stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saimaa
Historiaa > Saimaan nimi vanhoissa kartoissa ja asiakirjoissa

Vanhimmat kirjalliset merkinnät Saimaa-nimisestä järvestä käyttivät nimestä muotoja Saimas wesi ja Saimas selkä. Paikallisessa puheessa Saimas-muotoa on käytetty Mäntyharjulla vielä 1990-luvulla, Taipalsaarella, Savitaipaleella ja Lappeella 1960-luvulla ja Ruokolahdella 1950-luvulla. Nykyinen venyttävä tapa Saimaa-nimessä saattaa tulla nimen taivuttamisesta, esimerkiksi Saimaa-n tai Saimaa-lla. Kielentutkijat ovat jo pitkään esittäneet, ettei Saimaa ole suomea tai saamea, vaan vielä kaukaisempaa perua ajalta, jolloin täällä puhuttiin eri muinaiskieliä. Samanlaisia selityksiä annetaan myös Päijänteen, Imatran ja Inarin nimien alkuperälle. Kaikille näille nimille on yhteistä se, että ne olisivat lainautuneet suomen kieleen saamen kautta.
Saimaa on ollut tavalliselle ihmiselle erittäin suuri järvi, joka on ”hävinnyt” saarien, niemien, kapeikojen ja salmien sokkeloihin. Järvenosilla on usein omat nimensä, jotta paikantaminen kävisi paremmin päinsä. Ikiaikainen tapa ei ole helpottanut ruotsalaisten ja venäläisten kartoittajien työtä. Kahden riitaisan valtion ja harvaan asutun rajaseudun järvestä saatiin aluksi piirrettyä osittaisia hahmotelmia. Kartantekijät tyytyivät useimmiten käyttämään vanhoja karttoja lähteinään, jolloin järven koko, muoto, nimi ja asutuksen kohteet saattoivat siirtyä seuraaviin karttoihin virheellisinä. Esimerkiksi Olaus Magnus kartassaan Carta marina vuodelta 1539 hän kirjoitti Saimaan nimeksi ”LACVSNIGER” (Mustajärvi) . Järvi oli piirretty hänen kartassaan pyöreän muotoiseksi, jota voidaan ajatella eteläiseksi Saimaaksi. Eurooppaa tai Pohjois-Eurooppaa esittävissä yleiskartoissa Saimaa oli yleensä nimetön järvi tai Mangnuksen kartan tapaan Mustajärvi. Vasta 1600-luvulla sen karttanimeksi vakiintui joko Lappvesi tai Lappjärvi. Ruotsalaisen kartografin Anders Bureuksen pohjoismainen kartta vuodelta 1626 sai Euroopassa laajan levikin ja se toimi seuraavien kartanpiirtäjien mallina lähes sata vuotta. Bureuksen kartta ja Hesselo Gerardon kartta Tabvla Rvssiæ vuodelta 1613 esittivät ensimmäisinä Saimaan syheröisen rantaviivan, monipolvisen muodon ja sen saarien suuren määrän. Järven muodot alkoivat siten tarkentua Pitkän vihan (sota vuosina 1570–1595) aikana ja viimeistään Stolbovan rauhan jälkeen 1617. Saimaan ympäristö oli 1600-luvulla ajoittain levotonta seutua, joten sen kartoittamiseen käytettiin strategisista syistä paljon aikaa. Järvestä alettiin käyttää myös Saimaa-nimeä, vaikka sen rinnalla 1700-luvun loppuun asti käytettiin kartoissa myös Lappvesi-nimeä.
Saimaa-nimi esiintyy aluksi verollepanokartoissa 1600-luvun puolivälissä. Niissä tilojen pellot, niityt ja talot oli asemoitu kartalle ja kylän vesistöt on nimetty paikallisten kertomana. Vuonna 1659 julkaistussa Erik Niilonpoika Aspegrénin Viipurin läänin kartassa on teksti ”Store Saima siön löper åth Kexholm” (Suuri Saimaa juoksee Käkisalmeen). Myöhemmissä kartoissa Saimaa-nimi on kirjoitettu joko Saima, Saiman tai Saimen. Nykymuoto Saimaa esiintyy vasta 1859 painetussa P. Tikkasen painattamassa Suomen Ruhtinaanmaan kartassa.
Historiaa > Saimaa vanhoissa yleiskartoissa

