stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Horizon League
Jäsenet

Clevelandin osavaltionyliopisto
University of Detroit Mercy
Wisconsinin yliopisto, Green Bay (Green Bay)
Indianan yliopisto, Indianapolis (IU Indy)
Wisconsinin yliopisto, Milwaukee (Milwaukee)
Pohjois-Kentuckyn yliopisto
Oaklandin yliopisto
Purduen yliopisto, Fort Wayne
Robert Morrisin yliopisto
Wrightin osavaltionyliopisto
Youngstownin osavaltionyliopisto
Horizon Leaguen jäsenyliopistojen osavaltiot.
David Lean

| Sir David Lean |
| --- | --- |
 David Lean Pyhäselällä Tohtori Živagon kuvausten aikana 1965.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1908 Croydon, Surrey, Englanti
Kuollut: 16. huhtikuuta 1991 Lontoo, Englanti
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1942–1991
Tunnetuimmat ohjaukset:  Kwai-joen silta Arabian Lawrence
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
David Lean (25. maaliskuuta 1908 Croydon, Surrey, Englanti – 16. huhtikuuta 1991 Lontoo, Englanti) oli englantilainen elokuvaohjaaja. Hänen merkittävimpiä töitään ovat 1960-luvun taitteen älykkäät spektaakkelit, kuten Kwai-joen silta ja Arabian Lawrence.
Elokuvaleikkaajana aloittaneen Leanin ura ohjaajana avautui 1942, kun hän toimi toisena ohjaajana Noël Cowardin sotaelokuvassa Meri on kohtalomme. Seuraavaksi hän ohjasi 1944–1945 itsenäisesti kolme Cowardin näytelmiin perustuvaa elokuvaa Onnelliset vuodet, Vaimoni kummittelee ja Lyhyt onni.
Leanille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1990.
Filmografia

Escape Me Never (Älä jätä minua koskaan) 1935  – leikkaus
Dreaming Lips (Kielletty rakkaus) 1937  – leikkaus
This Happy Breed (Onnelliset vuodet) 1944  – ohjaus, käsikirjoitus
Brief Encounter (Lyhyt onni) 1945  – ohjaus
Blithe Spirit (Vaimoni kummittelee) 1945  – ohjaus, käsikirjoitus
Great Expectations (Suuret toiveet) 1946  – ohjaus, käsikirjoitus
The Passionate Friends  (Kielletty ystävyys) 1948  – ohjaus, käsikirjoitus
Oliver Twist  1948  – ohjaus, käsikirjoitus
Madeleine (Ei syyllinen - eikä syytön) 1950  – ohjaus, tuottaja
Sound Barrier, The (Avaruuksien aave) 1952  – ohjaus
Hobson's Choice (Vaikea valinta) 1954  – ohjaus, käsikirjoitus, tuottaja
Summer Madness (Kesäinen romanssi) 1955  – ohjaus, käsikirjoitus
Bridge on the River Kwai, The (Kwai-joen silta) 1957  – ohjaus
Lawrence of Arabia (Arabian Lawrence) 1962  – ohjaus
Doctor Zhivago (Tohtori Živago) 1965  – ohjaus
Ryan's Daughter (Ryanin tytär) 1970  – ohjaus
Passage to India, A (Matka Intiaan) 1984  – ohjaus, käsikirjoitus, leikkaus
Kirjallisuutta

David Lean -teemakokonaisuus, Filmihullu 1/2021.
Aiheesta muualla

Hirvonen, Ilpo: Onnelliset vuodet (1944) Kino Regina. 2.6.2023.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Elisabeth Cruciger

