stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Josip Broz Tito

| Josip Broz Tito |
| --- | --- |

Jugoslavian presidentti
 14. tammikuuta 1953 – 4. toukokuuta 1980  
Edeltäjä:  Ivan Ribar
Seuraaja:  Lazar Koliševski
Jugoslavian pääministeri
 2. marraskuuta 1944 / 7. maaliskuuta 1945 – 29. kesäkuuta 1963  
Edeltäjä:  Ivan Šubašić
Seuraaja:  Petar Stambolić
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. toukokuuta 1892 Kumrovec, Kroatia-Slavonia, Itävalta-Unkari
Kuollut: 4. toukokuuta 1980 (87 vuotta) Ljubljana, Slovenia, Jugoslavia
Ammatti:  poliitikko
Puoliso:  1920–1936 Pelagija Belousova (ero) 1940–1943 Herta Haas (ero) 1952– Jovanka Budisavljević
Tiedot
Puolue:  kommunistinen puolue
Etnisyys:  kroaatti
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Lempinimi:  Tito
Palvelusmaa(t):  Itävalta-Unkari Jugoslavia
Sotilasarvo:  Jugoslavian marsalkka
Komentajuudet:  partisaanit (1941–1945) kansanarmeija
Taistelut ja sodat:   ensimmäinen maailmansota  Venäjän sisällissota  Espanjan sisällissota  toinen maailmansota 
Josip Broz (kyr. Јосип Броз),  (7. toukokuuta 1892 Kumrovec, Kroatia-Slavonia, Itävalta-Unkari – 4. toukokuuta 1980 Ljubljana, Slovenia, Jugoslavia), tunnetumpi nimellä Tito (kyr. Тито), oli jugoslavialainen partisaanijohtaja, kommunistipoliitikko ja marsalkka. Toisen maailmansodan aikana vastarintataistelua johtanut Tito toimi Jugoslavian pääministerinä 1945–1963 ja presidenttinä 1953–1980.
Tito oli yksi sitoutumattomien maiden liikkeen johtajista ja Jugoslavian osatasavaltoja yhdistävä voima. Hänen kuolemastaan alkoi prosessi, joka lopulta johti liittovaltion hajoamiseen.
Vuodesta 1948 Titon johtama Jugoslavia oli välirikossa Neuvostoliiton kanssa, minkä seurauksena muiden maiden kommunistisissa puolueissa alettiin puhua titolaisuudesta vääräoppisena kommunismina. Titon Jugoslavian talousjärjestelmä erosikin jonkin verran muista sosialistisista maista.
Lapsuus- ja nuoruusvuodet

Tito syntyi kroaatti-isän ja sloveeniäidin seitsenlapsiseen perheeseen. Hän kävi alakoulun Kumrovecissa, ja valmistui koulusta vuonna 1905. Broz alkoi työskennellä lukkosepän apulaisena Zagrebissa, ja päätyi lukkosepän oppiin vuonna 1907. Broz liittyi metallialan työläisten ammattiliittoon ja sosiaalidemokraattisen puolueen jäseneksi vuonna 1910. Hän työskenteli lyhyehköjä jaksoja Kamnikissa, Sloveniassa ja Böömissä sekä Saksassa Münchenissä ja Benzin autotehtaalla Mannheimissa. Myöhemmin hän siirtyi Itävaltaan Daimlerin autotehtaan testiajajaksi.
Ensimmäisessä maailmansodassa

Broz oli sotilaana Itävalta-Unkarin armeijassa vuodesta 1913. Ensimmäisen maailmansodan alettua hänet vangittiin sodanvastaisen propagandan vuoksi. Broz lähetettiin itärintamalle Galitsiaan vuonna 1915. Broz haavoittui vaikeasti ja joutui venäläisten sotavangiksi. Muutaman kuukauden sairaalassa oltuaan hänet lähetettiin työleirille Uralille syksyllä 1916. Hän taisteli silti Venäjän sisällissodassa punaisten puolella.
Vallankumouksellisena

