stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tapani Tirkkonen

Tapani Teemu Tirkkonen (22. lokakuuta 1959 Kaavi – 13. tammikuuta 2024 Kaavi) oli suomalainen keksijä. Hän teki eri alojen keksintöjä, joista tunnetuin on perustamansa Hope Finlandia -yhtiön patentoima, sittemmin Sinituotteen valmistama savustuspussi.
Tirkkonen oli mukana monissa muiden kehittämissä uusissa innovaatioissa ja saattoi niitä maailmanmarkkinoille. Hän oli myös perustamassa koe-eläinten aluskuivikkeita valmistavaa Tapveitä ja toimi sen toimitusjohtajana.lähde?
Tasavallan presidentti Martti Ahtisaari myönsi Tapani Tirkkoselle Innoyrittäjä-palkinnon työstä yrittäjänä. Keksijäin keskusliitto myönsi kultaisen ansiomerkin Tirkkoselle ansiokkaasta keksintötyöstä. Presidentti ja rouva Ahtisaari kunnioittivat 1994 vierailullaan Kaavilla Tirkkosta tutustumalla hänen savustuspussitehtaaseensa.lähde?
Tirkkonen työskenteli Savonia-ammattikorkeakoulun tki-asiantuntijana vuodesta 2006 ja Thinksuomen projektipäällikkönä sekä sen jälkeen Innosmartin mentorina. Hän työskenteli Kaavin kunnassa innovointi- ja työllisyyskoordinaattorina vuodesta 2018 käynnistäen uusia yrityksiä ja loi työpaikkoja ulkopuolisten keksijöiden keksinnöistä Kaaville. Tirkkonen oli mukana luomassa keksijöille ja yrityksille Innofoorumi.fi-verkkopalvelua.lähde?
Tirkkosta vastaan nostettiin syytteet talousrikoksista vuonna 2008, joista hänelle langetettiin tuomio.
Tirkkonen on haudattu Kaavin hautausmaalle.
Riihimäen Kuvataiteilijat

Riihimäen Kuvataiteilijat ry:n logo
Riihimäen Kuvataiteilijat ry on perustettu vuonna 1956  ja toimii aktiivisesti kuvataiteen kentällä Riihimäellä.
Riihimäen Kuvataiteilijat ry ylläpitää ja vuokraa Galleria Tärinää, joka sijaitsee Riihimäen rautatieaseman yhteyteen rakennetussa Matkakeskuksessa (rakennusvuosi 2008). Matkakeskus käsittää linja-autoaseman, liike- ja pysäköintitiloja sekä seitsenkerroksisen toimistorakennuksen.
Yhdistys on UKJ:n ja SKJL:n jäsen. Yhdistyksen tarkoituksena on kuvataiteen yhteiskunnallisen aseman edistäminen ja paikallisen taiteen näkyvyyden lisääminen.
Taideyhdistykseen kuuluu monipuolisesti jäseniä sekä harrastetaiteilijoista, että ammattitaiteilijoista. Vuonna 2023 Riihimäen Kuvataiteilijoihin kuului 138 jäsentä, joista 4 on kunniajäsentä. Yhdistys toimii verkostoitumispaikkana paikallisille ja lähiseudun taiteilijoille. Toiminta sisältää taideyhdistyksen jäsenille mm. taideretkiä, kuvataidekursseja- ja koulutuksia, luentosarjoja, yhteistyöprojekteja paikallisten toimijoiden kanssa, taidetapahtumia ja taidenäyttelyitä. Jäsenten teoksia esitellään Vuosinäyttelyissä Riihimäen kaupungin kirjastolla ja yhdistyksen omissa näyttelyissä Galleria Tärinällä.
Monimuotoista näyttelytoimintaa

Riihimäen Kuvataiteilijoiden näyttelytoiminta on ollut hyvin monimuotoista kautta historian. Tähän osioon on koottuna muutamia otantoja monien eri yhteistyötahojen kanssa.
Monimuotoista näyttelytoimintaa > Valtakunnalliset näyttelyt

