stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viron olympiakomitea
Itsenäisyyden menetys ja olympiaurheilu Neuvostoliiton alaisuudessa

Neuvostoliiton miehitettyä Viron 21. kesäkuuta 1940 ja liitettyä neuvostotasavaltana osaksi Neuvostoliittoa Viron olympiakomitea kiellettiin ja hajotettiin. Entiset KOK-jäsenet Akel ja Puhk vangittiin, vietiin vankeuteen ja ammuttiin vankileireillä kuten myös kenraali Laidonerkin.
Vuonna 1951 perustettu Neuvostoliiton olympiakomitea alkoi hoitaa yhteyksiä olympialiikkeeseen. Neuvosto-Viron johto perusti omassa neuvostotasavallassaan "Fyysisen kulttuurin ja urheilun komitean" (vir. Viron Kehakultuurija ja Spordikomitee) alueen urheilutoiminnan keskusjärjestöksi. Viron jäsenyys KOK:ssa päättyi myös neuvostomiehityksen myötä. Koska länsivallat eivät kuitenkaan tunnustaneet neuvostomiehitystä kansainvälisen oikeuden perusteella, EOK:ta ei koskaan virallisesti poistettu KOK:n jäsenluettelosta.
Uusi itsenäistyminen ja uudelleen olympiakansakunta

Vähän ennen Viron itsenäistymistä Viron olympiakomitea perustettiin uudelleen 14. tammikuuta 1989. Estonia-teatterissa järjestettiin urheilukonferenssi, jossa päätettiin perustaa Viron olympiakomitea uudelleen. Tämä merkitsi sitä, että vuonna 1923 perustettu järjestö palautettiin, joten Kansallista olympiakomiteaa ei perustettu uudelleen, vaan se jatkoi alkuperäisen järjestön toimintaa oikeudellisen jatkuvuuden periaatteella.
Viron olympiakomitean ensimmäiset jäsenet olivat Arnold Green, Rein Haljand, Bruno Junk, Eri Klas, Tõnu Laak, Ants Laos, Mikk Mikiver, Peedu Ojamaa, Gunnar Paal, Toomas Savi, Aado Slutsk, Jaan Talts, Mart Tarmak, Jaak Uudmäe, Atko-Meeme Viru.
Arnold Greenistä tuli uudelleen itsenäistyneen Viron olympiakomitean ensimmäinen puheenjohtaja. Kun Viron itsenäisyys julistettiin elokuussa 1991, EOK aloitti uudelleen työnsä Kansainvälisessä olympiakomiteassa.
Vuonna 2001 Viron Urheilun Keskusliitto (vir. Eesti Spordi Keskliit) ja EOK yhdistettiin nimellä Eesti Olümpiakomitee.
Viron olympialiikkeen johto > Puheenjohtajat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Friedrich Akel (1924–1931)  Johan Laidoner (1931–1940)  Arnold Green (1989–1997)  Tiit Nuudi (1997–2001)  Mart Siimann (2001-2012)  Neinar Seli (2012-2016)  Urmas Sõõrumaa (2016-) | Frirdrich Akel - ensimmäinen puheenjohtaja ja KOK:n jäsen | Johan Laidoner - 1930-luvun puheenjohtaja | Mart Siimann - 2000-luvun puheenjohtaja |
Viron olympialiikkeen johto > KOK:n virolaisjäsenet

Friedrich Akel (1928-1932)
Joakim Puhk (1936-1942)
Viron olympiajoukkue Pariisin vuoden 1924 kisojen avajaisissa.
Heikki Alakärppä

