stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tekniikan historia
Uusi aika > Koneellistumisen hyökyaalto > Koneisiin liittyviä oikeudellisia kysymyksiä

Wattin ja Boultonin yritys oli saanut patentin höyrykoneelleen, mikä esti jatkokehitystä kunnes patentit raukesivat vuonna 1800. Tämän jälkeen höyrykoneet alkoivat kehittyä ja levitä myös Englannin ulkopuolelle. Wattin koneet olivat vielä matalapainekoneita, joista tehoa saatiin kohtuullisen vähän, mutta vuonna 1802 Richard Trevithick (1771–1833) rakensi pienen, mutta hyvin tehokkaan kaivospumpun, jossa oli käytössä korkeapaineella toimiva höyrykone. Paineen nostaminen lisäsi huomattavasti tehoa ja vuoteen 1804 näitä koneita oli tehty jo 50 kappaletta. Korkean paineen käytöstä oli seurauksena höyrykattilaräjähdykset, jotka johtivat turvalaitetekniikan kuten ylipaineventtiilien kehittymiseen ja vakuutusyhtiöt alkoivat vaatia näitä. Kattilaräjähdyksistä päästiin pääosin eroon vasta 1800-luvun lopulla paineastian suunnittelumetodien standardisoituessa ja rakenneterästen kehittyessä. Höyrykonekehitystyö vei koneenrakennustaitoa eteenpäin suurharppauksin ja toi mukaan yhä jatkuvia trendejä, joihin kuuluivat yksityisten yritysten merkittävä rooli teknisen kehityksen vetureina, patenttien asema keksijöiden tulonlähteenä ja ulkopuolisten tahojen vaatimat turvallisuusrakenteet.
Patenttia muistuttava "privilegimenettely" oli hallitsijan oikeus antaa monopoliasema tietyn hyödykkeen valmistamiseen. Vanhimpia varsinaisia patenttilakeja oli Venetsian patenttilaki vuodelta 1474, mutta jo yli sata vuotta aikaisemmin sekä Italiassa että Böömissä oli ryhdytty antamaan yksinoikeuksia etenkin kaivostoiminnassa tarvittaviin laitteisiin ja järjestelyihin. Tämä takasi innovaation luojalle määräajaksi etuoikeuden keksinnön hyödyntämiseen. Nykyisen patenttikäytännön vanhin suora edeltäjä on Isossa-Britanniassa vuonna 1624 annettu laki, Statute of Monopolies joka rajoitti hallitsijan oikeutta antaa monopoleja. Lakiuudistuksen mukaan monopolin sai antaa vain uusien tuotteiden tai valmistusmenetelmien todellisille keksijöille. Tästä kehittyivät modernit patenttilait, joissa tunnustetaan keksijä ja keksijän oikeus saada suoja keksinnölleen. Ensimmäinen suomalainen patentti myönnettiin autonomisessa Suomessa 1842.
Patenttilakien tavoitteena on suojata keksijää, mutta ne myös helposti pysäyttävät kehityksen, kuten havaittiin jo Wattin höyrykoneen tekniikkaan liittyvän patentin kohdalla. Teollisen vallankumouksen alusta koneenrakentajat olivat tietoisia toistensa töistä ja osa oli toiminut muiden oppipoikina, jolloin tietoa siirtyi yhteisöllistä tietä. Kun keksintöjä on myöhemmin luokiteltu niiden taustojen mukaan kaupallisiin yksittäisten keksijöiden tekemiin, yrityksissä tai yritysryhmissä yhteistyönä syntyneisiin, markkinoiden ulkopuolella toimiviin tutkijoiden tekemiin tai yliopistojen ja vastaavien verkostojen tekemiin, niin on havaittu markkinoiden ulkopuolisten osapuolien sekä verkostojen kehittävän pääosan ideoista, vaikka yritykset ne sitten kaupallistavat. Patentteja merkityksellisempää keksinnöille on vapaa tiedonkulku.
Uusi aika > Koneellistumisen hyökyaalto > Raudasta teräkseen

