stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Halland-luokka
Alukset

Kolumbia tilasi kaksi hieman muutettua Halland-tyyppistä alusta 1954. Aluksille asennettiin erilainen aseistus ja enemmän elektroniikkaa, ja sisätiloja jaettiin uudelleen. Tilattaessa ARC Trece de Junioksi nimetty alus nimettiin uudelleen heinäkuussa 1957 ARC 7 de Agostoksi.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Halland | Götaverken | 1951 | 16.7.1952 | 8.6.1955 | poistettu palveluksesta 30.6.1987, romutettu Espanjassa |
| HMS Småland | Eriksbergs Mekaniska Verkstads AB, Göteborg | 1951 | 23.10.1952 | 12.1.1956 | poistettu palveluksesta 1.7.1984, museoaluksena Göteborgissa |
| Lappland | - | - | - | - | tilaus peruutettu 1958 |
| Värmland | - | - | - | - | tilaus peruutettu 1958 |
| ARC 7 de Agosto (D-06) (ex-ARC Trece de Junio) | Götaverken | marraskuu 1955 | 19.6.1956 | 31.10.1958 | poistettu palveluksesta ja romutettu 1986 |
| ARC 20 de Julio (D-05) | Kockums, Malmö | lokakuu 1955 | 26.6.1956 | 15.6.1958 | poistettu palveluksesta 1986, romutettu |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halland-luokka Wikimedia Commonsissa
Halland-luokan hävittäjät
| --- | --- |
Ruotsin merivoimat:  HMS Halland - HMS Småland - HMS Lappland - Värmland
Kolumbian laivasto:  ARC 7 de Agosto (ex-ARC Trece de Junio) - ARC 20 de Julio
Halikyrna

| Halikyrna> Ἁλίκυρνα.Sijainti |
| --- | --- |
 Halikyrna
Koordinaatit:  38°23′19″N, 21°28′56″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ágios Thomás, Mesolóngi, Aitolia-Akarnania, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aitolia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Halikyrna (m.kreik. Ἁλίκυρνα, myös Halikarna, Ἁλίκαρνα; lat. Halicyrna) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aitoliassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Mesolóngin kunnan alueella lähellä nykyisiä Ágios Thomásin ja Archaía Alíkarnan kyliä.
Maantiede

Halikyrnan kaupunki sijaitsi Aitoliassa Kalydonin ja Pleuronin välissä jonkin verran sisämaahan rannikosta. Kalydon sijaitsi kaupungista noin 4,5 kilometriä itäkaakkoon ja Pleuron noin 7,5 kilometriä länsiluoteeseen. Halikyrnan arkeologinen alue sijaitsee koilliseen Ágios Thomásin kylästä ja lounaaseen Archaía Alíkarnan kylästä, heti A5-valtatien pohjoispuolella. Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi kukkula, joka oli Arakynthos-vuoren viimeisiä ulokkeita. Kukkulan nykyinen nimi on Chília Spítia (”Tuhat taloa”). Alakaupunki levittäytyi kukkulalta tasangolle etelään ja lounaaseen päin. Halikyrnan kaupunkivaltion hallussa ollen alueen kooksi on arvioitu alle 100 neliökilometriä ja ehkä jopa alle 25 neliökilometriä.
Historia

