stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gibbsin energia
Suurin mahdollinen työ

Termodynamiikan ensimmäisessä pääsäännössä määritetään järjestelmän (engl. system) sisäenergia järjestelmään absorboidun lämpömäärän ja järjestelmässä tehdyn työn avulla
Clausiuksen teoreeman mukaan palautuvalle (reversiibeli) muutokselle yhtälöön (10) sijoitettuna saadaan:  dU\leq T\,dS+\delta w. Työn käsitettä voidaan laajentaa ottamalla laajenemistyön (PdV) ohella mukaan myös muu kuin laajenemistyö, kuten sähkötyö. Tällöin merkitään yhtälössä (10) työlle  \delta w=\delta w_{\text{laajeneminen}}+\delta w_{\text{muu työ}}=PdV+\delta w_{\text{muu työ}}.
Yhtälö (11) ilmaisee vapaaehtoisen muutoksen olosuhteita tilafunktioiden ja tiefunktioiden (engl. path function) avulla. Isotermisessä muutoksessa lämpötila on vakio,C joten yhtälö (11) voidaan kirjoittaa
Kemiallisessa reaktiossa, isotermisessä muutoksessa myös paine on vakio, koska reaktiopaine vastaa ympäristön painetta. Tällöin yhtälö (12) sieventyy:  \qquad d(U-TS+PV)\,\leq \,\delta w_{\text{muu työ}}, jossa sulkulauseke on määritelty Gibbsin vapaaenergiaksi. Tämä huomioiden saadaan
Yhtälö (13) ilmaisee vaatimusta vapaaehtoiselle isotermiselle muutokselle ja sen tasapainotilalle kun paine on vakio. Jos kyseessä on palautuva (reversiibeli) muutos, niin Gibbsin vapaaenergia on mitta suurimmalle mahdolliselle muulle kuin laajenemistyölle. Esimerkkinä tästä on polttokennossa tapahtuva sähkötyö.
Käytännön sovellutus

Käytännössä kemiallisen reaktion lopputila, joka vastaa reaktion tasapainoa, löydetään kun minimoidaan Gibbsin vapaaenergia. Tästä voidaan määrittää reaktion lopputuotteiden koostumus: siinä esiintyvät yhdisteet ja niiden pitoisuudet, kiderakenteet ja faasit. Käytännössä lasku on helpointa tehdä kirjoittamalla lähtöaineiden ja tuotteiden Gibbsin vapaaenergiat koostumuksen tai osapaineiden funktioina ja merkitsemällä alkutilanteen ja lopputilanteen kokonais-Gibbsin energiat yhtä suuriksi. Tästä voidaan reaktion lopputilanteen koostumus ratkaista.
Muuta sovellutuksesta

Viime aikoina on alettu pohtia Gibbsin energian merkitystä elämän kannalta katsoen, sillä biologiset prosessit tapahtuvat tyypillisesti likimain vakiopaineessa ja -lämpötilassa. Venäläinen kemisti Georgi Gladyshev on ehdottanut biologisen evoluution määrittelemistä Gibbsin energiaa apuna käyttäen.
Lisätieto

A Koska tasapainovakio on verrannollinen suureeseen  G/T.
B Sisäenergialle pätee  dU=TdS-PdV ja toisaalta  H=U+PV, joten  dH=d(U+PV)=TdS+VdP. Vakiopaineessa pätee taas  {\Bigg (}{\frac {\partial S}{\partial T}}{\Bigg )}_{P}\,=\,{\frac {1}{T}}{\Bigg (}{\frac {\partial H}{\partial T}}{\Bigg )}_{P}.
C Kirjoitettaessa, että lämpötila ja paine (tai tilavuus) ovat vakioita, ei tämä tarkoita niiden olevan vakioita prosessin tai reaktion aikana, vaan näiden suureiden arvot ovat samat prosessin alussa ja lopussa.
Ghūl

