stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
San Bernardon asema

San Bernardo on rautatie- ja metroasema Nerviónin kaupunginosassa Sevillassa. Asema on Sevillan metron linjan 1 sekä Cercanías Sevilla -lähijunien linjojen C-1, C-4 ja C-5 käytössä. Lisäksi Cadizin, Almerían ja Jaenin suuntiin matkaavat Media Distancia -kaukojunat pysähtyvät asemalla. San Bernardon asemalta on myös vaihtoyhteys Metrocentro-raitiotiehen sekä linja-autoihin. Metro- ja rautatieasema ovat molemmat maanalaisia ja niitä yhdistää maanalainen käytävä. Rautatieasema on avattu vuonna 1992 ja metroasema metron käyttöönoton yhteydessä huhtikuussa 2009.
Vuonna 2011 San Bernardo oli metrolinjan 1 toiseksi vilkkain asema. Sitä käytti 1 324 314 matkustajaa.
Shakti (hindulaisuus)

Shakti on hindulaisuudessa naispuolisen jumalallisen energian käsite. Lähes jokaisella hindulaisuuden jumalalla on oma shaktinsa, joka juontaa juurensa Purushan ja Prakritin käsitteestä: miespuolinen Prakriti on aine, ruumis, ja kaikki fyysinen, kun taas Purusha on henki, sielu ja kaiken energia. Yleistäen voidaan käyttää esimerkkinä sähköllä toimivaa konetta: shakti on virtalähde, jota ilman kone ei toimi. Tämän ansiosta hindujumaluuksia palvotaan lähes aina perheineen, koska ilman shaktia jumala on voimaton, ja ilman jumalia shaktikaan ei voi toimia.
Shaktismi

Shaktismi on hindulaisuuden kolmanneksi suurin haara vaishnaviittien ja shaiviittien jälkeen. Sen edustajat palvovat shaktia itseään eli Devin (Suuren Jumalattaren) eri ilmenemismuotoja. Suositumpia näistä ovat tuhon ja suojeluksen jumalatar Kali, vaurauden jumalatar Lakshmi eri inkarnaatioineen (mm. Radha), viisauden ja musiikin jumalatar Sarasvati, sotaisa neitsytjumalatar Durga ja tämän lempeämpi, äidillinen muoto Parvati.
Sagarmatha (vyöhyke)

| Sagarmatha सगरमाथा, Sagaramāthā |
| --- | --- |
 Sagarmathan vyöhykkeen sijainti itäisessä Nepalissa.
 Koordinaatit: 27°20′N, 086°40′E 
Valtio:     Nepal
Nepalin kehitysalueet:  Itäinen kehitysalue
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Rajbiraj (38 241 as., 2011)
 – suurin kaupunki:  Triyuga (71 405 as.)
Pinta-ala  ():  10 591 km²
Väkiluku (2011)  ():  2 054 326 (194.)
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  NP-SA
 Aikavyöhyke: UTC +5:45 (Nepalin standardiaika, NST) 
Sagarmatha (nepaliksi सगरमाथा, Sagaramāthā) on yksi Nepalin neljästätoista vyöhykkeestä. Se sijaitsee Nepalin Itäisellä kehitysalueella. Vyöhykkeen naapureina ovat lännessä Janakpurin ja idässä Kosin vyöhyke. Etelässä Sagarmatha rajoittuu Intian Biharin osavaltioon ja pohjoisessa Kiinan Tiibetin autonomiseen alueeseen.
Vyöhyke on pinta-alaltaan 10 591 neliökilometriä. Vuonna 2001 Sagarmathan väkiluku oli 1,93 miljoonaa ja vuonna 2011 2,05 miljoonaa. Sagarmathan vyöhykkeen pääkaupunki on Rajbiraj (38 241 as. vuonna 2011). Vyöhykkeen suurin kaupunki on kuitenkin Triyuga (Gaighat, 71 405 as.).
Maailman korkein vuori Mount Everest sijaitsee vyöhykkeen pohjoisosassa Solukhumbun piirikunnassa Nepalin ja Kiinan rajalla. Vuoriston Nepalin puoleinen osa kuuluu Sagarmāthān kansallispuistoon, joka on maailmanperintökohde.
Piirikunnat

