stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muhammedin historiallisuus
Yleiskatsaus tutkimukseen > Revisionistinen suuntaus

Islamologian ongelmaksi muodostui se, että orientalistinen tutkimus ei ole löytänyt keinoa seuloa Muhammedia koskevaa luotettavaa tietoa epäluotettavan tiedon joukosta. Ongelmaan on vastattu kahdella eri tavalla. Luottavaiset tutkijat eli ”maksimalistit”  hyväksyivät perimätiedon ellei ollut erityistä syytä epäillä sen virheellisyyttä. Skeptiset tutkijat eli ”minimalistit” puolestaan hylkäsivät kokonaan perimätiedon, jos sille ei ollut mitään ulkopuolista tukea. Näiden asenne-erojen takia islamologia on 1900-luvun lopulta alkaen jakautunut konservatiiviseen valtavirtaan ja siitä irronneeseen historiallis-kriittiseen tai ”revisionistiseen” suuntaukseen. Niiden välillä valitsee harvinainen sanasota, jossa osapuolet syyttävät toisiaan epätieteellisyydestä.
Skeptikkojen piirissä on kehitelty vaihtoehtoisia teorioita siitä, miten Koraani olisi kirjoitettu (John Wansbrough), arabien valloitussodat käyty (Yehuda Nevo) ja islamilainen laki kehittynyt (Joseph Schacht) ilman Muhammedin myötävaikutusta. Revisionistien asemia vahvistaa tieto, että Muhammediin mahdollisesti liittyviä aikalaislähteitä tunnetaan vain muutama. Ne kaikki on kootusti esitetty Robert Hoylandin teoksessa Seeing Islam as others saw it (1997). Vankimpina todisteina historiallisuuden puolesta on pidetty muutamaa kristillisten kirjoittajien 600-luvun tekstiä. Revisionistit ovat kiistäneet niiden todistusvoiman ja pitäneet ainakin osaa niistä myöhempinä lisäyksinä käsikirjoituksiin. Muhammedin historiallisuutta on myös pyritty tukemaan hadith-kirjallisuuden uudella analyysilla, jonka on toivottu johtavan entistä syvemmälle kohti Muhammedin elinaikaa. Yritykset eivät toistaiseksi ole tuottanut toivottuja tuloksia, ja voimaan onkin jäänyt Schachtin havainto, että jäljet jäähtyvät viimeistään 700-luvun alussa. Muhammedin taas on katsottu eläneen sata vuotta aikaisemmin.
Varhainen kritiikki (1843–1950)

Historiallis-kriittinen islamintutkimus lähtee siitä, että Koraania ja islamin syntyä tulisi tutkia samoilla tieteellisillä menetelmillä kuin esimerkiksi Raamatun syntyä. Islamilainen asiaa koskeva tutkimus oli keskittynyt haditheihin liitettyjen todistajaketjujen eli isnad-ketjujen luotettavuuden arviointiin. Kun Mooseksen historiallisuutta koskeva pohdinta alkoi Euroopassa 1600-luvulla ja Jeesusta koskeva 1700-luvulla, Muhammediin liittyvä historiakriittinen tutkimus käynnistyi vasta 1800-luvulla. Historiallis-kriittisen koulukunnan tutkijoiden näkemykset vaihtelevat, ja vain osa heistä pitää Muhammedia epähistoriallisena hahmona. Varhaisen hadith-kritiikin ytimessä oli havainto, että Muhammedista kertova islamilainen perimätieto alettiin nähdä enemmän tai vähemmän epäluotettavaksi lähteeksi. Tämän vaiheen kaksi merkittävintä tutkijaa ovat Ignaz Goldziher ja Joseph Schacht.
Varhainen kritiikki (1843–1950) > Gustav Weil (1808–1889)

Kriittisen tutkimuksen aloitti Gustav Weil, joka vuonna 1843 julkaisi kirjan Mohammed der Prophet, sein Leben und seine Lehre. Weil päätyi tulokseen, että kaikki islamilainen suullinen perimätieto oli epäluotettavaa. Hän kirjoitti:
»”Luottamus suulliseen traditioon aikana, jolloin sitä välitettiin ainoastaan muistin varassa… avasi laajan kentän tehtailulle ja vääristelylle. Kun jotain uskonnollista tai poliittista järjestelmää piti puolustaa, ei mikään ollut helpompaa kuin vedota Profeettaa koskevaan suulliseen perimätietoon”.»
Varhainen kritiikki (1843–1950) > Ignaz Goldziher (1850–1921)