Alle on koottu eräitä yleiskarttoja, jotka sisältävät Saimaan nimettynä tai nimeämättömänä. Saimaan muotojen ja nimistön kehitys näkyy valituissa esimerkkikartoissa hyvin.
Pohjois-Eurooppa ja pyöreä Saimaa, Gerard de Jode, 1593
Pohjois-Eurooppa (Atlas Cosmographicae), Gerhardus Mercator, 1596
Tarkka Saimaa, Anders Bure, 1626
Svecia, Dania et Norvegia, Anders Bure, 1645
Suomen herttuakunta, 1662
Pohjois-Eurooppa (Accuratissima regnorum Sueciae, Daniae et Norvegiae tabula), Justus Danckerts, 1680–1696
Pohjois-Eurooppa, Johann Baptist Homann, noin 1730
Pohjois-Eurooppa, Jean Janvier, 1762
Yleiskartta Suomenlahdesta, 1788
Ruotsin kuningaskunnan keskiset provinssit, Franz Johann Joseph von Reilly, 1791
Pohjois-Eurooppa (Kitchin's General Atlas), Laurie and Whittle, 1794
Ote kirjasta The New Geographical Grammar..., osa I, sivu 119, 1811
Ote Pohjois-Euroopasta ja Suomen Suurruhtinaskunnasta, Samuel Augustus Mitchell, 1850
Ruotsin ja Norjan kartata, siinä sivussa myös Suomen Suurruhtinaskunta, J. H. Colton, 1855
Luonnonhistoriaa

Kun viime jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikkö suli ja sen luoteeseen päin vetäytyvä reuna sijaitsi Suomenlahden rannikolla, alkoi Suomen maa-alue vapautua jäätikön alta. Maa jäi kuitenkin Kaakkois-Suomessa heti Baltian jääjärven veden alle. Jäätikön sulaminen oli jääkaudella epätasaista; välillä jäätikköä suli paljon, ja välillä vain vähän tai ei ollenkaan. Jääkaudella vallitsi Dryas-kausi alkaen noin 12 300 vuotta sitten, kun Saimaan alueet vapautuivat jäästä. Tämä kylmä ilmastokausi hidasti jääkauden päättymistä ja samalla se aiheutti Salpausselkien syntymisen. Saimaan muodostumiseen vaikuttivat yhtäällä maankohoaminen, jonka vaikutuksesta maakamara kohosi vedestä, ja toisaalta jäätikön vetäytymissuunta Pohjois-Ruotsiin, mikä vaikutti maankohoamisen epätasaisuuteen ja kallioperän asteittaiseen kallistumiseen. Näiden seurauksena Saimaan järvialtaat nousivat yksitellen vedestä ja niistä kuroutui järviä eri aikaan. Saimaan alueella maa kohoaa edelleenkin jonkin verran: luoteessa 5 millimetriä ja kaakossa 2,5 millimetriä vuodessa . Samaan aikaan Itämerikin kävi läpi eri kehitysvaiheita. Aluksi Itämeri oli jääjärvenä, sitten jääjärvi tyhjeni Atlanttiin ja muuttui Atlantin merenlahdeksi (Yoldiameri), sitten sen kuroutui taas järveksi (Ancylusjärvi), jonka aikana Saimaaksi tuleva järviallas kuroutui itsenäiseksi järveksi noin 9 500 vuotta sitten. Tämä järvi laajeni kallioperän kallistumisen vuoksi yhdistymällä etelässä sijaitseviin järviin. Kun kallioperä oli asettunut lähes vaakatasoon, oli Saimaa kasvanut Suursaimaaksi ja yhtyessään Muinais-Päijänteeseen 7 500 vuotta sitten, alkoi 500 vuotta kestänyt Sisä-Suomen suurjärvi-vaihe. Kallioperä alkoi kuitenkin kallistua kaakkoon päin ja järvet erkanivat toisistaan. Sekä Päijänne että Saimaa puhkaisivat itselleen uudet lasku-uomat etelään päin. Ensiksi puhkesi Saimaalle uusi lasku-uoma Ristiinassa 6 900 vuotta sitten, sitten Lappeenrannassa 6 300 vuotta sitten ja viimeinen puhkesi Imatralla 5 700 vuotta sitten. Viimeisen tapahtuman takia Saimaa laskee nykyään Vuoksen kautta Venäjän puolelle Laatokkaan. Saimaa pienenee edelleen hiljalleen kallioperän kallistumisen takia.
Huomioita

