Serendipisyys
Esimerkkejä serendipisyydestä > Taiteet

Taiteellisilla tai urheilullisilla ammattialoilla on paljon esimerkkejä serendipisestä toiminnasta.
Tutkija Diaz de Chumaceiro on kerännyt suuren määrän serendipisyysesimerkkejä, jotka liittyvät esiintyvien taiteilijoiden työhön. Esimerkiksi Luciano Pavarotti tuli tunnetuksi sattumien summan vuoksi: Vuonna 1963 hän oli nuori ja tuntematon italialainen tenori, ja Lontoon kuninkaallisessa oopperassa häntä pyydettiin laulamaan harjoituksissa La Bohème -oopperan Rodolfon aarioita varsinaisen esiintyjän sijasta. Osan alkuperäinen esittäjä joutui luopumaan roolistaan, jolloin Pavarotti valittiin rooliin. Hän lauloi aariat oopperan lisäksi myös televisio-ohjelmassa, jolla oli Isossa-Britanniassa 15 miljoonaa katsojaa.
Vastaavasti espanjalaisen José Carrerasin uran alku oli Diaz de Chumaceiron mukaan serendipinen. Hän osallistui opettajansa usuttamana koelauluihin Barcelonassa 1964, minkä jälkeen jo kuuluisuutta saanut espanjalainen laulajatar Montserrat Caballé halusi hänet laulamaan kanssaan dueton. Koelauluihin osallistumista voisi kutsua suunnitelluksi oikeassa paikassa olemiseksi (”happenstance”), mutta yhdessälaulaminen Caballén kanssa on monella tavalla serendipistä: yhteinen espanjalainen tausta saattoi vaikuttaa tenorin äänestä kiinnostumiseen ja havaitsemiseen, ja kahden laulajan äänien sointuvuus yhteen oli puhtaasti sattumaa. Samoin jo kuuluisan artistin siipien suojaan pääseminen on laulajalle hyvinkin suuri voitto, eikä sitä voi ennakoida.
Vastaavasti Chumaceiro on tutkinut nimekkäiden naiskapellimestarien urakehitystä, erityisesti ennen internetin tuomien mahdollisuuksien lisääntymistä, jolloin arviointi on ollut hyvinkin subjektiivista. Miesvaltaisella alalla naisia auttaa uralla erityisesti suunnittelemattomat muutokset, yllättävät roolinimitykset, alan suuren vaikuttajan suosioon pääsy, satunnaiset esiintymiset televisiossa jne. Esiintyvälle taiteilijalle kaikenlainen odottamattomilla tavoilla saavutettu maine vie eteenpäin uralla, mutta menestys toki edellyttää omaa aktiivisuutta, uteliaisuutta ja rohkeaa osallistumista.
Italialainen ”renessanssinero” Leon Battista Alberti kirjoitti 1400-luvulla kuvanveistäjän työskentelystä, jota voisi kuvata myös spontaaniksi muotojen analogian havainnoinniksi. Kuvanveistäjät näkevät muotojen yhdenmukaisuuksia tarkemmin kuin muut ihmiset, ja työstävät patsasta poistaen palan yhdestä paikasta, lisäten jotain toisaalle, eikä taideteoksen syntyä voi ennalta tarkasti suunnitella – lopullinen taideteos on satunnaisten työvaiheiden seurausta.
Victor Hugo harrasti maanpakonsa aikana (1852-1870) piirtämistä. Hänen työskentelytapaansa voisi luonnehtia serendipiseksi. Koskaan ei voinut tietää, mitä musteläikästä oli syntymässä. Hän piirteli pieniä puroja, karikatyyrejä, maisemia sattumanvaraisten papereiden kulmiin. Hän ei myöskään aina käyttänyt kynää samalla tavalla. Hän saattoi roiskia mustetta paperille ja muotoilla läiskistä linnoja, lammikoita tai ukkospilviä murretulla kynänpäällä. Hän saattoi kostuttaa paperia ja piirtää viereen sadepilven. Joskus hän luonnosteli tulitikulla koristeellisia rakennuksia, yksityiskohtaisia irvistyksiä ja torninraunioita.
Hans Arp oli ranskalais-saksalainen taiteilija, joka on mm. Dada-taidesuunnan varhainen edustaja. Hän käytti taiteessaan sattumaan pohjautuvia tekniikoita. Kerrotaan, että hän oli työskennellyt pitkään erään työn parissa ja turhautuneena repi työnsä. Jonkin ajan kuluttua hän sattumalta huomasi lattialle pudonneet paperinpalaset, jotka hämmästyttivät häntä ja toivat hänen mieleensä jotain, mitä hän oli pitkään etsinyt. Hänelle asetelmasta heijastui vahvasti herkkyys ja ilmeikkyys, mitä korosti se, ettei hän ollut onnistunut itse saamaan aikaan sitä, mikä näin sattumalta syntyi.