stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Proteiinisynteesi
Translaatio

Translaatiossa lähetti-RNA:n nukleotidien järjestys käännetään geneettisen koodin mukaisesti polypeptidiketjun aminohappojärjestykseksi. Tätä varten lähetti-RNA kuljetetaan solulimassa sijaitsevan ribosomin luo. Jos tuotettava proteiini on kalvoproteiini, solun sisäisen kalvojärjestelmän osa tai solusta ulos eritettävä proteiini kuten hormoni, ribosomi kiinnittyy solulimakalvostoon tai tumakotelon ulkoseinään. Muuten proteiinisynteesi jatkuu vapaana solulimassa olevassa ribosomissa.
Ribosomin pinnalla siirtäjä-RNA-molekyylien paikalle kuljettamat aminohapot liitetään toisiinsa peptidisidoksilla pitkäksi polypeptidiketjuksi, jonka järjestyksen määrää lähetti-RNA:n emäsjärjestys. Tämä perustuu kolmen peräkkäisen emäksen sarjoihin, emästripletteihin eli kodoneihin, joita kutakin vastaa tietty aminohappo. Translaatio alkaa tietystä emäskolmikosta, joka koodaa myös metioniini-aminohapon liittämistä ketjuun. Ribosomi lopettaa polypeptidiketjun muodostamisen kohdattuaan yhden kolmesta lopetuskodonista.
Translaation jälkeen

Translaation jälkeen proteiinia yleensä muokataan, sillä se ei yleensä vielä sellaisenaan ole toimintakelpoinen. Translaation aikana polypeptidiketju on jo alkanut laskostua proteiinin toiminnan kannalta ratkaisevaan sekundaari- ja tertiaarirakenteeseen. Toiset proteiinit, ns. kaitsijaproteiinit, voivat auttaa tässä.
Muita mahdollisia muutoksia valmistuvaan proteiiniin ovat esimerkiksi rikkisiltojen muodostuminen ketjun aminohappojen välille, hiilihydraatti-, lipidi- tai fosfaattiosien liittäminen, muutaman aminohapon poisto tai jopa ketjun entsymaattinen katkaisu (kuten insuliini-hormonin muodostuksessa).
Proteiinin jatkokäsittely jatkuu vielä solulimakalvostossa ja Golgin laitteessa, joilla proteiini saavuttaa lopullisen kolmiulotteisen muotonsa. Mikäli solu ei tarvitse proteiinia itse, solu pakkaa sen kalvorakkulaan ja lähettää sen ulos solusta eksosytoosin avulla.
Bakteerien proteiinisynteesissä mukana olevia molekyylejä

Bakteerien proteiinisynteesin käynnistymiseen tarvitaan ribosomi sekä F-metyylin siirtäjä-RNA, Mg2+ -ioneja sekä proteiinitekijät F1, F2 ja F3. Lähetti-RNA liittyy 30S-alayksikköön. Tarvitaan myös GTP:tä, ja F2 on GTP-aasi. Proteiinisynteesin etenemiseen tarvitaan sekä Tu että Ts, jotka vastaavat eukaryoottien transferaasi I:t. S-alayksikössä on peptidyylitransferaasi, joka synnyttää peptidisidoksen. G-faktori irrottaa siirtäjä-RNA:n, kun peptidisidos on syntynyt. Siinä on vapaita tioliryhmiä, sen molekyylipaino on 80 000 ja se vastaa eukaryoottien transfereeasi II:ta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv: Biologian etäopiskeluympäristö, Proteiinisynteesi
Provenienssiperiaate

Provenienssiperiaatteella tarkoitetaan arkistotieteessä periaatetta, joka liittyy dokumenttien järjestämiseen arkistossa.
Provenienssiperiaatteen keskeinen ajatus on säilyttää organisaation säännöllisen toiminnan tuottamat asiakirjat omana kokonaisuutenaan, jota ei sekoiteta muihin kokonaisuuksiin. Provenienssiperiaate varmistaa omalta osaltaan asiakirjojen todistusvoimaisuutta ja asettaa asiakirjojen tiedot laajempiin yhteyksiin.
Ulkoinen ja sisäinen provenienssiperiaate

