stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virtaveden pituusleikkaus
Yleistä

Virtaveden pituusleikkaus on monissa suurissa joissa yleispiirteeltään konkaavin (eli koveran ) muotoinen käyrä. Sillä tarkoitetaan tässä muotoa, joka alkaa jyrkkänä, loivenee keskivaiheella ja oikenee lopussa lähes tasaiseksi. Sitä voidaan kuvata yleisesti ylöspäin aukeavaksi, mutta matemaattisesti se voidaan kuvata laskevaksi eksponenttikäyräksi. Luonnollisten jokien pituusleikkauksessa esiintyy usein kynnyskohtia, joiden jälkeen profiilin muoto jyrkkenee hetkellisesti. Näitä kohtia ovat esimerkiksi padot, vesiputoukset, kosket ja virtapaikat. Kynnyskohdat voivat johtua esimerkiksi tektonisista siirroksista tai kallioperän sisäisestä rakenteesta. Pitkillä aikaväleillä uomaeroosio voi kuluttaa kynnyskohdat pois ja pituusleikkaus muuttuu kohti edellä mainittua konkaavia muotoa .
Pituusleikkauksen muodosta luettava virtaveden toiminnallinen rakenne liittyy ennemmin käyrän jyrkkyyteen kuin sen paikalliseen korkeuteen. Jyrkkyyttä kutsutaan virtavesissä kaltevuudeksi. Suuri kaltevuus antaa vedelle suuren virtausnopeuden ja liike-energian. Virtaavan veden aiheuttama uomaeroosio irrottaa maa- ja kallioperästä maa-ainesta, joka kulkeutuu veden mukana kohti virtaveden suuta. Pieni kaltevuus antaa veden virrata rauhallisen hitaasti ja nopeammissa kohdissa mukaan tempautuneet hiukkaset pääsevät laskeutumaan uoman pohjalle. Näiden tapahtumien, eli kulutuksen ja kasautumisen, yhtäaikainen vaikutus on vallitseva keskisuurilla kaltevuuksilla.
Suomen virtavedet eivät yleensä ala vuoristosta, joten pituussuunnassa puuttuu profiileista alun jyrkin osuus. Virtavedet voivat myös pudota kallioalueilta suoraan mereen.
Uoman jaottelu

Virtavesien uoma voidaan jaotella pituusleikkauksen suhteen kolmeen osuuteen: yläjuoksuun, keskijuoksuun ja alajuoksuun. Tämä on usein vain käytännöllinen jaottelu, joka perustuu silmämääräiseen kolmijakoon ja se palvelee sellaisenaan uoman geometrista hahmottamista. Tieteellisempi kolmijako perustuu virtaveden esimerkiksi geologisiin, morfologisiin ja biodiversiteettisiin ominaisuuksiin. Siinäkin voidaan käyttää karkeaa kolmijakoa, joka aloitetaan rajaamalla uomasta lähteiden läheisin osuus (saks. krenal), puro-osuus (saks. rhithal) ja jokiosuus (saks. potamal). Ylintä osuutta luonnehtii voimakas uoman pohjan kulutus ja maa-aineksen olematon kasautuminen. Keskistä puro-osuutta luonnehtii heikko kulutus ja voimakas kasautuminen. Kasautuminen madaltaa uomaa ja kulutus kohdistuu pääasiassa uoman rantoihin. Vain hieno aines kuten liete, savi ja hiekka jatkavat virran mukana eteenpäin. Viimeistä jokiosuutta luonnehtii sekä heikko kulutus että heikko kasautuminen. Vesi kasaa ja samalla myös irrottaa maa-ainesta uoman pohjasta, joten pohjalle laskeutuvan aineksen määrä säilyy lähes samana. Silloin maa-aines näyttää vain kulkeutuvan uomassa eteenpäin ja poistuu uomaverkostosta järveen tai mereen. Joensuuhun muodostuu suistoalue, joka kasvaa pinta-alaltaan suuremmaksi sinne tulevan uuden maa-aineksen vuoksi.
Huomautuksia

