stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Renny Harlin
Aiheesta muualla

Harlinin virallinen sivusto. (englanniksi)
Renny Harlin Elonetissä.
Renny Harlin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Miten minusta tuli minä, Renny Harlin. Ylen Elävä arkisto.
Harlin, Renny hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Betoni-Jussi elämäntyöstä |
| --- | --- |
 Teuvo Aura, Annikki Arni (1978)  Paula Talaskivi (1979)  Tapio Vilpponen (1980)  Erik Blomberg, Eino Mäkinen (1981)  Spede Pasanen (1985)  Risto Orko (1987)  Tapio Vilpponen (1989)  Tampereen elokuvajuhlat (1990)  Renny Harlin (1991)  Peter von Bagh (1992)  Jukka Mäkelä (1997)  Vesa-Matti Loiri (1998)  Åke Lindman (2008)  Lasse Pöysti (2010)  Matti Kassila (2011)  Elina Salo (2012)  Anneli Sauli (2013)  Jörn Donner (2014)  Antti Litja (2015)  Kari Sohlberg (2016)  Helena Ylänen (2017)  Maunu Kurkvaara (2018)  Hannele Lauri (2019)  Markus Selin (2020)  Pirjo Honkasalo (2021)  Heikki Nousiainen (2022)  Esko Salminen (2023)  Kati Outinen (2024) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Jäätävä polte (1986) oli Renny Harlinin ensimmäinen pitkä elokuva.
Renny Harlin vuonna 2017.
Johan Heimilä

Johan Rudolf Heinström myöh. Heimilä (12. joulukuuta 1887 Helsinki – 28. syyskuuta 1957) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat vahtimestari Johan Viktor Heinström ja Edla Sofia Nyström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Vilhelmiina Rasan kanssa.
Jääkärikausi

Tämä kansakoulun käynyt merimies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. syyskuuta 1915, josta hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 18. lokakuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin työlomalle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Takaisin Suomeen hän saapui 29. marraskuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen 1. joulukuuta 1918 vääpeliksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin Kenttätykistörykmentti n:o 3:n 3. patteriin, josta hänet siirrettiin 2. patteriin 5. lokakuuta 1919. Raskaan tykistörykmentin 4. patteriin rehumestariksi hänet siirrettiin 1. marraskuu 1920. Armeijasta hän erosi 1. toukokuuta 1921 ja siirtyi vuokra-ajurin toimeen Lappeenrantaan vuosiksi 1922–1924. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui 31. maaliskuuta 1924 ja hänet sijoitettiin Savon jääkärirykmentin 1. konekiväärikomppaniaan, missä hän toimi 1. huhtikuuta 1927 saakka, jonka jälkeen hän erosi uudelleen armeijasta ja siirtyi satamatyömieheksi Viipuriin vuosiksi 1927–1932, jonka jälkeen hän astui jälleen 1. marraskuuta 1932 armeijan palvelukseen ja nyt hänet sijoitettiin yövartijaksi muonavarikko 2:een Viipuriin.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Heimilä osallistui varastomiehenä 2. Armeijakunnan Elintarvikekenttämakasiini 1:ssä. Välirauhan ja jatkosodan aikana hän palveli varastomiehenä Elintarvikekenttävarikko 2:ssa, missä tehtävässä hän palveli sodan loppuun saakka, jolloin jäi eläkkeelle. Hänet on haudattu Raisioon.
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania
Heinkel He 70

