stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hanasaaren voimalaitos
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hanasaaren voimalaitos Wikimedia Commonsissa
Hanasaaren kivihiilivoimalaitos Helenin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Helen: Hanasaaren voimalaitos 40 vuotta
Hanasaaren hiilikasat historiaan – tilalle pienempiä biolämpölaitoksia; Yle 17.6.2015 (Arkistoitu – Internet Archive)
Hanasaaren A-voimalaitos vuonna 2007.
Aluksia Hanasaaren ja Sompasaaren laiturissa Sörnäisten satamassa syksyllä 2007.
Voimalaitoksen hiilivarasto vuonna 2007. Voimalan sulkemisen jälkeen hiilet laivattiin Salmisaareen.
Kaarle III (Napoli)

Kaarle III 1400-luvun lopulla laaditun Chronica Hungarorumin kuvassa.
Kaarle III eli Kaarle Durazzolainen (ital. Carlo Di Durazzo; 1345 – 17. helmikuuta 1386 Buda, Unkari) oli Napolin kuningaskunnan kuningas vuosina 1382–1386 ja Unkarin kuningas nimellä Kaarle II (unk. II. Károly) vuosien 1385 ja 1386 vaihteessa alle kahden kuukauden ajan. Hänet tunnetaan Unkarissa myös liikanimellä Kis Károly (’Kaarle Pieni’) pienikokoisuutensa vuoksi.
Perhe ja nuoruus

Kaarle III:n vanhemmat olivat Gravinan kreivi Ludvig Durazzolainen (1324–1362) ja Margareeta Sanseverinolainen. Ludvig Durazzolaisen isä puolestaan oli ollut Durazzon herttua Juhana Sisilialainen (1294–1336), vuonna 1309 kuolleen Napolin kuninkaan Kaarle II:n ja Unkarin prinsessa Marian poika. Kaarle oli näin ollen Unkarin Anjou-sukuisen kuninkaan Ludvig I:n pikkuserkku ja kasvoi kymmenvuotiaasta saakka tämän hovissa Budassa. Ludvig, jolla ei ollut omaa poikaa, teki hänestä Dalmatian ja Kroatian käskynhaltijan ja antoi hänelle merkittäviä diplomaattisia tehtäviä, vuonna 1379 hän johti Unkarin sotajoukkoja sodassa Venetsiaa vastaan.
Napolin kuninkaana

Kaarle nai vuonna 1369 serkkunsa Margareetan, jonka täti oli Napolin kuningatar Johanna I, Kaarlen pikkuserkku. Lapseton Johanna tunnusti aluksi Kaarlen kruununperillisekseen, mutta adoptoikin vuonna 1380 Ranskan kuninkaan Kaarle V:n veljen, Anjoun herttua Ludvigin. Koska Johanna I asettui suuren skisman alussa tukemaan vastapaavi Klemens VII:tä, paavi Urbanus VI julisti Johannan erotetuksi ja kruunasi Kaarlen Napolin kuninkaaksi Roomassa vuonna 1381. Kaarle valloitti pian Napolin ja vangitsi Johannan, joka surmattiin hänen käskystään kuristamalla vuonna 1382.
Anjoun Ludvig julistautui myös Napolin kuninkaaksi ja soti Kaarlea vastaan kunnes kuoli vuonna 1384. Myöhemmin myös Ludvigin poika Ludvig II tavoitteli Napolin kruunua vastapaavi Klemens VII:n tuella. Paavi Urbanus VI puolestaan kääntyi Kaarle III:ta vastaan kuultuaan tämän suunnittelevan eräiden kardinaalien kanssa jonkinlaisen sijaishallituksen asettamista Kirkkovaltioon. Urbanus julisti vuonna 1385 Kaarlen erotetuksi, ristiretken tämän syrjäyttämiseksi sekä Napolin interdiktin alaiseksi. Kaarle III piiritti Urbanuksen Noceraan, mutta Urbanus sai apujoukkoja ja onnistui pakenemaan.
Unkarin kuninkaana

