stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sokeainopetus

Muinaisessa Egyptissä kuvattu (c. 2040-1640 BCE) sokea harpunsoittaja haudanseinämaalauksessa.Huomattava osa runoilijoista ja muusikoista oli sokeita
Peruskoulussa ja ammatillisissa oppilaitoksissa annettava sokeainopetus on integroitu tavallisiin opetusryhmiin. Näkövammaiset opiskelijat saavat valmentavaa opetusta, jonka ansiosta lapsi tai nuori selviää ilman erityisiä apuvälineitä yksilöllisten opetussuunnitelmien, saavutettavan oppimateriaalin ja kehittyneitten apuvälineohjelmistojen, älypuhelimien ja tablettien avulla.
Myöhemmällä iällä sokeutuneet tarvitsevat kuitenkin erityisopetusta, jota tavallisissa oppilaitoksissa ei ole mahdollista antaa. Näkövammaistaitoihin valmentavaa opetusta on tarjolla erityisoppilaitoksissa, kuten Ammattiopisto Liven Arlan toimipaikassa (ent. Keskuspuiston ammattioppilaitos) valmentavassa opetuksessa ja Näkövammaisten keskusliiton kursseilla.
Aiemmin näkövammaisten ammattikoulutus käsitti erityiset näkövammaisammatit. Perinteiset hierojan, harjantekijän ja pianonvirittäjän ammattitutkinnot ovat siirtyneet muualle. Nykyään ei enää ole erityisiä näkövammaisten ammatteja, vaan on mahdollisuus valmistua hyvin moniin erilaisiin ammatteihin.
Sokeainopetuksen historiaa > Muinainen Egypti

Muinaisessa Egyptissä huomattava osa runoilijoista ja muusikoista oli sokeita. Egyptissä (c. 2040-1640 BCE) Sokeita harpunsoittajia on kuvattu hautojen seinillä. Tämä osoitti, että Egyptissä pidettiin huolta vammaisista
Sokeainopetuksen historiaa > Ranskassa

Ranskan kuningas Ludvig IX perusti Pariisiin 1290 hoitolaitoksen ristiretkillä näkönsä menettäneille sotilaille. Näkövammaisopetuksen uranuurtajana on historiaan jäänyt Pariisin amiraliteetin kielenkääntäjä Valentin Hauy, joka kauan mahdollisuuksia pohdittuaan alkoi opettaa sokeaa vuonna 1784 ja laajensi opetustyötään kahdentoista oppilaan sokeainkouluksi. Sokeainkouluja alettiin perustaa eri puolille Eurooppaa, myös Pietariin, missä sokeainkoulu aloitti toimintansa 1807. Ruotsissa sokeain ja kuuromykkäin opisto avattiin 1808. Suomen ensimmäinen sokeainkoulu aloitti 1865 Helsingissä ruotsinkielisenä. Suomenkielinen sokeainopetus alkoi Kuopiossa vuonna 1871.
Sokeainopetuksen historiaa > Eristyslaitoksia sokeille

Edinburghiin ja Bristoliin perustettiin eristyslaitoksia sokeille vuonna 1765 ja Henry Dannett perusti Liverpooliin ensimmäisen sokeitten koulun. Opetusohjelma sisälsi käsityötaitoja, muttei tiedollista opetusta. Muita oppilaitoksia sokeille oli School for the Indigent Blind Lontoossa sekä Asylum and School for the Indigent Blind Norwichissa.
Sokeainopetuksen historiaa > Sokeainkirjoitus

