stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liga de Fútbol Profesional Boliviano
Historia

Bolivian jalkapalloliitto perustettiin vuonna 1925, mutta jo ennen sitä Boliviassa toimi vuonna 1914 käynnistynyt pääkaupunki La Pazin jalkapalloliiton alaisuudessa toiminut sarja. Bolivian liitto järjesti ensimmäisen mestaruusturnauksen, Copa Simón Bolívarin, vasta vuonna 1960, jolloin siihen ottivat osaa eri alueellisten liittojen joukkueet, mutta La Pazin liiga säilyi vielä senkin aikana arvostetuimpana kilpailuna. Nykyinen ammattilaisliiga käynnistyi vuonna 1977. Aluksi sarjaan kuului 16 joukkuetta, mutta vuodesta 1991 lähtien joukkueita on ollut 12.
Sarjajärjestelmä

Monien muiden Etelä-Amerikan tavoin myös Bolivian liigassa pelataan kauden aikana kaksi sarjaa: Apertura ja Clausura, joista kummallakin oma mestarinsa. Bolivia kuitenkin noudattaa samanlaista sarjakautta kuin esimerkiksi Pohjoismaat: kausi alkaa keväällä ja päättyy syksyllä. Apertura eli avaussarja pelataan keväällä ja Clausura eli sulkemissarja syksypuolella. Clausura-sarja pelataan kahdessa lohkossa, joista kummastakin kaksi parasta etenee välieriin.
Liigasta kolme joukkuetta pääsee Copa Libertadoresiin ja kaksi joukkuetta Copa Sudamericanaan. Kauden päätteeksi pistekeskiarvoltaan heikoin joukkue putoaa sarjatasoa alemmas alueliigoista koostuvaan Simón Bolívariin ja toiseksi huonoin pelaa karsinnat Simón Bolívarin kakkosta vastaan.
Vuoteen 2002 saakka joka kaudella oli vain yksi mestari, joka ratkaistiin cup-muotoisesti sarjojen voittajien kesken. Vuosina 2003–2005 oli käytössä syksyllä alkanut ja keväällä päättynyt kausi.
Joukkueet kaudella 2008

Liga de Fútbol Profesional Boliviano
Aurora, Cochabamba
Blooming, Santa Cruz de la Sierra
Bolívar, La Paz
Guabirá, Montero
Jorge Wilstermann, Cochabamba
San José, Oruro
Universitario, Sucre
La Paz Fútbol Club, La Paz
Oriente Petrolero, Santa Cruz de la Sierra
Real Potosí, Potosí
The Strongest, La Paz
Club Real Mamoré, Trinidad
Aiheesta muualla

Virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
RSSSF: Luettelo mestareista
Conmebolin pääsarjat
Argentiina
Bolivia
Brasilia
Chile
Kolumbia
Ecuador
Paraguay
Peru
Uruguay
Venezuela
Lloyd Arntzen

Lloyd Arntzen (s. 1927 Saskatchewan) on kanadalainen jazzklarinetisti, -sopraanosaksofonisti ja -laulaja.
Arntzen muutti vuonna 1946 Vancouveriin. Hän on toiminut jäsenenä ja johtajana lukuisissa New Orleans -tyylin yhtyeissä eri puolilla Kanadaa ja Yhdysvaltoja. Arntzen on esiintynyt lukuisissa CBC:n radiolähetyksissä ja kirjoitti sekä esitti viidentoista vuoden ajan CBC:n viikoittaista Sing Out -radiosarjaa.
Arntzen sai vuonna 2018 paikan BC Entertainment Hall of Famessa. Hän kuuluu muusikkosukuun ja on yli 90-vuotiaana toiminut kolmen sukupolven perhekokoonpanossa Three Generations of Jazz.
Hamburger Bahnhof

