stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ibadilaisuus
Historiatieteen näkemyksiä

Kharijiittien keskus oli aluksi Irakin Basrassa, mistä liike levisi Pohjois-Afrikkaan. Vuonna 739 sinne syntyi kapinaliike, jota Damaskoksen kalifit eivätkä heidän jälkeensä abbasidit saaneet enää kukistettua. Toinen ibadiittien valtakeskus syntyi Omaniin.lähde?
Länsimaisessa historiankirjoituksessa on torjuttu ajatus, että ibadiitit olisivat saaneet nimensä johtajastaan Abdallah ibn Ibadista. Varhaisimmat ibadiitteina pidetyt kirjoittajat eivät nimittäin mainitse hänen nimeään. Volker Popp on todennut, että sana ibād on arabian sanan abd (palvelija, orja) monikkomuoto, joka oli arabian murteista tunnettu vain Mesopotamiassa. Mesopotamian al-Hirassa vaikutti arabialainen kristitty ryhmä, joka käytti itsestään tätä nimeä. Nimitys viittasi Vanhaan testamenttiin, jossa Abraham, Iisak ja Jaakob olivat "Jumalan palvelijoita". Al-Hira oli lakhmideiksi kutsuttujen kristittyjen (nestoriolaisten) arabien pääkaupunki.
Ibādit tulivat eri arabiheimoista, mutta heitä liitti yhteen kääntyminen kristinuskoon muuten pakanallisessa ympäristössä sekä sitä seurannut heimorajojen murtaminen. Popp pitää mahdollisena, että Muhammediin liitetty "Hiran" luola voisi olla tarinallinen muistuma tästä liikkeestä samoin kuin ajatus heimorajoista rikkovasta ummasta Medinassa. Luolakertomusta ei esiinny vielä Ibn Hishamin kirjoittamassa elämäkerrassa, mutta se vakiintui myöhemmin.lähde?
Ibadiitit ovat voineet kehittyä tästä mesopotamialaisesta kristillisestä ja gnostisesta liikkeestä, sillä historia tuntee ibadiitit myös kristillisenä lahkona.
Aiheesta muualla

Holger Weiss, Takrurista Kanemin kautta Kilwaan ja huhut Lamlameista Historiallisia Papereita 5 : Maailma tuhat vuotta sitten. Historiallinen Yhdistys
Juha Aleksi Virtanen: Symboliymmärrys ja kehitysyhteistyön merkitys sansibarilaisen nuoren kokemana, (väitöskirja) Tampereen yliopisto 2008 ISBN 978-951-44-7402-6 (nid.) ISBN 978-951-44-7403-3 (pdf)
Ilkka Ahtokivi: Islam koostuu kymmenistä lahkoista Verkkouutiset
Idänmaruna

| Idänmaruna |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Asteroideae
Suku::  Marunat Artemisia
Laji::  sieversiana
Kaksiosainen nimi
 Artemisia sieversiana  Ehrh. ex Willd. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idänmaruna (Artemisia sieversiana) on Aasiasta kotoisin oleva mykerökukkaiskasvi.
Ulkonäkö

Idänmaruna muistuttaa paljon koiruohoa, mutta on yksi- tai kaksivuotinen. Korkeudeltaan laji on 30–100 senttimetriä. Se on vähemmän karvainen ja himmeänvihreä verrattuna koiruohon hopeanharmaaseen väriin. Idänmarunan mykeröt ovat hieman pienemmät kuin koiruoholla. Suomessa kasvi on havaittu harvoin kukkivana ja yleensä vain lehtiruusukkeena.
Levinneisyys

Idänmaruna esiintyy luontaisesti Pohjois- ja Keski-Aasiassa, Itä-Venäjällä ja Siperiassa. Suomessa se on harvinainen satunnaistulokas, jota on löydetty pohjoisimmillaan Torniosta. Sen leviämistavat ovat sidoksissa rautatieliikenteeseen ja aiemmin viljantuontiin. Suomen lisäksi muista Pohjoismaista idänmarunaa ei ole havaittu.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Idänmaruna – Artemisia sieversiana
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q722965  Wikispecies: Artemisia sieversiana  BioLib: 41320  CoL: GWWW  EPPO: ARTSI  FNA: 200023334  FoC: 200023334  GBIF: 3121562  GRIN: 464127  iNaturalist: 633994  IPNI: 180122-1  ISC: 112452  NCBI: 205378  Open Tree of Life: 154471  PfaF: Artemisia sieversiana  Plant List: gcc-38155  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:180122-1  Tropicos: 2701802  WFO: wfo-0000123364  Laji.fi: MX.39839
Ilja Ifin ja Jevgeni Petrov

