stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Suomen kotiloista
Maakotilot > Tarhakotilot Helicidae

lehtokotilo Arianta arbustorum
valkotarhakotilo Cepaea hortensis
tummatarhakotilo Cepaea nemoralis
sagriinikotilo Cornu aspersum (Helix aspersa, kasvihuoneissa)
nappikotilo Helicigona lapicida
viinimäkikotilo Helix pomatia
Maakotilot > Juovakotilot Hygromiidae

valkonauhakotilo Euomphalia strigella
kaksihammaskotilo Perforatella bidentata
karvakotilo Pseudotrichia rubiginosa
takkukotilo Trichia hispida
juovatakkukotilo Trochulus plebeius
Maakotilot > Purje-etanat Milacidae

purjeharjaetana (sileäpurjeharjaetana) Milax gagates
Maakotilot > Kiiltokotilot Oxychilidae

leveäkiiltokotilo Aegopinella nitidula
laukkakotilo Oxychilus alliarius
kellarikotilo Oxychilus cellarius (kasvihuoneissa)
opaalikotilo Oxychilus draparnaudi (kasvihuoneissa)
ruskeakiiltokotilo Perpolita hammonis (Nesovitrea hammonis)
lasikiiltokotilo Perpolita petronella
Maakotilot > Kristallikotilot Pristilomatidae

litteäkristallikotilo Vitrea contracta
kristallikotilo Vitrea crystallina
Maakotilot > Kääpiökotilot Punctidae

kääpiökotilo Punctum pygmaeum
Maakotilot > Sammalkotilot Pupillidae

sammalkotilo Pupilla muscorum
Maakotilot > Meripihkakotilot Succineidae

hoikkameripihkakotilo Oxyloma elegans
punameripihkakotilo Oxyloma sarsii
kalkkitorvilokotilo Quickella arenaria
meripihkakotilo  Succinea putris
torvilokotilo Succinella oblonga
Maakotilot > Sirokotilot Valloniidae

piikkikotilo Acanthinula aculeata
harjakotilo Vallonia costata
soikeasirokotilo Vallonia excentrica
sirokotilo Vallonia pulchella
varpukotilo Zoogenetes harpa
Maakotilot > Siemenkotilot Vertiginidae

karheasiemenkotilo Columella aspera
lapinsiemenkotilo Columella columella
hampaatonsiemenkotilo Columella edentula
alppisiemenkotilo Vertigo alpestris
kapeasiemenkotilo Vertigo angustior
seitsensiemenkotilo Vertigo antivertigo
tunturisiemenkotilo Vertigo extima
lettosiemenkotilo Vertigo geyeri
kalkkisiemenkotilo Vertigo genesii
lilljeborginsiemenkotilo Vertigo lilljeborgi
pohjansiemenkotilo Vertigo modesta
vasensiemenkotilo Vertigo pusilla
pikkusiemenkotilo Vertigo pygmaea
ruskeasiemenkotilo Vertigo ronnebyensis
uurresiemenkotilo Vertigo substriata
Maakotilot > Lasikotilot Vitrinidae

lasikotilo Vitrina pellucida
Vesikotilot > Huppukotilot Acroloxidae

huppukotilo Acroloxus lacustris
Vesikotilot > Hoikkasarvikotilot Bithyniidae

porraskotilo Bithynia leachii
hoikkasarvikotilo Bithynia tentaculata
kääpiöjärvikotilo Marstoniopsis insubrica (Bythinella steini)
Vesikotilot > Sukkulakotilot Hydrobiidae

pulskasukkulakotilo Ecrobia ventrosa
kartiosukkulakotilo Peringia ulvae
Vesikotilot > Limakotilot Lymnaeidae

pikkulimakotilo Galba truncatula
helmakotilo Myxas glutinosa
kaitalimakotilo Omphiscola glabra
piippolimakotilo (isolimakotilo) Lymnaea stagnalis
korvalimakotilo Radix auricularia
muunnoslimakotilo Radix balthica
mutalimakotilo (muuunnoslimakotilo) Radix peregra (R. labiata)
isotakokotilo Stagnicola corvus
takokotilo Stagnicola palustris
Vesikotilot > Limapontiidae

ruakomerietana Alderia modesta
sukkulamerietana Limapontia depressa
Vesikotilot > Murchisonellidae

kuultokiertehiskotilo Murchisonellidae sp.
Vesikotilot > Neritidae

leväkotilo Theodoxus fluviatilis
Vesikotilot > Touhukotilot Physidae

lammikkokotilo Aplexa hypnorum
touhukotilo Physa fontinalis
karkurikotilo Physella acuta
Vesikotilot > Kiekkokotilot Planorbidae