Broz oli vangittuna sotavankien vallankumousajatusten lietsomisesta. Myöhemmin Broz pakeni ja liittyi vallankumouksellisiin Pietarissa 1917. Hän oli siirtymässä Suomeen, mutta hänet vangittiin ja vietiin Petropavlovskin vankilaan kolmeksi viikoksi. Vankileiriltä Kumjanista hän pakeni junalla. Marraskuussa hän liittyi Omskissa puna-armeijaan. Broz hyväksyttiin Venäjän kommunistiseen puolueeseen kesällä 1918. Jugoslavian kommunistiseen puolueeseen Josip Broz liittyi vuonna 1921. Puolue kiellettiin pian ja hän joutui kuudeksi vuodeksi vankilaan. Vapauduttuaan 1934 hän otti pseudonyymikseen Tito.
Kominternin johdossa

Tito työskenteli Kominternissä Moskovassa vuosina 1934–1936. Josif Stalin valitsi Titon uudeksi Kominternin pääsihteeriksi. Tito oli Espanjan sisällissodassa hankkimassa kansainvälisiä vapaaehtoisjoukkoja tasavaltalaisten puolelle vuonna 1936. Komintern lähetti toveri Walterin (Tito) Jugoslaviaan kommunistisen puolueen pääsihteeriksi vuonna 1937. Tito toteutti uskollisesti Kominternin politiikkaa arvostellen voimakkaasti serbien hallintoa ja valtaa sekä muiden kansallisuuksien huonompaa asemaa Jugoslavian valtiossa. Maanpakovaiheessa suurin osa puolueen jäsenistä joutui Neuvostoliitossa Stalinin vainojen uhreiksi.
Tito-elämäkerran laatineen kirjailija Žarko Petanin mukaan Stalinin puhdistusten kaudella Tito laati Moskovassa NKVD:lle ilmiantoja, joiden perusteella likvidoitiin Jugoslavian kommunistipuolueen johtoa ja Espanjan sisällissodassa muita ”pettureita”. Kilpailijoiden tuhoaminen auttoi hänen omaa valtaannousuaan.
Nimen ”Tito” alkuperä

Koska Jugoslavian kommunistinen puolue julistettiin laittomaksi 30. joulukuuta 1920, Josip Broz käytti monia salanimiä toimiessaan puolueessa, mukaan lukien ”Rudi”, ”Walter” ja ”Tito”. Broz itse kertoo:
”Tuohon aikaan puolueessa oli sääntö, että  paljastumisen riskin pienentämiseksi ei käytetä oikeita nimiä. Jos esimerkiksi joku työtovereistani pidätettäisiin ja hän paljastaisi kiduttamalla oikean nimeni, poliisi pääsisi helposti jäljilleni. Mutta salanimen takana piileskelevän henkilöyttä poliisi ei saanut koskaan tietää, ja minullakin oli salanimi puolueessa. Toki salanimiäkin jouduttiin usein muuttamaan. Jo ennen vankilaanmenoa olin ottanut käyttöön nimet Gligorijević ja Zagorac, joka tarkoittaa ’Zagorjen miestä’. Allekirjoitin jopa joitain lehtiartikkeleita jälkimmäisellä nimellä.


Nyt oli otettava uusi nimi. Otin ensin nimen Rudi, mutta toisella toverilla oli jo sama nimi, joten minun piti ottaa sen asemesta nimi Tito. Aluksi en käyttänyt nimeä Tito paljonkaan; varsinaisesti otin sen käyttöön vuonna 1938, jolloin aloin allekirjoittaa artikkeleita sillä. Miksi otin tämän nimen ’Tito’ ja onko sillä jotain erityismerkitystä? Otin sen kuin minkä tahansa muunkin nimen, koska se juolahti silloin mieleeni. Sitä paitsi nimi on yleinen synnyinseudullani. 1700-luvun loppupuolen tunnetuin zagorjelainen kirjailija oli nimeltään Tito Brezovački; hänen nerokkaita komedioitaan esitetään yhä Kroatian teattereissa yli sata vuotta myöhemmin. Myös merkittävän kroatialaisen kirjailijan Ksaver Šandor Gjalskin isän nimi oli Tito.”
Kuvagalleria

Eleanor Roosevelt ja Tito Brionissa 16. heinäkuuta 1953.
Tito Suomen-vierailullaan vuonna 1964 Urho Kekkosen seurassa.
Tito vierailulla Valkoisessa talossa Nixonin luona 1971.
Kirjallisuutta