Jevgeni Petrov 1930
Ilja Ifin (oik. llja Arnoldovitš Fainzilberg; 15. lokakuuta [J: 3. lokakuuta] 1897 Odessa, Venäjän keisarikunta – 13. huhtikuuta 1937 Moskova, Neuvostoliitto) ja Jevgeni Petrov (Евгений Петров, oik. Jevgeni Petrovitš Katajev, Евгений Петрович Катаев; 13. joulukuuta [J: 30. marraskuuta] 1903 Odessa, Venäjän keisarikunta – 2. heinäkuuta 1942 Krim, Neuvostoliitto) olivat venäläinen kirjailijakaksikko.
Elämäkerta

Köyhään juutalaiseen perheeseen syntynyt Ilja Ifin työskenteli nuorena eri ammateissa ja ryhtyi toimittajaksi Odessassa 18-vuotiaana. Hän lähti Moskovaan vuonna 1923 aloittaakseen ammattikirjailijan uran. Jevgeni Petrov, opettajan poika, aloitti uransa uutispalvelun kirjeenvaihtajana, työskenteli hetken rikostutkijana ja muutti Moskovaan vuonna 1923, jossa hänestä tuli ammattitoimittaja. Aluksi Ifin työskenteli rautatietyöläisten keskuslehden Gudokin (’Merkinantopilli’) henkilökunnan parissa, kun taas Petrov työskenteli satiirisessa Krasni perets -lehdessä (’Punapippuri’). Vuonna 1926 Petrov siirtyi Gudokiin ja hän ja Ifin muodostivat ainutlaatuisen kirjallisen kumppanuutensa.
Vuonna 1928 he julkaisivat yhteistyönsä ensimmäisen hedelmän, Dvenadtsat stulyev (Kaksitoista tuolia), riehuvan pikareskiromaanin farssista seikkailusta osana satiiria Neuvostoliiton elämästä uuden talouspolitiikan (NEP) aikana. Teos oli välitön menestys, ja sen roistosankarista, hillittömästä Ostap Benderistä tuli yhdessä yössä ja pysyvästi yksi venäläisen kaunokirjallisuuden suosituimmista henkilöistä. Kahdentoista tuolin lopussa kuollut Bender herätettiin henkiin jatko-osassa, Zolotoy teljonok (1931; Pieni kultainen vasikka), yhtä humoristisessa, mutta vakavammassa ja jyrkässä satiirissa, joka keskittyy teeskentelijöihin, jotka väittävät olevansa kuolleen Neuvostoliiton sankarin poika.
Yhdysvaltoihin suuntautuneen kiertueen jälkeen Ilf ja Petrov kirjoittivat vuonna 1936 Odnoetažnaja Amerikan (Yksikerroksinen Amerikka, suom. 2013), joka on nokkela selostus heidän automatkastaan ​​maan halki. Teos paljastaa suurelta osin amerikkalaisen elämän materialistisen ja kulttuuriköyhän luonteen, mutta se osoittaa kuitenkin, että monet kapitalistisen yhteiskunnan näkökohdat vetosivat tekijöihin. Eräänlainen jatko tälle teokselle oli pitkä tarina Tonja (1937), joka kuvaa sopivalla satiirisella kosketuksella kapitalistisessa yhteiskunnassa elämään pakotetun neuvostokansan elämää. Näiden tärkeiden teosten lisäksi Ilf ja Petrov tekivät vuodesta 1932 alkaen yhteistyötä useiden humorististen ja satiiristen luonnosten parissa Pravda-sanomalehdelle.
Vuonna 1937 Ilf kuoli tuberkuloosiin. Petrov jatkoi kirjallista työtään kirjoittamalla kirjalliseen sanomalehteen Literaturnaja gazetaan ja aikakauslehti Ogonjokiin. Hän kuoli vuonna 1942, kun lentokone, jolla hän matkusti Sevastopolista Moskovaan syöksyi maahan.
Kirjallinen ura

