Nollameridiaani
Historia

Pituus­piirin käsitteen kehittivät kreikkalainen Eratosthenes (noin 276–195 eaa.) Aleksandriassa ja Hipparkhos (noin 190–120 eaa.) Rhodoksella, ja myöhemmin maan­tieteilijä Strabon määritti sen monille kaupungeille. Kuitenkin vasta Klaudios Ptolemaios (90–168 jaa.) ensimmäisenä käytti pituus­piirejä johdon­mukaisesti teoksessaan Geografia olevassa maailman­kartassa.
Ptolemaios käytti lähtökohtana Atlantissa sijaitseviksi oletettuja "Onnellisten saaria", joiden yleensä on tulkittu tarkoittavan Kanarian­saaria (13–18° länteen Greenwichistä), joskin hänen kartallaan ne ovat lähempänä Kap Verden saarten todellista sijaintia (22–25° länteen Greenwichistä). Täten hänen nolla­pituus­piirinsä on mukavasti Afrikan läntisimmänkin kohdan (17,5° W) länsi­puolella, minkä vuoksi kartassa esiintyy vain itäisiä pituuspiirejä; negatiivisia lukujahan ei tuohon aikaan vielä käytetty. Hänen nolla­pituus­piirinsä on suunnilleen 18° 40′ länteen Winchesteristä ja noin 20° länteen Greenwichistä.
 Siihen aikaan pituus­piirit määritettiin pääasiassa sen mukaan, mihin aikaan päivästä kuun­pimennykset havaittiin eri seuduilla.
Ptolemaioksen Geografia painettiin ensimmäisen kerran karttoineen Bolognassa vuonna 1477, ja monet varhaiset karttapallot vielä seuraavalla vuosi­sadalla laadittiin sen avulla. Mutta edelleen toivottiin, että olisi olemassa jokin "luonnollinen" peruste nolla­pituus­piirin valinnalle. Kristoffer Kolumbus ilmoitti vuonna 1493, että kompassi osoitti tarkalleen pohjoiseen jossakin Keski-Atlantilla, ja tätä seikkaa käytettiin hyväksi huomattavassa Torde­sillasin sopi­muk­sessa, jolla ratkaistiin Espanjan ja Portugalin kiistat vastikään löydetyistä maista. Sopimuksen mukainen raja­linja oli itse asiassa 370 peninkulmaa länteen Kap Verdestä. Tämän osoittaa Diogo Ribeiron kartta vuodelta 1529. São Miguelin saarta Azoreilla käytti samasta syystä lähtökohtana vielä Christopher Saxton vuonna 1594, vaikka silloin jo tiedettiin, ettei kompassin nolla­poikkeaman linja kulkenut suoraan mitään pituus­piiriä pitkin.
Vuonna 1541 Mercator laati kuuluisan 41 cm:n läpimittaisen kartta­pallonsa ja sijoitti nolla­meridiaanin kulkemaan tarkalleen Kanarian­saarten Fuerteventuran kautta (14° 1′ W). Hänen myöhemmissä kartoissaan nolla­kohtana olivat Azorit Maan magneettikenttää koskeneen hypoteesin mukaisesti. Mutta kun Abraham Ortelius laati ensimmäisen nyky­aikaisen kartastonsa vuonna 1570, lähtö­kohtana alettiin käyttää muitakin saaria kuten Kap Verdeä. Hänen kartastossaan pituus­piirit laskettiin 0°:sta 360°:een, ei läntisestä 180°:stä itäiseen 180°:een kuten nykyisin on tapana.  Samoin menettelivät meren­kulkijat pitkälle 1700-luvulle saakka. Esimerkiksi Jacob Roggeveen ilmoitti vuonna 1722 loki­kirjassaan Pääsiäis­saaren sijaitsevan pituus­piirillä 268° 45′ (Fuerta­venturasta laskettuna).
Vuonna 1634 Ranskan pääministeri, kardinaali Richelieu määräsi Kanarian­saarten läntisimmän kohdan, Ferron (nyk. El Hierro, 19° 55′ länteen Pariisista), viralliseksi nolla­pituus­piiriksi. Kuitenkin maan­tieteilijä Delisle päätti pyöristää tämän tasan 20°:ksi, jolloin lähtö­kohtana itse asiassa oli Pariisin pituus­piiri, vaikka se olikin merkitty lukemalla 20° eikä 0°.
1700-luvun alussa kysymys pituus­asteen tarkemmasta määrittämisestä merellä sai osakseen suurta huomiota, mikä johti siihen, että John Harrison keksi merenkulkijoiden käyttämän, riittävän tarkan kronometrin.  Mutta varsinaisesti vasta tarkemmat tähti­kartat, joita vuosina 1680–1719 laati Britannian kuninkaallinen tähtitieteilijä John Flamsteed ja myöhemmin hänen seuraajansa Edmund Halley, tekivät meren­kulkijoille mahdolliseksi määrittää pituus­piiri tarkemmin kuun sijainnin perusteella Thomas Godfreyn ja John Hadleyn keksimän oktantin avulla. Vuosien 1765 ja 1811 välillä Nevil Maskelyne julkaisi 49 laitosta Nautical Almanac-teoksesta, ja ne oli laskettu Greenwichin kuninkaallisen tähti­tornin pituus­piirin mukaan. Onkin sanottu, että Maskelynen taulukot eivät ainoastaan tehneet kuuhun perustuvaa paikan­määristyä mahdolliseksi, vaan ne myös tekivät Greenwichin meridiaanista yleis­maailmallisesti käytetyn noll­a­meridiaanin. Jopa Nautical Almanacin ranskan­kielisissä käännöksissä käytettiin Maskelynen laskelmia Greenwichistä luettuna siitä huolimatta, että kaikki muut taulukot teoksessa Connaissance des Temps perustuivat Pariisin meridiaaniin.
Myös Suomessa käytettiin Ferroa nolla­pituus­piirinä vielä 1800-luvun lopulla. Niinpä Suomen Valtiokalenterissa ilmoitettiin Helsingin tähtitornin sijaitsevan 42° 37,5′ itään Ferrosta ja samalla 5° 21,9′ länteen Pulkovan observatoriosta.
Vuonna 1884 Washingtonissa pidetyssä kansain­välisessä meridiaani­konferenssissa 22 maata äänesti sen puolesta, että Greenwichin meridiaani valittiin kansain­väliseksi nolla­meridiaaniksi. Ranskalaiset ehdottivat "neutraalia" linjaa mainiten mahdollisina esi­merkkeinä Azorit ja Beringin salmen, mutta luopuivat yrityksestä ja käyttivät Pariisin meridiaania vuoteen 1911 saakka.