stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Narukerä
Historia > Ensimmäiset SM-sarjakaudet ja uutta vauhtia I-divisioonasta

Ensimmäiselle SM-sarjakaudelleen 1989-90 Narukerä hankki ulkomaalaisvahvistuksia, kun Moskovan Dynamosta saapui Neuvostoliiton jääpallomaajoukkueessakin pelannut, ja yhtenä maailman parhaista pelaajista pidetty Vladimir Plavunov. Hän pelasi Narukerässä lainalla kaksi ottelua. Samana vuonna Narukerään tuli myös Habarovskin SKA:sta Alexander "Aku" Pershin, joka pelasi Narukerässä yhteensä kuusi kautta. Ensimmäisellä SM-sarjakaudellaan Narukerä sijoittui sarjassa yhdeksänneksi ja säilytti sarjapaikkansa karsintojen kautta.
Kahtena seuraavana kautena Narukerä sijoittui sarjassa seitsemänneksi ja kahdeksanneksi, mutta kaudella 1992-93 se jäi bandyliigan viimeiseksi ja putosi I-divisioonaan. Vierailu I-divisioonassa jäi yhden kauden mittaiseksi kaudella 1993-94. Narukerän nuori joukkue voitti etelälohkon ja nousi takaisin bandyliigaan. Johtotähtinä Narukerän paluussa pääsarjaan olivat venäläiset veljekset Alexander ja Juri Pershin. I-divisioonakaudesta alkoi Narukerän määrätietoinen nousu kohti Suomen jääpallon huippua.
Historia > Kohti Suomen eliittiä ja ensimmäinen mestaruus

Narukerän paluu Bandyliigaan kaudella 1994-95 sujui nousijajoukkueelle varsin mallikkaasti, tuloksena oli seitsemäs sija runkosarjassa. Puolivälierissä OLS:aa vastaan Narukerä onnistui yllättämään ensimmäisessä osaottelussa, mutta OLS voitti loput ottelut ja eteni välieriin. Seuraavana kautena 1995-96 Narukerä sijoittui viidenneksi pudottuaan puolivälierissä Veitsiluodon Vastusta vastaan.
Seuraavalle kaudelle 1996-97 Narukerän nuoren joukkueen tueksi hankittiin kaksi venäläisvahvistusta, kun PaSa Bandystä tuli Oleg Tchekoubach ja Uralski Trubnikistä Stanislav Vjatkin. Divisioonakauden jälkeiset vuodet olivat lopullinen läpimurto Narukerän nuorelle polvelle, jonka harteilla oli myös Suomen jääpallomaajoukkueen menestys tulevina vuosina, mainittavia pelaajia olivat mm. Jarno Väkiparta, Timo Oksanen, Janne Väkiparta, Markku Huhtanen, Lauri Arponen ja Ville Aaltonen. Kausi 1996-97 toikin jo ensimmäisen mitalipelipaikan, kun Narukerä voitti puolivälierissä OLS:n. Välierissä Botniaa vastaan ensimmäinen loppuottelupaikka jäi niukasti saamatta, ottelusarja venyi viimeiseen otteluun, missä paremmuuden ratkaisemiseen tarvittiin jatkoaika. Seuran historian ensimmäinen miesten SM-mitali jäi myös saamatta, kun pronssiottelussa tuli tappio WP-35:ttä vastaan.
Kausi 1997-98 toi Narukerälle porilaisen jääpallohistorian ensimmäisen jääpallomitalin. Narukerä eteni välieriin Botniaa vastaan voitettuaan puolivälierissä Veiterän. Välieriin Narukerä lähti ennakkosuosikkina, mutta kohtalo oli sama kuin edellisellä kaudella, Botnia eteni loppuotteluun sarjan viimeisen ottelun voitolla. Pronssiottelussa Narukerä onnistui kukistamaan Tornion Palloveikot, joka myös eli vahvaa nousukautta.
Seuraavana kautena alkoi näkyä Narukerän laadukas juniorityö, kun seurasta alkoi pelaajavirta Ruotsin kentille. Joukkue koki kovia menetyksiä, mutta tilalle kaudeksi 1998-99 Narukerä hankki kolme kovaa vahvistusta, kun joukkueeseen liittyivät Mikko Hinkkanen Oulun Palloseurasta, Jukka Pulkkinen Målillasta ja Juri Shkurko Kuzbassista. Narukerä oli kauteen lähtiessä yksi ennakkosuosikeista, suurin mestariehdokas oli kuitenkin myös ensimmäistä mestaruuttaan metsästävä ToPV. Narukerä sijoittui runkosarjassa toiseksi ToPV:n jälkeen. Narukerä kohtasi puolivälierissä OPS:n ja välierissä WP-35:n, ja eteni loppuotteluun ensimmäistä kertaa seuran historiassa. Loppuottelussa Narukerä kohtasi ToPV:n, joka lähti otteluun ennakkosuosikkina. Narukerä kuitenkin otti loppuottelusta 8-4 voiton, ja voitti näin seuran historian ensimmäisen Suomen mestaruuden. Mestarijoukkueen valmentajana toimi Jouko Visuri.
Historia > 2000-luvulla tasaista menestystä ja pelaajavirta Ruotsiin