Ifin ja Petrov ovat jääneet 1920-luvun venäläisen proosakirjallisuuden historiaan kahdella teoksella: romaaneilla Kaksitoista tuolia (Dvenadtsat stuljev, 1928, suom. 1946) ja Kultainen vasikka (Zolotoi teljonko, 1931, suom. 1957). Muutettuaan 1920-luvun alussa Odessasta Moskovaan Ifin kirjoitti satiirisia kertomuksia ja pakinoita. Myös Petrov saapui Moskovaan vuonna 1923 ja kirjoitti humoristisia tekstejä.
Valentin Katajev alkoi parivaljakolle idean Kahteentoista tuoliin, joten teos on omistettu hänelle. Romaani on hilpeä satiiri NEP-kauden Neuvosto-Venäjästä. Sankari on veijarihahmo Ostap Bender, joka kutsuu romaanissa itseään ”suureksi keinottelijaksi”. Teosta on luonnehdittu 1920-luvun venäläisen elämän ensyklopediaksi. Aikalaislukijat ottivat teoksen riemuiten vastaan, mutta proletaarilehdistö moitti teosta siitä, että siitä puuttui ”luokkaviha”. Kultaisessa vasikassa seikkailee sama Ostap Bender.
Suomennetut teokset

Kaksitoista tuolia (Dvenadtsat stuljev, 1928). Suomentajat Reino Silvanto ja Juhani Konkka. WSOY, 1946. 3. painos sarjassa Koulun peruskirjasto 24, WSOY, 1981, ISBN 9510107433. 4. painos WSOY, 1983, ISBN 9510120049
Kultainen vasikka (Zolotoi teljonko, 1931). Suomentaja Ami Aarto. Kansankulttuuri, Helsinki, 1957.
Yksikerroksinen Amerikka (Odnoetažnaja Amerika, 1936) Suomentaja Mika Rassi. Savukeitaan historialliset matkakirjat: 9. Savukeidas, Tampere, 2013. ISBN 9789522680792
Ilja Ifin lukemassa ”Kahtatoista tuolia” 1930
Eric Idle

Eric Idle vuonna 2003.
Eric Idle (s. 29. maaliskuuta 1943 South Shields, Englanti) on brittiläinen näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja ja muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Monty Python -komediaryhmän jäsenenä.
Elämäkerta

Eric Idle syntyi South Shieldsissä, Koillis-Englannissa. Hänen isänsä palveli Englannin ilmavoimissa ja selvisi sodasta, mutta kuoli onnettomuudessa vuonna 1945. Isän kuoleman jälkeen Ericin äiti joutui lähettämään hänet sisäoppilaitokseen taloudellisten vaikeuksien vuoksi. Idle opiskeli englantia Cambridgen yliopistossa. Hän oli mukana yliopiston teatteriryhmässä Cambridge University Footlights Dramatic Club, johon kuuluivat myös tulevat pythonkollegat John Cleese ja Graham Chapman. Hän oli teatteriryhmän puheenjohtaja vuonna 1965 ja oli ensimmäinen, joka salli naisten liittymisen ryhmään.
Vuosina 1967–1969 Idle esiintyi lastenohjelmassa Do Not Adjust Your Set, jossa hänen kanssaan näyttelivät myös tulevat Pythonit Terry Jones sekä Michael Palin. Animaatiot sarjaan teki Terry Gilliam, joka hoiti saman roolin myös Pythonissa.
Idle oli Monty Python -koomikkoryhmän perustajajäsen ja esiintyi sen televisiosarjassa Monty Pythonin lentävä sirkus (1969–1974). Ryhmä on tehnyt lisäksi neljä elokuvaa sekä lukemattoman määrän oheistuotteita äänitteistä ja kirjoista videopeleihin.
Vuonna 2018 julkaistiin Idlen omaelämäkerta Always Look on the Bright Side of Life – A Sortabiography (ISBN 9781474610278).
Yksityiselämä

Idle oli vuosina 1969–1975 naimisissa australialaisen näyttelijän Lyn Ashleyn kanssa. Heillä on poika nimeltä Carey. Idle on asunut vuosikymmeniä Los Angelesissa Yhdysvalloissa toisen vaimonsa Tania Kosevichin kanssa. Heillä on vuonna 1990 syntynyt tytär Lily. Idlelta onnistuttiin 2020-luvun taitteessa parantamaan varhain todettu haimasyöpä.
Elokuvia

