stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Huulio
Viittomakielinen huulio

Huulio on myös viittomakielten kieliopillinen osa. Suurimmassa osassa suomalaisen viittomakielen substantiivisia viittomia huulio on sama kuin puhutun kielen vastaava sana. Verbeissä käytetään usein viittomakielisiä huulioita, kuten viittomassa LÄHTEÄ, jossa huulio on VIUH. Idiomaattisissa viittomissa huulio on lähes aina viittomakielinen, esimerkiksi viittomassa SIITÄS-SAIT huulio on POO.
Irene Camber

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Irene Camber |  Irene Camber |  Irene Camber |  |
Maa:   Italia
Naisten miekkailu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | floretti |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | floretin joukkuekilpailu |  |
Irene Camber (12. helmikuuta 1926 – 23. helmikuuta 2024) oli italialainen miekkailija ja olympiavoittaja.
Camber voitti florettimiekkailun olympiakultaa Helsingissä 1952. Hän voitti finaalikierroksen viimeisessä ottelussaan hallitsevan olympiavoittajan, Unkarin Ilona Elekin pistein 4–3 ja pääsi tätä vastaan uusintaotteluun olympiavoitosta. Toisenkin kohtaamisen Camber voitti pistein 4–3. Naisten floretin joukkuekilpailu oli olympiaohjelmassa ensimmäistä kertaa vasta Roomassa 1960, jolloin Camber saavutti Italian joukkueen jäsenenä pronssia. Neljä vuotta myöhemmin Tokion olympialaisissa Camber sijoittui joukkuekilpailussa neljänneksi. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän ei olympialaisissa menestynyt Helsingin kisojen jälkeen.
MM-kisojen henkilökohtaisessa kilpailussa Camber voitti kultaa Brysselissä 1953 ja pronssia Pariisissa 1957.
Saavutukset

Olympiakultaa floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1952
Olympiapronssia floretin joukkuekilpailussa 1960
MM-kultaa floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1953
MM-pronssia floretin henkilökohtaisessa kilpailussa 1957
Jumiskonjoki

Jumiskonjoki on joki Lapissa. Se sijaitsee Posion ja Kemijärven kuntien alueella. Jumiskonjoki laskee Kemijärven Jumiskonselkään.
Edwin Lutyens

Edwin Lutyens.
Edwin Landseer Lutyens ([lʌtjənz]; 29. maaliskuuta 1869 Lontoo – 1. tammikuuta 1944 Lontoo) oli brittiläinen arkkitehti, joka tunnetaan parhaiten Intian New Delhin monien hallintorakennusten suunnittelijana ja koko aluetta suunnitelleen arkkitehtiryhmän johtajana 1920- ja 1930-luvuilla. Lutyensin arkkitehtuuri edustaa eri kertaustyylejä ja hän sovelsi historiallisia tyylisuuntauksia kekseliäällä tavalla. Uransa myöhemmässä vaiheessa hän keskittyi uusklassismiin.
Elämä ja ura > Perhe ja uran alku

Lutyensin isä oli armeijan kapteeni ja taidemaalari Edwin Landseerin ystävä. Lutyens vietti lapsuutensa Surreyn maaseudulla, jossa hän kiinnostui paikallisesta rakennusperinnöstä. Hän kärsi lapsena reumakuumeesta ja sai kotiopetusta. Lutyens opiskeli arkkitehtuuria Lontoon South Kensington School of Arts -taidekoulussa (nyk. Royal College of Art), mutta keskeytti opintonsa parin vuoden jälkeen saatuaan vuonna 1887 työpaikan Ernest Georgen arkkitehtitoimistosta. Jo seuraavana vuonna hän perusti oman toimiston.
Lutyensin tytär oli säveltäjä Elisabeth Lutyens.
Elämä ja ura > Maalaiskartanoiden suunnittelijana

