stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cogito ergo sum
Aiheesta muualla

Newman, Lex: Descartes' Epistemology The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Condate (Gallia Aquitania)

| Condate |
| --- | --- |
Valtio:  Ranska
Paikkakunta:  1. Condres, Saint-Bonnet-Laval, Lozère, Oksitania 44°49′15″N, 3°44′46″E 2. Cognac, Charente, Uusi-Akvitania 45°41′44″N, 0°20′15″W
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Gallia
Provinssi:  Gallia Aquitania
Condate oli kahden antiikin aikaisen kaupungin nimi Gallia Aquitaniassa nykyisen Ranskan alueella. Toinen sijaitsi nykyisen Condresin kylän lähellä ja toinen nykyisen Cognacin kaupungin paikalla.
Gallia Aquitanian Condate-nimisiä kaupunkeja ei tule sekoittaa Gallian lukuisiin muihin Condate-nimisiin kaupunkeihin.
Condate nykyisessä Condresissa

Tabula Peutingerianan mukaan Gallia Aquitanian toinen Condate sijaitsi Anderitumista Ruessiumiin johtaneen tien varrella, 22 gallialaisen leugan eli noin 48 kilometrin päässä Anderitumista. Se sijoitetaan nykyiseen Condresiin. Kaupunki oli rakennettu nykyisten Chapeauroux- ja Allier-jokien yhtymäkohtaan. Tähän viittasi myös sen kelttiläisperäinen nimi, joka tarkoittaa jokien yhtymäkohtaa.
Kaupungin paikalta on löydetty jäänteitä Allier-joen kummaltakin rannalta. Löytöihin lukeutuu muun muassa sillan ja muurien jäänteitä sekä rahoja, joista varhaisimmat ovat gallien itse lyömiä ja myöhäisimmät Gallienuksen ajalta 200-luvulta.
Condate nykyisessä Cognacissa

Tabula Peutingerianan mukaan Gallia Aquitanian toinen Condate sijaitsi Mediolanum Santonumin ja Vesunnan välissä. Se sijoitetaan nykyiseen Cognaciin.
2,2,4-trimetyylipentaani

| 2,2,4-trimetyylipentaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  540-84-1
PubChem CID:  10907
SMILES:  CC(C)CC(C)(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H18
Moolimassa:  114,22 g/mol
Sulamispiste:  -107 °C
Kiehumispiste:  99 °C
Tiheys:  0,69 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,0022 g/l (25 °C)
     
2,2,4-trimetyylipentaani eli iso-oktaani on eräs oktaanin (C8H18) 18:sta isomeeristä. Se on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön veteen liukenematon neste. Iso-oktaanin rakennekaava on CH3C(CH3)2CH2CH(CH3)2, moolimassa 114,22 g/mol, sulamispiste −107 °C, kiehumispiste 99 °C, tiheys 0,69 g/cm3 , leimahduspiste 4,5 °C, itsesyttymislämpötila 417 °C ja CAS-numero 540-84-1.
Iso-oktaani on moottoreissa käytettävien polttoaineiden puristuskestävyyttä mittaavan oktaaniluvun toinen peruspiste ja sen oktaaniluku on 100. Toinen peruspiste on heptaani, jolle oktaaniluvuksi on annettu 0. Oktaaniluku kuvaa näiden kahden referenssin tilavuussuhdetta polttoaineessa.
Katso myös muut oktaanin (C8H18) isomeeriset muodot:
n-oktaani
2-metyyliheptaani
3-metyyliheptaani
4-metyyliheptaani
3-etyyliheksaani
2,2-dimetyyliheksaani
2,3-dimetyyliheksaani
2,4-dimetyyliheksaani
2,5-dimetyyliheksaani
3,3-dimetyyliheksaani
3,4-dimetyyliheksaani
2-metyyli-3-etyylipentaani
3-metyyli-3-etyylipentaani
2,2,3-trimetyylipentaani
2,3,3-trimetyylipentaani
2,3,4-trimetyylipentaani
2,2,3,3-tetrametyylibutaani
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 2,2,4-trimetyylipentaani Wikimedia Commonsissa
2,2,4-trimetyylipentaanin kansainvälinen kemikaalikortti
2-vinyylipyridiini

