stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Artikkeli (kirjallisuus)

Artikkeli tarkoittaa lyhyttä tai keskipituista asiatekstiä, joka yleensä käsittelee jotain rajattua aihetta tai teemaa ja on osa jotain suurempaa tekstien kokonaisuutta. Sana on johdettu latinan kielen sanasta articulus, jolla on myös pientä osaa tarkoittava merkitys.
Esimerkiksi sanoma- ja aikakauslehtien sisällön pääosa (mainoksia, mielipidekirjoituksia ym. lukuun ottamatta) koostuu yleensä lehtiartikkeleista. Myös tietosanakirjat koostuvat artikkeleista.
Tieteellisessä lehdessä tai yleensä myös tietosanakirjassa julkaistavaa artikkelia koskevat erityiset vaatimukset. Artikkelin sisällön täytyy olla tieteelliset normit täyttävä: perustua tieteelliselle tutkimukselle sekä mainituille lähteille. Tutkimuksen menetelmien täytyy olla kuvailtu ja siten tulosten muiden tarkistettavissa. Tiedeartikkeleissa käytetään usein vakiintunutta tieteellisen artikkelin rakennetta, tyypillisesti niin sanottua IMRD-rakennetta. Tieteelliset artikkelit läpikäyvät vertaisarvioinnin eli peer review'n, jossa saman alan tutkijat tarkastavat artikkelin ennen sen julkaisua. He eivät muokkaa artikkelin sisältöä, mutta tarkistavat, että se täyttää tieteellisyyden kriteerit, ja voivat antaa kirjoittajille palautetta artikkelin kehittämiseksi julkaisukelpoiseksi. Osa tieteellisistä artikkeliluonnoksista hylätään, vain osa hyväksytään painettuun tai sähköisesti julkaistuun tieteelliseen julkaisuun. Esimerkiksi arvostettu tiedejulkaisu Nature kertoo hyväksyvänsä noin 8 prosenttia heille viikoittain lähetetyistä 200 artikkelikäsikirjoituksesta.
Auringon temppeli (kultti)

Auringon temppelin logo
Auringon temppeli oli okkultistinen kultti, joka ihannoi ruusuristiläisten Temppeliherrojen perinnettä ja salatieteellistä viisautta. Vuosina 1994–1995 kultin sisällä tehtiin mittava joukkomurha ja joukkoitsemurha.
Auringon temppeli alkoi muodostua 1970-luvulla ranskalaisen kelloseppä Joseph di Mambron ympärille. Di Mambro esiintyi koulutettuna psykologina, joka auttoi ihmisiä henkiseen kasvuun. Seuraa markkinoitiin kulttuuria, luontoa ja taidetta ihannoivana yhteisönä, ja se tavoitti poliitikkoja, taiteilijoita ja rahamiehiä. Suurin osa ei alkuun tiennyt järjestön salatusta esoteerisesta puolesta, rituaaleista ja luennoista.
Sisäpiirin kesken di Mambro esiintyi kosmisen tietoisuuden välittäjänä. Di Mambrolla oli teosofinen käsitys ihmiskunnan kehitystä ohjaavasta Suuresta Valkoisesta Veljeskunnasta, ja hänen kauttaan sisäpiirillä oli puheyhteys näihin näkymättömiin ruusuristiläisiin. Di Mambdon mukaan Veljeskunta majaili Agartha-nimisessä maanalaisessa valtakunnassa, josta vanhemmat veljet ilmestyivät hänelle punaisilla kankailla ja peileillä koristellussa kellaripyhäkössä.
Auringon temppeli uskoi, että maailma oli tuhoutuva tulessa, ja että heidän oli lähdettävä valo-olentoina Sirius-tähdelle. Lokakuussa 1994 kultin tiloissa Quebecissä surmattiin kolmen kuukauden ikäinen vauva. Muutama päivä sen jälkeen iso joukko kultin jäseniä teki itsemurhan, osa taas surmattiin. Kaikkiaan 53 kuollutta löytyi poltettujen huviloiden raunioista Sveitsissä ja Kanadassa. 23. joulukuuta 1995 tapahtui toinen murharituaali, jonka jäljiltä poliisi löysi syrjäiseltä metsäaukealta Ranskan Alpeilta 16 karrelle palanutta ruumista. Joidenkin kädet oli sidottu ja päähän oli vedetty muovipussi. Joitakin oli huumattu, ja itsemurhasta kieltäytyneitä oli ammuttu. Uhrien joukossa oli myös lapsia.
Tšekin avaruustoimisto

