stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siltasaarenkatu
Arkkitehtuuri

Siltasaarenkadun arkkitehtuuri on pääosin 1950- ja 1960-luvuilla rakennettuja suoralinjaisia liiketaloja. Arkkitehtonisesti vanhinta kerrostumaa edustaa Onni Tarjanteen suunnittelema entinen Siltalan talo vuodelta 1914. Talossa on toiminut muun muassa Elannon ja sittemmin Hakaniemen Sokoksen tavaratalo. Arenan taloksi kutsuttu massiivinen punatiilirakennus Siltasaarenkadun ja Hämeentien kulmassa valmistui kahdessa vaiheessa 1920-luvulla, ja sen länsipuolella sijaitseva Ympyrätalo valmistui 1968. Toisen linjan ja Kolmannen linjan välisellä osuudella sijaitsi vielä 1970-luvun lopussa matalia puutaloja, joiden tilalle rakennettiin 1980-luvulla Helsingin kaupungin virastotalo. Se kuitenkin purettiin 2020-luvun alussa, ja kadun molemmille puolille rakennettiin toimistotalot, jotka yhdessä muodostavat Lyyra-nimisen kokonaisuuden. Siltasaarenkadun pohjoisimmalle osuudelle rakennettiin pari asuinkerrostaloa maailmansotien välisenä aikana, mutta muutoin rakennuskanta koostui matalista puutaloista joiden tilalle rakennettiin asuinkerrostaloja 1960-luvulla.
Ennen nykyisten suoralinjaisten liiketalojen rakentamista Siltasaarenkatua reunustivat matalahkot puu- ja kivitalot pienine puoteineen. Muun muassa Siltasaarenkatu 16:ssa sijaitsi kaksikerroksinen kivitalo, jota kutsuttiin Parkkisen kulmaksi. Talossa toimi aikoinaan muun muassa Hakaniemen halli, sittemmin niin kutsuttu Parkkisen halli ja myös elokuvateatteri. Parkkisen kulman paikalle rakennettiin Postisäästöpankin liikerakennus vuonna 1960. Ympyrätalon tieltä puolestaan purettiin kokonainen kortteli kivi- ja puutaloja, jotka olivat sekä asuin- että liikekäytössä. Arenan talon korttelissa oli aiemmin sähkövoimakeskus korkeine savupiippuineen. Metron rakennustöiden yhteydessä 1970-luvulla purettiin yksi alueen viimeisistä puutaloista, Siltasaarenkadun, Toisen linjan ja Porthaninkadun reunustamalla tontilla sijainnut Päiväkoti Tukholman talo, joka oli rakennettu vuonna 1899.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kallion ympäri
Siltasaarenkatua Pitkänsillan kupeesta pohjoiseen kuvattuna. Katulinja kulkee Kallion kirkon suuntaan, jonka torni häämöttää vasemmalla.
Siltasaarenkatu leveimmältä kohdaltaan. Kookas punatiilirakennus on Arenan talo.
Siltasaarenkadun eteläisin osa on verrattain vilkasliikenteinen katukuilu.
Näkymä Kallion kirkosta 1910–1920-lukujen vaihteessa.
Sini Silveri

| Sini Silveri> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1987 Kemi
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Esikoisteos:  Titaanidisko
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sini Silveri (s. 1987 Kemi) on suomalainen runoilija, kirjoittaja ja esittäjä. Hän on opiskellut tanssia ja ympäristöhistoriaa.
Ura

Vuonna 2016 ilmestyi Silverin runovihko Muovailen muovipussista kaunista kahvaa. Hän on julkaissut myös runokasetteja ja erilaisia esseitä; liikkeestä, delfiineistä ja affekteista. Poesia julkaisi Silverin esikoisteoksen Titaanidisko vuonna 2020.
Silverin runoja on käännetty englanniksi, ja esikoiskokoelma Titaanidisko on myös käännetty espanjaksi.
Tyyli

