stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sielun Veljet

| Sielun Veljet |
| --- | --- |
 Sielun Veljet esiintymässä ravintola Nätterporissa 1985. Kuvassa Jouko Hohko, Ismo Alanko ja Jukka Orma.
Tiedot
Toiminnassa:  1982–1992, 2010–2011
Tyylilaji:  punk rock psykedeelinen rock postpunk suomirock
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  suomi  englanti
Jäsenet:  Ismo Alanko, laulu, kitara, basso, sello, piano, sähköurut   Jukka Orma, kitara, basso, saksofoni, sähköurut, rytmikone, laulu   Jouko Hohko, basso, kitara, laulu   Alf Forsman, rummut   Vinski Viholainen, valot  
Entiset jäsenet:  Jouni Mömmö, oudot äänet (1982–1983) 
Levy-yhtiö:  Poko Rekords   Seal on Velvet   Fullsteam Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sielun Veljet oli Ismo Alangon Hassisen Koneen jälkeen vuonna 1982 perustama rock-yhtye. Sielun Veljet tuli tunnetuksi erityisesti intensiivisistä keikoistaan.
Sielun Veljet esiintyi jonkin verran myös ulkomailla esittäen englanniksi käännettyjä kappaleitaan nimellä ”L'Amourder”. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Peltirumpu”, ”Aina nälkä”, ”Säkenöivä voima” ja ”Rakkaudesta”. Viimeisen keikkansa ennen taukoa yhtye soitti 26. kesäkuuta 1992 Ruisrockin kylkeen järjestetyssä klubi-illassa ravintola Rantasipi-Ikituurissa Turussa. Affe Forsman, Jouko Hohko ja Jukka Orma esiintyivät yhdessä kitaristi Jimi Suménin kanssa housebändinä helsinkiläisravintola Kaapelissa järjestetyssä Siniset illat -tapahtumassa nimellä Bambi 30. marraskuuta 1996 ja Alanko vieraili yhtyeen solistina, jolloin he soittivat muun muassa Sielun Veljien kappaleita ja Onnenpyörä-kiertueen lauluja.
Vuonna 2011 yhtye julkaisi uuden kappaleen, "Nukkuva hirviö", ja esiintyi Ilosaarirockin 40-vuotisjuhlissa saman vuoden heinäkuussa. Yhtye teki klubikiertueen marras–joulukuussa.
Orma, Forsman ja Hohko vierailivat Ismo Alangon juhlakeikalla Tavastialla 11. marraskuuta 2021 soittaen joitain Sielun Veljien kappaleita.
Club Teatriassa, Oulussa 2011. Kuvassa: Jouko Hohko, Jukka Orma, Alf Forsman, Ismo Alanko. Valot: Vinski Viholainen
Iskelmätaivas

Iskelmätaivas oli Ismo Alangon johtama lyhytikäinen vanhoja suomalaisia iskelmäkappaleita rock-versioina esittänyt yhtye, johon kuuluivat Alangon lisäksi Jukka Orma, Alf Forsman, Sakari Kuosmanen, Pedro Hietanen ja Karri Koivukoski. Yhtye teki lyhyen olemassaolonsa aikana vuonna 1982 vain kaksi keikkaa Vanhalla ylioppilastalolla. Yhtyeestä muotoutui myöhemmin Sielun Veljet. Yleisradio taltioi yhtyeen myöhemmän keikan 17. elokuuta Vanhalla ylioppilastalolla ja on esittänyt siitä katkelmia radiossa ja televisiossa.
Kokoonpano

Ismo Alanko – laulu, kitara, basso, sello, piano, sähköurut
Jukka Orma – kitara, kielisoittimet, basso, sähköurut, saksofoni, rytmikone, laulu
Jouko Hohko – basso, kitara, laulu
Alf Forsman – rummut, lyömäsoittimet
Hannu ”Vinski” Viholainen – valot
Jouni Mömmö – syntetisaattori, mukana vain ensimmäisillä keikoilla ja ensimmäisellä levyllä
Diskografia > Albumit

