stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Morsian ja muita kauhunovelleja

| Morsian ja muita kauhunovelleja |
| --- | --- |

Kirjailija:  Zachris Topelius
Genre:  kauhu, rikoskirjallisuus
Kustantaja:  Faros-kustannus
Julkaistu:  2013
Sivumäärä:  168 s.
ISBN:  978-952-5710-27-4
Suomennos
Suomentaja:  Petra Enges-Pyykönen Anna Järvenpää Kalle Keijonen  Hemmo Määttänen
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Morsian ja muita kauhunovelleja on kokoelma Zachris Topeliuksen varhaisia novelleja, jotka ovat aikanaan ilmestyneet Helsingfors Tidningarissa 1840-luvulla. Kokoelman on vuonna 2013 julkaissut Faros-kustannus. Teoksen esipuheen on kirjoittanut Jukka Sarjala.
Kaikkia novelleja ei Juri Nummelin arviossaan pidä kauhun lajityyppiin kuuluvina vaan pikemminkin rikoskirjallisuutena. Niihin kuuluvat esimerkiksi "Yöstä aamuun" (1843) ja "Vänrikkivainaan tohvelit", sen sijaan niminovellin "Morsian" Nummelin katsoo edustavan kauhua parhaiten.
Alkusanoissaan Jukka Sarjala taustoittaa Topeliuksen kauhunovelleja. Topelius tunnetaan satusetänä, Välskärin kertomuksien ja Maamme kirjan tekijänä, ja muun muassa hänen kauhunovellinsa ovat jääneet melko tuntemattomiksi, etenkin kun niitä ei ole aiemmin julkaistukaan suomeksi.
Aloittaessaan toimittajana Topelius ei ollut vielä ansioitunut kirjoittajana mutta oli lukenut lähes kaiken kaunokirjallisuuden, mitä oli saanut käsiinsä: rosvoromaanit, intiaanitarinat, historialliset romaanit sekä 1830-luvun ruotsalaista kaunokirjallisuutta. Goottilainen romaani oli Suomen ruotsinkielisen säätyläistön suosiossa, mutta Suomessa ei lajin kirjoittajia ollut vielä, kuten ei yleensäkään romaanikirjailijoita.
Tarinoiden kirjoittamisen syynä oli paitsi Topeliuksen henkilökohtainen kiinnostus, myös se, että hän halusi lehteen kotimaista aineistoa. Kertomukset eivät saaneet aikalaisilta arvostusta, vaan niihin suhtauduttiin päiväperhoina, jollaisina hän itsekin niitä piti. Niiden tapahtumaympäristöinä olivat pappilat, ja niissä kuvattiin herrasväen rientoja ja harrastuksia, porvarillista seuraelämää. Henkilöt ovat tyypiteltyjä, joskaan eivät kaavamaisia. Kertomuksissa on mausteena huumoria ja parodiaa, minkä Sarjala toteaa käyvän yksiin goottilaisen romaanin tyylin kanssa. Tarinoiden kummittelut ja rakkaushuolet eivät ajan kirjallisen maun vartijoiden mielestä olleet riittävän korkeatasoisia aiheita. Topelius oli aikansa viihdekirjailija, markkinakirjailija, kun taas J. L. Runeberg liikkui akateemisessa maailmassa.
Nykymittapuiden mukaan Topeliuksen kauhu on varsin lempeää, ja siitä puuttuvat voimakkaat tehokeinot. Sarjalan mukaan niiden viehätyksenä ovatkin mennyt aikakausi, entisajan pappiloiden ja maatilojen kellarit ja ullakot. Topelius on liittänyt kertomuksiin aikansa huhupuheita, kertomuksia, asenteita ja uskomuksia. Goottilainen epävarmuus ja oudot ilmiöt pitävät jännitystä yllä, mikä onkin olennaisempaa kuin arvoituksen ratkeaminen.
Novellit

Yöstä aamuun – En Natt och en Morgon
Susi – Vargen
Morsian – Bruden
Vänrikkivainaan tohvelit – Salig Fänrikens Tofflor
Aiheesta muualla