Pahin este sokeain opetuksen tiellä oli lukemisen ja kirjoittamisen vaikeus. Englannissa William Moon kehitti uutta sokeainkirjoitusta, jossa teksti oli luettavissa kohollaan olevista suurista latinalaisista aakkosista. Tämä moon-kirjoitus oli näkövammaiselle hidasta lukea ja kirjoittaa. Pariisin sokeainkoulun oppilas Louis Braille, joka oli menettänyt näkönsä tapaturmaisesti viiden vuoden iässä, esitteli keksimänsä pistekirjoituksen Braillen vuonna 1825, vasta 16-vuotiaana.
Braillen pistekirjoitus levisi käyttöön kaikkialle maailmaan. Pariisin sokeainkoulussa painettiin 1837 ensimmäinen kirja pistekirjaimilla. Yleensä ensimmäisten vuosikymmenien sokeain kirjat olivat uskonnollisia. Suomessa sokeain Lukukirja I painettiin pistekirjaimin 1891. Pistekirjaimin painettu Vänrikki Stoolin tarinat ilmestyi vuonna 1895. Tietokoneiden aikakaudella on tehty mahdolliseksi esimerkiksi muuntaa pistekirjoitettu teksti näkevien selväkielisesti luettavaksi ja päinvastoin.
Sokeainopetuksen historiaa > Sokeainopetuksen alku Suomessa

Kansakoulun isä Uno Cygnaeus oli kiinnostunut myös sokeain opetuksen käynnistämisestä Suomessa. Sitä varten hän järjesti kyselyn sokeain lukumäärästä. Todettiin, että vuonna 1862 Suomessa oli sokeita 4591. Kouluiässä (7–18 v) oli 255. Uno Cygnaeus innosti Mathilda Linsénin (1831–1872) lähtemään valtion kustannuksella opintomatkalle Eurooppaan perehtymään sokeain opetukseen vuonna 1863–1864. Palattuaan hän teki ehdotuksensa, ja keisarillisella käskykirjeellä määrättiin avattavaksi tyttöjen ruotsinkielinen sokeainkoulu vuonna 1865 Helsingin Kaivopuistossa Melinin huvilasta vuokratuissa tiloissa.
Sokeainopetuksen historiaa > Suomenkielinen sokeainopetus

Suomenkielinen sokeainopetus alkoi Kuopiossa vuonna 1871. Kuopion sokeainkoulu aloitti toimintansa 1.3.1871 Piispantorin varrella olevassa koneenkäyttäjä Räsäsen talossa. Alun perin koulu oli Keisarillisen Majesteetin armollisella julistuksella säädetty avattavaksi väliaikaisesti kymmenelle sisäoppilaalle. Koulun tavoitteena oli opettaa oppilailleen sellaisia taitoja, jotta he voisivat hankkia itse elantonsa. Oppiaineet olivat samat kuin kansakoulussakin, mutta käsityöopetuksella oli muita aineita tärkeämpi painotus. Koulun käytyään moni sokea oppi tarvittavia taitoja ja pystyi elättämään itsensä. Myönteisten esimerkkien innostamana yhä useampi sokea tuli kouluun. Koulu oli ensisijaisesti Pohjois- ja Itä-Suomen näkövammaisten lasten koulu. Kuopion sokeainkoulu lakkautettiin elokuussa 1972, ja sen toiminta jatkui Jyväskylään perustetussa näkövammaisten koulussa.
Sokeainopetuksen historiaa > Sokeain ammattikoulutus