Ensimmäisistä mitalivuosista alkoi lähes jokavuotinen Narukerän omien kasvattien virta Ruotsin sarjoihin. Ruotsista on tullut myös paluumuuttajia takaisin Poriin, ja Narukerän junioreista on noussut jatkuvasti uusia lupaavia nuoria pelaajia edustusjoukkueeseen, mikä on taannut Narukerän tasaisen menestyksen mestaruuskauden jälkeen. Seura on pysytellyt bandyliigan kärkisijoilla ja kärjen tuntumassa viime vuodet. Narukerä on 2000-luvulla saavuttanut useita mitalisijoja, mutta kirkkain mitali on jäänyt puuttumaan. Parhaat saavutukset mestaruuskauden jälkeen ovat vuosien 2005, 2012 ja 2013 hopeamitalit.
Kotikenttä

Narukerän kotikenttä on Porin tekojäärata, joka sijaitsee Porin urheilukeskuksessa Isomäen kaupunginosassa. Tekojäärata valmistui 1985. Ennen tekojään valmistumista jääpalloa pelattiin luonnonjäällä Porin urheilukeskukseen jäädytetyllä kentällä ja sitä ennen Herralahden kentällä. Tekojääradan katsomo on katettu ja lämmitetty, katsomo valmistui 1995. Kentän laidalle rakennettiin Narukerän klubirakennus vuonna 2005. Yläkerrassa on klubitilat ja toimisto-kuuluttamohuone sekä alakerrassa kioski ja kahvio.
Pelaajat ja valmentajat > Seurassa pelanneita pelaajia

Pertti Ratsula
Pertti Juhola
Kalevi Ruuttu
Erkki Väkiparta
Vladimir Plavunov
Aleksander Pershin
Juri Pershin
Kimmo Kivelä
Oleg Tchekoubach
Jarno Väkiparta
Markku Huhtanen
Ville Aaltonen
Timo Oksanen
Lauri Arponen
Patrick Suves
Pelaajat ja valmentajat > Seurassa pelanneet ulkomaalaiset

Vladimir Plavunov 1989–1990
Aleksander Pershin 1989–1996
Juri Pershin 1993–1995
Valeri Tsuhlov 1995–1996
Oleg Tchekoubach 1996–2000
Stanislav Vjatkin 1996–1997
Juri Shkurko 1998–2000
Emil Furcht 2011–2012
Axel Froms 2012–2013
Alexander Hart 2013–2014
Jacob Edström 2013–2014
Mattias Blom 2014–2015
Tomas Hedlund 2014–2015
Maksim Nikishov 2017–2018
Andrei Krainov 2017–2018
Pelaajat ja valmentajat > Päävalmentajat Bandyliigassa

