stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Action directe

Logo
Action directe (lyhenne AD) oli ranskalainen aseellinen ryhmä, joka teki salamurhia ja väkivaltaisuuksia vuosina 1979–1987. Ryhmän jäsenet pitivät itseään libertaarikommunisteina ja anarkisteina. Action directen muodostivat vuonna 1977 kaksi ryhmää, GARI ja NAPAP. Vuonna 1979 ryhmästä tuli kaupunkisissijärjestö, joka teki väkivaltaisia iskuja ”anti-imperialismin” ja ”proletariaatin puolustamisen” nimissä. Ranskan hallitus piti ryhmää terroristijärjestönä ja julisti sen elokuussa 1982 laittomaksi. Vuonna 1984 ryhmä liittoutui länsisaksalaisen Punaisen armeijakunnan kanssa.
Ryhmän johtavat jäsenet Jean-Marc Rouillan, Nathalie Ménigon, Joëlle Aubron ja Georges Cipriani pidätettiin 21. helmikuuta 1987. Heidät tuomittiin myöhemmin elinkautiseen vankeuteen. Régis Schleicher pidätettiin jo vuonna 1984. Pidätykset johtivat AD:n toiminnan päättymiseen. Toimintansa aikana AD syyllistyi yli 80 terrori-iskuun ja yhteensä 15 ihmisen hengen vaatineeseen väkivaltaan.
Action directen jäsen Lahouari Benchellal eli ”Farid” jäi joulukuussa 1981 kiinni Helsingissä väärennettyjen 100 Yhdysvaltain dollarin matkašekkien rahastamisesta Helsingin Työväen Säästöpankin konttorissa Kampissa, mikä oli järjestön toiminnan tärkeä rahoituskeino. Hän hirttäytyi Helsingin rikospoliisin sellissä 6. tammikuuta 1982 ja kuoli neljä päivää myöhemmin Meilahden sairaalassa. Aiheesta kirjoittaneen Christian Jokisen mukaan kyseessä oli ”ensimmäinen merkittävä terrorismiin liittyvä tapahtuma Suomessa”. Järjestön piirissä ei uskottu Benchellalin virallista kuolinsyytä. Eräs Action directen iskuryhmä nimettiin myöhemmin hänen mukaansa.
Trajan (kirjaintyyppi)

Trajan
Trajan on Carol Twomblyn vuonna 1989 suunnittelema kirjaintyyppi. Sen esikuvana ovat Trajanuksen pylvääseen 100-luvulla hakatut klassiset roomalaiset kirjaimet. Uskotaan, että kirjaimet maalattiin aluksi pylvään pintaan siveltimellä ja kaiverrettiin sitten kiveen.
Trajan on tyylikäs kirjaintyyppi, joka sopii erityisen hyvin kirjojen ja lehtien otsikoihin, julisteisiin ja mainoksiin. Trajan on ollut hyvin suosittu muun muassa elokuvajulisteissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Trajan (kirjaintyyppi) Wikimedia Commonsissa
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:   Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:   Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:   Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:   Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:   Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi
Tri Mabuse – ihmispeto

