Zbrutšin jumalankuva
Patsaan kuvaus

Arkeologisten ja kirjallisten lähteiden mukaan muinaiset slaavit tekivät useimmiten puisia jumalten patsaita ja antoivat niille ihmisen ulkonäön. Jumalia ja pappeja kuvattiin ilman sotilaallisia ominaisuuksia. Zbrutšin taiteellisesta nelikasvoisesta idolista ainutlaatuisen tekee se, että tämä jumalankuva on veistetty piipitoisesta harmaasta kalkkikivestä. Patsas on koko pituudeltaan peitetty erilaisilla pintareliefeillä, jotka joskus vaihtuvat kaiverruksiksi. Idolin yläosa on koristeltu pyöreällä päähineellä, jonka päälle on käännetty kohoreunus, ja sen alapuolella on neljät kasvot, joista kahdet ovat suurempia ja kahdet pienempiä. Yhteisen hatun alle on veistettyinä slaavilaiset ylimmät jumalat Lada, Mokoš, Perun ja Dažbog. Oletetaan, että toisaalta jumalten kasvojen katse neljään eri suuntaan ylläpitää heidän kaikkialla luonnossa olemisen ajatusta tai mm. pahuuden kantajina pidettyjen "pahojen tuulien" puhaltamista niin pohjoisesta, etelästä, lännestä kuin idästä. Toisaalta nämä antropomorfiset kuvat yhdistettyinä yhden päähineen alle tarkoittavat yhdessä luomisen ikuisuutta, elämän ja kehityksen voittamattomuutta.
Tutkijat jakavat 267 senttimetriä eli melkein kolme metriä korkean, poikkileikkaukseltaan lähes neliön muotoisen (29x32 cm) ja tonninpainoisen idolin kolmeen vaakasuoraan rakenneosaan tai kerrokseen, jotka heijastavat pakanaslaavien ajatusta maailmankaikkeuden kolmesta tasosta. Tutkijoiden mielestä alempi taso symboloi maanalaista tuonpuoleista jumaluutta, keskimmäinen ihmisten maallista ja ylempi jumalien taivaallista maailmaa. Tasoista ylempi on 160, keskimmäinen 40 ja alin 67 senttimetrin korkuinen. Idolissa on näin ollen 12 erillistä nelikulmaista tahkoa, joista yksi alimmalla tasolla olevista on tyhjä, kun taas muut 11 kukin sisältää yhden kuvan. Idolin merkityksellisiä veistoksia ovat kuvia ihmishahmoista. Yli puolitoista metriä pitkien naispuolisten jumalten, sormusta pitelevän Ladan ja sarvea kantavan Mokošin alapuolelle on kaiverrettu naishahmoja selvästi erottuvine rintoineen. Toinen naisista on kuvattu yhdessä lapsensa kanssa. Vierekkäisten, hevosella ja salamamiekalla varustautuneen Perunin ja Dažbogin, jolla on vaatteissaan aurinkomerkki, alapuolella on miesfiguureja.
Jumalien käsien asento kaikissa kuvioissa on hyvin hieraattista eli papillista ja samoin identtistä: oikea käsi nostettuna rinnalle ja vasen käsi laskettuna vatsalle. Yleensä hahmot ovat pukeutuneet samanlaisiin pitkähihaisiin paitoihin, joissa on leveä vyö, ja joiden alta näkyvät kaavamaisesti kuvatut paljaat, lyhyet ja melko ohuet jalat. Kuten muinaisina aikoina yleensä, ihmiset on kuvattu neljä kertaa pienempinä taivaan ja kolme kertaa pienempinä maanalaisia jumalia. Myös ihmisten vaatteet ovat pitkiä, mutta ilman vyötä, ja heitä on kuvattu ojennetuin käsin aivan kuin he pyörisivät itäslaavilaisessa pakanallisessa horovod-nimisessä ympyrätanssissa.