Kuosa, Tauno: Oman aikamme maailmantapahtumat I: 1945–1953.  WSOY, 1965.
Petan, Žarko: Titon salattu elämä. Mansarda, 2009.
Salis, J. R. von: Uudemman ajan maailmanhistoria, osa 6.  WSOY, 1966.
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Josip Broz Tito Wikisitaateissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Josip Broz Tito Wikimedia Commonsissa
Jugoslavian presidentit
Ribar | Tito | Koliševski | Mijatović | Kraigher | Stambolić | Špiljak | Đuranović | Vlajković | Hasani | Mojsov | Dizdarević | Drnovšek | Jović | Mesić
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef 
Jugoslavian partisaanijohtaja Tito ja Britannian pääministeri Winston Churchill vuonna 1944.
Jugoslavian johto marsalkka Titon johdolla keskustelee Intian pääministerin Jawaharlal Nehrun kanssa vuonna 1955. Vasemmalla jugoslavalaisjohtaja Edvard Kardelj.
Magnetismi

Sauvamagneetin magneettikentän ”voimaviivat” näkyvät rautajauheen sijoittumisessa paperille.
Magnetismi on fysikaalinen ilmiöluokka, joihin liittyvät voimat vaikuttavat magneettisten kappaleiden sekä sähkövirtojen ja liikkuvien sähkövarausten välillä. Magneettisissa ilmiöissä kappale vaikuttaa toiseen kappaleeseen veto- tai poistovoimalla. Tunnetuin magneettinen ilmiö on ferromagnetismiin liittyvä kestomagneettien kyky vetää puoleensa lähellä olevia rautaesineitä. Magnetismi liittyy läheisesti sähköön ja se on osa sähkö­magneettista vuoro­vaikutusta. Sähkömagneettinen säteily kuten valo on sähkö- ja magneettikentän värähtelyä.
Magneettikentällä on vaikutus kaikkiin kappaleisiin, mutta vaikutuksen voimakkuus vaihtelee huomattavasti. Voimakkaasti magneettisia kappaleita kutsutaan magneeteiksi. Sellaisia voidaan valmistaa ferromagneettisista aineista, joita ovat rauta, nikkeli ja koboltti sekä näiden seokset.
Magneettinen kenttä ja voima

Magneettisen vuorovaikutuksen välittää magneettikenttä. Sähkövirta tai magneettinen dipoli synnyttää magneettikentän ja magneettikenttä aiheuttaa kentässä oleviin kappaleisiin voiman. Maxwellin yhtälöt antavat erinomaisen likiarvon näiden kenttien syntymisestä ja käyttäytymisestä. Ne jättävät huomiotta joitakin kvanttisähködynamiikassa huomioon otettavia kvantti-ilmiöitä. Maxwellin yhtälöt yksinkertaistuvat Biotin-Savartin laiksi, kun kyseessä on tasainen sähkövirta. Magneettiset ilmiöt syntyvät siis sähkövarauksen liikkeestä (esimerkiksi sähkövirrasta johtimessa tai johtimen liikuttamisesta), joissain tapauksissa myös elektronin liikkeestä atomissa tai magneettisten dipolien sisältämien elektronien spineistä. Vastaavasti ajallisesti muuttuva magneettikenttä saa aikaan sähkömotorisen voiman johteeseen. Sähkön ja magnetismin yhteyteen - sähkömagnetismiin - perustuu muuntajien, sähkömoottorien ja -generaattorien toiminta.
Pitkää tasavirtajohdinta ympäröivää magneettikenttää kuvaa Biot’n ja Savartin laki, jonka mukaan magneettivuon tiheys on kääntäen verrannollinen etäisyyteen johtimesta:
missä  \mu _{o} on yleinen magneettivakio, I sähkövirta ja r etäisyys johtimesta.
Kun varattu hiukkanen liikkuu magneettikentässä  {\vec {B}}, siihen vaikuttaa voima  {\vec {F}}, joka saadaan ristitulosta:
missä
 q\, on hiukkasen sähkövaraus,
 {\vec {v}}\, on hiukkasen nopeusvektori ja
 {\vec {B}}\, on magneettikenttä.
Koska kyseessä on ristitulo, voima on kohtisuora sekä hiukkasen liikkeeseen että magneetti­kenttään. Täten magneettinen voima ei tee työtä kappaleeseen. Se voi muuttaa hiukkasen suuntaa mutta ei hidastaa tai nopeuttaa sitä. Magneettikentässä liikkuvalla hiukkasella on keskeiskiihtyvyyttä. Kiihtyvässä liikkeessä oleva varattu hiukkanen menettää energiaa säteilynä. Ilmiötä hyödynnetään muun muassa synkrotroneissa.
Voiman suuruus on
missä  \theta \, on vektoreiden  {\vec {v}}\, ja  {\vec {B}}\, välinen kulma.
Yksinkertainen tapa nopeuden, magneettikentän ja voiman suunnan löytämiseksi on niin kutsuttu oikean käden sääntö. 
Siinä peukalo, etusormi ja keskisormi asetetaan osoittamaan kohti­suorasti toisiaan vastaan. Magneettikenttä (B) osoittaa keskisormen suuntaan ja hiukkasen nopeus (v) etusormen suuntaan. Voima (F) osoittaa tällöin peukalon suuntaan, jos hiukkanen on positiivisesti varautunut. Negatiivisesti varautuneen hiukkasen tapauksessa voima osoittaa vastakkaiseen suuntaan.
Magnetismin alkuperä