Unkarin Ludvig I:n kuoltua vuonna 1382 tämän alaikäinen tytär Maria kruunattiin hallitsijaksi. Käytännössä maata hallitsi Marian äiti, leskikuningatar Elisabet Bosnialainen, jonka hallintoon Unkarin ylimystö oli tyytymätön. Kaarlea toivottiin kuninkaaksi etenkin valtakunnan eteläosissa, missä hän oli aiemmin toiminut käskynhaltijana. Kaarle saapuikin syksyllä 1385 Dalmatiaan ja eteni sieltä Budaan vain pieni joukko eteläisten maakuntien mahtimiehiä tukenaan, muka sukulaisvierailulle. Kun ilmeni, että Unkarin ylimyksistä riittävän suuri osa kannatti häntä kuninkaaksi, Maria painostettiin luopumaan vallasta, ja Kaarle kruunattiin Unkarin kuninkaaksi 31. joulukuuta 1385.
Kaarlea ovat unkarilaiset historialähteet kuvanneet ystävälliseksi ja hyväsydämiseksi kuninkaaksi, johon maassa oltiin hänen lyhyenä hallitusaikanaan laajalti tyytyväisiä.
Kuolema ja perintö

Unkarin kuninkaaksi noustuaan Kaarle kohteli leskikuningatar Elisabetia ja syrjäytettyä kuningatar Mariaa ystävällisesti ja antoi heidän jäädä vapaasti asumaan Budan linnaan. Elisabet kutsui linnaan vierailulle entisen palatiininsa ja uskottunsa Miklós Garain, joka 7. helmikuuta 1386 järjesti salamurhan: kuningattaren hovimies Balázs Forgács iski Garain käskystä yllättäen kuningasta miekalla päähän. Kaarle ei heti kuollut vaikeaan haavaansa. Hänet vietiin Visegrádin linnaan, missä hän menehtyi 24. helmikuuta, väittämän mukaan myrkytettynä. Unkarilaisten kronikoiden mukaan Kaarlen ruumis makasi pitkään hautaamattomana Visegrádin Pyhän Andreaan luostarissa, sillä paavi oli maksamattomien verojen takia vähän ennen hänen kuolemaansa erottanut hänet kirkon yhteydestä.
Kaarlen poika Ladislaus ja tytär Johanna II seurasivat vuoronperään isäänsä Napolin hallitsijoina. Unkarissa Kaarlen murhaa ja Marian valtaanpaluuta seurasi sisällissota ja sekava aika, ja olot rauhoittuivat jonkin verran vasta Marian puolison, Sigismund Luxemburgilaisen noustua valtaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaarle III (Napoli) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Johanna I | Napolin kuningas 1382–1386 | Seuraaja: Ladislaus |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Maria | Unkarin kuningas 1385–1386 | Seuraaja: Maria  Sigismund Luxemburgilainen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Yhdysvallat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Tommaso Giacomel

