stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun satama
Turusta liikennöivät matkustaja-alukset

| Varustamo | Laiva | Reitti |
| --- | --- | --- |
|  Silja Line | M/S Baltic Princess | Turku–Långnäs/Maarianhamina–Tukholma |
|  Viking Line | M/S Viking Grace | Turku–Långnäs/Maarianhamina–Tukholma |
|  Viking Line | M/S Viking Glory | Turku–Maarianhamina/Långnäs–Tukholma |
Silja Linen M/S Baltic Princess liikennöi iltalähdöllä Turusta Långnäsin kautta Tukholmaan.
Viking Linen M/S Viking Grace liikennöi iltalähdöllä Turusta Långnäsin kautta Tukholmaan.
Viking Linen M/S Viking Glory liikennöi aamulähdöllä Turusta Maarianhaminan kautta Tukholmaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun satama Wikimedia Commonsissa
Turun satama (Arkistoitu – Internet Archive)
Turun vierasvenesatama (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen raja-asemat
| --- | --- |
Maaraja-asemat: Haapovaara | Imatran Pelkola | Inari | Karesuvanto | Karikangas | Karigasniemi | Karttimo | Kilpisjärvi | Kivilompolo | Kivipuro | Kokkojärvi | Kolmikanta (Imatra) | Kurvinen | Kuusamo | Leminaho | Muonio | Niirala (Tohmajärvi) | Nuijamaa-Brusnitšnoje (Lappeenranta) | Nuorgam | Näätämö | Onkamo | Parikkala | Pello | Puitsi | Rajakangas | Raja-Jooseppi-Lotta (Sodankylä) | Ruhovaara | Salla | Santio (Virolahti) | Tornio-Haaparanta | Uukuniemi | Vaalimaa-Torfjanovka (Virolahti) | Vainikkala-Lužaika (Lappeenranta) | Valkeavaara | Vartius-Lyttä (Kuhmo) | Virtaniemi
Lentoasemat: Enontekiö | Helsinki-Vantaa | Ivalo | Joensuu | Jyväskylä | Kajaani | Kemi-Tornio | Kittilä | Kokkola-Pietarsaari | Kuopio | Kuusamo | Lappeenranta | Maarianhamina | Mikkeli | Oulu | Pori | Rovaniemi | Savonlinna | Tampere-Pirkkala | Turku | Vaasa
Satamat: Eckerö | Färjsundet | Hamina | Hanko | Haukipudas | Helsinki | Inkoo | Kalajoki | Kaskinen | Kemi | Kemiö | Kirkkonummi | Kokkola | Kotka | Kristiinankaupunki | Lappeenranta | Loviisa | Långnäs | Maarianhamina | Merikarvia | Naantali | Nuijamaa | Olkiluoto | Oulu | Parainen | Pernaja | Pietarsaari | Pohja | Pori | Porvoo | Raahe | Rauma | Salo | Sipoo | Taalintehdas | Tammisaari | Tornio | Turku | Uusikaupunki
Rautatieasemat: Helsingin rautatieasema | Kouvolan rautatieasema | Vainikkalan rautatieasema
Alan Arkin

| Alan Arkin |
| --- | --- |
 Alan Arkin vuonna 1975.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Alan Wolf Arkin
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1934 Brooklyn, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 29. kesäkuuta 2023 (89 vuotta) Carlsbad, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja, muusikko, laulaja
Puoliso:  Jeremy Yaffe (1955–1961) Barbara Dana (1964–1994) Suzanne Newlander (1996–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1957–2023
Palkinnot
 Parhaan miessivuosan Oscar  2006 Little Miss Sunshine  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Alan Arkin elokuvassa Popi.
Alan Arkin (26. maaliskuuta 1934 Brooklyn,  New York – 29. kesäkuuta 2023 Carlsbad, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä, ohjaaja ja muusikko.
Ura > Elokuvaura