| Tri Mabuse – ihmispeto> Dr. Mabuse, der Spieler |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Fritz Lang
Käsikirjoittaja:  Fritz Lang,   Thea von Harbou,   Norbert Jacques
Tuottaja:  Erich Pommer
Säveltäjä:  Konrad Elfers
Kuvaaja:  Carl Hoffman
Tuotantosuunnittelija:  Otto Hunte
Pääosat:  Rudolf Klein-Rogge,   Aud Egede-Nissen,   Gertrude Welcker,   Alfred Abel,   Bernhard Goetzke,   Paul Richter
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksa
Tuotantoyhtiö:  May-Film GmbH
Levittäjä:  Universum Film AG Netflix
Ensi-ilta:  27. huhtikuuta 1922
Kesto:  270
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Seuraaja:  Tri Mabusen testamentti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tri Mabuse – ihmispeto (Dr. Mabuse, der Spieler) on Fritz Langin ohjaama kaksiosainen mykkä rikoselokuva vuodelta 1922. Se on ensimmäinen Langin kolmesta elokuvasta, jotka perustuvat Norbert Jacquesin luomaan Tri Mabuse -hahmoon. Elokuvan nimiosassa on Rudolf Klein-Rogge.
Elokuvan kuvaukset aloitettiin Babelsbergin studiolla vuoden 1921 lopulla. Studio oli tarpeeksi suuri, jotta myös ulkokohtaukset pystyttiin kuvaamaan siellä. Elokuva oli yhteiskestoltaan noin neljä ja puoli tuntia pitkä. Ensimmäinen osa sai ensi-iltansa 27. huhtikuuta 1922, ja jälkimmäinen osa esitettiin seuraavana iltana.
Tri Mabuse – ihmispeto on monisyinen elokuva, joka kuvastaa Saksan sosiaalista ja kulttuurista tuskaa 1920-luvulla. Saksalaiset elokuvakriitikot kommentoivat jo aikanaan elokuvaa aikansa dokumentaationa.
Langin seuraavat Mabuse-aiheiset elokuvat olivat Tri Mabusen testamentti (Das Testament des Dr. Mabuse) vuodelta 1933 ja Mabusen 1000 silmää (Die tausend Augen des Dr. Mabuse) vuodelta 1960.
Aiheesta muualla

Mykkäelokuvasivusto.
Jaakko Kuitunen: Tri Mabuse – ihmispeto (1922)  28.02.2010. Filmgoer.fi. Arkistoitu 28.8.2011. Viitattu 26.3.2010.
Bukan

| Bukan (بۆکان, Bokān) |
| --- | --- |

 Bukan
 Koordinaatit: 36.518°N, 46.207°E 
Valtio:  Iran
Maakunta:  Länsi-Azerbaidžan
Väkiluku (2011):  170 600
Aikavyöhyke:  UTC+3:30
 
 boukan.ir 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bukan tai Bokan, Bowkan, Bookan  (pers. ‏بۆکان‎, Būkān, kurdiksi بۆکان‎) on Iranin Länsi-Azerbaidžanin maakunnassa sijaitseva kaupunki ja Bukanin piirikunnan hallintokeskus.
Kaupungin väkiluku on kehittynyt seuraavasti: 83 401 (1996), 120 020 (2001), 150 703 (2006) ja 170 600 asukasta (2011). Kaupungissa oli vuonna 2013 noin 180 000 asukasta.
Kaupunki sijaitsee noin 90 kilometriä Urmiajärvestä eteläänä, noin 80 kilometriä Irakin rajan itäpuolella. Suurin osa asukkaista kuuluu kurdeihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bukan Wikimedia Commonsissa
Alain Soral

