Viron historia
Toinen maailmansota > Neuvostoliiton miehitys

Kesäkuussa 1940, johon mennessä Saksan joukot olivat vallanneet Tanskan ja Norjan sekä edenneet länsirintamalla odotettua nopeammin, Stalinille tuli kiire varmistaa lopullisesti Molotov-Ribbentrop-sopimuksessa Neuvostoliitolle varatut edut ja siirtää Neuvostoliiton puolustuslinja Peipsijärveltä Niemenille. Alkusoittona Kremlin uudesta aktivoitumisesta Baltian suunnalla Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda syytti Viroa, Latviaa ja Liettuaa aikomuksesta muodostaa sotilasliitto Neuvostoliittoa vastaan. Stalin vaati, että puna-armeija saisi miehittää kokonaan Baltian maat. Kesäkuun alkupuolella venäläisten provokaatiot Virossa lisääntyivät maalla, merellä ja ilmassa. Sunnuntaina 16. kesäkuuta 1940 Viro oli täysin eristetty ulkomaailmasta. Itämeren laivasto valvoi Viron merialueita ja neuvostokoneet ilmatilaa.  Neuvostoliiton ulkoministeri Molotov kutsui Viron Moskovan lähettiläs August Rein luokseen ja luki hänelle neuvostohallituksen lausunnon, joka oli uhkavaatimus Viron hallitukselle. Viron hallitusta syytettiin siitä, ettei se solmittuaan Neuvostoliiton kanssa avunantosopimuksen ollut purkanut aikaisemmin Latvian kanssa tekemäänsä sotilasliittoa. Päinvastoin sitä oli laajennettu Liettualla ja Suomikin oli yritetty saada mukaan. Väkivallan uhan edessä Viro taipui saatuaan Stalinilta vaatimansa lupauksen, että Viron valtiollista riippumattomuutta kunnioitettaisiin. Viro joutui päästämään 90 000 puna-armeijan sotilasta maahan ja Kaitseliit joutui luovuttamaan aseensa viranomaisille. Puna-armeijaa seurasi välittömästi joukko korkeita kommunistisia virkamiehiä, kaikki kansallisuudeltaan venäläisiä, ja Viron ylimmäksi käskynhaltijaksi – ja samalla toiminnan valvojaksi kaikissa Baltian maissa – tuli Stalinin luottomies kenraalieversti Andrei Ždanov. Huomattavista virolaisista kommunisteista suurin osa oli likvidoitu Stalinin puhdistuksissa, ja vielä jäljellä olevat jäivät Neuvosto-Virossa ilman mitään tehtäviä. He eivät saaneet minkäänlaista muutakaan tunnustusta omaksumansa aatteen hyväksi tekemästään työstä.
Uluotsin hallitus pakotettiin eroamaan, ja uudeksi pääministeriksi tuli lääketieteen tohtori Johannes Vares. Uudella hallituksella ei ollut minkäänlaista päätösvaltaa, vaan se ainoastaan toteutti Ždanovin antamia määräyksiä. Varesin hallituksen esityksestä Päts vapautti Laidonerin Sotaväen ylipäällikön tehtävästä 22. kesäkuuta. Hänen tilalleen määrättiin kenraalimajuri Gustav Jonson nimikkeellä Sotaväen päällikkö. Jonsonin valtuudet eivät olleet yhtä laajat kuin Laidonerin. Varesin hallitus antoi 5. heinäkuuta asetuksen poliittisista johtajista sotaväessä ja sotaministeriössä. Heidän tehtävänään oli poliittisen kasvatuksen järjestäminen. Sotaväen poliittiseksi pääjohtajaksi määrättiin EKP:n keskuskomitean jäsen Paul Keerdo. Viron sisäisestä järjestyksenpidosta ryhtyivät huolehtimaan NKVD ja Rahva Omakaitse -niminen järjestö, jonka päälliköksi nimitettiin Espanjan sisällissotaan osallistunut kommunisti Karl Hanson. Järjestön rekrytointi tapahtui yhteistyössä ammattiyhdistysten kanssa ja se korvasi asteittain poliisin.
