stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tampere–Viipurin Ilves-Kissat
Historia > Alkuajat

Seuran nimi muuttui Viipurin Ilvekseksi vuonna 1934. Nimen muutoksen syynä oli se, että epävirallisen ja rekisteröimättömän poikaurheiluseura Urheilu-Poikien edustajat liittyivät vuonna 1934 Viipurin Pallo-Veikkoihin. Heidän aloitteesta seuran nimi muutettiin Viipurin Ilvekseksi. Pallo-Veikkoina seura pelasi kohtuullisella menestyksellä myös pesäpalloa ja osallistui vuoden 1934 mestaruussarjan karsintoihin.
Vuoden 1934 jälkeen miehet lopettivat pesäpalloilun, mutta naiset jatkoivat vielä Ilveksen väreissä. Seura siirtyi evakkoseurana Tampereelle talvisodan jälkeen 1940. Seuran perinteitä jatkamaan Tampereelle perustettiin Ilves-Pojat -niminen seura. Kun Viipuri menetettiin jatkosodan jälkeen toistamiseen, siirtyi sinne takaisin muuttanut Viipurin Ilves taas Tampereelle. Joulukuussa 1944 Ilves-Pojat ja Viipurin Ilves yhdistyivät ja uuden seuran nimeksi päätettiin antaa Ilves-Kissat.
Historia > Suomen mestaruus ja ottelut eurokentillä

Ilves-Kissat nousi syksyllä 1948 jalkapallon SM-sarjaan ja voitti 1950 Tampereelle sen ensimmäisen Suomen mestaruuden jalkapallossa. Vuonna 1970 Ilves-Kissat pelasi Tampereen ensimmäisen euro-ottelun itävaltalaista Sturm Grazia vastaan. Ratinassa Ilves-Kissat voitti 4-2, mutta hävisi Itävallassa 3-0. Ottelu kuului silloiseen Messukaupunkien cupiin. Seuraavalla kierroksella vastaan olisi tullut Arsenal Lontoosta.
Ilves-Kissojen ja A-maajoukkueen keskushyökkääjä Yrjö Asikainen voitti jalkapallossa kolme kertaa maalikuninkuuden (1949, 1950 ja 1955). Asikainen toimi Killan puheenjohtajana lähes sen alusta alkaen kuolemaansa (3.12.2008) asti. Viipurilaissyntyinen Leo Turunen valittiin 1947 Suomen parhaaksi jalkapalloilijaksi.
Seurassa on pelannut noin 30 A-maajoukkueessa esiintynyttä jalkapalloilijaa kuten Yrjö Asikainen, Thure Sarnola, Leo Turunen, Aarno Rinne, Aarno Niinimäki, Olavi Lilja, Kalevi Lilja, Simo Lehmusvirta, Veikko Forsblom, Veikko Hovivuori, Jarmo Manninen, Harri Holli, Mikko Lampi, Matti Mäkelä, Kalevi Nupponen, Matti Haahti, Olli Heinonen, Semi Nuoranen, Esko Valkama, Erkki Vihtilä, Hannu Asikainen ja Matti Pitko.
Historia > Fuusio ja uudelleensyntyminen

Vuonna 1974 Ilves-Kissat ja Tampellan Palloilijat sulautuivat Tampereen Ilvekseen, joka otti jalkapallon jälleen täysimittaisesti ohjelmaansa. Ilves-Kissat lopetti jalkapallon Ilves-Kissojen nimellä, mutta alasarjoissa sen perinteitä jatkoi sisarseura Kissalan Pojat.
Ilves-Kissojen Kilta perustettiin 1975 vaalimaan Ilves-Kissojen jalkapalloperinnettä ja erityisesti seuran viipurilaisia juuria. Syksyllä 1986 Ilves-Kissojen entiset pelaajat ja tukijat perustivat uudelleen Ilves-Kissat, joka virallisesti sai nimen Tampere-Viipurin Ilves-Kissat ry. Seuran johto päätti syksyllä 2004 nostaa Ilves-Kissat 6. divisioonasta ylempiin sarjoihin ja syksyllä 2010 joukkue nousikin Kakkoseen.
Nykypäivä

