stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
130 TK
Historia > Prototyypin kautta tuotantoon

Toinen parlamentaarinen puolustuskomitea (II PPK) suositti vuonna 1976 valmistuneessa mietinnössään rannikkotykistön raskaan pääkaluston korvaamista tärkeimmillä painopistealueilla kotimaisella 130 millimetrin tornikanuunalla. Prototyyppejä kehitettiin vuosina 1975–1980, ja niiden pohjana olivat Tampellan aiemmin suunnittelemat tykit. Aseen suunnitteluun osallistuivat myös pääesikunnan aseteknillinen osasto, taisteluvälineosasto, sähköteknillinen osasto, pioneeriosasto ja rannikkotykistöaselaji. Kehitystyön tuloksena syntyi hajasijoitettuihin pattereihin asennettu, vahvasti panssaroitu tornikanuuna, jonka pieni koko ja vahva panssarointi antavat aseelle varsin hyvän suojan vihollisen vastatoimilta. 130 TK:lle kehitettiin myös passiivisia suojakeinoja, kuten valelaitteet ja lasikuituiset lämpökuvut.
Isosaaren linnakkeelle asennettiin vuonna 1980 riisutulla kehysmäisellä tornirakenteella varustettu prototyyppiase, jolla koeampumalaitos ja Tampella suorittivat aseen kehitysammuntoja vuoteen 1983 saakka. 130 TK -tykkien sarjatuotantosopimus solmittiin syyskuussa 1982. Optisia järjestelmiä lähdettiin etsimään myös heti maailmalta. Varsinainen kehitystyö käynnistyi vuonna 1983 asevarikko 4:n optisella korjaamolla. Panssarivaunutyyppisestä suora-ammuntakiikarista ja tähystysaukoista luovuttiin ja tilalle tulivat periskoopit, jotka toimitti Biopta Oy (myöhempi Fuji Finland). Projektin muita alihankkijoita olivat muun muassa Altim Control ja Raute.
Tuotantotykkien toimitukset kestivät koko 1980-luvun. Ensimmäinen patteri asennettiin vuonna 1984, ja puolustusvoimat vastaanotti viimeisen patterin vuonna 1990. 130 TK -kalustoa asennettiin Suomen rannikkoalueilla seuraaville saarille: Gyltö, Isosaari, Miessaari, Mäkiluoto, Rankki, Russarö, Rönnskär, Utö ja Örö. Patterien uusimisen yhteydessä päivitettiin myös koko rannikkotykistön ammunnanhallinta-, laskenta- ja suuntausjärjestelmä. Uusien tykkien asennustöitä johti pääesikunnan aseteknillinen osasto, ja niihin osallistuivat puolustusvoimista pääesikunnan sähköteknillinen osasto, asevarikot 4 ja 5, sekä rannikkotykistön joukko-osastot.
Asemat louhittiin tyypillisesti neitseelliseen kallioon 14×7-metrisinä avolouhoshalleina. Mäkiluodossa, Gyltössä ja Russarössä tykkejä asennettiin myös vanhoihin linnoitteisiin, sillä nämä nähtiin ainoina soveltuvina sijoituspaikkoina. Mäkiluodossa ja Gyltössä käytettiin 152/50 T -asemia, kun Russarössä pohjana olivat 234/50 Be -asemien tykkipihat. Uusien asemien kattolaatta valettiin hieman koholle kallion pinnasta, jotta säilyisi mahdollisuus negatiiviseen korotuskulmaan.
Historia > Linnakesaarten alasajo

