stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kosonen
Tunnettuja Kososia

Allu Kosonen (oik. Vilho Alvar Kosunen, 1908–1965), säveltäjä, sanoittaja ja näyttelijä
Daniel Kosonen (s. 2000), korkeushyppääjä
Eero Kosonen (s. 1986), salibandymaalivahti
Eero Kosonen (1906–2002), pianisti ja kapellimestari, professorin arvonimi
Eppu Kosonen (s. 1980), säveltäjä, tuottaja ja sanoittaja
Hanna Kosonen (s. 1976), hiihtosuunnistaja ja Keskustan kansanedustaja ja ministeri
Henrik Kosonen (s. 1969), lentopalloilija ja lentopallovalmentaja, Reino Kososen poika
Ilmari Kosonen (1946-2022), metsänhoitaja ja suomalaisten paikannimien syntyhistorian tutkija
Jeremias Kosonen (1890–1959), jääkärivääpeli ja Viron armeijan luutnantti
Jesse Kosonen (s. 1987), jääkiekkomaalivahti
Jessica Kosonen (s. 1997), lentopalloilija
Jonna Kosonen (nyk. Geagea, s. 1977), laulaja
Juha Kosonen (s. 1956), päätoimittaja
Juhana Alfred Kosonen, vanhoillislestadiolainen saarnaaja ja kososlaisuuden perustaja
Juho Kosonen (1888–1962), päätoimittaja, kunnallisneuvos ja sosialidemokraattien kansanedustaja
Jussi Kosonen (s. 1981), pasuunansoittaja ja soittaja-aliupseeri, Lauri Kososen poika
Krista Kosonen (s. 1983), näyttelijä
Lauri Kosonen (s. 1948), toimittaja
Ludvig Kosonen (1900–1933), kommunistipoliitikko ja kirjailija
Markku Kosonen (1945–2010), sisustusarkkitehti, puuseppä ja muotoilija
Markku Kalevi Kosonen (1940-2013), laivakokki ja kuvataiteilija
Markus Kosonen (s. 1983), elokuvatuottaja ja näyttelijä
Mauno Kosonen (1943–2023), maantieteilijä ja professori
Mikko Kosonen (s. 1957), kauppatieteiden tohtori, yritysjohtaja, Sitran yliasiamies
Mikko Kosonen (s. 1977), kitaristi ja säveltäjä
Mikko Kosonen (s. 1960), hiihtosuunnistaja
Mikko Kosonen (s. 1997), pesäpalloilija
Minna Kosonen (Minea Koss, s. 1988), toimittaja ja kirjailija
Niilo Kosonen (1827–1888), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Noora Kosonen (s. 1993), lentopalloilija
Olavi Kosonen (1916–1995), kauppaneuvos
Olli Kosonen (1938–2004), kontrabasisti ja pedagogi
Olli Kosonen (s. 1979), jalkapalloilija
Otto Kosonen (1895–1978), poliisineuvos
Otto Kosonen (1896–1963), kirjailija
Risto Kosonen, Linja-autoliike S. Kosonen Oy:n perustaja
Pekka Kosonen (s. 1946), jalkapalloilija
Pekka Kosonen (1950–2018), sosiologi, dosentti ja yliopistonlehtori
Päivi Kosonen (1913–1955), valokuvaaja ja näyttelijä
Reino Kosonen (1941–2022), lentopalloilija ja lentopallovalmentaja
Roosa Kosonen (s. 1996), koripalloilija
S. A. Kosonen (Sven Albin Kosonen, 1909–1961), kristosofinen kirjailija
Silja Kosonen (s. 2002), moukarinheittäjä
Tatu Kosonen (1978–2022), valokuvaaja, jazzmuusikko ja säveltäjä, Lauri Kososen poika
Topi Kosonen (s. 1982), pesäpalloilija
Touko Kosonen‎ (1927–2014), professori, hovioikeuden presidentti
Tuomas Kosonen, taloustieteilijä
Valdemar Kosonen (1916–1942), Mannerheim-ristin ritari
Veikko Kosonen (1900–1971), poliitikko (SKDL)
Vihtori Kosonen (1873–1934), toimittaja, kirjankustantaja ja vapaa-ajattelija
Viljo Kosonen (1911–1965), toimittaja ja toiminnanjohtaja
Linja-autoliike S. Kosonen on Savonlinnan ja Kerimäen seudulla linja-autoliikennettä harjoittava yhtiö
Kuvittellisia Kososia