EKP:n johdolla perustettiin vaalijärjestö Eesti Töötava Rahva Liit (ETRL), johon kuului 22 järjestöä. Se julkaisi 6. heinäkuuta vaaliohjelmansa, joka sisälsi vaatimuksia kansalaisvapauksien turvaamisesta, palkkojen korottamisesta, talonpoikien velkojen alentamisesta, sotaväen demokratisoimisesta, laajoista sosiaalisista ja sivistyksellisistä uudistuksista sekä Viron ja Neuvostoliiton ystävyydestä ja läheisestä liitosta. Heinäkuussa 1940 kaikissa Baltian maissa järjestettiin samanaikaisesti Neuvostoliiton painostuksen alaiset parlamenttivaalit, joista suljettiin pois kaikki ”kansanvihollisiksi” ja ”taantumuksellisiksi” julistetut – käytännössä kaikki muut kuin kommunistiset – ehdokkaat. Äänestyspäivinä 14. ja 15. heinäkuuta Viron äänestyspaikoilla oli runsaasti aseistautuneita puna-armeijan sotilaita. He valvoivat äänestyspaikkoja ja vaaliuurnia. Viron osalta Neuvostoliitto ilmoitti vaalien äänestysaktiivisuudeksi 81,6 prosenttia ja kommunistien kannatukseksi 92,9 prosenttia.
Seuraava askel oli Viron liittäminen Neuvostoliittoon. Heinäkuun 17. päivänä Ždanov antoi pääministeri Varesille Viron Neuvostoliittoon liittymistä koskeneet ohjeet. Saksan armeijan menestys Ranskassa ja Ranskan nopea luhistuminen  saivat Neuvostoliiton kiirehtimään Baltian asioiden järjestämistä. Uusi parlamentin alahuone riigivolikogu kokoontui 21. heinäkuuta, jolloin julistettiin neuvostovalta voimaan koko Virossa. Valtion nimi muutettiin Viron Sosialistiseksi Neuvostotasavallaksi. Stalinin ohjauksessa Viron uusi parlamentti ”päätti anoa” 22. heinäkuuta Viron muuttamista neuvostotasavallaksi ja maan liittämistä Neuvostoliiton osaksi, mihin Neuvostoliiton korkein neuvosto suostui. Heinäkuun 23. päivänä riigivolikogu päätti maan julistamisesta koko kansan omaisuudeksi sekä suurteollisuuden ja pankkien kansallistamisesta. Pidätykset ja kyyditykset lisääntyivät. Laidoner sekä Kaitseliitin ylipäällikkö kenraalimajuri Johannes Orasmaa, Sotaväen esikunnan päällikkö kenraalimajuri Aleksander Jaakson ja entinen sotaministeri kenraaliluutnantti Nikolai Reek pidätettiin kaikki ja vietiin Neuvostoliittoon.
Viron ja muiden Baltian maiden kohtalo aiheutti Suomessa suuren järkytyksen, ja näihin aikoihin Suomen Moskovan-lähettiläänä toiminut J. K. Paasikivi kirjoitti muistelmissaan, että ”me suomalaiset olimme tietoiset siitä, että Virossa, jonka olot ja kansan mielialan tunsimme, Neuvostoliittoon yhtymistä ei voinut todellisesti kannattaa kuin vähemmistö, jos kansa olisi saanut vapaasti mielipiteensä lausua”.
Presidentti Konstantin Päts erosi virastaan, vangittiin ja kuljetettiin Venäjälle, missä hän kuoli vuonna 1956. Uudeksi presidentiksi Pätsin eronpyynnön hyväksymisen yhteydessä riigivolikogu nimitti pääministeri Johannes Vareksen.
Viron ja muiden Baltian maiden miehittäminen ja liittäminen Neuvostoliittoon herätti suurta kansainvälistä huomiota. Yhdysvaltojen ulkoministeri Sumner Welles tuomitsi 23. heinäkuuta Baltian valtioiden riippumattomuuden suunnitelmallisen hävittämisen. Englannin hallitus kieltäytyi tunnustamasta de jure Baltian valtioiden liittämistä Neuvostoliittoon.
Marraskuussa 1940 Virossa astuivat voimaan Venäjän neuvostotasavallan lait.
Yli 10 000 virolaista kyyditettiin 13.–14. kesäkuuta 1941 vankeuteen Siperiaan niin sanotuissa kesäkuun kyydityksissä.