakukka kevätesikko, maakuntakiveksi on valittu eloperäinen kalkkikivi ja maakuntalinnuksi merikotka. Maakuntalaulu on Ahvenanmaalaisten laulu. Ahvenanmaan vaakunassa on kuvattu saksanhirvi ja Ahvenanmaan lippu on vuodelta 1954.
Kulttuuri > Ahvenanmaa fiktiossa

Maakuntaan sijoittuvia romaaneja ovat Sally Salmisen Katriina ja Anni Blomqvistin viisiosainen romaanisarja Myrskyluoto, josta on tehty televisiosarja Myrskyluodon Maija (1976) ja samanniminen elokuva (2024). Ahvenanmaalle sijoittuu myös elokuva Oppipoika.
Urheilu

Ahvenanmaan palloilupääsarjojen urheiluseuroja ovat jalkapallon Veikkausliigassa pelaava IFK Mariehamn ja naisten jalkapallon liigajoukkue Åland United sekä IF Åland. Saarimaakunnan tunnetuin urheilija on kestävyysjuoksija ja Euroopan-mestari Janne Holmén. Ahvenanmaalaisista jalkapalloilijoista Suomen maajoukkueessa ovat pelanneet Mikael Granskog, Anders Eriksson, Daniel Sjölund ja Annica Sjölund.
Alandia Cup on Suomen suurin 11-vuotiaiden jalkapalloturnaus. Se on myös Ahvenanmaan suurin urheilutapahtuma, jonne kerääntyy tuhansia jalkapallojunioreita ja heidän vanhempiaan. Island Games on järjestetty Ahvenanmaalla 1991 ja 2009.
Urheiluareenat ovat keskittyneet Maarianhaminaan. Jalkapalloa pelataan Wiklöf Holding Arenalla. Suurin sisähalli on Eckerö-halli ja pääsaarella on jäähalli Islandia. Jomalassa sijaitsee Maarianhaminan ravirata, jossa pelattavien totopelien järjestäjä on Ruotsin totopeliyhtiö ATG.
Koulutus

Ahvenanmaan koulutusjärjestelmä koostuu useammasta peruskoulusta, Ahvenanmaan lukio (ruots. Ålands lyceum), Ahvenanmaan ammattikoulusta (ruots. Ålands yrkesgymnasium), Ahvenanmaan ammattikorkeakoulusta (ruots. Högskolan på Åland) ja Ahvenanmaan kansanopisto (ruots. Ålands folkhögskola). Kaikki Ahvenanmaan merenkulkukoulutukset ovat osa Alandica Shipping Academya.
Viestintä

Ahvenanmaan omasta radio- ja televisiotoiminnasta vastaa Ålands Radio och TV -yritys. Tämä Ahvenanmaan maakuntahallinnon omistama osakeyhtiö päättää, mitä radio- ja tv-kanavia Ahvenanmaalla lähetetään. Televisioverkossa näkyvät kanavanippu A:sta Yle TV1:n, Yle TV2:n ja Yle Teema & Femin ohjelmat.
Vuonna 2009 tutkittiin eri televisiokanavien katselua. Ruotsin TV:n kanavia katsoi 70–90 prosenttia vastanneista, eniten kanavaa 4. Ylen ruotsinkielistä kanavaa katsoi runsaat 40 prosenttia vastanneista, kun taas suomenkielisistä kanavista TV1:tä katsoi 20 prosenttia, TV2:ta ja MTV3:a vielä vähemmän.
Ahvenanmaalaisilta ei peritä yleisradioveroa. Sen sijaan Ahvenanmaalla on oma televisiomaksu (televisionsavgift). Vuonna 2017 maakuntahallitus teki ehdotuksen ns. mediaverosta (medieskatt), jolla korvattaisiin televisiomaksu. Vero, jonka suuruudeksi ehdotettiin 110 €, koskisi kaikkia yli 14 800 € vuodessa tienaavia. Ehdotus meni läpi ja se koskee yksityishenkilöiden lisäksi myös yrityksiä.
Sanomalehdistä Ålandstidningen ilmestyy kolme kertaa viikossa. Nya Åland ilmestyy seitsemän kertaa viikossa: arkisin paperilla ja viikonloppuna sähköisenä lehtenä.
Åland Post vastaa postinjakelusta ja julkaisee Ahvenanmaan postimerkit.
Kirjallisuutta