Hamburger Bahnhof vuonna 2011.
Hamburger Bahnhof on Berliinissä sijaitseva entinen rautatieasema, joka toimii nykyisin Nationalgalerien kokoelmien nykytaidetta esittelevänä museona. Museon virallinen nimi on Hamburger Bahnhof – Museum für Gegenwart eli ”nykyhetken museo”. Se sijaitsee Moabitin kaupunginosassa Invalidenstrassen varrella, aivan Berliini–Spandau-kanavan vierellä.
Arkkitehti Friedrich Neuhausin suunnittelema asemarakennus rakennettiin vuosina 1845–1847, ja se toimi Hampuriin johtavan radan pääteasemana. Se on ainoa nykypäiviin säilynyt Berliinin vanhoista pääteasemista. Junaliikenteen kasvun seurauksena asema kävi pian liian ahtaaksi, ja rakennuksen käyttö rautatieasemana lopetettiin jo vuonna 1884. Rakennus oli sen jälkeen 20 vuoden ajan asuin- ja toimistokäytössä, kunnes se muutettiin vuonna 1904 liikenne- ja rakennusmuseoksi. Uudet siipirakennukset valmistuivat vuosina 1909 ja 1916.
Rakennus vaurioitui toisen maailmansodan pommituksissa vuonna 1943. Se jäi sodan jälkeen täpärästi Länsi-Berliinin puolelle aivan Berliinin muurin tuntumaan ja oli siksi 1980-luvulle saakka käyttämättömänä. Rakennus kunnostettiin vuosina 1984–1987 Berliinin kaupungin 750-vuotisjuhlia varten, ja seuraavana vuonna kaupunki luovutti sen Preussin kulttuuriperinnön säätiön haltuun. Kaupungin yhdistymisen jälkeen rakennus muutettiin taidemuseoksi arkkitehti Josef Paul Kleihuesin suunnitelmien mukaan, ja se avattiin marraskuussa 1996.
Museon kokoelmien pääosan muodostaa taiteenkeräilijä Erich Marxin yksityiskokoelma, johon kuuluu paljon tunnettujen nykytaiteilijoiden teoksia. Edustettuina ovat muun muassa Joseph Beuys, Robert Rauschenberg, Anselm Kiefer, Thomas Struth, Rachel Whiteread ja Andreas Gursky. Kokoelmia on 2000-luvulla laajennettu ostojen avulla. Maailman suurin yksityinen nykytaiteen kokoelma Friedrich Christian Flick Collection on ollut vuodesta 2004 lähtien museolla pitkäaikaisessa lainassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hamburger Bahnhof Wikimedia Commonsissa
Museon kotisivu (saksaksi)
Hamburger Bahnhof (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) Denkmale in Berlin: Denkmaldatenbank
Liz Vicious

| Liz Vicious> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. lokakuuta 1987 (ikä 36)
Pornonäyttelijä
Pituus:  163 cm
Paino:  45 kg
Aiheesta muualla
IMDb
Liz Vicious (s. 31. lokakuuta 1987) on yhdysvaltalainen pornotähti. Hän syntyi Miami Beachilla, Floridassa.
Liz Vicious on tullut tunnetuksi goottityylistään ja punaisesta tukastaan. Hän on saavuttanut näkyvyyttä ensisijaisesti Internetissä laajalti levinneiden kuvien ja videoidensa myötä, mutta esiintynyt myös Evil Motion Picturesin elokuvassa Succubus XXX (2007).
Liz Vicious on maininnut eräänä suosikkielokuvistaan The Fifth Elementin. Hän ihailee viihdekirjailija Christine Feehania.
Aiheesta muualla

Liz Vicious Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Guidel

| Guidel |
| --- | --- |
 Kunnan rajalla virtaava Laïtajoki
 vaakuna
 Guidel
 Koordinaatit: 47°47′29″N, 3°29′14″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bretagne
Departementti:  Morbihan
Arrondissementti:  Lorient
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  52,3 km²
Väkiluku (2015):  11 410 
 – Väestötiheys:  218 as./km²
Kunnan numero:  56078
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Guidel on kunta läntisessä Ranskassa Morbihanin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Biskajanlahden rannalla Laïtajoen laskukohdassa.
Kunta on tunnettu rannoistaan, jossa on hyvät surffauspaikat. Alueella on myös runsaasti megaliittejä.
Fort du Loch
Iso-Britannia hyökkäsi Guideliin Itävallan perimyssodassa vuonna 1746, tarkoituksenaan valloittaa Lorientin kaupunki. Tämän jälkeen vuonna 1756 rakennettiin linnoitus Fort du Loch estämään uudet hyökkäykset. Linnoitusta ei kuitenkaan koskaan käytetty sotatoimissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guidel Wikimedia Commonsissa
Fellmanin pelto

