Vanha Suurtori
Historia > Torin synty

Torin synty on ajoitettu arkeologisten tutkimusten perusteella vuoden 1318 tapahtuneen kaupungin polttamisen ja Novgorodilaisten hyökkäyksen jälkeiseen aikaan. Turku oli vielä 1300-luvulla hyvin pieni kaupunki ja torin synty tapahtui luonnollisena jatkumona 1200- ja 1300-lukujen taitteessa rakennetun Tuomiokirkon eteläpuolelle. Tutkijat uskovat torin selkeän asemakaavan viittaavan siihen, että tori rakennettiin ulkomaisten esikuvien pohjalta. Esikuvia torille löytyi rakentamisen aikaan erityisesti Tartosta ja Pohjois-Saksalaisista kaupungeista. Viro ja sen suuret kaupungit Tallinna ja Tartto olivat 1300-luvun turkulaisten pääasiallisia kaupankäynnin kohteita. Vuonna 1326 solmittu Länsi-Suomen ja Tallinnan välinen rauhansopimus osoittaa Turun kaupan kulkeneen Tallinnan kautta. Matkat meren yli olivat 1300-luvulla enemmän talonpoikaispurjehduksen kaltaisia, sillä kaupunki ei vielä tässä vaiheessa omistanut suuria purjealuksia. Tallinnassa turkulaisten pääasiallisia kauppakumppaneita olivat ennen kaikkea lyypekkiläiset, sillä 1300-luvulla koko Itämeren kauppa oli vahvasti heidän hallinnassa.
1300-luvulla Turun porvarit asettuivat pikkuhiljaa asumaan lähelle toria ja rakensivat talojensa yhteyteen varastot kauppatavaroilleen. Vuoden 1318 palossa tuhoutuneessa Turussa tunnetaan vain kaksi porvaria nimeltä, Hartmann ja Gottschalk, jotka on nimistä päätelty saksalaisiksi. Turun ja sen torin varhaisessa vaiheessa saksalainen vaikutus olikin huomattava. Hyvä esimerkki tästä on Herman Hundebek, joka mainitaan Turussa vuosina 1333 ja 1346 välillä. Hundebek oli syntynyt Westfalenin Dulmenin kaupungissa ja veljiensä tavoin hän lähti tekemään omaisuutta Itämeren kaupunkeihin. Hän näyttää päässeen Turussa raatimieheksi, minkä jälkeen hän myöhemmin muutti asumaan ensin Tukholmaan ja sitten takaisin Saksaan ja Lyypekkiin. Hän kuitenkin muisti kuollessaan vanhaa kotikaupunkiaan Turkua, sillä hän lahjoitti testamentissaan varoja Turun tuomiokirkon Pyhän Katariinan alttarille sekä silloin Turussa asuneelle sukulaiselleen Johannes Hundebekille. Hundebek muutti myöhemmin myös takaisin Lyypekkiin jossa hänet valittiin 1399 Lyypekin piispaksi.
Saksalaiset porvarit olivat näkyvä osa kaupunkia ja toria, mutta siellä liikkui myös paljon aivan tavallisia suomalaisia, jotka asuivat niin kaupungissa kuin ympäröivällä maaseudullakin. Varsinkin 1340-luku oli kaupungille vilkasta vaurastumisen ja menestymisen kautta. Turun tärkeimpiä vientituotteita olivat etenkin nahat. Suomalaisten ja karjalaisten turkisnahkojen lisäksi oli varsinkin hylkeenpyynnistä saatu traani kysyttyä, sillä sitä käytettiin valaistukseen kirkoissa. Muuta vientitavaraa olivat riistaeläimet, hauet, voi, terva ja piki. Myös vakkasuomalaisia puuastioita on jo keskiajalla viety Turusta Lyypekkiin. Tuontitavaroista tärkeimpiä olivat suola, mutta myös ruista ja herneitä tuotiin Liivinmaalta. Kankaita tuotiin Länsi-Saksasta ja Flanderista, mausteita Brüggestä, saviesineitä Reinin varrelta ja jalometalliesineitä esimerkiksi Englannista. Kaikki nämä tuontitavarat varastoitiin jokivarteen ja torin vilkkaaseen elämään ne kuuluivat torin tärkeimpänä asiana, sillä Turun tori oli keskiajalla maan tärkein myyntipaikka.