Kiinan historia
Myöhäisempi keisarikausi > Ming-dynastia

Ming-dynastian ensimmäinen keisari Zhu Yuanzhang tunnetaan myös keisarinimellään Hongwu. Hänen Nanjingista käsin hallintsemansa valtakunta kykeni ajamaan mongolit pohjoiseen ja tämän jälkeen Ming-armeija kykeni edelleen laajentamaan valtakuntaansa. Mongolien muodostama uhka ei kokonaan poistunut, joten Ming-dynastian aikana Kiinan muuri kunnostettiin ja se on nykymuodossaan hyvin pitkälti Ming-kauden ajalta.
Keisari Hongwun hallintokautena Kiinan keisarikunnalle luotiin hallinnollisesti totalitaarinen yhteiskuntajärjestys, joka säilyi aina vuoteen 1912 asti. Keisari Hongwu lainasi hallintoonsa paljon mongoleilta, mutta Ming-hallinto alkoi muuttua despoottisemmaksi Hongwun valtakaudella. Vuonna 1380 hän teloitutti pääministerinsä ja keskitti tämän tehtävät itselleen, sekä suoritti hallinnollisia puhdistuksia ja 40 000 ihmistä teloitettiin. Keisari kokosi itselleen kaiken päätäntävallan ja hallitsi yksinvaltaisesti edellisiltä dynastioilta periytyneiden ministeriöiden avulla. Päätöksentekoa uudistukset haittasivat, koska keisarista muodostui poliittisen järjestelmän pullonkaula.
Hongwu määräsi otettavaksi käytäntöön perinteen, että keisarin vallan perii hänen vanhin elossa oleva poikansa. Hongwu kuoli vuonna 1398 ja koska hänen vanhin poikansa oli jo kuollut, vallan peri tämän poika Jianwen. Hongwun toinen poika ja keisarin setä aloitti kapinan, mikä johti keisarin kuolemaan ja sedän nousemiseen valtaan, keisarinimenään Yongle. Tämän nouseminen valtaan lujitti autoritaarista keisarinvaltaa edelleen, kun hallinto puhdistettiin laillisen keisarin tukijoista.
Keisari Yongle oli vahva keisari ja hänen aikanaan Ming-valtakunta laajeni edelleen. Valtaansa kasvattaakseen hän lähetti monia retkikuntia Etelä- ja Kaakkois-Aasiaan ja aina Itä-Afrikkaan asti. Merkittävin retkikuntien johtajista oli keisarin uskottu eunukkiamiraali Zheng He. Retkikunnat eivät olleet pelkästään kauppamatkoilla, vaan mukana oli diplomaattisia lähetystöjä, joiden tarkoitus oli saada alueiden hallitsijat tunnustamaan kiinalaisten ylivalta. Pitkät merimatkat tulivat kuitenkin niin kalliiksi, että niistä saatavat tulot eivät kattaneet kustannuksia ja retkikunnat lakkautettiin 1430-luvun alussa.
Valtakunnan väestön virtaaminen Etelä-Kiinaan oli alkanut jo Song-kauden alussa, mikä oli jo johtanut valtakunnan eteläosien liikakansoitukseen. Hongwun ja Yonglen hallintokausina kehitys pyrittiin pysäyttämään ja Keisari Yongle siirsi pääkaupungin Pekingiin. Väestöä pakotettiin muuttamaan pohjoiseen, sillä näin pyrittiin varmistamaan valtakunnan pohjoisraja ja vahvistaa pohjoisosien taloutta. Pohjoiseen siirrettyjä maanviljelijöitä tuettiin alkuvaiheessa ja myös maan armeija otti hoitaakseen maanviljelystöitä. Ming-armeija tuli maataloustöiden myötä omavaraiseksi huollon kannalta. Maan eteläisten osien väkiluku väheni rajusti, mutta Nanjing, Suzhou ja Hangzhou säilyivät edelleen merkittävinä kauppakeskuksina.