Herr Christ, der einig Gottssohn (Babstschen Gesangbuch, 1545)
Elisabet Cruciger (Kreuziger, Kreutziger, Creutziger, o.s. von Meseritz (1505 Meseritz, Pommern, Saksa – 2. 5. 1535 Witteberg, Saksa) oli ensimmäinen protestanttinen naisvirsirunoilija. Hänen miehensä Carspar Cruciger, joka oli Martin Lutherin läheinen työtoveri ja Wittenbergin yliopiston professorina ja rehtorina. Lutherin vaimon Katarina von Boran tavoin Elisabet oli myös ollut nunna.
Elisabeth oli syntynyt Pommerissa pohjois-saksalaiseen aatelisperheeseen. Jo lapsena hänet vietiin kouluun, luostariin Treptowiin,  jossa hän oppi lukemaan ja kirjoittamaan, oppi latinaa, perehtyi Raamattuun ja psalmien laulamiseen. Johannes Bugenhagenin kautta hän tutustui reformaation oppeihin ja alkoi kannattaa luterilaisen reformaation ajatuksia. Hän lähti luostarista 1522 ja muutti Wittenbergiin, jossa hän asui Johannes Bugenhagenin kotona. Siellä hän tutustui Caspar Crucigeriin ja avioitui hänen kanssaan 1524. Kerrotaan, että nuori Elisabeth näki kerran unta, jossa hän saarnasi Wittenbergin kirkossa. Hänen miehensä liitti unen puolisonsa lauluihin ja arveli sen merkitsevän, että joitakin niistä vielä tullaan laulamaan jumalanpalveluksissa. Tämän tarinan mukaan Elisabeth Cruciger olisi sepittänyt useitakin lauluja, mutta vain yksi hänen virtensä tunnetaan.
Virren Herr Christ, der einig Gotts Sohn Cruciger on kirjoittanut 1524, ja Martin Luther julkaisi sen laulukirjassaan Enchiridion. Se on keskeisiä reformaation ajan virsiä ja ensimmäisiä Kristus-keskeisiä reformaation ajan virsiä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa se on virsi 256" Kristus, Jumalan Poika". Virren suomensi Jakobus Finno virsikirjaan 1583. Myöhemmin sitä on uudistettu, (Elias Lönnrot 1867, Anna-Maija Raittila 1984).
Ruotsin kirkon virsikirjassa Crucigerin virrestä on kaksi versiota, virsi 36 "Suo, Kristus, armo meille", (Alkuperäisen virren 3-5 säkeistöt). Suomenkielisen tekstin on uudistanut Pekka Kivekäs 1998. Toinen versio on virsi 350 "On Kristus ollut Poika". Sen ruotsinkielisen tekstin on uudelleen kääntänyt Olov Hartman 1978 ja suomentanut Pekka Kivekäs 1999.
Johann Sebastian Bach on säveltänyt virren pohjalta kantaatin BWV 96 "Herr Christ, der einige Gottessohn" ja käyttänyt virren säkeistöjä myös muissakin kantaateissaan.
Anne Louise Ashley-Greenstreet

Anne Louise Ashley-Greenstreet (17. helmikuuta 1835 – ?) oli englantilainen kirjailija.
Ashley-Greenstreetin elämästä ei ole säilynyt paljoa tietoja. Hän oli kotoisin Sheffieldistä, ja hänen isänsä oli koulumestari. Hän solmi avioliiton 41-vuotiaana.
Yksi hänen kirjoittamansa hengellinen laulu on säilynyt, vuonna 1871 julkaistu ”A little talk with Jesus”. Tämä tieto on säilynyt John Julianin vuonna 1907 julkaisemassa sanakirjassa A Dictionary of Hymnology, jonka mukaan Ashley-Greenstreetin kirjoittama suosittu laulu ”A little talk with Jesus” oli ilmestynyt otsikolla ”In affliction” (Ahdingossa) hänen runokokoelmassaan Heart Yearnings after Home vuonna 1871. Vuoden 1880 laitoksessa runon nimi oli ”Communion”.
Laulu on ilmestynyt ruotsiksi vuonna 1880 Lina Sandellin kääntämänä Korsblomman-kalenterissa, jossa laulu oli merkitty Sandellin kirjoittamaksi vuonna 1879. Laulu on Ruotsin kirkon virsikirjan ekumeenisessa osassa virsi 207 ”En liten stund med Jesus”. Suomeksi laulu on julkaistu vuonna 1924 ilmestyneessä Ruotsin kirkon suomenkielisessä virsikirjassa numerolla 248 ”Jeesuksen kanssa hetki, Se kaiken tasoittaa”, ja laulun tekijäksi on merkitty Lina Sandell-Berg. Vuoden 2002 virsikirjassa sen käännös ”Vain hetki Herran kanssa se mielen tyynnyttää” on Anna-Maija Raittilan uusi suomennos vuodelta 1999.
Laulu on suomeksi myös Hengellinen laulukirja -kirjassa laulu 473 ”Jeesuksen kanssa hetki, Se mieltä virvoittaa” ja Siionin kannel -kirjassa laulu 126, ”Vain hetki Herran kanssa, se mielen rauhoittaa” (suomennos Johanna Ailio).
Carl Wilhelm Skarstedt

