stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Koch
Kochin postulaatit

Mikro-organismin on löydyttävä runsaslukuisena kaikista eliöistä, jotka kärsivät kyseisestä taudista, mutta sitä ei tulisi löytyä terveistä eliöistä.
Mikro-organismi täytyy voida eristää sairaasta eliöstä, ja sitä täytyy voida kasvattaa laboratoriossa keinotekoisessa elatusaineessa puhdasviljelmänä.
Puhdasviljelmästä otetun mikro-organismin pitäisi aiheuttaa terveessä koe-eliössä sama sairaus, joka havaittiin alkuperäisessä sairaassa eliössä.
Kokeellisesti aikaansaadusta infektiosta täytyy voida eristää sama mikro-organismi uudelleen puhdasviljelmänä.
Koch kuitenkin hylkäsi ensimmäisen postulaatin universalistisen vaatimuksen kokonaan sen jälkeen kun hän löysi koleran (ja myöhemmin lavantaudin) oireettomia taudinkantajia. Nykyisin tiedetään, että oireeton taudinkantajuus on yleinen piirre monissa tartuntataudeissa, etenkin polion, herpes simplexin, HIV:n ja hepatiitti C:n kaltaisissa virustaudeissa. Erityisenä esimerkkinä: kaikki lääkärit ja virologit ovat yhtä mieltä siitä, että poliovirus aiheuttaa halvaantumisen vain muutamissa infektiotapauksissa ja että poliorokotteen menestys sairauden ehkäisemisessä tukee vakaumusta siitä, että poliovirus on taudinaiheuttaja.
Kolmannessa postulaatiossa lukee "pitäisi" eikä "täytyy", koska kuten Koch itse todisti sekä tuberkuloosin että koleran tapauksissa, kaikki taudinaihettajalle altistetut eliöt eivät sairastu. Sairastumattomuus voi johtua sellaisista tekijöistä kuin yleinen terveys ja toimiva immuunijärjestelmä; aiemman altistumisen tai rokotuksen kautta hankittu immuniteetti; tai geneettinen immuniteetti (kuten malarian vastustuskyky, joka voi tulla siitä että on vähintään yksi sirppisoluanemiaa aiheuttavista alleeleista).
Toinen postulaatti voidaan myös lykätä tiettyillä mikro-organismeilla tai asioilla, joita ei voida (ainakaan vielä) kasvattaa elatusaineessa puhdasviljelmänä. Esimerkkinä on Creutzfeldt–Jakobin taudin aiheuttavat prionit. Yhteenvetona, 
todistusaineisto joka täyttää Kochin postulaatit on riittävä mutta ei välttämätön syy-yhteyden osoittamiseksi.
Kochin postulaatit > Postulaattien historia

Kochin postulaatit kehitettiin 19. vuosisadalla yleiseksi ohjeeksi silloisilla menetelmillä isoloitavissa olevien patogeenien tunnistamiselle. Jo Kochin aikana tunnistettiin, että tietyt tartunnanaiheuttajat olivat syyllisiä sairauksiin vaikka ne eivät täyttäneet kaikkia postulaatteja. Yritykset soveltaa Kochin postulaatteja jäykästi virustautien diagnosoimiseen 19. vuosisadan loppupuolella, aikana jolloin viruksia ei voitu nähdä eikä niitä osattu eristää näytteistä, on voinut hidastaa virologian tieteenhaaran varhaista kehitystä. Nykypäivänä, useita tartunnanaiheuttajia hyväksytään sairauksien aiheuttajiksi vaikka ne eivät täytä kaikkia Kochin postulaateista. Näin ollen, vaikka Kochin postulaatit ovat edelleen historiallisti merkittäviä ja jatkavat mibrobiologisen diagnosoinnin valaistamista, kaikkien neljän postulaatin täyttyminen ei ole vaatimus syy-yhteyden osoitukseen.
Kochin postulaateilla on myös ollut vaikutus tieteilijöihin, jotka ovat tutkineet mikrobisia patogeeneja molekyyläärisestä näkökulmasta. 1980-luvulla kehitettiin molekyläärinen versio Kochin postulaateista ohjaamaan mikrobeista löytyvien virulenssitekijöitä koodaavien geenien tunnistamisessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Koch Wikimedia Commonsissa
Arno Forsius: Robert Koch (1843–1910) – bakteriologian uranuurtaja (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Behring  1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950:  1926: Fibiger  1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975:  1951: Theiler  1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000:  1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–:  2001: Hartwell, Hunt, Nurse  2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
Ruokonen (Viitasaari, Kotvala)

