stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Glutamaattidehydrogenaasi
Toiminta

Glutamaattidehydrogenaasin lähtöaineet ja tuotteet riippuvat ammoniumionien, alfaketoglutaarihapon, glutamiinihapon ja entsyymin tarvitsemien koentsyymien pitoisuudestasoluissa. Glutamaattidehydrogenaasi on sikäli erikoinen entsyymi, että se pystyy käyttämään eliöstä riippuen hapettavassa deaminaatiossa koentsyyminään joko NAD+- tai NADP+-molekyyliä ja pelkistävässä aminoinnissa joko NADH- tai NADPH-molekyyliä. Eläimillä glutamaattidehydrogenaasi katalysoi lähinnä glutamiinihapon deaminaatiota, kun toiseen suuntaan tapahtuva reaktio on tyypillinen erityisesti kasveilla ja bakteereilla.
Glutamaattidehydrogenaasin katalysoiman hapettavan deaminaation mekanismi on seuraava. Ensimmäisessä vaiheessa entsyymiin sitoutunut glutamiinihappo luovuttaa α-hiilen protonin NAD+-molekyylille, joka pelkistyy NADH:ksi, ja tuotteenamuodostuu iminiumioni eli niin kutsuttu Schiffin emäs. Tämän jälkeen iminiumioni hydrolysoituu muodostaen alfaketoglutaarihappoa. Glutamiinihapon syntetisoiminen alfaketoglutaarihaposta on mekasnimiltaan tälle reaktiolle käänteinen ja ensimmäisessä vaiheessa alfakeoglutaraattikondensoituu ammoniumionin kanssa muodostaen iminiumionin, jonka hiiliatomi vastaanottaa protonin NADPH:lta. Entsyymi sitoo alfaketoglutaraatin siten, että tässä reaktiossa muodostuu ainoastaan glutamiinihapon L-enantiomeeria.
Glutamaattidehydrogenaasin toiminta on allosteerisesti säädeltyä. Glutamiinin deaminaatiota aktivoi ADP-molekyyli ja inhiboi GTP-molekyyli. Kun solun energiavarannot ovat vähäiset aktivoituu glutamiinihapon deaminaatio alfaketoglutariinihapoksi, jonka solut käyttävät sitruunahappokierrossa.
Glutationireduktaasi

Malli glutationireduktaasin rakenteesta sitoutuneena prosteettiseen ryhmäänsä FAD-molekyyliin ja substraattiinsa glutationiin
Glutationireduktaasi on entsyymi, jolla on tärkeä rooli eliöiden tuottamien peroksidien ja eliöiden vierasaineiden metaboliassa. Glutationireduktaasi pelkistää hapettuneessa muodossa olevan glutationin sisältämän disulfidisidoksen vapaiksi tioliryhmiksi. Glutationireduktaasin EC-numero on EC 1.8.1.7.
Ominaisuudet ja toiminta

Rakenteeltaan glutationireduktaasi on kahdesta samanlaisesta alayksiköstä koostuva homodimeeri. Ihmisellä kumpikin alayksikkö on molekyylimassaltaan 50 kDa. Molemmissa alayksiköissä on sitoutumiskohdat prosteettisena ryhmänä toimivalle FAD-molekyylille, pelkistimenä toimivalle NADP-molekyylille ja glutationille. Eräät syanobakteerit käyttävät pelkistimenä NADP:n sijasta NAD:tä. Glutationireduktaasi sisältää kahden kysteiiniaminohapon välisen rikkisillan. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa NADP luovuttaa elektronit glutationireduktaasiin sitoutuneelle FAD:lle, joka pelkistää entsyymin rikkisillan. Tämän jälkeen hapettuneessa muodossa oleva glutationidisulfidi muodostaa entsyymin pelkistyneiden kysteiiniaminohappojen tioliryhmien kanssa välituotteen, jossa glutationi muodostaa entsyymin toisen kysteiinin kanssa rikkisillan. Tämän jälkeen toinen glutationireduktaasin aktiivisen kohdan kysteiinin tioliryhmästä reagoi välituotteen kanssa vapauttaen glutationin ja muodostaen alkuperäisen entsyymin.
Glutationireduktaasin inhibiittoreita ovat eräät metallit, kuten sinkki-ionit, ja eräät syöpien hoitoon käytettävät lääkeaineet, kuten karmustiini. Glutationireduktaasia estäviä yhdisteitä voidaan käyttää malarialääkkeinä ja tähän tarkoitukseen käytetään muun muassa metyleenisinistä. Glutationi tarvitsee toimiakseen FAD-molekyylin, jota elimistö valmistaa riboflaviinista, joten riboflaviinin puutos voi aiheuttaa alentunutta glutationireduktaasin aktiivisuutta.
Glutaredoksiini

