stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Berliinin metro
Elokuvat, musiikki ja tuotteistus

Berliinin metro on esiintynyt useissa elokuvissa ja musiikkivideoissa. Tämä johtuu paljolti BVG:n byrokratiattomasta suhtautumisesta.lähde?
Metro esiintyy muun muassa elokuvissa Emil und die Detektive (2001), Otto – Der Film (1985) ja Peng! Du bist tot (1987) sekä useissa Rikospaikalla-televisiosarjan jaksoissa. Aiemmin käyttämättä olleella Reichstagin asemalla kuvattiin kohtauksia Resident Eviliin ja Cubiciin. Maanalainen näkyy myös Medusan iskussa.
Laulaja Sandy Möllingin ”Unnatural Blonden” -musiikkivideo kuvattiin Deutsche Operin asemalla. Myös Kate Ryan, Overground, Böhse Onkelz, Xavier Naidoo, Lab, Die Fantastischen Vier, Blank & Jones ja Melendiz ovat käyttäneet metroa ja sen asemia musiikkivideoissaan.
Tavanomaisten mukien, T-paitojen ja postikorttien lisäksi BVG:llä oli omaalatuisempia tuotteita myynnissä: sinivalkoisia alushousuja ja boksereita, joihin oli painettu metroasemien nimiä, kuten Rohrdamm, Gleisdreieck, Onkel Toms Hütte, Krumme Lanke ja Jungfernheide. Toisessa mallistossa oli uudet tekstit Nothammer ('hätävasara') or Pendelverkehr ('edestakainen liikenne'). Nämä tuotteet myivät erinomaisesti, mutta niiden valmistus lopetettiin vuonna 2004 tuntemattomasta syystä.
Berliiniläisen Grips-teatterin musiikkiesitys Linie 1 sijoittuu kokonaisuudessaan Berliinin metrojuniin ja asemille. Tarinasta on tehty myös elokuva.
Täyspitkä elokuva Möbius 17 kertoo metrojunasta, joka joutuu Möbiuksen nauhalle kulkemaan rinnakkaistodellisuuksissa, kunnes uusi yhteys valmistuu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
BVG:n virallinen sivusto
Berliinin metron linjat
Nykyiset linjat: U1 · U2 · U3 · U4 · U5 · U6 · U7 · U8 · U9

Entisiä linjat: U55 · U12
Suunnitellut linjat: U10 · U11
Saksan metrojärjestelmät
Berliini
Hampuri
München
Nürnberg
Linjakartta
Berliinin metron kehitys vuodesta 1902.
Sisäänkäynti Elsterwerdaer Platzin metroasemalle linjalla U5.
Krumme Lanken metroaseman sisäänkäynti.
Alexanderplatzin metroasema linjalla U8 ennen muutoksia vuonna 2004.
Hermannplatzin metroasema linjalla U7.
Sisäänkäynti Wittenbergplatzin metroasemalle.
Nollendorfplatzin metroaseman lasikupoli.
Berliini ja Brandenburg VBB:n vyöhykkeillä.
G-I -mallin (Gisela) sivuprofiili.
Erityyppisiä junia rivissä varikolla.
Baureihe IK, uusin Kleinprofil-junatyyppi.
Baureihe HK, toiseksi uusin Kleinprofil-junatyyppi.
A3L71-tyypin juna.
HK-junatyypin sisätiloja.
Baureihe H, uusin Großprofil-junatyyppi.
A3L92-tyypin juna.
BII-tyypin juna poikkeuksellisesti liikenteessä U8:n 75-vuotispäivänä.
DL-junan sisätiloja.
F92-tyypin juna.
H-tyypin juna.
Osa Grunewaldin huoltoalueesta.
Wagenhalle II Friedrichsfelden varikolla.
U1-linjan juna ylittää Oberbaumbrücke-siltaa.
Gleisdreieckin metroaseman alempi laituri linjalla U2.
Innsbrucker Platzin metroasema linjalla U10, jota ei koskaan rakennettu.
Oranienplatzin käytöstä poistunut asema.
Messen hylätty asema.
Rakenteilla oleva Bundestagin asema U55:llä.
Bram-Bram-Bult

