stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Umpilisäke
Umpilisäkkeen varhaishistoriaa

Egyptiläiset tunsivat umpilisäkkeen jo noin vuonna 500 eaa. Antiikin ajalta on säilynyt joitakin selostuksia taudeista, jotka ovat mahdollisesti johtuneet umpilisäkkeen tulehduksesta. Hippokrateen (noin 460–377 eaa.) mukaan suoliston märkimisestä aiheutui pitkäaikaisia kipuja ja sisäisten märkäpesäkkeiden puhkeaminen johti paheneviin kipuihin, oksennuksiin ja tajuttomuuteen. Roomalainen kirjailija Aulus Cornelius Celsus (25 eaa.–50 jaa.) selosti kirjassaan "Libri octo de medicina" (Kahdeksan kirjaa lääketieteestä) umpilisäkkeen tulehdukseen viittaavan sairauden noin vuonna 30 jaa. ja samoin lääkäri Aretaios Kappadokialainen (81–138 jaa.) vuonna 105.
Leonardo da Vinci (1452–1519) kuvasi umpilisäkkeen vuonna 1492 ensimmäisenä piirroksin ja sanoin umpisuolen (kreik. typhlon, latin. coecum) osana. Umpilisäkkeen kuvasivat myös Andreas Vesalius (1514–1564) anatomian teoksessaan vuonna 1543 ja Gabriele Falloppio (1523–1562) vuonna 1561. Falloppio vertasi umpilisäkettä muotonsa perusteella matoon. Ambroise Paré (1510–1590) käytti vuonna 1582 umpilisäkkeestä nimeä apophysis (=jatke). Gaspar Bauhin (1560–1624) puolestaan antoi umpilisäkkeelle vuonna 1597 nimen appendix lumbricum. Nykyisen nimen Appendix vermiformis umpilisäkkeelle antoi Philippe Verheyen vuonna 1710.
Umpilisäkkeen tulehduksen aiheuttama perityfliitti oli usein kuolemaan johtava tauti, ja lääkäritkin pyrkivät osaltaan tekemään jotakin potilaitten pelastamiseksi. He yrittivät kirurgisin toimenpitein tyhjentää vatsaontelosta sinne vatsakalvontulehduksen seurauksena kertynyttä märkää, kuten P. Frank vuonna 1792 Mannheimissa ja August Gottlieb Richter (1742–1812) vuonna 1792 Wienissä. Useimmiten märän poistamiseen käytettiin parasenteesiä eli vatsanpeitteiden puhkaisua, kuten mm. van Vrecken teki vuonna 1816.
Saksalainen Johann Lieberkühn (1711–1756) oli jo vuonna 1739 osoittanut eläinkokeissa, että perityfliittiin liittyvän vatsakalvontulehduksen syynä oli todellisuudessa puhjenneesta umpilisäkkeestä vatsaonteloon joutunut uloste. Hän totesi, että koirat elivät tuskin päivääkään, kun hän oli aiheuttanut niille keinotekoisesti umpilisäkkeen puhkeamisen.
Ensimmäinen raportoitu umpilisäkkeen poisto tapahtui 1735. Sen teki ilman puudutusta brittiläinen sotilaslääkäri Amyan. Kunnia umpilisäkkeen ensimmäisestä poistamisesta menestyksellisesti oikean diagnoosin jälkeen on annettu useammalle kirurgille. Varhaisimmat on ajoitettu 1880-luvulle. Ennen anestesian yleistymistä leikkaus tehtiin ilman puudutusta.
Umpilisäkkeen tehtävä

Umpilisäkettä on pidetty ihmisen elintoimintojen kannalta merkityksettömänä. Vuonna 2009 Journal of Theoretical Biology julkaisi Duken yliopistossa tehdyn tutkimuksen, jossa kävi ilmi, että umpilisäke olisikin tarpeellinen. Se varastoi hyvänlaatuisia bakteereja, joita tarvitaan ruoansulatuselimissä. Asiaa on tutkittu sen jälkeen lisää ja havaittu, että umpisuoli on yllättävän yleinen muillakin nisäkkäillä kuin ihmisellä ja isoilla apinoilla. Heather F. Smith ja William Parkerin tutkimusryhmä totesi, että tutkituista 361 nisäkäslajista noin 50:ltä löytyi umpisuoli ja umpilisäke, ja se on kehittynyt evoluution kuluessa itsenäisesti 32 kertaa. Tutkimukset umpilisäkkeen tehtävästä jatkuvat. Aikaisemmin umpilisäkettä pidettiin turhana jäänteenä, joka esiteltiin biologian oppikirjoissa vielä 2010-luvulla todisteena ihmisen evoluutiosta.
Umpilisäkkeen tulehdus

