stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Syntiinlankeemus
Kertomuksen kristillisiä tulkintoja > Eri kirkkokuntien tulkintoja

Roomalaiskatolisen kirkon mukaan syntiinlankeemuskertomus on tyyliltään vertauskuvallinen. Vertauskuvallisesta luonteestaan huolimatta sen uskotaan kuvaavan allegorisen kuvakielen kautta todellista tapahtumaa, joka on tapahtunut ihmiskunnan historian alussa, ja joka leimaa koko ihmiskunnan myöhempää historiaa. Alkusynnin uskotaan olevan ihmiskunnan esivanhempien vapaaehtoisesti tekemä, ja sen vaikutusten uskotaan periytyneen myös jälkipolville.
Protestanttisten kirkkojen tulkinnat syntiinlankeemuksesta vaihtelevat. Esimerkiksi osa fundamentalistisista protestanttisista suuntauksista pitää kertomusta kirjaimellisesti totena. Lukuisat protestanttiset suuntaukset kuitenkin pitävät tarinaa puhtaasti vertauskuvallisena. Vertauskuvallisesta protestanttisesta tulkinnasta voidaan antaa esimerkkinä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon esittämä tulkinta. Kyseisen tulkinnan mukaan syntiinlankeemuskertomus on lajityypiltään myyttinen ja kuvaa ihmiskunnan luopumusta Jumalan tahdosta. Kertomus tulkitaan symboliseksi peruskertomukseksi pahuudesta ja sen seurauksista. Sen siis uskotaan kuvaavan todellista ilmiötä - eli pahuutta ja ihmisen erillään oloa Jumalasta - mutta ei kuitenkaan todellista historiallista tapahtumaa.
Myös ortodoksisen kirkon mukaan tarina on symbolinen ja kuvaa ihmisen rikkoutunutta yhteyttä Jumalaan. Kertomuksen uskotaan olevan Jumalan inspiroima, mutta luonteeltaan vertauskuvallinen. Kertomuksen perustarkoitus on ortodoksisen tulkinnan mukaan kuvata sitä, kuinka ihmiset toistuvasti hylkäävät ja epäonnistuvat heille annetussa mahdollisuudessa elää Jumalan läheisyydessä, ja pyrkivät sen sijaan elämässään vääriä ja vahingollisia päämääriä kohti. Läntisestä kristinuskosta poiketen ortodoksinen tulkinta ei kuitenkaan usko, että syntiinlankeemuksessa tapahtuneesta synnistä seuraava syyllisyys periytyisi jälkipolville perisyntinä. Kuitenkin myös ortodoksinen tulkinta katsoo, että myöhemmät sukupolvet kärsivät syntiinlankeemuksen vahingollisista seurauksista.
Syntiinlankeemus muissa uskonnoissa > Islam

Myös Koraani esittää oman versionsa Aatamin ja Eevan syntiinlankeemuksesta. Koraanin kertomuksen pääkohdat mukailevat 1. Mooseksen kirjan sisältöä. Myös Koraanin kuvaus syntiinlankeemuksesta sisältää kertomuksen kielletystä puusta, johon Aatami paholaisen houkuttelemana kajoaa, ja mistä seuraa ihmisen karkotus paratiisista.
Raamatun kertomuksesta poiketen Koraanissa Aatami katuu syntiään, minkä jälkeen Allah myöhemmin armahtaa hänet, ja myös auttaa ja opastaa häntä myöhemmässä elämässään. Islamin uskon piirissä yleensä myös tulkitaan, että Aatamin rikkomus on hänen henkilökohtainen rikkomuksensa Jumalaa kohtaan, eikä sen tuottama syyllisyys periydy hänen jälkeläisilleen.
Syntiinlankeemuskertomuksen merkityksen tulkinnat vaihtelevat jonkin verran Islamin sisällä. Erään näkemyksen mukaan kertomus toimii varoituksena ihmisille synnin seurauksista ja kehottaa pysymään kuuliaisena Jumalalle.
Syntiinlankeemus muissa uskonnoissa > Gnostilaisuus

