stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eno
Väestö > Työttömyys

Vuonna 1990 työttömien osuus työvoimasta oli Enossa 9,4 %. 1990-luvun alun laman jälkeen vuonna 1995 Enon työttömyysaste oli peräti 28,3 %, mikä oli Pohjois-Karjalan suurin työttömyysaste. Sen jälkeen työttömyysaste pääasiassa laski, vuonna 2000 se oli 24,1 %, vuonna 2005 20,2 % ja  vuonna 2006 enää 17,5 %. Enon työttömyysaste oli koko vertailujaksolla suurempi kuin Pohjois-Karjalassa keskimäärin.
Elinkeinoelämä

1800-luvulla elanto saatiin useimmin kaskiviljelystä. 1870-luvulta alkaen kaskenpolttoa pyrittiin rajoittamaan ja vähitellen siirryttiin rehunviljelyyn ja enenevissä määrin myös karjanhoitoon. Kalastus on Enossa ollut merkittävämpi elannonlähde kuin metsästys.
Teollisuuden tulo Enoon perustui Pielisjoen koskiin ja hyviin uittoreitteihin. Aluksi kukin metsäyhtiö uitti omat puunsa ja rakensi omat uittolaitteistonsa. Vuonna 1873 annettiin asetus metsätuotteiden lauttaamisesta (uitosta) ja Pielisjoen lauttaussääntö vahvistettiin vuonna 1880. Uittomäärät kasvoivat ja Pielisjoen lisäksi myös mm. siihen laskeva Koitajoki oli tärkeä uittoväylä. Koitajoen suulle Rahkeenniemeen rakennettiin vuonna 1911 kaksiaukkoinen erottelu. Rahkeen erottelua laajennettiin ja uusittiin useita kertoja, viimeisimmän kerran vuosina 1946–1947, kunnes lopulta Pamilon väylän valmistuminen teki sen tarpeettomaksi.
Vuonna 1897 perustettiin Kaltimon Puuhiomo Osakeyhtiö ja rakennettiin pahvitehdas Keski-Kaltimon alapuolelle, nykyisen Kanavarannan kohdalle. Vuonna 1916 Kaltimon Puuhiomo myytiin Kaukaalle ja myöhemmin se fuusioitiin Kaukaaseen. Vuonna 1952 yhtiö päätti rakentaa Kaltimon voimalaitoksen ja räjäyttää tehtaan. Pielisjoen rannalla on sijainnut myös lukuisia sahoja.
Nykyään teollisuus on keskittynyt Uimaharjuun. Enon suurimmat yksityiset työllistäjät olivat Stora Enson Enocellin sellutehdas ja tehtaan yhteydessä toimiva Uimaharjun saha. Vuonna 2004 Enon 2 182 työllistetystä työntekijästä 8,9 % työskenteli alkutuotannossa, 37,6 % jalostuksessa ja 51,6 % palveluissa.
Koulutus ja kulttuuri

Enon koulu on Enon kirkonkylällä toimiva alakoulu, jossa annetaan myös esikouluopetusta. Koulun pihapiirissä sijaitsee Enon kirjasto. Näistä noin 15 kilometriä koilliseen sijaitsevassa Uimaharjun taajamassa toimii luokka-asteiden 0-9 yhtenäiskoulu Uimaharjun koulu ja Uimaharjun kirjasto. Lisäksi Enon kirkonkylän länsipuolella Louhiojan kylässä toimii Louhiojan koulu (alakoulu).
Koulutus ja kulttuuri > Ruokakulttuuri

Enon pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla sirveli eli sianlihakastike, sulakkavoileipä ja kokkelimaito.
Urheilu

Enossa toimii vuonna 1945 perustettu Enon Kisa-Pojat, jonka lajeina ovat ampumahiihto, hiihto, kuntoliikunta, suunnistus ja yleisurheilu, sekä vuonna 1975 perustettu Eno Jets, joka on lähinnä jääkiekkoon keskittynyt urheiluseura.
Nähtävyydet > Luonnonnähtävyyksiä