Halikyrnan kaupunki on ollut olemassa ainakin arkaaiselta roomalaiselle kaudelle. Paikalla on kuitenkin ollut asutusta jo viimeistään protogeometrisella kaudella. Halikyrnan vaiheista ei tiedetä antiikin lähteistä juuri mitään. Pseudo-Skylaks mainitsee sen kaupungiksi, kun taas Strabon kutsuu sitä ensimmäisellä vuosisadalla jaa. kyläksi. Toisaalta paikka vaikuttaa kukoistaneen 100-luvulla jaa., sillä se sijaitsi Patrain ja Nikopoliin välisellä tiellä.
Nykyinen Archaía Alíkarnan (”Antiikin Halikarna”) kylä on ottanut nimensä antiikin aikaisesta kaupungista. Halikyrnan arkeologisia kaivauksia on suoritettu vuodesta 2011 lähtien.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin paikalta on löydetty linnoitetun asutuksen jäänteitä. Muurit, joita on säilynyt vain huonosti, suojasivat kaupunkikukkulaa ja sulkivat sisäänsä ovaalinmuotoisen alueen. Kaupungin paikalla on myös joitakin rakennusten ja tukimuurien jäänteitä. Kaupungissa on ollut ruutuasemakaava, jossa itä-länsisuuntaisen pääkadun leveys oli noin 5,2 metriä. Sen kanssa ristesivät kapeammat, noin 4,5 metriä leveät kadut noin 32 metrin välein.
Ágios Thomásin kylästä on löydetty roomalaisen kylpylän jäänteet. Rakennus tuhoutui vuoden 551 maanjäristyksessä. Löytöihin lukeutuu myös hautoja, jotka ajoittuvat 700-luvulta eaa. hellenistiselle kaudelle.
Johnny Hallyday

| Johnny Hallyday |
| --- | --- |
 Johnny Hallyday (2012)
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1943 Pariisi, Ranska
Kuollut: 6. joulukuuta 2017 (74 vuotta) Marnes-la-Coquette, Ranska
Ammatti:  laulaja, näyttelijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Johnny Hallyday 
Laulukielet:  ranska
Aktiivisena:  1959–2017
Tyylilajit:  Rock and roll, pop
Soittimet:  kitara 
Levy-yhtiöt:  Vogue  Philips Records  Warner Bros. Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Johnny Hallyday (alkujaan Jean-Philippe Léo Smet; 15. kesäkuuta 1943 Pariisi – 6. joulukuuta 2017 Marnes-la-Coquette) oli ranskalainen laulaja ja viihdetaiteilija. Hän oli ranskankielisten maiden suosituimpia laulajia, jota verrattiin Elvis Presleyyn. Hallydayn ura jatkui yli 40 vuotta, hänen levyjään on myyty yli sata miljoonaa kappaletta, ja hän sai 18 platinalevyä. Hän teki 400 kiertuetta.
Hallyday aloitti esiintymisen jo lapsena ja kävi kesällä 1955 kasvattiperheensä kanssa muun muassa Suomessa Linnanmäellä.  Hallyday sai vaikutteita Elvikseltä ja tuli tunnetuksi 1960-luvulla laulamalla rock-suosikkien ranskankielisiä versioita. 1960-luvulla Hän teki yhteistyötä brittimuusikkojen (mm. The Small Faces, Jimmy Page) kanssa. Hän kuitenkin lauloi koko ikänsä lähinnä etupäässä ranskaksi. 1970-luvulla hän pakeni verovelkoja Yhdysvaltoihin, harrasti moottoripyöriä ja vaihtoi esiintymisasunsa mustaan nahkaan ja niitteihin. 1980-luvulla hän sai sairauskohtauksia, ja hänelle tuli avioero. Silti tähden 60-vuotisjuhlakiertue vuonna 2003 oli menestys.
Hallyday vaipui joulukuun alussa 2009 losangelesilaisessa sairaalassa koomaan hänelle tehtyjen leikkausten jälkeen. Laulaja kuitenkin heräsi koomasta.
Maaliskuussa 2017 Hallydayn kerrottiin sairastavan syöpää. Hän kuoli 6. joulukuuta.
Aiheesta muualla

Johnny Hallydayn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Halolan seisake

Halolan seisake (ratakm 261+150) oli Uudenkaupungin radan varressa sijainnut lakkautettu seisake. Se perustettiin Kalantiin vuonna 1932. Seisake lakkautettiin jo kolmentoista vuoden kuluttua, tammikuussa 1945.
Hannes Hakkarainen

