stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maria de’ Medici
Koulutus ja nuoruus

Lokakuussa 1587 suurherttua Frans I ja Marian äitipuoli Bianca Cappello kuolivat todennäköisesti malariaan. Orvoksi jäänyttä 16-vuotiasta Mariaa pidettiin Euroopan rikkaimpana perijättärenä. Hän eli suurherttuaksi nousseen setänsä Ferdinand I de Medicin hovissa. Setä pyrki nostamaan Medicien asemaa järjestämällä Marian mahdollisimman hyvään avioliittoon, hyödyntäen Medicien huomattavaa varallisuutta.
Suurherttua järjesti orvoksi jääneelle veljentyttärelleen hyvän koulutuksen. Maria oli kiinnostunut tieteistä, hän nautti matematiikan, filosofian, tähtitieteen ja taiteiden opinnoista. Hänellä oli myös intohimo koruihin ja jalokiviin. Hän oli erittäin harras, hänen tiedettiin olevan avoin ja luottavainen ympärillään oleviin tukijoihin.
Maria tunsi kotipaikkansa Firenzen taiteilijoita. Jacopo Ligozzi koulutti Marian piirtämiseen, ja hänen kerrotaan olleen erittäin lahjakas. Hän myös lauloi ja harjoitteli kitaran ja luutun soittamista sekä nautti teatterista, tanssista ja komedioista.
Medici-suvun rikkaus houkutteli monia kosijoita, erityisesti hänen tätinsä suurherttuatar Christinan nuorempi veli François Vaudémontin kreivi (1572–1632), Lothringenin herttuakunnan perillinen. Mutta pian esiteltiin arvostetumpi kosija, yli 20 vuotta vanhempi Ranskan kuningas Henrik IV (1553–1610), joka oli eronnut lapsettomasta liitostaan Marguerite de Valois'n kanssa.lähde?
Avioliitto ja lapset

Maria avioitui Ranskan kuningas Henrik IV:n kanssa 16. joulukuuta 1600 Lyonissa. Henrik IV:n ja Maria de’ Medicin avioliitto vastasi ennen kaikkea Ranskan kuninkaan hallitsijasuvun ja talouden etuja. Medicien perhe, joka omisti Ranskan kuninkaan luotottajapankin, lupasi myötäjäisinä 600 000 kultaécuta, josta puolet kuitattiin kuninkaan veloista, toinen puoli tuli käteisenä morsiamen mukana.
Suurellinen vihkimistilaisuus järjestettiin Firenzen tuomiokirkossa, ja hääjuhlallisuudet kestivät kymmenen päivää. Sulhanen oli taistelemassa Ranskan-Savoijin sodassa (1600–1601), ja hänet vihittiin Marian kanssa edustajan välityksellä (per procurationem). Maailman vanhin säilynyt ooppera, Euridice, kantaesitettiin häiden yhteydessä. Toinen vihkiminen tapahtui Lyonissa, jonne morsian matkusti meritse Marseillen kautta ja sulhanen saapui viime hetkellä ratsain.
Maria de’ Medici tuli pian raskaaksi, synnytti dauphin Ludvigin 27. syyskuuta 1601 ja antoi kuninkaalle aihetta tyytyväisyyteen. Myös dauphinin syntymää odottanut kuningaskunta riemuitsi, sillä edellisen dauphinin syntymästä oli kulunut yli neljäkymmentä vuotta. Maria jatkoi esimerkillisen aviopuolison roolia ja synnytti kuninkaalle useita jälkeläisiä.
Marialle ja Henrikille syntyi kuusi lasta:
Ludvig XIII (1601–1643) Ranskan kuningas, avioitui Espanjan infanta Anna Itävaltalaisen kanssa vuonna 1615.
Élisabet Ranskalainen, Elisabet de Bourbon (1602–1644) Espanjan kuningatar, avioitui vuonna 1615 tulevan Filip IV:n kanssa, heille syntyi kuusi lasta.
Christine de Bourbon (1606–1663) Savoijin herttuatar, avioitui Savoijin herttua Viktor Amadeus I:n (1587–1637) kanssa vuonna 1619. Heillä oli neljä aikuiseksi elänyttä lasta.
Nicolas Henri (1607–1611) Orléansin herttua, kihlattiin Montpensierin herttuatar Marie de Bourbonin kanssa. Heille syntyi vammainen lapsi, jolla oli hydrokefalus ja jolle ei annettu virallista nimeä. Lapsi kuoli nelivuotiaana.
Gaston (1608–1660) Orléansin herttua, avioitui 1. Montpensierin herttuatar Marie de Bourbonin kanssa vuonna 1626, heillä oli yksi tytär; avioitui 2. Lothringenin herttua Kaarle IV:n sisaren Marguerite de Lorrainen (1615–1672) kanssa vuonna 1632, heillä oli viisi lasta.
Henrietta Maria (1609–1669), Englannin kuningatar ja Kaarle I:n puoliso, heillä oli yhdeksän lasta. Heidän poikiaan olivat kuninkaat Kaarle II ja Jaakko II.
Maria de’ Medici ei tullut aina toimeen puolisonsa Henrik IV:n kanssa. Hän oli luonteeltaan hyvin mustasukkainen eikä suvainnut miehensä lukuisia naisseikkailuja. Henrik IV edellytti vaimonsa seurustelevan rakastajattariensa kanssa ja kieltäytyi antamasta vaimolleen varoja, joita tämä mielellään olisi käyttänyt kuningattaren aseman vaatimiin menoihin.lähde?
Taiteiden suojelija

