stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Varhaiskristillisyys
Vainottu kristinusko > Ensimmäiset marttyyrit

Useat varhaiskristillisyyden johtohahmot kuolivat marttyyreinä uskonsa puolesta. Tältä ajalta on sanonta "marttyyrien veri on kirkon siemen". Tunnetuimpia marttyyreitä olivat muun muassa Pyhä Stefanos, protomarttyyri (ensimmäinen marttyyri), Jaakob vanhempi, Pyhä Paavali, Pyhä Pietari, Ignatios Antiokialainen, apostoli Pietarin oppilas ja Antiokian ensimmäinen piispa hänen jälkeensä, sekä Polykarpos, Smyrnan piispa ja evankelista Johanneksen opetuslapsi.
Vainottu kristinusko > Ensimmäiset apologeetat

Ensimmäiset kristityt eivät yleisesti ottaen olleet erityisen korkeasti koulutettuja oppineita, vaan tavallisia ihmisiä – Jeesuskin oli koulutukseltaan puuseppä. Vähitellen kristinuskoon kääntyi myös oppineita keski- ja yläluokan edustajia ja filosofeja, joista tuli kristinuskon apologeettoja.
Apologeetat aloittivat kristinuskon teologisen puolustamisen pakanoiden ja ei-kristittyjen filosofien syytöksiä vastaan. Usein väittelyt käytiin kirjoitusten muodossa ja kiistakirjoittelu oppineiden kesken pakotti apologeetat muotoilemaan kristilliset opit eksaktiin muotoon. Silloin huomattiin, että apologeetoillakin oli ristiriitaisia käsityksiä kristillisestä opista. Myöhemmin oppia määriteltiin konsiileissa, joissa kristillisen opin sisältö määriteltiin. Oppia muotoiltaessa eivät aina sanat riittäneet, vaan joskus erilaisia oppikäsityksiä vaihdettiin nyrkeinkin ja keisarin sotilaat joutuivat keihäineen puuttumaan pelin kulkuun. Hävinneet osapuolet yleensä tuomittiin harhaoppisiksi.
Varhaisia apologeettoja olivat muun muassa Justinos Marttyyri, käännynnäinen kreikkalaisesta filosofiasta, Irenaeus, Lyonsin piispa, joka luokitteli harhaoppeja niitä vastustaakseen, sekä Klemens I, Rooman neljäs piispa (paavi).
Varhaiset kristinuskon määrittelemät harhaopit

Ensimmäisiä ongelmia alkukirkolle oli se, kuinka voidaan välttää kiusaus tulkita uskoa pakanallisilla termeillä. Riidat oikeasta kristillisestä opista alkoivat varhain. Kristittyjen keskinäinen yhteys oli ensimmäisinä vuosisatoina löyhää, ja erilaisten opillisten riitojen seurauksena kirkon reunat hajoilivat ensimmäisellä vuosituhannella. Osa skismoista saatiin parannettua, osa on olemassa tänäkin päivänä. Kristinuskon laillistamisen jälkeen kirkko organisoitui ja järjesti kirkolliskokouksia asioiden selvittämiseksi. Koko kirkkoa edustaneita kokouksia kutsuttiin ekumeenisiksi kirkolliskokouksiksi. Kirkolliskokoukset tuomitsivat joitakin varhaiskristillisiä ryhmiä harhaoppisina.
Yksi haarauma kristinuskosta oli gnostilaisuus. Muita olivat juutalaiskristilliset ebioniitit ja natsareenit. Lisäksi oli erilaisia kirkon sisäisiä lahkoja, kuten markionilaisuus, monarkianismi, montanolaisuus ja alogit. Myöhemmin kirkosta erosi tai erotettiin erilaisia ryhmiä ja paikalliskirkkoja, esimerkiksi areiolaiset, apollinarialaiset, nestoriolaiset, monofysiitit ja monoteliitit.
Varhaiset kristinuskon määrittelemät harhaopit > Gnostilaisuus