*ancyluskotilo Ancylus fluviatilis
luhtakiekkokotilo Anisus leucostomus
pyörrekiekkokotilo Anisus vortex
kierrekotilo Bathyomphalus contortus
vankkakehäkotilo Gyraulus acronicus
valkokehäkotilo Gyraulus albus
tähtikehäkotilo Gyraulus crista
hentokehäkotilo Gyraulus laevis
kuultokehäkotilo Gyraulus riparius
pohjankehäkotilo Gyraulus stroemi
linssikotilo Hippeutis complanatus
isokiekkokotilo Planorbarius corneus
tanakkakiekkokotilo Planorbis planorbis
kölikiekkokotilo Planorbis carinatus
kotelokiekkokotilo Segmentina nitida
Vesikotilot > Tateidae

vaeltajakotilo Potamopyrgus antipodarum (P. jenkinsi)
Vesikotilot > Tergipedidae

liuskamerietana Tenellia adspersa (Embletonia pallida)
Vesikotilot > Liejukotilot Valvatidae

liejukotilo Valvata piscinalis
litteäliejukotilo Valvata cristata
napaliejukotilo Valvata macrostoma
pohjanliejukotilo Valvata sibirica
Vesikotilot > Emokotilot Viviparidae

kärkiemokotilo (suokotilo) Viviparus contectus
tylppäemokotilo Viviparus viviparus
Aiheesta muualla

Nilviäistyöryhmä (2019): Suomen maanilviäiset: kotiloiden ja etanoiden lajiluettelo Suomen ympäristökeskus.
Kirjallisuutta

Suomen selkärangattomat eläimet, WSOY Porvoo 1998
Peltoetana Deroceras agreste
Ukkoetana Limax cinereoniger
Mustasiruetana ja punasiruetana Arion ater ja A. rufus
Pensaskotilo Fruticicola fruticum
Sileäsulkukotilo Cochlodina laminata
Silokotilo Cochlicopa lubrica
Napakotilo Discus ruderatus
Lehtokotilo Arianta arbustorum
Takkukotilo Trichia hispida
Lasikiiltokotilo Perpolita petronella
Kääpiökotilo Punctum pygmaeum
Meripihkakotilo  Succinea putris
Sirokotilo Vallonia pulchella
Lettosiemenkotilo Vertigo geyeri
Hoikkasarvikotilo Bithynia tentaculata
Korvalimakotilo Radix auricularia
Leväkotilo Theodoxus fluviatilis
Karkurikotilo Physella acuta
Isokiekkokotilo Planorbarius corneus
Liuskamerietana Tenellia adspersa
Liejukotilo Valvata piscinalis
Kärkiemokotilo Viviparus contectus
Pekunitsa

| Pekunitsa Бегуницы, Begunitsy |
| --- | --- |
 Pekunitsan asuintaloja.
 Pekunitsa
 Koordinaatit: 59°35′15″N, 29°18′47″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Volossovan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  181,59 km²
Väkiluku (2017):  4 951
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pekunitsan kirkko.
Pekunitsa (ven. Бегу́ницы, Begunitsy) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Pietarin ja Narvan välisen maantien varrella 21 kilometriä Volossovasta pohjoiseen. Kunnassa on 4 951 ja kylässä 4 190 asukasta (vuonna 2017).
Maantiede