Maria de’ Medicistä tuli sukunsa perinteiden mukaisesti merkittävä taiteiden suojelija sijaishallitsijakaudellaan. Hän rakennutti Luxembourgin palatsin perheensä asunnoksi. Hän halusi siihen vaikutteita lapsuudenkodistaan, Firenzen Palazzo Pittistä, mutta arkkitehtuurikilpailun voittanut de Brosse teki siitä pääosin perinteisen ranskalaisen linnan. Maria d' Medici sisusti linnaa vuosina 1622-1624. Hän tilasi Peter Paul Rubensilta kaksi maalaussarjaa, toisen 21 maalausta käsittävän sarjan itsestään, jota pidetään yhtenä Rubensin hienoimmista töistä, ja toisen edesmenneestä aviomiehestään. Jälkimmäistä sarjaa ei toteutettu. Cabinet des Muses -saliin hän tilasi maalauksia Giovanni Baglionelta, Cabinet Doré -saliin tuli ajan firenzeläisten taiteilijoiden teoksia. Maria de' Medicin Ranskaan tuomat italialaiset taiteilijat ja taideteokset vaikuttivat Ranskan maalaustaiteen kehitykseen.
Kruunaus Ranskan kuningattareksi

Maria oli huolissaan asemastaan sekä protestanttien ja katolisten välisten jännitteiden että Henrikin rakastajattarien takia. Hän halusi viralliset kruunajaiset, jotka järjestettiin Henrikin ollessa lähdössä Jülichin perimyssotaan, jonka aikana Maria oli tarkoitus toimia hänen sijaishallitsijanaan. Kruunajaiset pidettiin 13. toukokuuta 1610 Saint-Denis’n basilikassa lähellä Pariisia. Kuningatar Maria saapui juhlallisessa kulkueessa Pariisiin. Seuraavana päivänä puoliso Henrik IV sai surmansa François Ravaillacin salamurhaamana.lähde?
Sijaishallitsija 1610-1614