Bram-Bram-Bult on Australian aboriginaalien myytissä esiintyvä veljespari, Yuree ja Wanjel. Muinoin eli suuri henki, Doan, metsästäjä, joka näytti pussiliitäjältä. Hän jahtasi kerran kengurua, Purraa. Juuri kun Doan oli saamaisilaan kengurun kiinni, hän saapui nokkasiilin, henki Wembulinin reviirille. Tämä oli lepäämässä kahden tyttärensä kera. Wembulin heräsi ja hyökkäsi Doanin kimppuun ja tappoi ja söi hänet. Doanin kaksi enoa, Yuree ja Wanjel, läksivät etsimään häntä ja löysivät muurahaisia kuljettamassa pussiliitäjän karvoja ja lihanpaloja. He löysivät Doanin raadon ja ryhtyivät jäljittamään murhaajaa kostaakseen. Kolmen päivän kuluttua he saapuivat nokkasiilin pesälle. Tämä tapettiin ja he ottivat tyttäret vaimoikseen. Kotimatkalla veljekset alkoivat katua naimisiinmenoaan, koska sisarukset näyttivät hautovan kostoa isänsä kuoleman vuoksi. Vaimot tapettiin. Matkallaan Yuree ja Wanjel antoivat nimen kaikille kohtaamilleen kasveille, eläimille, kiville ja puille. Aikanaan Wanjel kuoli Gertuk-käärmeen myrkkyyn, mutta Yuree taikoi hänet henkiin kaivertamalla puusta veljensä näköisen patsaan. Sitten he matkustivat kauas - palaamatta koskaan. Eräiden tarinoiden mukaan he elävät Kastorina ja Polluxina Kaksosten tähdistössä.
Kirsti Suonio

| Kirsti Suonio |
| --- | --- |
 1935
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1872 Helsinki
Kuollut: 7. marraskuuta 1939 (67 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1891–1936
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Kirsti Suonio (alkujaan Hilda Kristina Kjäll, myöh. Sainio; 24. heinäkuuta 1872 Helsinki – 7. marraskuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Suomen Kansallisteatterissa vuodesta 1891 vuoteen 1930. Komediennena tunnettu Suonio hurmasi yleisönsä sekä keveissä huvinäytelmissä että maailmankirjallisuuden klassikoissa. Hänelle tyypillisiä rooleja olivat juurevat slaavilaiset naishahmot ja rempseät muijaosat. Hän tulkitsi menestyksellisesti eritoten Maria Jotunin näytelmien naishahmoja. Suonio teki myös kehutun luonnetutkielman Rouva Suorasuusta.
Tausta

Suonio jäi varhain orvoksi, sillä hänen äitinsä Henrika Wass ja hänen veljensä kuolivat isorokkoon vuonna 1873 ja hänen isänsä Fredrik Johan Kjäll muutamaa vuotta myöhemmin. Tulevan näyttelijättären ja hänen kahden siskonsa kasvatusäiti oli heidän tätinsä Maria Gustava Domander (os. Wass). Kansakoulun jälkeen Suonio opiskeli latojaksi, mutta lääkäri neuvoi häntä luopumaan ammatista. Päästäkseen näyttelijäksi hän hakeutui Kaarlo Bergbomin puheille, ja 17. joulukuuta 1890 hänet hyväksyttiin harjoittelijaksi Suomalaiseen Teatteriin. Bergbomin sisarkaartin lisäksi Suonio sai opetusta muun muassa näyttelijä-opettaja Kaarola Avellanilta ja koulunjohtaja Matilda von Troililta.
Vuonna 1895 Kirsti Suonio avioitui näyttelijä-laulaja Evert Suonion kanssa. Ennen avioliittoaan näyttelijätär oli käyttänyt sukunimeä Sainio. Samana vuonna tuore pariskunta teki opintomatkan Keski-Eurooppaan. Päinvastoin kuin monet kollegansa, Kirsti Suonio ei luopunut näyttelijänurastaan perheen perustamisen jälkeen. Suonioille syntyi neljä lasta: Ida Kaarina (1895), Aatto Antero (1897), Anja Kyllikki (1898) ja Martta Johanna (1899). Avioliitto Evert Suonion kanssa päättyi eroon vuonna 1915.
Ura

