stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loimuvaskiyökkönen
Koko ja ulkonäkö

Loimuvaskiyökkönen muistuttaa suuresti muutamia muita Autographa-suvun lajeja, erityisesti kirjovaskiyökköstä (Autographa pulchrina), josta sitä voi olla erittäin vaikea erottaa ja määrityksen varmistaminen voi vaatia genitaalien tutkimista. Etusiivet ovat kapeat, harmaanruskeat ja heikosti violetinsävyiset. Siiven keskiosassa on ohut, hopeanvalkoinen kreikkalaisen aakkoston gamma-kirjainta muistuttava kuvio, joka on vain harvoilla yksilöillä jakautunut kahteen osaan ja hieman sen takana on pieni kellertävänruskea alue. Munuaistäplä erottuu vaaleareunaisena. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat vaaleanruskeat, mutteivät aina kovin selvästi erottuvat. Aaltoviiru on musta ja tekee terävän W-kirjaimen muotoisen mutkan. Siipiripset ovat kirjavat ja niissä on hyvin erottuva valkoinen tyviviiru. Takasiivet ovat harmaanruskeat ja ulkoreunaa kohti tummenevat. Siipiväli 36–42 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Loimuvaskiyökköstä tavataan Pohjois- ja Keski-Euroopasta Keski-Aasian läpi Itä-Aasiaan ja edelleen Pohjois-Amerikkaan saakka. Laji on Suomessa tulokas, joka tavattiin ensimmäisen kerran 1980-luvulla ja sittemmin se on levinnyt laajalti maan etelä- ja keskiosiin. Pohjoisimmat havainnot ovat Rovaniemen korkeudelta, mutta painopiste on Kaakkois-Suomessa ja etelärannikolla. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun puolivälistä elokuun alkuun huipun sijoittuessa heinäkuun puoleen väliin.
Elinympäristö ja elintavat

Laji elää avoimilla paikoilla, kuten niityillä ja metsäaukioilla. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat valolle, mutta muutoin loimuvaskiyökkösen biologiaa tunnetaan huonosti.
Ravintokasvi

Toukka käyttänee kirjovaskiyökkösen tapaan ravinnokseen erilaisia ruohovartisia kasveja.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Loimuvaskiyökkönen
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Autographa buraetica (STAUDINGER, 1892), neu für Österreich (Lepidoptera, Noctuidae, Plusiinae) (saksaksi)
Ludovico Sforza

Ludovico Sforza
Ludovico Maria Sforza (Ludovico il Moro; 27. heinäkuuta 1452 – 27. toukokuuta 1508) oli Sforzan hallitsijasuvun jäsen toimien Milanon herttuana vuosina 1494–1499. Hän oli Francesco Sforzan toinen poika ja tunnetaan erityisesti Leonardo da Vincin ja muiden taiteilijoiden tukijana. Lisänimi il Moro viittaa Ludovicon tunnukseen, joka oli silkkiäispuun marja (ital. moro negro).
Nousu valtaan

Sforzan ensimmäisen herttuan Francesco Sforzan toisena poikana Ludovico joutui tyytymään vanhemman veljensä valtaanastumiseen Francescon kuoltua vuonna 1466. Galeazzo Maria Sforza tuli tunnetuksi julmana hallitsijana ja ryhmä aatelismiehiä murhasi hänet Pyhän Stefanuksen kirkon portailla 26. joulukuuta 1476. Galeazzolla oli poika, 7-vuotias Gian Galeazzo Sforza, josta tuli uusi herttua. Käytännössä Ludovico piti valtaa käsissään ja vuonna 1494 setänsä tiukassa holhouksessa ollut Gian Galeazzo kuoli, jonka jälkeen Ludovico kruunattiin virallisesti Milanon hallitsijaksi 22. lokakuuta. Vahvistaakseen asemaansa Ludovico oli edellisenä vuotena naittanut sisarentyttärensä Bianca Maria Sforzan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Maksimilian I:lle.
Milanon herttuana