Zacharias Topelius, Noveller, utg. Pia Forssell, Zacharias Topelius Skrifter IV, Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors; Bokförlaget Atlantis, Stockholm, 2012 ISBN 978-951-583-253-5 (kirja), ISBN 978-951-583-259-7 (pdf) (sisältää alkuperäiset ruotsinkieliset novellit)
Pentti Hytönen

Pentti Hytönen (18. huhtikuuta 1930 Kirvu – 3. elokuuta 2021 Kangasala) oli Kangasalan seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1973–1992. Hytönen toimi aiemmin Viialassa opettajana, yhteislyseon ensimmäisenä rehtorina vuosina 1962–1969 ja kirkkoherrana.
Teokset

Hytönen, Pentti: Kangasalan kirkko ja sen palvelijat 1400-1995; Kangasalan seurakunta 1995; ISBN 952-90-7070-5
Hytönen, Pentti ja Juvonen, Kirsti: Kangasalan kirkkomaat; Kangasala-Seura ry 1998; ISBN 951-97877-0-4
Hytönen, Pentti: Helisevän rantojen kyläkunnat Kirvussa : Matikkalan koulupiirin ihmisten oloja ja elämää n. 1850-luvulta lähtien vuoteen 1944; Matikkalan kirjatoimikunta 2003
David Hume

| David Hume |
| --- | --- |
 Allan Ramsey, David Hume, 1766.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1711 Edinburgh, Skotlanti
Kuollut: 25. elokuuta 1776 (65 vuotta) Edinburgh, Skotlanti
Koulutus ja ura
Koulukunta:  skotlantilainen valistus, naturalismi, skeptisismi, empirismi, utilitarismi, klassinen liberalismi
Vaikutusalueet:  tietoteoria, ontologia, mielenfilosofia, etiikka, poliittinen filosofia, estetiikka, uskonnonfilosofia, klassinen taloustiede
Tunnetut työt:  kimpputeoria, induktion ongelma, Humen giljotiini
David Hume (7. toukokuuta (J: 26. huhtikuuta) 1711 Edinburgh, Skotlanti – 25. elokuuta 1776 Edinburgh, Skotlanti) oli skotlantilainen filosofi, taloustieteilijä ja historioitsija, joka tunnetaan parhaiten tietoteoreettisen empirismin kehittäjänä sekä Adam Smithin ja Thomas Reidin ohella valistusaatteen tärkeimpinä hahmoina Skotlannissa.
Humea ennen empirismin perinteen tärkeimpinä vaikuttajina olivat John Locke ja George Berkeley. Hume sai vaikutteita heiltä, samoin kuin monilta muilta englantilaisilta ajattelijoilta kuten Isaac Newtonilta, Samuel Clarkelta, Francis Hutchesonilta ja Joseph Butlerilta sekä ranskalaisilta ajattelijoilta kuten Pierre Baylelta. Filosofiassaan Hume kritisoi esimerkiksi aiempia käsityksiä kausaliteetista eli syy-seuraus-suhteesta. Hänen mukaansa kausaliteettia ei esiinny aistihavainnoissa, eikä se ole siis looginen periaate, vaan viittaa vain yleistyksiin siitä, kun ilmiöt seuraavat toisiaan havainnoissamme.
Historioitsijat näkevät Humen filosofian skeptisismin läpitunkemana, mutta monet ovat katsoneet, että hänen filosofiassaan on hyvin keskeisenä osana myös naturalismi. Humen jälkeen hänen ajattelunsa tutkimus on jakautunut pääasiassa kahteen koulukuntaan: niihin, jotka painottavat skeptistä puolta, kuten loogiset empiristit, ja niihin jotka painottavat naturalistista puolta, kuten Don Garrett, Norman Kemp Smith, Kerri Skinner, Barry Stroud ja Galen Strawson.
Filosofia > Humen empirismi: Ideat ja vaikutelmat