| Ruokonen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  63°13′03″N, 25°21′57″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen pohjoisosan alue (14.43)
Laskuoja:  oja Peurapuroon 
Järvinumero:  14.437.1.027
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  125,9 m  
Pituus:  260 m  
Leveys:  120 m  
Rantaviiva:  0,859 km  
Pinta-ala:  4,391 ha  
Tilavuus:  0.000013 km³ 
Keskisyvyys:  0,31 m  
Suurin syvyys:  0,9 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiRuokonen 
Ruokonen  on Keski-Suomessa Viitasaarella  Kotvalan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 260 metriä pitkä, 120 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 13 400 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,3 metriä ja suurin syvyys on 0,9 metriä. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen pohjoisosan alueella (14.43), jonka Komujoen valuma-alueeseen (14.437) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 125,9 metriä mpy.
Pyterlahden louhos

Metsittynyttä louhosaluetta
Louhos teoksessa Finland framställdt i teckningar (1845-1852)
Pyterlahden louhos oli Virolahdella Pyterlahden kylässä Suomenlahden rannalla sijainnut kivilouhos, josta vietiin punasävyistä rapakivigraniittia Venäjälle pääasiassa Pietariin.
Kivenlouhinta alkoi Pyterlahdella 1700-luvun alussa kun tsaari Pietari I alkoi rakentaa uutta pääkaupunkia Pietaria Neva-joen suulle. Jo aiemmin 1600-luvulla oli kiveä louhittu Tallinnan ja Narvan linnoitusten rakentamiseen. Louhimon työnjohto ja työvoima oli venäläistä ja alussa louhintatöissä oli rangaistusvankeja ja heitä vartioimassa sotaväkeä. Työssä oli enimmillään noin 2 000 miestä ja Sittasaareen rakennettiin venäläinen kirkko työväkeä varten. Louhintamenetelmät olivat alkeellisia eikä räjähdysaineita käytetty juuri lainkaan. Suuret kivenlohkareet irrotettiin rakohakkausmenetelmällä joka vei aikaa mutta lohkareet saatiin irti ehjinä. Suurin irrotettu lohkare oli 33 metriä pitkä ja 2,3 metriä paksu 360 tonnia painanut kivi (toisen tiedon mukaan kiven pituus oli 25,5 metriä, paksuus keskimäärin 3,5 metriä ja paino yli 600 tonnia) jota käytettiin Talvipalatsin eteen 1832 pystytetyssä Aleksanteri I:n muistopatsaan jalustassa. Kiven valmistamiseen kului 275 mieheltä 18 kuukautta. Pyterlahdelta olivat peräisin myös Iisakinkirkon 48 16,5 metrin korkuista graniittipylvästä. Suurimmat lohkareet saatiin Heponiemen louhokselta, jossa on edelleen näkyvissä rakohakkausmenetelmän tuottamia kiviseiniä. Kivet vedettiin louhimolta miesvoimin rantaan ja laivattiin sitten Pietariin aluksi venäläisillä parkoilla mutta myöhemmin myös suomalaisten kaljaaseilla ja jahdeilla.
1850-luvulta alkaen Pyterlahden louhoksella alkoi työskennellä suomalaisia ja parissakymmenessä vuodessa louhintatyö siirtyi yksinomaan heille. Kiviä alettiin irrottaa kiilanreikäriveillä, räjähdysaineiden käyttö lisääntyi ja louhimoissa otettiin käyttöön myös nostokurjet. 1890-luvulla suomalaiset toimittivat kivet Kronstadtin kuivatelakkaa varten ja he alkoivat myös urakoida Pietarissa Nevan kanvien rantojen, siltojen ja patsaiden kivitöitä. 1900-luvun alkupuolella kiveä louhittiin Varpusaarella ja Hailniemen kaakkoiskärjessä. Uusi yhtiö Itä-Suomen Graniitti Oy hoiti kivien vientiä Venäjälle ja Pyterlahden louhimoissa oli työssä kautta vuoden 200-300 miestä, kiireisinä aikoina jopa enemmänkin. Pyterlahdella oli kaikkiaan kymmeniä erillisiä louhoksia, muun muassa Heponiemi, Korpisaari, Hailiniemi, Siltasaari, Varpusaari ja Kangasala. Kivenlouhinta Pyterlahdella päättyi ensimmäisen maailmansodan alettua 1914. Louhittava kivi oli karkearakeista rapakivigraniittia joka kelpasi vientiin vain Venäjälle. Louhinnan päätyttyä entiset louhimot alkoivat metsittyä.
Kirjallisuutta