1 2 3  Tieto on luettu Wikipedian saksankielisestä artikkelista de:flusslängsprofil, mutta asiaa ei ole voitu tarkistaa muista lähteistä.
1 2 3  Tieto on luettu Wikipedian saksankielisestä artikkelista nl:rivierprofiel, mutta asiaa ei ole voitu tarkistaa muista lähteistä.
Käännös suomeksi
Victor Audouin

Victor Audouin
Jean Victoire Audouin (27. huhtikuuta 1797 Pariisi – 9. marraskuuta 1841 Pariisi) oli ranskalainen luonnontieteilijä, hyönteistieteilijä ja lintutieteilijä.
Audouin opiskeli lääketiedettä. Vuonna 1824 hän pääsi Ranskan kansallismuseon entomologian professorin Pierre André Latreillen assistentiksi ja astui hänen tilalleen vuonna 1833. Vuonna 1838 Audouin nimitettiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi.
Audouinin päätyö oli Histoire des insectes nuisibles à la vigne (1842), jonka toimittivat valmiiksi Henri Milne-Edwards ja Émile Blanchard Audouinin kuoleman jälkeen. Audouin julkaisi tieteelliset kirjoituksensa yleensä Annales des sciences naturelles -julkaisussa, jota hän oli ollut perustamassa vuonna 1824, tai Ranskan hyönteistieteellisen seuran Société entomologique de Francen sarjoissa: Audouin oli seuran perustajia vuonna 1832.
Audouin oli toimittamassa Dictionaire Classique d'Histoire Naturellea (1822) ja tutki yhteistyössä Milne-Edwardsin kanssa Ranskan rantavesien merieläimiä. Hän myös kirjoitti valmiiksi Marie Jules César Savignyn teoksen Description de l'Egypte lintutieteellisen osion (1826).
Vuonna 1833 Audouin valittiin Ruotsin tiedeakatemian ulkomaalaisjäseneksi. Charles Payraudeau nimesi välimerenlokin (Larus audouini) hänen kunniakseen.
Teoksia

Histoire des insectes nuisibles à la vigne et particulièrement de la Pyrale qui dévaste les vignobles des départements de la Côte-d'Or, de Saône-et-Loire, du Rhône, de l'Hérault, des Pyrénées-Orientales, de la Haute-Garonne, de la Charente-Inférieure, de la Marne et de Seine-et-Oise, avec l'indication des moyens qu'on doit employer pour la combattre.... Pariisi, Fortin, Masson, 1842.
Virtsanjohdin

Virtsajohtimen poikkileikkaus. Lähde: Grayn Anatomia (1918).
Virtsanjohtimet (lat. ureter) ovat kaksi putkimaista rakennetta, jotka vievät virtsan munuaisten munuisaltaista virtsarakkoon. Virtsanjohtimien seinämiä verhoaa uroteeli kuten muitakin virtsanerityselimistöön kuuluvien elimien seinämiä. Ihmisellä virtsanjohdin on noin 25–35 senttimetrin pituinen.[lähde? ]
Sairaudet

Virtsanjohdinten tulehdusta kutsutaan ureteriitiksi. Virtanjohtimissa voi olla myös kiviä ja kasvaimia, jotka voivat aiheuttaa verivirtsaisuutta. Virtsanjohdinsyöpä on harvinainen syöpäsairaus; vuonna 2003 Suomessa ilmeni neljätoista uutta tapausta. Yleensä virtsanjohdinsyöpä on uroteelista lähtenyt transitiosellulaarinen karsinooma.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Virtsanjohdin Wikimedia Commonsissa
Lännenarnikki

| Lännenarnikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit
Suku::  Arnikit Arnica
Laji::  chamissonis
Kaksiosainen nimi
 Arnica chamissonis  Less. 
Katso myös
   Lännenarnikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lännenarnikki (Arnica chamissonis) on arnikeihin kuuluva monivuotinen asterikasvilaji. Se kasvaa 30–90 senttimetriä korkeaksi. Varsi on pysty, haaraton, lehdekäs ja karvainen. Mykeröt ovat suuret, 4–5 cm leveät, keltakukkaiset, kielimäiset laitakukat ovat vaaleankeltaiset. Laji muistuttaa etelänarnikkia (A. montana).
Lännenarnikki kasvaa alkuperäisenä Kanadassa, Alaskassa ja Yhdysvaltojen länsipuoliskolla. Kasvi on myös tulokas Euroopassa, ja esiintyy ainakin Ruotsissa, Suomessa ja Itävallassa. Suomessa lännenarnikki on hyvin harvinainen uustulokas Länsi-Uudellamaalla, mutta luokiteltu luonnonvaraisena vakiintuneeksi.
Victor Argo

| Victor Argo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Victor Jimenez
Syntynyt: 5. marraskuuta 1934 Bronx, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 7. huhtikuuta 2004 (69 vuotta) Manhattan, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, laulaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  1964–2004
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Victor Argo (s. Victor Jimenez; 5. marraskuuta 1934 Bronx, New York – 7. huhtikuuta 2004 Manhattan, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja, joka näytteli yleensä kovaotteisia rooleja. Hänen uransa ulottui neljälle vuosikymmenelle. Hän näytteli muun muassa elokuvissa Sudenpesä (1973), Taksikuski (1976), Hot Tomorrows (1977), Rakastutaan (1984), Illasta aamuun (1985), Raaka keikka (1986), Kristuksen viimeinen kiusaus (1988), New Yorkin kuningas (1990), McBain – sankareiden aika (1991), Paha poliisi (1992), True Romance (1993), Condition Red – hälytystila (1995) ja Angel Eyes (2001).
Argo menehtyi keuhkosyövän aiheuttamiin komplikaatioihin 7. huhtikuuta 2004.
Aiheesta muualla

Victor Argo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Victor Argo Elonetissä.
Victor Argo Allmoviessa (englanniksi)
Martin Štěpánek

Martin Štěpánek on ainakin seuraavien henkilöiden nimi:
Martin Štěpánek (1947–2010), tšekkiläinen näyttelijä ja poliitikko
Martin Štěpánek (s. 1971), tšekkiläinen jääkiekkoilija
Martin Štěpánek (s. 1977), tšekkiläinen vapaasukeltaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Martin Štěpánek”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Martin Čech

| Martin Čech> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1976 Tšekki
Kuollut: 6. syyskuuta 2007 (31 vuotta)
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Pituus:  183 cm
Paino:  87 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1993–2007
Martin Čech (2. kesäkuuta 1976 – 6. syyskuuta 2007) oli tšekkiläinen jääkiekkoilija. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja. Tšekissä hän pelasi Extra-liigassa, joukkueissa HC Zlin ja HC Lasselsberger, ennen kuin siirtyi Suomeen SM-liigaan JYPin joukkueeseen, jossa hän pelasi yhden kauden. Sieltä hän siirtyi Pelicansin joukkueeseen, jossa viihtyi kaksi kautta. Sen jälkeen Čech meni pelaamaan Venäjän Super liigaan pelaten Metallurg Magnitogorskissa, Sibir Novosibirskissa ja Salavat Yulaeva Ufassa. Venäjältä hän siirtyi takaisin Tšekin Extra-liigaan pelaamaan HC Moeller Pardubiceen. Martin Čech edusti Tšekkiä kansainvälisellä tasolla asti. Hän kuoli auto-onnettomuudessa 6. syyskuuta 2007.
Martiskainen