Carl Wilhelm Skarstedt
Carl Wilhelm Skarstedt (7. elokuuta 1815 Göteborg, Ruotsi − 27. helmikuuta 1908 Lund, Ruotsi) oli ruotsalainen luterilainen teologi ja yliopistonopettaja. Hän oli Lundin yliopiston professori, kirkkohistorioitsija ja virsirunoilija.
Skarstedt opiskeli Uppsalan yliopistossa ja vihittiin papiksi 1841. Filosofian tohtoriksi hän valmistui 1842 ja toimi pappina Göteborgin hiippakunnassa, opettajana Halmstadissa ja Solbergan kirkkoherrana. 1848 hänet nimitettiin Lundin yliopiston dosentiksi ja 1865 hänestä tuli käytännöllisen teologian ja myöhemmin eksegetiikan, dogmatiikan ja kirkkohistorian professori. Hän oli viimeinen Lundin yliopiston teologisen tiedekunnan professori, joka vastasi useammasta teologian alasta. Samanaikaisesti hän oli Stångbyn ja Vallkärran seurakuntien kirkkoherra sekä toimi lääninrovastina.
Niin julkisessa kuin yksityisessä elämässään Skarstedt oli hyvin persoonallinen, omalaatuinen ja humoristinen, mutta samalla syvällisen hurskas. Nuoruudessaan hän oli saanut vaikutteita schartaulaisuudesta, mutta myöhemmin hän lukeutui ns. matalakirkolliseen suuntaukseen. Hän julkaisi useita teologisia ja kirkkohistoriallisia julkaisuja ja oli myös kiinnostunut lähetystyöstä. Hänen lähetyskiinnostustaan kuvaa se, että hän julkaisi anonyyminä 1861 kokoelman Christliga Missions-sånger.
Hän otti osaa vuonna 1849 ilmestyneen virsikirjan laitoksen valmisteluihin. Tätä kirjaa ja hänen muokkaamiaan virsiä on käytetty myös Pohjois-Amerikassa, Augustanasynodin piirissä vielä 1900-luvun puolivälissä. Hän on kirjoittanut muutamia virsiä, joista yksi on Ruotsin kirkon virsikirjassa, virsi 414, "Så långt som havets bölja når" vuodelta 1868, jolloin se julkaistiin kokoelmassa Christliga Missions-sånger, ja oli ensimmäinen ruotsalainen lähetysvirsi.
Virsi on julkaistu suomeksi Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjassa, johon sen Hilja Haahti on kääntänyt 1912 "Jo merten kaukorannan taa". Ruotsin kirkon virsikirjassa sen suomenkielinen teksti "Niin kauaksi kuin aaltojaan" on Pekka Kivekkään 1998 tekemä käännös.
Christoph Karl Ludwig von Pfeil