Vyöhyke jakaantuu kuuteen piirikuntaan, pohjoisesta etelään seuraavasti.
Solukhumbu
Okhaldhunga
Khotang
Udayapur
Siraha
Saptari
Maailman huippuja, Solukhumbun piirikunta: Mount Everest, Lhotse ja Makalu.
Luklan lentoasemaa ja sen runsaan 500 metrin kiitotie Mount Everestin lähistöllä.
Namche, kylä (3440 m merenpinnasta) pohjoisessa Solukhumbun piirikunnassa.
Khumjung, kylä (3780 m merenpinnasta) Solukhumbun piirikunnassa.
Khijin kylä, Okhaldhungan piirikunta.
Pellon kyntämistä, Khijin kylä, Okhaldhungan piirikunta.
Diktelin kylä, Khotangin piirikunta.
Udayapurin piirikunnan Churen maaseutumaisemaa.
Aukio, Rajbiraj (vyöhykkeen hallintokaupunki), Saptarin piirikunta.
Kankalinin pyhäkkö, Rajbiraj, Saptari.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sagarmatha (vyöhyke) Wikimedia Commonsissa
Nepalin vyöhykkeet
Bagmati
Bheri
Dhawalagiri
Gandaki
Janakpur
Karnali
Kosi
Lumbini
Mahakali
Mechi
Narayani
Rapti
Sagarmatha
Seti
Vyöhykeen piirikuntajako.
Sepa

Sepa tarkoittaa seuraavia asioita:
Sepa Oy, suomalainen kattoristikkoja valmistava yritys
Sepa, Yhtenäinen euromaksualue
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sepa”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Seosrehuruokinta

Seorehua ruokintapöydällä
Seosrehuruokinta eli aperuokinta on ruokintatapa, jossa karkearehu, väkirehu sekä kivennäis- ja vitamiinirehu annetaan tasaiseksi sekoitettuna massana. Seosrehuruokinnassa voidaan hyödyntää märkiä sivutuotteita, joiden jakaminen eläimille olisi muilla tavoin työlästä. Seos voidaan valmistaa seosrehuvaunulla, kiinteillä sekoituslaitteistoilla ja seosrehurobotilla. Seosrehuruokinta voidaan jakaa kahteen eri tyyppiin:
Seosruokinta eli TMR (engl. sanoista Total Mixed Ration). Tässä ruokinnassa kaikki ruokintaryhmässä olevat eläimet saavat saman rehun eikä siinä ole kaksinkertaista ruokintatekniikkaa.
Täydennetty seosruokinta eli PMR (engl. sanoista Partial Mixed Ration). Tässä seosrehuruokintatyypissä eläinryhmälle jaetaan perusrehuseos, jota täydennetään jokaiselle yksilölle annetavalla yksilöllisellä väkirehuannoksella..
Samalla tilalla on mahdollista käyttää kumpaakin eri seosrehuruokintatyyppiä; esimerkiksi hieholla voi olla seosruokinta (TMR) ja lypsylehmillä täydennetty seosruokinta (PMR) lypsyrobotilla.
Sea Power

Sea Power (ent. British Sea Power) on brittiläinen indierockyhtye, joka julkaisi ensimmäisen albuminsa vuonna 2003 Rough Trade -levy-yhtiöllä. Yhtyeen perustajäsenet ovat Jan Scott Wilkinson (laulu, kitara), Martin Noble (kitara, koskettimet), Neil Hamilton Wilkinson (bassokitara, laulu, kitara) ja Matthew Wood (rummut). Lisäksi yhtyeeseen kuuluu tällä hetkellä Abi Fry (viulu, koskettimet) sekä Phil Sumner (kornetti, koskettimet, kitara). Toistaiseksi Sea Power on esiintynyt Suomessa vain kerran: 29. päivä huhtikuuta 2013 Tavastialla Helsingissä.
Diskografia > Studioalbumit