Sami Kosonen, televisiosarjassa Salatut elämät
Kosonen, keskeinen hahmo Viiru ja Pesonen-tarinoissa
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
San Ignacio Miní

| San Ignacio Miní |
| --- | --- |
 San Ignacio Miní raunioita
Maailmanperintökohde
Kohteen nimi:  Jesuiittojen guaranilähetysasemat
Sijainti:  Misionesin maakunta, Argentiina  27°15′19″S, 055°31′54″W
Tyyppi:  osa kulttuurikohteesta
Kriteerit:  IV
Tunnusnumero:  275
Valintahistoria
Valintavuosi:  1984
 San Ignacio Miní
San Ignacio Miní oli jesuiittojen perustama lähetysasema nykyisen Argentiinan alueella Misionesin maakunnassa. Se muodostaa neljän muun lähetysaseman kanssa maailmanperintökohteen Jesuiittojen guaranilähetysasemat.
Historia

San Ignacio Miní perustettiin alkujaan Guayrán alueelle nykyiseen Brasiliaan. Se oli yksi noin 30 lähetysasemasta, jotka jesuiitat perustivat guaranien käännyttämiseksi kristinuskoon. Bandeirantesien hyökättyä asemalle 1631 jesuiitat joutuivat siirtämään sen sijaintia. He lähtivät etelään ja rakensivat muutamia väliaikaisia keskuksia, kunnes perustivat 1696 sen nykyiseen paikkaansa.
San Ignacio Miní oli huipussaan 1733, jolloin siellä asui 4 500 asukasta. 1750-luvun guarani-sodan ja vuoden 1767 jesuiittojen karkotuksen jälkeen asema hylättiin. Rauniot löydettiin 1897, ja ne kunnostettiin 1940–1948. San Ignacio Miní valittiin 1984 kolmen muun argentiinalaisen lähetysaseman kanssa Unescon maailmanperintöluettelon laajennuskohteeksi.
Rauniot

San Ignacio Minín lähetysaseman rauniot sijaitsevat Misionesin maakunnassa San Ignacion kylän koillisosassa. Varsinaista lähetysasemaa ympäröi guaranien yksihuoneisia asuintaloja, joissa jokaisessa asui yksi perhe. Keskellä aluetta on suuri aukio, jonka eteläreunalla on Pyhän Ignatiuksen kirkko. Sen suunnitteli italialainen arkkitehti Brazanelli. Sen katto ja suurin osa sisätiloista ovat jo rapautuneet, mutta esimerkiksi sisäänkäyntiä reunustaa edelleen kaksi korkeata seinää. Vaikka rakennus on pahasti raunioitunut, niin joitakin yksityiskohtia on edelleen nähtävissä, kuten sisäänkäynnin sivuilla olevat pylväät ja sisätilojen guaranikäsityöläisten tekemät pintareliefit. Alueen kaikki rakennelmat tehtiin basaltista ja hiekkakivestä. Nykyään rauniot ovat punertavia, mutta alkujaan ne oli valkoisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta San Ignacio Miní Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Argentiinassa
Córdoban jesuiittakortteli ja -estanciat
Cueva de las Manos, Río Pinturas
Iguazún kansallispuisto
Ischigualaston ja Talampayan luonnonpuistot
Jesuiittojen guaranilähetysasemat: San Ignacio Miní, Santa Ana, Nuestra Señora de Loreto ja Santa María Mayor
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Los Alercesin kansallispuisto
Los Glaciaresin kansallispuisto
Quebrada de Humahuaca
Valdésin niemimaa
Väinö