Kun kuningas Henrik IV kuoli salamurhassa 14. toukokuuta 1610, Maria de’ Medici ryhtyi hoitamaan sijaishallitusta poikansa Ludvig XIII:n nimissä. Kuningas oli vasta yhdeksänvuotias ja liian nuori hallitsemaan. Maria meni mukaan Ranskan politiikkaan. Hän aloitti valitsemalla itselleen miehensä entiset neuvonantajat, mutta vähän ajan kuluttua hän erotti neuvonantajansa. Sijaishallitsijana, voimattomana oman maansa aateliston edessä ja samoin myös eurooppalaisten naapurivaltojen suhteen, hän saattoi vain tehdä näkyvän pesäeron miehensä noudattamaan politiikkaan eli Ranskan menetetyn suuruuden takaisinvaltaamiseen. Ensiksi hänen oli tehtävä rauha Espanjan kanssa, joka toteutui huhtikuussa 1615, kun kaksi avioliittoa solmittiin kuningashuoneiden välillä: Marian tytär Elisabet Ranskalainen avioitui Espanjan kruununprinssin, tulevan Filip IV:n kanssa, ja poika Ludvig avioitui Espanjan prinsessa Anna Itävaltalaisen kanssa. Prinsessojen vaihto suoritettiin Espanjan rajalla, Peter Paul Rubens maalasi tapahtumasta teoksen, joka oli osa 21 maalauksen sarjaa, joka tehtiin Luxembourgin palatsiin vuosina 1622-1625.lähde?
Leskikuningattaren  politiikka herätti runsaasti tyytymättömyyttä. Toisaalta protestantit olivat huolestuneita Marian lähentymisestä katolisen Espanjan kuninkaan Filip III:n kanssa. Marialla oli myös läheisinä neuvonantajinaan italialaisia, ja ranskalaisten muukalaisvastaisuus kohdistui juuri heihin. Ranskalaiset uskoivat italialaisten neuvonantajien raunioittavan Ranskan. Hyödyntäen sijaishallituksen heikkoutta valtakunnan ylhäisimmät aateliset Condén prinssi Henri II de Bourbonin (1588–1646) johdolla kapinoivat Maria de’ Mediciä vastaan saadakseen taloudellista hyvitystä.lähde?
Maria de’ Mediciä mustamaalanneet syytökset syntyivät vähitellen, vuosia sen jälkee kun poika Ludvig oli karkottanut äitinsä hovista. Puhuttiin italialaisten suosikkien suosimisesta, taloudellisesta tuhlailusta, joka aiheutui leskikuningattaren ja hänen seurueensa menoista. Puhuttiin myös Marian korruptoituneesta hallinnosta. Maria ja hänen poikansa kuningas, ymmärsivät toisiaan verrattain heikosti. Ludvig XIII koki äitinsä käyttäytymisen itseään nöyryyttävänä, ja vuonna 1617 hän järjesti vallankaappauksen ja murhautti Concino Concinin, markiisi d'Ancren (1569–1617), Marian tärkeimmän neuvonantajan sekä tämä vaimon Leonoren (1568–1617), Marian nuoruudenaikaisen seuralaisen ja hovinaisen. Saatuaan vallan itselleen Ludvig XIII ajoi äitinsä sisäiseen maanpakoon Blois’n linnaan.
Paluu poliitiikaan ja taiteiden suosijaksi 1619

Leskikuningatar pakeni vuonna 1619 vankeudestaan ja nostatti kapinan omaa poikaansa vastaan. Tämä tunnetaan "Äidin ja pojan välisen sodan" nimellä. Richelieu teki Angoulêmessä ensimmäisen sovintoesityksen elokussa 1620, joka johti konfliktin lientymiseen. Mutta leskikuningatar ei ollut tyytyväinen ja sai aikaan sodan liittoutumalla valtakunnan ylhäisaateliston kanssa. Tämä oli ”toinen äidin ja pojan välinen sota”. Aateliston liittymä koki pian tappion Pont-de-Cén taistelussa. Voitokas kuningas antoi anteeksi äidilleen ja ruhtinaille. Tiedostaen tilanteen kuningas totesi, että hän ei voisi luottaa tilanteen rauhoittumiseen niin kauan kuin leskikuningatar olisi sisäisessä maanpaossa. Hallitsija salli äitinsä palata hoviin.lähde?
Leskikuningatar palasi Pariisiin, jossa hän keskittyi Luxembourgin palatsin rakentamiseen. Vuonna 1622, kuninkaan suosikki Luynesin herttua Charles d’Albert'n kuoleman jälkeen, Maria teki paluun poliittiseen elämään. Armand de Richelieun rooli oli keskeinen äidin ja pojan suhteiden paranemisessa. Hän sai jopa aikaan leskikuningattaren paluun kuninkaan neuvoston jäseneksi.
Maanpako 1631-1642