Teräs on monimuotoinen rautamateriaali, josta seosaineita, mekaanista ja lämpökäsittelyjä muuttelemalla saadaan aikaan lujuudeltaan, sitkeydeltään ja kovuudeltaan hyvin erilaisia laatuja. Vielä 1700-luvulla raudan valmistaminen oli työlästä, määrä vähäistä ja lopputuloksen laatu ei ollut kovin hyvää. 1700-luvun lopulla vauhdittunut teollistamiskehitys loi raudalle paljon kysyntää. Ensimmäinen askel raudanvalmistuksen kehityksessä oli ottaa Wattin höyrykone käyttöön puhaltamaan ilmaa koksiin palamislämpötilan nostamiseksi. Koksia käytettiin koska puuhiiltä ei saatu tarpeeksi. 1830-luvulla tuli käyttöön vieläkin tehokkaampi Neilsonin kuumapuhallusmenetelmä, mutta kehityksestä huolimatta tuotanto oli vähäistä. Johtava tuottajamaa, Englanti tuotti vuonna 1850 vain 60 000 tonnia terästä ja 2,5 miljoonaa tonnia harkkorautaa. Vertailun vuoksi nykyaikainen masuuni-valssilaitos, esimerkiksi lajissaan pienehkö Rautaruukki Raahe, tuottaa noin 2,5 miljoonaa tonnia terästä vuodessa. Vuonna 1860 Henry Bessemer kehitti kääntyvän konvertterin, joka mahdollisti harkkoraudan valmistamisen suoraan teräkseksi, kun aikaisemmin harkkoraudasta tehtiin ensimmäisellä sulatuksella valurautaa ja vasta toisella terästä. Seuraava kehitysaskel oli Friedrich Siemensin kaasupuhalluksella toimiva lieskaliesi, jota ranskalaiset Martinin veljekset kehittivät edelleen sopivaksi romuraudan sulatukseen, mikä lisäsi tuotannon taloudellisuutta. Englannin etuna oli, että siellä rautamalmi ei sisältänyt fosforia, joka aiheuttaa teräkseen haurautta. Englantilaiset S.G.Thomas ja Percy Gilchrist kehittivät menetelmän fosforin poistoon teräksestä 1880-luvulla ja sen seurauksena teräksen tuotanto Englannin kilpailijamaissa kasvoi nopeasti 1880-luvulla. 1800-luvun lopulla Englanti olikin jäämässä teollistumisessa jälkeen Yhdysvalloista ja Saksasta. Samoihin aikoihin kemian tietämyksen ja atomikäsitteen selkeytyessä alettiin myös ymmärtää, mitä teräksessä tapahtuu sen lujittuessa muokattaessa ja syntyi metallurgiaksi kutsuttu laaja tieteen haara.
Uusi aika > Koneellistumisen hyökyaalto > Konetekniikan eteneminen

Koneistuminen alkoi tekstiiliteollisuudessa, joka oli syntynyt jo keskiajalla ja jota merkantilismi oli pitänyt suojattuna. Valtion tilausten ansiosta tekstiiliteollisuudessa oli syntynyt suuria tuotantolaitoksia. Teollistumisen ensimmäisen vaiheen 1800-luvulla tekstiiliteollisuus pysyikin kehityksen kärjessä. Englanti oli monen keksinnön alkukoti, mutta tekstiilikonetekniikan omaksuivat nopeasti Yhdysvallat, Saksa ja Ranska. Tekstiiliteollisuus oli tärkeää teollisen kehityksen alussa myös Kiinassa, Japanissa ja Intiassa. Kehruu-Jenny kytkettiin ensimmäisenä tekstiiliteollisuuden koneena Wattin vauhtipyörällä varustettuun höyrykoneeseen. Kehruu-Jennyn kanssa tarvittiin vielä ihmiskäsiä. Richard Roberts (1789–1864) kehitti täysin automaattisen kehruukoneen 1830-luvulla. Kutomakone kehittyi kangaspuista, ja ensimmäisen koneen rakensi Edmund Cartwright vuonna 1787. Ranskalainen Joseph Marie Jacquard patentoi vuonna 1805 osittain automaattisen kutomakoneen, jota vietiin myös Englantiin. Jacquardin keksinnön taustalla oli Basile Bouchonin 1720-luvulla Lyonissa tekemä kehitystyö kuviollisen silkkikankaan kutomiseksi. Bouchon oli keksinyt reikänauhan, jonka avulla loimilankoja nostettiin kuvion mukaisesti. Bouchonin työtoveri Jean-Baptiste Falcon keksi 1726 korvata paperinauhan pahvikortilla ja loi ensimmäisen reikäkortin. 1830 lähtien kutomakoneeseen liitettiin höyrykoneita, vaikka vesivoima säilytti paljolti asemiaan tekstiiliteollisuuden voiman lähteenä. Aseidenkin valmistus koneellistui. Aseiden piippuja opittiin rihlaamaan, jonka avulla aseista tuli tarkempia. Terästen ja räjähdysaineiden kehittyessä aseiden teho kasvoi. Yhdysvaltain sisällissota oli ensimmäinen sota, jossa käytettiin konetuliaseita ja kokonaan teräksestä valmistettua pyörivällä tykkitornilla varustettua sota-alusta. Varsinkin käsiaseiden tuotannossa Yhdysvalloissa kehittyi työstämisen mittatarkkuus ja vaatimukset osien vaihtokelpoisuudesta.
Uusi aika > Koneellistumisen hyökyaalto > Koneiden yhteiskunnallisia vaikutuksia

