stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palsasuo

Iiton palsasuo Käsivarressa Enontekiöllä. Etualalla iso palsakumpu. Taustalla palsojen sulamislampia.
Palsoja ilmakuvassa
Palsasuo on aapasoita muistuttava suoyhdistymätyyppi, jossa esiintyy routaytimisiä turvekumpuja, palsoja. Palsasuot koostuvat palsakummuista ja niiden väleissä olevasta aapasuosta. Palsasoita kutsuttiinkin aiemmin kumpusoiksi. Palsat ovat yleensä suon paksuimmalla alueella ryhminä. Palsan turve eristää kesällä lämpöä ja estää ytimen routaa sulamasta. Palsat kuitenkin sulavat, koska ne kasvavat, jolloin turvekerros halkeaa ja palsa sulaa kesällä romahtaen vesikuopaksi. Sana palsa (tässä merkityksessä) on peräisin saamelaiskielistä ja levinnyt moniin kieliin.
Palsasoita esiintyy pohjoisella pallonpuoliskolla tundran ja boreaalisen vyöhykkeen rajamailla. Palsasoita voidaan pitää aapasoiden muunnoksena. Suomessa palsasoita esiintyy lähinnä puurajan tienoilla pohjoisimmassa Lapissa. Palsasuon eteläraja on ikiroudan eteläraja, joka on jotakuinkin Enontekiön ja Utsjoen kuntien eteläraja.
Palsojen lisäksi on matalampia pounuja. Pounujen peittämää aluetta sanotaan pounikoksi. Pounikot ovat palsasoiden reunarämeitä. Lisäksi palsasoilla on rahkamättäitä, jänteenpätkiä, rimpiä, puroja ja juotteja. Palsasuot ovat aapasoiden muunnos, jossa vuoden keskilämpötila on alle −1 °C. Aapasoille tyypilliset rimmet ja jänteet saattavat kuitenkin puuttua palsasoilta. Palsoja on Suomen Lapissa eniten koivuvyöhykkeessä. Palsasoilla sataa vähän ja voimakas tuuli osaltaan ohentaa lumipeitettä joistain kohdista. Palsasoiden syntyalueella on katkonaista ikiroutaa.
Palsa

Palsa on turvekumpu, jonka sisällä on enimmäkseen jäätynyttä turvetta ja paikoin jäälinssejä.. Palsa on ikiroudan nostamaa saraturvetta. Palsassa voi olla myös kivennäismaata. Palsojen jään sulamisen estävä turve on aina noin 40–50 cm. Palsakummut voivat olla jopa 5–7 metriä ympäristöään korkeampia, tavallisimmin kuitenkin 2–4 metriä, ja kymmenien metrien levyisiä. Palsoilla kasvaa vaivaiskoivua ja hilloja.
Palsan synty ja kehitys

Palsoja syntyy alueelle, jossa vuoden keskilämpötila on alle −1 °C ja joilla on vähäisen sademäärän takia ohut lumipeite, jota tuuli pyyhkii pois. Talvella palsakummut kasvavat ja lyhyen viileän kesän aikana ne eivät ehdi sulaa kuin enintään puolisen metriä pinnasta. Kevon tutkimusasemalla tuotettiin palsa kokeellisesti siten, että tietyltä kohdalta otettiin yhtenä talvena lumi säännöllisesti pois. Tämän jälkeen palsa alkoi nousta ja oli muutamassa vuodessa 15 cm korkea. Toisten näkemysten mukaan palsa voisi syntyä valoa ja lämpöä heijastavan jäkälän kohdalle tai paikkoihin, joihin vesi jäätyy turpeessa.
Palsan synty on mahdollista, koska talvella jäässä oleva turve johtaa hyvin lämpöä ja tällöin päästää pakkasen syvälle maaperään. Kesällä kuiva turve on puolestaan hyvä lämmön eriste ja estää palsan sisäistä routaa sulamasta.
Palsa syntyy alussa routakerroksena, joka on ympäristöään paksumpi. Sitten ohut routa sulaa, ja paksun roudan alueelle jää jäälinssi, joka nostaa maanpintaa kohdaltaan ylös. Tuuli pyyhkii talvella kumpumaisen turpeen helposti pakkaselta suojaavasta lumesta. Jäälinssi paksunee poikkileikkaukseltaan ympyrän muotoiseksi, jolloin palsan ympärille syntyy ojamainen vetinen painuma. Ajan kuluessa jäälinssi tavoittaa suoturpeen alla olevan pohjamaan, joka osaltaan nousee jäätyessään ja nostaa palsaa. Kun palsa kasvaa kyllin korkeutta, sen pinnan turve kuivuu ja alkaa halkeilla ja oja syventyä. Kun eristävä turvekerros halkeaa palsan ytimeen asti, palsa sulaa kesän lämmössä ja luhistuu. Palsan sulamista edesauttaa vesi- ja tuulieroosio. Sen paikalle syntyy lampimainen kuoppa, rimpipainanne, joka alkaa soistua umpeen.
Palsat ja pingot

Kanadassa ja Alaskassa on palsoja muistuttavia pingoja, mutta ne ovat enemmän kivi- ja soramuodostumia ei turpeisia. Siperian soraisia pingoja kutsutaan nimellä bulkunjak. Bulkunjakit ovat jopa 10 metriä korkeita. Jatkutskin ympäristössä esiintyy bulkunjakien lisäksi toisaalta myös arolaikkuja, joissa maa on vajonnut ja kuivunut.
Palsojen ikä

Vanhimmat voivat olla 2 000 vuoden ikäisiä. Kun ne repeilevät ja päästävät lämpöä sisälle, se lopulta romahduttaa kummun ja paikalle muodostuu pieni lampi. Tutkijoiden mielestä palsat ovat syntyneet Suomen Lappiin vasta atlanttisen lämpökauden huipun jälkeen 5 000–2 000 vuotta sitten.
Kasvillisuus ja eläimistö

Palsakumpujen kasvillisuus on puutonta rämettä ja välit nevoja. Lakka on yleinen kasvi, samoin sarat. Palsakummuissa kasvaa myös vaivaiskoivuja ja suopursuja. Palsojen välisissä rimmissä taas esiintyy muun muassa monitähkä- ja suovillaa aapasaran ohella. Palsasuon turvekerros on ohut ja pohjamaan ravinteet siksi helposti kasvien saatavilla. Palsasoilla on kesällä suuri lintutiheys, koska hyönteisiä on paljon.
Aiheesta muualla

Retkipaikka.fi: Iiton palsasuo
Miettinen M., Huhta V., Mikkola K., Häyrinen U., Kuronen I., Rapeli M. 1978. Suoaapinen. Julkaisija: Suomen luonnonsuojeluliitto, s. 38
Ruuhijärvi, R. 1962. Palsoista ja niiden morfologiasta siitepölyanalyysin valossa. Terra 2, s. 58–68.
Hyvönen, O. 1972. Palsojen morfologiasta ja esiintymisestä Fennoskandiassa. Terra 84, s. 72–77.
Metsätyyppiopin mukaiset Suomen metsien kasvupaikkatyypit, suotyypit ja suoyhdistymätyypit
| --- | --- |
Lehtometsätyypit: lehto
Kangasmetsätyypit:  lehtomainen kangas  tuore kangas  kuivahko kangas  kuiva kangas  karukkokangas 
Suotyypit:  suometsät korpi  luhta  räme  avosuot neva  letto 
Suoyhdistymätyypit:  keidassuo  aapasuo  palsasuo 
Jäälinssin kehittyminen palsassa.
Uuteen elämään