Monty Pythonin paremmat pilat (And Now for Something Completely Different, 1971)
Monty Pythonin hullu maailma (Monty Python and the Holy Grail, 1974)
The Rutles (All You Need Is Cash, 1978, käsikirjoitus, ohjaus ja päärooli)
Monty Python: Brianin elämä (Life of Brian, 1979)
Monty Python Hollywoodissa (Monty Python Live at the Hollywood Bowl, 1982)
Kapteeni Keltaparta (Yellowbeard, 1983)
Monty Python: Elämän tarkoitus (Monty Python's the Meaning of Life, 1983)
Paroni von Münchhausenin seikkailut (The Adventures of Baron Munchausen, 1989)
Suku on pahin (Too Much Sun, 1990)
Nunnat karkuteillä (Nuns on the Run, 1990)
Äly hoi, älä jätä! (Missing Pieces, 1991)
Perijät jaossa / Apua, perintö vaarassa (Splitting Heirs, 1993)
Casper (Casper, 1995)
Peloton punatakki (Dudley Do-Right, 1999)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eric Idle Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Idänhepokatti

| Idänhepokatti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Alalahko::  Ensifera
Yläheimo::  Tettigonioidea
Heimo::  Hepokatit Tettigoniidae
Suku::  Tettigonia
Laji::  cantans
Kaksiosainen nimi
 Tettigonia cantans  (Fuessly, 1775) 
Katso myös
   Idänhepokatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idänhepokatti (Tettigonia cantans) on hepokattilaji, jota esiintyy Euroopasta ja Pohjois-Afrikasta Siperiaan ja Kiinaan ulottuvalla alueella. Se muistuttaa lehtohepokattia.
Koko ja ulkonäkö

Idänhepokatti on yleisväriltään vihertävä ja sen selkäpuolella on ruskea pitkittäisjuova. Erotuksena hyvin samannäköisestä lehtohepokatista idänhepokatin siivet ovat selvästi leveämmät ja lyhyemmät ulottuen suunnilleen takimmaisen raajaparin polvien kohdalle ja vain hieman takaruumiin kärkeä pitemmälle. Naaraan munanasetin ulottuu selvästi siipien taakse. Koiraan takaruumiin kärjessä sijaitsevista perälisäkkeistä ylempi pari on lähes yhtä lyhyt kuin alempi. Koiraan pituus on 22–33 mm ja naaraan ilman munanasetinta 24–33 mm. Sirittäessään idänhepokatti on lehtohepokattia kovaäänisempi.
Levinneisyys

Idänhepokatti esiintyy yleisenä Kaakkois-Suomessa. Lännessä se on levinnyt Kymijoen itärannalle saakka, idässä sitä on tavattu Varkaudenkin pohjoispuolella. Tämän lisäksi idänhepokatilla on eristynyt populaatio myös ainakin kahdessa paikkaa Turussa, mutta levinneisyyttä Turun alueella ei tunneta. Idänhepokatti on kulkeutunut Suomeen mahdollisesti venäläisten rajalinnakkeiden asukkaiden myötä, arviolta parisataa vuotta sitten. Lajin leviämistä rajoittaa sen heikko lentotaito.
Idänhepokatti on mantereisempi laji kuin lehtohepokatti. Keski-Euroopassa, jossa lajien levinneisyysalueet ovat osaksi päällekkäisiä, idänhepokattia esiintyy yleensä vuoristoalueilla ja lehtohepokattia alavimmilla seuduilla. Laajempi levinneisyys ulottuu Keski-Euroopasta Siperiaan ja Kiinaan.
Elinympäristö ja elintavat

Laji viihtyy pensaissa ja matalissa puissa, varsinkin puutarhoissa ja lehdoissa. Koiraat sirittävät usein korkeiden lehtipuiden latvustossa. Etelämpänä lajia tavataan etenkin vuoristoissa. Koiraat alkavat sirityksensä yleensä iltapäivän aikana ja, lämpötilan pysyessä tarpeeksi korkeana, jatkavat aamuyölle saakka. Paikalla, jolla yksilöitä on paljon, koiraat asettautuvat tasaisin välimatkoin muutaman metrin päähän toisistaan. Lajin suojaväri on hyvä, eikä sirittävääkään eläintä ole helppoa löytää. Häiriöstä siritys loppuu ja hepokatti kävelee ylöspäin pyrkien samalla kääntymään piiloon.
Muiden hepokattien tavoin idänhepokatti on peto, joka syö muita hyönteisiä, mutta kelpuuttaa myös kasviravintoa.
Aiheesta muualla