Pekunitsan kunnan pinta-ala on 181,59 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Volossovan piirin Seltsan, etelässä Lopitsan, Terpitsan ja Simetsan, luoteessa Jaaman piirin Ahokylän sekä pohjoisessa Lomonosovin piirin Kaprion ja Lopuhkinan kuntiin. Pinta-alasta 51,0 prosenttia on metsää, 43,1 prosenttia maatalousmaata ja 4,9 prosenttia asuinaluetta.
Alue on kumpuilevaa Inkerin ylänköä, jossa tavataan karstikuoppia. Vesistöjä ovat muutamat lammet ja pienet järvet. Hyötykaivannaisiin kuuluu turve.
Asutus

Kunnan hallinnollinen keskus on Pekunitsan kylä. Siihen kuuluu lisäksi 21 muuta kylää: Homutta (ven. Gomontovo),  Ivanskoi (Ivanovskoje), Kaikino, Karstala (Karstolovo), Kirova (Kirovo), 
Korotsa (Korostovitsy), Markkova (Markovo), Miesnova (Mestanovo), Pieni-Teskova (Maloe Teškovo), Priiskova (Krasnoje Bryzgovo), Raitsa (Raditsy), Rukkulitsa (Rukulitsy), Sinkutsa (Sinkovitsy), Suomen-Laskutsa (Bolšije Laškovitsy), Suuri-Teskova (Bolšoje Teškovo), Sääpitsä (Zjabitsy), Tehlitsä (Teglitsy), Tuomarinautio (Tomarovo), Vanha-Pekunitsa (Staryje Begunitsy), Vennäin-Laskutsa (Laškovitsy) ja Vennäin-Priiskova (Russkoje Bryzgovo).
Yli 80 prosenttia väestöstä asuu Pekunitsan kylässä. Yli sadan asukkaan kyliä ovat Suuri-Teskova, Ivanskoi ja Miesnova. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan 2 700 henkeä. Kunnan alueella sijaitsee Kirovskojen puutarhapalsta-alue.
Historia

Pekunitsasta ja sen lähikylistä on löydetty keskiaikaisia kurgaanihautoja. Suomen kaartin upseerien vuonna 1873 hautakummuista kaivamat esineet ovat nykyään Suomen kansallismuseon kokoelmissa. 1700-luvulla perustetun Pekunitsan ortodoksiseurakunnan jäsenistä valtaosa oli venäläisiä, mutta vielä 1800-luvun lopulla eräissä kylissä (Korotsa, Raitsa, Tehlitsä, Toikana, Vanha-Pekunitsa, Vennäin-Laskutsa) asui inkerikkoja, jotka tosin jo tuolloin puhuivat sujuvaa venäjää. Seudun inkerinsuomalaiset kuuluivat Kupanitsan ja Moloskovitsan luterilaisiin seurakuntiin. 1800-luvun lopulla alueelle muutti paljon virolaisia, jotka perustivat vuonna 1902 oman Teskovan seurakunnan.
Liikenne, talous ja palvelut

Pekunitsan kautta kulkee Pietarista Viron rajalle johtava valtatie M11, josta haarautuu Volossovan, Kaprion ja Kirnun (ven. Kernovo) välinen maantie. Kunnasta on linja-autoyhteydet Volossovaan, Pietariin ja Jaamaan.
Paikallisia elinkeinoja ovat maatalous, palvelut, jalostus ja rakentaminen. Suuri osa asukkaista käy töissä Pietarissa. Kunnan tärkein yritys on Homutan karjatila, joka tuottaa maitoa, lihaa ja rehua. Sen yhteydessä toimii myös hevossiittola. Teollisuutta edustaa suurehko nykyaikainen leipomo Hlebnaja Usadba.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, ammattikoulu, pieni poliklinikka, kirjasto, taidekoulu, kulttuuritalo, joukko kauppoja ja kaksi kahvilaa.
Nähtävyydet ja matkailu

Kulttuuriperintökohteita ovat keskiaikaiset hautakummut sekä sisällissodan ja toisen maailmansodan aikaiset hautapaikat. Markkovan kylässä on säilynyt Neuvostoliiton sankarin Pietari Tiikkiläisen kotitalo. Muita nähtävyyksiä ovat Vlasovon kartanoalue Kirovan kylässä, Sinkutsan ja Tehlitsän kartanoiden puistoalueet ja arkkienkeli Mikaelin kirkko Pekunitsassa. Kunnassa ei ole matkailupalveluja.
Aiheesta muualla