| Väinö |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  17. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Väinämö, Wäinö, Väiski
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Väinämöinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Väinö on suomalainen miehen etunimi. Nimipäivää Väinö on viettänyt 17. helmikuuta vuodesta 1908 alkaen.
Väinö ja sen rinnalla huomattavasti harvinaisempi Väinämö ovat kansallisromanttisen kauden nimiä. Ne ovat Kalevalan pääsankarin, Väinämöisen nimen lyhentymiä. Sana väinä tarkoittaa joessa olevaa tyventä kohtaa.
Väinön kutsumanimenä arkikielessä esiintyy usein Väiski.
Nimiehdokkaana Väinö oli jo vuosina 1856 ja 1865, ja Kansanvalistusseuran kalenterissa se oli vuosina 1882–1883selvennä. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Väinö on annettu 56 099 miehelle sekä muutamalle naisellekin. Lisäksi nimi on annettu noin 460 henkilölle kirjoituasussa Wäinö
Väinö oli Suomessa suosittu nimi 1900-luvun alkukymmeninä. Vuosisadan loppupuolen Suomessa nimen suosio oli melko vähäinen, mutta uudella vuosituhannella Väinö on palannut suomalaisten nimisuosikkien joukkoon. Yhteensä 1960–1990-luvulla sen sai vain 2 614 henkilöä, mutta pelkästään 2010-luvulla 4 861. Nimi on äänne- ja kirjoitusasultaan nykyään Suomessa suosituksi etunimeksi poikkeuksellinen, sillä etunimiä valittaessa Suomessa nykyisin yleensä vältetään ä:tä ja ö:tä sisältäviä nimiä.
Kuvitteellisia Väinöjä

Väinö Kokki, rikospoliisi Komisario Palmu -elokuvissa, Leo Jokelan roolihahmo
Väinöä kutsutaan myös Väiskiksi, ja ehkä tunnetuin Väiski on sarjakuvasankari Väiski Vemmelsääri.
Väinö Haavisto, Vilma Haaviston ja Jani Hellemaan poika henkilöhahmo televisiosarjassa Uusi Päivä
Jonah Kūhiō Kalaniana‘ole

| Jonah Kūhiō Kalaniana‘ole |
| --- | --- |
 Kalaniala‘ole valokuvattuna jossain vaiheessa 1918–1921 välisenä aikana.
Yhdysvaltain edustajainhuoneen delegaatti Havaijilta
 4.3.1903 – 7.1.1922  
Edeltäjä:  Robert Wilcox
Seuraaja:  Henry Alexander Baldwin
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1871 Kōloa, Havaijin kuningaskunta
Kuollut: 7. tammikuuta 1922 (50 vuotta) Honolulu, HI, Yhdysvallat
Ammatti:  poliitikko
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Muut puolueet:  Itsehallintopuolue
 Nimikirjoitus
Jonah Kūhiō Kalaniana‘ole (26. maaliskuuta 1871 – 7. tammikuuta 1922) oli havaijilainen prinssi, joka toimi kuningaskunnan vallankaappauksen jälkeen territorion delegaattina Yhdysvaltain kongressissa. Hän on ensimmäinen, ja toistaiseksi ainoa, kongressiedustaja, joka on syntynyt kuninkaalliseen perheeseen. Kuollessaan hän oli viimeinen Havaijin kuningaskunnan prinssi.
Tausta ja yksityiselämä

Kalaniana‘ole syntyi Kōloassa Kaua‘in saarella vuonna 1871. Hänen vanhempansa olivat David Kahalepouli Pi‘ikoi ja Victoria Kinoiki Kekaulike. Perheeseen kuului myös kaksi veljeä: Edward Abnel Keli‘iahonui ja David Kawānanakoa. Vuonna 1884 kuningas Kalākaua ja hänen vaimonsa Kapi‘olani adoptoivat Kalaniana‘olen ja hänen veljensä varmistaakseen Kalākaua-dynastian jatkuvuuden.
Nuori Kalaniana‘ole ensin ‘Iolanin ja sitten Punahoun kouluissa. Hän oli urheilullinen ja harrasti mm. jalkapalloa, soutua ja pyöräilyä, minkä lisäksi hän myös ratsasti innokkaasti. Sittemmin Kalaniana‘ole opiskeli Kaliforniassa ja sitten Englannissa. Englannissa oleskellessaan Kalaniana‘ole tutustui myös eurooppalaisiin kuninkaallisiin, jotka kohtelivat häntä vertaisenaan. Opintojensa jälkeen Kalaniana‘ole oleskeli myös hetken aikaa Japanissa vieraana keisarin hovissa. Taka-ajatuksena oli naida japanilainen prinsessa, mikä olisi vahvistanut Havaijin ja Japanin välistä suhdetta.
Opiskellessaan Kaliforniassa Kalaniana‘ole esitteli veljensä Kawānanakoan kanssa paikallisille surffauksen Santa Cruzin kaupungissa vuonna 1885, mikä teki heistä Yhdysvaltain ensimmäiset surffaajat. Viisi vuotta myöhemmin veljekset esittelivät lajin myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Kalākauan noustua valtaan Kalaniana‘ole ja Kawānanakoa saivat prinssin arvonimet.
Poliittinen ura