Sokeain miesten työlaitos avattiin Helsingissä vuonna 1900. Laitoksen johtajana ja opettajana toimi nuori sokea Fredrik v.Zanzen. Työnohjauksen lisäksi laitoksen ohjelmaan otettiin muutakin opetusta. Sokea August Salo tuli v.Zanzenin avuksi toiseksi opettajaksi. Vuonna 1904 opetusohjelmassa oli mm. tunti laulua viikossa muun opetuksen ohessa. Vuonna 1906 naisten ja miesten suomenkielinen sokeain opetus muutti Helsingissä uusiin tiloihin Arlan kiinteistöön. Oppilaita oli 19, opettajia 3. Valtio lisäsi rahallista apuaan. Vuonna 1907 laitos sai nimekseen työkoulu.
Työkoulu muuttui Sokeain ammattikouluksi vuonna 1951. Sen ylläpitäjänä toimi Sokeain Ystävät yhdistys kunnes vuoden 1972 alusta koulu muuttui valtion kouluksi ja sen uudeksi nimeksi tuli Näkövammaisten ammattikoulu. Joulukuussa 1971 eduskunta sääti lain kuulo- ja näkövammaisten ammattikouluista ja tammikuussa 1972 tuli voimaan asetus, jolla tarkemmin määriteltiin yksityiskohdat, miten oppilaitosta ja sen toimintaa oli valvottava ja hoidettava. Näkövammaisten ammattikoulussa annettiin aluksi opetusta Sokeain Ystäviltä lunastetuissa tiloissa Eläintarhantie 7asä ja Valtion ammattikoululta vapautuneissa tiloissa Leppävaarassa. Vuodesta 1974 Näkövammaisten ammattikoulu on toiminut entisessä Valtion ammattikoulussa Mäkkylässä, Espoon Leppävaarassa.
Sokeainopetuksen historiaa > Ammatti ja itsenäinen toimeentulo

Koulukurssi työkoulussa kesti 3–5 vuoteen. Oppiajan pituus riippui oppilaan henkilökohtaisista taidoista ja taipumuksista omaksua sekä teoreettinen koulutus että ammatti. Koulu pyrki alkuvuosikymmeninä seuraamaan entisten oppilaittensa elämänvaiheita. Todettiin, että noin 16 % heistä oli kehittynyt yritteliäiksi ja uutteriksi työntekijöiksi harja- ja koritöissä ja pystyi työllään hankkimaan toimeentulon itselleen ja perheelleen. Parikymmentä prosenttia oli pystynyt vain osittain hankkimaan itse elantonsa ja loput olivat hävinneet koulun tavoittamattomiin.
Näkövammaisten opetuksen nykytila

Jyväskylän näkövammaisten koulu yhdistyi 1.1.2013 Haukkarannan erityiskouluun oppimis- ja ohjauskeskus Onervaksi jonka yhteydessä toimii monimuotoinen erityiskoulu. Suomessa on yli 600 näkövammaista peruskoululaista, jotka käyvät omaa lähikouluaan. Onervan toiminta painottuu näkövammaistaitoja valmentavaan opetukseen, jonka ansiosta näkövammasta huolimatta lapsi ja nuori selviää omassa lähikoulussaan ilman erityisiä apuvälineitä yksilöllisten opetussuunnitelmien, saavutettavan oppimateriaalin ja kehittyneitten apuvälineohjelmistojen,  älypuhelimien ja tablettien avulla.
Näkövammaisten ammattikoulutus on muuttunut yhä enemmän ammattiin valmentavaksi koulutukseksi. Näkövammaisten ammattikoulu, joka viimeisinä vuosinaan tunnettiin nimeltä Arlainstituutti yhtyi Keskuspuiston ammattiopistoon (nyk. Ammattiopisto Live, Arlan toimipaikka) vuonna 2009. Tämän jälkeen monet erityiset näkövammaisammatit ovat poistuneet opetustarjonnasta.
Aiemmin näkövammaisten ammattikoulutus käsitti erityiset näkövammaisammatit. Perinteiset hierojan, harjantekijän ja pianonvirittäjän ammattitutkinnot ovat siirtyneet muualle. Nykyään ei enää ole erityisisiä näkövammaisten ammatteja, vaan on mahdollisuus valmistua hyvin moniin ammatteihin yksilöllisten opetussuunnitelmien, saavutettavan oppimateriaalin, kehittyneitten apuvälineohjelmistojen,  älypuhelimien ja tablettien avulla.
Aiheesta muualla

Ammattiopisto Live (Arkistoitu – Internet Archive)
Oppimiskeskus Onerva
Näkövammaisten keskusliitto
Celia näkövammaisten kirjasto
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Blindness and education
Kuopion sokeainkoulun päärakennus Linnanpellossa.
Käännös suomeksi
Sotahuuto (lehti)