Rannikkotykistön ja linnakesaarten alasajo käynnistyi 1990-luvulla Suomen geopoliittisen tilanteen muutosten ja taistelutavan kehityksen seurauksena. Kiinteistä kantalinnoitteista nähtiin järkevämpänä siirtyä liikkuvampaan puolustuskalustoon. Puolustusvoimat muutti myös vuosituhannen vaihteella organisaatiotaan siten, että aiemmin maavoimien alaisuudessa toimineet rannikkotykistöpatterit siirtyivät merivoimille ja muodostivat laivaston osastojen kanssa uudet meripuolustusalueet. Tykkikaluston alasajo alkoi 152/50 T -tykeistä, joiden viimeiset ammunnat toteutettiin vuonna 2002. Viimeiset 100 56 TK -tornikanuunat poistuivat käytöstä 2010-luvun alussa, ja näin ollen 130 TK jäi rannikkolinnakkeiden ainoaksi käytössä olevaksi tykkikalustoksi. Vuoden 2017 tilanteessa 130 TK -kaluston kaavailtiin poistuvan käytöstä 2020-luvun aikana.
Tykkiasema ja -järjestelmät

130 TK -tykkiasemat jakautuvat tykki-, laite-, ammustarvike-, majoitus- ja käytävätiloihin. Tykkitila jakautuu edelleen maanalaiseen tykkipihaan ja maanpäälliseen putkikerrokseen, joka sijaitsee tykin panssaroidun torniosan sisällä. Maanpäällinen osa on suojattu erikoisrakenteisella monikerrosteräksisellä tornikilvellä. Tykin pyörivän osan kokonaismassa on noin 16 tonnia.
Kaliiperiltaan 130 millimetrinen putki on 7 640 millimetriä pitkä suuhidastimesta peräkappaleeseen ja painaa 3 120 kilogrammaa. Putken pituus on 52,6 kaliiperia, ja 40 rihlalla rihlatun osan mitta 44,2 kaliiperia.
Tykissä on sähkökäyttöinen suuntaus- ja korotusjärjestelmä sekä paineilmakäyttöinen juonto- ja latauslaitteisto. Molempia järjestelmiä ohjaavat sähköiset hallintalaitteet. Tornikanuunan putkea voidaan suunnata sivusuunnassa rajattomasti ja pystysuunnassa koron suhteen -60 ja +800 piirun välillä, joskin pienin koro on asemakohtainen. Sivusuuntauksen maksiminopeus on 300 piirua sekunnissa ja koron 75 piirua sekunnissa. Sähköjärjestelmä on varmennettu 125 ampeeritunnin lyijyakustolla, jota voidaan käyttää verkkovirran katketessa.
Ammuksen juontaminen ja lataaminen tapahtuvat osittain konevoimin. Ase kykenee hetkellisesti ampumaan kolme laukausta 20 sekunnissa ja pidempiaikaisesti kuusi laukausta minuutissa.
Juonto- ja latausjärjestelmän tehtävänä on siirtää kranaatti ammusvarastosta putkeen. Laitteisto koostuu ammusradasta (kaaviossa vihreät osat), -karusellista (keltainen), -hissistä (oranssi), lataussillasta (punainen) ja näiden toimintaa ohjaavasta sähköpneumaattisesta järjestelmästä. Ammusten siirto tapahtuu kahdessa päävaiheessa, jotka ovat järjestelmän nimen mukaiset juonto (vaiheet 0–5) ja lataus (vaihe 6). Alla on kuvattu järjestelmän työkierto kaaviota vastaavin vaihenumeroin:
Tykki käännetään lataussuuntaan, ammusrata vedetään ampumatarviketilasta tykkipihalle ja lukitaan. Ammukset juonnetaan ammusradan pään kääntyvällä kouralla karuselliin.
16-paikkainen ammuskaruselli siirtää kranaatin ammushissin ala-aseman kohdalle
Hissin nostovarren alempi kynsi nostaa ammuksen hissin puolivälissä olevaan väliasemaan.
Nostovarren ylempi kynsi nostaa ammuksen väliasemasta lataussillan kouruun. Jos karusellissa on hissin ala-aseman kohdalla toinen kranaatti, nostaa nostovarren alempi kynsi sen samalla liikkeellä väliasemaan.
Silta nousee latausasentoon, mikä määräytyy putken koron mukaan.
Kouru siirtyy putkilinjalle ja liikkuu eteen, minkä jälkeen latasin siirtyy ammuksen taakse.
Latasin työntää kranaatin putkeen ja palautuu jousivoimalla kotiasentoonsa.
Tähtäys- ja tähystyslaitteisiin kuuluvat putkikerrokseen asennetut sirpalesuojatut laseretäisyysmittarilla varustettu Opton RWDL -tähtäysperiskooppi ja RSTK 85 -tähystysperiskooppi sekä erillinen lämpökuvalaite. Laseretäisyysmittari kykenee mittaamaan 0,2–20 kilometrin päässä oleviin maaleihin ±10 metrin tarkkuudella. Lämpökamera mahdollistaa suora-ammunnan yli kymmeneen kilometriin pimeäolosuhteissa.
Ampumatarvikkeet