Pekunitsan kunnan sivusto (venäjäksi)
Pekunitsan kirkko Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Sirpa Lusa

Sirpa Lusa (o.s. Koistinen, s. 24. helmikuuta 1959) on suomalainen suunnistaja. Hän sijoittui maailmanmestaruuskilpailuissa 1987 henkilökohtaisella matkalla 40:nneksi ja kilpaili 1980-luvulla myös Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa. Seuratasolla hän edusti Helsingin Suunnistajia, Pihkaniskoja ja Tampereen Pyrintöä.
Lusa on kotoisin Sonkajärveltä. Hän työskentelee vanhempana tutkijana Työterveyslaitoksella. Hänen isänsä on hiihtäjänä 1950-luvulla menestynyt Eljas Koistinen ja veljenpoikansa maajoukkuesuunnistaja Olli-Pekka Koistinen.
Tuomo Lukkari

Omakuva, 1970, öljyväri kankaalle
Tuomo Heikki Lukkari (s. 28. helmikuuta 1931 Ristijärvi) on Lahdessa toimiva pääasiassa öljy- ja akryyliväreillä työskentelevä taidemaalari. Lukkarin retrospektiivinen näyttely on ollut esillä Lahden, Kajaanin (2004) ja Kemin (2005) taidemuseoissa. 2000-luvun alkupuolella Lukkari maalasi laajan teossarjan pohjautuen Eino Leinon Helkavirsiin.
Lukkarin töitä on mm. Amos Andersonin museon ja Suomen Valtion taidekokoelmissa. Vuonna 2007 Hämeen taidetoimikunta myönsi Lukkarille Pro Arte Tawastica -kunniakirjan.
Julkaisut

Taidekirja Requiem.  Lahti:  Markprint Oy, 2010.  ISBN 978-952-92-8181-7
Taidekirja Maalauksia Helkavirsistä.  Lahti:  Markprint Oy, 2007.  ISBN 978-952-92-0622-3
Taidekirja Tuomo Lukkari.  Lahti:  Markprint Oy, 2004.  ISBN 952-91-6921-3
Aiheesta muualla

Päijät-Häme-wiki
Tuomo Lukkarin maalauksia Eino Leinon Helkavirsistä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Muut:  IdRef
Lupanovanjärvi

Lupanovanjärvi (ven. озеро Лубенское, ozero Lubenskoje) on järvi Leningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängön ja Hevaanjoen välisellä metsä- ja suoalueella ja laskee Hevaanjokeen Lupanovanjoen kautta. Järven pinta-ala on 3,9 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 51,3 neliökilometriä.
Järven nimitys perustuu sen eteläpuolella ennen toista maailmansotaa sijainneeseen Lubanovon (ven. Лубаново) kylään.
Aiheesta muualla

Lupanovanjärvi Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Lumikki (nimi)

| Lumikki |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Vastineita eri kielissä:  unkarin Hófehérke
Nimen alkuperä:  satuprinsessan nimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lumikki on Suomessa käytetty naisen etunimi. Se pohjautuu Lumikki ja seitsemän kääpiötä -sadun prinsessan nimeen. Lumikin tarina sisältyi Grimmin veljesten satukokoelmaan, joka ensimmäisen kerran julkaistiin suomeksi vuonna 1876. Walt Disney teki myöhemmin aiheesta pitkän piirroselokuvan.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Lumikki on vuoteen 2021 mennessä ollut Suomessa etunimenä noin 450 naisella. Lumikki-nimeä ei ole almanakassa, mutta se on päässyt mukaan kissojen (23. tammikuuta) ja hevosten (13. joulukuuta) nimipäiväluetteloihin.
Tunnettuja Lumikkeja