Palattuaan Japanista Kalaniana‘ole toimi hetken aikaa Havaijin kuningaskunnan sisäministerinä. Hänestä tuli myös hyvin läheinen kuningatar Lili‘uokalanin neuvonantaja sen jälkeen, kun kuningattaren mies John Owen Dominis kuoli.
Poliittinen ura > Havaijin kuningaskunnan ja vallankaappauksen aika

Valkoihoisten johtama vallankaappaus lakkautti kuningaskunnan vuonna 1893. Näiden harmiksi Yhdysvaltain presidentti Grover Cleveland kieltäytyi ottamasta Havaijia osaksi Yhdysvaltoja, joten väliaikaiseksi ratkaisuksi perustettiin Havaijin tasavalta. Kalaniana‘ole alkoi hautoa vastavallankumousta Robert Wilcoxin kanssa. Vallankumous kuitenkin epäonnistui
Vallankaappausyrityksen jälkeen Kalaniana‘ole tuomittiin aluksi kuolemaan, mutta hänet armahdettiin myöhemmin istuttuaan hetken vankilassa. Vastineeksi kuolemantuomion muuntamisesta vankeusrangaistukseksi Lili‘uokalani pakotettiin virallisesti luopumaan kruunusta. Kalaniana‘ole istui vankilassa vuoden verran. Maaliskuussa 1900 Kalaniana‘ole lähti vaimonsa kanssa kiertämään maailmaa. Huolimatta kuningaskunnan kaatumisesta paria kohdeltiin kuninkaallisina. Kalaniana‘ole päätyi lopulta Etelä-Afrikkaan, jossa hän pestautui brittien armeijaan toisessa buurisodassa.
Poliittinen ura > Territorion delegaatti

Vuonna 1900 järjestetyissä vaaleissa valittiin ensimmäinen delegaatti edustamaan Havaijin territoriota Yhdysvaltain edustajainhuoneessa. Ensimmäiseksi delegaatiksi valittiin Wilcox, joka edusti itsehallintopuoluetta. Demokraattien ehdokkaina oli Kalaniana‘olen veli Kawānanakoa ja republikaanien puolestaan Samuel Parker. Kalaniana‘ole itse valittiin delegaatiksi vuonna 1902 ja istui delegaattina aina kuolemaansa saakka.
Vuonna 1916 Kalaniana‘ole teki lakialoitteen luonnonpuiston perustamisesta Havaijille Kīlauean, Mauna Loan ja Haleakalān alueelle. Presidentti Woodrow Wilson allekirjoitti lain myöhemmin. Kolme vuotta myöhemmin hän teki lakialoitteen Havaijin asemasta osavaltiona.
Kuolema ja muistaminen

Kalaniana‘ole kuoli vuonna 1922 kotonaan Waikīkīlla. Hän sai ali‘ille sopivat hautajaiset ja hänet on haudattu Mauna ‘Alan kuninkaalliselle hautausmaalle. Hänen viimeisten sanojensa väitetään olleen seuraavat:
Pysykää yhdessä ja pyrkikää parhaanne mukaan olemaan samaa mieltä kohdataksenne tärkeimmän haasteen: kansamme rehabilitoimisen.
Elsie Johansson

| Elsie Johansson |
| --- | --- |
 Johansson vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. toukokuuta 1931 Vendel (nykyinen Tierp), Ruotsi
Kuollut: 15. helmikuuta 2025 (93 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: ruotsi
Esikoisteos:  Brorsan hade en vevgrammofon (1979)
Pääteokset:  Nancy-trilogia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
    