Fellmanin pelto Lahdessa. Toukokuun alussa 1918 pellolle koottiin 20 000 antautunutta punaista. Osa teloitettiin, jotkut vapautettiin, valtaosa joutui vankileirien epäinhimillisiin olosuhteisiin.
Fellmanin pelloksi (myös Fellmanin veripellot) kutsuttiin Suomen sisällissodan jälkeen toukokuussa 1918 Lahdessa toiminutta väliaikaista vankileiriä. Fellmanin kartanon mailla sijainneelle leirille oli koottu 22 000 antautunutta punakaartilaista sekä itää kohti pyrkinyttä pakolaista. Nykyään sen paikalla on Fellmaninpuisto vankileiristä kertovine muistomerkkeineen.
Taustaa

Lahden seudulle oli saapunut huhtikuun jälkipuoliskolla tuhansia Länsi-Suomesta lähteneitä pakolaisia, jotka olivat jääneet saarroksiin Hämeenlinnan ja Lahden välimaastoon. Lahden taistelun tauottua ja kaupungin puolustuksen murruttua 30. huhtikuuta heitä alettiin kerätä Fellmanin kartanon maille Lahden keskustan tuntumaan. Kaiken kaikkiaan ihmisiä oli noin 30 000, joita vartioi vain satakunta saksalaista ja parikymmentä valkoista sotilasta. Vartijoiden oli vaikea hallita suurta ihmismäärää ja arvioilta kolmasosa pääsikin pakenemaan. Tiedetään myös, että jotkut saksalaiset Osasto Brandensteinin sotilaat päästivät naisia ja lapsia pakenemaan. Fellmanin pellolle vankeja kertyi lopulta noin 22 000. Pakolaisten lisäksi joukossa oli myös antautuneita punaisia. Kyseessä oli Suomen suurin vankileiri.
Vankileiri

Pakolaiset olivat lähteneet matkaan tavaroineen ja hevosineen. Suuri osa heistä oli naisia ja lapsia, jotka olivat pakanneet mukaan koko omaisuutensa. Vangitut joutuivat yöpymään useiden päivien ajan paljaan taivaan alla, kunnes viikon kuluttua heitä alettiin siirtää Lahden varuskuntaan perustetulle Hennalan vankileirille. Kaikki eivät kuitenkaan mahtuneet Hennalaan, joten vankeja kuljetettiin myös Hämeenlinnan, Santahaminan ja Lappeenrannan vankileireille. Punakaarteihin kuulumattomat naiset ja lapset päästettiin yleensä vapaaksi. Kurjissa oloissa vankeja kuoli espanjantaudin kaltaisiin nopeasti leviäviin kulkutauteihin eräiden lähteiden mukaan jopa tuhansia. Joitakin satoja myös teloitettiin läheisellä Mustanmäen hautausmaalla.
Hennalan vankileirille siirrettiin Fellmanin pellolta noin 10 900 vankia. Heistä leirillä kuoli teloituksiin, nälkään ja tauteihin ainakin 1 200. Teloitettuja oli yli 500, joista arviolta 200 oli punakaarteissa taistelleita naisia ja nuoria tyttöjä.
Fellmanin kartanon pellot sijaitsivat kaupungin keskustan länsipuolella. Noin viisi hehtaaria vankileirin alueesta on nykyään puistona, loput on vuosikymmenten kuluessa rakennettu. Fellmaninpuistossa on vuonna 1978 pystytetty Punavankien muistomerkki, jonka on suunnitellut kuvanveistäjä Erkki Kannosto.
Performanssi

Fellmaninpuistossa esitettiin 28. huhtikuuta 2013 performanssitaiteilija Kaisa Salmen suunnittelema yhteisöllinen taideteos Fellmanin pelto – 22 000 ihmisen elävä monumentti, johon osallistui lähes 10 000 ihmistä. Teoksen koreografian oli tehnyt tanssitaiteilija Hanna Brotherus, jolla oli apunaan 120 apulaisohjaajaa. Määrä on sama, mitä vuonna 1918 Fellmanin pellon vankileirillä oli vartijoita. Tapahtumaan kuului myös musiikkiesityksiä, joista vastasivat Kaisa Korhonen ja Mikko Kuustonen. Paikalla esitettiin muun muassa Heikki Salon sanoittama uusi versio Marseljeesistä. Tapahtuman suojelijana toimi presidentti Tarja Halonen. Tehtävään pyydettiin aluksi presidentti Sauli Niinistöä, joka kuitenkin kieltäytyi.
Performanssista valmistui Kaisa Salmen ohjaama elokuva Fellmanin pelto, jota esitettiin syksyllä 2013 Lahden taidemuseossa. Tammikuussa 2014 sitä esitettiin Oulun taidemuseossa ja elokuva on tarkoitus viedä myös ulkomaille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fellmanin pelto Wikimedia Commonsissa
Fellmanin pelto -elokuvan traileri Youtubessa
Lyhyt filmi Fellmanin pellolta Ylen Elävässä arkistossa
Vankeja Fellmanin pellolla.
Fellmanin pelto -performanssi huhtikuussa 2013.
Erik Sjöberg (runoilija)

