Suomen järvet
Suomen järvien piirteitä > Historiallinen kehitys

Heti jääkauden päätyttyä oli vielä yli puolet Suomesta muinaisen Itämeren alla ja loput jäätiköiden peittämää. Itämeri muodosti suuren Baltian jääjärven, joka huuhtoi vähiä vedenpinnalla olevia rantoja. Etenkin Itä-Suomessa ja Lapissa on ollut jääkauden loppuvaiheilla monia lyhytikäisiä jäätikköjärviä sekä tavallisia järviä. Itä-Suomessa sijaitsevatkin Suomen vanhimmat järvet, jotka syntyivät jäätikön sulaessa noin 12 000 vuotta sitten. Mannerjään reunan vetäytyessä Etelä-Suomessa luoteeseen ja Itä-Suomessa ja Lapissa länteen, alkoi paljastua uusia järviä. Kun kaikki jää oli Suomesta hävinnyt, laskivat kaikki merkittävien järvien valuma-alueet kohti luodetta eli muinaiseen Pohjanlahteen ja Perämereen. Fennoskandiassa kohosi juuri Perämeren ympäristössä maaperä nopeammin kuin muualla. Monet Suomen suurjärvistä olivat aluksi pitkiä merenlahtia, mutta niidenkin laskukynnys kohosi merenpinnan yläpuolelle ja ne kuroutuivat yksitellen erilleen merestä. Kaikki nykyisen Järvi-Suomen suurimmat vesistöt olivat kuroutuneet järviksi noin 9 000 vuotta sitten. Maankohoaminen synnytti uusille maa-alueille uusia järviä, joita syntyi pieniinkin painanteisiin. Maankohoaminen vaikutti myös olemassa oleviin järviin siirrellessään niiden rantaviivoja ja jopa yhdistäen niitä. Suurin esimerkki oli Muinais-Suur-Saimaan ja Muinais-Päijänteen yhdistyminen noin 7 000 vuotta sitten. Tätä Sisä-Suomen suurjärveksi kutsuttua vaihetta kesti vain 200 vuotta ja se laski Perämereen.
Matalat lampareet, lammet ja pienet järvet ovat olleet alttiina soistumiselle. Kun niiden pohjalle kertyi riittävästi sedimenttejä ja mutaa, alkoivat rannat soistua umpeen. Nykyajan Lapissa näkyy vieläkin puuttomalla tunturialueella lammikoiden mosaiikkia, missä pienelläkin alueella voi sijaita tuhansia pieniä järviä ja lampia. Esimerkiksi viimeisimmässä järvilaskennassa 1980-luvulta Inarijärven itäpuolella Näätämöjoen vesistöalueella löydettiin 21 800 järveä tai lampea. Etelässä, missä luonnon kasvukausi on Lappia pitempi, ovat järvien rannat joko soistumassa umpeen tai muuttuneet suoksi. Lukumääräisesti tarkastellen suuri osa Etelä-Suomessa olevista muinaisista pikkujärvistä ja -lammista on nykyään suota. Soistuminen on myös vaikuttanut järven vedenlaatuun. Aluksi kirkkaat vedet ovat muuttuneet punaruskeiksi suomaaston humuksen värjättyä vesistöjä. Humuksella on myös järviä happamoittava vaikutus.
Monet joet ja siten myös järvet ovat laskeneet aluksi luoteeseen. Perämeren maankohoaminen on kallistanut maanpintaa kaakkoon päin ja muutamat joet ovatkin hakeneet uusia uomia lännestä ja lounaasta päin. Sama maankamaran kallistuminen kaakkoon on vaikuttanut myös suurien järvien vesialtaan asentoon. Tunnetuimmat esimerkit tässä asiassa ovat Päijänne, Saimaa ja Näsijärvi. Ne ovat aluksi laskeneet luoteeseen, mutta kallistuminen on aiheuttanut niiden vesialtaaseen hitaasti nousevan tulvan järven etelä- tai kaakkoispäässä. Tämän seurauksena Näsijärvi on murtanut Tammerkosken uuden uoman noin 7 500 vuotta sitten, Päijänne Salpausselän läpi Vuohijärven ja Pyhäjärven kautta Kymijokeen noin 6 300 vuotta sitten ja Saimaa on murtanut itselleen uusia uomia useita kertoja. Viimeisin muutos oli Vuoksen synty noin 5 700 vuotta sitten.