Ruotsissa ilmestynyt Sotahuuto-lehti, Stridsropet nro 9,  27. helmikuuta 1886.
Sotahuuto (engl. The War Cry) on Pelastusarmeijan julkaisema lehti, joka ilmestyy 11 kertaa vuodessa. Lehden levikki perustuu tilausten lisäksi julkisilla paikoilla myyntiin. Ensimmäinen War Cry -lehti ilmestyi 27. joulukuuta 1879 Lontoossa Englannissa.lähde?
Sotahuuto ilmestyi Suomessa ensimmäisen kerran ruotsinkielisenä Krigsropet-lehtenä 26. huhtikuuta 1890. Ensimmäistä numeroa painettiin 1 800 kappaletta. Ensimmäinen suomenkielinen lehti ilmestyi Pelastusarmeija-nimisenä 8. marraskuuta 1890 alkaen. Ensimmäistä numeroa painettiin 3 000 kappaletta ja koko painos myytiin hetkessä loppuun. Vuonna 1892 lehden nimeksi vaihdettiin Sotahuuto. Vuoteen 1895 asti suomenkielinen lehti ilmestyi kerran kuukaudessa ja ruotsinkielinen Krigsropet kahdesti kuukaudessa. Vuodesta 1895 alkaen Sotahuutoa alettiin julkaista kerran viikossa.
Lehden päätoimittajat

Esa Nenonen (vastaava toimittaja)
Rodrigo Miranda (vastaava toimittaja) 2018
Eija Kornilow (vastaava toimittaja) 2011–
Antero Puotiniemi 2006–2011
Jan Jungner 2004–2006
Eija Kornilow 1999–2004
Arja Laukkanen –1999
Raija Lähteinen 1984–1990
Hilkka Nieminen 1975–1984
Irene Pankka 1971–1975
Hilkka Taskinen 1967–1971
Berith Mustonen 1958–1967
Martta Soini 1948–1953
Elsa Olsoni 1946–1948
Rakel Holm 1939–1946 ja 1953–1958.
Elli Jernstedt 1934–1939
Julia Hellqvist 1904–1934
Alma Forsblom
Erland Richter, Krigsropet-lehden päätoimittaja vuoteen 1893 asti.
Anna Sjödin, Krigsropet-lehden päätoimittaja
Hedvig von Haartman 1890–
Constantin Boije 1890
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sotahuuto (lehti) Wikimedia Commonsissa
Sotahuuto (Arkistoitu – Internet Archive)
Sotahuuto-lehti 1. joulukuuta 1910 numero 48
Soukkalehväsammal

| Soukkalehväsammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Hiirensammalten lahko Bryales
Heimo::  Lehväsammalet Mniaceae
Suku::  Pystylehväsammalet Mnium
Laji::  hornum
Kaksiosainen nimi
 Mnium hornum  Hedw. 
Katso myös
   Soukkalehväsammal Wikispeciesissä   Soukkalehväsammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soukkalehväsammal (Mnium hornum) on lehtisammallaji lehväsammalten heimossa. Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskon lauhkealla vyöhykkeellä ja viileän vyöhykkeen eteläosassa jokseenkin meren läheisille alueille painottuen. Laji on Suomessa maan eteläosassa yleinen ja sen levinneisyys yltää Etelä-Lapin korkeudelle. Soukkalehväsammal kasvaa muun muassa lehtokorvissa, tervaleppäkorvissa ja purojen turvereunoilla.
Aiheesta muualla

Kuvalinkit:
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Soukkalehväsammal (Mnium hornum)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q442127  Wikispecies: Mnium hornum  BioLib: 90733  CoL: 73N5V  EoL: 928052  EPPO: MNMHO  EUNIS: 197966  FNA: 200001494  GBIF: 5282688  iNaturalist: 165489  IRMNG: 11074951  ITIS: 547907  NatureServe: 2.126369  NBN: NBNSYS0000036641  NCBI: 41835  Open Tree of Life: 199298  Plant List: tro-35170506  PLANTS: MNHO  Tropicos: 35170506  WFO: wfo-0001187550  Laji.fi: MX.43709
Per-Erik Sovelius

