stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metallimusiikki
Historia > Metallimusiikin eriytyminen > Thrash metal

Thrash metal syntyi 1980-luvulla hardcore punkista ja New Wave of British Heavy Metalista. Jälkimmäinen kuuluu varsinkin thrash metalin sukulaisessa, speed metalissa. Suuntaus alkoi Yhdysvalloissa, ja johtavat piirit olivat San Franciscon lahden ympäristöstä. Thrash metal -yhtyeiden kehittämä tyyli oli nopeampi ja hyökkäävämpi kuin glam metal -edeltäjiensä. Alarekisterin kitarariffien päälle soitetaan tyypillisesti tilutussooloja. Sanoituksissa ilmaistaan tyypillisesti nihilistisiä näkökulmia. Aiheet käsittelevät usein yhteiskunnallisia ongelmia, ja sanastossa hyödynnetään väkivaltaista kuvastoa.
Alalajin teki suosituksi ”thrashin neljä suurta” eli Anthrax, Megadeth, Metallica ja Slayer. Saksalaisyhtyeet Kreator, Sodom ja Destruction taas toivat suuntauksen Eurooppaan. Näiden lisäksi Testament, Exodus, Overkill ja brasilialainen Sepultura vaikuttivat merkittävästi suuntaukseen. Thrash syntyi pienissä piireissä ja pysyi pienikokoisena suuntauksena vuosikymmenen. Kuitenkin johtavat yhtyeet alkoivat pian saavuttaa suurempaa yleisöä. Metallica toi tyylin Billboardin top 40 -albumilistalle albumillaan Master of Puppets vuonna 1986. Kaksi vuotta myöhemmin yhtyeen ...And Justice for All saavutti sijan 6. Samoin Megadethin ja Anthraxin albumit pääsivat top 40 -listalle.
Vaikka Slayer ei menestynyt yhtä hyvin kuin muut ”neljästä suuresta”, yhtyeen albumi Reign in Blood (1986) oli suuntauksen uraauurtavimpia julkaisuja. Kerrang!-lehti kuvaili sitä ”kaikkien aikojen raskaimmaksi albumiksi”. Vuonna 2006 Metal Hammer -lehti palkitsi sen takavuosien parhaana albumina. Äärioikeistolaiset skinheadit alkoivat ihailla yhtyettä. Tämän takia yhtyettä alettiin syyttää väkivallan ja natsismin ihannoinnista. Thrash löi itsensä läpi metallimusiikin valtavirrassa varhain 1990-luvun alussa. Metallican Metallica (1991) saavutti Billboardin listan kärkisijan, Megadethin Countdown to Extinction (1992) pääsi sijalle 2 ja Anthrax sekä Slayer pääsivät top 10:een. Lisäksi Testament ja Sepultura saavuttivat sijoja top 100 -listalla.
Historia > Metallimusiikin eriytyminen > Death metal

