stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otava (kirjankustantamo)
Otavan historia

Otavan perustivat Hannes Gebhard ja Eliel Aspelin-Haapkylä vuonna 1890 suomenkielisen kansalliskirjallisuuden kustantajaksi. Vuodesta 1892 johdossa on ollut Alvar Renqvist jälkeläisineen, jotka ovat suomentaneet nimensä Reenpääksi. 1906 valmistui Helsingin Uudenmaankadulle arkkitehtien Karl Lindahlin ja Valter Thomén piirtämä toimitalo, jossa yhtiö toimii edelleen. Kirjapainotoiminta alkoi 1908 ja aikakauslehtien kustantaminen Suomen Kuvalehden myötä 1916. Otava perusti 1934 yhdessä WSOY:n kanssa Yhtyneet Kuvalehdet, joka ryhtyi julkaisemaan muun muassa Seura-lehteä. Vuosina 1945–1991 Otava oli pörssiyhtiö. Kun sukuomistajat hankkivat yhtiönsä pörssistä takaisin itselleen, perustettiin uusi Otava, joka on eri juridinen henkilö kuin 1890 perustettu vanha Otava. Otava lunasti Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n 1998 WSOY:ltä kokonaan itselleen. Keuruun painotalon Otava perusti 1955. Otavan painolaitoksista ja Editan painolaitoksista muodostettiin Acta Print. Acta Print Oy myi 1999 aikakauslehtipainot ja liiketoiminnan Edita-konsernille.lähde?
Vuoden 2006 alusta Otavan omistuksessa on ollut myös Like Kustannuksen kirjankustannustoiminta. Lisäksi kirjaryhmään kuuluu Suuri Suomalainen Kirjakerho. Otava-konserni muodostuu neljästä liiketoiminta-alueesta: kirjat, lehdet, kauppa ja uudet liiketoiminnot. Kirjapainotoiminnasta vastaa Otavan kirjapaino Oy Keuruulla.
31. joulukuuta 2014 Otava osti kirjankustantamo Moreenin osake-enemmistön. Kustannustoiminta jatkui samalla nimellä. Vuonna 2015 Otava osti muun muassa Suuri toivelaulukirja -sarjaa julkaisevan F-Kustannus Oy:n koko osakekannan. Kustannusosakeyhtiö Nemon osto oli vuorossa 2016 ja vuoden 2018 alussa Otavan omistukseen siirtyi oppimateriaalikustantamo Oy Finn Lectura Ab. Syksyllä 2020 Otava osti yleiskustantamo Atenan pääomistajan Svenska folkskolans vänner -yhdistyksen hallussa olleet osakkeet. Atena jatkoi toimintaansa Jyväskylässä säilyttäen oman nimensä ja oman julkaisuohjelmansa sekä vanhan henkilöstönsä.
Kirjasodat ja kohut

Otava on julkaissut huomattavaa keskustelua herättänyttä kirjallisuutta. Vuoden 1924 kirjasodan aloitti Maria Jotunin kirja Tohvelisankari, joka herätti huomiota aina eduskunnassa asti. Vuonna 1963 julkaistu Paavo Rintalan Sissiluutnantti oli toinen huomiota saanut kirja. Se sai aikaan jopa boikotointiin kehottavia nimilistoja, ja 34 reservin kenraalia protestoi sitä vastaan. Vuonna 1964 Hannu Salamasta tuli julkisen kirjakeskustelun päähahmo kirjansa Juhannustanssit ansiosta. Salama tuomittiin lopulta jumalanpilkasta kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen ja Kari Reenpää, Otavan tuolloinen toimitusjohtaja, päiväsakkoihin.
Paavo Haavikkoa käsittelevä Mauno Saaren elämäkertakirja Haavikko-niminen mies nostatti kohun jo ennen ilmestymistään kesällä 2009, ja aihetta kommentoitiin laajasti merkittävimmissä lehdissä, muun muassa Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä, Suomen Kuvalehdessä ja Avussa oli kussakin pitkät artikkelit. Maaliskuussa 2010 Otava tiedotti Reenpään suvun jäsenten, kirjankustantaja Leena Majander-Reenpään ja kirjaryhmän johtaja Antti Reenpään, jättävän tehtävänsä yhtiössä.
Palkittuja kirjailijoita