Tšekin avaruustoimisto (tšek. Česká kosmická kancelář) on voittoa tuottamaton organisaatio, joka koordinoi Tšekin tasavallan avaruustoimintaa.
Toiminta

Avaruustoimisto on neuvotellut ESAn kanssa nk. PECS-yhteistyösopimuksen vuonna 1996, jonka puitteissa se osallistuu ESAn toimintaan noin miljoonan euron vuosipanoksella. Se edustaa Tšekkiä International Astronautical Federation -järjestössä (IAF) ja YK:n alaisessa Committee for Peaceful Uses of Outer Space -komiteassa sekä Ranskassa toimivassa EYRISY-yhteistyöorganisaatiossa.
Tšekin avaruustoiminnan rahoittaa opetusministeriö (tšek. Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy České republiky). Sen apuna on neuvoa-antava Avaruusasiain neuvottelukunta.
Tšekki on osallistunut Galileo-navigaatiosatelliitien rakentamiseen. Sen liikenneministeriö on panostanut 2,3 miljoonaa euroa sen liikennesovellusten kehittämiseen.
Historiaa

Tšekkoslovakian ensimmäiset avaruuslaitteet lensivät INTERKOSMOS 1-satelliitilla, joka laukaistiin 14. lokakuuta 1969. Tšekkiläisiä avaruuslaitteita tehtiin useita kymmeniä sen jälkeen muille INTERKOSMOS-satelliiteille ja Neuvostoliiton avaruusluotaimille. Vladimir Remek vietti kuusi päivää Saljut 6 -avaruusasemalla – Tšekkoslovakia oli kolmas maa maailmassa, jonka ihminen lensi avaruudessa.
Tšekkiläiset avaruustutkimuksen laitteet ovat olleet pieniä kiihtyvyysantureita, spektrometrejä mm. röntgenalueelle, plasmainstrumentteja ja lääketieteellisiä tutkimuslaitteita miehitetyillä lennoilla.
Tšekkoslovakia ja nykyinen Tšekki oli INTERSPUTNIK-järjestön jäsen vuodesta 1972, on ollut INTELSATin jäsen vuodesta 1992, EUTELSATin jäsen vuodesta 1992 ja kuuluu vuodesta 2000 alkaen INMARSATin omistajiin. Tšekki pyrkii rakentamaan ja hankkimaan Unkarin ja Puolan kanssa GEO-radan tietoliikennesatelliitin alueensa TV- ja radiolähetyslinkiksi.
Aiheesta muualla

Avaruustoimiston sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tasavallan aukio (Jerevan)

Tasavallan aukio, 2010
Tasavallan aukio (arm. Հանրապետության հրապարակ) on keskusaukio Kentron-nimisellä ydinalueella Armenian pääkaupungissa Jerevanissa.  Tasavallan aukio kuuluu keskusta-alueen tärkeimpiin nähtävyyksiin ja on kaupungin maamerkki.
Tasavallan aukio on alun perin kuulunut arkkitehti Aleksander Tamanjanin vuonna 1924 luomaan Jerevanin yleissuunnitelmaan. Tämä noin 3 hehtaarin kokoinen pääaukio rakennettiin vuosina 1926–1958 ja museorakennus valmistui 1977. Vuosina 1940–1990 aukio, kuten useimmat neuvostoliittolaisten asutuskeskusten keskeiset avopaikat, oli "Leninin aukio", ja nykyinen nimi palautettiin johtajan patsaan poistamisen jälkeen vuonna 1991. Ensin soikion muotoiseksi suunniteltu aukio on nykyisin taitava yhdistelmä puolisuunnikkaasta ja ovaalista, jonka keskiosaan rakennettu kivikuvio jäljittelee perinteistä armenialaista mattoa. Aukiota koristelee keskeisellä paikalla kansallisgallerian edessä sijaitseva  soiva suihkulähde. Aukion laidalla olevan Armenian hallituksen talon tornissa tasatunnein lyövä kello on yksi maan tärkeimpiä nähtävyyksiä.
Aukio on kaupungin liikenteen keskipiste ja siellä järjestetään tärkeitä kansallisia seremonioita, kokoontumisia, juhlia ja paraateja, joista hienoimpina pidetään 21. syyskuuta järjestettävää itsenäisyyspäivän sotilasparaatia.
Sijainti ja liikenne

