stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nina Suomalainen

| Nina Suomalainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1966  Valkeala
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen kokoomus
Asema:  Helsingin kaupunginvaltuutettu (2008–2012 ja 2021 alkaen)
Vaalipiiri:  Helsinki
Kotipaikka:  Helsinki
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Nina Suomalainen (s. 1966 Valkeala) on suomalainen kokoomuslainen poliitikko, joka on työskennellyt kansainvälisissä kriisinhallintaan ja ihmisoikeuksiin liittyvissä asiantuntijatehtävissä. Hän on Helsingin kaupunginvaltuutettu vuodesta 2021 ja aiemmin vuodesta 2008 kevääseen 2012. Vuonna 2009 Suomalainen oli kokoomuksen europarlamenttiehdokkaana. Suomalainen valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon kaudeksi 2021–2024.
Ura

Suomalainen valmistui vuonna 1993 valtiotieteiden maisteriksi Åbo Akademista, minkä jälkeen hän toimi erilaissa tehtävissä Euroopan unionissa, YK:ssa ja Etyjissä vuoteen 2002 saakka. Hän palasi Suomeen vuonna 2002 ja toimi vuosina 2003–2004 Elisabet Rehnin erityisavustajana Balkanin alueella ja Palestiinassa. Vuonna 2005 Suomalainen työskenteli Afrikkaan liittyvien kysymysten parissa Ruandassa ja Burundissa ja aloitti työt Kirkon Ulkomaanavussa. Vuonna 2008 hän työskenteli Haagissa Etyjin vähemmistövaltuutetun neuvonantajana. Vuodesta 2009 vuoteen 2010 hän toimi Kirkon Ulkomaanavun vanhempana kehityspolitiikan asiantuntijana. Vuosina 2007–2011 Suomalainen oli hallituksen Kehityspoliittisen toimikunnan puheenjohtaja ja vuosina 2011–2012 varapuheenjohtaja. Hän on nähnyt kehityspolitiikassa merkittävinä osa-alueina naisten aseman vahvistamisen, koulutuksen tukemisen ja terveydenhuollon parantamisen.
Suomalainen nimitettiin maaliskuussa 2012 Etyjin Bosnian ja Hertsegovinan kenttämission varapäälliköksi, jossa hän toimi 2015 asti. Kenttämission päätehtävänä oli avustaa maita Etyj-sitoumusten täytäntöönpanossa ja turvallisuuden ja vakauden edistämisessä Etyjin poliittis-sosiaalisella, talous-, ympäristö- ja inhimillisellä ulottuvuudella. Kenttämission palveluksessa oli runsaat 500 henkilöä ja sen päällikkönä toimi amerikkalainen Fletcher M Burton. Vuosina 2015–2018 Suomalainen työskenteli Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön operaation päällikkönä Skopjessa Pohjois-Makedoniassa. Vuosina 2018-2022 Suomalainen toimi toiminnanjohtajana Justice Rapid Response-järjestössä Genevessä. Syksyllä 2022 hän toimi OSCE ODIHRin vaalitarkkailuoperaation päällikkönä Bulgarian parlamenttivaaleissa ja touko-kesäkuussa 2023 vaalitarkkailuoperaation päällikkönä Montenegron parlamenttivaaleissa.
Politiikkaan Suomalainen lähti vuoden 2008 kunnallisvaaleissa, joissa hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuutetuksi. Vuonna 2009 hänestä tuli Helsingin kaupunginhallituksen varajäsen ja kiinteistölautakunnan varapuheenjohtaja. Hän oli kokoomuksen kansanedustajaehdokas Helsingissä vuonna 2007 ja pääsi toiselle varasijalle. Vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa Suomalainen sai 7775 ääntä ja oli listansa 12., joten hän ei ollut kolmen valitun joukossa. 2021 kuntavaaleissa Suomalainen valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon, ja hänet nimitettiin myös kulttuuri- ja vapaa-ajanlautakunnan varapuheenjohtajaksi. 2023 eduskuntavaaleissa Suomalainen oli kokoomuksen ehdokas Helsingissä.
Julkaisut