Monet Otavan kirjailijoista ovat saaneet kirjallisuuspalkintoja. Ensimmäisen suomalaisen Nobel-palkitun, F. E. Sillanpään, teoksia julkaisi Otava. Ensimmäinen Finlandia-palkittu kirjailija oli Erno Paasilinna, hänelle palkinto myönnettiin vuonna 1984 esseekokoelmasta Yksinäisyys ja uhma. Ensimmäisen Tieto-Finlandian sai Erik Tawaststjerna Sibelius-elämäkerrastaan, myös Otavan kirjailijoita. Muita Finlandia-palkittuja ovat Jörn Donner (Isä ja poika, 1985), Olli Jalonen (Isäksi ja tyttäreksi, 1990), Arto Melleri (Elävien kirjoissa, 1991), Bo Carpelan (Alkutuuli, 1993 sekä Kesän varjot, 2005), Hannu Mäkelä (Mestari, 1995), Antti Tuuri (Lakeuden kutsu, 1997), Kristina Carlson (Maan ääreen, 1999), Kjell Westö (Missä kuljimme kerran, 2006) ja Hannu Väisänen (Toiset kengät, 2007).
Tietokirjallisuutta

Otavalla on pitkä historia myös tietokirjallisuuden osalta. Vuodesta 1906 alkaen (ensimmäinen osa, viimeinen julkaistiin vuonna 1920) se julkaisi yhdessä WSOY:n kanssa kymmenosaisen Tietosanakirjan, lempinimeltään Iso Musta. Myöhemmin Otava julkaisi 17-osaisen Ison tietosanakirjan (1931–1958), 10-osaisen Otavan ison tietosanakirjan (1960–1965) ja Otavan Suuren Ensyklopedian (1976–1991). Muita tunnettuja tietokirjoja ovat Mitä missä milloin -sarja (vuodesta 1951) ja Kuka kukin on (vuodesta 1909, alkujaan nimellä Aikalaiskirja).lähde?
Skepsis ry myönsi vuonna 2018 Huuhaa-palkinnon Otavan tietokirjojen kustannusyksikölle harhaanjohtavan ja pseudotieteellisen sisällön julkaisemisesta tietokirjoina. Samalla yhdistys pyysi kustantamoa kantamaan yhteiskunnallista vastuuta ja kiinnittämään enemmän huomiota tietokirjojen luotettavuuteen ja sisällön tarkistuttamiseen.
Oppikirjoja

Peruskoulu-uudistus lisäsi 1970-luvun alussa oppikirjojen kysyntää, ja Otava onnistui saamaan merkittävän osan alan markkinoista. Oppikirjojen tuotantoa varten yhtiöllä oli kouluosasto (myöhemmin nimeltään Otavan oppimateriaalit). Osaston pitkäaikaisena johtajana oli vuodesta 1974 alkaen tohtori Manu Renko.
Kirjallisuutta

Salokannel, Juhani: Hengen paloa & painettua sanaa: Renqvist-Reenpäät kustantajina 1815–2015.  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-27838-2
Aiheesta muualla

Kustannusosakeyhtiö Otava
Otava-konserni
Pilke, Helena: Seitsemän sukupolvea, 200 vuotta kustannustoimintaa. Arvostelu Salokantelen kirjasta Hengen paloa & painettua sanaa. (Agricolan kirja-arvosteluja 26.5.2015.)
Suuri Suomalainen Kirjakerho Oy
Miten kirja syntyy ajanmukaisessa suurkustannusliikkeessä. Käynti Kustannusosakeyhtiö Otavan laajennetussa toimitalossa, Suomen Kuvalehti, 06.12.1924, nro 49, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kustannusosakeyhtiö Otava 40-vuotias Suomen Kuvalehti 17.5.1930, nro 20, s. 25. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
Otava hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  MusicBrainz label 
Iso Tietosanakirja, 1931–1958
Tatjaana Huhtala