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Giacomel vuonna 2023. |  Giacomel vuonna 2023. |  Giacomel vuonna 2023. |  |
Maa:   Italia
Miesten ampumahiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oberhof 2023 | sekaviesti |  |
|  Hopeaa | Lenzerheide 2025 | normaalimatka |  |
|  Pronssia | Oberhof 2023 | pariviesti |  |
Tommaso Giacomel (s. 5. huhtikuuta 2000 Sterzing, Etelä-Tiroli) on italialainen ampumahiihtäjä. Hän edustaa GS Fiamme Gialle -seuraa.
Giacomel saavutti nuorten MM-kilpailuissa alle 19-vuotiaiden pikakilpailussa hopeaa 2018 ja viestissä pronssia 2019. EM-kilpailuissa hän sai nuorten pikakilpailussa pronssia 2019. Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan, Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän oli viestissä kuudes ja Pekingin olympialaisissa 2022 samassa lajissa seitsemäs. Hän hiihti ankkuriosuuden Italian saavuttaessa sekaviestissä MM-hopeaa ja pariviestissä MM-pronssia Oberhofissa 2023. Hän oli samoissa kilpailuissa seitsemästoista sekä pikakilpailussa että normaalimatkalla. Nové Měston MM-kilpailuissa 2024 hän sijoittui pikakilpailussa ja yhteislähdössä 15:nneksi. Lenzerheiden MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti normaalimatkalla hopeaa, oli pikakilpailussa ja takaa-ajossa viides sekä yhteislähdössä kuudes.
Giacomel kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Nové Měston pikakilpailussa maaliskuussa 2020, ja sai heti ensimmäiset maailmancupin pisteensä oltuaan 27:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan seitsemäs Östersundin takaa-ajokilpailussa maaliskuussa 2021. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan Östersundin normaalimatkalla toinen maaliskuussa 2023. Normaalimatkan cupissa hän sijoittui viidenneksi. Kaudella 2023–2024 hän sijoittui Ruhpoldingin ja Canmoren pikakilpailuissa toiseksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kahdeksas ja pikakilpailucupissa viides. Kaudella 2024–2025 hän saavutti ensimmäisen maailmancupvoittonsa Ruhpoldingin yhteislähtökilpailussa. Antholzin pikakilpailussa hän sijoittui kolmanneksi. Hän sijoittui toiseksi Nove Meston pikakilpailussa ja takaa-ajossa,.
Lê Duẩn

| Lê Duẩn |
| --- | --- |
 Lê Duẩn vuonna 1951.
Vietnamin kommunistisen puolueen pääsihteeri
 10. syyskuuta 1960 – 10. heinäkuuta 1986  
Seuraaja:  Trường Chinh
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. huhtikuuta 1907 Quảng Trị, Annam, Ranskan Indokiina
Kuollut: 10. heinäkuuta 1986 (79 vuotta) Hanoi, Vietnam
Tiedot
Puolue:  Vietnamin kommunistinen puolue
Lê Duẩn (7. huhtikuuta 1907 – 10. heinäkuuta 1986 Hanoi) oli vietnamilainen poliitikko, joka toimi Vietnamin kommunistisen puolueen pääsihteerinä vuosina 1960–86.
Lê (syntymänimi Lê Văn Nhuận) syntyi köyhään perheeseen ja tutustui marxilaisuuteen 1920-luvulla. Hän oli kommunistisen toimintansa vuoksi vankeudessa 1931–1937 ja 1940–1945; pian toisen vapautumisensa jälkeen hänestä tuli Ho Tši Minhin lähimpiä luottomiehiä. 1950-luvun alussa Lê Duẩn toimi puolueen Etelä-Vietnamin aluesihteerinä, mutta hänet evakuoitiin Pohjois-Vietnamiin vuonna 1953. Kun Vietnam jaettiin virallisesti Geneven konferenssin seurauksena, Lê alkoi kiihkeästi ajaa maan jälleenyhdistymistä kommunistisen hallinnon alle. Hänet valittiin puolueen pääsihteeriksi vuonna 1960.
Hon terveyden alkaessa pettää Lê nousi entistä vaikutusvaltaisemmaksi, ja viimeistään hänen kuoltuaan, maan vaikutusvaltaisimmaksi henkilöksi. Lê uskoi, että Etelä-Vietnamiin olisi saatava vallankumous, jotta maa saataisiin yhdistymään. Kun Yhdysvallat puuttui Vietnamin sotaan, hänestä tuli sotaisampi. Lê kannatti strategiaa, jossa kommunistijoukot eivät tekisi suuria hyökkäyksiä, vaan mieluummin useamman pienen hyökkäyksen vihollisjoukkoja vastaan. Kun Yhdysvallat lopetti Etelä-Vietnamin tukemisen, Pohjois-Vietnamin joukot valtasivat Etelä-Vietnamin vuonna 1975, yhdistivät maan ja päättivät sodan.
Lên johtokaudella Vietnam läheni merkittävästi Neuvostoliittoa, siinä missä suhteet Kiinaan kariutuivat, etenkin kun Kiina alkoi lähetä Yhdysvaltoja Vietnamin sodan vielä ollessa käynnissä. Vietnam ajautui myös rajakiistoihin länsinaapurinsa Kambodžan kanssa, kun punakhmerit olivat nousseet sen johtoon, mikä johti lopulta Vietnamin hyökkäykseen Kambodžaan joulukuussa 1978. Vastineeksi Kambodžaa tukenut Kiina hyökkäsi Pohjois-Vietnamiin alkuvuodesta 1979.
Maiden jälleenyhdistyttyä Lê johti toisen viisivuotissuunnitelman (1976–1980) laadintaa ja oli toiveikas sen tavoitteista. Suunnitelma kuitenkin paljolti epäonnistui, ja maan talous oli vielä hänen kuoltuaan sangen huonolla tolalla. Joitain talousuudistuksia aloitettiin jo hänen viimeisinä vuosinaan, mutta ne pääsivät vauhtiin vasta myöhemmin.
Neuvostoliiton talous