”Amine löytyy goulen seurasta.” Kuvitusta Tuhanteen ja yhteen yöhön (1840).
Ghūl (arab. الغول‎, al-ghūl, ransk. goule, engl. ghoul) on arabialaisessa mytologiassa esiintyvä hirviö tai demoni, joka asuu aavikolla, hautausmailla ja muissa autioissa paikoissa. Islamilaisen mytologian ghūlit naamioituvat kauniiksi naisiksi, houkuttelevat luokseen matkalaisia ja syövät heidät. Myös monet länsimaiset kauhukirjailijat ovat kirjoittaneet ghūleista. Länsimaisissa tarinoissa otuksien kerrotaan ryöstelevän hautoja, mutta arabialaisilta ghūleilta tämä pahe puuttuu. Eräs länsimaisissa kuvauksissa toistuva teema ovat miespuolisten ghūlien ja pahojen ihmisnaisten yölliset orgiat.
Arabian sanalle ghūl ei ole vakiintunutta suomennosta. Kauhukirjallisuuden käännöksissä käytettyjä termejä ovat esimerkiksi ruumiinsyöjä, haamu, paholainen, hautapiru, kaamio tai ghouli.
Etymologia

Arabian sana ghūl on maskuliinimuoto, ja sen feminiininen vastine on ghūlah. Nimi saattaa vaihdella hieman eri lähteissä. Joissakin lähteissä vain miespuolisesta hahmosta käytetään nimeä ghūl ja naispuolisiin viitataan nimellä silat. Toisissa käytetään naispuolisista nimeä silat ja miespuolisista kutrub. Edelleen joskus silat on erillinen hahmo, jota ghūlista erottaa kykenemättömyys muuttaa muotoaan.
Ghūlin etymologiaksi on ehdotettu arabian sieppaamista merkitsevää sanaa. Toisaalta sana saattaa olla väännös mesopotamialaisen mytologian gallu-demoneista, jotka kaappasivat eläviä ja veivät heidät mukanaan manalaan. Sana ghūl voi viitata myös yllättävään epäonniseen tapahtumaan yleensä, tai sen tavasta muuttaa muotoansa johdettuna adjektiivina viitattaessa jonkin asian häilyvyyteen.
Lähi-idän mytologia > Ennen islamia

Mahdollisesti arabit omaksuivat ghūl-mytologian Mesopotamiasta, joka kävi aktiivisesti kauppaa Arabian niemimaan paimentolaisten kanssa. Antiikin aikana Mesopotamia oli teknisesti Arabiaa edistyneempi, ja sekä keksintöjä että sanoja lainautui molempiin suuntiin. Sumerien ja akkadilaisten gallu oli alamaailmassa elävä demoni, joka kaappasi jumala Tammuzin ja vei hänet mukanaan kuolleiden valtakuntaan.
Ghūleja esiintyy jo islamia edeltävässä arabiankielisessä runoudessa, kuten Taʾabbaṭa Sharranin teksteissä. Eri demoneilla oli omat asuinpaikkansa: mârid eli saarilla, ghūl autiomaassa, hâmah oli lentävä käärme ja si‘lwah vainosi käymälöitä ja kaatopaikkoja. 1200-luvulla muistiinmerkityn kansanperinteen mukaan paholaiset yrittivät salakuunnella taivasta, jolloin Jumala sinkosi heidän päälleen meteoreja. Osa paholaisista paloi kuoliaaksi, osa putosi mereen ja osa maahan. Mereen pudonneet muuttuivat krokotiileiksi ja maahan pudonneet ghūleiksi. Islamilaisesta mytologiasta tällaiset alkuperäkertomukset puuttuvat.
Lähi-idän mytologia > Nykyään

Arabimaiden kouluttamattoman väestön ja erityisesti vanhuksien parissa ghūleihin uskotaan edelleen laajasti. Ne ovat myös suosittuja satuhahmoja, joilla pelotellaan tottelemattomia lapsia. Nykyajan kertomuksissa ghūlilla viitataan yleisesti ihmissyöjään, joka voi olla joko ihminen tai paholainen. Monet arabikirjailijat ovat käyttäneet aihetta, tunnetuimpana palestiinalainen Emile Habibi teoksessaan Khurāfiyyat Sarāyā Bint al-Ghūl (1991, engl. Saraya, the Ogre’s Daughter). Monet ghūl-aiheisista teoksista perustuvat vanhaan arabialaiseen tarinaperinteeseen.
Länsimaissa