Hannes Hakkarainen Helsingin Voimailijoiden asussa.
Reino Johannes ”Hannes” Hakkarainen (23. lokakuuta 1908 Juankoski– 4. kesäkuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä. Nuorena kuollut Hakkarainen oli yksi 1920-luvun lopun lahjakkaimpia suomalaisnyrkkeilijöitä, jonka odotettiin nousevan myös kansainväliselle huipulle. Lyhyeksi jääneen uransa aikana hän ehti ottelemaan kerran myös ammattilaisena Yhdysvalloissa. Hakkarainen oli yksi niin sanotuista ”loikkareista”, jotka 1920–1930-lukujen aikana vaihtoivat Työväen Urheiluliiton seuran porvarillisen Suomen Valtakunnan Urheiluliiton seuraan. TUL:n ja SVUL:n urheilijat eivät tuolloin kilpailleet lainkaan keskenään ja esimerkiksi Suomen olympiaedustajina oli vain SVUL:n urheilijoita.
Urheilu-ura

Hakkarainen voitti huhtikuussa 1926 TUL:n mestaruuden 61 kg:n sarjassa vain 17-vuotiaana. Pian Vaasassa järjestettyjen kilpailujen jälkeen hän kuitenkin erosi seurastaan Helsingin Jyrystä ja lähti ulkomaille ammattilaiseksi. Ammattilaisura jäi ilmeisesti vain yhden ottelun mittaiseksi Hakkaraisen palatessa nopeasti kotimaahansa Pohjois-Amerikasta. Hän oli Jonni Hellströmin ja John Hoffmanin ohella Suomen ensimmäisiä ammattinyrkkelijöitä. Aikakauden amatöörisääntöjen vuoksi ammattilaisuus aiheutti kilpailukiellon, johon Hakkarainen TUL:n liittotoimikunnalle syyskuussa 1927 lähettämässään kirjelmässä pyysi lievennystä. Liittotoimikunta päättikin purkaa kilpailukiellon, muttei silti vielä lokakuussa valinnut häntä TUL:n joukkueeseen Neuvostoliittoon suuntautuneelle kilpailumatkalle.
Kilpailukieltonsa päättymisen jälkeen Hakkarainen jatkoi uraansa menestyksekkäästi ja vuonna 1928 Työväen Urheilulehti kutsui häntä jo Suomen parhaaksi nyrkkelijäksi. Hakkarainen oli myös lahjakas kirjoittaja, jonka Yhdysvaltain matkan värikkäitä kertomuksia julkaistiin samassa lehdessä.
Helmikuussa 1929 jyrkän aatteellisena kommunistina tunnettu Hakkarainen siirtyi yllättäen Helsingin Voimailijoihin, joka oli porvarillisen SVUL:n seura. Kommunisteja tarkkaillut Etsivä keskuspoliisi arveli raportissaan syynä olleen TUL:n häneen kohdistamien kurinpitotoimien välttämisen. Lokakuussa 1928 Hakkarainen oli valittu TUL:n Saksaan ja Sveitsiin lähetettävään joukkueeseen, mutta yhtä nyrkkeilijää lukuun ottamatta kaikki kieltäytyivät lähtemästä, koska joukkueenjohtajana oli urheilijoiden inhoama Eero A. Pulli. Lisäksi kiivasluonteinen Hakkarainen oli tapellut kahteen eri otteeseen Viipuriin ja Ouluun suuntautuneiden kilpailumatkojen yhteydessä.
Porvariseuraan siirryttyään Hakkarainen nousi välittömästi Suomen nyrkkeilymaajoukkueeseen ja hänestä odotettiin myös seuraavaa suomalaista nyrkkeilijäsuuruutta. Hakkarainen otteli heti loikkaamisensa jälkeen maaliskuussa 1929 Helsingissä järjestetyissä kansainvälisissä kilpailuissa virolaista olympiaedustajaa Valter Palmia vastaan. Palm tyrmäsi Hakkaraisen kolme sekuntia ennen ottelun päättymistä, mutta kehui häntä lähes vuoden 1928 olympialaisissa viidenneksi sijoittuneen Jonni Hellströmin tasoiseksi nyrkkeilijäksi. Hakkarainen itse selitteli tyrmäystään harjoituksen puutteella. Seuraavana keväänä Hakkarainen osallistui Helsingissä pidettyihin SM-kilpailuihin ja voitti ainoaksi jääneen Suomen mestaruutensa 72,5 kg:n sarjassa.
Kuolema