1989–1991 Mauri Kiukas
1991–1992 Tapio Rautalammi
1992–1993 Erkki Väkiparta
1993–1996 Ari Kallioniemi
1996–1997 Timo Aaltonen
1997–1998 Heikki Ängeslevä
1998–2000 Jouko Visuri
2000–2004 Tomi Leivo
2004–2009 Jouko Visuri
2009–2012 Timo Aaltonen
2012–2014 Tuomas Erkkilä
2014–2018 Heikki Hyvönen
2018–2021 Jani Raukko
2021-2023 Tuomas Erkkilä
2023- Aleksi Vihtilä
Pelaajat ja valmentajat > Jäädytetyt pelinumerot

10 Kimmo Kivelä
14 Erkki Väkiparta
Syracuse Crunch

| Syracuse Crunch |
| --- | --- |

Historia:  Hamilton Canucks  1992–1994 Syracuse Crunch  1994–
Perustettu:  1992
Kaupunki:   Syracuse, New York
Kotiareena:  Oncenter War Memorial Arena
Sarja:  AHL
Konferenssi:  Itäinen
Divisioona:  Pohjoinen
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Stacy Roest
Päävalmentaja:   Joël Bouchard
Yhteistyöseurat:   Tampa Bay Lightning (NHL)  Orlando Solar Bears (ECHL)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Syracuse Crunch on yhdysvaltalainen jääkiekkoseura Syracusesta New Yorkin osavaltiossa. Joukkue pelaa AHL:ssä ja toimii Tampa Bay Lightningin farmijoukkueena. Joukkue pelaa kotiottelunsa Oncenter War Memorial Arenalla.
Joukkue kaudella 2024–2025

(Tilanne 9. maaliskuuta 2025)
| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 31 |  | Brandon Halverson | L | 2026 | Traverse City, Michigan, Yhdysvallat |  |
| 90 |  | Matt Tomkins | L | 2025 | Edmonton, Alberta, Kanada |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 4 |  | Tobie Bisson | L | 2025 | Rosemère, Québec, Kanada |  |
| 7 |  | Scott Walford | L | 2025 | Coquitlam, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |  |
| 16 |  | Steven Santini | R | 2025 | Mahopac, New York, Yhdysvallat |  |
| 24 |  | Max Crozier (A) | R | 2025 | North Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |  |
| 51 |  | Derrick Pouliot | L | 2025 | Estevan, Saskatchewan, Kanada |  |
| 72 |  | Declan Carlile (A) | L | 2026 | Flint, Michigan, Yhdysvallat |  |
| 74 |  | Tyson Feist | R | 2025 | Dawson Creek, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |  |
| 76 |  | Roman Schmidt | R | 2026 | Midland, Michigan, Yhdysvallat |  |
| 96 |  | Chris Harpur | L | 2025 | Niagara-on-the-Lake, Ontario, Kanada |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 9 |  | Gabriel Fortier | L | VLH / KH | 2025 | Lachine, Québec, Kanada |
| 14 |  | Tristan Allard | L | KH | 2025 | Renfrew, Ontario, Kanada |
| 17 |  | Anthony Angello | R | KH / OLH | 2025 | Albany, New York, Yhdysvallat |
| 21 |  | Jaydon Dureau | L | VLH | 2025 | White City, Saskacthewan, Kanada |
| 22 |  | Logan Brown | L | KH | 2025 | Raleigh, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat |
| 23 |  | Maksim Grošev | L | LH | 2026 | Agryz, Venäjä |
| 25 |  | Dylan Duke | L | KH | 2027 | Strongsville, Ohio, Yhdysvallat |
| 38 |  | Ryder Korczak | R | KH | 2025 | Yorkton, Saskatchewan, Kanada |
| 39 |  | Gage Goncalves | L | KH | 2025 | Mission, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 40 |  | Gabriel Dumont (C) | R | KH / OLH | 2025 | Degelis, Québec, Kanada |
| 42 |  | Joël Teasdale | L | KH / VLH | 2025 | Beloeil, Québec, Kanada |
| 61 |  | Milo Roelens | L | KH | 2027 | Sainte-Pétronille, Québec, Kanada |
| 62 |  | Jack Finley | R | KH | 2025 | Kelowna, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 73 |  | Conor Sheary | L | LH | 2026 | Winchester, Massachusetts, Yhdysvallat |
| 85 |  | Daniel Walcott (A) | L | VLH / P | 2025 | L'île-Perrot, Québec, Kanada |
| 88 |  | Niko Huuhtanen | R | LH | 2027 | Helsinki, Suomi |
| 95 |  | Gabriel Szturc | L | VLH | 2027 | Český Těšín, Tšekki |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Joël Bouchard
Apuvalmentaja: J.D. Forrest
Apuvalmentaja: A.J. MacLean
Maalivahtivalmentaja: Maxime Vaillancourt
Videovalmentaja: Jake Wheeler
Fysiikkavalmentaja: Mark Powell
Huoltopäällikkö: Brandon Guidotti
Puheenjohtaja & Omistaja: Howard Dolgon
Toimitusjohtaja: Stacy Roest
Pelaajakehitysjohtaja: Jean-Philippe Côté
Lähde: EliteProspects
Jäädytetyt numerot