130 TK käyttää irtopanoslaukausta, jossa kranaatti ja panospussi ladataan toisistaan erillisinä putkeen. Tykin pääasiallinen ammustyyppi on ollut kenttätykistön 130 K 54 -kanuunoissakin käytetyn neuvostoliittolaisen OF-482M-sirpalekranaatin muunnelma, jonka massa on 32,5–33 kilogrammaa ja joka sisältää noin 3,6 kg TNT-räjähdettä. Sirpalekranaatit eivät ole parhaiten merimaaliammuntaan soveltuva kranaattityyppi, ja varsinaisten merimaalikranaattien puute oli pitkään merkittävä ongelma 130 TK -tykkikalustolle. Merimaalikranaatit on suunniteltu etenkin alusmaaleja vastaan, sillä ne leikkautuvat teräspintoihin pienilläkin iskukulmilla ja räjähtävät hidasteisesti vasta muutamia millisekunteja maaliin osumisen jälkeen. Hidasteisen räjähdyksen seurauksena kranaatin sirpale- ja polttovaikutus kohdistuvat enemmän maalin sisätiloihin. Näitä tai muita erikoisampumatarvikkeita ei kuitenkaan ollut aseen käyttöönoton aikaan saatavilla, minkä seurauksena suomalaiset lähtivät alkuun selvittämään 130/50 N -tykin ampumatarvikkeiden käyttöä 130 TK:ssa. Asiassa oltiin myös yhteyksissä ruotsalaiseen Boforsiin. Suomen Kenttätykistö oli käynnistänyt hankkeen belgialaisen Poudreries Réunies de Belgiquen (PRB) kanssa 130-millimetrisen pitkän kantaman kranaatin kehittämisestä, ja rannikkotykistö päätyi kehittämään omaa merimaalikranaattiaan saman aihion pohjalta. Hanke kaatui kuitenkin 1980-luvun lopulla PRB:n ja sen emoyhtiön mentyä konkurssiin, ja siihen mennessä tehdyn kehitystyön tulokset menetettiin. Kehittäminen käynnistyi uudelleen 1990-luvun alulla Tampellan ja norjalaisen Raufossin yhteishankkeena, ja hankkeen tuloksena syntynyt perävirtausyksiköllinen merimaalikranaatti saatiin koeammuntojen jälkeen tuotantoon 2000-luvun alulla.
Noin 33 kilogrammaisella OF-482M-sirpalekranaatilla aseen kantama on yli 24 kilometriä täyspanosta käytettäessä ja perävirtausyksiköllisillä merimaalikranaateilla yli 30 kilometriä. Puolipanoksella ammuttaessa kantama jää 16 kilometriin. Aseen lähtönopeudet ovat 619 m/s puolipanoksella ja 860 m/s täyspanoksella.
Tulitoiminta