Idänhepokatin siritystä
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q245100  Wikispecies: Tettigonia cantans  BioLib: 145  BOLD: 261069  CoL: 55VHK  EoL: 859541  EPPO: TTTACA  Fauna Europaea: 403647  Fauna Europaea (new): 66818360-fd2b-4eab-9ecb-94f7b8d22ad1  GBIF: 8347376  iNaturalist: 423693  IRMNG: 10635520  NCBI: 420850  Observation.org: 1918  Orthoptera Species File (old): 1142803  Orthoptera Species File (new): 805905  TSA: 17610  Xeno-canto: Tettigonia-cantans  Laji.fi: MX.43176
Risto Ihamuotila

Risto Veikko Artturi Ihamuotila (s. 15. toukokuuta 1938 Espoo) on suomalainen Helsingin yliopiston entinen kansleri vuoteen 2002. Yliopiston eri tehtävissä hän on toiminut noin 30 vuotta.
Ihamuotila väitteli tohtoriksi vuonna 1968. Hänestä tuli Suomen Akatemian nuorempi tutkija ja jo 1973 Helsingin yliopiston maatalouspolitiikan professori. Hän kohosi dekaaniksi 1979, rehtoriksi 1992 ja lopulta kansleriksi vuosiksi 1996–2003.
Hänen isänsä Veikko Ihamuotila toimi Maataloustuottajien Keskusliiton puheenjohtajana. Hänen veljensä Jaakko Ihamuotila taas on toiminut yritysjohtajana. Muita sisaruksia ovat Matti Ihamuotila ja Anna-Leena Verkasalo. Hänen vaimonsa, Kristiina Ihamuotila, on tekstiilitaiteilija. Heidän poikansa Mika Ihamuotila on toiminut pankkimaailmassa ja sittemmin Marimekon toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana.
Teoksessaan Yliopistomies ja maajussi Risto Ihamuotila kertoo yliopistomaailman vaiheista mutta myös elämästään, ja mukana on osuvia henkilökuvia mm. tieteentekijöistä sekä politiikan ja kulttuurielämän päättäjistä.
Ihamuotilan perheen koti on Nuuksiossa sijaitseva Histan tila, joka on ollut Ihamuotilan hoidossa lähes 40 vuotta ja suvun hallussa jo yli sata vuotta. Histan tila siirtyi Risto Ihamuotilalle vuonna 2000. Lapsena Risto sisaruksineen asui Histalla.
Ihamuotila valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1984.
Teoksia

Viljelijöiden työtulojen taso kirjanpitotiloilla 1956–1965, 1968
Maataloustulon ja viljelijäperheen työtulon vaihteluista ja riippuvuudesta tuotannontekijöiden suhteen, 1970
Balance sheet of agriculture for Finland 1948–1967 a study on the amount and distribution of capital invested in Finnish agriculture, 1970
Effect of increasing nitrogen fertilization on the economic result in corn production a study in the functional input-output-relationships in conditions of diminishing returns, 1970
Productivity and aggregate production functions in the Finnish agricultural sector 1950–1969, 1972
Leipäviljan tarjonnasta ja tarjontaan vaikuttavista tekijöistä Suomessa vuosina 1951–1970, 1972
Sukupolvenvaihdoksen taloudelliset vaikutukset maatilataloudessa Maatalouden pääomatutkimusprojektin 2. osaraportti, 1980
Maatilatalouden investoinneista ja niiden rahoituksesta Maatalouden pääomatutkimusprojektin 1. osaraportti 1980
Maatalouspolitiikkaan liittyvää peruskäsitteistöä, 1981
Suomen maatalouselinkeinon pääomakanta ja velkaisuusaste vuosina 1961–1980 Maatalouden pääomatutkimusprojektin 3. osaraportti, 1983
Maatalouden korkeakoulutus, 1986
Automaattisen tietojenkäsittelyn kehittämisen suuntaviivat Helsingin yliopistossa 1980-luvun lopulla, 1986
Maataloustutkimuksen ja -opetuksen suuntaviivoja, 1987
Helsingin yliopiston taloussuunnittelun ja määrärahojen jaon kehittäminen, 1990
Uuteen yliopistoon puheita, kirjoituksia, mielipiteitä, 1994
Uudenmaan osaamiskeskusohjelma 1994, 1994
Puheen maailma näkemyksiä ja visioita puhumisesta, kuuntelemisesta ja vuorovaikutuksesta Suomen puheopiston 50-vuotisjuhlajulkaisu, 1997
Yliopistomies ja maajussi (WSOY, 2007) ISBN 978-951-0-32372-4
Anja Ignatius