Ahveninen on tunnettu kauniista maisemistaan ja hiekkarannoistaan. Ahvenisella ei ole varsinaista leirintäaluetta, mutta sen rannat ovat suosittuja leiriytymispaikkoja. Ahvenisen maisemia voi ihailla Ahvenisen sillalta.
Helvetinportti on kalliojyrkänne, josta aukeaa näkymä suolammelle. Polku kulkee kalliolla seuraten alhaalla olevaa puroa, jonka toisella puolellakin kalliot nousevat paikoitellen lähes kohtisuoraan ylös.
Herajoen ja Herajärven alue on Kolin kansallispuistoon kuuluvaa Enon puoleista aluetta. Kolin kansallispuisto on Natura 2000 -kohde.
Kalliolammen metsä on valtakunnallisesti merkittävä vanhojen metsien alue, jossa on laajoja boreaalisen luonnonmetsän alueita sekä lähteitä ja lähdesoita. Kalliolammen metsä on Natura 2000 -kohde.
Kolvananuuro on maisemallisesti ja luonnonsuojelullisesti erittäin arvokas rotkolaakso. Alueella on monia eri suojeluohjelmiin kuuluvia osia ja se on myös geologisesti mielenkiintoinen. Kolvananuuro on Natura 2000 -kohde.
Enon alueella kulkee myös luonto- ja retkipolkuja, kuten Karjalan kierros, Ala-Koitajoen erä- ja retkeilyreitti, Kolvananuuron luontopolku sekä Kolinpolku.
Nähtävyydet > Historiallisia nähtävyyksiä

Enon kirkko on vuosina 1816–1818 rakennettu puukirkko.
Rahkeen ja Kaltimonjärven lentoturmien muistomerkit ovat paikoilla, joille pommikoneet DN-53 ja DN-65 putosivat 19.2.1943.
Törnin–Männistön asekätkö on mielenkiintoinen pohjoiskarjalainen matkailunähtävyys Suomen sotahistoriasta kiinnostuneille. Mannerheim-ristin ritari Lauri Törni ja hänen komppaniansa asealiupseeri, alikersantti Arvo Männistö rakensivat kätkön kalliohalkeamaan vuonna 1944. Kuuluisin kätkössä ollut esine on presidentti Mauno Koiviston käyttämä pikakivääri.
Uimaharjun rautatieasema on Museoviraston suojeluohjelmassa. Rautatieaseman seutu ja sitä ympäröivä puisto edustavat ainutlaatuista julkista arkkitehtuuria.
Vornan maantien rakennuttivat venäläiset pikkuvihan aikana 1741–1743. Tien varrella sodittiin Suomen sodan yhteydessä vuonna 1808 ja se liittyy maisemallisesti ja kulttuurihistoriallisesti vahvistettuun suojelualueeseen. Vornan tie hyväksyttiin museotieksi vuonna 1982.
Kaltimon pahvitehtaan (1897–1953) tehdasperinnepolku sijaitsee entisen pahvitehtaan ympäristössä, Enon rautatieaseman lähellä. Itse tehtaasta on jäljellä enää rapistuva verstasrakennus. Polku syntyi Enon kansalaisopiston tehdasperinnepiirissä, ja polku valmistui 1990-luvun alussa.
Kylät

Kahden päätaajaman, Enon kirkonkylän ja Uimaharjun, lisäksi Enossa on useita kyliä. Suurimpia näistä ovat Louhiojan ja Ukkolan kylät.
Kyläyhdistykset toimivat seuraavilla kylillä: Ahveninen, Karhunsalo, Kuisma-Majoinvaara, Louhioja, Luhtapohja-Palovaara, Paukkaja, Revonkylä, Sarvinki-Pirttivaara, Siikavaara-Savivaara-Pahkavaara ja Ukkola.
Uraanivaltaukset

Enon Paukkajavaarassa on toiminut pieni uraanikaivos, jossa tehtiin koelouhintaa. Toiminta päättyi sittemmin kannattamattomana. Enon alueella saattaa kuitenkin olla uraaniesiintymiä, jotka riittäisivät kannattavaan uraanin tuotantoon. Viime aikoina alueella on tehty uraanin etsintää.
Kauppa- ja teollisuusministeriö teki päätöksen uraanivaltauksesta Enon ja Kontiolahden rajalle 10.10.2006. Päätös antaa ranskalaiselle Cogema-yhtiölle (Compagnic Générale des Matières Nucléaires, nykyisin Areva) oikeuden uraanin ja muiden malmien etsintään. Päätös ei oikeuta koelouhintaan tai koerikastukseen. Valtaus on voimassa 5 vuotta. Yhtiö sai Enossa ja Kontiolahdella valtausoikeudet 18 alueeseen. Niiden kokonaispinta-ala on noin 1 500 hehtaaria. Valtausalueilta etsitään uraania ja toriumia.
Ystävyyskunnat

