stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maurya-valtakunta
Historia > Maurya-suvun valtaannousu

Maurya-dynastian perusti Chandragupta Maurya. Hän ei ollut ylhäisestä suvusta, vaan raivasi itse tiensä valtaan vaatimattomista lähtökohdista huolimatta. Hän oli kasvanut Magadhan valtakunnassa, jossa tuolloin oli vallassa epäsuosittu kuningas Dhana Nanda. Joidenkin lähteiden mukaan Chandragupta olisi ollut Nandalle sukua, mutta joutunut epäsuosioon ja alhaiseen asemaan. Hallinnon epäsuosiota hyödyntäen Chandragupta syrjäytti Nandan ja tuli Magadhan hallitsijaksi alle 25-vuotiaana vuonna 324 eaa. Chandragupta sai pyrkimyksiinsä apua määrätietoiselta brahmaanineuvonantajaltaan Kautilyalta, jonka oletetaan kirjoittaneen Arthashastran, poliittisen oppaan, jota voi verrata Machiavellin Ruhtinaaseen.
Historia > Intian valloitus

Päästyään Magadhan valtiaaksi Chandragupta alkoi laajentaa valtakuntaansa. Magadha oli menettänyt läntiset alueet hallinnastaan Nanda-dynastian loppuvaiheen sekavina aikoina, kun Aleksanteri Suuri armeijoineen valloitti Intian länsiosia. Chandragupta vakiinnutti ensin valtansa Gangesin laaksossa, Magadhan perinteisellä ydinalueella, ja eteni sitten luoteeseen. Siellä häntä vastassa olivat kreikkalaisvaltiot, joihin Aleksanterin valtakunta oli hänen kuoltuaan jakautunut. Vuoteen 305 eaa. mennessä Chandragupta kukisti Aleksanterin suurvallan jäänteet Intiassa ja sai liitettyä alueisiinsa Länsi-Intian ja Induksen laakson. Hän joutui kuitenkin taistelemaan pitääkseen alueet hallussaan. Länsi-Aasiassa Aleksanterin perinnön oli ottanut haltuunsa Seleukidien imperiumin perustaja Seleukos I Nikator, joka eteni kohti Intiaa palauttaakseen alueet kreikkalaisten hallintaan. Chandragupta kuitenkin voitti sodan ja sai nykyisen Afganistanin alueetkin liitettyä valtakuntaansa.
Chandragupta ja Seleukos solmivat rauhansopimuksen, sekä valtioliiton. Vastineeksi itäisistä alueistaan Seleukos sai 500 sotanorsua Chandraguptasta.
Rauhansopimus sisälsi todennäköisesti linjanvetoja kaupan ja taloudellisen yhteistyön helpottamisesta Maurian ja Seleukidien valtakuntien välillä. Sen tavoitteena oli normalisoida ja säännellä kauppasuhteita varmistamalla tavaroiden ja resurssien kulku kahden valtakunnan välillä. Tämä todennäköisesti vaikutti hellenististen ja intialaisten sivilisaatioiden väliseen kulttuuriseen ja taloudelliseen vaihtoon.
Chandragupta oli tiiviisti yhteydessä Seleukokseen, joka antoi yhden tyttärensäkin vaimoksi mauryahallitsijalle. Kreikkalaisten diplomaatti Megastheneen muistiinpanojen kautta on saatu paljon tarkkaa tietoa Intian muuten epämääräisestä historiasta.
Historia > Bindusara

