stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rekisterikilpi
Suomen rekisterikilvet

Suomessa moottoriajoneuvojen ajoneuvorekisteriä hallinnoi Liikenne- ja viestintävirasto (Traficom). Autoissa ja traktoreissa kilvet kiinnitetään näkyvälle paikalle ajoneuvon etu- ja takapäähän. Perävaunuissa, moottorityökoneissa, moottoripyörissä, mopoissa ja mopoautoissa kilpi on sijoitettu vain taakse. Ainoastaan moottorikelkoissa kilpi on sijoitettu sivulle. Takapään kilven tulee olla valaistu. Kaikki Suomessa (pois lukien Ahvenanmaa) rekisteröityjen moottoriajoneuvojen rekisterikilvet on vuodesta 1927 lähtien valmistettu Helsingin vankilassa.
Yleensä rekisterikilpi valitaan satunnaisesti, mutta on mahdollista saada vapaavalintainen erityiskilpi. Erityiskilpipäätös maksaa 850 euroa eikä erityiskilpeä voi siirtää toiseen ajoneuvoon ilman uutta päätöstä. P, W ja D ovat nykyäänkin käytössä perävaunuissa.
Valtakunnallinen moottoriajoneuvojen rekisteripakko tuli Suomeen vasta vuonna 1922, joskin tätä edelsivät kaupunkikohtaiset kilpijärjestelmät, esimerkiksi Helsingissä vuodesta 1907. Vuosina 1922–1929 käytettiin valkopohjaisia rekisterikilpiä, mutta 1930- ja 1940-luvuilla parillisina vuosina rekisteröidyissä autoissa käytettiin mustapohjaisia kilpiä joissa teksti oli valkoisella fontilla, parittomina valkopohjaisia mustalla fontilla. Vuonna 1950 siirryttiin mustiin kilpiin valkoisilla kirjaimilla. Sen jälkeen rekisteritunnuksissa oli kaksi kirjainta, joista ensimmäinen oli läänitunnus, sekä enintään kolminumeroinen luku. Perävaunujen tunnusmerkeissä oli P-kirjain ja läänin tunnuskirjain sekä nelinumeroinen luku. Traktorien ja moottorityökoneiden rekisteritunnuksissa oli enintään kolminumeroinen luku ja kaksi kirjainta punaisin merkein keltaisella pohjalla. Muusta Suomesta poiketen Ahvenanmaalla rekisteröidyn ajoneuvon rekisterikilvessä olivat kirjaimet ÅL ja enintään nelinumeroinen luku mustin merkein valkoisella pohjalla. Mikäli ajoneuvon kotipaikka vaihtui läänistä toiseen, sen rekisteritunnus oli vaihdettava uuden kotiläänin mukaiseksi.
Moottoriajoneuvojen määrän voimakkaasti kasvaessa 1960-luvun alkupuolella asetusta muutettiin siten, että moottoriajoneuvon rekisterikilvessä oli joko kaksi kirjainta ja enintään kolminumeroinen luku tai kolme kirjainta ja enintään kaksinumeroinen luku valkoisin merkein mustalla pohjalla.
Vuodesta 1972 lähtien ollut käytössä nykyisenlaiset valkopohjaiset rekisterikilvet, joissa on kolme kirjainta ja kolme numeroa. Vuoteen 1989 asti kilven ensimmäinen kirjain oli niin sanottu läänitunnus, joka määräytyi sen mukaan, missä auton omistaja asui, tosin jo vuonna 1972 luovuttiin kilpien vaihtopakosta asuinlääniä vaihtaessa. Jos kuitenkin Ahvenanmaalla rekisteröidyn ajoneuvon kotipaikka vaihtuu manner-Suomeen tai päinvastoin, rekisteritunnus on edelleen vaihdettava. Suomen kuuluessa Euroopan unioniin on toukokuusta 2001 lähtien uusien kilpien vasempaan reunaan liitetty sininen kenttä, johon on sijoitettu EU:n tähtisymboli ja maatunnus.
Euroopan maiden rekisterikilvet