Heikki Alakärppä (s. 1964, Simo)lähde? on Suomen hiihtomaajoukkueen huoltaja. Aiemmin hän toiminut myös Japanin ja Saksan hiihtomaajoukkueen huoltajana. Lisäksi hän on toiminut usean hiihtäjän valmentajana.
Alakärppä on syntyisin Simosta, josta hän siirtyi lukiovaiheessa Sotkamon lukioon (Vuokatin hiihtolukio), josta hän valmistui ylioppilaaksi. Sen jälkeen hän aloitti opiskelun Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisessä tiedekunnassa.
Vuonna 1989 hän oli valmistumassa liikuntatieteen kandidaadiksi, mutta päätti keskittyä maastohiihtoon. Seurana hänellä oli Jyväskylän Hiihtoseura, jonka riveissä hän sijoittui vuoden 1993 SM-kisoissa 30 kilometrin perinteisellä kahdeksanneksi ja vuoden 1994 SM-kisoissa Sodankylässä 15 kilometrin perinteisellä kuudenneksi Mika Myllylän voittaessa. Hyvän SM-kisaesityksen perusteella silloinen maastohiihdon B-maajoukkueen valmentaja Kari-Pekka Kyrö otti hänet ryhmäänsä tavoitteena vuoden 1995 Thunder Bayn MM-kisat, jonne pääsy kuitenkaan ei onnistunut. Sen jälkeen Alakärppä siirtyi kevään 1996 jälkeen valmennus- ja huoltotehtäviin. Parhaana saavutuksena Alakärpän hiihtouralla oli SM-viestin pronssi vuoden 1997 SM-kisoissa.
Vuonna 1996 hän valmistui hiihtouran päätyttyä liikuntatieteiden kandidaatksi. Vuonna 1997 hän siirtyi Pekka Vähäsöyringin valmentamaan Japanin hiihtomaajoukkueeseen.. Vuosina 1998–2001 Alakärppä kuului Suomen hiihtomaajoukkueen huoltajiin Kyrön johtaessa hiihtomaajoukkuetta. Vuoden 2001 jälkeen hän jatkoi Suomen maajoukkueessa aina vuoteen 2007 asti. Huoltotehtävien lisäksi hänellä oli omina valmenettavinaan silloinen elämänkumppani Riikka Sirviö, Kati Venäläinen ja Anne Kyllönen.
Vuonna 2007 Alakärppä siirtyi Ismo Hämäläisen kanssa Saksan hiihtomaajoukkueeseen – Hämäläinen valmentajaksi ja Alakärppä huoltajaksi. Saksan joukkueen huoltoa johti silloin entinen hiihtomestari Rene Sommerfeldt. Sen ajan saksalaishuippuja olivat mm. Axel Teichmann, Tobias Angerer, Claudia Nystad, Claudia Künzel, Stefanie Böhler ja Jens Filbrich. Saksan joukkueen huollossa hän työskenteli aina vuoteen 2019.
Vuonna 2020 hän siirtyi takaisin Suomen hiihtomaajoukkueen huoltoon Martin Norrgårdin johtaessa Suomen huoltoa. Alakärppä keskittyi Suomen hiihtojoukkueesa erityisesti Iivo Niskasen suksihuoltoon.
Kauden 2020 alkaessa Alakärppä on ollut huoltajana Suomen, Japanin ja Saksan hiihtomaajoukkueissa kuusissa talviolympialaisissa vuosina 1998–2018 ja 13 MM-kisoissa vuosina 1997–2021.
Voiteluaine

Voiteluaineita käytetään konetekniikassa koneiden liikkuvien osien välisen kitkan pienentämiseksi, välyksien tiivistämiseksi sekä kulumisen estämiseksi. Aiheeseen keskittyvä konetekniikan haara on tribologia.
Voiteluaineilta vaaditaan juuri oikeanlaisia ominaisuuksia voitelukohteesiin ja ympäristöolosuhteisiin nähden. Voiteluaineet ryhmitetään yleensä voiteluöljyihin, voitelurasvoihin sekä kiinteisiin voiteluaineisiin. Myös kaasut voivat toimia voiteluaineina.
Voiteluöljyistä tavallisimpia ovat maaöljystä jalostetut tuotteet. Voiteluöljyn tärkein ominaisuus on sopiva viskositeetti eli sisäinen kitka. Muita toivottavia ominaisuuksia ovat voitelukyky, vaahtoamattomuus, vähäinen vanheneminen ja hapettuminen sekä laadun tasaisuus. Hydrodynaamisessa voitelussa pintojen keskinäinen liike imee voiteluaineen pintojen väliin.
Voitelurasvat kuten vaseliini, ovat yleisvoiteluaineita, joilla voidellaan työkoneiden ulkoisia liikkuvia osia (kauhan nivelet, nostolaitteiden nivelet, renkaankeskiöt yms). Tavallinen yleisvaseliini on hunajamaista tiheää ainetta, jota levitetään painamalla sitä voitelunippoihin vaseliiniprässillä. Se kestää vettä ja lämpötiloja hyvin, siksi se on työkoneissa yleinen voiteluaine. Spray-pulloissa myytävä synteettinen vaseliini on nestemäistä, kestää myös hyvin kuormitusta eikä sotke niin paljoa, se sopii paremmin satunnaiseen harrastajakäyttöön.
Kiinteitä voiteluaineita ovat esimerkiksi molybdeenidisulfidi ja grafiitti. Erityiset tilanteet voivat vaatia kiinteää voiteluainetta, kuten elintarviketeollisuus, syövyttävät olosuhteet tai tyhjiöolosuhteet.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetushallitus: Voiteluaineet: Perusteet
Voivož

