Skitsofrenia
Hoito > Lääkehoito

Psykoosilääkitystä ei voida käyttää skitsofrenian ainoana hoitona Britannian terveydenhuoltoviranomaisten laatiman hoitosuosituksen mukaan. Psykoosipotilaalle on tarjottava sen vuoksi aina lääkehoidon rinnalla myös kognitiivista käyttäytymisterapiaa ja perheterapiaa.
Osa skitsofreniapotilaista on valmiita hyväksymään skitsofrenian lääkehoidon eli antipsykoottien haittavaikutukset hintana oireiden lievittymisestä, mutta osa taas kokee haitat niin suurina, että päätyy valitsemaan lääkkeettömän elämän. Jos potilas ei halua psykoosilääkitystä, hänelle on tarjottava  kognitiivista käyttäytymisterapiaa ja perheterapiaa, ellei kyse ole akuutisti itselleen tai muille vaarallisesta potilaasta, jolle pitää antaa akuutisti rauhoittava lääke. Ennen antipsykoottisen lääkityksen aloittamista on kerrottava lisäksi antipsykoottien todennäköisistä hyödyistä ja haitoista sekä selvitettävä, millaisia haittoja potilas on valmis sietämään. Antipsykoottien käytön hyöty-haittasuhdetta on arvioitava kerran vuodessa ja niiden potilaalle aiheuttamat haittavaikutukset on kirjattava ylös säännöllisesti niin kauan kuin potilas käyttää niitä.
Suomessa skitsofreniaa hoidetaan Länsi-Pohjan sairaanhoitopiiriä lukuun ottamatta ensisijaisesti dopamiiniteoriaan perustuvalla pysyvällä antipsykoottisella lääkityksellä eli neurolepteillä, joiden vaikutus perustuu keskushermoston toiminnan vaimentamiseen. Suomalaisen lääkäriseura Duodecimin vuonna 2015 julkaiseman Käypä hoito -suosituksen mukaan psykoosilääkkeiden teho skitrofrepositiivisten oireiden hoidossa ja uusien psykoosivaiheiden estossa on osoitettu vakuuttavasti kontrolloiduissa tutkimusasetelmissa ja ne kohottavat potilaan elämänlaatua ja toimintakykyä sekä vähentävät psykoosin uusimisen todennäköisyyttä ja potilaiden kokonaiskuolleisuutta. Ensipsykoosia suositellaan hoidettavaksi aina vähintään 2–5 vuotta kestävällä psykoosilääkityksellä, ja psykoosin uusimista suositellaan hoidettavaksi palauttamalla lääkehoito aiemmalle tai aiempaa korkeammalle tasolle. Puutteellinen hoitomyöntyvyys heikentää seuran mukaan merkittävästi skitsofrenian hoitoa, koska 30 % sairaalapotilaista sekä 45–65 % avohoitopotilaista jättää ainakin ajoittain noudattamatta lääkitysohjetta.
Käypä hoito -suosituksessa viitataan satunnaistettuihin plasebokontrolloituihin kokeisiin, joiden mukaan keskimäärin joka viides tai kuudes potilas saa riittävän vasteen psykoosilääkityksestä, jos lumevaikutusta ei huomioida. Minimaalisena vasteena PANSS-skaalalla pidetään yleisesti 20 % oireiden laskua lähtötasosta, mutta riittävästä vasteesta ei ole konsensusta. Esimerkiksi vuonna 2017 julkaistussa laajassa meta-analyysissa 51 % tutkituista koehenkilöistä saavutti minimaalisen vasteen, kun taas plasebolla olevista vasteen saavutti 30 %. NNT saadaan kun vähennetään lääkityksen vasteesta plasebovaikutuksen osuus, jolloin laskennallisesti lääkityksestä hyötyy keskimäärin 21 % potilaista. NNT 5 tarkoittaa, että 49 % potilaista ei hyötynyt lääkkeestä edes minimaalisen vasteen verran ja 79 % hyötyi korkeintaan plasebosta. Saman meta-analyysin mukaan hyvä vaste eli 50 prosentin lasku lähtötasosta saatiin 23 %:lla lääkityksellä olevista ja 14 %:lla plasebolla olevista. Toisin sanottuna 91 % koehenkilöistä ei hyötynyt lääkkeestä lainkaan. Tämä on tärkeä huomio lääkehoidon hyötyjä ja haittoja pohdittaessa kun tiedetään, että kliinisiin kokeisiin valikoidaan huomattavan epäedustava otos skitsofreniapotilaista ja he oletusarvoisesti reagoivat keskimääräistä paremmin lääkehoitoon, kuin skitsofreenikot keskimäärin. Vuonna 2011 julkaistun tutkimuskatsauksen mukaan ensimmäisen ja toisen polven neuroleptien keskimääräinen vaste onkin noin 26 % PANSS-skaalalla mitattuna, eikä niiden välillä ollut keskimäärin merkittävää eroa. CGI-C-skaalalle muunnettuna muutos on keskimäärin -0,9, mikä jäi alle kliinisen merkitsevyyden rajan. Tutkijat toteavatkin, että neuroleptien kliininen merkitsevyys eli havaittava hyöty on tutkimuskatsauksen mukaan varsin rajallinen.
