stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Järvenpään rautatieasema

Järvenpään rautatieasema (lyh. Jp, ruots. Träskända järnvägsstation) sijaitsee Helsingin ja Riihimäen välisen radan varrella 37 kilometriä Helsingistä pohjoiseen Järvenpään kaupungin keskustassa. Se on yksi vuonna 1862 valmistuneen Helsinki–Hämeenlinna-radan alkuperäisistä asemista. Asemarakennus valmistui jo vuonna 1858 yhtenä ensimmäisistä Helsinki–Hämeenlinna-radan asemarakennuksista. Rakennuksen suunnittelijana pidetään lääninarkkitehti Carl Albert Edelfeltiä. Aseman eteläpuolella on Ainolan ja pohjoispuolella Saunakallion asema, molemmat myös Järvenpäässä.
Asemarakennusta on vuonna 1999 siirretty radan rakennus- ja parannustöiden yhteydessä noin 25 metriä ratalinjasta poispäin.
VR päätti laittaa aseman myyntiin toukokuussa 2023.
Liikenne

Järvenpään rautatieasemalla on kolme laituria, joista 3 ja 4 sijaitsevat keskikorokkeella. Laitureille pääsee etelästä ja pohjoisesta portaita pitkin sekä keskeltä kulkevan jalankulkutunnelin kautta portaita tai hissillä.
Asemalla pysähtyvät pääkaupunkiseudun lähiliikenteen R-, D- ja T-junat. Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja Riihimäelle raiteelta 4. Aseman ohittavat kaukojunat käyttävät raiteita 2 ja 3.
Vuonna 2004 Järvenpään seisakkeilta nousi yhteensä 1,55 miljoonaa junamatkustajaa, joista 81 % käytti Järvenpään rautatieasemaa. Matkustajamäärissä oli kasvua edellisvuodesta 4 %.
Rautatieaseman vieressä sijaitsi vuoteen 2018 asti taksiasema, joka purettiin asemanmäen muutostöiden yhteydessä. Uusi taksiasema tulee sijoittumaan aseman ja Sointu-hotellin  väliselle paikoitusalueelle asemanmäen jäädessä yksinomaan linja-autoliikenteelle. Järvenpään nykyinen linja-autoasema sijaitsee välittömästi rautatieaseman pohjoispuolella Postikadun toisella puolella.
Palvelut

Asemarakennus toimii odotustilana. Lippumyymälä ja kahvila suljettiin vuonna 2022. Radanpuoleisella seinustalla on VR:n lippuautomaatti. Vuoden 2011 lippu-uudistuksen yhteydessä myös asematunneliin asennettiin lippuautomaatti.
Asemalla avattiin R-kioski 20. joulukuuta 2023.
Vähittäiskauppa

Vähittäiskauppa on tuotteiden myymistä niiden loppukäyttäjänä toimiville kuluttajille eli yksityishenkilöille. Vähittäiskauppias ostaa tuotteita jälleenmyyntiä varten joko suoraan valmistajilta tai tukkukaupan kautta.
Erilaisia konsepteja

Vähittäiskauppaa voidaan käydä fyysisestä toimitilasta (pienestä kioskista tai torikojusta isoon tavarataloon tai suurmyymäläketjuun), verkkokaupasta, postimyyntinä esimerkiksi painetun tuoteluettelon avulla, puhelinmyyntinä, kotimyyntinä (ns. ”ovelta ovelle -kauppias”) tai verkostomarkkinointina (esim. Tupperwaren tavoin kotikutsujen avulla). Vähittäiskaupan myyntikanavia voivat olla myös myyntiautomaatti, myymäläauto tai -vene sekä käytetyn tavaran ostopaikat kuten kirpputorit, huutokauppakamarit ja antikvariaatit. Sen sijaan yksityishenkilöiden välistä uuden tai käytetyn tavaran vertaiskauppaa esimerkiksi pikkuilmoitusten tai verkossa toimivien sivustojen kuten eBay, Huuto.net ja Tori.fi kautta ei perinteisesti ole laskettu vähittäiskaupaksi, mutta raja on häilyvä koska vertaiskauppasivustoilla moni yksityishenkilö myy jälleenmyyntitarkoituksessa hankkimiaan tavaraeriä vähittäiskauppiaan tavoin.
Vähittäiskaupaksi ei myöskään lueta yrityksille myytäviä tuotteita muuten kuin siltä osin, kun niitä myydään pienissä erissä vähittäismyymälästä: Tilastokeskuksen mukaan ”vähittäiskauppaan kuuluu myös ammattikäyttöön tarkoitettujen tietokoneiden, paperikauppatavaroiden, maalien ja puutavaran myynti, jos myynti tapahtuu vähittäiskaupan myymälöissä”. Tuotteista, joita yritys ostaa valmistaakseen niistä tai niiden avulla omia myyntituotteita käytetään nimitystä tuotantohyödyke ja niiden kaupasta käytetään muun muassa nimiä yritysmarkkinointi, B2B (engl. business to business) tai ammattiasiakaskauppa.
Trendit