Tasavallan aukio sijaitsee Jerevanin Kentron-nimisellä ydinalueella. Kävelymatkaa kuuluisaan Cascades-patsaspuistoon on 1,7 ja pitkin Tigranes Suuren katua sirpin muotoiseen Ympyräpuistoon noin 1 tai Jerevanin rautatieasemalle 2,8 kilometrin verran.
Aukiolta hallitustalon vanhaa tornikelloa tarkkaillessa löytää "Tasavallan aukio" -nimisen metroaseman, joka sijaitsee vain kahden minuutin kävelymatkan päässä pääaukiolta. Lisäksi tähän kulkee busseja nro 1, 2, 22, 32, 33, 44, 54, 58 ja reittitakseja (tai pikkubusseja) nro 12, 26, 62 kaupungin eri osista. Kääntäessä katseen kohti museorakennusta ja suihkulähteitä, näkyy vasemmalla seitsemän kuuluisaa, arkkitehti Spartak Kntekhtsjanen suunnittelemaa juomavesilähdettä ja vanhan kaupungin Abovjanin katu. Nämä vanhan sanonnan mukaan ”ihmisen 7 voimalähdettä” asennettiin vuonna 1965.
Aukio sijaitsee seuraavien katujen risteysalueella:
Abovjanin katu Hatšatur Abovjanin mukaan. Se on historiallisen vanhan kaupungin tärkein katu. Tältä kadulta lyhyen kävelymatkan päässä vasemmalle haarautuu mallikas Pohjoinen Avenue, jolla puuttuvat yksittäiset puut, paitsi ruukkuihin istutetut. Neuvostoaikana pidettiin lupaavana tähän kävelykadun ja pikkuaukioiden perustamista, mutta kokonainen joukko Tamanjanin opiskelijoita, lahjakkaita armenialaisia arkkitehteja, kieltäytyi aloittamasta Pohjoisen Avenuen rakentamista. Tämä Tamanjanille tärkeä avenue on nykyisin vain 450 metriä pitkä ja 27 metriä leveä kävelykatu, jossa on neljää pikkuaukiota ja 11 keskimäärin 9-kerroksista taloa, rakennusmateriaalina joko basalttia, graniittia, travertiinia tai tuffia.
Nalbandianin katu vallankumouksellisen runoilijan Mikael Nalbandianin mukaan;
Tigranes Suuren katu Armenian kuningaskunnan hallitsijan mukaan;
Vazgen Sargsjanin katu vuonna 1999 parlamenttiin tehdyn aseistetussa hyökkäyksessä surmansa saaneen Armenian pääministerin mukaan ja
Amirianin katu ensimmäisen Armenian tasavallan vallankumouksellisen perustajan Arsen Amirianin mukaan.
Keskeisimmät rakennukset

