stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elokuu (vuoden 1956 elokuva)
Juoni > Ukonilma

Ruokapöydässä istutaan tuppisuina. Itse kunkin ajatukset sen sijaan kuullaan; Maija on huomannut Saimin hermostuneisuuden, mutta eihän se hänen vikansa ole, että emäntä on huonolla tuulella. Sundvallien tytär Tyyne harmittelee, ettei pääse kuuntelemaan Lauantai-illan toivottuja radiosta, päässeekö neito edes tansseihin Mahanalaan. Saimi on sitä mieltä, että tänä lauantaina tansseihin ei mennä. Palvelusväen kanssakin emännällä on hankausta. Piiat Iita ja Hanna kuluttavat kovasti aikaa juoruamiseen ja pyykki ei tunnu tulevan ajoissa puhtaaksi. Pyykkäri-Hanna ja Saimi ottavat kovasanaisesti yhteen ja Hanna saa potkut. Kanavanvartijan talossa Viktor ja Maija ovat edenneet suudelmiin. Takautumana näytetään kohtaus heidän yhteisestä nuoruudestaan kaupungissa, kovasti olivat jo tuolloin toistensa perään. Tyyne viettää kanavalla aikaansa Taaven kanssa näreissään kun ei päässyt tansseihin. Helteinen ilma purkautuu salamoiksi ja ukkoseksi. Saimi yllättää Maijan ja Viktorin yläkerrasta toistensa syleilyssä. Maija on paljastanut kanavanvartijalle konjakkipullon piilopaikan, ja Saimi näkee oitis, että pullolla on käyty. Ukonilmakin kalpenee emännän raivolle, kun hän haukkuu Viktorin ja Maijan. Kapsäkit pakattuina Maija taasen ilmoittaa lähtevänsä kanavanvartijan talosta, paikasta jossa hänen mukaansa emäntä tulee juovuksiin, kun isäntä ryyppää.
Juoni > Taivas seestyy

Siirrytään seuraamaan Iita-piian lemmenleikkejä Mauno-rengin kanssa. Heinälato-asteellehan nuoripari näyttää jo päässeen. Sade huuhtoo maalaismaisemaa ja ladossa pysyy mukavasti kuivana. Siinäpä se, uuden perheen alku, kuten kertoja toteaa. Vaikkeivät Iita ja Mauno toki vielä fyysisesti perhettä ole alulle panemassa. Väliin seurataan Taaven illan viettoa Mahanalan talolla; hauskaa oli, vaikkei renkipojalle ulkonaisesti sen kummempia sattunutkaan. Mauno ja Iita tahoiltaan ja Taave omalta taholtaan lähestyvät kanavaa. Jotain siellä on sattunut. Järkyttyneen oloinen Maija astelee kanavan rannalla. Kanavanvartija Viktor Sundvallin elämä on päättynyt, hän makaa pienessä vartiokopissa. Sydänkohtaus Viktorin välitön kuolinsyy kuuluu olleen, mutta tosiasiallinen kuolinsyy oli alkoholismi. Kun ei mies ikävää todellisuutta kestänyt, niin pullon pariin sitä alati useammin oli paettava. Olihan hänellä hienoja suunnitelmia, piti kirjoittaa nelinäytöksinen näytelmä ja sitten kun se valmistuisi, hänestä tulisi kuuluisa ja varakas. Perhekin saisi hienoja vaatteita ja muutettaisiin tilavaan taloon kaupungin lähelle - sitten kun. Kun vain olosuhteet paranisivat, nehän ne Viktorin ryyppäämään ajoivat, mies itse uskoi.
Näytetään takautumia menneistä ajoista ja syvennetään Viktorin, Saimin ja Maijan yhteistä henkilöhistoriaa. Myös Väinö Länsilehto nähdään takautumissa. Kuolemansa jälkeen Viktor tilittää elämäänsä ja kärvistelee itsesyytöksen kiirastulessa, mies kun ei ole koskaan päässyt poikavuosiaan pidemmälle eikä ole uskaltanut edes rakastaa. Hänen alkoholisminsa kehityskaari piirretään katsojan silmien eteen. Näytetään unenomaisia kuvia Viktorin vanhemmista ja nuoruuden rakastetusta, jonka menettäminen oli miehen elämän suuri tragedia joka suisti hänet raiteiltaan. "Taivas ja maa järkkyi ja vaati tuomiota", kuten Elokuun trailerissa sanotaan. Tarina päättyy ja nouseva aurinko maalaa taivaanrantaan uuden aamun.
Arviot