Greta Hausen, Ålands ortnamn : deras former och förekomst till år 1600 / Greta Hausen., Helsinki, 1927 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Lars Hellberg, Ortnamnen och den svenska bosättningen på Åland / Lars Hellberg., Helsinki, 1987 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Komulainen, Arvo: Taistelu Ahvenanmaasta: Oolannin iäisyyskysymys.  Helsinki:  Gummerus, 2005.  ISBN 951-20-6796-X
Linnilä, Kai: Kulttuurimatkailijan Suomi: Ahvenanmaa.  Helsinki:  Tammi, 1983.  ISBN 951-30-5631-7
Lounimo, Reino: Ahvenanmaa.  Helsinki:  WSOY, 1964.
Rikkinen, Kalevi ym. (toim.): Finlandia: Otavan iso maammekirja. 2, Varsinais-Suomi, Satakunta, Ahve nanmaa.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07703-1
Sörling, Eric (toim.): Ahvenanmaa.  Maarianhamina:  Ålands landskapsstyrelse, 1991.  (ruotsiksi)
Sarja Det åländska folkets historia
Dreijer, Matts: Det åländska folkets historia 1:1, Från stenåldern till Gustav Vasa.  Mariehamn:  Ålands kulturstiftelse, 1983.  ISBN 951-95090-1-1  (ruotsiksi)
Nyman, Valder: Det åländska folkets historia 1:2, Ålands medeltida kyrkokonst.  Maarianhamina:  Ålands kulturstiftelse, 1980.  ISBN 951-95089-6-1  (ruotsiksi)
Ramsdahl, Carl: Det åländska folkets historia 2:1, Under Gustav Vasa och hans söner samt stormaktstiden.  Mariehamn:  Ålands kulturstiftelse, 1988.  ISBN 951-95090-3-8  (ruotsiksi)
Samuelsson, Jan: Det åländska folkets historia 2:2, Stormaktstiden från slutet av 1500-talet fram till 1721.  Mariehamn:  Ålands kulturstiftelse, 2015.  ISBN 9789529848256  (ruotsiksi)
Dreijer, Stig: Det åländska folkets historia 3, Frihetstiden och den gustavianska tiden 1721–1808.  Mariehamn:  Ålands kulturstiftelse, 2006.  ISBN 952-9848-13-7  (ruotsiksi)
Kuvaja, Christer; Hårdstedt, Martin ja Hakala, Pertti: Det åländska folkets historia  4, Från finska kriget till Ålandsrörelsen 1808–1920.  Mariehamn:  Ålands kulturstiftelse, 2008.  ISBN 978-952-9848-19-5  (ruotsiksi)
Tudeer, Erik: Det åländska folkets historia, 5:1, Det åländska folkets historia 1920–1990.  Mariehamn:  Ålands kulturstiftelse, 1993.  ISBN 952-9848-02-1  (ruotsiksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ahvenanmaan maakunta Wikimedia Commonsissa
Det offentliga Åland (ruotsiksi)
Ålands landskapsregering (ruotsiksi)
