stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georges Bataille
Kirjallisuutta

Connor, Peter, Georges Bataille and the Mysticism of Sin, Johns Hopkins University Press, 2000 (englanniksi)
Gill, Carolyn, Bataille: Writing the Sacred, London: Routledge (englanniksi)
Grén, Roni: Georges Bataille, historia ja taide.  (Väitöskirja)  Turku:  Turun yliopisto, 2012.  ISBN 978-951-29-5204-5
ffrench, Patrick, The Cut, Oxford: Oxford University Press, 1999 (englanniksi)
Heinämäki, Elisa: Tyhjä taivas: Georges Bataille ja uskonnon kysymys.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2008.  ISBN 978-952-5169-61-4
Hollier, Denis, Against Architecture: The Writings of Georges Bataille, MIT Press, 1992 (englanniksi)
Hussey, Andrew, Inner Scar: The Mysicism of Georges Bataille, Amsterdam: Rudopi, 2000 (englanniksi)
Land, Nick, The Thirst for Annihilation: Georges Bataille and Virulent Nihilism, an essay on atheistic religion, London: Routledge, 1992 (englanniksi)
Noys, Benjamin, Georges Bataille: a critical introduction, London: Pluto, 2000 (englanniksi)
Richardson, Michael, Georges Bataille, London: Routledge, 1994 (englanniksi)
Sollers, Philippe: Writing and the Experience of Limits, Columbia University Press, 1982 (englanniksi)
Surya, Michel, Georges Bataille: an intellectual biography, trans. by Krzysztof Fijalkowski and Michael Richardson, London: Verso, 2002 (englanniksi),
Michael Behe

Michael Behe
Michael J. Behe (s. 18. tammikuuta 1952) on yhdysvaltalainen biokemian professori ja älykkään suunnittelun puolustaja. Behe toimii biokemian professorina Lehighin yliopistossa Pennsylvaniassa ja Discovery Instituten vanhempana jäsenenä. Behe tunnetaan parhaiten palautumatonta monimutkaisuutta koskevista näkemyksistään. Palautumaton monimutkaisuus tarkoittaa, että tietyt biokemialliset rakenteet ovat liian monimutkaisia ollakseen selitettävissä evolutiivisilla mekanismeilla ja ovat sen takia todennäköisesti älykkään suunnittelun lopputulos. Behe on esittänyt näkemyksiään useassa älykkääseen suunnitteluun liittyvässä oikeudenkäynnissä. Näihin lukeutuu Kitzmiller v. Dover Area School District (2005), jossa päätettiin, että älykäs suunnittelu on luonteeltaan uskonnollista eikä tieteellistä.
Merkittävä enemmistö tiedeyhteisöstä on kiistänyt Behen väittämät solujen keskeisten komponenttien palautumattomasta monimutkaisuudesta, ja hänen oma biologian osastonsa Lehighin yliopistossa on julkaissut virallisen lausunnon, jossa kiistetään hänen näkemyksensä ja älykäs suunnittelu yleensäkin.
Behe ja älykäs suunnittelu