Hakkarainen asui viimeiset elinvuotensa Kallion kaupunginosan Fleminginkatu 16:ssa sijaitsevassa vuokratalossa, ja työskenteli liikeapulaisena. Kesäkuussa 1931 Hakkarainen ampui naisystäväänsä Hakaniemenrannassa sijainneessa asunnossa, jonka jälkeen hän surmasi itsensä toisella laukauksella. Luoti lävisti naisen posken, mutta hän jäi henkiin. Pariskunta oli riidellyt Hakkaraisen alkoholinkäytöstä. Hän oli luonteeltaan arvaamaton ja lyhytjännitteinen, mutta itsemurha oli silti Hakkaraisen tunteneille yllätys. Esimerkiksi tunnettu urheilutoimittaja Eino Soinio kertoi jutelleensa hänen kanssaan ”iloisia poikapuheita” vain muutamaa päivää aikaisemmin.
Saavutukset

TUL:n mestaruus (61 kg): 1926
Suomen mestaruus (72,5 kg): 1930
Aiheesta muualla

E. A. Pulli (Swing) : Gee-Been edeltäjä dollarimaassa. Hannes Hakkaraisen 10 v. sitten tekemä Amerikan-matka omien kirjeittensä valossa, Seura, 19.01.1938, nro 3, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Halogenointi

Halogenointi on kemiallinen reaktio, jossa halogeeni reagoi alkuaineen tai yhdisteen kanssa. Halogenoinnissa voidaan käyttää joko vapaita halogeeneihin kuuluvia alkuaineita tai näiden yhdisteitä. Lopputuotteeksi saadaan alkeeneja tai alkaaneja halogenoimalla halogeenialkaani, jossa voi olla fluori-, kloori-, bromi- tai jodiatomeja. CFC-yhdisteet eli kauppanimiltään freonit ovat esimerkkejä halogenointireaktion tuotteista.
Halogenointi voidaan saavuttaa:
halogeenin vapaalla radikaalilla
enolaattien halogenoinnilla
katalyytillä
additioreaktiolla, jossa π-sidos avataan ja molekyyliin sidotaan halogeeni
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halogenointi Wikimedia Commonsissa
Oiva Halmetoja

Oiva Sulo Kalervo Halmetoja (31. maaliskuuta 1920 Maaninka – 21. helmikuuta 2007) oli suomalainen moukarinheittäjä. Hän oli Suomen yleisurheilumaajoukkueen pitkäaikainen kapteeni ja toimi urheilu-uransa jälkeen Suomen Urheiluliiton johtotehtävissä.
Halmetoja sijoittui Helsingin 1952 olympialaisten moukarinheitossa 19:nneksi tuloksella 50,82. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän oli 14:s.
Halmetoja edusti seuratasolla Maaningan Tarmoa, Evon Metsä-Poikia, Kuopion Urheilu-Veikkoja, Kuopion Sisu-Veikkoja, Warkauden Urheilijoita ja Varkauden Kenttä-Veikkoja. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1952, 1953, 1954 ja 1955 sekä saavutti SM-hopeaa vuosina 1951, 1956 ja 1957. Hän edusti Suomea 23 maaottelussa, joista 17:ssä hän toimi kapteenina. Hänen henkilökohtainen ennätyksensä oli 57,17 m vuodelta 1955.
Halmetoja oli Suomen Urheiluliiton johtokunnan jäsen vuosina 1966–1975 (varapuheenjohtaja vuonna 1973) ja liittovaltuuston rivijäsen vuosina 1965 ja 1977–1978, puheenjohtaja vuosina 1979–1980 sekä varapuheenjohtaja vuosina 1981–1982. Hän toimi Suomen yleisurheilumaajoukkueen johtajana Münchenin 1972 olympialaisissa sekä neljissä EM-kilpailuissa vuosina 1966–1974. Hän oli Varkauden Kenttä-Veikkojen puheenjohtaja vuosina 1965–1980.
Halmetoja oli Kokoomuksen kansanedustajaehdokkaana vuosien 1962, 1966, 1970 ja 1972 vaaleissa. Hän oli Varkauden kauppalan (myöhemmin kaupungin) valtuuston jäsen vuosina 1961–1984.
Aiheesta muualla