| Heinkel He 70 |
| --- | --- |

Tyyppi:  matkustajakone
Alkuperämaa:   Saksa
Valmistaja:  Heinkel Flugzeugwerke
Suunnittelija:  Siegfried ja Walter Günter
Ensilento:  1. joulukuuta 1932
Esitelty:  15. kesäkuuta 1934
Valmistusmäärä:  324, joista 28 siviilikäyttöön 
Valmistusvuodet:  1932–1938
Unkarilainen Heinkel He 170
Heinkel He 70 on saksalaisen lentokonevalmistajan Heinkelin Deutsche Luft Hansalle suunnittelema ja valmistama matkustajalentokone., joka lensi ensilentonsa 1. joulukuuta 1932
Koneen sotilasversiota käyttivät Saksan ilmavoimat, sekä Espanjan sisällissodassa Kansallisten puolen lentojoukot, ja myöhemmin Espanjan ilmavoimat, yhteys- ja pommikoneena. Unkarin ilmavoimat käytti koneesta kehitettyä tähtimoottorista He 170 -versiota.
Tekniset tiedot (He 70F)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1–2
Matkustajat: 4
Pituus: &&&&&&&&&&&&&011.070000011,7 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&014.080000014,8 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.01000003,1 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&036.050000036,5 m²
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&03460.&&&&003 460 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × BMW VI 7,3 -V12-moottori; &&&&&&&&&&&&0552.&&&&00552 kW (&&&&&&&&&&&&0750.&&&&00750 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0360.&&&&00360 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01000.&&&&001 000 km nopeudella 335 km/h
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&05485.&&&&005 485 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&&05.02000005,2 m/s
Aseistus
7,9 mm konekivääri (He 70E-1)
300 kg pommikuorma (He 70E-1)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinkel He 70 Wikimedia Commonsissa
Heinkel He 70 Blitz, un avion de reconnaissance plus élégant que réellement efficace (ranskaksi)
Airwar.ru: Heinkel He.70 Blitz (venäjäksi)
Airwar.ru: Heinkel He.170 (venäjäksi)
Frans Heinonen

Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Frans Wiktor Heinonen (5. marraskuuta 1894 Pöytyä – 15. syyskuuta 1916 Latvia) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Gustaf Adolf Heinonen ja Vendla Fredriika Färm.
Opinnot

Heinonen kävi viisi luokkaa Turun suomalaista klassillista lyseota.
Jääkärikausi

Heinonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 13. tammikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, missä hän kaatui vartiopalvelusta suorittaessaan saadessaan kranaatin sirpaleesta otsaansa. Hänet haudattiin suomalaiseen sankarihautaan Riianlahden rannalle, Hänet on haudattu samaan hautaan Dumbeen Latsche-joen suulle saksalaisten aseveljien kanssa. Samassa haudassa lepää myös neljä muuta partiokahakoissa vuonna 1916 kaatunutta suomalaista jääkäriä: Einar Otto Evert Myntti, Emil Aleksander Kantola, Viktor Kamis ja Konrad Johan Olof Pehrsson. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Turussa.
Heimo (kansatiede)

Heimo on ryhmä sukuja tai klaaneja, joita yhdistää naapuruus, kieli ja kulttuuri. Sosiaaliantropologiassa heimo tarkoittaa yleensä muutaman sadan tai muutaman tuhannen ihmisen yhteisöä, jolla on löyhä yhteinen identiteetti, mutta ei poliittista hierarkiaa tai keskitettyä valtajärjestelmää. Identiteetti syntyy usein oletetusta yhteisestä esi-isästä. Monesti heimoa johtaa osa-aikaisesti big man. Sosiaaliantropologisen määritelmän mukaisessa heimoyhteiskunnassa ei ole periytyvää päällikkyyttä.
Toisaalta heimo tarkoittaa voi tarkoittaa kansatieteellisenä, historiallisena tai sosiologisena käsitteenä myös muunlaista kylien, sukujen, klaanien, asutusten tai muiden vastaavien yhteisöjen muodostamaa ykseyttä, jossa yleensä vallitsevat sama kulttuuri ja kieli. Heimo-sana saattaa tällöin olla etnisen ryhmän synonyymi.
Heimo antropologiassa