Vatsaontelon elimien kirurgisista tulehdussairauksista äkillinen umpilisäkkeen tulehdus (appendicitis acuta) on epäilemättä tavallisin. Tulehduksen syynä voi olla umpilisäkkeen ahtautuminen tai tukkeutuminen seinämän imurauhasturvotuksen tai jonkin umpilisäkkeen sisällä olevan vierasesineen kuten ulostekiven (kiinteäksi kappaleeksi puristuneen ulostemassan), hedelmänkiven tai muun vastaavan vuoksi. Umpilisäkkeen tulehduksen eli appendisiitin oireita voivat olla muun muassa vatsakipu, pahoinvointi, kuume ja oksentelu. Tyypillisesti tauti alkaa vatsakivulla, joka pahenee tunneissa tai 1–2 päivän aikana. Klassisesti kipu tuntuu epämääräisesti vatsan alueella ja siirtyy sitten oikealle alas. Oireet kuitenkin vaihtelevat, eikä kaikilla potilailla ole kaikkia oireita. Lääkäri tunnustelee vatsaa, kuuntelee suoliääniä stetoskoopilla, tarkastaa nivusalueen sekä tunnustelee peräsuolen kautta eturauhasta ja selvittää ulosteen värin. Painettaessa vatsan oikeaa alalaitaa (McBurneyn piste) potilas yleensä valittaa kipua, jos kyse on umpilisäkkeen tulehduksesta. Kipu voi olla myös säteilevää, jolloin tuntuu kuin sattuisi vasempaan kylkeen, vaikka kivun lähde on oikea kylki. Verikokeissa yleensä joko CRP tai leukosyytit ovat koholla. lähde?
Aiemmin umpilisäkkeen tulehdus johti aina umpilisäkkeen poistoon leikkaushoidossa, mutta nykykäytännön mukaisesti useimmat umpilisäkkeen tulehdukset voidaan hoitaa antibioottihoidolla.
Keskimäärin 15–30 prosenttia tulehtuneista umpilisäkkeistä puhkeaa ennen kirurgista toimenpidettä, mistä voi seurata vaarallinen vatsakalvontulehdus. Umpilisäkkeen tulehduksen esiintyvyys väestössä on noin seitsemän prosenttia.
Umpilisäkkeen poisto

Umpilisäkkeen poisto on yksi yleisimpiä päivystyskirurgisia toimenpiteitä. Suomessa niitä tehdään yli 10 000 vuodessa. Umpilisäkkeen poisto voidaan tehdä myös tähystinkirurgialla, mikä vähentää merkitsevästi sairaalassaoloaikaa, sairausloman tarvetta, leikkauskomplikaatioita sekä kipulääkkeen tarvetta.
Potilas pääsee kotiin yleensä leikkausta seuraavana päivänä, jos vointi on hyvä. Kotona haavaa voi alkaa suihkuttaa kevyesti toisena päivänä sairaalasta pääsyn jälkeen. Tikit tai hakaset poistetaan haavasta noin viikon kuluttua. Tästä huolimatta potilaan on oltava varovainen ainakin kolmen viikon ajan, koska suolen pinnassa oleva leikkausjälki ei ole vielä umpeutunut täydellisesti.
Uusimpana tietona poiston seurauksena elimistön tila ei toivu yhtä nopeasti esim. antibioottikuurin jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Umpilisäke Wikimedia Commonsissa
Umpilisäkkeen poiston jättämä arpi kaksi päivää operaatiosta
Dr19