Suojellakseen itseään Napolin kuninkaalta Ferdinand I:ltä Ludovico liittoutui samana vuonna Ranskan kuninkaan Kaarle VIII:n kanssa, joka toi joukkonsa Italiaan. Seuraavana vuonna Ludovico käänsi selkänsä Ranskalle liittoutuen sen vihollisten kanssa. Ranskaa vastaan vuonna 1495 käydyssä Fornovon taistelussa käytettiin aseita, jotka oli valettu Ludovicon Leonardo da Vincille varaamasta 70 tonnin pronssimäärästä. Vuonna 1499 ranskalaiset palasivat Ludvig XII:n johdolla ja Ludovico joutui pakenemaan Castello Sforzescosta. Ludvig XII asetti itsensä Milanon herttuaksi perustellen päätöstä sukujuurillaan, sillä hän oli Gian Galeazzo Viscontin pojanpojanpoika.
Vuonna 1500 Ludvig XII:n armeija piiritti Novaran kaupunkia, mihin Ludovico oli paennut armeijoineen. Kummankin armeijassa oli sveitsiläiskaartilaisia, jotka ranskalaisten hyökätessä kieltäytyivät taistelemasta toisiaan vastaan. Ludovico teki lyhyen paluun Milanon valtaistuimelle, halliten helmikuusta huhtikuuhun, kunnes joutui ranskalaisten käsiin ja hänet vietiin Lochesin linnaan, jossa hän kuoli vankeudessa vuonna 1508. Sveitsiläiskaarti selvitti asiaa ja teloitti sotilaan nimeltä Hans Turmann, joka oli selvityksen mukaan kavaltanut Ludovicon ranskalaisille rahasta.
Myöhemmin sveitsiläiset palauttivat Sforzan suvun Milanon valtaistuimelle ja Ludovicon pojasta Massimiliano Sforzasta tuli vuonna 1512 herttua.
Taiteiden vaalija

Ludovico Sforza oli eräs Italian varakkaimmista ja vaikutusvaltaisimmista renessanssin ajan hallitsijoista. Hän menestyi monilla valtiotaidon aloilla ja vaali taiteita ja tieteitä. Hänen hovissaan toimivia taiteilijoita ja tiedemiehiä olivat muun muassa Leonardo da Vinci, jolta Ludovico tilasi insinööritöiden lisäksi maalauksen Viimeinen ehtoollinen ja Castello Sforzescon freskoja, arkkitehti Donato Bramante, joka suunnitteli ja viimeisteli kirkkoja (San Celso, San Satiro, Sant'Ambrogio sekä Santa Maria delle Grazie) Ludovicon pyynnöstä, Foppa, Bergognone, Solari ja Amadeo. Ludovico käytti paljon varojaan Castello Sforzescon, Duomo di Milanon ja muun Milanon kaupungin koristamiseen.
Ludovico avioitui 17. tammikuuta 1491 16-vuotiaan Beatrice d’Esten kanssa, joka menehtyi lapsivuoteessa vuonna 1497. Massimiliano Sforzan lisäksi pariskunta ehti saada toisenkin lapsen, josta tuli myös Milanon herttua isonveljensä jälkeen nimellä Francesco II Sforza. Sekä Ludovico että hänen vaimonsa olivat kyvykkäitä diplomaatteja ja he pitivät yllä loisteliasta hovia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ludovico Sforza Wikimedia Commonsissa
http://www.milanocastello.it/intro.html (Arkistoitu – Internet Archive) – Castello Sforzescon sivut, joilla esitellään myös hallitsijasuvun vaiheita (italiaksi ja englanniksi)
http://www.storiadimilano.it/ – Milanon historiaa (italiaksi)
Ludovico Sforza kuvattuna milanolaisessa kolikossa, 1494–1499.
Ludovico Sforzan ja Beatrice d’Esten sarkofagi Certosa di Paviassa. Kuvanveistäjä Cristoforo Solari 1497–1499.
Euclid