Samaa käsitystä kannatti myös Ignaz Goldziher, joka kirjoillaan Muhammedanische Studien (1889–1890) osoitti, miten 800- ja 900-luvuilla haditheja tehtailtiin poliittisiin tarkoituksiin. Muhammedista oli tullut esikuva, jonka tekemisten avulla oikeutettiin omia tavoitteita. Goldziher piti mahdollisena, että Muhammed oli historiallinen henkilö, vaikka todisteita siitä ei ollut. Goldziher katsoi, ettei yhdenkään perimätiedon voi luotettavasti osoittaa tulevan 600-luvulta asti. Tämän takia niillä ei ole ehdotonta todistusarvoa, kuten olisi aikalaislähteillä. Goldziherin johtopäätökset olivat mullistavia, mutta ne saivat vastakaikua vain hitaasti ja paljon myöhemmin.
Varhainen kritiikki (1843–1950) > Leone Caetani (1869–1935)

Italialainen Leone Caetani päätyi kirjassaan Annali dell’ Islam (1905–1907) arvioimaan, että Muhammedia koskeva perimätieto on lähes kokonaan arvotonta ja esimerkiksi Abu Bakrin ja Uthmanin toimittama Koraanin alkuperäinen versio olisi pelkkä myytti. Hän kuitenkin luotti siihen, että autenttinen ydin Muhammedin elämäkerrasta olisi löydettävissä riittävän tarkan tutkimuksen avulla. Caetani katsoi, että uskonkiihkolla ei ollut mitään osuutta arabien valloitusretkiin. Valloitusten syynä oli beduiinien äärimmäinen köyhyys ja pyrkimys parantaa elinolosuhteitaan.
Varhainen kritiikki (1843–1950) > Alphonse Mingana (1878–1937)

Syyrialaistaustainen Alphonse Mingana laski 1900-luvun alussa, että kaikista Koraanissa olevista ei-arabialaisista sanoista 70 % oli syyroarameaa. Sen vaikutus näkyy Koraanin tärkeimmissä sanoissa, kuten erisnimissä ja uskonnollisissa käsitteissä sekä myös lauserakenteissa. Hän katsoi, että Koraania ei ollut kirjoitettu "puhtaalla" arabialla, kuten itse monta kertaa vakuuttaa, vaan syyrian ja arabian sekakielellä.
Jopa sana Koraani oli Minganan mukaan syyroarameaa. Vanhimmissa Koraanin käsikirjoituksissa esiintyy kolmikirjaiminen sana QRN. Perinteisesti on tulkittu, että se tarkoittaa arabian sanaa Qurān, joka merkitsee ääneen luettua. Minganan mukaan vokaalit on valittu väärin. Kun konsonanttien väliin lisätään toisenlaiset vokaalit, saadaan syyrialainen sana Qiryan, joka tarkoittaa lektionaaria eli kristillistä liturgista lukemistoa. Syyrian kirkoissa sillä tarkoitettiin kaikkia Raamattua koskevia tekstejä, joita jumalanpalveluksissa luettiin. Sellaiseksi myös Koraani oli alun perin tehty.
Länsimainen valtavirta (1900–)

