Elokuva Suomessa 1930-luvulla
Suomalainen elokuvateollisuus syntyy

1930-luvun alkuvuodet olivat suomalaiselle elokuvalle vaikeat. Suomi-Filmi tasapainoili konkurssin partaalla, mitä edesauttoi johtaja Karun keskittyminen elokuvan sijaan pilvenpiirtäjähankkeisiin Helsingin keskustassa. Suomi-Filmistä eroamaan joutunut Karu perusti vuonna 1933 uuden elokuvayhtiön Suomen Filmiteollisuuden. Vuonna 1936 yritys kohosi tuotantoluvuissaan samalle tasolle siihen asti Suomen elokuva-alaa lähes yksin hallinneen Suomi-Filmin kanssa. Karun jälkeen Suomi-Filmin johtoon nousi Risto Orko, jonka elokuva Siltalan pehtoori muodostui kaikkien aikojen menestykseksi ja takasi yhtiölle toimintaedellytykset laman jälkeisessä Suomessa. Karun kuoltua Suomen Filmiteollisuuden johtoon nousi Kotimaisen Työn Liiton toimitusjohtaja T. J. Särkkä, joka ohjasi tulevalla urallaan kaikkiaan 49 elokuvaa.lähde?
1930-luvulla Särkkä ja Yrjö Norta olivat tuotteliaimmat ohjaajat. Niitä kertyi vuoteen 1941 mennessä molemmille 12. Valentin Vaalalle elokuvia oli samana aikana 11, Orkolla 8, kuten myös Orvo Saarikivi, jonka ensimmäinen ohjaustyössä kumppanina oli Hugo Hytönen. Kuuden elokuvan ohjaajia olivat Kalle Kaarna ja Teuvo Tulio, viiden Tapiovaaran lisäksi Wilho Ilmari ja Jorma Nortimo. Vuosikymmenen lopulla ohjauspuikkoihin päässyt Ilmari Unho ehti saada valmiiksi neljä elokuvaa. Muita uusia ohjaajia ennen vuotta 1941 olivat Ossi Elstelä, Roland af Hällström, Jorma Nortimo, Hannu Leminen ja Ville Salminen. Unohtaa ei sovi myöskään Suomen ensimmäistä naisohjaajaa: Glory Leppänen debytoi elokuvalla Onnenpotku vuonna 1936.lähde?
1930-luvun elokuvatuotannolla oli tukenaan  valtiovallan sille vuonna 1930 myöntämä etu, verovapaus, joka jatkui vuoteen 1941 asti. Näytelmäelokuvien tuotanto lähtikin kasvuun 1930-luvun puolivälissä. Vuoden 1935 neljästä elokuvasta nousu oli jatkuvaa vuoteen 1940 asti, jolloin valmistui peräti 21 näytelmäelokuvaa. Vastaavalla tavalla myös elokuvateatterien määrä kasvoi ja oli vuonna 1939 kaikkiaan 388.lähde?
Kaikkiaan vuosina 1936–1941 sai ensi-iltansa 101 näytelmäelokuvaa. Niistä Suomen Filmiteollisuus valmisti 39 ja oli siten suurempi kuin kilpailijansa Suomi-Filmi, joka samana aikana valmisti 29 näytelmäelokuvaa ja talvisodan jälkeen ilmestyneen pitkän dokumentaarielokuvan, talvisodan uutismateriaalista kompiloidun elokuvan Taistelun tie (1940). SF:n menestyksiä olivat "elokuvaromanssi" Kulkuri valssi, historiallisromanttinen Kaivopuiston kaunis Regina ja sotilasfarssi Rykmentin murheenkryyni. Suomi-Filmin menestyksekkäimmät elokuvat olivat Siltalan pehtoori (1934), Hella Wuolijoen Juhani Tervapään nimellä kirjoittama Juurakon Hulda, Samuel Sihvon laulunäytelmään pohjaava Jääkärin morsian ja Hilja Valtosen romaaniin perustuva Vaimoke. Kurt Jägerin Jäger-Filmi valmisti 1930-luvulla omana tuotantonaan kahdeksan näytelmäelokuvaa ja tuotti osittain uudelleen leikatun ja suomen kielelle saatetun koosteen Vänrikki Stoolin tarinat ruotsalaisesta mykkäelokuvasta Fänriks Ståls sägner, joka ei menestynyt. Parhaaseen tulokseen yhtiö ylsi aiemminkin filmatisoidulla klassikkonäytelmällä Tukkijoella.