Ilves-Kissojen miesten edustusjoukkue pelaa Kakkosta, johon joukkue nousi viimeisimmän kerran kaudeksi 2021. Kaudella 2022 Ilves-Kissat eteni ylempään noususarjaan ja sijoittui sarjassa lopulta kolmanneksi. Kaudella 2023 Ilves-Kissat eteni Ykkösen nousukarsintaan, jääden lopulta VIFK:lle hävityn rangaistuspotkukilpailun jälkeen Kakkoseen.
Miesten kakkosjoukkue pelaa Kutosessa. Naisten joukkue toimii syksystä 2023 alkaen osana Ilves-Kissat juniorit ry:tä ja pelaa 4. divisioonassa.
Ilves-Kissat juniorit

Ilves-Kissojen junioritoiminta toimii omassa yhdistyksessä Ilves-Kissat juniorit ry:ssä kokonaan erillisenä Tampere-Viipurin Ilves-Kissojen toiminnasta, eikä seurojen välillä ole vuonna 2024 yhteistyötä.
Ilves-Kissat juniorit on perustettu vuonna 2023. Ilves-Kissat juniorit ry on tamperelainen voittoa tavoittelematon yhdistys, jonka alaisuudessa toimivat Ilves-Kissojen kaikki juniorijoukkueet ikäluokissa 2017–2011 sekä P20 (2003–2007). P20 joukkue pelaa miesten kutosessa kaudella 2023-2024. Ilves-Kissat junioreihin kuuluvat myös Kissojen jalkapallo ja futsal-naisten joukkueet. Tampere–Viipurin Ilves-Kissat on vuonna 1932 ystäväporukan Viipurissa perustama jalkapalloseura, joka siirtyi evakkoon Tampereelle vuonna 1940. Ystävysten perustaman seuran arvot halutaan jatkossa sisällyttää osaksi junioritoimintaa.
Sarjasijoituksia

| Kausi | Sarja | Sija | O | V | T | H | TM–PM | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | Kolmonen (lohko) | 3. | 22 | 13 | 2 | 7 | 52–38 | 41 |
| 2010 | Kolmonen (lohko) | 1. | 26 | 20 | 4 | 2 | 87–19 | 64 |
| 2011 | Kakkonen (lohko B) | 11. | 26 | 5 | 4 | 17 | 22–65 | 19 |
| 2012 | Kolmonen (lohko) | 3. | 24 | 12 | 5 | 7 | 61–35 | 41 |
| 2013 | Kolmonen (lohko) | 1. | 22 | 15 | 3 | 4 | 54–22 | 48 |
| 2014 | Kakkonen (länsilohko) | 7. | 27 | 10 | 8 | 9 | 37–36 | 38 |
| 2015 | Kakkonen (etelälohko) | 9. | 27 | 6 | 7 | 14 | 33–38 | 25 |
| 2016 | Kolmonen (Tampere) | 2. | 22 | 16 | 2 | 4 | 64–29 | 50 |
| 2017 | Kolmonen (Tampere) | 2. | 22 | 16 | 1 | 5 | 78–31 | 49 |
| 2018 | Kolmonen (Tampere) | 3. | 20 | 11 | 6 | 3 | 53–29 | 39 |
| 2019 | Kolmonen (Tampere) | 2. | 22 | 18 | 1 | 3 | 104–22 | 55 |
| 2020 | Kolmonen (Tampere) | 1. | 16 | 13 | 2 | 1 | 64–14 | 41 |
| 2021 | Kakkonen (lohko B) | 10. | 22 | 5 | 9 | 8 | 36–40 | 24 |
| 2022 | Kakkonen (lohko B) | 3. | 27 | 13 | 4 | 10 | 65–67 | 43 |
| 2023 | Kakkonen (lohko B) | 3. | 22 | 13 | 4 | 5 | 53–43 | 43 |
Aiheesta muualla