Sielun Veljet (live, 1983)
Lapset (EP, 1983)
Hei soturit (1984)
L'amourha (1985)
Kuka teki huorin (1986)
Suomi – Finland (1988)
Softwood Music Under Slow Pillars (englanninkielinen, 1989)
Musta laatikko (3CD, 1991)
Otteita Tuomari Nurmion laulukirjasta (2007)
Kansan parissa 1 (live, 2008)
Kansan parissa 2 (live, 2008)
Kansan parissa 3 (live, 2009)
Kansan parissa 4 (live, 2009)
Diskografia > Sivuprojektien levyjä

I Will Stay / Bye Bye Love -single (nimellä Leputation of the Slaves, 1986)
Ritual (englanninkielinen EP nimellä L'Amourder, 1986)
Shit-Hot (englanninkielinen LP nimellä L'Amourder, 1987)
Onnenpyörä (Helsingin Vanhan YO-talon äänityslaitteistolla ja Vanhan estradia studiona käyttäen äänitetty EP-levy, yhtye esiintyy salanimillä, 1988)
Fuck Women, Let's Dance – Live in der Grouppentheater (live-LP ilman Ismo Alankoa nimellä Pimpline & The Defenites, 1989)
Isältä pojalle (nimellä Kullervo Kivi & Gehenna-yhtye, 1991). Levy julkaistiin Mustan laatikon kolmantena CD:nä ja sisältää Gehenna-yhtyeen esiintymisen Vanhalla ylioppilastalolla 9. maaliskuuta 1990.
Diskografia > Kokoelmat

Poko klassikot (kokoelma-EP, 1987)
Myytävänä! (1989)
Alangolla-boksi (1997) (Ismo Alangon uraa esittelevä neljän levyn boksi sisältää yhteensä 25 Sielun veljien studio-/live-esitystä)
Aina nälkä – Veljien 20 pahinta hittiä (2003)
Sielun Veljet DVD (DVD, 2002)
Maallinen vaellus 1983–2011 (2CD, 2011)
Diskografia > Muut levyt

Pate Mustajärvi: Meidän äiti imppaa / Laiskotellen -single (Sielun veljet säestävät singlen A-puolella)
Sunnuntaina sataa aina (Sielun veljet mukana Tapio Rautavaara -coverilla "Kulkurin iltatähti", 1990)
Eri esittäjiä: Säkenöivää voimaa (tribuuttialbumi, 2002)
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Sielun Veljet Last.fm:ssä (englanniksi)
DVD-arvostelu: Sielun Veljet DVD (FilmiFIN) (Arkistoitu – Internet Archive).
Jouni K. Kemppainen: Peltirummun paluu. Helsingin Sanomat 1.7.2011.
Mikko Aaltonen: Suomirockin legendaarisin hirviö heräsi henkiin. Helsingin Sanomat 17.7.2011.
Soundin levyarvostelut (Arkistoitu – Internet Archive).
Vesa Siren ja Juha Metso: Sielun Veljet -kuvat 2013 ISBN 9789510395912
Sielun Veljet esittävät kappaleen "Säkenöivä voima" Hittimittari-ohjelmassa 17.09.1986 Yle Areena
Sielun Veljet
|  Ismo Alanko  Jukka Orma  Jouko Hohko  Alf Forsman  Hannu "Vinski" Viholainen >  Jouni Mömmö  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Hei soturit  L'amourha  Kuka teki huorin  Suomi – Finland  Softwood Music Under Slow Pillars  Otteita Tuomari Nurmion laulukirjasta 
EP:t:  Lapset  Onnenpyörä 
Livealbumit:  Sielun Veljet  Kansan parissa 1  Kansan parissa 2  Kansan parissa 3  Kansan parissa 4 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Myytävänä!  Aina nälkä – Veljien 20 pahinta hittiä 
Musiikkiboksit: Musta laatikko
Tribuuttialbumit: Säkenöivää voimaa
DVD:t: Sielun Veljet DVD
Katso myös: L'Amourder
Johan Similä