Pääaukiota ympyröi ainutlaatuinen arkkitehtoninen kokonaisuus, joka koostuu viidestä rakennuksesta: hallitustalosta eli valtioneuvoston linnasta symmetrisesti länteen ja itään sijoitetuista ministeriöistä, museosta ja Mariott Armenia -hotellista.
Sosialistisen realismin hallitsemina vuosinakin Tamanjanin onnistui suunnitelmiensa pääpiirteissä pitää keskiaikaisessa Armeniassa 400–600-luvulla kestäneen kulta-ajan arkkitehtuuri, jolle ominaiset historialliset hellenistiset ja syyrialaiset viittaukset näkyvät hänen 1930–1950-luvun julkisivujen kaavailussaan. Suuntauksessa suuri rooli on kaksoispilareilla, joiden päissä yhteinen kapiteeli, ja kaarilla, joissa korotetut keskiosat. Rakennusten ja niiden julkisivujen tyyliseikkoihin kuuluvat suuret kaariportaalit, runsaasti joko holvikaaria tai veistoksin koristeltuja friisejä, myös rakennuksien sisällä, kuten esimerkiksi ulkoministeriön rakennuksen kirjakaupassa, perinteisenä armenialaisena koristemaalauksena, veistona ja hienovaraisena dekoraationa. Aukion viidestä neljä rakennusta rakennettiin vuosina 1926 ja 1958, viides, museorakennus valmistui vuosina 1975–1977. Varhaisemmat rakennukset ovat neoklassista arkkitehtuuria armenialaisella sävytyksellä. Hieman myöhäisemmät ulkoministeriön ja taidegallerian rakennukset ovat modernistisia jäljitelmiä, joille omaperäisyyttä luovat veistetyt koristeet neo-armenialaisessa hengessä. Aukion klassisen monumentaalinen ja pitkälti perinnettä elvyttävä arkkitehtuuri on pääasiassa käytettävän luonnonkiven, tuffin sanelema. Pintamateriaalina käytössä on varsinkin valkoinen ja vaaleanpunainen felsinen tuffi, jonka ansiosta Jerevania kutsutaan usein "vaaleanpunaiseksi kaupungiksi". Rakennusten sokkelit ovat basalttia. Museon edessä on musikaalinen suihkulähde, jonka eriväriset valot tehostavat taiteellista vaikutelmaa, ja aukion soikeaa osaa koristaa mosaiikki.
Keskeisimmät rakennukset > Hallitustalo

Armenian hallitusrakennuksen on suunnitellut arkkitehti Aleksander Tamanjan, josta hänelle v. 1942 myönnettiin postuumisti Neuvostoliiton valtion palkinto. Tämä ns. valtioneuvostolinna nro 1 rakennettiin alun perin Armenian Kansankomissariaattia varten ja sen ensimmäinen vaihe, luoteinen siipi valmistui vuonna 1929. Lilasta ja vaaleanpunaisesta kivestä rakennettu talo on pohjaratkaisultaan monikulmio, johon kuuluu sisäpiha. Rakennukselle on ominaista kansallinen koloriitti. Sen julkisivun pylväät ja kaaret ovat kaiverruksin koristeltuja. Pääaukiolle ilmeen piti luoda ennen kaikkea sen suuri, kolmitasoinen ja pyöreä tornimainen sisääntuloaula, jonka yksityiskohdissa palattiin 600-luvulta olevan Zvartnotsin kirkon tyyliin. Kohteen monipuolisempaan työskentelyyn käyttöönotto oli vaatinut rakennuksen integroitua suunnittelua entistä mahtavammaksi vuosien 1932 ja 1936 aikana. Niiden uusien piirustuksien mukaisesti rakennuksen keskiosaan oli määrä pystyttää pitempi sylinterimäinen osa epäsäännölliseen viisikulmion muotoon toimimaan siipiä yhdistävien käytävien eräänlaisena solmukohtana. Tamanjanin luomaa rakennustaidetta ei kuitenkaan kokonaan voitu toteuttaa, koska silloin hallitustalon laajuuden ja loiston nähtiin olevan ristiriidassa ympäröivien rakennusten kanssa. Hallitustalo rakennettiin siis ilman 60 metrin korkuista tornimaista aularakennusta ja tämän päätöksen teki Armenian keskuskomitean ensimmäinen sihteeri G. Arutinov vuonna 1938. Hän piti tarpeellisena vähentää merkittävästi rakennuksen tilavuutta ja nopeuttaa pitkittynyttä loppuunrakentamista. Tämä päätös johti tarpeeseen muuttaa projektia, jolloin sitä työtä jatkoi arkkitehdin poika Gevorg Tamanjan. Hän poisti korkean keskiosan, mutta lisäsi itäsiipeen laajennetun kokous- ja juhlasalin auloineen. Rakennustyöt keskeytettiin vuonna 1941 eikä hallitustalon pohjois- ja itäosien monimutkaisuus koskaan herännyt eloon. Talo valmistui vuonna 1955.  Hallitustaloa koristavat Moskovassa valmistettu ja vuonna 1941 Jerevaniin tuotu kello, halkaisijaltaan 4 metriä, viisarien pituudet 188 ja 170 cm, ja Martiros Sarianin suunnittelema Armenian sosialistisen neuvostotasavallan vaakuna.
Keskeisimmät rakennukset > Ulkoministeriö