| Tatjaana Huhtala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. syyskuuta 1954 (ikä 70) Ruovesi
Kansalaisuus:  suomi
Ammatti:  kääntäjä
Poliitikko
Puolue:  Vasemmistoliitto
Entiset puolueet:  SKDL, SKP
Tatjaana Huhtala (9. syyskuuta 1954 Ruovesi) on suomalainen poliitikko, kääntäjä ja kansainvälisen kaupan asiantuntija.
Huhtala sitoutui vasemmistolaisuuteen jo lapsuudessaan. Nuoruudessaan hän oli aktiivinen SDNL:ssä ja opiskelijapolitiikassa. Kunnallisen vaikuttamisen hän aloitti 1980-luvulla Ylöjärven kansandemokraattien riveissä. Vuoden 1992 kunnallisvaaleissa Huhtala uusi Ylöjärven valtuustopaikkansa Vasemmistoliiton listalta. Myöhemmin Huhtala on ollut myös Ruoveden kunnanvaltuuston ja -hallituksen jäsen. Hän oli lisäksi ehdokkaana esimerkiksi vuoden 2015 eduskuntavaaleissa (289 ääntä). Huhtala ei asettunut ehdolle kuntavaaleissa 2017.
Huhtala valittiin Suomen Kommunistisen Puolueen keskuskomitean varsinaiseksi jäseneksi maaliskuun 1985 ylimääräisessä edustajakokouksessa. Vuoden 1987 puoluekokouksessa hän nousi poliittiseen toimikuntaan. SKP:n Vahannan osastoon kuulunut Huhtala oli myös SKP:n Pirkanmaan piirijärjestön puheenjohtaja. Helmikuussa 1990 Huhtala valittiin SKP:n varapuheenjohtajaksi puolueen 22. edustajakokouksessa. Hän edusti kokouksessa sovinnollista suuntausta suhteessa puolueesta aiemmin erotettuun oppositioon. Huhtala kritisoi kommunistien saamattomuutta naisten palkka- ja tasa-arvoasioissa. Huhtala kuului myös esimerkiksi SKP:n tukisäätiön hallitukseen. Puolue ja säätiö tekivät konkurssit ja lopettivat toimintansa loppuvuonna 1992.
Vuosina 1984–2013 Huhtala työskenteli vientialalla yhtiöissä Huurre, Kiilto, Metso, Alstom Grid ja Sandvik. Hänen erikoisalaansa oli kauppa Venäjän kanssa. Kääntäjänä Huhtalan pääkieli on venäjä ja sivukieli saksa.
Huhtalalla on kaksi lasta.
Kaiser Chiefs

| Kaiser Chiefs |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  2003–
Tyylilaji:  Indie rock
Kotipaikka:   Leeds, Englanti
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Ricky Wilson   Andrew White   Simon Rix   Nick Baines  
Entiset jäsenet:  Nick Hodgson  
Levy-yhtiö:  MCA Music, Inc.   B-Unique Records   Polydor Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaiser Chiefs on indie rockia soittava yhtye Leedsistä Englannista. 
Yhtye on perustettu vuonna 1997 nimellä Runston Parva, muttei saanut levytyssopimusta.
Yhtye muutti nimensä Parvaksi ja he onnistuivatkin saamaan levytyssopimuksen, mutta levy-yhtiö lopetti toimintansa pian sopimuksen jälkeen.
Yhtye muutti nimensä Kaiser Chiefsiksi ja julkaisi 2005 ensimmäisen levynsä, Employmentin.
Vuonna 2007 Kaiser Chiefs julkaisi toisen albuminsa, Yours Truly, Angry Mobin. Kolmas levy, nimeltään Off With Their Heads, julkaistiin 20.10.2008 (Suomessa 22.10.). Yhtyeen suurin hitti tähän mennessä on vuonna 2007 ilmestynyt "Ruby", jota on myös käytetty Guitar Hero 3:sessa ja Project Gotham Racing 4:sessa.
Diskografia > Studioalbumit

