stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
La Tène (kunta)
Liikenne

Moottoritie A5 Neuchâtelista Bieliin kulkee kunnan poikki.
BLS:n rautatie Bernistä Neuchâteliin kulkee kunnan poikki; kunnan alueella on Marin-Epagnierin rautatieasema. Marin-Epagnier kuuluu sekä Bernin seudun lähiliikennealueeseen (S-Bahn Bern) että Fribourgin kantonin liikennealueeseen: BLS:n S5- ja S52-junat ja TPF:n S20-junat pysähtyvät siellä. Kesäkaudella, helmikuulta joulukuulle, Biel–Neuchâtel–Murten-reittiä kulkevat risteilylaivat pysähtyvät La Tènen laiturissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Tène (kunta) Wikimedia Commonsissa
| n k Neuchâtelin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (ransk. région) (4 kpl, 1.1.2018–) ja kunnat (31 kpl, 1.1.2018–)
 Littoral: Boudry • Corcelles-Cormondrèche • Cornaux • Cortaillod •  Cressier • Enges • Hauterive • La Grande-Béroche •  La Tène • Le Landeron • Lignières • Milvignes • Neuchâtel • Peseux • Rochefort • Saint-Blaise
 Montagnes: Brot-Plamboz • La Brévine • La Chaux-de-Fonds • La Chaux-du-Milieu • La Sagne • Le Cerneux-Péquignot • Le Locle • Les Brenets  • Les Planchettes • Les Ponts-de-Martel
 Val-de-Ruz : Val-de-Ruz • Valangin
 Val-de-Travers: La Côte-aux-Fées • Les Verrières • Val-de-Travers
Kari Lagerspetz

| Kari Lagerspetz |
| --- | --- |
 Kari Lagerspetz Turun kirjamessuilla 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. syyskuuta 1931 Helsinki
Kuollut: 17. tammikuuta 2012 Turku (80 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Turun yliopisto
Tutkimusalue:  eläintiede
Kari Yrjö Henrik Lagerspetz (6. syyskuuta 1931 Helsinki – 17. tammikuuta 2012 Turku) oli suomalainen filosofian tohtori, Turun yliopiston fysiologisen eläintieteen emeritusprofessori. Hänen puolisonsa oli psykologian professori Kirsti Lagerspetz, ja heidän poikiaan ovat pianisti Juhani Lagerspetz ja professorit Eerik Lagerspetz, Mikko Lagerspetz ja Olli Lagerspetz.
Lagerspetz kirjoitti ylioppilaaksi 1948, valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1954, maisteriksi 1955, lisensiaatiksi 1958 ja väitteli tohtoriksi Turun yliopistossa 1960. Lisäksi hän teki opinto- ja kokousmatkoja useaan Euroopan maahan sekä Intiaan ja Yhdysvaltoihin.
Lagerspetz toimi Helsingin yliopiston eläintieteen laitoksen ylimääräisenä assistenttina 1953, Turun yliopiston eläintieteen laitoksen assistenttina 1954–1962, eläinfysiologian dosenttina 1960–1964 ja eläintieteen professorina 1964–1994. Vuodet 1976–1979 hän oli Suomen akatemian tutkijaprofessorina ja vuonna 1977 Rockefeller-yliopiston (New York) vierailevana professorina.
Teoksia

Eläin ja kone: Luonnontutkijan esseitä.  Helsinki:  WSOY, 1966.
Sattumasta säätelyyn: Eliöt sopeutuvina säätelyjärjestelminä.  Helsinki:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-11586-X
Minun karttani.  Helsinki:  Terra Cognita, 2008.  ISBN 978-952-5697-23-0
Aiheesta muualla

Leikola, Anto: Fysiologin kartta elämästä. Tieteessä tapahtuu 1/2009. (PDF)
Kari Lagerspetzin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Katariina Lahti