Viime kädessä kaikki magnetismi aiheutuu joko
sähkövarauksellisten hiukkasten liikkeestä tai
alkeishiukkasten spinistä ja siihen liittyvästä magneettisesta momentista.
Elektronien magneettinen momentti on yleensä tuhansia kertoja suurempi kuin atomiydinten, minkä vuoksi viimeksi mainittuja ei juuri tarvitse ottaa huomioon tutkittaessa eri aineiden magnetoitumista. Atomiytimien magneettisella momentilla on kuitenkin keskeinen merkitys ydinmagneettissa resonanssissa (NMR) ja siihen perustuvassa magneetti­kuvauksessa (MRI).
Klassisesti ajateltuna elektroni kiertää atomiydintä, ja sitä voidaan pitää virta­silmukkana, josta seuraa kierto­liikkeestä aiheutuva magneettinen dipolimomentti. Toinen, huomattavasti voimakkaampi magneettisuuden lähde on elektronien spinistä aiheutuva spin­magneetti­dipoli­momentti. Kvanttimekaniikan mukaan elektronin liike ytimen ympäri tai elektronin pyöriminen ei ole kuitenkaan liikettä klassisessa mielessä.
Tavallisesti aineessa olevat lukemattomat elektronit ovat järjestyneet sillä tavalla, että niiden sekä spinistä että rataliikkeestä aiheutuvat kumoavat toistensa vaikutuksen. Osittain tämä johtuu siitä, että elektronit ryhmittyvät pareiksi, joihin kuuluvilla eketroneilla Paulin kieltösäännön mukaisesti on vastakkaiset spinit, tai ne täyttävät tietyt orbitaalit kokonaan niin, että samalla orbitaalilla olevien elektronien magneettiset momentit kumoavat toisensa. Kummassakin tapauksessa elektronien magnetismi kumoutuu atomin ulkopuolella kokonaan. Silloinkin kun atomin elektronikonfiguraatiossa on parittomia elektroneja tai vajaasti täytettyjä alikuoria ja atomilla näin ollen on magneettinen momentti, eri atomien magneettiset momentit kiinteässä aineessa osoittavat satunnaisesti eri suuntiin ja kumoavat toisensa, eikä aine näin ollen ole magneettista.
Kuitenkin joskus, joko spontaanisti tai ulkoisen magneettikentän vaikutuksesta, suurella osalla elektroneista on kutakuinkin samansuuntainen magneettinen momentti. Tällöin aine voi saada aikaan nollasta nettomääräisesti poikkeavan magneettikentän, joka voi olla voimakas.
Edellä kerrotuista syistä aineen magneettiset ominaisuudet riippuvat sen rakenteesta, varsinkin sen elektronikonfiguraatiosta, sekä myös lämpötilasta. Korkeissa lämpötiloissa lämpöliike vaikeuttaa elektronien pysymistä sellaisessa järjestyksessä, että niiden magneettiset momentit ovat samansuuntaiset.
Aineiden magneettiset ominaisuudet