Vuonna 1940 arkkitehti ja arkkitehtuurin historioitsija N. Tokarski ehdotti toisenkin hallintorakennuksen rakentamista Tasavallan aukiolle. Suunnittelu annettiin arkkitehti Samvel Safarjanin tehtäväksi, mutta sodan puhjetessa vuonna 1941 uudistustyöt pysähtyivät kokonaan. Sekä hallitustalon että alueen muiden rakennuksien rakennustöitä jatkettiin sodan jälkeen, jolloin maan hallituksella ei ollut rahaa rakennuttaa kauniita taloja. Silloin resurssit kuuluivat osuustoiminnallisille ja konjakin tuottajille. Sen vuoksi S. Safarjan yhdessä nuorten arkkitehtien V. Arevšatjanin ja R. Israeljanin suunnitteli Abovjanin ja Buzandin katuja päin olevan siiven yritysliittymälle ”Ararat” ja rakennuksen puoliympyrän muotoisen osan, jossa 1996 alkaen on ulkoministeriö, tuottajien osuuskunnille, myöhemmin Armenian teollisuusneuvostolle (Armpromsovetille). Tätä vuonna 1955 rakennettua taloa kutsutaan myös "Valtioneuvostolinnaksi nro 2". Kumpaakin valtioneuvostolinnaa pidettiin jo keskeneräisinä arkkitehtonisilta ominaisuuksiltaan luontevasti yhteen sulautuvina. Niillä on niin samankaltaisuutta kuin veistotaiteellisten arvojen ja hillityn plastisen sommittelun tarjoamaa eroavuutta.  S. Safarjan on käyttänyt suurta suosiota saavuttaneita, postmodernismista innoituksensa saaneita koristetekniikan uutuuksia kuten funktionalistisen vaaleaa ja kermaista väritystä, kaaria, kapeita ampuma-aukkoikkunoita ja symmetriaa.
Keskeisimmät rakennukset > Kansallisgalleria ja museo

Vielä vuonna 1935 historiamuseo, taidegalleria, konserttisali ja Armenian kirjallisuusmuseo sijaitsivat kaksikerroksisessa mustassa, keskusaukiolle sivuttain olleessa Kulttuuritalon nimellä tunnetussa rakennuksessa, josta kehittyi jotain enemmän kuin entinen kymnaasi. Tämä vuonna 1913 (tai 1916) arkkitehti V. Simonjanin suunnittelemana rakennettu talo kuului purettavaksi kaupungin länsi- ja itäosia yhdistävän pääkadun tieltä, mutta 40-luvun lopussa – 50-luvun alussa G. Arutinovin päätöksellä arkkitehti Mark Grigorjanin tehtäväksi annettiin kulttuuritalon jälleenrakentaminen. Samalla museoiden ja gallerian kokoelmat kasvoivat ja rakennus yhä vähemmän täytti näytösten esillepano- ja varastojen laajentamisvaatimuksia. 50-luvun puolivälissä G. Arutinov päätti, ettei ole tarvetta purkaa pääasiallista rakennusta, vaan lisätään siihen kolmas kerros, ja muutetaan aukiolle näkyvän julkisivun yksityiskohtia. Samalla hän kielsi arkkitehtien ehdottaman kolmitasoisen pyöreän keskiosan ja sen kupolin rakentamisen. Museot jatkoivat kuitenkin kasvuaan, jolloin historiamuseosta haarautui vallankumouksen museo ja gallerian holveihin kerääntyi kymmeniä tuhansia maalauksia. 60-luvun lopussa arkkitehdit M. Grigorjan yhdessä A. Ghazarjanin ja M. Rostomjanin kanssa aloitti suunnittelun ja 70-luvun alussa palattiin rakentamisen pariin. Virallisesti rakennus otettiin käyttöön vuonna 1976, mutta uusi näyttely oli valmis vasta seuraavana vuonna 1977. Nykyisin historiamuseo on kerännyt jo lähes puoli miljoonaa Armenian kulttuuriperintöön kuuluvaa näyttelyesinettä esihistoriasta nykypäivään. Samassa rakennuksessa on 56 -salinen kansallisgalleria ja pohjakerroksessa sijaitsee 25. joulukuuta v. 2005 virallisesti Arno Babadžanjanin mukaan nimetty konserttisali, sisäänkäynti on Abovjanin kadulta. Salia korjattiin vuosina 1953, 1961 ja 1977. Tämän aukion koillisreunalla sijaitsevan valkoisella kivellä vuoratun rakennuksen etupiha koristeltiin suurella lammella suihkulähteineen.
Keskeisimmät rakennukset > Liikenne- ja viestintäministeriö ja posti