Kulttuuriantropologiassa heimolla tarkoitetaan kylässä asuvaa muutaman sadan ihmisen joukkoa, jolta puuttuu voimakas johtajuus. Heimoa yhdistää lähinnä sukulaisuus ja heimo on teoriassa ryhmien joukko. Väestömäärä on aina yleensä alle 1 000. Heimo voi hankkia elatuksensa joko yksinkertaisella maanviljelyllä tai paimentolaisuudella. Suotuisissa oloissa heimo voi hankkia ravintoa metsästyksellä ja kalastuksella jolloin puhutaan ”kompleksisista metsästäjä-keräilijöistä”.
Heimo on etnisesti yhtenäinen. Heimoa hallitaan suhteellisen tasa-arvoisesti tai mahtimiehen johdolla. Mahtimies on yleensä neuvoa-antava karismaattinen johtaja jonka on monesti kuunneltava yleistä mielipidettä. Silti kaikki päätökset eivät ole enemmistöpäätöksiä niin kuin hopeilla. Mahtimiehelläkään ei ole suurta valtaa, hänen pitää ansaita johtajuutensa. Yksityisomistus on yleensä niukkaa.
Heimon sisällä on eriarvoisia ryhmiä, muttei varsinaisia yhteiskuntaluokkia. Yksilön asema heimossa määräytyy sukulaisuuden mukaan.
Yhteiskunta koostuu esimerkiksi sukupohjaisista klaaneista. Heimo ei ole niin vahvasti johdettu ja yhteiskunnallisesti kerrostunut kuin päällikkökunta. Heimossa ei ole asutuksen hierarkiaa ja työnjakoa. Heimossa ei ole vallan ja esimerkiksi uskonnollisen tiedon monopolia. Heimossa ei myöskään ole lakia tai vastaavaa kiistojen tai rikosten keskitettyä sovittelua eikä työnjakoa.
Heimojen arvellaan syntyneen maanviljelyn myötä, eli noin 13 000 vuotta sitten hedelmällisen puolikuun alueella Lähi-idässä. Heimot olisivat eräs tapa runsaisiin, mutta saatavuudeltaan etukäteen vaikeasti ennustettaviin luonnonvaroihin. Esimerkiksi maanviljelyä rasittavat kuivuudet ovat ennalta arvaamattomia ja haittaavat viljelyä lähekkäisilläkin alueilla eri tavoin. Kuivuudesta paremmin selvinnyt heimon jäsen saattoi auttaa muita niukkoina vuosina.
Heimoilla oli kiinteyttä kyllin, jotta ne saattoivat ohjata ruoan jakelua ja tuotantoa niukkoina vuosina, mutta eivät rajoittaneet yksilön vapautta
Toisten mielestä heimot olisivat syntyneet vasta valtioiden synnyn jälkeen, eli vuoden 3700 eaa. jälkeen. Nämä sekundaariset, toisen vaiheen heimot olisivat saattaneet Morton H. Friedin mukaan syntyä valtioiden järjestäessä ryhmiin kuuluvia ihmisiä hallinnollisiin joukkoihin, tai ryhmien yhteistyönä taisteltaessa ryhmien alueelle laajenevaa valtiota vastaan. Esimerkkinä eurooppalaisten kohtaamista heimoista olivat Arizonan hopi-intiaanit.
Suomen historian heimot

Heimolla on aiemmin viitattu suomalaisten kansan alkuperäisiin toisistaan poikkeaviin alueellisiin, kielellisiin ja kulttuurillisiin väestöryhmiin. Tämän merkityksensä heimo-sana sai 1800-luvulla saksan kielen Stamm-käsitteen käännöksenä. Suomalaiset saattavat myös puhua itäkarjalaisista tai virolaisista heimokansana tai heimoveljinä. Tällöin sanaa ”heimo” käytetään alkuperäisemmässä merkityksessään sukulaisuuden ilmaisijana. Tästä merkityksestä sana heimo on lainattu erääksi luokittelun tasoksi myös biologiseen taksonomiaan. Nykyaikaisessa tieteessä ei enää kuitenkaan juuri käytetä heimo-sanaa puhuttaessa esimerkiksi suomen murrealueista, historiallisista maakunnista tai näihin liittyvistä eri aikaisista etnonyymeistä tai suomen sukulaiskielten puhujista. Sanan käyttö näissä yhteyksissä rajautuu lähinnä tieteenhistoriallisiin ja historiakulttuurisiin tai historiallisiin yhteyksiin, esimerkkinä vaikkapa Topeliuksen Maamme kirjassa esitetyt historiallisten maakuntien stereotypiat tai Suomen historian käsite heimosodat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heimo (kansatiede) Wikimedia Commonsissa
Veit Heinichen

Veit Heinichen (2019)
Veit Heinichen (s. 1957 Villingen-Schwenningen) on saksalainen kirjailija.
Elämä