Enon ystävyyskunta Ruotsissa oli Kinda. Kinda sijaitsee eteläisessä Itä-Götlannissa ja siellä on noin 10 000 asukasta. Ystävyyskuntatoiminta alkoi 1940-luvulla kummikuntatoiminnasta. Kinda avusti Enoa rahallisesti Kaltimon terveystalon rakentamisessa. Lähin kaupunki Kindasta on Linköping, joka on Joensuun ystävyyskaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eno Wikimedia Commonsissa
Joensuun kaupunki: Eno
Pohjois-Karjalan ympäristökeskus: Kalliolammen metsä
Pohjois-Karjalan vaellusreittiopas: Enon alueella kulkevat vaellusreitit (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Pohjois-Karjalan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Heinävesi  Ilomantsi  Joensuu  Juuka  Kitee  Kontiolahti  Lieksa  Liperi  Nurmes  Outokumpu  Polvijärvi  Rääkkylä  Tohmajärvi 
Entiset kunnat:  Eno  Kesälahti  Kiihtelysvaara  Nurmeksen maalaiskunta  Pielisensuu  Pielisjärvi  Pyhäselkä  Tuupovaara  Valtimo  Värtsilä 
Näkymä Helvetinportilta
Enon luterilainen kirkko
Louhiojan kylätalo ja kesän taideleirin teos 2007.
Virkkalan–Ojamon rautatie

| Virkkalan–Ojamon rautatie |
| --- | --- |
 Virkkalan-Ojamon rautatie kirkkaanpunaisella
Perustiedot
Reitti:  Virkkalan tehtaat–Ojamon kaivokset
Rakennettu:  1927–1928
Avattu:  1928
Lakkautettu:  1970
Purettu:  1971
Liikenne
 tehtaiden sisäistä tavara- ja henkilöliikennettä 
Tekniset tiedot
Pituus:  7 km
Raiteiden lkm:  1
Raideleveys:  1 000 mm
Sähköistys:  ei
Sallittu nopeus:  n. 30–40 km/h
Virkkalan–Ojamon rautatie oli Lohjan Kalkkitehdas Oy:n omistama, Virkkalan tehtaita ja Ojamon kalkkikivikaivosta yhdistänyt raideleveydeltään 1 000 mm:n kapearaiteinen rautatie, jota käytettiin etupäässä louheen ja tarvikkeiden kuljetuksiin. Lisäksi rautatiellä ajoi päivittäinen työläisjunapari. Rata rakennettiin vuonna 1925, ja sillä liikennöitiin aina vuoteen 1970 saakka.
Kolmosveturin viimeinen käyttötarkastus tehtiin 17. syyskuuta 1965.
Kalusto

Radalla oli kolme höyryveturia: Henschel-höyryveturi Ykkönen (19687/1923 0-6-0WT), Orenstein & Koppel -veturi "Kakkonen" (10942/1924, 0-4-0T) ja höyryveturi Krauss 7558/1918, 0-8-0T, sekä kaksi dieselveturia: nelonen, Jung L50, 12022/1955, 0-4-4-0dh ja Viitonen, Jung L40 13950/1966, 0-4-4-0dh joiden erikoisuus oli keskellä olleeseen ohjaamoon nivelöity runko, ns. krokotiili-rakenne, joka mahdollistaa normaalia jyrkemmissä kaarteissa, nousuissa ja laskuissa ajon.
Kalusto > Harvinaisia dieselvetureita

Dieselvetureista vanhempi numero 4, Jung L50, rakennettiin vuonna 1955 Saksassa alun perin tilaustyönä brasilialaiselle MassFerg-yhtiölle, mutta sen valmistuessa vastaanottajamaassa olikin taas kerran ollut vallankumous eikä alkuperäisestä tilaajasta saati maksajasta ollut enää sitten tietoakaan, joten veturi myytiin muutaman vuoden seisottuaan sopuhinnalla ensimmäiselle kiinnostuneelle eli Lohjan Kalkille. Se osoittautuikin niin hyväksi, että vuonna 1966 Lohjan Kalkkitehdas tilasi toisen, samantyyppisen mutta hiukan pienemmän dieselveturin samalta yhtiöltä.
Nämä veturit ovat Euroopan ainoat lajissaan, muut vastaavalla rakenteella ovat sähkövetureita. Radan vaunuihin kuului kaksi isoa ja yksi pieni matkustajavaunu työläiskuljetuksia varten, muut vaunut olivat etupäässä louheen kuljetukseen käytettyjä 1960-luvulla uusittuja kaatokippivaunuja sekä muutamia avotavaravaunuja.
Mikään radan kalustosta ei kelvannut sotakorvauksiksi.
Kalusto > Muuta kalustoa