Provenienssiperiaatteessa on kaksi osaa, ulkoinen ja sisäinen. Ulkoinen provenienssiperiaate tarkoittaa sitä, että eri arkistonmuodostajien arkistokokonaisuuksia ei saa sekoittaa keskenään. Sisäinen provenienssiperiaate eli alkuperäisen järjestyksen periaate lähtee siitä, että arkistonmuodostajan asiakirjoilleen antamaa järjestystä ei saa jälkikäteen muuttaa. Periaatteen ulkoista osaa on runsaan sadan vuoden ajan noudatettu järkkymättä kaikkialla, sisäisen periaatteen soveltamisessa on ollut enemmän joustoa monista tekijöistä johtuen. Kun nykyisin Pohjoismaissa puhutaan provenienssiperiaatteesta, tarkoitetaan yleensä periaatteen sekä ulkoista että sisäistä aspektia. Monissa muissa maissa provenienssiperiaatteella tarkoitetaan periaatteen ulkoista puolta.
Provenienssiperiaatteen perustelut

Asiakirjojen todistusarvo säilyy, kun asiakirja on arkistossa edelleen sillä paikalla, johon se on tehtävänsä mukaisesti sijoitettu. Tästä asiakirja saa todistusvoimansa, jota ei ole arkistoyhteydestään irrotetulla asiakirjalla.
Kun säilytetään alkuperäiset arkistolliset suhteet, mahdollistetaan aineistoon liittyvät erilaiset kysymyksenasettelut ja lähestymistavat. Aineisto ei siten palvele vain jotain tiettyä tutkimussuuntaa.
Arkistonmuodostajan toiminnasta saa kokonaisvaltaisen kuvan alkuperäisen järjestyksen kautta.
Alkuperäisen järjestyksen säilyttäminen on tärkeää myös arvonmäärityksen kannalta.
Puuttuvien asiakirjojen huomaamista helpottaa, jos asiakirjat ovat alkuperäisessä järjestyksessä.
Arkisto on heti käytettävissä.
Historia

Provenienssiperiaatteen hahmottuminen alkoi samanaikaisesti eri puolilla Eurooppaa 1700-luvulla. Provenienssiperiaatteen syntyhetkeksi katsotaan se hetki, kun periaate vahvistettiin departementtiarkistojen järjestämisen perussäännöksi nimellä ”respect des fonds” Ranskassa 1841. Termi "respect des fonds" tulee Ranskan sisäasiainministeriön antamista ohjeista, joissa puhuttiin arkistojen kunnioittamisesta. Yleisesti periaate hyväksyttiin Euroopassa ainoaksi oikeaksi pohjaksi asiakirjojen järjestämiselle 1800-luvun lopulla.
Periaatteen kehittäminen jatkui ja siihen lisättiin myös asiakirjojen alkuperäisen järjestyksen kunnioittamisen periaate sisäisenä aspektina. Termi "provenienssiperiaate" tulee saksan kielestä, jossa periaatteesta käytetään termiä provenienzprinzip.
Provenienssiperiaatteella on ollut suuri merkitys modernin arkistotieteen kehittymiselle. Vuonna 1898 ilmestyneessä ”Handleiding voor het ordenen en beschrijven van archiven” provenienssiperiaate sai teoreettisen perustelun. Teos on kolmen hollantilaisen arkistoijan S. Mullerin, J. A. Feithin ja R. Fruinin kirjoittama arkistotieteen käsikirja, joka on yksi arkistotieteen pääteoksista.
Provenienssiperiaate Ruotsissa ja Suomessa

Ruotsissa provenienssiperiaate sai virallisen hyväksynnän jo vuonna 1903 valtionarkistonhoitaja Emil Hildebrandin laatimassa artikkelissa. Samana vuonna annetut Valtionarkiston ohjeet arkistojen järjestämisestä perustuivat provenienssiperiaatteeseen. Tätä ennen Ruotsin valtionarkistossa oli koko 1800-luvun laajassa mitassa hajotettu arkistokokonaisuuksia ja muodostettu niistä aiheenmukaisia kokonaisuuksia.
Suomessa provenienssiperiaate sai normatiivisen ilmauksensa vasta Valtionarkiston 1940-luvulla antamissa arkistonhoito-ohjeissa. Ne olivat kuitenkin pitkän kehityksen tulosta. Eljas Orrmanin tutkimusten mukaan provenienssiperiaatteen soveltaminen alkoi Valtionarkistossa asteittain 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen jälkipuoliskolla. Se tuli vallitsevaksi järjestämisperiaatteeksi noin vuoteen 1920 mennessä, jolloin viimeistään myös termit ”provenienssi” ja ”provenienssiperiaate” olivat tuttuja arkistolaitoksessa. Provenienssiperiaatteeseen liittyvää alkuperäisen järjestyksen periaatetta ei sen sijaan noudatettu yhtä tiukasti.
Nykytilanne