Heli Katariina Lahti (s. 23. lokakuuta 1949 Savonlinna) on suomalainen teatteriohjaaja. Hän on ohjannut muun muassa Suomen Kansallisteatterissa, Turun kaupunginteatterissa, Lilla Teaternissa, Seinäjoen kaupunginteatterissa, Vaasan kaupunginteatterissa, Oulun kaupunginteatterissa ja Tampereen Työväen Teatterissa, minkä lisäksi hän on ohjannut useita produktioita myös ulkomailla.
Lahti on valmistunut ohjaajaksi Suomen Teatterikoulusta vuonna 1973. Hän on opiskellut myös Schausspielschule Schöneweidessä Berliinissä sekä Taideteollisessa korkeakoulussa.
Vuonna 1977 Lahti sai parhaan ohjauksen Jussi-palkinnon yhdessä Riitta Rautoman ja Heikki Partasen kanssa elokuvasta Antti Puuhaara.
Lahti oli naimisissa näytelmäkirjailija Ilpo Tuomarilan kanssa.
Lahkolampi

| Lahkolampi Лахколампи |
| --- | --- |
 Lahkolammen asema.
 Lahkolampi
 Koordinaatit: 62°25′45″N, 32°38′10″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Kunta:  Naistenjärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Väkiluku (2012):  1 000
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lahkolampi (ven. Лахкола́мпи) on taajama Karjalan tasavallan Suojärven piirin Naistenjärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee 20 kilometriä Naistenjärveltä ja 46 kilometriä Suojärveltä pohjoiseen. Taajamassa on 1 000 asukasta. Se on Naistenjärven kunnan toiseksi suurin asutuskeskus.
Lahkolammen kautta kulkee Suojärven ja Porajärven välinen maantie sekä Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie. Rautatieaseman venäjänkielinen nimi on Lahkolamen. Taajaman pohjoisosassa on huoltoasema.
Taajamassa toimii Zapkarellesin puunhakintalaitos ja saha. Lähistöllä louhitaan gneissigraniittia, hiekkaa ja soraa. Palveluihin kuuluu koulu, kerhotalo, lääkintäasema, urheilutalo, posti, pankki ja muutama kauppa. Rautatien luona on heinäkuussa 1944 kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka.
Aiheesta muualla

Lahkolammen keskikoulun sivusto (venäjäksi)
Laidunkiuru

| Laidunkiuru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kiurut Alaudidae
Suku::  Hietikkokiurut Spizocorys
Laji::  fringillaris
Kaksiosainen nimi
 Spizocorys fringillaris  (Sundevall, 1850) 
Katso myös
   Laidunkiuru Wikispeciesissä   Laidunkiuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Laidunkiuru (Spizocorys fringillaris) on etelä-afrikkalainen varpuslintu. Sen levinneisyysalue käsittää Mpumalangan eteläosan ja Free Staten itäosat. Populaation koko on 1 500–5 000 yksilöä. Karl Jakob Sundevall kuvaili lajin holotyypin Leeuspruitista, Vredevortista, Etelä-Afrikan Free Statesta 1850.
Laidunkiuru on päästään, selästään ja siivistään harmahtavanruskean- ja mustankirjava ja juovikas. Rinnastaan ja vatsastaan lintu on harmahtavan valkoinen. Lajin elinympäristöä ovat ruohomaat. Se liikuu pieninä ryhminä ja syö siemeniä ja hyönteisiä. Kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen.
Lahdenpohjan piiri