Veit Heinichen opiskeli liiketaloutta Stuttgartissa ja aloitti tämän jälkeen työt Daimler-Benz AG:lla. Jonkin aikaa autoteollisuudessa työskenneltyään hän päätyi kuitenkin vaihtamaan alaa ja siirtyi kirjallisuuden pariin. Heinichen on työskennellyt niin kirjakauppiaana kuin eri kustantamojen palveluksessa; hän oli yksi Berlin Verlags -kustantamon perustajista ja toimi sen toimitusjohtajana vuoteen 1999 saakka. Veit Heinichen on asunut jo useiden vuosien ajan Italian Triestessä, jonne myös hänen Proteo Laurenti -dekkarisarjansa tarinat sijoittuvat. Heinichenin romaaneita on käännetty 10 eri kielelle, niistä on tehty tv-elokuvia ja ne ovat saaneet useita palkintoja. Veit Heinichen vieraili Suomessa marraskuussa 2019 Krimi Helsinki -tapahtumassa.
Teokset

Proteo Laurenti -sarja
2001 Gib jedem seinen eigenen Tod, Zsolnay Verlag (Kullekin suo kuolemansa, Kustantamo Huippu 2018, ISBN 9789526909806)
2002 Die Toten vom Karst, Zsolnay Verlag (Karstin kuolleet, Kustantamo Huippu 2020, ISBN 9789526909868)
2003 Tod auf der Warteliste, Zsolnay Verlag
2005 Der Tod wirft lange Schatten, Zsolnay Verlag
2007 Totentanz, Zsolnay Verlag
2009 Die Ruhe des Stärkeren, Zsolnay Verlag
2010 Keine Frage des Geschmacks. Zsolnay Verlag
2013 Im eigenen Schatten, Zsolnay Verlag
2016 Die Zeitungsfrau, Piper Verlag
2017 Scherbengericht: Commissario Laurenti vergeht der Appetit, Piper Verlag
Palkintoja

2003 Premio Franco Fedeli -finalisti romaanilla Die Toten vom Karst (yksi kolmesta parhaasta italiankielisestä rikosromaanista)
2004 Premio Franco Fedeli -finalisti romaanilla Tod auf der Warteliste (yksi kolmesta parhaasta italiankielisestä rikosromaanista)
2005 Radio Bremen Krimipreis -dekkaripalkinto ”Triestelle keskieurooppalaisen kulttuurin näyttämönä tunnusomaisten historiallis-poliittisten siteiden tarkkanäköisestä, viihdyttävästä ja virheettömästä kuvauksesta”
2010 Premio Azzeccagarbugli -palkinto parhaasta vieraskielisestä romaanista Die Ruhe des Stärkeren
2011 XIII Premio Internazionale Trieste Scrittura di Frontiera
2012 Gran Premio Noé
2012 European Crime Fiction Star Award -finalisti yhdessä Petros Markarisin ja Fred Vargasin kanssa
2014 Premio Selezione Bancarella romaanista Im eigenen Schatten
Leo Heinonen

Leo Sven ”Leksa” Heinonen (17. huhtikuuta 1920 Sortavala – 22. maaliskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen manageri ja musiikkitapahtumien tuottaja. Heinonen järjesti Suomeen muun muassa The Whon ja Jimi Hendrix Experiencen sekä tuotti The Rolling Stonesin konsertin Helsingin olympiastadionilla vuonna 1970. Heinonen vastasi The Renegadesin tuomisesta Suomeen.
Ura