Kaukiainen, Yrjö: Punaiset pilarit — Suomalainen graniitti tsaarien Pietarissa. SKS 2016
Robert Faurisson

Robert Faurisson vuonna 2014.
Robert Faurisson (25. tammikuuta 1929 – 21. lokakuuta 2018) oli ranskalainen kirjallisuudentutkija, joka on tullut kansainvälisesti tunnetuksi holokaustin kieltämisellään ja kyseenalaistamalla kaasukammioiden olemassaolon Natsi-Saksassa. Hän on perustellut yleisen historiankuvan kanssa ristiriidassa olevia näkemyksiään lukuisissa kirjoissa ja artikkeleissa usean vuosikymmenen ajan.
Faurisson syntyi Sheppertonissa, Englannissa, ranskalaiselle isälle ja skotlantilaiselle äidille. Opiskeltuaan Pariisin yliopistossa hän opetti vuosina 1974–1979 kirjallisuutta Lyonin yliopistossa.
Faurisson teki oman teoriansa holokaustin sepitteellisyydestä suurelle yleisölle tutuksi 1970-luvun lopussa. Hänen julkaisunsa herättivät huomattavaa kiistaa, ja Faurisson joutui jopa pahoinpidellyksi; vuonna 1989 hän sai vakavia vammoja, mutta kuntoutui leikkaushoidolla.
Vuonna 1991 Faurisson julkaisi yhteistyössä Siegfried Verbeken kanssa hollanninkielisen teoksen Het "Dagboek" van Anne Frank – een kritische benadering, jossa hän julistaa Anne Frankin päiväkirjan väärennökseksi.
Faurisson joutui useasti ongelmiin oikeuden kanssa varsinkin sen jälkeen, kun holokaustin kieltämisen kriminalisoiva Gayssot'n laki astui voimaan Ranskassa vuonna 1990.
Pimeyden linnake

| Pimeyden linnake |
| --- | --- |

Kirjailija:  Markku Sadelehto (toim.)
Kansitaiteilija:  Jari Rasi
Kieli:  suomi
Genre:  miekka ja magia
Kustantaja:  Jalava
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  250
ISBN:  951-8954-63-1
Sarja: Sadelehdon fantasia-antologiat
Seuraava:  Shoredanin kellot
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pimeyden linnake on Markku Sadelehdon toimittama ja Jalavan vuonna 1991 julkaisema antologia. Se sisältää kuusi vuosina 1931–1983 julkaistua miekka ja magia -novellia.
Sadelehto tunnetaan lähinnä kauhuantologistina, mutta 1990-luvun alussa hän toimitti myös kolme fantasia-antologiaa, joista Pimeyden linnake oli ensimmäinen. Se sisältää sekä 1900-luvun alun fantasiaa että kylmän sodan vuosina kirjoitettuja novelleja. Shoredanin kellot keskittyi tuolloin uusiin fantasiakirjailijoihin ja Mustan jumalan suudelma vanhaan 1930-luvun fantasiaan. Myöhemmin Sadelehto kuvaili fantasiakirjojaan ”vasemman käden töiksi”, vaikka myönsikin Pimeyden linnakkeen olleen opettavainen kokemus antologian rakenteen suhteen. Suosikkikirjailijoihinsa lukeutuvan Clark Ashton Smithin Sadelehto jätti antologiasta pois, koska ei halunnut kirjailijavalikoiman muistuttavan liiaksi Juhani Hinkkasen toimittamaa Velhojen valtakuntaa (1989).
Kirjan ovat suomentaneet Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä. Myös Sadelehto on merkitty kääntäjäksi, sillä hän korjaili Jack Vancen novellia niin paljon, etteivät varsinaiset suomentajat enää pitäneet käännöstä omanaan. Sadelehdon mielestä novellin kieli oli napakkaa, kun taas Selkälän ja Äärelän käännös oli runsassanainen.
Sisältö