Voivož (komiksi ja venäjäksi Войвож) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Sosnogorskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ižman sivujoen Voivožin varrella 131 kilometriä Sosnogorskista kaakkoon. Taajaman kautta kulkee Uhtan ja Troitsko-Petšorskin välinen maantie. Asukkaita on 3 400 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1940-luvun puolivälissä Voivožin maakaasuesiintymän yhteyteen. Vuonna 1947 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Vuonna 1989 asukkaita oli 5 500 henkeä.
Olavi Voittonen

Olavi Voittonen (s. 27. toukokuuta 1941) on suomalainen rovasti, joka toimi vuosina 2007–2014 Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen (SRK) johtokunnan puheenjohtajana. Hänet asetettiin Akaan seurakunnan kappalaiseksi vuonna 1972. Myöhemmin Voittonen työskenteli Oulujoen seurakunnassa 30 vuoden ajan ennen eläkkeelle jäämistään.
Voittonen valittiin SRK:n johtokuntaan vuonna 1982. Ennen puheenjohtajavalintaansa hän toimi SRK:n julkaisujen toimitusneuvoston johdossa. Voittonen erosi SRK:n puheenjohtajan tehtävästä kesäkuussa 2014 Pyhäjoen suviseuroissa. Hänen seuraajakseen valittiin teologian tohtori Viljo Juntunen.
Vladimir Volodenkov

| Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Venäjä> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | St. Catharines 1999 | kahdeksikko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ateena 2008 | kahdeksikko |  |
Vladimir Volodenkov (s. 25. huhtikuuta 1972) on venäläinen soutaja. Hän saavutti Atlantan olympialaisissa 1996 pronssia kahdeksikossa. Hän ei soutanut alkuerässä mutta tuli Vladimir Sokolovin tilalle keräilyerään ja loppukilpailuun. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän jäi kahdeksikossa B-finaaliin kuten myös Ateenan olympialaisissa 2004 perämiehettömässä nelosessa. Volodenkov saavutti maailmanmestaruuskilpailuissa pronssia kahdeksikossa St. Catharinesissa 1999 ja Euroopan-mestaruuskilpailuissa hopeaa kahdeksikossa Ateenassa 2008.
Viuhka

Kuvallinen paperiviuhka, aiheena Hokusain Punainen Fuji
Viuhka on toisesta päästään liikkuvasti yhteen kiinnitetyistä säleistä ja niihin kiinnitetystä paperista tai kankaasta tehty, suppuun taitettava ja avoimeksi kolmion tai puoliympyrän muotoon levittyvä esine, jota toisella kädellä heiluttamalla saadaan aikaan kasvoja viilentävä ilmavirta.
Joitakin viuhkalla tehtäviä merkkejä