The Decline Of British Sea Power (2003)
Open Season (2005)
Do You Like Rock Music? (2007)
Valhalla Dancehall (2010)
Machineries Of Joy (2013)
Sea of Brass (2015)
Let the Dancers Inherit the Party (2017)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen kotisivu (englanniksi)
Science fiction

Science fiction -taiteilijan näkemys avaruusaluksesta.
Science fiction eli scifi tai tieteisfiktio tarkoittaa tarinoita, jotka käsittelevät tieteen ja tekniikan vaikutusta yhteiskuntaan tai ihmisiin. Perinteisiä tieteisaiheita ovat avaruus, tulevaisuus, aikamatkat ja oudot keksinnöt. Tieteisfiktio voi olla hyvin kuvitteellista tai lähellä todellisuutta.
Scifi sai alkunsa tieteiskirjallisuutena. Nykyään scifi-teemoja esiintyy kaunokirjallisuuden ohella televisiosarjoissa, elokuvissa, sarjakuvissa, kuvataiteessa sekä video- ja roolipeleissä. Termi lyhennetään usein muotoon ”SF”.
Tieteisfiktion tyypit

Kova scifi keskittyy luonnontieteisiin ja oletuksiin tekniikan kehityksestä tulevaisuudessa. Kova scifi pyrkii pitäytymään siinä, mikä kirjoitushetkellä vaikuttaa teoreettisesti mahdolliselta. Muista tieteistarinoista tutut antigravitaatio ja valoa nopeampi matkustaminen esiintyvät harvoin kovassa scifissä, koska niille ei ole olemassa oikeita tieteellisiä perusteita. Henkilöhahmojen kehitys on usein toissijaista, ja kertomus keskittyy tähtitieteellisten ja fysikaalisten ilmiöiden tutkimiseen. Kovan scifin sankarit joutuvatkin usein kohtaamaan fysikaalisten tosiasioiden asettamia haasteita. Tunnettu esimerkki luonnontieteellisen tieteiskirjallisuuden kirjoittajasta on Arthur C. Clarke.
Pehmeä scifi keskittyy luonnontieteiden sijasta humanistisiin tieteisiin, psykologiaan, politiikkaan, sosiologiaan ja antropologiaan. Luonnontieteellinen todenmukaisuus on näissä kertomuksissa usein taka-alalla. Pehmeään scifiin voidaan luokitella monet yhteiskunnallisia tai poliittisia aiheita käsittelevät kirjat kuten Ray Bradburyn Fahrenheit 451.
Tieteisfantasia yhdistää fantasiaa tieteisfiktioon ja kuvaa maailmoja, joissa on taikuutta. Esimerkkinä tieteisfantasian tekijöistä Clark Ashton Smith.
Avaruusoopperat ovat viihteellisiä tieteistarinoita, jotka on sijoitettu teknisesti edistyneeseen ympäristöön, mutta eivät täytä tieteellisen scifin tunnusmerkkejä. Avaruusooppera lähestyy jossain mielessä fantasiaa, mutta yleensä se luetaan scifin tyylilajiksi ulkoasunsa vuoksi. Tunnetuin lajityypin edustaja on Tähtien sota -sarja, ja ainakin osittain tähän tyyppiin kuuluvat myös Star Trek.
Sotatieteisfiktio yhdistää sotakirjallisuutta ja tieteisfiktiota.
Kyberpunkin edustaja on William Gibson vuonna 1984 julkaistulla kirjallaan Neurovelho. Termi cyberpunk esiintyi ensimmäisen kerran Bruce Bethken vuonna 1980 kirjoittamassa novellissa ”Cyberpunk – A Short Story”. Kyberpunkissa keskeisiä hahmoja ovat muun muassa hakkerit ja tekoäly. Useiden kyberpunk-kirjojen keskeinen teema on ihmisen ja lumetodellisuuden välinen suhde sekä lisäksi ihmisen tekninen muokkaaminen ja parantelu. Kyberpunkin voi näin ollen nähdä käsittelevän useita transhumanismille ominaisia teemoja. Steampunk on kyberpunkista haarautuva muoto. Steampunk-tarinat sijoittuvat usein 1800-lukua ja erityisesti viktoriaanista Britanniaa muistuttavaan vaihtoehtoiseen todellisuuteen.
Historia