Maria de’ Medici jatkoi kuninkaan neuvoston jäsenenä ja seurasi siten kardinaali Richelieun neuvoja. Hän oli itse esitellyt kardinaalia kuninkaan ministeriksi. Vielä myöhemminkään Maria ei havainnut suojattinsa vallan kasvamista. Kun hän lopulta tajusi sen, hän katkaisi suhteensa kardinaaliin ja koetti kaikin keinoin syrjäyttää tämän. Hän ei vieläkään kunnolla tuntenut poikaansa kuningasta, koska uskoi voivansa varsin vaivattomasti saattaa kardinaalin kuninkaan epäsuosioon. Kuuluisana "Narrien päivänä" (Journée des Dupes) 12. marraskuuta 1630 kardinaali pysyi pääministerinä, ja Marian oli tehtävä sovinto tämän kanssa.
Leskikuningatar päätti lopulta vetäytyä hovista. Kuningas piti häntä liian juonittelevana ja passitti hänet Compiègne linnaan, 65 km pohjoiseen Pariisista. Sieltä Maria karkasi Brysseliin vuonna 1631, jossa hän suri kohtaloaan. Leskikuningatar etsi turvapaikkaa Ranskan vihollisten luota. Hän  menetti näin tehdessään Ranskan kuningattaren aseman ja siten myös eläkkeensä.
Maria de’ Medicin loppuelämä oli surullinen. Yhdentoista vuoden ajan hän matkusti eurooppalaisesta hovista toiseen Saksassa ja Englannissa mutta ei voinut koskaan palata takaisin Ranskaan. Hän kuoli 67-vuotiaana, pakolaisena Peter Paul Rubensin lapsuuskodissa Kölnssä Sternengasse 10:ssä vuonna 1642 muutama kuukausi ennen kardinaali Richelieun kuolemaa.lähde?
Kirjallisuutta

Delorme, Philippe; Marie de Médicis, Histoire des Reines de France, Ed. Pygmalion, 1999
Dubost, J.-Fr.; La France italienne, Paris, Aubier, 1997
Kirchhoff, Elisabeth; Rois et Reines de France. Sisältää myös Mémoires de Commines, 1996
La France de la monarchie absolue, 1610–1715 / [publ. par] L'histoire ; introd. et bibliogr. commentée par Joël Cornette. Paris : Éd. du Seuil, 1997
Leblanc-Ginet, Henri; Histoire des Rois de France. Éditions Moréna et Actualités de l'Histoire, 1997
Les Rois de France. Judocus, Paris 1989
Pacht-Bassani, P. (et al.); Marie de Médicis, Un gouvernement par les arts, Somogy, 2004
Delaunay, Mathieu ; Marie de Médicis et ses ancêtres. Paris : Éditions généalogiques de la Voûte, coll. « Reine de France », 2005. ISBN 2-84766-253-7
Wenzler, Claude; Généalogie des Rois de France. Èditions Ouest-France, 1994
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Maria de' Medici nuorena, Santi di Titon koulukunta.
Maria de' Medici ja Henrik IV lastensa kanssa, Jacob Bunelin piiri 1607 jälkeen
Maria de’ Medicin saapuminen Marseillen satamaan Rubensin kuvaamana.
Maria de' Medicin kruunaus Ranskan kuningattareksi, Peter Paul Rubens 1622-1625
Ranskan kuningatar Maria de’ Medici kuningattareksi voitelemisen asussa kruunajaisissaan. François Pourbus nuorempi 1610.
Leskikuningatar Maria de’ Medici. Peter Paul Rubens 1622
Maapaossa oleva Maria de' Medici, pöydällä kruunu ja taustalla Köln, Antoon van Dyck.
Käännös suomeksi
Hiipivä skitsofrenia