| 2-vinyylipyridiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-etenyylipyridiini
CAS-numero:  100-69-6
PubChem CID:  7521
SMILES:  C=CC1=CC=CC=N1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H7N
Moolimassa:  105,136 g/mol
Kiehumispiste:  159–160 °C
Tiheys:  0,998 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 27,5 g/l (20 °C)
2-vinyylipyridiini (C7H7N) on pyridiinin johdannaisiin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian teollisuudessa erityisesti polymeerien monomeerinä. 2-vinyylipyridiini on 4-vinyylipyridiinin isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa 2-vinyylipyridiini on väritöntä nestettä, jolla on sille ominainen pistävä haju. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja hyvin etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Se polymeroituu itsestäänkin helposti, minkä vuoksi sen joukkoon lisätään polymeroitumista estäviä aineita. 2-vinyylipyridiinin vinyyliryhmä on voimakkaasti elektrofiilinen johtuen pyridiinirenkaan typpiatomin aiheuttamasta induktiivisesta efektistä. Yhdiste reagoi monien nukleofiilien, esimerkiksi halogeenien, kanssa additioreaktioilla. Vinyyliryhmä voidaan pelkistää vedyttämällä etyyliryhmäksi. 2-vinyylipyridiini ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Sille altistumisesta voi seurata pääkipua, yskää, huonovointisuutta, kurkkukipua ja hermostuneisuutta. Iholle joutuessaan se voi aiheuttaa syövytysvammoja.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran 2-vinyylipyridiiniä valmistettiin vuonna 1887. Tyypillisin tapa yhdisteen synteesiin on 2-metyylipyridiinin ja formaldehydin välinen reaktio. Happojen vaikutuksesta näiden additiotuotteesta eliminoituu vettä ja muodostuu 2-vinyylipyridiiniä. Reaktio tapahtuu 150–200 °C:n lämpötilassa ja tuote puhdistetaan tislaamalla.
Vaihtoehtoinen valmistusmenetelmä on akryylinitriilin ja etyynin välinen reaktio. Katalyyttinä toimii syklopentadienyyli(1,5-syklo-oktadienyyli)koboltti.
2-vinyylipyridiinin vuosittainen tuotanto on noin 3 000 tonnia. Suurin osa tuotetusta yhdisteestä käytetään polymeerien valmistamiseen ja yhdiste polymeroituu niin radikaali- kuin ioni-initiaattorien vaikutuksesta. 2-vinyylipyridiinistä valmistetaan joko homopolymeeriä poly(2-vinyylipyridiini)ä tai elastomeereja, joissa ko-monomeereina ovat styreeni ja butadieeni. 2-vinyylipyridiinistä voidaan valmistaa myös muita kemikaaleja kuten lääkkeenä käytettävää metyridiiniä.
1800-luvun filosofia

1800-luvun filosofia sisältää suuria muutoksia länsimaisessa ajattelussa. Suurimpana syynä oli jo 1700-luvun puolella Immanuel Kantin ansiosta tapahtunut tiedonkritiikin käännekohta ja idealistisen metafysiikan uusi nousu.
Muita merkittäviä muutoksia olivat muun muassa evoluutioteoria, jota kehittivät Erasmus Darwin ja Johann Wolfgang von Goethe, sekä emergenssiteoria, joka näkyy muun muassa Adam Smithin ajatuksissa vapaista markkinoista. Yhteiskunnassa esiintyi paineita egalitarianismiin sekä yhä nopeampiin muutoksiin. Tämä huipentui lopulta vallankumouksiin ja muihin yhteiskunnallisiin levottomuuksiin, jotka vaikuttivat myös filosofisessa ajattelussa tapahtuneisiin muutoksiin.
Historia