Behe on tullut tunnetuksi palautumattoman monimutkaisuuden ajatuksen kehittäjänä. Behen mukaan monet biokemialliset rakenteet ovat moniosaisia ja monimutkaisia siten, että yksinkertaisempia, luonnonvalinnan valittavissa olevia välimuotoja ei voi olla. Behen ajatus oli, että älykkäät tahot voivat tehdä "palautumattomasti monimutkaisia" järjestelmiä, jotka voidaan tunnistaa älyn aikaansaamiksi. Sen sijaan luonnonvalinta ei voi tuottaa tällaisia järjestelmiä. Behen mukaan tarvitaan "luonnon ulkopuolisia syitä", jotka vaativat naturalistisen tieteen ohittamista.
Vuonna 1996 Behe ryhtyi Discovery Instituten "Center for the Renewal of Science and Culturen" (myöhemmin "Center for Science and Culture") vanhemmaksi jäseneksi. Instituutti keskittyi "älykkään suunnittelun" ajatuksen levittämiseen. Samana vuonna Behe julkaisi kirjansa Darwin's Black Box, josta tuli myyntimenestys. Monet muut tiedeyhteisön edustajat eivät kuitenkaan hyväksyneet Behen väitettä vaan väittivät sen olevan uusittu versio William Paleyn "kelloseppävertauksesta".
Vuonna 2004 Behe julkaisi David Snoken kanssa vertaisarvioinnin läpäisseen tutkimuksen Protein Science-lehdessä. Siinä hän esitti, että tunnetuilla mutaatiotaajuuksilla evoluutio vaatisi liian paljon aikaa ollakseen toimiva selitys monimutkaisille biokemiallisille järjestelmille. Tutkijayhteisö oli tätäkin tutkimusta kohtaan arvosteleva. Tutkimuksessa esitetty algoritminen evoluutiomalli koski vain haploidisia ja eirekombinoivia eliöitä, vaikka enemmistö eukaryooteista on diploidisia ja seksuaalisia. Arvostelijoiden mukaan se tarkoitti ainoastaan, että tutkimus osoittaa monimutkaisten rakenteiden voivan kehittyä, mutta se vaatisi liian paljon aikaa jos olosuhteet olisivat nykyistä rajoitetummat.
Yksityiselämä

Behe on naimisissa ja hänellä on yhdeksän lasta.
Teokset

Darwin's Black Box. Free Press, 1996. ISBN 0-684-83493-6
Science and Evidence for Design in the Universe (Proceedings of the Wethersfield Institute) 1999. ISBN 0-89870-809-5
The Edge of Evolution Free Press, 2007. ISBN 0-743-29620-6
Aiheesta muualla

Lehigh Universityn sivu Behestä. (englanniksi)
Behen artikkeleita älykkäästä suunnittelusta. (englanniksi)
Rope Kojonen: Kertooko luonnon järjestys suunnittelusta? Michael Behe älykkään suunnittelun ajatuksen puolustajana. Dogmatiikan pro gradu -tutkielma. Helsingin yliopisto 2008.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Ota Benga

Ota Benga vuonna 1904
Ota Benga (1883 – 20. maaliskuuta 1916) oli kongolainen pygmi, joka tuli tunnetuksi esiintymisestään New Yorkin Bronxin eläintarhassa vuonna 1906. Hän päätyi lopulta tappamaan itsensä epäinhimillisen kohtelun takia, kärsittyään sitä ennen masennuksesta joka hänen kohtelustaan seurasi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ota Benga Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ota Benga
Käännös suomeksi
Edward Bellamy

Edward Bellamy noin 1889.
Edward Bellamy (26. maaliskuuta 1850 – 22. toukokuuta 1898) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten kuvitteelliseen vuoteen 2000 sijoittuvasta utopiaromaanista Vuonna 2000, joka ilmestyi englanniksi vuonna 1888
Edward Bellamy syntyi Chicopee Fallsissa, Massachusettsissa. Hän kävi Union Collegea muttei suorittanut tutkintoa. Bellamy opiskeli lakia mutta hylkäsi sen ja työskenteli vähän aikaa sanomalehtialalla New Yorkissa ja Massachusettsissa. Hän jätti sitten sanomalehtityön ja omistautui kirjallisuudelle, novelleille ja romaaneille. Bellamy meni naimisiin Emma Sandersonin kanssa vuonna 1882
Bellamyn kirjoittamia kirjoja ovat Dr. Heidenhoff's Process (1880), Miss Ludington's Sister (1884) ja The Duke of Stockbridge. Talousjärjestelmän epäoikeudenmukaisuus sai hänet kirjoittamaan kuuluisimman teoksensa Looking Backward:  2000–1887, joka kuvasi tulevaisuuden yhteiskuntaa päähenkilön Julian Westin silmin. Romaani oli valtava menestys, ja se käännettiin lukuisille kielille, saksannoksen pohjalta myös suomeksi vuonna 1902 J. K. Karin käännöksenä nimellä Vuonna 2000: katsaus vuoteen 1887. Bellamyn teos synnytti suurta poliittista liikehdintää sosialististen näkemystensä vuoksi Yhdysvalloissa, jossa perustettiin 165 ”Bellamy-klubia” kirjan ideoista keskustelemista ja niiden edistämistä varten. Menestyskirjan tarinaa jatkoi vuonna 1897 julkaistu Equality (suom. Yhdenvertaisuus)
Bellamyn teoksen suosio sai aikaan sen, että Yhdysvalloissa julkaistiin vuosina 1887–1900 peräti 46 muuta utopiaromaania, kuten William Morrisin News from Nowhere (suom. Ihannemaa, 1900–1901). Myös Suomessa Bellamyn ajatukset herättivät keskustelua erityisesti työväenliikkeen parissa. Esimerkiksi työväenkirjailija Elvira Willman kirjoitti yhteiskuntautopiastaan Työmieheen vuonna 1904 otsikolla Utopia. Myös Konrad Lehtimäen utopiaromaani Ylös helvetistä (1917) lienee osaltaan Bellamyn mallin inspiroima.
Bellamy kuoli tuberkuloosiin lapsuudenkodissaan Chicopee Fallsissa 48-vuotiaana. Vaikka yhteiskunta ei vuonna 2000 ollut hänen kuvailemansa kaltainen, Vuonna 2000 on säilyttänyt suosionsa vielä nykyaikanakin: utopiaklassikon uusi suomennos ilmestyi vuonna 1999.
Richard Michaelis kirjoitti Bellamyn teokselle vastauksen Kommunistinen yhteiskunta vuonna 2000. Jatkoa ja vastaus Edward Bellamyn romaaniin Vuonna 2000.
Suomennetut teokset