Lisäksi tehdasalueella oli jonkin verran 600 mm raiteita, joilla liikennöi yksi omatekoinen moottoriveturi ja yksi sähköveturi. Tarkemmat tiedot puuttuvat.
Radan loppu

Virkkalan–Ojamon rautatien liikenne lopetettiin vuonna 1970, viisi vuotta Ojamon kaivoksen sulkemisen jälkeen.
Suurin osa radan kalustosta, muun muassa alle kymmenvuotiaat kaatokippivaunut, meni romuksi. Toista uudehkoa Jung-dieselveturia kaupiteltiin vuosikausien ajan eri lehdissä, kunnes lopulta se ostettiin Sveitsiin.
Radan loppu > Kaivoksen kohtalo

Ojamon kaivos suljettiin kannattamattomana vuonna 1965. Koneet ja varusteet purettiin pois ja itse louhoksen annettiin täyttyä vedellä, koska tunnelithan ulottuvat pitkälle Lohjanjärven alle ja kaivosta jouduttiin muutenkin pitämään tyhjänä vedestä raskaiden pumppujen avulla. Vanha pumppuhuone revittiin auki ja jäännökset saivat jäädä paikalleen, koska todettiin, että ne olivat liian huonokuntoisia enää hyödynnettäviksi, vain koneet ja putkistot vietiin pois. Pumppuhuoneen rauniot ovat yhä jäljellä alle kymmenen metrin syvyydessä. Nykyään kaivoksessa koulutetaan sukeltajia ja meripelastajia.
Radan loppu > Rataverkon kohtalo

Rata purettiin pois vuonna 1971, osa sen pohjasta on kevytliikenneväylänä. Tehdasalueen radat hävisivät jossain välissä kaikessa hiljaisuudessa, ilmeisesti ne purettiin 1 000 mm tehdasratapihaa revittäessä.
Kaluston vaiheita > Höyryveturit

Henschel-höyryveturi Ykkönen (19687/1923 0-6-0WT) ja Orenstein & Koppel -veturi Kakkonen  (10942/1924, 0-4-0T) sekä lähes kaikki vaunut sekä kiskotus vaihteineen myytiin romuttajalle.
Kolmoshöyryveturi (Krauss 7558/1918, 0-8-0T) ja ”saunavaunu” eli etupäässä tarkastusmatkoilla liikkuneiden johtajien käyttöön varattu pienin matkustajavaunuista, jotka alun perin sijoitettiin tehtaiden portille muistomerkiksi ovat Haapamäellä ja kaksi muuta romuttajalta ostettua matkustajavaunua odottaa kunnostusta Jokioisten Museorautatien Humppilan varikkohallissa.
Kaluston vaiheita > Dieselveturien jatkuva työvuoro

Krokotiili-dieselveturit ovat töissä Sveitsissä: veturi n:o 5 (Jung L40 13950/1966), 0-4-4-0dh, myöhemmin vuosina 1972-1976 Honkataipaleen tukkiradan veturi myytiin ensin Saalasti Oy:lle, jolta se meni Kymin Oy:lle, joka puolestaan, tukkiliikenteen loppumisen varmistuttua, myi sen vuonna 1982 Sveitsiin Furka-Oberalp-radalle, jossa on edelleen käytössä vaihtoveturina.
Myös sen sisarveturi, entinen Virkkala-Ojamo-radan n:o 4, hiukan isompi Jung L50, 12022/1955, 0-4-4-0dh, on Sveitsissä Luzern-Stans-Engelberg-radalla vaihtoveturina.
Molemmat ovat edelleen kitkavetureita eli niihin ei asennettu Sveitsissä tavallista hammasratalaitteistoa.
Kaluston vaiheita > Suomeen jäänyt kalusto