Eräillä antiikin Kreikan kirjailijoilla oli tieteiskirjallisuuden kaltaisia aiheita, esimerkkinä Lukianos Samosatalaisen Tosi tarina, joka kertoi matkasta Maasta Kuuhun. Joidenkin mielestä tieteiskirjallisuus tuli mahdolliseksi vasta tieteellisen vallankumouksen myötä. Thomas Moren 1515 kirjoittama romaani Utopia kuuluu näin tieteiskirjallisuuden edeltäjiin. Johannes Kepler puolestaan kirjoitti 1600-luvulla tarinan Somnium, joka käsittelee matkustamista Kuuhun. 1726 Jonathan Swift kuvaa vieraita ja mielikuvituksellisia kulttuureita tarinassaan Gulliverin matkat.
Tieteiskirjallisuuden keskeisenä edeltäjänä on nähty Mary Shelley, jonka Frankensteinia (1818) on sanottu ensimmäiseksi varsinaiseksi tieteisromaaniksi. Lisäksi Edgar Allan Poe mainitaan usein varhaisena tieteisnovellistina. Termi ”science fiction” esiintyy ensimmäisen kerran William Wilsonin kirjassa A Little Earnest Book upon a Great Old Subject vuonna 1851.
Ensimmäisenä kokopäivätoimisena tieteiskirjailijana pidetään ranskalaista Jules Verneä. 1800-luvun puolivälin jälkeen Verne kirjoitti monesta tieteisaiheesta, kuten romaanin Maasta Kuuhun.
1890-luvun loppupuolella H. G. Wells loi nykyaikaisen tieteisfiktion kehittämällä monia nykyaikaisia scifin aiheita. Hänen ensimmäinen merkittävä tieteisromaaninsa oli Aikakone ja tunnetuin Maailmojen sota, aihe jota monet kirjailijat ja elokuvantekijät ovat jäljitelleet. Seikkailukirjailija Edgar Rice Burroughs kirjoitti vuodesta 1912 alkaen Mars-kirjoja, jotka nimensä mukaisesti sijoittuvat Marsiin. 1930-luvulla scifin teemoja kehitti muun muassa Olaf Stapledon.
Yhdysvalloissa alettiin 1926 julkaista scifiä aikakauslehdissä. 1950-luvulle asti scifi oli halpojen niin sanottujen pulp-lehtien vakiolukemistoa. Näistä eräs tunnettu on Hugo Gernsbackin toimittama Amazing Stories. Science fictionin nousukausi oli 1940- ja 1950-luvuilla, jolloin yleiseen tietoisuuteen nousivat Isaac Asimov, Arthur C. Clarke, Robert A. Heinlein ja monet muut tieteiskirjailijat.
Ensimmäisenä tieteiselokuvana on pidetty Georges Mélièsin filmiä Matka kuuhun (1902), joka kertoi tarinan tykillä kuuhun laukaistavasta aluksesta. Myöhemmin Mary Shelleyn teos Frankenstein sovitettiin elokuvaksi.
Videopeleissä tieteisfiktio on ollut mukana varhain: ensimmäinen sarjatuotettu kaupallinen peli oli Computer Space (1971), joka perustui vuonna 1962 tehtyyn peliin Spacewar.
Kirjallisuutta