Kiinteisiin työaikoihin sopeutuminen oli alkujaan ongelmana tehtaissa, koska vapaat ihmiset olivat tottuneet liikkumaan joustavasti. Kun vielä koneellistuminen paikallisesti syrjäytti työntekijöitä, työntekijöiden ja omistajien välille alkoi syntyä kitkaa, mistä ensimmäisenä esimerkkinä olivat luddiitit. Koneellistuminen myös erkaannutti tekemisen tiedot ja taidot työntekijöistä. Muodostui koneiden tekemään työhön perustuva tuotantojärjestelmä, jonka viimeistä vaihetta edustaa automaatio niin suunnittelu- kuin hallinnollisissa tehtävissä. Teollistumiselle oli tyypillistä voimakas kaupungistuminen. Sadassa vuodessa Englannin 1700-luvun puolivälissä hajallaan pienissä kylissä sijainnut tekstiiliteollisuus keskittyi muutamiin nopeasti kasvaviin kaupunkeihin. 1800-luvulla Euroopassa alkoi myös laaja muutto valtameren taakse. Syynä oli paljolti voimakas väestönkasvu. Lontoon asukasluku nousi vuosina 1802–1881 noin miljoonasta yli neljään miljoonaan. Kaupungit jakautuivat jyrkästi köyhään ja varakkaaseen alueeseen. 1800-luvun mittaan myös köyhempienkin elintaso alkoi nousta. Teollistumisen tuloksena kaupunkien hygieniataso parani, kun viemäriverkkoja rakennettiin. Massatuotanto toi markkinoille halvempia tuotteita. Tuotantomenetelmien ja koneiden liikkuessa rajojen yli, maailma alkoi samankaltaistua. Markkinat laajenivat maailman laajuisiksi, ja yhä harvempi pystyi välttämään maailmankaupan suhdanteiden vaikutusta elämäänsä.
Uusi aika > Koneellistumisen hyökyaalto > Teollisuuden muutokset 1950-luvulta eteenpäin

Kolmantena muutoksen aaltona teollisessa valmistuksessa voidaan pitää 1900-luvun loppupuolella alkanutta muovimateriaalien käyttöä, puolijohteiden valmistusta ja tietokoneisiin perustuvaa automaatiota. Robotit tulivat tehtaisiin. Ihmiset alkoivat kadota tehtaiden lattioilta ja konttorien miehitys kasvoi usein tehdasta suuremmaksi. 1700-luvulta 1970-luvulle saakka teollisuuden osuus työvoimasta kasvoi, mutta kääntyi 1980-luvulla laskuun, mikä synnytti käsitteen "jälkiteollinen yhteiskunta" ja myöhemmin siihen liittyvän käsitteen "tietoyhteiskunta".
Kiristyneiden laatuvaatimusten ja automaation johdosta tehtaat tulivat puhtaammiksi kuin useimpien kodit. Jatkuvasti kasvava osa tuotannosta, kuten piikiekkojen päälle tehtävien mikroprosessoreiden tuotanto, tehdään puhdastiloissa, jotka ovat puhtaampia kuin leikkaussalit sairaaloissa. 1940-luvulla alkoi öljypohjaisten muovin massatuotanto ja vuoden 1973 öljykriisiin saakka maailman muovituotanto kaksinkertaistui joka viides vuosi. Muoveja tehdään maailmassa noin 250 ja terästä noin 1 400 miljoonaa tonnia vuodessa, joten tilavuuksilla laskettuna määrät ovat samaa luokkaa. Tärkeimmät nykyisistä muovilaaduista, kuten PVC ja polyeteeni, kehitettiin ennen toista maailman sotaa, kuten myös synteettinen kumi, jota saksalaiset valmistivat sodan aikana, koska eivät saaneet enää luonnonkumia. Ruiskuvalukoneiden massatuotannolla sekä suulakepuristettujen muoviprofiilien ja kalvojen avulla helposti muovattavat ja riittävän kestävät muovit tulivat tärkeimmiksi materiaaleiksi kulutustavaroille. Muovikassista on tullut aikakauden symboli. Edullisina materiaaleina muovit edistivät kertakäyttökulutusta.
Uusi aika > Koneellistumisen hyökyaalto > Ympäristöongelmat