Kuvan HLeLv 24:n kone Selänpään lentokentällä kesällä 1941.
Per-Erik "Pelle" Sovelius (3. kesäkuuta 1914 Oulu – 27. elokuuta 1995 Mikkeli) oli suomalainen taistelulentäjä ja lentueen päällikkö, 4/HLeLv 24: sotilasarvonaan luutnantti. Hän lensi Brewster B-239 (US Navy: F2A) hävittäjäkonetta sekä sitä edeltävästi Fokker D.XXI -taistelukonetta, jolla saavutti 5½ pudotusta. HLeLv 24:ssa, 8 koneen parven päällikkönä ja Gustaf "Eka" Magnussonin alaisuudessa palvellut kapteeni "Pelle" Sovelius saavutti Brewster-koneellaan 7 ilmavoittoa, joskin jo FR-Fokkerilla saavutetut tulokset riittivät tekemään hänestä hävittäjä-ässän.
Jorma "Zamba" Sarvannon ennätyslennolla oli luutnantti Sovelius mukana myöskin. Hän toimi talvisodan alussa lentueen varapäällikkönä. FR-92 -koneellaan hän oli ehtinyt pudottamaan yhden koneen, kaikkiaan 8 koneyksilön vahvuisesta Iljušin DB-3 -pommituskoneiden parvesta. Pommikoneiden kohde oli Kuopio: pommit pudotettiin, mutta isompia vahinkoja kohteeseen aiheuttamatta. Paluulennolla kohti kotitukikohtaa iskivät Sovelius ja Sarvanto. Sarvanto pudotti 6 venäläistä pommittajaa 4-5 minuutissa, mikä oli maailmanennätys. Vain yksi DB-3 oli selvitä, Sarvannon ammuttua panoksensa loppuun, mutta Sovelius sai tiputettua senkin.
Sovelius lensi osan aikaa samaa konetta kuin Hans Wind oli lentänyt, eli BW-378 nimikoidulla koneella, joka on sen yksilöity tyyppitunnus.
Kaiken kaikkiaan Per-Erik Sovelius saavutti 12½ ilmavoittoa 257 tekemällään sotalennolla. Vuoden 1942 lopussa oli Soveliuksella koossa 5 pudotusta.
Kapteeni, myöhempi majuri Sovelius siirrettiin sittemmin koelentäjäksi sekä myöhempänä esikuntatehtäviin, kuten myös Lentolaivue 28:n päälliköksi. Hän lensi muun muassa vaaralliseksi koettua VL Myrsky -konetta, joka oli surmannut sen koelentäjiä. Koneen tähtimoottori oli jo omana kehitysaikanaan (jatkosodan aikakausi) selkeästi alitehoinen (1 065 hv). Valtaosiltansa puurakenteisen, (jossa liimattu puurakenne) koneen taipumuksena oli resonoivan värähtelyn eli flutterin myötä hajota lennossa ilmassa suurilla yli 500 km/h nopeuksilla. Koneen rakenteen tuli olla kevyt, eikä se saanut sisältää ns. strategisia materiaaleja, kuten alumiinia - jota Suomella oli hyvin heikosti saatavilla. Vastaavasti Ruotsi oli onnistunut oman vastaavan tehoisen J22 -hävittäjäkoneensa kanssa, jonka tulokset koettiin tyydyttävinä: esim. enimmän huippunopeuden ollessa 575 km/h. Koneiden aseistukset (4x raskasta konekivääriä) olivat kutakuinkin toisiaan vastaavat.
Sovajärvi