| Euclid |
| --- | --- |
 Euclidin paino on noin 2100 kg ja se on noin 4,5 metriä pitkä ja 3,1 metriä halkaisijaltaan.
Organisaatio:  ESA
Kohde:  Lagrangen L2-piste
Tehtävän kesto:  6 vuotta
Euclid on Euroopan avaruusjärjestön (ESA) suunnittelema laajakulmainen avaruusteleskooppi. Projektin käynnistämispäätös tehtiin kesäkuussa 2012. Euclid tutkii avaruuden pimeää energiaa, pimeää ainetta, galaksien muotoa ja maailmankaikkeuden laajenemishistoriaa. Avaruusaluksen laukaisu avaruuteen on suunniteltu tapahtuvaksi heinäkuussa 2023. Avaruusalus kiertää aikanaan Aurinkoa Lagrangen L2-pisteessä. Kokonaisuudessaan avaruuslento kestää kuusi vuotta, josta  siirtolento L2-pisteeseen kestää useita viikkoja. Kyseessä on ESAn Cosmic Vision-ohjelman keskikokoinen avaruuslento, joka maksaa noin miljardi euroa.
Tutkimushankkeessa pyritään selvittämään, onko pimeää energiaa olemassa vai onko Albert Einsteinin yleinen suhteellisuusteoria virheellinen koskien painovoiman vaikutusta pisimmillä etäisyysskaaloilla.
Alus tekee mittauksia 550–920 nanometrin ja 0,8–1,7 mikrometrin aallonpituuksilla. Se kerää säteilyn Korschin teleskoopilla, jonka halkaisija on 1,2 metriä. Mittauselementteinä ovat CCD-kamera, lähi-infrapuna-alueen fotometri ja spektrometri.
Euclid valokuvaa yli kolmasosan taivaasta välttäen Linnunradan ja Eläinradan tasoa. Tämän mahdollistaa käytettävä laajakulmainen kaukoputki. Tutkittavana on 1,5 miljardia galaksia, ja taivaan neliöasteen valokuvaamiseen käytetään tunti. Tänä aikana otetaan neljä kuvaa. Punasiirtymä mitataan 80 miljoonasta galaksista. Tutkimustuloksia aiotaan julkaista vuodesta 2025 lähtien.
Yhdysvaltalainen NASA sai kesällä 2010 Yhdysvaltain tiedeneuvostolta suosituksen hakea NASAlle suurta roolia ESAn hankkeessa, vaikka NASA itse kaavailee toteuttavansa 2020-luvun loppuun mennessä WFIRST-avaruusteleskoopin
Suomessa Euclid-hankkeen yhteyshenkilö on kosmologian professori Hannu Kurki-Suonio Helsingin yliopistosta. Hanke on nimetty geometrian isän Eukleideen mukaan.
Euclid laukaistiin onnistuneesti SpaceX:n Falcon 9 -raketilla Cape Canaveralista 1. heinäkuuta 2023 kello 15:12 (UTC). Alukselta kuluu noin kuukausi matkaan L2-pisteeseen, jonka jälkeen seuraa kahden kuukauden jakso mittalaitteiden testaamiseen ja kalibrointiin. Laukaisurakettia vaihdettiin, koska kehityksen alla oleva Ariane 6 ei ole vielä valmis ja tehtävä olisi muutoin joutunut odottamaan ainakin vuoteen 2025 saakka.
Euclid lähettää päivässä noin 100 gigatavua pakattua tietoa ja yli 100 petatavua elinkaarensa aikana automatisoidun käsittelyn jälkeen. Euclidin teleskooppi on pienempi kuin Hubble- tai James Webb -teleskoopeissa, mutta se voi tehdä havaintoja laajemmalla alueella. Euclidin tehtävän suunnitellaan kestävän kuusi vuotta, jolloin se kattaa 36 prosenttia taivaasta. Hubble-teleskoopilta samaan kuluisi aikaa satoja vuosia.
Aiheesta muualla

