stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kati Nappa
Yksityiselämä

Nappa vietti nuoruutensa Nousiaisissa. ja opiskeli kotitalousopettajaksi Helsingissä. Nappa oli avoliitossa Heikki Risteen kanssa. Napalla oli kaksi tytärtä ja seitsemän lastenlasta. Nappa kuoli espoolaisessa hoitokodissa 74-vuotiaana tammikuussa 2022, jota ennen hän sairasti dementiaa.
Aiheesta muualla

Kati Napan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Sutinen

Sutinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aino Sutinen (s. 1983), sarjakuvakäsikirjoittaja ja päätoimittaja
Arto Sutinen (s. 1954), ampumahiihtäjä
Aulis Sutinen (1905–2001), maanviljelijä, opettaja ja koulunjohtaja, maanviljelysneuvos
Eero Ilmari Sutinen (1892–1947), arkkitehti
Esete Sutinen, tanssitaiteilija
Lea Sutinen (ent. Sulku, 1922–2008), terveyssisar, poliitikko, Aulis Sutisen puoliso
Maija-Liisa Sutinen (s. 1925), teatteriohjaaja, näyttelijä ja televisiotoimittaja
Matti Sutinen (1930–2024), seiväshyppääjä
Oiva Sutinen (1933–1990), pesäpalloilija
Timo Sutinen (s. 1949), jääkiekkoilija
Ville-Juhani Sutinen (s. 1980), runoilija, kääntäjä ja kirjallisuusarvostelija
Väinö Sutinen (1893–1918), jääkärivänrikki.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Neil Young

| Neil Young |
| --- | --- |
 Neil Young vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. marraskuuta 1945 (ikä 79)
Muusikko
Taiteilijanimi:  Neil Young Bernard Shakey
Aktiivisena:  1963–
Tyylilajit:  rock, country rock, folk rock
Soittimet:  laulu, kitara, piano, huuliharppu, banjo
Yhtyeet:  The Mynah Birds, Buffalo Springfield, Crosby, Stills, Nash (and Young), Crazy Horse ja The Stills-Young Band
Levy-yhtiöt:  Atco Records, Atlantic Records Group, Geffen Records, Motown, Reprise Records, Warner Music Group, Warner Bros. Records ja Atlantic Records 
Aiheesta muualla
www.neilyoungarchives.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Neil Percival Young (s. 12. marraskuuta 1945 Toronto, Kanada) on kanadalais-yhdysvaltalainen, Yhdysvalloissa asuva muusikko ja elokuvantekijä. Youngin tyyli on vuosien varrella vaihdellut folkista ja kantrista raskaaseen rockiin, rockabillyyn ja electronicaan. Young on päässyt Rock and Roll Hall of Fameen (vuonna 1995 soolouralta ja 1997 Buffalo Springfieldin jäsenenä) sekä Hollywood Walk of Fameen.
Lapsuus ja nuoruus

Neil Young syntyi Torontossa. Hänen isänsä oli toimittaja-kirjailija Scott Young (1918–2005), Kanadassa laajalti tunnettu urheilutoimittaja ja kolumnisti. Neil Youngin äiti on Rassy Ragland Young. Varhaiset vuotensa Young vietti Omemeessa, Ontariossa, jota kuvaa hänen laulunsa ”Helpless”.
Young kärsi jo lapsena diabeteksesta, epilepsiasta ja poliosta. Epilepsiakohtauksista Young on sanonut saaneensa sooloihinsa ”tunnetta”.
Neilin vanhemmat erosivat kun Neil oli kaksitoistavuotias, ja hän muutti äitinsä kanssa Winnipegiin.
Musiikkiura > Varhainen musiikkiura ja Buffalo Springfield

Young soitti lukioaikoinaan useissa rockyhtyeissä, kuten Esquires ja Stardusters. Hän tutustui winnipegiläisissä folk-klubeissa Stephen Stillsiin ja Joni Mitchelliin. Young muutti Torontoon 1960-luvun puolivälissä ja esiintyi siellä sooloartistina. Hän liittyi vuonna 1966 Mynah Birds -yhtyeeseen. Kun se hajosi, hän ajoi basisti Bruce Palmerin kanssa Los Angelesiin. Siellä he muodostivat Stephen Sillsin ja Richie Furayn kanssa Buffalo Springfieldin, josta tuli 1960-luvun merkittävimpiä folkrock-yhtyeitä. Ailahteleva Young lähti yhtyeestä, palasi siihen takaisin ja lähti jälleen. Yhtye hajosi vuonna 1968 levytettyään kolme albumia, joilla kitaristi Youngin kappaleita olivat ”Broken Arrow”, ”I Am a Child”, ”Mr. Soul” ja ”Nowadays Clancy Can’t Even Sing”.
Musiikkiura > Soolouran alku ja 1970-luku