Jainalaisen perimätiedon mukaan Chandragupta kyllästyi hallitsijaelämäänsä ja lähti luostariin, missä hän paastosi itsensä kuoliaaksi. Tästä ei ole kuitenkaan mitään varmoja todisteita. Varmaa on, että vuonna 301 eaa. valtaistuimelle nousi hänen poikansa Bindusara. Hänestä tiedetään hyvin vähän. Kreikkalaiset lähteet kertovat Bindusaran pyytäneen Seleukidien imperiumin kuningas Antiokhos I Soteria lähettämään Intiaan kreikkalaisia filosofeja.
Bindusara jatkoi isänsä työtä valtakunnan laajentamiseksi. Hän valloitti suurimman osan Intian niemimaan eteläosista. Vain eteläkärjen tamilialueet ja kaakkoisrannikolla sijainnut Kalingan valtakunta onnistuivat vastustamaan Mauryan sotavaunuja. Vuonna 269 eaa. Bindusara kuoli jättäen laajentumispolitiikan jatkamisen poikansa Ašokan harteille.
Historia > Ašoka Suuri

Ašokan ensimmäisistä hallitusvuosista tiedetään vain vähän. Ilmeisesti hän on käyttänyt ne laajentuneen valtakunnan hallinnon organisointiin ja lujittamiseen. Vuonna 261 eaa. hän aloitti sodan Mauryan valtaa yhä vastustaneen Kalingan valloittamiseksi. Sotaretken lopputuloksena Kalinga kukistui, mutta vasta raakojen taistelujen jälkeen. Ašokan teettämän kallioediktin mukaan 150 000 kalingalaista otettiin vangiksi, 100 000 ihmistä kuoli taisteluissa ja tuhansia muita tauteihin ja ruuanpuutteeseen. Verenvuodatus järkytti Ašokaa niin, että hän kääntyi buddhalaiseksi ja alkoi pitää hallinnassaan tärkeänä ahimsan eli väkivallattomuuden, suvaitsevaisuuden ja kansan hyvinvoinnin periaatteita. Tällä oli merkittävä vaikutus buddhalaisuuden leviämiseen ja valtakunnan koossapysymiseen, ja Ašokan lisänimi Suuri on annettu juuri näiden ominaisuuksien eikä valloitusten perusteella.
Historia > Valtakunnan rappio

Suurimmillaan Ašokan aikana Maurya-valtakunta ulottui pohjoisessa Himalajalle ja idässä nykyiseen Assamiin. Lännessä sen valta ylti nykyisen Pakistanin toiselle puolelle, osiin Persiaa ja nykyistä Afganistania. Nykyiset Kandahar ja Herat olivat sen osia. Vuonna 232 eaa. Ašoka kuoli. Vaikka hänen huippuunsa kehittämä hallintojärjestelmä oli tehokas, se oli riippuvainen vahvasta ylimmästä johtajasta. Ašokan seuraajat eivät olleet tehtävään riittävän kyvykkäitä, ja valtakunnan etäisimmät osat irtosivat keskushallinnon alaisuudesta ja itsenäistyivät. Myös valtiontalous heikkeni, mistä osoituksena ovat aiempaa vähemmän jalometallia sisältävät rahat. Maurya-dynastia hallitsi kuitenkin Intian keskiosia vielä 50 vuotta. Lopullisesti Mauryat syöstiin vallasta 184 eaa., kun viimeisen Mauryakuninkaan brahmaanikomentaja Pusyamitra Sunga teki vallankaappauksen ja loi Magadhaa jatkossa hallinneen Shunga-dynastian.
Hallintojärjestelmä

