stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oikeistolibertarismi

Oikeistolibertarismi on yksi libertarismin suuntaus. Oikeistolibertarismi on kiistanalainen termi ja monet libertaarit kuten Murray Rothbard , Harry Browne Anthony Gregory , Leonard E. Read , Tibor Machan  ja Walter Block  ovat vastustaneet termiä tai tarkoittavat sillä konservatiiveja, jotka ovat omaksuneet libertarismin ajatuksia. Termillä voidaan tarkoittaa myös uusliberalismia, laissez-faire-markkinataloutta tai anarkokapitalismia. Oikeistolibertaarit kannattavat henkilökohtaista ja taloudellista yksilönvapautta negatiivisen vapauskäsityksen mukaisesti. Loi ̈c Wacquantin mukaan oikeistolibertaarit kannattavat vapaita markkinoita ja näkevät minimaaliseksi supistetun valtion tai vastaavan autoritaarisen sosiaalisen organisaation tehtäväksi turvata yhtäältä markkinoiden olemassaolo ja toisaalta oikeistolibertaarien pitämät perusoikeudet: ruumiillisen koskemattomuuden, yksityisomistuksen ja sopimusvapauden. Libertaarit itse eivät kuitenkaan katso kannattavansa autoritaarista sosiaalista organisaatiota. Noiden oikeuksien tulkinta on varsin ekspansiivinen: libertarismi kannattaa julkisen vallan minimoimista tai jopa lakkauttamista, ja sitä voidaan pitää klassisen liberalismin skottivalistusperinnön sekä yhdysvaltalaisen individuaalianarkismin nykyjatkeena. Se jakautuu väljästi tulkittuun anarkismiin — erityisesti anarkokapitalismiin ja anarkoindividualismiin — sekä toisaalta vanhempaan minarkismiin, joskin muitakin merkittäviä jakolinjoja aatteen sisällä on havaittavissa.
Oikeistolibertarismi hylkää positiivisen vapauskäsitteen kokonaisuudessaan, eikä siis kannata esimerkiksi valtiollisesti toteutettua tulojen uudelleenjakoa tai ihmisoikeussopimuksista nykyään löytyviä taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia. Niinpä se usein katsotaan varsin oikeistolaiseksi aatteeksi, vaikka se samalla jakaakin henkilökohtaisen vapauden saralla merkittävän osan teoriastaan poliittisen vasemmiston kanssa. Aate katsoo itsensä valistuksen työnjatkajaksi, ja pyrkii edistämään rationaalista lainkuvaa politiikassa.
Ideologinen rakenne > Propertarianismi

Monet varsinkin luonnonoikeudelliseen teoriaperinteeseen perustavat libertaarit katsovat, että kaikki ihmisoikeuksiksi katsotut oikeudet ovat johdettavissa yllä mainituista kolmesta peruslähtökohdasta. Aatteen teoriaan liittyvät läheisesti mm. käsitteet nonaggressioperiaate (lyhyesti NAP) ja voluntarismi, eli vapaaehtoisuusaktivismi.
Moderneja oikeistolibertaareja

Ludwig von Mises
Murray Rothbard
Milton Friedman
David Friedman
Robert Nozick
Ron Paul
Stefan Molyneux
Aiheesta muualla

Juho-Matti Paavola: Olisiko libertaristinen Suomi vapaampi paikka? Aviisi 14/2012.
Liberalismiwiki.
Ludvig von Mises instituutti, Suomi (Arkistoitu – Internet Archive)
Syreeni &al.: Libertarismi-FAQ
Mikko Ellilän anarkokapitalismimonologi (Arkistoitu – Internet Archive), MP3-muodossa oleva vajaan tunnin mittainen vapaamuotoinen esitelmä libertarismista.
Jumalan teatteri