Vuosina 1789–1815 Eurooppaa ravistelivat vallankumoukset, sodat ja muut yhteiskunnalliset levottomuudet. Edeltäneen vuosisadan sosiaaliset ja kulttuuriset tukipylväät kaatuivat, luoden pohjan suuremmille taloudellisille ja poliittisille muutoksille. Uusi eurooppalainen filosofia osallistui moniin näistä muutoksista, ja jopa ajoi niitä.
1800-luvun filosofia oli mitä suurimmassa määrin edeltävän vuosisadan valistusajattelun lapsi. 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa valistusajattelu alkoi toden teolla vaikuttaa yhteiskunnassa, ja sellaisten suurten filosofien kuin Immanuel Kant ja Jean-Jacques Rousseau teokset antoivat sykäyksen kokonaiselle uudelle sukupolvelle ajattelijoita.
1700-luvun viimeinen kolmannes tuotti runsaasti ideoita ja teoksia, jotka sekä systematisoivat edeltäneiden vuosisatojen filosofiaa että esittivät todellisen haasteen sille tavalle, jolla yleensäkään systematisoidaan filosofiaa. Erityistä merkitystä oli juuri Kantin ja Rousseaun töillä. Vaikka he olivatkin 1700-luvun ja sen oletusten tuotteita, he olivat kuitenkin uuden ajattelun airuita. Kun Rousseau yritti selittää valtion ja hallinnon luonnetta, hän kyseenalaisti koko hallinnon perustan: "Ihmiset ovat syntyneet vapaiksi, mutta ovat kaikkialla kahleissa", joskin Rousseaun johtopäätökset olivat antiliberaaleja siinä missä Kantin liberaaleja. Kant yritti säilyttää aksiomaattisen skeptisismin, ja joutui siksi toteamaan, että emme näe todellisuutta emmekä puhu siitä, ainoastaan siitä, miltä se meille näyttää.
Yksi ensimmäisiä filosofeja joka pyrki yhdistämään nämä vaikutteet oli Johann Gottlieb Fichte, jonka Kantin metafysiikkaan liittyvät työt loivat pohjaa koko 1800-lukua hallinneelle taidesuuntaukselle, romantiikalle. Se halusi yhdistää menneen ajan muodollisen rationalismin suurempiin ja välittömämpiin tunteisiin.
1800-luvun filosofisia suuntauksia

Absoluuttinen idealismi
Saksalainen idealismi
Brittiläinen idealismi
Kantilaisuus
Positivismi
Pragmatismi
Uuskantilaisuus
1800-luvun filosofeja