Myös vuonna 2012 julkaistun laajan meta-analyysin mukaan neuroleptien plasebovasteen osuus on kasvanut viime vuosikymmeninä plasebokontrolloiduissa kokeissa: 1999-2008 välisenä ero plasebon ja lääkkeen välillä oli keskimäärin kuusi pistettä, kun kliinisen merkitsevyyden raja-arvona pidetään tavallisesti 15 pistettä. Havainnollistaen tätä eroa, PANSS-skaalalla voi saada maksimissaan seitsemän pistettä yhdestä oireulottuvuudesta (1 ei oiretta - 7 erittäin vakavia oireita). Lääkkeellä oleva voi olla vaikka kaksi pistettä vähemmän vihamielinen, kaksi pistettä yhteistyökykyisempi ja yhden pisteen vähemmän epäluuloinen ja yhden pisteen vähemmän ahdistunut kuin plasebolla oleva. Nämä erot ulottuvuuksien sisällä eivät ole mitenkään havaittavissa olevia eroja, eivätkä ne kumuloituneenakaan muodosta muodosta kliinisesti eli hoidollisesti merkityksellistä eroa potilaiden välille.
Tutkimusnäytön arviointia vaikeuttaa lisäksi se, että suurin osa skitsofrenian hoitoon liittyvien lääketutkimusten plaseboryhmäläisistä kärsii antipsykoottien käytön lopettamisen aiheuttamista vieroitusoireista ja että tutkitusti suurimmassa osassa sokkoutus purkautuu. Esimerkiksi vuonna 2019 julkaistun tutkimuskatsauksen mukaan ei ollut olemassa yhtäkään luotettavaa plasebokontrolloitua tutkimusta neuroleptejä käyttämättömillä potilailla. Toisen vuonna 2019 julkaistun tutkimuksen mukaan koehenkilöt vieroitetaan edelliseltä lääkitykseltä alle kahdessa viikossa peräti 58 % kontrolloiduista kliinisistä kokeista, jotka selvittävät lääkityksen vaikutusta psykoosin uusiutumiseen. Skitsofrenian käypä hoito -suosituksissa korostetaan kuitenkin, että neuroleptilta vieroittaminen tulee tapahtua hitaasti kuukausien kuluessa. Hoitosuositukset pohjautuvat siten tutkimuksille, joissa vieroitus tehdään parissa kolmessa viikossa, ja joissa vieroitusoireet pääsevät siten vääristämään tuloksia. Psykoosilääkehoidolla on havaittu ehkäisevän psykoosin uusiutumista vain lyhyellä aikavälillä tarkasteltuna, mikä saattaa selittyä suurelta osin sillä, että vieroitusoireet ovat psykoosioireiden kaltaisia. Esimerkiksi vuonna 2012 julkaistun laajan meta-analyysin mukaan lääkehoidolta vieroitettujen riski relapsiin oli alussa korkeampi kuin lääkityksellä jatkavien, mutta ero lääkittyjen ja lääkitykseltä vieroitettujen ryhmien välillä katosi kolmessa vuodessa täysin. Lääkityssä ryhmässä oli lisäksi huomattavan paljon enemmän ekstrapyramidaalioireita, merkittävää painonnousua ja lääkkeiden aiheuttamaa sedaatiota eli epänormaalia väsymystä.