Tuhannen ja yhden yön tarinat ranskaksi kääntäneen Antoine Gallandin (1646–1715) mukaan ghūlit ovat miespuolisia hirviöitä, jotka nauttivat metsästämisestä ja kaivelevat toisinaan hautausmaita syömäkelpoisten ruumiiden toivossa. Galland kehitteli Amina-nimisen naishahmon, joka ei piittaa tuoreen aviomiehensä sylistä vaan livahtaa öisin hautausmaalle ghūlien seurasta nautiskelemaan. Amina ei esiinny arabiankielisessä alkutekstissä. Gallandin keksintöä on myös ghūlien taipumus haudanryöstöön, mikä ilmeisesti on hyeena-assosiaation peruja. Vanhoissa englanninkielisissä versioissa ghūl käännettiin toisinaan peikkonaiseksi (engl. ogress).
Ghūlit siirtyivät ennen pitkää eurooppalaiseen kertomaperinteeseen. Niiden sanottiin ryöstelevän hautoja sekä syövän ruumiita ja pikkulapsia. Toisin kuin islamilaisessa maailmassa, Euroopan ghūleilla ei ollut vakiintunutta hahmoa. Ne säilyttivät kuitenkin naamioitumistaitonsa ja houkuttelivat matkalaisia harhaan sytyttämällä yöhön tulia. Ghūlien sanottiin ratsastavan koirilla tai jäniksillä.
Englanninkielisessä kirjallisuudessa sana ghoul esiintyi ensi kertaa Galland-käännöksessä Arabian Nights Entertainments vuonna 1721. Todennäköisesti kuuluisin ghūleja käsitellyt länsimainen kirjailija oli Edgar Allan Poe (1809–1849), jonka mukaan otus ei ole ”enempää nainen kuin mieskään, ei ihminen eikä peto”. H. P. Lovecraft (1890–1937) kirjoitti ghūleista Tuhannen ja yhden yön ja Hirmuvaltiaan innoittamia kauhutarinoita. Niissä ghūlit ovat koiramaisia otuksia, jotka salaa vaihtavat poikasiaan ihmislapsiin. Cthulhu-tarustoon kuuluvissa kauhutarinoissa liiaksi kannibalismia harjoittava ihminen voi vähitellen muuttua ghūliksi. Samoin muutokselle altistaa niiden seurassa vietetty aika.
Ghūlit eivät ole modernissa länsimaisessa viihteessä erityisen yleisiä, vaikka ovatkin ajoittain esiintyneet kauhuelokuvissa. Vampyyrien tavoin kauhuelokuvien ghūlit ovat kuolleita ihmisiä, jotka ovat heränneet uudelleen eloon, ja ne muistuttavat monessa suhteessa zombeja. Vampyyreistä poiketen ghūlit eivät tarvitse elääkseen verta vaan ihmislihaa. Tunnettuja ghūl-vaikutteisia kauhuelokuvia ovat esimerkiksi George A. Romeron Elävien kuolleiden yö (1968) ja Umberto Lenzin Incubo sulla città contaminata (1980). Sittemmin aihetta on tehnyt suosituksi roolipeli Vampire: The Masquerade (1991), jossa pelaajat eläytyvät vampyyrien ja muiden epäkuolleiden rooleihin. Pelimaailmassa ghūlit ovat ihmisiä, joissa on hieman vampyyriverta, mutta ei tarpeeksi muuttamaan heitä kokonaan vampyyreiksi. Ghūlit palvelevat oikeita vampyyreja, joista poiketen ne kykenevät liikkumaan myös päiväsaikaan.
Suomennoksissa ghūleja on vaihtelevasti kutsuttu esimerkiksi ruumiinsyöjiksi, haamuiksi, paholaisiksi, hautapiruiksi tai kaamioiksi. Dungeons & Dragons -roolipelin suomennettu ”punalaatikko” (1988) käyttää englannista mukailtua nimeä ”ghouli”.
Lääketieteellinen selitys