| Maa | Tunnus | Kilpiesimerkki |
| --- | --- | --- |
|  Alankomaat | NL |  |
|  Albania | AL |  |
|  Andorra | AND |  |
|  Armenia | AM |  |
|  Azerbaidžan | AZ |  |
|  Belgia | B |  |
|  Bosnia ja Hertsegovina | BIH |  |
|  Bulgaria | BG |  |
|  Espanja | E |  |
|  Georgia | GE |  |
|  Gibraltar | GBZ |  |
|  Irlanti | IRL |  |
|  Islanti | IS |  |
|  Italia | I |  |
|  Itävalta | A |  |
|  Kazakstan | KZ |  |
|  Kosovo | RKS |  |
|  Kreikka | GR |  |
|  Kroatia | HR |  |
|  Kypros | CY |  |
|  Latvia | LV |  |
|  Liechtenstein | FL |  |
|  Liettua | LT |  |
|  Luxemburg | L |  |
|  Pohjois-Makedonia | MK |  |
|  Malta | M |  |
|  Monaco | MC |  |
|  Montenegro | MNE |  |
|  Norja | N |  |
|  Pohjois-Irlanti | UK |  |
|  Portugali | P |  |
|  Puola | PL |  |
|  Ranska | F |  |
|  Romania | RO |  |
|  Ruotsi | S |  |
|  Saksa | D |  |
|  San Marino | RSM |  |
|  Serbia | SRB |  |
|  Slovakia | SK |  |
|  Slovenia | SLO |  |
|  Suomi | FIN |  |
|  Sveitsi | CH |  |
|  Tanska | DK |  |
|  Tšekki | CZ |  |
|  Turkki | TR |  |
|  Ukraina | UA |  |
|  Unkari | H |  |
|  Valko-Venäjä | BY |  |
|  Vatikaanivaltio | V |  |
|  Venäjä | RUS |  |
|  Viro | EST |  |
|  Yhdistynyt kuningaskunta | UK |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rekisterikilvet.net - Tietoa rekisterikilven historiasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Kokoelma suomalaisia erityiskilpiä (Arkistoitu – Internet Archive)
Einojuhani Rautavaara

| Einojuhani Rautavaara |
| --- | --- |
 Rautavaara vuonna 2014.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eino Juhani Rautavaara
Syntynyt: 9. lokakuuta 1928 Helsinki
Kuollut: 27. heinäkuuta 2016 (87 vuotta) Helsinki
Ammatti:  säveltäjä
Muusikko
Tyylilajit:  nykytaidemusiikki 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Einojuhani (oik. Eino Juhani) Rautavaara (9. lokakuuta 1928 Helsinki – 27. heinäkuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen taidemusiikin säveltäjä. Hän on yksi kansainvälisesti tunnetuimmista suomalaissäveltäjistä.
Elämä