Dneprin vesivoimalaitos, yksi neuvostotalouden symboleista, valmistui vuonna 1932.
Neuvostoliiton talous oli suunnitelmatalous, jossa toteutettiin marxilais-leninististä sosialismia. Neuvostoliiton perustuslaissa talousjärjestelmän ja koko yhteiskunnan tavoitteeksi sanottiin kommunismin, eli luokattoman, sosiaalisesti tasa-arvoisen ja tuotantovälineiden yhteisomistukselle perustuvan yhteiskunnan, luomisen. Kommunismia ei katsottu saavutetun Neuvostoliitossa, vaan ideologisesti sitä pidettiin eräänlaisena siirtymävaiheena uuteen yhteiskuntaan. Perustuslain mukaan kommunismin periaatteena oli ”kultakin kykyjensä mukaan, kullekin tarpeittensa mukaan”, mutta niin kauan kuin kommunismi oli saavuttamatta, periaatteena – ideologian mukaan – oli ”kultakin kykyjensä mukaan, kullekin panoksensa mukaan”, jolla viitattiin pyrkimykseen työpanosta vastaavaan palkkaukseen. Neuvostoliiton talousjärjestelmää on kuvailtu myös valtiokapitalismiksi, valtiomonopolistiseksi feodalismiksi ja aasialaiseksi tuotantomuodoksi.
Neuvostoliitossa toteutettiin maatalouden kollektivisointi ja Josif Stalinin johdolla valtakunnan nopea teollistaminen, johon liittyi voimakas kaupungistuminen. Elinkeinot muuttuivat maatalousvaltaisesta teollisuusvaltaisiksi: Neuvostoliitosta tuli teollisuusyhteiskunta. Teollistumisen ansiosta Neuvostoliitto voitti Adolf Hitlerin johtaman kansallissosialistisen Saksan toisessa maailmansodassa. Toisen maailmansodan jälkeen huomattavassa asemassa oli Neuvostoliiton Euroopan-puoleisen osan jälleenrakentaminen. Teollisuustuotannon määrässä Neuvostoliitto kasvoi Euroopan suurimmaksi ja maailmassa toiseksi suurimmaksi Yhdysvaltojen jälkeen, mutta keskimääräinen elintaso jäi silti jälkeen länsimaisesta. Hruštšovin aikana Neuvostoliiton talous kasvoi monena vuonna kaksi kertaa nopeammin kuin Yhdysvaltain talous, vuoden 1958 laman aikana kolme kertaa nopeammin. Teollisuudessa keskityttiin raskaaseen teollisuuteen, ja teollisuustuotanto vastasi huonosti kuluttajien tarpeisiin ja haluihin. Merkittävä osa Neuvostoliiton bruttokansantuotteesta kului asetuotantoon ja asevoimien ylläpitoon: vuodesta 1985 puolustusbudjetti oli 15–17 prosenttia bruttokansantuotteesta. Puolustukseen käytetyt resurssit eivät tuottaneet kansalaisille välitöntä hyvinvointia.
Neuvostoliiton talous oli alistettu keskusjohtoiselle hallinnolle. Neuvostoliiton taloussuunnittelusta vastasi valtion virasto Gosplan. Kiinteistöjen yksityisomistus ja yksityisten yritysten perustaminen ja sellaisten olemassaolo olivat Neuvostoliitossa kiellettyjä. Kiinteistöt ja taloudelliset organisaatiot olivat julkisessa omistuksessa. Investointipäätöksistä vastasivat virkamiehet ja poliitikot. Virkamiehet suunnittelivat kokonaisia kaupunkeja ja kaupunginosia, joihin rakennettiin betonielementtikerrostaloja. Neuvostoliitossa ilmeni usein pulaa erilaisista kulutushyödykkeistä, joita kuluttajat pyrkivät varastoimaan kun niitä oli saatavilla. Myymälöiden ulkopuolella oli tavanomaisesti pitkät jonot.
Suunnitelmatalous