Perinteeseen luottavat historioitsijat ja orientalistit ovat käsitelleet Muhammedin historiallisuutta yleensä vain lyhyesti, koska profeetan historiallisuus on perinteisen paradigman olettamus pikemminkin kuin tutkimusongelma. Muutamia artikkeleita on silti aiheesta tehty, kuten F. E. Petersin The Quest of the Historical Muhammad. Tärkein peruste Muhammedin historiallisuudelle ovat 800-luvulla kootut hadithit, joten keskustelu on tiivistynyt kysymykseen siitä, onko Goldziherin ja Schachtin niistä esittämä kritiikki paikallaan, vai sisältyikö haditheihin ainakin jotain varmaa tietoa Muhammedista. Muhammedin historiallisuuteen uskovat tutkijat yleensä nojautuvat Petersin tavoin toiveeseen, että vaikka asia nyt on epäselvä, tulevaisuudessa hadith-tutkimus voisi vahvistaa Muhammedin historiallisuuden.
Israelilainen Lähi-idän historian professori Adam J. Silverstein (2010) on huomauttanut, että länsimaisten historioitsijoiden näkemyksiä islamin varhaisvaiheista on vaikea erottaa muslimien omista näkemyksistä. Tämä on jyrkässä ristiriidassa sen objektiivisen tavan kanssa, jolla juutalaisuuden tai kristinuskon historiaa kyetään käsittelemään. Näin on siitä huolimatta, että tutkijat itse voivat olla juutalaisia tai kristittyjä.
Haditheja koskeva tutkimus ja keskustelu jakautuvat kolme hadith-tyypin kesken. Lajityyppejä ovat historiallinen hadith (sira), islamilainen laki (sunna) ja koraaninselitys (tafsir). Jos tutkija kiistaa sira-tyyppisten hadithien aitouden, islamin historian varhaisvaiheista ei jää mitään jäljelle. Muutamat tutkijat ovat ottaneet välittäviä kantoja eli katsoneet, että jotkut tiedot ovat luotettavia, vaikka toiset ovatkin väärennöksiä. Herbert Bergin mukaan myös tämä keskikenttä todellisuudessa kallistuu islamilaisen tradition puolelle, jolloin jakolinjaksi jää perinne tai revisionismi.
Länsimainen valtavirta (1900–) > Välittäviä kantoja

Monet orientalistit ovat hyväksyneet Goldziherin ja Schachtin näkemykset hadithien epäluotettavuudesta, mutta olleet haluttomia tekemään siitä lopullisia johtopäätöksiä. Toisaalta he eivät ole halunneet hyväksyä sitäkään käsitystä, että kaikki on totta, mikä on kirjoitettu.
G.H.A. Juynboll (1935–2010) oli hollantilainen arabisti, joka oli erikoistunut tutkimaan haditheja. Juynboll pitkälti omaksui Schachtin ajatukset ja jatkoi hänen työtään. Hän ei kuitenkaan jakanut Schachtin täydellistä skeptisismiä hadithien suhteen. Hän sijoittaa myös isnadien ja hadithien alkukohdan 600-luvun lopulle, eli aikaisemmaksi kuin Schacht. Abbotista, Sezginista ja Azamista hän kirjoitti: "Se mikä aina häiritsee - -  on, että he eivät havaitse, että vaikka maan alta kaivettaisiin papyrus, jossa on muinaista tekstiä, se voi silti olla väärennetty -- isnad -väärennöksiä tapahtui." Juynboll katsoi, että vaikka haditheja väärennettiin, ne silti antavat kohtuullisen tarkan kuvan Muhammedin sanoista ja teoista. Juynboll kehitti Schachtin vertailevaa metodia, joka perustui hadithien yhteisiin linkkeihin todistusketjuissa ja pyrki näin määrittämään niiden keskinäistä ikäjärjestystä ja alkuperää.
Fazlur Rahman Malik (1919–1988) oli pakistanilainen liberaali muslimifilosofi. Hän kannatti Goldziherin analyyseja, mutta muslimina päätyi siihen, että hadith-kokoelmien "ydin" oli aitoa tietoa Muhammedista. Rahmanin mukaan Muhammedin opetukset välittyivät myös muslimien käytäntöinä eli "hiljaisena tietona", joka kirjattiin vasta myöhemmin muistiin haditheiksi.
Harald Motzki (1948–2019) oli saksalainen arabisti, "hadith-tutkimuksen kiistämätön päällikkö". Hän loi isnad-cum-matn-metodin, jossa vertailtiin hadithien kumpaakin osaa tavoitteena tunnistaa väärennökset. Motzki käytti keinonaan tarinoiden tilastollista analyysia. Löytämällä yhdenmukaisuuksia hän katsoi saaneensa tukea tiettyjen hadithien luotettavuuden asteesta. Bergin kritiikin mukaan kuitenkin myös yhdenmukaisuus voi olla väärentämisen tulosta.
Jaakko Hämeen-Anttila (1963–2023) on todennut, että "nykyään valtaosa islamin varhaishistorian tutkijoista katsookin, että yksittäisten hadithien kohdalla on lähes mahdotonta sanoa, ovatko ne aitoja". Hämeen-Anttila ei anna esimerkkejä aidoista haditheista, mutta luottaa siihen, että Muhammedin pako Mekasta tapahtui vuonna 622 ja että Muhammed kuoli vuonna 632. Lisäksi hän näyttää kuuluvan niihin "useimpiin tutkijoihin", jotka uskovat, että Koraani on melko tarkasti Muhammedin sanelemaa tekstiä eli "suhteellisen lähellä sitä ilmoituskorpusta, jonka profeetta Muhammed sai".
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Neuvostoliittolainen orientalismi