Thrash alkoi pian kehittyä ja synnytti muita extreme metal -lajeja. Allmusicin mukaan Slayerin Reign in Blood ”lähes yksinomaan vaikutti koko death metal -lajin syntyyn Yhdysvalloissa.” NWOBHM-yhtye Venom oli myös merkittävä kantaisä. Näiltä yhtyeiltä death metal -suuntaus otti rienaavia ja pirullisia vaikutteita. Suuntauksen nimi on ilmeisesti peräisin kappaleesta ”Death Metal”, joka on Possessed-yhtyeen albumilta Seven Churches (1985). Death metal hyödynsi sekä thrashin että hardcore punkin nopeutta ja hyökkäävyyttä. Nämä ainekset sitten yhdistettiin sanoituksiin, jotka saivat innoitusta slasher-elokuvien väkivallasta ja okkultismista. Death metalin laulu on yleensä karkeaa. Tyypillisesti ilmaisu on korisevaa murinaa tai joskus kirkunaa tai muuta epätavallista tyyliä. Syvää ja aggressiivista laulutyyliä korostavat voimakkaat, mataliksi viritetyt särökitarat. Rumpujensoitto on nopeaa, ja siinä hyödynnetään tekniikoita kuten tuplabassorumpua, blast beatia ja synkooppia. Usein vaihtuvat nopeudet ja tahtilajit ovat myös tyypillisiä.
Death metalissa hylättiin suurieleinen lavaesiintyminen, jota tavattiin muissa metallityyleissä paitsi thrashissa. Death metal -muusikot pukeutuvat yleensä arkisiin revittyihin farkkuihin ja nahkatakkeihin. Tästä poikkeuksena toimii kuitenkin Deiciden Glen Benton, joka poltti ylöslaisen ristin otsaansa ja käytti haarniskaa lavalla. Morbid Angel taas tunnetaan uusfasistisesta ulkonäöstään. Nämä kaksi yhtyettä sekä Death ja Obituary olivat suuntauksen johtavia yhtyeitä. Death metal -piirit syntyivät näiden yhtyeiden mukana Floridassa 1980-luvun puolessa välissä. Yhdistyneessä kuningaskunnassa death metalin sukulainen oli grindcore. Sitä johtivat yhtyeet kuten Napalm Death ja Extreme Noise Terror, joiden juuret olivat anarkopunk-suuntauksessa.
Skandinaaviset death metal -piirit alkoivat myös kehittyä, ja uraauurtavia yhtyeitä olivat muiden muassa ruotsalaiset Entombed ja Dismember. Skandinaavisesta death metalista kehittyi melodinen death metal -tyyli, jonka tekivät suosituksi ruotsalaisyhtyeet In Flames, Dark Tranquillity ja At the Gates sekä suomalaisyhtyeet Children of Bodom, Kalmah ja Norther. 1990-luvulla Yhdysvalloissa syntyi tekninen death metal, jota edustivat yhtyeet kuten Atheist ja Cynic. Ne kehittivät kitaransoiton nopeuden ja teknisyyden poikkeuksellisen taitaviksi.
Historia > Metallimusiikin eriytyminen > Black metal

Black metalin ensimmäinen aalto alkoi Euroopassa varhain 1980-luvulla. Suuntausta johtivat brittiläinen Venom, sveitsiläiset Hellhammer ja Celtic Frost sekä ruotsalainen Bathory. 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa norjalaisyhtyeet Darkthrone, Mayhem, Burzum ja Emperor johtivat toista aaltoa. Black metalin tyyli ja äänituotanto vaihtelevat yhtyeittäin. Useimmat yhtyeet kuitenkin hyödyntävät kirkuna- tai murinalaulua, raakaa kitarasäröä ja ”synkeää” tunnelmaa. Saatanalliset aiheet ovat tyypillisiä black metalissa. Monet tyylin muusikot kuitenkin hakevat innoituksensa muinaisista pakanauskoista. Tällä usein ilmaistaan tahtoa palata aikaan, jolloin ei ollut kristillisiä arvoja.
Mayhem käytti ruumismaskeja (corpse paint), jotka sitten yleistyivät muiden black metal -muusikoiden lavaesityksissä. Bathory vaikutti viikinkimetalli- ja folk metal -suuntauksien syntyyn, ja Immortal kehitti blast beat -ilmaisun huippuunsa. Vuonna 1992 black metal -piirejä alkoi syntyä Skandinavian ulkopuolella. 1990-luvun kuluessa ruotsalaisyhtye Tiamat ja sveitsiläisyhtye Samael kehittivät sinfonista black metal -suuntausta. 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa norjalainen Dimmu Borgir toi black metalin lähes valtavirtaan. Samoin teki Cradle of Filth, jota väitetään Iron Maidenin jälkeen Englannin menestyneimmäksi metalliyhtyeeksi.
Historia > Metallimusiikin eriytyminen > Power metal ja progressiivinen metalli