Lutyens loi pitkään uraa pääasiassa yläluokan maalaiskartanoiden (country house) suunnittelijana. Lutyensin varhaisia innoittajia olivat pittoreskeista maalaistaloista tunnetut arkkitehdit Norman Shaw ja Philip Webb sekä arts and crafts -liike. Varsinkin varhaisissa töissään hän käytti lähtökohtanaan surreylaisten maalaistalojen perinteistä rakennustyyliä, johon hän yhdisteli erilaisia historiallisia tyylisuuntia. Hän suosi myös paikallisia rakennusmateriaaleja.
Aloitettuaan vuonna 1895 yhteistyön puutarhasuunnittelija Gertrude Jekyllin kanssa Lutyens omaksui uuden, selkeämmän ja persoonallisemman tyylin. Sen avauksena toimi vuonna 1896 Godalmingiin suunniteltu Jekyllin oma asuintalo Munstead Wood, jossa Lutyens käytti muun muassa korkeita savupiippuja ja pitkiä nauhaikkunoita hienovaraisina kokonaisuutta tasapainottavina elementteinä. Lutyensin ja Jekyllin parhaaksi yhteiseksi työksi on sanottu Sonningiin vuonna 1899 valmistunutta idyllistä Deanery Garden -taloa, joka on täynnä kekseliäitä suunnitteluratkaisuja. Talon rakennutti Country Life -lehden perustaja Robert Hudson, nykyään sen omistaa kitaristi Jimmy Page.
Monet Lutyensin asiakkaista olivat uusrikkaita brittejä ja amerikkalaisia, jotka halusivat rakennuttaa itselleen vanhan ja arvokkaan näköisiä ylellisiä maalaisasuntoja. Asiakkaiden iloksi uusklassiset elementit loivat mielikuvan kunnianhimoisista kulttuuriarvoista ja maaseudun perinnerakentamisen jäljittely puolestaan keinotekoista historiallisuuden tuntua. Näiden pyrkimysten huipentuma oli Lutyensin Dartmooriin Julius Drewe -nimiselle rikkaalle kauppiaalle suunnittelema graniittinen Drogon linna, jota on sannottu viimeiseksi Englantiin rakennetuksi linnaksi. Lutyens suunnitteli myös Costelloe Lodgen Titanicin tuhosta selvinneelle laivanvarustaja J. Bruce Ismaylle.
Elämä ja ura > New Delhi

Vuoden 1910 tienoilla Lutyensin mielenkiinto alkoi siirtyä julkisiin rakennuksiin. Hänet valittiin vuonna 1912 Brittiläisen Intian uuden pääkaupungin, New Delhin, kaupunkisuunnittelun neuvonantajaksi. Hän suunnitteli hallintokeskuksen, jonka asemakaava perustui puutarhakaupunki-ideaan ja leveiden puistokatujen erottamiin kuusikulmionmuotoisiin alueisiin. Suuri keskusakseli ja vinottain toisiaan leikkaavat puistokadut lienevät saaneet innoitusta ranskalaisen Pierre-Charles L’Enfantin 1700-luvulla laatimasta Washingtonin asemakaavasta. Vuosina 1912–1929 rakennettu New Delhin keskus on Lutyensin suurin suunnittelutyö. Näyttävin alueen rakennuksista on vuosina 1913–1930 rakennettu varakuninkaan palatsi, nykyinen Rashtrapati Bhavan eli Intian presidentin virka-asunto. Lutyens yhdisti siinä abstraktiksi pelkistettyyn klassismiin koristeluja ja muita elementtejä, jotka viittaavat intialaiseen rakennusperinteeseen ja moguliarkkitehtuuriin. Palatsia ympäröivät hallintorakennukset suunnitteli Herbert Baker. Lutyens suunnitteli myös monia alueen monumenteista, kuten India Gate -portin.
Elämä ja ura > Muut suunnittelutyöt