Ålands kulturdelegation (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Ahvenanmaan esittely suomeksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Visit Åland
Ålands statistik- och utredningsbyrå
Finna-palvelussa olevia kuvia
Maailman monilukuisin saaristo, Kuva, 9.11.1938, nro 23, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Suomen maakunnat |
| --- | --- |
Nykyiset maakunnat:  Ahvenanmaa  Etelä-Karjala  Etelä-Pohjanmaa  Etelä-Savo  Kainuu  Kanta-Häme  Keski-Pohjanmaa  Keski-Suomi  Kymenlaakso  Lappi  Pirkanmaa  Pohjanmaa  Pohjois-Karjala  Pohjois-Pohjanmaa  Pohjois-Savo  Päijät-Häme  Satakunta  Uusimaa  Varsinais-Suomi 
Entinen maakunta:  Itä-Uusimaa 
| n k Suomen historialliset maakunnat |
| --- | --- |
 Ahvenanmaa  Häme  Karjala  Lappi  Pohjanmaa  Satakunta  Savo  Uusimaa  Varsinais-Suomi 
| n k Suomen hyvinvointialueet |
| --- | --- |
Hyvinvointialueet:  Etelä-Karjala  Etelä-Pohjanmaa  Etelä-Savo (Eloisa)  Itä-Uusimaa  Kainuu  Kanta-Häme  Keski-Pohjanmaa (Soite)  Keski-Suomi  Keski-Uusimaa  Kymenlaakso  Lappi  Länsi-Uusimaa  Pirkanmaa (Pirha)  Pohjanmaa  Pohjois-Karjala (Siun sote)  Pohjois-Pohjanmaa (Pohde)  Pohjois-Savo  Päijät-Häme  Satakunta  Vantaa ja Kerava (VAKE)  Varsinais-Suomi (Varha) 
Muut alueet:  Ahvenanmaan maakunta  Helsingin kaupunki  HUS-yhtymä (erikoissairaanhoito Uudellamaalla) 
| n k Pohjoismaiden neuvosto |
| --- | --- | --- |
| Jäsenmaat |   Islanti   Norja   Ruotsi   Suomi   Tanska  |  |
| Liitännäisjäsenet |   Ahvenanmaa   Färsaaret   Grönlanti  |  |
| Neuvosto |  Keskusta: 23  Konservatiivit: 13  Sosiaalidemokraatit: 23  Vapaa Pohjola: 7  Vihreä vasemmisto: 8  |  |
| Palkinnot |  Elokuva  Kirjallisuus  Musiikki  Lasten ja nuorten kirjallisuus  Ympäristö  |  |
| Muuta |  Nordic Master Programme  Nuorten Pohjoismaiden neuvosto  Pohjoismainen kulttuuripiste  |  |
Ahvenanmaan saariston topografinen kartta.
Källskärin saaren kalliota.
Färjsundetin salmi Finströmissä.
Ahvenanmaan itsehallintotalo.
Venäläisiä sotajoukkoja Dalkarbyssä keväällä 1917 pitämässä vallankumouksellista kokousta.
Maarianhamina, Ahvenanmaan suurin taajama ja ainoa kaupunki.
Kökarin Pyhän Annan kirkko.
Esimerkki auton rekisterikilvestä Ahvenanmaalla.
Ålands Lyceum
Juhannussalko Kastelholmassa.
Lijoki