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Kirsti Suonio saavutti pitkän taiteilijanuransa aikana suurta kansansuosiota, erinomaisen hyvin ansaittua ja perin lujatekoista. Hän näytteli yleensä pätevän realistiseen tapaan - Rouva Suorasuu oli aikoinaan ehkä hänen keskeisin roolinsa - mutta erikoinen lämpö ja hyväntuulisuus kuuluivat aina asiaan, Maria Jotunin Vanhan kodin perhekuvauksessa v. 1911 kunnostautuneena hän suorastaan säteili Miehen kylkiluun Amalia-emännöitsijänä kolme vuotta myöhemmin. Kuka olisi paremmin kuin hän kuulunut Iloisten Windsorin rouvien parveen? Metsässä hän loi yhden mieliinpainuvimpia suuren tyylin naisia, Raisa Pavlovnan aitovenäläisessä, pehmeän herkullisessa osassa.”  | ” |
Ura > Bergbomien perinnön vaalija

Suoniolla oli läheiset välit Bergbomin sisaruksiin. Sisarusten kuoleman jälkeen hän edusti Suomen Kansallisteatterissa niin sanottua ”vanhaa kaartia”, joka ylläpiti Bergbomien taiteellista perintöä. Suonio oli kuulu ”mittavista fyysisistä ulottuvuuksistaan”; hän sairasti diabetesta, mutta jatkoi herkuttelua siitä huolimatta.
1900-luvun ensi kymmennellä Suonio näytteli menestyksellisesti muun muassa komedioissa Avioeron selkkaukset, Baldevinin häät ja Mustasukkainen. Australialaissyntyisen Charles Haddon Chambersin huvikappaleessa Kyynelten hirmuvalta kevätkaudella 1903 Suonio tulkitsi kirjailijanvaimoa. Hänen puolisonsa Evert Suonio puolestaan näytteli itse kirjailijaa. Syyskaudella 1915 Kirsti Suonio teki erinomaisen roolisuorituksen Raisa Pavlovnan osassa Aleksandr Ostrovskin näytelmässä Metsä. Olaf Homén kirjoitti Suonion tulkinnasta: ” --- siinä on vältetty kaikki lähellä tarjoutuva liioittelu ja että tulkinta oli tehty sisästäpäin, henkilön olemuksen oikeasta käsittämisestä alkaen”. Myös V. A. Koskenniemi kiitti Suonion ”suurta taituruutta ja teknistä varmuutta”. Ilmari Räsänen arvioi Suonion Raisa-tutkielman niin ikään taiteelliseksi voitoksi.
Eino Kaliman keväällä 1921 ohjaamassa Gabryela Zapolskin näytelmässä Rouva Dulskan moraali Suoniolla oli nimiosa. Bernard Shaw’n kappaleessa Suuri Katariina (1922) hän tulkitsi keisarinnaa ”mehevään tapaansa”.
Ura > Maria Jotunin hahmojen tulkitsija