Suomalainen, Nina & Karvinen, Jyrki (toim.): Suomalaisten kovat paikat – Länsi-Balkan 1992–2008.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4395-4
Aiheesta muualla

Nina Suomalaisen sivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Suomen Liikemies-Yhdistys

Suomen Liikemies-Yhdistys on suomalainen 29. marraskuuta 1896 perustettu järjestö, joka pyrkii ajamaan liike-elämän ja yrittäjien etuja. Yhdistys perusti aikanaan Kauppalehden ja oli mukana vaikuttamassa muun muassa Kauppakorkeakoulun perustamiseen.
Yhdistys valitsee vuosittain ”Vuoden liikemiehen”. Tuoreimpia valintoja ovat olleet Anne Berner (2009), Juha Nurminen (2010), Jukka Roiha (2011), Johanna Ikäheimo (2012) ja Fred Larsen (2013).
Aiheesta muualla

Vesikansa, Jyrki: Suomalainen liikemies: Suomen liikemies-yhdistyksen toimintaa ja toimintaympäristöä sadan vuoden ajalta 1896–1996.  Suomen Liikemies-Yhdistys, 1996.  ISBN 952-90-8041-7
Suomen filosofinen yhdistys

Suomen filosofinen yhdistys r.y. (ruots. Filosofiska föreningen i Finland, engl. The Philosophical Society of Finland, lat. Societas Philosophica Fennica) on suomalainen tiedeyhdistys, jonka tarkoituksena on filosofisen tutkimuksen ja harrastuksen edistäminen Suomessa. Yhdistys perustettiin vuonna 1873 filosofian professori Thiodolf Reinin johdolla ja rekisteröitiin vuonna 1925.
Yhdistys julkaisee kahta tieteellistä kirjasarjaa, pääasiassa kotimaiselle yleisölle suunnattua suomen- ja ruotsinkielisiä artikkeleita sisältävää Ajatus-sarjaa vuodesta 1926 sekä kansainväliselle yleisölle suunnattua pääasiassa englanninkielisiä artikkeleita sisältävää Acta Philosophica Fennica -sarjaa vuodesta 1935.
Julkaisuja

Manninen, Juha & Niiniluoto, Ilkka (toim.): Ajatuksen laboratorio: Suomen Filosofisen Yhdistyksen pöytäkirjat 1873-1925.  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 1996.
Haaparanta, Leila (toim.): Olio.  (Suomen filosofisen yhdistyksen järjestämä kotimainen tutkijakollokvio, Helsinki 11.–12.1.1984. Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 3/1984)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1984.  ISBN 951-45-3516-2
Niiniluoto, Ilkka & Stenman, Petri (toim.): Minä.  (Suomen filosofisen yhdistyksen Helsingissä 13.–14.1.1986 järjestämän kollokvion esitelmät. Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 1/1996)  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 1988.  ISBN 951-9264-01-9
Halonen, Ilpo & Häyry, Heta (toim.): Muutos.  (Suomen filosofisen yhdistyksen Helsingissä 14.–15.1.1988 järjestämän kollokvion esitelmät)  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 1990.  ISBN 951-9264-10-8
Halonen, Ilpo & Airaksinen, Timo & Niiniluoto, Ilkka (toim.): Taito.  (Suomen filosofisen yhdistyksen Helsingissä 11.–12.1.1990 järjestämän kollokvion esitelmät)  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 1992.  ISBN 951-9264-15-9
Haaparanta, Leila & Oesch, Erna (toim.): Kokemus.  (Artikkelit perustuvat Suomen filosofisen yhdistyksen 8.–9.1.2001 Tampereella järjestämän tutkijakollokvion Kokemus esitelmiin. Acta philosophica Tamperensia vol. 1)  Tampere:  Tampere University Press, 2002.  ISBN 951-44-5447-2
Pihlström, Sami, Rolin, Kristina & Ruokonen, Floora (toim.): Käytäntö.  (Suomen filosofisen yhdistyksen tutkijakollokvio Helsingissä 10.–11.1.2002)  Helsinki:  Yliopistopaino, 2002.  ISBN 951-570-531-2
Kotkavirta, Jussi & Niemi, Petteri (toim.): Persoona.  (Perustuu Suomalaisen filosofisen yhdistyksen 2003 järjestämän Persoona-kollokvion esitelmiin. SoPhi 84)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto: Minerva, 2004.  ISBN 952-5478-20-3
Gylling, Heta & Kivinen, S. Albert & Vilkko, Risto (toim.): Kielto.  (Suomen filosofisen yhdistyksen Helsingissä 8.–9.1.2004 järjestämän tutkijakollokvion esitelmiä)  Helsinki:  Yliopistopaino, 2004.  ISBN 951-570-583-5
Haaparanta, Leila ym. (toim.): Kuva.  (Pohjautuu Suomen filosofisen yhdistyksen Kuva-tutkijakollokvion esitelmiin. Acta Philosophica Tamperensia vol. 5)  Tampere:  Tampere University Press, 2009.  ISBN 978-951-44-7769-0
Niiniluoto, Ilkka & Vilkko, Risto & Kuorikoski, Jaakko (toim.): Talous ja filosofia.  (Kirjan artikkelit perustuvat esitelmiin Helsingissä 9.–10.1.2012 järjestetyssä Suomen filosofisen yhdistyksen Talous-kollokviossa)  Helsinki:  Gaudeamus, 2013.  ISBN 978-952-495-310-8
Aiheesta muualla