1 2
Kirjallisuutta

Arttu Käyhkö: Saimaa ja laivat Kustantaja Laaksonen, 2015. ISBN 978-952-5805-75-8
Arttu Käyhkö: Saimaa Kustantaja Myllymäki, 2018. ISBN 978-952-7260-08-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saimaa Wikimedia Commonsissa
Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona, GTK, 2004
De Smit, Merlijn: Fishing in troubled waters: on the origin of Finnic saima-stems. Finnisch-Ugrische Mitteilungen, 2019, 42. vsk, s. 33-56.  Hampuri:  Helmut Buske Verlag GmbH. ISSN 0341-7816  vedosversiona. (PDF) Viitattu 4.2.2024. (englanniksi) – saimaa-sanan kootut selitykset
Matkailusivusto, Saimaan saariston kehittämisyhdistys
goSaimaa.com Matkailusivusto. Etelä-Karjalan Matkailu Oy
VisitSaimaa.fi Matkailusivusto. Mikkeli - Savonlinna
Saimaa – Suomen sininen helmi (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Elävä arkisto
Saimaa-tietokirja
Saimaata ilmakuvassa.
Saimaata Kotasaaresta katsottuna.
GOELRO

ГОЭЛРО (1920)
GOELRO (ven. Государственная комиссия по электрификации России,  (Gosudarstvennaja komissija po elektrifikatsii Rossii), suom. Venäjän sähköistyskomissio) oli Neuvosto-Venäjän sähköistämisen valtionkomitea. Joidenkin lähteiden mukaan mittavaa Venäjän sähköistämissuunnitelmaa valmisteli professori Vernadski jo ennen marraskuussa tapahtunutta lokakuun vallankumousta 1917, mutta valtiollisena ohjelmana se liittyy Neuvosto-Venäjän pyrkimykseen aloittaa mittava teollistamisohjelma Venäjän länsimaihin verratun jälkeenjääneisyyden kiinni kuromiseksi.
Alhainen energiankulutus ja sodan aiheuttama energiapula

Vuonna 1913 sähkökulutus asukasta kohden oli Venäjällä 14 kWh ja jo teollistuneissa Yhdysvalloissa 236 kWh. Ensimmäinen maailmansota aiheutti 1917 vakavia energiapuutteita erityisesti Petrogradissa ja Moskovassa: Bakun öljy ja Donetskin kivihiili eivät riittäneet energiaksi. Marraskuussa juuri lokakuun vallankumouksen jälkeen Lenin antoi määräyksen tätä ehdottaneelle insinööri I. I. Radženkolle rakennuttaa Moskovan alueelle Šaturaan turpeella toimiva sähkövoimala. Tuolloin myös heräsi kiinnostus G. O. Graftion suunnitelmaan perustaa Petrogradin alueelle Volhoviin voimala käyttäen asevelvollisia työvoimana.
Energeetikot kokoontuvat