Suoniolla oli keskeinen osa kaikissa Maria Jotunin näytelmien ensi-illoissa. Miehen kylkiluun Amalian Jotuni kirjoitti tiettävästi juuri Suoniota ajatellen. Rooli oli eräs Suonion merkittävistä näyttämötaiteellisista voitoista. Amalian ohella hän tulkitsi lukuisia kertoja Maija Rivakkaa suosikkikappaleessa Tukkijoella. Hänen uransa alkuaikojen menestysrooli oli nimiosa Victorien Sardoun näytelmässä Rouva Suorasuu (Madame Sans-Gêne). Sen hän näytteli myös erojuhlassaan vuonna 1930. Vuosina 1926 ja 1930 Suonio teki esiintymismatkan Pohjois-Amerikan suomalaisten pariin.
Ura > Elokuvaura

Suonio näytteli kuudessa mykkäelokuvassa 1919–1928 ja dokumentissa Polyteekkarifilmi 1924. Erityisen onnistuneita roolisuorituksia olivat Martan osa Erkki Karun Nummisuutarit-filmatisoinnissa ja Maijan osa elokuvassa Tukkijoella. Suonio oli mukana myös äänielokuvassa: 1930-luvun puolivälissä hänellä oli sivuroolit Valentin Vaalan komedioissa Kaikki rakastavat ja Vaimoke.
Lyyli Kallioniemi on kirjoittanut Suonion muistelmat Kirsti Suonio kertoilee (1940 WSOY).
Filmografia > Mykkäelokuvat

Venusta etsimässä eli erään nuoren miehen ihmeelliset seikkailut (1919)
Ollin oppivuodet (1920)
Nummisuutarit (1923)
Koskenlaskijan morsian (1923)
Suursalon häät (1924)
Polyteekkarifilmi (1924) (dokumentti)
Tukkijoella (1928)
Filmografia > Äänielokuvat

Kaikki rakastavat (1935)
Vaimoke (1936)
Aiheesta muualla

Rouva Suorasuu, Suomen Kuvalehti, 26.05.1928, nro 22, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Georges Danton

Georges Danton, tuntemattoman taiteilijan maalaama muotokuva (1792).
Georges Jacques Danton (26. lokakuuta 1759 Arcis-sur-Aube – 5. huhtikuuta 1794 Pariisi) oli ranskalainen vallankumousmies ja asianajaja. Taitavana puhujana tunnettu jakobiinijohtaja Danton oli Ranskan suuren vallankumouksen keskivaiheen vaikutusvaltaisimpia toimijoita, ja hänellä oli keskeinen rooli monarkian kumoamisessa ja ensimmäisen tasavallan perustamisessa syksyllä 1792. Hän oli tasavallan ensimmäinen oikeusministeri syksyllä 1792 sekä yhteishyvän valiokunnan johtava hahmo sen toiminnan alkuaikoina huhti–heinäkuussa 1793, mutta joutui jyrkemmän Maximilien de Robespierren syrjäyttämäksi. Terrorin aikana Danton ryhtyi vastustamaan poliittisia puhdistuksia, joten Robespierre järjesti hänet tuomituksi kuolemaan. Dantonia syytettiin myös korruptiosta, mikä myöhempien historiantutkijoiden mukaan ilmeisesti olikin totta.
Elämä > Nousu kuuluisuuteen

Georges Dantonin vanhemmat olivat asianajaja Jacques Danton ja tämän toinen vaimo Marie-Madeleine Camus. Isä työskenteli syyttäjänä Arcis-sur-Auben voutikunnassa (bailliage), mutta kuoli jo vuonna 1762. Danton aloitti koulunkäyntinsä Champagnessa ja kävi vuosina 1773–1775 oratoriaanien koulua Troyes’ssa. Hän valmistui lakimieheksi vuonna 1784 Reimsin yliopistosta ja työskenteli Pariisin syyttäjänvirastossa. Vuonna 1787 Danton nai varakkaan pariisilaisen kahvilanomistajan tyttären Antoinette Charpentier’n ja osti myötäjäisrahoilla itselleen viran kuninkaan neuvostosta (Conseil du Roi). Hän perusti toimistonsa Pariisin rue des Cordeliers -kadun varrelle.
Danton ei osallistunut vuoden 1789 säätykokouksen vaalikampanjointiin, mutta hän oli mukana vallankumouksen lähtölaukaukseksi muodostuneessa Bastiljin valtauksessa heinäkuussa 1789. Hän liittyi paikalliseen porvarikaartiin, ja lokakuussa 1789 hänet valittiin Pariisin vanhan kordelieerikirkon naapurustosta muodostetun Cordeliersin piirin puheenjohtajaksi. Hän tutustui tässä asemassa muun muassa Jean Paul Marat’han ja Camille Desmoulinsiin, joiden kanssa hän perusti keväällä 1790 paikallisen poliittisen keskustelukerhon, ”Ihmis- ja kansalaisoikeuksien ystävien seuran” eli niin sanotun Kordelieeriklubin (Club des Cordeliers). Danton valittiin tammikuussa 1790 Pariisin kommuunin väliaikaiseen kaupunginvaltuustoon, mutta ei tullut valituksi syyskuussa varsinaiseen valtuustoon. Tammikuussa 1791 hänet valittiin Pariisin departementin hallintoon, mutta hän ei saavuttanut siellä vaikutusvaltaa. Sen sijaan hänen maineensa kasvoi vähitellen esiintyjänä jakobiiniklubissa. Hän muun muassa puolusti Marat’ta, kun tätä uhkasi pidätys. Vallankumouksen alkuaikana Dantonilla ei ollut johdonmukaista poliittista linjaa ja hänen huhuttiin olleen Orléansin herttuan agentti.
Danton astui esiin tasavaltalaisuuden lipunkantajana kuningas Ludvig XVI:n kesäkuun 1791 epäilyttävän pakoyrityksen jälkeen. Danton ei tosin allekirjoittanut kordelieerien nimissä heinäkuussa 1791 julkaistua vetoomusta, jossa vaadittiin Ludvig XVI:n kruunustaluopumista, mutta hänen puheidensa arveltiin vaikuttaneen Marskentän verilöylyyn johtaneen tasavaltalaisten mielenosoituksen syntyyn. Verilöylyn jälkeen Danton pakeni joksikin aikaa Lontooseen Englantiin. Hän palasi Ranskaan syyskuussa 1791 yleisen armahduksen myöntämisen jälkeen ja oli lakiasäätävän kansalliskokouksen vaaleissa Théâtre français’n vaalipiirin valitsijamiehenä. Joulukuussa 1791 hänet nimitettiin Pariisin kommuunin prokuraattorin toiseksi apulaiseksi. Dantonin maine suosittuna ”kansantribuunina” sai alkunsa keväällä 1792, kun hän arvosteli puheissaan monarkistisia poliitikkoja kuten kenraali La Fayettea. Danton muistetaan yleensäkin juuri terävistä ja tulisista puheistaan, pauhaavasta äänestään ja jykevästä olemuksestaan, jotka tekivät hänestä suositun melko rumasta ulkonäöstään huolimatta. Hän oli taitava innostamaan Pariisin rahvasta, sanskulotteja. Häntä kutsuttiin ”kansan Mirabeauksi”.
Elämä > Tasavallan perustaminen ja oikeusministerikausi