Kun aine on ulkoisessa magneettikentässä, kenttä joko vahvistuu tai heikkenee. Tämän ilmiön voimakkuutta kuvaa aineen 
suhteellinen permeabiliteetti. Useimmilla aineilla se on lähellä arvoa 1, eli ne vaikuttavat kenttään vain heikosti.
Diamagneettisilla aineilla se suhteellinen permeabiliteetti on hieman pienempi kuin 1, eli ne 
heikentävät kenttää jonkin verran, kun taas para­magneettisilla aineilla se on hieman suurempi kuin 1 eli ne hieman voimistavat kenttää. Ferro­magneettisten aineiden vaikutuksesta magneettikenttä voimistuu jopa monituhatkertaiseksi.selvennä Lisäksi kestomagneetti hylkii heikosti diamagneettisia ja vetää heikosti puoleensa paramagneettisia aineita.
Klassisista teorioista kuitenkin seuraisi, ettei mitään näistä magnetismin muodoista voisi esiintyä. Niiden selittäminen aineen rakenteen perusteella edellyttääkin kvanttimekaniikkaa.
Aineiden magneettiset ominaisuudet > Diamagnetismi

Diamagnetismi aiheutuu aineen pyrkimyksestä vastustaa ulkoisen magneetti­kentän vaikutusta, minkä vuoksi kenttä työntää sitä luotaan. Diamagnetismia esiintyy kaikissa aineissa. Kuitenkin niissä aineissa, joissa esiintyy myös paramagnetismia, viimeksi mainittu on voimakkaampaa. Sen vuoksi diamagneettisuus onkin havaittavissa vain niissä aineissa, joissa muita magnetismin muotoja ei esiinny. Tällaisissa aineissa ei ole parittomia elektroneja, minkä vuoksi elektronien spinmagneettiset momentit eivät voi vahvistaa toisiaan. Näissä tapauksissa magnetoituminen aiheutuu elektronien rataliikkeestä.
Diamagnetismin syytä voidaan kuvailla olettamalla, että kun aine asetetaan ulkoiseen magneettikenttään, sen atomiytimiä kiertäviin elektroneihin kohdistuu ytimen aiheuttaman, Coulombin lain mukaisen vetovoiman lisäksi magneettikentän aikaansaama Lorentzin voima. Riippuen siitä, mihin suuntaan elektroni kiertää, tämä voima voi työntää niitä joko ydintä kohti tai siitä poispäin. Lenzin lain mukaisesti tämä ilmiö heikentää niiden elektronien rataliikkeestä aiheutuvaa magneettista momenttia, joilla tämä on ulkoisen magneettikentän suuntainen, ja voimistaa sitä niillä elektroneilla, joilla se on vastakkaissuuntainen. Täten elektronien yteenlaskettu magneettinen momentti poikkeaa nollasta ja on ulkoiseen kenttään nähden vastakkaissuuntainen.
Edellä esitetty selitys on kuitenkin vain heuristinen. Itse asiassa ilmiön selittäminen edellyttää kvanttimekaniikkaa.
Diamagnetismia esiintyy kaikissa aineissa. Paramagneettisissa ja varsinkin ferromagneettisissa aineissa se on kuitenkin heikompi kuin ne ilmiöt, jotka aiheutuvat parittomista elektroneista ja vaikuttavat päinvastaiseen suuntaan.
Aineiden magneettiset ominaisuudet > Paramagnetismi

Paramagnetismia esiintyy vain aineissa, joiden atomit tai molekyylit ovat pysyvästi magneettisia. Tämä edellyttää, että atomissa tai molekyylissä on ainakin yksi pariton elektroni, toisin sanoen atomi- tai molekyyliorbitaali, jossa on vain yksi elektroni. Kun samalla orbitaalilla on kaksi elektronia, Paulin kieltosäännön vuoksi niiden spinit ja niihin liittyvät magneettiset momentit ovat vastakkais­suuntaiset, jolloin niiden magneettikentät kumoavat toisensa. Sitä vastoin parittoman elektronin magneettinen momentti voi saman atomin muista elektroneista riippumatta olla minkä suuntainen tahansa. Kun paramagneettinen aine on ulkoisessa magneettikentässä, eri atomien magneettiset momentit suuntautuvat tämän kentän mukaisesti ja näin ollen vahvistavat sitä.
Aineiden magneettiset ominaisuudet > Ferromagnetismi