Gnostilaisuutena tunnettu uskonnollis-filosofinen liike kehittyi suunnilleen samaan aikaan kuin kristinusko. Monet gnostilaiset olivat samalla myös kristittyjä ja opettivat kristinuskon ja gnostilaisten ajatusten synteesiä. Tämän vuoksi on hankala sanoa, syntyikö gnostilaisuus alun perin erillisenä uskontona, joka omaksui myöhemmin kristinuskon aineksia, vai syntyikö se haarautumana kristinuskosta. Gnostilaisuuden merkittävimpiä suuntauksia olivat setiläinen gnostilaisuus ja valentinolainen kristillisyys.
Gnostilaisuus erosi kristinuskosta muun muassa siinä, että kun valtavirran kristillisyydessä evankeliumi tulkittiin kirjaimellisesti, gnostilaiset tulkitsivat sen vertauskuvallisesti. Gnostilaisuuden kristinuskosta poikkeavia oppeja olivat ajatus salatusta, pelastavasta tiedosta eli gnosiksesta, tietämättömästä luojajumalasta eli demiurgista, sekä ihmisen jumalallisesta alkuperästä, joka on kahlittu ihmisruumiiseen.
Varhaiset kristinuskon määrittelemät harhaopit > Areiolaisuus

Areiolaisuus oli kristinuskon munkki Areioksen 300-luvulla perustama oppisuuntaus antiikin aikana. Areiolaiset eivät uskoneet Jumalan kolminaisuuteen siten, kuin katolinen kirkko. Areiolaisten mukaan Kristus on Jumalan ensimmäinen luomus, eikä "Isästä iankaikkisuudessa syntynyt". Nikean ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 325 Areioksen oppi hylättiin ja selitettiin Kristuksen olevan syntyneen, ei luodun, ja Isän kanssa samaa olemusta.
Varhaiset kristinuskon määrittelemät harhaopit > Nestoriolaisuus

Nestoriolaisuus oli 400-luvulla Konstantinopolin arkkipiispa Nestorioksen mukaan nimetty oppi, jonka mukaan Kristus oli oikea ihminen, muttei tosi Jumala – hän oli syntyään ihminen, mutta Jumala oli asettunut asumaan häneen. Opin mukaan myöskään Neitsyt Maria ei ollut jumalansynnyttäjä vaan vain Jeesuksen inhimillisen persoonan äiti. Oppi tuomittiin harhaopiksi Efeson konsiilissa vuonna 431, ja oikeaksi vahvistettiin käsitys, jonka mukaan Jeesus oli samanaikaisesti kokonaan Jumala ja kokonaan ihminen.
Alkukirkon ihannekuva

Alkukirkosta on olemassa hyvin useita laajallekin levinneitä väärinkäsityksiä, jotka eivät kestä tieteellistä tarkastelua. Ihannekuvissa kirkko on esimerkiksi alun perin ollut yhtenäinen yhteisö, jossa kaikki kristityt harjoittivat kirkollista yhteyttä keskenään ja jakautunut kristikunta on verrattain uusi asia. Ihannekuvan mukainen kirkollinen ykseys voidaan nähdä velvoittavana esikuvana, johon pitää pyrkiä takaisin.
Kirjallisuutta