| Johan Similä |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. tammikuuta 1906 Temmes
Kuollut: 18. elokuuta 2002 (96 vuotta) Oulu
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1941–1942
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  korpraali
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Joukko-osasto:  KevOs 5, Jalkaväkirykmentti 32
Johan Kustaa Similä (10. tammikuuta 1906 Temmes – 18. elokuuta 2002 Oulu) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 78. Kiväärimiehenä KevOs 5:ssä palvellut Similä nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 9. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Similä oli korpraali ja siviiliammatiltaan puuseppä. Hän oli naimisissa ja hänellä oli neljä lasta.
Johan Similä kuului Temmeksen suojeluskuntaan vuosien 1918–44 ajan. Hän kuului niin sanottuun nostoväkeen, sillä hänet oli aikoinaan vapautettu palveluksesta huonon kuulon takia. Suomen sisällissodassa hän toimi vartiontitehtävissä Värminkosken rautatiesillan vartiointitehtävissä Limingassa. Jatkosodassa hän toimi kiväärimiehenä ja haavoittui 18. elokuuta 1941 Kiskisjärvellä. Similä vapautettiin palveluksesta 1. huhtikuuta 1942.
Hän toimi maanviljelijänä vuoteen 1954 saakka ja myös veistonopettaja Kärsämänkylän ja Rantsilan Mankilankylän kansakoulussa vuosina 1926–51. Tämän jälkeen hän toimi puuseppänä Oulussa vuosina 1954–56 sekä Oulun keskusmielisairaala vuosina 1956–68. Similä oli Oulun Sotaveteraanien jäsen, Pohjois-Pohjanmaan Sotaveteraanipiirin kunniajäsen, sekä Oulunseudun Sotilaspoikien Perinnekillan kunniajäsen.
Esitys Mannerheim-ristin ritariksi

”Ylipäällikkö on pvm:llä 9.8.42 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi korpraali Johan Kustaa Similän.
Korpraali Similä on erittäin rauhallinen ja peloton taistelija, johon ovat yhdistyneet hyvän ampujan ja karaistun eränkävijän kaikki hyvät ominaisuudet. Ampumataitoaan hän tarvitsikin joutuessaan vain ”pystykorvalla” varustettuna erään toverinsa kanssa torjumaan 2:lla konekiväärillä vahvistetun viholliskomppanian hyökkäyksen.
Maastokin oli vielä viholliselle sikäli edullinen, että se salli etenemisen kuolleessa kulmassa aina 40 m:n, siis käsikranaatin heittoetäisyyden päähän. Tarkalla ja nopealla kivääritulellaan ja pysymällä vihollisen tulesta ja käsikranaateista huolimatta paikallaan pelasti korpraali Similä tilanteen. Myöhemmin avuksi rientänyt osastomme löi vihollisen takaisin. Täten joukkojemme vastaiselle toiminnalle elintärkeä maastokohta [Kivikukkula] pysyi hallussamme ensikädessä hänen rohkean ja rauhallisen toimintansa ansiosta.”
Musa Silver

Musa Silver 1934.
Elli Elisabeth ”Musa” Silver (16. helmikuuta 1907 Pori – 2000 Milano) oli suomalainen oopperalaulaja sekä diplomaatti. Hänen laulajanuransa kesti vain muutamia vuosia 1930-luvulla, jonka jälkeen Silver toimi kolmen vuosikymmenen ajan Suomen vara- ja pääkonsulina Milanossa. Hän oli Suomen ensimmäinen konsulin tehtävään nimitetty nainen.
Elämä > Lapsuus ja opinnot

Porin viidennessä kaupunginosassa syntynyt Musa Silver kirjoitti ylioppilaaksi Porin tyttölyseosta vuonna 1930, jonka jälkeen hän aloitti lääketieteen opinnot Helsingin yliopistossa. Silver jatkoi myös Porissa aloittamaansa musiikkiharrastusta opiskelemalla laulua kansalaisopistossa. Ensikonserttinsa hän teki Helsingissä vuonna 1933.
Elämä > Ura oopperalavoilla

Silver jatkoi lauluopintojaan Milanossa, jossa hän opiskeli muun muassa tunnetun italialaisen sopraanon Giannina Arangi-Lombardin johdolla. Vuonna 1936 Silver voitti Wienissä järjestetyn kansainvälisen laulukilpailun. Hän lauloi 1930-luvulla muun muassa Rooman oopperatalossa ja Zürichin Tonhallessa sekä konsertoi eri puolilla Keski-Eurooppaa. Suomen, Italian ja Sveitsin lisäksi Silver esiintyi Saksassa, Unkarissa ja Tšekkoslovakiassa.
Musa Silver ei tiettävästi tehnyt yhtään levytystä, mutta hän lauloi useissa eri radioissa. Yleisradion lisäksi Silver esiintyi ainakin Italian, Saksan, Itävallan ja Sveitsin radioissa. Yleisradion arkistossa häneltä on säilynyt ainoastaan yksi nauhoitus vuodelta 1935.
Elämä > Diplomaattina