| Lahdenpohjan piiri Лахденпохский район Lahdenpohski raion |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Lahdenpohja
Pinta-ala:  2 210 km²
Väkiluku (2002):  16 300
 – väestötiheys:  7,4 as./km²
Piirin kunnat
Lahdenpohjan piiri (ven. Лахденпо́хский райо́н, Lahdenpohski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee tasavallan lounaisosassa Laatokan rannalla. Pohjoisessa se rajoittuu Sortavalan piiriin, etelässä Leningradin alueeseen kuuluviin Viipurin ja Käkisalmen piireihin sekä lännessä Suomeen. Piirin pinta-ala on 2 210 neliökilometriä. Asukkaita on 15 500 henkeä (vuonna 2008).
Seudun pinnanmuodostus on hyvin rikkonainen. Harjut ja mäet vuorottelevat kapeiden pelto- ja niittyalueiden sekä jokien ja purojen muodostamien laaksojen kanssa. Suurimmat joet ovat Hiitolanjoki, Soskuanjoki, Ihalanjoki eli Iijoki ja Miinalanjoki eli Miklinjoki. Pieniä järviä on noin 300. Pinta-alasta noin 7 % on suota. Metsistä suurin osa on havu- ja sekametsää. Laatokan saaristossa elää laatokannorppa. Hyötykaivannaisia ovat pegmatiitti, savi, graniitti, maasälpä ja grafiitti. Seudulle Lahdenpohjan, Sortavalan ja Pitkärannan piireissä sijaitsevan, noin 1 220 neliökilometrin laajuisen Laatokan saariston kansallispuiston perustamisesta uutisoitiin tammikuussa 2018.
Hallinnollinen keskus on Lahdenpohjan kaupunki. Sen lisäksi piiriin kuuluu neljä maalaiskuntaa: Elisenvaara, Hiitola, Kurkijoki ja Miinala. Kaupunkiväestön osuus on 53 %. Asukkaat ovat etupäässä toisen maailmansodan jälkeen muuttaneita venäläisiä, valkovenäläisiä ja ukrainalaisia.
Piiri on perustettu vuonna 1940 Suomen luovuttamista Viipurin läänin alueista. Aluksi sen nimenä oli Kurkijoen piiri. Nykyisen muotonsa Lahdenpohjan piiri sai vuonna 1970.
Lahdenpohjan piirin kautta kulkee Pietarin ja Petroskoin välinen rautatie, josta Elisenvaarassa haarautui nykyään purettu sivurata Parikkalaan ja Hiitolassa Antreaan. Sortavalan ja Lahdenpojan välinen asvalttitie jatkuu Käkisalmeen huonokuntoisena soratienä.
Tärkeimmät elinkeinot ovat rakennuskiven louhinta, rakennustarviketuotanto ja metsäteollisuus. Lahdenpohjassa on vaneritehdas. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon.
Nähtävyyksiä ovat karjalaisten muinaiset asuinpaikat ja linnavuoret, Lumivaaran, Ilmeen ja Jaakkiman luterilaiset kirkot, Kurkijoen ortodoksinen kirkko sekä Lahdenpohjan kaupungin historialliset rakennukset. Kurkijoella on kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lahdenpohjan piiri Wikimedia Commonsissa
Lahdenpohjan piiri Karjalan tasavallan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Lahdenpohjan piiri Karjalan tasavallan sivustolla (venäjäksi)
Kurkijoen kotiseutumuseon sivusto (venäjäksi)
Справка об исторических, культурных, демографических и национальных особенностях Лахденпохского района (Tietoja piiristä, mm. kansallisuusjakauma vuonna 2002) Virallinen Karjala. Karjalan tasavallan valtiovaltaelinten virallinen palvelin. Arkistoitu 6.12.2013. Viitattu 11.5.2013. (venäjäksi)
| n k Lahdenpohjan piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Elisenvaara  Hiitola  Kurkijoki  Lahdenpohja  Miinala
Asko Laiho

Asko Johannes Laiho (13. huhtikuuta 1930 Kotka – (kuoleman julkistamispäivä 10. huhtikuuta 2019)) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Asko (Ako) Laiho edusti koko uransa ajan, vuosina 1949–1958, Kotkan Reipasta. Reipas pelasi Laihon pelivuosina mestaruussarjassa kausilla 1955 ja 1957. Muut kaudet seura vietti alemmilla sarjatasoilla. Kaikkiaan Laiho pelasi noiden kahden pääsarjakauden aikana 26 ottelua, joissa hän teki viisi maalia.
Laiho pelasi Suomen maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1956. Laiho pelasi myös jääkiekkoa, jossa voitti vuonna 1954 TUL:n mestaruuden Kotkan Reippaan riveissä.
Laiho oli ammatiltaan nosturinkuljettaja. Vuonna 1957 Kotkan kaupungin raittiuslautakunta myönsi hänelle raittiin urheilijan palkinnon. Laihon kotikunta oli Kotka.
La Tour-de-Peilz

| La Tour-de-Peilz |
| --- | --- |
 La Tour-de-Peilz sijaitsee Genevenjärven rannalla.
 vaakuna