Aivan ensimmäinen näyttely Galleria Tärinän uusissa tiloissa oli Riihimäen Kuvataiteilijoiden vuonna 2012 järjestämä Valtakunnallinen akvarellinäyttely, jonka jurytti Mika Törönen.
Vuonna 2019 maaliskuussa Tärinällä pidettiin Valtakunnallinen ”Piste”-taidenäyttely, jonka jurytti hyvinkääläistaiteilija Olavi Suomela.
Valtakunnallinen Art Fair Goes Galleries nykytaidefestivaali valloitti Tärinän vuonna 2023 ”Roska”-teemaisella taidenäyttelyllä. Näyttelyssä oli esillä kierrätystaidetta ja roskaamista käsitteleviä teoksia. Näyttelykokonaisuuden tarkoitus oli herättää pohtimaan kuluttamista, ekologisia arvoja ja jätteen estetiikkaa. Näyttelyn juryttäjänä toimi kuvataiteilija ja taidepedagogi Tero Annanolli.
Monimuotoista näyttelytoimintaa > Näyttelyvierailuja

Vuonna 2008 Riihimäen Kuvataiteilijat kiersivät lähipitäjiä On Tour-näyttelyllään, joka kulki mm. Järvenpään Prismaan, Hyvinkään Promenadi Galleriaan ja Lopen Fallesmannin saliin. Omien näyttelytilojen puuttumisen seuraksena riihimäkeläiset taiteilijat toivat paikalliskulttuuriaan Hausjärvelle ja Lopelle, joissa ei ollut omia taideyhdistyksiä.
Vuonna 2015 Riihimäen Kuvataiteilijat ja Seinäjoen Taiteilijaseura sopivat vaihtonäyttelystä. Riihimäkeläisten näyttely ”Pinnalla” avautui Seinäjoen taidehallissa ja seinäjokelaisten ”Pohjalla” näyttely puolestaan Riihimäen Kuvataiteilijoiden Galleria Tärinällä. Pinnalla-teema leikitteli ”Pohjalla” näyttelynimen kanssa ja viittasi toisaalta pohjalaistaiteilijoiden alueellisuuteen, sillä lakeuden alue on maan kohoamisessa paljastunutta vanhaa merenpohjaa.
Monimuotoista näyttelytoimintaa > Taidejärjestötoimintaa

Uudenmaan kuvataidejärjestöt ry:n Visiitti-näyttelyt järjestettiin Tärinällä vuonna 2015 ja 2023. Kyseinen näyttely järjestetään vuosittain jonkun jäsenjärjestön paikkakunnalla. Kummallakin kerralla paikaksi valikoitui Riihimäki.
Vuonna 2015 taiteilija Vicky Maaranen kuvaili Visiitti-näyttelyä sanoin: ”kattava otos uusmaalaisten taiteilijoiden tuotannosta.” Näyttelyyn osallistui yhteensä 38 taiteilijaa Uudenmaan alueelta.  Vuonna 2023 Nähtävillä oli mm. luontoteemaa ja mielenmaisemia 35:ltä taiteilijalta. Näyttelyn juryttäjänä toimi hauholainen Pirjo Heino.
Monimuotoista näyttelytoimintaa > Vierailevia yhdistyksiä

Hyvinkään Seudun Taideyhdistys ja Eurooppalainen Kulttuuriyhdistys olivat vuonna 2016 marraskuussa jo toistamiseen Galleria Tärinällä. Näyttely oli nimeltään ”Taiteen sävelin”, jonka tavoitteena oli välittää elämyksiä sävelin kuvataiteessa.  Tykästyttyään Tärinän avaraan tilaan Hyvinkään Seudun Taideyhdistys ja Eurooppalainen Kulttuuriyhdistys palasivat 2017 elokuussa takaisin uudella ”Muistoja kesästä” taidenäyttelyllään.
Historia > Perustamisesta omiin tiloihin