Hiipivä skitsofrenia (ven.  вялотекущая шизофрения, vjalotekuštšaja šizofrenija) oli psykiatrinen sairausluokitus, jonka avulla Neuvostoliitto ja eräät sosialistiset maat sulkivat toisinajattelijoita ja muita yhteiskuntaan kriittisesti suhtautuvia mielisairaalahoitoon. Lännessä tämä nähtiin totalitaariseen yhteiskuntaan liittyvänä karkeana ihmisoikeuksien polkemisena ja lääketieteen hyväksikäyttönä sorron välineenä. Neuvostoliiton psykiatriyhdistys erotettiin World Psychiatric Associationista vuonna 1983, kylmän sodan viimeisen huippukauden aikana. Jäsenyys palautui vuoden 1989 lopulla.
Historia

Neuvostoliiton psykiatriassa nojattiin jo varhain Josif Stalinin viitoittamaan politiikkaan. Kun hän puheessaan joulukuussa 1929 nosti ”käytännön” tärkeämmäksi kuin ”teorian” ja korotti poliittisen arvostelukyvyn tieteellistä tärkeämmäksi, psykiatrit olivat tieteenharjoittajista ensimmäisiä, jotka lähtivät uuden järjestelmän tukijoiksi. Näin hallinto aloitti psykiatrian poliittisen manipuloinnin 1930-luvun alussa, ja se alistettiin Lavrenti Berijan komentaman NKVD:n alaisuuteen vuonna 1939.
Stalinin johdattelema suunta ei koskenut pelkästään psykiatriaa, vaan eri alojen tieteenharjoittajia erotettiin ja vangittiin sekä heitä katosi ja kuoli muun muassa Gulag-leirijärjestelmän pyörteissä. Tieteen tekeminen alistettiin natsi-Saksan tavoin totalitaariselle valtaideologialle, mikä tuhosi perustavalla tavalla molempien maiden tiedettä. Käytännössä poliittinen taho määritteli, mikä oli oikeanlaista tiedettä, ja muun muassa yliopistoissa vallitsi poliisivaltion ilmapiiri, jossa opiskelijat vakoilivat salaisen poliisin laskuun toisiaan ja professoreja. Tyypillisiä syytöksiä tieteenharjoittajia vastaan oli vastavallankumouksellisuus, antimaterialismi ja antipavlovilaisuus.
Vuosina 1965–1967 nuoria moskovalaisia sosiologeja erotettiin viroistaan, sillä he olivat ”liian nuoria ja liian kokemattomia” ja olivat saaneet ”kauheita tuloksia” tutkiessaan huumeiden käyttöä ja itsemurhia. 1960-luvun puolessavälissä Valeri Tarisin yksityiskohtainen raportti poliittisesta psykiatriasta nimellä Paviljonki 7 saavutti länsimaat. Yleinen reaktio siihen oli epäuskoinen. 1970-luvun alussa yksityiskohtaisempaa tietoa oli kerääntynyt jo niin huomattavasti, ettei epäilemisen sijaa ollut paljoa. Siitä huolimatta vielä 1971 Mexico Cityn psykiatrian maailmankongressissa monet länsimaiset psykiatrit ja toimittajat kieltäytyivät tuomitsemasta psykiatrian väärinkäyttöä.
Taudinmääritys