Musiikki kuului Rautavaaran elämään lapsuudesta alkaen. Hänen isänsä oli oopperalaulaja Eino Rautavaara. Oopperalaulaja Aulikki Rautawaara ja sellisti Pentti Rautawaara olivat hänen serkkujaan. Rautavaaran lapsuus oli dramaattinen. Hän menetti isänsä 10-vuotiaana ja äitinsä 16-vuotiaana. Nuoruutensa hän vietti kasvatusäitinsä hoivissa Turussa. Vuosina 1948–1952 Rautavaara opiskeli Helsingin yliopistossa musiikkitiedettä (filosofian kandidaatti 1952 ja maisteri 1954) sekä Sibelius-Akatemiassa sävellystä Aarre Merikannon johdolla. Rautavaara voitti vuonna 1954 yhdysvaltalaisen Thor Johnson Contest -sävellyskilpailun vaskiteoksellaan A Requiem in our Time, mikä herätti runsaasti huomiota niin Suomessa kuin ulkomailla. Seuraavana vuonna hän pääsi opiskelemaan Juilliardiin, New Yorkiin sekä Tanglewoodin kesäkursseille Jean Sibeliuksen nimeämänä stipendiaattina. Stipendinluovutustilaisuudessa Rautavaara tapasi Sibeliuksen. Tanglewoodissa Rautavaaran opettajana toimi muun muassa Aaron Copland. Yhdysvalloissa vietettyjen vuosien jälkeen Rautavaara opiskeli myös Sveitsissä Vladimir Vogelin johdolla sekä Kölnissä.
Rautavaara solmi 1950-luvulla avioliiton laulaja Mariaheidi Rautavaaran (o.s. Marjatta Suovanen) kanssa. Myrskyisäksi osoittautunut liitto päättyi eroon 1982. Kaksi vuotta myöhemmin säveltäjä solmi avioliiton itseään 29 vuotta nuoremman laulajan ja pedagogin Sinikka (Sini) Rautavaaran (o.s. Koivisto) kanssa. Säveltäjä korosti uuden avioliiton tasapainottavaa vaikutusta sekä luonteeseensa että musiikkiinsa. Kuin sinetiksi päättyneelle elämänvaiheelle Rautavaara asetti monet ensimmäiselle vaimolleen sävelletyistä teoksista esityskieltoon, esimerkiksi sopraanolle ja orkesterille sävelletyn Meren tyttären.
Säveltäjäntyönsä ohella Rautavaara toimi muun muassa Ilta-Sanomien musiikkikriitikkona ja Käpylän musiikkiopiston rehtorina. Sibelius-Akatemian sävellyksen professorina Rautavaara toimi 1976–1990, ja hänen tunnetuimpiin oppilaisiinsa kuuluvat muiden muassa Kalevi Aho, Magnus Lindberg, Kalevi Olli, Olli Mustonen ja Esa-Pekka Salonen. Jäätyään eläkkeelle Sibelius-Akatemiasta Rautavaara keskittyi säveltämiseen. Hän sai vakavan sairauskohtauksen alkuvuodesta 2004 mutta toipui lähes puolen vuoden sairaalajakson jälkeen ja kykeni jatkamaan työtään.
Rautavaaran poika on muusikko Markojuhani Rautavaara.
Teokset ja tyyli

Rautavaara vaihteli tyylisuuntaustaan vuosikymmenten saatossa ja sittemmin pyrki yhdistelemään eri vaikutteitaan. Hän aloitti uusklassikkona, mutta 1950- ja 1960-luvun taitteessa hän alkoi siirtyä kohti sarjallisuutta ja avantgardismia. Suuntaus huipentui 4. sinfoniassa lisänimeltään Arabescata. Teos on säveltäjänsä radikaalein ja edelleen ainoa suomalainen sarjallinen sinfonia. 4. sinfonian jälkeen Rautavaara kyllästyi ankaran systemaattiseen avantgardismiin, ja hänen musiikkinsa alkoi avautua kohti romantiikkaa.
Rautavaaran viimeisille teoksille oli ominaista romanttinen, vahvasti tonaalisuuteen viittaava sävelkieli, jossa melodisella ja varsinkin harmonisella ilmeikkyydellä on suuri merkitys. Rautavaaran tuotannossa on havaittu merkkejä myös postmodernismista. Tyylivaihteluista huolimatta Rautavaara säilytti musiikissaan tietyt peruspiirteet halki vuosikymmenien. Näitä ovat muun muassa viehtymys mystisiin aiheisiin ja polyharmonisten sointukulkujen runsas käyttö. Hän hyödynsi usein 12-säveltekniikkaa, jolla hän ei välttämättä kuitenkaan tavoitellut täyskromaattisuutta tai atonaalisuutta. Hän käytti rivejä liittääkseen perinteiset harmoniat dodekafonisiin rakenteisiin luodakseen siten modernien ja perinteisten keinojen synteesin.
Rautavaara sävelsi useita oopperoita, kahdeksan sinfoniaa ja lisäksi muun muassa orkesteri- ja laulumusiikkia. Yksi säveltäjän suosituimmista oopperoista lienee taiteilija Vincent van Goghin elämästä kertova Vincent. Muita Rautavaaran oopperoita ovat Unkarin vuoden 1956 kansannousuun pohjautuva, 1962 valmistunut Kaivos (esitettiin Suomessa ensimmäisen kerran 1963 televisio-oopperaversiona, mutta poliittisista syistä sijoitettiinkin tapahtuneeksi Francisco Francon valtakauden Espanjassa) sekä muun muassa Thomas, Auringon talo, Aleksis Kivi ja Rasputin.
Kansainvälisen uran aukeaminen