Silverille vuonna 2020 Kalevi Jäntin kirjallisuuspalkinnon myöntänyt raati kuvaili Titaanidiskoa "loppuun asti tutkittuna teoskokonaisuutena", joka "nauraa iloisesti modernismin minimalistisille hyveille". Vuonna 2024 Helsingin Sanomien toimittaja Eleonoora Riihinen kuvaili Silverin ääntä "humoristiseksi ja lohdulliseksi" ja kertoi hänen yhdistävän "ylevän ja ikuisen arkiseen ja ohimenevään".
Tunnustukset

Silverin teos oli yksi kymmenestä Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon ehdokkaista 2020.
Vuonna 2020 Kalevi Jäntin säätiö palkitsi Silverin Kalevi Jäntin palkinnolla, joka on myönnetty vuodesta 1942 lähtien nuorille kirjailijoille.
Teokset

Muovailen muovipussista kaunista kahvaa, Zäp Books 2016
Titaanidisko, Poesia, 2020 ISBN 978-952-305-143-0
Haisee kaikkia tuoksuja, Khaos Publishing, 2023 ISBN 9789526524320
Lauri Simonsuuri

Lauri Simonsuuri (toinen oikealta) kerää kansanperinnettä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kansan­runous­arkistossa vuonna 1957.
Lauri Robert Simonsuuri (vuoteen 1945 Laiho; 18. syyskuuta 1910 Uusikaupunki – 9. toukokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen kansanrunouden tutkija ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kansanrunousarkiston amanuenssi vuodesta 1936 alkaen ja arkistonhoitaja 1962–1964.
Lauri Laiho kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta vuonna 1931, valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1935 ja filosofian lisensiaatiksi vuonna 1960. Wiipurilaisen osakunnan jäsenyyden kautta Laiholle avautui mahdollisuus opiskella vuoden 1934 syyslukukauden ajan Tarton yliopistossa, sillä osakunta oli solminut ystävyyssopimuksen tarttolaisen Korporatsioon Revelian kanssa. Vuonna 1937 Laiho solmi avioliiton fil. kand. Aili Laannin kanssa ja vuosina 1937–1938 he tekivät yhteisen kansanperinteen tutkimus- ja keruumatkan Viron Inkeriin.
Talvisodassa Laiho palveli jalkaväkirykmentti 36:n joukossa ja jatkosodassa vuosina 1941–1942 hän palveli jalkaväkirykmentti 26:ssa. Hänet lomautettiin huhtikuussa 1942 ja ylennettiin kapteeniksi, minkä jälkeen Laiho toimi kansanperinteen tallennustyössä kesällä 1942 Itä-Karjalassa. Toukokuusta 1943 Laiho palveli valistusupseerina. Vuonna 1945 hän otti takaisin suvun vanhan nimen Simonsuuri. Pekka Laaksosen mukaan Lauri Simonsuuri oli "suomalaisten tarinoiden paras tuntija", jonka suurtyö oli uskomustarinoiden tyyppiluettelo Typen- und Motivverzeichnis der finnischen mythischen Sagen.
Kirjailija ja kirjallisuudentutkija Kirsti Simonsuuri ja geneetikko Marja Simonsuuri-Sorsa olivat Lauri Simonsuuren tyttäriä.
Teoksia

”Komm nicht, Frost, in die Stube”. Eine vergleichende Wiegenlied-Schwankstudie. Studia Fennica IV 1940.
(Toim.) Etelä-Karjalan sananparsia. WSOY 1941.
(toim.) Myytillisiä tarinoita. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1947. Uusi laitos 1999. ISBN 951-746-083-X.
Suomen kansan sananparsikirja (R. E. Nirvin kanssa). WSOY 1948.
Kansa tarinoi: Tutkielmia kansantarinoiden salaperäisestä maailmasta. WSOY 1950. Uusi laitos Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2005. ISBN 951-746-689-7.
(toim.) Kotiseudun tarinoita. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1951. Uusi laitos 2006. ISBN 951-746-733-8.
Typen- und Motivverzeichnis der finnischen mythischen Sagen. FF Communications 182. Suomalainen tiedeakatemia 1961.
Simppukalat