Räisänen, Heikki: Mitä varhaiset kristityt uskoivat.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-36896-1
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Early Christianity
| n k Euroopan historia |
| --- | --- |
Esihistoria:  Paleoliittinen Eurooppa  Neoliittinen Eurooppa 
Antiikki:  Kreikan klassinen kausi  Rooman tasavalta  Hellenismi  Rooman keisarikunta  Varhaiskristillisyys  200-luvun kriisi  Rooman valtakunnan tuho  Myöhäisantiikki 
Keskiaika:  Varhaiskeskiaika  Kansainvaellusaika  Frankkien valtakunta  Anglosaksit  Bysantin valtakunta  Kirkkovaltio  Bulgarian valtakunta Ensimmäinen  Toinen  Venetsian tasavalta  Genovan tasavalta  Viikinkiaika  Kiovan Rus  Aragonian kruunu  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta  Sydänkeskiaika  Firenzen tasavalta  Feodalismi  Ristiretket  Serbian valtakunta  Myöhäiskeskiaika  Musta surma  Satavuotinen sota  Kalmarin unioni 
Uusi aika:  Renessanssi  Uskonpuhdistus  Löytöretkiaika  Barokki  Toscanan suurherttuakunta  Kolmikymmenvuotinen sota  Absoluuttinen monarkia  Osmanien valtakunta  Portugalin siirtomaat  Espanjan siirtomaaimperiumi  Puola-Liettua  Kasakkahetmanaatti  Ruotsin valtakunta  Yhdistyneet provinssit  Brittiläinen imperiumi  Habsburgien monarkia  Venäjän keisarikunta  Valistus 
Uusin aika:  Teollinen vallankumous  Ranskan suuri vallankumous  Napoleonin sodat  Nationalismi Euroopassa  Euroopan hullu vuosi  Ensimmäinen maailmansota  Venäjän vallankumous  Maailmansotien välinen aika  Toinen maailmansota  Kylmä sota  Euroopan yhdentyminen 
 Eurooppalaisten alkuperä  Kristinuskon historia  Euroopan unionin historia 
Kristinuskon levinneisyys noin vuonna 100.
Paavali maalauksessa 300-luvulta. Paavali on kuvattu filosofina kirjakääröjen kanssa.
Kristinuskon levinneisyys vuonna 325 jaa.
Kerrotaan, että kristittyjen vainojen aikoina kristitty tavattuaan toisen henkilön piirsi maahan kaaren ja jos toinen henkilö oli myös kristinuskoinen, hän piirsi omansa ja näin muodostui Iktyksen eli kalan kuva. Kreikan kielen sana iktys on myös lyhenne varhaisesta uskontunnustuksesta "Jeesus Kristus, Jumalan Poika, Pelastaja".
Käännös suomeksi
Vena (Inkeri)

| Vena Вейно, Veino |
| --- | --- |
 Kurkolanniemen kärki vuoden 1860 kartalla.
 Vena
 Koordinaatit: 59°44′32″N, 28°7′50″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Laukaansuu
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vena (ven. Вейно, Veino) on entinen kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Laukaansuun kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi Kurkolanniemen keskiosassa Pärspäänjärven länsipuolella.
Kylä mainitaan 1600-luvun kartoissa. Sen asukkaat olivat inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Kosemkinan luterilaiseen seurakuntaan. Paikalliset talonpojat olivat vuodesta 1797 lähtien Iittovan kartanon maaorjia. Kartanon omistanut kreivi Karl Robert von Nesselrode luovutti heidät vuonna 1848 velkojensa korvauksena valtiolle. Vuonna 1862 Venassa oli 13 taloa ja 96 asukasta. Kylän sukuja olivat Joutsi, Mustonen, Pitkänen, Seppälä ja Tetri. Vuonna 1899 Vena kuului kyläkuntana Narvusin volostiin. Sen 151 asukasta olivat kaikki suomalaisia. Läsnä olleista 150 henkilöstä luterilaisia oli 149. Kylässä oli 1800-luvun lopussa rakennettu rukoushuone, joka suljettiin 1930-luvulla.
Neuvostoaikana Vena muodosti aluksi oman kyläneuvoston. Vuodesta 1924 lähtien se kuului Kurkulan kyläneuvostoalueeseen. Vuosikymmenen lopulla niemimaan kärkeen ryhdyttiin rakentamaan puna-armeijan tukikohtaa, minkä seurauksena asukkaat siirrettiin vuonna 1936 seudun muihin kyliin. Venaan vedettiin rautatie Laukaansuusta ja Pärspäänjärven rannalle tehtiin lentoasema vesitasoja varten. Tukikohta hävitettiin saksalaisten lähestyessä Leningradia.
Nykyään paikalla kohoaa rautatieaseman, vesitornin ja muiden rakennelmien raunioita. Kylän hautausmaalla on sotilashauta ja luterilaisia ristejä. Entisen lentoaseman tienoilla on alueen johtajien käyttämä vartioitu huvila-alue.
Veneetin kieli

Italian ja sen lähialueiden kielet noin 500-luvulla eaa.
Veneetin kieli on muinaisessa Venetiassa asuneiden veneettien puhuma kuollut kieli. Se väistyi latinan tieltä ajanlaskumme kahden ensimmäisen vuosisadan aikana.
Kieli tunnetaan noin 350:n Koillis-Italiasta ja sen lähialueilta löydetyn piirtokirjoituksen perusteella. Eteläisimmät löydöt ovat lähellä Pojoen suuta sijaitsevasta Adriasta, pohjoisimmat Gailjoelta Itävallan Kärntenistä ja itäisimmät Triestestä. Varhaisimmat niistä ovat 500-luvun lopusta ja nuorimmat ensimmäisen vuosisadan puolivälistä eaa. Tekstit koostuvat lähes yksinomaan votiivi- ja hautakirjoituksista. Suurin osa niistä on laadittu etruskeilta omaksutulla kirjaimistolla, johon on lisätty yksittäisiä kreikkalaisia merkkejä. 100-luvulta lähtien veneetit käyttivät latinalaista kirjaimistoa.
Veneetti on indoeurooppalainen kieli, mutta sen kuuluminen kielikunnan itaaliseen ryhmään on kyseenalaista. Kysymys veneetin asemasta indoeurooppalaisten kielten joukossa on toistaiseksi avoin.
Gaston Velle

La poule aux oeufs d’or -elokuvan mainosjuliste.
Gaston Velle (1872 – 1948 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja.
Velle aloitti uransa taikurina. Vuodesta 1903 lähtien hän työskenteli Pathé Frèresillä erikoistuen trikki- ja fantasiaelokuviin (trucs & féeries), jotka kilpailivat Georges Mélièsin tuotannon kanssa. Heinäkuussa 1906 Velle muutti tuotantotiiminsä kanssa Italiaan, jossa hänestä tuli Cinesin taiteellinen johtaja. Italiassa Velle teki joukon kopioita aikaisemmista elokuvistaan.
Velle palasi Pathélle loppuvuodesta 1907 ja jatkoi fantasiaelokuvien tekemistä muun muassa Segundo de Chomónin kanssa. Ne olivat aikanaan suosittuja, joskin yksinkertaisempia kuin Mélièsin vastaavat tuotteet. Klassikkoina pidetään elokuvia La poule aux oeufs d’or (1905), Rêve à la lune (1905) ja L’écrin du Radjah (1906), jotka ovat säilyneet. Les invisibles (1906) oli ensimmäinen ”näkymätön mies” -elokuva. Vellen ohjaajanura päättyi vuonna 1913.
Aiheesta muualla

Gaston Velle Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Sinkkifluoridi

| Sinkkifluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7783-49-5
PubChem CID:  24551 ja 10129912
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZnF2
Moolimassa:  103,38
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  872 °C
Kiehumispiste:  1 500 °C
Tiheys:  4,9 g/cm3
Liukoisuus veteen:  16,2 g/l (20 °C)
Sinkkifluoridi (ZnF2) on epäorgaaninen sinkki- ja fluoridi-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää metallien päällystämiseen sinkillä ja eräiden lasilaatujen valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa sinkkifluoridi on värittömiä kiteitä. Muista sinkin halogenideista poiketen sinkkifluoridi liukenee veteen vain hieman ja paremmin kuumaan kuin viileään veteen. Paremmin yhdiste liukenee ammoniakkiin ja happamiin liuoksiin. Kidevedettömän muodon lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen tetrahydraatti (ZnF2·4H2O). Kidevesi poistuu kuumennettaessa yhdistettä alennetussa paineessa noin 200 °C:n lämpötilaan.
Valmistus ja käyttö

Sinkkifluoridia voidaan saada tetrahydraattina liuottamalla sinkkioksidia tai sinkkikarbonaattia vetyfluoridin vesiliukseen ja haihduttamalla vesi pois tai saostamalla sinkkisulfaatin vesiliuoksesta natriumfluoridin avulla. Vedettömän sinkkifluoridin valmistukseen voidaan käyttää muita tapoja esimerkiksi sinkkioksidin ja fosforitrifluoridin välistä reaktiota.
Sinkkifluoridia voidaan käyttää lasitteiden ja emalien valmistuksessa sekä taittokyvyltään voimakkaiden lasilaatujen ja optisten kuitujen valmistuksessa. Metalliteollisuudessa yhdistettä käytetään fluksina ja lisäaineena galvaanisissa kylvyissä pinnoitettaessa metalleja elektrolyyttisesti sinkillä. Muita käyttökohteita ovat puun suojaaminen lahoamista vastaan ja orgaanisissa synteeseissä mietona fluoraavana reagenssina esimerkiksi korvaamaan klooriatomeita fluoriatomeilla ja syklisaatioreaktioiden katalyyttinä.
Velkotta