Alain Soral vuonna 2013.
Alain Soral (oikealta nimeltään Alain Bonnet; s. 1958) on ranskalais-sveitsiläinen esseisti, salaliittoteoreetikko ja holokaustin kieltäjä.
Soral kuului 1990-luvulla kommunistiseen puolueeseen. Vuoden 2009 eurovaaleissa hän edusti Dieudonné M'bala M'balan kanssa perustamaansa ”Antisionistista listaa”. Ennen vuotta 2009 hän oli viettänyt kahden vuoden ajan Jean-Marie Le Penin Kansallisessa rintamassa.
Soral perusti vuonna 2007 Ranskassa sivuston Égalité & Réconciliation, joka edistää kansallissosialismia. Myöhemmin se on toiminut monissa sosiaalisen median palveluissa. Égalité & Réconciliation on usein levittänyt väitteitä juutalaisiin, Israeliin ja sionismiin kytkeytyvistä salaliitoista. Soralin mukaan Ranska on kokonaan juutalaisten alaisuudessa. Hän perusti nettikirjakaupan Kontre Kulture, jossa myydään muun muassa Édouard Drumontin teosta La France juive, Siionin viisaiden pöytäkirjoja, Adolf Hitlerin Taisteluni-kirjaa ja Muammar Gaddafin Vihreää kirjaa. Myytävinä on ollut myös Joseph Goebbelsin, Robert Faurissonin, Roger Garaudyn, Maurice Bardèchen, Julius Evolan, Paul-Éric Blanruen, Stéphane Bletin ja Laurent Guyénotin kirjoituksia. Soral on Égalité & Réconciliationin kautta levittänyt väitteitä sionismin osuudesta John F. Kennedyn murhaan ja syyskuun 11. päivän iskuihin. Lisäksi sivusto on esittänyt salaliittoteoreettisia väitteitä muun muassa rokotteista. Soral sai vuonna 2019 Ranskassa vuoden vankeustuomion holokaustin kiistämisestä. Vuonna 2023 hänet tuomittiin Sveitsissä 60 päivän vankeusrangaistukseen kunnianloukkauksesta, syrjinnästä ja vihanlietsonnasta. Hän oli muun muassa kutsunut toimittajaa ”läskiksi lesboksi”.
Égalite & Réconciliation -sovellus oli aikoinaan saatavissa Applen sovelluskaupasta, mutta se poistettiin sieltä syyskuussa 2018. Égalite & Réconciliation -sivusto pitää myös nettiradiota. Égalite & Réconciliationin toiminta levittäytyi sosiaalisen median palveluihin ja oli hyvin aktiivista muun muassa Youtubessa ja Dailymotionissa. Facebook poisti Soralin sivut joulukuussa 2017 palveluehtojen rikkomisen johdosta. Heinäkuussa 2020 myös Youtubessa suljettiin kaksi Égalite & Réconciliationiin kytkeytynyttä kanavaa toistuvista käyttöehtojen rikkomuksista. Vuoden 2024 tiedon mukaan Soralin perustamalla nettisivustolla oli yhä lähes neljä miljoonaa kuukausittaista kävijää, vaikka kävijämäärät olivat vähentyneet. NewsGuard sijoitti Égalite & Réconciliation -sivuston ranskankielisten misinformaatiota levittävien sivustojen Top 10 -listalla toiseksi France-Soirin jälkeen. Odysee-alustalla Égalite & Réconciliation on pysynyt yhtenä vaikutusvaltaisimmista kanavista. Soral on muun toimintansa lisäksi ohjannut useita elokuvia ja kirjoittanut romaanin.
Ideologia

Soral on käsittelyt asioita joskus sosialistisesta ja joskus nationalistisesta näkökulmasta. Näkemyksiä on kuitenkin yhdistänyt antisemitismi. Soral on käyttänyt sivustonsa kuvastossa muun muassa Che Guevaraa ja Vladimir Putinia.
Soral on vedonnut puheissaan yleisiin tunteisiin ja ajatuksiin, jotka liittyvät globalisaation, Euroopan unionin lainsäädännön sitovuuden, talouden heikkenemisen, näköalattomuuden ja modernisaation herättämiin huoliin. Soral vastustaa oligarkiana pitämäänsä globalismia ja kannattaa eroamista sekä Euroopan unionista että Natosta. Hän kannattaa ajatusta moninapaisesta maailmasta.
Soral pitää Ranskalle luontaisena antikapitalismia eikä siksi näe uusliberaaleilla toimijoilla olevan yhteiskunnassa sijaa. Hän väittää uusliberalismia ”yhdysvaltalais-sionistiseksi” juoneksi. Soral kritisoi vasemmistoa keskittymisestä tasa-arvokysymyksiin ja oikeistoa halusta säilyttää etuoikeudet. Hän on väittänyt sekularismia uskonnoista fanaattisimmaksi ja lisäksi nimittänyt holokaustia ”uudeksi maailmanuskonnoksi”. Soralin mielestä valtaa pitävät oligarkit säätelevät kansalaismielipidettä ja liioittelevat terrorismin uhkaa. Soral kannattaa ”islamilaista vastarintaa”.
Aiheesta muualla

