August Langhoff
Ministerivaltiosihteerinä

Langhoff nimitettiin vuoden 1905 suurlakon jälkeen erotetun Constantin Linderin tilalle Suomen ministerivaltiosihteeriksi Pietariin. Häntä ehdottivat virkaan Linder ja Venäjän hoviministeri Woldemar Freedericksz, sillä hän oli keisari Nikolai II:n vanha tuttu: Langhoff oli ollut 1. kaartinrykmentissä pataljoonankomentajana samanaikaisesti Nikolain kanssa tämän ollessa vielä kruununprinssi. Suomen lehdistössä Langhoffin nimitystä vastustettiin aluksi voimakkaasti, sillä pelättiin, että Venäjällä lähes koko uransa luoneena hän ei tuntisi Suomen asioita eikä osaisi puolustaa Suomen etuja. Lisäksi hänen väitettiin olevan pelkästään omasta urakehityksestään kiinnostunut periaatteeton ”karrieristi”. Langhoff kuitenkin omaksui perustuslaillisen linjan ja saavutti sekä suomalaisten poliitikkojen että Suomen yleisen mielipiteen hyväksynnän. Hänellä oli samalla myös keisarin luottamus. Nimitystilaisuudessaan 5. helmikuuta 1906 hän ilmoitti virkaan suostumisen ehtoina, että asioiden käsittelyssä noudatettaisiin aina Suomen lakia, hän saisi kertoa keisarille ”epämiellyttävänkin totuuden” ja valita itselleen vapaasti apulaisen ja että valtiosihteerinviraston henkilökuntaa vaihdettaisiin suomalaisiin, mihin kaikkeen Nikolai II suostui.
Langhoff pyrki kokoamaan virastoonsa tuekseen suomalaisia siviilivirkamiehiä ja yritti pääosin huonolla menestyksellä jarruttaa toisen sortokauden kehitystä. Kesäkuussa 1908 säädetty Suomen suuriruhtinaskunnan uusi esittelyjärjestys vei suurimman osan ministerivaltiosihteerin vaikutusmahdollisuuksista. Langhoff yritti sinnitellä vetoamalla professori Robert Hermansonin esittämään tulkintaan, jonka mukaan esittelyjärjestyksen edellyttämät Venäjän hallituksen lausunnot olivat vain alustavia eivätkä sitoneet ministerivaltiosihteeriä tai keisaria lopullisessa esittelyssä, kun taas Venäjän pääministeri Pjotr Stolypinin mielestä ministerivaltiosihteeri ei saanut esitellä asioita hallituksen lausunnoista poikkeavalla tavalla. Langhoffilla oli hyvät suhteet Suomea vuosina 1905–1909 johtaneisiin Mechelinin ja Hjeltin senaatteihin, mutta niin sanotun amiraalisenaatin nimittämisen jälkeen hänen asemansa vaikeutui. Langhoff vaati useasti turhaan keisarilta Suomen kenraalikuvernööri F. A. Seynin erottamista.
Käytännössä Langhoffin saavuttamat torjuntavoitot olivat lähinnä pieniä hidastuksia ja muotoseikkojen oikaisuja Suomen itsehallintoa kaventaneisiin päätöksiin, nekin pääosin ennen vuotta 1908. Asioita alettiin valmistella kysymättä hänen mielipidettään. Vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä ja vuoden 1912 yhdenvertaisuuslaki säädettiin suomalaisten vastustuksesta huolimatta. Langhoffin oli pakko myöntyä vähemmän tärkeissä asioissa voidakseen jarruttaa pahimpia Suomen asemaan kohdistuvia uhkia. Hänen viimeiseksi keinokseen painostaa keisaria jäivät erouhkaukset, ja hän esittikin virkakautensa aikana lähes kymmenen eronpyyntöä, jotka keisari hylkäsi. Vuonna 1911 Langhoff sai eronpyynnöllään Nikolai II:n lykkäämään jo tehtyä päätöstä Uudenkirkon ja Kivennavan pitäjien liittämisestä suoraan Venäjään, sillä hän lupasi vielä jatkaa virassaan, jos asiaa ei vietäisi duuman käsiteltäväksi ennen hänen eronsa voimaantuloa. Asia hautautui kokonaan maailmansodan puhjettua. Langhoff erosi lopulta 12. huhtikuuta 1913, kun joukko yhdenvertaisuuslakia vastustaneita Viipurin hovioikeuden jäseniä oli tuomittu vankeuteen venäläisessä tuomioistuimessa. Hänen seuraajakseen nimitettiin suomenvenäläinen Vladimir Markov.
Langhoff oli samanaikaisesti ministerivaltiosihteeriytensä kanssa vuosina 1906–1913 myös Helsingin yliopiston virkaatekevä kansleri. Armeijassa hänet ylennettiin joulukuussa 1906 kenraaliluutnantiksi. Langhoff sai tammikuussa 1912 vapaaherran aatelisarvon ja hänen sukunsa introdusoitiin Suomen ritarihuoneelle saman vuoden lokakuussa vapaaherrallisena sukuna nro 63. Langhoff on siten Suomessa viimeinen ja ainoa säätyvaltiopäivien lakkauttamisen jälkeen aateloitu sekä ainoa suoraan vapaaherran arvoon korotettu henkilö.