Robert E. Howard: ”Bal-Sagothin jumalat” (”The Gods of Bal-Sagoth”, 1931)
Henry Kuttner: ”Pimeyden linnake” (”The Citadel of Darkness”, 1939)
David Drake: ”Lohikäärmeen hampaat” (”Dragon's Teeth”, 1983)
C. L. Moore: ”Jirel taikamaassa” (”Jirel Meets Magic”, 1935)
Jack Vance: ”Pyhiinvaeltajat” (”The Pilgrims”, 1966)
Michael Shea: ”Vainajien valtakunta” (”Come Then, Mortal – We Will Seek Her Soul”, 1982)
Vastaanotto

Aikakoneen arviossa Juhani Hinkkanen piti Pimeyden linnaketta epätasaisena valikoimana. Hinkkasen mukaan Robert E. Howard ja Henry Kuttner ovat taitavia kirjailijoita, mutta kokoelmaan valitut novellit eivät edusta tekijöidensä parhaimmistoa vaan ovat rutiinityönä kirjoitettua palstantäytettä. Howardin novellit eivät Hinkkasen mielestä ole itseisarvo edes miekka ja magia -kokoelmassa, ja antologia olisikin kaivannut ”Bal-Sagothin jumalten” tilalle paremman avausnovellin. Muut kertomukset miellyttävät Hinkkasta enemmän: Jack Vancen ”Pyhiinvaeltajat” on kirjan paras teksti, ja Michael Shean ”Vainajien valtakunta” luo perinteisistä aineksista uudenlaista miekkaa ja magiaa. C. L. Mooren ”Jirel taikamaassa” on merkittävä ennen muuta aikakaudelle epätyypillisen naispäähenkilön ansiosta, kun taas ”Lohikäärmeen hampaat” todistaa David Draken olevan ”häpeilemätön pulp-kirjoittaja 40 vuotta viimeisten pulp-lehtien katoamisen jälkeen”. Hinkkanen tosin harmittelee, ettei mukana ole yhtäkään novellia Fritz Leiberiltä tai Karl Edward Wagnerilta.
Pysäytyskoukku

F-18 Hornetin pysäytyskoukku
Pysätyskoukku on lyhyille kiitoteille kuten lentotukialusten lentokansille laskeutumaan suunnitelluissa lentokoneissa käytetty vahva metallikoukku, joka lyhentää rullausmatkaa koneen laskeutuessa. Koukun on tarkoitus tarttua kiitotien poikki viritettyyn joustavaan pysätysvaijeriin koneen rullatessa sen yli. Vaijeriin tarttunut koukku pakottaa laskeutuvan koneen pysähtymään. Pysäytyskoukku on useimmiten sijoitettu lentokoneen takaosaan.
Lähes kaikki nykyaikaiset sotilaslentokoneet on varustettu pysäytyskoukulla, joko tukialustoiminnan tai hätälaskujen helpottamiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pysäytyskoukku Wikimedia Commonsissa
Pyhän Nikolaoksen katedraali

| Pyhän Nikolaoksen katedraali |
| --- | --- |
 Pyhän Nikolaoksen katedraali
Sijainti:  Kuopio
Koordinaatit:  62°53′18″N, 027°41′25″E
Seurakunta:  Kuopion ortodoksinen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1902–1903
Suunnittelija:  Aleksander Isakson
Materiaali:  tiili
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Pyhän Nikolaoksen katedraali on Kuopiossa sijaitseva Kuopion ortodoksisen seurakunnan sekä samalla koko Kuopion ja Karjalan hiippakunnan pääkirkko. Kirkko on valmistunut 1903 ja se on pyhitetty Pyhän Nikolaoksen muistolle. Vuosina 1902–1903 rakennetun kirkon suunnitteli viipurilainen rakennusmestari Aleksander Isakson. Julkisivu on rapattu ja maalattu näyttämään punaiselta tiileltä, mutta rappauksen alta löytyy myös aito tiili. Ulkonöltään se muistuttaa punatiilisiä samanaikaisia varuskuntakirkkoja. Ikonostaasi on valmistettu Pietarissa Aleksanteri Nevskin lavrassa ja se on lahjoittanut kenraalikuvernööri Bobrikov. Kelloja on kahdeksan kappaletta.
Kirkon vihki käyttöön Suomen toinen ortodoksinen arkkipiispa, arkkipiispa Nikolai vuonna 1904. Kirkko on peruskorjattu vuosina 2003-2004 ja arkkipiispa Leo vihki sen uudelleen käyttöön vuonna 2004. Peruskorjauksessa ikonostaasin kultaukset uusittiin sekä sisätilat remontoitiin täysin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Nikolaoksen katedraali Wikimedia Commonsissa
Kuopion katedraalista (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuopion ortodoksisen seurakunnan alueella olevat pyhäköt (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen ortodoksiset katedraalit
Uspenskin katedraali (Helsinki) · Pyhän Nikolaoksen katedraali (Kuopio) · Pyhän Kolminaisuuden katedraali (Oulu)
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja:  Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja:  Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria:  Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja:  Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja:  Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia:  Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja:  Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
Ruotsin maaseutu- ja infrastruktuuriministeriö

| Ruotsin maaseutu- ja infrastruktuuriministeriö Landsbygds- och infrastruktur­­departementet |
| --- | --- |