Anja Ignatius.
Anja Ignatius (vuodesta 1931 Ignatius-Lagus, vuodesta 1935 Ignatius-Hirvensalo; 2. heinäkuuta 1911 Tampere – 10. huhtikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen viulisti ja ensimmäisiä suomalaisia kansainvälisen tason jousisoittajia. Hän toimi viulunsoiton professorina Sibelius-Akatemiassa 1955–1978.
Elämänvaiheet

Anja Ignatius kuului Ignatiuksen sukuun. Hänen isänsä oli Suomen Trikootehtaan insinööri Bengt Ignatius (1882–1944) ja äitinsä Elvi Lagus (1885–1959). Ignatiuksen puoliso vuodesta 1931 oli metsänhoitaja Veikko Hirvensalo.
Kuusivuotiaana Anja joutui keskelle Suomen vapaussotaa, sillä hänen perheensä asui Tampereen keskustassa.
Anja Ignatius opiskeli viulunsoittoa aluksi Tampereella, mutta hän osoittautui nopeasti niin lahjakkaaksi, että äiti vei hänet vuonna 1924 Pariisiin Édouard Nadaud’n oppiin ja vuonna 1928 Tšekkoslovakiaan Otakar Ševčíkin oppilaaksi. Kolmas merkittävä opettaja oli Carl Flesch, joka opetti Ignatiusta Berliinissä vuosina 1929–1931.
Ensikonserttinsa Ignatius piti 15-vuotiaana Helsingissä, ja arvostelut olivat kiittäviä. Hän alkoi tehdä esiintymiskiertueita sekä kotimaassa että ulkomailla.
Ignatiuksesta tehtiin 21-vuotiaana maan edustustaiteilija, kun hänet kutsuttiin Jean Sibeliuksen viulukonserton solistiksi toukokuussa 1933 järjestettyyn ensimmäiseen Suomesta koko Eurooppaan radioituun sinfoniakonserttiin.
Ignatius soitti Radion sinfoniaorkesterin (RSO) solistina muun muassa Sibeliuksen viulukonserton Helsingin olympialaisten päätöskonsertissa 1952. Hän konsertoi eri puolilla Eurooppaa ja Yhdysvalloissa.
Ignatius esiintyi sekä solistina että kamarimuusikkona ja tuli tunnetuksi Sibeliuksen läheisenä ystävänä ja tulkitsijana. Sibeliuksen viulukonserton hän esitti yli sata kertaa vajaan neljänkymmenen vuoden aikana. Kaikkiaan hän konsertoi noin 400 kertaa; näistä kaksi kolmasosaa oli omia viuluiltoja ja loput konserttotulkintoja orkestereiden kanssa. Kamarimusiikkia hän esitti muun muassa kahdeksan vuoden ajan Helsinki-kvartetin priimaksena.
Anja Ignatius palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1948. Vuonna 1957 hänet kutsuttiin Sibelius-viikkojen tähtiviulistien sarjaan ensimmäisenä suomalaissolistina. Ohjelmistossa oli silloinkin nimikkosäveltäjän viulukonsertto.
Sibelius-Akatemian Anja Ignatius -viulukilpailu on nimetty Ignatiuksen mukaan.
Aiheesta muualla

Anja Ignatius Ylen Musiikin syntymäpäiväkalenterissa
Ignatius, Anja hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Moldova