Immanuel Kant (1724–1804)
Friedrich Heinrich Jacobi (1743–1819)
Thomas Jefferson (1743–1826)
Johann Gottfried von Herder (1744–1803)
Jeremy Bentham (1748–1832)
Salomon Maimon (1754–1800)
Karl Leonhard Reinhold (1757–1823)
Friedrich Schiller (1759–1805)
Christoph Gottfried Bardili (1761–1808)
Johann Gottlieb Fichte (1762–1814)
Wilhelm von Humboldt (1767–1835)
Friedrich Daniel Ernst Schleiermacher (1768–1834)
Georg Wilhelm Friedrich Hegel (1770–1831)
Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling (1775–1854)
Johann Friedrich Herbart (1776–1841)
Bernard Bolzano (1781–1848)
Karl C. F. Krause (1781–1832)
Arthur Schopenhauer (1788–1860)
Auguste Comte (1798–1857)
Frédéric Bastiat (1801–1850)
Friedrich Adolf Trendelenburg (1802–1872)
Ludwig Andreas Feuerbach (1804–1872)
John Stuart Mill (1806–1873)
Bruno Bauer (1809–1882)
Charles Darwin (1809–1882)
Søren Aabye Kierkegaard (1813–1855)
Mihail Bakunin (1814–1876)
Karl Marx (1818–1883)
Alexander Bain (1818–1903)
Friedrich Engels (1820–1895)
Herbert Spencer (1820–1903)
Fjodor Dostojevski (1821–1881)
Ludwig Büchner (1824–1899)
Kuno Fischer (1824–1907)
Friedrich Albert Lange (1828–1875)
Wilhelm Dilthey (1833–1911)
Thomas Hill Green (1836–1882)
Franz Brentano (1838–1907)
Ernst Mach (1838–1916)
Charles Sanders Peirce (1839–1914)
Otto Liebmann (1840–1912)
Karl Robert Eduard von Hartmann (1842–1906)
William James (1842–1910)
Hermann Cohen (1842–1918)
Pjotr Kropotkin (1842–1921)
Friedrich Nietzsche (1844–1900)
Georg F.L.P. Cantor (1845–1918)
Francis Herbert Bradley (1846–1924)
Wilhelm Windelband (1848–1915)
Bernard Bosanquet (1848–1923)
Gottlob Frege (1848-1925)
Hans Vaihinger (1852–1933)
Paul Natorp (1854–1924)
Josiah Royce (1855–1916)
Sigmund Freud (1856–1939)
Henri Bergson (1859–1941)
John Dewey (1859–1952)
Edmund Husserl (1859–1938)
Alfred North Whitehead (1861–1947)
Heinrich Rickert (1863–1936)
George Santayana (1863–1952)
John Ellis McTaggart (1866–1925)
Emil Lask (1875–1915)
Kirjallisuutta

Russell, Bertrand: Länsimaisen filosofian historia 2: Uuden ajan filosofia.  ((Alkuteos: History of Western Philosophy, 1946.) 9. painos. Suomentanut J. A. Hollo)  Porvoo Helsinki Juva WSOY, 1999.  ISBN 951-0-17886-1
Aiheesta muualla

Lahtinen, Mikko & Tuusvuori, Jarkko S: Filosofiasta avarammin – Keskustelu Ranskan 1800-luvusta professori Matti Klingen kanssa. niin & näin 2/2002, 26–31.
Caspar David Friedrich, Vaeltaja sumumeren yllä, 1818
1860-luku

| --- | --- |
Vuosisadat: 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku
Vuosikymmenet: 1790-luku · 1800-luku · 1810-luku · 1820-luku · 1830-luku · 1840-luku 1850-luku · 1860-luku · 1870-luku · 1880-luku · 1890-luku · 1900-luku
Vuodet: 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809 1810 · 1811 · 1812 · 1813 · 1814 · 1815 · 1816 · 1817 · 1818 · 1819 1820 · 1821 · 1822 · 1823 · 1824 · 1825 · 1826 · 1827 · 1828 · 1829 1830 · 1831 · 1832 · 1833 · 1834 · 1835 · 1836 · 1837 · 1838 · 1839 1840 · 1841 · 1842 · 1843 · 1844 · 1845 · 1846 · 1847 · 1848 · 1849 1850 · 1851 · 1852 · 1853 · 1854 · 1855 · 1856 · 1857 · 1858 · 1859 1860 · 1861 · 1862 · 1863 · 1864 · 1865 · 1866 · 1867 · 1868 · 1869 1870 · 1871 · 1872 · 1873 · 1874 · 1875 · 1876 · 1877 · 1878 · 1879 1880 · 1881 · 1882 · 1883 · 1884 · 1885 · 1886 · 1887 · 1888 · 1889 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909
1860-luku oli vuosikymmen, joka alkoi 1. tammikuuta 1860 ja päättyi 31. joulukuuta 1869. Vuosikymmen oli 1800-luvun seitsemäs vuosikymmen.
Tapahtumia