Oiva Halmetoja Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Miesten moukarinheiton Suomen mestarit
Bequia

Bequia
Saaren suurin kaupunki Port Elizabeth.
| --- | --- |
Sijainti:  Saint Vincent ja Grenadiinit 
Saariryhmä:  Pohjois-Grenadiinit
Korkein kohta:  148  m 
Pinta-ala:  18 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  4 300
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Bequia sijaitsee Kingstownista suoraan etelään.
Moonhole, pieni ekologinen yhteisö Bequian eteläosassa.
Bequia [ˈbɛkweɪ] on Saint Vincent ja Grenadiinien saarivaltioon kuuluva saari Pohjois-Grenadiinien saariryhmässä  Karibianmeren itäosassa. Sen pinta-ala on 18 neliökilometriä, mikä tekee siitä Grenadiinien saariston toiseksi suurimman saaren Grenadalle kuuluvan Carriacoun jälkeen. Bequia sijaitsee noin 15 kilometriä etelään Saint Vincent ja Grenadiinien pääkaupungista Kingstownista.
Bequian perinteinen elinkeino on ollut ryhävalaiden pyynti harppuunoin, ja saari on yksi harvoista paikoista maailmassa joissa valaanpyynti on yhä hyvin rajoitetusti sallittua, helmikuusta toukokuuhun vain muutamille paikallisille valaanpyytäjille.
Nykyisin Bequian pääelinkeino on matkailu. Saarella vierailee monia pienempiä risteilyaluksia ja purjeveneitä ja yhä enemmän myös lentäen saapuvia turisteja, erityisesti sukellusharrastajia. Suurimman kaupungin Port Elizabethin lähellä on hiekkaranta Princess Margaret Beach, joka nimettiin läheisen Mustiquen saaren kuuluisimman loma-asukkaan, Englannin prinsessa Margaretin mukaan. Lentokenttänä toimii saaren eteläosaan vuonna 1992 avattu James F. Mitchell International Airport.
Käännös suomeksi
Halikon vanha silta

| Halikon vanha silta |
| --- | --- |
 Halikon vanha silta vuonna 2012.
Ylittää:  Halikonjoki
Sijainti:  Halikko, Salo
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Siltatyyppi:  puinen tukiansassilta
Pisin jänneväli:  27,8 m
Pituus:  78 m
Leveys:  6,6 m
Liikenne päivässä:  kevyen liikenteen siltana
Avattu liikenteelle:  1866
Koordinaatit:  60°23′50.6″N, 023°04′09.1″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Siltapaikka Vanhalla Turuntiellä.
Halikon vanha silta on Halikossa Salossa oleva puurakenteinen museosilta. Sen rakentaminen alkoi keväällä 1865, ja se valmistui seuraavan vuoden syksyllä. Halikon siltapaikka on ollut osa Turusta Viipuriin johtanutta historiallista Suurta Rantatietä. Ensimmäinen maininta Halikonjoen ylittävästä sillasta on vuodelta 1626, kun pitäjä sai sakot huonokuntoisen sillan takia. Suuressa Pohjan sodassa silta tuhottiin, ja venäläisten rakentaman tilapäisen sillan jälkeen uuden sillan rakentamisesta määrättiin 1804. Siltasuunnitelmia päästiin toteuttamaan kuitenkin vasta keväällä 1865.
Museosilta

Silta on rakenteeltaan yksiaukkoinen tuki- eli ponsiansassilta, jonka kokonaispituus on 75 metriä ja jännemitta 27 metriä. Kiviset maatuet on perustettu puupaaluille.
Vanha silta on osa Halikon kirkonseutua, joka kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Halikon kirkonseutu on Uskelan- ja Halikonjoen valtakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Historia