Perustettu:  2023
Edeltävät ministeriöt:  Ruotsin maatalousministeriö (1900–2023)
Sijainti:  Tukholma
Valtio:  Ruotsi
Ministeri:  Peter Kullgren
Aiheesta muualla
Sivusto
Ruotsin maaseutu- ja infrastruktuuriministeriö (ruots. Landsbygds- och infrastruktur­­departementet) on yksi Ruotsin hallituskanslian yhdestätoista ministeriöstä (ruots. departement).
Maaseutu- ja infrastruktuuriministeriö vastaa maaseutualueisiin, elintarvike- ja maa-alan teollisuuteen, aluekehitykseen, liikenteeseen ja infrastruktuuriin sekä asunto- ja kaupunkisuunnitteluun liittyvistä asioista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruotsin maaseutu- ja infrastruktuuriministeriö Wikimedia Commonsissa
Pyhän Yrjön kappeli

Pyhän Yrjön kappeli
Pyhän Yrjön kappeli (engl. St. George's Chapel) on Englannissa Windsorin linnan yhteydessä oleva merkittävä historiallinen ja kuninkaallinen rakennus. Kappeli on rakennettu 1300-luvulla[lähde? ], ja kuninkaallisia sinne on haudattu 1400-luvulta lähtien. Kappeli edustaa goottilaista arkkitehtuuria.
Kappeli on toiminut keskeisenä paikkana Britannian kuninkaallisen perheen seremonioissa, kuten kasteissa, häissä ja hautajaisissa. Esimerkiksi prinssi Harry ja Meghan Markle vihkittiin kappelissa vuonna 2018, mikä toi sen suuren yleisön parempaan tietoisuuteen. Monet kuninkaalliset hautapaikat sijaitsevat kappelissa, ja se toimii myös monien merkkihenkilöiden muistomerkkinä.[lähde? ]
Kappelissa on mahtipontisia holveja ja korkea katto, ja sen yksityiskohdat ja koristeet edustavat aikansa mestariteoksia.[lähde? ] Sisätilat ovat koristeltu lasimaalauksin, veistoksin ja taide-esinein.
Pytalovon piiri

Pytalovon piirin sijainti Pihkovan alueen kartalla.
Pytalovon piiri (ven. Пыта́ловский райо́н, Pytalovski raion) on paikallinen itsehallintoalue Pihkovan alueella Venäjällä. Alueen lounaisosassa sijaitsevan piirin pinta-ala on 1 111 neliökilometriä ja asukkaita oli vuoden 2010 väestönlaskennan aikaan 12 083 henkeä.
Vuosina 1920–1940 alue kuului Latviaan ja tunnettiin Abrenen alueena. Neuvostoliitto liitti alueen Latvian SNT:sta osaksi Venäjää vuonna 1944. Vuonna 1945 perustetun Pytalovon piirin hallinnollinen keskus on Pytalovon kaupunki (5 826 as.).
Piirin kautta kulkee Pihkovan ja Rēzeknen välinen rautatie.
Aiheesta muualla

Pytalovon piirin sivusto (venäjäksi)
Pytalovon kaupungille omistettu sivusto (venäjäksi)
Bežanitsy • 
Dedovitši • 
Dno • 
Krasnogorodsk • 
Kunja • 
Loknja • 
Nevel • 
Novoržev • 
Novosokolnik • 
Opotška • 
Ostrov • 
Outova • 
Palkino • 
Petseri • 
Pihkova • 
Pihkova • 
Pljussa • 
Porhov • 
Puškinskije Gory • 
Pustoška • 
Pytalovo • 
Sebež • 
Strugi Krasnyje • 
Usvjaty • 
Velikije Luki • 
Velikije Luki
Pyhän Yrjön kanaali