Tammikuussa 1918 järjestettiin 1. yleisvenäläinen energiateollisuuden edustajien kokous, missä ehdotettiin toimielimen perustamista voimaloiden rakentamisen johtamista varten. Jo toukokuussa 1918 perustettiin TsES, sähkötekninen keskuskomitea, josta tuli yleiskokousten työnjatkaja. Jäseniksi tulivat johtavat energeetikot: I. G. Aleksandrov, A. V. Vinter, G. O. Graftio, R E. Klasson, A. G. Kogan, T. R. Makarov, V. F. Mitkeviž, N. K. Polivanov, M. A. Šatelen ja muita. Syyksi asiantuntijoiden intoon on arveltu olevan niin isänmaallisuus kuin myös se, että teknokraatteina he saattoivat kokea pystyvänsä toteuttamaan teollistamisajatuksiaan paremmin neuvostovallan kanssa. Joulukuussa 1918 TsES organisoi toimiston suunnittelemaan sähköistämistä ja vuoden kuluttua tästä oli Križižanovskilla ehdotus teollisuuden sähköistämisestä valmis esitettäväksi kansankomissaareille.
Ehdotus teollisuuden sähköistämisen valtionkomiteasta

Noin kolmen viikon kuluessa työväen ja talonpoikien puolustusneuvosto suositti ja Lenin allekirjoitti päätöksen GOELRO:n perustamisesta. Valtionkomiteasta tuli 19-jäseninen: G. M. Križižanovski (puheenjohtaja), A. I. Eisman (varapuheenjohtaja), A. G. Kogan, B. I Ugrimov, N. N, Vaškov, H. S. Sidelnikov, G. O. Graftio, L. V. Dreier, G. D. Duberlin, K. A. Krug, M. J. Lapirov-Skoblo, B. E. Stokel, M. A. Šatelen, E. J. Šulgin sekä varajäseniksi R. A. Ferman, L. K. Ramžin, A. I. Tairov ja A. A. Švarts.
Joulukuuhun 1920 mennessä Križižanovskin johdolla noin 200 asiantuntijaa valmistelivat sähköistämisohjelman, jonka hyväksyi 8. neuvostojen yleisvenäläinen kokous ja jonka vahvisti 9. neuvostojen yleisvenäläinen kokous vuosi myöhemmin. Suunnitelman oli määrä tulla toimeenpannuksi 10-15 vuodessa sekä käsittää kaiken kaikkiaan 30 suurvoimalaa, joista 10 olisi vesivoimaloita ja 20 höyryvoimaloita.
Hankkeen tavoite

GOELRO:n tavoitteena ei ollut niinkään raskasteollistaminen sähköistämisen avulla kuin työn tuottavuuden parantaminen laajoilla kansantalouden aloilla korvaamalla ihmis- ja eläintyövoimaa sähköistämällä. Pyrittiin hyödyntämään laajemmin lämpöarvoltaan vähäisiä kivihiililaatuja, turvetta, puuta, kaasua sekä öljyliusketta paikallisesti.
Suunnitelma käsitti sekä toimiala- että aluekohtaisen toimeenpanosuunnitelman. Tätä varten valtakunnallinen suunnitelma jaettiin seitsemään alueelliseen perussuunnitelmaan: pohjoiseen, keskis-teolliseen, eteläiseen, Volgan varren, Uralin, Kaukasian sekä Länsi-Siperian ja Turkestanin suunnitelmaan.
GOELRO suunniteltiin jo alusta lakisääteiselle pohjalle, minkä toimeenpanon takaisi keskitetty taloussuunnitelma. GOELRO:sta tuli Neuvosto-Venäjän ja Neuvostoliiton ensimmäinen kattava valtionsuunnitelma, joka toimi esikuvana koko kansantalouden viisivuotissuunnittelun myöhemmin järjestävälle valtionsuunnitelmalle, GOSPLANille. GOELRO valtionkomiteana lakkautettiin jo kesäkuussa 1921, minkä jälkeen sen työtä jatkoi GOSPLAN.
Hankkeen tulokset