 La Tour-de-Peilz
 Koordinaatit: 46°27′30″N, 6°52′0″E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Hallintoalue (district):  Riviera-Pays-d’Enhaut
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,27 km²
Korkeus:  372–506 m
Väkiluku (31.12.2022)  (vakituiset asukkaat):  12 382
 – Väestötiheys:  3 822 as./km²
 
 www.la-tour-de-peilz.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Tour-de-Peilz on kaupunki Sveitsissä Vaud’n kantonissa. Kaupungissa on noin 12 000 vakinaista asukasta.
Maantiede

La Tour-de-Peilz sijaitsee Genevenjärven koillisrannalla. Se muodostaa yhtenäisen kaupunkialueen naapurikuntiensa Montreux’n ja Veveyn kanssa.
Liikenne

Moottoritiet A9 ohittaa La Tour-de-Peilzin pohjoispuolitse. SBB:n rautatie Lausannesta Brigiin kulkee kaupungin kautta.
Tunnettuja latourdepeilzlaisia

Taidemaalari Gustave Courbet eli viimeiset vuotensa ja kuoli La Tour-de-Peilzissa. Meritieteilijä Jacques Piccard asui ja kuoli kaupungissa. Sarjakuvataiteilija Derib on syntynyt La Tour-de-Peilzissa. Musiikintekijä Robert John ”Mutt” Lange ja laulaja-lauluntekijä Shania Twain ovat asuneet pitkään kaupungissa.
La Tour-de-Peilzin linna Genevenjärveltä nähtynä.
Linnan vanhempi osa.
Sveitsin pelimuseo sijaitsee La Tour-de-Peilzissa.
Villa Kenwin on kaupungin arkkitehtoninen nähtävyys.
Bernard Lacombe

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Bernard Lacombe
Syntymäaika: 15. huhtikuuta 1952 (ikä 72)
Syntymäpaikka: Lyon, Rhône, Ranska
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1969–1978 1978–1979 1979–1987 |  Olympique Lyonnais  AS Saint-Étienne  Girondins de Bordeaux | 274 (153) 39 (29) 317 (142) |
Maajoukkue
| 1973–1984 |  Ranskan maajoukkue | 38 (12) |
Valmennusura
1996–2000:  Olympique Lyonnais
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Bernard Lacombe (s. 15. elokuuta 1952) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Hän on tehnyt pitkän uran Olympique Lyonnais'n valmennus- ja johtotehtävissä.
Ura pelaajana

Lacombe aloitti pelaajauransa Olympique Lyonnais'ssa, jonka edustusmiehistössä hän debytoi vuonna 1969. Hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan viisi ottelua ja onnistui kerran maalinteossa. Läpimurtonsa hyökkääjänä pelannut Lacombe teki kaudella 1971–1972, jolloin hän iski 36 liigaottelussa 19 maalia. Hän pelasi Lyonissa kauteen 1977–1978 saakka ja oli voittamassa Coupe de Francen mestaruutta 1973.lähde?
Lacombe siirtyi kaudeksi 1978/79 Lyonin paikallisvastustaja AS Saint-Étienneen, jossa pelasi kuitenkin vain yhden kauden. Kesällä 1979 hän jatkoi uraansa FC Girondins de Bordeaux'ssa, jota hän sitten edustikin uransa loppuun saakka. Bordeaux'ssa Lacombe voitti kolme Ranskan mestaruutta entisen pelaajakaverinsa Aimé Jacquet'n toimiessa seuran päävalmentajana. Kaikkiaan Lacombe iski urallaan 255 maalia pääsarjassa, ja hän on kaikkien aikojen toiseksi paras maalintekijä Delio Onnisin jälkeen.lähde?
Ranskan maajoukkueessa Lacombe pelasi vuosina 1973–1984 kaikkiaan 38 maaottelua ja teki 12 maalia. MM-kisoissa 1978 hän teki Italiaa vastaan maalin 31 sekunnin pelin jälkeen, mikä on nopein ranskalaisen tekemä maali maajoukkueessa. Lacombe edusti Ranskaa myös MM-kisoissa 1982 sekä oli mukana Euroopan mestaruuden voittaneessa joukkueessa 1984.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Ranskan mestaruus (3): 1984, 1985, 1987
Coupe de France (3): 1973, 1986, 1987
Coupe des Alpes: 1980
Euroopan mestaruus: 1984
MM-kilpailut
Neljäs: 1982
1. kierros: 1978
Ura valmentajana