lähde?
14 John Badduke
#7 Paul Newman
Historia

lähde?
Syracuse Stars (1930–36)
Syracuse Warriors (1951–54)
Syracuse Eagles (1974–75)
Syracuse Firebirds (1979–80)
Aiheesta muualla

Syracuse Crunch Official Website
The Internet Hockey Database - Syracuse Crunch
Syracuse Crunch blog
Syracuse Crunch forum (Arkistoitu – Internet Archive)
Syracuse Crunch sponsored race team
| Itäinen konferenssi | Itäinen konferenssi | Läntinen konferenssi | Läntinen konferenssi |
| --- | --- | --- | --- |
| Atlantin Divisioona | Pohjoinen Divisioona | Keskilännen Divisioona | Tyynenmeren Divisioona |
| Bridgeport Sound Tigers | Albany Devils | Charlotte Checkers | Bakersfield Condors |
| Hartford Wolf Pack | Binghamton Senators | Chicago Wolves | Ontario Reign |
| Hershey Bears | Rochester Americans | Grand Rapids Griffins | San Antonio Rampage |
| Lehigh Valley Phantoms | St. John's IceCaps | Iowa Wild | San Diego Gulls |
| Portland Pirates | Syracuse Crunch | Lake Erie Monsters | San Jose Barracuda |
| Providence Bruins | Toronto Marlies | Manitoba Moose | Stockton Heat |
| Springfield Falcons | Utica Comets | Milwaukee Admirals | Texas Stars |
| Wilkes-Barre/Scranton Penguins |  | Rockford IceHogs |  |
Etelä-Afrikka

Etelä-Afrikan tasavalta eli Etelä-Afrikka on tasavalta eteläisessä Afrikassa, aivan Afrikan mantereen eteläisimmässä kärjessä. Sen rajanaapureita ovat Namibia, Botswana, Zimbabwe, Mosambik ja Swazimaa. Lesothon valtio sijaitsee enklaavina Etelä-Afrikan sisällä. Maan ilmasto vaihtelee alueittain. Läntisessä Kapmaassa on välimerenilmasto, ja sisämaa on aroa, jossa sataa kesäisin. KwaZulu-Natalissa on subtrooppista vyöhykettä. Etelä-Afrikkaa voidaan pitää Afrikan mantereen suurvaltana, ja sillä on Afrikan toiseksi suurin talous Nigerian jälkeen. Maa on maailman johtavia mineraalien viejiä.
Erityisesti mustat afrikkalaisnationalistit kutsuvat Etelä-Afrikkaa Azaniaksi. Muun muassa arkkipiispa Desmond Tutu ja Nelson Mandela ovat kuvanneet vuoden 1994 jälkeistä demokraattista monikulttuurillista Etelä-Afrikkaa Sateenkaarivaltioksi (engl. Rainbow Nation).
Maantiede