Aldiss, Brian W. & Wingrove, David: Trillion Year Spree. The History of Science Fiction.  London:  Victor Gollancz, 1986.  ISBN 0-575-03943-4.  (englanniksi)
Bould, Mark ym. (toim.): The Routledge Companion to Science Fiction.  London:  Routledge, 2011.  ISBN 978-0-415-45379-0.  (englanniksi)
Hinkkanen, Juhani & Ekholm, Kai (toim.): Science fiction.  Helsinki:  Kirjastopalvelu, 1990.  ISBN 951-692-217-1.
Portti.  Tampere:  Tampereen science fiction -seura, 1982–.  ISSN 0359-114X.
Savolainen, Matti (toim.): Tieteiskirjallisuuden maailmoita.  Helsinki:  Kirjastopalvelu, 1987.  ISBN 951-692-185-X.
Sisättö, Vesa & Jerrman, Toni (toim.): Ulkomaisia tieteiskirjailijoita 1.  Helsinki:  BTJ, 2004.  ISBN 951-692-560-X.
Sisättö, Vesa & Jerrman, Toni (toim.): Ulkomaisia tieteiskirjailijoita 2.  Helsinki:  BTJ, 2004.  ISBN 951-692-579-0.
Tähtivaeltaja.  Helsinki:  Helsingin science fiction -seura, 1984–.  ISSN 0781-271X.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomalaisen tieteis- ja fantasiakulttuurin sivu.
Suomenkielisen sf-, fantasia- ja kauhukirjallisuuden bibliografia.
Risingshadow.fi.
Kirjailija Lauren Beukes Finncon-tapahtuman vieraana 2018.
Brittiläinen tieteiskirjailija Arthur C. Clarke elokuvan 2001: Avaruusseikkailu (1968) lavasteissa.
Schmallenberg-virus

Schmallenberg-viruksen levinneisyys Saksassa, tilanne 27. tammikuuta 2012
Schmallenberg-virus (SBV) on epävirallinen nimitys eräälle Shamonda-virukselle sukua olevalle, orthobunyaviruksiin kuuluvalle taudinaiheuttajalle. Virus aiheuttaa naudalle, lampaalle ja vuohelle synnynnäisiä epämuodostumia ja keskenmenoja.
Virus vaikuttaa leviävän Culicoides-suvun hyönteisten välityksellä.
Virus on nimetty Nordrhein-Westfalenissa, Saksassa sijaitsevan Schmallenbergin kaupungin mukaan – sieltä löydettiin ensimmäinen varmistettu tautitapaus. Virusta on esiintynyt Saksassa myös Ala-Saksissa sekä lisäksi Alankomaissa, Belgiassa, Isossa-Britanniassa, Italiassa, Luxemburgissa, Ranskassa ja Suomessa.
EU ja Friedrich-Loeffler-Institut (Saksassa toimiva eläinlääkintäinstituutti) ovat luokitelleet viruksen. Viruksen ei toistaiseksi uskota olevan vaarallinen ihmiselle, koska muut vastaavat virukset eivät ole kyenneet tarttumaan ihmiseen.
Oireet

Schmallenberg-virus ilmenee kahdella tavalla:
Lyhytkestoinen kuume, ripuli, keskenmenot ja maidontuotannon väheneminen. Näitä oireita on ilmennyt lähinnä nautakarjalla silloin, kun tautia levittävät hyönteiset ovat aktiivisia: kesällä ja syksyllä.
Synnynnäiset epämuodostumat lampaalla, vuohella ja naudalla ovat viruksen tyypillisimmät oireet. Monissa tapauksissa emällä ei ole ilmennyt oireita. Näitä tapauksia on ilmennyt erityisesti lampailla joulukuussa. Yleisimmät epämuodostumat olivat: skolioosi, vesipää, artrogrypoosi, pikkuaivojen hypoplasia ja laajentunut kateenkorva.
Diagnoosi