Ghūl-kansanperinteen taustalla saattavat olla tavalliset haaskaeläimet, jotka ovat kaivaneet matalia hautoja auki ravinnon toivossa. Myös todelliset haudanryöstötapaukset ovat voineet synnyttää tarinoita ruumiita häpäisevistä hirviöistä.
Ahmed Al-Rawin (2009) mukaan ghūlin ulkonäön taustalla saattavat olla lasten todelliset epämuodostumat, joiden todennäköisyyttä ovat lisänneet autiomaan olosuhteiden epäterveellisyys raskaana oleville naisille sekä arabien keskuudessa yleiset serkusavioliitot. Esimerkiksi kissan suu saattaa juontua todellisista halkiotapauksista. Aasin kavioiden taustalla saattaa olla ankylodaktyliaksi kutsuttu tila, jossa sormet ja varpaat ovat osin yhteenkasvaneet. Samoin ghūlien väitetty karvaisuus saattaa johtua todellisesta kehityshäiriöstä. Taikauskon vuoksi äidit saattoivat hylätä epämuodostuneet lapsensa autiomaahan. Al-Rawi huomauttaa, että joissakin arabialaisissa tarinoissa esiintyy tarinoita ihmismiehen ja demoninaisen avioliitosta, ja arvelee, että ghūl-tarinoiden taustalla saattavat olla epämuodostuneet ihmiset, jotka joutuivat ennakkoluulojen vuoksi elämään autiomaassa.
François Bertrandia on toisinaan kutsuttu ”Pariisin ghouliksi”. Hän oli Ranskan armeijan kersantti, joka tuomittiin hautojen häpäisystä 1849. Bertrandilla oli pakkomielteinen tarve silpoa, paloitella ja pureskella ruumiita. Hän harrasti niiden kanssa myös seksiä ja oli ensimmäinen henkilö, jota psykiatrit kuvailivat nekrofiiliksi.
Algol

Algol-tähden nimi on peräisin arabiankielisestä nimestä raʾs al-ghūl, ”demonin pää”. Tähden nimi viittaa paholaisiin myös monissa muissa kielissä, mikä johtunee sen kirkkauden muutoksista.
H. P. Lovecraftin kuvitusta novelliinsa ”Pickmanin malli”.
Gimli Glider

| Gimli Glider (Air Canadan lento 143) |
| --- | --- |
 Gimli Glider laskeutumisen jälkeen.
Yhteenveto
Päivämäärä:  23. heinäkuuta 1983
Onnettomuustyyppi:  Laskuvirheestä johtunut polttoaineen loppuminen.
Tapahtumapaikka:  Gimli, Manitoba, Kanada
 :  50°37′44″N, 97°02′38″W
Lähtöpaikka:   Montreal-Dorvalin kansainvälinen lentoasema, Montreal, Kanada
Välilaskupaikka:   Ottawa Macdonald-Cartierin kansainvälinen lentoasema, Ottawa, Kanada
Määränpää:   Edmontonin kansainvälinen lentoasema, Edmonton, Kanada
Kuolleita:  0
Loukkaantuneita:  0 vakavaa
Eloonjääneitä:  69 (kaikki)
Lentokone
Konetyyppi:  Boeing 767-233
Lentoyhtiö:  Air Canada
Rekisteritunnus:  C-GAUN
Matkustajia:  61
Miehistöä:  8
Gimli Glider (suom. Gimlin purjekone) on ”lempinimi”, jonka sai eräs Air Canadan lennon 143 Boeing 767 -matkustajakone. Kone oli reittilennolla Montrealista Ottawaan ja sieltä edelleen Edmontoniin 23. heinäkuuta 1983, kun siitä (Boeing 767-233, rekisteritunnus C-GAUN) loppui polttoaine 12 000 metrin korkeudessa suurin piirtein puolimatkassa. Miehistö teki onnistuneen pakkolaskun Gimlin entisen lentotukikohdan kiitotielle Manitobaan.  Tapahtuma tunnetaan yhtenä ilmailuhistorian ”läheltä piti” -tilanteista.
Historia > Tankkausvirhe

