Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua
Elämäkerta > Sijaishallitsijan varjossa

Syyskuussa vuonna 1715 Ludvig XIV kuoli. Orléansin herttua, joka oli Saint-Simonin lapsuudenystävä, tuli sijaishallitsijaksi. Nyt tuli hänen tilaisuutensa, jolloin hänen poliittiset teoriansa voisivat toteutua. Hänestä tuli Sijaisneuvoston jäsen ja hän on isä järjestelmälle, jotka kutsuttiin ”polysynodiksi”, jossa ministereiden tilalla valittiin neuvosto, jossa dominoi korkea aristokratia. Saint-Simonille se oli ainoa kyllin korkea rooli aristokratialle ja eritoten ranskaan pääreille, neuvonantajaksi syntyneille, vaan ei virkamiehille, vaikka olisivatkin huomattavia henkilöitä. Tämän tähden hän myös kieltäytyi hänelle tarjotusta finanssineuvoston puheenjohtajan (ministerin) tehtävästä, jonka hän luovutti erään vannoutuneen vihamiehensä, Noaillesin herttuan haltuun.
Sitä vastoin Saint-Simonin herttua hyväksyy hovin kaikkien suurimmat kunnianosoitukset: vyötäröltä kiristetyn takin käytön sekä oikeus suureen saapumiseen kuninkaan luokse. Hän salli myös itselleen annettava Ludvig Pyhän suurristin, joka tavallisesti oli varattu vain sotilaille. Sain-Simonin kunniallisuus esti häntä käyttämästä hyväkseen tilaisuutta vallan pitäjien parissa, jotta hän olisi voinut paikata oman vaikea taloudellisen tilanteensa. Sitä vastoin hän korjasi vaurioituneen ylpeytensä osallistumalla Ludvig XIV aviottomien lasten syrjäyttämiseen kuningasperheen prinssien joukosta.
Vähemmän kykenevä poliittisiin manöövereihin, Saint-Simonin herttuan syrjäytti kardinaali Dubois, entinen sijaishallitsijan kotiopettaja ja tulevan pääministeri. Filip Orléans kuitenkin säilytti herttuan kanssa ystävyytensä ja jopa vuokrasi tälle Meudonin linnansa vuonna 1719. Tämä oli erinomaisen merkittävä kunnianosoitus, ja sitä seurasivat erilaiset tarjoukset tehtävistä, joista Saint-Simon kieltäytyi mitä erilaisimmilla syillä.
Vuonna 1721 hän hyväksyi Espanjaan suuntautuvan lähetystön johtajan tehtävät. Hän ihaili Espanjaa suuresti ja lähetystön tehtävänä oli naittaa Ludvig XV jollekin espanjalaiselle infantelle, muta tämä  kullankimalteinen episodi, jonka seurauksena hän näki itsenä ja Espanjan grandena oli kuitenkin hänen henkilökohtainen joutsenlaulunsa: kun hän palasi matkalta vuonna 1722, niin kardinaali Dubois nimitettiin pääministeriksi. Vuonna 1723 tapahtunut sijaishallitsijan kuolema poisti häneltä kaikki mahdollisuudet valtaan nousemiseen, koska hänen viimeinen ystävänsä oli poistunut. Niin hän otti etäisyyttä hoviin.
Nyt Saint-Simonin herttua vetäytyi La Ferté-Vidamen linnaansa, jossa hän vietti maalaisaatelin tyypillistä elämää. Hän oli kohtuullisen huolestunut talonpoikien elinolosuhteista ja purki uudistamaan maatalouden teknisiä välineitä ja maatalouden taitoja. Hän myös keskittyi kirjoittamaan ja toimittamaan historiallis-genealogisia tutkielmia. Hän luki myös Dangeaun päiväkirjan, ja niin hän vuodesta 1739 ryhtyi kokoamaan muistiinpanojaan, ja alkoi kirjoittaa tekstiä, jotka ovat hänen muistelmansa (Mémoires). Vuonna 1749 hän sai muistelmien toimitustyön päätökseen ja ne päättyivät vuoteen 1723 sijaishallitsijan kuolemaan. Hän pohti myös jatkoa muistelmille, mutta niistä ei koskaan kirjoitettu. Saint-Simonin herttua kuoli vuonna 1755.