Monet gnostilaiset eivät pitäneet syntiinlankeemusta kielteisenä asiana. Heidän mukaansa Jumala loi maailman tietämättömäksi, ja tieto on keino pelastua. Tämän pelastumisen pani alulle Eeva uhmaamalla luojansa käskyjä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Syntiinlankeemus Wikimedia Commonsissa
| n k 1>  Mooseksen kirja (Genesis) |
| --- | --- |
Alkuhistoria (1–11):  Luomiskertomus (1–2)  Syntiinlankeemus (3)  Kain ja Abel (4)  Genesiksen sukuluettelot (5:1–6:8, 11:10–26)  Vedenpaisumus (6:1–9:28)  Haamin kirous (9:20–27)  Kansojen taulu (10:1–11:9)  Baabelin torni (11:1–9) 
Kantaisien historia (12–50):  Abraham (12–23)  Siddimin laakson taistelu (14:1–17)  Abrahamin liitto (15)  Sodoma ja Gomorra (19:1–28)  Iisak (21–35)  Iisakin sitominen (22)  Jaakob ja hänen poikansa (25–50)  Jaakobin tikapuut (28)  Jaakobin paini (32:22–32)  Joosef (37–50)  Jaakobin siunaus (49) 
Lähteet:  Pappiskirja  Jahvisti  Elohisti 
Persialainen miniatyyri, joka kuvaa Aatamin ja Eevan lähtöä paratiisista.'
Paul Tortelier

| Paul Tortelier |
| --- | --- |
 Reginald Gray, Paul Tortelier, 1980-luku.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1914
Kuollut: 18. joulukuuta 1990 (76 vuotta)
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki 
Soittimet:  sello
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Paul Tortelier (21. maaliskuuta 1914 – 18. joulukuuta 1990) oli ranskalainen sellisti ja säveltäjä.
Tortelier syntyi Pariisissa ja opiskeli vuodesta 1926 lähtien Pariisin konservatoriossa. Vuosina 1935–1937 Tortelier soitti selloa Monte Carlon sinfoniaorkesterissa. Vuonna 1939 hän liittyi Bostonin sinfoniaorkesteriin. Hän esiintyi Isossa-Britanniassa ensimmäistä kertaa vuonna 1947, jolloin hän esitti Thomas Beechamin johdolla Richard Straussin teoksen Don Quixote.
Tortelier sävelsi muun muassa konserton kahdelle sellolle ja orkesterille (1950), sarjan soolosellolle, sonaatin sellolle ja pianolle sekä Israel-sinfonian. Hän on kehittänyt erityisen sellon kannattimen vähentääkseen soittajan rasitusta.
Tortelierin poika Yan Pascal Tortelier on kapellimestari ja tytär Maria de la Pau pianisti.
Erland Aarnio

Erland Aarnio (17. lokakuuta 1881 Hausjärvi – 18. heinäkuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja suomentaja.
Elämä

Aarnion vanhemmat olivat rakennusmestari Erland Inberg ja Amanda Aurora Malakiaantytär. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1901. Aarnio oli naimisissa vuodesta 1917 Hilda Henrika Järvenpään, o.s. Åkerblom, kanssa. Hän kuului Työmies-lehden toimitukseen vuonna 1905, vuosina 1906–1907 hän toimi Eteenpäin-lehdessä ja sen jälkeen jälleen Työmies-lehdessä vuoteen 1916 saakka, jolloin siirtyi Elannon sihteeriksi ja Elanto-lehden toimittajaksi. Hän kirjoitti lisäksi Sosialistiseen Aikakauslehteen. Aarnio tunnettiin myös suomentajana. Hän käänsi muun muassa kolme sosiaalidemokratian johtavan teoreetikon Karl Kautskyn teosta, joihin lukeutuu hänen pääteoksensa Tie valtaan (1909).
Aarnio ei osallistunut sisällissotaan, jonka vuoksi hän oli heti toukokuussa 1918 perustamassa SDP:n uutta äänenkannattajaa Suomen Sosialidemokraattia lakkautetun Työmiehen tilalle. 1920-luvulla Aarnio toimi myös muun muassa Helsingin kaupunginkirjaston johtokunnassa. Vuodesta 1928 Aarnio toimi Elannon säästökassan kamreerina.
Suomennoksia