Vuonna 1930 venäläinen orientalisti L. I. Klimovitš vei Muhammed-skeptisyyden loppuun asti väittämällä, että sekä Muhammed että niin sanotut ”neljä oikeaan johdettua kalifia” olivat ainoastaan kaunokirjallisia hahmoja, koska heitä koskevat lähteet olivat niin myöhäisiä, ettei niillä ollut tieteellistä arvoa.
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Joseph Schacht (1902–1969)

Brittiläis-saksalainen islamin tutkija Joseph Schacht (k. 1969) arvioi, että myös kaikkein luotettavimpina pidettyjen hadith-kokoelmien kertomukset olivat lähtöisin paljon Muhammedia myöhemmältä ajalta. Hänen mukaansa yksikään hadith ei varmuudella ollut peräisin 600-luvulta saakka. Hadith-kertomusten aitoutta todistamaan luodut isnadit eli todistajaketjut eivät auttaneet asiaa, koska niiden käyttö alkoi vasta 700-luvun puolivälissä ja siten liian myöhään. Schacht osoitti, että haditheihin liitetyt isnadit kasvoivat taaksepäin siten, että varhaisimmissa kirjauksissa ne päättyivät Muhammedin seuraajiin, sitten kumppaneihin ja kaikkein nuorimmissa lopulta häneen itseensä.
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Günter Lüling (1928–2014)

Neuvostoliittolainen islamologia ei kielimuurin takia herättänyt lännessä huomiota, minkä takia ensimmäinen varsinainen isku perinteistä luottavaisuutta kohtaan tuli vasta vuonna 1970, jolloin saksalainen Günter Lüling julkaisi väitöskirjan Kritisch-exegetische Untersuchung des Qur'antextes. Hän esitti, että jopa kolmasosa Koraanin suurista olisi alun perin kristillisiä hymnejä ja niiden kirjoitusaika ulottui jopa kahdensadan vuoden ajalle ennen Muhammedia vuosiin 400–600 jaa. Islamin alkukehto ei ollut Mekka vaan jokin kristillinen lahko muualla Lähi-idässä, mahdollisesti Irakissa, mistä Muhammed oli saanut vaikutteita. Islamin varhaishistoria ei ollut ainoastaan virheellinen vaan tietoisesti sellaiseksi kirjoitettu.
Lülingin radikaalit näkemykset johtivat siihen, ettei hän enää saanut töitä arabian laitoksilta.  Muun muassa Jaakko Hämeen-Anttila on jyrkästi torjunut Lülingin ajatukset, joita hän kuvaa sanoilla "hyvin omaperäinen ja todellisuudelle vieras tutkimustraditio".
Myöhempi historiakriittinen tutkimus on löytänyt tukea Lülingin väitöskirjalle. Kristillisinä hymneinä tai mieterunoina on analysoitu esimerkiksi Voiman suuraa (97), Norsun suuraa (105) ja Niiniköyden suuraa (111).
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > John Wansbrough ja brittiläinen koulukunta