Ilves-Kissojen jalkapallon edustusjoukkueen kotisivut
Ilves-Kissat juniorien kotisivut
| n k Jalkapallon Suomen-mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1908: Unitas  1909: PUS  1910: ÅIFK  1911: HJK  1912: HJK  1913: KIF  1914: ei pelattu  1915: KIF  1916: KIF  1917: HJK  1918: HJK  1919: HJK  1920: ÅIFK  1921: HPS  1922: HPS  1923: HJK  1924: ÅIFK  1925: HJK  1926: HPS  1927: HPS  1928: TPS  1929: HPS  1930: HIFK  1931: HIFK  1932: HPS  1933: HIFK  1934: HPS  1935: HPS  1936: HJK  1937: HIFK  1938: HJK  1939: TPS  1940: järjestettiin cup-kilpailu  1941: TPS  1942: HT  1943: ei pelattu  1944: VIFK  1945: VPS  1946: VIFK  1947: HIFK  1948: VPS  1949: TPS  1950: I-Kissat  1951: KTP  1952: KTP  1953: VIFK  1954: Pyrkivä  1955: KIF  1956: KuPS  1957: HPS  1958: KuPS  1959: HIFK  1960: Haka  1961: HIFK  1962: Haka  1963: Reipas  1964: HJK  1965: Haka  1966: KuPS  1967: Reipas  1968: TPS  1969: KPV  1970: Reipas  1971: TPS  1972: TPS  1973: HJK  1974: KuPS  1975: TPS  1976: KuPS  1977: Haka  1978: HJK  1979: OPS  1980: OPS  1981: HJK  1982: Kuusysi  1983: Ilves  1984: Kuusysi  1985: HJK  1986: Kuusysi  1987: HJK  1988: HJK  1989: Kuusysi  1990: HJK  1991: Kuusysi  1992: HJK  1993: Jazz  1994: TPV  1995: Haka  1996: Jazz  1997: HJK  1998: Haka  1999: Haka  2000: Haka  2001: TamU  2002: HJK  2003: HJK  2004: Haka  2005: MyPa  2006: TamU  2007: TamU  2008: FC Inter  2009: HJK  2010: HJK  2011: HJK  2012: HJK  2013: HJK  2014: HJK  2015: SJK  2016: IFK Mariehamn  2017: HJK  2018: HJK  2019: KuPS  2020: HJK  2021: HJK  2022: HJK  2023: HJK  2024: KuPS 
| n k Naisten futsalin Suomen mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1997–98: Manse-Futis  1998–99: MPS  1999–00: FC Espoo  2001–02: TP-V  2002–03: HJK  2003–04: HJS  2004–05: STPS  2005–06: Ilves-Kissat  2006–07: TJK  2007–08: HJS  2008–09: FTK  2009–10: GFT Prinsessat  2010–11: TJK  2011–12: FTK  2012–13: GFT  2013–14: Ilves FS  2014–15: Ilves FS  2015–16: Ilves FS  2016–17: Ilves FS  2017–18: GFT  2018–19: GFT  2019–20: Ei jaettu  2020–21: MuSa  2021–22: MuSa  2022–23: HIFK FS  2023–24: HIFK FS 
Ilves-Kissojen kotiottelu Grankulla IFK:a vastaan Kaupin stadionilla elokuussa 2021.
Myllymäen rautatieasema