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Imperial War Graves Commission palkkasi Lutyensin sunnittelemaan useita suuria kaatuneiden muistomerkkejä, niistä tärkeimpänä Lontoon Whitehall-kadulle pystytetty askeettinen muistokivi The Cenotaph (1919/1920). Lutyens suunnitteli myös Ranskaan useita kentälle jääneiden brittiläisten sankarivainajien muistomerkkejä. Tunnetuin niistä lienee vuosina 1927–1932 rakennettu Thiepvalin kadonneiden muistomerkki, joka perustuu massiivisiin monensuuntaisiin holvikaariin. Lutyens suunnitteli lisäksi monia toimistotaloja, kuten Lontoon Finsbury Circusin varrella sijaitsevan kaarevan Britannic Housen, sekä Lontoon Pimlicoon vuosina 1929–1930 valmistuneet Page Streetin shakkiruutukuvioidut kunnalliset asuinkerrostalot. Hän suunnitteli myös Northumberlandin rannikon Lindisfarnen saarella sijaitsevan linnan kunnostuksen.
Lutyens lyötiin vuonna 1918 ritariksi, minkä jälkeen hän käytti arvonimeä Sir. Hänet valittiin vuonna 1920 Royal Academy of Arts -akatemian jäseneksi ja vuonna 1938 sen puheenjohtajaksi. Hänelle myönnettiin Royal Gold Medal -mitali vuonna 1921. Kuoltuaan vuonna 1944 hänet haudattiin Lontoon St Paulin katedraaliin.
Lutyensin viimeinen suurtyö oli hänen Liverpooliin vuonna 1932 suunnittelemansa suuri katolisen kirkon katedraali, joka oli tarkoitettu St Paulin katedraalin haastajaksi. Lutyensin kuoltua suunnitelmaa alettiin pitää liian vanhanaikaisena, ja rakennustyöt keskeytettiin vuonna 1959 kun valmiiksi oli saatu pelkkä krypta.
Tyyli ja arvostus

Uransa varhaisemmassa vaiheessa Lutyens käytti vaikutteita perinteisestä englantilaisesta maalaisarkkitehtuurista sekä vapaasti eri kertaustyylejä kuten uusgotiikkaa. Osassa töistään hän sovelsi Yrjöjen ajan arkkitehtuurin innoittamaa uusbarokkia, jota hän kutsui humoristisesti ”wrenesanssityyliksi” viittauksena 1600-luvun arkkitehti Christopher Wreniin. Lutyensin suunnittelemat asuintalot sisältävät usein oivaltavia tilankäyttöratkaisuja ja illuusioihin perustusvia yllätyksiä, kuten salaovia, pettävää symmetriaa, ovelasti sijoitettuja peilejä, takasivuiksi paljastuvia julkisivuja tai ”piilotettuja” sijainteja, jolloin taloa lähestyvä näkee sen vasta aivan läheltä. Hän saattoi myös liioitella rakennuksen hallitsevia elementtejä kuten isoja savupiippuja tai ristikkoikkunoita humoristisessa tarkoituksessa.
Varsinkin ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja julkisissa töissään Lutyens painottui selkeälinjaiseen, ankaran symmetriseen uusklassismiin, vaikka yhdisteli siihen edelleen kekseliäästi muitakin tyylisuuntia. Uusklassinen arkkitehtuuri oli suosittua tuon ajan Britanniassa, mutta useimmat tyylisuunnan edustajista tyytyivät hengettömään historiallisten tyylien kertaukseen, kun taas Lutyensin edustama synteettinen uusklassismi muodosti kokonaan oman suuntauksensa. Modernia arkkitehtuuria vastustanutta Lutyensia alettiin jo elinaikanaan pitää äärivanhoillisena ”viimeisenä traditionalistina”, varsinkin kun hän vierasti myös vanhan hierarkkisen sääty-yhteiskunnan väistymistä. Lutyens halusi myös käyttää perinteisiä rakennustekniikoita uusien sijasta. Häntä on pidetty viimeisenä imperiumin ajan arkkitehtina, jonka kuolema päätti erään aikakauden brittiläisessä arkkitehtuurissa.
Lutyens oli elinaikanaan arvostetuimpia brittiläisiä arkkitehteja. Toisen maailmansodan jälkeen hänen vanhanaikaisena ja aristokraattisena pidetty arkkitehtuurinsa oli pitkään arkkitehtuurikriitikkojen ja -historioitsijoiden epäsuosiossa, mutta sen arvostus alkoi nousta uudelleen modernin arkkitehtuurin jouduttua vuorostaan kritiikin kohteeksi 1970-luvulta alkaen. Muun muassa Robert Venturi kehui Lutyensia vuonna 1966 julkaisemassaan teoksessa Complexity and Contradiction in Architecture.
Suomessa Lutyensin vaikutus näkyy arkkitehti Sigurd Frosteruksen suunnittelemassa Vanajanlinnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edwin Lutyens Wikimedia Commonsissa
The Lutyens Trust (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Deanery Garden vuonna 1921.
Intian presidentin palatsi Rashtrapati Bhavan, New Delhi, Intia.
Thiepvalin kadonneiden muistomerkki Ranskassa.
Jack Vance