Euclid ESA Science & Technology. Viitattu 28.12.2018 (englanniksi).
Foust, Jeff: NASA to delay WFIRST reviews for independent study SpaceNews.  8.5.2017. Viitattu 28.12.2018 (englanniksi).
Foust, Jeff: Flaws in NASA-provided detectors to delay European astronomy mission SpaceNews.  19.10.2017. Viitattu 28.12.2018 (englanniksi).
Missions – Euclid NASA – Jet Propulsion Laboratory. Viitattu 28.12.2018 (englanniksi).
Mellier, Yannick & Magnard, Frederic: Euclid Consortium Euclid and the origin of the accelerating universe.  27.12.2017. Viitattu 28.12.2018 (englanniksi).
Elektra Records

| Elektra Records |
| --- | --- |

Perustettu:  1951
Perustajat:  Jac Holzman ja Paul Rickholt
Tyylilajit:  useita
Kotimaa:  Yhdysvallat
Kotisivu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elektra Records on yhdysvaltalainen vuonna 1951 perustettu Warner Music Groupin omistama levy-yhtiö. Yhtiön perustivat Jac Holzman ja Paul Rickholt. Nykyisin yhtiö toimii Atlantic Records Groupin alaisuudessa. Yhtiö on julkaissut muun muassa Björkin, Metallican, The Curen, The Doorsin, Yngwie Malmsteenin, AC/DC:n, Dream Theaterin, Desperadon ja Queenin levyjä.
Vuonna 2001 Warner julkaisi Elektran 50-vuotisjuhlan kunniaksi levymerkin vähemmän tunnettujen artistien albumeita kaksi kerrallaan joko yhdellä tai kahdella CD-levyllä. Heitä olivat David Blue, Tim Buckley, The Butterfield Blues Band, Judy Collins, The Dillards, Judy Henske, Fred Neil, Phil Ochs, Tom Paxton ja Tom Rush.
Aiheesta muualla

Andy Finneyn The Elektra 'Master' Discography. (englanniksi)
Lyhythäntälepakot

| Lyhythäntälepakot |
| --- | --- |
 Lyhythäntälepakko (Mystacina tuberculata)
 Myöhäisoligoseeni - Nykyaika (Holoseeni) 26–0 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Lyhythäntälepakot Mystacinidae  Dobson, 1875
Suvut
 Mystacina  †Icarops  †Vulcanops 
Katso myös
   Lyhythäntälepakot Wikispeciesissä   Lyhythäntälepakot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyhythäntälepakot (Mystacinidae) on lepakkoheimo, jonka ainoa jäljellä oleva suku on Mystacina. Siihen kuuluu kaksi hiljattain elossa ollutta lajia, joista toinen on todennäköisesti kuollut sukupuuttoon 1960-luvulla, joskin yksittäisiä varmistamattomia havaintoja on saatu vielä 1990-luvun lopulla. Lyhythäntälepakot ovat noin kuuden senttimetrin pituisia, harmaaturkkisia lepakoita. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus heimon uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on uudenseelanninlepakot.
Fossiiliaienisto osoittaa, että lyhythäntälepakot ilmestyivät ja elivät Australiassa 26–12 miljoonaa vuotta sitten, ja niitä on tavattu Uudesta-Seelannista ainakin varhaiselta mioseenilta saakka.
Luokittelu

Mystacina
Lyhythäntälepakko, Mystacina tuberculata
Isolyhythäntälepakko, Mystacina robusta (mahdollisesti kuollut sukupuuttoon)
†Mystacina miocenalis
†Icarops
†Icarops aenae
†Icarops breviceps
†Icarops paradox
†Vulcanops
†Vulcanops jennyworthyae
Kuvaus

Heimon lepakot ovat poikkeavia niiden tavasta metsästää maassa, lentämisen asemesta.
Aiheesta muualla