Myllymäen rautatieasema on itäisin Ähtärin neljästä rautatieliikennepaikasta ja kolmesta matkustajaliikenteen asemasta. Kyseessä on myös itäisin Etelä-Pohjanmaan rautatieliikennepaikka. Asema sijaitsee sähköistämättömällä Haapamäki–Seinäjoki-radalla. Haapamäeltä on etäisyyttä noin 35 kilometriä pohjoisluoteeseen ja Seinäjoelta on välimatkaa noin 85 kilometriä itäkaakkoon. Myllymäellä rata tekee mutkan, josta väylä jatkuu lähes kohtisuoraan Seinäjoen suuntaan ja toisaalta Haapamäen suuntaan.
Asemalla pysähtyvät Jyväskylän ja Seinäjoen väliset taajamajunat sekä yksi vuoropari reitillä Tampere–Haapamäki–Seinäjoki.
Myllymäki on esimerkiksi Karstulan, Kannonkosken ja Saarijärven lähin henkilöliikenteen rautatieasema. Etäisyyttä on Karstulan keskustaajamaan noin 55 kilometriä, Kannonkosken keskustaajamaan noin 95 kilometriä ja Saarijärven keskustaajamaan noin 58 kilometriä. Lipunmyyntiä asemalla ei enää ole.
Myllymäen asema oli ainoa vuonna 1883 liikenteelle avatun Tampereen–Vaasan rautatien III luokan asema. Siitä piti alun perin tulla risteysasema, koska vuoden 1877 valtiopäivillä suunniteltiin rakennettaviksi kaksi rautatietä, toinen Pietarin radalta Taavetista Mikkelin ja Jyväskylän kautta Vaasaan, toinen Tampereelta Kärsämäen kautta Ouluun. Näiden ratojen risteysasema olisi sijoittunut Myllymäelle. Ensimmäisessä vaiheessa rakennettiin kuitenkin vain rataosat Tampereelta Myllymäen kautta Vaasaan, ja suunnitelmien muututtua Oulun rata rakennettiin Seinäjoelta ja Jyväskylän rata Haapamäeltä. Alkuperäisistä suunnitelmista muistuttaa Myllymäen melko kookas asemarakennus, joka on säilynyt hyvin alkuperäisessä asussaan. Asema-alueelle rakennettiin myös tiilinen nelipaikkainen veturitalli.
Melko syrjäisestä sijainnistaan ja toteutumattomista ratasuunnitelmista huolimatta Myllymäki oli pitkään merkittävä rautatieasema. Se sijaitsi melko tarkkaan Tampereen ja Vaasan puolivälissä, joten se oli alkuvuosina junien kohtaamis- ja yöpymispaikka. Maailmansotien välisenä aikana Myllymäki oli Suomen suurimpia puutavaran kuormauspaikkoja. Puutavaraliikennettä palvelivat päivystäjäveturi vuoteen 1989 ja puutavaranosturi vuoteen 1990. Asema on lisäksi ollut turpeen kuormauspaikka. Myllymäen asema oli aikanaan myös henkilöliikenteen vaihtopaikka, koska Saarijärven suunnasta saapuneet postiautot toivat junille niin postia kuin matkustajiakin. Nykyisin liikenne Myllymäen asemalla on hiljentynyt. Museovirasto on luokitellut Myllymäen rautatieaseman valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi.
Myllymäen asema on vuosina 1883–1926 ja uudelleen vuodesta 2007 ollut Suomen korkeimmalla sijaitseva henkilöliikenteen rautatieliikennepaikka (178 m mpy.). Suomen korkeimmalla sijaitseva tavaraliikenteen liikennepaikka on vuodesta 1999 ollut Arolan rautatieasema Vartiuksen radalla Kuhmossa (232 m mpy.). Suomen kaikkien aikojen korkeimmalla sijainnut rautatieliikennepaikka on ollut 279 metrin korkeudella merenpinnasta sijainnut Päävaaran seisake käytöstä poistetulla Taivalkosken radalla Suomussalmella.
Murhe ja melankolia sekä muita kirjoituksia

