stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nürnbergin puoluepäivät
Nürnbergin puoluepäivät

Jokaisella kokouksella oli oma teemansa. Nimen tarkoitus oli sitoa puoluepäivä ajankohtaisiin puolueellisiin ja valtakunnallisiin tapahtumiin:
1923 – 1. puoluepäivä; München 27. tammikuuta 1923
1923 – ”Saksalaisuuden päivän puoluekokous”, Nürnberg 1. syyskuuta 1923
1926 – 2. puoluepäivä;  Uudelleenperustamiskokous, Weimar 4. heinäkuuta 1926; Ensimmäinen puoluepäivä sitten epäonnistuneen Münchenin oluttupavallankaappauksen.
1927 – 3. puoluepäivä; Heräämisen päivä, Nürnberg 20. elokuuta 1927; Kokouksesta tehtiin propagandaelokuva Eine Symphonie des Kampfwillens (Taistelutahdon sinfonia).
1929 – 4. puoluepäivä; Itsevarmuuden päivä, Nürnberg 2. elokuuta 1929;
1933 – 5. puoluepäivä; ”Voiton puoluepäivä” (Reichsparteitag des Sieges); Natsien vallanoton juhla. Leni Riefenstahl teki puoluepäivästä dokumentaarisen propagandaelokuvan Der Sieg des Glaubens (Uskon voitto).
1934 – 6. puoluepäivä; Aluksi tällä kokouksella ei ollut nimeä. Myöhemmin sille annettiin useita nimiä: ”Yhtenäisyyden ja voiman puoluepäivä” (Reichsparteitag der Einheit und Stärke), Voiman puoluepäivä  (Reichsparteitag der Macht) ja ”Tahdon puoluepäivä” (Reichsparteitag des Willens). Tämän puoluepäivän aikana Leni Riefenstahl kuvasi kuuluisan dokumentaarisen propagandaelokuvansa Tahdon riemuvoitto. Yhtenäisyydellä viitattiin pitkien puukkojen yön aikana kukistetun ”salaliiton” jälkeiseen yhtenäisyyteen.
1935 – 7. puoluepäivä; ”Vapauden puoluepäivä” (Reichsparteitag der Freiheit). Vapaudella tarkoitetaan uudelleenaloitettua yleistä kutsuntaa asepalvelukseen, joka tarkoitti osan Versailles’n rauhansopimuksen pykälistä kieltävää itsemääräämisoikeutta. Leni Riefenstahl kuvasi elokuvan Tag der Freiheit: Unsere Wehrmacht tämän kokouksen aikana. Täällä Hermann Göring esitteli myös Nürnbergin rotulait, jotka ”saksalaisen veren suojaamiseksi” poistivat juutalaisilta kansalaisoikeudet ja asettivat näille joukon kieltoja.
1936 – 8. puoluepäivä; ”Kunnian puoluepäivä” (Reichsparteitag der Ehre). Demilitarisoidun Reininmaan valtaaminen takaisin tarkoitti puolueen mielestä saksalaisten kunnian palautusta. Tästä ja vuoden 1937 puoluepäivistä Riefenstahl teki elokuvan Festliches Nurnberg.
1937 – 9. puoluepäivä; ”Työn puoluepäivä” (Reichsparteitag der Arbeit) viittasi työttömyyden vähentymiseen sitten natsien valtaannousun jälkeen. Albert Speer suunnitteli 134 valonheittimen muodostaman ”valotemppelin” Zeppelinfeld-kentän ympärille.
1938 – 10. puoluepäivä; ”Suur-Saksan puoluepäivä” (Reichsparteitag Großdeutschland) sai nimensä, kun Itävalta oli liitetty Saksaan.
1939 – 11. puoluepäivä; ”Rauhan puoluepäivän” (Reichsparteitag des Friedens) tarkoitus oli osoittaa sekä saksalaisille että muiden maiden kansalaisille Saksan rauhantahtoisuutta. Se peruutettiin vain päivää ennen syyskuun 1. päivää, jolloin Saksa hyökkäsi Puolaan aloittaen toisen maailmansodan.
Ohjelma