| Dr19 |
| --- | --- |
 Dr19 numero 2831 Tampereen rautatieasemalla vuonna 2022.
Perustiedot
Tyyppi:  dieselsähköinen veturi
Liikennöitsijä:  VR
Valmistaja:  Stadler Rail
Lukumäärä:  25 (tilattu 60)
Valmistusvuodet:  2021–2026 (suunniteltu)
Numerointi:  2831–2890
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  120 km/h
Paino:  88 t
Pituus:  18 000 mm
Raideleveys:  1 524 mm
Suurin akselipaino:  22 t
Moottori:  2 × Caterpillar C32
Moottorin teho:  2 × 950 kW
Dr19-veturit 2832 ja 2831 vetävät tavarajunaa Torniossa vuonna 2023.
Dr19 on VR:n dieselveturi, joita yhtiö tilasi 60 kappaletta Stadlerilta vuonna 2019 noin 200 miljoonalla eurolla. Tilaukseen kuuluu myös optio 100 veturin lisätilauksesta ja vetureiden kunnossapidosta. Dr19-veturit tulevat korvaamaan pääosin VR:n vanhemmat dieselveturit, mutta ne eivät akselipainonsa vuoksi sovellu kevyen kiskopainon radoille.
Uusissa vetureissa on kaksi 950 kilowatin tehoista dieselmoottoria, joiden polttoaineena voidaan käyttää biodieseliä. Dieselmoottorit pyörittävät generaattoria, joka antaa virran teleihin sijoitetuille sähköisille ajomoottoreille.
Vetureita voidaan tarvittaessa käyttää ainoastaan yhdellä dieselmoottorilla ja ne on varusteltu start/stop-tekniikalla. Vetureiden huippunopeus on 120 km/h, paino noin 88 tonnia ja akselipaino noin 22 tonnia. Niiden vetokyky on 2 500 tonnia, ja ne on räätälöity toimimaan Suomen talvisissa olosuhteissa. Veturit on suunniteltu toimimaan 40 asteen pakkasessa ja suunnittelussa on kiinnitetty huomiota muun muassa siihen, ettei alustaan kerry jäätä tai lunta. Vetureiden modulaarinen rakenne mahdollistaa myös tulevaisuudessa esimerkiksi käyttövoiman muutoksen ympäristöystävällisempään vaihtoehtoon. Veturit valmistetaan Stadlerin tehtaalla Valenciassa Espanjassa ja niiden käyttöiäksi on arvioitu vähintään 30–40 vuotta. Vetureita tullaan käyttämään ratapihojen vaihtotöissä, tavarakuljetusten kuormaus- ja purkupaikoilla sekä sähköistämättömien rataosien junaliikenteessä. Vaihtotöissä veturin tärkein ominaisuus on kehittynyt radio-ohjaus, jonka ansiosta vaunujen järjestely sujuu entistä nopeammin ja tarkemmin.
Sarjan ensimmäinen veturi 2831 saapui 1. helmikuuta 2022 Hangon satamaan, josta veturi kuljetettiin Tampereelle 2. helmikuuta 2022. Toinen veturi 2832 kuljetettiin Tampereelle 19. huhtikuuta 2022 ja kolmas veturi 2833 12. heinäkuuta 2022. Kolmas veturi kävi pakkastesteissä Wienissä ennen Suomeen tuontia. Neljäs veturi 2834 ja viides veturi 2835 toimitettiin 1. joulukuuta 2022. Vuonna 2022 veturit kävivät läpi laajan testiohjelman. Koeajoja tehtiin pääasiassa Tampereen seudulla. Kaupallinen liikenne vetureilla alkoi 3. toukokuuta 2023. Veturit 2836, 2837 ja 2838 toimitettiin 5. syyskuuta 2023. Veturit 2839, 2840 ja 2841 tuotiin 8. marraskuuta 2023. Veturit 2842, 2843 ja 2844 tuotiin 8. joulukuuta 2023 ja veturi 2845 18. tammikuuta 2024. Veturit 2846, 2847 ja 2848 tuotiin 11. kesäkuuta 2024. Veturit 2849–2852 toimitettiin 13. syyskuuta 2024. Veturit 2853–2855 tuotiin 5. joulukuuta 2024. Kaikkien vetureiden on määrä olla käytössä vuoteen 2026 mennessä.
Teknisiä tietoja

Moottori, Dr19 2831–2890
Tyyppi: C32
Valmistaja: Caterpillar, Yhdysvallat
Suurin teho: 950 kW
Suurin käyntinopeus: 2 100 1/min
Toimintatapa: 4-tahtidiesel
Sylinteriluku: 12
Iskutilavuus: 32,1 l (1 958,8 in³)
Sylinterin halkaisija: 145 mm (5,7 in)
Iskunpituus: 153 mm (6,4 in)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dr19 Wikimedia Commonsissa
VR Transpoint: Uudet veturit leikkaavat dieselvedon päästöjä
Dr19 Junawikissä
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Luettelo Kazakstanin kaupungeista