Martiskainen voi tarkoittaa:
Simo Martiskainen (s. 1993), futsalpelaaja
Taisto Martiskainen (1943–1982), kuvanveistäjä
Vesa Martiskainen (s. 1965), jalkapalloilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Martola

Martola on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Armas-Eino Martola (1896–1986), jääkärikenraali
Jaakko Martola (1833–1892), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Jakob Johan Erik (Jussi) Martola (1895–1966), SKOP:n pääjohtaja
Majakovskajan metroasema (Pietarin metro)

Majakovskaja (ven. Маяко́вская) on yksi Pietarin metron asemista. Se avattiin 3. marraskuuta 1967.
Majakkasairaala

| Majakkasairaala> Sijainti |
| --- | --- |
Osoite:  Savitehtaankatu 5, 20520 Turku
Koordinaatit:  60.45246°N, 22.29498°E
Organisaatio
Sairaanhoitopiiri:  Varsinais-Suomen hyvinvointialue
Alue:  Turku
Yhteistyöyliopisto:  Turun yliopisto
Historia
Perustettu:  2022
Tyks Majakkasairaala eli T3-sairaala on sairaala Turun Kupittaalla, valtatien 1 yläpuolella Kupittaan rautatieaseman lähellä. Se on osa Kantasairaalaa, joka on Turun yliopistollisen keskussairaalan päätoimipaikka. Sairaala avautui vaiheittain tammi-helmikuussa 2022 ja sen pääsuunnittelija on arkkitehti Susanna Kalkkinen.
Sairaalaan sijoittuvat lasten ja nuorten sairauksien hoito, naistentautien ja synnytysten hoito, korva-, nenä- ja kurkkusairauksien hoito, suu- ja leukasairauksien hoito sekä sairaanhoidollisia tukipalveluja. Sairaalaan on muuttanut useita palveluita U-sairaalasta, jonka tyhjentäminen on ollut Tyksin pitkän tähtäimen tavoite.
Sairaalan rakennustyöt alkoivat vuonna 2016, mutta epäonnistuneen betonivalun vuoksi ne viivästyivät aluksi noin vuodella. Betonivalun korjaamisen jälkeen sairaala valmistui aikataulussa ja kustannusarviossa. Sairaala maksoi noin 185 miljoonaa euroa.
Markus Kahma

Jaakko Markus Kahma (s. 16. lokakuuta 1932 Alavieska) on suomalainen kymmenottelija. Hän edusti Alavieskan Viriä, Jyväskylän Kenttäurheilijoita, Jyväskylän Poliisiurheilijoita ja Viitasaaren Viestiä.
Kahma sijoittui Tukholman EM-kilpailuissa 1958 neljänneksi kerättyään 7143 pistettä. Hän jäi pronssista runsaan sadan pisteen päähän.  Rooman olympialaisissa 1960 hän oli seitsemäs pistemäärällä 7181. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän otteli yhdeksänneksi tuloksella 7085 pistettä.
Kahma voitti kymmenottelun Pohjoismaiden mestaruuden Göteborgissa 1957 ja 1963 sekä Porissa 1959. PM-hopeaa hän sai Oslossa 1961. Hän edusti Suomea aikuisten maaotteluissa vuosina 1956–1964. Hän voitti maaottelukilpailun Lontoossa 1958, Kurikassa 1959 ja Dresdenissä 1960 sekä Helsingissä 1959, 1961 ja 1963.
Kahma voitti kymmenottelun Suomen mestaruuden 1957, 1958, 1959, 1960 ja 1964. SM-hopeaa hän sai 1956. Hän paransi kahdesti kymmenottelun Suomen ennätystä .
Henkilökohtaiset ennätykset

| Laji | Tulos | Paikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| 400 m | 50,3h | Porvoo | 1961 |
| 400 m aj | 57,2h |  | 1962 |
| Kuula | 16,13 | Alavieska | 1965 |
| Kiekko | 51,76 | Jyväskylä | 1965 |
| Moukari | 55,35 | Jyväskylä | 1966 |
| Kymmenottelu | 7228 | Helsinki | 1961 |
Vantaan jätevoimala