Rautavaara kohosi 1990-luvulla huomattavaan kansainväliseen kuuluisuuteen 7. sinfoniansa, alaotsikoltaan Angel of Light (1994) myötä. Teos sai erinomaisen vastaanoton sekä kriitikoiden että nykymusiikin harrastajien keskuudessa ja myönteisimmissä arvioissa Rautavaaran merkitys rinnastettiin jopa Sibeliukseen. Ulkomaisten tilausteosten määrä kasvoi jyrkästi ja Rautavaarasta on tullut esitetyin suomalainen klassisen musiikin säveltäjä Sibeliuksen jälkeen. Vladimir Ashkenazy tilasi omalla kustannuksellaan 3. pianokonserton Unien lahja ja maailman parhaisiin orkestereihin kuuluva Philadelphia Orchestra 8. sinfonian The Journey 100-vuotisjuhliinsa kevääksi 2000. Hänen Cantus arcticus -teoksensa on yksi kansainvälisesti esitetyimpiä suomalaisia orkesteriteoksia.lähde? Rautavaaran viimeisiin kansainvälisiin tilausteoksiin kuuluivat Minnesotan sinfoniaorkesterin tilaama 2. sellokonsertto sekä Missa a cappella.
Tunnustukset

Pro Finlandia 1968
Sibelius-palkinto 1965
Suomen Leijonan komentaja 1985
Ritarin kunniaristi, Unkari 2012
Keskeiset teokset

Rautavaara sävelsi muun muassa seitsemän kokoillan oopperaa ja kahdeksan sinfonian sarjan. Se myös tarjoaa hyvän läpileikkauksen säveltäjän tyylillisestä kehityksestä, joka kulki uusklassismin kautta modernismiin ja myöhemmin postmodernismia sivuavaan omaan persoonalliseen tyylisynteesiin.
Kirjallinen tuotanto

Omakuva.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-16015-6  Muistelmateos.
Mieltymyksestä äärettömään.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22878-8  Esseekokoelma.
Säveltäjä ja muusa.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26059-2  Yhdessä Sini Rautavaaran kanssa.
Keskusteluja ja kirjoituksia (yhdessä Mikko Franckin kanssa). Toim. Pekka Hako, WSOY, 2006. ISBN 951-0-31058-1.
Sävellysoppilaita

| --- | --- |
 Harri Ahmas  Kalevi Aho  Carl Armfelt  Kimmo Hakola  Paavo Heininen  Oliver Kohlenberg  Olli Kortekangas  Jukka Koskinen  Pekka Kostiainen  Magnus Lindberg :  Jyrki Linjama  Olli Mustonen  Kalevi Olli  Otto Romanowski  Esa-Pekka Salonen  Kari Tikka  Patrik Vidjeskog  Harri Viitanen  Harri Vuori
Kirjallisuutta