Tykin miehitykseen kuuluu kolme aliupseeria (au) ja seitsemän tykkimiestä (3 + 7), joiden tehtävät ovat seuraavat: tykinjohtaja (au), suuntaaja, korottaja, panoslataaja, kaksi ammusmiestä, kaksi panosmiestä, laskinaliupseeri (au) sekä varajohtaja (au). Ampumatoimintaan kyetään minimissään neljän henkilön miehityksellä. Aliupseereista varajohtaja voidaan tarvittaessa irrottaa tulitoimintatehtävistään ja siirtää esimerkiksi tykin suojaustehtävien johtamiseen. Tällöin varajohtajan tehtävät siirtyvät laskinaliupseerin hoidettaviksi.
Tykin ampumamenetelmät voidaan jakaa kahteen päätyyppiin: päämenetelmään (PM) ja tykkimenetelmään (TM), joilla on lisäksi omia alavariaatioita. Päämenetelmäammunnassa tykkipatterin tulta johtaa erillinen tulenjohtoasema, joka laskee yksittäisten tykkien ampuma-arvot patterilaskimella. Tiedot toimitetaan datamuodossa tykkiasemissa sijaitseville tykkilaskimille.
Tykkimenetelmässä ampuma-arvojen laskentaan käytetään tykin omia laitteistoja. Tulenjohtaminen ja tykin suuntaus tapahtuu tykkiaseman tähtäysperiskooppeja, laseretäisyysmittaria ja tarvittaessa lämpökuvalaitetta hyödyntäen. Ampuma-arvot lasketaan tykkiasemassa sijaitsevalla tykkilaskimella. Tykkimenetelmään voidaan siirtyä, vaikka patteri olisi päämenetelmäkykyinen. Siihen siirrytään, jos maaleja on paljon tykin tähtäyssektorissa, ne ovat pieniä ja väistelykykyisiä tai ovat ehtineet lähietäisyydelle. Tykkimenetelmäammunnat pyritään toteuttamaan täyspanoksella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 130 TK Wikimedia Commonsissa
130 TK päämenetelmätehtävässä, koneellinen juonto ja lataus (kohdat 10.21–19.45 ja 12.20–12.37) – YouTube
130 TK päämenetelmätehtävässä, käsilataus (kohta 0.36–0.52) – Facebook
Pesonen, Jorma: 130 TK tornikanuunan suuntausjärjestelmä: prototyypeistä sarjalaitteeksi 1975–1985. Insinööriupseeri, 2020, s. 81–88.  Helsinki:  Insinööriupseeriliitto ry. ISSN 1798-3622  Artikkelin verkkoversio. (PDF) Viitattu 21.3.2021.
130 TK Isosaaren linnakkeella syyskuussa 2013.
Juonto- ja lataus­järjestelmän kokonais­kierron kaavio. Vaiheiden tarkemmat kuvaukset on esitetty leipätekstissä.
OF-482M-sirpalekranaatin kaaviokuva yhdysvaltalaisessa ampumatarvikkeiden tunnistusoppaassa.
130 TK harjoitusammunnoissa.
Sähkölentokone

Solar Impulse 2
Sähkölentokone on sähköenergialla liikkuva lentokone. Niitä kehitetään, koska polttomoottoreilla toimivat lentokoneet aiheuttavat huomattavia päästöjä.
Kansainvälisessä lentoliikenteessä tavoite on vähentää hiilidioksidipäästöt nettonollaan vuoteen 2050 mennessä.
Vuoden syksyllä arveltiin, että sähköhybridikoneella voitaisiin lentää suurelle osalle Suomen lentokentistä, mutta todennäköisimmin lennot alkavat Maarianhaminan ja Helsinki-Vantaan välillä.
Lahtelaisen Kempowerin patentoimasta akkujen MCS-latausjärjestelmästä on todennäköisesti tulossa standardi koko ilmailualalle, kun isoja sähkölentokoneita alkaa tulla markkinoille.
Suomalaisia sähkökäyttöisiä pienkoneita

Tähän on listattu suomalaiset miehitetyt sähkökäyttöiset lentokoneet. Kun lentokoneille on lukemattomia luokkia, tässä käytetään vain perusmääritelmän "lentokone" mukaista määritelmää.
Lentokoneet ovat tässä aikajärjestyksessä, ensilennon tai rekisteriin merkinnän mukaisesti.
Suomalaisia sähkökäyttöisiä pienkoneita > Schempp-Hirth Arcus E