Elsie Johansson (o.s. Eriksson; 1. toukokuuta 1931 Vendel – 15. helmikuuta 2025) oli ruotsalainen kirjailija. Hänen esikoisteoksensa, runokokoelma Brorsan hade en vevgrammofon ilmestyi vuonna 1979. Johansson tunnetaan erityisesti romaanitrilogiasta Glasfåglarna (1996), Mosippan (1998) ja Nancy (2001), joka kertoo työläistytön varttumisesta 1930- ja 1940-luvuilla. Ne julkaistiin vuonna 2003 yksissä kansissa nimellä Berättelsen om Nancy.
Johansson oli kotoisin Uppsalasta. Hän sai uransa aikana useita palkintoja, muun muassa Sveriges Radion romaanipalkinnon, Stig Dagerman -palkinnon ja Arbetarnas bildningsförbundin kirjallisuuspalkinnon. Vuonna 2022 perustettiin Elsie-palkinto, joka myönnetään vuosittain jollekin Uppsalan läänissä asuvalle kirjailijalle, joka kirjoittaa Elsie Johanssonin hengessä.
Yksityiselämä

Elsie Johansson meni naimisiin 18-vuotiaana ja sai ainoan lapsensa 19-vuotiaana. Avioliitto päättyi eroon 55 vuoden jälkeen. Myöhemmin hän rakastui lapsuudenystävänsä leskeen.
Teoksia

Brorsan hade en vevgrammofon (1979)
Kvinna som mötte en hund (1984)
Mormorsmysteriet (1987)
Glasfåglarna (1996)
Mosippan (1998)
Nancy (2001)
Näckrosträdet (2004)
Sin ensamma kropp (2008)
Sagas bok (2014)
Riktiga Elsie (omaelämäkerta, 2017)
Bladet från munnen (2021)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elsie Johansson Wikimedia Commonsissa
Joe Medicine Crow

| Joe Medicine Crow |
| --- | --- |
 Medicine Crow vuonna 2009
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1913 Lodge Grass, Montana, USA
Kuollut: 3. huhtikuuta 2016 (102 vuotta) Billings, Montana, USA
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen – Crowien reservaatti
Ammatti:  historioitsija, kirjailija
Arvonimi: sotapäällikkö
Muut tiedot
Koulutus: Linfieldin yliopisto Etelä-Kalifornian yliopisto
Joe Medicine Crow (27. lokakuuta 1913 – 3. huhtikuuta 2016) oli crow-heimoon kuulunut historioitsija ja kirjailija.
Varhainen elämä

Medicine Crow syntyi Lodge Grassissa Crowien reservaatissa vuonna 1913. Hänen isoisänsä White Man Runs Him toimi George Armstrong Custerin tiedustelijana ennen Little Bighornin taistelua. Myös toinen Medicine Crown isoisä oli arvostetussa asemassa. Nuoren Meicine Crown kasvatuksesta vastasivat yhteisön vanhimmat ja hän oppi monia perinteisiä crow-intiaanien arvostamia taitoja kuten ilman satulaa ratsastamista ja riistan jäljittämistä.
Halu todistaa, että myös alkuperäiskansan edustajat pärjäävät korkeakouluopinnoissa, ajoi Medicine Crowta hakeutumaan opiskelemaan. Hän aloitti opintonsa Linfieldin yliopistossa Oregonissa, josta hän valmistui kandidaatiksi pääaineenaan sosiologia ja psykologia. Tämän jälkeen hän muutti Kaliforniaan opiskelemaan antropologiaa. Valmistuttuaan maisteriksi vuonna 1939 Etelä-Kalifornian yliopistosta hänestä tuli ensimmäinen crow-intiaani, jolla oli korkeakoulututkinto. 1940-luvulla Medicine Crow aloitti väitöskirjansa kirjoittamisen, mutta se jäi kesken Yhdysvaltain liityttyä toiseen maailmansotaan.
Vuonna 1941 Medicine Crow muutti takaisin Oregoniin ja toimi vuoden verran opettajana. Seuraavana vuonna hän sai töitä telakalta Washingtonissa.
Toinen maailmansota