Vuonna 2000: katsaus vuoteen 1887.  Suomentanut saksasta J. K. Kari. Helsinki:  Työväen sanomalehti, 1902.  Teoksen verkkoversio. – Näköispainos: Helsinki: Jon Hällström & Salakirjat 2012 ISBN 978-952-5774-45-0
Vuonna 2000: katsaus vuoteen 1887, alkuteoksesta suomentanut Tero Valkonen, Desura 1999 ISBN 952-5339-02-5
Yhdenvertaisuus 1–2, Työmiehen kustannusyhtiö 1905–1906
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Edward Bellamy on Wikiaineistossa
Project Gutenberg ja Projekti Lönnrog. Vapaasti ladattavia Edward Bellamyn e-kirjoja
Tauno Linkoranta: Millennium sosialistisena utopiana. Yliopisto 20/1999.
Richard C. Michaelis: Kommunistinen yhteiskunta vuonna 2000. (1890) Gutenberg-hanke.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Bayeux’n seinävaate

| Bayeux’n seinävaate |
| --- | --- |
 Yksityiskohta Bayeux’n seinävaatteesta.
Nimi:  Bayeux’n seinävaate
Tekijä:  Unknown
Valmistumisvuosi:  1066-1086
Taiteenlaji:  Anglo-Saxon art (käännä suomeksi) ja Historiamaalaus
Teostyyppi:  kirjonta
Materiaali:  pellava (kaksiniitinen) ja villa (crewelwork)
Korkeus:  0,5 m
Leveys:  68,38 m
Kokoelma:  Bayeux Tapestry Museum (käännä suomeksi)
Sijainti:  Centre Guillaume le Conquérant -museo
Koordinaatit:  49°16′28″N 0°42′01″W﻿ / ﻿49.27436°N 0.70029°W﻿ / 49.27436; -0.70029
Bayeux’n [bajøn] seinävaate (ransk. La tapisserie de Bayeux myös La Tapisserie de la reine Mathilde) on todennäköisesti Vilhelm Valloittajan velipuolen, Bayeux’n piispan Odon teettämä pistokirjontana toteutettu tekstiilityö. Se kertoo kuvasarjojen avulla vuosien 1064 ja 1066 välisistä tapahtumista Englannin ja Ranskan historiassa, erityisesti vuonna 1066 tapahtuneesta Englannin valloituksesta sekä Hastingsin taistelusta.
Teos