Jumalan teatteri oli suomalainen, Teatterikorkeakoulun opiskelijoista koostunut nelihenkinen avantgardistinen ja radikaali näyttelijäryhmä. Ryhmään kuuluivat nykyiset ohjaajat Esa Kirkkopelto ja Jari Halonen sekä nykyiset näyttelijät Jorma Tommila ja Jari Hietanen. Ryhmä muistetaan parhaiten Oulun teatteripäivillä vuonna 1987 toteuttamastaan kokeellisesta esityksestä, joka suuntautui hyökkäävästi yleisöön ja josta tuli jopa kansainvälistä huomiota herättänyt skandaali.
Oulun teatteripäivien skandaali > Tapahtumat

Jumalan teatterin esitys tapahtui Oulun kaupunginteatterissa 17. tammikuuta 1987. Teatterikorkeakoulun neljä opiskelijaa oli jo muutamaa päivää aiemmin ilmoittanut sanomalehti Kalevassa esittävänsä Pohjoisten teatteripäivien seminaarissa ”manifestin siitä, mitä teatteri nykypäivänä voi olla ja mitä se ei voi olla”.
Alastomina esiintyneet vuosikurssilaiset olivat varastaneet VR:ltä jauhesammuttimia, joilla he ruiskuttivat sammutusjauhetta ympäri teatterisalia. He myös ruoskivat yleisöä sekä heittivät ulostetta, kananmunia ja jogurttia yleisön päälle. He myös heittelivät salissa paukkupommeja. Yleisö pakeni paikalta ja automaattinen hälytysjärjestelmä laukesi toimimaan. Palokunta saapui paikalle. Osa yleisöstä joutui turvautumaan sairaalahoitoon paukkupommeista vapautuneiden räjähdyskaasujen aiheuttamien hengitysvaikeuksien vuoksi. Kaksi minuuttia kestäneen esityksensä jälkeen myös näyttelijät pakenivat kaupungille, josta poliisi pidätti heidät.
Oulun teatteripäivien skandaali > Teatterikorkeakoulun reagointi

Pidätysaikana julkinen sana ei päässyt kuulemaan ryhmän jäseniä, joten teon vaikuttimia ryhdyttiin arvailemaan. Monet arvelivat vaikuttimien liittyvän Jouko Turkkaan ja tämän opetusmetodeihin, jotka olivat olleet julkisen keskustelun aiheena aiemmin, ennen ryhmän Oulun-esitystä.lähde?
Teatterikorkeakoulun virkaa tekevät rehtori Marianne Möller arveli vaikuttimeksi "nuorten teatteriplanttujen" julkisuudenkipeyden. Koulun johto ja suurin osa opettajakunnasta sanoutui irti produktiosta korostaen opiskelijoiden tehneen sen yksityisajallaan.lähde?
Toisaalta teatterikorkeakoulun ohjaajantyön professori Jouko Turkka ja dramaturgian virkaa tekevä lehtori Jussi Parviainen asettuivat jumalanteatterilaisten puolelle, vaikka korostivatkin, ettei heillä ollut ollut mitään tietoa tapauksesta etukäteen. Koulussa kyteneet riidat tulivat näin julkisuuteen. Jouko Turkka sanoi tuoreeltaan "nostavansa pojille hattua" ja "tukevansa rakkaita oppilaitaan".
Kymmenkunta Teatterikorkeakoulun opiskelijaa muodosti helmikuun alussa Jumalan teatteria tukeneen "avoimen oppilaskunnan", joka vaati kannanotossaan Jussi Parviaisen nimitystä uudeksi rehtoriksi sekä virkaa tekevän rehtorin Marianne Möllerin, näyttelijäntyön professorin Ritva Valkaman ja lehtori Erkki Saarelan erottamista. Muutamaa päivää myöhemmin kahdeksan "avoimen oppilaskunnan" jäsentä riehui Teatterikorkeakoulun tiloissa Helsingin Eirassa rikkoen ikkunoita ja heitellen tavaroita ulos lumihankeen. Samalla Jumalan teatterin jäsenet kahliutuivat kettingeillä koulun ulko-oviin.
Oulun teatteripäivien skandaali > Poliittinen kuohunta