| John Holbrook Vance |
| --- | --- |
 Jack Vance 1980-luvun alussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1916 San Francisco, Kalifornia
Kuollut: 26. toukokuuta 2013 (96 vuotta) Oakland, Kalifornia
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Jack Vance
Aikakausi:  1945–2009
Tyylilajit:  science fiction, fantasia, rikosromaani
Esikoisteos:  Iltaruskon maa (1950)
Palkinnot
 Damon Knight Memorial Grand Master Award 
Aiheesta muualla
jackvance.com (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John Holbrook Vance (28. elokuuta 1916 – 26. toukokuuta 2013) oli yhdysvaltalainen fantasia-, tieteis- ja rikoskirjailija, joka käytti kirjailijanimeä Jack Vance. Hän kirjoitti yli 60 kirjaa, joista monet ovat useamman kirjan sarjoja. Vance aloitti uransa 1940-luvulla science fiction -lehdissä. Vancen tunnetuimpia luomuksia on hänen esikoisteoksensa Iltaruskon maa (The Dying Earth, 1950). Vancen tieteisromaanisarjoja ovat muun muassa viisiosainen Demon Princes -sarja ja neliosainen Tschai-sarja. 1980-luvulla hän kirjoitti World Fantasy -palkitun Lyonesse-fantasiatrilogian.
Vance on saanut World Fantasy -elämäntyöpalkinnon vuonna 1984 ja hänet on nimetty yhdeksi SFWA Grand Masteriksi 1997.
Teokset

Vance sai Edgar-palkinnon parhaasta rikosromaanista 1961 teoksella The Man In the Cage (1960). Muita rikosromaaneja ovat sheriffi Joe Bainista kertovat The Fox Valley Murders (1966) ja The Pleasant Grove Murders (1967). Uransa varhaiskaudella Vance kirjoitti myös rikosromaaneja salanimillä Ellery Queen, Alan Wade ja Peter Held. Kaksi Vancen rikosromaania suomennettiin 1960-luvulla, mutta teokset eivät kuulu Vancen laadukkaampaan tuotantoon.
Suomennettuja teoksia

Avaruuden rosvot (Vandals of the Void, 1953)
Iltaruskon maa.  ((The Dying Earth, 1950.) Suom. Juhani Koskinen)  Kirjayhtymä, 1988.  ISBN 951-26-3144-X
”Pyhiinvaeltajat” (The Pilgrims, 1963). Julkaistu Markku Sadelehdon toimittamassa teoksessa Pimeyden linnake.  Jalava, 1991.  ISBN 951-8954-63-1  Osa teosta The Eyes of the Overworld (1966).
”Morreion” (Morreion, 1973). Suom. Ilkka Äärelä, julkaistu Markku Sadelehdon toimittamassa teoksessa Shoredanin kellot.  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18372-5  Osa teosta Rhialto the Marvellous (1984).
Ihmisen paluu.  (Suom. Matti Rosvall)  Tampereen Science Fiction seura, 1999.  ISBN 952-5211-03-7
Suomentamattomia teoksia > Fantasiakirjallisuus > The Dying Earth

Cugel the Clever (1966, aik. The Eyes of the Overworld)
Cugel: The Skybreak Spatterlight (1983, aik. Cugel's Saga)
Rhialto the Marvellous (1984)
Suomentamattomia teoksia > Fantasiakirjallisuus > Lyonesse

Suldrun's Garden (1983)
The Green Pearl (1985)
Madouc (1989)
Suomentamattomia teoksia > Tieteiskirjallisuus > The Demon Princes

The Star King (1963)
The Killing Machine (1964)
The Palace of Love (1967)
The Face (1979)
The Book of Dreams (1981)
Suomentamattomia teoksia > Tieteiskirjallisuus > Tschai

Alun perin nimellä Planet of Adventure.
The Chasch (aik. City of the Chasch, 1968)
The Wannek (aik. Servants of the Wankh, 1969)
The Dirdir (1969)
The Pnume (1970)
Suomentamattomia teoksia > Tieteiskirjallisuus > Durdane

