Francisco Franco
Diktatuuri

Sodan jälkeen Espanja oli raunioina ja kansa jakaantunut voittajiin ja voitettuihin. Francon hallitus vain korosti eroa osapuolten välillä, eikä saanut juuri parannettua taloudellista tilannetta. Toisen maailmansodan puhjettua Adolf Hitler tapasi Francon valloitetussa Kaakkois-Ranskassa Hendayein kaupungissa 23. lokakuuta 1940 keskustellakseen Espanjan liittymisestä akselivaltoihin. Francon aluevaatimukset olivat liian suuret Hitlerille ja kiista Saksan kaivosoikeuksista Espanjassa johtivat siihen, ettei sopimukseen päästy. Historioitsijat kiistelevät siitä,lähde? esittikö Franco tahallaan vaatimuksia, joihin Hitler ei voinut suostua, vai eikö Espanjalla ollut mitään tarjottavaa voittoisille saksalaisille.
Espanja oli poliittisesti akselivaltojen puolella vuoteen 1943 asti ja tarjosi tukikohtia saksalaisille laivoille, lisäksi vapaaehtoinen espanjalaisdivisioona, División Azul taisteli itärintamalla Neuvostoliittoa vastaan. Syksyllä 1944, liittoutuneiden tehtyä kesällä maihinnousun Normandiaan, noin 4 000 Ranskan vastarintaliikkeessä taistellutta espanjalaista hyökkäsi maahan Ranskasta tavoitteenaan syrjäyttää Franco (Operación Reconquista de España). Hyökkäys päättyi katastrofiin.
Toisen maailmansodan päätyttyä Espanjasta tuli käytännössä hylkiövaltio lähes vuosikymmenen ajaksi. Yhdysvallat ei tarjonnut Espanjalle Marshall-apua Francon hallinnon vuoksi. Sodan päätyttyä Espanja kärsi eristyksestä, mutta tilanne muuttui kylmän sodan alettua, kun Yhdysvallat solmi kauppa- ja sotilasliiton Espanjan kanssa 1953. Yhdysvallat perusti Espanjaan kolme lentotukikohtaa Moróniin, Zaragozaan ja Torrejóniin. Espanja hyväksyttiin YK:n jäseneksi 1955. Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower vieraili Espanjassa 1959.
Talouden avautuminen johti Espanjan talousihmeeseen 1959–1973, jonka symboliksi tuli Seat 600 -henkilöauto, lisenssillä valmistettu Fiat 600:n versio.
Vuonna 1947 Franco julisti Espanjan jälleen monarkiaksi, mutta ei määrännyt kuningasta, vaan hän jatkoi valtionhoitajan asemassa diktaattorina. Hänellä oli oikeus valita seuraajansa, ja vuonna 1954 hän valitsi Juan Carlos de Borbónin Espanjan prinssiksi ja seuraajakseen. Vuonna 1969 prinssi vannoi kuninkaanvalan. Hän oli tasavaltalaisten syrjäyttämän kuninkaan, Alfonso XIII:n pojanpoika. Laillinen kruununperijä olisi ollut hänen isänsä, Barcelonan kreivi Juan de Borbón. Päätös yllätti karlistipuolueen kruununtavoittelijat. Franco pyrki nyt kouluttamaan prinssistä diktatuurin jatkajan. Vuoteen 1973 mennessä Franco luopui pääministerin virasta ja pysyi vain valtion päämiehenä ja armeijan ylipäällikkönä.
Huhtikuussa 1963 herätti kansainvälistä huomiota oikeudenkäynti kommunistijohtaja Julián Grimauta vastaan. Grimau oli oleskellut maanpaossa sisällissodan päättymisestä lähtien, mutta palannut Espanjaan vuonna 1962 organisoimaan Francon vastaista maanalaista liikettä. Grimau tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin huolimatta muun muassa paavi Johannes XXIII:n ja Neuvostoliiton puoluejohtajan Nikita Hruštšovin vetoomuksista.
Francon valtakaudella – kuten myöhemminkin – Espanjan hallinnolle aiheuttivat huolta itsenäisyyttä tavoittelevien baskien liikehdintä ja terrori-iskut. Espanjan sisällissodassa pääosa baskeista oli taistellut silloisen hallituksen joukoissa. Vuonna 1937 Franco lakkautti kaikki baskien siihenastiset erioikeudet, ja vuonna 1938 kiellettiin baskin kielen käyttö julkisissa yhteyksissä. Vuonna 1939 baskeilta riistettiin heidän itsehallintonsa muodollisetkin rippeet. Vuonna 1959 perustettiin Baskimaan itsenäisyyttä ajava järjestö ETA (Euzkadi ta Askatasuna, Baskimaa ja Vapaus).
Niin kutsutussa Burgosin baskioikeudenkäynnissä joulukuussa 1970 tuomittiin kuusi baskia kuolemaan erään poliisipäällikön murhasta, vaikka syytteitä ei pystytty näyttämään toteen täysin aukottomasti. Kansainvälisen vastalausemyrskyn seurauksena Franco muutti tuomiot 30 vuoden vankeusrangaistuksiksi. Valtaantulonsa 35-vuotispäivänä lokakuun alussa 1971 Franco armahti noin 3 000 poliittista vankia. Kesäkuussa 1973 Franco nimitti uudeksi pääministeriksi amiraali Luis Carrero Blancon, jota oli pidetty pitkään Francon ”oikeana kätenä”. Carrero Blancon nimityksellä Francon katsottiinkin haluavan turvata politiikkansa jatkuvuuden. Carrero Blanco sai kuitenkin surmansa ETA:n pommi-iskussa Madridissa saman vuoden joulukuussa.
Francon valtakauden lopulla Espanja osallistui Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssiin (Etyk), joka huipentui Helsingissä heinä- ja elokuun vaihteessa 1975 pidettyyn huippukokoukseen. Espanjan edustajana Etykin päätösasiakirjan allekirjoitti Francon joulukuussa 1973 pääministeriksi nimittämä Carlos Arias Navarro.