Boeing 767 -koneissa tankkauksessa käytetään yleensä FQIS-järjestelmää (Fuel Quantity Information System), joka huolehtii polttoainepumpuista ja raportoi tiedot polttoaineen määrästä lentäjille. Lennon 143 tapauksessa järjestelmä oli kuitenkin epäkunnossa eivätkä polttoainemittarit toimineet. Myöhemmissä tutkimuksissa järjestelmässä ilmeni puutteellinen juotos.
Koska polttoainemittarit eivät toimineet, kone päätettiin tankata Montrealissa niin täyteen, että polttoaine riittäisi Edmontoniin asti. Jotta polttoainetta olisi varmasti tarpeeksi, koneen tankeissa edellisen lennon jäljiltä oleva polttoainemäärä mitattiin manuaalisesti polttoainetankkeihin asennetuilla mittatikuilla. Polttoaineen määrän laskussa tapahtui kuitenkin inhimillisiä virheitä. Turmakone oli ensimmäinen Air Canadan Boeing 767, jossa koneen tietokone käsitteli polttoainemäärää kilogrammoissa. Muissa, vanhemmissa koneissa käytettiin yksikkönä paunaa. Koneen lentäjät tekivät erehdyksessä muunnoksen litroista paunoihin käyttäen muunnoskerrointa 1,77, kun olisi pitänyt laskea litroista kilogrammoihin, jolloin kertoimen olisi pitänyt olla 0,8. Virheellisen laskelman takia Montrealissa luultiin, että koneen tankeissa oli kilogrammoina enemmän polttoainetta kuin sitä todellisuudessa oli ja lisätankkaus tehtiin virheellisen laskelman perusteella. Kone lensi Montrealista Ottawaan ja taas tankeissa jäljellä oleva polttoaineen määrä tarkistettiin mittatikuilla. Saatu litramäärä, 11 430 litraa muunnettiin jälleen virheellisen kertoimen avulla kilogrammoiksi. Laskelmat osoittivat että koneen tankeissa olisi ollut 20 400 kiloa kerosiinia, vaikka sitä oli todellisuudessä vain 9 144 kiloa, suurin piirtein puolet siitä, mitä oltaisiin tarvittu. Polttoainetäydennys tehtiin virheellisen laskelman perusteella. Virheellinen polttoainelukema syötettiin koneen tietokoneeseen, joka laskee lennon aikana jäljellä olevan polttoaineen määrän kulutuksen mukaan ja tarvittaessa varoittaa hyvissä ajoin liian vähiin käyvästä polttoaineesta.
Sekä lentäjät että tankkauksesta huolehtinut henkilö tekivät jokainen saman laskuvirheen. Näin kolminkertaisen tarkistuksen jälkeen polttoainemäärä hyväksyttiin ”oikeaksi” ja ”riittäväksi”, ja kone nousi Ottawasta ja suuntasi kohti Edmontonia.
Historia > Polttoaineen loppuminen