Etelä-Afrikka sijaitsee Afrikan mantereen eteläkärjessä Atlantin valtameren ja Intian valtameren välissä. Sen rantaviiva on yli 2 500 km pitkä ja ulottuu Namibin aavikolta Mosambikin subtrooppiselle alueelle. Matala rannikkokaistale on suurimmalta osalta kapea, ja sen takana kohoaa vuoristoinen alue, joka erottaa rannikon sisämaan ylängöltä. Paikoittain, erityisesti KwaZulu-Natalin provinssissa, rannikkoalanko on laajempi.
Etelä-Afrikan kallioperä on osittain arkeeista, ja se sisältää verrattain paljon mineralisaatioita. Maa oli osa Gondwana-mannerta, joka 100–300 miljoonaa vuotta sitten hajosi lukuisiin osiin muodostaen uusia mantereita, kuten Afrikan. Tätä seuranneiden vuosimiljoonien aikana geologiset, tektoniset ja vulkaaniset prosessit sekä eroosio muovasivat Etelä-Afrikan nykyisen kaltaiseksi. Etelä-Afrikan mineraalimuodostumista merkittävimpiä ovat kultaa sisältävä Witwatersrandin kvartsiitti, platinaa sisältävä Bushveldin magmakivikompleksi sekä Karoon sedimenteistä muodostuneet hiilivarat.
Maan Atlantin-puoleisella merialueella kulkee kylmä Etelämantereelta lähtöisin oleva Benguelanvirta, jonka plankton ylläpitää rikkaita kalavesiä. Itärannikolla kulkevat puolestaan lämpimät Mosambikin ja Agulhasin merivirrat. Merivirrat vaikuttavat merkittävästi maan ilmastoon. Maan tärkeimmät joet ovat Limpopojoki Zimbabwen vastaisella rajalla sekä Oranjejoki ja sen sivujoki Vaal. Oranjejoen merkitys muun muassa maanviljelylle maan kuivassa keskiosassa on suuri.
Etelä-Afrikan ilmasto vaihtelee paljon alueittain. Sisämaan suuri Karoon tasanko on kuivaa aroa ja muuttuu luoteeseen mentäessä hitaasti Kalaharin autiomaaksi. Maan lounaisosissa on välimerenilmasto sateisine talvineen ja kuumine, kuivine kesineen.
Korkein koskaan Etelä-Afrikassa mitattu lämpötila on 53,2°C. Se mitattiin Vioolsdrifissä Pohjois-Kapmaalla 1.12.2019.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Keskimääräinen lämpötila (°C)
| kaupunki | kesä | talvi |
| Kapkaupunki | 20,0 | 12,6 |
| Durban | 23,6 | 17,0 |
| Johannesburg | 19,4 | 11,1 |
| Pretoria | 22,4 | 12,9 |
Lähde: Lew Leppan: The South African Book of Records. Cape Town, Don Nelson, 1999.
Luonto

Etelä-Afrikassa on viisi erilaista kasvillisuusvyöhykettä: fynbos, metsä, karoo, heinikko ja savanni. Fynbosin kasvillisuusvyöhyke sijaitsee maan lounaisosissa, ja sen lajisto koostuu pääasiassa kanervista, proteoista ja ruohomaisista restiokasveista.
Vaikka Etelä-Afrikassa kasvaa yli tuhat kotoperäistä puulajia, ovat suuret puut varsin harvinaisia monissa maan osissa. Maassa on kuitenkin laajoja metsiä Knysna-Tsitsikamman alueella ja Mpumalangan ja Limpopon provinssien koillisosissa, jossa puusto koostuu käpypalmuista. Maan pohjoisosissa kasvaa myös apinanleipäpuita.
Etelä-Afrikan kotoperäisistä eläimistä tunnetuimpia ovat niin sanottu "big five": norsu, leijona, sarvikuono, leopardi ja kafferipuhveli, jotka elävät bushveld- ja savannialueilla. Suurista kissaeläimistä leijonan levinneisyysalue rajoittuu lähes yksinomaan maan kansallispuistoihin, mutta leopardeja tavataan suuremmalla alueella myös eteläisessä Kapmaassa ja maan pohjoisosissa. Gepardin kanta on varsin pieni ja rajoittuu maan pohjoisimpiin osiin ja luonnonpuistoihin. Etelä-Afrikassa esiintyy noin 850 lintulajia, joista noin 50 on kotoperäisiä. Tunnetuimpia lintulajeja ovat strutsi, jota esiintyy lähes koko maassa, sarvinokat, kurjet sekä useat kotka- ja korppikotkalajit.
Etelä-Afrikan rannikkovesillä esiintyy kahdeksaa eri valaslajia. Niistä yleisimmin havaittu on mustavalas, joka poikii rannikon lahdenpoukamissa. Laji metsästettiin aikoinaan lähes sukupuuttoon, mutta suojelun myötä sen kanta on vahvistunut. Maan aluevesien kalalajeja on yli 2 000, joka on 16 prosenttia kaikista maailman kalalajeista. Kaupallisesti merkittävimpiä kaloja ovat sardiinit ja kummeliturskat.
Historia

