Goottilainen romaani
Lajityypin historia > Myöhäisgotiikka

Gotiikka-sanaa on käytetty kuvaamaan myös myöhempiä kauhukirjallisuuden suuntauksia, vaikka ne eivät suoraan kytkeytyisikään keskiaikaiseen tai goottilaiseen estetiikkaan. 1800-luvulla lajin vaikutus näkyi levisi valtavirran kirjallisuuteen: aihetta hyödynsi esimerkiksi Charles Dickens teoksissaan Kolea talo (1852–1853) ja Loistava tulevaisuus (1860–1861). Vuosisadan mittaan suoraviivainen gotiikka menetti kuitenkin suosionsa, mihin vaikutti lajityypille ominaisen liioittelun sortuminen tahattomaan komediaan. Toisaalta goottilainen kuvasto oli tullut ihmisille niin tutuksi, että se oli menettänyt kykynsä sokeerata.
Liioittelu ja tuttuus tekivät goottilaisesta romaanista houkuttelevan satiirin kohteen. Goottilaisen romaanin kulta-ajan lopulla lajin edustajat olivat yleensä parodisia. Komediallisen gotiikan tunnetuimpiin edustajiin kuuluu Jane Austenin Neito vanhassa linnassa (1818). Humoristinen kummitusjuttu oli myös Dickensin Joulukertomus (1843). Toisessa ääripäässä gotiikasta riisuttiin kauhuelementit kerronnan keskittyessä keskittyi groteskeilla yksityiskohdilla mässäilyyn.
1800-luvun mittaan goottilainen kuvasto korvautui psykologisemmalla kerronnalla, jonka keskiössä oli tuhoon tuomittu sankari. Tämän suuntauksen edelläkävijä oli Mary Shelleyn Frankenstein (1818), joka säilytti gotiikan traagisen estetiikan mutta luopui lajityypin aiemmin osoittamasta mielenkiinnosta arkkitehtuuria ja suljettuja tiloja kohtaan. Charlotte ja Emily Brontë puolestaan riisuivat lajityypistä sensaationhakuisuuden romaaneissaan Jane Eyre ja Humiseva harju (molemmat 1847). Yhdysvalloissa goottilaisen romaanin traditiota hyödynsivät Nathaniel Hawthorne (1804–1864) sekä varsinkin Edgar Allan Poe (1809–1849). Poeta kiehtoneita aiheita olivat mielisairaus, rotu, seksuaalisuus, insesti ja nekrofilia. Hänen novellinsa Usherin talon häviö (1839) on amerikkalaisen gotiikan perusteos. Perinteinen goottilainen ja keskiaikainen kuvasto ei kuitenkaan sopetunut Amerikan mantereelle erityisen hyvin. Myös yliluonnollinen oli amerikkalaisessa gotiikassa verrattain harvinaista, ja painopiste oli sen sijaan groteskissa.
Suosionsa laskusta huolimatta goottilainen romaani vaikutti 1800-luvun yliluonnolliseen kirjallisuuteen. Monet dekadentit kirjailijat ottivat vaikutteita gotiikasta; heistä mainittakoon Richard Garnett (1835–1906) ja Violet Paget (”Vernon Lee”, 1856–1935). Kauhun ja dekadenssin yhdistelmä näkyy vahvana myös Bram Stokerin Draculassa (1897), joka lienee goottilaisen romaanin myöhäisistä edustajista tunnetuin. Vuosisadan lopulla Robert Louis Stevenson yhdisteli gotiikan ja tieteiskirjallisuuden elementtejä. Stevensonin Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde (1886) oli symbolinen kuvaus kunniallisen ulkokuoren ja raakalaismaisen alitajunnan kamppailusta; vastaava asetelma oli tyypillinen myös 1700-luvun gotiikassa. Muita goottilaisen romaanin perintöä hyödyntäneitä 1800-luvun lopun kirjailijoita olivat Bulwer Lytton (1803–1873), Ambrose Bierce (1842 – noin 1914) ja Arthur Machen (1863–1947). Goottilaisuudelle ominainen vääjäämättä etenevän yliluonnollisen tuomion uhka oli kuitenkin jo kauan sitten menettänyt muodikkuutensa.