Tämä on luettelo Kazakstanissa sijaitsevista kaupungeista. Kazakstanissa on yhteensä 87 kaupunkia.
Kaupungeista kaksi suurinta eli Almaty ja Astana on suoraan Kazakstanin tasavallan alaisuudessa hallinnollisten alueiden (maakuntien) tapaan. Muut suuremmat kaupungit ovat aluehallinnon alaisuudessa. Pienimmät kaupungit ovat pääsääntöisesti hallintoalueiden kunnallispiirin paikallishallinnon alaisuudessa.
Muita kaupunkeja

Muita, kooltaan alle 40 000 asukkaan kaupunkeja (2012 asukasluku) ovat:(luettelo kesken)
(kaz. Шахтинск, 37 093 as.)
(kaz. Есік, 36 715 as.)
(kaz. Лисаковск, 36 654 as.)
Şw (kaz. Шy ven. Чу, Tšu, 35 829 as.)
(kaz. Жетіқара,  34 688 as.)
(kaz. Ақсай, 33 633 as.)
(kaz. Жетісай, Etelä-Kazakstanin alue, 33 093 as.)
Aral (kaz. Арал, 31 027 as.)
(kaz. Шардара, 30 792 as.)
Qandıağaş (kaz. Қандыағаш, 30 266 as.)
Lisäksi on pienempiä, alle 30 000 asukkaan kaupunkeja. Tältä osin tämä kaupunkiluettelo on vielä puutteellinen.
Kazakstanin alueet sekä suurimmat kaupungit kartalla
Zamora (Espanja)

| Zamora |
| --- | --- |
 Catedral de Zamora
 lippu:  vaakuna
 Zamora
 Koordinaatit: 41°29′56″N, 5°45′20″W 
Valtio:  Espanja
Hallinto:  
 – pormestari:  Francisco Guarido Viñuela
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  150 km²
Väkiluku (2024):  64 994
 
 http://www.ayto-zamora.org/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zamora on kaupunki Luoteis-Espanjassa samannimisessä maakunnassa
Kastilia ja Leónin itsehallintoalueella. Kaupungin asukasluku on noin 66 000 ja pinta-ala 149,28 neliökilometriä.
Zamora sijaitsee Duero-joen rannalla. Kaupungin keskiaikaisessa keskustassa on lukuisia romaanista tyylisuuntaa edustavia rakennuksia, kuten Iglesia de San Ildefonso, Iglesia de San Cipriano ja Iglesia de Santa María Magdalena.
Kaupunginmuurin kolme porttia, Puerta de Doña Urraca, Puerta del Obispo ja Portillo de la Traición, ovat huomattavia.
Ilmasto

Zamorassa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan keskileveysasteiden aroilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 12 °C ja keskimääräinen sademäärä 360 millimetriä. Elokuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 22 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin keskilämpötila on noin 4 °C. Sateisin kuukausi on joulukuu, jolloin sataa keskimäärin noin 40 millimetriä. Heinäkuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 9 millimetriä.
Kuvia

Puente de Piedra
Castillo de Zamora
Iglesia de San Ildefonso
Iglesia de San Cipriano
Puerta de Doña Urraca
Portillo de la Traición
Puerta del Obispo
Palacio de los Condes de Alba y Aliste (Parador de Zamora)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zamora (Espanja) Wikimedia Commonsissa
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1980

Vuonna 1980 järjestettiin hiihdon maailmanmestaruuskilpailut Falunissa Ruotsissa naisten 20 kilometrin maastohiihdossa, joka ei ollut saman vuoden Lake Placidin talviolympialaisten ohjelmassa.
| Sija | Maa | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Veronica Hesse | 1.01.58,23 |
| 2 |  | Galina Kulakova | 1.02.26,34 |
| 3 |  | Raisa Smetanina | 1.02.41,70 |
| 4 |  | Marlies Rostock | 1.03.20,01 |
| 5 |  | Nina Balditseva | 1.03.25,59 |
| 6 |  | Zinaida Amosova | 1.03.57,13 |
Päivämäärä: 8. maaliskuuta
Suomen Marja-Liisa Hämäläinen oli kilpailussa 13., Päivi Renkola 24., Elina Huopana 25. ja Eija Penttilä keskeytti.
Wilmington (Delaware)

| Wilmington |
| --- | --- |
 Näkymä Wilmingtoniin.
 Wilmingtonin Delawaren kartalla
 Wilmington
 Koordinaatit: 39°45′N, 75°33′W 
Valtio:   Yhdysvallat
Osavaltio:  Delaware
Piirikunta:  New Castle
Väkiluku (2022):  noin 71 500
 
 www.ci.wilmington.de.us 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Wilmington on Yhdysvaltain itärannikolla sijaitsevan Delawaren osavaltion suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Delawarejoen varrella ja aikanaan se kuului uuden Ruotsin siirtokuntaan. Nykyisin Wilmington on Delawaren teollinen ja taloudellinen keskus, sekä osavaltion tärkein satama. Vuoden 2022 arvion mukaan Wilmingtonin asukasluku oli noin 71 500.
Maantiede