Maurya-valtakunnan hallintojärjestelmä kehittyi huippuunsa vasta Ašokan aikana, kun laajentumissodat olivat loppuneet. Järjestelmän filosofia periytyi kuitenkin jo Chandraguptalta ja hänen neuvonantajaltaan Kautilyalta. Mauryat noudattivat hallinnassaan pitkälti Kautilyan kirjoittaman hallinto-oppaan ohjeita. Juuri yhdistetyn Intian takia hallinto oli hyvin keskitetty, sillä kansallistunnetta ei ollut pitämässä valtakuntaa koossa. Chandragupta oli luonut laajan vakoojajärjestelmän jo ennen valtaannousuaan ollakseen tietoinen vihollistensa liikkeistä. Myöhemmin tästä kehittyi salainen poliisi, johon kuului urkkijoita ympäri maata ja kaikilta elämänaloilta.
Tehokasta ja keskitettyä hallintoa varten maa oli jaettu neljään hallitsijan valitseman varakuninkaan valvomaan alueeseen. Nämä taas oli jaettu samoin hallitsijan valitsemien kuvernöörien johtamiin maakuntiin. Maakunnat koostuivat piirikunnista, joiden avulla hallinto ulottui kylätasolle asti. Muutamasta kylästä koostuvaa piirikuntaa valvoi hallituksen virkamies, joka piti kirjaa väestöstä ja karjasta ja valvoi maanomistusta. Kaupungeilla oli omat hallituksen virkamiehet. Ylin oli laista ja järjestyksestä vastaava ylivalvoja, jota avustivat kirjanpitäjä ja veronkantaja. Pääkaupunkia Pataliputraa johti 30-henkinen neuvosto, joka valvoi kauppaa, verotusta, lakia ja piti kirjaa väestöstä.
Hallintokoneisto oli tehokas ja tarkkaan valvottu salaisen poliisin avulla. Monitahoinen vakoilujärjestelmä tuki hallinnollista mekanismia. Vakoojat operoivat mm. vaeltajien ja kerjäläisten valeasuissa. PR-upseeri keräsi yleisen mielipiteen ja ilmoitti siitä kuninkaalle. Prativedaka: Erikoistoimittajalla oli suora yhteys kuninkaaseen milloin tahansa. Chanakya antoi yksityiskohtaisen selvityksen vakoojajärjestelmästä korostaessaan virkamiesten korruption vaikutusta. Hän antoi yksityiskohtaista opetusta vakoojien kelpoisuudesta, menetelmistä ja saavutettavista tavoitteista.  Kriisitilanteissa keskushallinnon tukena oli lisäksi valtava palkka-armeija. Kreikkalaisen historioitsijan Magastheneen mukaan Chandraguptan aikana armeijaan kuului 600 000 jalkaväen sotilasta, 30 000 ratsumiestä, 8 000 sotavaunua ja 9 000 sotanorsua. Vaikka luvut ovat todennäköisesti hieman liioiteltuja, armeija oli aikansa mittapuulla suuri. Lisäksi on huomattava, että armeijan koko kasvoi Bindusaran ja Ašokan valloittaessa lisää alueita. Armeija oli hyvin organisoitu palkka-armeija, joka ei näytä puuttuneen valtion hallintoon, vaan ainoastaan taistelleen.
Maurya-valtakunnan hallinto oli aikakautensa tehokkaimpia, sitä voi verrata lähinnä 300 vuotta myöhemmin huippunsa saavuttaneeseen Rooman imperiumiin tai Kiinan hallintoon. Keskitetty järjestelmä oli kuitenkin riippuvainen voimakkaasta johtajasta. Salaisen poliisin urkkijoiden takia alemmat virkamiehet eivät uskaltaneet tehdä mitään pyytämättä ohjeita ylempää. Tämä oli todennäköisesti yksi syy valtakunnan rappioon Ašokan jälkeen.
Talous > Valuutat

Reikämerkityt hopeakolikot (Pana)
Maurian valtakunnan keisarillinen valuutta oli lyöntimerkitty hopeakolikko, joka tunnetaan nimellä Pana. Nämä kolikot olivat tärkeitä veronkannossa ja virkamiesten maksamisessa.
Karshpana: Hopeakolikot, jotka tunnetaan nimellä Karshpana, olivat yleisiä myös Maurian aikana. Toisin kuin Pana, niillä ei kuitenkaan ollut erityisiä symboleja tai merkkejä, jotka liittyivät Maurian kuninkaisiin. Yleinen käyttö: Pana ja sen alaosastot olivat Maurian valtakunnan yleisimmin käytettyjä valuuttoja, mikä helpotti päivittäisiä liiketoimia ja kauppaa.
Rakennustoiminta