Malli ihmisen glutaredoksiinin rakenteesta
Glutaredoksiini on monissa eliöissä esiintyvä pelkistimenä toimiva proteiini. Se osallistuu hapetus-pelkistysreaktioihin muun muassa DNA:n synteesiin tarvittavien deoksiribonukleotidien biosynteeseissä ja haitallisten peroksidien pelkistämiseen. Glutaredoksiinia tavataan niin esi- kuin aitotumaisissakin soluissa. Se on yhdessä glutationin ja glutationireduktaasin kanssa osa niin kutsuttua glutationisysteemiä.
Rakenne ja toiminta

Molekyylimassaltaan glutaredoksiini on pienehkö proteiini, tyypillisesti noin 10–24 kDa. Bakteereilla on proteiinista tyypillisesti vain yksi isoformi, mutta nisäkkäille isoformeja on useampia. Esimerkiksi ihmisellä on neljä glutaredoksiinin isoformia. Glutaredoksiini on sitoutuneena glutationiin.
Glutataredoksiinin tehtävänä soluissa on pelkistää muiden proteiinien hapettuneita kysteiiniaminohappojen välille muodostuneita disulfidisidoksia vapaiksi tioliryhmiksi. Pelkistettäviä proteiineja ovat muun muassa ribonukleotidireduktaasi ja peroksiredoksiinit. Glutaredoksiini voi myös pelkistää hapettuneen askorbiinihapon pelkistyneeksi muodoksi. Proteiinin aktiivisuuden kannalta tärkeä neljän aminohapon muodostama aminohapposekvenssi on järjestyksessä kysteiini, proliini, tyrosiini ja kysteiini. Glutaredoksiinin toimintamekanismi perustuu siihen, että se korvaa kysteiiniaminohapot toisen hapettuneen proteiinin rikkisillasta. Tämä tapahtuu vaiheittain, jolloin ensin muodostuu rikkisilta glutaredoksiinin ja toisen proteiinin välille ja tämän jälkeen glutaredoksiinin toinenkin aktiivinen kysteiiniaminohappo korvaa alkuperäisen proteiinin rikkisillassa. Näin glutaredoksiini hapettuu ja alkuperäinen proteiini pelkistyy. Rakenteeltaan ja toiminnaltaan glutaredoksiini muistuttaa tioredoksiinia. Toisin kuin tioredoksiinin tapauksessa glutaredoksiinille ei ole spesifistä entsyymiä, joka pelkistäisi hapettuneen glutaredoksiinin jälleen aktiiviseksi muodoksi. Sen sijaan glutaredoksiiniin sitoutunut glutationi tekee tämän. Glutationireduktaasi pelkistää tässä reaktiossa muodostuneen hapettuneen glutationin.
Glukoosi-1-fosfaatti

| Glukoosi-1-fosfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [(2R,3R,4S,5S,6R)-3,4,5-trihydroksi-6-(hydroksimetyyli)oksan-2-yyli]divetyfosfaatti
CAS-numero:  59-56-3
PubChem CID:  65533
SMILES:  C(C1C(C(C(C(O1)OP(=O)(O)O)O)O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H13O9P
Moolimassa:  260,134 g/mol
Glukoosi-1-fosfaatti (C6H13O9P) on glukoosin johdannainen, jonka C1-asemassa olevaan hiiliatomiin on esteröitynyt fosfaattiryhmä. Yhdiste esiintyy välituotteena eräissä sokeriaineenvaihdunnan reaktioissa.
Biokemia