Ida Axelrod: Venäjän vallankumouspuolueet vuosina 1898–1905 (1906)
Ladislaus Gumplowicz: Avioliitto ja vapaa rakkaus (1907)
Karl Kautsky: Parlamentarismi, kansanlainsäädäntö ja sosialidemokratia (1907)
Karl Kautsky: Tie valtaan (1909)
August Winnig: Sotilaselämää: kertomuksia saksalaisesta kasarmista (1912)
Robert Danneberg: Sosialidemokratian ohjelma: sen periaatteiden yleistajuinen selitys (1913)
Franz Mehring: Saksan uskonpuhdistus ja kolmikymmenvuotinen sota: ruhtinaspeili työläisten opiksi ja hyödyksi (1913)
August Winnig: Keisarimanööverit: sotilaskertomus (1913)
Karl Kautsky: Terrorismi ja kommunismi: vallankumouksen luonnonhistorian selvittelyä (1920)
Julius Braunthal: Kommunismista imperialismiin: kuvia bolshevistisesta Georgiasta (1922)
Anders Örne: Osuustoimintakysymyksiä (1925)
Charles Linn

Charles Linn
Charles Linn (alun perin Carl Erik Engelbert Sjödahl; 13. kesäkuuta 1814 Pohja, Suomen suuriruhtinaskunta – 7. elokuuta 1882 Birmingham, Alabama, Yhdysvallat) oli suomalaissyntyinen Yhdysvaltoihin muuttanut merikapteeni, tukkukauppias, pankkiiri ja teollisuusmies.
Sjödahlin isä Erik Johan Sjödahl oli tarkastajana Billnäsin ruukilla. Sjödahl lähti merille vuoden 1830 tienoilla. Hän ehti purjehtia 53 kertaa Atlantin yli ja kolme kertaa maapallon ympäri ennen kuin asettui asumaan Yhdysvaltoihin. Sjödahl avasi vuonna 1838 kauppaliikkeen Alabaman Montgomeryssä ja muutti nimensä Charles Linniksi koska hänen alkuperäinen nimensä oli liian vaikea lausuttavaksi paikallisille asukkaille. Linn menestyikin sitten hyvin kauppiaana.
Yhdysvaltain sisällissodan alettua 1861 Linn meni etelävaltioiden laivaston palvelukseen kapteeniksi. Hän kuljetti puuvillaa etelävaltioista Englannin Liverpooliin. Puuvillasta saaduilla tuloilla etelävaltiot rahoittivat sodankäyntiään. Heinäkuussa 1863 pohjoisvaltioiden asettamaa merisaartoa valvova tykkivene USS R. R. Cuyler valtasi Floridan eteläkärjen vesillä CSS Kate Dale -aluksen, jonka kapteenina Linn oli. Linn vietiin poikansa kanssa vankina Washingtoniin mutta hän pääsi kuitenkin pian vapaaksi.
Sodan jälkeen Linn oli tukkukauppiaana ensin New Orleansissa ja sitten taas Alabaman Montgomeryssä. Linn värväsi vuonna 1869 Suomesta isohkon joukon siirtolaisia ja kustansi heidän matkansa Yhdysvaltoihin Alabamaan neljän vuoden työsitoumusta vastaan. Vuonna 1872 Linn perusti erään liikemiesryhmän pyynnöstä Alabaman Birminghamiin National Bank of Birmingham -pankin ja rakennutti pankille kaupunkiin kolmikerroksisen toimitalon. Hän oli perustamassa Birminghamiin myös Linn Iron Works ja Birmingham Car and Foundry Company -nimisiä teollisuusyrityksiä.
Birminghamin Linn Park -puistossa paljastettiin toukokuussa 2013 Charles Linnin näköispatsas, jonka on tehnyt Branko Medenica. Linnin mukaan on kaupungissa nimetty myös kirjastorakennus Linn-Henley Research Library. Patsas kaadettiin ja turmeltiin touko–kesäkuun 2020 protestien yhteydessä.
Käännös suomeksi
Olsen Brothers