Heinosen ura tapahtumatuottajana käynnistyi 1940-luvun loppupuolella, jolloin hän alkoi pyörittää lahtelaisen Teivaalan tanssilavan ohjelmatoimintaa. Sosiaalisesti taitavana tunnettu Heinonen ystävystyi pian esimerkiksi Reino Helismaan, Toivo Kärjen ja Olavi Virran kanssa ja päätyi järjestämään kiertueita muun muassa Henry Theelille, Kärjelle, Matti Louhivuorelle ja Metro-Tytöille, jossa laulaneen Anna-Liisan kanssa hän myös avioitui.
1960-luvun alussa Heinonen muutti Helsinkiin ja perusti Mainosohjelma-nimisen ohjelmatoimiston. Hän tuotti Suomeen esiintymään muun muassa italialaisen lapsitähti Robertinon. Heinosen yhtiökumppaniksi tuli pian Jorma Weneskoski, ja yrityksen nimeksi vaihtui Mainosohjelma–Finnshow. Weneskosken ja Heinosen tiet kuitenkin erosivat riitaisasti, minkä myötä Heinonen jäi pyörittämään ohjelmatoimistoa nimellä Finnshow.
Heinosen Finnshow'n huippuvuodet ajoittuvat 1960-luvulle ja 1970-luvun alkuun, jolloin hän toi Suomeen esimerkiksi The Whon, The Rolling Stonesin, Jimi Hendrix Experiencen ja The Tremeloesin ja Fleetwood Macin. 1960-luvun edetessä yritys saavutti ulkomaalaisen pop-musiikin tuomisessa Suomeen liki monopoliaseman. Kenties menestyksekkäin Heinosen projekti oli The Renegades, joka keikkaili ja levytti Suomessa runsaasti aiheuttaen liki beatlemanian veroista hysteriaa.
Heinonen järjesti The Rolling Stonesin esiintymään Suomeen syyskuussa 1970, mutta jo tällöin hän kärsi vakavista terveysongelmista. 1970-luvun alussa Heinonen järjesti tansseja Helsingin työväentalolla ja soitti levyjä Sturenkadulla sijainneessa Ravintola Duunarissa. Heinonen kuoli vuonna 1987.
Muuta

Leo Heinosen poika Joni Heinonen toimi jo 1960-luvulla The Renegadesin kiertumanagerina ja tulkkina. Myöhemmin hän on työskennellyt muun muassa Bamboo- ja Hurriganes-yhtyeiden kanssa sekä avannut Lahteen Catacombi-diskon.
Marmoripalatsi (Helsinki)

| Marmoripalatsi |
| --- | --- |
 Marmoripalatsi pääsisäänkäynnin puolelta. Kuva vuodelta 2007.
Osoite:  Itäinen Puistotie 1
Sijainti:  Kaivopuisto, Helsinki
Valmistumisvuosi:  1918
Suunnittelija:  Eliel Saarinen
Rakennuttaja:  August Keirkner
Omistaja:  HGR Property Partners
Julkisivumateriaali:  marmori
 Työtuomioistuin sijaitsi Marmoripalatsissa vuosina 1984–2012 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marmoripalatsi on kaupunkipalatsi, joka sijaitsee Helsingin Kaivopuistossa osoitteessa Itäinen Puistotie 1. Palatsin rakennutti yksityiskodikseen ruukinpatruuna August Keirkner, mutta suurimman osan historiaansa se on toiminut eri tuomioistuinten istuntopaikkana.
Tontin aiemmat rakennukset

Marmoripalatsin paikalla sijaitsi aiemmin toinen Kaivohuoneen intendentin, everstiluutnantti Walfrid Spåren huviloista Itäisellä Puistotiellä. Tämä huvila numero 1 oli Spåren omassa käytössä. Spåren huvilaan oli otettu mallia viisi vuotta aiemmin Adrianmeren rannalle valmistuneesta arkkiherttua Ferdinand Maximilianin Miramaren linnasta. Spåre tosin rakennutti huvilansa hirsistä, kun Miramare oli tehty marmorista.
Helsingin kaupunki kaavoitti Kaivopuiston itäosan uudeksi kaupunginosaksi vuonna 1886, jolloin Spåre osti noin 2 800 neliömetrin tonttinsa 6 977 markalla vuonna 1887. Spåre myi huvilan Eva M. Basilierille 44 000 markalla vuonna 1894. Basilier peruskorjasi rakennuksen ja muutti sen 24-paikkaiseksi sairaskodiksi. Huvilaa laajennettiin G. A. Sundelinin piirustusten mukaisesti etelään. Rakennuksen hankinta- ja remonttikustannukset olivat yhteensä noin 100 000 markkaa. Basilier joutui myymään sairaskotinsa 1899 ilmeisesti taloudellisista syistä, vaikka olikin saanut rahallista tukea ja lainaa sen ylläpitoon valtiolta.
Sairaskodin osti helmikuussa 1899 metodistisaarnaaja Alfred Hidén, jonka puoliso Bertha Hidén jatkoi sairaalan toimintaa. Sairaskoti laajensi toimialaansa synnytysosastolla, ja sen laajentamisesta tehtiin entistä mittavampi suunnitelma keväällä 1899. Hilden tiedusteli kolme vuotta myöhemmin Suomen Metodisti-Episkopaalikirkolta halukkuutta ostaa Kaivopuiston sairaskoti. Kirkko ei ollut kuitenkaan kiinnostunut, ja Hidén myi rakennuksen sairaskotinsa johtajattarelle Hulda Fröjdmanille ja tämän puolisolle rautatievirkamies F. W. Fröjdmanille seuraavana vuonna. Sairaskodin toiminta jatkui, mutta rakennus ja sen ympäristö alkoivat rapistua vähitellen.
Fröjdman tarjosi sairaalarakennustaan kaupungin lunastettavaksi 160 000 markalla keväällä 1910, mutta kaupunki hylkäsi ehdotuksen. Rakennuksen osti saman vuoden heinäkuussa kuitenkin tilanomistaja C. G. Avellan, jonka toimeksiannolla rakennus muutettiin Waldemar Aspelinin suunnitelmien pohjalta asuinkäyttöön syksyllä 1910. Rakennuksen sisätiloissa tehtiin laajoja porras- ja huonetilamuutoksia. Tontti sai ympärilleen uuden jugendtyylisen muurin. Avellan myi tontin rakennuksineen edelleen ruukinpatruuna August Keirknerille 335 000 markalla vuonna 1916.
Marmoripalatsin suunnittelu ja rakentaminen