Vitalis
Erik Sjöbergin muistomerkki Trosassa.
Erik Sjöberg (14. tammikuuta 1794 Ludgo, Södermanland, Ruotsi – 4. maaliskuuta 1828 Tukholma) oli ruotsalainen romantiikan ajan runoilija ja kirjailija. Hänet tunnetaan pseudonyymillä Vitalis.
Sjöberg oli kotoisin köyhistä oloista, mutta onnistui pääsemään Uppsalan yliopistoon, jossa hän suoritti filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1824. Hän toimi Tukholmassa vuodesta 1827 käännöstöitä tehden. Kirjailijantyön ohella hän ansaitsi elantonsa opettamalla.
Ruotsin kirkon virsikirjassa on yksi virsi, jonka Sjöberg on kirjoittanut "Hvi skulle jag ej möta glad min plåga", virsi 573 "Jag ber on hjälp i stillhet". Runo, josta virsi on muodostettu, on ilmestynyt Brage-lehdessä 1824 ja se on julkaistu Sjöbergin kuoleman jälkeen ilmestyneessä Samlade dikter -kirjassa 1825.  Virren teksti on Olle Niveniuksen muokkaama vuoden 1986 virsikirjaan. Sen teksti suomenkielisessä virsikirjassa "Tahtoisin tuskan hiljaisesti kantaa" on Niilo Rauhalan käännös vuodelta 1996.
Teokset

Dikter, 1819
Senare dikter, 1820–1821
Nyare dikter, 1825
Samlade skrifter.
Kirjallisuutta

A. Werinin elämäkerta Erik Sjöbergistä 1926–1932
Hammasväliharja

Hammasväliharja on pieni hammasvälien puhdistamiseen tarkoitettu, muodoltaan pulloharjaa muistuttava harja. Sen harjasosa on suppeneva tai sylinterimäinen. Harjakset ovat hyvin ohuita. Se soveltuu yleensä hammasvälien puhdistamiseen plakista tai ruuantähteistä hammaslankaa tai hammastikkua paremmin mikäli hammasvälit ovat suurehkot tai avoimet. Myös oikomishoidon aikana hammasväliharja helpottaa suojassa olevien hampaiden puhdistamista.
Väliharjavalikoimissa on myös erikokoisia harjoja, joista valitaan sopiva harja hammasvälitilan mukaan. Harjoja on eri kokoja, läpimitaltaan tyypillisesti 0,3–1,5 millimetriä. Osassa harjasosa on kiinteästi, mutta saatavilla on myös harjan varsiosaan kiinnitettäviä harjaspäitä. Harjojen varret ovat muovia tai metallia. Harjanvarsiosa voi olla pitkä ja kaareva poskihampaiden paremman tavoitettavuuden vuoksi. Metallivartisia harjoja ei suositella hammasimplanttien väleihin naarmuttamisriskin takia. Harjaa ei saisi käyttää liian ahtaisiin hammasväleihin, jotteivät hampaiden kaulan hammaspinnat vahingoittuisi.
Hammasväliharjan käyttäminen muistuttaa hammastikun käyttämistä. Harjasosa viedään hammasväliin ja hampaiden välipinnat harjataan puhtaiksi. Hammasväliharjoja myydään muun muassa apteekeissa, usein myös tavallisissa ruokakaupoissa.
Eri kokoisia hammasväliharjoja.
Erilaisia pitkävartisia hammasväliharjoja.
Kaarevavartisia harjasosia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hammasväliharja Wikimedia Commonsissa
Helena Heikka: Hammasväliharjan käyttö (10.6.2015) (terveyskirjasto.fi)
Hammasväliharjan valinta ja käyttö (video) (webdento.com)
Faustina