41 000 jalan korkeudessa (12 500 metriä) Red Laken yläpuolella, Ontariossa varoitusjärjestelmä ilmoitti polttoaineen paineongelmista koneen vasemman siiven tankeissa. Lentäjät olettivat, että pumpussa oli toimintahäiriö, ja katkaisivat siitä virran. Tankit ovat siiven kärjessä, joten polttoaine olisi valunut moottoriin myös painovoimaisesti. Tietokone ilmoitti saamiensa virheellisten tietojen mukaisesti polttoainetta olevan edelleen runsaasti jäljellä. Pian vasen moottori kuitenkin pysähtyi, ja lentäjät valmistutuivat tuomaan koneen alas yhden moottorin avulla lähimmälle liikennekoneiden käyttämälle kentälle (Winnipegiin).
Pian tämän jälkeen, kun lentäjät olivat ilmoittaneet Winnipegiin tulevasta hätälaskusta, ohjaamossa kuului uusi hätäsignaali: pitkä pong-ääni, joka tarkoitti kaikkien moottoreiden pysähtyneen.
B767 on varustettu lasiohjaamolla: Siinä perinteiset mittarit on korvattu elektronisin näyttöruuduin. Moottorien sammuttua ohjaamo, kuten luonnollisesti myös matkustamo, pimenee. Moottorit tuottavat käyttöenergian myös koneen hydrauliikalle, jota ilman B767:n kokoista konetta on mahdotonta lentää. Matkustajakoneet on kuitenkin varustettu hätäturbiinilla, joka tuottaa riittävästi energiaa, jotta kone pysyy hallinnassa. Tämä niin sanottu RAT-turbiini ponnahtaa koneen alta automaattisesti, jos sitä tarvitaan.
Historia > Laskeutuminen

Lentäjät alkoivat etsiä koneen hätätapauskäsikirjasta ohjeita, miten tulisi menetellä, jos molemmat moottorit sammuvat. Tällaista ohjetta ei ollut, eikä vastaavaa ollut aikaisemmin yritetty edes simulaatiossa.
Kapteeni Robert ”Bob” Pearson ohjasi konetta ja perämies Maurice Quintal teki laskelmia siitä, riittäisivätkö koneen nopeus ja lentokorkeus Winnipegiin asti. Pian hän ja Winnipegin lennonjohto olivat yhtä mieltä asiasta: Lento 143 ei voisi päästä Winnipegiin.
Quintal valitsi kohteeksi Kanadan kuninkaallisten ilmavoimien tukikohdan Gimlissä. Quintal ei tiennyt, että hänen entinen palveluspaikkansa oli muutettu yleisilmailukentäksi sekä sen toinen kiitotie suljettu ja muutettu moottoriradaksi. Kyseisenä päivänä kentällä ajettiin kilpaa.
Koneen päälaskutelineet saatiin pudotettua alas painovoimaisesti, mutta ilmanvastuksen vuoksi nokkateline tuli vain osittain alas eikä lukittunut ala-asentoonsa. Koneen laskeuduttua kapteeni Pearson ”seisoi jarruilla” lyhyen kiitotien vuoksi, ja koneen renkaista kaksi räjähti. Lukittumaton nokkateline painui takaisin yläasentoonsa ja loppumatkan kone liukui nokka kiitotiessä kiinni. Lopulta kone pysähtyi aiheuttamatta vaaraa maassa olleille kilpailijoille ja yleisölle.
Lennon 61 matkustajasta ja miehistön 8 jäsenestä yksikään ei loukkaantunut vakavasti. Onnistuneesta hätälaskusta oli pitkälti kiittäminen Bob Pearsonin pitkää purjelentokokemusta.
Tapauksen ironiaa oli, että Winnipegistä avuksi lähetettyjen mekaanikkojen autosta loppui polttoaine matkalla Gimliin. Heidät poimi kyytiinsä toinen auto.
Historia > Onnettomuuden jälkeen

Koneen saamat vähäiset vauriot korjattiin Gimlissä ja kone lensi pois kentältä kahden päivän kuluttua. Lopullisten korjausten jälkeen kone oli normaalilla reittilennollaan jo saman viikon lopulla.
Tapauksen jälkeen molempien moottoreiden menettämistä testattiin simulaatioissa. Kukaan ei onnistunut ensiyrityksellä suorittamaan onnistunutta pakkolaskua.
Vuonna 1985 Kansainvälinen ilmailujärjestö Fédération Aéronautique Internationale palkitsi molemmat lentäjät poikkeuksellisesta ilmailutaidosta Diploma for Outstanding Airmanship'illä.
Gimli Glider (C-GAUN) pysyi onnettomuuden jälkeen liikenteessä aina tammikuuhun 2008 asti eli noin 25 vuotta, kunnes se siirtyi eläkkeelle Mojaven aavikolle.
Gimli Gliderin tapauksesta on kirjoitettu kirja (William and Marilyn Hoffer: Freefall: From 41,000 Feet to Zero – a True Story (ISBN 0-671-69689-0)) sekä filmattu tv-elokuva Falling from the Sky: Flight 174
Vastaavia tapahtumia