Riihimäen Kuvataiteilijat ry on perustettu vuonna 1956. Yhdistys toimi aluksi nimellä Riihimäen Taideyhdistys r.y. vuosina 04.12.1956 – 16.11.1989. Sittemmin yhdistyksen nimi muutettiin muotoon Riihimäen Kuvataiteilijat ry. Näyttelytilat sijaitsivat aluksi kulttuurihistoriallisesti arvokkaassa Allinnassa, missä juhlittiin RiKuta:n 50-vuotista toimintaa vuonna 2006. Allinnassa oli tulipalo vuonna 2005, jonka jälkeen yhdistys oli muutaman vuoden ilman näyttelytiloja.
Vuonna 2008 syntyi ajatus lähipitäjiä kiertävästä On Tour-näyttelystä, joka kulki mm. Järvenpään Prismaan, Hyvinkään Promenadi Galleriaan ja Lopen Fallesmannin saliin. Omien näyttelytilojen puuttuminen sai aikaan lähipitäjiä kiertävät näyttelyt, jotka tuottivat paikalliskulttuuria Riihimäen lisäksi Hausjärvelle ja Lopelle, joissa ei ollut omia taideyhdistyksiä.
Lisäksi Riihimäen Taidemuseolla järjestettiin Riihimäen Kuvataiteilijat ry:n biennaali. Riihimäen Taidemuseolla oli nähtävissä Riihimäen Kuvataiteilijoiden Hidastaikuus-kuvataide ja psykoanalyysi-biennaali.
Lisäksi Galleria Tärinällä järjestettiin yhtäaikaisesti Varjobiennaali, johon töitään sai esille varsinaisen näyttelyn ulkopuolelle jääneet taiteilijat. Varsinaiseen biennaaliin valittiin vain ammattitaiteilijoiden töitä, samoin kuin edellisessä biennaalissa. Yhdistykseen kuuluun myös puoliammattilaisia ja harrastetaiteilijoita, joten heillekin haluttiin mahdollistaa näyttely Varjobiennaalina.
Jäsenistön jaottelu biennaaliin pääsyssä ei ollut tarkoituksen mukaista, vaan taidemuseo rakensi näyttelyn omista lähtökohdistaan kuraattori Juha-Heikki Tihisen johdolla, joka teki valinnat portfolioiden perusteella. Edellytyksenä mukaan pääsylle ei siis ollut ammattitaiteilijuus.
Vuonna 2011 Riihimäen Kuvataiteilijat etsivät tilaa kulttuurikäyttöön Riihimäen vanhalta linja-autoasemalta grafiikanprässille, valokuvapimiölle ja keramiikkauunille. Kuvataiteilijat olivat jättäneet kuntalaisaloitteen reilu kaksi vuotta aiemmin, mutta 2011 Riihimäen tekninenlautakunta teki hylkäävän päätöksen.
Historia > Galleria Tärinä saa alkunsa