Alain Soral Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Leopold Mozart

Leopold Mozart
Johann Georg Leopold Mozart (14. marraskuuta 1719 Augsburg – 28. toukokuuta 1787 Salzburg) oli saksalainen säveltäjä ja viulisti (viulupedagogi). Nykyään hänet muistetaan parhaiten säveltäjä Wolfgang Amadeus Mozartin isänä, mutta omana aikanaan hän oli hyvin arvostettu.
Nuorena Leopold Mozart opiskeli teologiaa Salzburgin yliopistossa, mutta päätti sittemmin keskittyä musiikkiin. Vuonna 1747 Mozart meni naimisiin Anna Maria Pertlin kanssa. He saivat seitsemän lasta, joista viisi tosin kuoli jo lapsuudessaan. W. A. Mozartin ohella lapsista myös Maria Anna eli Nannerl Mozart oli lahjakas pianisti, mutta hän luopui omasta urastaan, koska hänen isänsä painosti häntä menemään naimisiin. Hän rohkaisi jatkuvasti veljeään ja äitinsä kuoleman jälkeen huolehti perheestään.
Vuonna 1756 Leopold Mozart kirjoitti Versuch einer gründlichen Violinschule -nimisen tutkielman viulunsoitosta ja sen opettamisesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leopold Mozart Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Korsunin Jumalanäiti

Korsunin Jumalanäiti
Korsunin Jumalanäidin ikoni on muunnelma ns. Hellyyden Jumalanäiti -ikonista ja yksi Jerusalemin Jumalanäiti -ikonin johdannaisista. Perimätiedon mukaan tämänkin ikonin alkuperäisen mallin valmisti apostoli ja evankelista Luukas.
Ikonin historiasta on erilaisia tarinoita. Ikonin nimi viittaa Krimin niemimaan Korsuniin eli Khersonesokseen (nyk. Sevastopolin lähellä), jonka kautta ikonin oletetaan saapuneen Kreikasta Venäjälle vuoden 1000 tienoilla tai 1100-luvulla.
Alkuperäisen Jerusalemin Julalanäidin ikonin toi Korsunista Kiovaan Korsunissa kasteen ottanut Kiovan ruhtinas Vladimir Suuri vuonna 998, ja sieltä ikoni  joutui edelleen Novgorodiin. Novgorodissa valmistetuista ikonin jäljennöksistä alettiin käyttää nimeä Korsunin Jumalanäidin ikoni.
Toisen version mukaan ikoni olisi saapunut Korsunin kautta Venäjälle vuonna 1162 Efesoksesta. Ikonin tuonnin oli järjestänyt pyhittäjä Efrosyne Polotskilainen. Matkallaan Polotskin Vapahtajan luostariin ikoni viipyi vuoden Korsunissa ja sai siitä lisänimensä. Myöhemmin 1239 Polotskin ruhtinaan tytär Aleksandra vei ikonin Toropetsiin naidessaan pyhän Aleksanteri Nevskin.
Ortodoksisessa kirkossa  Korsunin Jumalanäidin ikonin muistojuhlaa vietetään lokakuun 9. päivänä.
Kalugan Jumalanäiti

Kalugan Jumalanäidin ikoni on Venäläinen ikoni, jota muistellaan ortodoksisessa kirkossa vuosittain lokakuun 12. päivänä. Se saanut nimensä Venäjällä sijaitsevan Kalugan kaupungin mukaan. Suomessa tämä kirjaa lukevan Jumalanäidin ikonityyppi on harvinaisempi.
Aiheesta muualla

Ortodoksi.net / Kalugan Jumalanäiti
Imatrankoski

Ohijuoksutus Imatrankosken voimalaitoksella kesäkuussa 2006.
Imatrankoski on Imatralla Vuoksessa virtaava koski. Se on Suomen suurin koski ja maan vanhin matkailunähtävyys, jota on käyty ihastelemassa jo 1700-luvun jälkipuoliskolta lähtien. Imatrankoskessa toimii vuonna 1929 käyttöön otettu Imatran vesivoimalaitos, minkä johdosta koski ei enää virtaa vapaana. Virtaava koski on nähtävissä ainoastaan erityisissä koskinäytöksissä, jolloin voimalaitoksen patoluukut avataan. Imatrankosken viereisessä Kruununpuistossa sijaitsee muun muassa vuonna 1903 valmistunut Imatran Valtionhotelli. Imatrankoski on yksi Suomen kansallissmaisemista sekä Museoviraston määrittelemä valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö.
Geologia