Air Transatin lento 236 (Airbus A330) ja Hapag-Lloydin lento 3378 (Airbus A310) ovat myöhemmin laskeutuneet ilman polttoainetta. Kummassakaan tapauksessa yksikään koneessa ollut ei loukkaantunut vakavasti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alan Bellows: The Gimli Glider 12.11.2007. DamnInteresting.com. (englanniksi)
'Gimli Glider' lands without fuel 29.07.1983. CBC. (englanniksi)
Valokuva turmasta. JetPhotos.Net. (englanniksi)
Gimli Glider Mojaven aavikolla Airliners.net. (englanniksi)
”Gimli Glider” Mojaven aavikolla vuonna 2008.
Arial

Arial
Arial on sans serif -kirjaintyyppi, joka on yleinen etenkin tietokoneissa. Se tulee Microsoft Windows -käyttöjärjestelmän ja useiden Microsoft-sovellusten, sekä Apple Mac OS X -käyttöjärjestelmän mukana. Arial perustuu Monotype Grotesque -kirjaintyypille. Se muistuttaa paljon Helveticaa, mutta on sitä pyöreämpi. Microsoft otti Arialin käyttöön ensimmäistä kertaa Windows 3.1:een.
Erving Goffman

| Erving Goffman |
| --- | --- |
 Taiteilijan näkemys Erving Goffmanista.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. kesäkuuta 1922 Alberta, Kanada
Kuollut: 19. marraskuuta 1982 (60 vuotta) Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  kanadalainen 
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  sosiologia
Erving Goffman (11. kesäkuuta 1922 Alberta – 19. lokakuuta 1982 Philadelphia) oli kanadalaissyntyinen sosiologi ja kirjailija, joka työskenteli enimmäkseen Yhdysvalloissa.
Goffman on tunnettu kuvauksistaan sosiaalisen vuorovaikutuksen luonteesta ja sen evidentiaalisuudesta sekä sosiaalisesta läsnäolosta. Hän käytti useissa teoksissaan dramaturgista lähestymistapaa ja kuvasi sosiaalista kanssakäymistä itsensä esittämisenä. Goffmanille ihmisen identiteetti ei ollut pysyvä, vaan alati muuttuva.
Ura

Juutalaissyntyinen Goffman suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon Toronton yliopistossa Kanadassa vuonna 1945 pääaineenaan sosiologia ja antropologia. Tämän jälkeen hän siirtyi Chicagon yliopistoon Yhdysvaltoihin, jossa hän väitteli tohtoriksi sosiologiasta vuonna 1953. Lisäksi Goffman suoritti lakitieteen tohtorin arvon Manitoban yliopistossa 1976. Hän kävi opintomatkoilla Skotlannissa ja Falklandinsaarilla. Yhdysvalloissa Goffman suoritti tutkimustyötä Bethesdassa Marylandissa ja pääkaupungissa Washingtonissa.
Vuonna 1979 Goffman sai heprean kirjallisuuden professuurin Chicagon yliopistossa. Chicagon yliopisto oli tunnettu sosiaalisen interaktionismin koulukunnastaan, jonka piirissä esimerkiksi G. H. Mead on työskennellyt. Goffman sai vaikutteita myös koulukunnan etnografisesta tutkimusotteesta sekä etnometodologiasta. Urallaan Goffman toimi myös sosiologian professorina Berkeleyn ja Pennsylvanian yliopistoissa. Hän oli myös 1980-luvun alussa ennen kuolemaansa American Sociological Associationin puheenjohtajana. Goffman on tuotannollaan vaikuttanut suuresti sosiologiaan, sosiaalipsykologiaan, antropologiaan ja myös kielitieteeseen.
Goffmanin ajattelu