Aukinainen viuhka sydämen päällä: Rakastan sinua
Uhkaamalla suljetulla viuhkalla: Varoisit tekojasi
Avoin viuhka huulilla: Haluan suudella sinua
Avaa viuhka (Muista katseselvennä): Kyllä
Sulje viuhka (Muista katseselvennä): Ei
Koske auki olevan viuhkan kärkeä: Tahdon keskustella
Vedä suljettu viuhka kämmenen läpi: Minä vihaan sinua
Pyöräytä auki olevaa viuhkaa vasemmassa kädessäsi: Muut tarkkailevat meitä
Peitä vasen korva auki olevalla viuhkalla: Ethän paljasta salaisuuttamme
Koske heiluriliikkeellä suljettua viuhkaa: Kaipaan sinua
Sulje viuhka hitaasti: Lupaus mennä naimisiin
Aseta viuhka vasemmalle korvalle: Haluan päästä eroon sinusta
Nykyään viuhkaa käytetään harvoin ja silloinkin vain tilaisuuksissa, joissa käytetään juhlapukuja. On olemassa tyylejä, joissa käytetään viuhkaa. Esimerkiksi japanilaisessa gothic lolita -tyylissä viuhkan käyttö on joillakin jokapäiväistä.
Kirjallisuutta

Franck, Marketta: Ja viuhka käy.  (Nukke- ja pukumuseon julkaisu n:o 31)  Tampere:  Nukke- ja pukumuseo, 1999.  ISBN 951-96975-2-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Liisa Aalto: Nyt kävisi hyvä viuhka, kiitos. Rannikkoseutu 22.7.2010.
Vologases I

Vologases I kolikossa.
Vologases I oli Parthian kuningas noin vuosina 51–78. Hänen isänsä oli Vonones II. Hänen äitinsä kerrotaan olleen Vononesin kreikkalainen jalkavaimo. Vonones kuoli vuonna 51 ja Vologases seurasi isäänsä valtaistuimelle.
Vologases antoi Media Atropatenen ja Armenian kuningaskunnat veljilleen Pakoros II:lle ja Tiridates I:lle. Parthialaiset hyökkäsivät Armeniaan ja asettivat Tiridateen valtaistuimelle. Tämä johti sotaan Rooman kanssa, joka päättyi vuonna 63. Rauhansopimuksen mukaan Tiridates sai hallita Armenian kuninkaana mutta Rooman vasallina.
Vologases oli tyytyväinen sodan tuloksiin ja kunnioitti Rooman keisari Neroa. Hän pysyi myös hyvissä väleissä keisari Vespasianuksen kanssa ja hän tarjosi tälle 40 000 ratsujousimiestä sodassa Vitelliusta vastaan. Pian tämän jälkeen alaanit hyökkäsivät Meediaan ja Armeniaan. Vologases pyysi apua Vespasianukselta joka suunnitteli joukkojen lähettämistä parthialaisten avuksi. Vologases kuoli vuonna 78 ja hänen poikansa Vologases II nousi kuninkaaksi.
Käännös suomeksi
Voi meitä! Anoppi tulee

| Voi meitä! Anoppi tulee |
| --- | --- |
 Anoppi Arabella Andersson (Mia Backman).
Ohjaaja:  Erkki Karu   Carl Fager
Käsikirjoittaja:  Erkki Karu
Perustuu:  Ruotsalaiseen elokuvaan Svärmor kommer, ohj. Paul Merzbach, 1932 joka taas perustuu  Fred Duprezin näytelmään My Wife's Family
Tuottaja:  Erkki Karu
Säveltäjä:  Georg Malmstén
Kuvaaja:  Theodor Luts Eino Kari
Leikkaaja:  Erkki Karu
Lavastaja:  Carl Fager Armas Fredman
Pääosat:  Georg Malmstén Eva Virtanen Mia Backman Uuno Laakso
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  30. huhtikuuta 1933
Kesto:  104 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Voi meitä! Anoppi tulee on Erkki Karun ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1933. Elokuvan ensi-ilta oli 30. huhtikuuta 1933 Kaleva- ja Kino Palatsi -teattereissa Helsingissä.
Elokuva perustuu Paul Merzbachin 1932 ohjaamaan ruotsalaiseen elokuvaan Svärmor kommer, jonka pohjana oli Fred Duprezin näytelmä My Wife's Family.
Kielteisiä asenteita anoppiin heijasteleva elokuva kertoo kuinka anoppi Arabella saapuu kylään nuorenparin luokse kesken huvilaviikonlopun, ja sen jälkeen väärinkäsitykset seuraavat toisiaan kyllästymiseen asti.
Juoni