Suomen filosofisen yhdistyksen kotisivu
Pihlström, Sami: 80 vuotta Ajatuksia: Poimintoja Suomen Filosofisen Yhdistyksen vuosikirjan historiasta. Ajatus, 2006, nro 63, s. 53–75.
Suomen paini

Paini on Suomen urheiluhistorian menestyksekkäimpiä lajeja. Paini on ollut miesten välisenä vapaamuotoisena voimainkoetuksena tuttu suomalaisille jo kauan, mutta urheilulajina se saapui Suomeen 1800-luvun lopulla. Saksassa lajiin tutustunut Emil Karlsson perusti Helsingin Atleettiklubin (HAK) voimailu-urheilun erikoisseuraksi vuonna 1891. Suomalaisten paini-innostusta kasvattivat maassa vieraillut puolalainen Władysław Pytlasiński ja ensimmäisiin suomalaisiin painimestareihin lukeutunut Carl Allén. HAK järjesti ensimmäiset Suomen-mestaruuskilpailut 1898. Jo seuraavalla vuosikymmenellä suomalaiset alkoivat menestyä ulkomailla, ja Verner Weckman voitti olympiakultaa ensin Ateenan väliolympialaisissa 1906 ja sitten Lontoon kesäolympialaisissa 1908.
Paini kuului Suomessa aluksi vuonna 1906 perustetun Suomen Voimistelu- ja Urheiluliiton suoraan alaisuuteen monien muiden lajien tavoin kunnes vuonna 1931 perustettiin Suomen Painiliitto. Myös vuonna 1919 perustetun Työväen Urheiluliiton toiminnassa paini on ollut tärkeässä roolissa.
Suomalaispainijat ovat voittaneet virallisissa olympialaisissa 26 kultamitalia sekä yhteensä 83 mitalia. Erityisesti 1920-luvulla suomalaiset hallitsivat kreikkalais-roomalaisen painin kilpailuja mutta menestyivät myös vapaapainissa. Kaksinkertaisia olympiavoittajia virallisissa olympialaisissa ovat Emil Väre, Kalle Anttila, Oskar Friman, Väinö Kokkinen ja Kustaa Pihlajamäki. Kultamitaleista kuusi on toisen maailmansodan jälkeiseltä ajalta, viimeisin Jouko Salomäen vuonna 1984 voittama. Suomalaiset voittivat useita maailmanmestaruuksia ennen kuin maailmanmestaruuskilpailujen järjestäminen keskeytettiin vuoden 1922 kisojen jälkeen lähes 30 vuodeksi. Menestys kuitenkin jatkui Euroopan-mestaruuskilpailuissa. Toisen maailmansodan jälkeen suomalaiset ovat voittaneet kahdeksan maailmanmestaruutta. Viimeisin miesten maailmanmestari on Marko Yli-Hannuksela vuodelta 1997. Naisten paini nousi 2000-luvulla olympialaistenkin ohjelmaan ja Petra Olli voitti maailmanmestaruuden vuonna 2018.
Vuoden 1952 Helsingin olympialaisten painikilpailujen lisäksi Suomessa on järjestetty kreikkalais-roomalaisen painin maailmanmestaruuskilpailut Helsingissä vuosina 1911 ja 1921 sekä Tampereella vuosina 1965 ja 1994. Vapaapainin maailmanmestaruuskilpailut käytiin Helsingissä vuonna 1951. Euroopan-mestaruuksista Suomessa on painittu useaan kertaan, ja isäntäkaupunkeja ovat olleet Helsingin ja Tampereen lisäksi Oulu, Kouvola, Seinäjoki ja Vantaa. Vuosittain Suomessa järjestettäviä kansainvälisiä turnauksia ovat Herman Kare -turnaus Kouvolassa ja Arvo Haavisto -turnaus Ilmajoella sekä aiemmin Vantaan painicup.
Yhdysvaltain teollistuminen