Ryhmän performanssi aiheutti valtavan skandaalin. Kulttuuriministeri Gustav Björkstrand halusi erottaa Turkan ja Parviaisen viroistaan. Eduskunnassa keskusteltiin jopa teatterikorkeakoulun sulkemisesta. Oikeisto vaati kovia otteita ja vasemmisto varoitteli lynkkausmielialasta. Kristillisen liiton kansanedustaja Esko Almgrenin tekemässä eduskuntakyselyssä ministeri Björkstrandille Almgren kysyi: "Mitä hallitus aikoo tehdä, että Jouko Turkan, Jussi Parviaisen ja Teatterikorkeakoulun anarkismiin ja terroriin tähtäävä teatteritaidetta vahingoittava toiminta verovaroin, välittömästi lopetetaan". Tammikuun lopussa 1987 hallitus ilmoitti asettavansa ympäristöministeriön kansliapäällikön Lauri Tarastin johtaman työryhmän selvittämään Teatterikoulun sisäisiä ongelmia.
Oulun teatteripäivien skandaali > Julkisen sanan reagointi

Poliitikkojen reagointi herätti myös Suomen akateemiset piirit ja kulttuuriväen. Teatterikriitikko Juha-Pekka Hotinen kirjoitti Helsingin Sanomien debattiartikkelissaan, että "teon tarkoitus oli läpivalaista sameaa konsensusyhteiskuntaa ja sen vallankäyttöä". Tässä jumalanteatterilaiset Hotisen mukaan olivat onnistuneet. Yhteiskunnan kontrollijärjestelmä oli Hotisen mielestä näkynyt paljaana hetken aikaa. Skandaali estetiikkaa hyväksi käyttäen ja sen nopea toteutus muistutti Hotisen mukaan terrorismia. Pitäessään Jumalan teatterin esitystä nuoren teatterisukupolven kapinana Hotinen vertasi sitä Lapualaisoopperaan vuodelta 1966 ja Pete Q -näytelmään vuodelta 1978. Hän katsoi tiedotusvälineiden paisuttaneen Jumalan teatterin merkitystä "järjettömästi", koska kyseessä ei hänen mielestään ollut ennenkuulumaton tapaus teatterin piirissä: "Historia tuntee monia tapauksia yleisöön kohdistuneista hyökkäyksistä taiteilijoiden rituaali-itsemurhiin asti. – – – Edellä esitetty ei kumoa sitä, että aktio oli monella tavalla vastenmielinen."
Teatterikorkeakoulun opettaja professori Jouko Turkka arveli Helsingin Sanomien haastattelussa, että todellinen terrorismi ei alkaisi teatterista, mutta yksittäiset terroriteot olisivat kasinotalouden, juppikulttuurin ja postmoderniuden Suomessa mahdollisia.
Ainoastaan Hufvudstadsbladetin uutisoinnissa esitys arvioitiin esityksenä ja erotettiin esityksen nostattama reagointi erilliseksi itse esityksestä. Jyrkimmin Jumalan teatterin esityksen tuomitsivat Uusi Suomi ja Iltalehti. Uuden Suomen päätoimittaja Jyrki Vesikansa otsikoi pääkirjoituksen alle sijoitetun pienoiskolumninsa "Milloin ruumiita?" vaatien kulttuuriministeriltä toimia "turkkalaista" teatterikasvatusta vastaan. Keskustelu Jumalan teatterin ympärillä vaimeni helmi- ja maaliskuun vaihteen tienoilla, mutta heräsi uudelleen oikeudenkäynnin alettua syyskuun alussa.
Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen kommentoi tapausta piirroksella, jossa kaksi miestä keskusteli kadulla: "Arvaa, mikä yhden kirjaimen ero on tasa-arvovaltuutetulla ja nykyteatterilla?” – ”En tiedä.” – ”Toinen on Nikula ja toinen nakula!”
Kirjailija Matti Mäkelä on analysoinut skandaalia vuonna 2016 julkaistussa esseekokoelmassaan Tämä ei ole taidetta. Mäkelän mukaan Jumalan teatterin tapaus käsiteltiin julkisuudessa aikanaan hämmästyttävän nopeasti ja pintapuolisesti. Tämä johtui useasta syystä: Yleisradio ei vielä ollut oppinut provokaatiota uutisena, lehdistön määrä oli vähentynyt eikä internet ollut vielä muuttanut julkisuuden rakennetta. Esittäjiltään Jumalan teatteri -tempaus oli Mäkelän mielestä ennen kaikkea huonoa käytöstä.
Oulun teatteripäivien skandaali > Jumalanteatterilaisten näkemys