Hako, Pekka: Unien lahja. Einojuhani Rautavaaran maailma.  Helsinki:  Ajatus, 2000.  ISBN 951-566-046-7
Salmenhaara, Erkki (toim.): Miten sävellykseni ovat syntyneet. 12 suomalaista säveltäjää kertoo.  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-02430-2
Sivuoja-Gunaratnam, Anne: ”Rautavaara, Einojuhani (1928–2016)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 150–152.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio Viitattu 29.7.2016.
Stępień, Wojciech: Signifying Angels. Analyses and Interpretations of Rautavaara’s Instrumental Compositions.  (Diss. Studia musicologica Universitatis Helsingiensis, 20)  Helsinki:  University of Helsinki, 2010.  ISBN 978-952-10-6399-2  Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Tarasti, Eero (toim.): Ymmärtämisen merkit. Samuuden ja toiseuden ikoneja suomalaisessa kulttuurissa.  Imatra:  Imatran kansainvälinen semiotiikka-instituutti, 2000.  ISBN 951-9-63069-4
Tiikkaja, Samuli: Tulisaarna. Einojuhani Rautavaaran elämä ja teokset.  Helsinki:  Teos, 2014.  ISBN 978-951-851-573-2
Tiikkaja, Samuli: Paired Opposites. The Development of Einojuhani Rautavaara’s Harmonic Practices.  (Diss. Acta Musicologica Fennica, 35)  Helsinki:  Suomen Musiikkitieteellinen Seura, 2019.  ISBN 978-951-51-5568-9  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Einojuhani Rautavaara Wikimedia Commonsissa
Einojuhani Rautavaara teki haaveistaan totta. Ylen Elävä arkisto.
Einojuhani Rautavaaran muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Rautavaara, Einojuhani hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  BRAHMS  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Rautavaara 1950-luvulla.
Eigil Reims

Eigil Reims (24. toukokuuta 1894 Helsinki – 23. syyskuuta 1947) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi Suomen sisällissodassa radioaseman päällikkönä Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus

Reimsin vanhemmat olivat apteekkari Emil Reims ja Rosalie(Sally) Hellén. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Brita Gulinin kanssa, josta hän erosi vuonna 1927. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Turkulaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1912–1915.
Jääkärikausi

Reims liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 6. marraskuuta 1915 3:nteen ja 21. joulukuuta 1915 alkaen 4. komppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 17. toukokuuta 1916 alkaen. Lopulta hänet siirrettiin pataljoonan 3. komppaniaan heinäkuussa 1916. Reims osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen Reims siirrettiin juuri perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Reims astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 8. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgolla. Vaasasta hänet määrättiin Mikkeliin, missä hän toimi radioaseman päällikkönä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Reims palveli sisällissodan jälkeen adjutanttina Radiojoukoissa, josta hänet siirrettiin 28. syyskuuta 1920 alkaen radioaseman päälliköksi Santahaminaan. Hän erosi armeijan palveluksesta 27. elokuuta 1921. Myöhemmin hän työskenteli vuosina 1922–1924 konttoristina Enso-Gutzeit oy:n palveluksessa Ensossa. Vuonna 1924 Reims muutti Australiaan, jossa hän työskenteli banaanin viljelijänä. Australiasta hän muutti vuonna 1929 Pohjois-Amerikan Yhdysvaltoihin, jossa hän toimi liikemiehenä vuoteen 1933 saakka, jonka jälkeen hän muutti Ruotsiin, jossa hän oleskeli vuodet 1935–1938. Myöhemmin hän palasi Suomeen ja toimi maanviljelysharjoittelijana talvisodan syttymiseen saakka.
Talvi- ja jatkosota

Reims osallistui talvisotaan Helsingin Varuskuntapataljoonassa. Välirauhan aikana hän palveli Jalkaväenkoulutuskeskus 10:ssä, josta hänet kotiutettiin 24. huhtikuuta 1940. Jatkosodan puhjettua hän ilmoittautui Jalkaväenkoulutuskeskus 1:ssä, josta hänet kuitenkin kotiutettiin ilmoittautumisen jälkeen 21. elokuuta 1941. Reims on haudattu Turkuun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. tammikuuta 1916  Gruppenführer 19. huhtikuuta 1916  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 30. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Revda