| Velkotta Велькота, Velkota |
| --- | --- |
 Velkotta ja lähikylät vuoden 1863 kartalla.
 Velkotta
 Koordinaatit: 59°36′6″N, 28°52′36″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Kattila
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  35
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Velkotta (ven. Велькота, Velkota) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Kattilan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängöllä kymmenen kilometriä Kattilasta itään. Kylässä on 35 asukasta (vuonna 2010).
Kaprion ujestin Ratsinan pogostaan kuulunut Velkotta mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Sen kansallisuudeltaan venäläiset asukkaat olivat 1860-luvulle saakka viereisen kartanon maaorjia, jotka kuuluivat Uutassolan ortodoksiseen seurakuntaan. Vuonna 1862 kylässä oli 56 taloa ja 348 asukasta. Velkotan kartano kuului 1700-luvun lopulta lähtien runoilija Aleksandr Blokin sukulaisille.
Venäjän vallankumouksen jälkeen Velkotta lähikylineen muodosti oman kyläneuvoston, kunnes vuonna 1959 se liitettiin Kaipalan kyläneuvostoon. Myöhemmin se kuului Kattilan kyläneuvostoon. Vuonna 1997 kylässä oli 56 ja vuonna 2007 29 asukasta.
Velkotan kartanosta on säilynyt toinen päärakennus, talli ja puiston jäännöksiä. Kylän lähellä sijaitsee suojeltu tammimetsikkö.
Aiheesta muualla

Velkotta Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Velorex

Alkuperäinen, kolmipyöräinen Velorex.
Nelipyöräinen Velorex vuodelta 1972.
Velorex oli tšekkoslovakialainen, Solnicessa sijainnut kääpiöautovalmistaja.
František ja Mojnír Stránský perustivat Velorex-automerkin. He olivat veljeksiä. Stránskýilla oli alkuaan polkupyöräkorjaamo Parníkin kylässä Tšekkoslovakian länsiosassa. Ensimmäisen auton prototyypin veljekset valmistivat vuonna 1943. Tehdas muutti 1951 Solniceen, läheiseen pikkukaupunkiin. Velorex valmisti kolmipyöräisiä autoja ja moottoripyörien sivuvaunuja.
František Stránský kuoli 1954 prototyypin testauksessa. Pian samana vuonna Mojnír Stránský erotettiin perustamastaan, mutta valtion sosialisoimasta Velorex-tehtaasta, koska hän oli kieltäytynyt liittymästä kommunistiseen puolueeseen.
Aikaisemmin moottoripyöriä valmistanut yritys alkoi vuonna 1958 valmistaa putkirunkoista autoa, jossa oli keinonahkainen konepeitto. Voimanlähteenä oli joko 250- tai 350-kuutioinen Jawan moottori. Mallin valmistus jatkui vuoteen 1971 asti.
Jo vuonna 1959 yritys oli valmistanut nelipyöräisen prototyypin, mutta sarjavalmisteinen malli tuli vasta 1972, jolloin aloitettiin 350-kuutioisella moottorilla varustetun kääpiöauton valmistus. Mallin tuotanto päättyi jo seuraavana vuonna, mutta niitä ehdittiin valmistaa 1 200 kappaletta. Samalla Velorex-autojen valmistus päättyi kokonaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Velorex Wikimedia Commonsissa
Venejärvi (Kostamuksen järvi)

| Venejärvi Судно, Sudno |
| --- | --- |
 Venejärven kylää ja järveä.
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Kaupunkipiirikunta:  Kostamus
Paikkakunta:  Karjalan tasavalta 
Koordinaatit:  64°58′57″N, 30°14′54″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kemijoki
Järveen tulevat joet:  Venejoki
Laskujoki:  Venejoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  106 m
Pituus:  6,7 km
Leveys:  5,7 km
Rantaviiva:  34,4 km
Pinta-ala:  13,6 km²
Tilavuus:  0,093 km³
Keskisyvyys:  6,8 m
Valuma-alue:  358 km²
 fiVenejärvi 
Venejärvi (ven. Су́дно, Sudno) on Kemijoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kostamuksen kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 13,6 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 358 neliökilometriä, keskisyvyys 6,8 metriä ja tilavuus 0,093 kuutiokilometriä.
Venejärvi sijaitsee Kalevalan kansallispuistossa. Sen kautta virtaa Ylä-Kuittijärveen laskeva Venejoki. Järven kalalajeja ovat siika, muikku, harjus, kuore, hauki, särki, säyne, seipi, mutu, made, ahven, kiiski ja kivisimppu.
Järven rannalla sijaitsee Venejärven kylä.
Vedensuosijamaiset