Käsitteet ovat muuttuneet siten, että provenienssin asemesta puhutaan usein kontekstista ja kontekstuaalisuudesta. Provenienssiperiaatteen painotus on muuttunut fyysisestä asiakirjasta kohti asiakirjoja tuottavia toiminnallisia yhteyksiä ja asiakirjajärjestelmiä.
Erityisesti Pohjoismaisessa mutta myös muualla on pohdittu primaarisen ja sekundaarisen provenienssin suhdetta. Primaarinen provenienssi viittaa synty-yhteyteen ja järjestykseen, joka asiakirjoilla on alun perin ollut. Sekundaarisesta provenienssista on kysymys silloin, kun aineisto on esimerkiksi toimintatapojen muuttuessa järjestetty kokonaan tai osittain uudelleen, tai kun aineisto on siirtynyt kokonaan toiselle arkistonmuodostajalle. Yleisperiaatteena on, että sekundaarinen provenienssi säilytetään, koska se on yhtä ”oikea” kuin alkuperäinen järjestyskin. Arkiston aikaisemmat provenienssit kuvaillaan arkiston käyttöä tukevissa hakemistoissa. Tämä kuvailu on tärkeää, koska asiakirjojen ja tietojen ymmärtäminen voi suuressa määrin riippua siitä, että tiedetään, missä toiminnallisissa yhteyksissä niitä on alun perin käytetty.
Tietotekniikan kehitys on muodostunut erityiseksi koetinkiveksi provenienssiperiaatteen kestävyydelle. Jo 1980-luvun alussa esitettiin näkemyksiä, joiden mukaan atk-rekisterien hajautettu päivitys ja hyödyntäminen hallinnossa johtavat siihen, että arkistonmuodostajan käsite menettää merkityksensä. Samoin tietojen vapaa yhdistelymahdollisuus atk-järjestelmissä aiheuttaa em. näkemyksen mukaan sen, että vaatimus alkuperäisen järjestyksen säilyttämisestä ei ole mielekäs.
Tietojärjestelmässä olevan tiedon alkuperä ja liittyminen funktioihin ja toimijoihin ei ole samalla tavoin ilmeistä kuin perinteisiin asiakirjoihin perustuvassa toimintaympäristössä. Tietojen alkuperäisyys, keskinäiset yhteydet ja säilyminen muuttumattomina tai muutosten dokumentointi, on sähköisissä tietojärjestelmissä huomattava ongelma, joka liittyy asiakirjojen ja tietojen todistusvoimaan. Kysymys ei olekaan mistään muusta kuin provenienssiperiaatteesta ja sen soveltamisesta.
Sähköisen aineiston provenienssia koskevan tiedon säilyttämiseksi on kehitetty erilaisia ratkaisuja. Eräs niistä on metadata eli metatieto, jonka avulla sähköinen asiakirja sidotaan kontekstiinsa. Oleellista on saada talteen asiakirjojen ja tietojen syntyyn, tarkoitukseen ja käsittelyyn liittyvät keskeiset tiedot. Se mikä on tarpeellista metatietoa ei kuitenkaan ole itsestäänselvyys vaan edellyttää suunnittelua. Sähköisten aineistojen kontekstuaalisuutta ja metatietoja koskevat pohdinnat ja ratkaisut osoittavat, että tietotekniikan kehitys on pikemminkin korostanut provenienssiperiaatteen merkitystä kuin vähentänyt sitä.
Prättäkitti

Ypäjän Mannisten kylän vanhaa tonttia Loimijoen rannassa.
Prättäkitti (myös Rättäkitti) oli 1600-luvulla elänyt noita ja ennustaja ja Mannisten kylän Tepon talon emäntä Loimaalla, nykyisellä Ypäjällä.
Ennustuksia ja tarinoita