Humen mukaan kaikki tieto tulee ihmisille aistien kautta. Havainnot jakautuvat kahteen ryhmään: ideoihin ja vaikutelmiin. Hän määrittelee näitä termejä teoksessaan Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä. Hänen mukaansa vaikutelmat syntyvät välittöminä ensivaikutelmina kun aistimme oikeita, olemassa olevia asioita ja tunnemme erilaisia tunteita. Ideat sitä vastoin ovat ajatuksen tasolla olevia, vähemmän todellisuudenkaltaisia havaintoja; vaikutelmien kopioita, muistoja havainnoista, joita ei voi syntyä ellemme ole aikaisemmin kokeneet ja aistineet asioita. Humen omin sanoin:
Ideoista hän jatkoi sanoen:
Humen mukaan paitsi tieto myös kaikki mielikuvitus on tullut havainnoista, tästä esimerkkinä kuvitelma sarvekkaasta miehestä. Muistoissamme ideoina ovat niin sarvet kuin mieskin. Tämä kuvitelma ei ole palautettavissa aistihavaintoon (sillä kukaan ei ole nähnyt sarvekasta miestä), vaan mieli on muokannut tämän ajatuksen. Tämä muodostaa merkittävän piirteen Humen filosofisessa skeptisismissä, sillä hän katsoi, ettemme voi olla varmoja siitä että joku asia, kuten Jumala, sielu tai minä on olemassa, ennen kuin voimme osoittaa vaikutelman, josta tuon asian idea on johdettu.
Tämä johdattaa meidät Humen sielukäsitykseen. Kuten todettua, hänen mielestään ihmisen mieli on vain vaikutelmien sekä ideoiden vallassa oleva leikkikenttä. Kukaan ei ole nähnyt sielua tai mitään aineetonta substanssia, eikä niiden olemassaoloa voida todistaa. Sama kielteisyys pätee myös kausaliteetin olemassaoloon. Kukaan ei ole havainnut kausaliteettia olemassa olevana oliona. Esimerkiksi kun biljardipallo lähtee liikkeelle toisen pallon osuessa siihen, emme havaitse mitään välttämätöntä yhteyttä kahden tapahtuman välillä, vaan ainoastaan kuvittelemme kausaliteetin. Ja koska emme havaitse kausaliteettia, meillä ei Humen mukaan voi olla tietoa siitä. Hume vei empirismin skeptisismiin, kaikkialle ulottuvaan epäilyyn. Tietoteoreettisessa skeptismissä ei ollut enää varmuutta jumalan olemassaolosta, minän pysyvyydestä eikä säännönmukaisuuksista.
Filosofia > Tunteisiin perustuva eettinen teoria

Hume käsitteli etiikkaa ensimmäisen kerran teoksessaan A Treatise of Human Nature. Myöhemmin hän laajensi siinä esitettyjä ajatuksiaan lyhyemmässä esseessään nimeltä An Enquiry Concerning the Principles of Morals. Humen lähestymistapa oli perustavalla tavalla empiirinen. Sen sijaan, että hän olisi kertonut meille kuinka moraalin tulisi toimia, hän selvittää, kuinka teemme moraalisia arvostelmia. Annettuaan muutamia esimerkkejä hän esittää johtopäätöksen, jonka mukaan suurin osa ellei kaikki hyväksymämme käyttäytyminen tuottaa julkista hyötyä. Päinvastoin kuin toinen empiristi Thomas Hobbes, Hume ei katsonut, että ihmiset tekevät moraalisia arvostelmia pelkästään omanvoitonpyyntöisesti, vaan meihin vaikuttaa myös lähimmäisiä kohtaan tunnettu sympatia.
Hume puolustaa tätä tunteisiin perustuvaa moraaliteoriaansa väittämällä, että emme koskaan kykenisi tekemään moraalisia arvostelmia pelkästään järjellä. Järkemme käsittelee tosiasioita ja tekee niistä johtopäätöksiä, mutta kun kaikki tosiseikat käyvät tasan, emme kykenisi valitsemaan yhtä vaihtoehtoa muista. Tällaisen valinnan voivat tehdä vain tunteet. Tällainen perustelu järkeen perustuvaa moraalia vastaan on keskeinen osa moraalisen antirealismin esittämää argumentointia.
Filosofia > Vapaa tahto vastaan determinismi

