Laureion
Historia

Laureionissa harjoitettiin kaivostoimintaa jo esihistoriallisella kaudella, viimeistään 2000-luvulla eaa. Tehokkaammin kaivoksia hyödynnettiin arkaaiselta kaudelta 500-luvulta eaa. lähtien, minkä jälkeen siitä tuli yksi varhaisen Ateenan vaurauden lähteistä. Aiskhylos viittaa kaivoksiin Persialaisissa:
»ἀργύρου πηγή τις αὐτοῖς ἐστι, θησαυρὸς χθόνος.
argyrū pēgē tis autois esti, thēsauros khthonos.
Maansa kätköissä on heillä aarre, lähde hopeaa.»
Laureionin kaivokset olivat noin vuodesta 500 eaa. lähtien Ateenan kaupunkivaltion omistuksessa. Se myi tai vuokrasi kaivosoikeuksia yksilöille ja yrityksille tietyille alueille määräajoiksi. Näiden oikeuksien myynnin lisäksi valtio sai osansa kaivosten tuotosta. Osuuden mainitaan olleen 1/12 (tai 1/24).
Maroneian suuri hopeasuoni löydettiin vuonna 483/482 eaa. Tämän ansiosta Ateenan kassassa oli suuri summa kaivoksista peräisin ollutta rahaa juuri ennen persialaisten toista, vuoden 480 eaa. hyökkäystä persialaissodissa. Kassasta oli tarkoitus jakaa kymmenen drakhmaa jokaiselle kansalaiselle, mutta Themistokles sai taivutettua kansankokouksen käyttämään rahat Ateenan laivaston parantamiseen. Laivasto varustettiin, ja Ateena kukisti sillä persialaiset Salamiin taistelussa syksyllä 480 eaa. Laivastolla ja näin Laureionin kaivoksilla oli merkittävä rooli myös myöhemmän Ateenan imperiumin synnyttämisessä.
Joskus on ajateltu, että tuottojen jako kansalaisille olisi voinut ollut vuosittaista, mutta antiikin lähteet eivät vahvista tätä. Summasta on myös yritetty päätellä kaivosten vuosituottoja kertomalla drakhmat kansalaisten arvioidulla lukumäärällä, mutta on mahdollista, että kassassa olleet rahat olivat ennemmin peräisin oikeuksien myynnistä kuin vuosituotosta.
Kerrotaan, että eräs Kallias ansaitsi kaivoksilla 1 200 000 drakhmaa eli noin 5,5 tonnia hopeaa vuodessa. Toisaalta kaivoksia myös säädeltiin laeilla, jotka muun muassa rankaisivat myönnetyn alueen ulkopuolelta kaivamisesta tai huonosta toteutuksesta sekä rajoittivat kaivosten hyödyntämistä tavalla, joka vähensi niiden käyttömahdollisuuksia myöhemmin. Vuonna 330 eaa. tuomittiin kuolemaan eräs Difilos, joka oli ahneuksissaan kaivauttanut auki kaivoskäytävien väliseinätkin, jotka tukivat koko kaivosrakennelmaa.
Varsinaisen kaivostyön suorittivat orjat, joihin kuului myös lapsia. 400-luvulla eaa. näitä arvellaan olleen Laureionissa noin 15 000. Työ tehtiin käsityönä hakuilla, ja lisäksi käytettiin tulta ja vettä siinä missä nykyisin käytettäisiin räjähteitä. Kaivostyö oli erittäin raskasta, ja monet menettivät siinä henkensä. Louhitusta hopeasta tehtiin ateenalaisia tetradrakhmoja eli neljän drakhman rahoja, joista tuli klassisen kauden ajaksi itäisen Välimeren alueen merkittävin valuutta. Laivaston varustamisen lisäksi Ateena käytti kaivoksista sekä Deloksen meriliiton verotuotoista saatuja rahoja Perikleen ajan suuriin rakennusprojekteihin.
Kaivokset olivat käytössä koko klassisen kauden. Ne alkoivat taantua kuitenkin jo 400-luvun eaa. lopun peloponnesolaissodan aikaan. Sodan alussa Parthenonin aarrekammiossa oli arviolta 270 tonnia kaivoksista saatua hopeaa. Vuonna 413 eaa. ateenalaiset menettivät kaivosten hallinnan joksikin aikaa spartalaisten vallattua Dekeleian. Samaan aikaan kaivoksilla oli orjakapina. Ksenofonin aikaan 300-luvulla eaa. kaivokset tuottivat jo paljon vähemmän kuin varhaisina aikoina. Filippos II:n aikana valitettiin paljon siitä, että kaivoksiin tehdyt sijoitukset olivat epäonnistuneet. Ensimmäiselle vuosisadalle jaa. tultaessa kaivokset olivat käytännössä ehtyneet, ja hopeaa yritettiin saada sulatettua vanhoista kuonakasoista. Pausanias mainitsee 100-luvulla jaa., että Laureion oli kerran ollut Ateenan hopeakaivosten paikka. Kaivokset hylättiin kokonaan 500-luvulla jaa.
Kaivoksia alettiin hyödyntää uudelleen vuonna 1859. Tuolloin alueelta kaivettiin lyijyä, manganeesia ja kadmiumia sekä pieniä määriä hopeaa, ja niillä oli merkitystä itsenäistyneen Kreikan taloudelle. Kaivokset hylättiin vuonna 1982 niiden ehdyttyä lopullisesti.