Merkitty rekisteriin 2012 tunnuksella OH-998. Tekniikan Maailma kirjoitti artikkeli koneesta numerossaan 13/2013.
Ensilento Suomessa Räyskälän lentokentältä 28. huhtikuuta 2012lähde?
Suomalaisia sähkökäyttöisiä pienkoneita > Flynano, proto I, "musta"

Suomalaisen Fly Nano Oy.n suunnittelema ja valmistama yksipaikkainen lentovenelähde?
Ensilento 11. kesäkuuta 2012lähde?
Suomalaisia sähkökäyttöisiä pienkoneita > Flynano, Proto II, "hopea"

Suomalaisen Fly Nano Oy:n suunnittelema ja valmistaman yksipaikkaisen vesilentokoneen toinen prototyyppi. Rekisteröity tunnuksella OH-XADlähde?
Ensilento vuonna 2014lähde?
Suomalaisia sähkökäyttöisiä pienkoneita > Flynano, Esisarjaproto, "punainen"

Sarjatuotantotyökaluilla valmistettu esisarja kone, ensilento vuonna 2017lähde?
Suomalaisia sähkökäyttöisiä pienkoneita > Pipistrel Alpha Electro

Sähkölentokoneyhdistys ry ostama Slovakiassa valmistettu, ultrakevyt ja LSA-luokkaanselvennä tarkoitettu kaksipaikkainen lentokone. Merkitty rekisteriin tunnuksella OH-U682 vuonna 2018lähde?
Suomalaisia sähkökäyttöisiä pienkoneita > miniLAK

Liettualaisen LAK-tehtaan valmistama sähkömoottorilla varustettu itsestarttaava purjelentokone. Merkitty rekisteriin tunnuksella OH-1032 vuonna 2019
Aiheesta muualla

Murros on tapahtumassa nopeammin kuin kuviteltiin: Sähkölentokoneet tulevat käyttöön jo lähivuosina – Lentohäpeä ja koronakriisi saivat lentoyhtiöihin vauhtia Yle, 2020
Trump

Trump voi tarkoittaa seuraavia:
Henkilöitä

Donald Trumpin suku, johon kuuluvat esimerkiksi:
Donald Trump (vir. Donald J. Trump, s. 1946), Yhdysvaltain presidentti 2017−2021 ja 2025−, yritysjohtaja ja televisioesiintyjä
Donald Trump Jr. (s. 1977), yhdysvaltalainen liikemies ja televisioesiintyjä, Donald Trumpin poika
Eric Trump (s. 1984), yhdysvaltalainen liikemies ja TV-persoona, Donald Trumpin poika
Fred Trump (1905–1999), yhdysvaltalainen liikemies, Donald Trumpin isä
Frederick Trump (1869–1918), amerikansaksalainen liikemies, Donald Trumpin isoisä
Ivana Trump (1949–2022), tšekkiläis-yhdysvaltalainen urheilija, kirjailija ja malli, Donald Trumpin ent. puoliso
Ivanka Trump (s. 1981), yhdysvaltalainen malli ja liikenainen, Donald Trumpin tytär
John Trump (1907–1985), yhdysvaltalainen fyysikko, insinööri ja keksijä, Frederick Trumpin poika
Mary Anne MacLeod Trump (1912–2000), skotlantilaissyntyinen Yhdysvaltoihin muuttanut nainen, Fred Trumpin puoliso ja Donald Trumpin äiti
Mary L. Trump (s. 1965), yhdysvaltalainen psykologi ja kirjailija, Fred Trump Jr:n tytär
Melania Trump (s. 1970), Yhdysvaltain ensimmäinen nainen, Donald Trumpin puoliso
Robert Trump (1948–2020), yhdysvaltalainen yritysjohtaja ja kiinteistökehittäjä, Donald Trumpin veli
Tiffany Trump (s. 1993), yhdysvaltalainen malli ja julkisuuden henkilö, Donald Trumpin tytär
Muita Trumpeja:
Judd Trump (s. 1989), englantilainen snooker-ammattilainen
Rakennuksia