RiKuta sai oman gallerian 2010 vuoden alussa. Galleria Tärinän tila avautui Riihimäen Matkakeskuksen aseman puoleisessa päädyssä. Sen ensimmäisenä näyttelynä nähtiin taiteilijoiden lahjoittamia teoksia Riihikodille. Galleriatilan hankkimisprojektia veti silloinen varapuheenjohtaja Eija Puistomaa.
Tilat saatiin yhdistykselle neuvottelujen jälkeen Riihimäen kaupungin kulttuuri- ja vapaa-aikalautakunnan kanssa. Lopuksi päätöksen tilojen käyttöön saamisesta antoi kaupungin teknisenviraston tilakeskus. Vuokrasopimus tehtiin neljäksi vuodeksi. Yhdistyksen toivomat työtilat jäivät vielä haaveeksi. Yhdistyksen vapaaehtoiset remontoivat tilat talkoo voimin. Aluksi Gallerian koko oli vain 40 neliötä.
Galleriatoiminta sai kuitenkin jatkua vain vuoden 2012 elokuulle saakka. Muuttovaateen taustalla oli monimutkaiseksi muodostunut tilanne tilanvuokrauksesta, sillä yhdistyksen toiminta aloitettiin tiloissa vuonna 2010, mutta vuokrasopimusta ei koskaan päästy allekirjoittamaan. Kävi ilmi, ettei kaupunki voi tehdä sopimusta yhdistyksen kanssa, jolla ei ole arvonlisäverollista tuloa. Gallerian tilat siirtyivät Riihimäen Kuvataiteilijoiden muuton jälkeen kaupungin nuorisotoimelle.
2012 Riihimäen Kuvataiteilijat siirtyivät Riihimäen Matkakeskuksen uudempaan Liikeradan osaan ja saivat käyttöönsä huimat 500 neliötä galleriatilaa, mutta tilat eivät olleet enää vakituiset. Uudet tilat sijaitsivat aivan naapurissa, joten muuttomatka oli lyhyt. Silloisen yhdistyksen puheenjohtajan Juha Veltin mukaan vuokrasopimus tehtäisiin tällä kertaa suoraan tilojen omistajan kanssa.  Ensimmäinen näyttely uusissa tiloissa oli Valtakunnallinen akvarellinäyttely, jonka jurytti Mika Törönen.
Uusissa tiloissa Riihimäen Kuvataiteilijoilla oli vihdoin tilaa kursseille, tapahtumille ja työskentelylle näyttelyiden lisäksi. Heti alussa syntyi ajatus oman käytön lisäksi myös tilojen avaamisesta erilaisille tapahtumille, muille yhdistyksille ja yhteisöille.
Historia > Taidemuseon tukena

2015 Riihimäen Kuvataiteilijat laittoivat alulle adressin Riihimäen Taidemuseon säilyttämisen puolesta. Taidemuseon toiminta oli uhattuna kaupungin säästötoimien vuoksi. Sivistyslautakunta ehdotti taidemuseon kokoelman siirtämistä Vantaalle varastoon. Taloustoimikunta esitti museotoiminnan yhdistämistä kahteen yksikköön, mutta selvitysten mukaan se ei olisi ollut järkevää menetettävien valtion omaisuuksien vuoksi. Wähäjärven taidekokoelmaa ei tehdyn lahjoitussopimuksen vuoksi olisi voinut luovuttaa muualle. Adressissa vaadittiin museon ja sen kokoelman säilyttämistä Riihimäellä ja taidemuseon hallussa. Kokoelmaan kuului teoksia merkittäviltä suomalaisilta taiteilijoilta, kuten Helene Schjerfbeckiltä, Ellen Thesleffiltä ja Tyko Salliselta.
Adressin luovutti Riihimäen valtuuston puheenjohtaja Pertti Mäkelälle Riihimäen Kuvataiteilijoiden puheenjohtaja Eija Puistomaa yhdessä hallituksen jäsenten Katja Luodon ja Vuokko Kohon kanssa. Nimiä kerättiin lyhyessä ajassa 1132. Adressikeskustelun pohjalta on syntynyt ajatus myös nykyisin toimivan Taidemuseon ystävät ry:n perustamisesta.
Historia > 10-vuotta Tärinää

Vuonna 2020 juhlittiin Galleria Tärinän 10-vuotisjuhlavuotta. Juhlanäyttely oli koottu Riihimäki- ja riihimäkeläisyys-teeman ympärille. Juhlanäyttelytöiden joukossa oli muun muassa henkilökuvia, kaupunkimaisemia, joista löytyi paljon tuttuja näkymiä Riihimäen rautatiestä, Topparoikka- ja Lasinpuhaltajapatsaasta.
Hallitus

Hallitus valitaan vuosikokouksessa yhden vuoden ajaksi hoitamaan yhdistyksen asioita. Valittuun johtokuntaan kuuluu yhdistyksen puheenjohtaja, 5-8 varsinaista hallituksen jäsentä ja 2-4 varajäsentä.
Hallitus > Vuoden 2024 hallinto