Hiipivä skitsofrenia oli neuvostoliittolaisen psykiatrin Andrei Snežnevskin kehittämän kolmiportaisen skitsofrenialuokituksen yksi muoto. Länsimaissa luokitusta ei hyväksytty eikä hiipivän skitsofrenian kaltaista sairautta tunnettu lainkaan. Niinpä Neuvostoliiton sisäministeriön alaisten mielisairaaloiden toimintaa pidettiin yksinomaan kidutuksena. Snežnevski ei hyväksynyt ihmissuhteiden osuutta mielenterveyden horjumisessa eikä myöskään psykoanalyysiä. Psykoanalyysiin on diktatuureissa aina suhtauduttu torjuvasti.
Hiipivän skitsofrenian Snežnevski diagnosoi seuraavasti: ”Muutokset alkuperäiseen persoonallisuuteen ovat ristiriitaisia. Potilaalla havaitaan optimismia, vilkasta toimintaa, aktiivista osallistumista entisen passiivisuuden asemesta, taistelua oikeudesta uuteen elämään.” Tätä kaikkea oli edeltänyt vuosia kestänyt vaihe, jota kukaan ei ollut huomannut. Otaksuttiin, että potilas oli jo aikaisemmin ollut psykoottinen ja nyt muuttunut muun muassa uudistusmieliseksi ja uppiniskaiseksi. Toisinajattelijan toimittaminen oman tahtonsa vastaiseen hoitoon oli inhimillistä. Tunnetut toisinajattelijat, kuten biologi Žores Medvedev, neuropsykologi Vladimir Bukovski ja matemaatikko Leonid Pljuštš, saivat diagnoosin hiipivästä skitsofreniasta.lähde?
Vieraillessaan Helsingissä vuonna 1977 neuvostoliittolainen professori Georgi Morozov totesi, että ”Yhteiskuntajärjestelmien eroilla on yhteyttä neurooseihin... Neuvostojärjestelmä on onnistunut takaamaan kansalaisten perusturvallisuuden. On työtä, asuntoja ja humaaneja ihmissuhteita.” Hän myös mainitsi, että itsemurhien ehkäisemiseksi tehtävä työ on turhaa. Samoin kiellettiin alkoholismin syiden tutkiminen, sillä itsemurhia eikä alkoholismia ei esiintynyt kommunistisessa yhteiskunnassa.
Menettelytavat

Hiipivän skitsofrenian hoitomuotoina käytettiin muun muassa sähköshokkihoitoa sekä vuorottelevia kuumia ja kylmiä kylpyjä sekä insuliinipistoksia. Ne olivat kautta maailman käytettyjä terapiakeinoja, mutta Neuvostoliitossa niitä käytettiin kidutusluonteisesti. Tarkoituksena oli nujertaa psyykkisesti terveet henkilöt ruumiillisesti ja henkisesti. Käytettäviin pakkolääkkeisiin ja muihin nujertamiskeinoihin kuuluivat:
Haloperidoli (käytettiin aiheuttamaan lihasjäykkyyttä, hidastunutta motoriikkaa, tuskatiloja ja pakonomaisen tarpeen asennon muuttamiselle ”Et voi istua, et voi maata, et voi kävellä…” – potilaat kuvailivat). Oikein käytettynä lääkeainetta annettiin Neuvostoliitossa rauhoittamaan mm. skitsofreenikkoja.
Klooripromatsiini ja trifluoperatsiini.
Vastalääkkeenä haloperidolin sivuvaikutuksiin käytettiin benżhexolia, mutta mikäli sivuoireita ei ilmennyt henkilöllä, niin tämäkin huojennuskeino toisinaan kiellettiin häneltä.
Insuliinia käytettiin aiheuttamaan shokkitiloja. Potilaan terveystilasta ei tehty ennakkotutkimuksia, mikä teki käsittelystä hengenvaarallisen esimerkiksi sydän- ja munuaissairauksia sairastaville.
Erilaisia rikkiyhdisteitä käytettiin rangaistuksenomaisesti. Niitä pistettiin tavallisesti reisiin ja lapaluihin.
Pukemalla lepositeisiin: sidotaan vuoteeseen nahkahihnoilla useiksi päiviksi tai viikoiksi.
”Märkäpakkaukset”: potilas puetaan märkiin lakanoihin, jotka kuivuessaan kutistuivat aiheuttaen tuskia.
Muita rangaistusmenetelmiä olivat muun muassa vieraskäyntien peruuttaminen ja työn teettäminen potilailla. Potilaat valmistivat mm. koreja, pahvilaatikoita ja muita käsitöitä, jotka myytiin eteenpäin. Sivuvaikutuksena koko psykiatriselle sairaanhoidolle oli, että huono hoito merkitsi myös todellista psykiatrista hoitoa tarvitsevien kaltoinkohtelua.
Kirjallisuutta