Young otti managerikseen Joni Mitchellin manageri Elliot Robertsin. Hän julkaisi esikoisalbuminsa Neil Young tammikuussa 1969. Hän kokosi taustayhtyeen nimeltä Crazy Horse, joka säesti häntä albumilla Everybody Knows This Is Nowhere (1969) ja myöhemmin useilla muillakin albumeilla. Youngin toinen sooloalbumi myi kultaa ja myöhemmin platinaa. Vuonna 1970 Young oli mukana Crosby, Stills & Nash -yhtyeen arvostelumenestykseksi nousseella albumilla Déjà Vu. Kokoonpano hajosi seuraavana vuonna julkaistuaan ensin livealbumin Four Way Street.
Myös Youngin kolmas sooloalbumi After the Gold Rush (1970) myi kultaa, ja sen single ”Only Love Can Break Your Heart” nousi singlelistalla sijalle 33. Harvest (1972) nousi listaykköseksi samoin kuin single ”Heart of Gold”, minkä ansiosta Young oli noussut tähdeksi.
Young teki elokuvan Journey Through the Past vuonna 1972 salanimellä Bernard Shakey. Elokuva ja sen soundtrack saivat kuitenkin huonot arvostelut. Youngin seuraava albumi oli livealbumi, jolla soitti Stray Gators -taustayhtye. Tonight’s the Night (1975) oli synkkä ja rosoinen albumi, jonka Young oli äänittänyt kaksi vuotta aiemmin. Albumin synkkyyteen vaikutti roudari Bruce Perryn ja Crazy Horsen Danny Whittenin huumekuolemat.
Zuma (1975) oli Crazy Horsen kanssa äänitetty rock-albumi. Albumin Long May You Run (1976) Young teki yhdessä Stephen Stills'in kanssa. Albumi myi kultaa, ja Young ja Stills lähtivät yhteiskiertueelle, jonka Young kuitenkin keskeytti sen puolivälissä.
American Stars ’n Bars -albumin (1977) Young levytti taustalaulajinaan Linda Ronstadt ja Nicolette Larson. Decade (1978) oli kolmen levyn kokoelma-albumi, joka nousi myyntilistan sijalle 7. Vuonna 1978 Young teki areenakiertueen Rust Never Sleeps, jonka konserteissa hän esiintyi puoliksi yksin pianolla tai kitaralla ja puoliksi Crazy Horsen kanssa. Albumi Rust Never Sleeps (1979) sisälsi kiertueella ensiesityksensä saaneita kappaleita ja nousi jälleen listan top teniin. Kiertueesta tehtiin myös livelevy.
Musiikkiura > 1980-luvun kokeilut ja suosion lasku

Youngin tuotanto 1980-luvulla oli hyvin vaihtelevaa. Hawks and Doves (1980) koostui epätavallisista akustisista kappaleista ja kantrilauluista. Re-ac-tor (1981) oli hard rockia. Vuonna 1982 Young siirtyi Geffenille. Albumilla Trans (1982) hän lauloi vokooderin kautta. Albumia seurasi soolokiertue, jolla Young lauloi vanhoja hittejään ja Transin kappaleita.
Everybody’s Rockin’ oli rockabillyalbumi, jolla soitti Shocking Pinks -taustayhtye. Kaikkien kokeilujensa johdosta Youngin suosio oli alkanut laskea, eivätkä albumit enää nousseet listoilla korkealle. Huonoon levynmyyntiin kyllästynyt Geffen haastoi Youngin lopulta oikeuteen ”epäedustavan musiikin” tekemisestä.
Old Ways oli kantrialbumi, jolla olivat mukana Willie Nelson ja Waylon Jennings. Landing on Water sisälsi syntetisaattoreita ja perusrockia. Life-albumilla soitti jälleen Crazy Horse. Young palasi Repriselle ja julkaisi blues/R&B-albumin This Note’s for You. Sen rockteollisuutta ja musiikin kaupallisuutta kritisoiva nimikappale oli aluksi MTV:n mustalla listalla mutta voitti kuitenkin seuraavana vuonna MTV Video Music Awardin vuoden parhaasta videosta.  Crosbyn, Stillsin ja Nashin kanssa Young teki vielä albumin American Dream (1987), joka nousi listalla sijalle 16.
Young osallistui Live Aid -hyväntekeväisyyskonsertiin 1985 ja oli järjestämässä Farm Aid -konsertteja. Hän perusti vaimonsa Pegin kanssa Bridge School -koulun vammaisille San Franciscoon 1986 ja järjesti vuotuisia hyväntekeväisyyskonsertteja sen hyväksi.
Musiikkiura > 1990-luku ja paluu suosioon