Faustina voi tarkoittaa:
Roomalaisia naishenkilöitä

Annia Galeria Faustina, eli Faustina vanhempi, Rooman keisari Antoninus Piuksen vaimo
Annia Galeria Faustina, eli Faustina nuorempi, edellisen tytär ja keisari Marcus Aureliuksen vaimo
Domitia Faustina (30. marraskuuta 147 – 151), edellisen tytär
Annia Aurelia Galeria Faustina (s. 151), Faustina nuoremman tytär
Annia Faustina, keisari Elagabaluksen kolmas vaimo
Faustina, keisari Constantius II:n kolmas vaimo
Faustina Constantia, tytär
Pyhimyksiä

Pyhä Faustina, 500-luvulla elänyt pyhimys
Pyhä Faustina Kowalska, puolalainen pyhimys
Muita

Faustina Bordoni, italialainen mezzosopraano
Faustina (vuoden 1957 elokuva)
Faustina (vuoden 2001 elokuva)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Faustina”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ferenc Mohácsi

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ferenc Mohácsi vuonna 2014. |  Ferenc Mohácsi vuonna 2014. |  Ferenc Mohácsi vuonna 2014. |  |
Maa:   Unkari
Miesten melonta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | C-2 1000 m |  |
Ferenc Mohácsi (s. 25. lokakuuta 1929 Budapest) on unkarilainen meloja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa ja sai siellä pronssia 1 000 metrin kanadalaiskaksikossa.
Linxia

| Linxia (kiin>  临夏市, Línxià Shì) |
| --- | --- |
 Linxian kaupungin sijainti (punaisella) Linxian prefektuurissa.
 Linxia
 Koordinaatit: 35°36′N, 103°13′E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Gansu
Autonominen prefektuuri:  Linxia
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  piirikuntatason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  88,6 km²
Väkiluku (2010):  274 466
Aikavyöhyke:  UTC+8
Postinumero:  731100
Suuntanumero(t):  0930
Lempinimi::  Kiinan pikku-Mekka
 
 www.lxs.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Linxia (kiin. 临夏市, Línxià Shì, aikoinaan tunnettu nimenä Hezhou) on piirikuntatason kaupunki Kiinan Gansun maakunnassa. Hallinnollisesti se kuuluu Linxian hui-kansan autonomiseen prefektuuriin ja se on autonomisen prefektuurin päähallintopaikka. Kaupungin pinta-ala on 88,6 neliökilometriä ja väkiluku 274 466 (2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 80 kilometriä maakunnan pääkaupunki Lanzhousta lounaaseen.
Väestö

Kaupungin virallisen kotisivun mukaan kaupungin asukasmäärä on 380 000 (2015), joista 55,3% on vähemistönedustajia. Vähemistökansat ovat mm. hui-kansa, dongxiangit, baoanit ja salaarit.
Galleria

Kaupunkimaisemaa Linxiassa.
Kaupunkinäkymää.
Huasi Gongbei (Ma Laichin mausoleumi).
Dongguan-moskeija.
Itäportti Hongyuanin puistoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Linxia Wikimedia Commonsissa
Hart P. Danks

Hart Pease Danks
Hart Pease Danks (6. huhtikuuta 1834 New Haven – 20. marraskuuta 1903 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen säveltäjä.
Danks sai musiikkiopetusta kahdeksanvuotiaasta lähtien. Hän työskenteli nuorena puuseppänä Chicagossa ennen ryhtymistään säveltäjäksi. Hän julkaisi ensimmäiset kappaleensa Chicagossa ja kirjoitti musiikkia teatterinäytelmiin. Vuonna 1864 hän muutti New Yorkiin. Hän toimi kuoronjohtajana ja sävelsi urallaan yli 1300 kappaletta, joista osa oli hymnejä ja osa maallisia populaarimusiikkikappaleita. Hän kokosi hymneistään kirjan Superior Anthems for Church Choirs.
Danks julkaisi kaksi operettia, Pauline (1872) ja Conquered by Kindness (1881).
Danksin populaarimusiikkiteoksiin kuuluvat muun muassa ”Will You Miss Me?”, ”Little Bright Eyes”, ”Don’t Be Angry with Me, Darling” sekä Eben E. Rexfordin kirjoittamaan runoon sävelletty ”Silver Threads Among the Gold” (1873), josta tuli Danksin menestynein sävellys.
Farley Granger

| Farley Granger |
| --- | --- |
 Farley Granger Köysi-elokuvan trailerissa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Farley Earle Granger
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1925  San José, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 27. maaliskuuta 2011 (85 vuotta)  New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1943–2010
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Farley Earle Granger (1. heinäkuuta 1925 San José, Kalifornia – 27. maaliskuuta 2011 New York, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on oma tähtensä Hollywood Walk of Famella.
Ura