| Vedensuosijamaiset |
| --- | --- |
 Jättivedensuosija (Hydrous piceus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Staphyliniformia
Yläheimo::  Vedensuosijamaiset Hydrophiloidea  Latreille, 1802
Heimot
 Katso teksti 
Katso myös
   Vedensuosijamaiset Wikispeciesissä   Vedensuosijamaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vedensuosijamaiset (Hydrophiloidea) on kovakuoriaisiin (Coleoptera) kuuluva yläheimo.
Yleistä

Yläheimon kuoriaisille tunnusomainen piirre ovat pitkät, tavallisesti jopa tuntosarvia pitemmät leukarihmat eli palpit. Tästä piirteestä johtuu myös toisinaan käytössä ollut kuoriaisryhmän nimitys Palpicornia. Suurin osa ryhmän kovakuoriaisista elää vedessä, mutta on olemassa joitakin hieman poikkeuksellisia muotoja, joita tavataan esimerkiksi lannasta. Erityisesti suuremmat ryhmän lajit ovat muodoltaan virtaviivaisia. Niiden selkäpuoli on vahvasti kupera ja vatsapuoli litteämpi. Ryhmän kuoriaiset ovat kuitenkin verraten kömpelöitä vedessä liikkujia ja huonoja uimareita, eivätkä niiden raajat ole airomaisesti litistyneitä. Niillä onkin tapana ryömiä yleensä vesikasveilla.
Väritykseltään vedensuosijamaiset ovat tavallisesti joko ruskeita tai mustia. Vedessä liikkuessaan niitä ympäröi kuitenkin ilmakupla, joka saa ne näyttämään hopeanhohtoisilta. Ne uusivat hengitysilmansa pinnasta tuntosarviensa avulla. Tiheän nukkakarvaisia tuntosarvia ja keskiruumiin sivuilla olevaa uraa pitkin syntyy ilmakanava, joka välittää hengitysilmaa kuoriaisen hengitysaukkojen ja sitä ympäröivän ilmakuplan välillä. Kuoriainen tunnustelee tuntosarvien asemesta leukarihmoilla.
Melkein kaikki ryhmän kuoriaiset ovat aikuisina kasvinsyöjiä, vaikka niiden toukat ovatkin enimmäkseen petoja. Aikuisilla on erittäin kehittyneet lenninsiivet, joiden avulla ne kykenevät vaihtamaan paikkaa, jos niiden olinpaikalla oleva lätäkkö sattuu kuivumaan.
Suomesta tunnetaan hieman alle sata ryhmän lajia. Yleiset Suomen lajit ovat alle 8 millimetrin pituisia, joista mainittavia esimerkkejä ovat muun muassa uurrevedensuosija (Hydrobius fuscipes), rantakuoriaisten suvun (Laccobius) lajit sekä lampisuosijat (Elophorus), jotka tunnetaan uurteisesta etuselästään. Harvinaisena Etelä-Suomessa esiintyy myös suurvedensuosija (Hydrophilus caraboides), joka on väriltään musta ja noin 14–18 millimetrin mittainen laji. Jättivedensuosija (Hydrous piceus) on suurikokoinen, jopa yli 4 senttimetrin mittainen laji, joka on Suomessa muutamia kertoja tavattu harhailija.
Taksonomia

Jotkut tutkijat yhdistävät kaikki ryhmän jäsenet samaan heimoon Hydrophilidae, mutta tavallisesti yläheimo jaetaan ainakin kahteen heimoon, kääpiövedensuosijat (Hydraenidae) ja varsinaiset vedensuosijat (Hydrophilidae). Kääpiövedensuosijat ovat tunnetusti poikkeuksetta pienikokoisia, alle 2,5 millimetrin mittaisia kuoriaisia, jotka eivät yleensä ole niinkään virtaviivaisia. Varsinaisten vedensuosijoiden koko vaihtelee laajasti, 1,2–4 millimetrin mittaisista pikkuvedensuosijoista (Cercyon) yli 4 senttimetrin mittaiseen jättivedensuosijaan (Hydrous piceus).
Epimetopidae
Georissidae / Georyssidae
Helophoridae
Hydrochidae
Varsinaiset vedensuosijat Hydrophilidae
Spercheidae / Sphaeridiidae
Aiheesta muualla