Prättäkitin kerrotaan muun muassa ennustaneen Loimaan kirkon palon vuonna 1888, ja että Loimaan Peltoisten Välimetsässä vielä on joskus kaupunki, että maailma vyötetään rautaisella vyöllä ja että Loimijoen yli tehdään rautainen silta, jota ajetaan rautaisilla hevosettomilla vaunuilla. Tarinan mukaan Prättäkitin kuoleman jälkeen hänen arkkunsa oli niin painava ettei sitä saatu hevosella vedetyksi mäen päälle, ja arkku lensi useaan kertaan kuuseen.
Tutkimusta

Prättäkitti on kiehtonut ihmisten mielikuvitusta: häneen liittyvistä tarinoista on kirjoitettu Suomessa sekä tutkielmia että kaunokirjallisia sovituksia. Prättäkittiä tutkinut folkloristi Kristiina Kestinen liittää tarinat Rättäkitistä varsinkin rautatien Loimaalle 1800-luvun lopussa tuomaan modernisaatioon. Prättäkitistä on kirjoittanut myös suomen kielen tutkija Niilo Ikola.
Tarinoiden sovituksia

Loimaalainen kirjailija Pirkko Jaakola on kirjoittanut kuunnelman Prättäkitti, noita Nousiaisista (1980), josta on tehty myös käännös saksaksi ja näytelmäsovitus. 2000-luvulla Prättäkitistä on ilmestynyt myös satukirja. Vuonna 2016 Ypäjän Musiikkiteatteri esitti Prättäkitistä kertoviin tarinoihin perustuvan lastennäytelmän Prättäkitti ja Yrjä Pytyn tapaus.
Kirjallisuutta

Ikola, Niilo: Rättäkitti. Loimaalainen noitatarina. Teoksessa: Satakunta. Kotiseutututkimuksia II, s. 90-96.  Helsinki:  Satakuntalainen osakunta, 1911.  Julkaisun verkkoversio Viitattu 27.5.2010.
Kestinen, Kristiina (1990). Rättäkitti. Satakuntalainen noitanainen kansanperinteen valossa. Folkloristiikan syventävien opintojen tutkielma, Turun yliopiston folkloristiikan laitos. 116 s.
Välimäki, Anja (1999). Prättäkitti - Mannisten Tepon outo emäntä. Loimaa, Ooli, 1999. ISBN 952-5278-02-6
Karjalaiset (kansa)

Karjalaiset (karjalaksi karjalazet, karjalaiset, karjalaižet, kariealazet) on Venäjällä ja Suomessa asuva itämerensuomalainen kansa. Karjalaisia asui myös vuonna 2001 yli 1 500 Ukrainassa Neuvostoliitossa tehtyjen pakkoväestönsiirtojen takia. Karjalaisiin luetaan Karjalan tasavallassa, muissa Venäjän federaation osissa ja Suomessa asuvia väestöryhmiä. Karjalaisia ovat puhutun murteen mukaan jaoteltuna varsinaiskarjalan puhujat, livvinkarjalan puhujat ja lyydiläiset.
Varsinaiskarjala jakautuu pohjois- ja etelämurteisiin. Varsinaiskarjalan pohjoismurteita kutsutaan yleisesti vienalaismurteiksi tai vienankarjalaksi. Etelämurteiden puhujia asuu sekä Karjalan tasavallassa, Tverin alueella että Suomessa.
Livvinkarjalan eli aunuksenkarjalan puhujia asuu sekä Karjalan tasavallassa että Suomessa. Etnonyymin karjalainen lisäksi he käyttävät myös etnonyymejä liygiläine, livgiläine ja livvikkö. Livvinkarjalan nimi juontuu liygi(läne)-sanan genetiivistä: liygi : livvin.
Lyydiläisiä pidetään usein omaa murrettaan puhuvina karjalaisina, mutta tämä perustuu enemmän hallinnolliseen perinteeseen kuin kyseisen väestön omaan käsitykseen. Joskus heitä pidetäänkin erillisenä itämerensuomalaisena kansana, jolla on oma kieli. Kielitieteellisesti lyydi luetaan omaksi kielekseen Suomessa ja karjalan murteeksi Venäjällä.
Karjalaisten kahtiajako > Rautakautinen muinais-Karjala