Glukoosi-1-fosfaatti on välituote sekä glykogeenin biosynteesissä että sen hajottamisessa. Yhdistettä muodostuu glukoosi-6-fosfaatista fosfoglukomutaasin katalysoimana ja seuraavassa vaiheessa se muunnetaan UDP-glukoosipyrofosforylaasientsyymin katalysoimana UDP-glukoosiksi, josta glykogeenisyntaasi muodostaa glykogeenia. Glykogeenin hajotuksen yhteydessä glukoosi-1-fosfaattia muodostuu suoraan glykogeenista glykogeenifosforylaasin katalysoimana. Tämän jälkeen yhdiste voidaan jälleen isomerisoida glukoosi-6-fosfaatiksi fosfoglukomutaasin vaikutuksesta.
Glukoosi-1-fosfaatti on välituote myös galaktoosin aineenvaihdunnassa. Galaktoosi-1-fosfaattiuridyylitransferaasi katalysoi galaktoosi-1-fosfaatin ja UDP-glukoosin välistä reaktiota, jossa tuotteina muodostuu UDP-galaktoosia ja glukoosi-1-fosfaattia.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: Glucose 1-phosphate (englanniksi)
DrugBank: Alpha-D-Glucose-1-Phosphate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Glucose 1-phosphate (englanniksi)
Maxi Gnauck

Maxi Gnauck vuonna 1984.
Maxi Gnauck (s. 10. lokakuuta 1964 Berliini) on entinen itäsaksalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Yksittäisistä telineistä parhaiten hän menestyi nojapuilla, jolla hän voitti olympiakullan lisäksi kolme maailmanmestaruutta ja kaksi Euroopan-mestaruutta.
Gnauck voitti neljä mitalia Moskovan 1980 olympialaisten telinevoimisteluissa. Hän voitti kultaa nojapuilla 19,875 pisteellä. Hän saavutti hopeaa kahdeksanottelussa, jossa hän pisteillään 79,075 hävisi Neuvostoliiton Jelena Davydovalle 0,075 pisteen erolla. Lisäksi hän saavutti pronssia joukkuekilpailussa, jossa hän keräsi parhaat henkilökohtaiset pisteet, sekä permannolla tasapistein 19,825 Natalja Šapošnikovan kanssa. Puomilla Gnauck sijoittui neljänneksi (19,700 pistettä) ja hypyssä kuudenneksi (19,300).
Los Angelesin 1984 olympialaisiin Gnauck ei voinut osallistua itäblokin maiden olympiaboikotin vuoksi. Hän saavutti kuitenkin voittoja olympialaisten korvikkeeksi järjestetyissä Ystävyyden kisoissa.
Gnauck voitti maailmanmestaruuden nojapuilla heti ensimmäisenä arvokisavuonnaan Fort Worthin MM-kilpailuissa 1979. Kiinan Ma Yanhong jakoi mestaruuden hänen kanssaan. Moniottelussa Gnauck saavutti hopeaa ja joukkuekilpailussa pronssia. Moskovan MM-kilpailuissa 1981 hän voitti kultaa nojapuitten lisäksi puomilla ja hypyssä sekä saavutti pronssia joukkuekilpailussa. Budapestin MM-kilpailuissa 1983 hän voitti kolmannen maailmanmestaruutensa nojapuilla ja kolmannen MM-pronssinsa joukkuekilpailussa.
Kööpenhaminan EM-kilpailuissa 1979 Gnauck saavutti hopeaa hypyssä ja pronssia nojapuilla. Madridin EM-kilpailuissa 1981 hän oli kisojen paras voimistelija: tuloksena kultaa moniottelussa, permannolla, puomilla ja nojapuilla sekä hopeaa hypyssä. Helsingin EM-kilpailuissa 1985 hän voitti vielä kultaa nojapuilla ja sai hopeaa moniottelussa.
Gnauck lopetti voimistelu-uransa vuonna 1985.
Khalkis (Aitolia)

| Khalkis> Χαλκίς.Sijainti |
| --- | --- |
 Khalkis
Koordinaatit:  38°21′14″N, 21°37′53″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Káto Vasilikí, Chálkeia, Nafpaktía, Aitolia-Akarnania, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aitolia
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Khalkis (m.kreik. Χαλκίς, lat. Chalcis), myös Hypokhalkis (m.kreik. Ὑποχαλκίς, lat. Hypochalcis) tai Khalkeia (m.kreik. Χάλκεια, lat. Chalceia), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aitoliassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Nafpaktían kunnan Chálkeian alueella.
Maantiede