Yhdysvaltain sisällissota käytiin 1861–1865.
Vuonna 1856 alkanut toinen oopiumisota päättyi vuonna 1860 Pekingin sopimukseen. Sopimuksessa Kiina antoi Venäjälle osia Mantšuriasta ja Mongoliasta sekä Britannialle Kowloonin niemimaan (joka liitettiin Hongkongin kruununsiirtomaahan). Kiina salli kansalaistensa muuttaa töihin ulkomaille ja laillisti oopiumikaupan. Lisäksi Kiina joutui maksamaan Britannialle ja Ranskalle sotakorvauksia.
Kiinassa käytiin useita kapinoita: Taiping-kapina vuosina 1850–1864, Nian-kapina 1853–1868, punaisten turbaanien kapina 1854–1861, Guizhoun kapina 1854–1873 ja kaksi muslimikapinaa, maan lounaisosissa vuonna 1855–1873 ja luoteisosissa 1862–1877.
Suomen suuret nälkävuodet. Käsitteellä voidaan tarkoittaa vuosia 1866–1868 tai vuosia 1867 ja 1868. Kehnon sadon vuosiksi katsotaan vuodet 1865–1868.
Tapahtumia > Kulttuuri

Vuonna 1860 adventtiseurakunnat liittyivät löyhästi keskenään ja ottivat nimekseen ”Seitsemännen päivän adventistit.” Virallisesti adventtikirkko perustettiin kirkkokunnaksi 21. toukokuuta 1863 Yhdysvaltain Michiganin osavaltion Battle Creekin kaupungissa.
Lewis Carroll julkaisi kirjan Liisan seikkailut ihmemaassa vuonna 1865.
Vuodesta 1847 ilmestyneen Suomettaren julkaisu loppui vuonna 1869, mutta Uusi Suometar perustettiin samana vuonna. Uuden Suomettaren jatkajaksi tuli myöhemmin Uusi Suomi ja vielä nykyään ilmestyvä Iltalehti.
Vuonna 1867 julkaistiin Zacharias Topeliuksen Välskärin kertomuksien viimeiset osat.
Leo Tolstoi kirjoitti romaanin Sota ja rauha 1865–1869.
Tapahtumia > Tekniikka

Yhdysvaltain ensimmäinen junayhteys Atlantin rannalta Tyynellemerelle rakennettiin 1863–1869.
Suomen ensimmäinen rautatie, Helsinki–Hämeenlinna-rata avattiin liikenteelle 17. maaliskuuta 1862. Radasta on kehittynyt nykyinen Suomen päärata.
Elisha Otis patentoi hissin turvalaitteen 1861.
Valtionpäämiehiä

Itävalta-Unkari: Frans Joosef I, hallitsi Itävallan keisarina sekä Unkarin ja Böömin kuninkaana 1848–1916
Ranska: toisen keisarikunnan aika 1852–1870, keisarina Napoleon III
Preussi: Vilhelm I hallitsi kuninkaana 1861–1888, oli 1871–1888 myös Saksan keisari.
Italia: kuningas Viktor Emanuel II oli Piemonten, Savoijin ja Sardinian kuningas 1849–1861, 1861–1878 Italian kuningas; yhdistyneen Italian ensimmäinen kuningas
Pius IX, paavina 1846–1878
Venäjä: Aleksanteri II, Venäjän keisarina, Puolanmaan tsaarina ja Suomen suuriruhtinaana 1855–1881
Espanja: Isabella II oli kuningattarena vuodesta 1833, kunnes hänet syrjäytettiin vallankumouksessa vuonna 1868
Britannia: Viktoria kuningattarena 1837–1901
Henry Temple pääministerinä 1859–1865
Edward Smith-Stanley pääministerinä 1852, 1858–1859 ja 1866–1869
William Ewart Gladstone pääministerinä 1868–1878, 1880–1885, 1886 ja 1892–1894
Kanada: pääministeri Sir John A. Macdonald, Kanadan ensimmäinen pääministeri, pääministerinä vuosina 1867–1873 ja 1878–1891
Yhdysvallat: James Buchanan presidenttinä 1857–1861, 1861–1865 Pohjoisvaltioiden presidenttinä Abraham Lincoln ja Etelävaltioiden presidenttinä Jefferson Davis, Ulysses S. Grant presidenttinä 1869–1877
Japani: Kōmei keisarina 1846–1867, Meiji 1867–1912
Persia: Nasser-al-Din Shah
Kiina: keisareina Xianfeng ja Tongzhi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Agricola: Suomen historian kronologia: 1860-luku – käsittelee 1860-lukua Suomessa
2-pyridoni