Arkin oli yksi niistä viidestä näyttelijästä, joka on saanut ensimmäisestä elokuvaroolistaan parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden. Hän oli ehdolla vuoden 1966 elokuvasta Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat ja uudelleen kaksi vuotta myöhemmin elokuvasta Sydän on yksinäinen harhailija.
Arkin osoitti kykenevänsä tekemään sekä draamaa että komediaa. Muita hänen roolejaan olivat muun muassa Audrey Hepburnia väijyvä oppinut tappaja elokuvassa Yksin pimeässä, ohjaaja Mike Nicholsin Me sotasankarit ja Arvoitusten juna, jossa hän esitti Sigmund Freudia, Älkää ampuko hammaslääkäriä ja Myyntitykit. Arkin esiintyi myös elokuvassa Saksikäsi Edward.
Vuoden 2006 Arkin sai kolmannen Oscar-ehdokkuutensa ja ensimmäisen palkintonsa elokuvasta Little Miss Sunshine. Hän sai Oscarin parhaasta miessivuosasta ja Bafta-palkinnon samasta kategoriasta.
Ura > Teatteriura

Arkin aloitti näyttelemisen Broadwayllä vuonna 1961 eli ennen elokuvauraansa. Hän esiintyi seitsemässä eri Broadway-näytelmässä. Lisäksi hän näytteli pienemmissä newyorkilaisissa teattereissa. Arkin voitti Tony-palkinnon näytelmästä Enter Laughing. Lisäksi hän voitti Broadwayn ulkopuolisille esityksille jaettavan Drama Desk Awardin kahdesti ohjauksesta näytelmistä Little Murders ja The White House Murder Case .
Ura > Muut työt

Näyttelijänuransa lisäksi Arkin soitti The Tarriers -kansanmusiikkiyhtyeessä, jonka “Banaaninlastaajan laulu” -kappale ("Day-O" tai "The Banana Boat Song") nousi 4. sijalle Billboard-listalla. Hän kirjoitti myös lastenkirjoja sekä tieteisnovelleja.
Yksityiselämä

Arkin syntyi New Yorkissa juutalaiseen perheeseen. Hän muutti perheensä mukana Los Angelesiin palatakseen sieltä takaisin ja aloittaakseen uran laulaja-lauluntekijänä. Tämän jälkeen hän alkoi luoda näyttelijän uraa. 29 vuoden iässä Arkin liittyi chicagolaiseen komediaryhmään.
Arkinilla oli kolme poikaa.
Palkintoja

1967 Oscar-ehdokkuus: Paras miespääosa – Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat
1967 Bafta-ehdokkuus: Lupaavin tulokas pääosassa – Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat
1967 Emmy-ehdokkuus: Paras yksittäinen miespääosa draamassa – ABC Stage 67: The Love Song of Barney Kempinski
1967 Golden Globe -palkinto: Paras miespääosa musikaali- tai komediaelokuvassa – Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat
1967 Golden Globe -ehdokkuus: Lupaavin uusi miesnäyttelijä – Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat
1969 Oscar-ehdokkuus: Paras miespääosa – Sydän on yksinäinen harhailija
1969 Golden Globe -ehdokkuus: Paras miespääosa draamaelokuvassa – Sydän on yksinäinen harhailija
1970 Golden Globe -ehdokkuus: Paras miespääosa draamaelokuvassa – Popi
1987 Emmy-ehdokkuus: Paras miespääosa minisarjassa tai erikoisjaksossa – Pako Sobiborista
1988 Golden Globe -ehdokkuus: Paras miespääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa – Pako Sobiborista
1997 Emmy-ehdokkuus: Paras vieraileva näyttelijä draamasarjassa – Chicagon lääkärit
2003 Emmy-ehdokkuus: Paras miessivuosa minisarjassa tai televisioelokuvassa – The Pentagon Papers
2007 Oscar-palkinto: Paras miessivuosa – Little Miss Sunshine
2007 BAFTA-palkinto: Paras miessivuosa – Little Miss Sunshine
2012 Oscar-ehdokkuus: Paras miessivuosa – Argo
Valikoitu filmografia

Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat (The Russians Are Coming the Russians Are Coming, 1966)
Yksin pimeässä (Wait Until Dark, 1967)
Sydän on yksinäinen harhailija (The Heart Is a Lonely Hunter, 1968)
Me sotasankarit (Catch-22, 1970)
Viimeinen suurista rakastajista (Last of the Red Hot Lovers, 1972)
Jästipää jeparit (Freebie and the Bean, 1974)
Cowboy Hollywoodissa (Hearts of the West, 1975)
Arvoitusten juna (The Seven-Per-Cent Solution, 1976)
Älkää ampuko hammaslääkäriä (The In-Laws, 1979)
Viimeinen yksisarvinen (The Last Unicorn, 1982 (ääni))
Pako Sobiborista (Escape from Sobibor, 1987)
Havanna (Havana, 1990)
Saksikäsi Edward (Edward Scissorhands, 1990)
Rocketeer (The Rocketeer, 1991)
Myyntitykit (Glengarry Glen Ross, 1992)
Intiaanikesä (Indian Summer, 1993)
Apua, vaimoni on teurastaja! (So I Married an Axe Murderer, 1993)
Äiti yö (Mother Night, 1996)
Syyskuun neljä päivässä (O Que É Isso, Companheiro?, 1997)
Grosse Pointe Blank – palkkamurhaaja pikkukaupungissa (Grosse Pointe Blank, 1997)
Gattaca (1997)
Beverly Hillsin slummit (Slums of Beverly Hills, 1998)
Jakob – valehtelija (Jakob the Liar, 1999)
Keskusteluja elämästä (Thirteen Conversations About One Thing, 2001)
Valkokankaan lemmikit (America's Sweethearts, 2001)
Pääosassa Pancho Villa (And Starring Pancho Villa as Himself, 2003)
Aika rakkauden (Noel, 2004)
Firewall (2006)
Little Miss Sunshine (2006)
Rendition – poikkeuksellinen luovutus (2007)
Salainen agentti 86 (2008)
The Change-Up (2011)
Argo (2012)
Dumbo (2019)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alan Arkin Wikimedia Commonsissa
Alan Arkin Elonetissä.
Alan Arkin Internet Broadway Databasessa (englanniksi)
Alan Arkin Internet Speculative Fiction Databasessa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef 
Alan Arkin vuonna 2012.
A. F. Airo

| Aksel Airo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. helmikuuta 1898 Turku
Kuollut: 9. toukokuuta 1985 (87 vuotta) Heinola
Ammatti:  maanviljelijä, kansanedustaja (kok., 1958–1966)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1918–1949
Komentajuudet:  Polkupyöräpataljoona 2 1929–1931
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota, Lapin sota
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-risti, 2. lk.  SVR suurristi miekkojen kera
Aksel Fredrik (A. F.) Airo (vuoteen 1906 Johansson, 14. helmikuuta 1898 Turku – 9. toukokuuta 1985 Heinolan mlk) oli suomalainen kenraali, joka vastasi operaatioiden suunnittelusta talvi- ja jatkosodan aikana.
Lapsuus ja nuoruus

Aksel Airo syntyi Turussa ja hänen vanhempansa olivat talonomistaja Otto Fredrik Airo ja Amanda Vilhelmiina (o.s. Grönlund). Sukujuuriltaan Aksel oli vahvasti varsinaissuomalainen, sillä hänen isänsä oli syntynyt Paimiossa ja hänen äitinsä Liedossa.
Perheeseen kuului myös Akselin pikkuveli Artturi (1900–1968). Poikien kouluvuodet osuivat keskelle niin kutsuttua toista sortokautta, yhtä Suomen historian synkimmistä vaiheista. Aksel pääsi ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta vuonna 1917. Koulussa Airo osoitti taipumusta matematiikkaan ja suunnitteli insinöörin uraa. Hän kunnostautui myös seiväshypyssä. Ylioppilaskirjoitusten jälkeen Airo meni teknillisten opintojen vaatimaan työharjoitteluun puoleksi vuodeksi.
Sisällissota ja opinnot