Vähittäiskaupan trendejä ovat verkkokaupan kasvu, älypuhelinten ja mobiilisovellusten käyttö myymälässä sekä myymälöiden itsepalvelukassat ja pitkälle viety myymälöiden automaatio. Uusia automatisoituja myymäläkonsepteja ovat muiden muassa Amazon Go, Alibaban Hema ja Bingo Box. Joissain tapauksissa myymälä korvautuu suurikokoisella automaatilla tai noutopisteellä josta voi noutaa pakatun elintarvikekassin. Tällaiset suurikokoiset automaatit ja noutopisteet ovat auki vuorokauden ympäri.lähde?
Vuonna 2017 vähittäiskaupan ala koki Yhdysvalloissa myymälöiden sulkemisia ja työntekijöiden vähentämisiä. Työttömiksi jääneillä vähittäiskaupan työntekijöillä ei ole taitoja jotka olisi siirrettävissä muille aloille ja verkkokaupan varastot sijaitsevat sen verran kaukana että työmatka ei ole kuljettavissa. Vuonna 2017 suomalainen Kaupan liitto arvioi että vähittäiskauppa ei tule enää koskaan työllistämään yhtä paljon ihmisiä.
Vähittäiskauppaa koskevat säädökset

Suomessa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä vähittäiskauppaa sääntelee kuluttajansuojalaki, ja EU-maiden välillä tapahtuvalla vähittäiskaupalla on omia kuluttajansuojasäännöksiään. Vähittäiskauppaa voivat osaltaan säännellä myös kaavoitusmääräykset, ympäristönsuojelusäännökset, kilpailulainsäädäntö, työlainsäädäntö, aukiolosäännökset sekä hygieniamääräykset. Eri tuoteryhmiä voivat koskea omat erityissäännöksensä, kuten Suomen alkoholi- ja tupakkalait. Jotkut vähittäiskaupan alat ovat luvanvaraisia ja vaativat ainakin osalta henkilöstöä tietyn pätevyyden, kuten apteekki- tai optikkotoiminta. Vaarallisten kemikaalien säilytyksestä vähittäiskaupan yhteydessä säädetään kemikaaliturvallisuuslaissa ja sen nojalla annetuissa asetuksissa.
Vähittäismyymälätyyppejä