Bayeux’n seinävaatetta luullaan usein kuvakudokseksi. Kuviointi on kuitenkin tehty kirjomalla värillisellä villalangalla 73 metriä pitkälle pellavakankaalle. Vahvimman teorian mukaan se on toteutettu vuosina 1066–1086 Bayeux’n tuomiokirkkoa varten.
Seinävaate koostuu kuvaelmasarjoista ja se on korkeudeltaan noin 50 senttiä. Jotkut näkevätkin seinävaatteen tavassa kuvata tapahtumia esikuvan sarjakuville. Kaikkiaan siinä esitetään 626 henkilöä. Asiantuntijoiden näkemysten mukaan seinävaate koostuu 30–70 erillisestä kuvaelmasta. Jokainen niistä on varustettu latinankielisin tekstein. Kuvaelmat ovat toiminnallisia ja eleiltään ilmaisuvoimaisia. Ajan vaatetus, haarniskat, vaunut ja veneet on kuvattu tarkasti ja realistisesti. Syvyysvaikutelma on kuvattu kokoperspektiivin mukaan: edessä olevat veneet ovat takana olevia suurempia.
Noin 70 metriä leveä seinävaate kokonaisuudessaan.
Alkuperä

Seinävaatteen alkuperään liittyvistä kysymyksistä tutkijat ovat hyvinkin erimielisiä. Bayeux’n piispa Odo hyväksytään melko yleisesti seinävaatteen tilaajaksi. Sitä vastoin on suuri erimielisyys siitä, kuka seinävaatteen on valmistanut ja missä.
Perimätiedon mukaan Vilhelm Valloittajan puolison Matildan hovinaiset ovat seinävaatteen tekijöitä. Toisten mielestä se on valmistettu Englannin maaperällä, Kentissä, Winchesterissä tai Hampshiressä noin kaksikymmentä tai kolmekymmentä vuotta siinä kuvattujen tapahtumien jälkeen.
Historiallinen sisältö

Seinävaate tuo nykykatsojan nähtäväksi historiallisia tapahtumia, joista muuten olisi suhteellisen vähän tietoa. Vuosisatojen aikana vaatteen kuvakertomus on tehnyt myös lukutaidottomille mahdolliseksi saada tietoa noista historiallisista tapahtumista.
Varsinaisen tapahtumaketjun lisäksi seinävaate antaa runsaasti tietoja omasta ajastaan. Näin 1000-luvun kirjonta- ja käsityötekniikka yleensä avautuu meille helpoimmin. Lisäksi se antaa tekoajaltaan muuta tietoa rakentamisesta, laivoista sekä rakenteista. Myös Vilhelm Valloittajan hovielämä ja Edvard Tunnustajan linnan hovielämä Westminsterissä avautuvat seinävaatteesta. Lukuisat sotilaat antavat kuvan sotilaiden varustuksesta. Jopa heidän kilpiensä kuviot tuovat tietoa heidän henkilöllisyydestään. Pitkään oletettiin esimerkiksi sotilaiden tuolloin taistelleen kädet hansikkaissa, mutta seinävaate antaa tästäkin toisenlaisen tiedon.
Seinävaatteen kuvat kertovat kuningas Edvard Tunnustajan langon jaarli Harald Godwininpojan seikkailuista. Hänen laivansa haaksirikkoutui nykyisen Sommen alueen rannikolle, kreivi Guy de Ponthieun maille vuonna 1064. Harald pelastui ja joutui lunnaita havitelleen kreivi Guyn vangiksi. Kuten seinävaate esittää, Normandian herttua Vilhelmin vakoilija oli paikalla, ja tämän antaman tiedon perusteella herttua edellytti kreivin luovuttavan vangin hänen haltuunsa Roueniin.
Tämä tilanne Rouenissa tuo meille esille Haraldin Vilhelmille vannoman valan. Tässä hän lupaa auttaa Vilhelmiä pääsemään Englannin valtaistuimelle Edvard Tunnustajan jälkeen: Vilhelm vaatii kruunua itselleen vaimonsa Mathildan perimyksen perusteella. Tämä Haraldin lupauksen rikkominen saa myöhemmin paavin julistamaan hänet kirkonkiroukseen. Tämän jälkeen seinävaate kertoo Haraldin paluusta Englantiin, jossa hän julistaa itsensä kuninkaaksi Edwardin kuoleman jälkeen.
Seinävaate heijastelee normandialaista näkemystä historiasta ja kuvatuista tapahtumista. Eritoten tietenkin Vilhelmin suorittamaa valloitusta ja hänen laillista oikeuttaan Englannin kruunuun korostetaan seinävaatteen kertomuksessa. Harald puolestaan esitetään petturina ja valapattona, vaikka tästä valasta ei ole seinävaatteen kertomuksen lisäksi muita todisteita kuin maininta Guillaume de Potiersin teoksessa Gesta Guillelmi, joka sekin on normandialainen lähde.
Tämän jälkeen seinävaate kuvaa Vilhelm Valloittajan valmistelua sotaretkeään varten. Sitten ovat kuuluisat kuvat Hastingsin taistelusta. Pitkään tutkijat uskoivat, että seinävaatteessa kuvataan Haraldin kuolema nuolen osuttua hänen silmäänsä. Nykyisin tutkijat melko yksimielisesti uskovat, että henkilöiden kohdalla on tapahtunut sekaannus ja kuoleva ritari on Haraldin veli, joka kuoli nuolen surmaamana.
Seinävaatteen vaiheet