Yksi filosofisista kysymyksistä on ristiriita vapaan tahdon ja determinismin välillä – jos tekemisemme on määrätty ennalta kaikkeuden alusta, kuinka ne voivat olla meidän päätettävissämme tai vastuullamme? Hume huomautti kuitenkin myös toisesta ristiriidasta: vapaa tahto ei sovi yhteen myöskään indeterminismin kanssa. Kuvitelkaamme, että tekomme eivät määräytyisi aiemmin tapahtuneista asioista. Näin vaikuttaisi, että tekomme olisivat täysin sattumanvaraisia. Teot eivät tällöin määräytyisi myöskään, mitä Hume erityisesti painotti, luonteistamme – haluistamme, mieltymyksistämme, arvoistamme ja niin edelleen. Kuinka kukaan voisi olla vastuullinen teosta, joka tapahtui täysin sattumanvaraisesti eikä seurannut hänen omasta luonteestaan? Näin vapaa tahto näyttää vaativan determinismiä, koska muuten tekijä ja teko eivät liittyisi toisiinsa tavalla, jonka vapaasti valitut teot vaativat.
Olemme siis Humen mukaan tilanteessa, jossa lähes kaikki uskovat vapaaseen tahtoon, vapaa tahto vaikuttaa olevan ristiriidassa determinismin kanssa, ja vapaa tahto näyttää kuitenkin vaativan determinismiä. Hume katsoi, että inhimillinen käyttäytyminen, kuten kaikki muukin, on aiheutettua, ja siksi ihmisten pitämisessä vastuullisina omista teoistaan tulisi keskittyä heidän palkitsemiseensa ja rankaisemiseensa sillä tavoin, että he pyrkisivät tekemään sitä mikä on moraalisesti haluttua ja pyrkisivät välttämään sitä mikä on moraalisesti tuomittua.
Filosofia > ”On” vastaan ”pitäisi olla”

Hume huomautti, että monet puhuvat siitä ”miten asioiden pitäisi olla” perustuen lausumiin siitä, ”miten asiat ovat”. Hänen mielestään kuvailevilla lausumilla (mitä on) ja ohjeellisilla tai määräävillä lausumilla (mitä pitäisi olla) on kuitenkin iso ero. Hume kehotti välttämään kirjoituksissa tämänkaltaista epämääräistä aiheen vaihtamista, jossa kirjoittaja ei selitä, miksi ”pitäisi olla” -väittämien oletetaan seuraavan ”on”-väittämistä. Tästä niin kutsutusta Humen laista eli Humen giljotiinista, joka leikkaa velvollisuudet irti luonnollisesta todellisuudesta, on tullut yksi eettisten teorioiden keskeisimmistä kysymyksistä. Humen katsotaan yleensä olleen sitä mieltä, ettei näiden kahden väittämätyypin välillä ole yhteyttä. Jotkut ovat kuitenkin ehdottaneet Humen katsoneen enemmän, ettei väittämätyyppien välillä voi olla yhteyttä, ellei ensin kiinnitetä huomiota ihmisluontoon ja ihmisten tuntemuksiin.
Hume oli todennäköisesti yksi ensimmäisistä kirjoittajista, joka teki kuvatun eron normatiivisten (mitä pitäisi olla) ja positiivisten (mitä on) väittämien välille. Nykyisin tällaisesta jaottelusta on tullut vallalla oleva jako yhteiskuntatieteissä ja moraalifilosofiassa.
Filosofia > Utilitarismi