Fredrikke Palmer, Women's Journal (1916)
Lapsityövoima: Voitto, ahneus, välinpitämättömyys, tietämättömyys, köyhyys, ylellisyys
Yhdysvaltain teollistuminen oli ajanjakso, jolloin Yhdysvaltojen talous muuttui maatalousyhteiskunnasta teollissuuden aikaan: maassa alettiin tuottaa raaka-aineista tuotteita koneiden avulla.
Kun Yhdysvaltain sisällissodassa teollistunut pohjoinen voitti maatalousvaltaisen etelän, alkoi itärannikolle ja Suurten järvien alueelle kehittyä suurteollisuutta. Yhdysvallat teollistui nopeasti, koska raaka-aineita oli paljon, liikenneyhteydet olivat hyvät, amerikkalainen yhteiskunta oli yrittäjähenkinen ja tasa-arvoinen, maa toteutti vapaakauppaa ja oli muuttovoittoinen. Erityisesti tällöin kasvoi tekstiiliteollisuus, teurastamoteollisuus sekä hiili- ja terästeollisuus. Tämän kullatun aikakauden (engl. gilded age) tunnetuimpia teollisuusmiehiä olivat muun muassa John D. Rockefeller ja Andrew Carnegie.
Teollistumisen vauhti

Yhdysvaltojen maataloustuotannon määrä kasvoi nopeasti. 1860-luvulta 1900-luvun alkuun mennessä se kaksinkertaistui. Talouselämän muilla sektoreilla tuotanto kuitenkin kuusinkertaistui. Yhdysvallat ohitti teollistumisen edelläkävijämaat Britannian ja Saksan esimerkiksi kivihiilen, raudan ja teräksen tuotannossa. Työvoimaa saatiin maatalouden piiristä ja maahanmuuttajista. Samaan aikaan oli kaupungistuminenkin nopeaa, sillä esimerkiksi New Yorkin asukasluku kasvoi vuoden 1870 runsaasta puolestatoista miljoonasta vuoden 1900 kolmeen ja puoleen miljoonaan, ja Chicago vastaavasti neljännesmiljoonasta 1,7 miljoonaan asukkaaseen. Myllykaupunki Minneapolisissa oli 25 000 asukasta vuonna 1860 ja vuonna 1920 viisitoistakertaisesti 380 000 asukasta. Los Angelesissa oli vuonna 1890 alle 50 000 asukasta, mutta kahdenkymmenen vuoden päästä 1910 jo 320 000. Yhtenä tämän kehityksen tunnuspiirteenä olivat pilvenpiirtäjät.
Teollisuuden tehokkuus perustui suuriin tuotantoyksiköihin, sarjatuotantoon, koneellistamiseen, suuriin markkinoihin ja standardointiin. Vuoden 1900 vaiheilla Yhdysvaltojen tuotanto työntekijää kohden oli 2,26-kertaa suurempi kuin Britanniassa. Amerikkalaisten yritysten halu kehittää tehokkuutta johtui suurista palkkakustannuksista. Tehdastyöläisen reaalipalkka oli suunnilleen kaksinkertainen Ranskaan verrattuna. Tosin palkkaerot olivat suuria sekä alueittain että teollisuussektoreittain. Ammattitaidottomat maahanmuuttajat joutuivat usein työskentelemään heikommissa oloissa kuin  olivat Euroopassa olleet.
Työntekijöiden olot