GOELRO:n ensimmäinen osa A tuli suoritetuksi 1926 mennessä. A:n tavoitteena oli palauttaa sisällissodassa pienentynyt tuotanto. Vuoteen 1935 mennessä oli suoritettu rakentamiseen liittyvät tavoitteet. Myös raskas sähkötekninen tuontia korvaava teollisuus kehittyi. 1923 Elektrosila toimitti Volhoviin Leningradin alueelle neljä ensimmäistä 7,5 MW turbiinia. 1930-luvun puoleen väliin mennessä oli jo perustettu Elektrozavod (Электрозавод) ja Dinamo (Динамо) Moskovaan, Krasnyi kotelštšik (Красный котельщик) ja Taganrogiin, Turbogeneratornyi zavod imeni S. M. Kirova (Турбогенераторный завод имени С. М. Кирова) Harkovaan. Vuodesta 1934 tuli Neuvostoliitto voimalaitteiden rakentamisessa omavaraiseksi. Mittavan teollistumisen rahoitukseen käytettiin ylenmääräisen innostuksen lisäksi myös vankityövoimaa ja tuotantohyödykkeiden tuomiseen käytettiin myös viljaa, minkä viemisellä 1930-luvun puolivälissä aiheutettiin Volgan varrella ja varsinkin Ukrainassa nälänhätä, missä kuoli miljoonia ihmisiä.
GOELROn voimalaitoksia > Vesivoimalaitokset > Olhova ja Ala-Syväri Leningradin alueella

Olhavanjokeen rakennettiin Venäjän ensimmäinen vesiturbiinivoimala, mitä rakennettiin vuodesta 1918 joulukuulle 1926. Sähköenergian saatavuuden vuoksi alettiin alueelle vielä rakentaa alumiinisulattoa 1929, joka valmistui 1932.
Leningradin alueella rakennettiin myös Lotinapeltoon kaksi Ala-Syvärin voimalaa.
GOELROn voimalaitoksia > Vesivoimalaitokset > Dneprin vesivoimala Zaporožhessa Ukrainassa

1900-luvun alussa oli tehty suunnitelmia noin 90 MW:n sähköntuotantoon Dneprillä, mutta yksikään niistä ei toteutunut. GOELRO:on liittyen perustettiin Ukrainan Zaporožheen (ukrainaksi Zaporižžja) Euroopan suurin vesivoimala Dneprin vesivoimalaitos, joka käynnistettiin 1932.
Tämän lisäksi rakennettiin myös pieniä voimaloita ympäri Ukrainaa. Vuoteen 1929 mennessä oli rakennettu 150 pientä vesivoimalaa yhteisteholtaan 8,4 MW. Näihin pieniin voimaloihin kuuluivat vuodesta 1927 Voznesenskin vesivoimalaitos Etelä-Bug -joella (0,84 MW), Bukin vesivoimala vuodesta 1928 Tšerkasyn oblastissa (0,57 MW), Sutiskin vesivoimala Vinnitsan oblastissa (0,24 MW) jne. 1934 otettiin käyttöön Korsun-Ševtšenkovskin vesivoimala (1,65 MW), joka oli sen ajan mukaisesti erittäin nykyaikainen.
1944 alettiin Ukrainassa kunnostaa ja modernisoida sodan vaurioittamia voimaloita ja Dneprin vesivoimalaitos sai uudet turbiinit, mitä lisäsivät sen tehoa noin 100 MW:lla 650 MW:iin. Dneprin vesivoimala teki Zaporižžjasta melkoisen metalliteollisuuskeskittymän.
GOELROn voimalaitoksia > Hiilivoimalaitokset > Kaširan voimala Moskovan alueella

