stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Purmon seurakunta
Papisto > Purmon kappeliseurakunta

1774–1801: kappalainen Anders Aspegren
1804–1842: kappalainen Johan Henrik Juvelius
1844–1849: kappalainen Edvard Svahn
1852–1861: kappalainen Anders Törnudd
1861–1868: kappalainen Vilhelm Ingman
Papisto > Purmon seurakunta

1908–1915: kirkkoherra Heikki Abraham Autero
1915–1916: kirkkoherra Karl Armo von Essen
1916–1924: kirkkoherra Oskar Ferdinand Sevelius
1925–1935: kirkkoherra Paul Danielsson
1937–1946: kirkkoherra Birger Emil Selroos
1947–1955: kirkkoherra Bertel Torvald Söderholm
1956–1961: kirkkoherra Allan Alexander Store
1961–1962: vt. kirkkoherra Karl Lindholm
1962–1979: kirkkoherra Bo-Jarl Klingenberg
1987: vt. kirkkoherra Ralf Sandin
1987– kirkkoherra Jan-Erik Sandström
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut internetin arkistosta
Raouf Gabsi

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Raouf Mohamed Gabsi
Syntymäaika: 23. helmikuuta 1984 (ikä 40)
Syntymäpaikka: Tunisia
Pelipaikka: Hyökkääjä
Seura
Seura: Jendouba Sport
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2005–2006 2006–2007 2008–2009 | Espérance CA Bizertin Jendouba Sport | 1 (0)  ? (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Raouf Gabsi (s. 23. helmikuuta 1984) on tunisialainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti viimeksi Ligue Professionnelle 1:ssä pelaavaa Jendouba Sportia. Gabsi on aikaisemmin edustanut Espérancea ja CA Bizertinia.
Saavutukset

Tunisian cup: 2006
Tunisian-mestaruus: 2006
Rehtori (televisiosarja)

| Rehtori |
| --- | --- |

Tyyli:  komedia
Kestoaika:  21 minuuttia
Pääosissa:  Terhi Suorlahti Mikko Penttilä Sara Paasikoski Elmer Bäck Pia Andersson
Alkuperämaa:   Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  C More, MTV3
Julkaistu:  2019
Jaksoja:  10
Ikäraja:   
Tuotanto
Tuottaja(t):  Noora Haatainen Jani Hartikainen (MTV & C More)
Vastaava(t) tuottaja(t):  Olli Haikka Jarkko Hentula
Ohjaaja(t):  Paula Korva
Käsikirjoittaja(t):  Anna Brotkin Paula Korva
Leikkaaja(t):  Toni Tikkanen Teemu Pöllänen
Lavastaja(t):  Toni Kari Laura Ollila
Kuvaaja(t):  Italo Moncada
Tuotantoyhtiö(t):  Yellow Film & TV
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Rehtori on suomalainen komediasarja, jonka tapahtumat sijoittuvat suomalaiseen yläkouluun. Sarjan keskiössä on Terhi Suorlahden esittämä rehtori Sari Valjakka, joka on epätoivottu pomo ja joka yrittää liikaa. Hänellä on paljon suunnitelmia koulunsa suhteen, mutta niiden toteutus harvemmin onnistuu. Sarja julkaistiin marraskuussa 2019 C More -suoratoistopalvelussa ja se esitettiin televisiossa MTV3-kanavalla tammikuusta 2020 alkaen.
Sarjan tapahtumat ajoittuvat koulun syyslukukaudelle, elokuusta joulu­juhlaan.
Rehtori perustuu Anna Brotkinin ja Paula Korvan samannimiseen lyhytelokuvaan, jonka he tekivät vuonna 2016 Aalto-yliopistoon lopputyönään.
Rooleissa > Keskeisissä rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Terhi Suorlahti  | … |  Sari Valjakka, rehtori   |
|  Mikko Penttilä  | … |  Nuutti J. Jokinen, kaupallisten aineiden opettaja   |
|  Sara Paasikoski  | … |  Henriikka ”Henkka” Haapala, historianopettaja   |
|  Elmer Bäck  | … |  Markus Sundström, musiikinopettaja   |
|  Pia Andersson  | … |  Lotta Lehtovirta, ruotsinopettaja   |
|  Lotta Lindroos  | … |  Ulla-Maija ”Ullis”, saksanopettaja   |
|  Kaarina Hazard  | … |  Rönkkö, tyttöjen liikunnanopettaja   |
|  Mikko Roiha  | … |  Antero Leino, matematiikanopettaja   |
|  Annu Valonen  | … |  Hellevi, kanslisti   |
|  Misa Palander  | … |  Jaana, kemianopettaja   |
|  Tarja Siimes  | … |  Marja-Leena, uskonnonopettaja   |
Rooleissa > Sivuosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Markku Toikka  | … |  koulutoimenjohtaja   |
|  Jari Nissinen  | … |  J-P   |
|  Minna Puolanto  | … |  Karita Mikkonen   |
|  Niina Sillanpää  | … |  toimittajaäiti   |
|  Teemu Aromaa  | … |  IT-Lorenz   |
|  Milo Snellman  | … |  Miki   |
|  Leena Pöysti  | … |  Mikin äiti   |
|  Ilkka Villi  | … |  Mikael Suomies   |
|  Satu Silvo  | … |  Kirsti Aarnio-Töyrylä   |
Jaksot

| Jakso | Nimi | Julkaisu C Moressa | Ensiesitys MTV3:lla |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Noppa-hanke | 14. marraskuuta 2019 | 18. tammikuuta 2020 |
| 2 | Palautelaatikko | 14. marraskuuta 2019 | 18. tammikuuta 2020 |
| 3 | Vanhempainilta | 14. marraskuuta 2019 | 25. tammikuuta 2020 |
| 4 | Miki | 14. marraskuuta 2019 | 25. tammikuuta 2020 |
| 5 | Veso-päivä | 14. marraskuuta 2019 | 1. helmikuuta 2020 |
| 6 | Lukujärjestys | 14. marraskuuta 2019 | 1. helmikuuta 2020 |
| 7 | