stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Kaikkonen
Yksityiselämä

Kaikkonen avioitui vuonna 2000 lääketieteen lisensiaatti Johanna Isomäen kanssa, mutta liitto päättyi eroon.
Kaikkonen kihlautui Hämeen vaalipiirin sosiaalidemokraattien ensimmäisen kauden kansanedustaja Satu Taiveahon kanssa kesäkuussa 2006. He menivät naimisiin Hämeenlinnan kirkossa heinäkuussa 2008. He ovat julkisuudessa kertoneet olevansa kyvyttömiä saamaan yhteistä lasta. Siksi he yrittivätkin adoptoida lapsen Etelä-Afrikasta, mutta kolme vuotta kestänyt hanke kaatui Kaikkosen rikosepäilyihin. He toimivat kahden lapsen sijaisvanhempina. Syyskuussa 2018 aviopari ilmoitti eroavansa.
Kaikkonen osallistui vuonna 2008 Tanssii tähtien kanssa -tv-ohjelman kolmannelle tuotantokaudelle ja sai tanssiansioistaan lempinimen "Kanki-Kaikkonen". Hän sijoittui kilpailussa neljänneksi.
Kaikkonen kihlautui helmikuussa 2020 ja avioitui elokuussa 2021 Elinkeinoelämän keskusliiton EK:n kauppapolitiikan asiantuntijan, valtiotieteen maisteri Jannika Rannan kanssa. Pariskunnan ensimmäinen lapsi syntyi kesällä 2020 ja hänelle veli kesällä 2022. Elokuussa 2023 Kaikkonen muutti Tuusulasta Sipooseen.
Kaikkonen on reservin sotilasarvoltaan kapteeni.
Teokset

Kaikkonen, Antti & Korkki, Jari: Kohti liittokuntaa : Antti Kaikkonen ja Suomen puolustuksen uusi asento.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-45988-0
Juha-Matti Ranta

Juha-Matti Ranta (s. 22. marraskuuta 1982 Kempele) on suomalainen entinen pesäpalloilija joka on pelaajauransa jälkeen toiminut pelinjohtajana. Pelaajaurallaan Superpesiksessä Ranta edusti Oulun Lippoa ja Imatran Pallo-Veikkoja. Hänen kasvattajaseuransa on Kempeleen Kiri. Hän pelasi lyöjäjokerina. Ranta pelasi 30 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi kaksi kunnaria, 26 tavallista juoksua, toi seitsemän juoksua ja keräsi 96 kärkilyöntipistettä. Ranta pelasi 20 Superpesiksen alemman loppusarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi yhden kunnarin ja 17 tavallista juoksua, toi kahdeksan juoksua ja keräsi 82 kärkilyöntipistettä. Ranta toimi pelaajauransa jälkeen Kempeleen Kirin miesten Superpesis-joukkueen pelinjohtajana kauden 2016 ja osan kaudesta 2017.
Riivaajat (elokuva)

| Riivaajaat> Ossessione |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Luchino Visconti
Käsikirjoittaja:  Luchino Visconti Mario Alicata Giuseppe De Santis Gianni Puccini Antonio Pietrangeli
Perustuu:  James M. Cainin romaaniin Vahinko kello kaulassa
Säveltäjä:  Giuseppe Rosati
Kuvaaja:  Domenico Scala Aldo Tonti
Leikkaaja:  Mario Serandrei
Pukusuunnittelija:  Maria De Matteis (käännä suomeksi)
Pääosat:  Clara Calamai Massimo Girotti Dhia Cristiani Elio Marcuzzo Juan De Landa
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Industrie Cinematografice Italiane - I.C.I.
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  16. toukokuuta 1943
Kesto:  140 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Riivaajat (Ossessione) on Luchino Viscontin ohjaama vuonna 1943 ensi-iltansa saanut italialainen elokuva. James M. Cainin romaaniin Vahinko kello kaulassa perustuvaa elokuvaa pidetään usein Italian ensimmäisenä neorealistisena elokuvana.
Tuotanto

Visconti työskenteli Jean Renoirin kanssa ennen omaa ohjausuraansa. Toscan valmistuttua 1941 Visconti päätti ohjata itse seuraavan elokuvansa. Giuseppe De Santisin, Pietro Ingraon ja Mario Alicatan kanssa hän teki useita käsikirjoitusluonnoksia, joista osan sensorit kuitenkin hylkäsivät. Viscontin ensimmäisen elokuvan pohjaksi tuli lopulta James M. Cain romaani Vahinko kello kaulassa, jonka ranskankielisen käännöksen hän oli saanut Renoirilta elokuvan Virta kuvausaikana. Visconti, De Santis, Alicata ja Gianni Puccini viimeistelivät käsikirjoituksen vuosien 1941–1942 aikana. Käsikirjoituksen tuottamiseen osallistui myös muita kirjoittajia, kuten Alberto Moravia.
Käsikirjoitus, joka tunnettiin vielä nimellä Paluda, sai ennakkosensuurin jälkeen hyväksynnän. Se hyväksyttiin todennäköisesti, koska sensorit uskoivat elokuvan olevan melodraama, jonka opetus on, että ”rikos ei kannata”. Elokuvan käsikirjoittajat olivat kuitenkin eri mieltä elokuvan luonteesta, ja nykyään ei ole täyttä varmuutta siitä, mikä on Viscontin ja mikä on muiden panos elokuvan käsikirjoitukseen. Alicatan mukaan hän, De Santis ja Puccini tekivät pääosan poliittisista viittauksista, joista osaa Visconti kuitenkin muutti. Visconti puolestaan ohjasi elokuvaa enemmän yhteiskunnallisesti huomioivan melodraaman puoleen, kun muut käsikirjoittivat olisivat halunneet elokuvan olevan manifesti.
Elokuva kuvattiin vuonna 1942, ja sen pääosissa olivat Clara Calamai ja Massimo Girotti. Naispääosaan Visconti oli ensin halunnut Anna Magnanin, mutta päätyi lopulta Calamaihin, sillä Magnani oli raskaana.
Ensi-ilta ja vastaanotto

Riivaajien ensi-ilta oli toukokuussa 1943 Benito Mussolinin pojan Vittorion järjestämässä tilaisuudessa. Reaktioista ensi-illan jälkeen on hieman ristiriitaista tietoa. Käsikirjoittaja De Santisin mukaan reaktio oli positiivinen ja Vittorio Mussolini olisi kehunut elokuvaa Viscontille esityksen jälkeen. Toisen usein esitetyn tarinan mukaan Vittorio olisi lähtenyt ensi-illassa kesken esityksen pois ja huutanut ”Tämä ei ole Italia!” Joka tapauksessa elokuva ei päässyt Italiassa kovinkaan laajaan esitykseen, ja kaikkialla se sai virkamiehiltä ja uskonnollisilta vaikuttajilta negatiivisen vastaanoton sen moraalittomuuden takia. Laajempaan levitykseen se pääsi vuonna 1945, kun sitä alettiin pitää neorealististen elokuvien edeltäjänä.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Riivaajat vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Riivaajat (elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Riivaajat (elokuva) Elonet.
Kuntohoitaja

Kuntohoitaja on terveydenhuolto-oppilaitoksesta valmistunut fysioterapian ammattilainen. Kuntohoitajat työskentelevät yhdessä fysioterapeutin kanssa tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, kuten hierojana.
Terveydenhuollon koulutuksen muuttuessa kuntohoitajakoulutus lopetettiin, ja nykyään kuntoutuksen lähihoitaja on lähinnä oleva vastaava koulutus.
Kuntohoitaja-ammattinimike ei ole nimikesuojattu.
Siipyyn kirkonkylä

| Siipyyn kirkonkylä Sideby kyrkby (ruots> ) |
| --- | --- |
 Kiilin satama.
 Siipyyn kirkonkylä
 Koordinaatit: 62°01′43″N, 21°20′26″E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Pohjanmaa
Kunta:  Kristiinankaupunki
Entinen kunta:  Siipyy
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kirkonkylä, entinen taajama
Postinumero:  64490
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Siipyyn kirkonkylä (ruots. Sideby kyrkby) on kirkonkylä, aiempi kuntakeskus ja entinen taajama Siipyyssä Kristiinankaupungissa. Ennen vuoden 1973 kuntaliitosta se oli Siipyyn kunnan hallinnollinen keskus. Kirkonkylä sijaitsee samannimisen Siipyyn (ruots. Sideby) rekisterikylän alueella. Vuoden 1960 väestönlaskennassa 2,5 neliökilometrin suuruisessa taajamassa oli 213 asukasta, joista 93,4 prosenttia oli ruotsinkielisiä. Vuoden 1970 väestönlaskennassa Siipyyn kirkonkylä ei enää ollut taajama.
Siipyyn kirkonkylän halki kulkee yhdystie 6600, jota pitkin pääsee etelään Merikarvian Kasalaan ja pohjoiseen Skaftungiin. Itään Metsälään ja Kallträskiin vie yhdystie 6601. Kirkonkylän ydinalue ei sijaitse aivan Selkämeren rannalla, mutta sen länsipuolella oleva Kiili (ruots. Kilen) on meren rannalla. Siipyy ja Kiilin kalasatama ovat valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö. Kiilissä on myös kotiseutumuseo.
Kirkonkylässä sijaitsee Siipyyn kirkko. Se on valmistunut vuonna 1972, joka oli Siipyyn viimeinen vuosi itsenäisenä kuntana ennen liittämistä Kristiinankaupunkiin.
Kuvia Siipyyn kirkonkylältä

Siipyyn vanha kunnantalo ja kirkon kellotapuli.
Annals of Mathematics

| Annals of Mathematics |
| --- | --- |
Lyhenne:  Ann. of Math.
Lehtityyppi:  tiedelehti
Aihealue:  matematiikka
Julkaisija:  Princetonin yliopisto ja Institute for Advanced Study
ISSN:  ISSN 0003-486X
Perustettu:  1874
Kotikunta:  Princeton
Kotimaa:  Yhdysvallat
Ilmestymistiheys:  joka toinen kuukausi
Kieli:  englanti
Aiheesta muualla
OCLC
Kotisivu
Annals of Mathematics (Ann. of Math.),  jota usein kutsutaan lyhyellä nimellä Annals, on joka toinen kuukausi ilmestyvä matematiikan tutkimuslehti. Sitä julkaisevat Princetonin yliopisto sekä Institute for Advanced Study. Se lukeutuu vaikuttavuuskertoimen ja muiden vastaavien kriteerien perusteella maailman arvovaltaisimpien matemaattisten julkaisujen joukkoon.
Joel E. Hendricks perusti julkaisun nimellä The Analyst vuonna 1874. Hän toimi myös lehden päätoimittajana. Julkaisu oli ”tarkoitettu suomaan tietoväline kaikkien puhtaan ja sovelletun matematiikan kannalta tärkeiden tai kiinnostavien kysymysten kaikenlaiseen esittelyyn ja erittelyyn, käsittäen erityisesti kaikki uudet ja mielenkiintoiset keksinnöt teoreettisessa ja käytännöllisessä astronomiassa, mekaanisessa filosofiassa sekä tekniikassa”. Sitä julkaistiin Des Moinesissa, ja se oli ensimmäinen yhdysvaltalainen matematiikkajulkaisu, joka ilmestyi yhtäjaksoisesti kauemmin kuin vuoden tai pari. Julkaisun tämä ilmentymä sai päätöksensä kymmenennen vuotensa – vuoden 1883 – jälkeen. Selitykseksi annettiin Hendricksin heikkenevä terveydentila. Hendricks teki kuitenkin järjestelyt lehden siirtämiseksi uuden johtajakunnan alaisuuteen.
Lehti alkoi ilmestyä uudelleen nykyisellä nimellään 1884 Virginian yliopiston Ormond Stonen johdolla. Se muutti Harvardiin 1899 ennen siirtymistään nykyiseen kotipaikkaansa Princetoniin 1911.
Erityisen merkittävä aikakausi lehdelle olivat vuodet 1928–1958, jolloin Solomon Lefschetz toimi sen päätoimittajana. Tuona aikana Annalsista tuli yhä tunnetumpi ja arvostetumpi julkaisu. Annalsin nousu  piristi vuorostaan Yhdysvalloissa tehtyä matematiikan tutkimusta.
Princetonin yliopisto jatkoi Annalsin julkaisemista itsenäisesti vuoteen 1933 saakka, jolloin Institute for Advanced Study tuli mukaan toiseksi toimituksellista sisältöä valvovaksi tahoksi. Vuodesta 1998 lähtien lehti on ollut tavallisen painetun versionsa lisäksi saatavilla elektronisessa muodossa.
Annals of Mathematicsin nykyiseen (2007) päätoimittajakuntaan kuuluvat seuraavat henkilöt:
Jean Bourgain, Institute for Advanced Study
Phillip Griffiths, Institute for Advanced Study
David Gabai, Princeton University
Nick Katz, Princeton University
Peter Sarnak, Princeton University
Yakov Sinai, Princeton University
Annals of Mathematicsia ei tule sekoittaa lehteen Mathematische Annalen, joka on siitä riippumaton saksalainen julkaisu.
Tosa (koirarotu)

| Tosa |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Japani
Määrä:  Suomessa rekisteröity 58
Alkuperäinen käyttö:  taistelukoira
Nykyinen käyttö:  taistelu-, vahti- ja seurakoira
Elinikä:  10–13 vuotta
Muita nimityksiä:  Tosa inu, Tosa ken, Tosa tōken, Japanese Fighting Dog, Japanese Mastiff, Tosa Fighting Dog, Japanese Tosa
FCI-luokitus:  ryhmä 2 Pinserin ja snautserin tyyppiset, molossikoirat ja sveitsinpaimenkoirat alaryhmä 2.1 Mastiffityyppiset molossikoirat #260
Ulkonäkö
Paino:  uros väh. 37,5 kg narttu väh. 30 kg
Säkäkorkeus:  uros väh. 60 cm narttu väh. 55 cm
Väritys:  punainen, fawn, brindle, musta tai black & tan
Tosa (jap. 土佐闘犬, Tosa-tōken), myös tosa inu tai tosa ken, on  japanilainen koirarotu, joka on jalostettu taistelukoiraksi. Kotimaassaan rotua käytetään yhä tähän tarkoitukseen, mutta muualla tosa on lähinnä seura- ja vahtikoira, mutta sitä on käytetty myös muun muassa suojelukoirana.
Ulkomuoto

Tosa on suurikokoinen, rakenteeltaan roteva ja lihaksikas, voimaa ilmentävä ja karismaattinen komea koira. Tosalla on neliön muotoinen kuono, luppakorvat, vahva kaula jossa löysä nahka, tasainen suora selkä, hieman kaareva, aavistuksen kuroutunut alalinja, kohtalaiset kulmaukset edessä ja takana, kintereeseen ulottuva tyvestä paksu häntä. Turkki on lyhyt ja tiivis, värit: keltainen, punainen, brindle, musta ja musta ruskein merkein. Pienet valkoiset merkit ovat sallittuja varpaissa ja rinnassa. Säkä uroksella vähintään 60 cm ja nartulla 55 cm. Yhdysvalloissa ja Itä-Euroopassa kasvatetaan huomattavasti kookkaampia linjoja kuin Japanissa.
Maskillinen fawn
Maskillinen fawn
Maskillinen punainen
Punainen
Brindle
Luonne ja käyttäytyminen

Luonteeltaan tosa on rauhallinen, rohkea, peloton, itsevarma, herkkä ja erittäin älykäs. Tosa on omanarvontuntoinen ja tuo oman ylpeytensä avoimesti esille. Sen vuoksi koirat vaikuttavat usein vaikeasti lähestyttäviltä. Koirissa on kuitenkin eroja ja toiset ovat varautuneempia vieraita kohtaan. Tarkka ja huolellinen sosiaalistaminen on tärkeää. Silti on olemassa koiria, jotka eivät vain pidä muista koirista, vaikka sosiaalistaminen olisi huolellisesti tehty. Koira on hyvin herkkä jo pelkille äänensävyille, mikä kannattaa ottaa koulutuksessa huomioon. Koira ei anna epäoikeudenmukaista kohtelua anteeksi. Erityisen herkkänä koirana tosa kyllä huomaa, milloin ihminen ei ole tyytyväinen.
Tosa ei kokonsa, voimiensa ja luonteensa vuoksi käy aloittelijalle vaan vaatii kokeneen, johdonmukaisen omistajan. Koirat hyväksyvät kaiken, mikä kuuluu laumaan. Koiraa on helpompi pitää yksin tai pariskuntana (uros ja narttu). Tosa haluaa tehdä työtä ja sen kanssa voi harrastaa monenlaista. Silti koira ei kaipaa jatkuvaa aktivointia. Tosa ei sovellu ulkokoiraksi. Koira haluaa ja sen kuuluu olla perheen keskellä. Tosa on kaikkeen valmis, ja sen voi ottaa mihin tahansa mukaan. Edellytyksenä on huolellinen sosiaalistaminen ja koulutus.
Tosa haukkuu hyvin vähän, mutta on kuitenkin luotettava suojelija. Tosa rakastaa säännöllisiä rutiineja eikä hermostu pienestä. Koiraa ei voi kuitenkaan sanoa laiskaksi, vaan se rakastaa liikuntaa ja tarvitsee sitä pysyäkseen terveenä ja pitkäikäisenä. Iso koira kehittyy hitaasti ja raskas liikunta ennen 15 kuukauden ikää vahingoittaa koiraa.
Tosa inun kasvattaminen Tanskassa on ollut kiellettyä vuodesta 2010.
Tosa syntyi, kun Japanin alkuperäisrotuun Shika inuihin kuuluvaan Shikokuun risteytettiin länsimaisia rotuja. 1870-luvun lopulla käytettiin bulldoggia, mastiffia ja saksanseisojaa. Myöhemmin 1920-luvulla käytettiin vielä Tanskandoggia. Myös bernhardinkoiraa ja bullterrieriä on mahdollisesti käytetty, mutta näiden käytön ajankohdista ei ole tietoa. Jokaisella risteytyksellä oli tietty merkitys rodun kehityksessä. Tosa sai nimensä Shikokun saaren alueesta jossa se sai alkunsa.
Koirataistelut ovat merkittävä osa japanilaista kulttuuria ja tämä vanha perinne on edelleen suosittua, erityisesti Shikokun alueella. Japanilaiset ovat ylpeää kansaa ja häviö on aina häpeäksi joten ei ole ihme, että nimenomaan taistelukoiraksi jalostettu suuri, voimakas ja lihaksikas Tosa yleistyi nopeasti ja jätti pian varjoonsa alkuperäiset Nihon inut.
Taisteluissa käytetty Tosa, erityisesti mestari, on erittäin arvokas. Koiria ei koskaan taisteluteta kuolemaan ja ne loukkaantuvat harvoin vakavasti.
Tosa Suomessa

Suomessa oli tosia ensimmäisen kerran jo 1990-luvun puolivälissä, ja kennel Higienopolis teetti kahdella Yhdysvaltain tuonnilla, viraillisilta nimiltään Fire Mountain's Flaming Arrow ja Sushi, maamme ensimmäisen pentueen vuonna 1996. Siihen syntyi kolme punaista urosta, yksi kellanruskea uros ja kolme punaista narttua. Näistä ainoastaan Alankomaihin Octopus -kenneliin viety narttu Higienopolis Satsuki jatkoi sukua, minkä vuoksi kasvatus- ja harrastustoiminta Suomessa hiipui viideksitoista vuodeksi.
Yhden kyseiseen alankomaalaiseen pentueeseen syntyneen nartun punainen tyttären tytär Octopus Itokeki Ni kuitenkin vietiin vuonna 2007 vastaavasti Suomeen ja sitä seurasi vuonna 2008 punainen Tšekin tuontiuros Asscan Achabey. Vuonna 2010 tuotiin Puolasta kellanruskea uros ja Liettuasta punainen narttu.. Ensimmäinen suomalainen pentue 16 vuoteen syntyi heinäkuussa 2012 Immortalwarriors-kenneliin Octopus Itokeki Nille ja Asscan Achabeylle. Suomessa ei toistaiseksi ole vielä yhtään Japanista tuotua tosaa, vaan kaikki tuonnit edustavat amerikkalaisia, hollantilais-ranskalais-italialaisia ja itäeurooppalaisia linjoja.
Asscan Aschabey
Ensimmäinen Immortalwarriors-pentue (Ayano, Akito & Akira)
Immortalwarriors Akito
Tosa tadžikistanilaisessa postimerkissä.
Puheposti

Yleinen puhepostin kuvake on pelkistetty versio C-kasetista, joka oli historiallisesti suosittu väline ääniviestien tallennuksessa ennen 2000-lukua.
Puheposti tai vastaaja  on ohjelmiston toiminto, jonka avulla voi jättää ja kuunnella ääniviestejä sekä välittää niitä eteenpäin, kun vastaanottaja ei ole vastannut puhelimeen. Puhelut voidaan ohjata vastaajaan manuaalisesti tai automaattisesti. Soittajaa kehotetaan jättämään viesti, ja vastaanottaja voi hakea sen myöhemmin.
Puhepostia voidaan käyttää henkilökohtaisiin puheluihin, ja yrityksille on olemassa monimutkaisempia järjestelmiä asiakaspyyntöjen käsittelyä varten. Termiä käytetään myös laajemmin kuvaamaan mitä tahansa järjestelmää, jolla välitetään tallennettuja televiestinnän ääniviestejä.
Annie Hall

| Annie Hall |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Woody Allen
Käsikirjoittaja:   Woody Allen  Marshall Brickman 
Tuottaja:   Jack Rollins  Charles H. Joffe 
Säveltäjä:  Carmen Lombardo
Kuvaaja:  Gordon Willis
Leikkaaja:   Ralph Rosenbaum  Wendy Greene Bricmont 
Tuotantosuunnittelija:  Mel Bourne
Lavastaja:  Mel Bourne
Pääosat:   Woody Allen  Paul Simon  Diane Keaton 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  United Artists
Levittäjä:  United Artists
Ensi-ilta:   1977-4-2929. huhtikuuta 1977 (Yhdysvallat)  1978-2-1717. helmikuuta 1978 (Suomi)  
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Annie Hall on Woody Allenin ohjaama yhdysvaltalainen romanttinen komedia vuodelta 1977. Se kertoo kahden erisuhtaisen neurootikon (Woody Allen ja Diane Keaton) suhteesta. Annie Hall nosti Allenin eturivin ohjaajaksi.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Woody Allen  | … |  Alvy Singer   |
|  Diane Keaton  | … |  Annie Hall   |
|  Tony Roberts  | … |  Rob   |
|  Carol Kane  | … |  Allison Portchnik   |
|  Paul Simon  | … |  Tony Lacey   |
|  Shelley Duvall  | … |  Pam   |
|  Janet Margolin  | … |  Robin   |
|  Colleen Dewhurst  | … |  Mrs. Hall   |
|  Christopher Walken  | … |  Duane Hall   |
|  Jeff Goldblum  | … |  mies puhelimessa   |
|  Sigourney Weaver  | … |  Alvyn deitti   |
|  Beverly D’Angelo  | … |  TV-näyttelijä   |
|  Shelley Hack  | … |  nainen kadulla   |
|  John Glover  | … |  Annien entinen näyttelijäpoikaystävä   |
|  Truman Capote  | … |  omana itsenään   |
|  Marshall McLuhan  | … |  omana itsenään   |
|  Laurie Bird  | … |  Tony Laceyn tyttöystävä   |
Tuotanto

Woody Allenin tarkoituksena oli alun perin tehdä monipolvinen itsetutkiskelu ja murhamysteeri nimeltä ”Anhedonia”, joka sisälsi monia aikatasoja ja takaumia. Käydessään sekalaista materiaalia läpi vakioleikkaajansa Ralph Rosenblumin kanssa he huomasivat, että ylivoimaisesti parhaiten toimivat kohtaukset olivat nykyaikaan sijoittuvat ihmissuhdekoukerot Allenin ja Keatonin hahmojen välillä. Allen päätti unohtaa alkuperäisen käsikirjoituksen ja suuren osan jo kuvatusta materiaalista ja tehdäkin elokuvasta romanttisen komedian.
Vastaanotto

Annie Hallin sanotaan usein ”varastaneen” vuoden 1978 Oscar-gaalassa parhaan elokuvan Oscar-palkinnon ajan kuluessa merkityksellisemmäksi osoittautuneelta Tähtien sota -elokuvalta, joka kuitenkin sai muista sarjoista kuusi Oscaria. Myös Annie Hall tuotti kolme muutakin Oscaria: paras alkuperäiskäsikirjoitus (Woody Allen ja Marshall Brickman), paras ohjaus (Woody Allen),  ja paras naispääosa (Diane Keaton).
Elokuva sai suurmenestyksen sekä teattereissa että arvosteluissa. St. James Encyclopedia of Popular Culture -teoksessa Rick Moody pitää elokuvaa amerikkalaisen 1960-luvulla alkaneen seksuaalisen ja poliittisen vallankumouksen eräänlaisena kulminaatiopisteenä, joka antoi äänen kokonaisen sukupolven turhaumille ihmissuhteissa ja yhteiskunnallisissa asioissa. Kriitikot pitivät myös elokuvan myötä ”aikuistuneesta” Woody Allenista, jonka siihenastiset elokuvat olivat olleet farssimaisia hölmöilyjä, mutta joka nyt todisti kykenevänsä realistiseen ihmissuhdetarinaan huumoria unohtamatta.
Annie Hall valittiin vuonna 1992 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat Annie Hallin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Annie Hallin kaikkien aikojen kolmanneksi hauskimmaksi komediaksi.
Palkinnot

Voitetut Oscar-palkinnot:
Paras elokuva – United Artists, Charles H. Joffe
Paras ohjaus – Woody Allen
Paras naispääosa – Diane Keaton
Paras alkuperäinen käsikirjoitus – Woody Allen ja Marshall Brickman
Oscar-ehdokkuudet:
Paras miespääosa – Woody Allen
Walter De Maria

Walter De Marian teos Seen/Unseen Known/Unknown Naoshimassa, Japanissa
Walter De Maria (1. lokakuuta 1935, Albany, Kalifornia – 25. heinäkuuta 2013) oli yhdysvaltalainen kuvataiteilija, joka tunnetaan yhtenä varhaisista minimalisteista, eritoten käsite- ja maataiteilijana sekä performansseistaan. De Maria asui ja toimi pääosin New Yorkissa.
De Maria valmistui vuonna 1957 Kalifornian yliopistosta, Berkeleysta. Hän osallistui yhdessä avantgarde-taiteilijaystävänsä La Monte Youngin kanssa moniin San Franciscon alueen performanssitapahtumiin ja teatraalisiin tuotantoihin. Hän muutti New Yorkiin vuonna 1960 ja kirjoitti esseitä taiteesta. Esseet julkaistiin vuonna 1963 Youngin kirjassa An Anthology. Hän myös jatkoi osallistumista performansseihin ja multimediapresentaatioihin. Hänen ensimmäiset puulaatikkoveistoksensa valmistuivat vuonna 1961. Vuonna 1963 De Maria avasi New Yorkissa yhdessä Robert Whitmanin kanssa taidegallerian nimeltä 9 Great Jones Street. Samana vuonna hän esitteli ensimmäisen oman veistosnäyttelynsä samassa galleriassa. De Maria oli myös rumpalina rock-yhtye The Velvet Undergroundissa vuonna 1963. Hän työskenteli edelleen puuteosten parissa ja sävelsi musiikkia. Vuonna 1965 hän siirtyi metallipaloista tehdyn taiteen pariin keräilijä Robert C. Scullin rohkaisemana. Vuotta myöhemmin hän piti oman näyttelynsä Cordier & Ekstromilla New Yorkissa ja osallistui Primary Structures -tapahtumaan New Yorkin juutalaisessa museossa.
De Mariasta tuli maataiteen johtohahmoja vuonna 1968, kun hän täytti Münchenin Heiner Friedrich -gallerian maa-aineksella. Samana vuonna hän teki Mile Long Drawing -teoksen Mojaven autiomaahan. Vuonna 1972 seurasi laaja veistosnäyttely Kunstmuseum Baselissa. Hän jatkoi uraansa maataiteen parissa koko 1970-luvun, tuottaen teoksia kuten Three Continent Project (1972) sekä The Lightning Field (1977). Hän osallistui Documenta-näyttelyihin Kasselissa vuosina 1968 ja 1977. Jälkimmäisellä kerralla hän valmisti pysyvän julkisen veistoksensa Vertical Earth Kilometer Kasselin Friedrichsplatzin puistoon. Samana vuonna hän loi uudelleen Earth Room -teoksen Heiner Friedrich -galleriaan New Yorkissa. Teos asetettiin pysyvästi näytteille vuonna 1980.
Teos The Broken Kilometer, joka koostuu viidestäsadasta messinkisauvasta, asetettiin pysyvästi näytteille New Yorkin 393 West Broadwaylle vuonna 1979. De Maria teki myös sarjan muita vastaavanlaisia kokeiluja kaaviomaisilla geometrisilla ja matemaattisilla teoksilla 1980- ja 1990-luvuilla. Vaikka De Maria tunnettaneen parhaiten maataiteestaan ja 1970-luvun installaatioistaan, hänen töitään on esitelty useissa hänelle omistetuissa näyttelyissä kuten Pariisin Pompidou-keskuksessa 1981, Rotterdamin Boymans-van Beuningen -museossa 1984, Stuttgartin Staatsgaleriessa 1987, Tukholman Moderna museetissa 1988, Berliinin Gemäldegaleriessa 1998, Naoshiman Chichu Art Museumissa 2000 ja 2004 sekä Kansas Cityn Nelson-Atkins Museum of Artissa 2007.