Elokuu sai aikalaiskriitikoilta suopean vastaanoton. Tamperelainen Aamulehti arvioi: ”Mitä filmissä lyyrillisyydestä ehkä puuttuu, sen korvaa asioiden jäntevyys ja täyteläisyys. Näyttää siltä, että Kassila on teatterinjohtajana oppinut käsittelemään ihmisiä aivan uudella tavalla, syvemmin ja keskitetymmin.” Helsinkiläinen Uusi Suomi kirjoitti: ”Hyvin valittujen erinomaisten näyttelijöiden esittäminä kirjan ihmiset elävät filmissä aitoina ja voimallisina.” Ahti Sonnisen musiikkia kiitettiin lehdistöarvosteluissa, elokuvan epilogityylinen loppu sen sijaan sai kielteistä kritiikkiä. Kassilan turvautuminen kertojaan herätti huomiota. Helsingin Sanomat: ”Myös tahtonee Kassila yhtä hyvin speakerin käyttämisellä kuin eräillä herkullisilla mykillä kohtauksilla lisätä filmin oikukasta rytmiä, hieman vanhahtavia ja ajassa seisahtuvia tunnelmia sekä yleensä lisätä perspektiiviä päähenkilöiden sielunkuvaan.”
Vuonna 1992 kuusikymmentä suomalaista elokuvakriitikkoa äänesti itsenäisyyden 75-vuotisjuhlan kunniaksi kaikkien aikojen parhaasta kotimaisesta elokuvasta. Elokuu jakoi kolmossijan Valentin Vaalan elokuvan Ihmiset suviyössä ja Edvin Laineen Tuntemattoman sotilaan kanssa.
Muuta

Televisiossa elokuva on esitetty ensi kerran 3. joulukuuta 1966. Elokuva on julkaistu DVD:nä.
Kirjallisuutta

Huhta, Veli-Matti: ”Elävät ja kuolleet vedet – Veden poetiikkaa Matti Kassilan Elokuussa”. Filmihullu 1/2016.
Königstedtin kartano

| Königstedtin kartano> Königstedt |
| --- | --- |

Sijainti:  Seutula, Vantaa, Uusimaa
Rakennustyyppi:  Kartano
Valmistumisvuosi:  1816
Suunnittelija:  Arkkitehtitoimisto Carl Ludvig Engel
Rakennuttaja:  Jacob Wilhelm Hisinger
Tyylisuunta:  Uusklassismi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Königstedtin kartano (ruots. Königstedt) on valtioneuvoston edustuskartano. Königstedtin kartano sijaitsee Vantaan Seutulassa, Vantaanjoen muodostaman mutkan sisäpuolella.
Historia

Kartanon ensimmäiseksi omistajaksi mainitaan vuonna 1511 silloisen Helsingin pitäjän nimismies Olav Nilsson. Ruotsin Kristiina-kuningattaren holhoojahallitus lahjoitti Königstedtin kartanon vuonna 1633 Matts Tönnesson Creutzhammerille.
Vuosina 1660–1669 kartano kuului kenraaliluutnantti Fredrik Löwelle. Nykyisen nimensä kartano sai kapteeni Johan Köhnnin mukaan, kun hänet aateloitiin nimellä Köhnningstedt.
Nykyisen kartanon päärakennuksen valmistuttua vuonna 1816 siinä asui todellinen valtioneuvos Jacob Wilhelm Hisinger vuoteen 1831. Valtoneuvos Hisingerin jälkeen kartanoa isännöi hänen vävynsä, kapteeni Ullner. Tila siirtyi vuonna 1879 eversti, valtiopäivämies Lars Emil von Haartmanille ollen Hartman-suvun hallussa vuoteen 1901.
1900-luvulla kartanon ovat omistaneet mm. eversti Mikael Gripenberg vuodesta 1916 ja vapaaherra Gustaf Wrede vuodesta 1950. Suomen valtio osti Köningstedtin vuonna 1961 vapaaherratar Asta Wredeltä. Kartano muutettiin valtion edustustilaksi.
Kartanon arkkitehtuuri