Employment (2005)
Yours Truly, Angry Mob (2007)
Off with Their Heads (2008)
The Future Is Medieval (2011)
Education, Education, Education & War (2014)
Stay Together (2016)
Duck (2019)
Diskografia > EP:t

Lap of honour (Japan) (2005)
Diskografia > Singlet

Oh My God (2004)
I Predict a Riot (2005)
Everyday I Love You Less and Less (2005)
Modern Way (2005)
Ruby (2007)
Everything Is Average Nowadays (2007)
The Angry Mob  (2007)
Love is not a competition (but I'm winning)  (2007)
Never Miss A Beat (2008)
Good Days Bad Days  (2008)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaiser Chiefs Wikimedia Commonsissa
Kaiser Chiefsin viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Kaiser Chiefs discogs.com sivustolla. (englanniksi)
Slovakian historia

Muinainen Slovakia
Slovakia ennen slovakkeja
Keskiaika
Samon valtakunta
Nitran ruhtinaskunta
Suur-Määri
Unkarin kuningaskunta
Slovakia osana Unkaria
Habsburgien valta
Slovakian kansannousu 1848–1849
Itävalta-Unkari
1900-luku
Tšekkoslovakia
Tšekkoslovakian ensimmäinen tasavalta
Tšekkoslovakian toinen tasavalta
Slovakian tasavalta
Slovakian kansannousu 1944
Tšekkoslovakian kolmas tasavalta
Sosialistinen Tšekkoslovakia
Prahan kevät
Samettivallankumous
Samettiero
Slovakian historia alkaa ensimmäisten ihmisten saapumisesta nykyisen Slovakian alueelle paleoliittisella kaudella.
Ennen antiikin aikaa alueella asui muun muassa kelttejä. Noin 200 ekr. alueen valtasivat germaanit. Slaaviheimoja saapui alueelle 500-luvulla, mutta ne pysyivät alisteisessa asemassa Karpaattien allasta hallinneille avaareille. 600-luvulla frankkikauppias Samon valtakuntaan kuului laajoja slaavilaisia alueita myös Slovakiassa, mutta se hajosi tämän kuoleman jälkeen. Avaarit ajettiin pois Keski-Euroopasta 800-luvun alussa. Samaan aikaan Länsi-Slovakiassa muodostui Nitran ruhtinaskunta, jonka johtaja Pribina oli ensimmäinen slaavipäällikkö, joka kastoi kansansa kristinuskoon. Sen läntinen naapuri suur-Määri valtasi sen noin vuonna 833, mutta Nitran linna pysyi merkittävänä keskuksena monen vuosisadan ajan.
Itsenäinen slaavivalta loppui Slovakian alueella vuonna 907 kun madjaarit valtasivat alueen. Lopulta Slovakian alueet kuuluivat Unkarin kuningaskuntaan yli tuhat vuotta. Keskiajalla maahan saapui juutalaisia ja saksalaisia siirtolaisia. Slovakiassa syntyi kansallinen herääminen 1800-luvun alkupuolella. Tähän liittyi muun muassa vuonna 1848 alkanut kansannousu ja slovakin kirjakielen kodifiointi.
Slovakia pysyi kiinteänä osana Unkarin kuningaskuntaa aina ensimmäisen maailmansodan loppuun saakka kun Slovakian kansallisneuvosto julisti sen liittyvän uuteen Tšekkoslovakian tasavaltaan. Slovakian asema jäi kuitenkin lupauksista huolimatta selvästi Prahalle alisteiseksi ja kun maa hajosi Münchenin sopimuksen sekä Wienin välitystuomion jälkeen, julistautui Slovakia omaksi itsenäiseksi tasavallakseen. Se oli kuitenkin käytännössä natsi-Saksan nukkevaltio. Syksyllä 1944 maassa syttyi laaja, mutta epäonnistunut kansannousu. Toisen maailmansodan jälkeen Slovakia liittyi jälleen Tšekkoslovakiaan.
Kommunistien vallankaappauksen jälkeen vuonna 1948 Tšekkoslovakia liittyi Neuvostoliiton johtamaan itäblokkiin. Prahan kevään jälkeen maa muuttui liittovaltioksi ja Slovakia sai ainakin nimellisesti enemmän autonomiaa. Käytännössä tärkeimmät päätökset tehtiin kuitenkin Kommunistisen puolueen sisällä Prahassa. Loppuvuodesta 1989 Tšekkoslovakiassa tapahtunut veretön samettivallankumous päätti kommunismin ajan Tšekkoslovakiassa. Maa ei enää kuitenkaan selvinnyt mullistuksesta ja vuoden 1993 ensimmäisenä päivänä Tšekki ja Slovakia itsenäistyivät niin sanotussa samettierossa.
Vuoden 1993 jälkeen Slovakia on ollut itsenäinen tasavalta. Se liittyi Natoon 29. maaliskuuta 2004 ja Euroopan unioniin 1. toukokuuta 2004. Euro korvasi Slovakian korunan maan valuuttana vuonna 2009.
Varhaiset vaiheet