Eläimestä, jolla ilmenee tyypillisiä oireita, otetaan verinäyte. Kuolleista ja abortoituneista sikiöistä, joilla epäillään virusta, otetaan näytteeksi pala aivoista tai pernasta. Näytteet tutkitaan Friedrich-Loeffler Instituten kehittämällä menetelmällä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Department for Environment, Food and Rural Affairs: Schmallenberg-Virus (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Sea Life

Merimaailma Sea Life Helsingin tunnus
Sea Life on maailman suurin yleisöakvaarioketju. Euroopan-laajuisen ketjun omistaa Merlin Entertainments. Sea Life -keskuksissa vierailee noin kuusi miljoonaa kävijää vuodessa. Ensimmäinen Sea Life avattiin 1979 Obanissa, Länsi-Skotlannissa.  Sea Life -akvaarioita on nykyään yhteensä 50 kappaletta kahdeksassa maassa. Pohjoisin Sea Life -keskus sijaitsee Suomen Helsingissä ja eteläisin Uudessa-seelannissa.
Sea Life -keskuksia

Belgia :
Blankenberge (National Sea Life Marine Park)
Saksa :
Berliini (Aqua Dom & Sea Life Berlin)
Dresden (Sea Life Dresden)
Konstanz (Sea Life Konstanz)
Nürnberg (Sea Life Nürnberg)
Oberhausen (Sea Life Oberhausen)
Speyer (Sea Life Speyer)
Timmendorfer Strand (Sea Life Timmendorfer Strand)
Suomi :
Helsinki (Merimaailma Sea Life Helsinki)
Ranska :
Pariisi (Aquarium Sea Life Paris)
Iso-Britannia :
Balloch (Loch Lomond Sealife Aquarium)
Birmingham (National Sea Life Birmingham)
Blackpool (Sea Life Blackpool)
Brighton (Sea Life Brighton)
Great Yarmouth (Sea Life Great Yarmouth)
Lontoo (Sea Life London Aquarium)
Scarborough (Scarborough Sea Life & Marine Sanctuary)
Weymouth (Weymouth Sea Life Park & Marine Sanctuary)
Irlanti :
Bray (National Sea Life Bray)
Alankomaat :
Scheveningen (Sea Life Scheveningen)
Espanja :
Benalmádena (Sea Life Benalmádena)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sea Life -konsernin yleiset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Schmalkaldenin opinkohdat

Schmalkaldenin opinkohdat eli artiklat eli kappaleet (latinaksi Articuli Smalcaldici, saksaksi Die Schmalkaldischen Artikel) ovat yksi luterilaisen kirkon tunnustuskirjoista. Ne on kirjoittanut Martti Luther vuonna 1537.
Ne ovat Lutherin Mantovaan kokoon kutsuttua yleistä kirkolliskokousta varten kirjoittama evankelisen opin esitys, jonka eräät teologit allekirjoittivat Schmalkaldenissa 1537. Paavin valtaa ja ehtoollista koskevissa opinkohdissa esiintyvän sävyn vuoksi evankeliset ruhtinaat eivät omaksuneet sitä, mutta sen merkitys laajeni vähitellen, kunnes siitä 1580 julkaistuun Sovinnonkirjaan otettuna tuli luterilaisen kirkon tunnustuskirja.
Tausta

Paavi Paavali III esitti vuonna 1537 kutsun kirkolliskokoukseen, joka oli tarkoitus pitää seuraavan vuoden keväällä. Tällöin Saksin vaaliruhtinas Juhana Fredrik pyysi Lutheria kirjoittamaan opinkohdista sellaisen selvityksen, jota voitaisiin käyttää joko paavin kokoonkutsumassa kirkolliskokouksessa tai mahdollisessa vastakirkolliskokouksessa. Selvityksessä oli eriteltävä, mistä opinkohdista oltiin katolisen kirkon kanssa samaa mieltä, mistä asioista luterilaiset eivät voisi luopua, sekä ne asiat, joista olisi mahdollista neuvotella ja joustaa ykseyden saavuttamiseksi. Lutherin laatimaa tekstiä olivat tarkastamassa johtavat luterilaiset teologit.
Merkitys