Ensimmäinen asiakirjamaininta Halikonjoen ylittävästä sillasta on vuodelta 1626, jolloin kihlakunnanoikeus määräsi koko pitäjälle sakot huonokuntoisen sillan takia. Jokainen määrättiin ottamaan osaa sillan korjaamiseen ja uuden rakentamiseen.
Suuressa Pohjan sodassa perääntyvä Ruotsin armeija hävitti sillan vuonna 1713. Venäläiset rakensivat paikalle tilapäisen sillan vanhoista hirsistä. Sen kuntoa seurattiin tiukasti. Maaherra antoi määräyksen uuden kivisen sillan rakentamisesta vuonna 1804 ja vuonna 1806 päätettiin palkata sillan suunnittelijaksi arkkitehti Charles Bassi. Bassi ei uutta siltaa suunnitellut, vaan hänen sijastaan suunnitelman teki lääninrakennusmestari Juhana Blomström. Töitä ehdittiin jo aloitella, mutta Suomen sota viivästytti sillanrakennusta vuoteen 1853 asti. Tällöin suunnittelu aloitettiin uudestaan, uusi suunnittelija oli lääninarkkitehti Georg Theodor von Chiewitz. Rakentamiseen asti ei edetty, vaan vanhaa siltaa korjattiin edelleen. Vasta vuonna 1861 tehdyn katselmuksen ja kolmannen siltasuunnittelun jälkeen uuden sillan rakennustöihin päästiin keväällä 1865, eli yli 60 vuotta maaherran määräyksen jälkeen. Halikkoon ei kuitenkaan saatu kivisiltaa. Puusillan hinnaksi tuli 56 000 markkaa, joka on Suomen Pankin rahanarvolaskurin mukaan noin 225 000 euroa vuoden 2011 hintatasossa.
Silta rakennettiin August Ahlbergin suunnitelmien mukaan, ja sitä on korjattu muun muassa vuonna 1905. Sen kaksinkertainen kansilankutus jouduttiin uusimaan 1940-luvun loppupuolella, samassa yhteydessä uusittiin kaiteet. Sillan tukiansaita peittänyt lautaverhous purettiin vuosina 1983–84 museosiltakunnostuksen yhteydessä. Sillasta tuli museokohde vuonna 1982, ja se on nykyään kevyen liikenteen siltana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halikon vanha silta Wikimedia Commonsissa
Tiehallinto: Museotiet ja -sillat -esite. 2002 (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Halikon vanha silta (Q18293603)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: silta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Salo
koordinaatit: 60°23′51″N 23°04′09″E﻿ / ﻿60.39739°N 23.06919°E﻿ / 60.39739; 23.06919
Bentsisotiatsolinoni

| Bentsisotiatsolinoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2-bentsotiatsol-3-oni
CAS-numero:  2634-33-5
PubChem CID:  17520
SMILES:  C1=CC=C2C(=C1)C(=O)NS2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H5SNO
Moolimassa:  151,19 g/mol
Sulamispiste:  156,6 °C
Kiehumispiste:  327,6 °C
Tiheys:  1,483 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 1,1 g/l (20 °C)
Bentsisotiatsolinoni (C7H5SNO) on isotiatsolinonijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen ja aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää säilöntäaineena ja biosidina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa bentsisotiatsolinoni on kellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain hieman veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin. Bentsisotiatsolinoni estää bakteerien ja sienien kasvua. Yhdiste reagoi bakteerien ja sienien proteiinien kysteiiniaminohappojen kanssa, mikä johtaa toimimattomiin entsyymeihin. Se reagoi myös eräiden muiden biologisesti tärkeiden sulfidien kuten glutationin kanssa. Seurauksena on bakteeri- ja sienisolujen kasvun estyminen ja lopulta solujen kuolema. Bentsisotiatsolinoni voi herkistää ihoa ja aiheuttaa allergista ihottumaa.
Tavallisimmat tavat valmistaa bentsisotiatsolinonia ovat 2-(kloorisulfanyyli)bentsoyylikloridin ja ammoniakin välinen reaktio tai 2,2'-ditiodibentsamidin ja sulfuryylikloridin välinen reaktio. Nämä prosessit antavat kuitenkin vain alhaisen saannon ja vaativat myrkyllisten kemikaalien ja korkeiden lämpötilojen käyttöä. Tämän vuoksi bentsisotiatsolinonin valmistamiseksi on pyritty kehittämään vaihtoehtoisia menetelmiä.
Bentsisotiatsolinoni on hyvin yleisesti käytetty säilöntäaine ja biosidi muun muassa maaleissa, lakoissa, puhdistusaineissa, nahan ja muiden tekstiilien käsittelyssä. Teollisuudessa sitä lisätään esimerkiksi leikkausnesteisiin ja paperiteollisuuden prosessivesiin.
Hall & Oates