Khalkis sijoitetaan nykyisin nimellä Agía Triáda tunnetulle kukkulalle, joka sijaitsee Patraksenlahden pohjoisrannalla itään Káto Vasilikín kylästä. Kukkula on laaksossa, joka sijaitsee Euenos-joen (nyk. Évinos) ja Antirrhionin (nyk. Antírrio) niemen välisellä alueella sijaitsevan kahden vuoren, Varásovan (antiikin Khalkis) ja Klókovan (Paliovoúna, antiikin Tafiassos), välissä.
Historia

Khalkiin paikka on ollut asuttu viimeistään helladisella kaudella. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä aitolialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Khalkiin sijainti oli strateginen, sillä se hallitsi alueen merenkulkua ja kauppaa. Viljava tasanko oli hyvä maanviljelykseen. Khalkis mainitaan peloponnesolaissodan yhteydessä 400-luvulla eaa., ja se oli olemassa ainakin 200-luvulle eaa. saakka. Kaupunki oli ilmeisesti lakannut olemassa ensimmäiselle vuosisadalle jaa. tultaessa.
Rakennukset ja löydökset

Kukkulalta on löydetty linnoitteiden ja rakennusten jäänteitä. Paikalta on tunnistettu muun muassa temppelin jäänteet 400-luvulta eaa. sekä muiden pyhäköiden jäänteitä 500-luvulta eaa. lähtien. Kukkulan rinteiltä ja juurelta on löydetty helladisen, geometrisen, arkaaisen ja klassisen kauden asutuksen jäänteitä. Kukkulan kaakkoisrinteestä on löydetty hellenistisen kauden talojen jäänteitä sekä ajan keramiikkaa ja rahoja. Kukkula itsessään oli hellenistisellä kaudella linnoitettuna.
Varásova-vuoren itärinteessä noin 1,5 kilometriä Agía Triádan kukkulasta länteen sijaitsi toinen linnoitus, joka oli rakennettu myöhäisellä klassisella kaudella 300-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla. Se saattoi olla khalkislaisten turvapaikakseen rakentama. Linnoituksesta on säilynyt muurien ja tornien jäänteitä.
Gliasolu

Gliasolut (gliosyytit, lat. gliocytus) eli hermotukisolut ovat hermotukikudoksen (neuroglia) muodostavia soluja, ja niitä on hermokudoksessa paljon enemmän kuin hermosoluja eli neuroneja. Nimitys ”gliasolu” juontuu kreikan sanasta glia ’liima’, koska 1800-luvulla oletettiin, että gliasolujen tehtävä olisi jotenkin pitää hermokudos koossa. Tällaista tehtävää niillä ei kuitenkaan ole osoitettu olevan. Niiden katsotaan silti antavan hermosoluille mekaanista tukea.
Keskushermoston hermotukisolut

Aivoissa on gliasoluja ehkä noin kolme kertaa niin paljon kuin hermosoluja.
Oligodendrosyytit muodostavat myeliinituppea aksonien ympärille.
Alan Peters ehdottaa (2004) histologisten tutkimusten perusteella, että NG2-proteiinia ekspressoivat solut, jotka (tai joista osa) ilmeisesti ovat oligodendrosyyttien prekursorisoluja, tulisi lukea omaksi gliasolutyypikseen. Hänen mukaansa ne eroavat antigeenisesti ja mikroskooppiselta rakenteeltaan muista gliasoluista ja niillä on ilmeisesti muitakin tehtäviä kuin oligodendrosyyttien muodostus. Hän ehdottaa näiden NG2-positiivisten solujen nimitykseksi ”β-neurogliasolu”, koska Reyners ym. löysivät solutyypin tutkimuksissaan 1980-luvulla ja käyttivät nimitystä ”β-astrosyytti”, kun luulivat niitä astrosyyttien alatyypiksi.
Astrosyyttien tärkein tehtävä on pitää huolta hermosolujen kemiallisesta tasapainosta. Niiden perivaskulaariset ulokkeet ovat kosketuksissa keskushermoston hiussuonien endoteelisolujen kanssa, ja niin astrosyytit osallistuvat veri-aivoesteen muodostamiseen. Astrosyytin ulokkeista osa on siis kosketuksissa hiussuoniin, osa hermosoluihin, ja näin ne huolehtivat hermosolujen ravinto- ja kuona-aineiden siirtämisestä. Astrosyyttejä on muodoltaan kahdenlaisia: säikeisiä (etenkin valkeassa aineessa) ja protoplasmisia (etenkin harmaassa aineessa).  Jotkin astrosyyteistä saattavat olla luonteeltaan hermokudoksen kantasoluja.
Mikrogliasolut poistavat hermokudoksesta solujätettä eli toimivat kuin makrofagit; jotkut neurobiologit katsovatkin niiden olevan makrofagien alatyyppi. Mikrogliasolut myös erittävät viestiaineita, etenkin sytokiineja, jotka liittyvät paikalliseen tulehdusreaktioon.
Ependyymi on neuroepiteeliä, joka verhoaa aivokammioiden pintaa. Ependyymisoluilla on mikrovilluksia ja värekarvoja, jotka vaikuttavat aivo-selkäydinnesteen kiertoon.
Ääreishermoston hermotukisolut