Arkeologiset löydöt kertovat ihmisasutuksesta nykyisen Slovakian alueella jo paleoliittisen ajan varhaisvaiheilla. Kuuluisa Moravanyn venus on yli 22 800 vuotta vanha veistos. Pronssikaudella erityisesti keskinen Slovakia oli merkittävä pronssituotannon keskus ja siellä asuneet kansat kävivät vilkasta kauppaa välimeren asutuskeskuksien kanssa. Muun muassa Spišský Štvrtokin kaupungista on löydetty asutusrakennusten raunioita tältä ajalta.
Ensimmäinen Slovakiassa majaillut etninen ryhmä, josta on säilynyt kirjallisia lähteitä olivat keltit, jotka saapuivat alueelle noin 400 eKr. Kelttiheimojen perustamista kaupungeista kehittyi myöhemmin muun muassa Bratislava.
Kelttien aika Slovakiassa päättyi noin 50 eKr. kun ensin daakialaiset, ja myöhemmin germaaniheimot valtasivat vuorotellen sen alueen. Samoihin aikoihin Rooman valtakunta laajeni Tonavan rannoille. Vaikka sen, ja pohjoisen germaaniheimojen suhteet olivat usein myös rauhallisia, ei konflikteiltakaan vältytty. Muun muassa Makromannien sodat käytiin suureksi osaksi juuri Slovakian alueella. Rooma vetäytyi alueelta vuonna 375 solmitun rauhansopimuksen myötä.
Kansainvaellusajaksi kutsuttu aikakausi mullisti myös Slovakian alueella asuneet kansat. Ensin hunnien ja myöhemmin muun muassa itägoottien hyökkäykset ja sodat toivat epävakautta alueelle. Tämä johti lopulta koko Karpaattien altaan väestökatoon, jota nykyisen Puolan alueelta saapuneet slaavit käyttivät hyväkseen. Noin vuonna 500 Karpaateille saapuneita slaaveja alettiin vuosisatoja myöhemmin kutsua slovakeiksi.
Varhaiskeskiaika