Kuten paramagneettisissa, myös ferromagneettisissa aineissa on parittomia elektroneja. Paramagneettisista aineista ne eroavat kuitenkin siinä, etteivät ne asetu samansuuntaisesti ainoastaan ulkoisen kentän vaikutuksesta, vaan silloinkin kun ulkoista kenttää ei ole, vierekkäisten atomien magneettisilla momenteilla on pyrkimys asettua samansuuntaiseksi alemman energiatilan ylläpitämiseksi.
Jokaisella ferromagneettisella aineella on tietty lämpötila, Curie-piste, jonka yläpuolella se menettää ferro­magneettiset ominaisuutensa. Tämä aiheutuu siitä, että tarpeeksi korkeassa lämpötilassa lämpöliikkeen taipumus aiheuttaa epäjärjestystä voittaa aineen pyrkimyksen saavuttaa alempi energiatila ferromagneettisen järjestyksen avulla.
Ferromagnetismia esiintyy vain harvoissa aineissa. Sellaisia ovat rauta, nikkeli ja koboltti sekä niiden seokset, sekä jotkin harvinaisia maametalleja sisältävät metalliseokset. Mangaani ei puhtaana ole ferromagneettista, mutta sekin muodostaa useiden muiden metallien kanssa ferromagneettisia seoksia.  Useat muutkin aineet tulevat matalissa lämpötiloissa ferromagneettisiksi, mutta niiden Curie-piste on paljon tavallista huoneenlämpötilaa alempi.
Aineiden magneettiset ominaisuudet > Ferromagnetismi > Magneettiset alkeisalueet

Ferromagneettisissa aineissa atomien magneettinen momentti saa ne käyttäytymään pienten kesto­magneettien tavoin. Ne kiinnittyvät toisiinsa, ja pienillä alueilla, joita sanotaan Weissin alkeisalueiksi, eri atomien magneettiset momentit asettuvat samansuuntaisiksi. Nämä alueet voidaan havaita magneetti­voima­mikro­skoopilla, jolloin alkeisalueiden rajat näkyvät kuvassa valkoisina viivoina. Monilla muillakin tieteellisillä kokeilla alkeis­alueet saadaan näkyviin.
Kun alkeisalue sisältää liian monta molekyyliä, se tulee epävakaaksi ja jakautuu lolpulta kahteen alueeseen, joiden magneettiset momentit ovat vastakkais­suuntaisiksi, kuten näkyy oikealla olevassa kuvassa.
Ulkoisessa magneettikentässä alkeisalueiden väliset rajapinnat siirtyvät siten, että magneettikentän suuntaiset alkeisalueet laajenevat. Ilmiötä kuvaa keltaisen katkoviivan ympäröimä alue vasemmalla olevassa kaaviossa. Kun magnetoiva kenttä poistetaan, alkeisalueet eivät aina palaudukaan alkuperäiseen tilaansa, vaan kentän laajentamat alkeisalueet saattavat jäädä sen poistuttuakin muita suuremmiksi. Jos näin tapahtuu, kappaleesta on tullut kestomagneetti. Jos ferromagneettinen aine tulee niin voimakkaasti magneettiseksi, että kokonaisen kappaleen kaikkien atomien magneettiset momentit ovat samansuuntaiset ja se muodostaa yhden ainoan suuren Weissin alkeisalueen, se magneettisesti kyllästetty.
Jos magnetoitunutta ferromagneettista ainetta kuumennetaan Curie-pisteeseen saakka, Weissin alkeisalueet hajoavat ja niistä aiheutuvat magneettiset ilmiöt lakkaavat. Mutta kun se jälleen jäähtyy, sen atomit järjestyvät uudestaan Weissin alkeisalueiksi hieman samaan tapaan kuin tarpeeksi jäähtyvä neste lopulta jähmettyy kiteiseksi kiinteäksi aineeksi.
Aineiden magneettiset ominaisuudet > Antiferromagnetismi