Pelaajauransa jälkeen Lacombe palasi Olympique Lyonnais'n palvelukseen ja toimi seuran urheilutoimenjohtajana vuosina 1988–1996. Hän siirtyi päävalmentajaksi lokakuussa 1996 Guy Stéphan'n saatua potkut tehtävistään. Lacombe johdatti Lyonin parhaimmillaan liigassa kolmanneksi kausina 1998–1999 ja 1999–2000. Kesällä 2000 hän jätti tehtävänsä päävalmentajana, mutta jatkoi seuran palveluksessa général managerina ja puheenjohtaja Jean-Michel Aulas'n erityisavustajana. Nämä tehtävät hän jätti vuonna 2008.lähde?
Laihianjoki

| Laihianjoki |
| --- | --- |
 Laihianjokea
Alkulähde:  Havinneva, Jokiperä
Laskupaikka:  Vaasa, Eteläinen Kaupunginselkä, Selkämeri  63°03′04″N, 21°40′42″E
Maat:  Suomi
Pituus:  60 km
Valuma-alue:  506,49  km²
Laihianjoki (ruots. Laihela å Laihialla ja Toby å Mustasaaressa ja Vaasassa) on Laihianjoen vesistön joki, joka sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa. Joki virtaa kaakko-luoteissuuntaisena ja laskee Merenkurkussa Sundominlahteen.  Jokea kutsutaan erityisesti alajuoksulla myös epävirallisesti Tuovilanjoeksi, koska se virtaa Tuovilan kylän läpi ennen Vaasaa. Laihianjoen valuma-alueen pinta-ala on 506 km².
Laihianjokivarren pohjalaistalot Laihian kunnan Jokikylässä, Kuusistonmäessä, Kyläinpäässä, Keskikylässä, Pukkalassa ja Torstilassa kuuluvat Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Joen alueelta löytyy useista kivisiltoja. Tuovilan silta on valmistunut vuonna 1781. Laihian vanhin kivisilta, Rudon silta, rakennettiin vuonna 1852 ja Kylänpään kivisilta 1880-luvulla.
Joessa on voimakkaat virran vaihtelut ja se luokitellaan reheväksi. Soiden raivaus sekä soiden ja metsien ojitukset ovat äärevöittäneet Laihianjoen virtaamavaihteluita, sillä vesi ei viivy ojitetuilla alueilla. Ojitukset tuovat Laihianjokeen myös kiintoainetta, joka pakkautuu suvantoihin ja hitaasti virtaaviin paikkoihin. Kesäisin kuivana aikana veden virtaama on pieni ja veden viipymä on pitkä. Tuona aikana veden ravinteet aiheuttavat voimakasta rehevöitymistä. Happamuutta ilmaistaan pH-luvulla ja se vaihtelee vuodenajan mukaan. Latvaosuuksilla pH on tyypillisesti 5 - 7 välillä. Happamuus kasvaa tultaessa Tuovilaan ollessa heikointa keväisin ja syksyisin tulvapiikkien aikaan.
Joen kokonaispituus on noin 60 km ja pudotuskorkeus yhteensä noin 75 metriä. Joen vesistöalue on lähes järvetön. Jokeen laskevat pääluomat latvoilla ovat Tuurinluoma ja Syväoja. Alempana pääuomaan laskevat Sahaluoma, Vehkaluoma ja Kaarluoma.
Sisko Lahdensuo

Sisko Annikki Lahdensuo (myöh. Alasaari, s. 21. huhtikuuta 1941 Lapua) on suomalainen korkeushyppääjä. Hän edusti Lapuan Virkiää ja hänellä on maaotteluedustus. Hän hyppäsi kahdesti korkeushypyn Suomen-ennätyksen: ensin hän sivusi ennätystä 154 cm ja myöhemmin paransi ennätykseksi 157 cm. Hän voitti korkeushypyn Suomen-mestaruuden vuonna 1958 sekä sijoittui hopealle vuonna 1959.
Käyttöjärjestelmä