Albumi Freedom (1989) nousi listasijalle 35, mikä oli Youngin paras sijoitus pitkiin aikoihin. Albumi oli myös arvostelumenestys. Young kokosi Crazy Horsen jälleen albumille Ragged Glory (1990). Häntä alettiin kutsua ”grungen kummisedäksi”, ja hänen vaikutuksensa esimerkiksi Dinosaur Jr:iin ja Pearl Jamiin tunnustettiin. Young teki vuonna 1991 yhteiskiertueen rockyhtyeiden Sonic Youth ja Social Distortion kanssa.
Harvest Moon (1992) oli jälleen akustinen albumi, ja se menestyi hyvin. Young teki elokuvaan Philadelphia (1994) sen nimikappaleen ja sai siitä Oscar-ehdokkuuden. Albumi Sleeps with Angels (1994) sai innoituksensa Kurt Cobainin itsemurhasta; Cobain oli kirjoittanut itsemurhaviestiinsä säkeen Youngin vanhasta kappaleesta ”Hey Hey, My My”. Kriitikot pitivät albumia yhtenä vuoden 1994 parhaista.
Young nimitettiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 1995. Hän teki Eddie Vedderin kanssa albumin Mirror Ball (1995) ja Crazy Horsen kanssa albumin Broken Arrow (1996). Vuonna 1997 julkaistiin Jim Jarmuschin ohjaama Young-dokumentti Year of the Horse, joka sisältää konserttimateriaalia ja haastatteluja. Silver & Gold (2000) oli etupäässä akustinen albumi.
Musiikkiura > 2000-luku

Vuonna 2001 kansalaisjärjestö People for the American Way myönsi Youngille Spirit of Liberty -palkinnon. Palkintopuheessaan Young ilmaisi tukensa George W. Bushin hallinnolle ja kannattavansa terrorismia vastaan suunnattua Patriot Act -lakia,
Are You Passionate? (2002) oli hillitty albumi, jonka Young teki Booker T. & the M.G.’sin kanssa. Greendale (2003) oli konseptialbumi, jonka pohjalta Young teki elokuvan ja maailmankiertueen.
Young kärsi keväällä 2005 aivoaneurysmasta ja joutui leikkaukseen. Prairie Wind julkaistiin saman vuoden syksyllä. Living with War (2006) oli protesti Irakin sotaa vastaan. Levyn kappaleissa Young vaati presidentti Bushin eroa, koska tämä oli Youngin mukaan valehdellut johdattaakseen Yhdysvallat sotaan.
Young teki seuraavaksi jälleen kiertueen Crosbyn, Stillsin ja Nashin kanssa. Sen jälkeen hän alkoi julkaista vanhoja live-esityksiään albumeina. Vuonna 2009 hän julkaisi 129 laulua sisältävän boksisetin Neil Young Archives, Volume 1: 1963–1973. Young nimettiin MusiCaresin ”Vuoden henkilöksi” vuoden 2010 Grammy-gaalassa.
Musiikkiura > 2010- ja 2020-luvut

Youngin kappaleelle ”Angry World” albumilta La Noise (2010) myönnettiin parhaan rock-kappaleen Grammy-palkinto vuonna 2011.
Young on julkaissut 2010- ja 2020-luvuilla niin uutta studiomateriaalia kuin konserttitaltiointejakin vuosikymmenten varrelta. Lisäksi hän on julkaissut joitain vanhoja, julkaisematta jääneitä albumejaan. Young on jatkanut myös konserttikiertueiden tekemistä, usein Crazy Horsen kanssa.
Vuonna 2015 Young julkaisi Pono-digimusiikkimyyntialustan, joka tarjosi musiikkia mahdollisimman korkealaatuisena. Pono suljettiin kannattamattomana vuonna 2016, mutta seuraavana vuonna Young perusti Xstream-suoratoistopalvelun, joka striimaa musiikkia mahdollisimman hävikittömässä muodossa.
Vuonna 2022 Spotify poisti Neil Youngin musiikin palvelustaan sen jälkeen, kun Young oli arvostellut Spotifyta Joe Roganin podcastin tarjoamisesta. Youngin mielestä podcastissa jaetaan väärää tietoa koronarokotteista.
Tyyli