Valkoisten ja punaisten suhteet kiristyivät sisällissodaksi ja Airo liittyi valkoisten joukkoihin 27. tammikuuta 1918 Lauttakylässä. Kun punaiset löivät joukot hajalle, Airo jatkoi matkaansa rintaman läpi Kankaanpäähän. Hänet siirrettiin 5. Pohjanmaan patteristoon Pietarsaareen, jossa hän toimi aluksi suuntaajana ja tykinjohtajana, myöhemmin jaoksen johtajana. Karjalan rintamalla Airo osallistui Ahvolan taisteluihin ja Viipurin valtaukseen. Näissä taisteluissa Airo sai 2. luokan vapaudenmitalin.
Sodan jälkeen Airo siirrettiin Lappeenrantaan Suomen tykistökouluun ja nimitettiin reservin vänrikiksi. Jääkärieverstiluutnantti ja diplomi-insinööri Lauri Malmberg ehdotti Airolle sotilasuraa, jolle hän ryhtyi tultuaan ylennetyksi joulukuussa 1918 aktiivivänrikiksi.
Toukokuun 19. päivänä vuonna 1919, sisällissodan päättymisen vuosipäivänä, Airo ylennettiin luutnantiksi ja määrättiin kenttätykistörykmentti 2:n I patteriston väliaikaiseksi komentajaksi. Airo kuului siihen harvalukuiseen joukkoon, joka osasi käyttää kenraalimajuri Vilho Nenosen suunnittelemaa tulenjohtokorttia. Niinpä Airo johti tulta kenraalin järjestämissä näytösammunnoissa.
Syyskuussa vuonna 1920 Airo siirrettiin yleisesikuntaan ja komennettiin upseerien täydennyskoulutukseen École spéciale militaireen de Saint-Cyrin kadettikouluun Ranskaan. Vuoden kuluttua hän jatkoi opintojaan Ranskan sotakorkeakoulussa, École Supérieure de Guerressä. Vuoden 1912 kurssin oppilaita oli tuleva panssaridivisioonan komentaja, kenraali ja presidentti Charles de Gaulle.
Vuonna 1921 Airo ylennettiin kapteeniksi. Vuoden 1923 syksyllä hän palasi yleisesikuntaan ja ylennettiin 6. joulukuuta majuriksi. Seuraavana vuonna hän meni naimisiin Aino Vilhelmiina Vuoren kanssa. Sittemmin perheeseen syntyi kaksi tytärtä, Aila vuonna 1926 ja Anja 1928.
Vuoden 1925 kesällä Airo nimitettiin Yleisesikunnan operatiivisen toimiston päälliköksi, ja vuonna 1927 hänet ylennettiin everstiluutnantiksi. Vuosina 1928–1929 Airo rakensi Suomelle alueellisen puolustusjärjestelmän, jonka perusteella sodanaikaiset puolustusvoimat suunniteltiin.
Airo nimitettiin Polkupyöräpataljoona 2:n komentajaksi Karjalankannakselle. Airo viihtyi hyvin Valkjärvellä, mutta komennus ei jäänyt pitkäaikaiseksi. Hänet komennettiin vuonna 1931 Helsinkiin Yleisesikunnan operatiivisen toimiston ja kaksi vuotta myöhemmin operatiivisen osaston päälliköksi. Airo ylennettiin everstiksi vuonna 1933 ja määrättiin puolustusneuvoston sihteeriksi eli käytännössä Gustaf Mannerheimin oikeaksi kädeksi. Airon vastuulla olivat operatiiviset asiat.
Talvisota