Slaaviheimot hankkivat elantonsa pääasiassa alkeellisella maanviljelyllä sekä paimentamisella. He tunsivat rautamalmin louhimisen ja työstämisen taidot jo ajalta ennen Slovakian mineraalirikkaille vuorille asettumistaan. Tämän aikakauden slaavien perheet olivat pakanauskoisia, yksiavioisia, ja he tuhkasivat kuolleensa.
Langobardien ja gepidien väliset sodat saavuttivat lakipisteensä 560-luvulla, kun langobardien kuningas Alboin kutsui avukseen avaarien nomadikansan mustanmeren pohjoispuolen aroilta. Liittolaissuhde johtikin langobardien lopulliseen voittoon gepideistä jo vuonna 567. Langobardit eivät kuitenkaan jääneet nauttimaan voitostaan, vaan lähtivät kohti Pohjois-Italiaa entisten liittolaistensa pelossa. Avaarit asettuivat pysyvästi valloittamilleen alueille ja heistä tuli koko Karpaattien altaan voimakkain kansa seuraavien kahden vuosisadan ajaksi.
Avaariarmeijat pystyivät päihittämään vastustajansa paremman aseistuksensa sekä taitavien hevostaktiikoidensa avulla. Vaikka he olivat saapuneet Keski-Eurooppaan ainakin jossain määrin samaan aikaan slaaviheimojen kanssa, huonontuivat näiden kansojen väliset suhteet nopeasti. Avaarit elättivät itsensä metsästyksen ja eläintenhoidon lisäksi erityisesti ryöstelemällä muiden heimojen asutuksia. Slovakiassa he pysyttelivät alangoilla ja jättivät korkeimmat ylängöt enimmäkseen rauhaan. Ryöstöretkiensä yhteydessä avaarien tekemät raiskaukset olivat yleisiä. Tämä johti puoliksi avaarien ja puoliksi slaavilaisten lasten syntyyn, jotka aikuisiksi kasvettuaan alkoivat kapinoida isiensä hirmuvaltaa vastaan. Heidän johdallaan monet slaaviheimot, muun muassa kroaatit ja serbit voittivat avaareita vastaan käymänsä taistelut noin vuonna 620 alkaneissa kansannousuissa.
Varhaiskeskiaika > Samon valtakunta

Avaarien kaanikunnan luoteisosissa asuneet slaavit muodostivat tähän aikaan oman, entisaikoja voimakkaamman heimoliittonsa. Vuonna 623 he valitsivat hallitsijakseen frankkikauppias Samon. Hänen valtakuntansa sijaitsi Tonavan pohjoispuolella ja piti itsessään Slovakian lisäksi Määrin, osan Itävaltaa sekä mahdollisesti myös Böömin. Avaarien lisäksi Samon johtamat slaavit sotivat myös lännessä sijainnutta Frankkien valtakuntaa vastaan. Vuonna 631 alkaneessa sodassa slaavit menestyivät hyvin ja päihittivät kuningas Dagobert I:n joukot. Tähän aikaan myös Polabian slaavit vannoivat uskollisuutta Samolle.
Samon kuoltua vuonna 658 hänen valtakuntansa hajosi pienempiin osiin ja avaarit palauttivat vanhan valta-asemansa. Heidän toimensa eivät olleet kuitenkaan enää yhtä väkivaltaisia. Tästä esimerkkinä on erityisesti Länsi-Slovakiassa (Nitrassa) sekä Määrissä muodostuneet uudet slaaviruhtinaskunnat, jotka tunnustivat avaarien voiman ja maksoivat  heille sovitun vuosittaisen rahasumman. Avaarien ja slaavien suhteet olivatkin tähän aikaan ilmeisen rauhallisia.
Itsenäiset slaavivaltiot

700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä frankkien kuningas Kaarle Suuri sekaantui yhä enemmän kaanikunnan asioihin. Frankkien ja avaarien käymien sotien aikana myös slaavien pienet ruhtinaskunnat hyökkäilivät avaarien selustaan, mikä johti avaarivallan lopulliseen murtumiseen Karpaattien alueella viimeistään 800-luvun alussa. Samaan aikaan Kaarlen lisääntynyt mielenkiinto slaavien asioihin toi mukanaan myös katolisen kirkon johtaman lähetystyön voimistumisen. Tonavan pohjoispuolisilla alueilla siitä vastasi Passaun piispa.
Avaarien kaanikunnan hajottua avaariheimojen uskotaan assimiloituneen joko alueella jo asuneisiin slaaviheimoihin, tai sinne 800-luvun lopussa saapuneisiin madjaareihin.
Itsenäiset slaavivaltiot > Nitran ruhtinaskunta