Lumikki Tammi (1938–1998), toimittaja ja kirjailija
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Lumikki (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Luotsinmäki

| Luotsinmäki |
| --- | --- |
 Porin kaupungin keskusjätevedenpuhdistamo Luotsinmäessä.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Pohjoinen Maa-Pori
Kaupunginosa nro:  49
Postinumero(t):  28190
Luotsinmäki (ruots. Lotsörebacken) on Porin 49. kaupunginosa ja se sijaitsee kaupungin keskustaajaman luoteisosassa valtatie 8:n pohjoispuolella ja Kokemäenjoen itäpuolella. Ympäristöltään se on maaseutumainen, tasaisten peltoaukeiden keskellä sijaitseva harvaan rakennettu pientaloalue. Luotsinmäellä sijaitsee joen rannalle pääosin 1950- ja 1960-luvuilla rakennettu kesähuvilayhdyskunta ja Porin kaupungin keskusjätevedenpuhdistamo. Alueella sijaitsi aiemmin myös kaatopaikka ja tanssilava, joka paloi 90-luvulla.
Luotsinmäelle ollaan myös rakentamassa crossirataa, joka valmistuu vuoden 2008 kesään mennessä. Luotsinmäellä on myös Porin vinttikoirarata.
Aiheesta muualla

Luotsinmäki Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Luotsi: Joulukertomus

Luotsi: Joulukertomus (alkukp. The Shepherd) on Frederick Forsythin novelli, jossa lentäjä kertoo minä - muodossa lennostaan jouluaattona 1957 Vampire-hävittäjällä Länsi-Saksasta Englantiin.
Forsyth kirjoitti tarinan joululahjaksi vaimolleen, joka pyysi kummitustarinaa.
Novelli on ilmestynyt Suomessa kahdesti. Seppo Harjulehdon kääntämänä kirjana; Luotsi, sekä Seura-lehden julkaisemana samalla nimellä joulukuun numerossa vuonna 1975. Kirjan kustansi Otava ja se ilmestyi myös 1975.
Lurit (kansa)

Lurit ovat Iranin länsiosassa asuva lounaisiranilaisia murteita puhuva kansa. Heidän kotiseutunaan pidetään Luristanin historiallista maakuntaa, mutta lureja asuu myös Fārsissa ja muualla Iranissa. Yhteensä heitä arvioidaan olevan noin kaksi miljoonaa henkeä. Pieni noin 10 000 hengen ryhmä asuu Irakissa. Uskonnoltaan lurit ovat šiialaisia.
Lurit ovat Länsi-Iranin muinaisen kantaväestön jälkeläisiä. Heidän läheisin sukukansansa ovat bahtijaarit. Keskiajalla Luristan oli itsenäinen atabekien suvun hallitsema valtio. Se liitettiin Iraniin lopullisesti 1700-luvulla.
Perinteisiä elinkeinoja ovat paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito ja maanviljely. Nykyään suurin osa kansasta asuu kaupungeissa ja kylissä. Entinen heimojärjestelmä on väistymässä kaupungistumisen myötä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lurit (kansa) Wikimedia Commonsissa
Lumihaikara

| Lumihaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Haikaralinnut Ciconiiformes
Heimo::  Haikarat Ardeidae
Suku::  Haikarat Egretta
Laji::  thula
Kaksiosainen nimi
 Egretta thula  (Molina, 1782) 
Katso myös
   Lumihaikara Wikispeciesissä   Lumihaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lumihaikara (Egretta thula) on haikaralintu.
Tuntomerkit

Lumihaikara on 55–65 senttimetriä pitkä. Se on väritykseltään valkoinen ja muistuttaa paljon silkkihaikaraa. Nilkat ovat tummat, mutta varpaat ja nilkan alaosa takaa ovat voimakkaan keltaiset. Joskus myös nilkan etupuolen alaosat ovat keltaiset, kun taas silkkihaikaran nilkat ovat aina kokonaan tummat. Kesäisin vanhoilla yksilöillö on niskatöyhtö, joka on silkkihaikaran töyhtöä tuuheampi ja lyhyempi.
Levinneisyys

Lumihaikaroita elää Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Lajin kannankehitys on kasvava ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi. Harhailijoita on tavattu Isossa-Britanniassa ja Islannissa.
Pelastushelikopteri

Lääkärihelikopteri esillä lentonäytöksessä Oulussa 2014.
FinnHEMSin lääkärihelikopteri Turun yliopistollisen keskussairaalan luona. Lääkärihelikopterien väri muuttui keltaiseksi sitä mukaa, kun kalustoa uusittiin.