Suomeen jäänyt radan kalusto eli Krauss-veturi ja kaikki kolme matkustajavaunua ovat Jokioisten Museorautatien omaisuutta, tosin veturi ja ns. saunavaunu oli pitkään deponoitu kunnossapitoehdoin Haapamäen höyryveturipuistoon.
Veturi ja vaunu siirrettiin vuonna 2016 Humppilan varikkohalliin koska veturista oli saatu ostotarjous Saksasta.
Tämän vm. veturin erikoisuus on se, että se tuotiin maahan käytettynä: sen kerrotaan olleen alun perin panssaroitu sotilaskäyttöön, ja tieto siitä, riisuttiinko panssarointi vasta Suomessa vai vielä Saksassa ennen myyntiä, on epävarma ja ristiriitainen.
Veturi ei ole enää alkuperäisessä asussaan: sen kattila, hiekka/höyrykupu ja savupiippu ovat Lokomon 50-luvulla uusimia. Samoin alun perin nokikaapin oikeassa kyljessä ollut Latowsky-soittokello on siirretty savupiipun taakse.
Veturin keulalla olleet kaivosliikennettä varten asennetut  lisäpainot on poistettu ja PT-4 -veturin tyyppinen halkoturbiini vaihdettiin hiilipiipuksi muistomerkiksi siirron jälkeen, koska halkopiippu oli jo täysin hajalle ruostunut.
Pitkällisiksi venyneiden neuvottelujen jälkeen kolmosveturi myytiin Jokioisten Museorautatien yleiskokouksen 5.11.2016 tekemällä päätöksellä saksalaiselle Selfkantbahn-rautatielle Aachenin lähelle.
Veturi siirrettiin ulos Humppilan varikkohallista 20.11.2016 ja seuraavana päivänä se lähti lavetilla kohti Saksaa.
Kuljetuksessa oli omat vaikeutensa mutta lopulta se saatiin loppuun.
Veturin kunnostus aloitettiin 7.1.2017 Veendamissa, Hollannissa, koska Selfkantbahnin tallien ovet vaativat korotusta tätä veturia varten.
Nykyisen omistajan mukaan kunnostus valmistunee vuosien 2020-21 paikkeilla.
Veturin tulevaa käyttöä on alustavasti kuvailtu monipuoliseksi ja kattavaksi.
Aiheesta muualla

vaunut.org, kuva 53724: Honkataipaleen radan krokotiili-mallinen veturi, Jung 13950/1960, malli L40 B+B (0-4-4-0dh)
Höyryveturi vetämässä kalkkikivi- ja työläisvaunuja Virkkalan–Ojamon rautatiellä 1930-luvulla.
Virkkala–Ojamo-radan kolmosveturi ja ns. saunavaunu Haapamäellä.
Tony Sirico

| Tony Sirico |
| --- | --- |
 Sirico vuonna 2000
Henkilötiedot
Koko nimi:  Gennaro Anthony ”Tony” Sirico, Jr.
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1942 New York City, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 8. heinäkuuta 2022 (79 vuotta) Fort Lauderdale, Florida, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Lapset:  2
Näyttelijä
Aktiivisena:  1974–2022
Merkittävät roolit:  Paulie Gualtieri (Sopranos)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Gennaro Anthony ”Tony” Sirico, Jr. (29. heinäkuuta 1942 New York – 8. heinäkuuta 2022 Fort Lauderdale, Florida) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnettiin parhaiten Paulie Gualtierin roolista HBO:n televisiosarjassa Sopranos. Hän sai roolisuorituksestaan kaksi SAG-palkintoa.
Tausta

Sirico varttui East Flatbushin ja Bensonhurstin naapurustoissa Brooklynissa. Ennen näyttelijänuraansa hänet pidätettiin useita kertoja ja hän sai kaksi vankilatuomiota. Hän kiinnostui näyttelemisestä teatteriryhmän esiinnyttyä vankilassa, ja vapauduttuaan hän sai ystävänsä Richard Castellanon avulla ensimmäisen näyttelijänroolinsa vuoden 1974 elokuvassa Nitistäjä.
Kuolema