Runsaat 10 000 vuotta sitten laajoilla alueilla eteläisessä Afrikassa vallitsi nykyisten sanien esi-isien kulttuuri. Sanien elämänmuoto perustui metsästykseen, kalastukseen ja keräilyyn, ja he muodostivat noin 50–500 ihmisen kierteleviä metsästäjäryhmiä. Noin 2 200 vuotta sitten eräät san-ryhmät nykyisen Botswanan pohjoisosissa kesyttivät ensimmäiset kotieläimet ja alkoivat liikkua kohti etelää. Heidän luomaansa uutta sosioekonomista järjestelmää on antropologien piirissä kutsuttu khoikhoi-metsästäjäpaimentolaisuudeksi.
Bantukieliä puhuvaa väestöä alkoi saapua Itä-Afrikasta nykyisen Transvaalin alueelle 300-luvulla. Nguni-tsongat asuttivat 1500-luvulla suurta osaa nykyisestä Etelä-Afrikasta, kuten Natalin rannikkoalueita, ja sotho-tswanat Oranje- ja Vaaljoen yhtymäkohdan pohjoispuolta. Maan eteläisimpään osaan he eivät kuitenkaan levittäytyneet, vaan siellä asuivat edelleen ainoastaan khoikhoi- ja san-kansat, ja alue oli hyvin harvaan asuttua. 1700-luvulle tultaessa nguni-tsongat olivat jakautuneet lukuisiin pienempiin etnisiin ryhmiin, kuten zuluihin, xhosiin ja swazeihin.
Historia > Siirtomaakausi