Vapauduttuaan  Oulun poliisiasemalta tiistaina 27.1.1987 jumalanteatterilaiset kiirehtivät Helsinkiin, jossa he  pitivät 29.1. Lepakon pihalla tiedotustilaisuuden, jossa he kertoivat eläneensä pidätysaikana "suurempaa elämää". Todellinen taide edellytti heidän mielestään tekijältä enemmän kuin vain pelkkää puhetta. He totesivat, etteivät halunneet vaikuttaa yhteiskunnalliseen keskusteluun. Kriitikko Juha-Pekka Hotisen mielestä ”Jumalan teatterin jäsenet menettivät nopeasti julkisuudessa hankkimansa edun, koska eivät pystyneet perustelemaan tekoaan verbaalisesti”.
Oulun teatteripäivien skandaali > Jari Halosen näkemys myöhemmin

Jari Halonen kertoi vuonna 2016 Ylen Perjantai-ohjelmassa asiasta seuraavaa:lähde tarkemmin?
»Ensinnäkin silloin oli semmoinen tilanne, että silloin ei juurikaan uskallettu valtahegemoniaa vastaan hyökätä ollenkaan, tilanne oli ihan erilainen kuin nyt, nyt kaikki kynnelle kykenevät huutaa jotain vastaan jotain, silloin ei, se oli hyvin semmoinen, yksi, iso hegemonia, silloin oli tietty ongelma, sen takiahan me noin karkeesti tehtiin se, koska me nähtiin, että koko taide on… viihdeteollisuus ottaa taiteen alle, ja niin on käynyt, me profetoitiin ihan oikein, eli silloin me ajateltiin, että nyt täytyy tehdä jotain, me kyllä puhuttiin koko ajan, ja muutamat tyypit puhui siitä, esimerkiksi Turkka silloin sanoi koko ajan sitä, mutta ei se hegemonia, se taidepiiri, ei ne välittäny siitä, eihän ne… se sama piiri meni sitten tähän viihdeteollisuuteen mukaan, silloin me nuorina teatteriopiskelijoina päätettiin, että nyt me uhrataan omastamme, kyllä me tiedettiin, että turpaan tulee, kyllä me tietenkin se, ettei me tehty mitään vaarallista, että siell’ ois jotain sellaista, ei me semmoista tehty, mutta me keksittiin paras asia, eli toinen asia olis ollut räjäyttää pommeja, mutta ei me haluttu vahingoittaa ketään, ni sit me ajateltiin, että jumakauta, paras asia, millä saat ison skandaali aikaan, että otetaan paskaa, ja se oli niin mieletön skandaali se, että sehän synnytti kauheen ongelman, eihän siellä mitään juurikaan tapahtunut, mutta ne ihmiset sai muka kauheita traumoja siellä, se oli vitsi lukea niitten ihmisiä, kun ne vuosia sitten, kun siellä joku näyttelijä, jonka pitäisi olla taiteilija, rohkea, tai ohjaaja, niin se poliisikuulusteluissa, “kun minä, kun minä sain siellä kakat… ja sitten minun takissa oli jotain, minä en tajunnut… sen jälkeen minä olen ollut puoli vuotta sairaslomalla…” Siis tällainen taiteilija, niin mä sanoisin, että siin on vitsit vähissä, eli saatiinhan me siitä turpaamme, mutta se oli se meidän taiteilijaksi kasvamisen prosessi, eli se, että taiteilijan ensimmäinen idea on ainoastaan se, että on rohkea, se uskaltaa tehdä jotain, mutta tänä päivänä mun mielestä kaikkein rohkein taiteessa on se, joka on rakkaudessa, joka jättää tekemättä, tänä päivänä kaikki nämä veronikahonkasalot ja kaikki, ne on niin provokatorisia kuin olla ja voi, mutta että ne uskaltais olla rakkaudessa, minä en uskalla vielä, mutta yritän kovasti.»
Oulun teatteripäivien skandaali > Jussi Parviaisen näkemys myöhemmin