Schmalkaldenissa vuoden 1537 pidetty liittokokous ei tehnyt virallista päätöstä opinkohtien hyväksymisestä, ja lisäksi se päätti torjua paavin kutsumisen kirkolliskokoukseen. Kirkolliskokous pidettiinkin lopulta vasta vuonna 1545 Trentossa. Juhana Fredrik yritti ilmeisesti saada opinkohdat liittokokouksen virallisesti hyväksymiksi, mutta asia jäi kesken, osin myös siksi, että Luther joutui sairastelun vuoksi jättämään kokouksen kesken. Kokouksen jälkeen siihen osallistuneet teologit kuitenkin kokoontuivat allekirjoittamaan opinkohdat.
Luther painatti kirjoittamansa opinkohdat vuonna 1538 ja totesi ne tarkoitetun Mantovassa pidettävää kirkolliskokousta varten. Vähitellen opinkohtien arvostus luterilaisten piirissä alkoi kasvaa. Magdeburgissa julkaistiin 1553 laitos, jossa niiden sanotaan olevan monien ruhtinaskuntien ja kaupunkien teologien allekirjoittamia. Tunnustuskirjan asemaan ne nostettiin ensimmäiseksi Thüringenissä, ja vuoden 1563 jälkeen sama tapahtui useissa luterilaisissa ruhtinaskunnissa ja kaupungeissa. Vuonna 1580 ne otettiin mukaan luterilaisen kirkon tunnustuskirjojen kokoelmaan.
Aiheesta muualla

Schmalkaldenin opinkohdat
Sakkolan kirkko

| Sakkolan kirkko |
| --- | --- |
 Sakkolan kirkko 1930-luvulla
Koordinaatit:  60°41′48″N, 30°12′50″E
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Viipurin hiippakunta
Seurakunta:  Sakkolan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1779
Materiaali:  puu
Poistui käytöstä:  1941
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sakkolan kirkko oli Sakkolan seurakunnan kirkko Sakkolassa Suvantojärven pohjoisrannalla.
Sakkolan ensimmäinen kirkko rakennettiin Kiviniemen kylään 1500-luvun lopulla. Kirkko hävitettiin myöhemmin. 1690-luvulla perustettu Metsäpirtin rukoushuone erotettiin 1902 omaksi seurakunnakseen.
Luterilainen seurakunta perustettiin Sakkolaan uudestaan vuoden 1611 jälkeen, jolloin Ruotsi oli vallannut Käkisalmen läänin. Ensimmäinen kirkko rakennettiin kirkonkylään noin 1616. Kirkkoherra oli oletettavasti jo silloin, mutta maininta on vuodesta 1631. Kirkonkylään valmistui uusi kirkko 1674, mutta se paloi salamaniskusta 1770-luvun alussa. Seuraava kirkko vihittiin 1772, mutta senkin poltti salama 1776. Viimeinen, puinen, kirkko valmistui 1779, ja sen rakensi kirkonrakentaja Tuomas Ragvaldinpoika Suikkanen. Kirkko vihittiin 1781. Josef Stenbäck suunnitteli kirkon perusteellisen uusimisen, joka toteutettiin 1912–1913. Kirkkoon kuului myös kellotapuli. Kirkko tuhoutui toisessa maailmansodassa. Kirkon ympärillä olevalla vanhalla hautausmaalla on vuoden 1918 sisällissodan valkoisten hauta sekä talvi- ja jatkosodan sankarihauta.
Kirkon paikalla on jäljellä portaat. Portaiden viereen on tuotu sankarivainajien muistomerkki, joka oli hotellin vieressä Losevossa. Portailla on vuonna 1993 pystytetty muistomerkki. Uusi hautausmaa on tien toisella puolella Pyhäjärven tien varressa ja siellä on myös sotilashautausmaa. Uudelle hautausmalle rakennettiin siunauskappeli.
Aiheesta muualla