Youngin musiikkia leimaa hänen korkea nasaali lauluäänensä ja usein säröinen raskas kitarointi. Hän soittaa sähkökitaran lisäksi usein akustista kitaraa, pianoa, urkuja ja huuliharppua. Hänen tunnistettavaa soittotyyliään leimaavat usein pitkät, teknisesti vaatimattomat, mutta intensiiviset sähkökitarasoolot ja toisaalta vähäeleinen claw hammer -tyylisestä banjon soitosta vaikutteita ottanut akustinen kitaratyöskentely.
Elokuvat

Neil Young on ohjannut neljä elokuvaa nimellä Bernard Shakey: Journey Through the Past (1973), Rust Never Sleeps (1979) Human Highway (1982) ja Greendale (2003).
Vuonna 1976 The Bandin jäähyväiskonsertissa The Last Waltz Young esiintyi The Bandin, Joni Mitchellin ja muiden kuuluisien rockmuusikoiden rinnalla. Martin Scorsese ohjasi konsertista elokuvan.
Jim Jarmusch on ohjannut Neil Youngista ja Crazy Horsesta kertovan elokuvan Year Of The Horse (1997). Young teki musiikin Jarmuschin vuonna 1995 ensi-iltansa saaneeseen elokuvaan Dead Man.
Jonathan Demme on ohjannut elokuvat The Complex Sessions (1994), Neil Young: Heart of Gold (2006) ja Neil Young Trunk Show (2009).
Esiintymiset Suomessa

Neil Young on esiintynyt Suomessa useita kertoja. Hector ja Kirka ovat levyttäneet suomeksi muutaman Youngin kappaleen – Hector 'Tell Me Why'n (Kerro vaan) ja Kirka 'Cinnamon Girl'in nimellä Alla kanelipuun. Suomalainen yhtye The Shafts levytti vuonna 2007 Neil Youngin kunniaksi kappaleen nimeltään ”Song For Neil Young”.
Esiintymiset Suomessa > Konsertit Suomessa

Jäähalli, Helsinki (30. kesäkuuta 1993)
Ruisrock, Turku (28. kesäkuuta 1996)
Hartwall Areena, Helsinki (1. heinäkuuta 2001)
Hartwall Areena, Helsinki (7. elokuuta 2008)
Kaisaniemi, Helsinki (5. elokuuta 2013)
Hartwall Areena, Helsinki (3. heinäkuuta 2016)
Neil Youngin ja Crazy Horsen piti esiintyä myös Provinssirockissa 1997 mutta konsertti jouduttiin perumaan sormivamman vuoksi.
Yksityiselämä

Young on ollut naimisissa kolmesti. Ensin Susan Acevedon kanssa vuosina 1968–1970, sitten Pegi Youngin kanssa vuosina 1978–2014 ja vuonna 2018 Young avioitui näyttelijä Daryl Hannahin kanssa, seurusteltuaan sitä ennen neljä vuotta hänen kanssaan. Youngilla on poika Zeke (s. 1972) avoliitostaan (1970–1975) näyttelijä Carrie Snodgressin kanssa ja kaksi lasta, Ben ja Amber, Pegi Youngin kanssa.
Yhdysvalloissa asuva Young sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden tammikuussa 2020 ja omaa siten kaksoiskansalaisuuden.
Neil Young on perustanut entisen vaimonsa kanssa hyväntekeväisyysorganisaation The Bridge School edistämään vammaisten lasten koulunkäyntiä.
Young kertoo käyttäneensä elämänsä aikana erilaisia huumeita, mutta ei jäänyt ikinä niihin koukkuun.
Diskografia