Medicine Crow pestautui Yhdysvaltain asevoimiin vuonna 1943. Sodan aikana Medicine Crow palveli Euroopan rintamalla, jossa hänen onnistui suorittaa neljä urotekoa, joiden perusteella hänet saatettiin nimittää Crow-perinteiden mukaan sotapäälliköksi. Lisäksi Medicine Crow kunnioitti crowien perinteitä käyttämällä sotamaalausta unoformunsa alla ja kotkan sulkaa kypärässään. Neljä Medicine Crown suorittamaa urotekoa olivat:
lyönyt tai koskettanut vihollista (joko elävää tai kuollutta)
vienyt vihollisen aseen
tehnyt yöllisen ryöstöretken vihollisleiriin ja varastanut vihollisen hevosen
johtanut soturijoukkoa onnistuneesti
Ura

Sodan jälkeen Medicine Crow työskenteli sekä crowien historioitsijana, antropoligina että intiaaniasioiden viraston alaisena maa-arvioijana. Yli 30-vuotisen uransa aikana Medicine Crowsta tuli crow-intiaanien historian ja kulttuurin asiantuntija ja korkein mahdollinen auktoriteetti.
Medicine Crown uskotaan olleen viimeinen henkilö, joka on kuullut kertomuksia Little Bighornin taistelusta siihen osallistuneilta henkilöiltä.
Medicine Crow jatkoi työtä historian saralla aina yhdeksänkymppiseksi saakka.
Kuolema ja merkitys

Medicine Crow kuoli vuonna 2016 oltuaan jo saattohoidossa. Medicine Crown oli viimeinen croweihin kuulunut henkilö, jolle oltiin myönnetty sotapäällikön arvonimi.
Kunnianosoituksia

Presidentin vapaudenmitali (USA, 2009)
Pronssitähti (USA)
Kunnialegioonan ritari (Ranska)
Medicine Crown mukaan on nimetty myös useita paikkoja: mm. Billingsissa sijaitsevat koulu ja veteraanikliniikka sekä Etelä-Kalifornian yliopistoon kuuluva rakennus.
Ah Puch

Ah Puch
Ah Puch, joka tunnetaan myös nimellä Hunhau, on mayojen mytologiassa kuoleman jumala, joka hallitsee Mitlania, alamaailmaa. Tutkijat kutsuvat häntä yleensä jumala A:ksi.
Ah Puch asui tarujen mukaan yhdeksännessä ja alimmassa manalassa, hirvittävässä kidutuksen tyyssijassa. Ah Puch kuvataan usein ihmiseksi, jolla on pöllön pää. Ah Puchia on kuvailtu myös luurangoksi tai paisuneeksi ruumiiksi. Ah Puch vaikuttaa yhä Keski-Amerikassa. Guatemalassa ja Meksikon Jukatanin niemimaalla elävät intiaanit kunnioittavat häntä Yum Cimlinä, kuoleman herrana. Uskotaan, että hän vaanii sairaiden koteja etsien lakkaamatta saalista.  Ah Puch liitetään usein myös koiraan, kuoleman ja tuonpuoleiseen siirtymisen symboliin.
Ah Puchin suhde mayojen muihin kuoleman jumaliin on epäselvä. Ei tiedetä, määräsikö hän Ekchuahia, mustaa sotapäällikköä, joka kuljetti pois taistelussa kuolleiden soturien sielut. Ei myöskään tiedetä, mikä oli Ah Puchin suhde hirtettyjen jumalatar Ixtabiin.
Asteekkien vastine Ah Puchille oli kuoleman jumala Mictlantecuhtli, kaikkien yhdeksän manalan hallitsija.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ah Puch Wikimedia Commonsissa
Apostolien teot

