Oikeuspositivismi
Historia

Oikeuspositivismin edeltäjinä toimivat jo uudella ajalla Thomas Hobbesin, Niccoló Machiavellin ja Jean Bodinin poliittiset teoriat, mutta sen varsinainen synty oli osa laajempaa mullistusta oikeustieteessä 1800-luvulla, jolloin syntyi käsitys oikeustieteestä autonomisena tieteenä, jonka tehtävänä on selvittää voimassa olevan oikeuden sisältö. Ensinnäkin kasvava vastustus luonnonoikeuden ideaa kohtaan loi tarpeen perustella oikeusjärjestyksen legitiimisyys pakkojärjestyksenä, oikeuden velvoittavuus, oikeusjärjestyksen aineellinen sisältö ja oikeussääntöjen rajaaminen muista sosiaalisista sääntöjärjestelmistä. Toiseksi suurten lakikodifikaatioiden, kuten Code Civil (1804) Ranskassa, Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (1812) Itävallassa ja Bürgeliches Gesetzbuch (1900) Saksassa, ja ylipäätänsä lainsäädännön lisääntymisen myötä ensisijaisen oikeuslähteen asemaan nousi kirjoitettu laki, jonka ajateltiin muodostavan täydellisen ja aukottoman sääntelykokonaisuuden. Kolmanneksi oikeuspositivismin kehityksen taustalla oli myös tieteiden eriytyminen, ja erityisesti luonnon- ja yhteiskuntatieteiden kehitys 1800-luvulla, joka haastoi oikeustieteen ja -filosofian perinteisen aseman.
Saksankielisessä kulttuuripiirissä oikeuspositivismia edustivat varhaimmillaan jo 1700-luvun lopussa Gustav Hugo ja Justus Möser, jotka toimivat historiallisen koulukunnan edelläkävijöinä. Oikeuspositivismin nousu liittyi Friedrich Carl von Savignyn perustamaan historialliseen koulukuntaan ja siitä kehittyneeseen, esimerkiksi Georg Friedrich Puchtan, Carl Friedrich von Gerberin, Paul Labandin ja Georg Jellinekin edustamaan käsitelainoppiin (saks. Begriffsjurisprudenz), joiden välinen rajanveto on häilyvä. Tämän ajattelun varhaisessa vaiheessa positiivisen oikeuden ohella korostettiin myös kansan oikeusvakaumusta ja tiettyjä yleispäteviä käsitteitä, mutta 1800-luvun kuluessa historiallisen näkökulman merkitys väheni ja kansallisen lainsäädännön merkitys kasvoi. Saksalainen oikeuspositivismi huipentui 1900-luvun alkupuolella Hans Kelsenin puhtaaseen oikeusoppiin.
Ranskassa oikeuspositivismi tukeutui Code Civil -kodifikaatioon eksegeettisen koulukunnan muodossa. Siinä laintulkinta sidottiin tiukasti lakitekstiin, jonka uskottiin kattavan kaikki mahdolliset oikeudelliset ongelmat.
Englannissa oikeuspositivismin perustajina pidetään 1800-luvulla vaikuttaneita Jeremy Benthamia ja tätä seurannut John Austinia. Heidän mukaansa oikeudessa oli kyse suvereenin vallanpitäjän antamista, sanktioin vahvennetuista käskyistä. 1900-luvun merkittävimpänä englanninkielisenä oikeuspositivismin edustajana on pidetty H. L. A. Hartia.
Oikeuspositivismilla on ollut vaikutusta myös muualla. Italiassa se on liittynyt Noberto Bobbion ja hänen oppilaidensa Mario Jorin ja Anna Pintoren toteuttamaan oikeuden kielen analyysiin. Puolassa oikeuden, kielen ja logiikan tutkimustraditio on perinteisesti ollut vahva, ja muun ohella tuomarin oikeudellista ratkaisuharkintaa analysoinut Jerzy Wróblewski oli merkittävä analyyttisen oikeusajattelun edustaja. Pohjoismaissa analyyttinen oikeuspositivismi on ollut elinvoimanen ja liittynyt etenkin oikeudellisen argumentaation teoriaan esimerkiksi Aulis Aarnion ja Aleksander Peczenikin tuotannossa. Espanjassa analyyttinen oikeuspositivismi tarjosi vaihtoehdon diktaattori Francon aikana vallinneen luonnonoikeusajattelun väitetylle poliittiselle konservatismille. Latinalaisessa Amerikassa positivistinen oikeusajattelu on liittynyt oikeuslogiikan tutkimuksiin Carlos Alchourrónin ja Eugenio Bulyginin kirjoituksissa.