| 2-pyridoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1H-pyridin-2-oni
CAS-numero:  142-08-5
PubChem CID:  8871
SMILES:  C1=CC(=O)NC=C1 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H5NO
Moolimassa:  95,10 g/mol
Sulamispiste:  107 °C
Kiehumispiste:  294 °C
Tiheys:  1,39 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hyvin veteen
2-pyridoni (C5H5NO) on heterosyklinen yhdiste. Sitä käytetään muun muassa orgaanisessa synteesissä ja katalyyttinä.
Tautomeria

2-pyridonilla esiintyy kaksi tautomerista muotoa: 2-pyridoni ja 2-hydroksipyridiini. Tämä tautomerian muoto on laktaami-laktiimi-tautomeria. Näistä laktiimimuotoinen 2-hydroksipyridiini on vallitseva ainoastaan kaasufaasissa. Kiinteässä faasissa 2-pyridoni on selkeästi vallitseva, mutta liuoksessa tautomeeri riippuu liuottimesta. Polaarisessa liuottimessa laktaamimuotoinen 2-pyridoni on vallitseva tautomeeri, kun poolittomat liuottimet suosivat laktiimimuotoista 2-hydroksipyridiiniä.
Valmistus, reaktiot ja käyttö

2-pyridonia voidaan valmistaa pyridiini-N-oksidista. Yhdiste muuntuu 2-pyridoniksi, kun sitä käsitellään etikkahappoanhydridillä.
2-pyridoni reagoi helposti elektrofiilien kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Tässä suhteessa se eroaa esimerkiksi pyridiinistä. Se reagoi hyvin helposti myös nukleofiilien kanssa nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla. Esimerkiksi fosforyylikloridin kanssa muodostuu 2-klooripyridiiniä. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa muodostuu fosfaattiesteri 2-pyridonin happiatomin ja fosforiatomin välille. Fosfaattiryhmä on hyvä lähtevä ryhmä, jota seuraa kloridi-ionin hyökkäys renkaaseen.
2-pyridonia voidaan käyttää syntetisoitaessa lääkeaineita, kuten amfenidonia. Sitä voidaan käyttää myös katalyyttinä eräissä reaktioissa, kuten estereiden ammonolyysissä ja sokerimolekyylien epimerisaatiossa. Näissä se toimii protoninsiirtokatalyyttinä.
2-pyridonin tautomeriset muodot
2-pyroni

| 2-pyroni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Pyran-2-oni
CAS-numero:  504-31-4
PubChem CID:  68154
SMILES:  C1=CC(=O)OC=C1 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H4O2
Moolimassa:  96,082 g/mol
Sulamispiste:  8,5 °C 
Kiehumispiste:  207,5 °C 
Tiheys:  1,197 g/cm3
2-pyroni eli α-pyroni (C5H4O2) on heterosyklinen tyydyttymätön laktoni. 2-pyronia käytetään muun muassa kemiallisten synteesien lähtöaineena. 2-Pyroni on huoneenlämpötilassa nestemäinen helposti polymeroituva aine. 2-Pyronin rakenneisomeeri on nimeltään 4-pyroni.
Synteesi

2-pyronia voidaan valmistaa 1,3-ketohapoista. Erään usein käytetyn synteesin lähtöaineena on omenahappo, jota käsitetellään väkevällä rikkihapolla. Omenahapon dekarboksylaatio muodostaa formyylietikkahappoa ja kahden formyylietikkahapon reaktio tuottaa 2-pyroni-5-karboksyylihappoa (coumalic acid).
2-Pyroni-5-karboksyylihapon dekarboksylaatio tuottaa 2-pyronia. Aineen valmistukseen on myös useita muita tapoja.
Reaktioita