Yli puolet valtion tuloista käytettiin rakennustöihin. Kaikkein suurin projekti oli Kuninkaallinen tie, joka kulki Pataliputrasta valtakunnan luoteisrajalle ja yhdistyi sitten silkkitiehen. Se oli 1 850 km pitkä, ja sen varrelle oli merkitty sivutiet ja etäisyydet kaupunkeihin ja kyliin. Tien varrelle oli valtio rakentanut majataloja ja istuttanut puita varjostamaan matkailijoita. Tiellä oli suuri merkitys kaupankäynnin edistäjänä, ja sitä pitkin tieto ja tarvittaessa sotilaat kulkivat nopeasti valtakunnan puolelta toiselle.
Pääkaupunki Pataliputra saavutti suurimman loistonsa Ašokan aikana. Tuolta ajalta on vain vähän jäänteitä, sillä rakennukset oli tehty enimmäkseen puusta. Tiili ja kivi olivat vasta tulossa laajamittaiseen käyttöön rakennusmateriaalina. Kaupungin historiasta on saatu tietoa Megastheneen kirjoituksista, jotka arkeologiset tutkimukset ovat pitkälti osoittaneet oikeiksi. Pataliputraa ympäröi valtava puinen muuri, jonka edessä oli 270 m leveä vallihauta. Muurissa oli 570 tornia ja 64 porttia. Kaupungin asemakaava oli hyvin suunniteltu ja kontrolloitu päätellen leveistä kaduista, toreista ja puistoista. Keskellä kaupunkia oli keisarillinen palatsi, joka oli rakennettu sekin lähinnä puusta. Siinä oli kuitenkin runsaasti kultaisia ja hopeisia koristeita ja veistoksia. Palatsi oli jäljellä vielä 600 vuotta myöhemmin kiinalaisen pyhiinvaeltajan Fa Xianin vieraillessa Intiassa. Hänen matkakertomuksestaan on myös saatu tietoa Pataliputran historiasta.
Ašokan käännyttyä buddhalaisuuteen Kalingan sodan jälkeen ja alettua kannattaa ahimsaa, hallitus alkoi hänen käskystään rakentaa yhä enemmän tavallista kansaa hyödyttäviä rakennuksia ympäri valtakuntaa. Näihin kuuluivat julkiset sairaalat, kaivot, kasteluhankkeet ja majatalot. Buddhalaisluostarien ulkopuolelle perustettiin basaareja ja majataloja, mikä houkutteli kauppakaravaaneja.  Ašoka rakennutti myös lukuisia stupia, joista merkittävin on Bhopalin lähellä sijaitseva Sanchin Suuri stupa, joka tosin ei ole enää alkuperäisessä asussaan. Näyttävimmät Maurya-valtakunnan jäljellä olevat muistomerkit ovat kuitenkin Ašokan ympäri valtakuntaa teettämät valtavat kivipylväät, joihin hän kaiverrutti ediktejään. Ne olivat kansalle suunnattuja virallisia kuulutuksia, joissa hän julistaa hallintonsa periaatteita tai kehottavat kansaa noudattamaan ahimsaa tai muita buddhalaisuuden periaatteita. Kivipylväiden lisäksi näitä ediktejä on kaiverrettu moniin kallioihin. Parhaiten säilynyt kivipylväs on Biharissa Vaishalissa. Sen huipulla on keisarin vallan tunnus, istuva leijona. Yhden pylvään päällä selätysten olevista neljästä leijonasta on tehty myös nyky-Intian tunnus.
Taide ja kulttuuri