| Uuteen elämään |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Toivo Särkkä
Käsikirjoittaja:  Toivo Särkkä
Perustuu:  ruotsalaiseen elokuvaan ...som en tjuv om natten. Ohjaus Börje Larsson, käsikirjoitus Ragnar Arvedson ja Börje Larsson, 1940.
Tuottaja:  T. J.Särkkä
Säveltäjä:  Martti Similä
Kuvaaja:  Vittorio Mantovani
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Lavastaja:  Ossi Elstelä
Pääosat:  Ansa Ikonen Unto Salminen Aku Korhonen Siiri Angerkoski
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus SF Oy
Ensi-ilta:  6. syyskuuta 1942
Kesto:  110 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 064 095 mk
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uuteen elämään on Toivo Särkän ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1942.
Väärien henkilöllisyyksien varaan rakennettu teos kertoo pikkurikollisen Niilo Nurmen (Unto Salminen) kasvutarinan mallikansalaiseksi. Rakkauden rintamalla seurataan Niilon ja Annikki Ahon (Ansa Ikonen) suhteen etenemistä.
Juoni

Niilo Nurmi istuu kalifornialaisessa putkassa. Paikallinen konsuli erehtyy pitämään häntä Yrjö Sahlberg -nimisenä miehenä. Sahlbergin perhe haluaa hänet pikimmiten Suomeen ja maksaa matkan. Pian Niilo on Helsingissä tuttujen rikostovereidensa Karlssonin eli Kello-Kallen ja Einari Oksan luona. Einari pakottaa Niilon jatkamaan Yrjönä esiintymistä, sillä hän uskoo, että näin Niilo saa käsiinsä Sahlbergin kassakaappitehtaan valmistamien kassakaappien avaimet.
Niilo voittaa Yrjö Sahlbergin isoäidin rouva Sahlbergin ja serkun Annikki Ahon luottamuksen. Oikea Yrjö on hävinnyt ulkomaille viettämään paheksuttavan rietasta elämää. Isoäiti uskoo liikkeen johdon Yrjönä esiintyvälle Niilolle. Einarin yllyttämänä Niilo avaa yhtiön kassakaapin, mutta voittaa kiusauksen eikä tee rikosta. Sen sijaan Niilo saa selville, että konttoripäällikkö Kapperi on varastanut Sahlbergien obligaatioita. Hän erottaa Kapperin ja tekee Penttisestä uuden konttoripäällikön.
Einari pistäytyy Sahlberg-yhtiön toimistossa, mutta Niilo esiintyy hänellekin uskottavasti Yrjönä. Kello-Kalle puolestaan väittää rouva Sahlbergille olevansa Yrjön vanha toveri, ja Niilon on palkattava hänet työhön konttoriin, jottei paljastuisi. Niilon ja Annikin välille kehittyy vähitellen romanttinen suhde. Niilo koettaa kertoa Annikille totuuden henkilöllisyydestään, mutta ei kykene. Kello-Kalle sen sijaan on pannut tuulemaan keittäjätär Teklan kanssa, ja ilmassa on hääkellojen kuminaa. Kun Niilo vihdoin paljastaa henkilöllisyytensä rouva Sahlbergille, tämä kertoo tietävänsä asian: oikea Yrjö on kuollut ja Niilo taasen on juuri sellainen, jollainen rouva Sahlberg olisi tahtonut Yrjö-vainaan olevan. Myös Annikki hyväksyy Niilon ja vannoo miehelle ikuista rakkautta. Poliisiasemalla komisario toteaa Niilon rikokset vanhentuneiksi, eikä miehen tilille ole tullut uusia rikosilmoituksia.
Kello-Kalle pelästyy muuttunutta Niiloa ja primitiivireaktionomaisesti kähveltää komisarion kellon. Yhdessä komisarion kanssa Niilo panee Karlssonin ojennukseen ja saa tältä lupauksen käyttäytyä vastaisuudessa rehellisesti. Niilo kiirehtii uuden perheensä luo Kello-Kallen kanssa. Tekla ottaa Kallen innostuneena vastaan. Annikki antaa Niilolle yhteistä loppuelämää enteilevän suudelman.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ansa Ikonen  | … |  Annikki Aho    |
|  Unto Salminen  | … |  Niilo Nurmi alias Yrjö Sahlberg    |
|  Aku Korhonen  | … |  Kalle Karlsson, ”Kello-Kalle”    |
|  Siiri Angerkoski  | … |  Tekla, keittäjätär    |
|  Anni Hämäläinen  | … |  rouva Sahlberg, Annikin isoäiti    |
|  Ossi Elstelä  | … |  Einari Oksa    |
|  Hugo Hytönen  | … |  komisario Koskinen    |
|  Verna Piponius  | … |  Julia Modin    |
|  Yrjö Tuominen  | … |  konttoripäällikkö Kapperi    |
|  Eero Eloranta  | … |  konttoristi Penttinen    |
|  Teddy Weissman  | … |  johtaja Kotivalo Svalling    |
|  Arvi Tuomi  | … |  Suomen konsuli San Franciscossa    |
|  Eero Leväluoma  | … |  Salminen    |
|  Mervi Järventaus  | … |  lastenhoitaja Laurinen    |
|  Evald Terho  | … |  mies sanfranciscolaisessa kapakassa   |
|  Hilly Lindqvist  | … |  kapakkalaulaja   |
|  Nestori Lampi  | … |  kapakoitsija   |
|  Lauri Korpela  | … |  mies kapakassa   |
|  Ossi Korhonen  | … |  konsulaattivirkamies Solanko   |
|  K. Kämäräinen  | … |  Esteri, sisäkkö   |
|  Aku Käyhkö  | … |  mestari   |
|  Anton Soini  | … |  talonmies Andersson   |
|  Orvokki Lahtinen  | … |  tyttö lastentarhassa   |
|  Lauri Kyöstilä  | … |  majuri Miekanheimo   |
|  Saima Korhonen  | … |  neiti Kanerva   |
|  Lennart Vaikonpää  | … |  ylikonstaapeli   |
Tuotanto

Uuteen elämään perustuu ruotsalaisten Börje Larssonin ja Ragnar Arvedsonin kirjoittamaan ja ohjaamaan elokuvaan ...som en tjuv om natten, joka sai ensi-iltansa Tukholmassa maaliskuussa 1940. Suomalaisessa versiossa johtaja Svallingina nähtiin kuplettilaulaja Theodor Weissman.
Uuteen elämään kuvattiin keväällä ja kesällä 1942. Ulkokuvia otettiin ympäri Helsinkiä: Eteläsatamassa, ravintola Alppilassa, Vuorimiehenpuistikossa ja Aleksanterinkadulla. Sahlbergien konttori- ja asuintaloa esitti Töölön Sokeritehtaan konttori Turuntien numeroissa 5–7 eli nykyisessä Mannerheimintie 15:ssä. Elokuvan ulkokuvissa näytetään myös San Franciscon satamaa. Studiona oli SF-studio 1.
Vastaanotto

Elokuvan yleisömenestys oli keskinkertainen.
Uuteen elämään sai nuivan vastaanoton aikalaiskriitikoilta. Uuden Suomen kriitikko kirjoitti: ”Niin kömpelöä kuin eilen ensiesityksensä saanut SF:n elokuva Uuteen elämään ei valkokankaalla tosiaan aikoihin ole esitetty.” Kriitikko piti teoksen juonta ”psykologisesti mahdottomana”. Ilta-Sanomissa kriitikko vertasi elokuvaa viikkolukemistojen tositarinoihin ja niiden mauttomaan tunnepitoisuuteen. Helsingin Sanomien kriitikko kiitti elokuvan ohjausta ja näyttelijäsuorituksia, mutta piti aihevalintaa pieleen menneenä. Savo-lehden kriitikon mielestä Uuteen elämään tarjosi naiviudestaan ja eskapismistaan huolimatta herttaisen somaa vastapainoa ajankohdan kovalle todellisuudelle.
Myöhempien kriitikoiden näkemys on linjassa aikalaisarvostelijoiden kanssa. Elokuvaa moititaan näkemyksen puutteesta, ja kuvauskin pysyy vain hatarasti koossa.
Vaasan pataljoona

Carl Lennert Nordensvan
Vaasan pataljoona oli länsiarmeijan reservin  N:o 6 Vaasan jalkaväkirykmenttiin kuuluva joukko-osasto. pataljoonan komentajana oli jääkärikapteeni Carl Lennart Nordensvan
1. komppania
Päällikkö: I. Koivisto haavoittumisen jälkeen vänrikki V. Knaapi, reserviluutnantti John Ellman
2. komppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Gabriel Viitaharju
3. komppania
Päällikkö: reservivänrikki L. Ollonqvist
Konekiväärikomppania
Päällikkö: -------
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit
Tiedusteluosastolla jääkärivääpeli Yrjö Artturi Kares (siirrettiin 13. huhtikuuta 1918 Porin rykmentin 2. pataljoonaan).
Parcae

Marco Bigio: Parcaen kolmikko. Villa Barberini, Rooma.
Parcae, "synnyttäjät" (latinan sanasta parere, kantaa, synnyttää), olivat roomalaisessa mytologiassa alun perin kaksi syntymän ja synnytyksen jumalatarta, Decima ja Nona. Kreikkalaisen mytologian moirien vaikutuksesta Parcaen kolmanneksi jäseneksi liitettiin myöhemmin myös kuoleman jumalatar Morta, ja heidän tehtäväkseen tuli ihmisen kohtalon sääteleminen. Siitä lähtien tämän kolmikon on katsottu vaikuttaneen ratkaisevalla tavalla jokaisen ihmisen elämänvaiheisiin.
Parantamisherätys

Parantamisherätyksen aloittaja William Branham vieraili myös Suomessa. Kuva Branhamin kokouksesta Helsingin Messuhallissa 18.4.1950.
Parantamisherätys (engl. Healing Revival) syntyi Yhdysvalloissa vuonna 1946, kun ryhmä yhdysvaltalaisia evankelistoja alkoi voimakkaasti korostaa jumalallista parantumista osana täyden evankeliumin sanomaa. Heidän kokouksissaan alettiin kokea ihmeitä ja merkkejä, ja sairaat parantuivat uskon ja rukouksen avulla.
Liike sai alkunsa kesäkuussa 1946 saarnaaja William Branhamin parantamistoiminnasta. Branham oli inspiraation lähde esimerkiksi T. L. Osbornin maailmanlaajuiselle "ristiretkitoiminnalle".  Parantamisherätys jatkui vuoteen 1959 saakka, jonka jälkeen parantajaevankelistat sulautuivat vastasyntyneeseen karismaattiseen liikkeeseen.
Sen suhteen, oliko parantamisliike ylipäänsä oikea herätys, on esitetty eriäviä näkemyksiä. William Branhamin ohella liikkeen keskeisiä evankelistoja olivat Jack Coe, A. A. Allen, Tommy Hicks, T. L. Osborn ja Oral Roberts, joka oli liikkeen kenties johtava henkilö. Valtaosa heistä ryhmittyi Gordon Lindsayn perustamaan järjestöön The Voice of Healig (suom. Parantumisen ääni).
Parantamistoimintaa olivat tosin jo aiempina vuosikymmeninä harjoittaneet esimerkiksi sellaiset evankelistat kuin Aimee Semple McPherson, Smith Wigglesworth ja Maria Woodworth-Etter. Woodworth-Etteriä pidetään helluntailiikkeen isoäitinä ja edelläkävijänä.
1940-luvun herätyksen myötä parantamistoiminta sai yhä enemmän massakokousten muodon, ja siihen liittyi kymmeniä evankelistoja. Nämä kiersivät suurien telttojen kanssa ympäri Yhdysvaltoja ja suorastaan kilpailivat siitä, kenellä oli suurin teltta; voiton peri lopulta Jack Coe. Hyvin pian toiminta laajeni kansainvälisiin mittoihin.
Vuonna 1952 Voice of Healing -liikkeen huippuhetkinä järjestön samannimisessä lehdessä kerrottiin 49:stä parantajaevankelistasta. Vuonna 1958 heistä oli jäljellä vain noin 12. Herätys oli hiipumassa. Toisaalta samanaikaisesti oli syntymässä maailmanlaajuinen karismaattinen liike, johon monet parantamisliikkeen evankelistat sittemmin kotiutuivat.
Kritiikkiä