Christoph Karl Ludwig von Pfeil
Christoph (Christian) Karl Ludwig  von Pfeil (20. tammikuuta 1712, Grünstadt, Saksa - 14. helmikuuta 1784) oli saksalainen juristi, salaneuvos,  ministeri, kirjailija ja virsirunoilija.
Von Pfeil opiskeli Hallen  ja Tübingenin yliopistoissa oikeustedettä. 1732 hänet niitettiin lähetystösihteeriksi Regensburgiin, oikeus- ja hallintoneuvokseksi Stuttgartissa ja lopulta hänet nimitettiin salanevokseksi. 1763 hän vetäytyi eläkkeelle omistamaansa kartanoon Crailsheimin lähellä. Preussin hallitsija Frederik Suuri nimitti hänet ministeriksi ja suurlähettilääksi. Keisari Josef II antoi hänelle paronin arvon.
von Pfeil oli pietismin ajatusten tukija. Hän kirjoitti ensimmäiset virtensä 1730. Hän oli yksi tuotteliaimmista saksalaissta virsirunoilijoista, hänen painettuja virsiään on noin 950. Hän julkaisi useita virsi- ja runokokelmia, kuten  "Lieder von der offenbarten Herrlichkeit und Zukcunft des Herrn, Esslingen", 1741, "Evangelisches Gesangbuch, Memmingen" 1782 ja "Evangelische Glaubens-und Herzens-gesänge", 1783.
Hänen virsiään ei ole nykyään juurikaan saksankielisissä virsikirjoissa. Joitakin niistä on kuitenkin käytössä englanninkielisinä käännöksinä. Yksi hänen kirjoittamansa virsi "Wohl einem Haus, da Jesus Christ" vuodelta 1782  on Ruotsin kirkon virsikirjassa. Virren alaotsikkona oli sen ilmestyessä teksti ”Rakastettava kuva perheestä, jossa palvellaan Herraa”. Se on virsi 294 "Välsinga, Herre, alla dem". (Ruots. Johan A. Eklund 1911, Jan Arvid Hellström 1983). Virren suomenkielinen käännös "Nyt siunausta, Herra, suo" on Niilo Rauhalan tekemä 1997. Se on myös Siionin laulut -kirjassa laulu 151.
Pablo D. Sosa

Pablo David Sosa (16. joulukuuta 1933, Chivilcoy, Argentiina - 11. tammikuuta 2020) oli argentiinalainen virsirunoilija, säveltäjä ja metodistikirkon pappi.
Sosa opiskeli Argentiinassa, Yhdysvalloissa, Westminster Choir Gollagessa ja Saksassa, Hohschule für Musik -korkeakoulussa Berliinissä. Hän toimi pappina metodistiseurakunnassa Buenos Airesissa. Hän sävelsi lauluja, toimi kuoronjohtajana, toimitti laulukirjoja sekä opetti liturgitikkaa ja hymnologiaa ekumeenisessa ISEDET (Instituto Superior Evangélico de Estudios Teológicos) pappisseminaarissa sekä Bueons Airesin Musiikkikonservatoriassa.
Hän on kirjoittanut, säveltänyt ja kääntänyt virsiä ja hengellisiä lauluja. Sävellyksissään hän on käyttänyt argentiinalaisia kansanmusiikin rakenteita. Yksi hänen kirjoittamistaan lauluista "En cielo canta alegria, i Alleluya" on tullut tunnetuksi erikielisinä käännöksinä. Laulu on kirjoitettu piknikillä opiskelijoiden kanssa  ja se noudattaa carnavalitoa, argentiinalaisen kansanmusiikin rytmiä. Sosa tarkoitti laulun vain tilapäistuotteeksi, ei painettavaksi, mutta se jäi elämään opiskelijapiireissä ja on levinnyt laajalle.
Laulu on Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 333 "Änglarna sjunger i himlen, halleluja" ja se on kirjan ainoa etelä-amerikkalainen virsi.  Se on Britt G. Hallqvistin käännös ja muokkaus vuodelta 1984. Suomenkielinen teksti  virsikirjassa "Taivaassa soi enkellaulu, halleluja" on Anna- Mari Kaskisen käännös vuodelta 1998. Tuomaslauluja - kirjassa on samasta alkutekstistä toinen käännäs, laulu 24 "Ilosta laulaa nyt taivas", Anna-Mari Kaskisen käännöksenä.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on Sosan säveltämä virsi 949, "Kirkko olkoon niin kuin puu". Se on vuodelta 2009 ja sen alkuperäinen nimi on  "Que esta iglesia sea un árbol". Sen on suomentanut Anna-Mari Kaskinen vuonna 2014.
Kalliohyppijä