| Apostolien teot> Πράξεις τῶν ἀποστόλων.Raamattu Uusi testamentti |
| --- | --- |
 Apostolien tekojen alku keskiaikaisessa käsikirjoituksessa, n. 1130–1140.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Luukas
Kirjoituspaikka:  Kesarea ja Rooma
Ajoitus:  n. 75-80 jaa.
Teksti
Genre:  apostolien teot
Alkukieli:  koinee-kreikka
Lyhenne:  Ap. t.
Lukuja:  28
Jakeita:  1006
Edeltävä: < Joh.Seuraava: Room. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Apostolien teot (m.kreik. Πράξεις τῶν ἀποστόλων, Prakseis tōn apostolōn; lat. Acta apostolorum) on Uuden testamentin kirja, joka tekee historiallista selvitystä evankeliumien jälkeisistä tapahtumista. Se kertoo, kuinka alkuseurakunta syntyi ja alkoi levitä Rooman valtakunnan alueella apostolien toiminnan tuloksena. Apostolien tekoja voidaan siis pitää ensimmäisenä kirkkohistoriana. Kirjan kirjoittajana pidetään evankelista Luukasta, joka kirjoitti myös Evankeliumin Luukkaan mukaan.
Historiallisesti Apostolien teot on hyvin arvokas, koska Uudessa testamentissa tai sen ulkopuolellakaan ei ole toista vastaavaa teosta. Ilman sitä alkukristillisestä niin kutsutusta apostolisesta ajasta ei voisi saada jälkeenpäin kokonaiskuvaa. Apostolien tekojen ansiosta myös Paavalin kirjeet ovat historiallisesti arvokkaita ja ymmärrettäviä; ilman sitä ne olisivat ainoastaan sirpaleisia ja epätäydellisiä, jopa harhaan johtavia.
Historia

Apostolien tekojen kirjoittajana pidetään evankelista Luukasta, joka kirjoitti myös Evankeliumin Luukkaan mukaan. Apostolien tekojen alussa viitataan aiemmin kirjoitettuun evankeliumiin ja osoitetaan, että Apostolien teot on kirjoitettu ikään kuin jatko-osaksi. Kirjat ovat saattaneet olla alun perin yksi teos, mutta niiden erottaminen on tapahtunut ennen yhtään säilynyttä käsikirjoitusta.
Luukas ei kuitenkaan käyttänyt teoksesta nimeä "Apostolien teot", vaan nimi on annettu sille myöhemmin. Teoksessa ei kuitenkaan kerrota kaikkien apostolien teoista, vaan siinä keskitytään alussa Pietariin ja myöhemmin Paavaliin. Apostoli Johannes mainitaan ainoastaan kolme kertaa, ja hänen veljensä Jaakob kerran. Opetuslapsiin viitataan kuitenkin usein yhtenä joukkona.
Historia > Tarkoitus

Kaikki tutkijat ovat yhtä mieltä siitä, että Apostolien teot on kyvykkään kirjoittajan kirjoittama, ja että hän on pysynyt tarkasti suunnitelmassaan kirjan sisällöstä. Apostolien teot on luonnollinen jatko Luukkaan evankeliumille. Evankeliumi kuvasi järjestyksessä Jeesuksen elämän tapahtumat ennustellen Taivaiden valtakunnan tuloa Pyhässä Hengessä. Apostolien teot alkaa Pyhän Hengen saapumisella seurakunnan keskuuteen ja pyrkii osoittamaan, että apostolit toimivat Pyhän Hengen ohjauksessa. Kerronta haluaa painottaa jumalallisen osuutta tapahtumissa ihmisten osuuden lisäksi. Pyhä Henki esiintyy teoksessa ohjaavana toimijana ja energiaa antavana voimana, kun apostolit taistelevat pahan voimia vastaan. Se osoittaa kuitenkin, että myös ihmisten tulee toimia voittaakseen pahan. Pyhä Henki, "Jeesuksen henki", on elävä linkki mestarin ja hänen oppilaidensa välillä.
Toiminnan kohteena kirjassa on koko ihmiskunta, erityisesti Rooman valtakunnan alueella. Jeesus oli antanut käskyn, että evankeliumi tulisi saarnata kaikkeen maailmaan. Apostolien tekojen tarkoituksena on osoittaa, kuinka tässä edettiin kirkon varhaisten vuosien aikana. Kirjan tarkoituksena on osoittaa, että voitto saavutetaan kärsimällä. (Vertaa Luuk. 24:46–48  ja Ap.t. 14:22 ).