ITIS: Hydrophiloidea (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q132264  Wikispecies: Hydrophiloidea  AFD: Hydrophiloidea  BugGuide: 40607  CoL: 58Y  EoL: 359  Fauna Europaea: 11099  Fauna Europaea (new): 98de2419-75b1-4667-aee3-dca7618354a8  GBIF: 1760  iNaturalist: 127445  ITIS: 112752  NBN: NHMSYS0001718507  NCBI: 75542  NZOR: 7e5d2cd2-3bc9-46e4-9391-37e4346116df  Open Tree of Life: 504363  Paleobiology Database: 69201
Viljo Vellonen

| Viljo Vellonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1920 Savonlinna
Kuollut: 5. helmikuuta 1995 (74 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Seura:  Savonlinnan Riento   Savonlinnan Jyry   Savonlinnan Hihtoseura
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Voitot:  Salpausselän kisat 18 km (1949) Ounasvaaran kisat 18 km (1949) Ruotsin hiihtokisat (Sollefteå) 18 km (1949) Ounasvaaran kisat 18 km (1950) Ruotsin hiihtokisat (Falun) 18 km (1952)
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Rumford 1950 | 4×10 km viesti |  |
Viljo Vellonen (24. maaliskuuta 1920 Savonlinna – 5. helmikuuta 1995) oli suomalainen maastohiihtäjä.
Rumfordin MM-hiihdoissa 1950 Vellonen hiihti toisen osuuden Suomen hopealle sijoittuneessa viestijoukkueessa ja oli 18 kilometrillä kuudes. Falunin MM-kisoissa 1954 hän sijoittui 50 kilometrillä 13:nneksi.
Seuratasolla Vellonen kilpaili Savonlinnan Jyryn ja Savonlinnan Hiihtoseuran riveissä. Hän voitti neljä TUL:n mestaruutta vuosina 1946–1948. Ensimmäisen Suomen mestaruutensa hän voitti 18 kilometrillä vuonna 1949, ja samana talvena menestys jatkui voitoilla Salpausselän ja Ounasvaaran kisoissa sekä Ruotsin hiihtokisoissa Sollefteåssa.
Toisen voittonsa Ounasvaaralla Vellonen hiihti vuonna 1950 ja toisen voittonsa Ruotsin hiihtokisoissa 1952, jolloin kisapaikkana oli Falun. Salpausselän pikamatkalla hän oli kolmas vuonna 1952 ja 50 kilometrillä toinen vuonna 1953. Suomen mestaruuden hän voitti 50 kilometrillä vuonna 1952, jolloin August Kiuru hävisi hänelle minuutin ja 50 sekuntia, sekä vuonna 1953, jolloin Veikko Hakulinen jäi toiseksi lähes 1,5 minuuttia hitaampana. Ulkomailla Vellonen hiihti voittoon Chamonix'n ja Cortina d'Ampezzon 18 kilometrillä vuonna 1951 sekä Bodenin 50 kilometrillä vuonna 1953.
Vellonen oli ankkurina Suomen joukkueessa, joka voitti tammikuun lopussa 1951 Garmisch-Partenkirchenin kansainvälisten hiihtokilpailujen viestin neljän sekunnin erolla Ruotsiin. Hän hiihti samana talvena Suomen viestijoukkueessa, joka voitti Chamonix'n viestin. Chamonix'ssa hän voitti myös henkilökohtaisen 18 kilometrin kilpailun. Vellonen sijoittui Sverdlovskin hiihtokilpailuissa 10. tammikuuta 1954 30 kilometrillä 42:ksi, kaksi päivää myöhemmin 15 kilometrillä 24:ksi ja 15. tammikuuta 50 kilometrillä 13:ksi.
Ikämiessarjoissa Vellonen kilpaili vielä pitkään hiihdon lisäksi suunnistuksessa, jossa hän edusti Olavin Rastia. Siviiliammatiltaan hän oli kirvesmies, poliisi ja liikkeenharjoittaja.