Trump Tower, asuntopilvenpiirtäjä Manhattanilla New Yorkissa
Trump International Hotel and Tower, useita pilvenpiirtäjiä varsinkin Yhdysvalloissa
Trump International Hotel Las Vegas, pilvenpiirtäjä Las Vegasissa
Trump World Tower, asuntopilvenpiirtäjä Manhattanilla New Yorkissa
Muita merkityksiä

Trump Organization, yhdysvaltalainen kiinteistöalan konserni
Ramat Trump, Israelin siirtokunta Golanin kukkuloilla.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Trump”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Salak

Salak
Salak huhtikuussa 2012
| --- | --- |
Tyyppi:  Kerrostulivuori
Sijainti:  Bogor Indonesia
Sijaintipaikka:  Jaava 
Korkeus merenpinnasta:  2 211 m
Prominenssi:  1 678  m 
Purkautunut viimeksi:  1938
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Salak (indonesiaksi  Gunung Salak) on 2 211 metriä korkea kerrostulivuori Indonesian Jaavan saaren länsiosissa sijaitsevan Länsi-Jaavan maakunnan länsiosassa. Se on luoteinen osa useiden rapautuneiden tulivuorten ketjua. Vuori purkautui viimeksi vuonna 1938. Vuori sijaitsee noin 65 kilometriä Jakartan Soekarno-Hattan kansainvälinen lentoaseman eteläpuolella.
Vuori on saanut nimensä salaki-hedelmän mukaan. Salakin ja läheisten vuorien rinteet ovat osa Jaavan suurimpiin kuuluvaa, melko ehjää trooppista sademetsäaluetta, joka 24 kilometriä lounaassa sijaitsevan runsas 1 700 metriä korkean Halimunvuoren kanssa muodostaa 1 133,57 km2 laajuisen, osin vaikeapääsyisen Halimun-Salakin kansallispuiston (indonesiaksi Taman Nasional Gonung Halimun-Salak). Alueella sataa runsaasti, keskimäärin 4 000–6 000 mm vuodessa.
Onnettomuudet