Avaarien tappion myötä Lounais-Slovakian jo 700-luvun lopulla käynnistynyt valtiokehitys voimistui entisestään. Nitran linna rakennettiin tärkeälle strategiselle paikalle Nitrajoen varrelle ja tästä valtakeskittymästä kehittyi 800-luvun alkupuolella Nitran ruhtinaskunta. Vallitsevassa valtatyhjiössä se valloitti alueita erityisesti idässä ja pohjoisessa, joissa se ei kohdannut juurikaan vastarintaa. Etelässä ruhtinaskunnan rajana toimi Tonava, kun lännessä se kohtasi samaan aikaan vahvistumassa olleen Määrin ruhtinaskunnan. Ainut nimeltä tunnettu Nitran ruhtinas oli slaavi nimeltään Pribina. Tämä muun muassa rakennutti Nitraan sen ensimmäisen kirkon ja hyväksyi valtakuntansa kristillistämisen mennessään naimisiin baijerilaisen kristityn prinsessan kanssa.
Ruhtinaskunnan voima perustui sen rakentamiin linnavuoriin, joita miehittivät ruhtinaalle uskolliset soturit. Tänä aikana perustettuja linnavuoria on löydetty muun muassa Pobedimistä Länsi-, Vyšný Kubínista Keski-, sekä Spišské Tomášovcesta Itä-Slovakiassa. Sotilaallisen merkityksensä lisäksi ne toimivat myös kaupankäynnin ja uskonnollisen toiminnan keskuksina.
Slovakia osana Unkaria

Suur-Määrin tuhon jälkeen unkarilaiset nousivat Karpaattien altaan johtavaksi kansaksi 900-luvun alusta alkaen. Slovakiassa tämä tapahtui vähitellen, kun määriläinen keskusvalta korvaantui paikallisten slaaviylimysten itsenäisyydellä. Ajan myötä nämä soturiaristokraatit liittoutuivat unkarilaisten kanssa ja osallistuivat näiden ryöstöretkille Länsi-Eurooppaan. Unkarilaiset itse alkoivat asettua nykyisen Slovakian alueelle 920-luvulta eteenpäin, erityisesti sen eteläosiin, jossa maa oli tasankoista. He kuitenkin pitivät myös slaavien asuttamia vuoristoalueita omaan vaikutuspiiriinsä kuuluvina. Tämä aloitti yhtäjaksoisen unkarilaisasutuksen Slovakian alueilla, mikä jatkuu vielä tänäkin päivänä.
Vuonna 955 käydyn Lechfeldin taistelun jälkeen unkarilaiset joutuivat muuttamaan yhteiskuntajärjestystään nomadismista ja ajoittaisesta ryöstöretkistä kohti naapureidensa paikalleenasettuineita tapoja. Poliittisesti tämä tarkoitti vallan keskittymistä Árpádien suvulle. Slovakian alueella se johti Nitran ruhtinaskunnan vanhojen rajojen merkityksen uudelleenkorostumiseen. Seuraavan noin 150 vuoden aikana tavaksi vakiintui se, että Unkarin kuninkaan läheinen sukulainen hallitsi kolmasosaa koko valtakunnasta Nitran linnasta käsin. Usein nämä olivat lähes itsenäisiä ruhtinaita, jotka useaan kertaan joko kapinoitsivat hallitsijaansa vastaan tai pakenivat Unkarin naapurivaltioiden turvaan peläten hallitsijan kostoa. Nitra joutuikin sotien näyttämöksi useaan kertaan 1000- ja 1100-luvuilla kun Puolan kuningaskunta ja Böömin herttuakunta hyökkäsivät Unkariin ja liittivät Nitran osikseen useaan kertaan. Unkarilaisvalta palasi kuitenkin aina alueelle ja vakiintui viimeistään 1100-luvun alussa, kuningas Kálmánin lakkautettua itsenäisen ruhtinaskunnan aseman böömiläisiä vastaan käydyn sodan jälkeen. Samaan aikaan Nitran piispakunta perustettiin uudelleen katolisen uskon vakiintuessa Unkarin ainoaksi uskonnoksi.
1200-luvun alkupuolella mongolien sotajoukot hyökkäsivät myös Unkariin. Unkarin armeijan keväällä 1241 kokeman tappion jälkeen lähes koko nykyisen Slovakian alue joutui ryöstelyn kohteeksi. Ainoastaan suurimmat linnat sekä korkeimmat ylängöt säästyivät hävitykseltä. Mongolien vetäytymisen jälkeen Béla IV kutsui siirtolaisia asuttamaan kuningaskuntansa tyhjiksi jääneitä alueita. Tämän myötä Slovakian kaupunkeihin vakiintui vahva saksalais- sekä juutalaisvähemmistö. Slovakit pysyivät kuitenkin väkiluvultaan suurimpana etnisenä ryhmänä, mutta he keskittyivät pohjoiselle maaseudulle. Unkarilaiset asuivat lähinnä etelän tasangoilla. 1200-luvun lopussa Slovakian alueella arvioidaan asuneen noin 300 000 ihmistä.
Unkarin huonon taloudellisen tilanteen myötä aatelisto sai haalittua yhä enemmän valtaa itselleen joka puolella Unkaria. Vuonna 1222 annettu Kultainen bulla määritteli ensimmäistä kertaa kirjallisesti Unkarin kuninkaan ja hänen alamaistensa velvollisuudet ja oikeudet. Vuosisadan mittaan maaorjuusjärjestelmä juurtui myös Pohjois-Unkariin.
Slovakia osana Unkaria > Anjou-kuninkaiden aika