Anne Ahonen, puheenjohtaja, tiedottaja
Noora Verho, varapuheenjohtaja ja markkinointivastaava
Heidi Halonen, sihteeri, näyttelyvastaava
Ulla Svärd-Kivinen, taloudenhoitaja
Jyri Hietamäki, kotisivuvastaava, ripustusvastaava
Jasmin Yli-Huhtala, markkinointi
Elisa Puuronen, tiedottaja, tapahtumavastaava
Saara Laine, galleriavastaava
Heli-Lilja Lindholm, galleriavastaava, tapahtumavastaava
Terhi Ahonen, näyttelyvastaava
Paula Laitinen, tapahtumavastaava
Aiheesta muualla

Riihimäen Kuvataiteilijat ry:n kotisivut
Yhdistyksen Facebook-sivut
Yhdistyksen Instagram-sivut
Jack Brabham

| Jack Brabham |
| --- | --- |
 Jack Brabham vuonna 1966.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1926 Hurstville, Uusi Etelä-Wales, Australia
Kuollut: 19. toukokuuta 2014 (88 vuotta)
Kansalaisuus:   Australia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1955 – 1970
Talli(t):  Cooper (1955, 1957–1961) Brabham (1956, 1962–1970) RWRT (1957)
Kilpailuja:  126
Maailman­mestaruuksia:  3 (1959, 1960, 1966)
Voittoja:  14
Palkintosijoja:  31
Paalupaikkoja:  13
Nopeimpia kierroksia:  12
MM-pisteitä:  253 (261)
Ensimmäinen kilpailu:  Britannian Grand Prix 1955
Ensimmäinen voitto:  Monacon Grand Prix 1959
Viimeinen voitto:  Etelä-Afrikan Grand Prix 1970
Viimeinen kilpailu:  Meksikon Grand Prix 1970
John Arthur ”Jack” Brabham (2. huhtikuuta 1926 Hurstville, Uusi Etelä-Wales, Australia – 19. toukokuuta 2014) oli australialainen autourheilun Formula 1 -luokan kolminkertainen maailmanmestari, vuosilta 1959, 1960 ja 1966.
Ura > Alkuvaiheet

Jack Brabham hallitsi erilaisten työkoneiden käytön jo pienestä pitäen auttaessaan vihannesviljelijän ammattia harjoittanutta isäänsä peltotöissä. Toisen maailmansodan aikana hän palveli ilmavoimissa, ja sodan jälkeen hän työskenteli autokorjaamoyrittäjänä. Sen ohessa hän kilpaili pienissä luokissa ajamalla muun muassa lika- ja saviratakilpailuja (engl. dirt racing) sekä hillclimb-autokilpailuja, joissa voitti mestaruuksia. Hän tutustui kilpa-autouransa varhaisten vaiheiden aikana mekaanikko Ron Tauranacin kanssa.
Ura > Yhteistyö Cooperin kanssa

Brabhamin kilpa-ajajan kokemus kasvoi, kun hän aloitti yhteistyön Cooperin tehdastallin kanssa ja ajoi ensimmäisen Formula 1 -kilpailunsa tallin valmistamalla autolla Britannian osakilpailussa vuonna 1955. Brabrhamin kilpailu päättyi keskeytykseen. Myös seuraavan vuoden Britannian kilpailu päättyi keskeytykseen Maseratin autolla. Kausi 1956 oli jälleen yhden kilpailun mittainen F1-sarjassa, koska Brabhamin kiinnostus suuntautui urheiluautoihin ja Formula 2 -sarjaan. Hän voitti Stirling Mossin kanssa vuoden 1958 Nürburgringin 1000 kilometrin ajon sekä F2-mestaruudet Britannian (1958) ja Ranskan (1964) sarjoissa. Le Mansin 24 tunnin ajossa vuonna 1957 Brabham sijoittui Cooperillaan S1100-luokkansa kolmanneksi (kokonaistuloksissa 15. sijalle), mutta vuosien 1958 ja 1970 kilpailut Aston Martinin ja Matran autoilla päättyivät keskeytyksiin.
Ura > Formula 1 -menestys kuljettajana ja oman tallin perustaminen