Sovajärvi on entinen Sallan kylä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla Sallan alueella. Sotien ja alueluovutusten jälkeen kotinsa menettäneet Sovajärven kylän asukkaat asutettiin Suomen puolelle jääneeseen Sallan Hautajärven ympäristöön, Oulankaan ja Isoviitaan. Kylä on nykyisin asumaton. Sovajärvi sijaitsi samannimisen järven rannalla. Evakuoidut Soväjärven asukkaat asutettiin sodan jälkeen Oulangalle ja Isoviitaan. Sovajärveläisten evakkoperheiden koululaisten opetus aloitettiin Oulangan koulussa vuonna 1950 ja vuonna 1951 heille perustettiin myös Isoviidan koulu.
Kirjallisuutta

Hautala, Paavo: Tuntsan kojamot : kylähistoriallinen kyhäelmä rajantakaisen Kuolajärven (Sallan) pitäjän Kurtin kylästä , sen synnystä ja vaiheista. Sallan kunta, 1982. ISBN 951-99416-2-2.
Sallasta 1940 luovutetut kylät
Soukkovahapensas

| Soukkovahapensas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Oleanterikasvit Apocynaceae
Suku::  Vahapensaat Acokanthera
Laji::  oblongifolia
Kaksiosainen nimi
 Acokanthera oblongifolia  (Hochst.) Codd 
Synonyymit
 Acokanthera spectabilis  Carissa spectabilis 
Katso myös
   Soukkovahapensas Wikispeciesissä   Soukkovahapensas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Soukkovahapensas (Acokanthera oblongifolia, syn. A. spectabilis, Carissa spectabilis) on oleanterikasvien heimoon kuuluva kasvilaji, jota viljellään huonekasvina. Se on myrkyllinen.
Soukkovahapensas on kotoisin Etelä-Afrikasta ja sitä viljellään hyvin yleisesti koristepensaana kaikkialla subtropiikissa ja lämpimillä alueilla sekä kylmemmillä seuduilla kasvihuoneissa.
Aiheesta muualla

Medicinal plants, Acokanthera oblongifolia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Acokanthera oblongifolia:  Wikidata: Q926276  Wikispecies: Acokanthera oblongifolia  APDB: 71604  APNI: 246509  CoL: 9FRJ  EoL: 2885715  EPPO: CISSP  FNA: 250076877  GBIF: 3619558  GRIN: 102583  iNaturalist: 430601  IPNI: 76348-1  IUCN: 141549206  NCBI: 52820  NSWFlora: Acokanthera~oblongifolia  Open Tree of Life: 749450  PalDat: Acokanthera_oblongifolia  Plant List: kew-2164  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:76347-1  RHS: 70362  SANBI: 980-1  WFO: wfo-0000336026 
Carissa oblongifolia:  Wikidata: Q50839459  APDB: 71683  APNI: 235887  CoL: RDZ9  GBIF: 5536373  GRIN: 405031  IPNI: 77735-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77735-1  Tropicos: 1802322  WFO: wfo-0000803618
Urho Somersalmi

| Urho Somersalmi |
| --- | --- |
 Urho Somersalmi 1930-luvun alussa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Urho Armas Somersalmi
Syntynyt: 23. syyskuuta 1888 Helsinki
Kuollut: 12. huhtikuuta 1962 (73 vuotta) Helsinki
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Urho Sundell
Palkinnot
 Pro Finlandia -mitali 1948 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Urho Armas Somersalmi (aik. Sundell, 23. syyskuuta 1888 Helsinki – 12. huhtikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli Suomen Kansallisteatterissa vuodesta 1908 vuoteen 1958. Somersalmen ominta alaa olivat miehiset sankariosat ja ensirakastajien roolit. Näihin tehtäviin hänellä oli erinomaiset ulkonaiset edellytykset.lähde? Uransa alussa häntä kritisoitiin pinnallisuudesta. Puolivuosisataisen teatteriuran aikana hänen näyttämötyönsä saivat yhä enemmän sisäistä ulottuvuutta.lähde? Somersalmi näytteli pääosia myös useissa mykkäelokuvissa, ja äänielokuvaan siirtyminen oli komeaääniselle näyttelijälle luontevaa. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948. Urho Somersalmen puoliso oli näyttelijä Aili Somersalmi vuodesta 1912.
Perhetausta