Schwannin solut (neurolemnosyytit) tukevat sekä myelinisoituneita että myeliinitupettomia aksoneita. Ne auttavat solujätteen poistossa ja ohjaavat vahingoittuneen aksonin uudelleen kasvamista. Myeliinitupen muodostus tapahtuu niin, että Schwannin solu kiertyy moninkertaisesti tiukasti aksonin ympärille. Solukalvokerrokset tiivistyvät niin, ettei niiden väliin jää juuri lainkaan solulimaa, ja muodostavat myeliinitupen. Yksi Schwannin solu muodostaa myeliinitupen 0,08–0,1 millimetrin matkalle aksonia.
Satelliittisolut ympäröivät hermosolujen soomia hermosolmuissa. Ne luovat mikroympäristön hermosoluille: eristävät soomat ja toimivat aineiden kulkureittinä hermosolun ja solunulkoisen tilan välillä. Niiden tehtävä on siis samanlainen kuin Schwannin solujen lukuun ottamatta sitä, etteivät ne muodosta myeliiniä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gliasolu Wikimedia Commonsissa
Globaali demokratia

| Globaali demokratia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Heikki Patomäki ja Teivo Teivainen
Kansitaiteilija:  Kai Sinervo
Kieli:  suomi
Genre:  kansainvälinen politiikka
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2000
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  263
ISBN:  951-662-879-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Globaali demokratia on Heikki Patomäen ja Teivo Teivaisen kirja, jonka on julkaissut Gaudeamus vuonna 2003.
Sisältö

Kirjoittajien mukaan yhä useammat ihmisten elämää koskevat päätökset tehdään maan rajojen ulkopuolella. Täten demokratian tulisi löytää uusia muotoja, jotta kansalaiset voivat vaikuttaa päätöksiin. Tekijät tarkastelevat ylikansallisia globalisaation piirissä toimivia laitoksia Maailmanpankkia, Kansainvälistä valuuttarahastoa, Maailman kauppajärjestöä, Euroopan unionia ja Yhdistyneitä kansakuntia. He ehdottavat YK:n talous- ja sosiaalineuvoston aseman vahvistamista sekä IMF:n ja WTO:n uudistamista.
Vastaanotto

Mika Hannula sanoi Helsingin Sanomien arvostelussaan, että ajatusleikkinä maailmanlaajuisen kansanvallan rajat tulevat pian vastaan. Esimerkiksi maapallon väestön enemmistö ei välttämättä kannata tekijöiden korostamaa avoimuutta ja suvaitsevuutta. Kansanvalta on hänen mukaansa ehkä enemmän väline kuin arvo sinänsä.
Aiheesta muualla

Tapani Hietaniemi: Tulevaisuuden (vähät?) vaihtoehdot. Historiallisia arvosteluja 10/2003.
Khajuraho

| Khajuraho |
| --- | --- |
 Khajuraho
 Koordinaatit: 24.85°N, 79.93°E 
Valtio:  Intia
Osavaltio:  Madhya Pradesh
Piirikunta:  Chhatarpur
Korkeus:  283 m
Väkiluku (2001):  19 282
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Khajuraho (hindiksi खजुराहो) on kaupunki Intian Madhya Pradeshin osavaltiossa. Kaupungissa on keskiaikaisia hindu- ja jainatemppeleitä, jotka ovat kuuluisia eroottisesta taiteestaan. Nimi 'Khajuraho' tulee hindin sanasta khajur, joka tarkoittaa välimerentaatelia. Khajurahon monumentit lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1986.
Historia