| Simppukalat |
| --- | --- |
 Haarasimppu (Gymnocanthus tricuspis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes  Bloch, 1789
Alalahkot ja heimot
 Anoplopomatoidei Silosimput Anoplopomatidae  Cottoidei Syvännesimput Abyssocottidae  Partasimput Agonidae  Viiksisimput Bathylutichthyidae  Rasvasimput Comephoridae  Simput Cottidae  Baikalinsimput Cottocomephoridae  Rasvakalat Cyclopteridae  Sormisimput Ereuniidae  Lippusimput Hemitripteridae  Imukalat Liparidae  Pallosimput Psychrolutidae  Kyrmysimput Rhamphocottidae  Dactylopteroidei Perhossimput Dactylopteridae  Hexagrammoidei Vihersimput Hexagrammidae  Normanichthyoidei Chilensimput Normanichthyidae  Platycephaloidei Syvännelapasimput Bembridae  Kummitussimput Hoplichthyidae  Lapasimput Parabembridae  Panssarisimput Peristediidae  Lättäsimput Platycephalidae  Sauvasimput Plectrogenidae  Scorpaenoidei Ampiaissimput Apistidae  Samettisimput Aploactinidae  Nukkasimput Caracanthidae  Porsassimput Congiopodidae  Pehmosimput Gnathanacanthidae  Kirjosimput Neosebastidae  Keulasimput Pataecidae  Skorpionisimput Scorpaenidae  Korusimput Sebastidae  Kitasimput Setarchidae  Velhokalat Synanceiidae  Purjesimput Tetrarogidae  Kurnusimput Triglidae 
Katso myös
   Simppukalat Wikispeciesissä   Simppukalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Simppukalat (Scorpaeniformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko, joka on läheistä sukua ahvenkaloille ja joka on joskus luokiteltukin osaksi ahvenkaloja. Lahkoon kuuluu noin 1 200 lajia.
Simppukaloja luonnehtiva piirre on kallon luun jatke, joka ulottuu silmän alapuolelta posken poikki kiduskannelle.
Aiheesta muualla

Order Summary for  Scorpaeniformes (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q208777  Wikispecies: Scorpaeniformes  ADW: Scorpaeniformes  AFD: Scorpaeniformes  BOLD: 258  CoL: 42M  EoL: 46567840  EPPO: 1SCOPO  Fauna Europaea: 12061  Fauna Europaea (new): 4407964d-a6a5-427d-b2fe-589f91a64106  GBIF: 590  iNaturalist: 47286  IRMNG: 11378  ITIS: 166702  NBN: NBNSYS0000172162  NCBI: 8091  NZOR: 06d718aa-a222-4302-bf16-d0a546e48362  Open Tree of Life: 811928  Paleobiology Database: 35887  Plazi: AB0787CD-0A42-FF9C-FDAB-FCFAE5B62628  WoRMS: 10329
Siltalan pehtoori (vuoden 1934 elokuva)

| Siltalan pehtoori |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Risto Orko
Käsikirjoittaja:  Hilja Jorma Olli Nuorto
Perustuu:  Harald Selmer-Geethin romaanin Inspektorn på Siltala (1903) suomennokseen Siltalan pehtori (suom. Aarni Kouta, 1904) ja siitä Hj. Procopén tekemään näytelmäsovitukseen (suom. J. Maanpää 1919).
Tuottaja:  Väinö Mäkelä
Säveltäjä:  Jooseppi Rautto
Kuvaaja:  Theodor Luts
Leikkaaja:  Risto Orko
Lavastaja:  Armas Fredman
Pääosat:  Hanna Taini Jalmari Rinne
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  11. marraskuuta 1934
Kesto:  87 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  400 000 mk
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
August (Tuominen) ja Hugo (Laakso) ulkosalla.
Siltalan pehtoori on Risto Orkon ohjaama elokuva vuodelta 1934. Sen käsikirjoitus perustuu Harald Selmer-Geethin romaaniin Siltalan pehtoori (Inspektorn på Siltala, 1903) ja osittain Hjalmar Procopén tekemään näytelmäsovitukseen.
Elokuvan naispääosan esittäjä on aikakauden suuri elokuvatähti Hanna Taini. Kreditoimattomanaselvennä sisäkkönä näyttelee vuoden 1934 Miss Suomi Anna-Liisa Fahler. Elokuvaa kuvattiin Lohjalla Laakspohjan kartanossa. Elokuva rikkoi ensimmäisenä suomalaisena elokuvana miljoonan katsojan rajan.
Juoni