Wilmington sijaitsee Delawaren osavaltion koillisosassa Delawarejoen länsirannalla. Kaupungin kohdalla yhdistyvät myös Delawareen laskevat Christinajoki ja Brandywine Creek. Alue kuuluu Atlantin rannikon tasankoon. Kesät alueella ovat tavallisesti lempimiä ja kosteita, kun taas talvet ovat lauhkeita. Sumut ovat tavallisia ympäri vuoden. Itä- ja kaakkoissuuntaiset voimakkaat tuulet aiheuttavat ajoittain voimakkaita vuoksia.
Historia

Nykyisen Wilmingtonin alkuperäisasukkaita olivat delaware-intiaanit. Eurooppalaistaustaisia siirtolaisia alkoi saapua alueelle 1600-luvulla. Ensimmäiset eurooppalaiset Delawarejoen laakson alueella kuuluivat Peter Minuitin johtamaan ruotsalaiseen retkikuntaan vuonna 1638. Minuit osti maata delaware-intiaaneilta ja paikalle perustettiin Uusi Ruotsi-niminen siirtokunta. Paikalle rakennettu linnoitus sai nimen Fort Kristina kuningatar Kristiinan mukaan. Ensimmäisten siirtolaisten joukossa oli ruotsalaisia, suomalaisia, hollantilaisia, saksalaisia ja yksi Karibialta peräisin ollut vapautettu musta orja. Siirtokunta ei lopulta herättänyt kovin suurta kiinnostusta Ruotsissa ja siihen panostettiin vain vähän. Vuonna 1656 se päätyi Uuden Amsterdamin alankomaalaisten käsiin piirityksen jälkeen. Alankomaalaisia seurasivat puolestaan vuonna 1664 englantilaiset.
Vuonna 1730 Thomas Willing sai maata nykyisen Wilmingtonin paikalta ja hän alkoi kutsua paikalle muodostuvaa pientä yhteisöä nimellä Willingtown. Paikka alkoi kasvaa nopeammin, kun vuoden 1735 jälkeen paikalle alkoi muuttaa kveekkareita. Wilmington sai peruskirjansa kuningas Yrjö II:ta vuonna 1739, joka tuli samassa yhteydessä nimenneeksi paikan uudelleen Wilmingtonin jaarli Spencer Comptonin mukaan. Yhdysvaltain vapaussodan alettua kaupunki oli aluksi tärkeä amerikkalaisten tukikohta, mutta britit valtasivat sen Brandywinen taistelun jälkeen. Brittijoukot lähtivät lokakuussa 1777. Sodan jälkeen Wilmingtoniin saapui useita muuttoaaltoja, irlantilaisia meren takaa, ranskalaisia pakolaisia Santo Domingosta ja amerikkalaisia keltakuumeen vaivaamasta Philadelphiasta. Ennen vuoden 1812 sotaa Wilmingtonin asukasluku oli noin 5 000.
Wilmington kehittyi huomattavasti 1800-luvun lopulla. Kaupunkiin rakennettiin uusia teitä ja kaupunki levisi etenkin länteen. Höyrylaivat liikennöivät Wilmingtonin ja Philadelphian välillä ja vuonna 1831 kaupunkiin vedettiin yksi Yhdysvaltojen varhaisimmista rautateistä. Vuonna 1832 Wilmington sai kaupunginoikeudet. Kaupungin asukasluku oli vuonna 1860 21 250 ja vuonna 1920 110 168. Wilmingtonin teollisuus hyötyi ensimmäisen maailmansodan aiheuttamasta kysynnän kasvusta. Yksi hyötyneistä yrityksistä oli alun perin ruutia valmistanut E. I. du Pont de Nemours and Company. Sama yritys kehitti myöhemmin esimerkiksi nailonin ja Wilmington tuli tunnetuksi lempinimellä maailman kemikaalipääkaupunki.
Monen muun amerikkalaisen kaupungin tapaan Wilmingtonin keskiluokka muutti hiljalleen kaupunkia ympäröiviin esikaupunkeihin, kun taas sen vanhaan keskustaan jäi köyhempi väestönluokka ja erityisesti mustat.
Kansalliskaarti taltutti mellakoita Wilmingtonissa Martin Luther King, Jr. murhan jälkeen 4. huhtikuuta 1968. Keskustaa on sittemmin pyritty elvyttämään suurilla uudistushankkeilla.
Talous