Kartanon nykyisen päärakennuksen rakennutti vuonna 1816 todellinen valtioneuvos Jacob Wilhelm Hisinger. Rakennuksen arkkitehti oli perimätiedon mukaan Carl Ludvig Engel, mutta todennäköisesti Königstedtin suunnitteli Engelin apulainen Pehr Granstedt. Nykyisen uusklassisen asunsa kartano sai vasta 1930-luvulla, arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelemissa uudistustöissä, jolloin siihen lisättiin pylväiden kannattelema päätykolmio.
Kartanon sisätilojen empiretyyli kärsi 1950–60-lukujen modernisointitöissä, mutta viimeisessä 1990-luvun peruskorjauksessa se pyrittiin palauttamaan takaisin alkuperäiseen asuunsa museoalan ammattilaisten johdolla.
Päärakennusta ympäröi puisto, jossa sijaitsee ruohokattoinen rantasauna.
Königstedt nykyaikana

Königstedtin kartano toimi heinäkuussa 1994 uudelleenitsenäistyneen Viron ja Venäjän federaation kaksipäiväisten neuvottelujen paikkana, joista Neuvostoliiton aikaisen sotilastukikohdan Paldiskin purkamiskysymys oli pääaiheena.
Königstedtin kartanossa pidettiin Vapaa Aceh -liikkeen ja Indonesian hallituksen väliset Acehin rauhanneuvottelut, joita isännöi presidentti Martti Ahtisaari.
Königstedtin kartano oli yksi Matti Kassilan elokuvan Vodkaa, komisario Palmu kuvauspaikoista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Königstedtin kartano Wikimedia Commonsissa
Tuula Kuronen: Kartanoelämää Königstedtissä[vanhentunut linkki] – Helsingin pitäjä-vuosikirja 1967
Edustustilaohje: Königstedtin kartano" – Valtioneuvoston esite 2009
Kartanon sali vuonna 1964
Elokuvakerho

Elokuvakerho on epäkaupallinen yhdistys tai järjestö, jonka tarkoituksena on välittää elokuvakulttuuria. Se tapahtuu usein järjestämällä elokuvaesityksiä jäsenille.
Elokuvakerho syntyi maailmansotien välillä Ranskassa. Ensimmäinen elokuvakerhomaininta on vuodelta 1907. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Ranskassa perustettiin useita elokuvakerhoja. Merkittävin niistä oli Henri Langlois’n ja Georges Franjun 1935 perustama Cercle du cinéma, josta kehittyi Ranskan elokuva-arkisto. Kansainvälinen elokuvakerhojen liitto FICC perustettiin Cannesissa vuonna 1947. Vuonna 1956 myös Suomeen saatiin oma elokuvakerhojen kattojärjestö, kun elokuvasivistyksen kehittämiseksi toimiva Suomen elokuvakerhojen liitto SEKL ry perustettiin.
Suomessa elokuvakerhojen kukoistuskausi ajoittuu 1960-luvulta 1980-luvulle. Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminnassa ollut elokuvakerho on vuonna 1952 perustettu Turun elokuvakerho. Elokuvakerhojen toiminnan hiipumiseen on vaikuttanut videon ja DVD:n yleistyminen, television parantunut elokuvatarjonta ja klassikkoelokuvien kopioiden vaikeutunut saatavuus.
Kansainvälinen elokuvakerhojen liitto

Elokuvakerhojen kansainvälinen liitto FICC (Fédération internationale des ciné-clubs) perustettiin Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1947. Sen päämaja perustettiin Pariisiin, ja vuosikymmenten kuluessa sen puheenjohtajina ovat toimineet elokuva-alan tunnetut nimet kuten François Truffaut ja Theó Angelópoulos. Järjestön kokouksia on pidetty joka toinen vuosi eri puolilla Eurooppaa sekä vuonna 1985 Kuubassa, vuonna 2010 Brasiliassa ja vuonna 2013 Tunisiassa. Helsingissä kokous oli vuonna 1983. FICC jakaa omaa Don Quijote -palkintoaan yli kymmenillä elokuvafestivaaleilla Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. Suomi ei ole nykyisin mukana FICC:n toiminnassa.
Elokuvakerhot Suomessa