Vantaan jätevoimala
Jätebunkkeri
Vantaan jätevoimala on Vantaalla 17. syyskuuta 2014 käyttöönotettu jätteenkäsittelylaitos, jota operoi Vantaan Energia. Kyseessä on Suomen suurin jätevoimala, ja sen rakennuskustannukset olivat 300 miljoonaa euroa. Se sijaitsee Porvoonväylän ja Kehä III:n liittymän koillispuolella. Voimalan valmistavat rakennustyöt alkoivat syksyllä 2011, peruskivi muurattiin toukokuussa 2012, ja koekäyttö alkoi maaliskuussa 2014, jolloin ensimmäiset jäte-erät paloivat. Vuonna 2020 Vantaan Energia ilmoitti, että jätevoimalaa laajennetaan siten, että sen käsittelykapasiteetti kasvaa 200 000 tonnia. Laajennus otettiin käyttöön toukokuussa 2022.
Yleistä

Laitoksessa poltettavat jätteet ovat peräisin Uudeltamaalta, alueelta, joka ulottuu Hangosta Porvooseen ja Helsingistä Nurmijärvelle. Jätekuormia voimala ottaa vastaan 100–150 päivittäin. Ne toimittavat voimalaan Helsingin seudun ympäristöpalvelut HSY pääkaupunkiseudulta ja Rosk’n Roll Oy Uudeltamaalta. Vuonna 2023 laitokselle on tuotu jätteitä poltettavaksi myös Italiasta, sillä energiakriisin johdosta polttoaineeksi kelpaavasta sekajätteestä on ollut pulaa Suomessa.
Jätteenpolttolaitos polttaa vuosittain 340 000 tonnia sekajätettä. Laitos tehostaa sekajätteen hyötykäyttöä, kun jäte ei enää päädy sellaisenaan kaatopaikoille. Polton tuloksena muodostuu vuosittain 60 000 tonnia kattilan pohjakuonaa, 13 100 tonnia savukaasunpuhdistuksen sivutuotteita ja 5 600 tonnia talteenotettua lentotuhkaa. Vuonna 2017 Vantaan Energia ilmoitti laitoksen polttaneen yli miljardi kiloa jätteitä.
Prosessi

Jäte otetaan vastaan alipaineistettuun jätebunkkeriin, johon voidaan säilöä väliaikaisesti 1,5 miljoonan ihmisen 10 päivän aikana tuottamat jätteet. Jätteet poltetaan arinapolttotekniikalla, jonka Vantaan Energia ilmoittaa olevan toimintavarma ja maailmanlaajuisesti käytetyin jätteenpolttotekniikka. Laitoksessa on kaksi täysin erillistä 64 MW tehoista kattilalinjaa, jotka polttavat kukin 11 kiloa jätettä sekunnissa. Lisäksi polttoaineena käytetään maakaasua, jonka sanotaan lisäävän voimalan energiatehokkuutta. Polton lämpöenergia otetaan talteen höyryprosessiin, jossa kuumalla höyryllä tuotetaan sähköä höyryturbiinilla ja hukkalämpö otetaan talteen kaukolämpöveteen. Kaukolämpövettä lämmitetään lisäksi ennen savupiippua olevalla savukaasujäähdyttimellä.
Savukaasut, kuona ja tuhka