| Li 漓江 |
| --- | --- |

Alkulähde:  Mao'er-vuoristo, Xing’an, Guilin
Laskupaikka:  Guijoki, Pingle, Guilin
Maat:  Kiina
Pituus:  437 km
Virtaama:  215 m³/s
Lijoki (yksink.: 灕江; perint.: 漓江; pinyin: Lí Jiāng) on joki Guangxin autonomisella alueella Kiinassa. Se on osa Länsijoen (Xī Jiāng) jokisysteemiä, joka laskee Helmijokea pitkin Etelä-Kiinan mereen. Li saa alkunsa Mao'er-vuorelta, josta se laskee Guilinin ja Yangshuon kautta pääasiallisena suuntanaan etelä. Joki yhdistyy Pinglen piirikunnassa Lipu- ja Gongshengjokiin, josta ne laskevat Guijokeen.
Li tunnetaan karstimaasta muodostuneiden vuorten ja luolien muovaamista kauniista maisemistaan. Alue on suosittu matkailukohde, jonka yksi vetonauloista on veneristeilyt Lijoella. Lijoen alue Guilinissa on ehdokkaana Unescon maailmanperintökohteeksi.
Kuvagalleria

Lijoki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lijoki Wikimedia Commonsissa
Feofan Prokopovitš

Feofan Prokopovitš. 1700-luvun puolivälin parsuna.
Feofan Prokopovitš (ven. Феофа́н Прокопо́вич, ukr. Теофан (Феофан) Прокопович, Teofan (Feofan) Prokopovytš, etunimi ennen munkiksi vihkimistä Jelisei tai Jeleazar, Елисей, Елеазар; (27. kesäkuuta (juliaaninen kalenteri: 17. kesäkuuta) 1677, toisten tietojen mukaan 19. kesäkuuta (9. kesäkuuta) 1681 Kiova, Kiovan suuriruhtinaskunta – 19. syyskuuta (8. syyskuuta) 1736 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli ukrainalaistaustainen venäläinen kirkonmies, yhteiskunnallinen vaikuttaja ja kirjailija. Hänet tunnetaan Pietari Suuren läheisenä avustajana.
Tausta ja koulutus

Feofan Prokopovitš syntyi kauppiaan perheeseen, jäi varhain orvoksi ja kasvoi Kiovan Mohyla-akatemian rehtorina toimineen enonsa holhouksessa. Hän opiskeli luostarikoulussa ja Mohyla-akatemiassa. 1690-luvun puolivälin tienoilla Prokopovitš lähti opiskelemaan Puolaan, jossa hän kääntyi uniaatiksi. Vuonna 1698 hän siirtyi Roomaan, jossa hän valmistui Athanasiuksen jesuiittakollegiosta. Ulkomailla opiskellessaan Prokopovitš tutustui eurooppalaiseen filosofiaan ja kirjallisuuteen sekä vakuuttui uskonnollisen fanatismin ja teokraattisen ajattelun vahingollisuudesta.
Kiovan Mohyla-akatemian opettaja

Vuonna 1701 Prokopovitš lähti jesuiittakollegiosta ja palasi vuonna 1704 Kiovaan opiskeltuaan mahdollisesti välillä Saksassa. Hänet otettiin jälleen ortodoksisen kirkon jäseneksi ja vuonna 1705 hän antoi munkkilupauksen. Vuosina 1705–1706 Prokopovitš opetti runousoppia Kiovan akatemiassa. Hänen renessanssin ja barokin estetiikkaan perustuva runousoppinsa vaikutti venäläisen kirjallisuuden kehitykseen 1700-luvun puoliväliin saakka. Samaan aikaan Prokopovitš kirjoitti akatemian oppilaiden esittämän historiallisen näytelmän Vladimir, jonka teemana on uskonnon ja valistuksen, kirkon ja maallisen vallan välinen kamppailu. Teos on omistettu hetmani Ivan Mazepalle, jonka kannattajiin Prokopovitš tuolloin kuului.
Vuosina 1706–1707 Prokopovitš opetti retoriikkaa ja aloitteli uraansa saarnaajana. Vuosina 1707–1709 hän toimi filosofian professorina ja akatemian prefektinä pitäen myös luonnontieteiden kursseja. Dogmaattisuutta vastustaneen Prokopovitšin filosofia edustaa siirtymäkaudelle tyypillistä skolastiikan, renessanssin, uskonpuhdistuksen ja valistusajatusten sekoitusta.
Vuonna 1709 Prokopovitš piti ensimmäisen Pietari Suuren voitoille omistetuista puheistaan (ven. slovo), joka käännettiin myös latinaksi ja puolaksi. Samaan aikaan hän kirjoitti kolmella kielellä, latinaksi, kirkkoslaaviksi ja puolaksi, Pultavan taistelun voittajaa ylistävän runoelman Epinikion, joka muodosti perustan venäläisen eeppisen runon kehitykselle. Vuonna 1711 Prokopovitš osallistui saarnaajana Pietarin sotaretkelle, minkä jälkeen hänet nimitettiin Kiovan Bratskin luostarin igumeniksi. Vuosina 1711–1716 hän opetti akatemiassa teologiaa. Katolisuutta ja uniaattikirkkoa vastustaneen, mutta protestantismiin myönteisesti suhtautuneen Prokopovitšin teologia sai eräät kirkonmiehet syyttämään häntä harhaoppisuudesta.
Pietari I:n avustaja