Neil Young (1969)
Everybody Knows This Is Nowhere (1969)
After the Gold Rush (1970)
Harvest (1972)
Journey Through the Past (1972)
Time Fades Away (1973)
On the Beach (1974)
Tonight’s the Night (1975)
Zuma (1975)
Long May You Run (1976)
American Stars ’n Bars (1977)
Comes a Time (1978)
Rust Never Sleeps (1979)
Hawks & Doves (1980)
Re-ac-tor (1981)
Trans (1982)
Everybody’s Rockin’ (1983)
Old Ways (1985)
Landing on Water (1986)
Life (1987)
This Note’s for You (1988)
Eldorado (1989)
Freedom (1989)
Ragged Glory (1990)
Harvest Moon (1992)
Sleeps with Angels (1994)
Mirror Ball (1995)
Broken Arrow (1996)
Silver & Gold (2000)
Are You Passionate? (2002)
Greendale (2003)
Prairie Wind (2005)
Living with War (2006)
Living with War: ”In the Beginning” (2006)
Chrome Dreams II (2007)
Fork in the Road (2009)
Le Noise (2010)
Americana (2012)
Psychedelic Pill (2012)
A Letter Home (2014)
Storytone (2014)
The Monsanto Years (2015)
Peace Trail (2016)
Hitchhiker (2017)
The Visitor (2017)
Neil Young & Stray Gators: Tuscaloosa (2019)
Homegrown (2020)
Neil Young & Crazy Horse: Barn (2021)
Neil Young & Crazy Horse: Toast (2022)
Neil Young & Crazy Horse: World Record (2022)
Neil Young & Crazy Horse: Chrome Dreams (2023)
Before and After (2023)
Kirjallisuutta

Ollila, Jouko: Neil Young. Rock-musiikin cowboy.  Tampere:  Pop-lehti, 2004.  ISBN 952-99007-6-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen verkkosivu. (englanniksi)
Fanien kattava hyperrust.org -sivusto. (englanniksi)
Suomalainen fani-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Neil Young Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Neil Young 1996
Greenwich (Connecticut)

| Greenwich |
| --- | --- |

Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Connecticut
Väkiluku:  13 287
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Greenwich ['ɡrɛnɪtʃ] on kunta (town) itäisessä Connecticutin Fairfieldin piirikunnassa, Yhdysvalloissa. Greenwichissä asuu 13 287 asukasta, joiden keski-ikä on 42,3 vuotta. Tämä on 1,3 vuotta korkeampi kuin koko Connecticutin keskiarvo.
Väestö

Greenwichin väkiluku on 13 287, joista 60 prosenttia on 16-64-vuotiaita, 22 prosenttia alle 18-vuotiaita ja 18 prosenttia yli 65-vuotiaita. 7,8 prosenttia asukkaista asuu köyhyydessä. 27,5 prosenttia on ulkomailla syntyneitä, ja yleisimmät syntymämaat Yhdysvaltojen jälkeen on Intia, Jamaika ja Meksiko. Myös Suomesta on muuttanut 238 ihmistä Greenwichiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Greenwich (Connecticut) Wikimedia Commonsissa
Maaliskuun 23. päivän liike

Ryhmän sotilaita poistumassa Goman kaupungista marraskuussa 2012.
Maaliskuun 23. päivän liike eli M23 on noin 6 000 miehen kapinallisryhmä Kongon demokraattisessa tasavallassa. Ryhmä saa tukea naapurimaasta Ruandasta. Ryhmän johtajat ja huomattava osa sen taistelijoista ovat ruandan kieltä puhuvia kongolaisia tutseja. M23:n nimi viittaa maaliskuun 23. päivänä 2009 solmittuun rauhansopimukseen Kongon hallituksen armeijan ja kongolaisten tutsien aiemman kapinaliikkeen Kansan puolustuksen kansalliskongressin (CNDP) välillä. Marraskuussa 2013 Kongon armeija ilmoitti tuhonneensa M23-kapinalliset vallattuaan heidän viimeiset kaksi tukikohtaansa noin 80 kilometrin päässä Goman kaupungista. Kapinallisia oli tukikohdissa kymmeniä. Kapinallisten arveltiin paenneen Ruandaan ja Ugandaan. M23-järjestö ilmoitti tämän jälkeen laskevansa aseensa ja olevansa valmis poliittisen ratkaisuun. Ryhmittymä tarttui kuitenkin uudelleen aseisiin vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maaliskuun 23. päivän liike Wikimedia Commonsissa
Pantajarru