Kaavio käyttöjärjestelmän sijoittumisesta. Osat ylhäältä alkaen:
1. Käyttäjä
2. Sovellus 
3. Käyttöjärjestelmä
 4. Laitteisto
Käyttöjärjestelmä on keskeinen tietokoneen ohjelmisto, joka mahdollistaa sovellusohjelmien toiminnan tietokoneessa. Sen tehtäviin kuuluu tietokonelaitteiston hallinta, laitteiston yksityiskohdista riippumattoman operointialustan tarjoaminen (abstraktio, virtualisointi) ja järjestelmäkutsujen toteuttaminen. Näiden lisäksi käyttöjärjestelmälle kuuluu huolehtiminen muun muassa tiedostojärjestelmästä, muistinhallinnasta, rinnakkaisuudesta, verkkoprotokollista, tietoturvasta ja lokeista. Myös erilaiset standardit, kuten POSIX, sitä laajentava Single UNIX Specification (SUS) tai Linux Standard Base (LSB) määrittelevät käyttöjärjestelmälle asetettavia vaatimuksia.
Historia

Ensimmäisissä tietokoneissa ei vielä ollut käyttöjärjestelmää. Ohjelmat kirjoitettiin reikäkorteille, paperi- tai magneettinauhoille, ja tietokoneelle annettiin tietty aika suorittaa ne. Jokainen suoritettava ohjelma piti ohjelmoida yksilöllisesti tietylle tietokoneelle, ja ohjelman tuli hallita kaikkia tietokoneen komponentteja ja oheislaitteita. Useiden ohjelmien samanaikainen käyttäminen oli hankalaa ja aikaa vievää, koska moniajoa ei ollut. Jos halusi suorittaa ohjelman uudelleen toisella syötteellä (input, annettu lähtöarvo), piti ladata ensin toinen ohjelma koneeseen ja suorittaa se, minkä jälkeen vaihtaa jälleen takaisin alkuperäiseen ohjelmaan, kelata se oikeaan kohtaan nauhaa tai levyä ja antaa itse toisen ohjelman syöte (input, lähtöarvo) kyseisen ohjelman lähteenä (output, lopputuloksena). Ohjelman suorittaminen toisenlaisella tietokoneella vaati ohjelman ohjauskäskyjen kirjoittamista uudelleen toisen tietokoneen käskykannan mukaiseksi. Tämä hidasti ohjelmien käyttämistä muussa kuin samantyyppisessä tietokoneessa.
Varhaiset tietokoneohjelmat käyttivät suoraan tietokoneen fyysistä muistia ilman abstraktiota ja käytössä oli vain yksi ohjelma kerrallaan. Kun ohjelmaa voitiin vaihtaa suorituksen aikana aiemmat olettamukset eivät pitäneet paikkaansa ja tuli tarve jakaa tietokoneen muisti osoiteavaruuksiin.
Ensimmäiset käyttöjärjestelmät suunniteltiin 1950- ja 1960-luvuilla. Ne laadittiin prosessien suoritusnopeutta ajatellen monoliittisiksi, yhtenä binääritiedostona toimiviksi ydintilassa.
Ferrantin valmistama Atlas oli luultavasti ensimmäinen tietokone, jonka kontrolliohjelmaa voitiin kutsua ensimmäiseksi oikeaksi käyttöjärjestelmäksi. Tietokoneessa oli myös tuki virtuaalimuistille.
Ensimmäisten käyttöjärjestelmien muistirajoitus oli vain 32 tuhatta sanaa, mikä esti monimutkaisten käyttöjärjestelmien ohjelmoimisen. Niinpä käyttöjärjestelmät pysyivät helposti ohjelmoitavina. Teknisen kehityksen myötä käyttöjärjestelmien kokorajoitukset poistuivat. Tämä johti käyttöjärjestelmiin, jotka sisälsivät miljoonia rivejä koodia. Ohjelmakoodin monimutkaistumisen vuoksi harva ohjelmoija tunsi enää käyttöjärjestelmän toiminnan kokonaisuudessaan.
1960-luvun lopulla AT&T päätti lähteä Multics-projektista ja siirtää voimavaransa muualle. Bell Labsilla kehitettiin projektin päättymisen jälkeen Unix. Ken Thompson suunnitteli Unixin ytimestä pienen ja siirsi useimmat toiminnot ytimestä käyttäjäavaruuteen: ydin oli vain noin 10 000 riviä C-kielellä tehtyä koodia ja noin 1 000 riviä assemblyä. Unix oli ensimmäinen käyttöjärjestelmä, joka oli siirrettävissä eri laitealustoille.
VAX-minitietokoneiden kanssa julkaistu VMS oli suosittu 1980-luvulla.
Käyttöjärjestelmäarkkitehtuuri