Kattiloissa jätteet poltetaan lähes tuhannen asteen lämpötilassa, mikä eliminoi suuren osan haitallisista yhdisteistä. Jätevoimalan polttoprosessista syntyy jätteenä kuonaa, kattila- ja lentotuhkaa sekä APC (Air Pollution Control) -jätettä. Savukaasuista otetaan talteen vuosittain noin 7 000 tonnia erilaisia aineita, lähinnä raskasmetalleja, jotka Ekokem hävittää. Savukaasuista otetaan talteen myös leijutuhka. Kuona sekä leijutuhka viedään Ämmässuon jätteenkäsittelykeskukseen, ja soramainen pohjakuona hyödynnetään maarakennuksessa. Jätevoimalan polttouunin pohjalle jää kuonaa jopa kolmannes poltetun jätteen painosta. Kuonamäärä voisi olla jopa puolet pienempi, jos kotitalouksissa kierrätettäisiin paremmin paperi, kartonki, muovi ja erityisesti lasi ja metalli. Ämmässuolla kuona murskataan ja siitä erotetaan rautaa, alumiinia ja kuparia sisältävät metallinkappaleet, jotka päätyvät kiertoon. Suurin osa kuonasta on kuitenkin erottelun jälkeen ylijäävää mineraaliainesta, jossa on edelleen liukenevia metalleja. Tuhka luokitellaan vaaralliseksi jätteeksi sen sisältämien suolan ja raskasmetallien takia. Ämmässuolla tuhka stabiloidaan ja loppusijoitetaan sitä varten rakennettuun vaarallisen jätteen soluun. Tuhkan hyötykäyttöä selvitellään. Vantaan Energia kaavailee, että se ryhtyisi puhdistamaan kuonaa ja tuhkaa.
Kaukolämmöntuotanto

Voimala tuottaa vuodessa 920 gigawattituntia (GWh) kaukolämpöä eli Vantaan kaupungin tarvitsemasta kaukolämmöstä noin puolet ja 600 GWh sähköä eli kaupungin tarvitsemasta sähköstä vajaan kolmanneksen. Voimalan ansiosta Vantaan fossiilisten polttoaineiden kulutus vähenee liki kolmanneksella ja Vantaan Energian hiilidioksidipäästöt viidenneksellä. Päästövähennysten lisäksi kaukolämpötuotanto on edullisempaa kuin muita polttoaineita käytettäessä. Käyttöönoton jälkeen kaukolämmön hintaa Vantaalla voitiin laskea useaan kertaan. Jätevoimalan laajennuksen jälkeen neljännes sen tuottamasta lämmöstä ohjataan Helenin verkkoon.
Vaarallisten jätteiden käsittelylaitos

Loppuvuonna 2022 Vantaan Energia aloitti korkealämpötilalaitoksen rakentamisen nykyisen jätteenpolttolaitoksen viereen. Laitoksessa poltetaan esimerkiksi maaleja, lakkoja, liimoja, liuottimia ja lääkkeitä, joita viedään tällä hetkellä Suomesta käsiteltäväksi muualle Eurooppaan. Jätteiden poltto tapahtuu rumpu-uunissa 1300 asteen lämpötilassa, ja poltosta syntyvä lämpö tuottaa kymmenen prosenttia vantaalaisten tarvitsemasta lämmöstä, jolloin maakaasun käyttö vähenee. Laitoksen arvioitu valmistumisaika on vuonna 2025.
Sähköpolttoainelaitos

Vantaan Energia on suunnitellut Power-to-X-laitosta Vantaan jätevoimalan yhteyteen. Sähköpolttoainelaitos tuottaisi vuodessa 80 000 MWh nesteytettyä synteettistä kaasua ja hyödyntäisi jätteiden käsittelyprosessista talteen otettavaa vettä ja hiilidioksidia. Laitos voisi olla toiminnassa vuonna 2025 ja kaasun jakelusta vastaisi St1.
Vanajanselän alue