Voren, Robert van: On Dissidents and Madness: From the Soviet Union of Leonid Brezhnev to the “Soviet Union” of Vladimir Putin.  Amsterdam—New York:  Rodopi, 2009.  ISBN 978-90-420-2585-1  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Bukovsky,  Vladimir: Soviet archives, collected by Vladimir Bukovsky. (Otsikko suomeksi: ”Vladimir Bukovskin keräämät neuvostoarkistot”) INFO-RUSS. 1999. psi.ece.jhu.edu. Arkistoitu 25.5.2011. Viitattu 10.11.2022. (englanniksi) ja (venäjäksi)
Bukovski, Vladimir: И возвращается ветер [Ja tuuli palaa] 1978. psi.ece.jhu.edu. Arkistoitu 7.2.2014. Viitattu 10.11.2022. (venäjäksi)
Voren, Robert van: Political Abuse of Psychiatry—An Historical Overview. Schizophrenia Bulletin, 2010, 36. vsk, nro 1, s. 33–35.  PubMed:19892821  doi:10.1093/schbul/sbp119  (englanniksi)
Hiirenloukku (näytelmä)

Hiirenloukku (The Mousetrap) on Agatha Christien rikosnäytelmä. Se sai alkunsa lyhyenä radioesityksenä Three Blind Mice. Christie muokkasi radiokuunnelman novelliksi "Three Blind Mice" ennen näytelmän kirjoittamista. Novelli on julkaistu myös suomeksi Christien novellikokoelmassa Hiirenloukku (WSOY 1977). Christie toivoi, ettei novellia julkaistaisi Britanniassa niin kauan kuin näytelmää esitetään - ja tätä toivetta on noudatettu, sillä se ei ole vieläkään (vuonna 2014) ilmestynyt Britanniassa. Näytelmäkäsikirjoitus ilmestyi Britanniassa vuonna 1993 (The Mousetrap and Other Plays).
Näytelmä sai ensi-iltansa Nottinghamissa lokakuussa 1952 ja siirtyi kuukautta myöhemmin Lontoon Ambassadors' Theatreen. Siellä näytelmä aloitti ennätyksiä rikkovan menestyksensä 25. marraskuuta 1952. sitä on esitetty yli 25 845 kertaa (marraskuun lopussa 2014). Tätä 2 tuntia 15 minuuttia kestävää näytelmää esitetään nykyisin St Martin's Theatressa West Streetillä. Alkuperäisessä West Endin kokoonpanossa esiintyi muun muassa Richard Attenborough.
Perinteenä on, että yleisöä pyydetään olemaan kertomatta murhaajan henkilöllisyyttä kenellekään ulkopuoliselle esityksen nähtyään.
Tampereen Teatteri on esittänyt Hiirenloukkua joulukuusta 2007 alkaen Tommi Auvisen ohjaamana. Seppo Loposen suomentama versio on esitetty 20.1. - 11.3.2007 Toijalan näyttämöllä (Toijalan näyttämö r.y.), ohjaajana Perttu Pesä. Hauhon Rouwasväenyhdistys r.y. esitti marraskuussa 2007 Hiirenloukun Hauhotalolla, ohjaajana Jouni Lehtonen.
Näytelmää on esitetty myös muiden kaupunkien teattereissa ja erityisesti Washingtonissa näytelmän lipputulot nousivat pilviin.
Näytelmän tausta > Three Blind Mice -kuunnelma (1947)

