John La Farge
Elämänvaiheita > Uran loppupuoli

Palattuaan matkoiltaa La Farge ryhtyi työstämään kirjaa. The Century Magazine julkaisi sen kymmenessä osassa. Teosta voi pitää nykyään merkittävänä historiallisena dokumenttina. Se kertoo erityisen syvällisesti Japanista, se arkkitehtuurista, uskonnoista ja ihmisistä. Hönen matkoillaan tekemänsä piirrokset ja akvarellit herättivät huomiota ja niiden myynnillä La Farge teki hyvät ansiot.
Vuonna 1894 La Farge matkusti Eurooppaan. Pariisin taiteilijapiirit ottivat hänet hyvin vastaan. Niin hyvin, että hän sai itselleen kaksi huonetta näyttelytilaa vuosittaisesta Pariisin Salongista. Hän asetti näytteille matkakuviaan, mitkä menivät hyvin kaupaksi myös Ranskassa. Hän teki Pariisin näyttelyyn myös uusia töitä, joiden tasoa pidetään erittäin hyvänä.
Syystä joka ei ole selvinnyt hänen vuoden 1895 Pariisin näyttelynsä on jäänyt lähes tyystin vaille huomiota. Syyksi epäillään ammattikateutta siitä, että edellisellä kerralla ulkomaalainen taiteilija sai niin suurta huomiota. Hän jatkoi myös 1880 - ja 1890-luvuilla lasimaalausten tekemistä. Hönen lasimaalaustensa tyyli alkoi muuttua realistisemmaksi, mutta kriitikot väittivät hänen toistavan vanhoja töitään.
Viimeisinä vuosinaan La Farge yritti parannella välejään lapsiinsa. Töiden ja matkojen vuoksi hän oli ollut paljon poissa kotoa. Hänen poikansa Christopher Garant oli avustajana isänsä La Farge Decorative Art Companyssa sen konkurssiin asti.Sen jälkeen isänsä avustajaksi tuli hänen läheisin poikansa Bancel. Vuonna 1900 selvisi, että isä on jälleen merkittävissä talousvaikeuksissa. Bancel tarjoutui tekemään töitä jonkin aikaa ilman palkkaa, mutta kun selvisi, että isä ei voi koskaan maksaa palkkoja, haastoi Bancel hänet oikeuteen. Oikeusjuttu rikkoi isän ja pojan välit.
1890-luvun lopulla La Farge oli erittäin hyvätuloinen. Hänen taiteensa ja kirjansa myivät hyvin, hän ansaitsi kunnollisesti luennoillaan. Kuitenkin pitkät matkat, hienot viinit, kalliit ateriat ja herrakerhoissa vietetyt illat veivät enemmän rahaa kuin taiteilija ansaitsi. Kun Bancel oli lähtenyt Sveitsiin, La Fargen asiat otti hoitaakseen sihteeri Grace Edith Barnes. Hän ryhtyi manageroimaan La Fargen ammatillisia asioita, mutta piti huolta myös tämän arjesta.
Barnes pakotti La Fargen tekemään inventaarion ateljeessaan joka oli täyttymässä erilaisista esineistä. Pelkästään laseja oli sihteerin mukaan 8000 kappaletta ja muuta esineistöä  50 000- 60 000 kappaletta. Edes ylimääräisen tavaran myyminen ei auttanut. Barnes joutui todistamaan kuinka La Farge kaikesta huolimatta tuhosi raha-asiansa. Velkaa tuli lisää ja taiteilija menetti säästönsä. Barnes irtisanoutui tehtävistään riideltyään asioista turhaan La Fargen kanssa.
La Farge kutsui Barnesin kuitenkin takaisin. La Farge ja Barnes tekivät sopimuksen, jonka mukaan Barnesista tuli tämän kuolinpesänhoitaja ja hän saisi pitää kaikki ateljeeseen jääneet esineet, maalaukset, käsikirjoitukset ja henkilökohtaiset esineet korvauksena taloudellisista menetyksistä.
Vuoden 1910 alkupuolella La Farge sairastui ja joutui sairaalaan. Näytti siltä, että loppu oli lähellä. Hän kuitenkin toipui ja palasi kotiin. Syyskuussa La Fargen vointi oli jo erittäin huono ja hänet siirrettiin sairaalaan missä kuoli. Perukirjoituksen jälkeen selvisi, että kuolinpesällä oli velkoja huomattavasti enemmän kuin varoja. Kuolinpesän tavarat myytiin, mutta sekään ei riittänyt ja leski maksoi omista varoistaan kärkevimmille velkojille. Myös Grace Barnes otti osansa, hän myi vuosikausia La Fargen ateljeeseen jäänyttä esineistöä, maalauksia ja käsikirjoituksia. Taiteilijan omaiset saivat ottaa ilmaiseksi muutaman esineen jolla oli tunnearvoa.