Hume ja muut skottilaisen valistuksen edustajat selittivät ensimmäisenä moraalisia periaatteita ”hyödyllisyyden” käsitteen avulla. Humen merkitystä ei tule kuitenkaan liioitella: hänen maanmiehensä Francis Hutcheson oli se, joka kehitti utilitaristisen iskulauseen ”suurin onnellisuus suurimmalle määrälle”. Humen Treatise vaikutti kuitenkin huomattavasti Jeremy Benthamiin, joka kommentoi teosta sanoen, että ”oli kuin suomut olisivat pudonneet hänen silmistään”. Toisin kuin Benthamin kaltaiset tilitaristit, Hume oli moraalinen sentimentalisti ja katsoi, ettei moraalisia periaatteita voinut perustella järkiperustein. Jotkut perusteet vain yksinkertaisesti vetoavat meihin ja jotkut eivät; ja syy miksi utilitaristiset periaatteet vetoavat meihin johtuu siitä, että ne edistävät meidän ja sympatisoimiemme lähimmäisten etuja. Ihmiset ovat taipuvaisia hyväksymään asiat, jotka hyödyttävät yhteiskuntaa eli yleistä hyötyä. Hume käytti tätä ajatusta selittääkseen, kuinka arvioimme erilaisia asioita sosiaalisista instituutioista ja hallinnon politiikasta luonteenpiirteisiin ja kykyihin.
Filosofia > Ihmeiden ongelma

Yksi tapa tukea uskontoa on ihmeisiin vetoaminen. Hume kuitenkin katsoi, etteivät ihmeet voi koskaan tukea uskontoa. Hume esittää esseissään useita argumentteja, jotka kaikki palautuvat hänen näkemykseensä ihmeistä: hänen mukaansa ne olivat Jumalan asettamien luonnonlakien rikkomista. Yksi argumenteista esitti, että luonnonlakien rikkominen on mahdotonta. Toinen esitti, ettei ihmisten antamiin todistuksiin ihmeistä voitu luottaa tarpeeksi, jotta ne kumoaisivat luonnonlakeja tukevan todistusaineiston. Kolmas esitti, että koska luonnonlakeja tukee vahva todistusaineisto, kaikki väitteet ihmeistä ovat ongelmissa heti alusta lähtien ja vaatisivat hyvin vahvaa todistusaineistoa.
Filosofia > Suunnitelma-argumentti

Yksi vanhimpia ja suosituimpia jumalatodistuksia on teleologinen argumentti, jonka mukaan maailman järjestys ja tarkoitus puhuvat jumalallisen alkuperän puolesta. Hume esitti suunnitelmallisuusargumentin klassisen kritiikin teoksissaan Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä ja Keskusteluja luonnollisesta uskonnosta. Vaikka argumenteista keskustellaan edelleen, monet katsovat Humen tehneen teleologisista todistuksista lopullisesti selvää. Hänen joitakin ydinajatuksiaan olivat:
Jotta suunnitelmallisuusargumentti olisi mielekäs, järjestystä ja tarkoitusta tulee esiintyä ainoastaan suunnitelmallisuuden seurauksena. Järjestystä havaitaan kuitenkin säännöllisesti jopa oletetun sattumanvaraisten prosessien, kuten lumihiutaleiden kiteytymisen, seurauksena. Suunnitelmallisuus selittää vain pienen osan järjestyksen ja tarkoituksen ilmentymistä.
Suunnitelmallisuusargumentti perustuu epätäydelliseen analogiaan. Fyysisiä kappaleita koskien meillä on tietoa sekä ihmisen suunnittelemista että luonnollisista ilmentymistä, ja näin voimme verrata esimerkiksi tiilimuuria ja kivikasaa. Jotta voisimme havaita suunnitelmallisuutta maailmankaikkeudessa, meillä tulisi olla tietoa vaihtoehtoisista maailmankaikkeuksista. Koska meillä on kokemusta vain yhdestä, emme voi soveltaa analogiaa maailmankaikkeuteemme.
Vaikka suunnitelmallisuusargumentti olisikin pätevä, sen pohjalle ei voitaisi perustaa teismiä. Voitaisiin helposti ajatella, että maailmankaikkeus olisi moraalisesti epäselvän, mahdollisesti epä-älykkään toimijan tai toimijoiden aikaansaannosta, ja luomisen prosessin muistuttaneen ainoastaan etäisesti inhimillistä suunnittelua. Hume näki ongelmallisena myös sen, että jumalan ajatellaan olevan yksi ja kaikkitietävä, mutta maailmassa on kuitenkin paljon myös epätäydellisyyksiä. Näiden maailman virheiden selittämiseksi Hume pohti leikkimielisesti mahdollisuutta, että jumalia olisikin ollut yhden sijaan monta. Lisäksi hän nosti esiin ajatuksen, että epätäydellinen maailmamme olisikin vain ”jumalakatemian alkeisluokalla olevan lapsijumalan epäonnistunut harjoituskappale, joka joutanee roskakoriin heitettäväksi”.
Jos hyvin järjestäytynyt luonnollinen maailma vaatii erityisen suunnittelijan, tällöin myös Jumalan mieli (ollakseen hyvin järjestäytynyt) vaatisi erityisen suunnittelijan, joka vaatisi puolestaan erityisen suunnittelijan, jne. Ongelma voitaisiin ratkaista selittämällä jumalalisen mielen olevan luontaisesti itsestään järjestäytynyt, mutta tällöin luonnollisen maailman voisi yhtä hyvin ajatella olevan luontaisesti itsestään järjestäytyneen.
Joskus se, mikä vaikuttaa tarkoitukselta, on paremmin selitettävissä suodatusprosessilla: Kun vaikuttaa siltä että olio X:llä on ominaisuus F, jotta se saavuttaisi tuloksen O, siitä seuraisi, että X:ää ei olisi olemassa, jos sillä ei olisi F:ää. O on kiinnostava meistä ihmisistä ainoastaan siksi, että sitä ilmenee luonnossa. – Tämä teleologian mekaaninen selitys edelsi teoriaa luonnonvalinnasta. Katso myös: Antrooppinen periaate.
Teokset