Suomalaiseen elokuvakulttuuriin vaikutti myös vuonna 1921 perustettu, koko maan kattava Valtion Filmitarkastamo. Sitä oli edeltänyt lähes kahden vuoden ajan Helsinkiin sijoitettu Valtion filmilautakunta, mitä puolestaan edelsi poliisien toimittama paikallinen sensuuri. 1930-luvun yhteiskunnalliset muutokset johtivat tiukan, yksityiskohtaisen sensuuriohjeiston antamiseen, jonka valtiovalta sääti komiteatyöskentelyn päätteeksi lokakuussa 1935. Säännöstö kertoi myös suomalaisten elokuvien tekijöille tarkoin, mikä elokuvissa oli sallittua, mikä taas ei. Suomalaiset elokuvantekijät pääosin noudattivat säännöstöä, mutta taiteilijoille ominaiseen tapaan mieluusti myös koettelivat niitä. Yleisenä linjana voisi sanoa olleen sen, että täyskieltoa elokuvien tuottajat halusivat välttää kaikin keinoin: se merkitsi poliittisen kannanoton niukkuutta ja hakeutumista yhtenäisille linjoille nationalistisen valtiovallan kanssa, mutta eettisen ja moraalisen säännöstön puitteissa rajoja yritettiin rikkoa. Jos sensuuri leikkasi, siitä syntyi julkisuutta, joka oli samalla mainosta elokuville. Elokuvan kokonaan kieltäminen oli tietysti taloudellinen katastrofi. Jos ja kun elokuva-ala jostakin valitti 1920- ja 1930-luvulla, oli kyse useimmiten veroista ja sensuurista, tässä järjestyksessä.
Talvisodassa vain 28-vuotiaana kaatunut Nyrki Tapiovaara ehti ohjata viisi elokuvaa. Hänen elokuvansa olivat osoituksia perinteisten lajityyppien tuntemisesta. Elämäkerran kirjoittaja Sakari Toiviaisen mukaan kirjallisuutemmeselvennä Juha (1937) ja Miehen tie (1940) ovat velkaa klassikoiden maalaisepiikalle, Varastettu kuolema (1938) jännityselokuvalle, Kaksi Vihtoria (1939) farssille ja Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939) musiikkikomedialle. Tapiovaaran ohjaajan otetta leimaa kuitenkin kokeellisuus ja yhteiskunnallinen kantaaottavuus, eikä hän antanut perinteen estää myöskään hupailujen muuttamista kriittiseksi satiiriksi. Kaksi viimeksi mainittua Tapiovaaran elokuvaa olivat samalla myös kaikkiaan kuusi elokuvaa valmistaneen Eloseppo Oy:n parhaat menestykset.lähde?
Teuvo Tulio on kiistämättä suomalaisen melodraaman mestari, joka irtoaa kuvakerronnassaan ja visuaalisessa näkemyksessään perinteisistä kirjallisista arvoista. Pitkän uran tehneen ohjaajan keskeinen tuotanto ilmestyi parikymmenen vuoden aikana 1936–1956, tärkeimpinä Nuorena nukkunut (1937), Laulu tulipunaisesta kukasta (1938), Sellaisena kuin sinä minut halusit (1944), Rakkauden risti (1946) ja Rikollinen nainen (1952). Tulion oma tuotantoyhtiö oli nimeltään Tarmo-Filmi Oy. Muita pieniä 1930-luvun valmistamoja olivat Adams-Filmi kolmella elokuvalla ja Sampo-Filmi kahdella, minkä lisäksi seitsemän yhtiötä valmisti yhden ainoan elokuvan. Niistä ainoastaan Aho & Soldanin ja Tapiovaaran Juha voidaan laskea menestyneeksi elokuvaksi.lähde?
1930-luvun tärkeimmistä näytelmäelokuvan ohjaajista Valentin Vaala teki elokuviaan ainoana suurelle yhtiölle. Suomi-Filmissä työskentely tarkoitti monien lajityyppien hallintaa. Hella Wuolijoen näytelmään perustuva Juurakon Hulda (1937) on osoitus yhteiskunnallisesti vaikuttavista teemoista, Mika Waltarin näytelmiin pohjaavat Gabriel, tule takaisin (1951) ja Omena putoaa... (1952) sekä Hilja Valtosen Vaimoke (1936) ja Varaventtiili (1942) komedioista. Hänen ohjaamiaan olivat myös melodraamat Koskenlaskijan morsian (1937) ja Jumalan myrsky (1940), ja hän osoitti kykynsä myös suomalaisen kirjallisuuden filmatisoinneissa tyylilajeista riippumatta, mistä esimerkkejä ovat Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä (1946) ja impressionistisena pidettävään Sillanpää-filmatisointiin Ihmiset suviyössä (1948).