Brittiläinen John Wansbrough (1928–2002) aloitti kritiikin uuden aallon, kun kenttä oli Goldziherin ja Schachtin jälkeen jo rauhoittunut. Hän julkaisi vuonna 1977 teoksen Quranic Studies. Sources and Methods of Scriptural Interpretation, jota alan tutkijat pitivät erittäin vaikeaselkoisena tekstinä. Wansbrough päätyi Koraanin kielitieteellisen analyysin perusteella arvioon, että islam oli kehittynyt vähitellen ja useiden vuosisatojen kuluessa itäisestä juutalais-kristillisyydestä, joka omaksui vaikutteita paimentolaisuskonnoista. Islamin tulkinnat sen omasta historiasta olivat myöhäisiä sepitelmiä, joiden tarkoitus oli korostaa islamin alkuperäisyyttä ja eheyttä. Muhammed oli myyttinen taruhenkilö, joka tarjosi arabialaisen vastineen Raamatun profeetoille. Wansbrough arveli, että Koraani kanonisoitiin vasta 800-luvun taitteessa, koska siihen ei vielä 700-luvulla missään lähteessä viitattu.
Wansbroughin oppilaat ja heidän oppilaansa ovat nykyisen historiallis-kriittisen koulukunnan edustajia. Heihin kuuluvat muun muassa Norman Calder, G. R. Hawting, Patricia Crone, Michael Cook, Martin Hinds ja Robert G. Hoyland. Brittiläinen suuntaus ei ole oppi-isänsä Wansbrough’n tavoin aina hylännyt oletusta Muhammedin historiallisuudesta, mutta suhtautuu varovaisesti islamilaiseen perimätietoon. Esimerkiksi G.R. Hawting (1944–) katsoi, että islam ei kehittynyt reaktiona monijumalaisuuteen, kuten islamilainen perinne selittää, vaan syntyi monoteistisessa ympäristössä. Robert G. Hoyland katsoo, että arabivalloitusten aikana islam oli edelleen kehittymisvaiheessa, joten kyse ei ollut vielä islamilaisista valloituksista.
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Hagarism (1977)

Wansbroughin oppilaat Michael Cook (1940–) ja Patricia Crone (1945–2015) kirjoittivat yhdessä epäortodoksisen kirjan Hagarism (1977), jossa he esittivät muun muassa, että hidzra tarkoitti Palestiinan valtausta, minkä Muhammed olisi tehnyt yhdessä juutalaisten kanssa. Teos sai osakseen valtavasti huomiota islamologien keskuudessa. Kirjoittajat katsoivat, että Muhammed oli vielä elossa arabien valloittaessa Palestiinan. Islamin keskus ei sijainnut Mekassa vaan jossain pohjoisemmassa osassa Hijazin aluetta. Abu Bakr oli kirjoittajien mukaan keksitty hahmo.
Patricia Crone luotti Muhammedin historiallisuuteen ja vetosi siinä Doctrina Jacobi -sitaattiin, josta hän totesi:  ”tämä lähde antaa melko kumoamattoman näytön siitä, että hän [Muhammed] on historiallinen hahmo”.
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Michael Cook (1940–)

Cronen työtoveri Michael Cook (1940–) oli varhaisten kristillisten lähteiden todistusarvosta samaa mieltä Cronen kanssa. Hän katsoo, että ne ”sulkevat pois kaikki epäilyt Muhammedin historiallisuudesta”.  Cookin käsitys historiallisesta Muhammedista kuitenkin poikkesi islamilaisesta käsityksestä. Michael Cookin lyhyt Muhammed-elämäkerta (1983) on samoin hyvin varovainen (”perinteisessä Muhammedin elämäkerrassa on epäilemättä historiallinen ydin, ja hyvin harkittu valikoivuus saattaa riittää sen paljastamiseen”.
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Patricia Crone (1945–2015)