| Hall & Oates |
| --- | --- |
 Daryl Hall ja John Oates vuonna 2008
Tiedot
Toiminnassa:  1970–
Tyylilaji:  pop rock blue-eyed soul soft rock jazz
Kotipaikka:  Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Daryl Hall   John Oates  
Levy-yhtiö:   Atlantic  RCA  Arista  U-Watch 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hall & Oates on yhdysvaltalainen soul-popduo, jonka muodostavat Daryl Hall ja John Oates. He julkaisivat ensimmäiset levytyksensä 1970-luvulla ja olivat 1980-luvun suosituimpia valkoihoisia soul-laulajia.
Historia

Daryl Hall (s. 1946) oli ennen Hall & Oatesin perustamista laulanut opiskelijayhtye Temptonesissa ja nauhoittanut sooloartistina. John Oates (s. 1948) puolestaan oli aiemmin laulanut philadelphialaisessa The Masters -soulyhtyeessä. Miehet alkoivat kirjoittaa musiikkia yhdessä vuonna 1969 ja pian ryhtyivät konsertoimaan duona, jossa Hall soitti pianoa ja Oates akustista kitaraa.
Vuonna 1972 Hall & Oates sai levytyssopimuksen Atlantic Recordsilta. Heidän ensimmäinen albuminsa Whole Oates ilmestyi samana vuonna. He nauhoittivat Atlanticille albumit Abandoned Luncheonette ja War Babies ennen kuin siirtyivät RCA Records -yhtiölle vuonna 1974. Atlantic julkaisi kuitenkin vielä vuonna 1977 kaksikolta albumin No Goodbyes.
1970-luvulla Hall & Oates nousi Yhdysvaltojen singlelistalle kappaleilla ”Sara Smile” (1976) ja ”Rich Girl”. He nauhoittivat RCA:lle albumit Hall & Oates, Beauty on a Back Street, Along the Red Ledge ja X-Static. Merkittävä läpimurto tuli kuitenkin vasta vuoden 1980 albumilla Voices, jonka laulujen kirjoittamiseen osallistuivat Sara ja Janna Allen.
1980-luvun alku oli Hall & Oatesin menestyksekkäintä aikaa. Kappaleet ”Kiss on My List” ja ”I Can’t Go for That (No Can Do)” nousivat listaykkösiksi ja kymmenen muuta duon kappaletta nousi Yhdysvaltojen top 20:een. Hall julkaisi vuonna 1986 ensimmäisen sooloalbuminsa, mutta duo jatkoi sen jälkeen yhdessä levyttämistä.
Hall & Oates on jatkanut levyttämistä ja konsertoimista myös 2000-luvulla, vaikka kumpikin on keskittynyt perhe-elämään ja soolouraansa. Hall julkaisi vuonna 2011 viidennen sooloalbuminsa. Duo on 2010-luvulla tehnyt useita yhteisiä kiertueita ja esiintynyt esimerkiksi American Idolissa ja The Voicessa. Hall & Oates otettiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 2014.