Revdan taajaman vaakuna
Revda Lovozeron piirin kartalla
Revda (ven. Ре́вда) on kaupunkimainen taajama Kuolan niemimaan keskiosassa Lovozeron piirissä Murmanskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee 149 kilometriä Murmanskista kaakkoon. Se on Lovozeron piirin suurin taajama. Piirikeskuksena toimiva Lovozeron kylä sijaitsee maanteitse Revdasta 29 kilometriä itäkaakkoon.
Revdassa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 8 414 henkeä, mikä oli selvä enemmistö laajan Lovozeron piirin asukkaista (yhteensä 11 820 as.; Lovozeron kylässä 2 871 as.). Nimi Revda tulee  läheisen Revdozero-järven mukaan. Revdo on alkujaan saamea ja tarkoittaa syyskautista poroerotuspaikkaa.lähde?selvennä
Revda, taustalla oikealla Alfa-radionavigointiasema
Katunäkymä
Revda perustettiin vuonna 1950 asutukseksi läheistä rautakaivosta ja teollisuutta varten. Kaupungin lähellä 11 kilometrin päässä on Venäjän Alfa-järjestelmän radionavigointilähetinasema.
Taajama on yksi kahdestakymmenestä vuodesta 2008 alkaneen talouskriisin koettelemista yhden tehtaan tai tuotannonalan ympärille rakentuvista kaupungeista tai kaupunkimaisista taajamista, niinkutsutusta monogorodeista, joiden asukkaita Venäjän hallitus tuki erityistoimin vuonna 2010. Kaupungin merkittävimpänä työllistäjänä ollut kaivos on ehtynyt; kaupungilla ei nähty olevan tulevaisuutta, ja asukkaita avustetaan muuttamaan muualle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Revda Wikimedia Commonsissa
Lovozeron piirin sivut (venäjäksi) (lovozeroadm.ru)
Revdan taajaman sivut (venäjäksi) (revda51.ru)
| n k Murmanskin alue |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Murmansk
| Piirit |  Kantalahti  Koutero  Kuola  Lovozero  Petsamo  Turja  |  |
| Suljetut alueet |  Aleksandrovsk  Ostrovnoi  Severomorsk  Vidjajevo  Zaozjorsk  |  |
| Kaupungit |  Apatiitti  Gadžijevo  Kantalahti  Kirovsk  Koutero  Kuola  Montšegorsk  Murmansk  Olenegorsk  Ostrovnoi  Poljarnyi  Poljarnyje Zori  Severomorsk  Snežnogorsk  Zaozjorsk  Zapoljarnyi  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Kildinstroi  Molotšnyi  Murmaši  Nikkeli  Parkkina  Revda  Safonovo  Tumannyi  Umba  Ylä-Tuuloma  Zelenoborski  |  |
Reviisori

Reviisori (ven. Ревизор, Revizor) on Nikolai Gogolin 1836 kirjoittama näytelmä, jonka teemoja ovat muun muassa valta ja korruptio 1800-luvun Venäjällä. Tarinassa huhutaan reviisorin eli julkisten laitosten tarkastajan olevan tulossa Pietarista pieneen maaseutukaupunkiin kierrokselle, ja kaupunginpäällikkö rupeaa tämän vuoksi kuumeisesti järjestelemään kaupungin rempallaan olevia asioita vierailua varten.
Näytelmä herätti kohua taantumuksellisissa piireissä ja herkkätunteinen Gogol pakeni moneksi vuodeksi ulkomaille. Reviisoria pidetään Kuolleitten sielujen ohella Gogolin pääteoksena. Molemmat teokset kuvaavat satiirisen realistisesti mitättömien, mutta elämässään menestyneiden poroporvarien itsekylläistä maailmaa. On kyseenalaista pyrkikö kirjailija sosiaaliseen kritiikkiin, mutta hän vaikutti siihen, että venäläinen kirjallisuus muuttui entistä yhteiskunnallisemmaksi.
Tarinan mottona on: "Ei pidä peiliä syyttää, jos naama on vino." Sensuuri kielsi näytelmän aluksi, mutta se pääsi vuonna 1836 ensi-iltaan tsaarin erikoisluvalla.
Suomennokset