Verkkokaupan kasvusta huolimatta vähittäiskaupan tärkeimmän myyntikanavan muodostavat yhä fyysiset ostopaikat eli myymälät. Vähittäismyymälöitä voidaan jakaa eri tyyppeihin
omistussuhteiden ja yhtiömuodon,
liiketoimintastrategian ja kilpailukeinojen, tai
myymäläpinta-alan mukaan.
Yksittäinen vähittäismyymälä voi olla yhden kauppiaan tai pienyrityksen omistama ja johtama, ketjumaisesti toimiva (parista myymälästä maailmanlaajuiseen ketjuun), franchising-periaatteella toimiva, leasing-periaatteella toimiva (esim. tavaratalojen shop-in-shopit) tai osuuskuntamuotoisesti toimiva (esim. S-ryhmä).
Vähittäismyymälöiden erilaiset liiketoimintastrategiat ja markkinoinnin kilpailukeinot voivat perustua esimerkiksi
sijaintiin (kyläkauppa, taajaman ulkopuolella oleva ”peltomarketti”, kaupunkikeskustojen erikoismyymälät ja kivijalkakaupat, tienvarsien liikennemyymälät jne.)
toimintatapaan, tuotevalikoimaan ja palvelutasoon (laatikkomyymälät, laatutavaratalot, tietyn tuotealan erikoisliikkeet, aina auki olevat myymälät, useiden myymälöiden ostoskeskukset jne.),
hintatasoon (halpahintamyymälät, jäännöseriä myyvät outlet-myymälät, tehtaanmyymälät, category killer -suurmyymälät jne.), tai
asiointitapaan (valintamyymälät ja muut itsepalvelupainotteiset myymälät (esim. Ikea) tai asiantuntevaa palvelua korostavat myymälät (esim. ruokakaupan palvelutiskit, Vepsäläisen kaltaiset palvelevat sisustusliikkeet).
Myymälän koon mukaan voidaan samankaltaista tuotevalikoimaa tarjoavat myymälätyypit jakaa esimerkiksi lähikaupoiksi (alle 400 m2), supermarketeiksi (400–2500 m2) ja hypermarketeiksi (yli 2 500 m2).
Maailman suurimmat vähittäiskauppaketjut

Maailman 10 suurinta vähittäiskauppa-alan yritystä liikevaihdolla mitattuna vuonna 2011 olivat:
Walmart-alennustavarataloketju
Carrefour-päivittäistavaraketju
Tesco-päivittäistavaraketju
Metro AG -päivittäistavaraketju
Kroger-päivittäistavarayritys
Costco-alennustavarataloketju
Lidl-päivittäistavaraketju
Aldi-päivittäistavaraketju
Walgreens-apteekkitavaraketju
Home Depot -rautakauppaketju
Suomen S-ryhmä oli maailman suuruustilastossa vuoden 2013 paikkeilla sijalla 78 ja Kesko sijalla 112.
Vähittäiskauppa Suomessa

Vähittäiskauppa työllistää noin 123 000 suomalaista. Suomen vähittäiskauppa on Euroopan keskittyneintä erityisesti päivittäistavarakaupan osalta: valtaosa ruoasta ostetaan K-ryhmän tai S-ryhmän kaupoista. Kun muissa euromaissa kolmen suurimman vähittäiskauppaketjun yhteinen markkinaosuus on keskimäärin 44 prosenttia, Suomessa kaksi suurinta hallitsee markkinoista noin 80 prosenttia. Helsingin yliopiston taloustieteen professori Vesa Kanniaisen mukaan tämä on omiaan vähentämään kilpailua ja mahdollistamaan muita maita korkeammat hinnat. Euroopan komission tutkimuksen mukaan vähittäiskaupan keskittyminen väheni 16 jäsenmaassa ja kasvoi 10 jäsenmaassa aikavälillä 2004–2012, ja sinä aikana Suomen vähittäiskauppa nousi kolmannelta sijalta vertailumaiden keskittyneimmäksi.
Vuonna 2013 Suomen päivittäistavarakaupan ryhmittymien päivittäistavaroiden kokonaismyynti oli 16,55 miljardia euroa (sis. alv).
| Ryhmä | Markkinaosuus % | Pt-myynti (milj>  €) |
| --- | --- | --- |
| S-ryhmä | 45,9 % | 8 074 |
| K-ryhmä | 35,8 % | 6 299 |
| Lidl Suomi Ky** | 9,3 % | 1 636 |
| Tokmanni-konserni* | 1,6 % | 275 |
| Stockmann* | 0,8 % | 145 |
| Minimani* | 0,6 % | 96 |
| M-ketju** | 0,5 % | 91** |
| Muut yksityiset | 5,5 % | 976 |
Lähde: Nielsen Finland Oy, *-merkityt PTY, ** kokonaismyynti, sis. käyttötavarat, lähde PTY http://www.pty.fi/julkaisut/tilastot/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Verkkokaupan koko vähittäiskaupan tuotteilla oli vuonna 2013 Suomessa 3,4 miljardia euroa.
Vähittäiskaupan eniten myyty tuoteryhmä Suomessa vuonna 2012 olivat elintarvikkeet 35 prosentin osuudella koko vähittäiskaupan liikevaihdosta. Toiseksi suurin ryhmä Tilastokeskuksen luokituksen mukaan oli vaatteiden, farmaseuttisten ja lääkinnällisten tuotteiden, hygieniavalmisteiden, kukkien ja muiden kasvien, lemmikkieläinten ja lemmikkieläinten ruoan vähittäiskauppa, yhteisosuudeltaan runsaat 21 prosenttia.
Vähittäiskauppa Suomessa > Suomen vähittäiskaupan historiaa