The Anome (1971, kirjana 1973, aik. The Faceless Man)
The Brave Free Men (1972, kirjana 1973)
The Asutra (1974)
Suomentamattomia teoksia > Tieteiskirjallisuus > Alastor

Trullion: Alastor 2262 (1973)
Marune: Alastor 993 (1975)
Wyst: Alastor 1716 (1978)
Suomentamattomia teoksia > Tieteiskirjallisuus > Cadwal Chronicles

Araminta Station (1988)
Ecce and Old Earth (1991)
Throy (1992)
Suomentamattomia teoksia > Tieteiskirjallisuus > Gaean Reach

Emphyrio (1969)
The Domains of Koryphon (aik. The Gray Prince, 1974)
The Magnificent Showboats of the Lower Vissel River, Lune XXIII South, Big Planet (1975, aik. Showboat World)
Maske: Thaery (1976)
Miro Hetzel (1980, aik. Galactic Effectuator, yhteislaitos teoksista The Dogtown Tourist Agency, 1975 ja Freitzke's Turn, 1977)
Night Lamp (1996)
Ports of Call (1998) ja Lurulu (2004), yhteislaitos Ports of Call
Suomentamattomia teoksia > Tieteiskirjallisuus > Muita romaaneja

Big Planet (1952, kirjana 1957)
The Rapparee (1953, aik. The Space Pirate ja The Five Gold Bands)
Clarges (1956, aik. To Live Forever)
Gold and Iron (1958, aik. Slaves of the Klau ja Planet of the Damned)
The Languages of Pao (1958)
Space Opera (1965)
The Blue World (1966)
Suomentamattomia teoksia > Tieteiskirjallisuus > Pienoisromaaneja

”Son of the Tree” (1951, kirjana 1964)
”The Houses of Iszm” (1954, kirjana 1964)
”The Dragon Masters” (1962, kirjana 1963)
Suomentamattomia teoksia > Rikoskirjallisuus

Bird Isle (1957, aik. Isle of Peril ja Bird Island, salanimellä Alan Wade)
The Flesh Mask (1948, aik. Take My Face, salanimellä Peter Held)
The Man In the Cage (1960)
The Fox Valley Murders (1966)
The Pleasant Grove Murders (1967)
The Deadly Isles (1969)
Bad Ronald (1973)
The House on Lily Street (1979)
The View from Chickweed's Window (1979)
The Dark Ocean (1985)
Strange People, Queer Notions (2002)
Suomentamattomia teoksia > Kootut novellit

Golden Girl and Other Stories (2002)
The Moon Moth and Other Stories (2002)
The World-Thinker and Other Stories (2004)
Wild Thyme and Violets and Other Unpublished Works (2005)
Chateau D'If and Other Stories (2012, sähkökirja)
Sail 25 and Other Stories (2012, sähkökirja)
Magnus Ridolph (2012, sähkökirja)
Suomentamattomia teoksia > Muita novellikokoelmia

Future Tense (1964, myös nimellä Dust of Far Suns)
Monsters in Orbit (1965)
The World Between and Other Stories (1965, myös nimellä The Moon Moth)
The Many Worlds of Magnus Ridolph (1966)
Eight Fantasms and Magics (1969)
The Worlds of Jack Vance (1973)
The Best of Jack Vance (1976)
Green Magic (1979)
The Narrow Land (1982)
The Augmented Agent and Other Stories (1986)
Lost Moons (1982)
Light from a Lone Star (1985)
The Dark Side of the Moon (1986)
When the Five Moons Rise (1992)
The Jack Vance Treasury (2006)
Wild Thyme, Green Magic (2009)
Hard-Luck Diggings: The Early Jack Vance (2010)
Dream Castles: The Early Jack Vance, Volume Two (2012)
Magic Highways: The Early Jack Vance, Volume Three (2013)
Suomentamattomia teoksia > Yhteislaitoksia

Planet of Adventure (1970), Tschai (2005)
Durdane (1989)
Alastor (1995)
The Demon Princes 1–2 (1997)
Tales of the Dying Earth (1999)
The Jack Vance Reader (2008, sis. Emphyrio, The Languages of Pao, The Domains of Koryphon)
The Complete Lyonesse (2010)
Dangerous Ways: Selected Mysteries (2011, sis. The Deadly Isles, The Man In the Cage, Bad Ronald)
Desperate Days: Selected Mysteries, Volume Two  (2012, sis. The Fox Valley Murders, The Pleasant Grove Murders, The Dark Ocean)
Kirjallisuutta