2-pyroni voi reagoida elektrofiilin kanssa joko additio- tai substituutioreaktoilla. Nukleofiilien kanssa reagoidessa aineen rengasrakenne aukeaa helposti. 2-pyronista voidaan valmistaa useita erilaisia syklisiä yhdisteitä. Se on dieeni, joten se voi tavallisten sykloadditioreaktioiden lisäksi osallistua myös Diels–Alder-reaktioon. Säteilyttäminen saa 2-pyronin rengasrakenteen järjestäytymään uudelleen.
Conde de Regla (1786)

| Conde de Regla |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Artillero Real, Havanna, Kuuba
Kölinlasku:  27. tammikuuta 1786
Laskettu vesille:  4. marraskuuta 1786
Poistui palveluskäytöstä:  14. heinäkuuta 1810
Loppuvaihe:  romutettu 1818
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 112 t
Pituus:  56,14 m
Leveys:  15,5 m
Syväys:  7,37 m
Miehistöä:  801
Aseistus
Aseistus:  112 tykkiä
Conde de Regla eli Los Meregildos oli Espanjan laivaston vuonna 1786 vesille laskettu Santa Ana -luokan 112-tykkinen linjalaiva.
Valmistus

Romero Lansan suunnittelema alus tilattiin 10. syyskuuta 1784 Havannasta Kuubasta, missä köli laskettiin 27. tammikuuta 1786. Alus laskettiin vesille 4. marraskuuta 1786.
Palvelus

Alus lähti 16. kesäkuuta 1787 fregatti Liebren kanssa Havannasta päällikkönään Andrés Valderrama ja saapui 6. elokuuta Rotaan ja 9. elokuuta Cádiziin mukanaan 60 665 pesoa ja muita hyödykkeitä. Se lähti 7. syyskuuta Cádizista  koeajoihin päällikkönään Juan de Lángara y Huarte, joka ilmoitti aluksen merikelpoisuuden olevan hyvä ja tykkipatterien olevan tehokkaita. Alus palasi 27. syyskuuta koeajoista.
Alus siirrettiin 9. tammikuuta 1788 huollettavaksi La Carracaan. Vuonna 1790 alus oli Nootkanlahden kriisissä José de Mazarredo y Salazarin lippulaivana päällikkönään Gabriel Guerra. Alkuvuodesta 1793 se lähti Cádizista päällikkönään Sebastián Ruiz de Apodaca y Eliza ja saapui 23. maaliskuuta Cartagenaan, missä aluksesta tehtiin Sardinian sotaretkelle Fernando Doiazin lippulaiva.
Helmikuussa 1797 aluksen päällikkönä oli Jerónimo Bravo, kun se oli Ranskan laivaston kontra-amiraalin Claude-Marguerite Francois Renart de Fuchsambergin, kreivi d'Amblimontin, lippulaivana. Alus osallistui 14. helmikuuta Cabo de São  Vicenten taisteluun. Conde de Reglan miehistöstä sai surmansa yhdeksän mukaan lukien kreivi d'Amblimont. Lisäksi aluksella haavoittui 44 miehistönjäsentä, joista kuusitoista pahoin mukaan lukien aluksen päällikkö Jerónimo Bravo. Alus palasi 3. maaliskuuta Cádiziin, missä se oli saarrettuna seuraavan vuoden.
Alus lähti 6. helmikuuta 1798 Mazarredon laivaston mukana ajaakseen takaa Britannian kuninkaallisen laivaston satamaa saartaneita aluksia. Se palasi 13. helmikuuta satamaan, mistä alus lähti 12. toukokuuta 1799 Mazarredon laivaston mukana hyökätäkseen Menorcalle. Alus saapui 21. toukokuuta Cartagenaan, missä se odotti Ranskan laivaston amiraali Bruixin komentamaa laivastoa. Yhdistynyt laivasto, johon kuului 43 linjalaivaa, lähti 29. kesäkuuta merelle ja saapui 11. heinäkuuta Cádiziin. Alus lähti laivaston mukana merelle 21. heinäkuuta suunnaten Brestiin, jonne se saapui 13. elokuuta ankkuroituen redille.
Alus oli huollettavana, minkä jälkeen se siirrettiin 1806 reserviin. Sitä huollettiin uudelleen La Carracassa. Alus poistettiin alusluettelosta 14. heinäkuuta 1810 ja määrättiin romutettavaksi. Se romutettiin 1818.
2-metyylipyridiini