Danton ei ilmeisesti osallistunut lainkaan kesäkuun 20. päivän 1792 mielenilmauksiin, joiden yhteydessä pariisilainen väkijoukko tunkeutui kuninkaalliseen Tuileries’n palatsiin. Sen sijaan hän oli mukana elokuun 10. päivän kansannousussa, jonka yhteydessä palatsi vallattiin ja kansalliskokous painostettiin erottamaan Ludvig XVI valtaistuimelta. Dantonin osuus tapahtumassa ei ole täysin selvä, mutta hän sai yksittäisistä henkilöistä suurimman kunnian monarkian kumoamisesta ja kerskaili myöhemmin järjestäneensä sen kokonaan. Hänen tiedetään jakaneen kansannousupäivän aikana ohjeita Pariisin kaupungintalolla. Kansalliskokous joka tapauksessa nimitti hänet välittömästi oikeusministeriksi ja hänestä tuli uuden toimeenpanevan neuvoston (Conseil exécutif) eli Ranskan hallituksen vahva mies. Muut ministerit edustivat maltillisten tasavaltalaisten girondistipuoluetta, Danton oli hallituksen ainoa jakobiini. Hän järjesti virkanimityksiä ystävilleen kuten Desmoulinsille.
Danton kannatti alkuaan vallankumoussodan pikaista päättämistä neuvottelurauhaan. Sotaan Ranskaa vastaan liittynyt Preussi valtasi elokuun lopulla 1792 Longwyn, ja vihollisjoukkojen komentaja, Braunschweigin herttua Kaarle Vilhelm Ferdinand uhkaili julistuksissaan Pariisin asukkaita. Danton alkoi nyt vastustaa Ranskan hallituksessa perääntymissuunnitelmia ja laati hallituksen nimissä annetun julistuksen, jolla kansalaisia kutsuttiin taisteluun. Kun 2. syyskuuta saapui tieto piiritetyn Verdunin kukistumisesta, Danton piti kansalliskokouksessa yhden kuuluisimmista puheistaan, jossa hän vaati ”rohkeutta ja yhä enemmän rohkeutta” isänmaan pelastamiseksi vihollisilta. Ranskan pian saavuttama voitto Valmyn taistelussa käänsikin sotaonnen ja lisäsi Dantonin suosiota. Myöhemmin hän kääntyi sille kannalle, että vallankumouksen suojelemiseksi Ranskan olisi puolustettava ”luonnollisia rajojaan”, vaikka se merkitsisi sodan pitkittämistä.
Koska vihollisen tiedettiin tukevan Ranskan rojalisteja, Danton yllytti puheissaan ranskalaisia kääntymään rojalisteja vastaan osana henkistä vastarintaa. Syyskuun 2.–6. päivänä 1792 Pariisissa tapahtuivat niin sanotut syyskuun murhat, kun raivokkaat vallankumoukselliset väkijoukot surmasivat vankiloissa joukoittain poliittisia vankeja. Kyseessä oli ilmeisesti suunnittelematon spontaani tapahtuma, mutta Dantonia syytettiin murhien tahallisesta lietsomisesta. Joka tapauksessa hän ei ainakaan puuttunut tapahtumiin. Tämä rikkoi hänen välinsä väkivaltaisuuksia vastustaneiden girondistien kanssa. Danton valittiin 6. syyskuuta Pariisin edustajana uuteen kansalliskonventtiin, jossa hän liittyi tasavaltalaisten vasenta siipeä edustaneeseen vuoripuolueen edustajaryhmään, mutta yritti sovitella girondistien ja vuoripuolueen riitaisiksi muuttuneita välejä. Kun hän jätti oikeusministerin tehtävät 6. lokakuuta, girondistit vaativat häntä tekemään julkisen selonteon ministerikaudestaan. Ilmeni, että Danton oli käyttänyt 200 000 livreä valtion varoja tuntemattomiin salaisiin menoihin. Nöyryyttävä paljastus katkeroitti häntä.
Jälkimaine