Kausi 1959 oli Brabhamin ensimmäinen kokonainen F1-sarjassa. Hän otti sen aikana Monacon katuradalla uransa ensimmäisen voiton ja voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa Coventry Climax -moottorilla varustetulla Cooperilla. Seuraavana vuonna Brabham uusi mestaruutensa ja voitti muun muassa viisi peräkkäistä osakilpailua.
Brabham perusti vuonna 1961 Ron Tauranacin kanssa Brabham-tallin, jonka ensiesiintyminen tapahtui F1-sarjassa kaudella 1962. Hänen tallinsa ei kuitenkaan menestynyt uudessa 1500 kuutiosenttimetrin Formula 1:ssä. Ainoan voiton tallille toi Dan Gurney vuoden 1964 Ranskan osakilpailussa. Vuonna 1966 alettiin ajaa 3000-kuutioisilla formuloilla, ja Brabham Repcon moottorilla varustetulla Brabham-autolla voitti kolmannen mestaruutensa. Brabham on ainoa, joka on pystynyt voittamaan F1-mestaruuden omaa nimeään kantavalla omavalmisteisella autolla. Seuraavana vuonna mestaruus meni hänen tallitoverilleen Denny Hulmelle.
Indianapolis 500 -kilpailuun Brabham oli osallistunut jo vuonna 1961 Cooperin valmistamalla autolla sijoittuen kilpailussa yhdeksänneksi, mutta uusintayritykset omavalmisteisella autolla päättyivät heikkoihin tuloksiin.
Ura > Kilpauran lopettaminen

Kaudella 1969 Brabham kärsi loukkaantumisista. Hän oli lopettamassa jo uraansa, mutta talliin ei ollut tarjolla huippukuljettajia, minkä vuoksi hän jatkoi vielä vuoden. Hän voitti kauden avauskilpailun Etelä-Afrikassa, mutta uran viimeinen F1-osakilpailu Meksikossa päättyi moottoririkon aiheuttamaan keskeytykseen.
Kilpauran jälkeen

Eläkkeelle siirryttyään Brabham vetäytyi autourheilusta kokonaan, myi osuutensa tallista Tauranacille ja palasi Australiaan hoitamaan maatilaa sekä ylläpitämään moottorialan liiketoimintaa. Myöhemmin 1970-luvulla tallin johtotehtävät otti hoidettavakseen Bernie Ecclestone. Brabham aateloitiin vuonna 1979.
Yksityiselämä

Brabhamin kaikki pojat, Geoff, Gary ja David, ovat myös ajaneet kilpaa. Brabhamin lapsenlapset Matthew ja Sam ovat kilpa-ajajia.
Kunniajäsenyydet ja palkinnot

Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeri (OBE, 1966)
Vuoden australialainen (1966)
Knight Bachelor (Sir, 1979)
Sport Australia Hall of Fame -kunniagallerian jäsenyys (1985, nostettiin Legend-arvojäseneksi vuonna 2003)
International Motorsports Hall of Fame -kunniagallerian jäsenyys (1990)
Australian Sports Medal (2000)
Centenary Medal (2001)
Officer of the Order of Australia (AO; 2008)
Australian Speedway Hall of Fame -kunniagallerian jäsenyys (2011)
National Living Treasure (Australia) (2012)
Ainun kieli

| Ainun kieli |
| --- | --- |
 Ainun kielen historiallinen levinneisyys (tummanpunainen) ja paikannimien perusteella päätelty mahdollinen aiempi levinneisyys (vaaleanpunainen).
Oma nimi:  アイヌ イタク Ainu Itak
Tiedot
Alue:   Japani
Puhujia:  2 (äidinkielenä)
Kirjaimisto:  katakana latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  isolaattikieli
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  ain
ISO 639-3:  ain
 Ohje 
Ainun kieli (ainuksi アィヌ・イタㇰ aynu itak, jap. アイヌ語, ainu-go) on ainujen puhuma kieli. Se luokitellaan yleensä isolaattikieleksi, jolla ei ole tunnettuja sukulaisia. Ainun kieli on jakautunut aikanaan useisiin eri murteisiin Hokkaidōlla, Sahalininilla ja Kuriileilla. Ainulla on nykyisin vain muutamia sitä äidinkielenään puhuvia ja se on ollut uhanalainen kieli vuosikymmenten ajan. Viimeiset kielen puhujat asuvat Japaniin kuuluvalla Hokkaidōlla. Suurin osa nykyisistä etnisistä ainuista osaa puhua vain japania. Ainua opetetaan kielikursseilla, ja jotkut ainut opiskelevat sitä toisena kielenään.
Levinneisyys ja puhujat

