Vapaiden demokraattien liitto
Historia > Kohti järjestelmänvaihdosta

Vapaiden demokraattien liiton juuret olivat Kádárin ajan demokraattisessa oppositioliikkeessä, joka toimi paljolti pieninä, maanalaisina ryhminä. Se julkaisi mm. Beszélő (’Puhuja’) -nimistä samizdat-aikakauslehteä, joka ilmestyi vuodesta 1981 lähtien ja jonka piirissä vaikutti useita myöhemmän SZDSZ:n aktivisteja. 1980-luvun lopulla järjestelmänvaihdos alkoi jo häämöttää tulevaisuudessa, ja vappuna 1988 oppositioliikkeiden yhteistyötä ja tiedonkulkua edistämään perustettiin Szabad Kezdeményezések Hálózata (’Vapaiden aloitteiden verkosto’), jossa tuolloin vielä toimi myös konservatiivisempien oppositiosuuntausten väkeä, myöhempiä MDF:n ja Fideszin vaikuttajia.
Vapaiden demokraattien liitto perustettiin virallisesti 13. marraskuuta 1988. Perustamisasiakirjassaan se sitoutui puolustamaan vapautta ja solidaarisuutta ja nimesi henkisiksi edeltäjikseen useita edistysmielisiä unkarilaisia, kuten 1800-luvun kansallisen heräämisen sankarit István Széchényin ja Lajos Kossuthin, 1900-luvun sosiaalidemokraatti Anna Kéthlyn ja valtiotieteilijän, vuoden 1956 itsenäisyystaistelijan István Bibón. Puolue asetti päämääräkseen riippumattoman ja demokraattisen valtion luomisen liberaalin politiikan keinoin. Ensimmäiset edustajakokoukset pidettiin maalis- ja huhtikuussa 1989, jolloin muotoiltiin myös puolueen tavoitteet: A rendszerváltás programja (’Järjestelmänvaihdoksen ohjelma’).
Maaliskuussa 1989 perustetussa ”Opposition neuvottelupöydässä” (Ellenzéki Kerekasztal) sekä kesäkuussa muodostetussa ”Kansallisessa neuvottelupöydässä” (Nemzeti Kerekasztal) oli tarkoitus sopia tulevan demokraattisen monipuoluejärjestelmän suuntaviivoista. Lopulta syyskuussa SZDSZ ja Fidesz kieltäytyivät allekirjoittamasta neuvottelujen päätösasiakirjaa, koska ne eivät suostuneet siihen, että tasavallan presidentti valittaisiin suoralla kansanvaalilla jo tammikuun 1990 alussa, ennen ensimmäisiä vapaita parlamenttivaaleja. Syynä on väitetty olleen pelon siitä, että valituksi tulisi tuolloin kansansuosion huipulla ollut reformikommunisti, myös konservatiivis-kansallismielistä oppositiota sympatisoiva ja konservatiivisen MDF:n perustamiseen osallistunut Imre Pozsgay.
SZDSZ:n aloitteesta kysymys presidentinvaalista ratkaistiin ns. neljän jaa-äänen kansanäänestyksellä (négyigenes népszavazás). Siinä kysymys ”pitäisikö tasavallan presidentti valita vasta parlamenttivaalien jälkeen?” oli paketoitu yhteen kolmen muun kysymyksen kanssa, joihin vain entisen kommunistijärjestelmän kiihkeimmät kannattajat olisivat voineet vastata kieltävästi: ”pitääkö puolue-elinten pysyä poissa työpaikoilta?”, ”pitääkö MSZMP:n (kommunistisen valtiopuolueen) tehdä tiliä omistamastaan ja hallitsemastaan omaisuudesta?”, ”pitääkö Munkásőrség (’Työläiskaarti’, vuoden 1956 kansannousun kukistamisen jälkeen perustettu puolisotilaallinen kansanmiliisi) hajottaa?”. MDF, tuolloin vahvin oppositiovoima, joutui kasvonsa pelastaakseen kehottamaan kansaa pidättäytymään äänestyksestä. Lopulta kysymys presidentin valitsemisesta ratkesi äärimmäisen niukasti SZDSZ:n kannan mukaisesti, ja poliittisen kaupankäynnin tuloksena syntyi nykyinen järjestelmä, jossa presidentin valitsee parlamentti. Gábor Vágón mukaan näin kansalta vietiin yksi demokraattinen vaikutusmahdollisuus, mikä on sittemmin kostautunut, kun valtapuolueen hallussa olevan parlamentin vastapainona ei ole riippumatonta presidenttiä.