Olsen Brothers, 2009
Olsen Brothers on kahden tanskalaisen veljeksen Jørgenin (s. 15. maaliskuuta 1950) ja "Nollerin" (Niels, s. 13. huhtikuuta 1954) muodostama yhtye.
Heidän ensimmäinen yhtyeensä oli vuonna 1965 perustettu The Kids. Olsen Brothersien ensimmäinen albumi ilmestyi vuonna 1972, ja heiltä on ilmestynyt kaikkiaan parikymmentä albumia.
Olsen Brothers voitti vuoden 2000 Eurovision laulukilpailun kappaleella Fly on the Wings of Love. Sen jälkeen he ovat esiintyneet muun muassa vuoden 2001 Euroviisuissa ja Congratulations: Eurovision laulukilpailun 50 vuotta -tapahtumassa Kööpenhaminassa vuonna 2005 ja Eurovision Song Contest's Greatest Hits -tapahtumassa Lontoossa vuonna 2015.
Helmikuun vallankumous

Helmikuun vallankumous oli maaliskuussa 1917 Venäjällä tapahtunut vallankumous, jonka seurauksena keisarinvalta kukistui. Nikolai II luopui kruunusta veljensä Mikael Aleksandrovitš Romanovin hyväksi, joka luovutti vallan edelleen väliaikaiselle hallitukselle.
Vallankumouksen tärkeimmät syyt olivat Venäjän huono menestys ensimmäisessä maailmansodassa sekä Nikolai II:n henkilökohtainen epäsuosio hallitsijana. Vallankumouksen tapahtumat sijoittuivat lähinnä valtakunnan pääkaupunkiin Pietariin, pääasiassa ajalle 8.–16. maaliskuuta (juliaanisen kalenterin mukaan 23. helmikuuta – 3. maaliskuuta) 1917. Helmikuun vallankumous nähdään osana laajempaa Venäjän vallankumousta, joka jatkui myöhemmin samana vuonna lokakuun vallankumouksessa.
Koska vallankumous alkoi Venäjällä tuolloin käytössä olleen juliaanisen kalenterin mukaan helmikuussa, se nimettiin helmikuun vallankumoukseksi. Gregoriaanisen kalenterin mukaan tapahtumat ajoittuvat kokonaan maaliskuuhun. Tämän vuoksi Venäjän ulkopuolella on joskus käytetty myös nimeä maaliskuun vallankumous.
Helmikuun vallankumous vaikutti olennaisesti Suomen suuriruhtinaskunnan kehitykseen käynnistämällä prosessin, joka saman vuoden joulukuussa johti Suomen itsenäistymiseen. Ennen helmikuun vallankumousta Suomessa vallitsi toiseksi sortokaudeksi kutsuttu ajanjakso.
Helmikuun vallankumouksen tapahtumat > Duuman väliaikaisen komitean ja Pietarin neuvoston perustaminen