Maanviljelyn aloittamisesta alkaen ihminen on muokannut ympäristöään, mikä johti jo varhain ympäristöongelmiin, kuten eroosioon ja maaperän köyhtymiseen. Välimeren maista tuhottiin metsät jo antiikin aikana. Keskiajalla metsät hakattiin kaupunkien ympäristöistä, ja keskiajan lopulla Euroopan metsät olivat jo vähentyneet merkittävästi. Ympäristön saastuminen alkoi teollistumisen ja höyrykoneiden käytön myötä, ja kasvava hiilenpoltto aiheutti savusumuongelmia. 1900-luvun alkupuolella teollisuuden volyymi oli jo niin suurta, että saastuminen alkoi tuhota näkyvästi ympäristöä ja ensimmäiset ympäristöliikkeet aloittivat toimintansa. Vuonna 1872 perustettu Yellowstonen kansallispuisto oli ensimmäinen kansallispuisto. 1900-luvun alun ympäristöliike ihannoi talonpoikaiskulttuuria ja esiteollista yhteiskuntaa, mikä rajoitti sen vaikutusvaltaa. 1960-luvulla havahduttiin ympäristöongelmiin voimakkaasti, kun ympäristökatastrofit kuten DDT, PCB ja happosateet tulivat julkisuuteen. Myöhemmin lista vielä jatkui: asbesti, Bhopal, Tšernobyl, raskasmetallit, polttoaineen lyijylisäaine, freonit. Rooman Klubi julkaisi vuonna 1972 paljon huomiota saaneen teoksen Kasvun rajat, jossa varoitettiin luonnonvarojen riittävyydestä. Kaikki nämä johtivat ympäristönsuojelulainsäädännön kehittymiseen. Kiristynyt lainsäädäntö vaikutti 1900-luvun loppuun mennessä kehittyneissä maissa saavutettuun saastumisen oleelliseen vähentymiseen, ja ympäristö saattoi alkaa puhdistua. Esimerkiksi useat jo lähes likaviemäreiksi muuttuneet joet ovat nyt osittain puhdistuneet ja freonipäästöt vähentyneet. Ympäristöongelmista ei kuitenkaan ole päästy eroon. Varsinkin energiantuotannon aiheuttama hiilidioksidipäästö on yksi ilmastonmuutoksen syistä.
Uusi aika > Teknistieteelliset suurprojektit