Mauryan valtakunta oli taiteellisten, arkkitehtonisten ja kirjallisten saavutusten keskus. Imperiumin rikkaus ja taiteen suojelu johtivat erilaisten taiteellisten tyylien ja muotojen kehittämiseen, jotka vaikuttavat edelleen intialaiseen taiteeseen ja kulttuuriin.
Uskonnollinen vaikutus

Maurya-valtakunta edisti merkittävästi kahden intialaisen uskonnon, jainalaisuuden ja buddhalaisuuden leviämistä. Dynastian perustaja, Chandragupta Maurya, oli viehtynyt jainalaisuuteen ja loi perustan jainalaisuuden kannattajien myöhemmälle kasvulle. Ennen hänen hallintokauttaan jainalaisuuden merkitys oli ollut hyvin vähäinen, ja se oli säilynyt lähinnä suullisena perimätietona pienen yhteisön piirissä. Chandraguptan kautta jainalaisuudesta tuli kuitenkin merkittävä uskonto Magadhan ydinalueilla, mistä se myöhemmin levisi muualle Intiaan.
Kuningas Ašoka kääntyi buddhalaisuuteen Kalingaa vastaan käymänsä sodan jälkeen. Sodassa kuolleet 100 000 ihmistä saivat hänet miettimään tappamisen mielekkyyttä, ja Ašoka ryhtyi ajamaan väkivallattomuuden ja suvaitsevaisuuden aatteita. Tällä oli vaikutuksia valtakunnan lakeihinkin. Rangaistuksia lievennettiin ja fyysisen voiman käytöstä pyrittiin pidättymään viimeiseen asti. Valtion turvallisuutta hän ei kuitenkaan halunnut vaarantaa. Kuolemanrangaistus pidettiin voimassa, eikä kidutustakaan kielletty. Buddhalaisuudesta tuli Ašokan kaudella Intian tärkein uskonto, jonka sanomaa hän levitti edikteissään. Suvaitsevaisuuden kannattajana hän ei kuitenkaan tehnyt siitä valtionuskontoa, vaan kannusti kaikkia pitämään jokaista uskontoa kunnioituksen arvoisena. Ašoka vaikutti merkittävästi buddhalaisuuden leviämiseen myös Intian ulkopuolelle. Uskonnon tulevan kehityksen kannalta tämä on ollut tärkeämpää, sillä Intiasta buddhalaisuus hävisi myöhempinä vuosisatoina lähes kokonaan. Vuosien 250 ja 240 eaa. välissä Ašoka järjesti Pataliputrassa buddhalaisten munkkien kokouksen, jossa uskonnon pyhiä kirjoituksia koottiin yhteen ja opin yksityiskohtia vahvistettiin. Tuolloin hän myös lähetti buddhalaisia lähetyssaarnaajia joka puolelle Intiaa, Sri Lankaan ja ilmeisesti myös ympäri hellenististä maailmaa hallitsijoiden hoveihin, joskaan sikäläiset lähteet eivät vahvista tietoa. Itä-Intian ja Sri Lankan kautta buddhalaisuus levisi myöhemmin Kaakkois-Aasiaan, missä siitä on monin paikoin tullut valtauskonto.,
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maurya-valtakunta Wikimedia Commonsissa
Mayrua-valtakunnan pääkauppareitit ja kauppatavarat.
Mauryalainen hopeakolikko 300-luvulta eaa., symboleina norsu ja pyörä.
Ašokan pylväsediktin huipulla oleva leijonaveistos Vaishalissa.
Sanchin Suuri stupa nykyasussaan.
Ašokan pyrkimykset buddhalaisuuden levittämiseksi ulkomaille.
Suomen Merimies-Unioni