Nikolai Golitsynin johtama hallitus päätti 11. maaliskuuta hajottaa duuman, ja Nikolai II antoi tarvittavan keisarillisen määräyksen. Runsaat 50 duuman 420:stä edustajasta, kaikki edistyksellisen blokin jäseniä, kokoontui 12. maaliskuuta omin päin Taurian palatsissa ja päätti perustaa omasta keskuudestaan järjestyksen palauttamiseen tarkoitetun duuman väliaikaisen komitean, jonka puheenjohtajaksi valittiin duuman puhemies Mihail Rodzjanko. Samana päivänä joukko vasemmistopuolueiden edustajia perusti samassa rakennuksessa Pietarin työläisten ja sotilaiden neuvoston, jonka esikuvana oli vuoden 1905 Pietarin neuvosto. Sen puheenjohtajaksi valittiin menševikki Nikolai Tšheidze.
Rodzjanko sähkötti illalla 11. ja aamulla 12. maaliskuuta tsaarille Mogiljoviin, että tällä olisi viimeinen tilaisuus estää vallankumous nimittämällä välittömästi uusi, kansan luottamusta nauttiva hallitus. Nikolai II ei edes vastannut sähkeisiin, koska piti varoituksia ”sen lihavan Rodzjankon typeryyksinä”. Golitsynin hallituksen ministerit jättivät 12. maaliskuuta sähkeitse eronpyyntönsä, joita tsaari ei hyväksynyt. Kapinalliset alkoivat kuitenkin pian pidättää ministereitä. Duuman väliaikainen komitea valtuutti pidätykset ja alkoi itse toimia Pietarissa väliaikaisena hallituksena, koska muutakaan uskottavaa hallitusvaltaa ei ollut. Vallankumous ei juuri näkynyt Pietarin ulkopuolella, mutta Moskovassa oli 13. maaliskuuta (28. helmikuuta) lakkoja ja mielenosoituksia ja sinne perustettiin seuraavana päivänä oma työläisneuvosto. Muutamassa muussa suurkaupungissa oli seuraavina päivinä rauhanomaisia väenkokouksia. Kiovassa ukrainalaisnationalistit perustivat Ukrainan keskusradan.
Duuman väliaikainen komitea antoi 13. maaliskuuta ”Rodzjankon käskynä” tunnetun määräyksen sotilaille palata järjestyksessä kasarmeihinsa. Vastareaktiona tähän kapinalliset sotilaat painostivat Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean antamaan 14. (1.) maaliskuuta sittemmin pysyväksi muodostuneen niin sanotun määräyksen nro 1, jonka nojalla rivisotilaiden vaaleilla valitsemat sotilasneuvostot tulivat osaksi armeijan virallista komentoketjua. Armeijan johto viivytteli käskyn julkistamista, mikä lisäsi sotilaiden epäluuloja ja vihaa upseerikuntaa kohtaan.
Helmikuun vallankumouksen tapahtumat > Väliaikainen hallitus