| Murhe ja melankolia sekä muita kirjoituksia |
| --- | --- |
 Kirjan kansi.
Kirjailija:  Sigmund Freud
Kieli:  saksa
Genre:  psykoanalyysi
Julkaistu:  1905–1937
Suomennos
Suomentaja:  Markus Lång
Kansitaiteilija:  Petri Latvala
Kustantaja:  Vastapaino
Julkaistu:  2005
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  288
ISBN:  951-768-147-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Murhe ja melankolia sekä muita kirjoituksia on kokoelma Sigmund Freudin kirjoituksia psykoanalyysista. Kokoelman on valikoinut ja suomentanut Markus Lång ja julkaissut Vastapaino vuonna 2005.
Osa valikoiman suomennoksista oli julkaistu 1990-luvulla muun muassa Psykologia-lehdessä. Artikkelit on suomennettu saksan kielestä, ja niihin on liitetty Standard Editionin kriittistä viiteaineistoa. Valikoimasta julkaistiin vuonna 2017 toinen laitos nimekkeellä Suru ja synkkämielisyys sekä muita esseitä.
Kirja sisältää kolmetoista artikkelia vuosilta 1905–1937 sekä Freudin elämäkerran. Aihepiireinä ovat psykoanalyyttinen taiteentutkimus, metapsykologia ja psykoanalyysin tietoteoria.
Sisällys > Psykopaattisia näytelmähenkilöitä

Musiikkitieteilijä Max Grafin mukaan Freud oli laatinut artikkelikäsikirjoituksen ”Psychopathische Personen auf der Bühne” vuonna 1904 ja esitellyt sitä hänelle. Todennäköisemmin artikkeli on kuitenkin laadittu vuosien 1905–1906 vaihteessa, koska tekstissä mainittu Hermann Bahrin näytelmä Der Andere kantaesitettiin vasta marraskuussa 1905.
Käsikirjoitusta ei julkaistu saksan kielellä ennen kuin vuonna 1962. Englanninkielinen lyhennelmä julkaistiin vuonna 1942 ja täydellinen käännös vuonna 1953 Standard Editionissa.
Freud tarkastelee artikkelissa draamaa ja sen vastaanottoa yleisön psykologian kannalta. Katsoja voi samastua päähenkilöön ja nauttia tämän ”suuruudesta”. Freud erottelee uskonnollisen draaman, yhteisöllisen draaman, luonnedraaman ja psykologisen draaman: ristiriita vallitsee ensin päähenkilön ja jumalten välillä, sitten päähenkilön ja yhteisön, sitten kahden merkittävän yksilön välillä, ja viimeisessä tapauksessa ristiriita ilmenee psyyken sisällä eri yllykkeiden – esimerkiksi rakkauden ja velvollisuudentunnon – välisenä taisteluna. Viidentenä lajina on psykopatologinen draama, jossa vastakkain ovat tietoinen ja tiedostumaton yllyke; tällainen draama voi Freudin mukaan tuottaa katsojalle nautintoa vain jos katsojakin on neurootikko. Ensimmäiseksi esimerkiksi modernin ajan psykopatologisesta draamasta hän mainitsee Hamletin.
Tästä artikkelista on julkaistu myös Outi Räsäsen suomennos vuonna 1998. Långin suomennos julkaistiin aluksi Synteesi-lehdessä vuonna 1999.
Sisällys > Kirjailija ja mielikuvitus

Freud esitelmöi aiheesta ”Der Dichter und das Phantasieren” kustantaja Hugo Hellerin kirjakaupassa 6. joulukuuta 1907, ja esitelmä julkaistiin painettuna maaliskuussa 1908.
Artikkeli keskittyy tarkastelemaan mielikuvituksen merkitystä kaunokirjailijoiden työlle. Yleensä mielikuvituksessa luodut haavekuvitelmat ja pilvilinnat ovat yksilöllisiä, kunnianhimoisia ja itsekeskeisiä ja toisten kuvitelmiin suhtaudutaan viileästi tai jopa vastenmielisesti. Kaunokirjallisuuden nautinnollisuus perustuu ainakin kahteen keinoon: ”kirjailija lieventää päiväunelmoinnin egoistisuutta muuntelemalla ja kätkemällä, ja hän lahjoo meidät puhtaan formaalisella, toisin sanoen esteettisellä mielihyvällä”.
Tästä artikkelista on julkaistu myös Juhani Ihanuksen suomennos vuonna 1987.
Sisällys > Das Unheimliche – epämukavuuden elämyksestä