Kaširan voimala otettiin käyttöön 4. kesäkuuta 1922 12 MW:n tehoisena, jolloin se oli Euroopan toiseksi tehokkain hiilivoimala. Samana vuonna vedettiin Moskovaan asti 110 kV voimansiirtolinja, joka oli lajissaan silloin Neuvosto-Venäjän ensimmäinen. Laitos evakuoitiin osittain ja jäljelle jääneellä kapasiteetilla ylläpidettiin tulalaisia asetehtaita. 1943 laitos jälleen pantiin toimimaan kokonaan paikoillaan, mutta nyt 186 MW teholla.
Dnepropetrovskin kunnostettu vesivoimalaitos toiminnassa sodan jälkeen 1947.
Sankt Peter-Ording

| Sankt Peter-Ording |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Sankt Peter-Ording
 Koordinaatit: 54°18′N, 8°39′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Nordfriesland
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  24,28 km²
Korkeus:  3 m m
Väkiluku:  4 142 (2 010)
 – Väestötiheys:  146 as./km²
 
 www.amt-eiderstedt.de/  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
St. Peter-Ording
Sankt Peter-Ording on suosittu kylpyläkaupunki Schleswig-Holsteinin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Kaupunki sijaitsee Pohjois-Frieslandin piirikunnassa noin 45 kilometriä piirikunnan pääkaupungista Husumista lounaaseen. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 alussa 4 142.
Sankt Peter-Ording sijaitsee Eiderstedtin niemellä Pohjanmeren rannalla, osittain Schleswig Holstein Wadden Sea kansallispuiston alueella. Kaupungin rannalla sijaitsee yli kymmenen kilometriä pitkä hiekkaranta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sankt Peter-Ording Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivut (saksaksi)
Michal Šanda

Michal Šanda
Michal Šanda (s. 10. joulukuuta 1965 Praha) on tšekkiläinen kirjailija, runoilija ja näytelmäkirjailija.
Tuotantoa

Stoa, (1994)
Ošklivé příběhy z krásných slov, ISBN 80-85940-20-5, (1996)
Metro, ISBN 80-85940-48-5, (1998 ja 2005)
Dvacet deka ovaru, ISBN 80-86240-05-3, (1998)
Blues 1890-1940, ISBN 80-7227-067-2, (2000)
Obecní radní Stoklasné Lhoty vydraživší za 37 Kč vycpaného jezevce pro potřeby školního kabinetu", ISBN 80-7227-110-5, (2001)
Sudamerická romance, ISBN 80-7227-164-4, (2003)
Španělské ptáčky, ISSN 1213-7022, (2006)
Kecanice, ISBN 80-85940-75-2, (2006)
Býkárna, ISBN 80-7227-252-7 ja Milan Ohnisko ja Ivan Wernisch, (2006)
Merekvice, ISBN 978-80-86862-53-8, (2008)
Remington pod kredencí, ISBN 978-80-7386-050-9, (2009)
Dopisy, ISBN 978-80-86862-85-9 ja Karel Havlíček Borovský, (2009)
Sorento, ISBN 978-80-7443-048-0, (2011)
Sebrané spí si, ISBN 978-80-87563-04-5, (2012)
Špacírkou přes čenich!, ISBN 978-80-7432-296-9, (2013)
MUDr. PhDr. Jarmila Beichtenová: Kazuistika pacientů Michala Šandy a Jakuba Šofara – literární anamnéza, ISBN 978-80-87683-28-6, (2014)
Oskarovy rybářské trofeje, ISBN 978-80-87683-38-5, (2014)
Jakápak prdel, ISBN 978-80-903065-9-2 ja ISBN 978-80-7227-364-5 ja Ivan Wernisch, (2015)
Rabování samozvaného generála Rona Zacapy v hostinci U Hrocha, ISBN 978-80-7465-155-7, (2015)
Autorské poznámky k divadelní grotesce Sráči, ISBN 978-80-87563-35-9, (2015)
Masná kuchařka mistra řezníka z Nelahozevsi Antonína Dvořáka, ISBN 978-80-7438-152-2, (2016)
Údolí, ISBN 978-80-7438-469-1 ja ISBN 978-80-7438-472-1, (2017)
Hemingwayův býk, ISBN 978-80-87688-79-3, (2018)
Dr. Moul, ISBN 978-80-270-3653-0, (2018)
Kosáku, co to máš v zobáku?, ISBN 978-80-7558-105-1, (2019)
Rukulíbám, ISBN 978-80-7558-133-4, (2020)
Umyvadlo plné vajglů, ISBN 978-80-7438-227-7, (2020)
Tibbles, ISBN 978-80-7558-165-5, (2021)
Viktor & Віктор, ISBN 978-80-7558-177-8, (2022)
Generál v umyvadle plném blues, ISBN 978-80-7443-467-9, (2022)
Lední medvěd Rio zachraňuje prales, ISBN 978-80-7558-223-2, (2023)
Kruh, ISBN 978-80-7558-239-3, (2023)
Mozek z blázna, ISBN 978-80-7530-450-6, (2023)
Hravě o dopravě, ISBN 978-80-7558-264-5, (2024)
Čtverec, ISBN 978-80-7558-267-6, (2024)
Grotesky, ISBN 978-80-7530-541-1, (2024)
Aiheesta muualla