Duuman väliaikainen komitea asetti väliaikaisen hallituksen 15. (2.) maaliskuuta. Hallituksen ohjelma oli syntynyt duuman komitean ja Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean välisissä neuvotteluissa edellisenä yönä. Oppositiojohtaja Miljukov pääsi sanelemaan väliaikaisen hallituksen yksitoista henkilöä käsittäneen ministerilistan. Pääministeriksi tuli Zemgorin puheenjohtaja, ruhtinas Georgi Lvov, mutta hallituksen vahvat miehet olivat Miljukov itse ulkoministerinä ja Gutškov sotaministerinä. Kerenski sai ainoana sosialistivallankumouksellisten edustajana oikeusministerin salkun. Hän kuului ainoana hallituksen jäsenenä myös Pietarin neuvoston johtoon ja hyötyi tästä kaksoisroolista. Duuman väliaikaisen komitean puheenjohtajalle Rodzjankolle ei Miljukovin tahdosta annettu mitään asemaa uudessa hallinnossa.
Nikolai II tunnusti kruunustaluopumisensa yhteydessä 15. maaliskuuta uuden hallituksen ja nimesi ruhtinas Lvovin ministerineuvoston puheenjohtajaksi eli pääministeriksi. Tämä nimitys menetti merkityksensä, kun suuriruhtinas Mikael seuraavana päivänä luovutti myös keisarin vallan väliaikaiselle hallitukselle. Miljukovin ehdotuksesta epäedustavien vaalilakien avulla valittua vanhaa duumaa ei enää kutsuttu uudelleen koolle. Kun myös parlamentin ylähuoneena toiminut valtakunnanneuvosto sekä ministerineuvosto saman tien lakkautettiin, väliaikainen hallitus otti itselleen sekä keisarin, hallituksen että parlamentin valtaoikeudet. Perustuslakia säätävä kansalliskokous luvattiin kutsua koolle mahdollisimman pian.
Ensitöikseen väliaikainen hallitus lakkautti vihatun Ohranan sekä santarmilaitoksen 17. maaliskuuta ja erotti kaikki maakuntien kuvernöörit 18. (5.) maaliskuuta. Järjestystä turvaamaan määrättiin perustettavaksi kansalaismiliisejä. Pietarin neuvosto puolestaan määräsi 18. maaliskuuta lakkautettaviksi kaikki ”mustasotnialaiset” eli taantumukselliset sanomalehdet. Se määräsi 16. maaliskuuta myös vangittaviksi kaikki Romanovin suvun jäsenet, mukaan lukien ylipäälliköksi edellisenä päivänä nimetyn Nikolai Nikolajevitšin. Väliaikainen hallitus tiedusteli aluksi Nikolai II:lle turvapaikkaa Englannista, mutta päätti yleisen mielipiteen paineessa määrätä 20. (7.) maaliskuuta syrjäytetyn tsaarin perheineen kotiarestiin. Nikolai II lähti stavkasta viimeisen kerran 21. (8.) maaliskuuta ja saapui seuraavana aamuna Tsarskoje Selon palatsiin, jossa hän joutui Pietarin sotilaspiirin uuden komentajan, kenraali Lavr Kornilovin lähettämien sotilaiden tiukkaan vartiointiin.
Väliaikainen hallitus antoi tsaarinvallan vastustajille yleisen armahduksen, jonka seurauksena sosiaalidemokraattien johtajat saattoivat palata maanpaosta Venäjälle. Sveitsissä asunut bolševikkien johtaja Vladimir Lenin palasi Pietariin 16. (3.) huhtikuuta ja tunnetuimmat menševikkien johtajat hieman myöhemmin.
Helmikuun vallankumouksen tapahtumat > Vallankumouksen uhrit

Helmikuun vallankumouksen yhteydessä vangittiin noin 4 000 ja surmattiin ainakin 169 vanhan hallinnon edustajaa. Suurin osa surmatuista oli matruusien Kronstadtissa ja Helsingissä surmaamia merivoimien upseereita. Väliaikainen hallitus ei määrännyt ketään teloitettavaksi ja päätti keskittää vangitut vanhan hallinnon edustajat Pietari-Paavalin linnoitukseen. Vallankumouksen yhteenotoissa sai surmansa mahdollisesti yli 300 ihmistä, joista 184 haudattiin juhlallisesti Pietarin Mars-kentälle 5. huhtikuuta (23. maaliskuuta) 1917.
Lokakuun vallankumoukseen johtaneita syitä

Väliaikaisen hallituksen valta ei muodollisesti koskaan perustunut muuhun kuin suuriruhtinas Mikaelin kruunustaluopumisilmoitukseen. Duuman hajottamisen vuoksi hallituksella ei ollut parlamentin tukea eikä minkäänlaista mandaattia kansalta. Varsinaisen parlamentin puuttuessa Pietarin työläisneuvosto omaksui epävirallisen parlamentin roolin ja hallituksen oli pakko kuunnella sitä. Lisäksi väliaikainen hallitus oli kannatuspohjaltaan heikko ja jatkoi tsaarin epäsuosittua ulko- ja sotapolitiikkaa eli sotaa keskusvaltoja vastaan. Hallituksen jäsenet pelkäsivät tulevia perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaaleja, joita sen vuoksi siirrettiin ja hallituksen vallan oikeutus ja suosio murenivat. Kun bolševikit lupasivat leipää, rauhaa ja maata kansalle, he saavuttivat viimein kannatuksen väliaikaisen hallituksen syrjäyttämiseksi lokakuun vallankumouksessa.
Helmikuun vallankumous ja Suomi > Pietarin levottomuuksien vaikutus Suomeen