Pelastushelikopteri tarkoittaa puhekielessä helikopteria, joka suorittaa lääkärihelikopterilentoja, etsintä- ja pelastuslentoja tai sammutuslentoja. Virallisempi määritelmä erottelee edellä mainittuja tehtäviä suorittavat helikopterit lääkäri- ja pelastushelikoptereiksi.
Helikopterien mahdollisuuksia "lentävinä ambulansseina" alettiin esitellä vuodesta 1945 lähtien. 1950-luvun alussa  Korean sodassa Yhdysvaltain maavoimat käytti helikoptereita haavoittuneidensa evakuointiin ja huoltokuljetuksiin. Siviilikäyttöön ne otettiin alueellisessa traumapotilaiden hoidossa Yhdysvalloissa 1960-luvun puoliväliin mennessä.
Lääkäri- ja pelastushelikopterit Suomessa

Lääkärihelikopteri on erikoistunut ensihoitoon ja toimii tehostetun hoidon tasolla. Sillä ei ole muuntyyppisiä tehtäviä. Miehistöön kuuluu aina ensihoitolääkäri. Pelastushelikoptereiden tehtävät painottuvat lääkinnälliseen toimintaan, mutta ne suorittavat monipuolisesti myös etsintä- ja pelastustehtäviä.
Lääkärihelikopteritoiminnasta Suomessa vastaa FinnHEMS. FinnHEMS vastaa lentoyhtiöiden kilpailuttamisesta ja sopimuksista sekä valvoo toiminnan toteuttamista ja laatukriteerien täyttymistä. FinnHEMS valitsi lentopalvelun tarjoajiksi vuosiksi 2012–2022 Skärgårdshavets Helikoptertjänst Ab:n  ja Scandinavian MediCopter Ab:n.
Lapin Pelastushelikopterin Tuki ry ylläpitää pelastushelikopteri Aslakin toimintaa. Aslak on arktisiin olosuhteisiin soveltuva monitoimipelastushelikopteri. Aslak sammuttaa, etsii, pelastaa ja ensihoitaa. Tukiyhdistyksen toiminnan tavoitteena on turvata pelastushelikopteripalvelujen saatavuus Lapin asukkaille ja Lapissa vieraileville matkailijoille. Aslakin tukikohta on Sodankylässä. Keskeisellä sijainnilla turvataan pelastushelikopteripalvelujen nopea saatavuus Lapissa. Yhdistys on rekisteröinyt pelastushelikopteri Aslakin nimen ja tuotemerkin. Aslak on Lapin pelastuslaitoksen sopimusyksikkö.
Pelastushelikopteritoiminnasta vastaa meri- ja erämaa-alueilla Rajavartiolaitoksen Vartiolentolaivue. Kadonneiden etsintätehtävistä vastaa poliisi, joka tarvittaessa pyytää virka-apua Rajavartiolaitokselta.
Utin jääkärirykmentin Helikopteripataljoona tukee muita viranomaisia pelastuspalvelutehtävissä kuten etsintä-, kuljetus-, evakuointi- ja palonsammutustehtävissä sekä meri- ja lentopelastustehtävissä.
Lääkäri- ja pelastushelikopterit Suomessa > FinnHEMSin lääkäri- ja ensihoitohelikopteritukikohdat

FinnHEMSin tukikohdat:
Vantaa (ent. Medi-Heli)
Turku (ent. Medi-Heli)
Tampere
Kuopio/Joroinen (ent. Ilmari)
Oulu (ent. Sepe)
Rovaniemi (lääkintähelikopteri)
Seinäjoki
Utti, Kouvola (2024)
Lääkäri- ja pelastushelikopterit Suomessa > Pelastushelikopteri Aslak