| Kalliohyppijä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Gasellit Antilopinae
Suku::  Kalliohyppijät Oreotragus  A. Smith, 1834
Laji::  oreotragus
Kaksiosainen nimi
 Oreotragus oreotragus  (Zimmermann, 1783) 
 Kalliohyppijän levinneisyys
Alalajit 
 O. o. oreotragus  O. o. aceratos  O. o. saltatrixoides  O. o. stevensoni  O. o. tyleri 
Katso myös
   Kalliohyppijä Wikispeciesissä   Kalliohyppijä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalliohyppijä (Oreotragus oreotragus) on pieni afrikkalainen antilooppilaji. Nimensä mukaisesti se elää kivisillä ja kallioisilla alueilla. Levinneisyys ulottuu Etiopiasta Kapin niemimaalle. Kalliohyppijä on sukunsa ainoa laji ja sen kehityslinja on saattanut erota muista onttosarvisista jo mioseenikauden alussa. Tieteellinen nimi Oreotragus tulee kreikan sanoista oros ("vuori") ja tragos ("urosvuohi/pukki"), tarkoittaen "vuoripukkia". Kalliohyppijä-nimitys tulee hollannin tai afrikaansin kielen sanasta Klipspringer, joka sananmukaisesti tarkoittaa kalliohyppijää. Laji liikkuu eniten varhaisaamulla ja myöhäisillalla, ja elää yleensä pareittain tai pieninä ryhminä.
Koko ja ulkonäkö

Kalliohyppijä on pienehkö sorkkaeläin. Se on 75–115 senttimetrin pituinen ja 10–18 kilon painoinen. Säkäkorkeus on 45–60 senttiä ja hännän pituus 7–13 senttiä. Naaraat ovat hieman suurempia kuin urokset. Ruumis on lyhyt ja tanakkarakenteinen. Jalat ovat pitkät ja niiden päässä olevat sorkat ovat hyvin pitkät ja pystyt, ja eläin seisoo niiden tylppien kärkien varassa. Sorkat ovat reunasta kovemmat kuin sisäpinnasta, joten kalliohyppijä pystyy tukevasti seisomaan sellaisillakin kallioilla, joilla ei näytä olevan jalansijaa. Tämän lisäksi kalliohyppijät voivat harittaa sorkkansa levälleen, mikä tekee askeleista entistä varmempia sileillä ja jyrkillä rinteillä.
Kalliohyppijän turkki on tuuhea ja pörröinen, karvat ovat ontot ja karvanvaihtoa tapahtuu säännöllisin väliajoin, toisin kuin sen sukulaislajeilla. Turkin pohjaväri on oliivinkeltainen ja sitä laikuttavat yleensä harmaanmustat täplät, mutta värissä on vaihtelua. Vatsapuoli, korvat, leuka ja huulet ovat valkoiset. Korvien ulospäin näkyvän sisäpinnan luona on myös 3–4 mustaa säteittäistä juovaa. Turkin väri sulautuu ympäröiviin kallioihin. Kun kalliohyppijä on sairas tai sillä kuuma, se pörhistää karvojaan. Tämä saa sen näyttämään todellista kokoaan suuremmalta. Pää on kolmikulmainen ja kartiomainen. Kuono on lyhyt ja kiilamainen. Sarvet ovat pystyt ja keskimäärin 10 sentin, enintään 16 sentin pituiset. Naaraat ovat yleensä sarvettomia, mutta eräille Etiopian, Ugandan ja Tansanian kalliohyppijänaaraille kehittyy myös pienet sarvet. Lajilla on myös suuret, tummat silmänedusrauhaset. Hampaita on 32.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kalliohyppijää tavataan melko laajalla alueella Afrikassa. Sen levinneisyys ulottuu Koillis-Sudanista, Eritreasta, Pohjois-Somaliasta ja Etiopian ylängöltä Etelä-Afrikkaan saakka. Lännempänä se elää myös Namibiassa ja Lounais-Angolassa. Erillisiä populaatioita on myös Kongon demokraattisen tasavallan kaakkoisosissa, Keski-Afrikan tasavallassa ja Nigeriassa.
Kalliohyppijä ei ole lajina uhanalainen, ja sitä tavataan lukuisilla luonnonsuojelualueilla. Kukoistavia kantoja on etenkin Etiopiassa, jossa vuoristoinen ympäristö tarjoaa paljon sopivia elinpaikkoja. Se on yleinen myös eteläisen Afrikan vuoristoseuduilla. Nigeriassa elävä populaatio on kuitenkin uhanalainen. Myös Burundista laji on mahdollisesti hävinnyt. Suuria lajiin kohdistuvia uhkia ei kuitenkaan ole. Kalliohyppijä elää myös suojelualueiden ulkopuolella sellaisilla alueilla, joilla metsästys ei ole intensiivistä. Elämällä vaikeakulkuisilla kallioilla ja rinteillä se välttyy kilpailulta karjan kanssa. Pienet, eristyneet kannat ovat kuitenkin alttiimpia metsästykselle ja kilpailulle vuohien kanssa, joten monet tällaiset kannat ovatkin hävinneet asutuilta seuduilta. Vuonna 1999 kannan kooksi arvioitiin noin 42 000 yksilöä.
Kalliohyppijä elää kivisessä ja kallioisessa maastossa, jossa on runsaasti matalaa aluskasvillisuutta. Niitä elää isojen yhtenäisten vuoristojen rinteillä, mutta myös tasankojen kukkulasaarekkeilla ja kalliorykelmillä sekä suurten jokien kanjoneissa. Elinpaikan valintaan vaikuttaa enemmän ravinnon määrä kuin saatavilla oleva suoja. Eristävän turkin ansiosta laji selviytyy hyvin vuoristossa. Kilimanjarolla sitä on tavattu 4 000 ja Merulla jopa 4 500 metrin korkeudessa. Etiopian ylängöllä se on noussut 4 380 metrin korkeuteen.
Elintavat