Suomen venäläisen hallinnon ja Suomeen sijoitettujen sotajoukkojen ylin johto sai tietää Pietarin tapahtumista 13. maaliskuuta, mutta onnistui tilapäisesti estämään tiedon leviämisen. Helsingissä olleet Venäjän Itämeren-laivaston tukikohdat julistettiin piiritystilaan. Päämaja määräsi lähettämään Viipurista linnoitustykistöpataljoonan kukistamaan Pietarin vallankumousta kenraali Ivanovin komennuskunnan mukana, mutta käsky peruttiin jo seuraavana yönä.
Suomalaiset kalterijääkärit eli kiinni jääneet jääkäriliikkeen tukijat pääsivät vapaiksi, kun vallankumouksellinen väkijoukko vapautti Pietarissa kaikki Špalernajan tutkintavankilan vangit. Suomalaisten separatistien vapauttaminen ei ollut Venäjän väliaikaisen hallituksen tarkoitus, mutta uuden vangitsemismääräyksen antamiseen mennessä asianomaiset olivat jo ehtineet livahtaa Suomeen ja painua maan alle.
Helmikuun vallankumous ja Suomi > Suomen hallinnon vaihtuminen ja maaliskuun manifesti

Suomen venäläinen ministerivaltiosihteeri Vladimir Markov vangittiin Pietarissa 13. maaliskuuta. Duuman väliaikainen komitea nimitti 15. maaliskuuta hänen tilalleen ”Suomen asiain komissaariksi” kadettipuolueen poliitikon Fjodor Roditševin ja tämän apulaiseksi Suomea tunteneen Dmitri Protopopovin. Pietarin suomalaisten toiveesta Protopopov määräsi Itämeren laivaston komentajan, vara-amiraali Adrian Nepeninin pidättämään Helsingissä Suomen kenraalikuvernöörin F. A. Seynin ja Senaatin talousosaston varapuheenjohtajan Mihail Borovitinovin. Duuman komitean toistettua käskyn Nepenin määräsi pidätykset 16. maaliskuuta vastaisena yönä. Seyn ja Borovitinov vietiin seuraavana iltana vankeina Pietariin. Seynin apulainen Adam Lipski toimi vt. kenraalikuvernöörinä kunnes uudeksi kenraalikuvernööriksi nimitettiin oktobristi Mihail Stahovitš, joka oli jo aikaisemmin puolustanut Suomen oikeuksia duumassa. Nepenin ja Lipski ilmoittivat suomalaisille puoluejohtajille vallankumouksesta 16. maaliskuuta Itämeren laivaston lippulaivan Kretšetin kannella.
Väliaikaisessa hallituksessa nousi esiin kysymys yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä ja erityisesti siitä, pitäisikö se julistaa lakkautetuksi vain tilapäisesti vai lopullisesti. Pavel Miljukovin vaikutuksesta päädyttiin antamaan maaliskuun manifesti, jonka nojalla yleisvaltakunnallinen lainsäädäntö julistettiin lopullisesti lakkautetuksi. Manifestin sisältö perustui esitykseen, jonka Pietariin lähetetty Suomen eduskuntaa edustanut valtuuskunta valmisteli väliaikaisen hallituksen edustajien ja Dmitri Protopopovin kanssa 18.–20. maaliskuuta. Maaliskuun manifesti oli eräänlainen käännekohta: kysymys siitä, oliko väliaikainen hallitus perinyt Venäjän suuriruhtinaalle kuuluneen vallan nousi esiin. Venäläisen kannan mukaan valta oli suoraan siirtynyt väliaikaiselle hallitukselle, ja tämän voisi muuttaa vasta Venäjän perustuslakia säätävä kansalliskokous. Väliaikainen hallitus peruutti keisarilliset manifestit, joilla oli rajoitettu Suomen autonomiaa.
Helmikuun vallankumous ja Suomi > Helsingin upseerisurmat