Ainun kieli on nykyisellään jo lähes hävinnyt kieli. Vuonna 1996 kielellä arvioitiin olevan vain 15 äidinkielistä puhujaa, ja Endangered Language Project -järjestön mukaan kielellä on vain kaksi puhujaa. Kieltä on opiskeltu toisena kielenä, mutta Unesco pitää kieltä silti äärimmäisen uhanalaisena. Kielen viimeiset puhujat asuvat Japaniin kuuluvan Hokkaidōn saaren eteläosissa. Kielen historiallinen puhuma-alue on kuitenkin ollut huomattavasti suurempi. Ainua on puhuttu Hokkaidōn ohella osissa Japanin suurinta saarta Honshūa, nykyisin Venäjään kuuluvan Sahalinin saaren eteläosissa ja Kuriileilla, sekä mahdollisesti myös Kamtšatkan niemimaan eteläosassa.
Ainun kieli on aikanaan voitu jakaa useisiin eri murteisiin, joista osa tunnetaan vain hyvin huonosti. Kuriileilla puhuttiin omaa murrettaan, mutta se tunnetaan vain vuonna 1903 kerätystä sanalistasta ja muutamista muista lähteistä. Sahalinilla puhuttu ainu jakautui itä- ja länsimurteisiin. Sahalinin koillisosissa puhuttiin Taraikan murretta, joka muistutti pikemminkin Hokkaidōn murteita ja poikkesi Sahalinin muista murteista. Hokkaidōlla murteet saatettiin jakaa suurpiirteisesti koillismurteisiin ja lounaismurteisiin, joihin kuului edelleen pienempiä murreryhmiä. Joidenkin lähteiden mukaan Hokkaidōn ja Sahalinin saarten murteiden puhujat eivät ymmärtäneet toisiaan.
Luokittelu

Ainun kieli luokitellaan nykyisin yleensä isolaattikieleksi. Kieli saattaa olla osa jotakin muinaista jo kadonnutta kielikuntaa. Sen mahdollisista yhteyksistä muihin kieliin on tehty useita teorioita. 1600-luvulla heräsi ajatus ainujen mahdollisista yhteyksistä eurooppalaisiin. Tätä perusteltiin sillä, että ainujen ulkonäkö oli enemmän eurooppalainen kuin aasialainen. Tällöin syntyi myös ajatus ainun kielen kuulumisesta indoeurooppalaisiin kieliin. Tämän teorian esittivät Ivar Lindquist ja Pierre Naert. Heidän teoriansa pohjautui paljolti John Batchelorin englanti–ainu-sanakirjaan, jossa on nykytietämyksen valossa paljon virheitä. Tämä teoria oli kuitenkin pitkään vallalla ollut käsitys. Toisen teorian mukaan ainut polveutuvat Pohjois-Amerikasta alueelle muuttaneista intiaaneista. Tätä on perusteltu paitsi ainun kielen ominaisuuksilla, myös sillä että he käyttivät samanlaisia harppuunoita kuin jotkin intiaanit. Kolmannen teorian mukaan ainu on sukua altailaisille kielille. Tämä teoria on kuitenkin herättänyt vastustusta muissa tutkijoissa. Neljännen teorian mukaan ainujen juuret ovat Etelä-Aasiassa ja heidän kielensä on polveutunut protoaustronesialaisista, austroaasialaisista tai miao-jao-kielistä.
Historia