Vuonna 1716 Prokopovitš saapui Pietari I:n kutsumana Pietariin, jossa hän jatkoi puheiden kirjoittamista ja laati myös historiallisia teoksia. Ajankohtaisissa oppositiota vastaan suunnatuissa kirjoituksissaan Prokopovitš selitti ja perusteli Pietarin tekemiä uudistuksia sekä valistuneen itsevaltiaan asemaa kirkollisen vallan yläpuolella. Samalla hän loi kirjallisuudessa pitkään säilyneen ihannoivan kuvan keisarista.
Vuonna 1718 Pietari I nimitti Prokopovitšin Pihkovan piispaksi tähän kohdistetuista kerettiläisyyssyytöksistä huolimatta. Saatuaan piispanviran Prokopovitš toimi keisarin läheisimpänä apulaisena kirkollisissa kysymyksissä. Hän perusteli muun muassa Moskovan patriarkaatin lakkauttamista teoksessaan Duhovnyi reglament (”Hengellinen ohjesääntö”, 1721). Pyhän synodin varapresidentin virassa Prokopovitš toimi sen todellisena johtajana. Vuonna 1725 hänet vihittiin Novgorodin arkkipiispaksi.
Prokopovitš osallistui aktiivisesti koululaitoksen ja kirjapainotoiminnan kehittämiseen. Hänen laatimansa katekismuksen tapainen aapinen Pervoje utšenije otrokom (”Pojan ensimmäinen opetus”, 1720) oli suosittu 1800-luvulle saakka. Prokopovitšin valistuspyrkimykset heijastuivat myös hänen muissa teoksissaan, joissa hän yksinkertaisti kirkkoslaaviin perustunutta kirjakieltä ja lähensi sitä puhekieleen. Hän antoi suunnan venäjän kirjakielen kehitykselle vaikuttaen muun muassa Vasili Trediakovskiin, joka arvosti Prokopovitšia myös runoilijana.
Prokopovitš oli laajasti sivistynyt, uskonnollisesti suvaitsevainen sekä monista tieteistä ja taiteista kiinnostunut ihminen. Hän osasi erinomaisesti kreikkaa, latinaa, italiaa ja puolaa ja oli kirjeenvaihdossa tunnettujen eurooppalaisten teologien ja tiedemiesten kanssa. 1720-luvulla hän oli Venäjän henkisen elämän kärkihahmo toimien läheisessä yhteistyössä Antioh Kantemirin, Vasili Tatištševin ja muiden Pietari Suuren uudistuksien kannattajien kanssa.
Pietari I:n kuoleman jälkeen

Pietari I:n kuoltua vuonna 1725 Prokopovitš joutui jälleen vastaamaan kerettiläissyytöksiin sekä taistelemaan uudistuksia vastustanutta papistoa ja valtakuntaa johtanutta salaista neuvostoa vastaan. Vuonna 1730 keisarinnaksi valitun Anna Ivanovnan aikana hänen onnistui jälleen nousta huomattavaan asemaan. Poliittisessa toiminnassaan Prokopovitš oli keinoja kaihtamaton, ja asemansa vakiinnuttua hän kosti vastustajilleen valtiorikoksia tutkineen 'Salaisen kanslian' (ven. тайная канцелярия, Tainaja kantseljarija) avulla.
Teoksia