Karismaattisen liikkeen tunnetuin naisevankelista, yhdysvaltalainen Kathryn Kuhlman, aloitti oman parantamistoimintansa samana vuonna 1946, jolloin parantamisherätys syntyi. Hän ei kuitenkaan koskaan kotiutunut parantamisliikkeeseen, koska hän näki sen piirissä joitakin epäterveitä piirteitä. Eräät saarnaajat näyttivät hänen mielestään etsivän liiaksi sensaatioita ja käyttivät kyseenalaisia menetelmiä. Kuhlman ei voinut sietää fanatismia ja kovakouraisuutta.
Kuhlman kammosi fanaattisuutta ja kyseenalaisia toimintatapoja. Hän ei sallinut esim. huutamista kokouksissaan. "Minulla ei ole varaa mennä sellaisiin paikkoihin, joissa esiintyy fanaattisuutta. Minulla on liian paljon pelissä. Olen vastuussa Jumalalle", Kuhlman totesi. Häntä vaivasi myös sairaiden syyllistäminen uskonpuutteesta, jos nämä eivät heti parantuneetkaan.
Kari Uusikylä

| Kari Uusikylä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1945 (ikä 79) Vaasa
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kasvatustieteen professori (emeritus)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin opettajakorkeakoulu (KkO 1966), Helsingin yliopisto (FK 1972, FL 1975, FT 1977)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Palkinnot:  monia
Kari Tapio Uusikylä (s. 13. huhtikuuta 1945 Vaasa) on luovuuden ja lahjakkuuden tutkijana tunnetuksi tullut Helsingin yliopiston kasvatustieteen professori (emeritus).
Uusikylä tuli ylioppilaaksi Vaasan lyseosta (1964). Hän opiskeli Helsingin opettajakorkeakoulussa (KkO 1966), sitten Helsingin yliopistossa (FK 1972, FL 1975), valmistuen filosofian tohtoriksi vuonna 1977. Hänen suomenkielinen väitöskirjatutkimuksensa (1977) oli otsikoitu Opetuksen yhteissuunnittelu didaktisen prosessin osana.
Hän on ollut professorina Joensuun yliopistossa ja Tampereen yliopistossa sekä hoitanut professuuria Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuksen osastolla. Uusikylä toimi 1990-luvun puolivälissä tutkijana Yhdysvalloissa Georgian yliopiston kasvatuspsykologian osastolla. Hänet valittiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1999, ja kutsuttiin Turun yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 2011.
Uusikylä on ottanut ahkerasti osaa keskusteluun älykkyyden merkityksestä, tulosvastuusta ja koulutuksen tavoitteista. Hän on kirjoittanut kolumneja Kotimaahan, Pohjalaiseen sekä Opettajaan ja pitänyt radiopakinaa Ylen Radio 1:ssä. Uusikylä on harvoja kasvatustieteilijöitä, jotka ovat nousseet tieteenalaltaan julkisiksi intellektuelleiksi.
Ura jalkapalloilijana