Toisen maailmansodan sytyttyä Silver jätti oopperalavat ja alkoi vuonna 1941 työskennellä sihteerinä Suomen Milanon pääkonsulaatissa. Hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1951 saakka, ollen vuodet 1944–1945 Bernin suurlähetystön sihteerinä.
Vuonna 1952 Musa Silver nimitettiin Suomen Milanon varakonsuliksi. Hän oli ensimmäinen konsulin tehtäviä hoitanut suomalainen nainen. Vuonna 1961 Silveristä tehtiin pääkonsuli, jona hän toimi aina vuoteen 1979 saakka.
Silverin ystäväpiiri Italiassa käsitti vuosikymmenten aikana suuren joukon maassa vaikuttaneita suomalaisia eri alojen taiteilijoita sekä Italiassa vierailleita poliitikkoja ja yhteiskunnallisia vaikuttajia. Hän ystävystyi muun muassa kirjailija Mika Waltarin kanssa, jonka Silver järjesti hoitoon tämän sairastuttua uupumukseen Italian-matkallaan vuonna 1953.
Musa Silver sai ansioistaan useita kunnimerkkejä. Hänelle myönnettiin muun muassa Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi ja Suomen Leijonan ritarimerkki. Lisäksi Silver sai korkeimman italialaisen kunniamerkin Italian tasavallan ansioritarikunnan suurristin.
Musa Silver kuoli kotikaupungissaan Milanossa 93-vuotiaana vuonna 2000.
Simolan talo (Tampere)

Simolan talo sijaitsee Tampereen länsiosassa Kaarilan kaupunginosassa Ranta-Kaarilan alueella lähellä Pyhäjärven rantaa. Talo on Hyhkyn historiallisen kylän Simolan kantatalon vanha päärakennus. Vuodesta 1540 tunnettu tila on ollut jo sarkajaon aikaan samalla, maisemallisesti merkittävällä paikalla Pyhäjärveen pistävän niemen kummulla, pohjoiseen viettävän viljelymaiseman rajalla. Hyhkyn kylätontista ei ole muita talouskeskuksia jäljellä ja ympäristö on muuttunut voimakkaasti uudisrakentamisen myöta. Kyseinen päärakennus on rakennettu rakennusmestari Arvid Männistön suunnitelmien mukaan vuonna 1937. Rakennus on hirsirunkoinen, satulakattoinen ja katettu poltetulla savitiilella. Ulkoasultaan rakennuksessa on havaittavissa 1900-luvun alun klassisoivia piirteitä, kuten symmetrisesti jäsennellyt julkisivut, frontonit kummallakin sivulla ja lunetti-ikkunat päädyissa. Myös nurkissa olevat kissanpenkit ja nurkkien pilasteriaiheet antavat vaikutelman tyyliarkkitehtuurista.
Historia