Pyhän Yrjön kanaalin kartta
Pyhän Yrjön kanaali (engl. St George's Channel; kymriksi Sianel San Siôr; iiriksi Muir Bhreatan) on 160 kilometrin mittainen Irlannin ja Walesin välissä sijaitseva kanaali. Kanaali on nimetty Pyhästä Yrjöstä kertovan legendan mukaan. Kanaali yhdistää Irlanninmeren lounaassa sijaitsevaan Kelttimereen.
Ruotsin läänien vaakunat

Tämä artikkeli on galleria Ruotsin läänien vaakunoista. Ruotsin läänit ovat ainakin 1700-luvulta asti käyttäneet vaakunoita sineteissään. Käyttö oli kuitenkin pitkään sääntelemätöntä ja alueellisesti vaihtelevaa. Vasta 1930–1960-luvuilla lääneille vahvistettiin lopullisesti vaakunat, vaikka useimmissa tapauksissa kyseessä olikin jo käytössä olleiden vaakunoiden vahvistaminen.
Blekingen läänin vaakuna
Gotlannin läänin vaakuna
Gävleborgin läänin vaakuna
Hallandin läänin vaakuna
Itä-Götanmaan läänin vaakuna
Jämtlandin läänin vaakuna
Jönköpingin läänin vaakuna
Kalmarin läänin vaakuna
Kronobergin läänin vaakuna
Länsi-Götanmaan läänin vaakuna
Norrbottenin läänin vaakuna
Skånen läänin vaakuna
Södermanlandin läänin vaakuna
Taalainmaan läänin vaakuna
Tukholman läänin vaakuna
Uppsalan läänin vaakuna
Värmlannin läänin vaakuna
Västerbottenin läänin vaakuna
Västernorrlandin läänin vaakuna
Västmanlandin läänin vaakuna
Örebron läänin vaakuna
Käytöstä poistuneet vaakunat

Göteborgin ja Bohusin läänin vaakuna
Kristianstadin läänin vaakuna
Malmöhusin läänin vaakuna
Skaraborgin läänin vaakuna
Tukholman läänin vaakuna 1941–1968
Älvsborgin läänin vaakuna
Överståthållarämbetetin vaakuna 1938–1968
Överståthållarämbetetin vaakuna ennen vuotta 1938
Käännös suomeksi
Purkitettu kuumuus

| Purkitettu kuumuus Pekka Myllykoski ja Jytäjemmarit |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 4. huhtikuuta 2008
 Tyylilaji: kantri
 Kesto: 47.07
 Levy-yhtiö: Äänimaisema Oy
PM&JJ:n muut julkaisut
| Ikkähämäh 2007 | Purkitettu kuumuus 2008 | Viimeinen boheemi 2009 |
Purkitettu kuumuus on Pekka Myllykoski ja Jytäjemmarit -yhtyeen kolmas albumi. Se julkaistiin 4. huhtikuuta 2008. Alun perin yhtye ilmoitti albumin jäävän heidän viimeiseksi pitkäsoitokseen, mutta syksyllä 2009 ilmestyi kuitenkin Viimeinen boheemi -niminen albumi .
Albumin laulut ovat yhtyeen omaa käsialaa, lukuun ottamatta Reino Helismaan "Sorsanmetsästys" -kappaletta.
Kappaleet

Jumalauta, vallataan Vanha! – 2.39  (säv., san. ja sov. Antero Gustafsson)
Jemmarin jytä – 3.56  (säv., san. ja sov. Marko Aho)
Rukinpolkija – 3.46  (säv. Trad, san. ja sov. PMJJ)
Suolaa ja pippureita – 2.40  (säv., san. ja sov. Gustafsson)
Juice – 3.39  (säv. ja sov. Aho, san. Aho, Gustafsson & Pekka Myllykoski)
Olisinpa orava – 2.38  (säv., san. ja sov. Aho)
Liekki – 3.12  (säv., san. ja sov. Gustafsson)
Viinamäki – 3.41  (säv., san. ja sov. Gustafsson)
Visiitti – 4.20  (säv., san. ja sov. Aho)
Teksasin muoviruusu – 2.51  (säv., san. ja sov. Gustafsson)
Lämmitin, sinä huriseva puhallin – 3.31  (säv. ja san. Gustafsson, sov. Gustafsson & Altti Uhlenius)
Isoisälliset neuvot – 2.47  (säv., san. ja sov. Aho)
Toivelaulu – 2.56  (säv. ja sov. Aho, san. Aho & Gustafsson)
Sorsanmetsästys – 4.26  (säv. ja san. Reino Helismaa, sov. Gustafsson)