Lopuksi haavemaisinta, alempaa tasoa edustavat kuvat hädin tuskin rajatusta viiksekkäästä miehestä ja sen sivuilla kahdesta samanlaisesta, joilla on pienemmät kasvot. Kolmesta kaksi on polvistuneina, ja he yhdessä ikään kuin kohotetuilla käsillään ylläpitäisivät ylempiä rakenneosia. Joskin kuvanveistäjä on kuvannut vain yhtä jumalaa etupuolelta, esittänyt hänen torsostaan profiili- ja kasvoista kokokuvan. Tässä useimmiten arvellaan kuolleiden maanalaista valtakuntaa ja karjankasvatusta suojeleva jumalaa Velesta olevan kuvattuna perustana sille, jolla maailma rakenteeltaan lepää. Tai voi olettaa, että kääntöpuolella on joko aurinkojumala Khors, tuulten jumala Stribog tai arvoituksellinen Tšernobog. Tuskin havaittavissa olevan ympyrän, jossa on kuusi sädettä, arvellaan kertovan maanalaisesta sekä pimeydestä että auringosta.
Veistoksen eri osissa on säilynyt jälkiä mineraalipunaisesta maalista, mikä viittaa siihen, että se on alun perin maalattu punaiseksi. Punaiseksi maalatun Zbrutš-idolin kolmen kerroksen ja neljän kasvoreliefin koostumus saattoi symboloida elämän, lisääntymispotenssin ja hedelmällisyyden ajatusta. Oletettavasti idoli on jaettu kolmeen horisontaaliseen osaan ja siten siihen on koodattu vuoden kaksitoista kuukautta. Epäjumalten neljät kasvot yhdistettiin neljään vuodenaikaan. Joidenkin mukaan taiteilija on pyrkinyt välittämään ylemmän tason taivaankappaleiden levollisuutta, keskellä olevien ihmisten avuttomuutta ja alemmalla tasolla olevien kasvoilla näkyvää vihaa ja raivoa. Joidenkin mukaan Zbrutšin kivijumalanveistoksen loi puolalainen runoilija Tymon Zaborowski vuosina 1822–1823 työskennellessään keskeneräiseksi jääneen runoteoksensa ”Bojan”in ja erityisesti julkaisemattoman runollisen näytelmänsä Umwitin parissa. Zaborovski saattoi jälkimmäisen valmistuttua vuonna 1823 määrätä puutarha- ja puistoveistospatsaana käytössä olleen "idolin" hukutettavaksi Zbrutšjokeen.
Löytynyttä Zbrutšin kiviveistosta verrattiin välittömästi Rügensaarella sijaitsevan Arkonin temppelin polabia äidinkielenään puhuvien slaavien korkeimpaan epäjumalan Svantovitin esikuvaan, jota Saxo Grammaticus luonnehti nelikasvoisena ja runsaudensarvi kädessään. Zbrutšin idolia pidettiin kuitenkin Svantovitia paljon arkaaisempana ja teologisempana, koska sen tetraedrisen luonteen epäiltiin liittyneen ihmisten muinaisiin, itse asiassa jopa neoliittikauden ideoihin välttämättömyydestä suojella itseään "kaikilta neljältä puolelta" tai siihen uskoon, että jumaluuden voiman pitäisi levitä kaikkiin neljään maailmankaikkeuden suuntaan.
Saksilainen historioitsija Helmold nimitti "Slaavilaisten kronikassaan" (lat. 'Chronica Slavorum') ukrainalaisittain Zbrutšansky Svetovidiksi kutsuttua idolia "jumalien jumalaksi". Useimpien tutkijoiden mukaan Ternopilskassa vuonna 1848 Zbrutšista löytynyt patsas kuvaa jumalaa, joka symboloi maailmankaikkeuden henkisyyttä. Sen isohko pyöreä päähine edustaa hengellisessä merkityksessä pienennettyä taivasta tai symboloi taivaan korkeinta Rod-jumaluutta, joten se on koettu useimpien pakanajumalten ehdottomaksi attribuutiksi. Siitä kehittyi myös varhaisen luokkayhteiskunnan tärkein tuntomerkki, jonka avulla korkeimman valtiovallan saattoi tunnistaa. Koska hatun symboliikka liittyi muinaiseen maailmankuvaan ylimmän voiman olemuksesta, juuri itäslaavilaiset ruhtinaat tai suuriruhtinaat alkoivat käyttää tätä esinettä oletettavine pyhine ominaisuuksineen näyttääkseen ihmisten silmissä taivaan hallitsijoilta. Hattu oli suvun symboli ja sillä oli tärkeä rooli erityisesti häärituaaleissa. Tämän perinteen voima oli niin suuri, että vielä myöhempinä ajanjaksoina joitakin itäslaavilaisia hallitsijoita kruunattiin ei kruunulla, kuten länsimaailma teki, vaan erityisellä kupolin muotoisella Monomah-hatulla.