Martti ja Ulla Lepolan kesähuvilalle saapuu yllättäen anoppi (Mia Backman) yllätysvierailulle. Anopin mukana tulee myös appi (Uuno Laakso) ja Ullan sisar. Vierailusta seuraa suuri joukko sekaannuksia, joihin kietoutuvat mukaan myös eräs kulkukauppias ja Ullan veli. Martin vaimolleen järjestämä syntymäpäiväyllätys on myös vaarassa paljastua ennen aikojaan.
Vastaanotto

Arto Pajukallion mukaan elokuvassa on charmanttia elokuvahistoriallista kiinnostavuutta. Tälle elokuvalle, kuten aikakauden elokuville yleensäkin, on ominaista aliohjaaminen.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo elokuvan olevan lähinnä historiallisesti kiinnostava ensimmäisenä kokonaisena äänielokuvana Suomessa. Hän antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Georg Malmstén  | … |  Martti Onni Lepola   |
|  Eva Virtanen  | … |  Ulla Lepola, o.s. Andersson   |
|  Mia Backman  | … |  Arabella Andersson, anoppi   |
|  Uuno Laakso  | … |  Aapeli Andersson, appi   |
|  Ellen Parviainen  | … |  Alli   |
|  Heikki Välisalmi  | … |  Kyösti Kapio   |
|  Mary Hannikainen  | … |  Unelma Sulolampi   |
|  Jaana Ylhä  | … |  Mari Andersson   |
|  Eero Eloranta  | … |  Esko Andersson   |
|  Iivari Kainulainen  | … |  poliisi   |
|  Aino Niska  | … |  Greta-täti   |
|  Väinö Söderholm  | … |  päivystävä konstaapeli   |
|  Armas Fredman  | … |  humalainen herra Fredman poliisikamarilla   |
Volokonovka

| Volokonovka Волоконовка |
| --- | --- |
 Belgorodin alueen sijainti
 Volokonovka
 Koordinaatit: 50.4860°N, 37.8408°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Belgorodin alue
Piiri:  Volokonovkan piiri
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1961
Väkiluku (2010):  11 552
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Volokonovka (ven. Волоконовка) on kaupunkityyppinen taajama Belgorodin alueella Venäjällä. Taajama sijaitsee Donetsin vesistöön kuuluvan Oskoljoen varrella. Taajama on etelästä Ukrainan Harkovan alueeseen rajoittuvan Volokonovkan piirin hallintokeskus. Kaupunkityyppisen taajaman aseman Volokonovka sai vuonna 1961.Taajamassa asui 11 552 ja koko piirissä 32 769 ihmistä (vuonna 2010).
Ortodoksinen Uspenskin kirkko (1887) Volokonovkassa.
Volokonovkassa sijaitsee esimerkiksi vuonna 1887 valmistunut ortodoksinen Uspenskin kirkko.
Volokonovkasta johtaa paikallistieyhteys länsilounaaseen Ukrainan Harkovan alueen rajalle. Venäjän hyökkäyssodan (2022-) aikana venäläiset maahantunkeutujat hyökkäsivät Ukrainaan myös tätä Volokonovkan kautta kulkevaa kulku-uraa hyödyntäen. Miehittäjät pitivät läheisiä Ukrainan Harkovan alueen itäosia ja rajaseutuja hallussaan vielä elokuussa 2022.
Volodarsk

Ilmakuva kaupungista (2011)
Kaupungintalo
Volodarsk (ven. Волода́рск) on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Meštšoran alangolla Okaan laskevan Seima-joen varrella, 50 kilometriä Nižni Novgorodista länteen. Kaupunki on Volodarskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Nižni Novgorodin välinen rautatie (Seiman asema). Asukkaita on 10 600 henkeä (vuonna 2005).
Volodarskin kaupunki on perustettu vuonna 1956. Nykyään se on maatalousalueen keskus, jossa on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Volodarskin piirin sivusto (venäjäksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volodarsk Wikimedia Commonsissa
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
Nižni Novgorodin alue
Volframidisulfidi

| Volframidisulfidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12138-09-9
PubChem CID:  82938
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  WS2
Moolimassa:  247,98
Ulkomuoto:  Harmaa kiteinen aine
Sulamispiste:  1250 °C (hajoaa)
Tiheys:  7,6 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Volframidisulfidi (WS2) eli volframi(IV)sulfidi on volframi- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään voiteluaineena ja katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa volframidisulfidi on tummanharmaata kiteistä ainetta. Yhdisteestä tunnetaan kaksi kidemuotoa: alkeiskopiltaan romboedrinen α-muoto ja heksagonaalinen β-muoto. Rakenne on kerroksittainen. Volframidisulfidi on veteen liukenematonta ja liukenee vain kuumaan ja väkevään typpi- tai rikkihappoon tai kuningasveteen.
Volframidisulfidi valmistetaan volframin ja rikin välisellä reaktiolla 800–900 °C:n lämpötilassa. Toinen tapa on kuumentaa volframitrioksidin, rikin ja kaliumkarbonaatin seosta 1 400 °C:n lämpötilaan.
Volframidisulfidia käytetään kiinteänä voiteluaineena erityisesti korkean lämpötilan sovellutuksissa ja katalyyttinä raakaöljyn rikinpoistoreaktioissa.
Vitele

| Vitele Видлица, Vidlitsa Videl |
| --- | --- |
 vaakuna
 Vitele
 Koordinaatit: 61°11′30″N, 32°23′20″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Aunuksen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 226 km²
Väkiluku (2012):  3 000
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vitelen kunta Aunuksen piirin kartalla.
Vitelen ortodoksinen kirkko kesällä 2007.
Vitele (ven. Ви́длица, Vidlitsa; karjalaksi Videl) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Aunuksen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vitelenjoen varrella 40 kilometriä Aunuksesta luoteeseen. Kylässä oli 2 000 asukasta ja kunnassa 3 000 vuonna 2012.
Maantiede ja asutus

Vitelen kunnan pinta-ala on 1 226 neliökilometriä tai ilman Laatokan vesialuetta 496 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Prääsän piirin Vieljärven kuntaan, idässä Aunuksen piirin Koveran ja kaakossa Alavoisen kuntiin, lännessä Pitkärannan piirin Salmin kuntaan ja etelässä Laatokkaan ja Leningradin alueeseen. Maapinta-alasta valtaosa on metsää.
Kunta sijaitsee Aunuksen tasangon luoteisosassa. Sen alueella virtaavat Änä- eli Miinalanjoki, Tuuloksenjoki, Vitelenjoki, Nousemajoki (ven. Novzema), Keidoja, Lepista, Kanabro-oja, Karoja, Samotuz ja Ylijoki (Julijegi). Järviä ovat Laatokan lisäksi Sinemuksa, Perttijärvi (Pertjarvi), Nousemajärvi (Novzemskoje), Kedjärvi ja Kalijärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluu turve. Kunnan alueella sijaitsee lääkekasvina käytetyn sianpuolukan rauhoitusalue.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Zavodan eli Joensuun (ven. Ustje Vidlitsy) taajama ja kolme kylää: Gaulisto (Gavrilovka), Mägöveh (Verhnjaja Vidlitsa) ja Suurimäki. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli 700 asukkaan Joensuu. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 52 % on karjalaisia, 41 % venäläisiä, 3 % valkovenäläisiä ja 2 % ukrainalaisia.
Historia