Vuonna 1953–1954 aukion etelälaidalla aloitettiin vielä yhden, nykyisen liikenne- ja viestintäministeriön talon rakentaminen, jolloin aukion arkkitehtonisen kokonaisuuden muodostuminen alkoi lähestyä loppuvaihettaan. Se oli alun perin ammattiliittojen neuvoston talo ja valmistui vuonna 1956. Arkkitehtien Mark Grigorjan ja Eduard Sarapjan piti ratkaista vaikea tehtävä: toisaalta oli välttämätöntä säilyttää kehittyvälle aukiolle ennen kaikkea hallitustalon sanelema laajuus, ja toisaalta oli jotain tehtävä kokonaisuuteen varsin sopimattoman postirakennuksen suhteen, joka sijaitsee hallitustalosta etelään ja rakennettiin vuonna 1935. Posti kunnostettiin vuosina 1954–1956, mutta koska sen tummansävyistä kivivuoria ei voinut verrata edes arkkitehtuuriltaan läheiseen hallitustaloonkaan, pidettiin sen arkkitehtonista ratkaisua aukion rakennuskannan yhtenäisyyden särkijänä. Tamanjanin kaavan mukaan postin ja ammattiliittojen neuvoston rakennuksien väliin oli jäätävä katu, jolta avautuisivat näkymät Araratille. Koska samalla hallitustalon nähtiin yhteensopivan sitä vastapäätä olevan kahden sijasta yhden rakennuksen kanssa, ehdottivat arkkitehdit peruskorjatun postin ja ammattiliittojen neuvoston rakennuksen julkisivujen yhdistämistä korkealla kaarella kadun yli. Itse katua ei kuitenkaan rakennettu, koska sen arvioitiin riittämättömän puutteellisesti jäsentelevän aukiolta etelään päin jäävät asuinkorttelit, eikä 50-luvun puolivälissä pääväyläksi kehittynyt Tigranes Suuren katu ollut jollakin kapealla rinnakkaiskadulla toistamisen tarpeessa. 70-luvulla tämän rakentamattoman kadun viimeiset mahdollisuudet vei harmaa ja tylsä asuinrakennus.
Keskeisimmät rakennukset > Hotelli Marriott Armenia

Yhdeksänkerroksinen hotelli tunnettiin aiemmin nimeltä "Armenia" Joidenkin lähteiden mukaan hotellin rakentaminen alkoi vuonna 1950 ja ovensa se avasi vuonna 1958. Rakennuksen arkkitehtina oli Mark Grigorjan, jonka lapsenlapsen mukaan hotelli "Armenia" on viimeisenä, vuodesta 1959 alkaen suunniteltu rakennus. Sen rakennustyöt päättyivät vuonna 1965, jolloin se yhdessä samoina vuosina kunnostetun liikenne- ja viestintäministeriön rakennuksen kanssa antoi aukion arkkitehtoniselle kokonaisuudelle lopulliset määritelmät. Tämä vaaleanpunainen, neoklassistinen tuffitalo valtavine pyörökaarineen ja korkeine pylväikköineen kuului Neuvostoliiton aikoina Inturist-yhtiölle, joka sai matkailijoita kaikkialta Neuvostoliitosta ja jopa muualta maailmalta. Kommunismin loppuvaiheessa hotelli jäi pois käytöstä. Vasta 1990-luvun alun kriisin päätyttyä ja matkailutoiminnan uudelleen elpyessä hotellissa tehtiin kunnostustöitä. Vuonna 1998 hotelli yksityistettiin ja vuonna 2002 sen osti yhdysvaltalainen yritys, joka korjautti siitä kansainvälisen luokittelujärjestelmän mukaisen neljän tähden majoituspaikan. Eri lähteiden mukaan hotellissa on yksi 585 neliömetrin juhlasali, 7–10 kokoustilaa, 215–259 huonetta, joista sviittejä 11–14, ja joista on näkymät kaupungille tai kohti Araratia.
Keskeisimmät rakennukset > Allas ja suihkulähteet