Seinävaate on kulkenut läpi kuohuvien vuosisatojen ja säilynyt alkuperäisenä aina nykyaikaan. Vuosisatojen ajan se oli nähtävillä Bayeux’n tuomiokirkossa. Se kätkettiin kuitenkin turvaan suurimpien myllerrysten aikana. Näin tapahtui muun muassa Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Lukuisat tiedemiehet tutkivat seinävaatetta 1800-luvulla ja siitä tuli suuri yleisen mielenkiinnon kohde. Seinävaate restauroitiin Bayeux’ssa 1842. Silloin se myös sijoitettiin turvaan lasisuojuksen taakse. Viimeisimmät suojaanviennit tapahtuivat Ranskan-Saksan sodan aikana 1870 ja toisen maailmansodan aikana.
Nykyisin seinävaate on nähtävänä Centre Guillaume le Conquérant -museossa Bayeux’n kaupungissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yksityiskohtaiset kuvat seinävaatteesta (englanniksi)
Vilhelm Valloittaja seuranaan oikealla velipuolensa Bayeux’n Odo ja vasemmalla Robert de Mortain.
Halleyn komeetta Bayeux’n seinävaatteessa (ylhäällä oikealla).
Seinävaatteen avauskohtaus, jossa Edward Tunnustaja on valtaistuimella.
Benetton B199

| Benetton B199 |
| --- | --- |

Talli:   Benetton
Suunnittelija(t):   Nick Wirth
Kuljettajat:  9.  Giancarlo Fisichella 10.  Alexander Wurz
Teknisiä tietoja
Renkaat:  B Bridgestone
Polttoaine:  Agip
Moottori:  Playlife (Supertec) FB01, 71° V10
Voimansiirto:  Benetton 6-vaihteinen, puoliautomaattinen
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Australian GP 1999
Kilpailuja:  16
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
Palkintosijoja:  1
MM-pisteitä:  16
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Benetton B199 oli Nick Wirthin suunnittelema auto, jolla Benetton-talli kilpaili Formula 1 -kaudella 1999. Autoa ajoivat Giancarlo Fisichella ja Alexander Wurz, jotka molemmat olivat toista kokonaista kauttaan tallissa.
Autossa oli jotakin pitkälle kehiteltyjä osia, mutta ne osoittautuivat ongelmallisiksi, eikä niistä näin ollut juurikaan hyötyä. Kaiken lisäksi, jos jostain sattui olemaan hyötyä, vaikutti se auton painojakautumaan, mikä taas vähensi pitoa.
Talli sijoittui valmistajien MM-sarjassa kuudenneksi saavuttamallaan 16:lla pisteellä. Talli jäi kauas viidennellä sijalla olleelle Williamsille, jolla oli 35 pistettä. Sijoitus oli tallille pettymys ottaen huomioon, että se oli sijoittunut aikaisemmilla kausilla paljon paremmin.
Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1999 | Benetton | Playlife FB01 V10 | B |  | AUS | BRA | SMR | MON | ESP | CAN | FRA | GBR | AUT | GER | HUN | BEL | ITA | EUR | MAL | JPN | 16 | 6. |
| 1999 | Benetton | Playlife FB01 V10 | B |  Giancarlo Fisichella  | 4 | Kesk. | 5 | 5 | 9 | 2 | Kesk. | 7 | 12 | Kesk. | Kesk. | 11 | Kesk. | Kesk. | 11 | 14 | 16 | 6. |
| 1999 | Benetton | Playlife FB01 V10 | B |  Alexander Wurz  | Kesk. | 7 | Kesk. | 6 | 10 | Kesk. | Kesk. | 10 | 5 | 7 | 7 | 14 | Kesk. | Kesk. | 8 | 10 | 16 | 6. |
Joachim du Bellay