Michal Šanda
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  3  4  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 2  3  4  5  Puola 
Muut:  IdRef
Sanskulotit

Laulaja Chenard sanskulotin asussa Savoijissa järjestetyillä Vapauden festivaaleilla lokakuussa 1792. Louis Léopold Boillyn maalaus vuodelta 1792.
Sanskulotit (ransk. sans-culottes tai sansculottes, ’polvihousuttomat’) on nimitys, jolla Ranskan aristokratia ryhtyi vuonna 1790 kutsumaan kolmannen säädyn köyhimpiä edustajia. Nimi tulee siitä, että nämä eivät käyttäneet tuolloin muodikkaita polvihousuja (culotte) vaan pitkiä housuja. Ranskan suuren vallankumouksen aikana termi yleistyi tarkoittamaan vallankumousarmeijan heikosti vaatetettuja ja varustettuja vapaaehtoisia sekä yleensä äärimmäisen linjan vallankumouksellisia.
Sanskulottien tyypilliseen vaatetukseen kuuluivat:
pantalon, pitkät pussimaiset housut
carmagnole, lyhytliepeinen takki
fryygialaismyssy, jossa Ranskan trikolorin värinen kokardi
sabots, maaseudulla yleisesti käytetyt puukengät.
Sanskulotit tukivat radikaaleimpia vallankumouksellisia, kuten Maximilien Robespierreä. Robespierren häviön jälkeen sanskulottien vaikutusvalta hiipui, ja ilman vahvaa johtajaa he hajosivat pieniksi vähämerkityksisiksi ryhmittymiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sanskulotit Wikimedia Commonsissa
Samla Mammas Manna

Samla Mammas Manna (1969–1976 ja 1990–2008) ja Zamla Mammaz Manna (1977–1980) olivat kosketinsoittaja Lars Hollmerin johtamia progressiivista rockia soittavia yhtyeitä.
Samla Mammas Manna

| Samla Mammas Manna> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1969–1976, 1990-2008
Tyylilaji:  progressiivinen rock, progg
Kotipaikka:  Uppsala
Laulukieli:  ruotsi
Entiset jäsenet:  Hasse Bruniusson, rummut (1969–1999)  Lars Hollmer, kosketinsoittimet  Lars Kranz, basso  Bebben Öberg, lyömäsoittimet (1969–1971)  Coste Apetrea, kitara (1972–2008)  Tatsuya Yoshida, rummut (2002–2008) 
Levy-yhtiö:  Silence Records  Amigo  Krax
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vuonna 2009 yhtyeen toinen albumi Måltid (1973) pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Samla Mammas Manna > Diskografiaa

Samla Mammas Manna (albumi) (1971)
Måltid (1973)
Klossa Knapitatet (1974)
Snorungarnas symfoni (1976,  Greg FitzPatrick & SMM)
Kaka (albumi) (1999)
Dear Mamma (2002)
Zamla Mammaz Manna