Goffmanin tuotantoa kuvataan usein mikrososiologiaksi, sillä hän on keskittynyt kuvaamaan ihmisten välistä välitöntä vuorovaikutusta eli niin sanottua sosiaalista läsnäoloa. Suomessa mikrososiologia on usein käsitetty sosiaalipsykologian osa-alueeksi. Goffman oli uransa aikana hyvin tuottoisa ja julkaisi 11 teosta. Teoksille ominaista on eräänlainen jatkuvuus – teoksissa käsiteltiin samoja aiheita käsitteitä hioen ja uudistaen. Aineistonaan hän käytti usein erilaisia muistelmia, kaunokirjallisuutta, käytösoppaita, antropologisia tutkimuksia ja yleisesti sosiaalisen maailman tuotoksia sekä omia havaintojaan arkielämästä.
Keskeiset teokset

”The presentation on self in everyday life” (1959) teoksessaan Goffman esittää sosiaalisen vuorovaikutuksen teatterina, jossa itsestä esitetään ja ylläpidetään haluttua vaikutelmaa muille. Keskeisenä pidetään vaikutelmanhallintaa ja roolissa pysymistä. Teoksessa Goffman muotoili myös minuuden teoriaa. Teoksessa minä nähdään manipuloivana oman edun tavoittelijana. Myöhemmin Goffman tarkensi minuuden käsitettään.
”The Interaction Order”-artikkelissaan (1983) Goffman kuvaa kuinka sosiaalisella vuorovaikutuksella on sääntönsä, jotka pätevät pitkälti kaikissa tilanteissa kontekstista riippumatta. Nämä säännöt koskevat esimerkiksi puheenvuorojen vaihtumista, puhuttelua ja fyysisen etäisyyden säätelyä. Hän kutsuu näitä yleisesti nimellä vuorovaikutusjärjestys, joka perustuu jaettuihin ja hyväksyttyihin normeihin ja konventioihin.
Artikkelissaan ”On face work” (1955) Goffman tuo esiin kasvotyön käsitteen. Hänen mukaansa vuorovaikutuksessa oleellista on siihen osallistuvien molemminpuolinen kasvojen suojelu (kasvotyö). Vuorovaikutus on siis yhteistä työtä, jossa dramaturgian käsittein pyritään viemään roolit ja esitys onnistuneesti läpi. Goffman korostaa myös kasvotyön universaalia luonnetta.
Teoksessa Frame Analysis (1974) on Goffmanin laajin teos ja siinä korostetaan sitä, että vuorovaikutus tapahtuu aina jossain merkitysjärjestelmässä eli kehyksessä, jota ilman tilannetta olisi mahdotonta ymmärtää. Kehyksen muututtua esimerkiksi puheet ja teot tulkitaan eri lailla. Vuorovaikutuksessa kehystä ylläpidetään valikoivalla havainnoimisella. Goffman on erotellut toisistaan luonnolliset ja sosiaaliset kehykset. Luonnollisilla kehyksellä tarkoitetaan tahdosta riippumattomia tapahtumia ja sosiaalisilla puolestaan ihmisten ylläpitämiä kehyksiä.
Teoksessa ”forms of talk” Goffman lähestyy kielitieteitä. Hän käsittelee puhujan ja kuulijan monimutkaisia rooleja vuorovaikutuksessa, jotka voivat vaihdella tilanteen mukaan (esim. tekijä, esittäjä, toimeksiantaja/varsinaiset kuulijat, muut kuulijat). Goffmanin erottelemia rooleja on hyödynnetty vuorovaikutustilanteiden analyysissa.
Muita Goffmanin teoksia ovat mm. Asylums vuodelta 1961 (osin suomennettu vuonna 1969 nimellä Minuuden riistäjät – tutkielma totaaleista laitoksista) sekä Frame Analysis 1974. Goffman oli hyvin perehtynyt muun muassa henkilöiden toimintaan rajoitetuissa oloissa kuten vankiloissa, mielisairaaloissa, vanhainkodeissa ja lastenkodeissa.