Arkeologiassa ainut on yhdistetty Japanin Jōmon-kulttuuriin, joka on peräisin aikakaudelta noin 6 000–10 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Ainun kielen käyttäjien määrä on pudonnut erityisen rajusti viimeisen 200 vuoden aikana. Kielen häviämisen on usein katsottu alkaneen vuodesta 1799, jolloin Japani liitti Hokkaidōn suoraan keskushallinnon alaisuuteen. Lisäksi vuonna 1899 vietiin läpi "laki Hokkaidōn alkuperäisasukkaiden suojelusta", joka käytännössä kiihdytti ainujen sulautumista japanilaiseen kulttuuriin ja elinkeinoihin. Vielä 1800-luvulla suurin osa ainun puhujista osasi vain ainua, mutta heistä tuli kaksikielisiä 1900-luvun alkuun mennessä. 1940-luvulle mennessä ainu oli menettänyt asemansa ainujen pääkielenä. Nykyisin ainut puhuvat japania pääkielenään. Kieli on lähes kadonnut, mutta ainuiksi itsensä mieltäviä on edelleen kymmeniä tuhansia. Heidät tunnustettiin virallisesti Hokkaidōn alkuperäiskansaksi vuonna 2008. Ainun kielen opetusta järjestetään eri puolilla Hokkaidōa. Koulutus on suunnattu erityisesti etnisille ainuille, ja muille ryhmille opetusta ei ole tarjolla samassa mittakaavassa. Muutamat japanilaiset yliopistot tarjoavat kuitenkin ainun kielen opetusta. STV Radio Hokkaidōlla on tehnyt viikoittain 15-minuuttisia, Ainugo Rajio Kōza -nimisiä radio-ohjelmia ainun kielen opetukseen liittyen.
Vuonna 2019 Japanin hallitus tunnusti ainut lainsäädännön tasolla alkuperäiskansaksi, minkä johdosta paikallishallinnon tulee kannustaa ainun kielen käyttöön ja keskushallinto osoittaa tähän erillisiä varoja.
Kirjoitusjärjestelmä

Ainua kirjoitetaan katakanasta muokatulla kirjoitusjärjestelmällä sekä latinalaisilla aakkosilla. Ainu ei ole historiallisesti ollut kirjoitettu kieli, vaan 1950-luvulle saakka se oli yksinomaan puhuttu kieli. Ainoa ainunkielinen lehti Ainu Times julkaisee artikkeleita molemmilla kirjoitusjärjestelmillä.
Äänteet

Ainun kielessä on viisi vokaalia. Ne vastaavat suurin piirtein japanin vokaaleja; /o/ ja /u/ ovat hieman pyöreämmät kuin japanissa.
|  | Etu | Keski | Taka |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | i |  | u |
| Puoliavoin | e |  | o |
| Avoin |  | a |  |
Ainun kieli käsittää 12 konsonanttia. Glottaaliklusiilin [ʔ] käytöstä ei ole yhteisymmärrystä ja jää siksi usein pois kirjoituksesta.
|  | Bilabiaalinen | Alveolaarinen | Palataalinen | Velaarinen | Glottaalinen |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Klusiilit | p | t |  | k |  |
| Affrikaatat |  | t͡s |  |  |  |
| Frikatiivit |  | s |  |  | h |
| Nasaalit | m | n |  |  |  |
| Approksimantit |  |  | j | w |  |
| Tremulantit |  | ɾ |  |  |  |
Aiheesta muualla

Ainun kielen sanaluettelo Wikisanakirjassa (Arkistoitu – Internet Archive).
Isolaattikielet
abinomn
aimara
ainu
baski
bung
burušaski
hadza
haida
huaorani
japani
jeniseiläiskielet
jukagiiri
karkar-yuri
kehu
korea
kuot
kutenai
nihali
nivhi
odiai
porome
sandawe
sause
washo
yaghan
yalë
zuni
Puhuttua ainun kieltä videolla.
Monikielinen kyltti ylhäältä alas japaniksi, ainuksi, englanniksi, koreaksi ja kiinaksi.