Vanajanselän alue (vesistöaluetunnus 35.23) on Pirkanmaalla Valkeakoskella, Akaassa ja Pälkäneellä ja Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa, Hattulassa ja Janakkalassa sijaitseva Vanajaveden yläosaan ja Vanajaveteen laskevien ojien ja jokien valuma-alueiden muodostama vesistöalue.
Se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 35) ja on Vanajaveden–Pyhäjärven alueessa (35.2) kolmannen jakovaiheen kolmas osa-alue, joka jaetaan vielä seitsemään valuma-alueeseen. Nämä valuma-alueet ovat tekstissä lueteltu viranomaislähteissä käytetyillä vesistöaluetunnuksilla 35.23x, missä merkki x korvataan osa-alueen alanumerolla. Valuma-alueen kolmannen jakovaiheen alueita ovat Vanajanselän lähialue (35.231), Mervenselän alue (35.232), Rompainojan valuma-alue (35.234), Valteenjoen valuma-alue (35.235), Katumajärven valuma-alue (35.236) ja Leteenojan valuma-alue (35.237).
Vesistöalueen keskusjärvi on Vanajavesi, joka on samalla sekä Vanajaveden alaosan alueen että Vanajanselän alueen (35.23) keskusjärvi. Alue alkaa Hiidenjoesta ja päättyy Sääksmäen kohdalla Vihdassaariin. Vanajanselän alueeseen kuuluu vielä yli 30 järveä tai lampea. Niistä merkittävimmät ovat Vanajavesi (16 631 ha), Lehijärvi (704 ha), Katumajärvi (378 ha), Kankaistenjärvi (273 ha) ja Aulangonjärvi (78 ha). Alueen asukasluku kohoaa kymmeniin tuhansiin, joiden asukkaille järvien virkistysarvolla on merkitys suurelle joukolle sen asukkaita. Alueella sijaitsee useita taajamia, joita ovat Hämeenlinnan kaupunki, Hattulan keskustaajama, Ritvalan- ja Lepaan taajamat sekä myös Kalvolan taajama.
Alueeseen laskee kaakosta Hiidenjoki, joka tuo Vanajan reitin valuma-alueen (35.8) vedet. Alueen vedet virtaavat Vanajanselän jälkeen luoteeseen Sääksmäelle, missä ne yhtyvät Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen vesiin Rauttunselällä Vanajaveden alaosan alueella.
Alla esiteltävässä alueen kuvauksessa on käytetty lähteinä Suomen ympäristökeskuksen viranomaistietoja ja Maanmittauslaitoksen karttapalvelua.
Alueen kuvaus > Vanajanselän lähialue (35.231)

Vanajanselän lähialueeseen (35.231) kuuluu Vanajanselkä itse sekä kaikki siihen laskevat pikkuojat ja muutama hieman isompi oja. Vähäjärvi ja Limojärvi sijaitsevat Vanajanselän pohjoispuolella ja Kaavijärvi järven koillispuolella. Niiden lyhyet laskuojat laskevat suoraan Vanajanselkään.
Alueen kuvaus > Mervenselän alue (35.232)

Mervenselän alueen järvet sijaitsevat Hämeenlinnan keskustan ja Hattulan keskustaajaman pohjoispuolella. Mustameri laskee Mervenselkään heti sen vierestä. Suurempi Aulangonjärvi laskee Hattulanselkään Aulangon pohjoispuolella. Aulangon rinteillä sijaitsevat Joutsenlampi ja Metsälampi laskevat lyhyillä ojilla rinnettä alas. Kahtoilampi sijaitsee Ahvenistonjärven lähellä, mutta eri puolella Ahvenistonharjua eikä sillä ole laskuojaa.
Alueen kuvaus > Hämeenlinnan alue (35.233)

Hämeenlinnan kaupungin alueella sijaitsee kaksi järveä. Hattelmalanjärvi on soistunut matala järvi harjun eteläpuolella, joka laskee Tyrynojaa myöten Vanajaveden hakolahteen. Velkoja on pieni suppamainen lampi, jolla ei ole laskuojaa.
Alueen kuvaus > Rompainojan valuma-alue (35.234)