Alkuperäisen Spåren huvilan viimeinen omistaja August Keirkner päätti purkaa huvilan ja rakennuttaa paikalle uuden eläkekodikseen ajattelemansa rakennuksen. Villa Keirknerin suunnittelijaksi palkattiin Eliel Saarinen, jonka toimistolla oli ollut 1910-luvulla muitakin suunnittelukohteita Kaivopuiston alueella. Rakennuksen suunnittelussa Saarisen apuna olivat myös kuvanveistäjät Gunnar Finne ja Emil Wikström sekä taiteilija Olga Gummerus-Ehrström. Marmoripalatsin rakennustyöt alkoivat Saarisen suunnitelmien pohjalta vuonna 1916 vanhan huvilan purkamisella. Uuden nelikerroksisen ja kivirakenteisen palatsin rakentaminen käynnistyi seuraavan vuoden alulla, jolloin Keirkner hankki myös 150 neliömetriä lisää maata tontin itälaitaan. Keirkner rahoitti hankkeen myymistään Kolhon sahasta ja Inhan tehtaista saaduilla 4,5 miljoonalla markalla. Rakennus suunniteltiin klassistiseen tyyliin Keirknerien yksityiskodiksi ja taidekokoelman säilytyspaikaksi. August Keirkner kuoli sisällissodan levottomuuksissa ennen palatsin valmistumista 22. helmikuuta 1918, ja hänet haudattiin Marmoripalatsin puutarhaan. Vuonna 1920 valmistuneen hautamuistomerkin toteutti kuvanveistäjä Gunnar Finne. Itse palatsi valmistui lopulta vuoden 1918 loppuun mennessä.
Vuodet 1918–1946

August Keirknerin puoliso Lydia Keirkner muutti palatsiin sen valmistuttua vuonna 1918. Leskeksi jäänyt Keirkner ei asunut palatsissa yksin, sillä sinne muutti samalla myös hänen kuusi vuotta vanhempi sisarensa, Kammion sairaalan entinen ylisairaanhoitaja Fanny Bremer, ja Keiknerien sihteerinä jo Ähtärissä toiminut Anna Waldén. Fanny Bremer kuoli joulukuussa 1936, minkä seurauksena Keirkner päätti lopulta myydä liian autioksi jääneen palatsinsa paperitehtailija Rudolf Waldenille 4,25 miljoonalla markalla vuonna 1937. Kaupan yhteydessä August Keirknerin hauta siirrettiin Hietaniemen hautausmaalle. Lydia Keirkner muutti korttelin päässä olevalle Raatimiehenkadulle, jossa asui aina kuolemaansa vuonna 1945 saakka. Marmoripalatsissa säilytetyn merkittävän taidekokoelman hän testamenttasi Ateneumin taidemuseolle.
Marmoripalatsin uusi omistaja Rudolf Waldén muutti rakennukseen puolisonsa Anni Waldenin kanssa marraskuussa 1937. Taloon muuttivat myös perheen kaksi nuorinta lasta, Liisa ja Lauri. Palatsi remontoitiin kokonaisuudessaan, ja sen sisätilat maalattiin uudelleen vaaleammilla värisävyillä. Yhtyneiden paperitehtaiden johtajana Walden järjesti Marmoripalatsissa erilaisia edustustilaisuuksia ja päivällisiä. Marmoripalatsin ikkunat hajosivat ja rakennuksen välihalli sai sirpalevaurioita Helsingin suurpommituksissa jatkosodan aikana vuonna 1944. Rudolf Waldén kuoli lokakuussa 1946. Marmoripalatsi oli siirtynyt jo saman vuoden maaliskuussa vuokralle valtiolle.
Vuodet 1946–1984