Àrpádien hallitsijasuvun viimeisen kuninkaan kuoltua 1301, edeltäneellä vuosisadalla alkanut keskusvallan hajaantuminen suurten aatelisperheiden hyväksi ajoi maan kriisiin. Korruptio ja virkamiesaseman väärinkäyttö olivat yleistä. Magnaatit kuten Amadé Aba itäisen-, ja Máté Csák läntisen Slovakian alueilla nousivat lähes itsenäisten ruhtinaiden asemaan. Erityisesti Csák laajensi hallitsemiaan alueitaan voimakeinoin heikompien linnanherrojen kustannuksella. Lopulta Unkarin vastakruunattu kuningas Kaarle Robert onnistui voittamaan Aban suvun sekä Csákin armeijat Rozhanovcen taistelussa vuonna 1312. Itä-Slovakiasta tulikin ensimmäinen alue koko kuningaskunnassa, jonka Robert pystyi paluttamaan takaisin keskusvaltansa alle. Sodat Csákia vastaan jatkuivat aina vuoteen 1321 saakka, jolloin kuninkaalle uskolliset joukot valloittivat Trenčínin linnan.
Magnaattien valtakauden jälkeen Unkarin kuningaskunta oli varsin vakaa lopun 1200-lukua. Tämä näkyi voimakkaana talous- ja väestönkasvuna. Tähän aikaan monien vanhojen kaupunkien, kuten Košicen ja Komárnon merkitys kasvoi kaupankäynnin edistyessä. Anjoun hallitsijasuvun valtakaudella Slovakiaan perustettiin myös lukuisia uusia kaupunkeja, joista myöhemmin merkittäviksi nousivat muun muassa Žilina, Ružomberok ja Bardejov. 1300-luvun lopulla Slovakia olikin koko valtakunnan kaupungistunein alue, vaikka sen kaupungit jäivätkin väkiluvultaan kauas muun Euroopan suurkaupungeista.
Kaupunkien kasvu Slovakiassa liittyi kiinteästi samaan aikaan tapahtuneeseen kaivostoiminnan kehittymiseen. Unkarin kuninkaan vuonna 1327 antama lakiuudistus kannusti linnanherroja etsimään hallinnoimiltaan alueilta yhä enemmän mineraaleja, mikä kasvatti Slovakian rikkaiden kultaesiintymien merkitystä koko Euroopan laajuisesti.