Suomi toteutti 7.–11. lokakuuta 1939 liikekannallepanon, jota sanottiin ylimääräiseksi harjoitukseksi (YH). Airo oli keskeisessä roolissa suunnitelmien toteuttamisessa. Puna-armeija hyökkäsi Suomeen 30. marraskuuta 1939 Suomeen johtavia tieuria käyttäen. Yleisesikunta hajautettiin ympäri Helsinkiä. Eversti Airo aloitti Hotelli Helsingissä viisivuotisen työnsä operatiivisten sotatoimien johtajana. Airon tehtävänä oli tehdä yhteenvedot rintamatapahtumista ja tilanteen vaatimat ehdotukset ylipäällikölle.
Maaliskuun alussa tilanne Kannaksella paheni, venäläiset pyrkivät Viipurin valtaukseen koukkaamalla sekä idästä että lännestä. Sota päättyi Moskovan rauhansopimukseen, ja tuli rintamilla lakkasi 13. päivänä maaliskuuta kello 11.
Talvisodan loppupuolen rintamatilanteesta on ristiriitaista tietoa. Eräät historioitsijat, kuten Lasse Laaksonen ovat väittäneet rintamatilanteen olleen suorastaan katastrofaalisen heikko. Airo ei ollut aikoinaan asiasta samaa mieltä. Talvisodan jälkeen Airo kritisoi päätöstä kieltäytyä länsiavusta ja vastusti näkemystä, että rauha solmittiin rintamatilanteen mukaan:
”On epäoikeudenmukaista sanoa, että ne [suomalaiset joukot] olisivat olleet romahduksen partaalla” ja jatkoi:
”Joukot olivat tiukasti johtajiensa käsissä ja suorittivat käsketyt tehtävänsä. Missään tapauksessa ei itärajaltamme voida sodan loppuvaiheessa löytää kohtaa, joka antaisi tukea käsitykselle puolustuksen romahtamisesta.”
Luonnollisesti Airo perusti näkemyksensä etenkin tiedustelutietoihin. Viime vuosina historiantutkijat ovat kiistelleet talvisodan rauhan tekemisen motiiveista. Heikki Ylikankaan mielestä rauha solmittiin Saksan toivomuksesta. Hermann Göring oli antanut Berliinin-suurlähettiläälle T. M. Kivimäelle 22.2.1940 lupauksen Saksan lähitulevaisuudessa tapahtuvasta hyökkäyksestä itään ja että siinä yhteydessä Suomelle tarjoutuisi mahdollisuus saada menetyksensä korkojen kanssa takaisin. Suomen oli siksi tehtävä talvisodassa rauha raskainkin ehdoin ja säilytettävä armeijansa taistelukykyisenä tulevaa idän sotaretkeä varten.
Jatkosota