Wilmington on Delawaren teollinen ja taloudellinen keskus, sekä osavaltion tärkein satama. Nykyisiin talouden aloihin kuuluvat esimerkiksi pankkitoiminta, lääketeollisuus ja turismi. Delawaren veropolitiikan takia monilla yrityksillä on pääkonttorinsa alueella. Kaupungin suuremmalla metropolialueella toimii lukuisia suuria yrityksiä, kuten Daimler-Chrysler, General Motors, DuPont, Astra Zeneca, W. L. Gore and Associates ja Andersen Consulting. Turisteja Wilmingtoniin tuo etenkin veroton myynti.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Wilmingtonissa aikavälillä 2012–2016 olivat 40 065 USD ja henkilöä kohden 26 263 USD. 26,1 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö

Wilmingtonin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 70 851 ja vuoden 2017 arvion mukaan 71 106. Kaupungin asukkaista 57,7 % oli taustaltaan afroamerikkalaisia, 33,8 % valkoisia, 12,2 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 1,4 % aasialaisia. 12,3 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 6,1 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilmington (Delaware) Wikimedia Commonsissa
Delawaren osavaltio
| --- | --- |
Piirikunnat:  Kent  New Castle  Sussex 
Kaupungit:  Delaware City  Dover (pääkaupunki)  Harrington  Lewes  Milford  New Castle  Newark  Rehoboth Beach  Seaford  Wilmington 
Kunnat (town):  Bellefonte  Bethany Beach  Bethel  Blades  Bowers  Bridgeville  Camden  Cheswold  Clayton  Dagsboro  Delmar  Dewey Beach  Ellendale  Elsmere  Farmington  Felton  Fenwick Island  Frankford  Frederica  Georgetown  Greenwood  Hartly  Henlopen Acres  Houston  Kenton  Laurel  Leipsic  Little Creek  Magnolia  Middletown  Millsboro  Millville  Milton  Newport  Ocean View  Odessa  Selbyville  Slaughter Beach  Smyrna  South Bethany  Townsend  Viola  Woodside  Wyoming 
Kylät:  Arden  Ardencroft  Ardentown 
Fort Kristinan pienoismalli.
Wilmingtonin lippu
Ilmakuva Wilmingtonista.
Libanon

Libanonin tasavalta (arab. الجمهورية اللبنانية‎, al-Jumhurīyya al-Lubnanīyya) eli Libanon (arab. لبنان‎, Lubnān) on noin 5,4 miljoonan asukkaan valtio Lähi-idässä Välimeren rannalla. Sen rajanaapureina ovat idässä ja pohjoisessa Syyria ja etelässä Israel.
Maan pääkaupunki on Beirut, joka sijaitsee Välimeren rannalla. Beirutissa on noin 1,8 miljoonaa asukasta.
Sijaintinsa vuoksi maa on ollut osallisena Lähi-idän levottomuuksissa, jotka seurasivat Israelin valtion perustamista. Vuosien 1975–1990 sisällissodan jälkeen maassa oli suhteellisen rauhallista, kunnes 2006 Israel käynnisti voimatoimet Libanonin alueella toimivaa šiiamuslimien aseellista ryhmittymää Hizbollahia vastaan. Maan ilmasto ja ruokakulttuuri ovat tyypillisiä Välimeren alueelle. Talous on palveluorientoitunutta, tärkeitä alueita ovat matkailu ja pankkipalvelut. Maan lipussa ja vaakunassa kuvattu libanoninsetri on käynyt harvinaiseksi, mutta muita metsiä riittää Libanonin vuorilla edelleen.
Maantiede