Neuvostoliitossa tuotantovälineiden, maan ja luonnonvarojen yksityisomistus oli lakkautettu. Hyväksyttyjä omistusmuotoja olivat valtionomistus eli niin sanottu yleiskansallinen omistus sekä osuuskunnallinen omistus. Näiden muotojen välissä oli lisäksi tasavaltalainen omistustaso, joka katsottiin valtionomistukseksi, vaikka hallinta oli neuvostotasavallan tasoista.
Lisäksi ihmisillä oli oikeus henkilökohtaiseksi omaisuudeksi kutsuttuun yksityisomaisuuteen: he omistivat ostamansa, lahjana saamansa tai perimänsä kulutustavarat. Maalaisilla oli yksityisomistuksessa myös eläimiä ja pieniä vihannestarhoja. 1970-lukuun mennessä yleiskansalliseen omistukseen kuului lähes kaikki teollisuus ja rahoitustoiminta ja osuutta pyrittiin edelleen kasvattamaan, sillä yleiskansallista omistusta pidettiin neuvostoideologiassa kehittyneimpänä yhteisomistuksen muotona. Osuuskuntia oli lähinnä maataloudessa kolhoosin nimellä tunnettuina yhteistiloina sekä eräillä käsityöaloilla.
Pääosa Neuvostoliiton tuotannosta syntyi kollektiivisessa tuotannossa, mutta myös pienimuotoista yksityistä tuotantoa tapahtui. Neuvostovaltion ensimmäisen 10 vuoden aikana yksityiset talonpojat ja käsityöläiset muodostivat väestön pääosan. Neuvostoliiton tuotantoa ohjattiin kuitenkin systemaattisesti kollektiiviseen suuntaan, etenkin Stalinin kaudella myös väkivaltaisin pakkotoimin. Silti Neuvostoliitossa sallittiin pienimuotoinen yksityinen tuotanto koko sen olemassaolon ajan, mukaan lukien kellosepät, suutarit, maalarit ja muut vastaavat ammatinharjoittajat. Myös lääkärit pitivät yksityisvastaanottoja. Yksityishenkilöt eivät kuitenkaan saaneet palkata alaisuuteensa työntekijöitä, sillä sitä pidettiin Marxin oppien mukaan vieraan työn riistona.
Talouselämää johdettiin keskitetyn suunnitelman mukaan, joka jätti yksittäisille tuotantoyksiköille vain hieman itsenäistä päätäntävaltaa. Suunnittelua tehtiin kolmella tasolla: pitkän aikavälin suunnitelmalla, viisivuotissuunnitelmalla ja vuosisuunnitelmalla. Neuvostoliiton tasavaltojen suunnitteluelin, Gosplan, määritteli kansantalouden määrälliset ja laadulliset tavoitteet eli normit. Nämä tavoitteet jaettiin sekä alueellisesti että toimialoittain ja aina kullekin tehtaalle tai muulle tuotantoyksikölle saakka. Tuotantolaitosten tekemä voitto jaettiin useille tahoille. Pääosan valtio käytti omaan budjettiinsa, mutta osa voitosta jäi tuotantolaitokselle itselleen. Tuotantolaitos käytti oman osuutensa korjauksiin, tuotannon kehittämiseen, kannustusrahastoihin ja alueellisen talouden kehittämisen rahastoihin.  Äärimmäistä maolaisuutta edustaneen Albanian mukaan Neuvostoliiton yritysten toiminta muistutti käytännössä erittäin paljon kapitalistisia yhtiöitä.  Järjestelmää kritisoitiin myös lännen sosialistien parissa valtiokapitalismiksi.
Työvoima