Jonkinlaista elokuvakerhotoimintaa oli Suomessa ilmeisesti jo 1920-luvulla. Vuosien 1921–1923 Filmiaitta-lehdissä on satunnaisia mainintoja Bioyhdistyksestä ja Filmiharrastajain Klubista, mutta niiden toiminnasta ei tiedetä enempää. Syksyllä 1934 aloitti toimintansa ensimmäinen varsinainen elokuvakerho, Filmistudio Projektio. Sen perustajajäseniä olivat Hans Kutter sekä Nils Gustav Hahl ja Alvar Aalto, jotka olivat tutustuneet elokuvakerholiikkeeseen Pariisissa ja Lontoossa. Kerho piti näytöksiä elokuvateatteri Joukolassa, ja mukana olivat myös muun muassa Nyrki Tapiovaara, Valentin Vaala ja Teuvo Tulio. Kerho joutui kuitenkin Etsivän keskuspoliisin tarkkailuun vasemmistolaisesta toiminnasta epäiltynä, ja sen toiminta loppui 1936 saamatta jääneisiin tullimaksupalautuksiin Ruotsista lainatuista elokuvista.
Elokuvakerhojen toinen aalto alkoi Helsingistä ja Turusta vuonna 1952. Kaikille avoin Elokuvakerho Studio aloitti näytäntönsä helmikuussa Aito Mäkisen puuhaamana ja Lasse Pöystin puheenjohtamana. Jouko Tyyrin ja Pekka Lounelan perustama, opiskelijoille rajattu Akateeminen Filmikerho AFK käynnistyi lokakuussa 1952. Vuosikymmenen mittaan syntyivät pääkaupunkiin myös Helsingin Teinien Elokuvakerho (HeTeK), teekkareiden elokuvakerho Montaasi sekä Elannon elokuvakerho. Pääkaupungin ulkopuolelle kerhotoiminta alkoi levitä aluksi etenkin ruotsinkielisen väestön asuttamille paikakunnille. Turun elokuvakerho aloitti myös 1952, minkä jälkeen seurasivat Karjaa, Kokkola, Vaasa, Tammisaari ja Loviisa.
Elokuvakerhot Suomessa > SEKL perustetaan 1956

Vuonna 1956 perustetun Elokuvakerhojen liiton perustajajäseniä olivat Jörn Donner, Jerker A. Eriksson, Kaj Gahnström, Risto Hannula, Dave Liebkind, Pekka Lounela, Inkeri Lius, Helge Miettunen, Aito Mäkinen, Bengt Pihlström, Lasse Pöysti, Jouko Tyyri, Pentti Siivonen, Stig Stenholm, Risto Varjonen ja Auli-Maija Viljanen. Kevyempiä ja edullisempia projektoreita käyttävät 16 mm filmikopiot elokuvista mahdollistivat elokuvakerhotoiminnan laajenemisen yhä pienemmille paikkakunnille ja erityisryhmille kuten ylioppilaskuntatoimintaan.
Kajaanin ensimmäinen elokuvakerho oli vuonna 1960 perustettu  KaTe-Kino, jota seurasivat elokuvakerho Méliès ja vuonna 1972 perustettu Kajaanin elokuvakerho. Näiden kerhojen ”kasvatteja” ovat muiden muassa elokuvakriitikko Mikael Fränti, elokuvatutkija Sakari Toiviainen ja elokuvaohjaaja Tapio Suominen. Hämeenlinnaan elokuvakerho syntyi taideyhdistyksen aloitteesta marraskuussa 1964. Hämeenlinnan elokuvakerho HEK aloitti näytöksensä keväällä 1965, ja ne jatkuivat yhtäjaksoisesti kevääseen 1969 saakka, jolloin kerhon alkuperäiset vetäjät jäivät pois toiminnasta. Kerho perustettiin kuitenkin uudelleen seuraavana vuonna ja liitettiin osaksi Hämeenlinnan kansalaisopiston toimintaa. Kouvolaan perustettu Pohjois-Kymenlaakson teiniyhdistyksen elokuvakerho muutti nimensä Edvin Laineelta suostumuksen saatuaan Elokuvaryhmä Edviniksi. Turun yliopiston ylioppilaskunta perusti elokuvakerho Kinokoplan 1965. Samana vuonna aloitti Tampereella Elokuvakerho Monroe, jonka toiminta oli 1980-luvun alussa Suomen laajinta noin 1 300 jäsenellä ja 50–60 vuosittaisella elokuvanäytöksellä.
1950- ja 1960-lukujen vaihteessa aktiiviset elokuvakerholaiset seurasivat mahdollisuuksien mukaan kansainvälisen taide-elokuvan uutuuksia ja pyrkivät vaikuttamaan elokuvien maahantuojiin esimerkiksi amerikkalaisen underground-elokuvan ja eurooppalaisten merkkiteosten Suomeen saamiseksi. Kun Alain Resnais’n merkkiteosta Viime vuonna Marienbadissa ei aiottu tuoda maahan, suurimmat elokuvakerhot kirjoittivat vetoomuksen maahantuojille, ja lopulta elokuva saatiin ohjelmistoon.
1960-luvun lopulta alkaen monien elokuvakerhojen toiminta kytkeytyi taistolaisuuteen tai muihin vasemmistoliikkeisiin. Esimerkiksi Turun Kinokoplassa esitettiin eräässä vaiheessa pääosin neuvostoliittolaisia ja muiden sosialistimaiden elokuvia sekä kotimaisia yhteiskunnallisia draamoja kuten Jaakko Pakkasvirran Jouluksi kotiin.
Elokuvakerhot Suomessa > Projektio-lehti