Suomen vähittäiskaupan varhaishistoriasta katso esimerkiksi artikkeli Maakauppa.
1930-luvulla vähittäiskauppayrityksiä oli verotilastoista pääteltynä Suomessa noin 22 500, joista valtaosa kaupungeissa ja noin 10 000 maaseudulla. Niistä etenkin osuuskaupoilla oli useita sivuliikkeitä, ja toimipisteiden määräksi tuolloin arvioidaan noin 30 000. Kaupungissa yleisin myymälätyyppi oli siirtomaatavarakauppa, jossa myytiin kuivia muttei tuoreita elintarvikkeita. Jälkimmäisiä varten oli omat pienet erikoisliikkeensä, kuten maito- ja lihakaupat ja leipomomyymälät. Myös muiden alojen erikoisliikkeet, kuten tekstiilituotteiden kaupat, kemikaliot ja lyhyttavaraliikkeet, sijaitsivat valtaosin kaupungeissa. Maaseudun tyypillisin ostopaikka oli sekatavarakauppa, jossa myytiin kaikenlaista kuivista elintarvikkeista käyttö- ja rautatavaroihin, jopa rakennustarvikkeisiin. Tuoreet elintarvikkeet saatiin omasta tai naapurin omavaraistaloudesta tai läheisiltä maatiloilta. Yleisimpiä maaseudun erikoisliikkeitä olivat apteekit ja kirjakaupat.
1950-luvulla suomalaista vähittäiskauppaa koetteli suuri rakennemuutos sitä mukaa kuin säännöstelystä vapauduttiin ja kauppa alkoi taas käydä. Myynnin vilkastumisen myötä myös kilpailu koveni, ja kustannuksia alettiin karsia kasvattamalla myymälöiden kokoa ja luopumalla pienimmistä toimipisteistä. Päivittäistavarakauppa kokeili valintamyymälöitä jo 1950-luvulla, mutta niiden aika koitti varsinaisesti vasta 1960-luvulla, kun elintarviketeollisuus alkoi pakata tuotteitaan kuluttajakokoisiin vähittäispakkauksiin, ja väestöä muutti suurin joukoin maaseudulta kaupunkeihin ja niiden lähiöihin. Maaseudulla kyläkauppoja alettiin 1960-luvulla korvata myymäläautoilla.
Tekstiilituotteiden kysyntä kasvoi 1950-luvulla yllättävän vähän verrattuna muuhun kulutuskysyntään, jolloin kangas- ja vaatekaupoilla meni huonosti ja lyhyttavarakaupat katosivat kokonaan. 1950-luvun lopulta alkaen etenkin SOK ja E-liike alkoivat panostaa tavarataloihin, joista tuli etenkin valmisvaatteiden ja jalkineiden suosituimpia ostopaikkoja. Vuonna 1964 tavarataloja oli 166 ja vuonna 1970 lähes 260.
Vähittäiskaupan keskittyminen ja toimipaikkojen väheneminen alkoi nopeutua 1960-luvun lopulla. Vuonna 1968 Suomessa oli kaikkien aikojen suurin määrä vähittäiskauppoja, noin 40 500 myymälää. Vähenevän kysynnän toimialojen lisäksi toimipaikkojen määrä alkoi sen jälkeen vähetä nopeasti myös kasvavilla aloilla, kuten autokaupassa ja huoltamotoiminnassa. Super- ja hypermarketit ja muut autoistumisen myötä syntyneet suurmyymälät vähensivät pienten vähittäisliikkeiden määrää läpi 1970-luvun, kunnes 1980-luvulla pieniä erikoisliikkeitä alkoi taas tulla lisää etenkin kaupunkeihin. Kaupan keskittyminen, ketjuuntuminen ja itsepalvelukulttuuri ovat menneet Suomessa pidemmälle kuin juuri missään muussa maassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vähittäiskauppa Wikimedia Commonsissa
Päivittäistavarakauppa ry
Rapport 2012: 42 Marknadsöversikt – livsmedelsindustrin (Fig. 16: vähittäiskaupan keskittyminen EU-maissa: Tanskassa ja Suomessa voimakkainta (pdf) (ruotsiksi)
Kirjailija Juha Itkonen lähti selvittämään, mistä kaupan kriisissä on kyse. Image 2015.
Halpahintamyymälöiden Lidlin ja Tokmannin yhteinen myymälärakennus Nurmijärven kirkonkylässä elokuussa 2022.
S-ryhmän Sale -vähittäiskauppa Askolassa.
Suomen kauppaketjujen markkinaosuudet vuosina 1950–1975.
Savolaiset