Marmoripalatsia käytettiin sotien jälkeen sotaylioikeuden istuntotilana asekätkentäjutun käsittelyssä. Marmoripalatsi siirtyi valtion omistukseen vuonna 1949.
Vuonna 1952 vastaperustettu Helsingin hovioikeus sai Marmoripalatsin käyttöönsä. Hovioikeus toimi rakennuksessa reilut kolme vuosikymmentä, kunnes se muutti vuonna 1984 moderneihin tiloihin Itä-Pasilaan.
Nykytilanne

Vuosina 1984–2012 Marmoripalatsissa istui työtuomioistuin ja vuodesta 2004 lisäksi tuomarinvalintalautakunta. Nykyään työtuomioistuin sijaitsee Pasilassa.
Tammikuussa 2013 uutisoitiin Senaatti-kiinteistöjen laittaneen kohteen myyntiin. Myytävä tontti on pinta-alaltaan 2 777 neliömetriä, ja rakennuksen kerrosala on yhteensä noin 1 400 neliömetriä ja bruttoala 2 100 neliömetriä. 2013 Senaatti arvioi kiinteistön myyntihinnaksi vuonna 2013 noin 15–25 miljoonaa euroa. Rakennuksessa järjestettiin avoimet ovet 11. syyskuuta 2015 osana Open House Helsinki-tapahtumaa.
Pitkään tyhjillään olleen rakennuksen osti lopulta suomalainen kiinteistösijoitusyhtiö HGR Property Partners maaliskuussa 2019. Kauppahinnaksi kerrottiin 6,6 miljoonaa euroa. Yhtiö kertoi, että sillä ei ostohetkellä vielä ollut tarkkoja suunnitelmia rakennuksen tulevasta käyttötarkoituksesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marmoripalatsi Wikimedia Commonsissa
Työtuomioistuimen toimitilat (Arkistoitu – Internet Archive)
Marmoripalatsi elokuussa 2010.
Heinäsirkkasinfonia

Heinäsirkkasinfonia (saks. Grillen-Sinfonie, Grillen-Symphonie) (TWV 50:1) on Georg Philipp Telemannin viimeistään vuonna 1766 säveltämä ryhmäkonsertto (Concert à 9 parties). Teoksen sävellajina on G-duuri ja soitinnuksena poikkihuilu (ja/tai pikkolohuilu), chalumeau, oboe, kaksi kontrabassoa (tai violonea) ja continuon sisältävä jousiorkesteri. Teos on kolmiosainen (tempomääreinä Etwas lebhaft – Tändelnd – Presto) ja tyylilajiltaan säveltäjän oman määritelmän mukaan kirjoitettu "walesilaiseen, ranskalaiseen, englantilaiseen, skottilaiseen ja puolalaiseen tyyliin".
Säveltäjän omakätinen käsikirjoitus Heinäsirkkasinfoniasta on nykyisin Berliinin valtionkirjaston kokoelmissa signumilla Mus. ms. autograph Telemann 3; aiemmin se oli osa Telemannin pojanpojan Georg Michael Telemannin (1748–1831) oppilaan, baltiansaksalaisen säveltäjä ja suurkeräilijä Georg Poelchaun (1773–1836) kokoelmia. Samassa käsikirjoituksessa on myös Telemannin "musiikillinen idylli" Toukokuu (Der Mai, TWV 20:4).
Hännsler-Verlag on julkaissut Heinäsirkkasinfoniasta Peter Thalheimerin toimittaman laitoksen vuonna 1978 (Hänssler Edition 39.801/01).