Karjalaiset eivät muodostaneet yhtenäistä kansaa tai valtiota, vaan he elivät suhteellisen erillisinä yksikköinä muun muassa Karjalankannaksella, Viipurinlahden ympäristössä sekä Laatokan länsi- ja pohjoisrannalla. Näillä alueilla muotoutui niin sanottu muinaiskarjalan kieli, jonka puhujia siirtyi rautakauden loppuvaiheessa ja keskiajalla myös Savoon, Vienan rannoille ja jopa Pohjois-Pohjanmaalle.
Karjala joutui Novgorodin valtaan ilmeisesti 1280-luvulla, jolloin se muodosti Käkisalmesta eli Korelasta käsin hallitun alueen. Ruotsi valtasi jalansijan Karjalankannakselta vuonna 1293 Viipurin perustamisen myötä.
Karjalaisten kahtiajako > Karjalan kansa jakaantuu > Pähkinäsaaren rauha

Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Novgorod luovutti Ruotsille Äyräpään, Jääsken ja Savilahden. Karjalan väestö jaettiin Ruotsin ja Novgorodin ja siten katolisen ja ortodoksisen kirkon kesken. Uskonnollinen ero, kulttuuri- ja kauppayhteyksien suuntautuminen sekä muuttoliikkeet johtivat siihen, että Novgorodin puolella muinaiskarjalan kielestä kehittyi vähitellen karjalan kieli eli varsinaiskarjala. Ruotsin Karjalassa puhuttu kieli muodostui läntisten vaikutteiden voimasta niin sanotuksi viipurinkarjalaksi ja lopulta suomen kielen kaakkoismurteiden ryhmäksi, jota nimitetään myös suomen kielen karjalaismurteiksi.
Karjalaisten kahtiajako > Karjalan kansa jakaantuu > Karjalan väestönmuutos 1600-luvulla

1600-luvulla Ruotsin alaisuuteen joutui sotien seurauksena ortodoksisia karjalaisia, joita asui silloisen Käkisalmen läänin (muun muassa nykyinen Pohjois-Karjala) alueella. Tätä ortodoksiväestöä pakeni sotien ja uskonnollisen vainon vuoksi muun muassa Tverin alueelle. Ruotsin ja sittemmin itsenäisen Suomen alueelle jäänyt ortodoksiväestö suureksi osaksi siirtyi puhumaan suomea, savon murretta tai kaakkoismurteita. Poikkeuksen muodostivat Suomeen kuuluneen niin sanotun Raja-Karjalan asukkaat, jossa asui varsinaiskarjalan etelämurteita tai livviä eli aunuksenkarjalaa puhuvia karjalaisia.
Karjalaisten kahtiajako > Karjalan kansa jakaantuu > 1800-luvulta Moskovan välirauhaan

1800-luvun puolivälistä seuraavan vuosisadan alkupuolelle saakka eri puolilla Suomea ja Pohjois-Ruotsia kulki laukkuryssiksi kutsuttuja kulkukauppiaita, jotka olivat nimityksestään huolimatta karjalaisia.
Tarton rauhassa vuonna 1920 määriteltiin itsenäisen Suomen rajat. Venäjän sisällissodan vuoksi myös Vienan ja Aunuksen karjalaisilla oli pyrkimyksiä itsenäistyä tai liittyä Suomeen. Se johti lopulta itäkarjalaisten kansannousuun osana niin sanottuja heimosotia. Suomessakin virisi Itä-Karjalan kysymykseen liittynyt Suur-Suomi-ajatus, jossa Venäjän puolen rajaa asuvien karjalaisten alueet liitettäisiin osaksi Suomea. Joitakin vapaaehtoisia retkikuntia lukuun ottamatta suunnitelma jäi vielä tuolloin ajatuksen tasolle. Venäjän puoleisista alueista muodostettiin vuonna 1923 Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvostotasavalta. Muuttoliikkeen ja väestönsiirtojen seurauksena alue venäläistyi huomattavissa määrin.
Toisen maailmansodan päätyttyä Raja-Karjalan alue luovutettiin Neuvostoliitolle. Alueen asukkaita evakuoitiin Suomeen, erityisesti Pohjois-Savoon, Pohjois-Pohjanmaalle ja Kainuulle. Evakot laajalti suomalaistuivat kieleltään. Aika ajoin on käyty keskustelua niin sanotusta Karjala-kysymyksestä, jolla tarkoitetaan yleensä luovutetun Karjalan ja muiden Suomen jatkosodan jälkeen Neuvostoliitolle menettämien alueiden palauttamisesta käytävää keskustelua. Sotien jälkeen Urho Kekkonen piti asiaa esillä epävirallisissa neuvotteluissa Neuvostoliiton johdon kanssa, mutta vaiensi julkisen keskustelun Suomessa. Palautuskysymys on jäänyt kylmän sodan aikaisen vaikenemisen jälkeen kansalaiskeskustelun asteelle, koska merkittävät puolueet eivät ole nostaneet sitä aktiiviseen keskusteluun tai kannattaneet sitä. Kansalaisjärjestöistä näkyvimmät ovat olleet Karjalan Liitto ja ProKarelia.
Karjalaiset nykyään > Venäjällä