Puoluepäivien keskeisin hahmo oli Adolf Hitler. Vielä vuoden 1933 puoluepäivillä Hitler esiintyi puoluepäivillä yhdessä Ernst Röhmin kanssa, mutta seuraavana vuonna Röhm oli jo teloitettu. Hitler nautti lähes uskonnollisesta palvonnasta. Väkijoukot kerääntyivät kuuntelemaan Hitlerin puheita, vannomaan tälle uskollisuuttaan ja marssimaan tämän edessä. Puhuttiin jopa Führerwetteristä, hyvästä säästä joka tuntui seuraavan Hitleriä ulkoilmajuhlallisuuksiin.
Marssit olivat tärkeä osa puoluepäiviä. Niissä esiteltiin useiden eri natsijärjestöjen kuten Wehrmacht, SS, SA, Reichsarbeitsdienst ja Hitler-Jugend muodostelmia ja joukkomarsseja. Myös kansallissosialistiset naisjärjestöt pitivät omat juhlansa Nürnbergin puoluepäivien yhteydessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
A summary of the Nuremberg books from the World Future Fund
The Schedules for the Parteitags of 1934-1938
Ruins of the Reich (Vol I) (Arkistoitu – Internet Archive)
Zeppelin-kenttä (Zeppelinfeld) oli puoluepäivien paraati- ja näytösalue.
SA:n paraati Nürnbergin puoluepäivillä vuonna 1935.
Yölinja

Yölinja oli suomalainen vuosina 1986–2002 lähetetty radion kontaktiohjelma. Ohjelman aloitti radiokanava Radio City vuonna 1986, jolloin sen ensimmäisenä juontajana toimi ohjelmakonseptin kehittäjä, Radio Cityn perustaja Teppo Turkki. Ohjelman konsepti syntyi keväällä 1986 Turkin kierrellessä Yhdysvaltoja ja kuunnellessa paikallisten radiokanavien ihmissuhteisiin keskittyneitä keskusteluohjelmia. Marraskuussa 1986 ohjelman uutena juontajana aloitti Pekka Sauri. Turkki toimitti myöhemmin Yöihmisiä-nimistä keskusteluohjelmaa vuosina 1987–1988. Saurin juontama Yölinja siirtyi Radio Citystä vuonna 1997 Yleisradion radiokanava Radio Suomelle. Ohjelma lähetettiin tällöin sunnuntain ja maanantain välisinä öinä kello 1.03–4.30. Ohjelman tunnusmusiikkina oli Grace Jonesin versio Édith Piafin sanoittamasta kappaleesta "La Vie en rose". Pekka Saurin arvion mukaan ohjelman elinkaaren aikana kuultiin noin 12 500 keskustelua.
Ohjelmakonsepti

Ohjelmassa kuuntelijat pystyivät soittamaan suoraan lähetykseen ja keskustelemaan juontajan kanssa erilaisia elämäntilanteistaan tai kommentoimaan muiden soittajien tilanteita. Useimmiten soittajat olivat parhaillaan tai olivat joskus aiemmin olleet jossakin kriisi- tai ongelmatilanteessa. Yölinja perustui soittajan ja psykologin väliseen keskusteluun ja toisaalta vertaistukeen. Kun muut kuulijat kommentoivat soittajan kertomusta ja kertoivat omista kokemuksistaan, soittaja ei enää ollut tilanteessa yksin. Ohjelmassa oli lupa puhua kaikista elämässä vastaan tulleista tapahtumista, eli kiellettyjä aiheita ei ollut. Ainoastaan saarnaamiseen ja julistamiseen liittyvät puhelut juontaja saattoi katkaista sekä sellaiset puhelut, joissa soittaja oli niin kovasti alkoholin vaikutuksen alaisena, ettei keskustelua ollut järkevä jatkaa. Joskus juontaja pyysi soittajaa soittamaan ohjelmaan esimerkiksi parin viikon kuluttua uudelleen, ja kertomaan miten elämäntilanne on edistynyt. Sauri opasti usein soittajaa ottamaan itse yhteyttä asianomaisiin viranomaispalveluihin. Hän piti myös päiväkirjaa soitoista.
Tyypillisiä soittajien ongelmia olivat ihmissuhteeseen liittyvät vaikeudet, seksuaalisuus, erilaiset riippuvuudet (esimerkiksi tietokoneen käyttö), alkoholismi ja muut päihteet sekä rahahuolet. Yölinja tuli tunnetuksi muutamista vakiosoittajista, joita olivat esimerkiksi nimimerkit "Petri Anjalankoskelta", "Ranstakan isäntä" sekä "Klunssila Rovaniemeltä". He soittivat ohjelmaan useita kertoja. Sauri itse on kommentoinut jälkeenpäin, että ohjelman vakiosoittaja "Klunssila" on jäänyt ohjelman teosta erityisesti mieleen, ja lisäksi pohtinut, että oliko hän todellinen henkilö vai "huolellisesti käsikirjoitettu hahmo". Ohjelmaan oli myös mahdollista lähettää kirjeitä sekä loppuvuosina myös sähköpostia. Jokaisessa ohjelmassa Sauri luki muutaman lukijakirjeen ja kommentoi niitä. Soittajilla oli myös mahdollisuus kommentoida luettuja kirjeitä.
Pilapuhelut