Three Blind Mice (”Kolme sokeaa hiirtä”, ei suomennettu) on Agatha Christien kirjoittama puolituntinen kuunnelma, jonka BBC esitti 30.5.1947.
Se oli osa BBC:n iltaohjelmaa, joka oli koottu kuningatar Maryn 80-vuotispäivän kunniaksi. BBC oli lähestynyt kuningatarta muutamaa kuukautta aiemmin ja kysynyt, minkälaista ohjelmaa hän haluaisi kuulla. Musiikki- ja varieteenumeroiden ohella hän pyysi jotain Christien kirjoittamaa, sillä Christie oli hänen suosikkejaan. Christie suostui ja pyysi, että hänen palkkionsa (n. 100 puntaa)  lahjoitettaisiin Southportin sairaalan lelurahastoon (Southport Infirmary Children's Toy Fund).
Alkuperäisestä kuunnelmasta ei ole olemassa nauhoitusta eikä käsikirjoitus ole käytettävissä kaupallisiin tarkoituksiin.
Näytelmän tausta > Three Blind Mice -kuunnelma (1947) > Tositapahtumat, joihin kuunnelma perustuu

Kuunnelma perustuu Britanniassa vuonna 1945 sattuneeseen rikostapaukseen, jossa kasvattipoika kuoli. Christien virallisen elämäkerran mukaan pojan nimi oli Daniel O'Neill, mutta aikalaislehtien mukaan poika oli 12-vuotias Dennis O'Neill. Yhdessä 9-vuotiaan pikkuveljensä Terencen kanssa heidät sijoitettiin 5.7.1944 maanviljelijäperheeseen (Reginald Gough, 31 vuotta, ja hänen vaimonsa Esther, 29 vuotta) Hope Valleyyn Shropshiren Minsterleyssä. Noin puoli vuotta myöhemmin (9.1.1945) rouva Gough hälytti paikallisen lääkärin ja kertoi pojalla olevan kohtauksia. Lääkäri teki parhaansa mutta poika kuoli. Hän oli erittäin aliravittu ja keho oli täynnä kolmen päivän vanhoja mustelmia. Kuolemansyytutkimus pidettiin 5.2.1945 ja valamiehistö päätös oli, että Dennis oli kuollut ”sydämen toimintahäiriöön rintaan ja selkään kohdistuneen fyysisen väkivallan seurauksena pojan ollessa aliravitussa tilassa piittaamattomuuden takia”. Kaksi päivää tätä ennen, 3.2., Gough'a syytettiin taposta ja hänen vaimoaan ”tahallisesta pahoinpitelystä ja piittaamattomuudesta, joka todennäköisesti tulisi aiheuttamaan kärsimystä ja vammoja”. Oikeudenkäynti alkoi 15.3 ja 19.3. heidät kumpikin todettiin syyllisiksi. Gough sai kuusi vuotta vankeutta ja hänen vaimonsa kuusi kuukautta.. Esther Gough erosi miehestään 22.10.1946 hänen ”julmuutensa” takia, mutta heidän tai Terence O'Neillin myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa. Tapauksen johdosta Britannian hallitus asetti komitean, jonka työn tuloksena kasvattilapsia koskevaa lainsäädäntöä muutettiin 1.1.1947 alkaen.
Christien versiossa lapsia on kolme ja keskimmäinen on tyttö. Nuorin lapsista kuolee laiminlyöntien seurauksena.
Näytelmän tausta > Three Blind Mice -kuunnelma (1947) > Kuunnelman tuotantotiedot

Ohjaaja/tuottaja: Martyn C. Webster
Henkilöt:

Giles Davis: Barry Morse

Molly Davis: Belle Chrystall

Rouva Boyle: Gladys Young

Majuri Metcalf: Richard Williams

Herra Paravicini: Raf de la Torre

Christopher Wren: Allan McClelland

detective sergeant Trotter: Lewis Stringer

Rouva Lyon: Lydia Sherwood
Muissa osissa Marjorie Westbury, David Kossoff ja Duncan McIntyre.