Cunningham, A. E. (toim.): Jack Vance: Critical appreciations and a bibliography.  Boston Spa:  British Library, 2000.  ISBN 0-7123-1102-5  (englanniksi)
Martin, George R. R. & Dozois, Gardner (toim.): Songs of the Dying Earth.  Burton, Michigan:  Subterranean Press, 2008.  ISBN 978-1-59606-213-9  (englanniksi)
Sisättö, Vesa (toim.): Ulkomaisia fantasiakirjailijoita.  Helsinki:  BTJ, 2003.  ISBN 951-692-539-1
Vance, Jack: This is Me, Jack Vance! (or, More Properly, This is ”I”).  Burton, Michigan:  Subterranean Press, 2009.  ISBN 978-1-59606-245-0
Aiheesta muualla

Viralliset sivut. (englanniksi)
Foreverness. Bibliografista tietoa, teosten ensimmäisiä lukuja, Vanceen liittyviä esseitä. (englanniksi)
Jack Vancen bibliografia. Internet Speculative Fiction Database. (englanniksi)
Nick Gevers: Jack Vance: Lord of Language, Emperor of Dreams. Infinity plus 15.4.2000. (englanniksi)
Eric Walker: Jack Vance. Great Science-Fiction & Fantasy Works. (englanniksi)
Carlo Rotella: The Genre Artist. New York Times 15.7.2009. (englanniksi)
Jack Vance Message Board. (englanniksi)
Jack Vancen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Canchungo

| Canchungo |
| --- | --- |
 Katumyyjiä Canchungossa.
 Cacheun osa-alueet.
 Canchungo
 Koordinaatit: 12°3′59″N, 16°1′55″W 
Valtio:  Guinea-Bissau
Alue:  Cacheun alue
Osa-alue:  Canchungo
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2009):  11 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Canchungo on kaupunki Cacheun alueella Guinea-Bissaussa. Se sijaitsee Mansoan sivujoen latvalla 30 kilometriä Cacheusta kaakkoon. Kaupunki on Canchungon osa-alueen eli sektorin keskus. Kaupungissa on 11 600 ja osa-alueella 43 709 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Etupäässä mandjakojen asuttama Canchungo oli Portugalin siirtomaa-aikana nimetty ”Guinean rauhoittajan”, majuri Teixeira Pinton mukaan. Aikoinaan kukoistava kauppa- ja varuskuntakaupunki on rappeutunut itsenäisyyden aikana.
Cambridgen viisikko

Kim Philby, yksi Cambridgen viisikosta. Valokuva vuodelta 1955.
Cambridgen viisikko (engl. Cambridge Five) oli Isossa-Britanniassa toiminut viiden henkilön vakoojaryhmä, joka vakoili Neuvostoliiton hyväksi 1930–1960-luvuilla. Sen jäsenet olivat tiedustelupalvelu MI6:n vastavakoilupäällikkö Kim Philby, diplomaatit Donald Maclean ja Guy Burgess sekä taidehistorioitsija Anthony Blunt. Viidettä jäsentä ei tiedetä vieläkään varmuudella, mutta vahvimmin on epäilty ilmitulleiden läheistä ystävää, tiedustelu-upseeri John Cairncrossia.
Burgess, Blunt, Philby ja Maclean opiskelivat 1930-luvulla Cambridgen yliopistossa. Nuoruuden ihanteellisuus ja kommunistinen vakaumus sai miehet ottamaan valtavan riskin: he vuotivat saksalaisten toisen maailmansodan aikana käyttämän Enigma-koodin murtamiseen ja atomipommin kehittelyyn liittyviä Britannian valtionsalaisuuksia Moskovaan.lähde?
Aiheesta muualla

Decrypting the Cambridge Five Economist.com.  8.2.2018. Viitattu 16.8.2018.
Norton-Taylor, Richard: MI5 and MI6 cover-up of Cambridge spy ring laid bare in archive papers The Guardian.  23.10.2015. Viitattu 16.8.2018.
Cairncross-Gow, Gayle: Secrets and spies The Guardian.  15.5.2003. Viitattu 16.8.2018.
Kotajoki (Kemijärvi)