Pirkkalan pitäjän Keijärven neljännekseen ja Harjun jakokuntaan kuuluvan Hyhkyn kylän Simola on yksi kylän kantatiloista, ja se mainitaan yhtenä kylän seitsemästä verotilasta jo vuoden 1483 maakirjoissa . Alueelta ei tunneta muinaisjäännöksiä, mutta Pyhäjärven Saunasaaressa kylän eteläpuolella on ollut lapinraunio. Lähin kivikautinen asuinpaikka taas on Pispalan uittotunnelin luona, noin kilometrin päässä Simolasta. Simola oli Pirkkalan postitalona vuosina 1658–1690 ja kestikievarina Uotilan ja Mattilan kanssa 1724–1740. Isojaon kartoituksen aikaan 1767 kylässä oli 6 taloa, joista kaksi samalla numerolla. Kylä paloi kokonaan 1770, minkä jälkeen tiivis kylä hajaantui. Simolan ja Karvolan talot jäivät kylänmäelle vierekkäin. Karvola purettiin 1980-luvulla Pispan palvelukeskuksen tieltä, joten Simolan päärakennuksen ja yhden talousrakennuksen
käsittävä tilakeskus sijaitsee ainoana isojakoa edeltäneellä paikallaan entisen ryhmäkylän luoteistontilla. Nykyinen omenatarha ja sen pohjoispuoli sekä pihapiiriin pohjoispuoli ovat olleet niitty- ja viljelymaata jo isojaon aikaan, ja muut tilat sijaitsivat joko Simolan itä- tai eteläpuolella. Simolantie noudattelee edelleen isojaon aikaista kylätien linjaa. Puutarha on ollut nykyisellä paikalla jo viimeistään 1930-luvun puolivälissä. Vielä 1950-luvulla Hyhkyn maisema koostui maatiloista ja rantahuviloista sekä Reinolan puutarhan kasvihuoneista, jotka olivat Simolankadun eteläpuolella. Omenapuutarhassa on mm. naapuritilalla kehiteltyä omenalajiketta "Reinolan herkku".
Alue kaavoitettiin ja rakennettiin suureksi osaksi 1960-luvulta alkaen. Simolan yksikerroksinen ja aumakattoinen entinen päärakennus sijaitsi samalla paikalla kuin nykyinenkin. Pihapiiri on ollut neljältä sivulta rajattu vielä 1960-luvulla, jonka puolivälissä tilalla lopetettiin maanviljely ja karjanhoito. Länsisivulla omenatarhan rajalla on ollut erikoisen muotoinen asuinrakennus ja vajan edustalla maakellari. Tien toisella
puolella oli vilja-aitta. Viimeksi on pihan pohjoislaidalta purettu suuri hirsinavetta.
Scott Simon

| Scott Simon |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Vanhemmat:  Ernie Simon Patricia Lyons
Puoliso:  Caroline Richard
Lapset:  Elise Lina
Aiheesta muualla
Kotisivu
Scott Simon on yhdysvaltalainen radio- ja televisiotoimittaja ja kirjailija, joka nykyään isännöi National Public Radion esittämää Weekend Edition Saturday -ohjelmaa. Hänet lukuisten palkintojensa joukossa ovat muun muassa vuonna 1989 saatu Peabody-palkinto ja dokumenttielokuvasta The Patterson Project saatu Emmy-palkinto vuodelta 1982.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Scott Simon Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Silkkiuikku

| Silkkiuikku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Uikkulinnut Podicipediformes
Heimo::  Uikut Podicipedidae
Suku::  Silkkiuikut Podiceps
Laji::  cristatus
Kaksiosainen nimi
 Podiceps cristatus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Silkkiuikku Wikispeciesissä   Silkkiuikku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Silkkiuikku.
Silkkiuikku (Podiceps cristatus) on uikkujen heimoon kuuluva töyhtöpäinen vesilintu.
Koko ja ulkonäkö

Silkkiuikulla on pitkä kaula ja pitkä, ohut nokka. Kaula ja pää ovat valkeat edestä ja ruskeat takaa. Poskessa on oranssi läikkä ja päässä harja. Soidintanssi on näyttävä. Linnun pituus on 46–51 cm, siipien kärkiväli 59–73 cm ja paino 1 300–2 000 grammaa.
Silkkiuikun ääni: kakisteleva ”käk-käk-kä-kä-kä-kä-kä”, käheä parkuna ”köö-köö-köö” ja porsaan huutoa muistuttava röhkinä.
Vanhin suomalainen rengastettu silkkiuikku on ollut 6 vuotta 5 kuukautta 8 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut venäläinen, 19 vuotta 3 kuukautta.
Levinneisyys

Silkkiuikku pesii Euroopan ja Aasian järvissä ja vähäsuolaisilla merialueilla. Se muuttaa Länsi- ja Etelä-Euroopan rannoille sulan veden perässä. Etelä- ja Keski-Suomessa silkkiuikku on paikoin yleinen, Lapissa harvinainen. Lajin pesimäkanta Suomessa on noin 50 000 paria, Euroopan noin 300 000, Venäjän 100 000–1 000 000 ja Turkin 1 000–10 000 paria.lähde?
Lisääntyminen