Imatrankoski syntyi noin 6 000 vuotta sitten Saimaan vesimassojen  murtautuessa Salpausselän läpi.  Salpausselkä muodosti kauan tehokkaan esteen veden virtaamiselle Laatokkaan, mutta maan kohoaminen lännempänä sai veden purkautumaan kaakkoon. Kosken voimasta kertovat lukuisat hiidenkirnut ja muut kovertumat. Koski pauhasi vuolaana kesät talvet, ja sen vakaa vesimäärä kautta vuoden takasi ajankohdasta riippumatta vaikuttavan näyn. Tulvilta se ei kuitenkaan välttynyt. Suurin tulva sattui vuodelle 1899, jolloin kosken kautta virtasi 1 160 m³ vettä sekunnissa eli normaaliin verrattuna reilusti kaksinkertainen määrä.
Vesivoimala

Imatrankosken voimalan ensimmäinen osa valmistui 1920-luvun lopussa, ja sen vihki toukokuussa 1929 tasavallan presidentti Lauri Kristian Relander. Voimalan rakentamisen jälkeen vettä virtasi koskeen jonkin verran voimalaitoksen ohi. Lopullinen kosken kuivaminen tapahtui vuonna 1937 voimalaitoksen kuudennen koneiston valmistuttua. Tämän jälkeen vettä on juoksutettu koskessa vain näytösluontoisesti sekä häiriö- ja huoltotilanteissa. Tulvista johtuvat ohijuoksutukset ovat moneen muuhun koskeen verrattuna hyvin harvinaisia. Häiriö- ja huoltotilanteissa luukut voidaan joutua aukaisemaan yhtäkkisesti, ja näin ollen luvaton liikkuminen kosken kuivankin uoman pohjalla on hengenvaarallista.
Nähtävyys

Ensimmäiset tiedot Imatrankoskesta nähtävyytenä ovat 1700-luvun lopusta. Vuonna 1772 Venäjän keisarinna Katariina II seurueineen kävi ihmettelemässä kosken voimaa. 1800-luvulla Imatrankoski alkoi vetämään matkailijoita enenevissä määrin ja vuonna 1842 kosken ranta-alue rakennettiin Kruununpuistoksi, josta tuli Suomen ensimmäinen luonnonpuisto. Vuonna 1846 puistoon avattiin majatalo. Matkailu lisääntyi erityisesti vuonna 1870 avatun Riihimäki-Pietari-radan ja Saimaan kanavan valmistumisen myötä, jonka jälkeen Imatrankoskesta muodostui Suomen merkittävin luonnonnähtävyys. Koski tunnettiin myös ulkomailla ja sitä saavuttiin katsomaan Keski-Euroopasta saakka. Vuosissadan lopussa majatalon paikalle rakennettiin kaksi hotellia, joiden tuhouduttua tulipaloissa paikalle valmistui arkkitehti Usko Nyströmin suunnittelema Valtionhotelli vuonna 1903.
Koskinäytöksiä järjestetään pääsääntöisesti kesä–heinä–elokuussa keskiviikosta sunnuntaihin kello 18. Näytös kestää noin 16 minuuttia, ja sen aikana vettä virtaa 500 m³/s. Koskinäytöksen aikana Imatrankosken sillan liikenne suljetaan ja näytöksessä soi Jean Sibeliuksen säveltämä Karelia-sarja.lähde?
Muuta

Imatrankoski on perinteisesti ollut suosittu itsemurhapaikka. Tutkija Sven Hirnin mukaan määrä oli suurimmillaan vuonna 1908, jolloin koskeen hyppäsi 29 henkilöä. Määrä kääntyi lopullisesti laskuun vasta Imatrankosken patoamisen jälkeen 1930-luvun vaihteessa. Imatrankoskessa ovat päivänsä päättäneet muun muassa valtiopäivämies Hjalmar Filip Palmén, kansanedustaja Pekka Meriläinen ja pormestari Hjalmar Hollmérus. Vuonna 1972 Kruununpuistossa paljastettiin kuvanveistäjä Taiso Martiskaisen suunnittelema veistos Imatran Impi, joka on omistettu Imatrankoskessa itsemurhan tehneille.
Kirjallisuutta