A Kind of History of My Life (1734)
A Treatise of Human Nature: Being an Attempt to introduce the experimental Method of Reasoning into Moral Subjects. (1739–40)
Kirja 1: Of the Understanding
Kirja 2: Of the Passions
Kirja 3: Of Morals
An Abstract of a Book lately Published: Entituled A Treatise of Human Nature etc. (1740)
Essays Moral and Political (ensimmäinen painos 1741–42)
A Letter from a Gentleman to His Friend in Edinburgh: Containing Some Observations on a Specimen of the Principles concerning Religion and Morality, said to be maintain'd in a Book lately publish’d, intituled A Treatise of Human Naure etc. (1745)
Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä (An Enquiry Concerning Human Understanding) (1748)
An Enquiry Concerning the Principles of Morals (1751)
Political Discourses (1752)
Four Dissertations (1757)
The History of England (1754–62)
My Own Life (1776)
Keskusteluja luonnollisesta uskonnosta (Dialogues Concerning Natural Religion, 1779)
Suomennetut teokset

Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä.  (An Enquiry Concerning Human Understanding, 1748.)  Suomentanut johdannolla varustanut Eino Kaila. Porvoo:  WSOY, 1938.
Täydellisen valtion idea (Idea of a Perfect Commonwealth, 1752). Teoksessa Lahtinen, Mikko (toim.): Matkoja utopiaan.  Suomentanut Pia Mänttäri, Topi Makkonen, Petri Koikkalainen ja Tuukka Tomperi. Tampere:  Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-058-9
Esseitä.  (Toimittaneet Jani Hakkarainen, Juha Koivisto ja Lauri Mehtonen)  Tampere:  Vastapaino, 2006.  ISBN 978-951-768-178-0
Keskusteluja luonnollisesta uskonnosta.  (Dialogues Concerning Natural Religion, 1779.)  Suomentanut Tapani Kilpeläinen. Tampere:  Niin & näin, 2015.  ISBN 978-952-5503-90-6
Filosofian skeptisestä järjestelmästä. Teoksessa Skeptisismi: epäilyn ja etsimisen filosofia, toim. Malin Grahn-Wilder, Gaudeamus, 2016 ISBN 978-952-495-396-2
Kirjallisuutta