Englannista Yhdysvaltoihin muuttanut Patricia Crone esitti kolme seikkaa, jotka osoittivat Muhammed-tarinoiden epäluotettavuuden. Ensinnäkin Muhammedia koskeville tarinoille löytyy useita variantteja. Toiseksi tarinat ovat ristiriitaisia. Esimerkiksi Ibn Ishaqiin pohjautuvassa perinteessä kerrotaan, että Muhammedin tullessa Medinaan siellä vallitsi valtatyhjiö ja keskinäinen riitely. Muualla kerrotaan, että Muhammed syrjäytti yksimielisesti valitun kuninkaan, Ibn Ubayyn, joka oli kruunausta vailla valmis astumaan virkaan. Cronen mukaan tarinat palvelivat eri tarkoituksia. Välillä haluttiin korostaa Muhammedia Medinan pelastajana, toisella kertaa Muhammedin kohtaamia vaikeuksia. Crone havaitsi myös, että myöhäisemmät lähteet sisälsivät aina enemmän yksityiskohtia kuin varhaisemmat. Tarina siis kasvoi  vanhetessaan ja sai uusia yksityiskohtia. Esimerkiksi Ibn Ishaqiin (k. 767) nojautuva lähde kertoo eräästä retkestä näin:
»”Sillä välin Jumalan lähettiläs oli lähettänyt Saad b. Abi Waggasin sotaretkelle kahdeksan miehen kanssa Muharijunin heimosta. He menivät Hijazin Kharrariin saakka, ja palasivat taistelematta vihollisen kanssa.” »
Kaksi sukupolvea myöhemmin al-Waqidi (k. 822) kertoo Sotaretkien historiassa samasta matkasta. Nyt tiedetään sotaretken tarkka päivämäärä, kohteen sijainti ja retken tarkoitus, joka oli juutalaisen Quraish-heimon karavaanin ryöstö. Lisäksi tiedetään, että miehet kulkivat jalan, mutta liikkuivat vain yöllä, että matka kesti viisi päivää, että karavaani oli jo mennyt; että miesten määrä olikin 20 tai 21, ja että kaikki tämä tieto oli suullisen ketjun kautta peräisin retken johtajalta itseltään. Crone toteaa, että jos tiedon lisääntyminen oli näin suurta kahden sukupolven kuluessa, voi vain kuvitella, kuinka mittavaa sen oli täytynyt olla niiden viiden sukupolven aikana, jotka erottivat Muhammedia ja Ibn Ishaqia.
Kirjassa The Meccan Trade Patricia Crone osoitti, että historialliset lähteet eivät tunne Mekkaa, sen pyhäkköä eikä quraish-heimoa ennen 700-luvun puoliväliä. Mekka ei liioin esiinny Arabian niemimaan esi-islamilaisten pyhiinvaelluskohteiden joukossa, vaikka lähteet luettelevat 16 muuta kohdetta.  Nämä tulokset viittasivat siihen, että Muhammed ja Mekka yhdistettiin toisiinsa aikaisintaan 700-luvun puolivälin jälkeen. Vaikka Crone katsoo, että Mekkaa ei ollut 600-luvulla olemassa, hän kuitenkin pitää Muhammedia historiallisena henkilönä.
Kirjassa Slaves on Horses: The Evolution of the Islamic Polity Patricia Crone L.I. Klimovitšin tapaan tulkitsi tarinat varhaisista kalifeista ainoastaan kaunokirjallisuudeksi vailla todellisuuspohjaa.
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Pohjoisamerikkalaisia tutkijoita

Muita amerikkalaisia kriittisiä tutkijoita ovat yhdysvaltalainen Fred Donner (1945–), joka katsoo, että islam eriytyi kristinuskosta ja juutalaisuudesta vasta 600-luvun lopussa kalifi al-Malikin aikana. Kanadalainen professori Herbert Berg osoitti tilastollisen analyysin avulla, että al-Tabarin eksegeettiset hadithit, jotka johtivat isnadeissa Ibn Abbasiin, osoittivat sellaista rakenteellista yhteyttä todistajaketjujen myöhempiin jäseniin, että isnadit eivät voineet olla aitoja. Ibn Warraq (nimimerkki) on kirjoittanut historiakriittistä tutkimusta esitteleviä katsauksia ja toimittanut kokoomateoksia, joissa on julkaistu uudelleen klassikkotutkimuksia.  Kanadalainen Andrew Rippin (1950–2016) ei ottanut kantaa Muhammedin historiallisuuteen, mutta oli sitä mieltä, että koko islamilaista perimätietoa pitää tutkia kirjallisena eikä historiallisena tekstinä: "emme tiedä, ja todennäköisesti emme koskaan tule tietämään, mitä todella tapahtui. Kaikki mitä voimme tietää, on se, mitä myöhemmät sukupolvet uskoivat tapahtuneen."
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Saksalainen maailma > Sven Kalisch (1966–)