Animal Diversity Web: Mystacinidae (englanniksi)
Love Sweat

| Love Sweat Golden Earring |
| --- | --- | --- |

Cover-albumin tiedot
 Äänitetty : 1995
 Julkaistu: 1995
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 48.47
 Levy-yhtiö: Columbia Records
Golden Earringin muut julkaisut
| Face It 1994 | Love Sweat 1995 | Naked II 1997 |
Love Sweat on hollantilaisen rockyhtye Golden Earringin albumi vuodelta 1995. Levy sisältää pelkkiä cover versioita.
Kappaleet

When I Was Young – 3.10 (säv. Vic Briggs, Eric Burdon, Barry Jenkins, Danny McCulloch, John Weider)
Darkness, Darkness – 3.54 (säv. Jesse Colin Young)
Gotte See Jane – 3.15 (säv. R. Miller, R. Dean Taylor)
My Little Red Book – 2.50 (säv. Burt Bacharach, Hal David)
Sail on Sailor – 3.19 (säv. Brian Wilson, Van Dyke Parks, Tandyn Almer, Ray Kennedy, Jack Rieley)
Motorbikin' – 2.55 (säv. Chris Spedding)
I'll Be Back Again – 3.37 (säv. John Lennon, Paul McCartney)
This Wheel's on Fire – 4.02 (säv. Rick Danko, Bob Dylan)
Ballad of a Thin Man – 5.07 (säv. Dylan)
Collage – 3.36 (säv. (Patrick Cullie, Joe Walsh)
Move Over – 3.36 (säv. Janis Joplin)
Who Do You Love – 5.35 (säv. Bo Diddley)
Turn the Page – 3.10 (säv. Bob Seger)
Kokoonpano

George Kooymans – kitara, laulu
Rinus Gerritsen – basso
Barry Hay – laulu, kitara
Cesar Zuiderwijk – rummut
Arviot

Allmusic:
Aiheesta muualla

Love Sweat discogs.com -sivustolla
Eudactylina

| Eudactylina> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hexanauplia
Lahko::  Siphonostomatoida
Heimo::  Eudactylinidae
Suku::  Eudactylina  Beneden, 1853
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eudactylina on Eudactylinidae-heimoon kuuluva niveljalkaisten suku. Siihen kuuluu 34 lajia.
Lajit

Eudactylina acanthii
Eudactylina acuta
Eudactylina aspera
Eudactylina insolens
Eudactylina minuta
Eudactylina rhinobati
Eudactylina similis
Eudactylina turgipes
Eudactylina vilelai
Eudactylina corrugata
Eudactylina alata
Eudactylina breviabdomina
Eudactylina chilensis
Eudactylina dollfusi
Eudactylina lancifera
Eudactylina longispina
Eudactylina myliobatidos
Eudactylina oliveri
Eudactylina papillosa
Eudactylina parva
Eudactylina peruensis
Eudactylina pollex
Eudactylina pusilla
Eudactylina spinula
Eudactylina squamosa
Eudactylina tuberifera
Eudactylina valei
Eudactylina indivisa
Eudactylina leptochariae
Eudactylina musteli
Eudactylina squatini
Eudactylina dasyati
Eudactylina taeniuri
Eudactylina gymnuri
MPlayer