Kesäkuun 22. päivänä vuonna 1941 Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon. Muutamia päiviä myöhemmin Neuvostoliitto pommitti Suomea ilman edelläkäypää sodanjulistusta. Suomen hallitus katsoi Suomen olevan sotatilassa Neuvostoliiton kanssa ja aloitti hyökkäyksen itään tarkoituksenaan saada takaisin Moskovan rauhassa menettämänsä alueet. Airo toimi päämajoitusmestarina, so. operatiivisena johtajana Suomen armeijan päämajassa Mikkelissä. Päämaja toimi silloisessa keskuskansakoulussa, edelleen toimivassa koulussa, jonka nykyinen nimi on Päämajakoulu. Marsalkka Mannerheimin ympärille muodostuneeseen päämajan ns. sisärenkaaseen kuuluivat Airon lisäksi yleisesikunnan päällikkö, jalkaväenkenraali Erik Heinrichs, tykistönkenraali Vilho Nenonen, komento-osaston päällikkö, kenraaliluutnantti Viljo Tuompo ja tiedustelupäällikkö, eversti Aladár Paasonen.
Aluksi suomalaiset valloittivat Karjalankannaksen ja Itä-Karjalan. Syyskuun alussa Karjalankannaksella saavutettiin vanha raja ja Laatokan pohjoispuolella Syväri. Petroskoi vallattiin syys-lokakuun vaihteessa ja kaupungin uudeksi nimeksi annettiin Äänislinna. Sallan suunnalla vihollinen heitettiin rajan taakse. Vuoden 1942 keväällä Suomi valtasi Suursaaren ja Tytärsaaren. Rintamat hiljenivät, alkoi asemasota. Airo ylennettiin kenraaliluutnantiksi 3. kesäkuuta 1942.
4.–5. syyskuuta 1944 sotatoimet Suomen ja Neuvostoliiton välillä päättyivät. Airo nimitettiin yleisesikunnan päälliköksi ja Mannerheim-ristin ritariksi 18. marraskuuta. ”Hänen taitavalla ja kriittisellä johdollaan on tehty kaikki sotatoimia koskevat suunnitelmat”, perusteluissa todetaan. Mannerheimilta kysyttiin sodan jälkeen, kuka johti sotatoimia. Hän vastasi: ”Airo ja minä.” Airo vastasi samaan kysymykseen: ”Marski ja minä.”
Asekätkentä

Kesäkuussa 1945 Airo pidätettiin ”kuulusteluja varten” asekätkentäjutussa; kuulustelut tosin alkoivat vasta yli puoli vuotta myöhemmin. Airo määrättiin otettavaksi turvasäilöön syyskuussa ja julistettiin vangituksi vuoden 1947 maaliskuussa oltuaan lähes kaksi vuotta Valpon pidättämänä. Airo sai syytteet asekätkennästä ja laittomasta liikekannallepanon valmisteluista. Hän kiisti syytteet ja piti liikekannallepanoväitteitä keinotekoisina ja jopa absurdeina. Asekätkentää tutkineen eversti Matti Lukkarin mukaan Airolla ei olisi ollut mahdollisuuksiakaan johtaa eikä edes valvoa asekätkentää, koska Lapin sodan johtaminen ja seuraaminen sekä valvontakomission lähes päivittäin antamat lukuisat tehtävät veivät hänen kaiken aikansa. Asekätkennän toteutus ja johto olivat kokonaan Airon alaisten, eversti Valo Nihtilän ja everstiluutnantti Usko Haahden – joka oli koko ajatuksen isä – vastuulla. Tästä huolimatta poliittinen äärivasemmisto pyrki osoittamaan pääsyylliseksi asekätkentään nimenomaan Airon. Aksel Airo kertoo omissa muistelmissaan ”selvinneensä Valpon kuulusteluista hengissä ainoastaan ihmeenkautta”lähde?.
Tammikuussa 1946 Airoa, jalkaväenkenraali Erik Heinrichsiä, kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuota ja jalkaväenkenraali Kustaa Tapolaa kuultiin syyttäjän − oikeuskansleri Toivo Tarjanteen − haastamina todistajina sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, kun pyrittiin selvittämään, mitä Suomen poliittinen ja sotilaallinen johto tiesivät etukäteen Adolf Hitlerin ns. operaatio Barbarossasta eli Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon koskevista suunnitelmista. Airo saapui istuntoon vartijoiden saattamana ja ruudulliseen metsätyöläisen sarkapuseroon, pussihousuihin ja lapikkaisiin pukeutuneena, mikä aiheutti oikeussalissa ahdistavan tunnelman. Läsnä olleet venäläiset sotilashenkilöt yrittivät katsella kiusaantuneina muualle. Airo ja muut kuulustellut todistajat kiistivät Suomessa tiedetyn operaatio Barbarossasta etukäteen mitään.
Sotaylioikeus hylkäsi Airoa vastaan asekätkennän vuoksi nostetut syytteet vuonna 1948. Airo vapautettiin vankilasta, edelleen yleisesikunnan päällikkönä. Keväällä 1949 hän joutui jättämään paikkansa ”yleisen edun nimissä”.
Kirja asekätkennästä