Siltalan kartanoon saadaan uusi pehtori, Kurt Alarik Paul. Hän ei suostu asumaan pehtorille varatussa murjussa, vaan vaatii parempia asuinoloja. Piiat ihailevat ja ihmettelevät pehtorin otteita. Kurtin ensimmäinen tapaaminen Siltalan omistajan, kauniin Lilli Lindin kanssa menee puihin. Paroni Silfversköld on nimittäin valehdellut Kurtille, että leskiruustinna Hanell on Siltalan valtiatar, jolloin Kurt kohtelee Lilliä pelkkänä tytönhupakkona. Tilanne laukeaa kun Silfversköld paljastaa totuuden Kurtille. Lilli paheksuu Silfversköldin pilaa. Silfversköld on Kurtin opiskelutoveri, ja ihmettelee miksi Kurt on ottanut työpaikan pehtorina. Kurt on tosiasiassa rikas kartanonomistaja Uudeltamaalta; hän on ottanut pehtorin pestin vedonlyönnin seurauksena. Hän ei halua Silfversköldin paljastavan salaisuutta.
Kartanossa ovat vierailulla myös Lillin miesvainaan, kapteeni Lindin sukulainen luutnantti Hugo Mandelcrona ja kamreeri August Suvanto. Kapteeni Lind määräsi testamentissaan, että Lillin on vuoden kuluessa avioiduttava Hugon kanssa tai maksettava tälle perintöä puoli miljoonaa markkaa. Hugon mielestä hänen avioliittonsa Lillin kanssa on jo lähes lukkoon lyöty. Hän käyttäytyy liioitellun itsevarmasti, keikaroi ja keimailee. Lilli pitää Hugosta, mutta ei halua naimisiin hänen kanssaan. Eräänä iltana Kurt kutsutaan herrasväen seuraan viettämään iltaa. Lilli lumoutuu pehtorin lauluesityksestä. Vähitellen heidän suhteensa syvenee. Rakkauden liekit alkavat kyteä.
Elokuvan subrettipari ovat renki Aaretti ja piika Miina. Aaretti havittelee Miinan kättä, mutta Miina pysyy tylynä miestä kohtaan. Lilli taasen alkaa epäillä että Kurt on pihkaantunut Miinaan. Hän tekee romanttisia tulkintojaan nähdessään Kurtin Miinan aitanovella ja Miinan halailemassa Kurtia sen jälkeen kun tämä on kesyttänyt raivostuneen hevosen. Todellisuudessa pehtorin ja Miinan välillä ei ole mitään romanttista.
Kurt saa Siltalan kartanon talouden järjestykseen. Lilli sen sijaan väsyy ja matkustaa pois. Hän ilmoittaa palaavansa syyskuun ensimmäisenä päivänä, jolloin hän antaa vastauksen Hugon kosintaan. Tällä välin Hugo ja Aaretti juovat itsensä tainnoksiin säätyrajat ylittävässä juopottelukohtauksessa. Kurt myy pienen osan Siltalan metsistä, jolloin Siltalan armon taloudellinen asema kohenee oleellisesti. Vihdoin tulee syyskuu ja Lilli palaa Siltalaan. Hänen ja Kurtin onnea varjostaneet väärinkäsitykset oikaistaan. Illalla August ilmoittaa Lillin ja Kurtin kihlautuneen. Samalla paljastetaan Kurtin todellinen henkilöllisyys.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hanna Taini  | … |  Lilli Lind, Siltalan omistaja   |
|  Jalmari Rinne  | … |  Kurt Alarik Paul, pehtori Siltalassa   |
|  Uuno Laakso  | … |  luutnantti Hugo Mandelcrona   |
|  Yrjö Tuominen  | … |  kamreeri August Suvanto   |
|  Elna Hellman  | … |  Miina, emännöitsijän tytär   |
|  Matti Lehtelä  | … |  Aaretti, kartanon renki   |
|  Eila Virtanen  | … |  Liina, emännöitsijän tytär   |
|  Vappu Elo  | … |  paronitar Anette Silfversköld   |
|  Kosti Koski  | … |  paroni Axel Silfversköld   |
|  Kaisu Puuska  | … |  leskiruustinna Hanell   |
|  Anna-Liisa Fahler  | … |  Siltalan sisäkkö (ei mainittu näyttelijälistassa)   |
Tuotanto