| Savolaiset |
| --- | --- |
 Historiallinen Savon vaakuna
Asuinalueet:   Etelä-Savo  Pohjois-Savo  Pohjois-Karjala  Keski-Suomi  Päijät-Häme   Keski-Pohjanmaa  Pohjois-Pohjanmaa
Kielet:  Savolaismurteet
Savolaisilla tarkoitetaan itäsuomalaisesta Savon maakunnasta lähtöisin olevia ihmisiä, jotka muodostavat murteeltaan, perinteiltään, historialtaan ja identiteetiltään ominaislaatuisen ryhmän. 1800-luvulta lähtien savolaisia on pidetty yhtenä Suomen heimoista.
Nykyään savolaisten perinteinen kotiseutu, Savo, on jaettu Etelä- ja Pohjois-Savon maakuntiin. Historiallisesti savolaiset olivat aina 1400-luvulta alkaen hyvin ekspansiivinen väestöryhmä. Savolaisväestöä siirtyi uudisasukkaiksi Keski-Suomeen, Kainuuseen, Pohjois-Karjalaan, Päijät-Hämeen pohjoisosaan, Etelä-Pohjanmaan Järviseudulle, Inkeriin (savakot) ja jopa Skandinavian niemimaalle (metsäsuomalaisten alue), mutta nykyään savolaisiksi mielletään yleensä vain ne, joiden läheiset sukujuuret ovat enimmäkseen Savossa.
Muuttoliikkeiden vaikutuksesta savolaisia, kuten muitakin Suomen heimoja, asuu nykyisin joka puolella Suomea.
Murteet

Savolaiset murteet ovat vähentyneet ja yleispuhekieli valtaa alaa. Tiedotusvälineissä ei kuule savon murretta kuin humoristisiksi tarkoitetuissa yhteyksissä, Savon alueella tehdyissä haastatteluissa ja kansan elämää kuvaavissa ohjelmissa. Toisaalta esimerkiksi Savon Sanomat on ollut asiasta eri mieltä.
Nykyään koko Savon alueella savolaiset puhuvat savolaismurteita. Savolaismurteet ovat levinneet myös laajalti maakunnan ulkopuolelle, Kainuuseen, Hämeeseen, Pohjois-Karjalaan ja savolaisten kaskenpolttajien mukana jopa Etelä-Pohjanmaan ruotsinkielisille alueille saakka. Savolaismurteiden alue peittää noin kolmasosan koko Suomen pinta-alasta. Savon alueella savolaismurteet jaetaan kolmeen pääryhmään: Pohjois-Savon ja Etelä-Savon murteisiin sekä Savonlinnan seudun välimurteisiin.
Pohjois-Savon murteiden puhuma-aluetta ovat Hankasalmen itäosa, Haukivuori (liitetty Mikkeliin 2007), Heinävesi, Iisalmi, Joroinen, Jäppilä, Kaavi, Kangaslampi, Karttula, Keitele, Kiuruvesi, Konneveden itäosa, Kuopio, Lapinlahti, Leppävirta, Maaninka, Muuruvesi (liitetty Juankoskeen 1971), Nilsiä, Pieksämäki, Pielavesi, Rantasalmi, Rautalampi, Rautavaara, Riistavesi (liitetty Kuopioon 1973), Siilinjärvi, Sonkajärvi, Suonenjoki, Säyneinen (liitetty Juankoskeen 1971), Tervo, Tuusniemi, Varpaisjärvi (liitetty Lapinlahteen 2011), Vehmersalmi (liitetty Kuopioon 2005), Varkaus, Vesanto, Vieremä ja Virtasalmi.
Etelä-Savon murteiden puhuma-aluetta ovat: Anttola (liitetty Mikkeliin), Hirvensalmi, Juva, Kangasniemi, Mikkeli, Mäntyharju, Pertunmaan (itäosa), Puumala, Ristiina, Sulkava ja Suomenniemi.
Savonlinnan seudun välimurteita puhutaan Enonkoskella ja Savonlinnassa (Savonlinnan kaupungin lisäksi entisten Kerimäen,  Punkaharjun, Savonrannan ja Säämingin kuntien alueella).
Savolaisuus nykyaikana