Vitelen asutus on ikivanhaa. Seudulla on paljon rautakauden loppuun ajoittuvia vepsäläistyyppisiä itäisiä kalmistoja, jotka osoittavat sen asukkaiden kuuluneen selvästi erilaiseen kulttuuripiiriin kuin heidän länsipuolellaan asuneet muinaiskarjalaiset.
Vitelen pogosta tunnetaan 1500-luvulta lähtien. 1600-luvulla sen länsipuolelta meni Venäjän ja Ruotsin välinen raja ja vuosina 1917–1940 Neuvostoliiton ja Suomen välinen raja. Vitelen kunta eli volosti kuului Venäjän keisarikunnan aikana Aunuksen kuvernementin Aunuksen kihlakuntaan. Se rajoittui pohjoisessa Tulemajärven ja Vieljärven, koillisessa Kotkatjärven ja kaakossa Riipuskalan kuntiin, etelässä Laatokkaan sekä lännessä Suomen puolella sijainneeseen Salmin kuntaan. Volostiin kuuluivat Ala- ja Ylämäen, Kinalahden, Knjassinän, Kuksumäen, Rajakonnun, Tuuloksen ja Ylä-Vitelen kyläkunnat, joissa vuonna 1905 oli yhteensä 5 700 asukasta. Kunnan eteläosassa sijaitsi pieni Säntämän luostari. Vitelen kylässä toimi vuosina 1897–1901 ja 1904–1909 Putilovin tehtaan rautatehdas. Seudulla käytiin taisteluita heimosotien aikana.
Vitelen, Tulemajärven ja Vieljärven volostit yhdistettiin vuonna 1927 Vitelen piiriksi, joka käsitti Kinalahden, Kolatselän, Nälmäjärven, Palalahden, Pultsoilan, Rajakonnun, Suurimäen, Tuuloksen, Vieljärven ja Vitelen kyläneuvostot. Vitelen kyläneuvostoon kuului 14 kylää: Ahponmäki, Härminiemi, Kaapankylä, Maksinanmäki, Männistö, Pikkoila, Pirtoila, Semänniemi, Sepänkylä, Sorpala, Tsutsunmäki, Tsimoinmäki, Vitele (kylän osat Suuripuoli, Tehdas, Papinniemi, Knässinä, Pienipuoli ja Tykkylä) ja Ylä-Vitele (Alanko, Niikoinmäki, Siemenniemi), joissa asui 1 609 karjalaista, 52 venäläistä ja 22 suomalaista. Piiri lakkautettiin vuonna 1930, jolloin sen eteläosa (suunnilleen entinen Vitelen kunnan alue) liitettiin Aunuksen piiriin. Alue oli Suomen miehittämä jatkosodan aikana vuosina 1941–1944. Knässinä (ven. Knjaštšina), Papinniemi (Djatškova Gora), Pienipuoli (Malyi Lisi Bereg), Pikkoila, Pirtoila (Pirdoila), Suuripuoli (Bolšoi Lisi Bereg), Tsimoinmäki (Tšimojeva Gora), Tykkylä (Tjukkula) ja Vitelen kone- ja traktoriaseman asutus yhdistettiin virallisesti Vitelen kyläksi vuonna 1957.
Liikenne, talous ja palvelut

Vitelen kautta kulkee Aunuksen ja Sortavalan välinen maantie A130 sekä Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie. Kunnasta on linja-autoyhteydet Aunukseen, Pitkärantaan ja Petroskoihin. Vitelen kylässä on huoltoasema ja Joensuussa laivalaituri.
Kunnassa toimii puunhankintayritys, metsänhoitoalueen konttori ja lihajalostamo. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon. Joensuussa harjoitetaan kalastusta.
Vitelen palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, kirjasto, poliklinikka, paikallissairaala, vanhainkoti, posti ja muutama kauppa. Kylässä on ortodoksinen kirkko. Lisäksi Vitelessä toimii luterilaisen Inkerin kirkon Aunuksen Pyhän Ristin seurakunnan kappeliseurakunta.
Matkailu ja nähtävyydet

Kunnan alueella sijaitsevat Nousemajärven kivikautiset asuinpaikat ja Simonniemen Kalmoniemen keskiaikainen hautausmaa. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Gauliston ja Mägöven tsasounat sekä Fadejevin talo Gaulistossa. Historiallisia kohteita ovat Venäjän kansalaissodan ja toisen maailmansodan muistomerkit sekä runonlaulaja Je. G. Gavrilovan hauta Vitelen hautausmaalla. Vitelen kylässä on vuoden 1919 Vitelen operaation muistomerkki. Kylässä toimii hotelli Stivi.
Aiheesta muualla

Vitelen kunnan sivusto (venäjäksi)
Uutta tietoa Itä-Karjalan vanhoista hautalöydöistä
| n k Aunuksen kansallisen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aunus  Kotkatjärvi  Kotsila  Kovera  Kuittinen  Kuujärvi  Mäkriä  Tuuksi  Vitele 
Itä-Karjalan entiset kunnat ja kaupungit