Elokuvan käsikirjoitus perustuu Harald Selmer-Geethin romaanin Inspektorn på Siltala (1903) suomennokseen Siltalan pehtori (suom. Aarni Kouta 1904) ja osittain Hj. Procopén tekemään näytelmäsovitukseen, jonka on suomentanut J. Maanpää.
Siltalan kartanon esikuvaksi on mainittu Koskipään kartano Hartolassa. Myös Lilli Lindillä oli esikuvansa: Koskipään kartano valtias Annie Boisman (1859–1927, alkuaan Annie Winter). Boisman oli kirjailija Maila Talvion (Maria Winter) sisar. Hän avioitui Koskipään kartanon omistajan Carl Erik von Gerdtenin (17. marraskuuta 1858 – 17. heinäkuuta 1885)  kanssa elokuussa 1880. Seitsemän leskenvuoden jälkeen Annie Boisman avioitui Koskipään tilanhoitajan, agronomi Karl Arthur Boismanin (1863–1939) kanssa.
Siltalan pehtoori kuvattiin kesällä ja syksyllä 1934. Sateinen kesä viivästytti teoksen valmistumista. Siltalaa esitti Laakspohjan kartano Lohjan maalaiskunnassa. Lisäksi kuvattiin Hollolassa, Tuusulassa ja Messukylässä. Sisäkuvia otettiin Laakspohjan kartanon puimahuoneessa. Studiona oli Vironkadun studio Helsingissä.
Siltalan pehtoori on ensimmäinen suomalainen elokuva, jota varten tehtiin ennakkomainoselokuva eli traileri. Se on myös ensimmäinen laatuaan, jonka käyttörepliikit äänitettiin myös ulkokuvaotoksissa. Valentin Vaala ohjasi Siltalan pehtoorista uuden version vuonna 1953, mutta sen kaupallinen menestys jäi vaatimattomaksi.
Vastaanotto > Yleisömenestys

Siltalan pehtoori oli Suomi-Filmin siihen mennessä suurin kaupallinen menestys, jonka mainitaan ylittäneen ensimmäisenä suomenkielisenä elokuvana miljoonan katsojan rajan. 1930-luvulla elokuvien kävijämääristä ei kuitenkaan kerätty luotettavia julkisia tilastoja, vaan niitä alettiin Suomessa kerätä vasta vuonna 1972. Sitä edeltävät katsojaluvut perustuvat esityskerroista tehtyihin laskennallisiin arvioihin. Suomen elokuvasäätiön tilastossa Siltalan pehtoori oli 2010-luvun alkuun mennessä Suomen kuudenneksi eniten teatterikatsojia kerännyt elokuva. Selvästi enemmän katsojia olivat saaneet vain Edvin Laineen Tuntematon sotilas ja Toivo Särkän Kulkurin valssi.
Televisioesitysten yhteydessä Siltalan pehtoori sai miljoonayleisön toisella esityskerrallaan syyskuussa 1979. Elokuvan suosio perustui romanttisen päätarinan lisäksi myös sen sisältämään kansanomaiseen tilannekomiikkaan ja lauluihin. Elokuvan kansainvälinen menestys jäi Suomi-Filmin odotuksia pienemmäksi, sillä se onnistuttiin ilmeisesti myymään vain Viroon ja Norjaan.
Vastaanotto > Arviot