Merimies-Unionin toimisto Helsingin Metallitalossa.
Suomen Merimies-Unioni (SMU) on suomalainen ammattiliitto. Siihen kuului vuoden 2022 alussa noin 8 500 jäsentä, jotka työskentelevät pääasiallisesti meri- ja sisävesiliikenteessä. Jäsenistä 57 prosenttia on miehiä. Merimies-Unioni on SAK:n jäsen.
Suomen Merimies-Unionin jäsenet työskentelevät muun muassa matkustaja-aluksilla, rahtialuksilla, uittohinaajilla ja losseilla. Jäsenet edustavat yli 50 ammattinimikettä muun muassa: kansimiehiä, keittiöhenkilökuntaa, myymälähenkilökuntaa, muusikoita, väylämiehiä, terminaalien henkilökuntaa ja satamasiivoojia.
Historia

SMU:n edeltäjä oli Helsingin merimiesten ja lämmittäjäin ammattiosasto, joka perustettiin 1916 ja hyväksyttiin Kuljetystyöväen liittoon ammattiosasto numero 21:nä. 1920-luvulla toimi Suomen Ammattijärjestöön kuulunut Suomen Merimiesten ja Lämmittäjäin Unioni, joka lakkautettiin vuonna 1930 muiden äärivasemmiston hallitsemien järjestöjen tapaan. Sosialidemokraatit ja sosialistit perustivat pian uuden samannimisen liiton, joka vuonna 1935 otti nimekseen Suomen Merimies-Unioni. SM-U oli Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton jäsen vuosina 1934–1957. 1960-luvulla SM-U kuului uuteen Suomen Ammattijärjestöön.
Historia > Niilo Wällärin kausi 1938–1967

Vuonna 1938 unionin puheenjohtajaksi valittiin kuuluisa SKP:n johtavan byroon entinen jäsen ja  Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen puheenjohtaja Niilo Wälläri, joka oli oppinyt anarkosyndikalistisen ay-toiminnan periaatteet IWW:n opissa.
Vuonna 1942 Wälläri joutui kuulusteluihin epäiltynä yhteyksistä vihollisiin. Wälläri myönsi olleensa Ruotsin-matkallaan yhteydessä muun muassa englantilaisiin ammattiyhdistysjohtajiin. Helmikuussa 1942 SAK:n hallituksen työvaliokunta käsitteli asiaa, kehotti Wälläriä eroamaan työvaliokunnasta ja suositteli Merimies-Unionia erottamaan Wällärin puheenjohtajan tehtävästä. Wälläri ei kuitenkaan suostunut eroamaan, eikä Merimies-Unioni erottanut puheenjohtajaansa. Wälläri vältti turvasäilöön joutumisen, koska viranomaiset pelkäsivät merimiesten katkaisevan laivaliikenteen ulkomaille vastatoimena, ja toisaalta koska Neuvostoliiton radiopropaganda haukkui Wälläriä jatkuvasti. Wälläri siirsi Merimies-unionin toimiston sodanajaksi Tukholmaan.
Sotien jälkeen Wälläri kuului välillä SKDL:n sisällä toimineen Sosialistisen yhtenäisyyspuolueen hallitukseen ja osallistui muutenkin kansandemokraattien toimintaan.
1950-luvun lopulla Wälläri johdatti merimiesunionin ulos skogilaisten ja kommunistien vaikutusvallassa olleesta SAK:sta ja unioni liittyi myöhemmin sosiaalidemokraattien perustamaan uuteen SAJ:hin. Wälläri tuli merimiesunionin johtajana kuuluisaksi jatkuvasta lakonuhasta erilaisten etujen saavuttamiseksi – laivaliikenne oli pullonkaula Suomen vientiteollisuudelle, ja siksi pidettävä toiminnassa. Hän jopa ehdotti, että merimiehiltä poistettaisiin asevelvollisuus. Erityisesti jäänmurtajalakot olivat tehokas ase, sillä ne pysäyttivät talvimerenkulun kokonaan. 1950- ja 1960-luvuilla muodostui suoranaiseksi yleiseksi vitsiksi esittää Wällärin organisoimat jokatalviset jäänmurtajalakot kuin vuodenkiertoon kuuluvina, ja niille irvaili usein mm. pilapiirtäjä Kari Suomalainen.
Wällärillä oli ammattiliittonsa merimiesten ehdoton kannatus, ja kun ulkomaankauppa oli pitkälti riippuvainen kauppamerenkulun sujuvuudesta häntä jopa pelättiin politiikan ja talouselämän päättäjien keskuudessa.
SMU oli keskeinen vaikuttaja Kuljetusalan Ammattiliittojen Federationin perustamisessa vuonna 1956. SMU:n johtajat ovat usein johtaneet myös KAF:ää.
Historia > Simo Zitting 2000–2020