Khajuraho oli Chandellan valtakunnan pääkaupunki. Valtakunta hallitsi Intian tätä osaa 900-luvulta 1100-luvulle. Khajurahon temppelit rakennettiin noin sadan vuoden aikana 950–1050.Chandellan pääkaupunki siirrettiin Mahoban tämän jälkeen, mutta Khajuraho jatkoi kukoistustaan vielä kuitenkin jonkun aikaa.
Koko temppelialue oli ympäröity muurilla, jossa oli kahdeksan porttia, joista jokaisen vieressä oli kaksi kultaista palmupuuta. Alueella oli alkujaan yli 80 temppeliä, mutta näistä vain 22 on säilynyt kohtuullisessa kunnossa. Temppelit ovat levittäytynyt noin 21 neliökilometrin alueelle.
Arkkitehtuuri

Khajurahon temppelit kunnioittavat pohjoisintialaista sikhara-temppelityyliä. Muutama temppeleistä on jainalaisia, mutta loput on pyhitetty hindulaisille jumalille: Brahmalle, Vishnulle, Shivalle ja Devin monille eri muodoille. Panchayatanan temppelissä on neljä pienempää temppeliä neljässä kulmassa ja pääpyhäkkö keskellä koroketta. Temppelit voidaan jakaa kolmeen maantieteelliseen ryhmään: läntiseen, itäiseen ja eteläiseen.
Temppeleille on tyypillistä sikharoiden (tornien) hiljattainen nouseminen pääsikharaan pyhätön päällä. Nämä sikharat antavat Khajurahon arkkitehtuurille oman leimansa. Sikharoiden korkeus nousee hiljalleen eteisestä, juhlasaliin, pääsaliin, eteishalliin ja lopulta pyhättöön. Tornit nousevat asteittain samaan tapaan kuin Himalajan vuoret. Kandariya Mahadeva koostuu 84 sikharasta, joista korkeimman huippu ylettyy noin 35 metriin maan pinnasta.
Lakshmanan temppeli
Temppelin veistoksia
Lähikuva eräästä eroottisesta veistoksesta
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Khajurahon monumentit UNESCOn sivuilla (englanniksi) (ranskaksi)
Virtuaalinen kierros kaupunkiin[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Matkakertomuksia kaupunkiin (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Unescon maailmanperintökohteet Intiassa
Agran linnoitus
Ajantan luolat
Bhimbetkan kalliosuojat
Champaner-Pavagadhin arkeologinen puisto
Chhatrapati Shivaji Terminus
Cholan elävät temppelit
Darjeelingin ja Nilgirin vuoristorautatiet
Elephantan luolat
Elloran luolat
Fatehpur Sikri
Goan kirkot ja luostarit
Great Himalayanin kansallispuisto
Hampi
Humayunin mausoleumi
Jantar Mantar
Kazirangan kansallispuisto
Keoladeo
Khajuraho
Khangchendzonga
Konarakin aurinkotemppeli
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Länsi-Ghatit
Mahabalipuram
Mahabodhi-temppeli
Manasin kansallispuisto
Nanda Devi ja Valley of Flowers
Pattadakal
Punainen linnoitus
Qutub Minar
Rajasthanin kukkulalinnoitukset
Rani ki vav (kuningattaren porraskaivo)
Sanchi
Sundarbanin kansallispuisto
Taj Mahal
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Khajuraho
Käännös suomeksi
Glukoosi-6-fosfataasi

Glukoosi-6-fosfataasi on entsyymi, joka katalysoi glukoneogeneesin ja glykogenolyysin eli glykogeenin hajotuksen viimeistä vaihetta. Entsyymi hydrolysoi glukoosi6-fosfaatin glukoosiksi ja fosfaatti-ioniksi. Glukoosi-6-fosfataasin EC-numero on EC 3.1.3.9.
Toiminta