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 13. huhtikuuta 1945 (ikä 79)
Syntymäpaikka: Vaasa, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Junioriseurat
–1962: VPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1962–1965 | VPS | – | (18) |
| 1966–1967 | HJK | 15 | (1) |
| 1968–1970 | KUV | – | (14) |
| 1971–1972 | VPS | 26 | (1) |
| 1973–1976 | Kiffen | – | (5) |
| 1977 | GrIFK | – | (–) |
Maajoukkue
| 1961–1962 | Suomi U18 | 6 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 9. elokuuta 2018.
Kari Uusikylä oli aktiivi jalkapalloilija 1960-luvulla aina 1970-luvun lopulle asti. Hänen kasvattajaseuransa oli Vaasan Palloseura. Hän esiintyi kuudessa poikien maaottelussa ja oli voittamassa seuralleen vuonna 1962 A-juniorien Suomen mestaruutta. Kaikkiaan Uusikylä pelasi 74 SM-sarjan ottelussa ja teki niissä seitsemän maalia kuuden kauden ajan vuosien 1962–1972 aikana VPS:n ja HJK:n riveissä.
Vuonna 1962 hän teki ensiesiintymisen Mestaruussarjassa, pelasi kaikkiaan 16 pelissä ja teki niissä kaksi maalia. Seura kuitenkin putosi Mestaruussarjasta. Paluu Mestaruussarjaan tapahtui syksyllä 1964, jolloin Uusikylä seuran parhaana maalintekijänä yhdeksällä maalillaan oli tekemässä seuran sarjanousua. Seuraavan kauden Mestaruussarjassa VPS pysyi sarjassa, kun Uusikylä pelasi 17 ottelussa ja teki kolme maalia.
Seuraavalla kaudella Uusikylä siirtyi yliopisto-opintojensa takia Helsinkiin ja uusi seura oli Helsingin Jalkapalloklubi, jossa hän pelasi kaudella 1966 kaikkiaan 12 ottelussa ja teki yhden maalin. Tuloksena oli HJK:lle SM-hopeaa. Seuraavalla kaudella Uusikylä pelasi HJK:n riveissä ainoastaan kolmessa SM-sarjan ottelussa. Seuraavat kolme kautta Uusikylä pelasi helsinkiläisen Käpylän Urheilu-Veikkojen riveissä aluksi Suomensarjassa.
Kaudella 1971 Uusikylä palasi kotiseudulleen kasvattajaseuransa VPS:n riveihin. VPS oli juuri noussut takaisin Mestaruussarjaan. Kaudella 1971 hän oli joukkueen kokoonpanossa 17 kertaa ja teki yhden maalin. Seuraavalla kaudella hän esiintyi vielä yhdeksän kertaan VPS:n kentällä.
Kaudella 1973 Uusikylä palasi Helsinkiin ja edusti neljä kautta Kiffeniä ja vielä kauden 1977 Kakkosen kauniaisten Grankulla IFK:ta.
Kansainväliset tieteelliset julkaisut

Tirri, Kirsi & Uusikylä, Kari: How Teachers Perceive Differentiation of Education among the Gifted and Talented. Gifted and Talented International, 1994, 9. vsk, nro 2, s. 69–73.  https://www.tandfonline.com/doi/ref/10.1080/15332276.1994.11672798?scroll=top.+doi:DOI: 10.1080/15332276.1994.11672798  Artikkelin verkkoversio.
Hakala, Juha, T. Uusikylä, Kari &  Järvinen, Esa-Matti: Neoliberalism, curriculum development and manifestations of ‘creativity’. Improving Schools, 2015, 18. vsk, nro 3, s. 250–262.  Artikkelin verkkoversio.
Hakala, J., Konst, T., Uusikylä, K., & Järvinen, E.-M: The question of creativity in the Finnish elementary school curriculum. (Ei Jufo-luokitusta) Journal of Studies in Education, 2017, 7. vsk, nro 3, s. 209–226.  doi:https://doi.org/10.5296/jse.v7i3.11363  Artikkelin verkkoversio.
Palkinnot ja tunnustukset

Suomalaisen Tiedeakatemian palkinto, 1992
Vuoden kesäyliopisto-opettaja, 1993
Mensan Vuoden älykkö, 1997
Kansanvalistusseuran palkinto, 2001
Valtion tiedonjulkistamispalkinto, 2005
Suomen mielenterveysseuran palkinto, 2005
Luokanopettajaliiton palkinto, 2005
Suomen tietokirjailijoiden Warelius-palkinto, 2006
Suomen kulttuurirahaston elämäntyöpalkinto, 2008
OAJ:n vuoden koulutusvaikuttaja, 2012
Vaasan yliopiston vuoden humanisti, 2012
Teoksia