Reviisori: huvinäytelmä viidessä näytöksessä. Suom. August Hjelt. Jyväskylä: Länkelä, 1882.
Reviisori: viisinäytöksinen huvinäytelmä. Suom. Eino ja Jalo Kalima. WSOY, 1922. (Werner Söderström oy:n näytelmäsarja; n:o 63.)
Reviisori. Suom. Eino ja Jalo Kalima; Päällysviitta. Suom. Juhani Konkka. WSOY, 1965. (Kirjallisuutta kouluille; 27).
Reviisori; Päällysviitta. Suom. Eino ja Jalo Kalima. Porvoo; WS, 1969 – WSOY, 1975 (Kirjallisuutta kouluille.). ISBN 951-0-04666-3. – WSOY, 1975 (Taskukirjasto; 164.). ISBN 951-0-06771-7. – WSOY, 1982 (Koulun peruskirjasto; 43.). ISBN 951-0-11545-2..
Reviisori: viisinäytöksinen näytelmä. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1952.
Valitut teokset. 2. Toim. Juhani Konkka, suom. Juhani Konkka, Eino Kalima & Jalo Kalima. WSOY, 1959. – WSOY, 1966. – WSOY, 1994. ISBN 951-0-01576-8. (sis: Reviissori, Kuolleet sielut)
Venäläistä klassillista kirjallisuutta. Toim. Urho Ruhanen. Leningrad: Kirja, 1934 (sis Gogol: Reviisori, suomentaneet Eino ja Jalo Kalima)
Oskar Rewell

Oskar Julius Rewell (8. kesäkuuta 1857 Vaasa – 26. toukokuuta 1930 Vaasa) oli suomalainen hovioikeudenneuvos ja bibliofiili.
Oskar Rewellin vanhemmat olivat raatimies Gabriel Rewell ja Amanda Gustava Hällfors. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1874 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1881, filosofian maisteriksi 1882 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1887. Rewell sai varatuomarin arvon 1889.
Rewell oli Vaasan hovioikeudessa kanslistina vuodesta 1890, reistraattorina vuodesta 1893, ylimääräisenä viskaalina vuodesta 1894, notaarina vuodesta 1895, kanneviskaalina vuodesta 1899, asessorina vuodesta 1900 ja viimeksi hovioikeudenneuvoksena  1911–1913. Hänellä oli yksi Suomen suurimpia yksityiskirjastoja.
Rewell oli mukana perustamassa suomenkielisiä kouluja Vaasaan ja hän kuului Vaasan suomalaisen lyseon ja suomalaisen tyttökoulun johtokuntiin. Viimeksi Rewell oli perustamassa Vaasan suomalaista yhteiskoulua. Rewell oli perustamassa Kansalliskauppa Oy Sampoa ja Vaasan Suomalaista Säästöpankkia ja hän kuului Kansallis-Osake-Pankin Vaasan konttorin valvojiin. Hän oli myös Vaasan kaupunginvaltuuston jäsenenä. Rewell oli käynnistämässä monia suomenkielisiä liikeyrityksiä, avusti taiteilijoita ja tuki suomenkielisiä opiskelijoita.
Oskar Rewell oli naimisissa vuodesta 1891 Sofia (Sonja) Aurora Blåfieldin kanssa. Heidän poikiaan olivat Vaasan hovioikeuden presidentti Eero Rewell ja arkkitehti Viljo Revell.
Kirjallisuutta

Oskar Rewellin kirjasto. Vaasa 1920
Oma kirjastoni: suomalaisia yksityiskirjastoja omistajiensa kuvaamina; toim. E. J. Ellilä. WSOY 1949
Marja-Riitta Ylikangas-Annola : Tuomari, humanisti, hovioikeudenneuvos Oskar Rewell 1857-1930: suomenkielisen Vaasan rakentaja. Tauno Rewell, Vaasa 2008 ISBN 978-952-92-4387-7
Reseptori (biokemia)

Reseptori on solun erikoistunut proteiinimolekyyli, joka aktivoituessaan käynnistää siihen kytkeytyvät solun fysiologiset signaalin välitysmekanismit. Reseptoreita aktivoivat elimistön omat viestimolekyylit kuten hormonit, hermoston välittäjäaineet, kasvutekijät ja sytokiinit. Useimmat lääkeaineet vaikuttavat elimistössä sitoutumalla em. viestimolekyylien reseptoreihin joko agonisteina aktivoiden niitä tai antagonisteina estäen niiden aktivoitumista. Reseptoriin sitoutuvia aineita kutsutaan ligandeiksi.