| 2-metyylipyridiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  109-06-8
PubChem CID:  7975
SMILES:  CC1=CC=CC=N1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H7N
Moolimassa:  93,126 g/mol
Sulamispiste:  -64 °C
Kiehumispiste:  129,5 °C
Tiheys:  0,946 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Sekoittuu veteen
2-metyylipyridiini eli 2-pikoliini tai α-pikoliini (C6H7N) on pyridiinin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään huomattavassa määrin orgaanisissa synteeseissä valmistettaessa lääkkeitä, värejä ja muita kemikaaleja. 2-metyylipyridiini on 3- ja 4-metyylipyridiinien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa 2-metyylipyridiini on väritöntä nestettä. Se liukenee erittäin hyvin veteen ja veden lisäksi myös monet orgaaniset liuottimet kuten etanoli, dietyylieetteri ja asetoni liuottavat sitä. 2-metyylipyridiini on heikosti emäksinen yhdiste. Hyvin voimakkaasti emäksiset yhdisteet kuten organolitiumyhdisteet voivat deprotonoida 2-metyylipyridiinin metyyliryhmän, jolloin muodostuu enaminaatti-ioni. Tämän ionin reaktiot ovat samankaltaisia enolaattien kanssa ja se voi reagoida esimerkiksi aldehydien ja ketonien kanssa kondensaatioreaktiolla. Yhdiste voidaan hapettaa kaliumpermanganaatin avulla pikoliinihapoksi
Valmistus ja käyttö

2-metyylipyridiiniä esiintyy kivihiilitervassa, josta sitä eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1846. Se on ensimmäinen puhtaana eristetty pyridiinijohdannainen. Nykyään 2-metyylipyridiiniä valmistetaan pääasiassa synteettisesti. Ammoniakki ja asetaldehydi reagoivat kaasufaasissa 350–500 °C:n lämpötilassa alumiinioksidin ja piidioksidin seoksen toimiessa katalyyttinä muodostaen 2-metyylipyridiinin ja 4-metyylipyridiinin seoksen.
Selektiivisesti 2-metyylipyridiiniä voidaan valmistaa asetonitriilistä ja asetonista. Ensimmäisessä vaiheessa nämä reagoivat 180 °C:n lämpötilassa ja korkeassa paineessa isopropyyliamiinin ja heikon hapon kuten bentsoehapon katalysoimana muodostaen 5-oksoheksaaninitriiliä. 5-oksoheksaaninitriili syklisoituu 2-metyylipyridiiniksi kuumennettaessa vedyn ja metallikatalyytin kuten koboltin, nikkelin tai palladiumin läsnä ollessa.
Tärkein 2-metyylipyridiinin käyttökohde on 2-vinyylipyridiinin valmistus. Siitä valmistetaan myös nitrattuja, halogenoituja ja syanoituja johdannaisia, joita käytetään lääkkeiden, väriaineiden ja maatalouskemikaalien valmistuksessa. Yhdistettä voidaan käyttää myös liuottimena ja siitä valmistetaan maatalouskemikaaleja ja lääkkeitä kuten nitrapyriiniä, pikloraamia ja amproliumia.
Aiheesta muualla

2-metyylipyridiinin kansainvälinen kemikaalikortti