1980-luvulla kehittynyt power metal -niminen alalaji tuli 1990-luvun puolivälissä suosituksi vastauksena vastauksena death- ja black metalin julmalle ilmaisulle sekä nu metalin trendien seuraamiselle. Power metal keskittyy nopeisiin melodioihin ja eeppisiin aiheisiin. Termi vakiintui nykyiseen merkitykseensä, kun saksalainen Helloween loi alalajin perusmallin 1980-luvun jälkipuoliskolla. Yhtye yhdisti melodisuutta ja kimakkaa Judas Priestia ja Iron Maidenia muistuttavaa laulua thrash metal -tyyppisiin voimariffeihin. Muita varhaisia power metal -yhtyeitä olivat muun muassa Running Wild, Rage ja suomalainen Stratovarius. Yngwie J. Malmsteen teki suosituksi tilutuksena tunnetun erittäin nopean kitaroinnin. Lisäksi Malmsteen yhdisti metalliin taidemusiikin aineksia. Tämä vaikutti merkittävästi power metaliin.
Perinteisen metallityylin lisäksi monet power metal -yhtyeet kuten amerikkalainen Kamelot, suomalainen Nightwish ja italialainen Rhapsody of Fire pyrkivät musiikissaan sinfoniseen ilmaisuun, jossa korostuu kosketinsoittimen osuus ja jossa saatetaan käyttää orkesterisoittimia ja oopperalaulua. Power metal on ollut hyvin suosittua Euroopassa, mutta lähinnä pienten piirien suosikki Yhdysvalloissa. Omistautunut harrastajapiiri on syntynyt varsinkin Japaniin ja Etelä-Amerikkaan, jossa yhtyeet kuten brasilialainen Angra ja argentiinalainen Rata Blanca ovat suosittuja.
Progressiivinen metalli on läheisesti sukua power metalille. Alalaji otti vaikutteensa progressiivisen rockin yhtyeiltä kuten Rush ja King Crimson. Progressiivinen metalli kehittyi Yhdysvalloissa varhain 1980-luvulla, ja tyylin uranuurtajia olivat Queensrÿche, Fates Warning ja Dream Theater. Myöhempää progressiivisen metallin ja power metalin sekoitusta edustaa Symphony X.
Historia > Metallimusiikin eriytyminen > Doom metal ja goottimetalli

Doom metal -suuntaus syntyi 1980-luvun puolessavälissä, ja sen kehittäjiin kuuluivat brittiläinen Witchfinder General sekä yhdysvaltalaiset Saint Vitus, The Obsessed ja Trouble. Suuntaus hidasti musiikin tahdin laahustavaan nopeuteen. Black Sabbathin varhaiset albumit ja sanoitusaiheet vaikuttivat doom metalin kehitykseen. Sabbathin lisäksi vaikuttajia olivat Blue Cheer, Pentagram ja Black Widow. Myös The Melvins on vaikuttanut merkittävästi doom metaliin ja sen alalajeihin. Doom painottuu melodiaan, alakuloiseen tahtiin ja haudankoleaan mielialaan.
Brittiläinen Cathedral, amerikkalainen Solitude Aeturnus ja ruotsalainen Candlemass aloittivat doom metalin toisen aallon 1980- ja 90-lukujen taitteessa. Samaan aikaan brittiläisyhtyeet Paradise Lost, My Dying Bride ja Anathema alkoivat soittaa doom ja death metalin yhdistelmää, joka synnytti eurooppalaisen goottimetallisuuntauksen. Tätä tyyliä luonnehtii kahden laulajan yhteislaulu, josta esimerkkeinä toimivat norjalaiset Theatre of Tragedy ja Tristania. Type O Negative esitteli goottimetallin Yhdysvalloille. Myöhemmin ruotsalainen Therion yhdisti taidemusiikin vaikutteita, ja synnytti goottimetallista eriytyneen sinfonisen metallisuuntauksen. Sen merkittäviksi edustajiksi ovat sittemmin nousseet australialainen Virgin Black ja alankomaalaiset Within Temptation sekä After Forever.lähde?
1980-luvun lopulla Yhdysvalloissa syntyi sludge metal -suuntaus, joka yhdistää doom metalia ja hardcore punkia. Suuntauksen johtavia yhtyeitä ovat Louisianasta peräisin olevat Eyehategod ja Crowbar. Varhain seuraavalla vuosikymmenellä kalifornialaiset Kyuss ja Sleep kehittivät stoner metal -suuntausta, kun taas Seattlesta kotoisin oleva Earth auttoi luomaan drone metal -alalajia. 1990-lopulla nousi esille uusia merkittäviä yhtyeitä. Los Angelesin Goatsnake soitti perinteistä stoner-doom-tyyliä. Sunn O))) taas yhdisteli doomia, dronea ja dark ambient metalia.
Historia > Alternative metal ja uusmetalli: 1990-luku ja 2000-luku