Sven Kalisch oli ensimmäinen islamilaisen teologian professori Saksassa. Kalisch kääntyi luterilaisuudesta zaidilaiseen islamiin 15-vuotiaana, opiskeli arabiaa, tutki haditheja, ja päätyi siihen, että ne olivat kaikki sepitettyjä eikä Muhammedia ollut edes olemassa. Tämän takia hän luopui islamista 42-vuotiaana, minkä jälkeen hänen islamilaisen teologian professuurinsa muutettiin Lähi-idän jälkiantiikin aatehistorian professuuriksi.  Kalischin työhuone on salainen, ja hän elää poliisivartiossa, koska islamista luopuminen rangaistaan šaria-lain mukaan kuolemantuomiolla.
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Saksalainen maailma > Saarbrückenin koulukunta ja Inârah-projekti

Historiallis-kriittinen islamin tutkimus alkoi 1800-luvulla Saksassa, jonne sen painopiste palasi 2000-luvulla keskuksenaan Saarlandin yliopisto Saarbrückenissä. Yliopistossa toimiva Inârah-projekti on julkaissut useita kokoomateoksia. Projekti edustaa historiallis-kriittisen tutkimuksen radikaaleinta siipeä ja on luonut kuvaa islamin synnystä ilman historiallista profeetta Muhammedia. Projektin kirjoissa julkaisseita nykytutkijoita on yli kolmekymmentä. Esimerkiksi Raymond Dequin on selvittänyt shiialaisessa perinteessä esiintyvän Alin (Ali ibn Abi Talib) taustaa. Hän katsoo, että sekä Ali että Muhammed ovat alun perin olleet mytologisia ja gnostisesti painottuneita Jeesus-hahmoja, joiden kehitys liittyy abbasididynastian legitimointipyrkimyksiin.
Volker Poppin ja K-H Ohligin teorioiden mukaan islamin esimuotona olisi ollut Mesopotamiassa Hatran kaupungissa vaikuttaneen arabiväestön kristinusko. Hatran väestö olisi pakkosiirretty Khorasanin Merviin, mistä sen uskonto  olisi Abd al-Malikin toimesta nostettu valtionuskonnoksi 600-luvun lopulla johtohahmonaan muhammad-kunnianimellä kutsuttu Jeesus. Sen sijaan vielä Muawijan aikana palvonnan keskushenkilönä olisi ollut Johannes Kastaja.
Historiallis-kriittinen suuntaus (1930–) > Saksalainen maailma > Christoph Luxenberg

Christoph Luxenberg, mikä on saksaksi kirjoittavan tutkijan salanimi, on historiakriittisistä tutkijoista tunnetuin. Hänen kirjoituksensa ovat saaneet paljon julkisuutta, ja niistä on julkaistu myös kolme laajaa antologiaa vuoteen 2018 mennessä.
Luxemberg on perustellut käsitystä, että Muhammedin hahmo syntyi vasta 700-luvulla personifikaation seurauksena, kun piirtokirjoituksissa ja rahoissa esiintynyt Jeesuksen kunnianimi "ylistetty" (arabiaksi muhammad) alettiin virheellisesti ymmärtää henkilönnimeksi.   Samalla umaijadikalifien omaksuma Jeesuksen kunnianimi "Jumalan palvelija" (abd Allah) olisi muuttunut Muhammedin isännimeksi muotoon "Muhammad ibn Abd Allah" eli "Muhammed Abdullahin poika".  Luxenberg on tutkinut Koraanin tekstejä siitä lähtökohdasta, että kirjoitus ei ole puhdasta arabiaa vaan arabian ja syyroaramean sekakieltä, minkä jo Mingana oli osoittanut. Uudelleen tulkittuna Koraanista löytyy entistä enemmän syyrialaiskristillistä liturgista aineistoa, mikä osoittaa, että varhaiset Koraanin tekstit ovat syntyneet kristillisen lahkon piirissä, kuten myös Lüling katsoi osoittaneensa. Luxenbergin kielitieteelliset uudelleentulkinnat Koraanista ovat olleet provosoivia ja herättäneet paljon kritiikkiä.
Luxenbergin teoriaa "muhammadista" kunnianimenä eikä henkilönnimenä tukee havainto, että profeetta Muhammed oli ilmeisesti historian ensimmäinen Muhammed-niminen henkilö. Vasta sen jälkeen nimi muuttui etunimeksi, joka on käytössä sekä miehillä että naisilla.