Yhdysvaltain Manhattan-projekti johti ensimmäisen ydinpommin kehittämiseen 1942–1945, koelaukaisuun heinäkuussa 1945 ja kahteen sotakäyttöön. Ydinvoimaa alettiin käyttää energianlähteinä sähkövoimaloissa, lentotukialuksissa, jäänmurtajissa, sukellusveneissä. Nykyään ydinvoimalla tuotetaan noin 15,7 % maailman sähköstä (2004).
Avaruusaika alkoi syksyllä 1957 Neuvostoliiton Sputnik-lennon ja sitä nopeasti seuranneiden miehitettyjen lentojen kautta.
Euroopan hiukkasfysiikan tutkimuskeskuksessa käynnistettiin käynnistettiin vuonna 2008 maailman suurin hiukkaskiihdytin LHC, jonka avulla tutkitaan materian pienimpien osien ominaisuuksia ja rakennetta.
Koneiden vuoksi energiasta riippuvaiseksi tullut ihmiskunta etsii uusia energialähteitä, joista yksi voi olla fuusioreaktori. Täysimittaisen testilaitoksen kehittämiseksi käynnistettiin vuonna 1985 kansainvälinen ITER-projekti. Sähkön tuottaminen suoraan auringon valosta onnistuu aurinkokennolla, jonka ensimmäinen moderni versio kehitettiin Bell Labsissa 1954.
Molekyylibiologia saavutettiin suuri edistys 1950-luvulla, kun James D. Watson ja Francis Crick selvittivät eliöiden perinnöllisyyteen vaikuttavan DNA-molekyylin rakenteen. Tästä kehittyi 1970-luvulla taito muokata DNA-molekyyliä ja geenitekniikka.  1990-luvulla käynnistyi ihmisen geeniperimää kartoittava HGP-hanke. Tässä vuonna 2003 valmistuneessa projektissa DNA:n sekvensoinnin avulla tunnistettiin 20 000–25 000 ihmisen genomin geeniä.
Tekniikan historian tutkimus

Tekniikkaa voidaan pitää kombinatorisena, evoluutionomaisesti kehittyvänä järjestelmänä, jossa uudet keksinnöt perustuvat vanhoihin ja täydentävät niitä. Tekniikan historiaa ei pidä nähdä vain keksintöjen voittokulkuna vaikka ne evoluutiossa jäävätkin henkiin. Tekniikalla on vaikutuksensa yhteiskuntaan, ihmisten ajatteluun ja tunteisiin. Näillä on taas merkitystä tekniikan käytössä ja leviämisessä. Tekniikan historian tutkimuksessa lähteiden niukkuus ja yksipuolisuus on ongelma. Teknisistä innovaatioista syntyneistä toiveista ja utopiosta on säilynyt paljon materiaalia, kun taas vastustavat äänet ovat viime aikoja lukuun ottamatta jääneet taustalle. Toinen näkökulmaongelma on se, että tekniikkaa on ihmisen ympäristössä kaikkialla ja kuitenkin se helposti katoaa näköpiiristä ja huomataan vasta, kun se ei toimi tai aiheuttaa ongelmia. Tekniikka on palvelija, joka ei näy ja jota ei muistella.
Mikä on tekniikan historiassa tärkeää, voidaan selvittää monesta näkökulmasta. Vuonna 2000 National Academy of Engineering äänesti merkittävimmistä tekniikan saavutuksista. Listalle pääsivät:
| --- | --- |
 Sähköistys  Auto  Lentokone  Vesiputki- ja viemäriverkosto  Elektroniikka  Radio ja televisio  Maatalouden koneellistuminen  Tietokone  Puhelin  Ilmastointi ja jäähdytys :  Moottoritiet  Avaruusalukset  Internet  Kuvankäsittely  kodinkoneet  Lääketieteellinen tekniikka  Petrokemian teknologia  Laser ja optiset kuidut  Ydinvoima  Materiaalitekniikka 
Tekniikan historia tai teknologian historia on myös humanistinen, monitieteinen tutkimusala, jota Suomessa edustaa esimerkiksi Tekniikan historian seura.
Kirjallisuutta

Nykänen, Panu: Teknologian menneisyyttä jahtaamassa.  Porvoo:  Helsingin insinöörit HI ry, 2002.  ISBN 952-91-4415-6
Annakaisa Kultima

Annakaisa Kultima on suomalainen pelitutkija, taiteen ja median opettaja Aalto-yliopistossa, Lapin yliopiston dosentti, sekä Suomen Game Jam ry:n puheenjohtaja ja Suomen Pelimuseon perustajatiimin jäsen.
Hän on tehnyt merkittävää työtä suomalaisen pelitutkimuksen ja suomalaisen pelialan edistämiseksi työskentelemällä muun muassa pelikilpailuiden tuomaristossa, luomalla ja osallistumalla pelijamitapahtumiin, kuratoimalla ja luomalla pelinäyttelyitä ja kehittämällä peleihin liittyvää tutkimusta.
Lisäksi Kultima on johtanut Global Game Jam -teemakomiteaa, ja toiminut Global Game Jamin alueellisena järjestäjänä useiden vuosien ajan. Nykyisin hän työskentelee Nordic Game-konferenssin asiantuntijana.
Vuonna 2013 Kultima sai opetus- ja kulttuuriministeriön Suomi-palkinnon osoituksena merkittävästä urasta.
Koulutus ja ura