Projektio oli Suomen elokuvakerhojen liiton vuosina 1960–1967 ja 1976–1989 julkaisema jäsenlehti, joka ilmestyi neljä kertaa vuodessa.
Lehden alussa 1960 päätoimittajana oli Erik Wiik, ja toimituskuntaan kuuluivat Risto Hannula, Inkeri Lius ja Bengt Pihlström. Vuonna 1961 päätoimittajaksi tuli Pihlström, seuraavaksi vuodeksi Hannula. Peter von Bagh oli toimittajana Projektio-lehdessä sen alkuaikoina 1962–1963, ja muita toimituskunnan jäseniä olivat Matti Salo ja Antero Helasvuo. Muita 1960-luvun alun kirjoittajia lehdessä olivat Jerker A. Eriksson, Jörn Donner, Aito Mäkinen, Tauno Huotari, Pertti Lumirae ja Jaakko Ylinen. Vuoden 1963 paikkeilla elokuvakerhoväki alkoi kritisoida Projektion elokuvaesteettistä ja elitististä painotusta, minkä seurauksena uudeksi päätoimittajaksi tuli Modest Savtschenko ja toimituskuntaan Jeja-Pekka Roos, Pentti Pajukallio ja Jaakko Tervasmäki. Vuonna 1965 päätoimittajaksi tuli Tapani Maskula, ja lehden toimitus muutti Turkuun ja vaihtui jälleen. Uusina kirjoittajina aloittivat muun muassa Erkka Lehtola ja Markku Tuuli. Vuonna 1967 ilmestyi pari Projektion numeroa Osmo Jokisen päätoimittamana, kunnes lehden ilmestyminen keskeytyi lähes yhdeksäksi vuodeksi. 1970–luvun lopulla ja 1980-luvulla Projektion päätoimittajia olivat Jukka Vilhunen, Erkki Astala, Marja Kivelä ja Seppo Seppä. Muita Projektio-lehden teossa mukana olleita ovat Mikael Fränti, Sakari Toiviainen, Touko Yrttimaa ja Timo Malmi.
Projektio-lehti järjesti vuosittain johtavien elokuvakriitikkojen keskuudessa äänestyksen vuoden parhaista elokuvaensi-illoista. Se myös tilastoi Suomen elokuvakerhojen eniten esittämiä elokuvia.
Elokuvakerhot Suomessa > Nykytilanne