| MPlayer |
| --- | --- |


Kehittäjä:  MPlayer team
Kehityshistoria
Ensijulkaisu:  2000
Vakaa versio:  1.5 / 2022-02-27
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  Mediasoitin
Alusta:  Alustariippumaton
Ohjelmointikielet:  C
Lisenssi:  GPLv2
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
MPlayer - The Movie Player on avoimeen lähdekoodiin pohjautuva mediasoitin. Se kehitettiin alkuaan toimivaksi vain Linuxissa, mutta toimii nykyään myös muissa Unix-tyyppisissä käyttöjärjestelmissä sekä mm. Windowsissa. MPlayeria levitetään GPLv2-lisenssin alaisena, ja sen alkuperäiset tekijät olivat enimmäkseen unkarilaisia.
MPlayer on peruskäyttöliittymältään komentoriviohjelma. Siinä on myös graafinen käyttöliittymä, jota ei kuitenkaan käännetä oletusasetuksilla. Ohjelmapaketti sisältää myös MEncoder-ohjelman, jolla tehdään uudelleenkoodauksia eri mediamuotojen välillä.
MPlayerin sanotaan osaavan toistaa enemmän videomuotoja kuin minkään muun soitto-ohjelman. Siinä on sisäänrakennettuna suuri määrä koodekkeja. Lisäksi se voi tarvittaessa käyttää Windowsin konekielisiä DLL-tiedostoja tai vastaavanlaisia OS X:n Intel-version ohjelmakirjastoja median toistoon.
MPlayerissä on sisäänrakennettu tuki mm. seuraaville video- ja äänikoodekeille: MPEG-1, MPEG-2, MPEG-4 (ml. H.264), WMV/VC-1, Sorenson, VP6, Theora, MP3, WAV, WMA (v1&v2), Ogg Vorbis, AC-3/A52 (Dolby Digital), AAC, Adoben Flash Video. MPlayer pystyy toistamaan myös DVD:n, Video CD:n ja SVCD:n sisältöjä sekä käyttämään digi-tv- ja radiokortteja.
Siinä on myös laaja laitteistotuki, ja se pystyy näyttämään kuvaa X11-ikkunassa, tukee XVideo-laajennosta ja OpenGL:ää. Se osaa käyttää myös Linuxin graafista konsolia sekä SDL-kirjastoa ja sen tukemia piirtokeinoja. Windowsissa se tukee DirectX:ää ja Macissä Quartz Compositoria. Jos graafista näyttöä ei ole käytettävissä, videota voi näyttää ASCII-grafiikkana aalib-kirjaston avulla. Äänipuolella MPlayer tukee OSS- ja  ALSA-äänirajapintoja sekä useita verkkoläpinäkyviä äänipalvelimia.
MPlayerin kehityksen aloitti Árpád Gereöffy (lyhyemmin A'rpi) vuonna 2000, koska ei löytänyt Linuxille kelvollista mediasoitinta. Ensimmäisen mpg12play-nimisen ohjelman hän kirjoitti puolessa tunnissa libmpeg3-kirjaston ympärille. Pian soittimeen lisättiin Win32 DLL -lataaja avifile-ohjelmasta, jonka jälkeen soittimella pystyi näyttämään mediamuotoja, joille Linuxissa tuolloin ei ollut omaa tukea. Marraskuussa 2000 julkaistiin MPlayerin ensimmäinen versio MPlayer v0.3. Alex Beregszászi on ylläpitänyt MPlayeriä vuodesta 2003.
MPlayer pystyy toistamaan Firefox-selaimessa monia verkkosivuille upotettuja video- ja äänimuotoja käyttäen liitännäistä.
Haarautukset

Uoti Urpala erotettiin kehitystiimistä 2011 pitkään jatkuneiden erimielisyyksien vuoksi ja hän alkoi kehittää MPlayer2 -soitinta. MPlayer2:n erona oli että kirjastot ladataan dynaamisesti, se tukee NVidian VDPAU-rajapintaa videon soiton kiihdytykseen, lisäksi siinä on tarkempi kelaus ja videon pysäytys -toiminnot, FFmpegin sijaan voi käyttää Libav-kirjastoa, tekstitykset piirretään libass-kirjaston avulla ja ohjelma on oletuksena käännetty monisäikeiseksi. MEncoder ja graafisen käyttöliittymän tuki on poistettu.
mpv on soitin, joka perustuu Mplayeriin, mplayer2:een ja FFmpegiin.
mpv:n aloitti Vincent Lang vuonna 2012 mplayer2:n pohjalta.
mpv uudelleenlisensoi koodinsa LGPLv2.1-lisenssille, joka sallii sen käytön toisen ohjelmien sisäisenä kirjastona.
Vaihtoehtoisia soittimia Unix-tyyppisille käyttöjärjestelmille