Hirn, Sven: Imatran tarina. Matkailuhistoriamme valtaväylältä.  (Kanta-Imatra Seuran julkaisu N:o 3)  Imatra:  Kanta-Imatra Seura ry, 1984.
Lauri Putkonen (toim.): Kansallismaisema.  Helsinki:  Ympäristöministeriö, 1993.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Imatrankoski Wikimedia Commonsissa
Imatran kosket ja Kruunupuisto
Imatrankoski GoSaimaa.com-matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Imatrankoski syyskuussa 2012.
Imatrankosken ylittävä vaijeriliuku.
Luettelo Keski-Maan aseista

Luettelo Keski-Maan aseista sisältää tietoa J. R. R. Tolkienin fantasiakirjoissa esiintyvistä fiktiivisistä aseista ja muista taisteluvarusteista.
Nimen saaneet aseet > Aeglos

Aeglos (sindaria, suom. Lumikärki), kutsuttu myös nimellä Aiglos) on Tarussa sormusten herrasta keihäs, joka kuului Gil-galadille, viimeiselle Noldorin Korkealle Kuninkaalle Keski-Maassa. Ei tiedetä, milloin se on taottu. Sitä kuitenkin käytettiin ainakin Haltioiden ja Ihmisten Viimeisen Liiton taistelussa Sauronia vastaan.
Nimen saaneet aseet > Anglachel

Anglachel on toinen kahdesta miekasta, jotka Eöl Pimentohaltia takoi raudasta, joka oli pudonnut "palavana tähtenä" maahan. Hän antoi sen Thingolille maksuna luvastaan saada asua Nan Elmothissa. Beleg otti miekan mukaansa lähtiessään etsimään ystäväänsä Túrinia. Mutta houraileva Túrin luuli Belegiä örkiksi ja tappoi hänet Anglachelilla. Miekka oli kuitenkin tylsistynyt Belegin kuoleman seurauksena ja se taottiin Nargothrondissa uudeksi. Túrin antoi sille uuden nimen Gurthang eli "Kalmanrauta". Miekka oli tasateräinen ja tylsynyt sen jälkeen kun Túrin surmasi itsensä sillä; haltiat hautasivat miekan hänen viereensä.
Nimen saaneet aseet > Anguirel

Anguirel suom. Ikuisen tähden rauta oli Eöl Pimentohaltian miekka, jonka hän oli takonut samasta metallista kuin Anglachelin. Toisin kuin Anglachelin, Anguirelin Eöl piti itsellään. Mutta hänen poikansa Maeglin varasti sen karatessaan kotoa.
Nimen saaneet aseet > Glamdring

Glamdring (sindaria, suom. Vainovasara) oli miekka, joka kuului alun perin Turgonille, Gondolinin kuninkaalle. Örkit tunsivat sen myös nimellä "Hatka". Se hohtaa kylmää valoa aina, kun lähistöllä on örkkejä. Gondolinin tuhon jälkeen Glamdring päätyi Orkristin ja sekä Piikin mukana tuntematomalla tavalla kolmen kivipeikon, Bertin, Tomin ja Viljamin, haltuun. Peikkojen muututtua kiveksi kirjassa Hobitti eli sinne ja takaisin velho Gandalf löysi Thorin Tammikilven ja Bilbo Reppulin kanssa näiden luolan. Sieltä Gandalf löysi Glamdringin ja otti sen omakseen.
Nimen saaneet aseet > Grond

Grond (sindaria, suom. Alamaailman vasara) oli Silmarillionissa sotanuija jota Morgoth käytti aseenaan noldorin Korkeaa Kuningasta Fingolfinia vastaan. Tarussa sormusten herrasta esiintyi samanniminen muurinmurtaja, jota Mordorin joukot käyttivät Minas Tirithin piirityksessä.
Nimen saaneet aseet > Gúthwinë

Gúthwinë (muinaisenglantia, suom. Taisteluystävä) on Éomerin miekka. Kun Éomer ja Aragorn hyökkäsivät salaoven kautta Ämyrilinnan porttien murtamista yrittävää vihollista vastaan Ämyrilinnan taistelussa, Éomer huusi paljastaessaan miekkansa: "Gúthwinë! Gúthwinë Markin puolesta!" ja Aragorn huusi: "Andúril! Andúril dúnedainin puolesta!" Ja nämä kaksi miekkaa välähtivät huotrastaan kuin yksi.
Nimen saaneet aseet > Herugrim

