stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Illinoisit
Historia > Varhainen historia

Illinoisien esihistoriaa ei tarkkaan tunneta, mutta varhaisten kuvausten mukaan nämä kävivät sotia 1600-luvulla useita naapurikansoja vastaan. Muun muassa osaget, chickasawit, dakotat ja irokeesit kuuluivat vihollisiin. Vihamielisten kansojen ympäröiminä illinoisit ottivat keskuuteensa saapuneet ranskalaiset ystävällisesti vastaan, ja antoivat heidän perustaa mailleen linnakkeita.
Vuonna 1673 tutkimusmatkailija Louis Jolliet ja lähetyssaarnaaja Jacques Marquette poikkesivat Mississippijoen varrelle pystytettyyn suureen illinoisien kylään. Osa päälliköistä oli pukeutunut ranskalaisiin takkeihin merkiksi varhaisesta kauppasuhteesta Uuteen Ranskaan. Vuonna 1675 jesuiitat aloittivat lähetystyönsä illinoisien parissa. Samalla kaupankäynti vilkastui ja saadakseen tuliaseita sekä muita eurooppalaisia tuotteita Illinoisit kauppasivat vierailleen turkisten ohella muista heimoista orjiksi ottamiaan naisia ja lapsia. Majavien ja muun riistan vähyys pakotti illinoisit laajentamaan saalistusmaitaan Indianaan, Ohioon ja ala-Michiganiin. Samalla he tunkeutuivat irokeesien omimille metsästysmaille. Raskaiden majavasotien uuvuttamat irokeesit halusivat hoitaa tilanteen diplomatian keinoin. Irokeesien liittokunnan johtavan heimon senecojen päällikkö lähetettiin neuvottelijaksi metsästyskiistaa selvittämään. mutta illinoisit eivät taipuneet sovitteluratkaisuun, vaan surmasivat päällikön.
Kesällä 1680 senecat keräsivät 500 - 600 soturia ja aloittivat kostoiskut illinoisien maille.. Hollantilaisilta ostetuilla musketeilla aseistettuina he hävittivät suuren illinoisien asutusalueen Kaskaskian Vermilionjoen suulla. Illinoisit olivat lähettäneet naisensa, lapsensa ja vanhuksensa piiloon kuuden mailin päässä olevalle saarelle, mutta senecat jäljittivät heidät. Kykenemättä vastarintaan pakolaiset jäivät vihollistensa armoille.
Tutkimusmatkailija Robert Cavelier de La Salle miehineen löysi illinoisien tuhotut kylät ja irokeesien jättämät tunnusmerkit, joista oli helppo päätellä keitä hyökkääjät olivat olleet. Ranskalaisten arvion mukaan Irokeesit surmasivat noin 800 illinoisia ottivat vangeiksi noin 400 naista ja lasta..
Illinoisien heimoista peoriat ja kaskaskiat kärsivät suurimmat menetykset. Uuden-Ranskan siirtokunta auttoi illinoiseja siirtymään muualle, mutta tästä huolimatta he kärsivät naapurikansojen toistuvista hyökkäyksistä. Siouxit ja osaget karkottivat omalla tahollaan moingwena-illinoisit etelään. Shawneet ja chickasawit ajoivat michigameat mailtaan ja kaskaskiat joutuivat sotimaan foxeja ja winnebagoja vastaan. Chepoussat ja michigameat liittyivät kaskaskioihin ja sulautuivat yhdeksi heimoksi.
Kulttuuri > Elinkeinot

Illinoisien monipuolinen talous perustui maanviljelyyn, metsästykseen, kalastukseen ja hyötykasvien keräilyyn. Heidän maassaan oli paljon preeriaa, joten biisoninmetsästyksestä tuli tärkeä elinkeino. Kun hevonen oli vielä tuntematon, preerialla liikuttiin jalkaisin. Illinoisit pyydystivät biisoneita saartamalla eläimet ansaan sytyttämiensä preeriapalojen avulla. Samalla tulen avulla varmistettiin, ettei kasvillisuus levinnyt alueelle, vaan se pysyi paljaana taaten biisoneille hyvät liikkumatilat. Toisin kuin monet muut seudun intiaanit, illinoisit eivät käyttäneet tuohesta tehtyjä kanootteja. He koversivat saksanpähkinäpuusta pirogue-tyylisiä veneitä, joiden pituus saattoi olla jopa 15 metriä.
Kulttuuri > Asuminen