| Zamla Mammaz Manna> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1977–1980
Tyylilaji:  progressiivinen rock, rioselvennä, kokeellinen musiikki
Kotipaikka:  Uppsala
Laulukieli:  ruotsi
Entiset jäsenet:  Hasse Bruniusson, rummut  Eino Haapala, kitara  Vilgot Hansson, rummut  Lars Hollmer, kosketinsoittimet  Lars Kranz, basso
Levy-yhtiö:  Silence Records  Svenska Love Records
Infobox OKNimi-testi OK: 
Zamla Mammaz Mannan perustivat Samla Mammas Manna -yhtyeessä soittaneet kosketinsoittaja Lars Hollmer, rumpali Hasse Bruniusson ja basisti Lars Kranz yhdessä kitaristi Eino Haapalan kanssa. Bruniusson oli Samla Mammas Mannan hajottua soittanut Haapalan kanssa improvisaatioon keskittyneessä lyhytikäisessä Ur Sync -yhtyeessä. Hollmer ja Bruniusson soittivat näihin aikoihin myös Samla Mammas Mannan raunioille syntyneessä kansanmusiikkivaikutteisessa Ramlösa Kvällar -yhtyeessä.
Zamla Mammaz Manna julkaisi ensimmäisen albuminsa, tuplan Schlagerns mystik / För äldre nybegynnare vuonna 1978 Silence Recordsin kautta. Albumin ensimmäinen levy on studiolevy kun toinen sisältää liveimprovisaatioita. Vuonna 1979 yhtye julkaisi singlen "Lejonet av ljuga" Svenska Love Recordsin kautta. Yhtye julkaisi toisen ja viimeisen albuminsa Familjesprickor Silencen kautta vuonna 1980. Albumin nauhoitusten aikana yhtyeen rumpaliksi oli vaihtunut Vilgot Hansson. Yhtye soittaa myös Fred Frithin samana vuonna julkaistulla sooloalbumilla Gravity (Ralph Records 1980). Yhtyeen hajottua Hollmer ja Haapala jatkoivat Von Zamla -yhtyeessä.
Zamla Mammaz Manna oli yksi Rock in Opposition -kollektiivin viidestä alkuperäisestä yhtyeestä.
Zamla Mammaz Manna > Diskografiaa

För äldre nybegynnare / Schlagerns mystik (1978)
Familjesprickor (1980)
Aiheesta muualla

Zamla Mammaz Manna Discogs -sivustolla
Zamla Mammaz Manna Prog Archives -sivustolla
Samoanlurikki

| Samoanlurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Polynesianlurikit Vini
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Vini australis  (J.F. Gmelin, 1788) 
Katso myös
   Samoanlurikki Wikispeciesissä   Samoanlurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Samoanlurikki (Vini australis) on polynesialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Samoanlurikin pituus on noin 19 cm ja paino 47–52 g. Sen höyhenpuvun yleisväri on vihreä. Päälaki on hohtavan sininen ja naama, kurkku ja maha punaiset. Nokka on oranssi, iiris keltainen ja koivet oranssit. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on ruskehtava, oranssikärkinen, iiris on ruskea ja koivet oranssinruskeat.
Esiintyminen

Samoanlurikki elää Samoalla ja Tongalla sekä lähistöllä olevilla Keski-Polynesian saarilla ja Fidžillä Laun saaristossa. Lajin elinympäristön laajuus on 20 000–50 000 neliökilometriä ja lajin populaation koko on 50 000–100 000 yksilöä. Parvet vaeltelevat kukkivia puita etsien saaresta toiseen. Laji on yleinen, mutta sen kanta on taantumassa rottien takia. Samoanlurikkia pidetään harvoin vankeudessa lemmikkilintuna.
Elinympäristö

Samoanlurikit asuvat tuoreissa metsissä, myös palmumetsiköissä, puutarhoissa ja asutuksen piirissä. Ne esiintyvät yleensä pienissä parvissa tai pareittain.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Pesä sijaitsee puun tai korkean kannon kolossa tai onkalossa. Naaras munii yhden tai kaksi munaa. Muna on kooltaan 27,1*24,2 mm.
Ravinto

Samoanlurikit syövät siitepölyä, mettä, kukkia ja pehmeitä hedelmiä. Erityisen persoja ne ovat kookospalmun kukinnoille.