xine — Tukee myös DVD-valikoita ja -tekstityksiä
VLC — Sietää paremmin virheitä toistettavissa tiedostoissa
SMPlayer — Käyttäjäystävällinen MPlayeriin perustuva soitin
MPlayerXP — Säikeistettyyn ytimeen perustuva tehokkaammin toimiva MPlayerin muunnos
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut
Etelä-Afrikan kommunistinen puolue

| Etelä-Afrikan kommunistinen puolue South African Communist Party |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1921
Johto:   Charles Nqakula (pj.)  Blade Nzimande (sihteeri) 
Toimisto:  PO Box 1027 Johannesburg 2000 South Africa
Äänenkannattaja:  Umsebenzi
Kansainväliset jäsenyydet:  Komintern (1921–1943?)
Nuorisojärjestö:  Young Communist League of South Africa
Kotisivu:  sacp.org.za
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelä-Afrikan kommunistinen puolue (engl. South African Communist Party, SACP) on 1921 perustettu eteläafrikkalainen kommunistinen puolue. Puolue kiellettiin 1950 kommunismin hävittämislailla, mutta se jatkoi toimintaansa maan alla ja maanpaossa. SACP oli jo apartheidin aikana läheisessä yhteistyössä Afrikan kansalliskongressin (ANC) kanssa ja osallistui muun muassa sen aseellisen siiven, Umkhonto we Sizwen, toimintaan. SACP:n merkittävimpiä poliitikkoja ovat olleet Joe Slovo ja hänen vaimonsa Ruth First sekä Chris Hani. Puolueen nykyinenmilloin? pääsihteeri on Blade Nzimande. Puolueen puheenjohtaja Charles Nqakula on Etelä-Afrikan turvallisuusministeri.[lähde? ]
Apartheid-hallinnon päätyttyä puolue on ollut liitossa ANC:n ja Etelä-Afrikan ammattiliittojen kansalliskongressin (COSATU) kanssa. SACP on osallistunut parlamenttivaaleihin ANC:n listoilla. Puolueella on Etelä-Afrikan parlamentissa useita kymmeniä edustajia, jotka toimivat ANC:n ryhmässä. Puolueen jäseniä on myös Etelä-Afrikan hallituksessa. Liittolaisten välisiin suhteisiin on aikana muodostunut jännitteitä, kun COSATU ja SACP ovat vaatineet suurempaa vaikutusvaltaa päätettäessä maan makroekonomisesta politiikasta. Loppuvuonna 2008 ANC:stä erosi tai erotettiin joukko huomattavia vaikuttajia, jotka perustivat Kansan kongressi -puolueen. Keskeisellä sijalla ANC:stä lähteneiden kritiikissä on ollut kommunistien ANC:ssä saama vaikutusvalta.
Luettelo kaukalopallon SM-mitalisteista

Tämä on luettelo kaukalopallon SM-mitalisteista. Kaukalopallon Suomen-mestaruudesta on pelattu vuodesta 1975 alkaen. Vuoteen 1990 asti mestaruus ratkaistiin turnausmuotoisesti ja laji kuului Jääpalloliiton alaisuuteen. Sarjatoimintaan siirryttiin Kaukalopalloliiton perustamisen myötä vuonna 1990. Vuoteen 2013 saakka kaukalopallon pääsarja oli nimeltään Kaukalopalloliiga, jonka jälkeen sen korvasi Kaukalopallon SM-Sarja, jolloin sarjaa hallinoi Suomen Kaukalopallo- ja Ringetteliitto.
Vuosien 2017 ja 2021 välillä kaukalopallon Suomen-mestaruus ratkaistiin avoimessa kaukalopallon Suomenmestaruusturnauksessa. Kaudella 2022-2023 palattiin kaukalopallossa SM-sarjaan, jossa pelattiin ensiksi runkosarja ja runkosarjan jälkeen Final Four -tyylinen lopputurnaus runkosarjan neljän parhaan välillä.
Kaudella 2023-24 pelattiin tavanomaisemmin runkosarja ja runkosarjan jälkeen pudotuspelit.