Metallimusiikin johtoasema valtavirrassa päättyi 1990-luvun alussa, kun Nirvana ja muut grunge-yhtyeet tulivat suosituiksi. Tämä merkitsi vaihtoehtorockin läpimurtoa. Grunge-yhtyeet ottivat vaikutteita metallimusiikista mutta välttivät suosittujen yhtyeiden tapoja. Glam metal menetti suosionsa ensinnäkin grungen vuoksi. Toiseksi Metallica ja post-thrash-yhtye Pantera tekivät aggressiisemman tyylin suosituksi. Vuosikymmenen alussa muutamat uudet metalliyhtyeet saavuttivat kaupallista menestystä: Panteran Far Beyond Driven ylsi Billboardin listan kärkeen vuonna 1994. Valtavirran suosiossa heavy metal ei kuitenkaan enää ollut. Jotkut yhtyeet yrittivät muuttaa tyyliään. Metallican jäsenet leikkasivat pitkät hiuksensa ja yhtye esiintyi vaihtoehtomusiikin tapahtuma Lollapaloozassa vuonna 1996.
Jane’s Addictionin tavoin monet 1990-luvun menestyneimmät yhtyeet olivat alternative metal -alalajissa. Käsite liitettiin moniin yhtyeisiin, jotka yhdistivät metallimusiikkiin eri tyylejä. Alternative metaliin kuuluivat esimerkiksi grungea yhdistänyt Alice in Chains ja noise rock -vaikutteinen White Zombie. Muutkin yhtyeet kokeilivat eri tyylejä: Faith No More yhdisti vaihtoehtorockiin punkia, funkia, metallia ja hip hopia; Primus taas liitti musiikkiinsa aineksia funkista, punkista, thrash metalista ja kokeellisesta musiikista. Tool yhdisti metallia ja progressiivista rockia. Syntetisaattoreita käyttävät ja toisinaan elektronisen tanssimusiikin puolelta etäisesti vaikutteita hakevat yhtyeet kuten Rammstein, Lacuna Coil ja Velcra sekä industrial metal -laji yleensä. Metallimusiikille tyypilliset elementit löytyvät usein niiden sanoituksista ja kitarariffeistä. Ministry sekoitti metallia industrial-tyyliinsä. Samoin teki Marilyn Manson, vaikka se yhdisti myös vaikutteita shock rockista, jonka Alice Cooper oli tehnyt suosituksi. Alternative metalin tyyliyhdistelmät edustivat kirjavaa tulosta siitä, mitä avoimuus eri tyyleille sai aikaan.
1990-luvun lopulla alkoi yhdysvaltalaisen metallin uusi aalto, kun yhtyeet saivat innoitusta alternative metal -yhteiden tyylikokeiluilta. Tätä suuntausta alettiin kutsua uusmetalliksi tai rapcoreksi (”nu metal”). Yhtyeet kuten P.O.D., Korn, Papa Roach, Limp Bizkit, Slipknot ja Linkin Park ”olivat kehitelleet uuden kaavan, jossa heavy metalin ukkosmainen kumu kohtasi rapin notkeanfunkyn rytmin. Ja kun nämä kaksi oli saatettu yhteen, kompromissi viimeisteltiin death metalin karmivalla äänivallilla.” Uusmetalli sai suosiota MTV:n lähetyksillä. Lisäksi Ozzy Osbournen aloittama Ozzfest-tapahtuma sai viestimet puhumaan metallimusiikin uudesta noususta vuonna 1996. Samana vuonna Korn julkaisi Life Is Peachyn. Se oli ensimmäinen nu metal -albumi, joka saavutti albumilistan top 10:n. Kaksi vuotta myöhemmin yhtyeen Follow the Leader meni kärkeen vuonna 1999. Vaikka nu metal oli suosittua 2000-luvun alussa, perinteisen metallimusiikin harrastajat eivät pitäneet tyylistä. Vuonna 2005 rapcore-suuntaus alkoi laantua. Kuitenkin P.O.D. ja Korn sekä yhtyeet kuten System of a Down jatkoivat menestystään.
Historia > Uudet kehityssuunnat: 2000-luvun puoliväli