Tehtaiden suurentuminen heikensi työntekijöiden asemaa, erityisesti sekatyöläisten elintaso oli alhainen verrattuna esimerkiksi Englantiin. 1880-1920 Yhdysvalloissa kuoli suhteellisesti enemmän työläisiä työtapaturmissa kuin missään muussa teollisuusmaassa. Tekstiiliteollisuudessa vaivasi pöly, joka oli syypää useisiin hengenvaarallisiin tulipaloihin. Hiilikaivoksissa huono ilma aiheutti keuhkosairauksia ja heikot rakenteet kaivosten romahtamisia. Kaikessa teollisuudessa vaaralliset koneet veivät raajoja, aiheuttivat työkyvyttömyyttä ja kuolemaa. Työpäivät olivat pitkiä, jopa 12-tuntisia ja lapsityövoimaa käytettiin yleisesti.
Ammattiyhdistykset

1880-luvulla syntyneen Ammattiyhdistysliikkeen (American Federation of Labor) tavoitteina olivat oikeudenmukainen palkka ja kahdeksan tunnin työpäivä. Se tavoitteli jäsenikseen erityisesti hyväpalkkaisia tehdastyöläisiä. Yhdysvalloissa ammattiyhdistysliike oli suoraviivaisempi ja väkivaltaisempi kuin Euroopassa. Köyhät maahanmuuttajat eivät usein halunneet liittyä ammattiyhdistyksiin, ja yritysjohtajien vastarinta sitä kohtaan oli voimakasta. (vrt. Pinkertonit ja Heinätorin verilöyly). AFL:n jäsenmäärä vuonna 1900 oli 550 000 ja viisi vuotta myöhemmin puolitoista miljoonaa.
Ammatillinen järjestätyminen oli kuitenkin vähäisempää kuin Euroopassa. Amerikkalaisten keskuudessa eli vahva käsitys siitä, että jokainen on oman onnensa seppä. Tätä käsitystä ylläpiti myös kioskikirjallisuus, tunnetuimpana alan kirjoittajana Horatio Alger.
AFL:n toiminta ei kuitenkaan 1900-luvun alussa miellyttänyt kaikkein radikaaleimpia työläisiä. Vuonna 1905 Chicagossa anarkistit, sosialistit ja muut radikaalit perustivat Industrial Workers of the Worldin (I.W.W.), jonka ensisijainen tavoite oli työväen vallankumous. IWW järjesti useita lakkoja, esimerkiksi vuonna 1912 Lawrencessa, Massachusettsissa tekstiilityöläisten lakon, joka laajeni nopeasti yleislakoksi.selvennä
Kirjallisuutta

Lacey, Robert: Ford-dynastia (WSOY 1989)
London, Jack: Debsin uni (Love Kirjat 1982)
"Uskon, että työväenluokan voi vapauttaa vain työväenluokka itse." Samuel Gompers v. 1890, AFL:n puheenjohtaja
Suomalaisen novellin parhaat

| Suomalaisen novellin parhaat>  Valikoima novelleja. |
| --- | --- |
Kirjailija:  Hannu Mäkelä (toim.)
Kuvittaja:  Seppo Polameri
Kansitaiteilija:  Seppo Polameri
Kieli:  suomi
Genre:  antologia, novellikokoelma
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1980
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  759
ISBN:  951-1-05327-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomalaisen novellin parhaat on Hannu Mäkelän vuonna 1980 toimittama ja Seppo Polameren  kuvittama laaja suomalaisten novellien antologia.
Teos