Karjalan kieli on säilynyt nykypäivään myös Venäjälle kuuluvassa Itä-Karjalassa, joskin kielen puhujien määrä on 1900-luvun jälkipuolella romahtanut. Vuonna 2010 karjalaisia oli Venäjän väestölaskennan mukaan 60 815. Vuoden 2021 väestönlaskennassa määrä oli romahtanut ollen 32 400, mutta muutosta voivat selittää se, että koronapandemian aikaan osunut laskenta tehtiin Internetissä. Lisäksi 60 000 henkeä Karjalassa ei kertonut etnistä taustaansa, sillä se oli väestönlaskennassa vapaaehtoista.
Karjalaiset nykyään > Suomessa

Suomen nykyisellä alueella Kainuun Suomussalmella, itärajan läheisyydessä, sijaitsee muutamia vienalaiskyliä, joissa asuu vielä joitakin vanhoja karjalankielisiä ihmisiä. Aikaisemmin, 1600-luvulle saakka, nykyisen Pohjois-Karjalan alue oli ollut karjalankielistä seutua. 1920-luvulla Suomeen pakolaisiksi hakeutuneet vienankarjalaiset sekä toisen maailmansodan yhteydessä Suomeen evakkoon jääneet raja-karjalaiset jälkeläisineen elävät nykyään hajanaisesti ympäri Suomea, erityisinä keskittyminä alueet joille karjalaisia alkuperäisesti evakuoitiin ja niiden lisäksi suuremmat kaupungit kuten Joensuu, Helsinki ja Oulu. Karjalan kielen opiskelu Suomessa on yleistynyt karjalaistaustaisten ihmisten keskuudessa 2000-luvulla ja karjalankielistä kulttuuria on pyritty kehittämään. Karjalan kieltä kunnolla osaavia Suomen karjalankielisiä on Suomessa joitakin tuhansia.
Eri karjalaisryhmät

Karjalaiseen kansaan luetaan laajimmillaan seuraavat ryhmät:
Vienankarjalaiset Vienan Karjalassa (varsinaiskarjalan puhujia)
Tytärkarjalaiset eli saarekekarjalaiset (varsinaiskarjalasta kehittyneiden murteiden puhujia, siirtyneet 1600-luvulla Karjalankannakselta ja Suomen Pohjois-Karjalasta Luoteis-Venäjälle)
Tverinkarjalaiset
Valdainkarjalaiset eli Novgorodin karjalaiset
Tihvinänkarjalaiset
Aunuksenkarjalaiset eli livviläiset Aunuksessa
Lyydiläiset Itä-Aunuksessa
Inkerissä asuvat inkerikot, joista Soikkolan inkeroiset identifioivat itsensä myös karjalaisiksi, vaikka yleensä inkerikkoja pidetään omana erillisenä kansanaan.
Suomen karjalankieliset asukkaat (noin 30 000, karjalankielisten jälkeläisiä jopa 100 000 – 200 000)
Karjalan kieli > Karjalan kielen kuihtuminen

Vuonna 1989 kansallisuudeltaan karjalaisiksi ilmoittautuvia henkilöitä oli Venäjän federaatiossa 131 000. Näistä noin puolet puhui äidinkielenään karjalaa. Mahdollisesti luku oli kuitenkin suurempi, koska kaikki karjalaa äidinkielenään puhuvat eivät ehkä uskaltaneet vähemmistövainot muistaessaan kertoa todellista äidinkieltään. Venäjällä myös lyydiläiset tilastoidaan karjalaisiksi. Nykyaikaan tultaessa venäjänkielisten osuus on kasvanut ja uudet sukupolvet ovat lähes poikkeuksetta venäjänkielisiä. Jos sama kehitys jatkuu, on karjalan kieli vaarassa kadota kokonaan jo lähitulevaisuudessa.
Karjalan kieli > Karjalan kielen eri murteiden suhde suomeen