Jussi Parviainen kertoi vuonna 2017 Oulun Merikoskikerhon järjestämässä tilaisuudessa asiasta yhdessä entisen kulttuuritoimittajan Kaisu Mikkolan kanssa, että Jumalan teatterilla ei ollut mitään tekemistä teatterin kanssa. Se oli terroriteko. Vihaa ja huomiontavoittelua. Muuta selitystä ei ole ilmennyt.
Tutkintaa johtaneen rikosylikomisario Kari Myllyniemen mukaan Turkka käyttäytyi raukkamaisesti kiistäessään poliisikuulusteluissa maininneensa julkisesti Jumalan teatterista mitään positiivista. Parviaisen mukaan Teatterikorkeakoulun lopullinen tuho käynnistyi juuri niistä Turkan sanoista. Se synnytti koulun tuhonneen Pirun teatterin. Parviainen sanoi olleen anteeksiantamatonta, että monet teatterikorkeakoulun opiskelijat jäivät Jumalan teatterin jälkimainingeissa ilman opetusta ja kouluttamatta ammattiinsa. Monet lopettivat koulun. Teatterikorkeakoululaisten provokaatiot jatkuivat Helsingissä. Pirun teatteriksi itsensä nimenneet opiskelijat riehuivat koulussa. Suuri osa oppilaista pelkäsi. Parviainen muisteli, että se oli hirveää, ja että koulu kaatui itsensä päälle.
Parviainen vahvisti, että Turkan ”horkkateatterista” kohuttiin ja media oli kääntynyt sitä vastaan. Siinä tilanteessa oppilaat halusivat puolustaa koulua. Parviaisen mukaan Teatterikorkeakoulussa oli myös erittäin paljon hyvää ja sen tuhoutuminen oli menetys suurelle määrälle lahjakkaita opiskelijoita, jotka opiskelivat intensiivisesti ja halusivat jatkaa opintojaan täysin ulkopuolella Jumalan teatterista ja sen provokatorisesta toiminnasta.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Jos yleisön päälle heitettäisi tänäpäivänä räjähteitä ja paskaa ja poliisi olisi salissa niin  kundit eivät poistuisi näyttämöltä elävänä. | ” |
– Jussi Parviainen (Radio Rockin haastattelussa 13.3.2018)
Oikeusprosessi Jumalan teatteria vastaan