Libanon on melko pieni maa (10 400 neliökilometriä) ja lähes suorakulmion muotoinen. Se on keskimäärin 56 kilometriä leveä, leveimmillään keskeltä 88 kilometriä, ja kapenee siitä etelään ja aivan pohjoiseen. Sillä on rantaviivaa 210 kilometriä sekä maarajaa Syyrian kanssa 375 kilometriä ja Israelin kanssa 79 kilometriä.
Pääosan Libanonista muodostavat Libanoninvuoret, joiden korkein huippu Qurnat al-Sawda kohoaa 3 083 metrin korkeuteen. Vuorten takana Välimereltä katsottuna on hedelmällinen Bekaan laakso ja sen takana Syyrian rajalla Anti-Libanonin vuoristo, jonka korkein huippu Talaal Musa kohoaa yli 2 600 metrin korkeuteen. Bekaan laakso on pääasiassa noin 500 metrin korkeudella merenpinnasta. Litanijoki virtaa Bekaan laaksosta etelään, kääntyy lähellä Golania länteen ja erottaa siellä Ylä-Galilean Libanonvuorista. Pohjoisrajan Syyrian kanssa muodostaa Nahr al-Kabir -joki.
Suurimmat kaupungit ovat pääasiassa Välimeren rannalla, Bekaan laaksossa ja maan pohjoisosissa. Rannikkotasanko on hyvin kapea. Tripolin kohdalla tasanko on 6,5 kilometrin levyinen; lähellä Juniyahissa 1,5 kilometriä leveän rannikkotasangon jälkeen maasto kohoaa 750 metriin 6,5 kilometrin matkalla merenrannasta.
Libanonissa vallitsee välimerenilmasto, johon kuuluvat pitkä kuuma ja kuiva kesä ja viileä, sateinen talvi. Rannikolla kesät ovat kuumia ja kosteita mutta sateettomia. Kaste on runsasta ja tärkeää maanviljelykselle. Libanonvuoret suojaavat Bekaan laaksoa meren vaikutukselta, joten ilmasto on siellä mantereisempi ja lunta sataa useammin kuin Libanonvuorilla, vaikka ne ovat korkeammat. Libanon on muuttolintujen tärkeällä reitillä, ja maassa on tavattu yli 400 lintulajia. Monia niistä on metsästetty säälimättömästi kielloista huolimatta.
Libanon on metsäisin Välimeren valtioista. Vuorilla kasvaa rautatammia, erilaisia havupuita ja yhä harvinaisemmaksi käyvää kansallispuuta libanoninsetriä. Rannikoilla kasvaa monia hedelmäpuita.
Historia > Varhaishistoria

Nykyinen Libanon oli yksi muinaisten foinikialaisten pääalueista. Tämän purjehtijakansan kulttuuri kukoisti noin 2700–500 eaa. Tämän kauden lopulla alueen valloittivat ensin assyrialaiset, myöhemmin babylonialaiset ja Persia. Aleksanteri Suuri valloitti Tyroksen vuonna 332 eaa. Aleksanterin kuoleman jälkeen se jäi seleukideille. Rooma valtasi sen ensimmäisellä vuosisadalla eaa., ja alue oli Rooman valtakunnassa alun perin osa Syrian provinssia. Rooman valtakunnan hajottua se kuului Itä-Rooman alueisiin aina arabivalloitukseen asti. Umaijadit (660–750) perustivat pääkaupunkinsa Syyriaan Damaskokseen ja heidän jälkeensä valtaan nousivat Iranista tulleet abbasidit.
Keskiajalla Libanon oli tärkeällä ristiretkireitillä. Ensimmäisen ristiretken reitti kulki maan läpi, ja se kuului eri ristiretkivaltioihin aina 1400-luvulle asti, jolloin Egyptin mamelukit valloittivat sen. Mamelukkien valta päättyi Osmanien valtakunnan valloitukseen. Libanonvuoristo oli monien vainottujen ryhmien pakopaikka. Osmanien valtakunnan aikana se oli maroniittikristittyjen autonominen maakunta.
Osmanien valtakunta hajosi ensimmäisen maailmansodan jälkeen, jolloin Kansainliitto antoi Libanonin ja Syyrian Ranskan mandaattialueiksi. Libanonvuoriston lisäksi maahan liitettiin Pohjois-Libanon, Etelä-Libanon ja ennen Syyrian kuulunut Biqan maakunta. Kristityt jäivät maassa enemmistöksi. Vuonna 1942 hyväksyttiin Libanonin tasavallan perustuslaki, joka jakoi poliittisen vaikutusvallan eri ryhmien välille.