Kenraali Airo kirjoitti vankila-ajastaan asekätkentäprosessia eritelleen kirjan Liikekannallepanosalaliitto. Se muodostui hänen puolustuspuheestaan oikeudessa ja siihen liitetyistä kirjeistä. Kansanedustaja ja Mannerheim-ristin ritari, kapteeni Eero Kivelä, joka toimi Airon oikeusavustajana, salakuljetti tekstin ulos oikeudesta, toimitti aineiston käsikirjoitukseksi ja järjesti niin, että se julkaistiin kirjana 5 000 kappaleen painoksena: virsikirjan tekijä Aarne Björkbom latoi ja taittoi tekstin painovalmiiksi omalla ajallaan ja Uuden kirjapainon faktori Torsti Artkoski painoi, sitoi ja viimeisteli kirjan niin ikään omalla ajallaan ja vastuullaan. Paperitehdas Haarla lahjoitti tarvittavat materiaalit, ja valmista kirjaa myytiin ”tiskin alta”. Sisäministeri Yrjö Leino kauhistui kirjan ilmestymistä ja määräsi sen takavarikkoon, mutta Valpon haaviin jäi vain 200 kirjaa – loput menivät jakeluun.
Airoa painostettiin asian johdosta kovin, ja vaikka SKP:n puheenjohtaja Aimo Aaltonen ja kumppanit vaativat Airolle ”maanpetoksen ja esivallan herjaamisen” johdosta elinkautista ja koko omaisuuden takavarikkoa, oikeuskansleri Toivo Tarjanne ei hyväksynyt vaatimuksia. Vielä pahemmin hän kimmastui kommunistien vaatiessa, että Airon kirjan hallussapidostakin olisi rangaistava vähintään elinkautisella pakkotyöllä. Kenraali Airo sai lopulta hyvin pienet eli nykyrahassa noin 10–15 euron sakot ”lievästä julkisen vallan solvaamisesta”.
Koska oikeuskansleri asettui kommunisteihin nähden vastahankaan, alkuperäisen kirjan tuottoa ei edes yritetty takavarikoida: juonikkaasti ritari Kivelä järjesti Airoa syvästi kunnioittavien avuliaitten aseveljiensä avulla myynnin kädestä käteen, keräsi rahat, ja kun kulut oli vähennetty, vei loput eli hiukan yli puoli miljoonaa silloista markkaa (vuoden 2019 rahassa yli 30 000 euroa) kirjekuoressa Airolle. Näillä rahoilla peruskorjattiin lopulta kenraalin kotitilan, Heinolan maalaiskunnan Ristintaipaleen, navetta. Alkuperäistä kirjaa on vielä kirjastoissa varastohyllyillä.
Kaikkien oikeusasteiden jälkeen tuli määräys poistaa tekstistä kuusi valtiota solvaavaa lausetta. Hyvin paljon myöhemmin, vuonna 1979, yksityistaho eli Helsingin Jääkiekkoilun Kannatusyhdistys ry julkaisi kirjasta lopulta noilla muutamilla lauseilla ”siistityn” omakustanneversion nimellä Puolustustaisteluni v. 1947, jossa poistetut lauseet oli merkitty mustilla viivoilla. Teos julkaistiin vielä kolmantenakin painoksena vuonna 1984 nimellä Liikekannallepano, salaliitto.
Airo muutti Ristintaipaleen tilalleen Heinolan maalaiskuntaan. Jostain syystä hän käytti enimmän ajan vankeusaikansa asua eli sarkapuseroa, pussihousuja ja haitarivartisia nahkasaappaita, ”jatsareita”; hänen hahmostaan Ristintaipaleen pelloilla ehti tulla paikkakunnan ”maamerkki”.
Kansanedustajaksi