Artikkeli Das Unheimliche julkaistiin syksyllä 1919, mutta Freud oli alkanut valmistella tutkielmaansa jo 1910-luvun alkupuolella.
Artikkelin ensimmäisessä jaksossa Freud tarkastelee saksan kielen sanaa das Unheimliche, joka ilmaisee hänen mukaansa aivan tietynlaista kammottavuuden tai epämukavuuden vaikutelmaa: ”se juontuu ammoin tutusta, muinoin mukavasta”. Laajojen sanakirjaotteiden avulla hän esittelee, kuinka saksan kielessä sana heimlich ’kotoisa, salattu, suojattu’ on kehittynyt etymologisesti kohti ambivalenssia ja alkanut tarkoittaa lähes samaa kuin vastakohtansa unheimlich.
Toisessa jaksossa Freud analysoi E. T. A. Hoffmannin kertomusta ”Sannoittaja” eli ”Nukuttaja” (Der Sandmann). Ernst Jentschin mukaan kertomus hyödyntää kammottavuuden vaikutelmaa esittelemällä Olimpian hahmon, josta ei tiedetä, onko kyseessä ihminen vai kone (niin kutsuttu oudon laakson ilmiö), mutta Freudin mukaan kertomuksen kammottava hahmo on ”Sannoittaja” eli lakimies Coppelius ja silmien vahingoittuminen edustaa isän suorittamaa kastraatiota.
Myös kaksoisolentoaihe hyödyntää kammottavuuden vaikutelmaa: kaksoisolento edustaa oman egon torjuttuja piirteitä, jotakin mikä on aikaisemmin kuulunut omaan persoonallisuuteen tuttuna ja mukavana aineksena. Samanlaisen paluu – kun esimerkiksi yhtäkkiä joka puolella kohdataan luku 62 – puolestaan tyydyttää lapsenomaista toistamispakkoa ja tuntuu yhtä aikaa tyydyttävältä ja epämukavalta, koska tietyt sielunelämän osat tuntuvat saavuttaneen ”demonisen” kaikkivoipuuden ja torjunta on epäonnistunut.
Artikkelin kolmannessa jaksossa Freud erottaa toisistaan kokemusperäisen kammottavuuden ja sepitteiden kammottavuuden. Jokin tapaus saattaa virittää yksilön torjutun lapsuuskompleksin uudelleen, kun esimerkiksi ajatus, varsinkin kuolemantoive, näyttää johtaneen tulokseen tai vainaja näköjään ilmaantuu entisille sijoilleen. Tässä on kyse torjutun paluusta. Sen sijaan kaunokirjallisuudessa voidaan luoda fiktiivinen maailma, jossa kammottavuuden edellytykset poikkeavat huomattavasti elävästä elämästä ja jossa esimerkiksi ajatusten mahti tai vainajien ilmestyminen ei ole kammottavaa.
Artikkelin erikoispiirteenä on laajahko ote Daniel Sandersin sanakirjasta, monisivuinen hakusana-artikkeli heimlich kokonaisuudessaan. Monissa käännöksissä sanakirjaotetta on lyhennetty huomattavasti, myös Mirja Rutasen suomennoksessa vuodelta 2003, mutta tämän kirjan suomennos sisältää otteen lyhentämättömänä.
Kriittisesti Freudin esseetä ja kammottavuuden aihepiiriä tarkastelee professori Nicholas Roylen tutkielma  The Uncanny. An Introduction vuodelta 2003.
Sisällys > Huumori

Freud oli vuonna 1905 julkaissut kirjan Vitsi ja sen yhteys piilotajuntaan, ja elokuussa 1927 hän palasi samaan aihepiiriin. Alun perin ”Der Humor” oli esitelmä, jonka Anna Freud luki psykoanalyyttisessa kongressissa syyskuun alussa 1927. Kirjoitus julkaistiin myöhemmin syksyllä painettuna (Almanach 1928).
Vitsi-kirjan jälkeen Freud oli esittänyt uuden psyykkisen rakennemallin, joka sisältää asteet minä, viettipohja ja yliminä. Tässä kirjoituksessaan hän tarkastelee huumoria kyseisen mallin näkökulmasta. Hän arvioi, että vitsi edustaa tiedostumattoman panosta komiikkaan ja huumori puolestaan edustaa superegon panosta komiikkaan. Vaikka yliminä edustaa vanhempien kieltäviä ja rajoittavia puolia, huumorissa ilmenee, kuinka yliminä pyrkii lohduttamaan minää.
Sisällys > Määritelmiä psyykkisen tapahtumisen kahdelle periaatteelle