Kautta aikojen ohjelmaan soitti ihmisiä, jotka keskustelivat fiktiivisistä elämäntilanteista. Juontaja Sauri on kertonut, että hän oli alussa pilapuheluista kiusaantunut ja jopa loukkaantunut, kun vakavaksi tarkoitettua ohjelmaa kulutettiin niillä. Juontaja ei kuitenkaan voinut millään selvittää soittajien kertomuksien todenperäisyyttä, ja hänen täytyi pitää oletuksena, että soittaja kun soittaa ohjelmaan, niin hänen kertomuksensa on totta. 1990-luvun lopulta lähtien yhtä yleisemmiksi muodostuivat pilapuhelut, joita etenkin ohjelman viimeisinä vuosina oli lähes joka lähetyksessä. Useasti äänessä olivat nuoret, joista Saurin kertoman mukaan ei kuitenkaan ollut varsinaiseksi häiriöksi asti. Nuoret suunnittelivat pilapuheluita muun muassa ohjelmaan liittyvillä IRC-kanavilla. Tavallinen pilasoiton lopetus oli joko haistattelu tai nauru.
Televisiokokeilu

| Yölinja |
| --- | --- |
 Kuvakaappaus Yölinja-ohjelman ennakkomainoksesta Kolmoskanavalla lokakuussa 1992. Ensimmäinen ohjelma esitettiin 26. lokakuuta 1992.
Kestoaika:  noin 70 minuuttia
Pääosissa:  Pekka Sauri (juontaja)
Alkuperämaa:  Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Kolmoskanava
Esitetty:  26. lokakuuta – 6. joulukuuta 1992
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  7
Tunnuskappale:  Grace Jonesin "La Vie en rose"
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Kolmostelevisio Radio City
Ohjelmaformaattia kokeiltiin myös televisiossa vuonna 1992 Kolmoskanavalla, joka tehtiin Kolmostelevision ja Radio Cityn yhteistyönä. Ohjelmassa Pekka Sauri istui tuolissa öinen ikkuna taustanaan keskustellen, kuunnellen ja nyökytellen, kun ihmiset soittivat hänelle elämästään. Kolmoskanavalla esitetty ohjelma kuului yhtä aikaa myös suorana Radio Cityssä. Ohjelmaa esitettiin ainoastaan muutamia kertoja ennen sen lopettamista. Ensimmäinen ohjelma esitettiin maanantaina 26. lokakuuta 1992 ja viimeinen sunnuntaina 6. joulukuuta 1992.
Dokumentti

Miia Tervon vuonna 2010 valmistunut dokumenttielokuva Lumikko perustuu 16-vuotiaan tytön ja juontaja Pekka Saurin väliseen keskusteluun Yölinja-ohjelmassa. Dokumentti voitti useita palkintoja. Ei vieläkään tiedetä kuka tyttö oli ja mitä hänelle tapahtui.
IRC-chat

Ohjelmalla oli irkissä oma vannoutunut fanijoukkonsa, joka kokoontui seuraamaan ja kommentoimaan lähetystä #yölinja-, #yölinja2- ja #pekkasauri-keskustelukanaville.
Myös Sauri vieraili henkilökohtaisesti suositulla #yölinja-kanavalla 25. huhtikuuta 2000. Paikalla oli parhaimmillaan noin 500 keskustelijaa. Sauri vastasi hänelle esitettyihin kysymyksiin noin kahden tunnin ajan. Ihmiset olivat kuulleet Saurin studion tuolin narisevan lähetyksissä ajoittain, joten kiitokseksi vierailusta keskustelukanavan osallistujat ostivat ja lähettivät Saurille pullon aseöljyä tuolin öljyämiseen.