Sodankylä pelastushelikopteri Aslak
Lääkäri- ja pelastushelikopterit Suomessa > Vartiolentolaivueen tukikohdat

Rajavartiolaitoksen pelastushelikopterien tukikohdat:
Turku
Helsinki
Rovaniemi
Lääkäri- ja pelastushelikopterit Suomessa > Helikopteripataljoona

Utti, Kouvola
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pelastushelikopteri Wikimedia Commonsissa
FinnHEMS Oy – valtakunnallinen lääkärihelikopteritoiminnan hallinnointiyksikkö finnhems.fi.
Skärgårdshavets Helikoptertjänst shtab.com.
Scandinavian MediCopter airamb.se.
Puolustusvoimat paikkaamaan pelastushelikopterin mentävää aukkoa Ylen sivusto.  25.9.2012.
Lapin Pelastushelikopteri Aslak
Lutatius

Lutatius oli arvostettu roomalainen plebeijisuku, jonka tärkeimmät haarat olivat Catulukset ja Cercot.
Gaius Lutatius Catulus - vuoden 242 eaa. konsuli
Quintus Lutatius Cerco - vuoden 241 eaa. konsuli ja edellisen nuorempi veli
Quintus Lutatius Catulus - vuoden 102 eaa. konsuli
Quintus Lutatius Catulus - konsuli 78 eaa. ja edellisen poika.
Józef Łuszczek

Józef Łuszczek
Józef Łuszczek (s. 20. toukokuuta 1955) on puolalainen maastohiihdon maailmanmestari.
Vuoden 1978 maailmanmestaruuskilpailuissa Lahdessa Łuszczek voitti miesten 15 kilometrin matkan, sai pronssia 30 kilometrillä ja sijoittui seitsemänneksi 50 kilometrillä.
Łuszczek ei päässyt vuoden 1976 olympialaisiin katkaistuaan jalkansa ennen kisoja. Lake Placidin olympialaisissa 1980 hän sijoittui viidenneksi 30 kilometrin, kuudenneksi 15 kilometrin ja 17:nneksi 50 kilometrin matkalla. Oslon MM-kilpailuissa 1982 hänen paras sijoituksensa oli 15. sija 30 kilometrillä. Sarajevon olympialaisissa vuonna 1984 Łuszczek sijoittui 27:nneksi 50 kilometrillä, 36:nneksi 15 kilometrillä ja 41:nneksi 30 kilometrillä.
Łuszczek valittiin Puolan vuoden 1978 urheilijaksi.
Luterilainen rukoushuone (Tampere)

Luterilainen rukoushuone Tampereella
Luterilainen rukoushuone oli Tampereella Kyttälän kaupunginosassa Satakunnankatu 11:ssä sijainnut uusrenessanssityylinen tiilirakennus, jonka olivat suunnitelleet arkkitehdit F. L. Calonius ja L. I. Lindqvist. Rukoushuoneen pääsisäänkäynti oli Pellavatehtaankadun puoleisessa päädyssä. Rukoushuone valmistui 1894, ja se purettiin 1968. Huonoon kuntoon päässyt rakennus toimi viimeksi kodittomien yömajana. Paikalle rakennettiin Tampereen seurakuntien virastotalo.
Luterilainen rukoushuone vihittiin käyttöön 1. heinäkuuta 1894. Vihkimisen toimitti Tampereen kaupunginsaarnaaja pastori K. O. Fontell pastorien F. O. Sandbergin ja Edvard Hannulan avustamana. Rukoushuone toimi pikkukirkkona ja seurakuntatalona. Siellä pidettiin hartaushetkiä ja ompeluseurat kokoontuivat sekä laulukuorot pitivät juhliaan ja harjoituksiaan. Rukoushuoneella pitivät juhlia ja kokouksia myös pakanalähetysyhdistys, merimieslähetysyhdistys, Nuorten Miesten Kristillinen Yhdistys NMKY ja Nuorten Naisten Kristillinen Yhdistys NNKY.
Luterilaisen rukoushuoneen alttaritaulut Jairuksen tytär ja Sykarin kaivolla maalasi taidemaalari Berndt Frang-Ponsio vuonna 1914.