Urho Somersalmen vanhemmat olivat puuseppä Johan Adolf Somersalmi ja Amanda Fransiska Kourlaa. Perheeseen kuului myös Urhon vanhempi veli, Yrjö Somersalmi. Vuonna 1902 perheeseen syntyi vielä Aune Somersalmi. Kaikki kolme lasta tekivät uran esiintyvinä taiteilijoina. Urho Somersalmelle ja hänen puolisolleen Aili Somersalmelle syntyi tytär Armi vuonna 1913.
Teatteriura > 1900–1920-luvut

Urho Somersalmi kävi Suomen Kansallisteatterin oppilaskoulun 1906–1908, samaan aikaan tulevan puolisonsa Aili Rosvallin kanssa. Hän aloitti Kansallisteatterissa vuonna 1908, kuten myös Rosvall. Nuoren Somersalmen ulkoiset edellytykset saivat suitsutusta aikalaiskriitikoilta, häntä pidettiin hyvävartaloisena ja miehekkäänä nuorukaisena. Hänen sisäistä tulkintaansa pidettiin tosin vielä kehittymättömänä. Ammattitaidon lisääntymisen myötä hänen näyttämötyöhönsä tuli ulkonaisen näyttävyyden lisäksi myös sielusta kumpuavaa syvyyttä. Urho Somersalmesta muotoutui 1910-luvulla miehisten toimijoiden ja lujaa tahtoa edustavien hahmojen tulkitsija. Hänen varhaisiin rooleihinsa kuului muun muassa Olavi näytelmässä Maunu Tavast. Ida Aalbergin ohjaamassa kappaleessa John Gabriel Borkman syksyllä 1909 hänellä oli nimiosa. Aalberg itse näytteli Ella Rentheimia. Edellisenä kesänä Somersalmi oli tutustunut Aalbergiin ja tämän puolisoon Terijoella, missä legendaarisen näyttelijättären huvila sijaitsi.
Somersalmen nuoruuden näyttämötulkinnoista vahvin oli nimiosa Arvid Järnefeltin näytelmässä Titus. Maila Talvio arvioi: "Herra Somersalmi, joka Borkmanissa astui suuren askeleensa eteenpäin, antaa meidän taas tässä aavistella suuria lahjojaan ja vilpittömästi iloita niistä. Hän on komea katsella, hänellä on hyvä ääni. Kunhan hän ei niin paljon huutaisi eikä niin paljon hosuisi eikä yhtämittaa tulisi suoraan yleisölle lausumaan sanottaviaan." Eino Leinon mielestä Somersalmella oli "mitä kaunein elämäntyö edessään". Leinon tapaan myös V. A. Koskenniemi näki Somersalmelle "kauniin tulevaisuuden traagillisten roolien esittäjänä".
Somersalmen uran alkuvuosien taiteellisiin voittoihin kuului myös tri Astrov Anton Tšehovin näytelmässä Vanja-eno. Siitä alkoi hänen yhteistyönsä ohjaaja Eino Kaliman kanssa, joka jatkui 1950-luvulle asti. Somersalmen Karl Mooria Friedrich Schillerin näytelmässä Rosvot (1914–1915) pidettiin lennokkaana ja miehekkäänä, mutta varsin pintapuolisena. Näytelmässä Perintö (1916) Somersalmi tulkitsi ylioppilas Bruno Stormia ja Aili Somersalmi puolestaan Mirjam Krausea. Perinnössä Bruno surmaa raivokohtauksen vallassa samalla kertaa sekä rakastamansa Mirjamin että tämän entisen ihailijan. Kriitikoiden mukaan Somersalmi tulkitsi osuvasti sekä Brunon sairaalloisen raivon että vankilakohtausten katumuksen ja heltymykset. Näytelmässä Jokamies Somersalmella puolestaan oli "Jokamiehen suuri ja kestävyyttä vaativa rooli, jossa hän antoi kypsää taidetta ja runon hehkua". Keväällä 1922 Somersalmella oli nimiosa Wallensteinin kuolemassa. Kappaleessa Elinan surma (1925) hän ansioitui ylväänä Kurkena.
Teatteriura > 1930–1950-luvut