Danton koki Ranskassa julkisen maineenpalautuksen toisen keisarikunnan aikana, ja kolmannen tasavallan aikana 1800-luvun lopulla hänestä tehtiin suoranainen kansallissankari. Hänen henkilönsä on kuitenkin ollut hyvin kiistelty. Poliittisten vastustajien syytöksiä Dantonin korruptiosta ja lahjottavuudesta ei voitu todistaa hänen elinaikanaan, mutta myöhemmin niitä on pidetty tosina; monarkian aikana hän ilmeisesti toimi hovin maksettuna tiedottajana. 1900-luvun alkupuolen ranskalaisten historioitsijoiden arviot Dantonista vaihtelivat laidasta laitaan: Alphonse Aulard piti häntä suurimpana vallankumousajan sankarina, kun taas Albert Mathiez’n mukaan hän oli turmeltunut, politiikassaan horjuva ja Orléansin suvun päämäärien välikappale.
Dantonille pystytettiin vuonna 1888 patsas Arcis-sur-Aubeen ja vuonna 1891 Pariisiin. Saksalainen Georg Büchner kirjoitti Dantonista vuonna 1835 näytelmän Dantonin kuolema. Gottfried von Einem sävelsi sen pohjalta samannimisen oopperan vuonna 1947. Puolalaisen Andrzej Wajdan vuonna 1982 ohjaamassa elämäkertaelokuvassa Danton nimikkohenkilöä näyttelee Gerard Depardieu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georges Danton Wikimedia Commonsissa
Georges, Jacques Danton (ranskaksi) Ranskan kansalliskokous
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Pariisilaiset kansanjoukot piirittävät Tuileries’n kuninkaallista palatsia 10.8.1792, aikalaispiirros.
Dantonin vangitsemismääräys, allekirjoittajina mm. Robespierre, Saint-Just, Couthon, Carnot, Collot d’Herbois, Billaud-Varenne ja Barère de Vieuzac.
Auguste Parisin veistämä Dantonin patsas Pariisissa.
Oskar Braaten

| Oskar Braaten |
| --- | --- |
 Oskar Braaten
Henkilötiedot
Syntynyt: 1881
Kuollut: 1939 (57–58 vuotta)
Kansalaisuus:  Norja
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Esikoisteos:  Kring fabrikken
Pääteokset:  Den store barnedåpen
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Oskar Braaten (1881 Kristiania, Norja – 1939 Oslo, Norja) oli norjalainen kirjailija. Hän käsittelee teoksissaan Itä-Oslon työläisten elämää. Hän on kirjoittanut romaaneja, novelleja ja näytelmiä.
Braaten kirjoitti esikoisteoksensa, novellikokoelman Kring fabrikken (1910) uusnorjaksi. Myöhemmät teokset hän kirjoitti enimmäkseen kirjanorjaksi, ja muutkin julkaistiin myös kirjanorjaksi.
Suomennettu tuotanto

teoksessa Satumaa: Nooan arkki , Helsinki: Tammi 1983 ISBN 951-30-5824-7
Hölmöläisjuttuja
Hummerit
Rasvasillit ja ankerias
teoksessa: Satumaa: Naurutalo , Helsinki: Tammi 1983 ISBN 951-30-5825-5
Hölmöläiset sillalla
Laivanpoikanen
Hölmöläisjuttuja: Päätön mies
Rehti, kunnon Maren: 3-näytöksinen kansankomedia (Godvakker-Maren); suom. Otto Al'Antila [i.a.] (Teatterikorkeakoulu, Viipurin näyttämö)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oskar Braaten Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Henkka Hyppönen

Henkka Hyppönen vuonna 2011.
Henri ”Henkka” Hyppönen (s. 24. kesäkuuta 1972 Kouvola) on suomalainen luova johtaja, tietokirjailija, yrittäjä, puhuja ja tv-esiintyjä. Hyppönen on palkittu muun muassa vuoden radioäänenä vuonna 2000, sekä vuoden puhujana vuonna 2013.
Hyppönen toimi 2000-luvun vaihteessa ensin radiojuontajana Kiss FM -kanavalla ja sen jälkeen tv-juontajana Hyppönen-Enbuske Experience -ohjelmassa Nelosella. Vuosina 2012–2015 Hyppönen juonsi kahdella Kultaisella Venlalla palkittua viihdeohjelmaa Hyvät ja huonot uutiset. Ohjelma sai Vuoden tiedeviestintä -palkinnon vuonna 2015.
Hyppönen on kirjoittanut viisi kirjaa, joista viimeisimmän, Luomiskertomus, vuonna 2020.
Ura