759-sivuisessa teoksessa on yhteensä 63 novellia, yksi kultakin valitulta kirjailijalta. Novellit eivät ole nimiensä, kirjailijoidensa tai julkaisuvuotensa mukaisessa järjestyksessä eikä järjestyksen perusteita kerrota. Teoksessa ei ole myöskään saate- tai loppusanoja. Jokaisesta novellista on sisällysluettelossa kerrottu novellin ja kirjailijan nimien lisäksi alkuperäinen ilmestymisvuosi ja missä novelli julkaistiin. Yksi novelleista ilmestyi alkujaan Kotiliedessä, yksi Nuori Suomi -albumissa, yksi Uudessa Suomettaressa, yksi Eevassa ja neljä Parnassossa. Muut julkaistiin aiemmin alkuperäisteoksissa tai muissa kokoelmissa. Kirjassa on nelisenkymmentä Seppo Polameren mustavalkoista piirroskuvaa, jotka ovat paria lukuun ottamatta sivun kokoisia.
ǃXóõ

| ǃXóõ |
| --- | --- |
Oma nimi:  ǃXóõ
Muu nimi:  Taa
Tiedot
Alue:   Botswana  Namibia
Virallinen kieli:  ei virallista asemaa
Puhujia:  2600 (2011)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  ei kirjakieltä
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  khoisan-kielet
Kieliryhmä:  tuukielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  khi
ISO 639-3:  nmn
 Ohje 
ǃXóõ [ǃ͡χɔ̃ː˦] (myös: taa) on Botswanassa ja Namibiassa puhuttava tuukieli. Vuonna 2011 sitä puhui 2600 ihmistä. Monet Botswanassa asuvat puhujat ovat kuitenkin siirtyneet puhumaan kgalagadia ja Namibiassa puolestaan afrikaansia tai namaa. !Xóõn katsotaan olevan uhanalainen.
Kielellä ei ole kirjoitettua muotoa.
Äänneoppi

ǃXóõn kieli tunnetaan sen suuresta määrästä foneemeja, joita on kielen läntisessä murteessa peräti 164. Laskelmat kuitenkin vaihtelevat 130:stä 164:ään; nimittäin kielitieteilijän Anthony Traillin arvioiden mukaan konsonantteja on 58, vokaaleja 31 ja tooneja neljä (Traill 1985, 1994 itä-!xóõsta), kun taas Dokumentation Bedrohter Sprachenin kielihankkeen mukaan konsonantteja on peräti 87, vokaaleja 20 ja tooneja vain kaksi (DoBeS 2008 länsi-!xóõsta).
Äänneoppi > Itä-!xóõ (Traill)