Suomen Kuvalehden toimittaja Tuomo Lappalainen arvosteli merimiesunionin puheenjohtaja Simo Zittingin toimintatapoja farssiksi ”jopa ay-liikkeen demokratia-asteikolla”, koska Zittingin vastaehdokas, lakimies ja entinen apulaispurseri Astrid Geisor-Goman, ajettiin pois kokouspaikalta heti edustajiston kokouksen aluksi. Zitting ei myöskään antanut toimittamassaan unionin Merimies-lehdessä lainkaan palstatilaa haastajalleen, vaikka tämän oli asettanut ehdokkaaksi unionin suurin ammattiosasto. Geisor-Goman sai viidenneksen äänistä, vaikka häntä ei edes päästetty esittäytymään valitsijoille.
Lokakuussa 2013 Merimies-Unionin entiset aktiivit vihjasivat käynnistäneensä ministeri Heidi Hautalan eroon johtaneen kohun. Hautala valitti joutuneensa ay-liikkeen sylkykupiksi teollisuuden rakennemuutoksen vuoksi. Merimies-Unioni kutsui Hautalan linjaa ”totaalifanaattiseksi”.
Elokuussa 2000 Merimies-Unioni asetti Finnlinesin Finnmerchant-aluksen saartoon ja uhkasi samalla toista laivaa. Finnlines, Suomen laivanpäällystöliitto ja Suomen konepäällystöliitto tuomitsivat toimet laittomina. Yhtiö oli palkannut 28 puolalaista merimiestä mielestään työehtosopimuksen mukaisesti, mutta Zitting oli eri mieltä. Konepäällystöliiton mukaan kyseessä on keino säilyttää suomalainen kauppalaivasto ja työntekijät.
Finnlinesin pääluottamusmiehen mukaan 90 % työntekijöistä tuki Finnlinesin ratkaisua, koska ketään ei irtisanottu. Zittingin sanottiin käynnistävän näyttävästi ay-sotia ja uhraavan rahtilaivastojen miehistöjä suosiakseen häntä puheenjohtajavaalissa äänestänyttä matkustajalaivojen henkilöstöä, jolla on valitsijoiden enemmistö. Kokoomuksen Verkkouutisten vuonna 2000 tekemän luonnehdinnan mukaan Zittingillä oli hermostuvan ja räväkän miehen maine.
Toiminta

Suomen Merimies-Unioniin kuuluu 11 ammattiosastoa, joista valtakunnallisia ovat Satama-ala, Matkailu- ja huolinta-ala, Laivan Viihdeammattilaiset sekä Väylänhoitoammattiosasto.
SMU:n kaksikielinen jäsenlehti Merimies-Sjömannen ilmestyy kahdeksan kertaa vuodessa ja sen levikki on 11 000 kappaletta.
Puheenjohtajat

Niilo Wälläri 1938–1967
Olavi Keitele 1968–1976
Reijo Anttila 1976–1992
Per-Erik Nelin 1992–2000
Simo Zitting 2000–2020
Kenneth Bondas 2020–
Kirjallisuutta

Soukola, Timo: Riistorauhaa rikkomassa. Suomen merimies-unionin ja sen edeltäjien vaiheita 1905-2000.  Otava, 2003.
Wälläri, Niilo: Antoisia vuosia.  Weilin+Göös, 1967.
Aiheesta muualla