Yonglen kuoltua vuonna 1424 valtakunta ajautui heikompien keisarien aikakauteen ja todellinen valta alkoi livetä hovieunukkien käsiin. Yonglen jälkeen hallinneista keisareista vuosina 1426-1435 hallinnut Xuande, perusti eunukeille palatsikoulun, mitä on pidetty eunukkivallan aikakauden alkuna. Vahvan keisarin puuttuessa valtakunta alkoi rapistua. Yonglen aikana aloitet suuret rakennushankkeet, kuten Taivaan temppelin rakentaminen rasittivat maan taloutta. Armeija kärsi sotilaskarkuruudesta ja yläluokka sorti rahvasta väestönosaa mikä aiheutti levottomuuksia. Eteläisissä maakunnissa alkoi syntyä kapinoita ja myös mongolit, jotka olivat joutuneet oiratien vallan alle, olivat taas järjestäytyneet ja he muodostivat Ming-dynastialle jo todellisen uhan. Vuonna 1449 mongolijoukot tekivät ryöstöretken Pohjois-Kiinaan ja he ottivat hallitsevan keisarin Zhengtongin vangiksi, aikomuksenaan kiristää Ming-dynastialta suuret lunnaat. Ming-dynastiaa palvellut ministeri Yu Qian nosti kuitenkin keisarin veljen Jingtain valtaistuimelle. Mongolit vapauttivat Zhengtongin ilmaiseksi herättääkseen levottomuutta ja Zhengtong onnistui palaamaan keisariksi Jingtain kuoltua vuonna 1457.
1500-luvun alussa hovieunukkien valta kasvoi huippuunsa keisari Zhengden valtakaudella vuosina 1505-1521. Zhengden ja hänen seuraajansa, vuosina 1521-1567 hallinneen Jiajingin aikakautta on pidetty Ming-keisarien arvovallan alennuskautena. Zhengde nousi valtaan alaikäisenä ja hän antoi todellisen vallan uskotuille eunukeille, heistä merkittävimmäksi eunukkijohtajaksi nousi Liu Jin. Hän kokosi vallan omiin käsiinsä ja käytti asemaansa häikäilemättömästi hyödyksi omaa etuaan tavoitellakseen. Hän kokosi itselleen valtavan omaisuuden muun muassa virkamiehiä kiristämällä. Liu Jin joutui lopulta syytteeseen valtiopetoksesta ja vuonna 1510 hänet tuomittiin leikattavaksi suikaleiksi, mikä oli ankarin mahdollinen lain määräämä rangaistus. Zhengdellä ei ollut poikalasta, minkä vuoksi vallan peri hänen serkkunsa Jiajing. Myös Jiajing antoi valtakunnan hallinnon epäsuosituille ministereilleen ja vetäytyi itse keisarillisista velvollisuuksistaan. Hänen aikanaan valtakunnan nauttima rauhan jakso päättyi, sillä Ming-dynastia kohtasi taas ulkoisia uhkia pohjoisrajan mongolien taholta, minkä lisäksi rannikolla aiheuttivat ongelmia japanilaiset merirosvot. Uusina tulokkaina Kiinaan olivat tulleet myös eurooppalaiset.
Portugalilaiset olivat ensimmäisiä eurooppalaisia, jotka pyrkivät saamaan osuutensa Kiinan kaupasta. Vuonna 1557 keisari antoi portugalilaisille luvan vuokrata Macaon tavaroidensa varastointipaikaksi ja siitä muodostui heille tärkeä kauppatukikohta. Portugalilaisten jälkeen Kiinan markkinoille saapuivat espanjalaiset ja hollantilaiset. Espanjalaisille annettiin lupa käydä kauppaa Kiinan kaakkoisrannikolla 1750-luvulla ja he perustivat vuonna 1626 Taiwanin saarelle tukikohtansa, mutta vuonna 1642 hollantilaiset ajoivat heidät pois saarelta. Viimeisimpänä siirtomaavaltana alueelle saapuivat englantilaiset Itä-Intian kauppakomppanian johdolla, vuonna 1636. Kaupankäynnin lisäksi myös kristinuskoinen lähetystyö oli yksi eurooppalaisten motiiveista tulla Kiinaan. Merkittäväksi kristinuskon levittäjäksi nousivat jesuiitat, joista italialainen Matteo Ricci, joka onnistui pääsemään myös keisarin suosioon. Jesuiittaveljestö oli hyödyllinen kumppani Ming-dynastialle näiden autettua sotatarveikkeiden valmistuksessa. Eurooppalaisten mukana tullut uskonnollinen suvaitsemattomuus ja omien kaupallisten etujen tavoittelu muodostui kuitenkin myöhemmin kiinalaisille tuhoisaksi.