Artikkeli ”Formulierungen über die zwei Prinzipien des psychischen Geschehens” kuuluu psykoanalyysin klassikoihin. Freud alkoi suunnitella artikkelia kesäkuussa 1910 ja esitelmöi aiheesta lokakuussa Wienin psykoanalyyttisessa yhdistyksessä, mutta vastaanotto oli laimea. Varsinaisen artikkelin hän laati joulu–tammikuussa, ja se julkaistiin keväällä 1911 yhtä aikaa Schreberin tapauskertomuksen kanssa.
Freud kehittelee ajatuskulkuja, joita hän oli esitellyt Unien tulkinnan viimeisessä luvussa kymmenisen vuotta aikaisemmin. Hän selostaa mielihyväperiaatteen ja todellisuusperiaatteen kehittymistä; mielihyväperiaate hallitsee primaariprosessia ja todellisuusperiaate sekundaariprosessia.
Sisällys > Vietit ja viettikohtalot

Keväällä ja kesällä 1915 Freud ryhtyi laatimaan laajaa ja järjestelmällistä kuvausta psykoanalyysista. Hän laati kaikkiaan kaksitoista artikkelia, jotka oli tarkoitettu kirjaksi Zur Vorbereitung einer Metapsychologie, mutta niistä julkaistiin ainoastaan viisi: ”Vietit ja viettikohtalot”, ”Torjunta”, ”Tiedostumaton”, ”Uniopin metapsykologista laajennusta” sekä ”Murhe ja melankolia”. Seitsemän muuta artikkelia hän tiettävästi hävitti. Vuonna 1983 Sándor Ferenczin jälkeenjääneiden papereiden joukosta löydettiin 12. osan käsikirjoitus ”Übersicht der Übertragungsneurosen”, joka julkaistiin alkukielellä vuonna 1985 ja suomeksi vuonna 2022.
Kokoelma Murhe ja melankolia sekä muita kirjoituksia sisältää viidestä alkuperin julkaistusta kirjoituksesta neljä.
Artikkeli ”Triebe und Triebschicksale” valmistui huhtikuussa 1915, ja se julkaistiin samana vuonna. Freud oli ollut tyytymätön siihen, ettei psykologiassa ollut kunnollista teoriaa vietin käsitteestä. ”Vietit ja viettikohtalot” on ensimmäinen lukuisista kirjoituksista, joissa hän pyrkii määrittelemään viettejä ja niiden yksilöpsykologista kehittymistä.
Freud erottaa vietin ja ärsykkeen ja toteaa, että vietti on psyykkinen ärsyke, joka hyökkää oman ruumiin sisältä ja vaikuttaa psyyvän voiman lailla. Vietillä on paine, tavoite, kohde ja lähde. Hän jakaa kantavietit kahteen ryhmään: ego- eli itsesäilytysvietit ja sukuvietit. Niin kutsutut tunteensiirtoneuroosit johtuivat näiden viettien ristiriidasta. (Myöhemmin hän esitti uudet kantavietit: eros ja tuho.) Viettien ”kohtaloilla” Freud tarkoittaa sitä, kuinka vietit muuttuvat kehityksen ja psyykkisen työskentelyn vaikutuksesta, ja erottaa seuraavat kohtalot: vastakohdaksi vaihtuminen, kääntyminen omaa itseä vastaan, torjunta, jalostuminen. Viettikohtaloita on sittemmin tarkasteltu niin kutsuttujen puolustusmekanismien yhteydessä.
Sisällys > Torjunta