Toistaiseksi vakavin Salakvuorten alueella sattuneista lento-onnettomuuksista tapahtui keskiviikkona 9. toukokuuta 2012, kun esittelylennolla olleen Suhoi Superjet 100 -lentokone katosi vuoren lähistöllä. Kone oli lähtenyt kello 14 paikallista aikaa (klo 7 UTC) Jakartan itäosissa sijaitsevalta Halim Perdanakusuman kansainväliseltä lentoasemalta päivän toiselle esittelylennolleen. Kentältä on linnuntietä noin 52 kilometriä Salakvuorelle. Silminnäkijähavainnon mukaan kone lensi matalalla Salakvuoren suuntaan, mutta hän ei ollut nähnyt tai kuullut törmäystä.
Lennonjohto oli hieman ennen lentokoneen katoamista myöntänyt koneelle sen pyytämän luvan laskeutua 10 000 jalan (3 000 m) korkeudelta 6 000 jalkaan (1 800 m). Salakvuoren huippu on tätä korkeampi. Vuori tunnetaan paikallisesti vaikeana ilmailuympäristönä turbulenssin ja epävakaiden sääolojen takia. Paikallisessa lehdistössä Salakia kutsutaan jopa lentokoneiden hautausmaaksi; vuoreen tiedettiin törmänneen tätä aiemmin ainakin kuusi muuta kuolonuhreja aiheuttanutta lentokonetta.
Japanilaisen sääsatelliitin (MTSAT) kuviin pohjautuvan, jälkikäteen tehdyn analyysin perusteella kerrottiin, että Suhoi-matkustajalentokoneen onnettomuushetkellä Salakvuorilla oli paksuja ja tummia, huipuiltaan runsaan 11 kilometrin korkeuteen kohonneita kuuropilviä (Cumulonimbus) ja näihin liittyen ilmeisesti voimakasta kuurosadetta. Paikallisia oloja tuntemattoman, mutta muuten erittäin kokeneen lentäjän tekemän inhimillisen virheen ohella monet kuuropilviin liittyvät säätekijät ovat joskus myötävaikuttamassa lento-onnettomuuksiin. Noin 14 kilometriä törmäyspaikasta koilliseen, mutta luokkaa 1,5 kilometriä alempana sijainneen Bogorin kaupungin säähavaintoaseman (mm. Bogorin maatalousinstituutilla on automaattinen sääasema) mittausten mukaan kello 14:30 ja 15:30 paikallista aikaa kertoivat havaintoaseman säästä: näkyvyys 9 000 metriä, lämpötila 31 °C, kastepiste 25 °C, suhteellinen kosteus 70 %, koillistuulta viisi solmua, ei sadetta. Olot vuoristossa kuitenkin ilmeisesti poikkesivat sääaseman oloista.
Vuoreen törmänneen lentokoneen jäänteet löytyivät vuoren rinteeltä helikopterietsinnöillä. Kenenkään ei tiedetä säilyneen hengissä mukana olleista noin 45 hengestä. Törmäysalue (alkuperäisten raporttien mukaan 1 680 metrin korkeudella) todettiin niin vaikeapääsyiseksi ja sääolot hankaliksi, ettei ensimmäiseksi löytyneiden kuolonuhrien poissiirtämistä voitu heti toteuttaa. Törmäyspaikan sijaintia täsmennettiin perjantaina (6.7102°S, 106.7447°E) hieman edellispäivänä raportoitua idemmäksi. Törmäyskohtaa kuvailtiin erittäin jyrkäksi, maasto kohoaa paikalla jopa 85 asteen kulmassa. Pelastusmiehistö joutui kiipeämään alueella köysien ja tikkaiden varassa. Myös koneen osia ja maata oli vyörynyt satoja metriä alkuperäisestä iskukohdasta alaspäin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salak Wikimedia Commonsissa
Salak Volcano (englanniksi)(volcanolive.com)
Venäläisvalmisteinen matkustajakone kateissa Indonesiassa (Salakin lähistöllä) (hs.fi)
Matkustajakone katosi esittelylennolla Indonesiassa (yle.fi)
Russia’s Sukhoi SuperJet-100 goes off radars in Jakarta, hijacking not ruled out (englanniksi) (rt.com)
Salakin alueella on raportoitu tapahtuneen ainakin seitsemän kuolonuhreja vaatinutta lento-onnettomuutta. Kuva Bogorin kaupungista luokkaa 15 kilometrin päästä.
Peräseinäjoen Toive (pesäpallo)

| Peräseinäjoen Toive |
| --- | --- |

Koko nimi:  Peräseinäjoen Toive
Perustettu:  1927
Kaupunki:  Peräseinäjoki, Seinäjoki
Kenttä:  Peräseinäjoen pesäpallostadion
Miesten sarjataso:  Maakuntasarja
Naisten sarjataso:  Maakuntasarja
Värit:                

Puheenjohtaja:  Jani Ojanen
Omistaja:  Peräseinäjoen Toive ry
Naisten SM-mitalit
Pronssia:  2 (2000, 2003)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Peräseinäjoen Toive on pesäpalloseura Seinäjoen Peräseinäjoelta. Toiveen edustusjoukkue pelaa kaudella 2019 Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjassa. Kakkosjoukkue pelaa piirisarjaa. Naisten pesäpallossa Toive on pelannut seitsemän kauden ajan Suomen korkeimmalla sarjatasolla Superpesiksessä ja siirtyi Petojussien alaisuuteen.
PeTo pelaa pesäpallon kotiottelunsa Peräseinäjoen pesäpallostadionilla
Historia > Perustaminen ja pelaaminen alasarjoissa