Tuloerot kasvoivat erityisesti ensimmäisten viisivuotiskausien aikana, kun asiantuntemuksesta maksettiin runsaasti osaaville. Miljoonat pakkotyössä olevat rangaistusvangit eivät saaneet palkkaa. Suuri osa palkkaa olivat kuitenkin tuetut elintarvikkeiden hinnat ja asumisoikeudet. Näin ollen rahamääräinen tuloero ei muodostanut koko tuloeroa, missä tasoitusta tuli tuettujen elinkustannusten muodossa. Tulonjaon ja työolojen epätasaisuus johti siihen, että ihmisten liikkuvuutta tuli rajoittaa ja toisaalta ihmisiä tuli siirtää teollistettaville alueille. Hruštšovin aikana maaseudulta loppui passipakko, mikä oli estänyt maaseudulle jääneistä pyrkimästä kaupunkeihin. Tosin neuvostoaikana loppuun asti pyrittiin suurten kaupunkien kasvua rajoittamaan muuttorajoituksin, mistä oli käytännön seurauksena se, että luvaton saattoi laillistaa asumisensa suurissa kaupungeissa avioliitolla siellä pysyvästi asuvan kanssa. Brežnevin aikana ryhdyttiin työläisten ja asiantuntijoiden välisiä tuloeroja vähentämään, mitä Pekka Sutela on luonnehtinut brezhneviläiseksi yhteiskuntasopimukseksi. Myöskään teollistamisessa ei käytetty enää pakkosiirtoja, vaan pohjoisilla vaikeasti asuttavilla alueilla sinne vapaaehtoisesti menneille järjestyi moninkertainen palkka ja tavanomaista parempi elintarvikehuolto.
Raha

Neuvostoliiton rahayksikkö oli Venäjän keisarikunnassakin käytössä ollut rupla ja sen alayksikkö kopeekka. Yksi rupla vastasi arvoltaan sataa kopeekkaa.
Neuvosto-Venäjä sisällissodan ja intervention voitettuaan pyrki uuteen talouspolitiikkaan, NEP:iin (Новая Экономическая Политика, Novaja ekonomitšeskaja politika), mikä edellytti yksityisen investoimisen vuoksi vakaita rahaoloja. Neuvostoliitto vakautti rahaolot vuonna 1924 sitomalla ruplan kultakantaan ja vaihtamalla 50 000 neuvostovenäläistä ruplaa, sovznakia (совзнак), yhteen uuteen ruplaan. Toinen inflaatiokausi sattui toisen maailmansodan aikaan. Vuonna 1947 toteutettiin rahaolojen vakautus leikkaamalla talletuksia.
Teollisuus