Henri Hyppönen aloitti vuonna 1991 Kouvolan paikallisradiossa (SBC-radio), josta hän siirtyi vuonna 1995 Helsingissä toimintansa aloittaneelle radiokanava Kiss FM:lle. Hyppösestä tuli nopeasti yksi maan tunnetuimmista radioäänistä, ja samalla hänen, Jenni Pääskysaaren ja Tuomas Enbusken juontama aamushow nousi suureen suosioon. Vuonna 2000 Hyppönen valittiin vuoden radioääneksi.
Vuonna 2002 Hyppönen sai juontajaparinsa Tuomas Enbusken kanssa yhteisen keskusteluohjelman Neloselle. Viikoittaisen Hyppönen-Enbuske Experience -ohjelman jaksoissa vieraana oli aina kolme julkisuudesta tunnettua henkilöä ja ohjelma esitettiin television katsojille leikkaamattomana.
Hyppönen on ollut mukana lukuisissa kotimaisissa tv-ohjelmissa muun muassa Ensi-ilta, Mahdoton tehtävä, Saari, Hyppönen-Enbuske Experience, Hyvät ja huonot uutiset, Olipa kerran elämä sekä Kupla, jota hän juonsi yhdessä näyttelijä Aku Hirviniemen, juontaja Anni Hautalan ja näyttelijä Pirkka-Pekka Peteliuksen kanssa. Viihteellisessä paneeliohjelmassa käsiteltiin some- ja digimaailman ilmiöitä. Televisio-ohjelmien lisäksi Hyppönen on työskennellyt muun muassa Trainer's Housessa.
Hyppönen on toiminut luovana johtajana yhdessä Minna Varajärven kanssa perustamassaan yrityksessä. Plus One Agency on vuonna 2013 perustettu luova strateginen konsulttitoimisto, joka ammentaa inspiraatiota Piilaaksosta ja maailmalta.
Tammikuussa 2019 Hyppönen nimitettiin konsulttiyritys Fourkindin luovaksi johtajaksi.
Yksityiselämä

Hyppönen on naimisissa Jenni Pääskysaaren kanssa ja heillä on kolme lasta.
Hyppönen pelasi kaudella 1990–1991 kaksi ottelua jääkiekon I-divisioonassa kotikaupunkinsa seuran KooKoo:n paidassa. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja.
Hyppönen on soittanut Otavan kirjailijoiden Nyrok Dolls -bändin lisäksi Trainer’s Housen No Deal -yhtyeessä.
Hyppösellä diagnosoitiin aikuisiällä ADHD.
Teokset

Hyppönen on kirjoittanut useita kirjoja, joista tunnetuin on vuonna 2014 julkaistu Pelon hinta. Kirja pureutuu pelon eri ilmenemismuotoihin ja osoittaa, miten tunteen tuhoavat muodot voitetaan ja hyödyt otetaan käyttöön. Kirja on käännetty myös englanniksi Why We Fear. Myös Hyppösen vuonna 2011 julkaistu, läsnäoloa käsittelevä Nautitaan se raakana -kirja oli myyntimenestys.
Sehän on ihan hyvä.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18618-3
Kuinka SE tehdään esiintyjänä.  Helsinki:  Talentum, 2005.  ISBN 952-14-0867-7
Nautitaan raakana.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6268-9
Pelon hinta.  Helsinki:  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-7680-8
Why We Fear.  Helsinki:  Tammi, 2015.  ISBN 978-951-31-8697-5
Luomiskertomus.  Kosmos, 2020.  ISBN 9789523520103
Kuka meistä on normaali.  Helsinki:  Storytel Original, 2024.  ISBN 9789180671293