Voimistelu- ja urheiluseura Peräseinäjoen Toive perustettiin 19. marraskuuta 1927. Pesäpallo oli toiminnassa mukana jo alkuvuosina, mutta ensimmäiset tilastot sarjoista löytävät 1940-luvulta.Tuolloin Toive pelasi pesäpalloa miesten perussarjassa, poikien sarjassa B-junioreilla ja naisten sarjassa. Vuonna 1948 Toiveen miehet voittivat oman lohkonsa päihittämällä ratkaisevassa ottelussa Kuortaneen ja nousivat vuodeksi 1949 välisarjaan. Vuotta 1949 voidaan pitää pienoisena läpimurtona peräseinäjokiselle pesäpallolle, kun naiset voittivat oman lohkonsa ja miehet saavuttivat piirikisoissa B-ryhmän mestaruuden, voitettuaan ratkaisuottelussa Kurikan Visan juoksuin 30–7.
Voiton ansiosta Toiveen miehet pääsivät pelaamaan välisarjan loppuotteluun ja nousivat maakuntasarjaan, jossa peräseinäjokiset myös pysyivät ja pärjäsivät kohtuullisesti. Kaudella 1952 Peräseinäjoki ylsi kolmanneksi tasapistein kahden parhaan, Kuortaneen Kunnon ja Ylihärmän Junkkareiden, kanssa, mutta jääden kuitenkin niiden taakse heikomman juoksueron takia.
Toive pelasi vaihtelevasti alasarjoissa pesäpallon toiminnan alusta aina 1980-luvun alkuun joten tiedot näiden kausien sijoituksista ovat melko vähäiset.
Historia > Pesäpalloa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla (1980-luku)

Pesäpallon uusi nousu alkoi 1980-luvulla, kun miesten joukkue nousi vuonna 1981 maakuntasarjaan. Samana vuonna junioritoiminta laajeni yhdestä joukkueesta kolmeen. Pesäpallotoiminnassa oli tuona vuonna mukana sata henkilöä. Samana vuonna Peräseinäjoella järjestettiin myös piirin pesäpalloleiri.
Toiveen miesten joukkue nousi kauden 1982 päätteeksi Suomi-sarjaan ja kakkosjoukkue piirisarjaan. Samalla kaudella myös seuran juniorijoukkueet menestyivät erinomaisesti, eikä mikään Toiveen viidestä joukkueesta hävinnyt koko kaudella yhtäkään kotiottelua. Peräseinäjoen kunta muistikin miesten I-joukkuetta antamalla 1 500 markan stipendin.
Vuonna 1983 pesäpallojoukkueita oli jo kahdeksan, joista yksi oli tyttöjoukkue. Kaudella 1983 pelattiin Suomensarjassa pelattiin 18 kierrosta joista PeTo voitti 11 ja sijoittui sarjassa neljänneksi. Seuraavalla kaudella ottelumäärä pysyi samana mutta voittojen määrä tippui kahdella ja sijoitus yhdellä sijalla. Kolmannen sarjakautensa Suomensarjassa PeTon miespesäpalloilijat aloittivat vuonna 1985 Martti Ahokkaan johtamana. Pesäpallotoiminta oli tuolloin laajaa, kun joukkueita oli II-joukkueen lisäksi myös B-, C-, D- ja E-pojissa sekä B- ja C-tytöissä. PeTo päätti kauden 1985 pysymällä yhä Suomensarjan kärkikastissa, sijoituksen ollessa tällä kertaa jälleen 4.
Kaudeksi 1986 ottelumäärä nousi 22 otteluun, mutta ottelutahti alkoi näkyä menestyksessä. Voittojen määrä pysyi samana, mutta otteluita kertyessä enemmän sijoitus jäi kahdeksanneksi.
Kymmenen aktiivisemman vuoden pesäpallotoiminnan jälkeen vuonna 1987 asetettiin tavoitteeksi ykkösjoukkueen vakiinnuttaminen ykkössarjatasolle 1990-luvulle mennessä. Tavoite ei kuitenkaan näkynyt peliotteissa vaan sijoitusten laskiessa tasaisesti (1987: kuudes, 1988: seitsemäs, 1989: yhdestoista) aloitettiin uusi vuosikymmen täysin vastoin tavoitetta, yhtä sarjatasoa alemmalta eli maakuntasarjasta.