Keskeistä psyykkistä prosessia torjuntaa käsittelevä artikkeli ”Die Verdrängung” valmistui keväällä 1915, ja se on toinen osa Freudin metapsykologisten artikkeleiden sarjasta. Kirjoituksessaan ”Psykoanalyyttisen liikkeen historiaa” Freud oli määritellyt torjunnan ”peruspilariksi, jonka varassa psykoanalyysin rakenne lepää”.
Artikkelissa määritellään ja tarkastellaan torjunnan ilmiötä, jossa epämieluisaa viettiyllykettä pyritään pitämään poissa tietoisuudesta. Hän erottaa kaksi torjunnan vaihetta. Kantatorjunnassa vietin edustusta estetään etenemästä tietoisuuteen, ja tämä johtaa takertumaan (saks. Fixierung). Vasta toisessa vaiheessa on kyse varsinaisesta torjunnasta, ja silloin torjunta kohdistuu alkuperin torjutun edustuksen johdannaisiin. Torjunnan ylläpitäminen vaatii psyykkistä energiaa, sillä torjuttu edustus pyrkii yhä uudenlaisina johdannaisina tietoisuuteen vaatimaan tyydytystä.
Sisällys > Tiedostumaton

Freudin metapsykologisten artikkeleiden huipentumana voidaan pitää laajaa kolmatta artikkelia ”Das Unbewusste”, joka valmistui huhtikuussa 1915 ja joka julkaistiin myöhemmin samana vuonna kaksiosaisena.
Tiedostumattomien psyykkisten prosessien olemassaolo on psykoanalyysin keskeisimpiä oletuksia. Freudin lähtökohta ei ollut filosofinen vaan käytännöllinen: ilman kyseistä oletusta hänen oli mahdotonta kuvata ilmiöitä, joita hän kliinisessä työskentelyssään kohtasi. Ajatus sinänsä ei ollut uusi, vaan se oli mainittu esimerkiksi J. F. Herbartin oppikirjassa, jota käytettiin Freudin oppikoulussa. Ensimmäistä kertaa Freud oli käyttänyt sanaa tiedostumaton kirjassa Tutkielmia hysteriasta vuonna 1895. Artikkelissa ”Tiedostumaton” hän kehitteli huomioita, joita hän oli jo aikaisemmin esittänyt muun muassa Unien tulkinnan viimeisessä luvussa.
Artikkeli jakautuu seitsemään osaan. Ensimmäisessä jaksossa Freud puolustaa tiedostumattoman käsitettä ja viittaa niin kutsuttuihin latentteihin psyykkisiin ilmiöihin, joita voidaan havainnoida posthypnoottisessa suggestiossa. Toisessa jaksossa hän selvittelee käsitteen tiedostumaton monimerkityksisyyttä ja esittelee psyykkisen topologian, johon kuuluvat tiedostumaton, esitietoinen ja tietoinen järjestelmä. Kolmannessa jaksossa hän pohtii, voivatko tunteet ja affektit olla tiedostumattomia samalla tavoin kuin mielteet.
Artikkelin neljännessä jaksossa Freud palaa torjunnan ilmiöön ja pyrkii jäsentämään sitä topiikan avulla. Torjunta tapahtuu tietoisen ja esitietoisen järjestelmän rajalla, ja siihen liittyy torjuvan järjestelmän vastavarauma. Hän esittää, että kun psyykkinen prosessi onnistutaan kuvaamaan dynaamisesta, tooppisesta ja taloudellisesta näkökulmasta, voidaan käyttää nimitystä metapsykologia.
Viidennessä jaksossa Freud keskittyy kuvaamaan tiedostumattoman järjestelmän erityisominaisuuksia, joihin kuuluvat ristiriidattomuus, primaariprosessi, ajattomuus ja ulkoisen todellisuuden korvautuminen psyykkisellä. Kuudennessa jaksossa hän tarkastelee erityisesti tiedostumattoman ja esitietoisen järjestelmän vuorovaikutusta. Viimeinen jakso keskittyy tiedostumattomien prosessien tunnistamiseen, ja hän käyttää aineistona erityisesti skitsofreniaa ja skitsofreenikkojen puheita.