Ensimmäiset buurit asettuivat Hyväntoivonniemelle nykyisen Kapmaan alueelle vuonna 1652. Siirtokunnan väkiluku kasvoi vuosisadan loppuun mennessä 15 000:een, ja sen pinta-ala laajeni vielä nopeammin. Monet siirtokuntalaiset muuttivat myös sanien ja khoiden asuttamaan sisämaahan. Siirtolaiset kahakoivat jatkuvasti ympäröivien afrikkalaisheimojen kanssa. Vuosien 1785–1795 välisenä aikana näissä kahakoissa kuoli 2 000 san-heimoon kuulunutta miestä ja naista sekä lisäksi 700 joutui orjuuteen.
Vuonna 1795 britit valloittivat Kapmaan strategiseksi tukikohdaksi ranskalaisia vastaan hallitakseen meritietä itään.
Vuosina 1835–1843 noin 12 000 buuria lähti Suurelle vaellukselle kohti pohjoista. Muuttoliikkeen syinä olivat taloudelliset ongelmat, xhosien ja buurien välinen aseellinen konflikti ja erityisesti tyytymättömyys brittihallintoa kohtaan. Voortrekkerien mielestä brittihallinto ei ollut tarjonnut turvaa xhosia vastaan, vaan se oli edistänyt musta- ja valkoihoisten välistä tasa-arvoa ja kieltänyt orjakaupan Kapmaassa.
1700-luvun lopulla pohjoisten ngunien keskuudessa syntyi liiallisesta väestönkasvusta ja kaupallisen kilpailusta johtuvia poliittisia levottomuuksia. Ngunien väliset etniset yhteenotot johtivat uudenlaisen sotilaallisen ja hallinnollisen järjestelmän syntymiseen. "Mustaksi Napoleoniksi" kutsutun Shaka Zulun johdolla syntyikin vahva zuluvaltio. 1820-luvun puoleen väliin mennessä Shaka hallitsi jo yli 100 000 ihmisen valtakuntaa, ja hänen armeijassaan oli 40 000 miestä.
Shakan valloituksia pakoon lähti suuri joukko väestöä, joka muodosti niin sanotun mfecaneliikkeen (suom. hajoaminen) ja jonka vaikutukset tuntuivat Keski- ja Itä-Afrikassa saakka. Eri banturyhmien valtiollinen kehitys nopeutui, ja Afrikkaan syntyi useita uusia kuningaskuntia, kuten Ndebele ja Gaza sekä edelleen olemassa olevat Besotho (nykyinen Lesotho) ja Swazi (nykyinen Swazimaa). Mfecanen aikainen sekasorto mahdollisti myös buurien levittäytymisen pohjoisemmaksi 1830-luvulta alkaen ja loi pohjan apartheidin aikana esitetylle myytille buurien muuttamisesta "tyhjään maahan".
Historia > Buurisodat

Britit liittivät Transvaalin pakolla siirtokuntaansa 1877. Buurit protestoivat pakkoliittämistä nousemalla kapinaan 1880 joulukuussa. Majuba Hillin taistelussa useisiin pieniin ryhmiin jakautuneet buurijoukot löivät brittiläiset joukot, jotka kärsivät kovia tappioita. William Gladstonen johtama brittihallitus katsoi sodan menetetyksi ja allekirjoitti aselevon 6. maaliskuuta. Lopullinen rauhansopimus allekirjoitettiin 23. maaliskuuta 1881. Buureille myönnettiin itsehallinto Transvaalissa brittien valvonnassa.lähde?
Vuonna 1887 kullankaivajat löysivät maailman suurimman kultaesiintymän Witwatersrandista ("Randi") harjanteelta. Kullan löytämisen jälkeen tuhannet brittiläiset siirtolaiset alkoivat vyöryä rajan yli Kapmaasta. Afrikaanerit hermostuivat uitlanderien läsnäolosta ja kielsivät heiltä äänestysoikeuden. Transvaal antoi vuonna 1899 uhkavaatimuksen, joka johti sotaan. Oranje liittyi tuolloin Transvaaliin. Hyvin alkaneesta sissisodasta huolimatta buurit joutuivat vuonna 1902 antautumaan brittijoukoille. Kärsimästään tappiosta huolimatta he onnistuivat säilyttämään oman kielensä ja kulttuurinsa ja kykenivät saamaan poliittista vaikutusvaltaa paikallisissa asioissa. Neuvoteltu rauhansopimus oli ennen kaikkea kuitenkin brittien ja buurien pragmaattinen liitto paikallista afrikkalaista väestöä vastaan..
Etelä-Afrikan unioni syntyi 31. toukokuuta 1910 neljän Ison-Britannian siirtomaan (Kapmaan, Natalin, Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion) yhdistyessä uudeksi itsenäiseksi brittiläiseksi dominioksi. Maan ensimmäisiä keskeisiä poliittisia kysymyksiä olivat Lounais-Afrikan (nykyinen Namibia) siirtyminen Kansainliiton mandaatilla Etelä-Afrikan hallintaan ja mustien ja valkoisten välisen aseman järjestäminen maan kaupungeissa. Hallitus pyrki ratkaisemaan näitä kysymyksiä vuoden 1911 kaivos- ja työlailla (Mines and Works Act), joka kielsi afrikkalaisilta suurimman osan korkeaa ammattitaitoa vaativista kaivostöistä, jotka varattiin valkoisille.
Vuonna 1931 Etelä-Afrikka sai Westminsterin säädöksellä lopullisesti itsenäisen valtion aseman, mutta jäi edelleen Kansainyhteisön jäseneksi. Vuonna 1961 maa erosi Kansainyhteisöstä, mutta liittyi siihen takaisin vuonna 1994.
1930-luvun aikana afrikaanerinationalismiksi kutsuttu etnonationalistinen ideologia voimistui, ja sen keskeiseksi toteuttajaksi nousi Kansallispuolueesta eronnut Daniel François Malanin perustama Puhdasoppinen kansallispuolue (afrikaansiksi Gesuiverde Nasionale Party, GNP). Toisen maailmansodan alla afrikaanerit ajautuivat riitaan Etelä-Afrikan osallistumisesta sotaan. Vuonna 1939 pääministeriksi noussut Jan Smuts vei maan kuitenkin sotaan Ison-Britannian rinnalle.
Historia > Apartheid