Itämerensuomalainen karjalan kieli on suomen läheisin sukulaiskieli. Suomen kieleen luettavista murteista varsinaiskarjalaa lähimmin muistuttavat sisämaan kaakkoismurteet (karjalaismurteet), joita on puhuttu Saimaan eteläpuolelta Itä-Inkeriin ulottuvalla alueella.
Varsinaiskarjalan pohjoismurretta, eli vienankarjalaa on suomalaisen helppo ymmärtää ja etelämurteita astetta vaikeampi. Livvinkarjala eli aunus on suomenkieliselle taas hieman astetta vaikeampaa, mutta paikoin hyvinkin ymmärrettävää. Tverinkarjala kuuluu varsinaiskarjalan etelämurteisiin ja on varsinkin luettuna hyvinkin ymmärrettävää suomenkieliselle.
Karjalan kielen murre-erot ovat suuria osaksi siitä syystä, että vielä ei ole onnistuttu luomaan yhtenäistä kirjakieltä, joka olisi saanut kaikkien murreryhmien hyväksynnän. Kirjakieli on kuitenkin saanut enemmän kannatusta ja sitä puolustavia näkemyksiä on esitetty sekä Suomessa, että Karjalan tasavallassa. Kirjakielen puuttuessa ei kieli ole myöskään saanut virallista asemaa Karjalan tasavallassa.
Genetiikka

N1c on yleinen isälinjan haploryhmä karjalaisille. Sitä esiintyy joko hieman yli tai alle 40 prosentilla karjalaismiehistä. Suunnilleen yhtä tiheästi havaitaan Y-haplotyyppiä R1a, ja haploryhmään I kuuluu karjalaisista 10 prosenttia. Äitilinjan haploryhmistä yleisin on lähes puolella esiintyvä H. Toiseksi yleisin on hieman yli neljäsosalla tavattava U. Valtaosa sen kantajista kuuluu alaryhmään U5.
Autosomaalisesti karjalaiset muodostavat suomalaisten ja vepsäläisten kanssa klusterin. Suomalais-ugrilaisille ominaiseen tapaan karjalaisilla on siperialainen komponentti, jonka osuus heidän sekoituksestaan on arviolta 6–12 prosenttia.
Aiheesta muualla

Karjala - kieli, murre ja paikka
Karjalaisten historiaa, identiteettiä ja kulttuurimaisemaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto – Vienankarjalaisten joulunviettoa Kuhmossa
| n k Suomen väestöryhmät |
| --- | --- |
Suomalaisten heimot:  hämäläiset  karjalaiset  lappalaiset  pohjalaiset  savolaiset  varsinaissuomalaiset  inkeriläiset 
Perinteiset kulttuuriset vähemmistöt:  juutalaiset  karjalaiset  romanit  saamelaiset  suomenruotsalaiset (ahvenanmaalaiset)  tataarit  vanhavenäläiset 
Muita etnisiä ryhmiä:  afrosuomalaiset  englantilaiset  intialaiset  irakilaiset  italialaiset  kiinalaiset  kosovolaiset  kurdit  latvialaiset  persialaiset  romanialaiset  saksalaiset  somalit  sveitsiläiset  thaimaalaiset  turkkilaiset  ukrainalaiset  unkarilaiset  venäläiset  vietnamilaiset  virolaiset 
Katso myös:  maahanmuuttajat Suomessa 
Karjalaisia naisia Sammatuksessa.
Karjalaisten asuttamia alueita Novgorodin ja Tverin kuvernementeissa. Osa Peter von Köppenin laatimasta kartasta vuodelta 1851.
Viljavuustutkimus

Viljavuustutkimus tarkoittaa maan kalkitus- ja lannoitustarpeen selvittämistä maanäytteille laboratoriossa tehtävillä standardoiduilla kemiallisilla analyyseillä. Suomessa tutkimuksia tekevät useat laboratoriot. Maa-analyysissä selvitetään eri menetelmillä kasveille tärkeiden ravinteiden määrä, maan happamuus, humuspitoisuus ja maalaji. Viljavuustutkimuksen perusteella laaditaan viljely- ja lannoitussuunnitelma sekä voidaan piirtää viljavuuskartta, jossa erilaisin merkein osoitetaan maan muokkauskerroksen ominaisuudet. Viljavuustutkimus-nimitys otettiin Suomessa käyttöön 1950-luvulla.