Käyttöjärjestelmän arkkitehtuuriin kuuluu ytimen ja sen laiteajureiden sijoittelu sekä erilaiset kirjastot. Käyttöjärjestelmän ytimen lisäksi käyttöjärjestelmään lasketaan usein sen mukana tulevat järjestelmäohjelmat, jotka tarvitaan käyttöjärjestelmän hallintaan kuten lisälaitteiden käsittelyyn, massamuistien alustukseen ja järjestelmän asetuksien muuttamiseen, joita ilman käyttäjän sovellusohjelmien asentaminen voi olla vaikeaa tai mahdotonta.
Käyttöjärjestelmän ydin toimii suojatussa (engl. protected) ytimen muistiavaruudessa (engl. kernel space), joka estää muita ohjelmia ylikirjoittamasta sitä. Normaalisti kaikki tietokoneen käyttäjän tekemä kuten tekstieditorit ovat käyttäjäavaruudessa (engl. user space). Käyttäjän käyttämät ohjelmat kutsuvat ydintä järjestelmäkutsujen avulla.
Käyttöjärjestelmän ydin on etuoikeutettu: ytimellä on suora pääsy kaikkeen laitteiston toimintoihin ja se asettaa käsittelijät keskeytyksille ja poikkeuksille. Keskeytys tulee ulkoisesta tapahtumasta (ajoitus, laite tarvitsee huomiota) ja poikkeukset suoritettavasta käskystä (fault tai trap). Suorittimessa voi olla ydintila (esillä jossakin tilarekisterissä) joka kertoo suorittaako se käyttäjäohjelmaa vai ydintä: tietyt käskyt tai tietohaut ovat sallittuja vain kun suoritin on ydintilassa.
Käyttöjärjestelmän tehtävät

Toiminnallisuuksia listaamalla ei voida yksiselitteisesti määritellä, mitä käyttöjärjestelmään kuuluu.
Käyttöjärjestelmän tehtävät > Laitteiston hallinta

Tietokoneen komponenttien ja oheislaitteiden puolesta muille ohjelmistoille tarjotaan yhteneväinen rajapinta, esimerkiksi kiintolevyä käytetään yleensä tiedostojärjestelmän kautta ja verkkokorttia välittämättä tietoliikenneprotokollien yksityiskohdista. Tärkeimmät tehtävät laitteiston osalta suorittavat käyttöjärjestelmän laiteajurit, jotka toimivat ytimen ja laitteen välissä "tulkkeina".
Käyttöjärjestelmän tehtävät > Tiedostojärjestelmä (FS)

Käyttöjärjestelmissä on tuki useille tiedostojärjestelmille, jolloin tallennuslaitteilla olevat tiedostot näytetään hakemistoina ja tiedostoina. Tiedostojärjestelmästä riippuen tiedostot merkitään eri tavoin osion kirjanpitoon erilaisten tarpeiden mukaisesti. Käyttöjärjestelmä hoitaa tallennuslaitteiden, kuten kiintolevyjen kirjoituksen ja lukemisen sekä se huolehtii myös tukemistaan erilaisista tiedostojen käyttöoikeuksista. Käyttöjärjestelmä hallitsee lähes aina useampia erilaisia tiedostojärjestelmiä, muutamasta useisiin kymmeniin. Tiedostojärjestelmän tuki voi olla myös käyttöjärjestelmään kuulumattoman ohjelmiston kuten FUSE:n (Filesystem in Userspace)  avulla toteutettu, mutta sekin tarvitsee käyttöjärjestelmältä tuen toimiakseen. Tiedostojärjestelmä voidaan myös luoda yksittäiseen tiedostoon, joita käytetään erilaisissa salausjärjestelmissä.