Metalcore, extreme metalin ja hardcore punkin risteytys, ilmestyi 2000-luvun puolivälissä valtavirtaan ja saavutti kaupallista menestystä. Tyylin juuret ovat crossover thrash -suuntauksessa, jota kehittivät yhtyeet kuten Suicidal Tendencies, Dirty Rotten Imbeciles ja Stormtroopers of Death 1980-luvun puolivälissä. 1990-luvulla metalcore oli vain pienten piirien tyyli, ja tuon ajan edelläkävijäyhtyeitä olivat Earth Crisis ja Agnostic Front. 2000-luvun alusta monet yhdysvaltalaisyhtyeet alkoivat yhdistämään aikaisempaan metalcoreen vaikutteita ruotsalaisesta melodisesta death metalista, ja vuonna 2004 siitä oli tullut tarpeeksi suosittu, jotta Killswitch Engagen The End of Heartache ja Shadows Fallin The War Within saavuttivat Billboardin albumilistalla perättäin sijat 21 ja 20. Bullet for My Valentine saavutti samanlaisia sijoituksia brittilistoilla albumillaan The Poison (2005).
Euroopassa, erityisesti Saksassa ja Pohjoismaissa, metallimusiikki oli edelleen suosittua. Ryhmät kuten post-thrash-yhtye The Haunted, melodiset death metal -yhtyeet In Flames ja Children of Bodom, black metal -yhtyeet Cradle of Filth ja Dimmu Borgir, ja sinfoninen metalliyhtye Nightwish olivat erityisen menestyneitä.
Myös Yhdysvalloissa metalliyhtyeet kuten richmondilainen Lamb of God ja atlantalainen Mastodon saivat suosiota. Uutta renessanssia alettiin kutsua käsitteellä ”New Wave of American Heavy Metal” (NWOAHM). Lamb of God meni Billboardin top 10 -listalle albumillaan Sacrament (2006) ja samana vuonna Mastodon saavutti sijoja Billboardin top 40 -listalla albumillaan Blood Mountain. NWOAHM nähtiin metalcorelle rinnakkaisena suuntauksena siinä, että se nojasi enemmän metallimusiikin perinteeseen kuin punkiin esimerkiksi kitarariffien ja -soolojen tärkeällä osalla.
Perinteinen heavy metal nousi esiin 2000-vuosikymmenen puolivälissä. Englanninkielisissä maissa on käytetty yhtyeistä kuten yhtyeistä kuten The Darkness ja Wolfmother käsitettä ”retro-metal”. Albumi saavutti kärkisijan brittiläisillä listoilla ja myi viisinkertaista platinaa. Wolfmotherin vuoden 2005 esikoisalbumi esitteli Deep Purple ja Led Zeppelin -vaikutteita. Eräs esimerkki vuosikymmenen uusista suuntauksista on Commodore 64:n SID-äänipiiriä ja metallimusiikkia yhdistävä Machinae Supremacy.
Huomautuksia

↑   Tuon intervallin ensimmäinen selkeä kielto ilmenee Guido Arezzolaisen kuusinuottisessa sointujaosjärjestelmässä, joka teki B♭:sta diatonisen nuotin, nimellisesti neljännen asteen F:n hexakordaalissa. Aina renessanssin lopulta tritonusta, lempinimeltään ”diabolus in musica”, pidettiin epävakaana intervallina ja hylättiin asetelmana.”. (Sadie, Stanley: ”Tritone”. Teoksessa New Grove Dictionary of Music and Musicians, s. 154–155. MacMillan, 1980. ISBN 0-333-23111-2. (englanniksi))
↑  ”Se on nähtävästi merkitty ”vaaralliseksi” intervalliksi, kun Guido Arezzolainen kehitti kuusinuottisan sointujaosjärjestelmän, joka esitti B flatin diatonisena nuottina, ja samaan aikaan sai lempinimensä ”diabolus in musica” (”piru musiikissa”).” (Arnold, Denis: ”Tritone”. Teoksessa The New Oxford Companion to Music, Volume 1: A–J. Oxford University Press, 1983. ISBN 0-19-311316-3. (englanniksi)
↑  Black metalissa urkupiste on kuitenkin harvoin osatekijänä kitarariffissä, mutta se soitetaan taustalla bassolla.
↑  Historiallisesti länsimaisen taidemusiikin todellinen perillinen on nykyaikainen taidemusiikki.
↑  Katso Cook and Dibben 2001: ”Analyses of popular music also sometimes reveal the influence of ’art traditions.’ Esimerkki Walserin mukaisesta yhteydestä metallimusiikin ja 1900-luvun romantiikan musiikin aatteiden ja jopa joidenkin esiintymiseleiden kanssa. Olisi kuitenkin väärin väittää että blues, rock metallimusiikki, rap tai tanssimusiikki polveutuisivat taidemusiikista. (s. 56).”
↑  Iron symbolized something heavy in the sound and Butterfly was light, engaging and versatile ... An object freely usable by the imagination.
↑  ”Go down like a lead balloon”.
Kirjallisuutta