Trail tiedottaa kielen itäisessä murteessa olevan neljä toonia ja viisi vokaalia. Tooneja eli äänenkorkeuksia ovat: korkea [á], tasainen [ā], matala [à], ja keski-laskeva [â] (DoBeS:n mukaan kielessä on vain korkea ja matala tooni). Vokaalijärjestelmä koostuu viidestä vokaalista, [a e i o u], jotka ääntyvät joko tavallisesti, glottaalisesti tai vuotoisasti. Vokaalit [a o u] voivat olla myös faryngaalisia ja niitä ääntäessä voi tuottaa yhtaikaa myös epiglottaalisen tremulantin [ᴙ]. Diftongeja ovat: [ai, ae, ao, au, oi, oe, oa, ou, ui, ue, ua]. Tavalliset vokaalit voivat nasalisoitua.
Traillin tiedottamat konsonantit (harvinaiset konsonantit suluissa, vuoden 1994 jälkeen lisätyt konsonantit asteriskilla merkittyinä):
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| konsonantit (pois lukien naksausäänteet) | konsonantit (pois lukien naksausäänteet) | Labiaali | Dentaali | Alveolaari | Palataali | Velaari | vastaavat naksausäänteet | Uvulaari | vastaavat naksausäänteet | Glottaali |
| Oraalinen klusiili | soinnillinen | b ~ v | d | dz |  | ɡ | ɡǃ jne. | ɢ ~ ɴɢ | ɢǃ ~ ɴɢǃ jne. |  |
| Oraalinen klusiili | tavalliset soinnittomat | p* | t | ts |  | k | kǃ jne. | q | qǃ jne. | ʔ |
| Oraalinen klusiili | aspiraatta | pʰ* | tʰ | tsʰ |  | kʰ | kǃʰ jne. | qʰ |  |  |
| Oraalinen klusiili | ejektiivi |  | tʼ* | tsʼ |  | kʼ*, kxʼ | kǃʼqʼ jne. | (qʼ) | qǃʼ jne. |  |
| Oraalinen klusiili | konsonanttiklusteri (aspiraatta) |  | dtʰ | dtsʰ |  | ɡkʰ* | ɡǃh jne. | ɢqʰ ~ ɴɢqʰ | ɢǃh jne. |  |
| Oraalinen klusiili | ejektiivinen klusteri |  |  | dtsʼ |  | ɡkxʼ | ɡǃqʼ jne. |  |  |  |
| Frikatiivi | soinniton | f* |  | s |  | x | kǃx jne. ? |  |  | h* |
| Nasaali | soinnillinen | m |  | n | ɲ | (ŋ) | ŋǃ jne. |  |  |  |
| Nasaali | glottaali | mˀ |  | nˀ |  |  | ʔŋǃ jne. |  |  |  |
| Muu | Muu |  | (l) |  | dʲ ~ j |  |  |  |  |  |
!Xóõn kielessä on 83 naksausäännettä:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| affrikaatta | affrikaatta | affrikaatta | 'terävät' naksausäänteet | 'terävät' naksausäänteet |
| bilabiaali | dentaali | lateraali | alveolaari | palataali |
| kʘ | kǀ | kǁ | kǃ | kǂ |
| qʘ | qǀ | qǁ | qǃ | qǂ |
| ŋ̊ʘ | ŋ̊ǀ | ŋ̊ǁ | ŋ̊ǃ | ŋ̊ǂ |
| ɡʘ | ɡǀ | ɡǁ | ɡǃ | ɡǂ |
| ɢʘ | ɢǀ | ɢǁ | ɢǃ | ɢǂ |
| ŋʘ | ŋǀ | ŋǁ | ŋǃ | ŋǂ |
| kʘʰ | kǀʰ | kǁʰ | kǃʰ | kǂʰ |
| ↓ŋ̊ʘʰ | ↓ŋ̊ǀʰ | ↓ŋ̊ǁʰ | ↓ŋ̊ǃʰ | ↓ŋ̊ǂʰ |
| kʘˣ | kǀˣ | kǁˣ | kǃˣ | kǂˣ |
| ˀŋʘ | ˀŋǀ | ˀŋǁ | ˀŋǃ | ˀŋǂ |
| qʘʼ | qǀʼ | qǁʼ | qǃʼ | qǂʼ |
| kʘˀ | kǀˀ | kǁˀ | kǃˀ | kǂˀ |
| ɡʘx | ɡǀx | ɡǁx | ɡǃx | ɡǂx |
| kʘʼqʼ | kǀʼqʼ | kǁʼqʼ | kǃʼqʼ | kǂʼqʼ |
| ɡʘqʼ | ɡǀqʼ | ɡǁqʼ | ɡǃqʼ | ɡǂqʼ |
| ɡʘh | ɡǀh | ɡǁh | ɡǃh | ɢǂh |
|  | ɢǀh |  | ɢǃh | ɢǂh |
Nämä 83 äännettä perustuvat viiteen naksausäänteeseen eli bilabiaalinen [ʘ], dentaalinen [ǀ], alveolaarinen [ǃ], palatoalveolaarinen [ǂ] ja aveolaarinen lateraalinen avulsiivi [ǁ].
Kielioppi