Callergård, Robert (toim.): Förnunft, känsla och moral. Perspektiv på David Hume.  Stockholm:  Thales, 2011.  ISBN 978-91-7235-084-7  (ruotsiksi)
Heinämaa, Sara & Reuter, Martina & Yrjönsuuri, Mikko (toim.): Spiritus animalis. Kirjoituksia filosofian historiasta.  Helsinki:  Gaudeamus, 2003.
Mehtonen, Lauri: Moderniteetin jäljillä. Tekstejä aistisuudesta, tiedosta ja sivistyksestä.  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2005.  ISBN 952-5503-15-1
Niiniluoto, Ilkka & Räikkä, Juha (toim.): Tunteet.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1996.  ISBN 951-570-285-2
Quinton, Anthony: Hume.  ((Hume, 1999.) Suomentanut Ismo Koskinen)  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16186-5  Myös teoksessa Suuret filosofit II.  (Toimittaneet Ray Monk ja Frederic Raphael)  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22308-5
Saarinen, Esa: Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle.  Helsinki:  WSOY, 1985 (11. painos 2007).  ISBN 951-0-22838-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Hume Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
David Humen teoksia Gutenberg-projektissa (englanniksi)
davidhume.org (Humen teokset Historya lukuun ottamatta)
Aiheesta muualla > Suomennoksia

Puhetaidosta. Suom. Tuukka Tomperi. niin & näin 1/1997, 29–30.
Maun ja passion herkkyydestä. Suom. Marko Ruponen. niin & näin 2/1997, 22–23.
Tragediasta. Suom. Kimmo Jylhämö. niin & näin 4/1997, 10–12.
Aiheesta muualla > Ensyklopedia-artikkeleita

Cohon, Rachel: Hume’s Moral Philosophy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Fieser, James: David Hume The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Gracyk, Ted: Hume’s Aesthetics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Lorkowski, C. M.: David Hume: Causation The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Morris, William Edward: David Hume The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Russell, Paul: Hume on Free Will The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Russell, Paul: Hume on Religion The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Slavov, Matias: Hume, David Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Aiheesta muualla > Muuta

Kansainvälinen Hume-yhteisö. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:David Hume
Vaikutusvaltaisimpia läntisiä filosofeja
Sokrates
Platon
Aristoteles
Augustinus
Tuomas Akvinolainen
Thomas Hobbes
René Descartes
Baruch Spinoza
John Locke
Gottfried Leibniz
George Berkeley
David Hume
Jean-Jacques Rousseau
Voltaire
Immanuel Kant
G. W. F. Hegel
Arthur Schopenhauer
Karl Marx
Søren Kierkegaard
John Stuart Mill
Friedrich Nietzsche
Bertrand Russell
Ludwig Wittgenstein
Edmund Husserl
Martin Heidegger
Jean-Paul Sartre
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Alexander Stoddart, David Hume, 1996, Edinburgh.
Käännös suomeksi
Morane-Saulnier Parasol

| Morane-Saulnier Parasol |
| --- | --- |
 Saksalainen Morane-Saulnier Parasol
Tyyppi:  tiedustelukone
Ensilento:  1913
Morane-Saulnier Parasol tai Morane-Saulnier Type L oli  ranskalainen ylätasoinen kaksipaikkainen lentokone ensimmäisessä maailmansodassa. Sen lisenssiversiona Ruotsissa valmistettu Thulin Typ D oli Suomen ilmavoimien ensimmäinen lentokone.
Taustaa

Morane-Saulier Parasolin menestys pohjautui pitkälle Roland Garrosin ja Raymond Saulnierin työhön potkurikehän läpi ampuvan konekiväärin asentamiseksi lentokoneeseen vuonna 1914. Garrosin konekivääri ei ollut varsinaisesti tahdistettu, mutta parannettu versio Saulnierin yksinkertaisesta mekaanisesta laukaisun estävästä järjestelmästä.lähde?
Käyttö

Konetta rakennettiin 1913–1915 Ranskassa lähes 600 kappaletta ja lisäksi lisenssillä. Konetyyppiä käytettiin pääasiassa tiedusteluun. Sitä käyttivät Ranskan ilmavoimat, Englannin ilmavoimat ja laivaston ilmavoimat sekä Venäjän ilmavoimat. Englannin laivaston aliluutnantti R. Warneford tuhosi konetyypillä ensimmäisenä lentäjänä saksalaisen ilmalaivan kuudella kymmenen kilogramman pommilla 7. kesäkuuta 1915.