Muuttoliikkeiden, Suomen heimojen keskinäisen kanssakäymisen ja tästä seuraavan heimorajojen ja -piirteiden vähittäisen häviämisen seurauksena ilmentyy savolaisuus nykypäivänä ennen kaikkea asuinpaikan ja puhekielen, murteen, muodossa. Suuria joukkoja savolaisia on ajan kuluessa muuttanut muun muassa Helsinkiin, ja usein ilkikurisesti vitsaillaan nyky-Helsingistä savolaisena kaupunkina.
Vuonna 2004 eri puolilla Savoa kouluissa tehdyssä kyselytutkimuksessa 57,6 % vastanneista ilmoitti olevansa ylpeitä savolaisuudestaan. Samaisessa kyselyssä 58,8 % vastasi savolaisten olevan tasa-arvoisia muiden suomalaisten kanssa, ja 23 % piti savolaisia muita suomalaisia parempina.
Savolaisiin liittyvät stereotypiat

Stereotyyppinen savolainen on puhelias, leppoisa, lupsakka ja humoristinen jopa vääräleukaisuuteen asti. Kielteisenä piirteenä savolaisiin liitetään kierous, joskin Anne-Maria Nupposen väitöstutkimuksen mukaan kyseessä ei ole varsinainen petollisuus. Pikemminkin savolainen kiertely ja kaartelu asian ympärillä on usein tarkoitettu huumoriksi tai kohteliaisuudeksi, tylyyden välttämiseksi. Yhteiskuntatieteilijä Jarmo Siltaoja on esittänyt savolaisen vitsikkyyden kumpuavan Savon vaikeista olosuhteista, joissa maanviljelijät ovat keventäneet vastoinkäymisiään huumorilla. "Hätäkö tässä elläessä, eijoo vilun eikä nälän puutetta", on savolainen saattanut letkauttaa kuulumisia kysyttäessä. Savolainen keskustelutaito on kenties taustalla siihen, että "piälysmiehen" eli johtajan rooli sopii savolaiselle hyvin. Kaarlo Hännisen "Kansakoulun maantieto ja kotiseutuoppi yksiopettajaisia kouluja varten" vuodelta 1929 sanoo savolaisista seuraavaa: "Savolainen heimohaara on ehkä syntynyt hämäläisten ja karjalaisten sekoituksesta. Savolainen on luonteeltaan leikillinen; hänen kielimurteensa on lausunnaltaan erikoista."
Kuuluisia savolaisia

Juhani Aho, kirjailija
Ahti Karjalainen, pääministeri ja ulkoasiainministeri
Urho Kekkonen, tasavallan presidentti (sukujuuriltaan ja syntyperältään savolainen, vaikka varttuikin pääasiassa Kajaanissa eikä Savossa)
Juice Leskinen, laulaja-lauluntekijä (syntyi ja varttui Juankoskella Pohjois-Savossa)
Pertti ”Spede” Pasanen, koomikko, näyttelijä ja elokuvatuottaja
Tatu Pekkarinen, sanoittaja
Kirjallisuutta