Kalliohyppijät ovat aktiivisimmillaan aikaisin aamulla ja myöhään illalla. Päivän kuumimman ajan ne viettävät leväten kivien varjossa. Erityisesti vuoristoissa ne lämmittelevät mielellään aamuauringossa. Kalliohyppijät elävät pareittain tai joskus harvoin pieninä ryhminä, ja mukana on myös poikanen. Satunnaisesti voi nähdä kahdeksan tai jopa useamman yksilön ryhmiä, jotka pelästytettyinä kuitenkin hajoavat nopeasti takaisin omiin perheryhmiinsä. Yksin liikkuvat kalliohyppivät muodostavat alle 10 prosenttia kannasta, ja ovat lähes yksinomaan pariutumattomia uroksia. Uroksen ja naaraan pariside on hyvin vahva ja kiinteä. Pari pysyy yhdessä yleensä siihen asti kunnes toinen kuolee. Ne viettävät suurimman osan ajastaan vain muutaman metrin etäisyydellä toisistaan. Toinen niistä tähystää ympäristöä kumppanin ruokaillessa.
Kalliohyppijöiden elinpiiri on 7,5–49 hehtaaria. Alueen koko riippuu sademääristä ja on sitä pienempi mitä enemmän seudulla sataa. Ne puolustavat vimmatusti reviiriään ja poistuvat sieltä vain harvoin. Alueen rajat merkitään hajurauhasten eritteillä ja lantakasoilla. Hajurauhasilla tehdyt merkinnät näkyvät pienissä oksissa olevina mustina, kiiltävinä helminä. Urokset puolustavat reviiriään lajitovereilta esittelemällä sarviaan ja jahtaamalla tunkeilijaa. Taistellessaan ne iskevät ja puskevat päällään. Naaraat turvautumat taistelutilanteissa puremiseen. Uros on naarasta selvästi valppaampi ja voi seistä jopa puoli tuntia liikahtamatta ja tarkkaillen ympäristöään. Levottomina ne päästävät yhdessä duettona pientä lelutorvea muistuttavaa ääntä. Kalliohyppijät maistelevat mielellään toistensa naamarauhasista tihkuvaa, nopeasti kuivuvaa eritettä. Kalliohyppijöiden vihollisia ovat suurpedot, paviaanit, sakaalit, aavikkoilvekset, leopardit ja suuret käärmeet. Vasoja uhkaavat myös suuret petolinnut. Kalliohyppijä voi elää 15-vuotiaaksi.
Elintavat > Ravinto