Nisäkkäillä glukoosi-6-fosfataasia esiintyy kiinnittyneenä maksan ja munuaisten solulimakalvostoon ja puuttuu esimerkiksi aivoista ja lihaksistosta. Nisäkkäiden entsyymi koostuu 357 aminohaposta ja on hyvin hydrofobinen proteiini. Glukoosi-6-fosfataasin aktiivinen kohta muistuttaa lipidifosfataasien ja vanadiinihaloperoksidaasien rakennetta ja katalyyttisesti tärkeitä aminohappoja ovat histidiini-, lysiini- ja arginiiniaminohapot. Histidiiniaminohappo muodostaa glukoosi-6-fosfaatin fosforyyliryhmän kanssa fosfoentsyymi kompleksin, joka on nukleofiilinen ja katalysoi hydrolyysiä. Toisen histidiiniaminohapon tehtävänä on toimia protonin lähteenä katalyysissä. Kaksi arginiiniaminohappoa ja mahdollisesti myös lysiini muodostavat vetysidoksia ja siten stabiloivat reaktion siirtymätiloja.
Glukoosi-6-fosfataasi vaatii toimiakseen Ca2+-ioneihin sitoutuvan stabilisoivan proteiinin. Entsyymin aktiivisuutta säätelee pääasiassa substraatin glukoosi-6-fosfaatin ja tuotteen glukoosin konsentraatio solussa. Kun glukoosia on solussa paljon on glukokinaasin toiminta aktiivisempaa kuin glukoosi-6-fosfataasin ja glykolyysi käynnistyy. Kun glukoosin konsentraatio laskee, aktivoituu glukoosi-6-fosfataasi. Insuliini on osittainen entsyymin inhibiittori ja tämä johtuu mahdollisesti insuliinin aktivoimasta proteiinista.
Glukoosi-6-fosfataasi ja sairaudet

Mutaatiot, jotka aiheuttavat entsyymin aktiivisen kohdan aminohappojen muuntumisen toisiksi johtavat toimimattomaan glukoosi-6-fosfataasientsyymiin. Tämä aiheuttaa von Gierken tautia, joka on glykogeenin varastointisairaus. Se johtaa glykogeenin kertymiseen maksaan ja oireina ovat muun muassa hypoglysemia, kasvun hidastuminen ja laktinen asidemia. Mutaatiot periytyvät aurosomaalisesti ja ovat resessiivisiä. Entsyymin liiallinen tuotanto johtaa epänormaalin voimakkaaseen glukoosin tuotantoon maksassa.
Glukoosi-6-fosfataasin katalysoiman reaktion mekanismi
Glukuronihappo

| Glukuronihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2S,3S,4S,5R)-2,3,4,5-tetrahydroksi-6-oksoheksaanihappo
CAS-numero:  6556-12-3
PubChem CID:  65041
SMILES:  C(=O)C(C(C(C(C(=O)O)O)O)O)O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H10O7
Moolimassa:  194,14 g/mol
Sulamispiste:  165 °C 
Glukuronihappo (C6H10O7) on glukoosista C6-hiilen hydroksyyliryhmän hapettuessa muodostunut uronihappo. Glukuronihappo on yhdessä sen epimeerin iduronihapon kanssa tärkeä osa glykosaminoglykaaneja. Yhdiste toimii myös C-vitamiinin esiasteena nisäkkäissä lukuun ottamatta kädellisiä ja marsuja. Aineella on myös tärkeä tehtävä muuttaa maksassa myrkylliset aineet veteen liukeneviksi.
Glukuronidaatio

Glukuronihappo on hyvin veteen liukenevaa. Glukuronihapolla onkin suuri merkitys esimerkiksi lääkeaineiden ja myrkyllisten yhdisteiden metaboliassa. Maksassa glukuronihapposta muodostuu UDP-glukuronihappoa. UDP-glukuronihapon glukuronyyliosa liittyy UDP-glukuronyylitransferaasientsyymien avulla substraatin karboksyyli-, hydroksyyli-, tioli- tai aminoryhmiin ja tekee yhdisteestä vesiliukoisen, jolloin se poistuu elimistöstä helposti. Reaktiossa UDP-glukuronihaposta vapautuu uridiinidifosfaattia. Esimerkissä glukuronihappo liitetään 4-aminobifenyyliin.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: D-Glucuronic acid (englanniksi)
Glutamaatti-1-semialdehydi

| Glutamaatti-1-semialdehydi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (4S)-4-amino-5-oksopentaanihappo
CAS-numero:  68462-55-5
PubChem CID:  129297 ja 25244684
SMILES:  C(CC(=O)O)C(C=O)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H9NO3
Moolimassa:  131,132 g/mol
Glutamaatti-1-semialdehydi (C5H9NO3) on glutamiinihapon johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste, joka sisältää aldehydeille, amiineille ja karboksyylihapoille tyypilliset funktionaaliset ryhmät. Glutamaatti-1-semialdehydi esiintyy välituotteena kasveissa ja useissa bakteereissa porfyriinien kuten hemin ja klorofyllin biosynteesissä.