| Joachim du Bellay |
| --- | --- |
 Joachim du Bellay
Henkilötiedot
Syntynyt: 1522 tai 1525
Kuollut: 1560 (noin 35–38-vuotiaana)
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Kirjallinen suuntaus: Plejadit
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Joachim du Bellay ( ransk. [ʒoaʃɛ̃ dy bɛlɛ]) (noin 1522 tai 1525 Liré, Ranska – 1. tammikuuta 1560 Pariisi) oli ranskalainen runoilija, prosaisti ja kriitikko. Hän kehitti ranskan kieltä huomattavasti 1500-luvulla, ja hänet nimitettiin Ranskan hovirunoilijaksi.
Du Bellay oli Plejadien runoilijaryhmän perustajia, ja hän kirjoitti ryhmän manifestin La Défense et illustration de la langue française vuonna 1549. Pierre de Ronsardin ohella hän oli ryhmän huomattavin runoilija. Kardinaali Jean du Bellay kutsui hänet 1550 sukulaisenaan Roomaan taloudenhoitajakseen. Täällä paavillisen hovin vehkeilyt ja turmelus saivat du Bellayn piilevän satiirisen suonen pulppuamaan. Hän joutui herransa epäsuosioon ja palasi Ranskaan vuoden 1555 vaiheilla.
Du Bellay oli ensimmäinen merkittävä ranskalainen sonettirunoilija. Italiassa syntyivät sonettikokoelmat Antiquitez de Rome (1558) ja Regretz (1559). Ne sekä niinikään Italiassa syntyneet Jeux rustiques (1558) ja 1557 kirjoitettu Poète Courtisan perustivat du Bellayn merkityksen runoilijana. Runoilijan viimeisiä vuosia katkeroittivat toimeentulohuolet. Du Bellayn teokset julkaisi Charles Marty-Laveaux (1866–1867). Uuden laitoksen toimitti Alphonse Séché (1903).
Du Bellayn hauta löydettiin Pariisin Notre Dame -kirkon vuoden 2019 tulipalon jälkeisissä arkeologisissa kaivauksissa Kirkon alta Huhtikuussa 2022, hauta tunnistettiin kuuluvaksi Du Bellaylle, ja Du Bellayn kuolinsyyksi todettiin harvinainen tuberkuloosi.
Suomennettu runo

Viljanpuija tuulille (D'un Vanneur de blé, aux Vents), suom. Aale Tynni, antologiassa Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joachim du Bellay Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Aschberg

Aschberg on seuraavien ruotsalaisten henkilöiden sukunimi:
Olof Aschberg (1877–1960), pankkiiri ja kommunisti
Robert Aschberg (s. 1952), toimittaja ja juontaja
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Bell–Lancaster-menetelmä

Lancaster-Bell -metodia sovelletaan Italiassa. Akvarelli 1860-luvulta.
Bell–Lancaster-menetelmä oli 1800-luvulla suosiota saanut brittiläinen opetusmenetelmä. Siinä huomiota herättävin piirre oli, että vanhemmat oppilaat toimivat apuopettajina ja välittivät saamansa opin nuoremmilleen.  Idean olivat esittäneet 1700-luvun lopulla Englannissa Robert Raikes ja Intiassa Andrew Bell, mutta metodin viimeisteli ja teki tunnetuksi englantilainen pedagogi Joseph Lancaster (1778 –  1838).
Käyttö Suomessa