Polkupyörän pantajarru.
Pantajarru on kitkajarru, jota käytetään erityisesti ajoneuvoissa ja nostureissa. Jarruttaminen tapahtuu kiristämällä pyörivän rummun ympärillä olevaa joustavaa pantaa.
Pantajarrun tyypillinen sovelluskohde on erilaisten koneistojen varajärjestelmänä, jossa sen tehtävänä on toimia jarruna silloin, kun ensisijaiseksi tarkoitettu jarrujärjestelmä ei toimi. Ensisijaisena jarruna sitä saatetaan käyttää muun muassa polkupyörissä, sirkkeleissä ja nosturilaitteissa.
Pantajarrun suurin etu on sen rakenteellinen yksinkertaisuus. Siinä on muihin jarrujärjestelmiin verrattuna vähemmän liikkuvia osia, se on helppo huoltaa ja saattaa toimia useita vuosia. Altistuessaan kosteudelle tai lumelle sen pito kuitenkin heikkenee. Myös korkeat lämpötilat saattavat aiheuttaa luistamista. Tästä syystä pantajarru soveltuu parhaiten pienille pyörimisnopeuksille.
DSV

| DSV A/S |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Aktieselskab
Osake:  OMXC: DSV
Markkina-arvo:   76 mrd. DKK (31.12.2018)
ISIN:  DK0010262914
Perustettu:  1976
Toimitusjohtaja:  Jens Bjørn Andersen
Puheenjohtaja:  Kurt K. Larsen
Kotipaikka:  Hedehusene, Tanska
Toimiala:  kuljetus ja logistiikka
Liikevaihto:   79,05 mrd. DKK (2018)
Liikevoitto:   5,45 mrd. DKK (2018)
Nettotulos:   3,98 mrd. DKK (2018)
Henkilöstö:   47 394 (Fte, 31.12.2018)
Kotisivu:  www.dsv.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
DSV A/S on tanskalainen, maailmanlaajuisesti toimiva kuljetus- ja logistiikka-alan pörssiyritys. Yrityksen kotipaikka on Hedehusenessa Tanskan pääkaupunkialueella.
Historia

DSV:n perustivat Leif Tullberg ja kymmenen riippumatonta kuljetusliikettä vuonna 1976. Kirjainlyhenne DSV on peräisin yhtiön alkuperäisestä nimestä De Sammensluttede Vognmænd af 13-7 1976 A/S (kirjaimellisesti: Yhdistyneet kuljetusliikkeet 13.7.1976 Oy). Nimi muutettiin DSV A/S:ksi vuonna 2003. Leif Trullberg toimi yrityksen johdossa aina eläkkeelle jäämiseensä saakka vuonna 2005.
DSV on laajentunut merkittävästi yritysostoilla ja historiansa aikana se on ostanut kymmeniä kuljetus- ja logistiikkalalan yrityksiä. Suurempia hankintoja ovat olleet esimerkiksi vuonna 2008 ostettu belgialainen ABX Logistics Worldwide SA ja yhdysvaltalaisen logistiikkayhtiön UTi Worldwide Inc:in hankinta 1,35 miljardilla dollarilla tammikuussa 2016.
DSV pääsi huhtikuussa 2019 sopuun sveitsiläisen logistiikkayhtiö Panalpinan ostamisesta noin 4,6 miljardin dollarin kauppahinnalla. Yrityskaupan arvioitiin tekevän DSV:stä maailman neljänneksi suurimman huolintayhtiön DHL:n, Kuehne + Nagelin ja DB Schenkerin jälkeen.
Liiketoiminta