Kultima valmistui informaatiotieteiden tohtoriksi Tampereen yliopistosta vuonna 2018. Hänen väitöskirjansa "Game Design Praxiology" tarkasteli pelien luomista. Ennen tohtorikoulutustaan Kultima opiskeli sosiaalitieteiden maisteriksi Turun yliopistossa vuonna 2008, ja media-alaa Lapin yliopistossa vuonna 2004.
Valmistumisensa jälkeen Kultima on työskennellyt tutkijana, informaatiotieteiden ja pelitutkimuksen professorina sekä projektipäällikkönä Game Research Labissa Tampereen yliopistossa. Vuonna hän aloitti 2017 työt myös Aalto-yliopiston professorina ja tutkijana.
Kultima on työskennellyt myös vierailevana luennoitsijana yliopistoissa ympäri maailmaa, esimerkiksi Yhdysvalloissa, Kiinassa, Tanskassa, Etelä-Koreassa ja Japanissa. Lisäksi hän on perustanut maailman ensimmäisen taidepeleille ja leikkisälle taiteelle tarkoitetun Kumma Galleryn, sekä OASIS:n, joka on sosiaalinen kohtaamistila sekä  Game Research Labin keskus Tampereen yliopiston pääkampuksella.
Valikoituja näyttelyitä

100 Game Jams. Kuraattori: Annakaisa Kultima. Kumma Gallery, 2023
Hahmotuksia. Kumma Gallery, 2023
Noita – The Long Journey of an Idea. Suomen Pelimuseo, 2021
Games, Art and Science. Helsingin keskustakirjasto Oodi, 2019
Quantum Garden. Aalto-yliopisto, 2018
Line Wobbler in a Beer Tram – A Pop-up Game Exhibition. Helsingin olutratikka, 2017
Suomen Pelimuseo, Vapriikki 2016 (näyttely, joka avautui myöhemmin pysyväksi pelimuseoksi)
Finnish Games Then and Now – The Praised, The Loved, The Frowned-upon and The Forgotten. Rupriikki, 2012
Valikoituja julkaisuja

Game Design Praxiology. Tampereen yliopisto, 2018
Rainbows, Unicorns and Hoverboards: Making of OASIS Story of a dream at the University of Tampere. toim. Annakaisa Kultima. Tampereen yliopisto, 2014 ISBN 978-951-44-9607-3
Ylistetyt, rakastetut, paheksutut, unohdetut : Avauksia suomalaisen pelihistorian laajaan kirjoon. Annakaisa Kultima, Jouni Peltokangas. Tampereen kaupunki, 2019 ISBN 978-951-609-968-5
GameSpace: Methods and Evaluation for Casual Mobile Multiplayer Games. J. Paavilainen, A. Kultima, J. Kuittinen, F. Mäyrä, H. Saarenpää, J. Niemelä. Tampereen yliopisto, 2009 ISBN 978-951-44-7730-0
Palkinnot ja tunnustukset

Kunniamaininta CHI PLAY, 2023
Paras tutkimusartikkeli (Best Paper Award) ICGJ, USA 2018
Suomi-palkinto merkittävästä urasta, 2013
Vuoden opettaja, informaatiotieteiden ala, 2012
Aiheesta muualla

Annakaisa Kultiman kotisivut
Annakaisa Kultiman julkaisemat pienpelit Behance-nettisivulla
Pelejä voi tehdä myös jammailemalla. Mike Pohjola & Taikapiiri, Yle Areena, 29.10.2017
Ylen aamu-tv: Pelisuunnittelu harrastuksena. Yle Areena, 18.12.2017
Game jam – näin syntyy videopeli parissa päivässä. Kulttuuricoctail, Yle Areena, 7.9.2018
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  DBLP  ORCID
Kuhmon taistelut