Alun perin suihkulähteiden altaan rakentamisidea oli syntynyt G. Arutinovin nähdessä dokumenttielokuvan "Iran", jossa näytettiin kauniita kohtauksia valtavista altaista julkisten rakennusten ja moskeijojen edessä. Koska Jerevanissa ei ole vanhoja moskeijoja ja talojen pihapiiritkin olivat vailla kosteuttavia lampia, johtaja oli vakuuttunut siitä, että kaupungissa pitää olla laajemmalle yleisölle avoin tilava allasalue. Suihkulähteiden allas avattiin vuonna 1953 ja sen suunnittelijoina olivat arkkitehdit Mark Grigorjan ja Eduard Sarapjan. Jerevaniin muuttaessaan valon ja musiikin syntetisointia harrastanut radioteknikko Abrahamjan innostui suunnittelemaan kaupungin muistomerkkien taiteellisia valaistuksia. Hän kokosi ryhmän nuoria ammattilaisia työskentelemään myös pääaukion laulavien suihkulähteiden kehittämishakkeessa, johon kului kolme vuotta. Suihkulähteiden valaistus- ja äänijärjestelmän asennus toteutui silloisen Polytekninen Instituutti -nimisen yliopiston radiotekniikanosaston henkilökunnan ja opiskelijoiden ansiosta. Tulos oli sen ajan ainutlaatuisin. Vuodesta 1971 alkaen suihkulähteet laulavat. Suihkulähteet kunnostettiin vuonna 2007 ja ne varustettiin moderneilla tietokoneohjatuilla väri-, valo-, ääni- ja vesisuihkutehosteilla. Suihkujen maksimikorkeus on 50 metriä. Joko "laulavien" tai "tanssivien" suihkulähteiden musiikin säestyksellä sekä vaihtuvat värit että luodaan hologrammit illan pimeyden tultua. Aukion viereiselle bulevardille rakennettiin 2 750 pientä suihkulähdettä vuonna 1968, kun kaupunki juhli Jerevan-2750-vuosipäiväänsä. Neuvostoaikaan suihkulähteistä pitivät huolta kaksi kaupungin työntekijää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tasavallan aukio (Jerevan) Wikimedia Commonsissa
Risteyksessä.
Juomavesilähteet ja kello.
Rakennuksia Tasavallan aukion reunoilla Jerevanissa.
Hallitustalo
Ulkoministeriö
Kansallisgalleria
Liikenne- ja viestintäministeriö
Hotelli Armenia Mariott.
Suihkulähteet Jerevanin pääaukiolla
Athribis

Athribis (m.kreik. Ἄθριβις) voi viitata seuraaviin kaupunkeihin muinaisessa Egyptissä:
Athribis, kaupunki Ala-Egyptissä Athribiteen nomoksessa
Athribis, kaupunki Ylä-Egyptissä Panopoliteen nomoksessa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Athribis”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Athos (täsmennyssivu)

Athos voi viitata seuraaviin:
Áthos, vuori ja niemi Chalkidikín niemimaalla Kreikassa
Athos eli Pyhä Vuori, Áthoksen niemellä sijaitseva luostarialue ja itsehallintoalue Makedoniassa Kreikassa
Athos, yksi kolmesta muskettisoturista Alexandre Dumas vanhemman kirjoissa
Athos-luokka, Ranskan laivaston alusluokka
FS Athos, Ranskan laivaston alus