Sirico kuoli floridalaisessa palveluasunnossa 79-vuotiaana perjantaina 8. heinäkuuta 2022. Kuolinsyytä ei paljastettu, mutta hänen tiedettiin sairastaneen dementiaa jo muutaman vuoden ajan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tony Sirico Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Korea 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Comrades

| Comrades |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bill Douglas
Käsikirjoittaja:  Bill Douglas
Tuottaja:  Simon Relph
Kuvaaja:  Gale Tattersall
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Skreba Films National Film Finance Corporation Film4 Productions Curzon Film Distributors David Hannay Productions
Ensi-ilta:   15. marraskuuta 1986 Lontoon elokuvajuhlat 23. elokuuta 1987
Kesto:  183 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Comrades on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut Bill Douglasin ohjaama ja käsikirjoittama brittiläinen historiallinen draamaelokuva, jonka keskeisissä rooleissa ovat muun muassa Robin Soans, William Gaminara, Stephen Bateman, Philip Davis, James Fox, Robert Stephens ja Vanessa Redgrave. Comrades jäi Bill Douglasin viimeiseksi elokuvaksi, sillä hän kuoli syöpään 57-vuotiaana vuonna 1991.
Juoni

Comrades kertoo Tolpuddlen marttyyreista, kuudesta brittiläisestä maatyöläisestä, jotka muodostavat ammattiyhdistyksen paremman palkan ja parempien työolojen ajamiseksi vuoden 1834 Dorsetin Tolpuddlessa. Heidät tuomitaan lähtemään seitsemäksi vuodeksi rangaistussiirtolaan Australian New South Walesiin.
Tuotanto

Trevor Howardille ja Dirk Bogardelle tarjottiin elokuvasta rooleja, mutta he kieltäytyivät niistä. Comrades on Imelda Stauntonin ensimmäinen elokuva.
Comradesilla oli pitkä ja vaikea tuotanto. Vaikka Bill Douglasilla oli elokuvan käsikirjoitus valmiina jo vuonna 1980, meni kuusi vuotta ennen kuin elokuva saatiin valmiiksi. Syinä olivat ongelmat kuvauksissa, Douglasin perfektionismi ja hänen riitansa elokuvan alkuperäisen tuottajan, Ismail Merchantin, kanssa. Elokuva kuvattiin Englannissa Dorsetin Cerne Abbasin kylässä, Dorchesterin kaupungissa ja Tynehamin aavekaupungissa. Australiassa elokuvaa kuvattiin New South Walesin Broken Hillin kaupungissa ja Silvertonin pikkukylässä. Elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat Skreba Films, National Film Finance Corporation, Film4 Productions, Curzon Film Distributors ja David Hannay Productions.
Julkaisu ja vastaanotto

Comrades sai ensi-iltansa Lontoon elokuvajuhlilla 15. marraskuuta 1986. Elokuva esitettiin myös helmikuussa 1987 Berliinin elokuvajuhlilla, jossa se oli ehdokkaana Kultaisen karhun saajaksi. Comrades julkaistiin Ison-Britannian elokuvateattereissa 23. elokuuta 1987. Comrades esitettiin Toronton elokuvajuhlilla 15. syyskuuta 1987, jonka jälkeen se sai ensi-iltansa Australiassa 12. marraskuuta 1987 ja Yhdysvaltain New Yorkissa 13. tammikuuta 1989.
Lyhyen aikaa kestäneen teatterilevityksensä jälkeen elokuva julkaistiin VHS:nä vuonna 1989. Comrades unohdettiin, mutta yli 20 vuotta myöhemmin Bill Douglasin pieni mutta merkittävä tuotanto arvioitiin uudelleen, ja vuonna 2009 British Film Institute julkaisi elokuvan restauroidun version DVD:nä, jota seurasi Blu-ray-julkaisu vuonna 2012.
Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinnot ja ehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja ehdokkuudet> Ehdokas | Palkinnot ja ehdokkuudet> Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| Berliinin elokuvajuhlat: Kultainen karhu | Paras elokuva | Bill Douglas | Ehdokkuus |
| British Film Institute: Sutherland-palkinto | Paras elokuva | Bill Douglas | Voitto |
Aiheesta muualla

Comrades Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Comrades Elonet.
Comrades AllMoviessa. (englanniksi)
Ford Escort (1990)

| Ford Escort V |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Brasilia  Espanja  Iso-Britannia  Saksa  Turkki
Valmistaja:  Ford
Konserni:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1990–1997
Korimalli:  2-ovinen cabriolet 3-ovinen hatchback 3-ovinen pakettiauto 4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Edeltäjä:  Ford Escort IV
Seuraaja:  Ford Escort VI
Teknisesti samankaltaisia:  Ford Orion III Ford Sierra Volkswagen Pointer
Tekniset tiedot
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,3–2,0 l
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti CVT-automaatti
Ford Escort V on Ford Escortin viides sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 1990–1997.
Ford Escort V (1990–1997)