Viimeinen merkittävä Ming-keisari oli Wanli, joka hallitsi vuosina 1572-1620. Hänen valtakaudellaan maan hallinto oli vakaata ja Ming-armeijä pystyi torjumaan Toyotomi Hideyoshin johtamien japanilaisten hyökkäykset Koreaan 1590-luvulla. Korean sotaretket tulivat kuitenkin kalliiksi ja niitä jouduttiin rahoittamaan veronkantoa tehostamalla. Yksi suurimmista valtion menojen aiheuttajista oli kuitenkin liian suureksi paisunut Ming-hovi. Verojen korotukset aiheuttivat levottomuuksia, mitä pahensivat 1610-luvulla koetut katokaudet ja niitä seurannut nälänhätä. Keisari Wanli turvautui valtakautensa loppuvaiheessa yhä vahvemmin eunukkeihin. Ming-kauden lopulla eunukit käytännössä hallitsivat maata. Wanlin kuoltua vuonna 1620 Ming-hovi ajautui sekasortoiseen ja heikompien keisarien aikaan. Lisäksi valtakunnan rauha alkoi järkkyä sisästen kapinoiden myötä.
Ming-dynastian suurin ulkoinen uhka tuli pohjoisen jürchen-heimon taholta. Jürchenit olivat yhdistyneet päällikkönsä Nurhacin johdolla ja alkoivat kutsua heimoaan nimellä mantšut. 1600-luvun alussa mantšut hallitsivat laajoja alueita Kiinan pohjoispuolella ja he olivat jo saaneet hallintaansa suurimman osan mongolien asuinalueista. Vuonna 1618 he valtasivat Liaodongin alueen. Ming-dynastia pystyi kuitenkin 1620-luvulla estämään mantšuvallan laajenemisen jesuiittojen avulla valmistettujen kanuunoiden avulla. Nurhaci kuoli vuonna 1625, mutta hänen poikansa Abahain johdolla mantšut jatkoivat sotaretkiä Kiinaan ja he tekivät ryöstöretkiä aina Pekingissä saakka.
Ming-dynastia kukistui kuitenkin lopullisesti sisäisten kapinoiden vuoksi. Valtakunta kärsi vuosien 1632 ja 1643 välillä toistuvista katokausista, jotka aiheuttivat nälänhätää ja tautiepidemioita. Katokausien vuoksi verotuloja ei enää tullut minkä vuoksi armeija jäi ilman palkkaansa. Yksi Jangtsen laakson sotilasjohtajista Li Zicheng ryhtyi kapinaan Ming-dynastiaa vastaan vuonna 1644 ja hänen joukkonsa valtasivat Pekingin ilman suurta vastarintaa, sillä viimeinen Ming-keisari Chongzhen ei kyennyt nostattamaan riittävästi joukkoja vastustamaan kapinaa. Chongzhen teki itsemurhan hirttäytymällä puuhun ja Ming-dynastian valtakausi päättyi.
Li Zicheng julisti itsensä uudeksi keisariksi, mutta sekasortoista tilannetta käyttivät hyväkseen mantšut. Abahai oli kuollut vuonna 1643 ja mantšujoukkojen komento oli sijaishallitsija Dorgonin käsissä. Entisen Ming-armeijan tukemana mantšujoukot valtasivat Pekingin kukistaakseen Li Zichengin. Mantšut ja Ming-armeijan rippeet onnistuivat ajamaan Li Zichengin pois Pekingistä, mutta voittoisan taistelun jälkeen mantšuilla ei ollut halua poistua Pekingistä, vaan he julistivat oman Qing-dynastiansa perustetuksi. Qing-valtaa vastaan kapinoitiin maan eteläosissa vielä 1680-luvulle asti, jolloin Qing-valta kukisti Taiwanin. Qing-dynastian valtaannousun myötä Kiina joutui jälleen ulkomaisen vallan alaisuuteen.