Rompainoja eli nykyään Rompsinoja on Lampisen laskuoja. Rompsinojan alajuoksulla siihen yhtyy Supanlammen laskuoja. Rompsinojan latvoilla sijaitsevat Keskisjärvi ja Jouttijärvi, jotka laskevat Vanajanselkään Lampisen kautta.
Alueen kuvaus > Valteenjoen valuma-alue (35.235)

Valteenoja (tai joki) laskee Vanajanselän Lusinselkään. Se on pitkä oja, jonka laajalla valuma-alueella on vain Ahvenistonlampi.
Alueen kuvaus > Katumajärven valuma-alue (35.236)

Katumajärven valuma-alueen laskujoki on hyvin lyhyt Kutalanjoki Hämeenlinnan keskustassa, joka laskee Vanajaveteen Luukkalanlahden viereen. Katumajärveen laskeva Myllyjoki laskee Matkolammin läpi ja Matkolammiin laskee vuorostaan suuri Kankaistenjärvi. Myllyjokeen yhtyy etelästä pienen suolammen Kaakkolammen suovedet.
Alueen kuvaus > Leteenojan valuma-alue (35.237)

Vanhaoja eli Leteenoja on Lehijärven laskuoja. Siihen laskee alajuoksulla Myllyojan nimisenä ja latvoilla Leteenojan nimisenä Hämeenlinnan kaupunkialueella virtaava johto-oja. Tämän ojan valuma-alueeseen voidaan lukea myös Armijärvi, Hirvilampi ja  Ahvenistonjärvi, vaikka niillä ei ole laskuojia.
Aiheesta muualla

JärviWiki: Vanajanselän alue (35.23), viitattu 10.4.2017
(35.2)
Vasjuganin suo

Vasjuganin suo on kuvassa olevan Vasjugan -joen lähde
Vasjuganin suo (ven. Васюганские болота) on pohjoisen pallonpuoliskon suurin suoalue, joka sijaitsee Venäjällä Siperian lounaisosassa. Se on alueen tärkein makean veden lähde (400 kuutiokilometriä makeaa vettä), ja suoalue on Vasjugan-joen lähde. Suolla elää useita uhanalaisia lajeja.
Vasjuganin suo on yksi maailman suurimmista soista. Venäjä rauhoitti vuoden 2017 lopulla osan siitä, 614 803 hehtaarin laajuisen alueen. Suota on ehdotettu myös Unescon maailmanperintökohteeksi.
Sijainti

Vasjuganin suon sijainti Venäjällä
Suoalueen pinta-ala on 53 000 neliökilometriä, mikä tekee siitä noin 20 prosenttia Sveitsiä suuremman. Siinä on yli miljardi tonnia turvetta, mikä on kaksi prosenttia kaikesta maailman turpeesta. Suo sijaitsee Novosibirskin, Omskin ja Tomskin alueilla Venäjällä Ob-joen länsirannalla, leveyspiirien 55°35' ja 58°40' ja pituuspiirien 74°30' ja 83°30' välillä. Suon laajuus lännestä itään on 573 kilometriä ja pohjoisesta etelään 320 kilometriä. Vasjuganin suossa on noin 800 000 pientä järveä ja suuri määrä jokia. Tyypiltään se on pääasiassa keidassuota.
Historia

Tutkijat uskovat suon syntyneen suunnilleen 10 000 vuotta sitten, minkä jälkeen se on kasvanut jatkuvasti. 75 prosenttia Vasjuganin suon pinta-alasta on soistunut viimeisten 500 vuoden aikana.
Ilmasto

Suo sijaitsee taigavyöhykkeellä ja sen alueella vallitsee mannerilmasto, johon kuuluvat pitkät ja kylmät talvet sekä lyhyet ja kuumat kesät.	Suo sijaitsee pienilehtisten metsien vyöhykkeen ja eteläisen taigan vyöhykkeen välisellä siirtymävyöhykkeellä.