Päinvastoin kuin ferromagneettisissa, anti­ferro­magneettisissa aineissa vierekkäisten atomien valenssielektronien magneettisilla momenteilla on taipumus asettua vastakkais­suuntaisiksi. Tällöin ne kumoavat toistensa magneettiset vaikutukset. Anti­ferro­magneettisten aineiden kokonais­magneettimomentti on nolla, mikä merkitsee, etteivät ne saa aikaan kenttää.
Antiferromagneettisia aineita ovat muun muassa mangaanioksidi (MnO) ja rautaoksidi (FeO). Kullakin tällaisilla aineilla on tietty lämpötila, Néelin lämpötila, jonka yläpuolella anti­ferro­magnetismia ei enää esiinny vaan aine on paramagneettista.
Joissakin aineissa vierekkäisillä elektroneilla on taipumus asettua niin, että niiden magneettiset momentit ovat vastakkais­suuntaiset, mutta ei synny geometrista järjestystä, jossa ne olisivat vastakkais­suuntaiset jokaisessa naapuri­atomien parissa.  Tällaisia aineita sanotaan spin-lasiksi, ja ilmiö on esimerkki geometrisesta frustraatiosta.
Aineiden magneettiset ominaisuudet > Ferrimagnetismi

Antiferromagneettisten aineiden tavoin myös ferrimagneettisissa aineissa vierekkäisten atomien magneettiset momentit ovat vastakkais­suuntaiset. Niissä atomit ovat kuitenkin järjestyneet siten, että tietyn suuntaiset magneettiset momentit ovat säännöllisesti suuremmat kuin päinvastaiseen suuntaan osoittavat. Tuloksena on ferromagnetismia muistuttava, joskin heikompi magnetismi.
Useimmat ferriitit ovat ferromagneettisia. Ensimmäinen tunnettu magneettinen aine, magnetiitti, on ferriitti, ja sitä luultiin kauan ferro­magneettiseksi. Vasta Louis Néel selvitti, mikä ero on ferro- ja ferri­magneettisilla aineilla ja osoitti, että magnetiitti kuuluu jälkimmäiseen ryhmään.
Aineiden magneettiset ominaisuudet > Superparamagnetismi

Jos ferro- tai ferrimagneetti on tarpeeksi pieni, se toimii kuin yksi magneettinen spin, joka on Brownin liikkeessä. Se reagoi magneettikenttään samaan tapaan kuin paramagneettinen aine, mutta paljon voimakkaammin.
Aineiden magneettiset ominaisuudet > Muita magnetismin tyyppejä

Metamagnetismi
Molekyyliperustainen magneetti
Spin-lasi
Magneettikenttä väliaineessa

Magneettikenttää kuvaavia suureita ovat magneettivuon tiheys B ja magneettikentän voimakkuus H. Molemmat ovat vektorisuureita, joista magneettivuon tiheys liittyy erityisesti siihen, kuinka suurella voimalla kenttä vaikuttaa virtajohtimiin ja liikkuviin varauksiin, magneettikentän voimakkuus taas sen kykyyn magnetoida kentässä olevia kappaleita. Vaikka niillä SI-järjestelmässä onkin eri yksiköt, tyhjiössä niiden välillä oikeavälillä oikeastaan edes ole mitään käsitteellistä eroa. Sitä vastoin väliaineessa magneettikentän voimakkuudella tarkoitetaan vain ulkoista kenttää, kun taas magneettivuon tiheydessä otetaan huomioon myös aineen oman magnetoitumisen aiheuttama kenttä. Tyhjiössä nämä suureet ovat siis suoraan verrannolliset:
missä  \mu _{0} on magneettivakio eli tyhjiön permeabiliteetti.
Väliaineessa niiden välisen yhteyden ilmaisee yhtälö
Tässä esiintyvää suuretta  \mu _{0}\mathbf {M}  sanotaan magneettiseksi polarisaatioksi.
Jos kenttä H on heikko, sen aikaansaama polarisaatio on sekä diamagneettisissa että paramagneettisissa lähes suoraan verrannollinen kentän voimakkuuteen:
Verrannollisuuskerrointa  \chi  sanotaan magneettiseksi suskeptibiliteetiksi. Kun se pysyy vakiona, pätee:
Sitä vastoin ferromagneettisissa aineissa polarisaatio ei ole suoraan verrannollinen kenttään, ja aine pysyy magneettisena sen jälkeenkin, kun ulkoinen magneettikenttä on poistettu. Tätä jäljelle jäävää magnetoitumaa sanotaan jäännös­magnetismiksi eli remanenssiksi.