Vanhempien oppilaiden käyttö nuorempien opetuksessa oli suomalaisissa kouluissa ollut käytössä jo aiemmin, muun muassa kiertokouluissa.
Suomen ensimmäinen Bell–Lancaster-koulu perustettiin Turkuun 1822 John Jacob von Julinin aloitteesta, ensimmäisenä opettajana Pietarissa menetelmään tutustunut maisteri Gabriel Wallenius. Oppilaina oli vain poikia, ja aluksi koulu oli vain suomenkielinen. Vuonna 1825 se muuttui kaksikieliseksi ja yksityiskoulusta valtion ylläpitämäksi ja tuomiokapitulin valvomaksi. Kouluja perustettiin ainakin Vaasaan (1827), Fiskarsiin (1833) ja Helsinkiin. Professori Johan Henrik Avellan kirjoitti väitöskirjan Bell-Lancaster-menetelmästä vuonna 1828. Suomessa menetelmää käytettiin myös Kuopioon filosofi Johan Vilhelm Snellmanin aloitteesta 1846 perustetussa Kuopion kaupungin työväen tyttökoulussa. Näitä kouluja sanottiin Suomessa "lankasterikouluiksi".  Bell–Lancaster-kouluja muutettiin myöhemmin 1860- ja 1870-luvulla kansakouluiksi.
Kirjallisuudessa

Aleksis Kiven romaanissa Seitsemän veljestä (1870) lukutaidon lukkarinkoulussa ensimmäisenä oppinut Eero opettaa vanhempia veljiään lukemaan. Nikolai Gogolin Kuolleissa sieluissa (1842) postimestari  kiittää suuresti Lancasterin koulun keskinäiseen toveruuteen perustuvaa opetusjärjestelmää.
Kirjallisuutta

Somerkivi, Urho: Bell-Lancasterin vuoro-opetusjärjestelmä Suomessa. (Väitöskirja.) Helsinki 1952.
Baskervillen koira

Baskervillen koira näyttäytyy Sherlock Holmesille ja tohtori Watsonille. Sidney Pagetin kuvitusta.
Baskervillen koira (engl. The Hound of the Baskervilles) on brittiläisen kirjailijan Sir Arthur Conan Doylen kirjoittama Sherlock Holmes -romaani, joka ilmestyi alun perin jatkokertomuksena Strand Magazinessa 1901–1902. Baskervillen koira on Doylen tunnetuimpia teoksia.
Romaanin tausta

Baskervillen koira sijoittuu Holmes-tarinan Viimeinen tapaus (1893) tapahtumia edeltävään aikaan, vaikka Doyle kirjoitti sen vasta vuosia tuon novellin jälkeen. Viimeisen tapauksen oli ollut tarkoitus jäädä viimeiseksi Holmes-seikkailuksi, mutta lukijat vaativat lisää lähettäen kirjailijalle jopa uhkauskirjeitä.
Suuren yleisön painostus taivutti Doylen lopulta kirjoittamaan Baskervillen koiran, joka sijoittuu ajallisesti syksyyn 1888. Romaani perustuu löyhästi Dartmoorin myyttiin, joka kertoo hohtavasta koirasta. Suuri, pimeässä hohtava koira toimii myös romaanin lähtöajatuksena. Brittiläisessä kansanperinteessä on tarinoita "mustasta kuoleman hurtasta", jonka tyyppisiä kertomuksia myös Doyle hyödynsi romaanin aineksia kootessaan.
Kirjassa kuvaillun tapahtumapaikan, Baskerville Hallin, esikuvana Conan Doylee mahdollisesi käytti Devonissa sijaitsevaa hylätyä Fowelscomben kartanoa. Nykyään Iäkäs kartano on säilynyt ainoastaan puiden valtaamana ja muratin peittämän "romanttisena rauniona" mailin päässä Ugboroughin kylästä. Muita Baskerille Hallin esikuviksi uskottuja rakennuksia ovat olleet samalla seudulla sijaitsevat Hayford Hall ja Brook Manor.
Doyle kirjoitti vain neljä pitkää Holmes-tarinaa, ja niistä ainoastaan lähes 300-sivuinen Baskervillen koira on täyspitkä romaani.