Monien pitkän aikavälin naturalististen tutkimusten mukaan on kyseenalaista, ehkäiseekö lääkehoito psykoosien uusiutumista ja parantaako se työ- ja toimintakykyä täten lisäten kiinnittymistä yhteiskuntaan ja vähentäen sairaudesta johtuvia kustannuksia. Käypä hoito -suosituksessa viitataan esimerkiksi kaksi vuotta kestäneeseen San Diegossa tehtyyn rekisteripohjaiseen tutkimukseen hoitomyöntyvyyden yhteydestä todennäköisyyteen joutua uudestaan psykoosiin takia sairaalaan. Kyseisen tutkimuksen mukaan hoitoon sitoutumattomat potilaat olivat todennäköisemmin kodittomia, heillä oli päihdeongelmia ja heikommat sosiaaliset tukiverkostot ja he ajautuivat 2,5 -kertaa kahden vuoden seurantajaksolla vuosina 1998-2000 todennäköisemmin uudestaan sairaalahoitoon psykoosin johdosta. Kuitenkin esimerkiksi vuonna 2020 julkaistun suomalaisen 19 vuotta käsittävän rekisteriaineistoon pohjautuvan tutkimuksen mukaan neuroleptien käyttö ensimmäisenä viitenä vuotena 1,3-kertaisti todennäköisyyden olla työkyvyttömyyseläkkeellä ja 1,3-kertaisti todennäköisyyden olla edelleen psykiatrisen hoidon piirissä  sekä 2,1-kertaisti todennäköisyyden käyttää neuroleptilääkitystä verrattuna vähäiseen käyttöön tai lääkkeettömyyteen. Tässä tutkimuksessa ei tarkasteltu taustamuuttujien kontrolloimiseksi pelkästään skitsofreniadiagnoosin saaneita, mutta yhteys oli samansuuntainen myös skitsofreniadiagnoosin saanneilla potilailla, jotka käsittivät noin puolet tutkituista henkilöistä. Tutkijat esittävätkin, että heikko sitoutuminen hoitoon voi tietyllä ajanjaksolla olla yhteydessä itsemurha- ja psykoosiriskiä nostavien käyttäytymispiirteiden kuten päihdeongelmien kanssa. Nämä selittävät yhdessä vieroitusoireiden kanssa, miksi etenkin hoidon alkuvuosina on mahdollista löytää yhteys kohonneen psykoosiriskin ja huonon hoitomyöntyvyyden välillä. Yhteys kuitenkin katoaa pidemmällä ajanjaksolla, kun sairauden kesto otetaan huomioon.  Suurin osa naturalistisista tutkimuksista itse asiassa antaa viitteitä siitä, että antipsykoottisilla lääkkeillä ei ole sen enempää antipsykoottista kuin yleistä toimintakykyäkään parantavaa vaikutusta edes silloin, kun skitsofrenian ennusteeseen vaikuttavat muuttujat otetaan huomioon. Esimerkiksi vuonna 2021 julkaistun 20 vuotta kestäneen seurantatutkimuksen mukaan niillä, jotka lopettivat neuroleptilääkityksen alle kahdessa vuodessa oli kuusinkertainen todennäköisyys parantua skitsofreniasta verrattuna lääkityihin senkin jälkeen, kun tunnetut skitsofrenian ennusteeseen vaikuttavat tekijät oli kontrolloitu.
Antipsykoottien määräämistä perustellaan sillä, että levoton potilas voidaan rauhoittaa niiden avulla helpommin ja nopeammin kuin vaihtoehtoisilla menetelmillä. Potilaat itse vastustavat usein lääkitystä niiden aiheuttamien haittojen takia, jolloin heihin saatetaan käyttää tahdonvastaista pakkolääkitystä, vaikka lääkäreiden pitäisi tarjota lain mukaan myös lääkkeetöntä hoitoa. Ihmisoikeusnäkökulmat nousevatkin erityisen vahvasti esille tämän lääkeryhmän riskien ja hoidollisten vaikutusten arvioinnissa, koska niillä hoidetaan erityisen heikossa asemassa olevia ihmisryhmiä, joiden perusoikeuksia kuten fyysistä ja psyykkistä koskemattomuutta on mahdollista rajoittaa monin tavoin lääketieteellisen harkinnan pohjalta. Esimerkiksi vuonna 2018 Norjassa oikeusasiamies antoi eräässä pakkohoitoa koskevassa tapauksessa ratkaisun, jonka mukaan pakkohoito antipsykoottisella lääkkeellä on vastoin Norjan lakia. Norjan lain mukaan pakkolääkitys on perusteltua silloin, jos hoito merkittävästi parantaa potilaan tilaa. Oikeusasiamies viittasi ratkaisussaan tieteelliseen näyttöön, jonka mukaan antipsykoottisen lääkityksen ei voida katsoa parantavan potilaan tilaa riittävän suurella todennäköisyydellä, jotta pakkolääkitys olisi perusteltua. Samanlaiseen johtopäätökseen on päädytty muun muassa Alaskan korkeimman oikeuden ratkaisussa vuonna 2003. YK:n vammaisten oikeuksia koskeva sopimus on lisäksi kieltänyt tahdonvastaisen lääkityksen, ja joidenkin näkemysten mukaan suurin osa sopimuksen ratifioineista maista rikkookin kyseistä sopimusta tässä suhteessa. Esimerkiksi Yhdistyneiden Kansakuntien erityislähettilään Juan E. Mendezin mukaan psykiatrinen lääkehoitoon tai muuhun vakavasti ja/tai peruuttamattomasti henkilön kehoon kajoava pakkohoito täyttää YK:n kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastaisen yleissopimuksen (1984) määritelmän kidutuksesta. Psykiatrisessa hoidossa hänen mukaansa toistuvasti sivuutetaan potilaan oikeudet tietoon perustuvaan suostumukseen sekä oikeudet fyysiseen ja psyykkiseen koskemattomuuteen, eikä sitä voi perustella lääketieteellisellä välttämättömyydellä tai potilaan vialla tai vammalla.