Miten kuvaan opetustapahtumaa (1980)
Opetuksen tavoitteisuus ja yhteissuunnittelu (Pertti Kansasen kanssa) (1981)
Opetussuunnitelman toteutuminen: oppilaiden tyytyväisyys oppiaineisiin, opetusmuotoihin ja kouluelämään peruskoulun ala-asteella (Pertti Kansasen kanssa) (1988)
Lahjakkaiden nuorten koulukokemukset (1989)
Lahjakkuus ja kasvatus (1992)
Lahjakkaiden kasvatus (1994)
Isät meidän: luovaksi lahjakkuudeksi kasvaminen (1996)
Luovuus: taito löytää, rohkeus toteuttaa (Jane Piirron kanssa) (1999)
Didaktiikan perusteet (Päivi Atjosen kanssa) (2000)
Luovuutta, motivaatiota, tunteita: opetuksen tutkimuksen uusi suunta, Pertti Kansanen, Kari Uusikylä (toim.) (2002)
Vastatulia: inhimillisen kasvatuksen ja koulutuksen puolesta (2003)
Opetuksen tutkimuksen monet menetelmät (toim. Pertti Kansasen kanssa) (2004)
Hyvä, paha opettaja (2006)
Naislahjakkuus (2008)
Vastaiskuja (2010)
Luovuus kuuluu kaikille (2012)
Opettajan didaktiikka (Riitta Jyrhämä–Martti Hellström–Kari Uusikylä–Pertti Kansanen) Ps-kustannus (2016)
Lahjakkuus (2020) Ps-kustannus
Paperibambu

| Paperibambu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Hujabambut Bambusa
Laji::  vulgaris
Kaksiosainen nimi
 Bambusa vulgaris  Schrad. 
Katso myös
   Paperibambu Wikispeciesissä   Paperibambu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paperibambu (Bambusa vulgaris) on bambuihin lukeutuva heinäkasvi, jota voidaan pitää huonekasvina.
Ulkonäkö ja koko

Paperibambu muodostaa melko harvavartisia kasvustoja ja on piikitön. Sen korret ovat sitruunankeltaisia ja vihreäraitaisia. Lehdet ovat tummanvihreitä. Varret eivät ole suoria eivätkä helposti halkaistavissa; ne ovat taipumattomia, paksuseinäisiä ja vahvoja. Korren pituus on täysikasvuisena 10–20 metriä ja paksuus 4–10 senttimetriä. Nivelet ovat hieman turvonneet. Nivelvälit ovat 20–45 senttimetrin mittaisia. Nivelissä on useita haaroja. Korren lehdet ovat karisevia ja tiheäkarvaisia. Lehtilapa on kapean keihäsmäinen.lähde?
Kukinta on harvinaista, eikä kasvi tuota siemeniä. Hedelmät ovat harvinaisia, mikä johtuu siitepölyn huonosta elinkyvystä. Koko kasvusto kukkii useiden vuosikymmenten väliajoin, ja kussakin korressa on runsaasti kukkia. Kasvullinen lisääminen tapahtuu jakamalla kasvustoja, juurakon avulla, varsi- ja haarapistokkaista ja taivukkaista. Helpoin ja käytetyin kasvatusmenetelmä on pistokaslisäys.lähde?
Levinneisyys

Paperibambun alkuperä on tuntematon. Sen arvellaan olevan peräisin trooppisesta Aasiasta, Etelä-Kiinasta tai Madagaskarilta. Kaikkialla tropiikissa ja subtropiikissa paperibambu on bambulajeista viljellyin. Laji tunnetaan enimmäkseen viljeltynä, mutta viljelykarkulaisena ja villiytyneenä se on levinnyt kaikkialle tropiikkiin ja subtropiikkiin. Se on ensimmäinen Eurooppaan tuotu bambulaji ja 1700-luvulle mennessä siitä oli jo tullut suosittu kasvihuonekasvi.lähde?