Ilmastorahoitus
Ilmastorahoitus osana kansainvälistä ilmastopolitiikkaa

Kansainvälisessä ilmastopolitiikassa tarkoitetaan ilmastorahoituksella YK:n ilmastosopimuksiin perustuvaa kansainvälistä rahoitusta. YK:n ilmastonsuojelun puitesopimus (UNFCCC) neuvoteltiin YK:n ympäristö- ja kehityskokouksessa vuonna 1992. Sopimus astui voimaan 1994, ja sitä täydennettiin Kioton pöytäkirjalla 2005, ja nykypolitiikkaa määrittelevä, oikeudellisesti sitova Pariisin ilmastosopimus astui voimaan 2016.
Pariisin sopimuksen on kirjattu teollisuusmaita koskeva ilmastorahoituksen mobilisaatiovelvoite.  Artikla 9 mukaan sopimuksen osapuolina olevat teollisuusmaat tarjoavat osapuolina oleville kehitysmaille, erityisesti vähiten kehittyneille maille ja pienille kehittyville saarivaltioille, rahoitusta avustaakseen niitä yhtäläisesti ilmastonmuutoksen hillinnässä ja siihen sopeutumisessa. Ilmastorahoituksen erottaminen Pariisin ilmastosopimuksen Artikla 2.1c:sta on tärkeää, koska rahoitusvirtoja yleisesti käsittelevä tavoite koskee kaikkia sopimuksen ratifioineita osapuolia.
Tämä mobilisointivelvoite perustuu ympäristöpolitiikassa keskeiseen aiheuttajaperiaatteeseen. Sen mukaisesti nykyiset teollisuusmaat, joiden fossiiliseen energiaan perustunut talouskehitys on kumulatiivisesti tarkasteltuna pääasiallinen syyllinen ilmastonmuutokseen, ovat velvoitettuja tukemaan ilmastotoimia kehitysmaissa, joiden kumulatiiviset kasvihuonekaasupäästöt ovat tyypillisesti alhaiset. Lisäksi rahoitus perustuu YK:n ilmastosopimuksen yhteisiä tavoitteita mutta eriytyviä velvollisuuksia koskeviin niin sanottuihin CBDR -periaatteisiin, joiden mukaan valtioita koskevat yhteiset tavoitteet, mutta valtiot eivät ole yhtälaisesti vastuussa tavoitteiden saavuttamisesta.
Pariisin sopimusta täydentävän osapuolikokouksen mukaisesti teollisuusmaiden jaettu tavoite on mobilisoida vuosittain 100 miljardia Yhdysvaltain dollaria vuosina 2020–2025, jonka jälkeen sovitaan suuremmasta ilmastorahoitustavoitteesta. Neuvotteluprosessi uuden määrällisen ja yhteisen rahoitustavoitteen lyötiin lukkoon osana vuoden 2021 Glasgow’n ilmastokokousta, jossa määrittelyä varten luotiin avoin, inklusiivinen ja läpinäkyvä ad hoc -työohjelma päätöksellä  9/CMA.3.
Pariisin sopimuksessa asetetun rahoitusvelvoitteen keskiössä on julkinen lahjamuotoinen rahoitus, vaikka ilmastorahoitus voi sisältää muun muassa markkinaehtoisia pääomasijoituksia, lainoja ja vientiluottotakuita. Pariisin sopimuksen Artikla 9 nostaa kuitenkin esille, että ilmastorahoituksessa tulee huomioida sopimusosapuolina olevien kehitysmaiden tarpeet.
Kööpenhaminan ilmastokokouksen yhteydessä vuonna 2009 todettiin, että ilmastorahoituksen tulee olla ”uutta ja lisäistä” suhteessa rikkaiden valtioiden kehitysyhteistyömäärärahoihin myöntämiin määrärahoihin . Näitä ja monia muita ilmastorahoituksen myöntö- ja raportointiperiaatteita ei ole määritelty täsmällisesti, minkä vuoksi YK:n vuorovuosittain ilmestyvän ilmastorahoitusta koskevan raportin  esittämistä luvuista käydään kriittistä keskustelua.
Esitetty kritiikki rahoituksen mobilisoimisesta keskittyy lahjamuotoisen rahoituksen osuuteen, rahoitettujen hankkeiden todellisiin ilmastovaikutuksiin sekä vivutetun  yksityisen rahoituksen määrään osana raportoituja tuloksia. Myös Glasgow'n ilmastokokouksen päätöslauselmissa nostetaan huoli erityisesti ilmastonmuutoksen sopeutumiseen kohdistuneen rahoituksen määrästä ja köyhien maiden vaikeuksista täyttää rahoitusehtoja.  Kansainvälisissä ilmastonouvotteluissa huomio on ilmastonmuutoksen hillinnän ja sopeutumisen ohella keskittynyt niin sanottujen ilmastonmuutoksen aiheuttamien vahinkojen ja menetysten korvaamiseen.