Silkkiuikun pesä on kelluvalla lautalla. Munia on 3–6 kappaletta, ja hautominen kestää 25–29 päivää. Poikasten kuoriuduttua emo ruokkii niitä kaksi viikkoa ja kuljettaa poikasia selässään.lähde?
Ravinto

Silkkiuikku syö kaloja, enimmäkseen särkiä, sekä selkärangattomia kuten etanoita ja kovakuoriaisia.lähde?
Aiheesta muualla

Laji.fi: Silkkiuikku (Podiceps cristatus)
ITIS: Podiceps cristatus (englanniksi)
Silkkiuikku Yleisradion viikon luontoäänenä
Lammi, Esa 1989: Saariston haasteet ja uikkujen vastaukset. Johan Ulfvensin väitöskirjan esittely. - Lintumies 3/1989 s. 124&–126. LYL.
Ulfvens, Johan 1988: Comparative breeding ecology of the Horned Grebe Podiceps auritus and the Great Crested Grebe Podiceps cristatus: archipelgo versus lake habitats. - Acta Zool. Fennica 183: 1–75.
Ulfvens, Johan 1989: Offshore breeding in the Great Crested Grebe Podiceps cristatus: two offshore areas examined in relation to an inshore area in western Finland. - Ornis Fennica 66: 112–116.
Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-12663-6
Silkkiuikku Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25422  Wikispecies: Podiceps cristatus  ADW: Podiceps_cristatus  AFD: Podiceps_cristatus  Avibase: 8F269702DC208010  BioLib: 8340  BirdLife: 22696602  BirdLife-Australia: great-crested-grebe  BOLD: 52474  BOW: grcgre1  BTO: bob90  CoL: 782YB  eBird: grcgre1  EoL: 45513833  EPPO: PODCCR  EUNIS: 1226  EURING: 90  Fauna Europaea: 96561  Fauna Europaea (new): 7a7c8c9a-b596-423a-bef2-5be0d4f37936  GBIF: 2482054  IBC: great-crested-grebe-podiceps-cristatus  iNaturalist: 4208  IRMNG: 10199787  ITIS: 174491  IUCN: 22696602  NBN: NBNSYS0000000001  NCBI: 345573  NZOR: c72b7e4e-3672-45d0-a406-900e3a7196f6  Observation.org: 91  OBIS: 137182  Open Tree of Life: 92263  Paleobiology Database: 372487  Paleobiology Database: 372487  SeaLifeBase: 155258  TSA: 14204  WoRMS: 137182  Xeno-canto: Podiceps-cristatus  Laji.fi: MX.25860 
Kesäpukuinen silkkiuikku.
Silkkiuikun munia.
Juhani Simojoki

Juhani Simojoki (1. joulukuuta 1928 Rantsila – 3. toukokuuta 2021 Porvoo) oli suomalainen rovasti ja pääkaupunkiseudun seurakuntien Kirkko ja kaupunki -lehden pitkäaikainen päätoimittaja.
Sosialidemokraattina tunnettu Simojoki varttui oikeistolaisessa pappisperheessä Karttulassa ja Kiuruvedellä. Hän opiskeli teologiaa Helsingin yliopistossa, vihittiin papiksi ja toimi muun muassa Kiuruvedellä kirkkoherran apulaisena 1950-luvulla.
Simojoki kiinnostui vasemmiston ajatuksista jo nuorena ja liittyi 1970-luvun alussa SDP:hen.
Simojoki aloitti Helsingin seurakuntayhtymän tiedotuspäällikkönä ja Kirkko ja kaupunki -lehden päätoimittajana vuonna 1967 toimittuaan sitä ennen Suomen Kristillisen Ylioppilasliiton pääsihteerinä sekä Helsingin yliopiston ylioppilaspastorina.
Simojoen on laskettu kirjoittaneen Kirkko ja kaupunki -lehteen tuhatkunta pääkirjoitusta. Vuonna 1968 Simojoki sai tuomiokapitulilta varoituksen pääkirjoituksestaan, jossa hän puolusti kansalaistottelemattomuutta kirjoittamalla, miten Jeesuskin rikkoi oman kansansa lakeja tahallaan ja ärsyttävästi. Häntä asettuivat puolustamaan 58 pappia ja monet suurista sanomalehdistä, ja tuomiokapituli jäi yksin ankarine tulkintoineen. Vuonna 1979 hän aiheutti kohun Iranin ajatolla Khomeinista kertovan, virheellisesti militantin islamismin puolustamisena nähdyn jutun ”Islam on herännyt” myötä.
Vuonna 1986 Simojoki oli keskeinen vaikuttaja siinä, että Kirkko ja kaupunki ulkoistettiin ammattilaisten tekemäksi Sanoma Oy:n Erikoislehdet-yksikköön. Viiden vuoden kuluttua ulkoistaminen kilpailutettiin uudelleen, ja lehti siirtyi Kotimaa-yhtiön tehtäväksi. Simojoki jäi eläkkeelle tammikuussa 1993.
Teoksia