Siltaoja, Jarmo: Kyllä voe tokkiisa ei! Johdatus savolaiseen puhetaitoon.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013.  ISBN 978-952-222-395-1
Aiheesta muualla

Savolaisuus savolaisten nuorten kokemana.
Savon kielen seura.
Helsingin yliopiston Savolainen osakunta.
Savolaista sukututkimusta.
Savolaismurteet.
Savolaisneito, kuvitusta Maamme-kirjaan vuodelta 1876
Savon historiallisen maakunnan alue.
Jätkäsaaren pelastusasema

Pelastusaseman sisäänkäynti.
Jätkäsaaren pelastusasema on Helsingin kaupungin pelastuslaitoksen pelastusasema, joka valmistui vuonna 2011. Asema sijaitsee Helsingin Länsisataman kaupunginosan Jätkäsaaren osa-alueella katuosoiteessa Tyynenmerenkatu 1.
Kaikki aseman kalusto kuuluu Pelastuskoululle ja siihen kuuluu sammutusautot RHE901, RHE9012, RHE9013 ja RHE9014 sekä usea miehistönkuljetusauto.lähde?
Vuoden 2013 lopussa tiedotettiin, että pelastusasema joutuu säästösyistä luopumaan yhdestä pelastusyksiköstä. Tulipalon sattuessa esimerkiksi Lauttasaaressa, yhä useammin apu sinne tulee Espoosta. Samassa yhteydessä kerrottiin, että aseman yhteyteen siirretään Helsingin pelastuskoulu Etelä-Haagasta.
Aiheesta muualla

Toimintakertomus 2015 (pdf) Pelastuslaitos, Helsingin kaupunki, hel.fi. Viitattu 6.7.2016.
| n k Helsingin paloasemat |
| --- | --- |
Pelastuslaitos:  10 – Keskuspelastusasema (Kallio)  20 – Erottaja  21 – Jätkäsaari  30 – Haaga  31 – Konala  40 – Käpylä  50 – Malmi  60 – Mellunkylä  61 – Kontula  70 – Herttoniemi  80 – Suomenlinna 
Sopimuspalokunnat:  23 – Helsingin VPK  24 – Lauttasaaren VPK  33 – Haagan VPK  34 – Pitäjänmäen VPK  43 – Vanhan Käpylän VPK  44 – Pakinkylän VPK  45 – Oulunkylän VPK  53 – Puistolan VPK  54 – Pukinmäen VPK  55 – Malmin VPK  56 – Tapanilan VPK  63 – Marjaniemen VPK  64 – Vuosaaren VPK  73 – Tammisalon VPK  74 – Laajasalon VPK 
Muut:  12 – HKL:n varikko  90 – Pelastuskoulu 
Suunnitteilla:  Kivikko  Kontula  Laajasalo  Lassila  Malmi (uusi asema)  Tapanila  Vuosaari  Östersundom
Ydintietojen hallinta

Ydintietojen hallinta (engl. master data management, lyh. MDM) on prosessi, jossa liiketoimintajohto ja tietohallinto työskentelevät yhdessä varmistaakseen tiedon yhdenmukaisuuden, oikeellisuuden, hallinnan, semanttisen oikeellisuuden sekä vastuut. Organisaation hallussa oleva data ja informaatio ovat usein laadultaan heikkoja. Datassa on virheitä, puutteita ja ristiriitaisuuksia ja voi olla käyttökelvottomassa muodossa. Esimerkiksi päivämäärä voidaan tallettaa useilla eri tavoilla.
Koska dataa on paljon ja sitä tuotetaan joka päivä lisää, vaatii sen puhdistaminen suuren määrän työtä. Ydintietojen hallinta lähtee ajatuksesta, että organisaation kaikkien tietojen semanttinen yhteentoimivuus on liian vaikeaa saavuttaa. Siksi se keskittyy määrittelemään semanttisesti tärkeimmän osan tiedoista yksiselitteisesti.  Ne keskittyvät liiketoiminnan kannalta olennaisimpaan ydintietoon ja laatuun. Varsinainen transaktio datamassa jätetään usein vähemmälle huomiolle.  Tarkoituksena on luoda yritykselle tai organisaatiolle luotettava uudelleenkäytettävä tietovarallisuus. Master Data Managementia kutsutaan suomeksi mm. liiketoimintakriittisen perustiedon hallinnaksi.
MDM on yksi merkittävä informaatiostrategian osa-alue. Tyypillisesti yritykset aloittavat MDM:n toteuttamisen joko asiakastiedon (engl. customer data integration, CDI) tai tuotetiedon (engl. product data management, PDM) hallinnasta. Muita merkittäviä alueita ovat mm. toimittajatiedon, henkilötiedon ja paikkatiedon hallinta.
Puijo