Moldova (rom. Moldova), virallisesti Moldovan tasavalta (rom. Republica Moldova) on sisämaavaltio Itä-Euroopassa. Se sijaitsee Romanian ja Ukrainan välissä Moldovan historiallisen alueen itäosassa. Maan pinta-ala on 33 851 neliökilometriä, ja asukkaita on noin 4,0 miljoonaa. Moldovan pääkaupunki on Chișinău.
Moldova kuuluu Itsenäisten valtioiden yhteisöön, vaikkakin lopetti aktiivisen osallistumisensa järjestössä marraskuussa 2022. Se on yksi Euroopan köyhimmistä maista. Asukkaista pääosa on etniseltä taustaltaan romanialaisia (itämoldovalaisia) ja uskonnoltaan Romanian patriarkaattiin kuuluvia ortodokseja. Viininviljely on ollut tärkeä osa Moldovan taloutta ja kulttuuria vuosisatojen ajan.
Maantiede > Sijainti ja pinnanmuodot

Moldovan pinta-ala on 33 851 neliökilometriä, ja se sijaitsee Dnestr- ja Prutjoen välissä lähellä Mustanmeren luoteiskulmaa. Maalla ei kuitenkaan ole omaa merenrantaa, mutta yhteys Mustallemerelle on maan eteläosista Tonavan rannalta Giurgiuleștin vapaasataman kautta. Sen rajanaapureita ovat Ukraina pohjoisessa, idässä ja etelässä ja Romania lännessä. Romanian vastainen raja on 450 kilometriä pitkä ja Ukrainan vastainen 940 kilometriä pitkä.
Moldova sijaitsee Itä-Euroopan tasangon lounaisosassa. Maasto on pääosin kumpuilevaa, syvien jokien ja laaksojen rikkomaa tasankoa. Maan pohjoisosassa on 90–600 metrin korkeudessa oleva Bălțin aro ja keskiosassa noin 350–400 metriin kohoava Codri. Sen alueella on myös maan korkein kohta, 430 metrin korkuinen Dealul Bălănești.
Moldovaa halkovat useat joet, mutta suurin osa niistä on lyhyitä. Vain kahdeksan joen pituus on yli sata kilometriä. Maan tärkein joki on Dnestr, joka on purjehduskelpoisin myös talvisin. Prut puolestaan on Tonavan sivujoki, ja se liittyy Tonavaan maan lounaiskulmassa. Moldovassa on myös laaja pohjavesiverkosto, johon kuuluu yli 2 000 lähdettä.
Maantiede > Ilmasto

Ilmasto on leudon mantereinen, kesät ovat pitkiä ja lämpimiä. Keskilämpötila on heinäkuussa noin 19 °C maan pohjoisosassa ja 23 °C eteläosassa. Talvi on lyhyt Mustanmeren läheisyyden ansiosta. Tammikuun keskilämpötila on noin −4 °C. Vuoden keskimääräinen sademäärä on etelässä 400 mm, pohjoisessa 600 mm. Sadanta vaihtelee kuitenkin huomattavasti. Joinain vuosina määrä voi olla jopa kaksinkertainen, kun joinain vuosina maassa kärsitään kuivuudesta. Suurin osa sateista tulee lämpiminä kesäkuukausina. Talvisin lunta tulee vain vähän.
Maantiede > Luonto ja luonnonsuojelu

Moldovan pohjois- ja keskiosat kuuluvat metsävyöhykkeeseen, kun eteläosassa taas on aroa. Yleisimpiä puita ovat valkopyökit ja tammet. Vielä 1800-luvun alussa kolmasosa maasta oli metsän peitossa, mutta metsäkadon takia osuus on pienentynyt selvästi. Maasta yli 54 prosenttia on maanviljelykäytössä, metsät peittävät yhdeksän prosenttia pinta-alasta.
Moldovan nisäkäslajisto on maan pienuudesta huolimatta runsaslajinen. Soiset jokivarret puolestaan ovat ihanteellisia monille muuttolinnuille. Metsien yleisiä lintuja ovat kangaskiuru, närhi, laulurastas, mustarastas ja sarvipöllö.
Moldovan ensimmäinen kansallispuisto, Orhein kansallispuisto valmistui vuonna 2013. Vuonna 2022 parlamentti teki päätöksen Ala-Dnestrin kansallispuistosta. Se sijaitsee Dnestrjoen varrella lähellä Ukrainan rajaa, ja sen pinta-alaksi tulee noin 500 neliökilometriä. Maassa on jo muita suojelualueita, kuten Codrun luonnonsuojelualue, jossa on tavattu 924 kasvilajia, 138 lintulajia ja 45 nisäkäslajia.