Grangerin ensimmäinen elokuva oli  vuonna 1943 valmistunut Pohjantähti. Seuraava oli Purppurasydän (1944), vaikka osa elokuvan tekijöistä joutui sen viestin vuoksi myöhemmin poliittiseen epäsuosioon. Alfred Hitchcock löysi hänet kahteen merkittävään rooliin elokuviinsa Köysi ja Muukalaisia junassa, jossa hän esitti murhaajaksi houkuteltavaa tenniksenpelaajaa. Näistä Köysi joutui paikoin sensorien käsiin, sillä näissä elokuvissa oli homoseksuaalisia jännitteitä. Grangerin uran merkittävintä vaihetta oli sen alkupuoli. Myöhempi ura jäi vaatimattomammaksi.
Grangerilla oli tunnettuja rooleja myös muiden muassa elokuvissa Haluan sinut ja He elävät öisin. Hän esiintyi myös televisiossa ja saavutti menestystä Broadwayllä. Italiassa hän näytteli muun muassa Luchino Viscontin elokuvassa Senso.
Yksityiselämä

Granger oli avoimesti biseksuaalisesti suuntautunut, eikä vaiennut aiheesta omaelämäkerrassaan Include Me Out, joka ilmestyi 2007.
Aiheesta muualla

Farley Granger Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Farley Granger Elonetissä.
Fofonoff

Fofonoff on kolttasaamelainen sukunimi.
Kati-Claudia Fofonoff (1947–2011), kolttasaamelainen kirjailija
Matleena Fofonoff (koltansaameksi Maadrân Evvan nijdd, o.s. Gauriloff, s. 1949), kolttasaamelainen käsityömestari ja vuoden 2009 Koltta
Elias Fofonoff  (koltansaameksi Riiggu Eeʹlljaž), vuoden 2008 Koltta
Ville-Riiko Fofonoff (koltansaameksi Läärvan-Oʹlssi-Peâtt-Rijggu-Vääʹsǩ-Rijggu-Ville-Reeiǥaž), ensimmäinen ihminen, joka suoritti ylioppilaskirjoitusten äidinkielen osuuden koltaksi ja vuoden 2012 Koltta
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Loretta Goggi

| Loretta Goggi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. syyskuuta 1950 (ikä 74) Rooma, Italia
Ammatti:  laulaja, näyttelijä, televisiojuontaja
Muusikko
Laulukielet:  italia
Aktiivisena:  1959–
Tyylilajit:  pop, iskelmä
Levy-yhtiöt:  RCA Italiana, Durium (käännä suomeksi), Philips Records, CBS Italiana S.p.A., WEA Italiana (käännä suomeksi) ja La Voce del Padrone 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Loretta Goggi (s. 29. syyskuuta 1950 Rooma) on italialainen kevyen musiikin laulaja, televisiojuontaja ja näyttelijä. Hän on emännöinyt lähinnä viihteellisiä, usein musiikkipitoisia televisio-ohjelmia. Televisiosarjoissa ja elokuvissa sekä teatteritaiteessa hänen tehtävänsä ovat painottuneet komediaan.
Ura