Herugrim on kuningas Théodenin miekka. Sen nimi mainitaan, kun Háma tuo sen kuninkaalle Gríman arkusta.
Nimen saaneet aseet > Musta nuoli

Musta nuoli (engl. Black Arrow) oli Laakson valtiaan, Girionin, perintökalleus. Se periytyi aikanaan hänen jälkeläiselleen, Bard Jousimiehelle.
Kun lohikäärme Smaug hyökkäsi Esgarothiin, Bard oli yksi kaupungin puolustajista. Kun hänellä oli jäljellä enää Musta nuoli, Ereborilta tullut vanha rastas neuvoi häntä ampumaan nuolen lohikäärmen rinnan jalokivipanssarissa olevaan pieneen aukkoon. Nuoli ei pettänyt Bardia. Se osui minne piti ja upposi hyvin syvälle Smaugin rintaan ja todennäköisimmin jäi tämän raadon sisään.
Nimen saaneet aseet > Musta nuoli > Musta nuoli elokuvissa

Peter Jacksonin ohjaamassa Hobitti-elokuvatrilogiassa Mustia nuolia on useita. Ne olivat kokonaan metallia ja pituudeltaan ja paksuudeltaan keihään kokoisia.
Trilogian toisessa osassa, Smaugin autioittama maa, kerrottiin että Laakson kaupungin kuningas Girion oli yrittänyt käyttää yhteen kaupungin torniin kiinnitettyä jousta ampuakseen lohikäärme Smaugia useilla Mustilla nuolilla. Hänen onnistui kuitenkin vain irrottaa yksi lohikäärmeen suomuista. Viimeinen Musta nuoli on nykyään hänen jälkeläisensä, Bardin, hallussa. Kun Smaug heräsi, Bard yritti valmistautua tämän tuloon viemällä nuolen Esgarothin torniin pystytettyyn jouseen. Kaupungin Isäntä, joka piti Bardia uhkana vallalleen, määräsi hänet pidätettäväksi. Mutta Bard ehti antaa nuolen pojalleen Bainille.
Nimen saaneet aseet > Narsil > Narsil kirjassa

Narsil (quenyaa, suom. Punavalkoinen Lieska) on miekka, jonka takoi Auringon Ensiajalla Nogrodin kääpiövaltakunnassa Telchar, kääpiösepistä suurin. Narsil annettiin Númenorin dúnedainille ja se periytyi lopulta Elendille, Andúniën viimeiselle ruhtinaalle ja Gondorin ja Arnorin valtakuntien perustajalle. Elendil käytti Narsilia Haltiain ja Ihmisten Viimeisessä Liitossa, ja örkit pelkäsivät miekkaa suuresti. Dagorladin taistelussa yksikään örkki ei uskaltanut lähestyä Elendiliä, koska miekan kirkas loiste sokaisi ja pelotti niitä. Narsil katkesi kahtia, kun Sauron surmasi Elendilin. Isildur, Elendilin vanhempi poika, leikkasi Narsilin murtuneella terällä Suurimman Sormuksen Sauronin sormesta.
Isildur kuoli örkkien hyökkäyksessä vuonna 2 Kolmatta Aikaa ja Estelmo, Isildurin vanhimman pojan aseenkantaja, vei Narsilin jäännökset Rivendelliin Elrondin luokse. Narsilin jäännöksistä tuli Arnorin dúnedainin perintökalleus. Vuonna 2951 Elrond näytti Narsilin 20-vuotiaalle Aragornille. Vuonna 3018 pidettiin Elrondin Neuvopito ja päätettiin, että Sormusten Sormus tuhottaisiin. Aragorn valittiin yhdeksi Sormuksen ritareista ja haltiasepät uudelleentakoivat hänelle Narsilin, jonka Aragorn nimesi Andúriliksi (quenyaa, suom. Lännen Lieska).
Aragorn käytti Andúrlia koko Sormuksen Sodan aikana. Hänen kuoltuaan miekan luultavasti peri Eldarion, Aragornin ja Arwenin poika.