Kiropraktiikka

Ihmisen selkäranka William Cheseldenin teoksesta Osteographia, or The anatomy of the bones.
Kiropraktiikka (kreik. hiro praktikós, hoitaa käsillä) on nikamien manipulaatioon perustuva hoitomuoto, jossa diagnosoidaan, hoidetaan ja ennaltaehkäistään ihmisen tuki- ja liikuntaelinten, erityisesti selkärangan, toimintahäiriöitä muuttamalla selkärangan liikeratoja mahdollisimman symmetriseksi.
Kiropraktiikan teoreettinen pohja perustuu pseudotieteellisiin käsityksiin, mutta se parantaa tästä huolimatta alaselkäpotilaiden toimintakykyä hiukan tavanomaisia hoitoja paremmin. Kiropraktista hoitoa tarjotaan myös muihin tuki- ja liikuntaelinperäisiin kipuihin, kuten jännityspäänsärkyyn sekä migreeniin, kuukautiskipuihin, ja ruuansulatushäiriöihin.
Kiropraktiikkaa harjoittaa arviolta 90 000 kiropraktikkoa 70 maassa ja sen asema on kehittyneissä maissa useimmiten säädeltyä. Maailman terveysjärjestö WHO on antanut kiropraktiikan peruskoulutusta ja turvallisuutta koskevat suositukset, joissa se toteaa, että taitavasti ja asianmukaisesti käytetty kiropraktiikka on turvallista ja tehokasta monien terveysongelmien ehkäisyssä, ja se voisi olla potentiaalinen ja kustannustehokas hermoston sekä tuki- ja liikuntaelinsairauksien hoitomuoto.
Suomessa oli vuonna 2005 noin 40 laillistettua kiropraktikkoa, ja heitä edustaa Kiropraktikkojen maailmanliitto WFC:hen (World Federation of Chiropractic) kuuluva Suomen Kiropraktikkoliitto.
Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto Valvira myöntää kiropraktikon ammattinimikkeen 4–6-vuotisen alan yliopistotutkinnon suorittaneille. Kiropraktikot ovat terveydenhuollon ammattihenkilöistä annetun lain ja asetuksen tarkoittamia terveydenhuollon ammattihenkilöitä, jotka merkitään terveydenhuollon ammattihenkilöiden keskusrekisteriin eli Terhikkiin.
Suomessa toimivat kiropraktikot ovat valmistuneet Euroopassa tai Yhdysvalloista. Kiropraktikoksi voi valmistua kuudesta eurooppalaisesta yliopistosta, joista kaksi sijaitsee Britanniassa ja yksi Sveitsissä, Ranskassa, Tanskassa ja Norjassa kussakin.
Kiropraktikon ammattinimike muuttui Suomessa vuonna 2008 lain suojaamaksi eli laillistetuksi ammattinimikkeeksi, mutta kiropraktisen hoidon kustannukset eivät ole edelleenkään Kela-korvausten piirissä. Norjassa ja Tanskassa on eri tilanne, koska julkinen terveydenhuolto lähettää siellä tuki- ja liikuntaelinpotilaat ensimmäiseksi kiropraktikon suoravastaanotolle arvioitaviksi.
Kiropraktiikka on vakiintunut sekä julkisessa että yksityisessä terveydenhuoltojärjestelmässä myös Kanadassa, Yhdysvalloissa, Australiassa, Isossa-Britanniassa, Uudessa-Seelannissa ja Sveitsissä.
Kiropraktiikan perinteisenä teoriana on ollut, että selkärangan toimintahäiriöt vaikuttavat hermoston välityksellä ihmisen kokonaisterveyteen. Tutkimusnäyttöä on saatu kuitenkin lähinnä vain alaselkäkivun lievittämisestä, minkä vuoksi sitä suositellaan  eurooppalaisessa hoitosuosituksessa hoitovaihtoehdoksi sekä akuuttiin että krooniseen selkäsärkyyn potilaille, joilla ei ole vakavaa selkäsairautta tai leikkaushoidon aihetta.
Kiropraktisen hoidon tavoitteena on etsiä selkärangan huonoiten liikkuvat alueet, minkä jälkeen rangan liikkuvuus pyritään tasapainottamaan mahdollisimman symmetriseksi esimerkiksi kiropraktisella hoitopöydällä tuotettujen nytkähdysten avulla.
Kiropraktinen käsittely poistaa selästä liikehäiriöitä aiheuttavia fasettilukkoja ja kiropraktisia subluksaatioita. Fasettilukko syntyy siitä, että nivel on lukkiutunut johonkin asentoon osittain tai täysin siten, että sen fysiologinen liike on rajoittunutta. Kiropraktisella subluksaatiolla tarkoitetaan puolestaan nivelen toimintahäiriötä, jossa nivelen liike ja/tai muu fysiologinen toiminta on muuttunut, vaikka nivelpintojen välinen kontakti on normaali. Kiropraktisen subluksaation määritelmä poikkeaa subluksaation lääketieteellisestä määritelmästä, jonka mukaan subluksaatio tarkoittaa niin suurta paikoiltaan siirtymistä, että se näkyy staattisten kuvantamismenetelmien avulla.