Uran edetessä Somersalmella oli aiempaa vähemmän sankarirooleja, mutta tyystin ne eivät loppuneet. Syksyllä 1932 hänellä oli keskeinen rooli Daniel Hjortissa, jossa Tauno Palo teki Kansallisteatteri-debyyttinsä. Kaj Munkin näytelmässä Sana kaudella 1933–1934 Somersalmi sai pitkästä aikaa niin sanotun suuren luonnetehtävän. Hänen Mikkel Borgeniaan pidettiin eräänä hänen uransa taiteellisista voitoista, nerokkaan yhtenäisenä ja johdonmukaisena ilman säröjä. Kappaleessa Coriolanus Somersalmella oli nimiosa ja hän sai erinomaiset arvostelut. Jokamies esitettiin uusintana Jean Sibeliuksen 70-vuotisjuhlien yhteydessä vuonna 1935. Somersalmi kunnostautui jälleen nimiosassa. Myös Sofokleen näytelmässä Kuningas Oidipus syksyllä 1936 hänellä oli nimiosa. Aikalaiskriitikoiden mukaan hän saattoi käyttää antiikin henkeen sopivia fyysisiä ja äänellisiä ominaisuuksiaan sisäisen tulkintansa tueksi. Ajateltiin jopa, että Somersalmi oli saavuttanut taiteellisen huippunsa Kuningas Oidipuksessa.
Yhden onnistuneimmista koomisista tyypeistään Somersalmi teki Don Juanina William Shakespearen romanttisessa komediassa Paljon melua tyhjästä välirauhan aikana. Ohjaaja Wilho Ilmari oli muovannut Don Juanista, näytelmän mustasta sielusta, eräänlaisen parodian. Naissankarin koomiset puolet nostettiin etualalle, ja Somersalmi loihti niistä herkullisen luonnetutkielman. Romanialaisen Mircea Stefanescun kolmiodraamassa Iloinen sanoma (1943) Somersalmi oli itsekeskeinen suurtilanomistaja Tudor. Vastanäyttelijänä oli Ruth Snellman. Somersalmi näytteli osan hänelle tyypilliseen koristeelliseen ja plastiseen tapaansa.
1950-luvulla Somersalmen merkittävä taiteellinen voitto oli Prosperon osa Shakespearen Myrskyssä. Hän oli näytellyt roolin jo vuonna 1927, mutta heikommalla menestyksellä. Hänen uransa loppuvuosien toinen huomattava näyttämötyö oli Agamemnon Euripideen tragediassa Ifigeneia Auliissa. Kriitikot kehuivat tulkinnan sisäistä paljautta. Vuonna 1956 Somersalmi piti yhteisen 50-vuotistaiteilijajuhlan puolisonsa Aili Somersalmen kanssa. Juhlanäytelmänä oli Axel Kiellandin Herra ja hänen palvelijansa. Sekä Urho että Aili Somersalmen suorituksissa nähtiin "kutsumuksen värittämää työn iloa". Urho Somersalmi jäi Kansallisteatterista eläkkeelle vuonna 1958.
Somersalmen näyttämötöitä olivat myös muun muassa Turkka (kappaleessa Tukkijoella), Karjanmaan Köysti (Pohjalaisia), eversti Pickering (Pygmalion) ja Wilhelm Tell.