Kuhmon taistelut käytiin Neuvostoliiton ja Suomen joukkojen välillä Kuhmon suunnalla talvisodan aikana.
Heti talvisodan alkaessa Kuhmoon hyökkäsi 54. neuvostoliittolaisdivisioona, jonka tavoitteena oli vallata ensin Kuhmo, sitten Sotkamo ja edelleen Kajaani ja Oulu. Suomalaiset everstiluutnantti Ilomäen johdolla pysäyttivät divisioonan hyökkäyksen Kuhmon kirkonkylän eteläpuolelle, Jyrkänkoskelle. Pääjoukkona Ilomäellä oli paikallisista miehistä koottu Erillinen pataljoona 14 (ErP 14). Viikon taistelujen jälkeen 8. joulukuuta siirtyi everstiluutnantti Vuokon johdolla JR 25 Kuhmoon muodostaen Prikaati Vuokon Kuhmon taisteluihin.
Suomussalmen taistelujen ratkettua Suomen 9. divisioona siirtyi Kuhmoon saartoi ja paloitteli Neuvostoliiton joukot useaan mottiin. 54. divisioona kuitenkin puolustautui sitkeästi, eikä kaikkia motteja kyetty laukaisemaan. Puna-armeija yritti myös päästä saarretun divisioonan avuksi. Helmikuussa Dolinin hiihtoprikaati pyrki apuun, mutta se tuhottiin. Neuvostoliitosta tulevan tien suunnasta apuun pyrkivät vahvat joukot, muun muassa 44. divisioonan kolmas rykmentti. Suomalaiset torjuivat nämä hyökkäykset Löytövaarassa ja Kilpelänkankaalla. Taistelut Kuhmossa jatkuivat Moskovan rauhaan saakka.
Taustaa

Puna-armeija aiheutti suomalaiselle sodanjohdolle melkoisen yllätyksen etenemällä koko Laatokan ja Jäämeren välisellä alueella kaikkien merkittävien rajan yli johtavien teiden suunnissa 1–2 divisioonan vahvuisin voimin. Pohjois-Suomen Ryhmän (PSR) alueella aina Ilomantsista Jäämerelle ulottuvalla alueella tärkeimpien tiesuuntien alueilla eteni noin divisioonan vahvuisia voimia (pl. Petsamon alue, jossa neuvostojoukkoja oli jopa enemmän). Suomalaisten puolustuksessa olevat joukot mainituilla tiesuunnilla olivat vain noin pataljoonan vahvuisia erillisiä joukko-osastoja. Oulun-Kemin alueella oli kuitenkin päämajan reservinä 9. divisioona, jota suunniteltiin käytettäväksi lähinnä Karjalankannaksella. Suunnitelmiin oli kuitenkin tehtävä muutos ensimmäisen sotaviikon aikana, kun Suomen sodanjohdolle selvisi PSR:n alueella etenevien puna-armeijan joukkojen todellinen määrä. Kuhmon suunnassa eteni puna-armeijan 54. divisioona.
Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että reservissä olleen 9. divisioonan joukot jaettiin kolmen eri rintamasuunnan kesken ylipäällikön antamalla käskyllä. Kuhmon suuntaan alistettiin jalkaväkirykmentti 25 (JR 25) jo joulukuun 1939 alkupäivinä siten, että joukkojen siirtyminen rautatiekuljetuksin oli pääosin suoritettu 6. joulukuuta mennessä.
Kirjallisuutta

Mononen Väinö: Kuoleman kujanjuoksu, 2006 Alfamer Oy, Helsinki, ISBN 952-472-043-4
Mononen Väinö: Tuonelan tulenliekit, 2011 Edico Oy, Helsinki, ISBN 978-952-5708-44-8
Mononen Väinö: Erään pataljoonan sotatie, 2016 Books on Demand, Helsinki, ISBN 978-952-339-4780
Mononen Väinö: Dolinin hiihtoprikaati, 2018 Books on Demand, Helsinki, ISBN 978-952-80-0107-2
Hjalmar Siilasvuo: Kuhmo talvisodassa, 1944 Otava, Helsinki. Äänikirja
Aiheesta muualla

Sotapäiväkirjat - Kuhmo
Suomalaiset käyttivät taistelualueella runsaasti suksia esim. keskitysmarsseihin.
Kuusijoen asemat olivat osittain kenttälinnoitettuja, mutta osin vain lumeen kaivettuja ojia. Kuvassa pikakivääri asemassa.