Verrattain vähäisestä ulkomaankaupasta huolimatta raskaalla teollisuudella oli suuri rooli Neuvostoliiton talouselämässä. Loppuvaiheessaan maa vastasi noin 20 % maailman teollisuustuotannosta. Suuria neuvostoliittolaisia lentokonevalmistajia olivat muun muassa Tupolev, Iljušin ja Antonov, suuriin autonvalmistajiin lukeutuivat taas VAZ (Lada), GAZ (Volga) ja AZLK (Moskvitš). Teollisuus organisoitiin suuriksi kombinaateiksi, joiden tehtävänä oli suorittaa tietyn raaka-aineen jalostus lopputuotteiksi saakka. Yleensä kombinaatit muodostuivat oman alueensa tärkeimmiksi työnantajiksi, jotka leimasivat koko aluetta.
Ongelmat > Tuotannon kehittäminen

Neuvostoliitolla oli suuret luonnonvarat, mutta ne olivat enimmäkseen vaikeasti saavutettavissa Siperian pohjoisosissa ja Kuolan niemimaalla. Suuri osa teollisuudesta palveli sotilastuotantoa eikä juuri osallistunut siviilituotantoon. Tämä haittasi sotilastekniikassa tehtyjen edistysaskelien siirtämistä muuhun tuotantoelämään. Lisäksi Neuvostoliiton tiedeakatemian ympärille keskittynyt, sinänsä erittäin korkealaatuinen tieteellinen tutkimus ei ollut juuri kosketuksissa tekniikkaan, mikä hidasti tekniikan kehittymistä.
Taloussuunnittelijoilla oli tapana nostaa suoritusvaatimuksia aikaisempien suoritusten perusteella, minkä vuoksi läpimurto tuottavuudessa olisi nostanut seuraavan vuoden suoritusnormin entistä korkeammaksi. Lisäksi on esitetty, että ideologiset näkökannat haittasivat tuottavuuden nostotoimenpiteitä. Työvoiman erottaminen ei ollut todellinen mahdollisuus, vaikka automaatio olisi vähentänyt työn tarvetta. Toisaalta vaikutusvaltaisella sotilasteollisella sektorilla pyrittiin tuottamaan käteviä, yksinkertaisia laitteita, mikä saattoi tuottaa henkistä vastarintaa kehittyneelle automaatiolle ja tietotekniikalle.
Ongelmat > Laatu

Neuvostoliittolaiset tuotteet kärsivät jatkuvista laatuongelmista, jota pahensi kilpailun puute. Kuluttajilla oli usein mahdollisuus ostaa vain yhden tehtaan huonekaluja, televisioita, autoja ynnä muuta, ja vaikka vaihtoehtoja olisikin ollut, ei tuotteiden suosio kuluttajien parissa ollut menestyksen mittari, vaan ainoastaan tuotantokiintiöiden saavuttaminen ja ylittäminen. Näin ollen valmistajilla ei juurikaan ollut motivaatiota kehittää laatua, ja useimmat kulutustavarat hävisivät länsivaihtoehdoille suunnittelussa ja laadussa, joskus jopa vaarallisesti. Vuonna 1987 moskovalainen sanomalehti raportoi, että kaupungissa vuonna 1986 sattuneesta 28 056 tulipalosta peräti 40 % johtui vioittuneista televisioista. Eräs televisiotehdas puolestaan ehti tuottaa 49 000 viallisen televisiovastaanottimen sarjan ennen kuin kukaan puuttui asiaan.
Toisaalta prioriteettiasemassa olleet raskas konepajateollisuus, aseteollisuus, ilmailuteollisuus ja avaruusohjelma kykenivät valmistamaan maailmanluokan tuotteita. Esimerkiksi Suomessa edelleen käytössä olevat neuvostovalmisteiset sähköveturit ja ydinreaktorit osoittautuivat kilpailukykyisiksi ja kestäviksi.
Ongelmat > Ympäristötuhot

Ajatus ehtymättömistä luonnonvaroista johti resurssien voimakkaaseen tuhlaukseen, saastumiseen sekä ympäristötuhoihin. Pahimpia ympäristöongelmia ovat Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden seuraukset, Murmanskin arktisen alueen ydinkäyttöisen laivaston romu, Tšeljabinskin ydinjätteiden loppusijoitukseen liittyvät laiminlyönnit, Novaja Zemljan arktisen alueen ydinasekokeiden jälkiseuraukset, Norilskin ja Petsamon nikkelintuotanto arktisella alueella, maaöljyn ja maakaasun poraukseen ja kuljetukseen liittyvät ongelmat esimerkiksi Komin tasavallassa ja Kaspianmeren alueella, Araljärven kuivuminen siihen laskevien jokien veden keinokasteluun siirtämisen vuoksi, puuvillankasvatusalueilla Keski-Aasiassa käytetyt kasvimyrkyt, ja yleisesti ottaen sotateknologiaan käytetyt resurssit sekä energian hinnan alhaisuus.
Merkittävimmät luonnonvarat

öljy
maakaasu
kivihiili
timantit
useat mineraalit
puu
Merkittävimmät vientituotteet

öljy
maakaasu
kulta
puutavara
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neuvostoliiton talous Wikimedia Commonsissa
Ylen Elävä arkisto: Neuvostoliitossa taloussuunnitelmat toteutuivat luonnonlain varmuudella
Seija Lainela ja Jouko Rautava: Neuvostoliiton talouskehitys vuonna 1991 (pdf) Idäntalouksien katsauksia. 16.4.1992. Suomen Pankki – BOFIT. Viitattu 8.7.2012.[vanhentunut linkki]
Jukka Kero: Neuvostoliiton ja Venäjän ulkomaankauppa (pdf) Idäntalouksien katsauksia. 13.7.1992. Suomen Pankki – BOFIT. Viitattu 8.7.2012.[vanhentunut linkki]
Sergei Alexashenko: Verojen ja tulonsiirtojen jakautuminen entisessä Neuvostoliitossa (pdf) Idäntalouksien katsauksia. 14.12.1992. Suomen Pankki – BOFIT. Viitattu 8.7.2012.[vanhentunut linkki]
Neuvosto-Venäjän ja Neuvostoliiton talous
sotakommunismi 1918–1921 | NEP 1921–1927 | ensimmäinen viisivuotissuunnitelma 1928–1932 | toinen viisivuotissuunnitelma 1933–1937 | kolmas viisivuotissuunnitelma 1938–1943 | neljäs viisivuotissuunnitelma 1946–1950 | viides viisivuotissuunnitelma 1951–1955 | kuudes viisivuotissuunnitelma 1956–1960 | seitsenvuotisvuotissuunnitelma 1959–1965 | kahdeksas viisivuotissuunnitelma 1966–1970 | yhdeksäs viisivuotissuunnitelma 1971–1975 | kymmenes viisivuotissuunnitelma 1976–1980 | yhdestoista viisivuotissuunnitelma 1981–1985 | kahdestoista viisivuotissuunnitelma 1986–1990
Ruplan seteli vuodelta 1961.
Magnitogorskin terästehdas 1930-luvulla.
Valdemar II Sejr

Valdemar II kuvattuna sinetissään
Valdemar II:n sinetti
Valdemar II Sejr (24. kesäkuuta 1170 – 28. maaliskuuta 1241) oli Tanskan kuningas vuosina 1202–1241. Jälkipolvet ovat 1500-luvulta lähtien käyttäneet hänestä lisänimeä Sejr, voittaja tai valloittaja.
Suku

Hän oli edeltäjänsä Knuut VI:n veli ja tämän edeltäjän Valdemar I:n ja kuningatar Sofia Minskiläisen toiseksi vanhin poika.