Kotajoki on yksi Suomen lyhimmistä joista leveyteensä nähden. Sen pituudeksi voidaan katsoa noin kymmenen metriä. Se sijaitsee Kemijärven Isokylässä. Sen ylittää Kemijärveltä itään Kuusamon suuntaan kulkeva valtatie 5 sillalla, jota myöten on linjattu myös Sallan rautatie. Joki kerää Kemijokeen joitain idästä päin virtaavia vesistöalueita. Ennen Kemijärven säännöstelyä Kotajoen pohjoispuolella oli selkeästi erottuva Kotajärvi, joka voitaneen nykyään laskea Kemijärven altaaseen kuuluvaksi.
Kotajoessa on säännöstelytilanteesta riippuen virtausta molempiin suuntiin ja se pysyy pitkään sulana muun muassa vesilinnuille.
Kemijärven sellutehtaan lakkauttamista 2008 vastustavan Massalikkeen vasemmistolainen johtohahmo Juha Pikkarainen on ehdottanut Kotajoen nimeämistä Stora Enson toimitusjohtajan Jouko Karvisen mukaan muistuttamaan metsäteollisuuden "poukkoilevasta" toiminnasta.
Calvo Sotelo (1934)

| Calvo Sotelo |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Echavarriera y Larrinaga, Cadiz
Laskettu vesille:  27. elokuuta 1934
Palveluskäyttöön:  1936
Poistui palveluskäytöstä:  1957
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 600 t (standardi) 2 000 t (kuormattu)
Pituus:  92,35 m
Leveys:  12,20 m
Syväys:  3,05 m
Koneteho:  6 500 shp
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  141
Aseistus
Aseistus:  4 × 102 mm tykkiä 2 × 75 mm ilmatorjuntatykki 3 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä
Calvo Sotelo oli Espanjan laivaston vuonna 1934 vesillelaskettu tykkivene, joka oli toinen kahdesta Meksikon Espanjasta tilaamasta tykkiveneestä.
Valmistus

Meksiko tilasi Zacatecasin Echavarrieta y Larrinagalta. Alus laskettiin vesille 27. elokuuta 1934. Espanjan kapinalliset nationalistit pakko-ottivat aluksen sisällissodan alkaessa liittäen sen laivastoonsa vuonna 1936. Alus uudelleennimettiin salamurhatun monarkistipoliitikon José Calvo Sotelon mukaan.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta vuonna 1957.
Hr. Ms. Callenburgh (F808)

| Hr>  Ms. Callenburgh |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Royal Schelde, Vlissingen, Alankomaat
Kölinlasku:  2. syyskuuta 1975
Laskettu vesille:  26. maaliskuuta 1977
Palveluskäyttöön:  26. heinäkuuta 1979
Poistui palveluskäytöstä:  Kreikalle 1994 nimellä Adrias
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 500 t (kuiva) 3 900 t (kuormattu)
Pituus:  130,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  14,4 m
Syväys:  6 m
Koneteho:  2-akselinen COGOG: 2 × Rolls-Royce Olympus TM 3B -kaasuturbiinia 51 600 shp 2 × Rolls-Royce Tyne TM 1C -kaasuturbiinia 9 800 shp
Nopeus:  30 solmua 20 solmua
Miehistöä:  176
Aseistus
Aseistus:  2 × neliohjuksista Harpoon-ohjusten laukaisualustaa 1 × kahdeksan ohjuksen Sea Sparrow -ohjusten laukaisualusta 1 × OTO Melara Compatto 76 mm/L62 -tykki 1 × 30 mm Goalkeeper CIWS 4 × 324 mm Mk46 -torpedoputkea 2 × Westland Lynx -helikopteria
Hr. Ms. Callenburgh (runkonumero F808) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Kortenaer-luokan ohjusfregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Royal Scheldeltä Vlissingenistä. Sen köli laskettiin 2. syyskuuta 1975 ja alus laskettiin vesille 26. maaliskuuta 1977. Alus valmistui 26. heinäkuuta 1979.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1994 ja se myytiin Kreikalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Adrias.