Bond, Jacklyn & Laine, Henrik: 101 heavy metal -albumia, jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((The 100 Best and Absolute Greatest Heavy Metal Albums in the World, 2009.) Kääntäjä: Johanna Virtanen. Henrik Laine on kirjoittanut Suomea koskevan osuuden)  Helsinki:  Readme.fi, 2010.  ISBN 978-952-220-180-5
Bukszpan, Daniel: Heavy metal. Raskaan musiikin pioneerit, jättiläiset ja kapinalliset.  ((The Encyclopedia of Heavy Metal, 2003.) Suomentaneet Lotta Heikkeri ja Miki Peltola)  Helsinki:  Nemo, 2010.  ISBN 978-952-240-054-3
Moynihan, Michael & Søderlind, Didrik: Kaaoksen ruhtinaat. Mustan metallin messu.  ((Lords of Chaos. The Bloody Rise of the Satanic Metal Underground, 1998.) Suomentanut Kai Latvalehto)  Helsinki:  Johnny Kniga, 2008.  ISBN 978-951-0-34109-4
Nikula, Jone: Rauta-aika. Suomimetallin historia 1988–2002.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2002.  ISBN 951-0-27367-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Imperiumi, suomenkielinen metallisivusto.
Metallimusiikki.net, uutisia metallimusiikista ja yhtyeistä.
Encyclopaedia Metallum, yhtyetietokanta. (englanniksi)
Metal Rules. (englanniksi)
Kunnian päivät – Tarinoita heavy-Suomesta. Yle Areena.
Tuska – metallinmakuista festarointia vuodesta 1998. Ylen Elävä arkisto.
Raskassarja. Ylen Elävä arkisto.
Rockin suuntauksia
Aikuisrock
Bluesrock
Brittipop
Country rock
Elektroninen rock
Folkrock
Funkrock
Garage rock
Glam rock
Goottirock
Grunge
Hard rock
Instrumentaalirock
J-rock
Katurock
Klassinen rock
Kristillinen rock
Metallimusiikki
Poprock
Post-rock
Progressiivinen rock
Psychobilly
Psykedeelinen rock
Punk
Rap rock
Rock and roll
Rockabilly
Sinfoninen rock
Soft rock
Southern rock
Space rock
Stadionrock
Suomirock
Taiderock
Vaihtoehtorock
Metallimusiikin tyylilajit
Alternative metal
Avantgardemetalli
Djent
Black metal
Death metal
Doom metal
Extreme metal
Folk metal
Funk metal
Glam metal
Goottimetalli
Grindcore
Hard rock
Heavy metal
Industrial metal
Kristillinen metallimusiikki
Metalcore
Neoklassinen metalli
Power metal
Progressiivinen metalli
Rapcore
Sinfoninen metalli
Stoner rock
Thrash metal
Viikinkimetalli
Crematory-yhtyeen kitaristi ja basisti.
Motörhead-yhtyeen Lemmy Kilmister.
Tommy Aldridge oli tuplabassorumpujen soiton edelläkävijöitä.
Esimerkki metallimusiikin rytmistä.
Esimerkki tritonuksen harmonisesta kulusta G-C#: pääriffi ”Black Sabbath” -kappaleessa.
Iron Maidenin maskotti Eddie konsertissa vuonna 2005.
Manowarin laulaja Eric Adams pukeutuneena nahka-asuun.
Teatraalisesta esiintymisestään tunnettu Kiss keikalla 2004.
Pirunsarvimerkkejä.
Jeff Beck.
Led Zeppelinin Robert Plant ja Jimmy Page.
Ritchie Blackmore, Deep Purplen ja Rainbow’n  perustaja.
Judas Priest.
Iron Maiden oli keskeinen yhtye punkrock-vaikutteisessa New Wave of British Heavy Metal -suuntauksessa.
Van Halen.
Metallica-yhtyeen laulaja-kitaristi James Hetfield.
Slayer, uraa uurtanut thrash metal -yhtye
Lamb of God.
Cradle of Filthin Dani Filth tunnetaan korkeasta kirkunatyylisestä laulustaan.
HammerFall vuonna 2005.
Trouble, yksi doom metalin kehittäjistä.
Theatre of Tragedy vaikutti goottimetallin kehitykseen.
Type O Negative.
Arch Enemyn laulaja Alissa White-Gluz.
Kerstin Söderholm