Kaksi päivää esityksen jälkeen kymmenkunta teatteripäiville osallistunutta henkilöä teki ryhmää vastaan rikosilmoituksen ja Oulun poliisi aloitti asiasta esitutkinnan. Helsingin rikospoliisi kuulusteli asian vuoksi Jouko Turkkaa ja Jussi Parviaista heidän mahdollisesta osuudestaan jupakkaan.
Jutun oikeuskäsittely alkoi Oulun raastuvanoikeudessa syyskuun alussa. Syyttäjänä toiminut Oulun kaupunginviskaali vaati ryhmän jäsenille rangaistusta varkaudesta, petoksesta ja jatketusta rikoksesta, jossa räjähteitä käyttämällä aiheutettiin vaaraa toisen hengelle ja terveydelle, sekä jatketusta solvauksesta, jatketusta pahoinpitelystä ja vahingonteosta. Näyttelijät myönsivät lähes kaikki syytteet. Syyttäjä oli harkinnut ryhmän asettamista syytteeseen myös jumalanpilkasta, mutta luopunut aikeesta arkkipiispa John Vikströmin kielteisen kannan vuoksi. Yhtä syytetyistä avusti tunnettu asianajaja Matti Wuori, jonka mielestä tapauksen rikosoikeudellisen arvioinnin lähtökohdaksi olisi tullut ottaa se, että esityksen kohteena oli teatteripäivien ammattiyleisö, jonka olisi tullut varautua erilaiseen ja poikkeavaan ilmaisumuotoon, eikä "pahaa-aavistamaton sunnuntaiyleisö, joka on tullut katsomaan Muumi-pappaa, mutta joutunutkin äkkiarvaamatta symbolisuudessaankin epämiellyttävän konkreettisten elämänilmiöiden keskelle".
Seuraukset

Ryhmän jäsenet erotettiin Teatterikorkeakoulusta vuodeksi, ja heidät tuomittiin seitsemän kuukauden ehdollisiin vankeusrangaistuksiin, 17 000 markan sakkoihin ja maksamaan 40 000 markkaa vahingonkorvauksia, jotka johtuivat lähinnä sairaala-, siivous- ja pesulalaskuista. He tyytyivät Oulun raastuvanoikeuden langettamaan tuomioon ja sovittivat rangaistuksensa työsiirtolassa.
Jumalanteatterilaisten puolesta mieltä osoittaneen, Teatterikorkeakoulun irtaimistoa särkeneen ryhmän jäsenet menettivät niin ikään opiskeluoikeutensa sekä saivat lyhyitä ehdollisia tuomioita. Tämän "Pirun teatteriksi" nimetyn ryhmän tunnetuin jäsen oli nykyinen toimittaja ja liikenne- ja viestintäministeri Timo Harakka.
Jupakka johti Teatterikorkeakoulun rehtorin Outi Nyytäjän ja kolmen opettajan eroon viroistaan.
Kirjallisuutta

Seppänen, Janne: Tehtävä Oulussa: Tulkintoja Jumalan teatterin avantgardesta.  Tampere:  Tampere University Press, 1995.  ISBN 951-44-3769-1
Aiheesta muualla

Hyökkäys laitosteatteria vastaan. Kaleva, 29.10.2012
Oulun kaupunginteatteri
Teuvo Oinas

Teuvo Oinas
Teuvo Oinas (s. 8. marraskuuta 1954 Ylitornio) on suomalainen laulaja. Hän on järjestyksessä toinen suomalainen tangokuningas. Teuvo Oinas muutti 15-vuotiaana Ruotsiin ja 16-vuotiaana hän voitti ruotsinsuomalaisten laulukilpailun. Oinas osallistui Seinäjoen Tangomarkkinoille vuonna 1986 ja voitti. Tämän jälkeen alkoi levytysura Finnlevy-yhtiössä.
Teuvo Oinas on kotoisin Ylitornion Raanujärveltä.
Teuvo Oinas oli viimeisiä 1980-luvun lopulla pinnalle nousseita nuoria laulajia, jotka levyttivät Toivo Kärjen aiemmin levyttämättömiä sävellyksiä vielä tämän eläessä. Muun muassa Oinaan ensimmäisen albumin nimikappale, tango Haave rakkaudesta oli Kärjen sävellys ja samalla kappaleen ensilevytys. Oinaan toisella albumilla Särkyneen toiveen katu oleva tango Rakkauteni viimeinen jäi viimeiseksi julkaistuksi Kärjen ja Juha Vainion yhteiseksi kappaleeksi.
Diskografia