Viidennen sukupolven Escort esiteltiin syyskuussa 1990 täysin uudistuneena. Muotoilu oli paljon aiempaa pehmeämpää. Moottoripuolella vanhat 1,3-, 1,4- ja 1,6-litraiset CVH-moottorit sekä 1,8-litrainen dieselmoottori periytyivät edellisestä mallisarjasta. Sedan tunnettiin perinteen mukaan edelleen Orionina, jonka osuus myynnistä oli vain alle 10 prosenttia. Volkswagen valmisti Etelä-Amerikan markkinoille Escortiin perustuvaa Pointer-malliaan.
Markkinat ottivat uuden Escortin vastaan lähinnä tyrmäyksellä. Arvosteluissa kiinnitettiin huomiota muotoilun ”kustannukset minimiin” -lähestymistapaan, keskinkertaiseen ajomukavuuteen, halvan oloiseen sisustukseen sekä ennen kaikkea vanhahtaviin moottoreihin.
Moottorivalikoimaan saatiin huomattava parannus vuonna 1991, kun Ford esitteli täysin uuden 16-venttiilisen Zetec-moottoriperheen. Uudet moottorit toivat mukanaan myös parantuneen ajettavuuden. Samana vuonna esiteltiin myös RS 2000 -malli, ja 1992 malliston huipulle saatiin nelivetoinen Escort RS Cosworth. Sen turboahdetussa 2,0-litraisessa 220 hevosvoiman moottorissa oli tehoa 225 km/h:n huippunopeuden saavuttamiseksi. RS Cosworthia valmistettiin vain luokittelusääntöjen vaatimat 2 500 yksilöä, ja sen tuotanto päättyi vuonna 1996. Vaikka RS Cosworth ulkoisesti muistuttikin tavallista Escortia, käytännössä yhteisiä osia ei juurikaan ollut. Pohjalevy, moottori ja voimansiirto oli otettu suoraan nelivetoisesta Sierrasta.
Escortin perusmalli CL oli varsin niukasti varusteltu ja sisustusmateriaalit olivat halvan oloisia. Maininnan arvoisia vakiovarusteita olivat kaksiosainen takaselkänoja ja lämmitettävät etuistuimet. CLX:ssä oli lisäksi kierroslukumittari, sävylasit sekä parempi verhoilu ja äänieristys. Ylellisimmässä Ghia-mallissa oli keskuslukitus, murtohälytin, ohjauspyörän etäisyyden säätö, sähköikkunat edessä, takaistuimen keskikyynärnoja ja säädettävä tihkukytkin. Ghian erotti korinvärisistä puskurin alaosista ja kromikoristeista. Kesällä 1991 mallisto täydentyi 150-hevosvoimaisella RS 2000 -mallilla. Siinä oli muista poiketen umpinainen keula ja urheilullisempi sisustus. Vakiovarustukseen sisältyi muun muassa ABS-jarrut, kattoluukku, sähköpeilit, ohjaustehostin ja kevytmetallivanteet.
Tammikuussa 1992 mallistoon lisättiin sitkeä 1,8-litrainen Zetec-moottori kahtena eri tehoversiona (105/130 hv). Samalla luovuttiin myös sedan-mallin Orion-nimestä Suomen markkinoilla. Istuimista oli poistettu moitteita saaneet syvät uurteet, ja verhoilukankaat olivat entistä tyylikkäämmät. CLX-mallissa oli nyt keskuslukitus, ohjaustehostin ja takaistuimen pääntuet. Ghiassa uutta oli lämmitettävä tuulilasi, sähköpeilit, kuljettajan istuimen korkeuden ja ristiseläntuen säätö sekä täysin korinväriset puskurit ja ulkopeilit. Tehokkaammalla 1,8-litraisella varustetussa XR3i:ssä oli CLX-tason lisäksi murtohälytin, 14 tuuman pyörät, lukuvalo, etusumuvalot, urheiluistuimet, takaspoileri, jäykempi jousitus ja umpinainen maski.