Toiminnot on jaettu kolmeen divisioonaan, jotka ovat Air and Sea, Road, ja Solutions. Air and Sea -divisioona on erikoistunut lento- ja merirahdin käsittelemiseen maailmanlaajuisesti. Road-divisioona tarjoaa maantierahtipalveluja täysille tai osakuormille, lämpötilasäädeltyjä kuljetuksia ja muita erikoispalveluja ympäri Eurooppaa. Solutions-segmentti toimittaa muun muassa rahdin hallinnan, tulliselvitysten, varastoinnin, jakelun, tiedonhallinnan, ja e-liiketoiminnan kaltaisia logistiikkapalveluja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta DSV Wikimedia Commonsissa
DSV Global Website (englanniksi)
DSV Suomi
| n k  OMX Copenhagen 25 |
| --- | --- |
 Ambu  Bavarian Nordic  Carlsberg  Chr. Hansen Holding  Coloplast  Danske Bank  Demant  DSV  Genmab  GN Store Nord  ISS  Jyske Bank  A. P. Møller-Mærsk  Nordea Bank  NKT  Novo Nordisk  Novozymes  Ørsted  Pandora  Royal Unibrew  Rockwool  Tryg  Vestas Wind Systems  Zealand Pharma 
Päivitetty: 5. tammikuuta 2024
| n k OMX Nordic 40 |
| --- | --- |
 ABB  Alfa Laval  Assa Abloy  Atlas Copco  Astra Zeneca  Boliden  Carlsberg  Coloplast  Danske Bank  DSV  EQT  Ericsson  Essity  Evolution  Genmab  Hexagon  Hennes & Mauritz  Investor  Kone  A. P. Møller-Mærsk  Nordea Bank  Neste  Nibe Insdustrier  Nokia  Novo Nordisk  Novozymes  Ørsted  Pandora  Sampo  Sandvik  SCA  SEB  Sv. Handelsbanken  Stora Enso  Swedbank  UPM-Kymmene  Volvo  Vestas Wind Systems 
Päivitetty: 5. tammikuuta 2024
Petrus Boddeng Timang

Petrus Boddeng Timang (2024)
Petrus Boddeng Timang (s. 7. heinäkuuta 1947) on indonesialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 13. tammikuuta 1974 ja nimitettiin Banjarmasinin hiippakunnan johtoon 14. kesäkuuta 2008. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Fransiskus Xaverius Rocharjanta Prajasuta, jota avustivat Florentinus Sului Hajang Hau ja Johannes Liku Ada'.
Pälväjärvi

Pälväjärvi (ven. Пяльвозеро, Pjalvozero), myös muodossa "Palvajärvi", oli  karjalainen kylä entisessä Porajärven kunnassa Itä-Karjalassa.
Kylä mainitaan vuonna 1617 Stolbovan rauhan rajakäynnissä. Venäläinen rajakomissio asui Pälväjärven kylässä ja ruotsalaiset neuvottelijat vuorostaan Porajärven kirkonkylässä. Lopuksi raja määrättiin venäläisten haluamaan paikkaan, noin 20 kilometria Pälväjärvestä Suojärven suuntaan.
Pälväjärvi sijaitsi Suununjoen muodostaman samannnimisen järven itärannalla, kirkonkylästä kaakkoon. Kylän talot olivat kahdessa rivissä joen suuntaisina. Oli "yläne" ja "alane" rivi. Kylässä oli ortodoksinen tsasouna joen rannalla, alaisessa rivissä. Kyläläisten elinkeinot olivat maanviljely, kalastus ja puun uitto. Pälväjärven suvut oli Kandoiset-Borissaiset (venäjäksi Borisov), Makkoset (Makkojev), Isakkaiset (Isakov), Feodorat (Fedorov), Mihalaiset (Mihailov), Ondreiset (Andreev), Semoiset, Mikkiset, Hilippäiset, Jormoiset, Hodeiset ja Kirssoset. Kaarle Krohn tallensi kylässä runonlauluja vuonna 1884. Vuonna 1905 kylässä oli 19 taloa ja 120 asukasta. Kirjailija Kosti Pamilo oli syntynyt Pälväjärvessä. Vuoteen 1917 kylä kuului Poventsan kihlakuntaan.
Suomeen liitettynä Heimosotien jälkeen vuonna 1919, Pälväjärvessä avautui koulu ja toimi kauppa. Tarton rauhan jälkeen osa asukkaista pakeni uuden rajan taakse Suojärveen. Vuonna 1926 kylässä oli 32 taloa ja 150 asukasta (naisia 79, miehiä 71), niistä karjalaisia - 148. 1930-luvun alussa Pälväjärveen perustettiin "Punainen Ojittaja" -niminen kolhoosi. Stalinin puhdistuksien aikana 1930-luvulla noin 25 kylän asukasta oli vangittu, niistä suurin osa teloitettu.
Pälväjärvi oli poltettu neuvostoarmeijan joukkojen vetäytyessä vuonna 1941 ja kylän alue jäi autioksi.
Mafioso

Mafioso on seurapeli, jossa hyödyllisiä taitoja ovat vakuuttavuus, pokerinaama ja väittelytaito. Yli 10 hengen peli kestää kymmenestä minuutista pariin tuntiin. Pelit siis voivat venyä, mikäli pelaajissa on taitava puhuja, joka osaa pitää hyviä puolustuspuheita.