Haave rakkaudesta (1987)
Särkyneen toiveen katu (1988)
Tähtihetki (1990)
Kaunein tango (1991)
Teuvo Oinas (1991)
Elokuu (1992)
Tuhansin tuntein (1995)
Tanssikengät (1998)
Onnensirpaleet (2004)
Tie unelmiin (2006)
Tähtiä täynnä (2013)
Suomalainen Tango – Kuninkaana 30 vuotta (2016)
Aiheesta muualla

Teuvo Oinaan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Oinas Ylen Elävässä arkistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teuvo Oinas Wikimedia Commonsissa
Seinäjoen tangomarkkinoiden tangokuninkaat
| --- | --- |
1980-luku:  1985: Kauko Simonen  1986: Teuvo Oinas  1987: Harri Lahti  1988: Kari Piironen  1989: Risto Nevala 
1990-luku:  1990: Jouni Raitio  1991: Jaska Mäkynen  1992: Mika Pohjonen  1993: Sebastian Ahlgren  1994: Sauli Lehtonen  1995: Jari Sillanpää  1996: Tomi Markkola  1997: Matti Korkiala  1998: Jouni Keronen  1999: Petri Hervanto 
2000-luku:  2000: Antti Raiski  2001: Erkki Räsänen  2002: Mikko Kilkkinen  2003: Kari Hirvonen  2004: Tommi Soidinmäki  2005: Saska Helmikallio  2006: Marko Lämsä  2007: Henri Stenroth  2008: Jukka Hallikainen  2009: Amadeus Lundberg 
2010-luku:  2010: Marko Maunuksela  2012: Pekka Mikkola  2013: Kyösti Mäkimattila  2014: Teemu Roivainen  2015: Aki Samuli  2016: Marco Lundberg  2017: Teijo Lindström  2018: Jarno Kokko  2019: Johannes Vatjus 
2020-luku:  2022: Keijo Hietikko  2023: Pasi Flodström  2024: Harri Hautaniemi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  MusicBrainz
Heikki Ojansuu

Heikki Ojansuu (26. heinäkuuta 1873 Tyrvää – 18. tammikuuta 1923) oli suomalainen kielitieteilijä. Hän toimi muun muassa Turun yliopiston ensimmäisenä suomen kielen ja sen sukukielten professorina.
Ojansuu väitteli vuonna 1901 aiheella Suomen lounaismurteiden äännehistoria. Vokaalioppi. Descendentti esitys.
Ojansuu oli Helsingin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden dosentti vuodesta 1903, kolme lukukautta E. N. Setälän viransijainen suomen kielen ja kirjallisuuden professorina ja suomalaisen filologian apulainen (apulaisprofessori) vuodesta 1914. Lisäksi hän oli muun muassa Suomen Liikemiesten Kauppaopiston opettaja vuosina 1908–1919.
Vuonna 1921 Ojansuu nimitettiin Turun yliopiston ensimmäiseksi suomen ja sen sukukielten professoriksi.
Ojansuu kirjoitti toistakymmentä tieteellistä teosta sekä melkein kaksisataa julkaistua artikkelia. Hän tutki erityisesti suomen murteita, vanhinta kirjasuomea, nimistöä, lainasanoja sekä karjalan ja viron kieliä. Ojansuu teki monia laajoja tutkimusmatkoja ja keräsi Etelä-Virosta ja Pohjois-Latviasta mittavat kokoelmat, jotka jäivät julkaisematta.
Tyrvääläissyntyinen Ojansuu kokosi 22-vuotiaana vuonna 1895 lähes 14 000 sanan sanaluettelon ”Tyrvään murteen sanakirja”. Sanakirja julkaistiin vuosina 2008 ja 2009 kaksiosaisena ja täydennettynä selityksillä ja esimerkeillä. 1 353-sivuinen teos on laajimpia paikallismurteen sanakirjoja Suomessa.
Aiheesta muualla

Heikki Ojansuu 375 humanistia -sivustolla 8.6.2015. Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Riitta Oittinen