Illinoisit on yhdistetty muinaisiin Kummunrakentajiin, mutta Cahokian esihistoriallisen kaupungin muinaiskumpujen keskeltä löytyneen illinoiskylän asukkaat kielsivät esi-isiensä osuuden kumpujen tekemiseen. Illinois-kylät sijaitsivat varsin yleisesti jokien varsilla, koska maaperä oli parempaa maanviljelyä ajatellen. Kyliä ei monien naapurien tapaan suojattu paaluvarustuksin. Wigwamit olivat pitkiä, tynnyriholvin muotoisia ja niissä saattoi asua kymmenenkin perhettä.
Kulttuuri > Ulkonäkö ja tavat

Illinoisien molemmat sukupuolet käyttivät tatuointeja. Miehet nyppivät Hiuksensa lukuun ottamatta otsatupsua ja joitakin korvien edessä ja takana kasvavia hiuksia. Illinoiseja pidettiin taitavina jousimiehinä. Sodissa he käyttivät keihäitä ja puisia nuijia, kunnes eurooppalainen teollisuus syrjäytti vanhat perinteiset sotatarvikkeet. Vaikka Illinoisit tunnettiin sotaisina ovat varhaiset uudisasukkaat kuvailleet heitä myös aroiksi, oikullisiksi ja salakavaliksi. Rakenteeltaan he olivat pitkiä ja rotevia. Vainajansa he nostivat puihin maatumaan, mutta luut haudattiin myöhemmin alkeellisiin kivistä kasattuihin hautaholveihin.
Illinoisien miehet olivat moniavioisia, mutta naisten kohtalo oli julma, jos he jäivät kiinni avionrikkomisesta. Heidät silvottiin leikkaamalla irti korva tai nenä.
Kun ranskalaiset Louis Juliet ja Jacques Marquette saapuivat vuonna 1673 illinoisien maille he huomasivat, että Illinoisien keskuudessa monet miehet olivat omaksuneet naisen roolin niin pukeutumisen kuin sosiaalisen asemankin suhteen. Illinoisit kutsuivat heitä nimellä Ikoneta ja ranskalaiset käyttivät heistä nimeä berdache. He kuuluivat yhteisöön muiden tavoin. Jokuset nuoret pojat olivat omaksuneet tyttöjen tavat ja leikit. Heidän taipumuksensa huomioitiin kasvattamalla heistä tyttöjä. Myöhemmin sama käytäntö on löydetty monilta intiaanikansoilta.
Kulttuuri > Uskonto ja seremoniat

Illinoisit palvoivat Kitchesmanetoaa, joka oli ylin Jumaluus kaikkien muiden jumalien yläpuolella. Myös aurinkoa ja ukkosta kunnioitettiin elämän luojina ja maan ylläpitäjinä. Yliluonnollisia voimia omaavat šamaanit, niin miehet kuin naisetkin, järjestivät parantamis-rituaaleja sairaille. Illinoisien alkuperäiseen uskonjärjestelmään kuului tärkeänä osana seremoniapiippu, jota poltettiin riitojen lopettamiseksi, liittoutumien vahvistamiseksi ja ennestään tuntemattomien henkilöiden ystävyyden lujittamiseksi. Illinoisien piippujen pesät tehtiin yleensä metaformisesta mutakivestä ja pesä liitettiin puiseen höyhenin koristeltuun varteen.
Juhlamenoista eräs tärkeimmistä oli seremoniapiipun tanssi, joka yleensä liittyi sotaan lähtöön tai rauhan solmimiseen. Jacques Marquette käytti peorioiden lahjoittamaa seremoniapiippua passina tavatessaan muita heimoja. Illinoisit olivat erityisen tunnettuja monivärisistä taidokkaista maalauksistaan, joita he tekivät eläinten vuotiin.
Taiteilijan näkemys illinoisien kaskaskia-heimon päälliköstä.
1830-luvulla intiaanien parissa aikaa viettänyt George Catlin ikuisti Berdache-tanssin.
Impasto

Yksityiskohta Max Liebermannin maalauksesta.
Impastomaalausta Rembrandtin omakuvassa vuodelta 1669.
Yksityiskohta Vincent van Goghin maalauksesta Ensimmäiset askeleet, Millet’n mukaan vuodelta 1890. Maalaus on Metropolitanin museossa. Van Gogh maalasi voimakkaita impastoja.
Impasto on maalaustekniikka, jossa maalataan paksulla värillä reliefimäisesti. Siveltimen tai palettiveitsen jäljet näkyvät läheltä katsottuna. Impastoja maalatessa värejä toisinaan sekoitetaan suoraan maalauskankaalla.
Impasto sopii hyvin öljyvärimaalaukseen, koska öljyväriä voi käyttää paksuina kerroksina. Toisaalta reliefimäinen maalaus onnistuu myös akryylivärillä, ja etuna on nopea kuivuminen. Akvarelli- tai temperamaalaukselle impasto ei ole luonteenomaista.
Paksua väriä voidaan käyttää eri tarkoituksiin. Impasto on hyvä keino korostaa huippuvaloja tai muuten erityistä korostusta vaativia kuvan osia. Paksun värin avulla maalaukseen voidaan luoda kolmiulotteinen vaikutelma. Tätä tehokeinoa käytti muun muassa Rembrandt koruissa ja kankaitten laskoksissa. Rembrandt ja Tizian muotoilivat impastoja vaalealla värillä lisätäkseen niiden päälle kuultavia värikerroksia. Päälle siveltävän ohuen värin voi pyyhkiä maalaustekstuurin uurteisiin, jolloin reliefivaikutelma korostuu. Impastoa voi käyttää myös lisäämään ekspressiivisten siveltimenvetojen vaikutusta.
Impastoa käytettiin jo ennen Rembrandtia ja barokkia, joskin öljyväreillä maalattiin pitkään ohuina läpikuultavina kerroksina kuten temperalla aiemmin. Giovanni Bellinin sanotaan olleen ensimmäisiä, jotka kokeilivat peittävämpää ja paksumpaa maalausta, joka muistutti impastoa. Myös Tizian käytti impastoa maalauksissaan. Myöhemmin ranskalainen impressionistinen koulukunta ja abstraktit ekspressionistit sovelsivat impastoa, josta tuli suositumpaa tehdasvalmisteisten öljyvärien tultua markkinoille. Impasto kuuluu olennaisena osana myös toimintamaalaukseen ja ekspressionismiin.
Impaston vastakohta on maalaaminen sileästi käyttäen tasaisia väripintoja ja värien sulauttamista.
Aiheesta muualla

Impasto muotokuvissa National Portrait Galleryn sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Maalaustekniikat
| --- | --- |
Sideaineen mukaan::  Öljymaalaus  Temperamaalaus  Akvarelli  Akryyliväri  Fresko  Seccomaalaus  Kalkkimaalaus  Vahamaalaus  Guassi  Pastellimaalaus 
Maalauspohjan mukaan::  Seinämaalaus  Taulumaalaus  Miniatyyrimaalaus 
Värinlevitystavan mukaan::  Pastoosi  Laseeraus  Laveeraus  Impasto  Sumraus  Sgraffito 
Maalausjärjestyksen mukaan::  Alla prima  Grisaille  Kerrosmaalaus  Imprimituuri 
Maalaustyylin mukaan::  Chiaroscuro  Sfumato  Trompe l’œil  Kollaasi  Ulkoilmamaalaus
Ilmailumuseoyhdistys

Ilmailumuseoyhdistys ry on vuonna 1969 perustettu suomalainen yhdistys, jonka tarkoituksena on edistää suomalaisen ilmailuhistorian harrastamista. Yhdistyksellä on noin 1 200 jäsentä eri puolilta Suomea.
Toiminta

Ilmailumuseoyhdistys järjestää ilmailuhistoriallisia asiantuntijaluentoja käsittäviä jäseniltoja kuukausittain sekä muutamia jäsenmatkoja vuosittain kotimaisiin ja ulkomaisiin ilmailumuseoihin ja -näytöksiin. Se on järjestänyt erilaisia tapahtumia ja niiden yhteydessä tukenut ulkomaisten lentäjäveteraanien vierailuja Suomeen. Yhdistyksellä on vapaaehtoisista lentokoneiden konservoijista ja entisöijistä koostuva Tiistaikerho, joka nimensä mukaisesti kokoontuu tiistaisin entisöimään lentokoneita. Ilmailuhistoriallinen aikakauslehti Feeniks on yhdistyksen tärkeä tiedotuskanava verkkosivujen ja jäsenkirjeiden lisäksi.
Ilmailumuseoyhdistyksen Tiistaikerho on entisöinyt kaksi Ilmailumuseoyhdistyksen omistamaa museolentokonetta. Focke-Wulf Fw 44 J Stieglitz (SZ-18) on tällä hetkellä nähtävillä Veljekset Keskisen kyläkaupassa Alavuden Tuurissa ja urheilukone Viri Seppälänkankaan K-Citymarketissa Jyväskylässä.. Lisäksi yhdistyksellä on omistuksessaan tai hallinassaan Douglas DC-2 -koneen OH-LDB/DO-3 runko, Douglas DC-3 -koneen DO-5 runko, Piper PA-31-310 Navajon OH-PRA runko, MiG-21BIS MG-111:n ohjaamo-osa ja BAe Hawk Mk.51-koneen HW-314 ohjaamo-osa.
Puheenjohtajat

Reino Artola 1970–1972
Väinö Sahari 1973–1975, 1977–1979
Veikko Härmälä 1976
Lasse Vaismaa 1980–1982
Kaarlo J. Temmes 1983–1984
Pertti Kuortti 1985–1987, 1990–1992, 1996
Carl-Fredrik Geust 1988–1989
Jussi Rinta 1993–1995
Kauko Juvonen 1997–1999
Ben I. Björkqvist 2000–2002, 2005–2009
Janne Salonen 2010–
Ilmailumuseoyhdistyksen entisöimät lentokoneet

Ilmailumuseoyhdistyksen Tiistaikerho ja sitä edeltänyt Lauantaikerho ovat entisöineet vuodesta 1970 lähtien seuraavat lentokoneet:
Adaridi AD 3
VL Sääski II (SÄ-122)
Blomqvist-Nyberg
Mignet HM-14 Pou du Ciel eli "Taivaan Kirppu" (OH-BFA)
de Havilland DH.100 Vampire Mk. 52 (VA-2)
Klemm L 25 (OH-KLA)
Caudron C.60 (CA-84)
LET Z-37 Čmelák (OH-CMB)
Junkers A 50 Junior (OH-ABB)
Focke-Wulf Fw 44 J Stieglitz (SZ-18)
Urheilukone Viri (OH-IIK)
Cessna 206 (OH-MAF)
Pentti Kyrölän koekone
I.V.L. D 26 Haukka I
Focke-Wulf Fw 44 J Stieglitz (SZ-25)
Valmet Vihuri II:n eturunko (VA-25)
I.V.L. K.1 Kurki
Tällä hetkellämilloin? entisöitävinä ovat:
VL Myrsky II (MY-14). Kyseessä on yhteisprojekti Suomen Ilmailumuseon ja Suomen Ilmavoimamuseon kanssa. Kone valmistuu vuonna 2021.
Caudron C.59 (CA-50)
Ilmailumuseoyhdistyksen kustantamat teokset

Ilmailukirjallisuusbibliografia, 1989. 951-8960-00-3.
Siipimiehenä historia, 2006. ISBN 951-8960-05-4
Peter Spoden, yöhävittjälentäjänä Göringin Luftwaffessa, 2006. ISBN 3-934173-21-7
Suomen Ilmailumuseon lentokoneet, 2012. ISBN 978-951-8960-06-8
EFHK kuusikymmentä vuotta – näyttelyjulkaisu, 2012. ISBN 978-951-8960-07-5
Messerschmitt Bf 109 1943–2013, 2013. ISBN 978-951-8960-08-2
Wanhat Sotakoneet, 2013. ISBN 978-951-8960-09-9
Ilmasodan veteraanit kertovat, 2013. ISBN 978-951-8960-10-5
Hylyistä Helmiksi -näyttelyjulkaisu, 2014. ISBN 978-951-8960-11-2
VL Myrsky – Historia ja entisöinti 2015, 2015. ISBN 978-951-8960-13-6
VL Myrsky – Historia ja entisöinti 2016, 2015. ISBN 978-951-8960-14-3
VL Myrsky – Historia ja entisöinti 2017, 2016. ISBN 978-951-8960-15-0
VL Myrsky – Historia ja entisöinti 2018, 2017. ISBN 978-951-8960-16-7
VL Myrsky – Historia ja entisöinti 2019, 2018. ISBN 978-951-8960-17-4
Vesivehmaan lentokentän historia. Osa 1, Sotavuodet 1939-1945.
Ilmailumuseoyhdistyksen julkaisemat kirjat, jotka on kustantanut Ketterät Kirjat:
Poltto palaa! MiG-21 Suomen taivaalla 1963–1998. MiG-21 över Finland 1963–1998, 2016. ISBN 978-952-7044-16-2
Kauhavan apu- ja leirikentät 1930- ja 1940-luvuilla, 2017. ISBN 978-952-7044-20-9
Ohjaamot – Suomen sotilaskoneet, 2018. ISBN 978-952-7044-40-7
Ohjaamot – Suomen liikennelentokoneet, 2019. ISBN 978-952-7044-44-5
Aiheesta muualla

Ilmailumuseoyhdistys ry
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Mustikkakehrääjä

| Mustikkakehrääjä |
| --- | --- |
 koiras (ylhäällä) ja naaras (alhaalla)
Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Karvakehrääjämäiset Lasiocampoidea
Heimo::  Karvakehrääjät Lasiocampidae
Alaheimo::  Lasiocampinae
Suku::  Niittykehrääjät Phyllodesma
Laji::  ilicifolium
Kaksiosainen nimi
 Phyllodesma ilicifolium  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Phyllodesma ilicifolia  Epicnaptera ilicifolia 
Katso myös
   Mustikkakehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustikkakehrääjä (Phyllodesma ilicifolium) on harvinaisehko varhaisen kevään yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Mustikkakehrääjä muistuttaa tyypillisessä lepoasennossaan huomattavasti enemmän kuollutta lehteä kuin hyönteistä. Etusiivet ovat pohjaväriltään punertavan ruskeat, ja niiden poikki kulkee kolme, epäselvää tummanharmaata poikkiviirua. Siiven keskellä erottuu tummanharmaa laikku ja himmeä, tumma keskitäplä. Siipien kärkiosa on tummanharmaa. Takasiivet ovat tummanharmaat, ja niiden keskellä on vaaleampi vyöhyke. Siipiripset ovat valkoiset, siipisuonten kohdalta tummat, minkä vuoksi siipien ulkoreuna vaikuttaa mutkittelevalta. Naaraat ovat koiraita raskasrakenteisempia ja siipien kuviointi on vähemmän selkeää. Ruumis on tuuhean, punertavanruskean karvotuksen peitossa. Siipiväli on koiraalla 26–38 mm ja naaraalla 29–45 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta Euroopan poikki Altaille saakka. Laji vaikuttaa taantuneen viime vuosina suuressa osassa levinneisyysaluettaan. Mustikkakehrääjä on jokseenkin harvinainen laji, jonka havainnot Suomessa painottuvat voimakkaasti etelärannikolle ja Etelä-Karjalaan sekä Etelä-Pohjanmaalta Pohjanlahden rannikon suuntaisesti Etelä-Lappiin ulottuvalle vyöhykkeelle. Keski-Suomen sisämaasta havaintoja on vain vähän ja Ahvenanmaalta se puuttuu kokonaan. Perhoset lentävät varsin lyhyenä aikavälinä toukokuun alkupuoliskolta toukokuun loppuun.
Elinympäristö ja elintavat

Mustikkakehrääjä elää pääasiassa rehevissä havu-, lehti- ja sekametsissä ja niiden laitamilla, kunhan pohjakasvillisuudessa on runsaasti mustikkaa. Molemmat sukupuolet lentävät yöllä eivätkä nollan tienoilla olevat yölämpötilat vaikuta haittaavan lentoa. Naaraat aloittavat pian pimeän laskeuduttua, mutta koiraat usein vasta puolen yön jälkeen. Koiraat tulevat helposti kirkkaiden valojen luokse, naaraat vain harvoin. Laji on harvoin kovin runsaslukuinen, ja sitä tavataan tavallisesti vain yksitellen.
Parittelun jälkeen naaras munii 100–170 munaa yksitellen ravintokasvien oksille ja lehdille. Toukka kuoriutuu vajaata kuukautta myöhemmin ja elää erakkona. Vanhemmat toukat ovat yöaktiivisia ja viihtyvät varvikossa lähellä maanpintaa, ja niitä tapaakin helpoimmin pajuilta. Toukka on täysikasvuinen heinä-elokuun vaihteessa ja se tekee vaalean kotelokopan yhtensidottujen lehtien väliin. Kotelo putoaa myöhemmin lehtien mukana maahan. Toukka erittää kotelokopan sisäpinnalle valkoista, jauheeksi kuivuvaa nestettä. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää enimmäkseen mustikalla (Vaccinium myrtillus), mutta harvemmin myös muilla varvuilla. Sitä tavataan myös pajuilla (Salix).
Aiheesta muualla

toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2005533  ARKive: phyllodesma-ilicifolia  BioLib: 51122  BOLD: 262818  EUNIS: 17160  Fauna Europaea: 443489  Fauna Europaea (new): e68c4531-5220-4fec-b791-d4aa4e0ef59f  GBIF: 1732662  iNaturalist: 109387  IUCN: 17169  LoB: 4508  MaBENA: PhyllIlici  NBN: NBNSYS0000005713  NCBI: 988021  Observation.org: 106832  Open Tree of Life: 624603  Laji.fi: MX.61433
Immissio

Immissio (lat. immi'ssiō < in 'sisään' + mittere 'päästää') tarkoittaa oikeustieteessä kahta eri asiaa, joista toinen liittyy sijoitukseen ja toinen aiheutettuun haittaan. Immission vaikutusta havainnoitaessa tai mitattaessa tarkastellaan haittaa kärsivän kohteen mukaan.
Sijoitus

Immissio on viranomaisen toimenpide, jolla henkilö asetetaan jonkun esineen tai omaisuuden, kuten kiinteistön, haltijaksi. Aiemmin nimitystä käytettiin erityisesti henkilön ottamisesta kruununtilan asukkaaksi tai asukkaan sijoittamista kruununtilalle. Kuvernööri antoi tällöin asukkaaksi otetulle imissionikirjan eli sijoituskirjan.
Haitta

Immissio naapuruusoikeudellisena käsitteenä tarkoittaa kiinteistön tai laitoksen toisille kiinteistöille aiheuttamaa haittaa. Immissio johtuu päästöistä eli emissioista: kaasuista ja hienojakoisista partikkeleista, jotka leviävät ilman mukana, ja energiasiirtymistä. Tällainen haitta saattaa muodostua ympäristölle haitallisista aineista, noesta, liasta, pölystä, hajusta, kosteudesta, melusta, tärinästä, säteilystä, valosta, lämmöstä tai muusta vastaavasta.
Nykyisinkin voimassa oleva vuonna 1920 säädetty laki eräistä naapuruussuhteista (26/1920) määrää, ettei kiinteistöä, rakennusta tai huoneistoa saa käyttää niin, että naapuri tai muu kärsii siitä kohtuutonta rasitusta (17 §). Voidaan siis sanoa, että sietokynnyksen ylityttyä immissio on lopetettava tai saatava loppumaan. Tämä ei kuitenkaan koske tilannetta, jossa naapuri on hankkinut kohtuutonta rasitusta aiheuttavalle toiminnalleen ympäristöluvan. Kohtuuttomuuden arvioinnissa merkitystä on paikallisilla olosuhteilla, rasituksen tavanomaisuudella, voimakkuudella ja kestolla.
Immissiokiellon pitkä historia alkaa jo roomalaisesta oikeudesta. Vuoden 1734 lain rakennuskaaren 2 luvun 2 pykälä määräsi asiasta lyhyesti:
"Joka rakentaa toiselle haitaksi, purkakoon sen pois, käskyn siitä saatuansa. Jos sitä ei tee, sakoitettakoon kolme talaria ja palkitkoon vahingon, jos siitä käräjissä valitetaan."
Immissio-käsite on siirtynyt yksityisoikeudesta myös ympäristönsuojeluoikeuteen, jossa se ei kuitenkaan liity kiinteistöihin, vaan haitat kohdistuvat ympäristöön yleensä. Immissio merkitsee päästön mitattavaa vaikutusta tietyllä etäisyydellä päästölähteestä. Nimitystä immissio käytetään myös tekniikassa, jossa se kuvaa kohteessa mitattua epäpuhtauksien pitoisuutta tai melutasoa. Tällöin immission vastinparina on emissio, joka tarkoittaa esimerkiksi massavirran voimakkuutta tai äänilähteestä säteilevää energiaa.
Muži

| Muži (Мужи) |
| --- | --- |
 Jamalin Nenetsian sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Muži
 Koordinaatit: 65.39517°N, 64.70294°E 
Valtio:  Venäjä
Piirikunta:  Jamalin Nenetsia
Piiri:  Šuryškaryn piiri
Väkiluku (2010):  3 609
Aikavyöhyke:  UTC+6
Postinumero:  629640
Suuntanumero(t):  +7 34994
 
 шурышкарский-район.рф 
 Kunnallispiirin kotisivut (venäjäksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Muži (ven. Мужи) on Šuryškaryn piirin hallintokeskuksena toimiva kylä Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan lounaisosissa Luoteis-Siperiassa, Ob-joen rinnakkaisuoman Malaja Obin länsirannalla.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Mužin kylässä asui 3 609 ja Mužin maalaiskunnassa (yksi kunnallispiirin 8 kyläkunnasta) 3 649 henkeä ; koko kunnallispiirissä asukkaita oli 9 814.
Aiheesta muualla

Kunnallispiirin aiemmat kotisivut (venäjäksi) (admmuji.ru)
Kunnallispiiriin keskittynyt sivusto (venäjäksi) (muji.ru)
Paikallisen tv-lähetinaseman ohjelmat/TRV Muži (venäjäksi) (trv-muji.ru)
Iivana Julma

| Iivana Julma |
| --- | --- |
 Iivana IV. Arkeologi ja antropologi Mihail Gerasimovin hallitsijan kallon mukaan vuonna 1963 tekemä kasvorekonstruktio.
Venäjän tsaari
Valtakausi:  16. tammikuuta 1547 – 28. maaliskuuta 1584
Kruunajaiset:  16. tammikuuta 1547
Seuraaja:  Fjodor I
Moskovan suuriruhtinas (Venäjän hallitsija)
Valtakausi:  3. joulukuuta 1533 – 16. tammikuuta 1547
Edeltäjä:  Vasili III

Syntynyt:  25. elokuuta 1530 Moskova, Moskovan Venäjä
Kuollut:  28. maaliskuuta 1584 (53 vuotta) Moskova, Moskovan Venäjä
Puoliso:  Anastasia Romanovna  Maria Temrjukovna Marfa Sobakina Anna Koltovskaja Anna Vasiltšikova Vasilisa Melentjeva Maria Nagaja
Lapset:  Anna Maria Dmitri Ivan Jevdokia Fjodor I  Vasili  Dmitri Ivanovitš
Suku:  Rurik
Isä:  Vasili III
Äiti:  Jelena Vasiljevna Glinskaja (1510–1538)
Uskonto:  ortodoksi
Iivana Julma eli Iivana IV (ven. Ива́н IV Васи́льевич); (25. elokuuta 1530 Moskova, Moskovan ruhtinaskunta – 28. maaliskuuta (J: 18. maaliskuuta) 1584 Moskova, Moskovan Venäjä) oli Moskovan ruhtinas vuosina 1533–1547 ja myöhemmin Venäjän ensimmäinen tsaari vuodesta 1547 aina kuolemaansa asti.
Alkukielisessä nimityksessä Ivan Groznyi (ven. Ива́н Гро́зный) sana groznyi ei tarkoita julmaa, vaan toisaalta enemmänkin ”hirmuista”, pelonsekaista kunnioitusta herättävää, toisaalta suurta, suurenmoista. Venäläisessä traditiossa hänestä käytetään patronyymiä Ivan Vasiljevitš isänsä ja edeltäjänsä Vasili III:n mukaan.
Iivana muistetaan parhaiten julmuudestaan ja vainoharhaisuudestaan, mutta hänen valtakaudellaan Venäjä myös laajeni huomattavasti; Moskovan Venäjä valloitti Kazanin, Astrahanin ja Siperian kaanikunnat ja Venäjästä tuli yksi maailman suurimmista valtioista. Toisaalta Iivana menestyi kehnosti Liivinmaan liittoa, Ruotsia, Tanskaa ja Puola-Liettuaa vastaan käymässään sodassa. Iivana oli hyvin väkivaltainen henkilö ja sitkeästi toistellun legendan mukaan surmasi poikansa ja perijänsä Ivanin. Tämän kuolema johti 20 vuotta myöhemmin Venäjää varhaiskeskiajalta saakka hallinneen Rurikin dynastian päättymiseen, koska Iivanan toinen poika ja seuraaja Fjodor I kuoli lapsettomana.
Venäjän myöhemmistä johtajista esimerkiksi Josif Stalin käytti Iivana Julman luonnetta ja saavutuksia historiallisena perusteluna julmalle hallinnolleen.
Iivana Julma, maalaus noin vuodelta 1600.
Elämänvaiheet

Iivanan vanhemmat olivat Vasili III ja liettualaissyntyinen ruhtinatar Jelena Vasiljevna Glinskaja (1510–1538). Hänellä oli  nuorempi veli Juri (s. 1532). Iivanasta tuli isänsä varhaisen kuoleman jälkeen Moskovan suuriruhtinas kolmivuotiaana vuonna 1533, käytännössä hänen äitinsä toimi sijaishallitsijana kuolemaansa vuoteen 1538 asti.
Iivana kruunattiin tsaariksi 16-vuotiaana 16. tammikuuta 1547. Hallituskautensa alkuvuosina hän teki monia uudistuksia, uudisti lainsäädännön, perusti vakituisen armeijan, loi maapäivät eli zemski sobor, uudisti paikallishallintoa ja alisti kirkon valtiolle. Hänen hallintokautenaan Venäjälle perustettiin ensimmäinen kirjapaino vuonna 1565. Kirjanpainajat joutuivat tosin pakenemaan Liettuan suuriruhtinaskuntaan kirjojen käsinkopioijien painostuksesta. Vuonna 1580 painettiin ensimmäinen koko Raamattu kirkkoslaaviksi.