Vilkkainta elokuvakerhotoiminta oli 1970–1980-luvuilla, jolloin Suomessa toimi enimmillään yli 200 aktiivista elokuvakerhoa. Nykyisin Suomessa on elokuvakerhoja enää vajaat parikymmentä. Elokuvakerhojen kohtaloksi koitui ensin videoelokuvien suosio 1980-luvun lopulta lähtien ja sen jälkeen DVD- ja BlueRay-levyt. Teatterien esitystoiminnan siirtyessä digiprojisointiin elokuvakerhot ovat monen ongelman edessä: elokuvien filmikopioita ei enää tahdo saada, esityksille ei tahdo enää löytyä projektorikalustoa, ja toisaalta elokuvia ei ole saatavissa digitaalisessa muodossa kaupallisten teatteriesitysten ulkopuolisille toimijioille.
Myös Suomen elokuvakerhojen liiton toiminta on lamaantunut, eikä liiton verkkosivuja ole ilmeisesti päivitetty vuoden 2008 jälkeen. Tuolloin Suomen elokuvakerhojen liittoon kuului 16 elokuvakerhoa, jotka olivat Anjalankosken elokuvakerho (perustettu 1968), Elokuvakerho Hyvät Kuvat Kuopiossa, Elokuvakerho Kinos Kemijärvellä, Elokuvakerho Majakka Kotkassa, Elokuvakerho Pennittömät Imatralla, Elokuvaryhmä Edvin Kouvolassa, Filmklubben Chaplin Maarianhaminassa, Forssan kansalaisopiston elokuvakerho, Heinolan elokuvakerho, Hyvinkään elokuvakerho, Järvenpään, Mäntän ja Pietarsaaren työväenopistojen elokuvakerhot, Rauman elokuvakerho, Saarijärven elokuvakerho
sekä Helsingissä toimiva Walhalla.
Kevätkaudella 2015 näytäntöjä järjestivät ainakin Hyvinkään ja Järvenpään opistojen elokuvakerhot,Seinäjoen elokuvakerho Raina, Kemiönsaaren elokuvakerho Pony, Inarin elokuvakerho Filbmari, Kajaanin elokuvakerho, Pennittömät Imatralla, Itä-Suomen yliopiston ylioppilaskunnan Hyvät kuvat, Turun Kinokopla, Saarijärven elokuvakerho, Mänttä-Vilppulan kunnallinen elokuvakerho, Mäntyharjun kansalaisopisto ja Loimaan taidemuseo. Lisäksi eri puolilla Suomea toimi muutamia eläkeläisille ja lapsille suunnattuja elokuvien näytössarjoja.
Varsinais-Suomen Elokuvakeskuksen yhteydessä on toiminut vuodesta 1994 valtakunnallinen Elokuvakerhopalvelu, joka välittää lähinnä uudehkoja 35 millimetrin elokuvakopioita suomalaisille elokuvakerhoille, järjestää koulutusta ja pyrkii edistämään suomalaista elokuvakerhokulttuuria.
Elokuvakerhot Suomessa > Kavin aluesarjat

Elokuvakerhojen kaltaista toimintaa Suomen eri kaupungeissa jatkaa Kansallinen audiovisuaalinen instituutti (ent. Suomen Elokuva-arkisto) Helsingin Orionin ohjelmiston lisäksi aluesarjoillaan, joita esitetään Hämeenlinnassa (Bio Rex, Verkatehdas), Joensuussa (Kino Tapio), Jyväskylässä (Ilokivi), Kuopiossa (Kino Kuvakukko), Lahdessa (Kino Iiris), Oulussa (Studio), Rovaniemellä (kulttuuritalo Wiljami, tauolla keväästä 2015), Tampereella (Art House Cinema Niagara) ja Turussa (Logomo). Tätäkin toimintaa alkavat vaikeuttaa filmiprojektorikaluston poisto elokuvateattereista ja pula osaavista koneenkäyttäjistä.
Kavin ja sen edeltäjien toiminnan on katsottu toisaalta vievän muilta elokuvakerhoilta mahdollisuuksia klassikkoelokuvien esittämiseen, sillä Kavi antaa arkistoituja elokuviaan etusijassa omaan esityskäyttöönsä ja ulkomaisille yhteistyökumppaneille.
Kirjallisuutta

Elokuvakerholiikkeen teemanumero, Filmihullu 3/2008.
Aiheesta muualla

Suomen Elokuvakerhojen Liiton blogi ja historiaa
Kansainvälisen elokuvakerhojen liiton kotisivut (englanniksi)
Souillés-Debats, Léo: La culture cinématographique du mouvement ciné-club : une histoire de cinéphilies (1944–1999), Paris : AFRHC, 2017. ISBN 978-2-37029-015-1.
Elektrolyysi