Saarnoja kokoelmassa Slova i retši poutšitelnyje, pohvalnyje i pozdravitelnyje (”Opettavaisia, ylistys- ja onnittelupuheita”, 1760–1764).
Lyyrisiä runoja venäjän, latinan ja puolan kielillä.
Traktaatit De arte poetica (”Runousoppi”, 1705, julkaistu 1786) ja De arte rhetorica (”Retoriikka”, 1706–1707, julkaisematon).
Puheita: Slovo o vlasti i tšesti tsarskoi (”Puhe tsaarin vallasta ja kunniasta”, 1718), Slovo pohvalnoje o flote rossijskom (”Ylistyspuhe Venäjän laivastosta”, 1720), Pravda voli monaršei (”Monarkin vallan oikeutus”, 1722) ym.
Duhovnyi reglament (”Hengellinen ohjesääntö”, 1721).
Teoksia > Kootut teokset

Sotšinenija. Moskva-Leningrad, 1961.
Filosofski tvory 1–3. Kyjiv, 1979–1981.
Kirjallisuutta

Morozov, P. O. Feofan Prokopovitš kak pisatel. Sankt-Peterburg, 1880.
Nitšik, V. M. Feofan Prokopovitš. Moskva, 1977.
Tšistovitš, I. A. Feofan Prokopovitš i jego vremja. Sankt-Peterburg, 1868.
Huomautuksia

↑  Syntymäajan päiväyksestä on eri versioita. Beierin antama syntymäaika 17.6.1677 on teoksessa Slovar russkih pisatelei XVIII veka tulkittu juliaanisen kalenterin mukaiseksi, mutta sen kuukausi on merkitty väärin. Entsyklopedija istoriji Ukrajiny tulkitsee päiväyksen gregoriaanisen kalenterin mukaiseksi.
Aiheesta muualla

Feofan Prokopovitšin teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Internet Encyclopedia of Ukraine  SNAC  IdRef 
Feofan Prokopovitš. 1700-luvun puukaiverrus.
Kuufa

| Kuufa الكوفة |
| --- | --- |
 Kuufan moskeija
 Kuufa
 Koordinaatit: 32°2′N, 44°24′E 
Valtio:  Irak
Maakunta:  Najaf
Väkiluku (2003):  110 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuufa (arab. الكوفة‎, Al-Kūfah) on kaupunki Eufratin varrella Irakissa muinaisen Babylonian eteläpuolella  ja noin 100 km etelään Bagdadista. Kaupungin perustivat arabit varuskuntakaupungikseen 630-luvulla sassanidien valtakunnan romahdettua. Islamin legendapohjaisessa 800-luvun tarinatiedossa kaupungin kerrotaan jopa olleen "oikeaan johdetun kalifi" Ali ibn Abi Talibin viimeinen pääkaupunki. Kuufa korvasi arabivallan alkaessa Hiran useiden entisten sassanidiprovinssien hallintokeskuksena.
Abbasidien vallankumouksen myötä vuoden 750 jälkeen Kuufa sai iranilaisia vaikutteita Khorasanista. 900-luvulla kaupungin merkitys alkoi vähentyä. Osmanivallan aikana (1638–1918) Kuufaa hallinnoitiin Najafista.
Kuufa sai takaisin poliittista merkitystään Irakissa Baath-puolueen hallinnon aikana. Vuonna 1987 hallitus perusti sinne yliopiston kilpailemaan Najafin shiialaisten madrasojen kanssa. 2000-luvun alussa kaupungin väkiluku oli 119 000.
Kuufa on edelleen Samarran, Karbalan ja Najafin ohella yksi neljästä šiiamuslimeille merkittävästä kaupungista Irakissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuufa Wikimedia Commonsissa
Juhani Rinne (arkeologi)

| Juhani Rinne |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1872 Piikkiö
Kuollut: 11. elokuuta 1950 (77 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Suomen kansallismuseo
Tutkimusalue:  arkeologia
Juhani Gustav Rinne (2. joulukuuta 1872 Piikkiö – 11. elokuuta 1950 Helsinki), oli suomalainen arkeologi, joka toimi valtionarkeologina vuosina 1929–1935.
Henkilöhistoria ja ammattiura