ǃXóõ on yksi edellä mainituista khoisan-kielistä (kunta sisältää myös hadzan ja sandawen kielet sekä khoekielet). Kielen sanajärjestys on SVO eli minä ajan autoa. Kielessä on myös taipuvia prepositioita sekä sarjaverbejä (eli kaksi peräkkäistä verbiä, jotka muodostuvat yksittäisen predikaatin). Kausatiivi muodostetaan reduplikaatiolla. Genetiivit, adjektiivit, relatiivilauseet ja numerot tulevat niiden määrittämien substantiivien jälkeen.
Aiheesta muualla

Dokumentation Bedrohter Sprachenin kielihanke (englanniksi)
Iso kokoelma Anthony Traillin sanakirjasta poimittuja sanoja (englanniksi)
!Xóõn kielen Swadesh-luettelo (englanniksi)
!Xóõ Ethnologuessa (englanniksi)
UCLA:n yliopiston arkisto – sisältää ääninauhoituksia ja !xóõnkielisen tarinan (englanniksi)
Suomen II armeijakunta (jatkosota)

| II armeijakunta |
| --- | --- |
Toiminnassa:  syyskuu 1941 – maaliskuu 1942
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Koko:  2–4 divisioonaa
Sodat ja taistelut:  Jatkosota
Suomen II armeijakunta  oli jatkosodassa Suomen maavoimien sotatoimiyhtymä, joka perustettiin Itä-Karjalan valtaamiseksi lokakuussa 1941. Armeijakunnan komentajana toimi kenraalimajuri Taavetti Laatikainen.
Perustaminen

Suomen joukkojen ylipäällikkö Mannerheim tahtoi perustaa syyskuussa 1941 uuden armeijakunnan Itä-Karjalaan. 7. lokakuuta annetun perustamiskäskyn mukaan armeijakunnan joukoiksi asetettiin 4. divisioona, 8. divisioona, ryhmä Oinonen ja prikaati Kuussaari. Komentajaksi määrättiin kenraalimajuri Taavetti Laatikainen ja esikuntapäälliköksi eversti Yrjö Takkula. Armeijakunta saavutti toimintavalmiuden 14. lokakuuta.
Armeijakunnan piti käskyn mukaan ottaa rintamavastuu ryhmä Oinosen ja prikaati Kuussaaren vastuulla olleista kaistoista sekä jatkaa välittömästi  hyökkäystä, jonka painopisteenä oli Juustjärven alue ja suunnaksi Karhumäki.
Historia

Armeijakunta hyökkäsi Juustjärveä kohden kahdesta suunnasta, joista vastasivat 4. divisioona ja prikaati Kuussaari. Kylä saatiin vallattua 19. lokakuuta, minkä jälkeen hyökkäystä jatkettiin seuraavana päivänä kohti viidentoista kilometrin päässä olevaa Mäntyselkää.
Lakkauttaminen

Armeijakunnasta muodostettiin 1. maaliskuuta 1942 Maaselän ryhmä.
Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestö

| YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö FAO |
| --- | --- |

Perustettu:  1945
Tyyppi:  YK:n erityisjärjestö
Toimiala:  elintarvike- ja maatalous
Päämaja:  Rooma, Italia
Jäsenet:  194 jäsenvaltiota
pääsihteeri:  Qu Dongyu (Kiina)
Kattojärjestö:  Yhdistyneet kansakunnat
Aiheesta muualla
fao.org
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestö (FAO, engl.  Food and Agriculture Organization of the United Nations) on Yhdistyneiden kansakuntien erityisjärjestö, joka käsittelee ruokaturvaan, maa-, metsä- ja kalatalouteen sekä maaseutuun liittyviä kysymyksiä. FAO:n keskeinen tavoite on poistaa nälkä maailmasta.