Sosialidemokratia ja kristinusko, Tammi 1978. ISBN 951-30-4618-4
Muisteltuja kunnioittaen, Books on Demand 2014. ISBN 9789523184053.
Aiheesta muualla

Juhani Simojoen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Erkki Kario | Kirkko ja kaupunki-lehden päätoimittaja 1967–1992 | Seuraaja: Seppo Simola |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Australia
Siltasaarenkatu

Siltasaarenkatu Kallion kirkon suunnasta. Raitiovaunu on Pitkänsillan paikkeilla, ja sen takana näkyy Unioninkatu.
Siltasaarenkatu (ruots. Broholmsgatan) on etelä–pohjoissuuntainen liike- ja asuinkatu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Sen reitti kulkee Pitkältäsillalta pohjoiseen kohti Kallion kirkkoa ja se muodostaa Pitkältäsillalta etelään johtavan Unioninkadun kanssa Helsingin kantakaupungin pisimmän yhtenäisen katulinjan, 2,5-kilometrisen Unioninakselin.lähde?
Profiili

Siltasaarenkatu on pituudeltaan noin 800 metriä ja liikenteellisesti epäyhtenäinen. Kadun eteläinen osuus Pitkältäsillalta Hämeentielle on verrattain vilkasliikenteinen ja muodostaa osan Hakaniemen torin aluetta. Ympyrätalon ja Arenan talon kortteleiden välissä eli Hämeentien risteyksen ja Toisen linjan välisellä lyhyellä osuudella Siltasaarenkatu kapenee kaksikaistaiseksi joukkoliikenneväyläksi. Toiselta linjalta pohjoiseen Kolmannelle linjalle katu nousee mäkeä ylös kävelykatuna ja siitä edelleen pohjoiseen Kolmannen linjan ja Neljännen linjan välisellä osuudella katu on vähäliikenteinen asuinkatu.lähde?
Siltasaarenkatu on paikallisliikenteen solmukohta, jossa risteävät useat raitiolinjat. Lukuisat Rautatientorilta koilliseen johtavat bussilinjat kulkevat Siltasaarenkatua Hämeentielle. Hakaniemen metroasemaan Siltasaarenkadulta tai sen välittömästä läheisyydestä on yhteensä viisi sisäänkäyntiä.lähde?
Siltasaarenkadun kanssa risteävät kadut etelästä alkaen:
Pitkänsillanranta (länteen) / John Stenbergin ranta (itään)
Paasivuorenkatu (länteen) / Hakaniemenranta (itään)
Eläintarhantie (länteen) / Hämeentie (koilliseen)
Toinen linja (länteen ja itään) / Porthaninkatu (koilliseen)
Kolmas linja
Neljäs linja
Paasivuorenkatu on kävelykatu.
Historia

Siltasaarenkadun eteläinen osuus Unioninkadulta Itäisen viertotien eli nykyisen Hämeentien risteykseen oli 1800-luvulla nimeltään Långabron (Pitkäsilta): Siltasaari oli tuolloin nimensä mukaisesti saari. Siitä tuli osa mannerta, kun sen pohjoispuolitse virrannut salmi täytettiin 1800-luvun lopulla. Nykyisen Siltasaarenkadun pohjoispuolisko rakennettiin myöhemmin, ja se oli alun perin nimeltään Hämeenkatu. Kun Itäisen viertotien nimeksi 1920-luvulla vaihdettiin Hämeentie, Hämeenkatu lakkautettiin ja siitä tehtiin osa Siltasaarenkatua.