Vuosina 1958–1966 Airo istui eduskunnassa kokoomuksen kansanedustajana. Eduskunnan pöytäkirjojen mukaan Airo käytti erittäin vähän puheenvuoroja koko kahdeksanvuotisen kansanedustajakautensa aikana. Kokoomuksen silloisen puoluesihteerin Rauno Kosken mukaan Airo oli kuitenkin puolueväen ja eduskuntaryhmän keskuudessa hyvin arvostettu. Ainoan maanpuolustusta koskevan linjapuheenvuoronsa Airo piti joulukuussa 1961, jolloin hän – äskettäiseen noottikriisiin viitaten – vaati voimakkaasti Suomen puolustuksen kohentamista, koska hänen mukaansa kysymys oli paitsi puolustuskyvystä, myös maanpuolustustahdon uskottavuudesta.
Joulukuussa 1964 Airo yhtyi Margit Borg-Sundmanin johdolla tehtyyn eduskuntakyselyyn, jonka aiheutti Hannu Salaman romaani Juhannustanssit. Kyselyssä tiedusteltiin, mihin toimenpiteisiin hallitus aikoo ryhtyä jumalanpilkkaa sisältävän ja sukupuolikuria loukkaavan kirjallisuuden julkaisemisen lopettamiseksi.
Kunniamerkit

Kenraali Airolle myönnettiin seuraavat kunniamerkit:
Vapaudenristin 2. luokan Mannerheimristi
Vapaudenristin ritarikunnan 1. luokan Vapaudenristi rintatähtineen miekkojen ja tammenlehvän kera
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki
2. luokan Vapaudenmitali
Ranskan Kunnialegioonan upseerimerkki
Romanian Kruunuritarikunnan suurristi
Ruotsin Miekkaritarikunnan 1.luokan komentajamerkki
Sen enempää presidentti Urho Kekkonen kuin hänen seuraajansa Mauno Koivistokaan eivät suostuneet ylentämään Airoa täydeksi kolmen leijonan kenraaliksi. Kumpikin hyvitti tätä kuitenkin omalla tavallaan. Yhtenä viimeisistä virkatehtävistään Kekkonen vahvisti helmikuussa 1981 valtakunnan uuden protokollajärjestyksen, jonka mukaan toisen maailmansodan aikana tärkeillä johtopaikoilla toimineista ja muutoin erityisen ansioituneista henkilöistä muodostettiin pieni erillinen ryhmänsä. Virassaan olevien tasavallan presidentin ja eduskunnan puhemiehen jälkeen valtioneuvos K.-A. Fagerholm sijoitettiin kolmanneksi, entinen pääministeri Jukka Rangell neljänneksi ja Airo viidenneksi ennen pääministeriä. Mauno Koivisto puolestaan myönsi Airolle äärimmäisen harvinaisen Suomen Valkoisen Ruusun suurristin miekkojen kera 6.12.1982. Tämä kunniamerkki oli järjestyksessä kolmas; se oli aiemmin myönnetty kahdelle muulle kenraaliluutnantille, Hjalmar Siilasvuolle ja Edvard Hanellille.
Airon arvostuksen osalta kävi niin, että hänen sotien aikaisiin saavutuksiinsa alettiin kiinnittää sitä enemmän huomiota, mitä kauemmas sotavuosista edettiin ajallisesti. Huomion kiinnittyminen häneen 1970-luvun lopulta lähtien johtui suurelta osin siitä, että hän oli viimeinen elossa oleva, tärkeällä paikalla lähellä Mannerheimia toiminut kenraali. Iältään vanhempi, merivoimien komentajana toiminut kenraali Väinö Valve ei työskennellyt Päämajassa eikä muutoinkaan kuulunut Mannerheimin lähipiiriin.