Rinteen vanhemmat olivat maanviljelijä Kustaa Heikinpoika Rinne ja Johanna Vilhelmiina Kaarlentytär. Hänen puolisonsa vuodesta 1906 oli Anna Sigrid Behrens (k. 1941). Heidän pojastaan Henrik Johan Rinteestä (s. 1920) tuli sisätauteihin erikoistunut lääkäri. Rinne valmistui filosofian kandidaatiksi 1899, tuli Muinaistieteellisen toimikunnan amanuenssiksi 1902 ja intendentiksi 1912. Filosofian lisensiaatiksi (tohtoriksi) hän valmistui 1914 ja toimi vuodesta 1917 Kansallismuseon historiallisen osaston esimiehenä. Valtionarkeologin toimen aikana vuonna 1932 Rinteelle myönnettiin professorin arvonimi.
Rinne toimi myös Suomen Muinaismuistoyhdistyksen sihteerinä ja Suomen Museo – Finsk Museum -julkaisun toimittajana 1902–1918. Hänen johdollaan korjattiin useita keskiaikaisia kirkkoja, kuten Kaarinan, Rymättylän, Finströmin ja Laitilan kirkot. Huomattavin oli kuitenkin hänen työnsä Turun tuomiokirkon tutkimus- ja entistämistöiden johtajana 1923-1929.
Rinteen lapsia olivat lääkintöneuvos Henrik J. Rinne ja historioitsija Sigrid Nikula.
Oikeusjuttu Rinnettä vastaan

Juhani Rinne pidätettiin marraskuussa 1933 rahavarojen väärinkäytöstä epäiltynä. Turun linnassa ja Suomenlinnassa oli Rinteen johdolla tehty korjaustöitä, joiden työnjohdosta vastannut työnjohtaja Adolf Rahola oli jo aiemmin pidätetty. Jutun oikeuskäsittelyn yhteydessä Rinteen ja Raholan katsottiin syytekirjelmän mukaan käyttäneen vääriä palkkalistoja ja kuitteja ja näiden avulla he olivat kavaltaneet Suomenlinnan korjaustöitä varten varatuista määrärahoista 27 000 markkaa sekä Turun linnan korjaustöiden määrärahoista 75 000 markkaa.
Turun hovioikeus tuomitsi 15. maaliskuuta 1935 professori Rinteen jatketusta kavalluksesta 2 vuoden 6 kuukauden kuritushuonerangaistukseen ja hänet erotettiin myös valtionarkeologin virasta. Työnjohtaja Adolf Rahola tuomittiin samassa yhteydessä 3 vuoden 6 kuukauden kuritushuonerangaistukseen. Korkein oikeus alensi joulukuussa 1935 tuomioita Rinteen osalta 2 vuoteen 2 kuukauteen ja Raholan osalta 3 vuoteen.
Kirjallinen tuotanto

Rinteen tutkielmia
Tanskalaiset ristiretket Suomeen linnantutkimuksen valossa (1923)
Gamla Vasa Kyrka (1912)
Finlands kyrkor I (1912, Karl Konrad Meinanderin kanssa)
Suomen keskiaikaiset mäkilinnat I (1914, väitöskirja)
Turun tuomiokirkko (1928)
Pyhä Henrik, piispa ja marttyyri (1932)
Turun tuomiokirkko keskiaikana I–III (1941, 1948, 1952).
Esimerkki hänen julkaisemastaan artikkelista
Rinne, Juhani: Turun tuomiokirkon "Ejbyn kalkki" ja sen henkilöhistoriallinen probleema. Turun Historiallinen Arkisto, 1945, nro IX, s. 229–262.  Turun Historiallinen Yhdistys. Artikkelin verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla

Rinne, Juhani hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
Arkeologit Mikko Tallgren, Hjalmar Appelgren-Kivalo ja Juhani Rinne 1900-luvun alussa.
Jaakob

| Jaakob, Jakob |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  25. heinäkuuta
– ruotsinkielinen:  25. heinäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Jaakko, Jaakoppi, Jake, Jakke, Jaska, Jimi, Kauppo
Vastineita eri kielissä:  Jack, Jacob, James, Jim, Jimmy; Ranskassa: Jacques, Ruotsissa ja Saksassa Jakob, Virossa: Jaak
Nimen alkuperä:  heprealainen
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jaakob ja Jakob ovat Raamattuun pohjautuvia miesten etunimiä.
Jaakob ja Jakob ovat Raamattuun pohjautuvia miesten etunimiä. Nimi on yleinen eri muodoissaan lähes kaikissa länsimaissa. Jaakob on johdettu latinan nimestä Iacobus, joka puolestaan tulee kreikan Iakobos-nimen kautta hepreasta (יעקב, Ja'akov). Tavallisin suomalainen muunnos nimestä on Jaakko, joka on Suomen yleisimpiä ensimmäisiä etunimiä. Muita muunnoksia ovat ainakin Jaako, Jaakoppi, Jake, Jakke, Jaska, Jimi ja Kauppo. Lisäksi kourallinen tyttöjä Suomessa on saanut nimekseen jonkin Jaakobin naispuolisen vastineen kuten Jakobinan, Jacobinen tai Jakoban.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa oli annettu 301 henkilölle nimi Jaakob ja 2 125 henkilölle nimi Jakob. Jaakobin nimipäivä on 25. heinäkuuta, apostoli Jaakob vanhemman muistopäivänä.
Raamatun Jaakobit

Jaakob eli Israel, patriarkka, Iisakin poika
Jaakob, Jeesuksen veli
Jaakob vanhempi eli Jaakob Sebedeuksen poika (Jaakob vanhempi), apostoli
Jaakob Alfeuksen poika (Jaakob nuorempi), apostoli
Kuvitteellisia Jaakobeja ja Jakobeja

Jaakob Flanders, päähenkilö Virginia Woolfin teoksessa Jaakobin huone
Jakob valehtelija (saks. Jakob, der Lügner), samannimisen itäsaksalaisen elokuvan päähenkilö
Muita Jakobeja

Jakob Lines oli pietarsaarelainen varustamo.
Hiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2019

Hiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2019 järjestettiin Lahdessa, Suomessa 20.–27. tammikuuta. Maastohiihdossa kilpailtiin alle 20-vuotiaiden ja alle 23-vuotiaiden sarjoissa. Mäkihypyssä ja yhdistetyssä olivat mukana alle 20-vuotiaat.
Ohjelma

SUNNUNTAI 20.1.
Maastohiihto U20, sprintti (p), naiset ja miehet
MAANANTAI 21.1.
Maastohiihto U23, sprintti (p), naiset ja miehet
TIISTAI 22.1.
Maastohiihto U20, 5 km (v), naiset
Maastohiihto U20, 10 km (v), miehet
KESKIVIIKKO 23.1.
Maastohiihto U23, 10 km (v), naiset
Yhdistetty, naiset HS100 + 5 km
Maastohiihto U23, 15 km (v), miehet
Yhdistetty, miehet HS100 + 5 km
TORSTAI 24.1.
Maastohiihto U20, naiset 15 km (p), yhteislähtö
Maastohiihto U20, miehet 30 km (p), yhteislähtö
Mäkihyppy, naiset, HS100
Mäkihyppy, miehet, HS100
PERJANTAI 25.1.
Maastohiihto U23, naiset 15 km (p), yhteislähtö
Yhdistetty, miesten joukkuekilpailu HS100
Maastohiihto U23, miehet 30 km (p), yhteislähtö
LAUANTAI 26.1.
Maastohiihto U20, naisten viesti 4 × 3,3 km
Maastohiihto U20, miesten viesti 4 × 5 km
Mäkihyppy, naisten joukkuekilpailu HS100
Mäkihyppy, miesten joukkuekilpailu HS100
SUNNUNTAI 27.1.
Yhdistetty, miehet HS100 + 10 km
Mäkihyppy, sekajoukkuekilpailu HS100