Aikalaiskriitikoiden vastaanotto oli suopea. Helsingin Sanomien arvioija John Seppänen piti Orkon ohjausta mutkattomana, helposti sulavana ja hauskana. Aamulehdessä Roland af Hällström arvioi Siltalan pehtoorin käänteentekeväksi ja kirjoitti: ”Se on lopullisesti nostanut esille suomalaisen filmiohjaajan, se tuo kankaalle kaksi luonnekoomikkoa, jotka varmasti tulevissa elokuvissa jatkavat voittokulkuaan, ja se näyttää, että maassa on ainakin kaksi nuorta näyttelijätärtä, jotka kaikin puolin kykenevät kantamaan filmien päärooleja.” Uuden Suomen nimimerkki Jep. kehui kuvausta ja kohtauksien järjestelyä, mutta näki puutteita kokonaisuudessa. Kriitikon mielestä elokuvan pääjuoni oli mitätön ja teennäinen eikä riittänyt pitämään katsojaa täysin otteessaan. Siltalan pehtoorin parhaat puolet hän näki elokuvan sivujuonteissa.
Myöhempien aikojen kriitikot arvioivat Siltalan pehtooria lähinnä sen yleisömenestyksen kannalta. Eräs vuoden 2011 kriitikko piti näyttelijätyötä puisevana ja Theodor Lutsin kuvausta elokuvan ainoana valopilkkuna.
Kurt (Rinne) ja Lilli (Taini).
Silmäkiitäjä

| Silmäkiitäjä |
| --- | --- |
 Smerinthus ocellata
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Smerinthinae
Suku::  Smerinthus
Laji::  ocellata
Kaksiosainen nimi
 Smerinthus ocellata  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Smerinthus ocellatus 
Katso myös
   Silmäkiitäjä Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sinisilmäkiitäjä, aikaisemmalta nimeltään silmäkiitäjä, (Smerinthus ocellata) on keskikokoinen kiitäjäperhoslaji. Se on yleinen eteläisessä Suomessa ja sitä voi tavata aina Oulun korkeudelle asti. Perhonen on saanut nimensä takasiipien näyttävien, sinisten silmätäplien vuoksi.
Koko ja ulkonäkö

Kiitäjille tyypilliseen tapaan silmäkiitäjän molemmat sukupuolet ovat samannäköiset, mutta naaraat ovat hieman koiraita kookkaampia. Etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeanharmaat ja niissä on tummanruskeaa kuviointia. Värityksen sävy vaihtelee yksilöittäin. Sisempi poikkijuova tekee mutkan siiven ulkoreunaa kohti ja siiven kärjessä on vaalea juova. Takasiivet ovat kellertävät ja tyvestään punaiset. Siiven keskellä on suuri, sininen, mustareunainen silmätäplä. Lepäävän perhosen takasiipien etureuna ulottuu hieman etusiiven etureunan etupuolelle rikkoen perhosen hahmon vaikeammin hahmotettavaksi. Lepäävän perhosen takaruumis on taivutettuna ylöspäin, mikä rikkoo hahmoa myös tehokkaasti. Ruumis on tukeva ja väriltään harmaa. Keskiruumiin selkäpuoli on leveälti tummanruskea. Siipiväli on koiraalla 67–83 mm ja naaraalla 76–95 mm jolloin naaraat ovat selvästi koiraita kookkaampia.
Toukka on väriltään vihreä, hivenen sinertävänsävyinen ja kauttaaltaan vaaleiden nystyjen peittämä. Sen kyljillä on vaaleita vinojuovia ja peräpäässä on turkoosinsininen piikki. Täysikokoinen toukka on 60–80 mm pitkä.
Smerinthus ocellata ♀
Smerinthus ocellata ♀ △
Smerinthus ocellata ♂
Smerinthus ocellata ♂ △
Toukka
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyydeltään eurooppalainen, yleinen laji. Levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Etelä-Skandinaviaan, Iraniin ja Altaivuorille. Espanjassa ja Portugalissa lajia tavataan vain paikoittain etelässä. Suomessa silmäkiitäjää tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa. Aikuiset perhoset lentävät öisin yhtenä sukupolvena toukokuun lopulta heinäkuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat

Silmäkiitäjä on lehtimetsien laji, jota tavataan pajuja kasvavilla paikoilla. Se viihtyy myös puistoissa ja puutarhoissa. Päivisin perhoset lepäävät lehvästön joukossa etusiipien erinomaisen suojavärin ja erikoisen lepoasennon turvin. Häirittynä perhonen levittää nopeasti etusiipensä ja paljastaa näin takasiipien silmätäplät. Tarvittaessa eläin pudottautuu maahan. Perhonen aktivoituu auringonlaskun jälkeen ja lentää pääasiassa iltayöstä. Lajilla ei ole vaellustaipumusta. Aikuisen yksilön suuosat ovat surkastuneet, eikä se käy lainkaan kukilla, mutta etenkin koiraat lentävät valolle. Aikuinen perhonen elää vain kolmesta viiteen vuorokautta.
Parittelu alkaa yöllä jatkuu seuraavaan iltaan saakka. Koiras roikkuu koko ajan naaraan peräpäästä pää alaspäin. Parittelun päätyttyä naaras aloittaa munimisen heti ja munii 150–200 munaa yksittäin tai pareittain ravintokasvien lehdille. Naaras kuolee heti saatuaan munimisen päätökseen muutamaa yötä myöhemmin. Munat kuoriutuvat parin viikon kuluttua ja pienet toukat elävät melko liikkumattomina oksilla. Toukka on aktiivinen öisin ja syö usein lähes kaikki lehdet siltä oksalta, jolla se oleskelee. Päivät se lepää sfinksiä muistuttavassa asennossa lehtien alapuolella. Toukka on täysikasvuinen elokuun loppupuolella, jolloin se kaivautuu maahan ja koteloituu. Laji talvehtii kotelona muutaman senttimetrin syvyydessä maan alla. Joinakin vuosina loiset voivat hävittää huomattavan suuren osan toukista.
Ravintokasvi

Ravinnokseen toukka nauttii useiden lehtipuiden kuten pajujen (Salix), koivujen (Betula), tuomen (Prunus padus) ja omenapuiden (Malus domestica) lehtiä.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Sinisilmäkiitäjä
Ötökkätieto.fi: Silmäkiitäjä
Smerinthus ocellatus (Linnaeus, 1758) Insects.fi. Arkistoitu 18.6.2023.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q318989  Wikispecies: Smerinthus ocellatus  BioLib: 51167  EoL: 507250  EPPO: SMEROC  Fauna Europaea: 443923  GBIF: 1862580  IRMNG: 10319119  LepIndex: 54711  Observation.org: 1644  Open Tree of Life: 970968  Laji.fi: MX.61459
Luettelo jääkäreistä W

Jääkärimerkki
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.
W

Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
Frans Ragnar Wahlbeck
Håkan August Wahren
Pehr-Axel Wahren
Åke Gustaf Wahren
W > Väinö Valdemar Waldén

(25. toukokuuta 1892 Karuna – 24. tammikuuta 1920) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Juha Vilhelm Waldén ja Loviisa Serafia Matintytär. Tämä karunalainen työmies liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 16. marraskuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahden rannikkoasemissa ja Aa-joen talvitaisteluissa. Hänet siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kiväärinjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 23. maaliskuuta 1918 alkaen 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonaan ja myöhemmin 5. Jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa Kuokkalan taisteluun ja etenemiseen Rajajoelle. Sisällissodan jälkeen hän palveli ensin koulutusaliupseerina ja sitten B-varaston hoitajana 5. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ksi ja myöhemmin Tampereen rykmentiksi. Armeijasta hän erosi 24. heinäkuuta 1919. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja toimi armeijasta erottuaan työmiehenä. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 16. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki.