stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sähkövirta
Lainalaisuuksia

Sähkövarausten määrä Q, joka kulkee poikkileikkauksen läpi aikajaksossa t on
kun sähkövirta I säilyy samansuuruisena.
Sähkövirta muodostaa johtimen ympärille magneettikentän, jonka kiertää sitä. Syntyneen magneettikentän voimakkuus on suurimmillaan johtimen pinnalla, mutta heikkenee etäisyyden kasvaessa johtimesta. Magneettikentän voimakkuutta kuvataan suureella magneettivuon tiheys (B), joka on suoraan verranollinen sähkövirtaan ja kääntäen verrannollinen etäisyyteen  (r) johtimesta:
 B={\frac {\mu _{0}I}{2\pi r}}.
Johteen resistanssi (R) vastustaa sähkövirran kulkua ja aiheuttaa johtimen päiden välille eräänlaisen "vastapaineen" eli sähköteknisesti jännitehäviön (U). Ulkoinen jännite määrää, kuinka suuri virta (I) johteeseen syntyy;
Jännitehäviö (U) on suoraan verrannollinen resistanssiin (R) ja virtaan (I)
Yhden ohmin resistanssi yhden ampeerin virralla aiheuttaa yhden voltin jännitehäviön. Jännitehäviö voitetaan yhtä suurella ulkoisen jännitteen nostolla. Sähkölaitteeseen (virtapiiriin) syntyy sähkövirta vain, jos se on kytketty jännitelähteeseen; virtapiiri on suljettu.
Suljetun virtapiirin Johteen ja vastuksen resistanssi muuttaa sähköenergiaa lämmöksi. Lämpömäärä on suoraan verrannollinen virtaan, jännitteeseen ja ajalliseen kestoon ja käätäen verrannollinen resistanssiin;
missä E on lämpöenergia ja t kulunut aika. Jos tiedetään vain virta ja resistanssi, muuttu lauseke
eli lämmitystehoksi P muutettuna
Yhden ohmin resistanssi lämmittää johdinta yhden joulen verran sekunnissa eli yhden watin lämmitysteholla.
Sähkövirran mittaaminen

Sähkövirtaa mitataan tavallisimmin virtamittarilla.  Analogisen virtamittarin toiminta perustuu sähkövirran johtimeen synnyttämään magneettikenttään.  Sähkövirta voidaan mitata tämän magneettikentän voimakkuudesta: kenttä vääntää mittarin viisaria suhteessa sen aiheuttaneen virran suuruuteen.
Sähkövirtaa voidaan mitata myös johtamalla virta pienen vastuksen (shunttivastuksen) läpi ja sitten mittaamalla jännitemittarilla (tai oskilloskoopilla) vastuksen yli vaikuttava jännite.  Kun jännite ja vastus tunnetaan, virta voidaan laskea Ohmin lain avulla. Esimerkiksi milliohmin shuntilla saadaan millivoltin jännite ampeeria kohti (1 mV/A).
Yleismittari on laite, jolla voidaan mitata sähkövirtaa jännitteen ja vastuksen lisäksi. Yleismittarissa virran mittaus perustuu herkkään virta- tai jännitemittariin.
Vaihtovirtaa voidaan mitata virtamuuntajilla. Pihtivirtamittarin toiminta perustuu virtaa kuljettavan johtimen ympärille muodostuvan magneettikentän mittaamiseen: pihti toimii muuntajan sydämenä, pihdin sisällä oleva johdin toimii muuntajan ensiönä ja mittarin sisällä on toisiokäämitys.
On olemassa myös magnetoresistiivisiä virta-antureita.
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria 1. Staattiset kentät.  Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-354-2
oikeankäden peukalosääntö johtimessa kulkevan virran synnyttämälle magneettikentälle.
Martti Miettunen

| Martti Miettunen |
| --- | --- |
 Miettunen vuonna 1973
Suomen pääministeri
 Miettusen I hallitus 14.7.1961–13.4.1962 Miettusen II hallitus 30.11.1975–29.9.1976 Miettusen III hallitus 29.9.1976–15.5.1977  
Edeltäjä:  V. J. Sukselainen Keijo Liinamaa
Seuraaja:  Ahti Karjalainen Kalevi Sorsa
Suomen maatalousministeri
 Kekkosen II hallitus 17.1.1951–19.9.1951 Kekkosen III hallitus 20.9.1951–8.7.1953 Kekkosen IV hallitus 9.7.1953–16.11.1953 Fagerholmin II hallitus 3.3.1956–26.5.1957 Sukselaisen I hallitus 27.5.1957–1.7.1957  Fagerholmin III hallitus 29.8.1958–13.11.1958 Koiviston I hallitus 22.3.1968–13.5.1970  
Edeltäjä:  Taavi Vilhula Viljami Kalliokoski Pauli Lehtosalo Nestor Kaasalainen
Seuraaja:  Kalle Jutila Kustaa Eskola Urho Kähönen Nils Westermarck
Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri
 Kekkosen I hallitus 17.3.1950–17.1.1951 Törngrenin hallitus 5.5.1954–20.10.1954 Kekkosen V hallitus 20.10.1954–3.3.1956  
Edeltäjä:  Onni Peltonen Ralph Erik Serlachius 
Seuraaja:  Onni Peltonen  Eino Palovesi
Suomen valtiovarainministeri
 Sukselaisen I hallitus 2.7.1957–29.11.1957  
Edeltäjä:  Nils Meinander
Seuraaja:  Lauri Hietanen
Kansanedustaja
 6.4.1945–21.11.1958  
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. huhtikuuta 1907 Simo
Kuollut: 19. tammikuuta 2002 (94 vuotta) Kauniainen
Arvonimi: valtioneuvos (1977)
Puoliso:  (Hilda) Kaarina Kantola Alli Salovaara
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Martti  Juhani Miettunen (17. huhtikuuta 1907 Simo – 19. tammikuuta 2002 Kauniainen) oli suomalainen poliitikko ja virkamies joka toimi Suomen kolminkertaisena pääministerinä sekä Lapin läänin maaherrana. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen myönsi Miettuselle valtioneuvoksen arvonimen vuonna 1977.
Elämäkerta

Martti Juhani Miettunen syntyi vuonna 1907 Simossa pientilallisen poikana. Hän valmistui agrologiksi Mustialan maatalousopistosta vuonna 1932 ja työskenteli ennen poliittista uraansa pienviljelijänä sekä maanviljelysneuvojana. Vuosina 1938–1941 ja 1944–1945 hän toimi Maalaisliiton Lapin läänin piirisihteerinä.
Miettunen palveli jatkosodassa Lapin rintamalla. Sotilasarvoltaan hän oli ylivääpeli.
Elämäkerta > Ministerinä

Miettunen valittiin kansanedustajaksi ensimmäisissä sodanjälkeisissä vaaleissa vuonna 1945 Maalaisliiton listoilta. Hän nousi nopeasti merkittäviin asemiin puolueessaan. Vuosina 1946–1950 Miettunen toimi Maalaisliiton puoluesihteerinä. 1950-luvulla hän oli ministerinä lähes kaikissa hallituksissa: kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä 1950–1951 ja 1954–1956, maatalousministerinä 1951–1953, 1956–1957 ja 1958–1959, sekä valtiovarainministerinä 1957. Miettunen oli ministerinä kaikissa Urho Kekkosen viidessä hallituksessa, ja hän nousikin yhdeksi Kekkosen lähimmistä miehistä.
Kansanedustajuuden ja päivänpolitiikan Miettunen jätti, kun hänet nimitettiin kotilääninsä Lapin maaherraksi vuonna 1958. Maaherran virasta Miettunen jäi eläkkeelle vuonna 1973. Presidentti Kekkonen kuitenkin kutsui luottomiehensä Miettusen kolmesti Lapista takaisin Helsinkiin, kun hän tarvitsi miestä tärkeälle poliittiselle paikalle.
Elämäkerta > Maaherra ja Kekkosen luottomies

Ensimmäisen kerran Miettunen nimitettiin maalaisliittolaisen vähemmistöhallituksen pääministeriksi 1961. Miettusen lyhytikäinen I hallitus oli väliaikaisratkaisu tilanteessa, jossa enemmistöhallituksen muodostaminen oli poliittisten riitojen vuoksi mahdotonta. Hallitus muistetaan lähinnä siitä, että sen pääministeri toimi presidentin sijaisena tämän kuuluisan Yhdysvaltain-matkan aikana 1961 ja joutui vastaanottamaan noottikriisin aloittaneen Neuvostoliiton nootin. Maaherran tehtäviin Miettunen palasi vuonna 1962.
Miettunen kutsuttiin toisen kerran Mauno Koiviston hallituksen maatalousministeriksi vuonna 1968. Suomi kärsi pahasta maatalouden ylituotantokriisistä, ja presidentti Kekkonen halusi maatalousministeriksi päivänpolitiikan ulkopuolisen henkilön, joka voisi tehdä radikaaleja ratkaisuja pelkäämättä suosionsa menetystä. Miettunen esitteli ns. pakettipeltolain, jolla maanviljelijöille maksettiin korvauksia siitä, että he jättävät peltonsa viljelemättä. Laki aiheuttikin paljon pahaa verta viljelijäväestön keskuudessa, mutta Miettunen saattoi palata 1970 jälleen Lappiin hallituksen hajottua.
Elämäkerta > Miettusen hätätilahallitus

Kolmannen kerran Kekkonen kutsui 1975 jo eläkkeellä olleen Miettusen hallituksenmuodostajaksi. Taloudellinen taantuma ja 60 000 työtöntä vaativat presidentin mielestä "hätätilahallituksen" muodostamista. Tämä Maalaisliiton, SDP:n ja SKDL:n varaan koottu Miettusen II hallitus hajosi jo seuraavana vuonna vasemmiston riitoihin, mutta Miettunen johti seuraavaa, keskustalaista vähemmistöhallitusta, vielä vuoteen 1977. Hallitukset saivat aikaan joitakin uudistuksia, muun muassa Miettusen välityksellä syntyneen TUPO-ratkaisun 1976, mutta epäonnistuivat suurelta osin työttömyyden hoitamisessalähde?.
Elämäkerta > Valtioneuvos

Vuonna 1977 Miettunen jäi lopullisesti eläkkeelle politiikasta, ja presidentti Kekkonen antoi hänelle valtioneuvoksen arvonimen. Vuoden 1982 presidentinvaaleissa hän tuki Ahti Karjalaista Kekkosen seuraajaksi, mutta eli muuten julkisuuden ulottumattomissa. Vuonna 1981 ilmestyneessä Tamminiemen pesänjakajat -kohukirjassa Miettunen nimettiin mahdolliseksi ylimenokauden presidentiksi siinä epätodennäköisessä tapauksessa, että Keskustapuolue olisi hajonnut kahtia Ahti Karjalaisen ja Johannes Virolaisen kannattajien riidan vuoksi.
Martti Miettunen kuoli Kauniaisissa Kaunialan sotavammasairaalassa 94 vuoden iässä lauantaina 19. tammikuuta 2002. Hänet on haudattu Simon kirkon tapulin viereen. Miettunen on kaikkein vanhimmaksi elänyt Suomen pääministeri. Ministerinä Miettunen toimi yhteensä 4 316 päivää, mikä on yhdeksänneksi eniten Suomen poliittisessa historiassa.
Yksityiselämä

Miettunen oli naimisissa Hilda Kaarina Kantolan kanssa 1934–1961 ja Alli Henriikka Salovaaran kanssa vuodesta 1962.
Miettunen varttui lestadiolaisessa kodissa ja osallistui poliittisen toimintansa ohella jonkin verran vanhoillislestadiolaisten toimintaan, muun muassa Lestadiolaisten Ylioppilaskodin kannatusyhdistyksen johtokunnassa. Hän irtautui vanhoillislestadiolaisuudesta 1960-luvun alussa, mutta palasi takaisin liikkeeseen 1995.
Miettunen oli vapaamuurari.
Valonnopeus

Valolta kestää 8 minuuttia ja 19 sekuntia kulkea matka Auringosta Maahan.
Valonnopeus on fysikaalinen vakio, jota merkitään kirjaimella c (lat. celeritas, ’nopeus’). Sen arvo on 299 792 458 m/s eli 1 079 252 848,8 km/h. Erityisen suhteellisuusteorian mukaan yksikään kappale, jolla on massa, ei voi saavuttaa valonnopeutta. Valonnopeus on myös kaiken informaation, myös massattomien hiukkasten, nopeuden yläraja. Kirjainta c voidaan käyttää myös yleisesti aaltoliikkeen kulkeutumisnopeuden tunnuksena.
Valon nopeus (erikseen kirjoitettuna) on nopeus, joka valolla tietyllä hetkellä on jossain väliaineessa (esimerkiksi lasin läpi valon nopeus on c / 1,5). Valon nopeus on aina pienempi kuin vakio nimeltä valonnopeus (yhteen kirjoitettuna) paitsi tyhjiössä, jossa valon nopeus on sama kuin valonnopeus.
Käsitteen historia

Aikaisemmin useat merkittävät oppineet uskoivat valonnopeuden olevan ääretön. Antiikin aikana näin uskoivat esimerkiksi Aristoteles ja Ptolemaios. Sen sijaan al-Haytham ja Avicenna olivat sitä mieltä, että valonnopeus on äärellinen. Käsitys, jonka mukaan valonnopeus on äärellinen, pääsi vallalle 1500–1600-luvulla. Vielä René Descartes uskoi äärettömään valonnopeuteen, mutta jo Galileo Galilei, Robert Boyle ja Robert Hooke pitivät valon nopeutta äärellisenä, vaikkakin mittaamattoman suurena. Galilei mm. esitti voimakkaalla, peitetyllä lyhdyllä toteutettavaa koetta. Kun lyhty paljastettiin, tarkoituksena oli mitata oikean paljastamisen ja valon havaitsemisen välinen aika.
Vuonna 1676 Ole Rømer laski Jupiterin kuista tekemiensä tutkimusten pohjalta valon nopeudeksi 225 000 km/s. Tulos oli lähes 25 % liian pieni, mutta Rømerin tutkimus valonnopeudesta on erittäin merkittävä, koska se sisälsi ensimmäiset vakuuttavat todisteet siitä, että valonnopeus on äärellinen. Englantilainen tähtitieteilijä James Bradley pääsi vuonna 1778 valonnopeuslaskelmissaan jo huomattavasti lähemmäs oikeaa tulosta kuin Rømer: 294 995 km/s. Vuonna 1704 myös Isaac Newton perehtyi Rømerin tutkimuksiin, ja laski ajaksi, jonka valo kulkee Auringosta Maahan 7–8 minuuttia.
 Oikea arvo on 8,3 minuuttia.
1800-luvulle saakka vallalla oli käsitys, että kaiken sähkömagneettisen säteilyn, myös valon, etenemiseen tarvittiin väliainetta. Tätä väliainetta kutsuttiin valoeetteriksi. Vuosisadan lopulla eetteriteorian pohja alkoi murentua Michelsonin-Morleyn kokeen kaltaisten ongelmien takia. Albert Einsteinin vuonna 1905 julkaisemassa erityisessä suhteellisuusteoriassa esitettiin, että valonnopeus on sama kaikille havainnoitsijoille heidän liiketilastaan riippumatta. Tämä vaikutti voimakkaasti käsitykseen ajasta ja avaruudesta ollen osaltaan kumoamassa eetteriteoriaa lopullisesti.
Vuonna 1983 valonnopeudeksi laskettiin 299 792 km/s, mikä vastaa nykykäsitystä valonnopeudesta.
Nopeus

Erityisen suhteellisuusteorian mukaan jokainen tarkkailija saa (viitekehyksestä riippumatta) mittaamalla saman tuloksen valonnopeudelle. Tämä arvaus osoittautui hyödylliseksi. Informaatio ei voi siirtyä c:tä nopeammin aiheuttamatta syy-seuraussuhteisiin vakavia ongelmia, eikä tällaisesta ole tehty havaintoja.
Valonnopeus tyhjiössä on tarkalleen
eli noin 30 senttimetriä nanosekunnissa. Tämä on määritelmä eikä empiirinen arvo. Metri määriteltiin vuonna 1983 uudelleen siten, että c sai tarkalleen tämän arvon, joka oli puolestaan valittu vastaamaan mahdollisimman tarkasti aiempaa mittaustulosta.
Nopeus > Ylivalonnopeus

Ylivalonnopeudella tarkoitetaan valoa nopeammin kulkevaa ainetta tai informaatiota. Erityisen suhteellisuusteorian mukaan mikään kappale, jolla on massa ei voi ylittää valonnopeutta, koska voidaan osoittaa, että kappaleen kiihdyttämiseen tähän nopeuteen tarvittaisiin äärettömästi energiaa (ks. alla),  Teorian mukaan ei siis ole olemassa takioneja, hiukkasia jotka liikkuvat valoa nopeammin. Suhteellisuusteorian mukaan valonnopeutta lähestyttäessä kappaleen kokema aika suhteessa ympäristöönsä hidastuu Lorentz-kertoimen mukaan. Ilmiötä kutsutaan aikadilaatioksi. Valonnopeutta liikuttaessa aika olisi siis täysin pysähtynyt, ja ylivalonnopeudella liikkuminen saisi siis ajan muuttumaan imaginaariseksi.
Euroopan hiukkasfysiikan tutkimuskeskuksessa CERNissä kerättiin vuosina 2009, 2010 ja 2011 tietoa neutriinojen nopeudesta, joka tulosten perusteella vaikutti olevan valon nopeutta suurempi. Koetuloksien todettiin myöhemmin johtuneen laitteistoviasta.
Maailmankaikkeuden laajenemisesta kuvaavan Hubblen lain mukaan galaksit etääntyvät toisistaan sitä nopeammin, mitä kauempana ne ovat toisistaan. Galaksit, joiden välimatka on tarpeeksi suuri, voivat etääntyä toisistaan valonnopeutta suuremmalla nopeudella, sillä kyseessä ei ole varsinainen kappaleiden liike, vaan itse aika-avaruuden laajeneminen.
Keinotekoinen valonnopeus

Kappaletta, jolla on massa ei ole mahdollista kiihdyttää valonnopeuteen keinotekoisesti, sillä erityisen suhteellisuusteorian mukaan siihen tarvittaisiin ääretön määrä energiaa. Tämä johtuu siitä, että erityisen suhteellisuusteorian mukaan kappaleen kokonaisenergia lausutaan
missä
Jos teoreettisesti oletamme, että kappale voitaisiin kiihdyttää valonnopeuteen, vaatisi tuo kiihdytys energiaa seuraavasti:
Äärellisyyden vaikutukset

Valonnopeuden äärellisyydestä on useita seurauksia. Sen takia esimerkiksi avaruuslennoilla lähetettävien radioviestien saapumisessa Maahan on aina viive – mahdollisilla miehitetyillä Mars-lennoilla viive olisi jo useita minuutteja. Äärellisyys asettaa myös ylärajan supertietokoneiden datasiirtojen nopeudelle.
Äärellisyyden takia myös avaruudesta saatava tieto on sitä vanhempaa, mitä kauempia kohteita tarkastellaan. Esimerkiksi Hubble Ultra Deep Field nähdään sellaisena, kuin se oli 13 miljardia vuotta sitten, eli noin 700 miljoonaa vuotta alkuräjähdyksen jälkeen. Tämä avaa kuitenkin merkittäviä mahdollisuuksia maailmankaikkeuden historian tutkimisessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teerikorpi, Kari: Valonnopeuden mittaamisen historiaa, arkistokopio Wayback machinen palvelimella.
Suhteellisuusteoriaa suomeksi
Luonnonvakiot
Valonnopeus
Newtonin gravitaatiovakio
Tyhjiön permeabiliteetti
Tyhjiön permittiivisyys
Planckin vakio
Diracin vakio
Alkeisvaraus
Hienorakennevakio
Rydbergin vakio
Bohrin säde
Bohrin magnetoni
Ydinmagnetoni
Avogadron vakio
Atomimassayksikkö
Ideaalikaasun moolitilavuus
Moolinen kaasuvakio
Boltzmannin vakio
Faradayn vakio
Stefanin-Boltzmannin vakio
Wienin siirtymälain vakio
Elektronin lepomassa
Protonin lepomassa
Neutronin lepomassa
Alfahiukkasen lepomassa
Valopulssi etenee Maasta Kuuhun noin 1,3 sekunnissa. Maa ja Kuu ovat kuvassa oikeassa suhteellisessa koossaan.
Tšerenkovin säteilyssä varatun hiukkasen nopeus ylittää valon nopeuden eristeessä, kuvassa vedessä ydinreaktorin sydämessä.
Lorentz-kerroin γ nopeuden funktiona. Se alkukohta on 1 ja lähestyy ääretöntä, kun v lähestyy c:tä.
Hubble Ultra Deep Field
Agnostisismi

Jumalan olemassaolo
Agnostisismi
Ateismi
Deismi
Henoteismi
Monoteismi
Panenteismi
Panteismi
Polyteismi
Teismi
Jumalatodistukset
Kaikkivaltius
Kaikkivoipaisuuden paradoksi
Kosmologinen todistus
Luonnollinen teologia
Ontologinen todistus
Pahan ongelma
Teleologinen todistus
Jumalausko
Usko
Uskonnollisuus
Uskonnon alkuperä
Uskonto
Uskovainen
Jumaluusoppi
Teologia
Uskonnonfilosofia
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Agnostisismi tai agnostismi (kreik. α- a-, ei + γνώσις gnōsis, tieto) on käsitys, jonka mukaan olemassaoloa koskevien väitteiden – erityisesti Jumalan tai yliluonnollisen olemassaoloa koskevien – totuusarvoa ei tiedetä tai ei voida tietää. Termin loi Thomas Henry Huxley vuonna 1869. Agnostisismi ei tarkoita välttämättä uskonnottomuutta. Vaikka agnostikko kieltää esimerkiksi kristillisen jumalan olemassaoloa koskevan tiedon olemassaolon, agnostikko ei välttämättä ole ateisti eli hän saattaa silti uskoa Jumalaan.
Huxleyn agnostisismi

Sanat ”agnostisismi” ja ”agnostikko” loi brittiläinen luonnontieteilijä Thomas Henry Huxley, joka esitteli sen Metaphysical Societyn kokouksessa vuonna 1869. Huxleyn tarkoittamassa merkityksessä ”agnostisismi” ei viitannut vain Jumalan tai jumalten olemassaoloon eikä myöskään vain epätietoisuuteen yleensä, vaan tietoteoreettiseen asennoitumiseen, joka olisi osa tieteen olemusta. Huxleyn mukaan ”[a]gnostisismi on tieteen olemus, sekä muinaisen että nykyaikaisen. Se yksinkertaisesti tarkoittaa, ettei ihmisen tule sanoa tietävänsä tai uskovansa, jos hänellä ei ole tieteellistä perustaa tiedolleen tai uskolleen.” Huxley totesi, että sana ”’Agnostikko’ tuli mieleeni vastineeksi kirkkohistorian gnostikolle, henkilölle, joka halusi tietää niin paljon juuri siitä mistä minä en tiedä mitään.”
Huxley ei tarkoittanut agnostisismilla kantaa, että ihmisellä ei voi olla tietoa. Huxley hylkäsi useita kristinuskon väitteitä epätosina. Huxley tarkoitti, että väitettä ei tule hyväksyä tiedoksi, ellei sillä ole tukenaan näyttöä. Vuonna 1877 William Kingdon Clifford esitti Huxleyn agnostisismia muistuttavan, mutta muodoltaan erilaisen kannanoton: on aina ja kaikkialla väärin uskoa mihinkään riittämättömin perustein. Huxleyn esitelmän jälkeen agnostisismin käsitteestä on esitetty erilaisia tulkintoja.
Agnostisismi ja tieto

Yleensä agnostisismi määritellään käsitykseksi, jonka mukaan Jumalan olemassaolosta tai muusta vastaavasta todellisuutta koskevasta väitteestä ei ole tietoa tai siitä ei voi olla tietoa.
Jos agnostisismi ymmärretään tiedolliseksi epävarmuudeksi, se on aina agnostisismia jonkin suhteen. Ihminen voi olla agnostinen esimerkiksi paranormaalien ilmiöiden, maan ulkopuolisen elämän, salaliittoteorioiden tai muiden uskon tai tiedon kohteina olevien asian suhteen. Robin Le Poidevin nimittää yleisesti tähän tai tuohon aihepiiriin kohdistuvaa agnostisismia riippumatta siitä, onko se perusteltua tai ei, lokaaliksi agnostisismiksi. Globaali agnostisismi taas olisi Poidevinin mukaan agnostisismia kaiken suhteen, mikä hänen mukaansa tarkoittaisi jotain antiikin skeptismin kaltaista.
Agnostisismi Jumalan olemassaolon suhteen mielletään usein ”kolmanneksi tieksi” ateismin ja teismin välillä, mutta tämä ei vastaa sanan perinteistä merkitystä, jossa agnostisismi tarkoittaa yksinkertaisesti henkilöä, joka katsoo, että Jumalan olemassaoloa koskeville väitteille ei ole tiedollisia perusteita tai että ainakaan agnostikolla itsellään ei tietoa ole.
Heikko ja vahva agnostisismi

Robin Le Poidevinin määritelmän mukaan vahva agnostisismi Jumalan olemassaolon suhteen sanoo, ”että emme voi tietää, onko Jumala olemassa vai ei”. Le Poidevinin määritelmän mukainen vahva agnostisismi ei kuitenkaan tarkoita välttämättä, että vahvan agnostikon tulisi uskoa, että tieto aiheesta on ehdottomasti tavoittamatonta, tai että meillä ei voisi olla mitään oikeutettuja uskomuksia Jumalan olemassaoloon liittyen. Le Poidevin esittää, että vain rohkein ja kiinnostavin vahvan agnostisismin muoto esittää, että meillä ei voi olla oikeutettuja uskomuksia tällä alueella. Heikko agnostisismi tarkoittaa Le Poidevinin määritelmän mukaan vain henkilökohtaista tiedollista epävarmuutta sen suhteen, onko Jumala olemassa. Vahvasta agnostisismista seuraa heikko agnostisismi, mutta heikosta agnostisismista ei seuraa vahvaa agnostistista väitettä.
Michael H. Barnesin mukaan vahva agnostisismi on kanta, jonka mukaan kysymys Jumalan olemassaolosta ja todellisuuden perimmäisestä luonteesta on ehdottomasti inhimillisen tiedon ulottumattomissa. Vahvaa agnostisismia voi luonnehtia lauseella ”emme voi tietää onko jumalolentoa olemassa vai ei.” Heikon agnostisismin Barnes määrittelee tiedolliseksi epävarmuudeksi yleensä.
Graham Oppyn määritelmän mukaan vahva agnostisismi tarkoittaa näkemystä, jonka mukaan rationaalinen eli järkevä henkilö välttämättä omaksuu agnostistisen kannan kysymykseen Jumalan olemassaolosta. Heikko agnostisismi tarkoittaa näkemystä, jonka mukaan rationaalinen henkilö voi omaksua agnostistisen kannan kysymykseen. Oppyn määritelmän mukainen vahva agnostisismi ei ota kantaa siihen, katsooko vahva agnostikko kysymyksen Jumalan olemassaolosta olevan inhimillisen tiedon ulottumattomissa, vai onko kysymys ehkä vain nykyisen tieteellisen tiedon näkökulmasta ratkaisematon.
Agnostisismi ja käsitys Jumalan olemassaolosta

Sen enempää vahva kuin heikkokaan agnostisismi eivät ole välttämättä ristiriidassa sen enempää teismin kuin ateisminkaan kanssa, ja puhutaan agnostistisesta teismistä ja agnostistisesta ateismista. Filosofi Michael Scriven on muotoillut taulukossa olevan teistin, agnostikon ja ateistin tietoteoreettiseen määritelmän, jossa käsitys tiedosta Jumalan olemassaolosta määritellään asteikkona.
| Käsitys Jumalan olemassaolosta | Nimitys |
| --- | --- |
1. Suoraan todistuva: Teisti
2. Vahvoja todisteita puolesta: Teisti
3. Vahvoja todisteita puolesta, joitakin todisteita vastaan: Teisti, agnostistinen teisti
4. Todisteita puolesta ja vastaan yhtä paljon: Agnostikko (kapeassa mielessä)
5. Joitakin todisteita puolesta: Agnostikko (laajassa mielessä), epäilijä
6. Ei mitään todisteita puolesta: Ateisti, negatiivinen ateisti, agnostistinen ateisti
7. Ei mitään todisteita puolesta, vahvoja todisteita vastaan: Ateisti, positiivinen ateisti
Scriven nimittää epäilijöiksi niitä, joiden mielestä Jumalan olemassaolon puolesta on joitakin todisteita, mutta Jumalan olemassaolo on epätodennäköistä. Epäilijät ovat agnostikkoja sanan laajassa mielessä. Agnostikkoja käsitteen suppeassa merkityksessä ovat Scrivenin mukaan ne, joiden mukaan Jumalan olemassaolon todennäköisyys on 50 %.
Scrivenin mukaan agnostikot voidaan jakaa kahteen ryhmään myös toisella perusteella. Scriven nimittää positiiviseksi agnostisismiksi käsitystä, jonka mukaan on runsaasti todisteita sekä Jumalan olemassaolon puolesta että Jumalan olemassaoloa vastaan. Negatiivinen agnostisismi taas on Scrivenin mukaan asenne, jossa ei haluta ottaa kantaa Jumalan olemassaoloon vaan vedotaan tietämättömyyteen.
Agnostikko voi uskoa Jumalaan huolimatta siitä, ettei katso uskolle olevan tiedollisia perusteita, esimerkiksi ”tunteellisin perustein”. Tämän tyyppisiä näkemyksiä on myös kutsuttu agnostistiseksi teismiksi. Osa agnostikoista myös kuuluu uskonnollisiin yhteiskuntiin esimerkiksi uskonnollisten rituaalien arvostamisen vuoksi. Kantaa, jossa uskon puuttumisen katsotaan tekevän tilaa uskonnolliselle uskolle, on kutsuttu fideistiseksi agnostisismiksi.
Apateistiseksi agnostikoksi on joissakin yhteyksissä kutsuttu agnostikkoa, jolle koko kysymys Jumalan olemassaolon todistamisesta on yhdentekevä.
Agnostikkona itseään pitävä saattaa uskoa, että kaikkeuden ”takana”, ”tuolla puolen” tai ”perustana” on jokin voima, vaikka myöntääkin ettei sellaisen olemassaolosta ole näyttöä. Tällaisesta vakaumuksesta on joskus käytetty hollannin kielestä lainattua sanaa ”ietsismi” (iets, ’jotain’), tarkoittamaan uskoa johonkin tarkemmin määrittelemättömään ”korkeampaan voimaan”.