Vallankumouksen lietsomina Itämeren-laivaston merisotilaat surmasivat Helsingissä 16. ja 17. maaliskuuta noin 50–100 venäläistä upseeria. Sotilasneuvoston tehtävistään erottama vara-amiraali Nepenin ammuttiin Katajanokalla hänen ollessaan menossa vastaanottamaan Helsinkiin saapunutta Roditševia ja Pietarin neuvoston edustajaa Matvei Skobelevia. Muita korkea-arvoisia surmattuja olivat kontra-amiraali Arkadi Nebolsin, Viaporin sotasataman komentaja, kenraaliluutnantti Veniamin Protopopov sekä 128. jalkaväkidivisioonan ja 116. jalkaväkidivisioonan esikuntapäälliköt, kenraaliluutnantti Pjotr Tihonovitš ja kenraalimajuri Mikael von Kothen, jotka ammuttiin mellakassa Rautatientorilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maaliskuun 8-15 päivät Pietarissa 20 vuotta sitten, Helsingin Sanomat, 07.03.1937, nro 64, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
20-vuotismuisto: Vallankumous, josta versoi Suomen vapaus, Hakkapeliitta, 09.03.1937, nro 10, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
"Vapauden sankarien hautajaisjuhla" 20 vuotta sitten, Helsingin Sanomat, 28.03.1937, nro 83, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ja kaikkialla vallitsi vapaus, Suomen Kuvalehti, 03.04.1937, nro 14, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kapinoita ja vallankumouksia Venäjän ja Neuvostoliiton historiassa
Suolakapina 1648 | Stenka Razin 1670 | Ivan Mazepa 1709 | Jemeljan Pugatšov 1773 | Dekabristit 1825 | Vuoden 1905 vallankumous (Verisunnuntai) | Kazakstanin kapina 1916 | Vuoden 1917 vallankumous (Helmikuun vallankumous · Heinäkuun päivät · Lokakuun vallankumous) | Bolševikkien vastaiset kapinat: Kerenskin–Krasnovin kapina 1917 · Vasemmistoeserrien kapina 1918 · Jaroslavlin kapina 1918 · Tambovin kapina 1920 · Kronstadtin kapina 1921 | Basmatšin kapina 1916–1934 | Storoževoin kapina 1975 | Sumgaitin levottomuudet 1988 | Bakun levottomuudet 1990 | Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991 | Perustuslaillinen kriisi 1993 | Wagner-ryhmän kapina 2023
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Tsaari Nikolai II ja kenraali Aleksei Brusilov vuonna 1916.
Oppositiojohtaja Pavel Miljukov vuoden 1917 alussa.
Pietarin liettualainen vankila poltettuna.
Nikolai II:n kruunustaluopumista esittävä tuntemattoman tekijän historiamaalaus. Kuvassa vasemmalta hoviministeri Freedericksz, kenraali Ruzski, duuman edustajat Šulgin ja Gutškov, kenraalimajuri Vojeikov sekä Nikolai II.
Kruunustaluopumis­manifesti. Alaoikealla Nikolai II:n allekirjoitus ja -vasemmalla Freederickszin varmennus.
Nikolai II:n kruunustaluopumisen muistolaatta Pihkovan rautatieasemalla.
Väliaikainen hallitus istunnossaan.
Vallankumouksellisten sotilaiden kokous maaliskuussa 1917 Ahvenanmaalla.