Kerstin Söderholm (oikealla)
Kerstin Söderholm (10. maaliskuuta 1897 Helsinki – 18. joulukuuta 1943 Småland, Ruotsi) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija.
Söderholmin vanhemmat olivat Åbo Akademin kansleri Karl Gustaf Söderholm ja Eva Öhberg.
Kerstin Söderholm oli Suomen ruotsalaisen kirjailijaliiton hallituksen jäsen vuodesta 1927 ja liiton sihteeri 1930–1938. Hän toimi myös Svenska Pressenin sekä aikakauslehtien Nya Argus, Finsk Tidskrift, Quos ego ym. avustajana.
Teoksia

Röster ur tingen : dikter.    Söderström, Helsingfors 1923
Mot ljuset på bergen.     Söderström, Helsingfors 1926
Rödgula vägar.      Söderström, Helsingfors 1928
Det var icke verklighet : noveller.    Söderström, Helsingfors 1930
Ord i natten : dikter.     Söderström, Helsingfors 1933
Porten : dikter.     Söderström, Helsingfors 1937
Mörkret och människan.     Söderström, Helsingfors 1941
Dikter i urval.     Söderström, Helsingfors 1944
Endast med mig själv : dagboksanteckningar 1 1913†1931 ; med inledning av Karin Allardt Ekelund.     Söderström, Helsingfors 1947
Endast med mig själv : dagboksanteckningar 2 1931†1943 ; med inledning av Karin Allardt Ekelund.     Söderström, Helsingfors 1948
Dikter och prosa ; i urval av Kerstin Berggren och Hadar Vessby.     Norstedt, Stockholm 1974
Rödgula vägar, nyutgåva 2021 med inledning av Tatjana Brandt, N/L:s poesibiliotek, Nirstedt/Litteratur 2021. ISBN 9789189066618
Kerstin Söderholms dagböcker, utg. Pieter Claes & Elisa Veit, Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland 861, Helsingfors 2021. ISBN 978-951-583-562-8 URN: http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-583-562-8
vara mänska: Kerstin Söderholm i urval, utg. Pieter Claes & Elisa Veit med inledning av Anna Möller-Sibelius, SLS Varia 11, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland, Stockholm: Appell förlag 2022. ISBN 978-951-583-565-9 (FInland), ISBN 978-91-986643-4-8 (Sverige)
Käännöksiä

Hans Wegmann : Evighetslivets väsen ; översättning från författarens manuskript av Kerstin Söderholm.     Söderström, Helsingfors 1933
Swakopmundin suomalainen koulu

| Swakopmundin suomalainen koulu |
| --- | --- |
Sijainti:  Swakopmund, Namibia
Koordinaatit:  22°41′S, 14°32′E
Tyyppi:  yksityiskoulu
Perustettu:  1950
Lakkautettu:  1989
Luokat:  1.–9.
Swakopmundin suomalainen yksityiskoulu oli Swakopmundissa Lounais-Afrikassa, sittemmin Namibiassa vuosina 1950–1989 toiminut yksityiskoulu, joka toimi Suomen lähetysseuran työntekijöiden lasten kouluna. Vinetan kaupunginosassa, jossa koulu sijaitsi pisimpään, Etelä-Atlantti ja Namibin autiomaa alkuvuosina kirjaimellisesti kohtasivat toisensa.
Tällaisen koulun oppilaita on usein luonnehdittu matkalaukkulapsiksi tai “kolmannen kulttuurin lapsiksi” (engl. third culture kids), sillä he eivät täysin kuulu vanhempiensa eivätkä myöskään asuinmaansa vallitsevaan kulttuuriin vaan muodostavat ikään kuin oman kulttuurinsa.
Kahta poikkeusta lukuun ottamatta kaikki koulun 110 oppilasta ovat olleet Lähetysseuran työntekijöiden lapsia. Koulun toiminta jatkui vielä Oniipassa Ambomaalla ja osin Nkurenkurussa Kavangolla vuoteen 2000 saakka. Tämän jälkeen suomalaisten lähetystyöntekijöiden lapset kävivät kansainvälistä koulua Windhoekissa.