Suomen Merimies-Unioni
Soukola, Timo: Järjestö jäänmurtajana. Suomen merimiesunioni työmarkkinaosapuolena ja suomalaisten laivatyöntekijöiden turvallisuuden vankentajana 1944-1980 (väitöskirja, Helsingin yliopisto 2007)
| n k Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK |
| --- | --- |
Puheenjohtajat:  Hämäläinen (1969–1974)  Oivio (1974–1981)  Viinanen (1981–1990)  Ihalainen (1990–2009)  Lyly (2009–2016)  Eloranta (2016–) 
Jäsenliitot:  Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto Suomen Lentoemäntä- ja Stuerttiyhdistys  Ilmailualan Unioni  Julkisten ja hyvinvointialojen liitto Aliupseeriliitto  Rajaturvallisuusunioni  Tulliliitto  Vankilavirkailijain Liitto  Kaupanalan esimiesliitto  Palvelualojen ammattiliitto Pam  Paperiliitto  Posti- ja logistiikka-alan unioni  Rakennusliitto  Rautatiealan Unioni RAU  Suomen Elintarviketyöläisten Liitto  Suomen Huippu-urheilijoiden Unioni  Suomen Merimies-Unioni  Suomen Muusikkojen Liitto  Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto  Sähköalojen ammattiliitto  Teatteri- ja mediatyöntekijöiden liitto  Teollisuusliitto  Yleinen Lehtimiesliitto 
| n k Työväen Sivistysliiton jäsenjärjestöt |
| --- | --- |
Jäsenet:  Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT  Eläkkeensaajien Keskusliitto  Ensi- ja turvakotien liitto  Finlands Svenska Socialdemokrater  Hyvinvointilomat  Julkisten ja hyvinvointialojen liitto  Kotien Puolesta Keskusliitto  Nuorten Kotkien Keskusliitto NKK  Palvelualojen ammattiliitto Pam  Paperiliitto  Posti- ja logistiikka-alan unioni  Rautatiealan Unioni RAU  Demarinuoret  Sosialidemokraattiset Opiskelijat  Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK  Suomen Merimies-Unioni  Suomen retkeilyliitto  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue  Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto  Suomen Työväen Musiikkiliitto  Suomen Työväentalojen liitto  Sähköalojen ammattiliitto  Teatteri- ja mediatyöntekijöiden liitto  Teollisuusliitto  Työväen Akatemian Kannatus  Työväen Arkiston Säätiö  Työväen Näyttämöiden Liitto  Työväen Urheiluliitto TUL  Vanhus- ja lähimmäispalvelun liitto
Suomen lähetyskunnan esitykset ja kirjeet keisarille

Suomen lähetyskunnan esitykset ja kirjeet keisarille (Suomen lähetyskunnan protokollakirjat ) ovat Pietarissa Suomen sodan aikana talvella 1808–1809 Suomen lähetyskunnan laatimia, Suomen autonomista itsehallintoa käsitteleviä perustusasiakirjoja, joista tärkeimmät ovat kaksi Venäjän keisari Aleksanteri I:lle osoitettua muistiota. Molemmat muistiot luonnosteli lähetyskunnan puheenjohtaja Carl Erik Mannerheim. Lähetyskunnan pohjaesitykset muodostivat Suomen läänien itsehallinnollisen autonomian esitetyssä muodossaan, sillä Porvoon valtiopäiväedustajilla ei ollut esitys eikä päätöksentekovaltaa,  Suomen käynnissä olevan sodan vuoksi, joka rajasi pois tämän oikeuden. Tällöin lähetyskunnan esitykset jäivät Suomen ensimmäiseksi peruskirjaksi .
Kaikki keisarille osoitetut puheet, muistiot ja muut asiakirjat tarkastettiin lähetyskunnan yhteisissä kokouksissa .