Sakkolan seurakunnan arkisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Piirroskuva kirkosta ja kellotapulista Museoviraston kokoelmissa
Self Portrait (Bob Dylanin albumi)

| Self Portrait Bob Dylan |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 24. huhtikuuta 1969 – 30. maaliskuuta 1970
 Julkaistu: 8. kesäkuuta 1970
 Tuottaja(t): Bob Johnston
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 73.15
 Levy-yhtiö: Columbia Records
Bob Dylanin muut julkaisut
| Nashville Skyline 1969 | Self Portrait 1970 | New Morning 1970 |
Self Portrait on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Bob Dylanin kesäkuussa 1970 ilmestynyt kymmenes studioalbumi. Self Portrait oli Dylan toinen tupla-albumi ja sisältää pääosin cover-versioita tunnetuista pop- ja folk-kappaleista. Mukana on myös instrumentaalikappaleita ja The Bandin kanssa soitettuja live-esityksiä. Ilmestyttyään albumi sai kriitikoilta murska-arvioita. Esimerkiksi Greil Marcus aloitti oman arvostelunsa Rolling Stone -lehdessä lauseella: ”What is this shit?” (”Mitä paskaa tämä on?”).
Albumin nimen mukaisesti (suom. ”omakuva”) levyn kansikuva on Bob Dylanin oma maalaus.
Kappalelistaus > Ykköspuoli

"All the Tired Horses"  (Dylan) – 3:12
"Alberta #1"  (Kansansävelmä, Dylanin sovitus) – 2:57
"I Forgot More Than You'll Ever Know"  (Cecil A. Null) – 2:23
"Days of '49"  (Alan Lomax, John Lomax, Frank Warner) – 5:27
"Early Mornin' Rain"  (Gordon Lightfoot) – 3:34
"In Search of Little Sadie"  (Kansansävelmä, Dylanin sovitus) – 2:27
Kappalelistaus > Kakkospuoli

"Let It Be Me"  (Gilbert Bécaud, Mann Curtis, Pierre Delanoë) – 3:00
"Little Sadie"  (Kansansävelmä, Dylanin sovitus) – 2:00
"Woogie Boogie"  (Dylan) – 2:06
"Belle Isle"  (Kansansävelmä, Dylanin sovitus) – 2:30
"Living the Blues"  (Dylan) – 2:42
"Like a Rolling Stone (Live)"  (Dylan) – 5:18
Kappalelistaus > Kolmospuoli

"Copper Kettle (The Pale Moonlight)"  (Alfred Frank Beddoe) – 3:34
"Gotta Travel On"  (Paul Clayton, Larry Ehrlich, David Lazar, Tom Six) – 3:08
"Blue Moon"  (Lorenz Hart, Richard Rodgers) – 2:29
"The Boxer"  (Paul Simon) – 2:48
"The Mighty Quinn (Quinn the Eskimo) (Live)"  (Dylan) – 2:48
"Take Me as I Am (Or Let Me Go)"  (Boudleaux Bryant) – 3:03
Kappalelistaus > Nelospuoli

"Take a Message to Mary"  (Felice Bryant, Boudleaux Bryant) – 2:46
"It Hurts Me Too"  (Kansansävelmä, Dylanin sovitus) – 3:15
"Minstrel Boy" (Live) (Dylan) – 3:32
"She Belongs to Me" (Live) (Dylan) – 2:43
"Wigwam"  (Dylan) – 3:09
"Alberta #2"  (Kansansävelmä, Dylanin sovitus) – 3:12
Live-esitykset on äänitetty 31. elokuuta 1969 Isle of Wight Festivalilla.
Aiheesta muualla

Self Portrait  AllMusicissa (englanniksi)