Anodi ja katodi koeputkessa laboratorioelektrolyysilaitteistossa
Elektrolyysi (kreikk. ēlektron 'sähkö' + lysis 'hajottaminen') on sähkövirran avulla aikaan saatu eräiden aineiden, elektrolyyttien kemiallinen hajoaminen. Se on luonteeltaan pakotettu hapetus-pelkistysreaktio.
Elektrolyytit ovat aineita, jotka sulaessaan tai liuetessaan hajoavat kokonaan tai osittain positiivisiksi ja negatiivisiksi ioneiksi. Sellaisia ovat varsinkin hapot, metallihydroksidit ja suolat. Jos tällaisen aineen liuoksen tai sulatteen läpi johdetaan sähkövirta, sähköinen vetovoima saa ionit liikkumaan varatuille sauvoille, jolloin positiiviset ionit eli kationit kulkeutuvat katodiin, jossa ne pelkistyvät. Negatiiviset ionit, eli anionit kulkeutuvat anodiin, jossa ne hapettuvat. Positiivista napaa kutsutaan anodiksi ja negatiivista napaa katodiksi. Tämän muistaa helposti PANK-muistisäännöstä: Positiivinen anodi negatiivinen katodi.
Elektrolyysi on kemiallisesti monimutkainen ilmiö. Elektrolyysillä voidaan useat alkuaineet eristää yhdisteistään erittäin puhtaina, ja sillä voidaan päällystää halvoista metalleista valmistettuja esineitä toisilla metalleilla. Esimerkiksi alumiinin samoin kuin alkali- ja maa-alkalimetallien sekä puhtaan elektro­lyyttisen kuparin tuotanto perustuu elektrolyysiin.
Metallin päällystämisestä suojaavalla ja hitaammin hapettuvalla metallilla, sinkillä, käytetään nimitystä galvanointi. Esimerkiksi teräs voidaan päällystää sinkkikerroksella.
Elektrolyysin havaitsivat ensimmäisinä William Nicholson ja Anthony Carlisle, jotka vuonna 1800 saivat sähkövirran avulla veden hajoamaan alkuaineikseen eli vedyksi ja hapeksi. Muutamaa vuotta myöhemmin Humphry Davy onnistui eristämään elektrolyysin avulla useita alkuaineita kuten natriumin, kaliumin ja kalsiumin, jotka siihen saakka oli tunnettu vain yhdisteinään. Ilmiötä tutki tarkemmin muun muassa Michael Faraday, joka esitti keskeisimmät sitä koskevat lait. Vuonna 1881 Svante Arrhenius osoitti, että elektrolyytit ovat liuoksissaan ja sulassa tilassa jakautuneena ioneiksi ja että elektrolyysi aiheutuu ionien liikkeestä sähkökentässä, ionivirrasta.
Elektrolyysin pääsäännöt

Elektrolyysin ensimmäinen pääsääntö on, että alkuainemäärä, joka erkanee sähkövirran vaikutuksesta sulatetussa tai liuotetussa suolassa, on suoraan verrannollinen läpi virtaavan sähkövarauksen määrään. Tämän havaitsi ensimmäisenä Michael Faraday vuonna 1832.
Elektrolyysin toinen pääsääntö on, että erkanevien alkuaineiden massa on suoraan verrannollinen niiden atomimassoihin, kun laskuissa käytetään sopivaa jakajaa. Tämänkin havainnon teki Faraday, ja se antoi vahvaa tukea sähköhiukkasten eli elektronien olemassaololle aikana, jolloin niitä ei vielä varmasti ollut tunnistettu atomin osana.
Jos elektrolyysissä käytettäviä aineita mitataan massan asemesta mooleina, samansuuruinen sähkövirta hajottaa samassa ajassa yhtä suuren moolimäärän mitä tahansa yhdenarvoisista ioneista koostuvaa elektrolyyttiä. Yhden moolin hajottamiseen tarvittavan sähkömäärän osoittaa Faradayn vakio, joka on 96 485,3383 As/mol. Jos elektrolyytti kuitenkin koostuu kahden- tai usemmanarvoisista ioneista, sama sähkövirta hajottaa samassa ajassa yhtä moninkertaisen määrän elektrolyyttiä.