Toisen maailmansodan jälkeen vuoden 1948 vaaleihin uudelleen yhdistynyt kansallispuolue lähti kampanjoimaan uuden apartheidiksi kutsumansa politiikan puolesta. Kansallispuolue lupasi myös turvata "valkoisten työläisten edut ja työmahdollisuudet valkoisten alueilla", ja sen vaalikampanjassa käytettiin iskulauseita, kuten Swart gewar (musta vaara) ja Die kaffer op sy plek (Kafferi sinne minne kuuluukin). Puolue voitti vaaleissa parlamentin enemmistön, vaikka saikin alle puolet annetuista äänistä, ja muodosti hallituksen Daniel François Malanin johdolla.
Apartheid-järjestelmä kehitettiin 1950-luvun aikana säätämällä lukuisia eri lakeja. Nämä lait liittyivät yleensä johonkin akuuttiin valkoista ylivaltaa uhanneeseen tilanteeseen, eikä niiden yhteisvaikutuksia ollut mietitty. Tämän vuoksi lait aiheuttivat lukuisia ei-toivottuja vaikutuksia ja ristiriitoja, jotka alkoivat yhä enemmän ilmetä 1960-luvun kuluessa. Esimerkiksi bantuopetuksen tarkoituksena oli tuottaa kuuliaisia afrikkalaisia työläisiä, jotka oli opetettu uskomaan, etteivät he ansainneet yhteiskunnassa kuin palvelijan roolin. Sen sijaan se tuottikin nuoria aktivisteja, jotka ymmärsivät, ettei heillä ollut mitään menetettävää vastustaessaan hallitusta väkivaltaisesti. Apartheid-järjestelmän keskeinen piirre oli niin sanottu "suurapartheid". Siinä eri roturyhmille pyrittiin luomaan omat itsenäiset kotimaansa, joissa niiden oli määrä "kehittyä itsenäisesti". Etelä-Afrikkaan perustettiin kymmenen mustien kotimaata eli bantustania. Myös asuinalueet, rakennukset, palvelut ja julkiset tilat luokiteltiin rotujen mukaan. Muualla Etelä-Afrikassa mustien asuinpaikat ja työpaikat määrättiin tarkasti ja heillä tuli olla passi. Bantustanit olivat elinkelvottomia, ja yli puolet Etelä-Afrikan mustista asui niiden ulkopuolella rotusorrosta huolimatta. Silti 1970-luvulta lähtien niitä yritettiin itsenäistää. Ensimmäisenä niistä Transkei julistettiin itsenäiseksi vuonna 1976, sittemmin Bophuthatswana, Venda ja Ciskei. Käytännössä niiden itsenäisyys ei toteutunut, eikä minkään niistä itsenäisyyttä tunnustanut yksikään muu valtio kuin Etelä-Afrikka.
Etelä-Afrikka erotettiin rotusortopolitiikan takia Yhdistyneistä kansakunnista vuonna 1974. Se hyväksyttiin jäseneksi uudestaan vuonna 1994.