Riitta Marianne Oittinen (s. 1952 Lempäälä) on suomalainen tutkija, kääntäjä ja kuvantekijä.
Koulutus ja työura

Riitta Oittinen valmistui Tampereen kieli-instituutista diplomikielenkääntäjäksi vuonna 1979 pääaineenaan englannin kielen kääntäminen ja sivuaineenaan saksan kielen kääntäminen. Vuonna 1987 Oittinen suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Tampereen yliopiston kääntäjänkoulutuslaitoksessa, vuonna 1989 filosofian lisensiaatin tutkinnon ja väitteli tohtoriksi vuonna 1993.
Oittinen työskenteli Tampereen yliopistossa monikielisen viestinnän ja käännöstieteen lehtorina vuodesta 1990 lähtien. Vuonna 1997 Oittinen nimitettiin kääntämisen tutkimuksen dosentiksi Tampereen yliopistoon ja vuonna 2001 englannin kääntämisen tutkimuksen dosentiksi Helsingin yliopistoon. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2020.
Oittinen on toiminut myös kääntäjänä ja tulkkina. Hän työskenteli aikoinaan maansiirtoalan yrityksen teknisen osaston kielenkääntäjänä ja on sittemmin työskennellyt freelancer-kääntäjänä ja kääntänyt muun muassa kuvakirjoja pääasiassa englannista suomeksi.
Kaiken aikaa Oittinen on erikoistunut kuvan ja sanan väliseen suhteeseen, multimodaalisuuteen, kuvakirjan kääntämiseen ja lapsille kääntämiseen. Monet tutkijat pitävät Oittista ensimmäisenä tutkijana maailmassa, joka kirjoitti (julkaisussa TextConText) visuaalisuudesta kääntämisessä ja eritoten kuvakirjan kääntämisessä. Oittinen on myös ensimmäinen Suomessa, joka väitteli kääntämisestä Suomessa (vuonna 1993).
Oittinen teki kymmenen vuoden ajan Yleisradiolle myös animaatioelokuvia, jotka hän kuvitti, kirjoitti, animoi ja ohjasi. Työ animaatioelokuvien parissa jäi sivuun siinä vaiheessa, kun Oittinen väitteli. Kuvantekoa hän ei kuitenkaan ole lopettanut.
Oksennuspallo

Sarvipöllön oksennuspalloja sekä pallosta löytyneet jyrsijän luut (mittakaava, janan pätkä = 1 cm)
Oksennuspallo on pallo, jonka lintu oksentaa syötyään. Se sisältää sen osan linnun syömästä ravinnosta, jota lintu ei voi käyttää hyväkseen. Oksennuspalloissa on muun muassa karvoja, suomuksia, höyheniä, luita, muovia ja kasvinosia. Muun muassa pöllöt, varislinnut, päiväpetolinnut, uikut, haikarat, merimetsot ja lokit oksentavat sulamattoman osan saaliistaan pallona.
Oksennuspallo
Pöllöt nielevät ruokansa kokonaisina tai suurina kappaleina. Mahan pohjalla sulamattomat ainekset tiivistyvät vähitellen oksennuspalloksi, joka painaa noin kymmenesosan syödystä saaliista. Lintu oksentaa sen ulos noin puoli vuorokautta sen jälkeen, kun on syönyt saaliin.
Oksennuspalloista on löytynyt myös niihin normaalisti kuulumattomia esineitä, kuten rengastuksessa käytettyjä metallirenkaita.
Jyrsijöiden ruumiinosien jäänteet oksennuspalloissa saattavat kantaa niiden viruksia ja bakteereja, minkä takia oksennuspallojen sterilointi esimerkiksi mikroaaltouunissa on tärkeää ennen niiden tutkimista. 2000-luvun alussa huonosti steriloidut oksennuspallot aiheuttivat tautiepidemian kahdessa yhdysvaltalaisessa peruskoulussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oksennuspallo Wikimedia Commonsissa