Loretta Goggin vanhempien juuret ovat Circellon kylässä Campaniassa Italiassa. Loretta syntyi Roomassa kolmesta tyttärestä toisena. Hänen nuorempi sisarensa Daniela (s. 1953) on niin ikään tehnyt uraa laulajana. Jo varhaislapsuudessaan musiikista kiinnostunut Loretta Goggi voitti vuonna 1959 radiossa järjestetyn kilpailun Disco magico. Samana vuonna hänellä oli rooli televisioelokuvassa Sotto processo.
Goggin esikoissingle "Se la cercherai" / "Moscacieca twist" ilmestyi vuonna 1963. Erityisen hyvin menestyi 1981 ilmestynyt single "Maledetta primavera", jonka suomenkielinen versio on Paula Koivuniemen tulkitsema "Aikuinen nainen". Goggin muita tulkintoja ovat muun muassa Giancarlo Bigazzin ja Umberto Tozzin kirjoittama sävelteos "Un amore grande".
Televisioviihteessä Goggi alkoi saada jalansijaa 1970-luvun alusta alkaen: hän juonsi muun muassa televisio-show'n Estate insieme yhdessä Renzo Arboren kanssa. Pippo Baudo nappasi Goggin esiintyjäksi televisio-show'hunsa La freccia d’oro vuonna 1971. Seuraavana vuonna Goggi oli Baudon juontajaparina suositussa musiikillisessa viihdeohjelmassa Canzonissima; samaisessa ohjelmassa hän ihastutti yleisöään imitoimalla kuuluisia näyttelijöitä ja laulajia. Goggin juontajanura jatkui muun muassa ohjelmissa Hello Goggi (1981), Ieri, Goggi e domani (1987–1988), Via Teulada 66 (1988–1989), Festa di compleanno (1991–1992) ja Viva Napoli (1997, 2000–2002). 2010-luvulla Goggi on ollut mukana Rai 1:n viihdeohjelmassa Tale e quale show.
Loretta Goggi näytteli televisiosarjoissa aktiivisesti 1950-luvun lopulta 1970-luvun alkuun. Hän palasi televisiofiktion pariin 1997–1999, jolloin hän näytteli Elena Antoniolin roolin 60-osaisessa komediasarjassa Due per tre. Goggin näyttelijän ura on jatkunut 2010-luvulla Rai 1:n tuottamissa televisiosarjoissa.
Goggi on näytellyt myös muutamissa valkokangaselokuvissa 1960-luvun jälkipuoliskolla ja edelleen 2000-luvulla. Vuonna 1966 hän teki Alicen roolin tyylillisesti iskelmäelokuvaa vastaavassa musicarello-elokuvassa Mi vedrai tornare. Seuraavana vuonna Goggilla oli Alunna Cantinin rooli musiikillisessa komediassa Nel sole. Vuonna 1969 Goggi teki naispääroolin Bobby Soloa vastaan musiikkikomediassa Zingara. Vuonna 2013 Goggilla oli keskeinen naisosa komediassa Pazze di me.
Teatterissa Goggi debytoi 1966 komediassa La scuola delle mogli (Naisten koulu). Seuraavana vuonna hän näytteli Luigi Pirandellon komediassa Pensaci, Giacomino!. Sittemmin Goggi esiintyi teatterilavoilla harvakseltaan, kunnes 2000-luvun alussa hän oli jälleen mukana useissa teatterituotannoissa, kuten Maledetta Primavera Show (2003).
Goggi on juontanut myös radio-ohjelmia. Hän työskenteli Vatikaanin radiossa 1970-luvun taitteessa.
Goggin elämäkerta Io nascerò – La forza della mia fragilità julkaistiin 2013, vuonna 2016 julkaistiin puolestaan teos Mille donne in me.
Diskografia

Vieni via con me (Durium, MS A 77308) (1972)
Formula 2 (Durium, MS A 77336) (1973)
Il ribaltone (CGD, 20082; Daniela Goggin kanssa) (1978)
Estoy bailando cantado en español (Hispavox, S 50 265; Daniela Goggin kanssa nimellä Hermanas Goggi) (1979)
Il mio prossimo amore (WEA, T 58365) (1981)
Stanno suonando la nostra canzone (Polydor, 2448 129; Gigi Proiettin kanssa) (1981)
Pieno d'amore (WEA, 2 400401) (1982)
C'è poesia (Fonit Cetra, TLPX 153) (1986)
C'è poesia 2 (Fonit Cetra, TLPX 180) (1987)
Donna io, donna tu (Fonit Cetra, TLPX 199) (1988)
Punti di vista (Fonit Cetra, TLPX 216) (1989)
Si faran… canzone (Fonit Cetra, TLPX 280) (1991)
Hello, Dolly! (Triangle) (1999)
Se stasera sono qui (LG) (2007)
Hermanas Goggi Remixed (Don't Worry Records, DW103/2014; Daniela Goggin kanssa) (2014)