Puijo
Puijon torni ja Puijon Maja kesällä 2006
| --- | --- |
Tyyppi:  mäki
Sijainti:   Puijo (kaupunginosa), Kuopio
Korkeus merenpinnasta:  232 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Puijo  on mäki ja luonnonsuojelualue Kuopion kaupungin ruutukaavan reunalla. Mäen korkeus on noin 150 metriä Kallaveden pinnasta ja 232 metriä meren pinnasta mitattuna. Puijo ja sen laella sijaitseva Puijon torni ovat myös Kuopion tunnetuimpia matkailunähtävyyksiä. Kaupunkilaisten liikuntakeskuksena pidetyltä Puijolta on alkanut aikojen kuluessa myös monen talvilajin Suomen valloitus.
Suuri osa Puijosta on ollut luonnonsuojelualuetta jo vuodesta 1928 lähtien. Se oli Suomen ensimmäinen suojelualue, joka perustettiin yksityismaille. Vanha luonnonsuojelualue kattoi 63 hehtaaria. Nykyisin suojeltua metsää on Puijolla 208 hehtaaria, josta suurin osa kuuluu EU:n Natura-ohjelmaan. Alueen merkittävimmät osat ovat Puijon selänteellä sijaitsevat Satulanotkon ja Antikkalanrinteen lehdot sekä Kokonmäen kuusikot. Asutuksen keskellä on myös kolmen hehtaarin aarnimetsäalue.
Urheilu- ja liikuntakeskussuunnitelmat

Puijonlaaksoon suunniteltiin 1950-luvulta lähtien laajaa urheilukeskusta, sisältäen muun muassa pikaluisteluradan, urheilutalon ja avouimalan, jääkiekko- ja tenniskenttiä sekä hiihtostadionin. 1960-luvulla päätettiin järjestää kaksi suunnittelukilpailua, joiden pohjalta alue jaettiin urheilu- ja virkistysalueeseen. Rakentaminen alkoi 1960-luvun lopussa. 1970-luvulla rakennettiin reittejä, polkuja ja harjoituskenttiä, 1980- ja 1990-luvuilla hyppyrimäet sekä 2000-luvulla pesäpallostadion. Puijonlaakson väestönsuojia otettiin liikuntakäyttöön 1970-luvulla.
Puijon alue oli mahtipontisissa visioissa mitä täydellisin liikuntaympäristö. Käytännössä kuitenkin liikuntapaikkarakentaminen oli ongelmallista. Suojellut metsät ja muut, vuosi vuodelta korostuneet ympäristöarvot estivät suuremman rakentamisen. Kiire ja muut kasvavat kaupunginosat vetivät myös aika ajoin tiettyjä kohteita muualle. Esimerkiksi jäähalli sijoitettiin Niiralaan, vaikka se oli aiemmissa suunnitelmissa sijoitettu Puijolle. Niiralaan kasvoikin urheilukeskus uimahallin (1960-luvun loppu), tekojääradan, jäähallin ja keilahallin myötä (1970-luku). Viimeisimpänä se täydentyi 1990-luvulla vielä Kuopio-hallilla. Puijo-suunnitelmat toteutettiin täysimittaisesti oikeastaan vain talvilajien ja kuntoilun osalta.