Kalliohyppijä saa ravintonsa etupäässä kallionhalkeamissa ja louhikoissa kivien välissä kasvavista kasveista. Sen ravinto koostuu enimmäkseen pensaiden lehdistä, heinistä ja ruohoista, mutta myös silmuista, oksista, hedelmistä ja kuorista. Sadekaudella tärkeintä ravintoa ovat heinät. Tarvitsemansa nesteen ne saavat syömistään mehikasveista ja kasteesta, mutta myös juovat vettä tilaisuuden tullen.
Elintavat > Lisääntyminen

Kalliohyppijöiden lisääntymisaika vaihtelee alueittain. Esimerkiksi Etiopiassa se on kausittaista, mutta Sambiassa jatkuvaa. Kosiessaan naarasta uros nuolee naaraan takapuolta ja päästää heikkoa humisevaa ääntä. Kosioyritykseen aggressiivisesti suhtautuva naaras puree urosta. Naaraan kanto-aika on yli 7 kuukautta, jonka jälkeen se synnyttää kallionkolossa, tiheän kasvillisuuden joukossa tai muussa suojaisassa paikassa yhden vasan. Vasa pysyttelee näkymättömissä 2–3 kuukautta. Emo käy imettämässä sitä kolme tai neljä kertaa päivässä. Tämän jälkeen poikanen pysyy emon lähettyvillä ja saa siltä maitoa kaksi kertaa päivässä 7–8 minuutin ajan kerrallaan. Poikanen vieroitetaan 4–5 kuukauden iässä ja sille puhkeavat sarvet 6 kuukauden iässä. Täysikasvuinen siitä tulee 11–12 kuukauden kuluttua, ja vuoden vanhana se on myös sukukypsä. Sarvet kasvavat täyteen mittaansa kun kalliohyppijä on 17–18 kuukauden ikäinen.
Kalliohyppijä.
Kalliohyppijäpariskunta.
Edwin Hatch

Edwin Hatch
Edwin Hatch (4. syyskuuta 1835 Derby, Englanti - 10. marraskuuta 1889, Oxford) oli englantilainen teologi ja pappi.
Hatch opiskeli Pembroke Collegessa, Oxfordissa. Hän  työskenteli Kanadassa,Trinity Collegessa, Torontossa ja Québeckissä korkeakoulun rehtorina, palasi vuonna 1867 takaisin Englantiin ja tomi vararehtorina St. Mary Hallissa, Oxfordissa ja sen jälkeen vuodesta 1884 rehtorina Purleighissä, jossa hän luennoi kirkkohistoriasta.
Hän on julkaissut luentojaan kirkon historian alkuajoilta kuten “On the Organization of Early Christian Churches” (1881) ja The Influence of Greek Ideas and Usages on the Christian Church (1888). Muita hänen teoksiaan ovat mm. The Growth of Church Institutions (1887), Essays in Biblical Greek (1889) ja A Concordance to the Septuagint.
Hatch on kirjoittanut muutamia virsiä. Hänen tunnetuin virtensä "Breathe on me, Breath of God" on julkaistu vuonna 1878 pienessä yksityisessä runokokoelmassa "Between Doutb and Prayer" sekä hänen kuolemansa jälkeen ilmestyneessä kirjassa "Towards Fields of Light" (1890). Kokoelmassa virren otsikkona oli "Spiritus Dei" ja se on julkaistu useissa englanninkielisissä virsikirjoissa. Virsi on Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 368 "Tuulena luomisen, Herra, voit hengähtää". Sen suomenkieinen teksti on Anna-Maija Raittilan käännös Anders Frostensonin vuonna 1969 tekemästä käännösmuokkauksesta.
Seurakunta laulaa -kirjassa on samasta virrestä toinen suomennos, laulu 191 "Hengellä virvoita minut, oi Jumala" Joel Niinisen vuonna 2000 tekemänä käännöksenä.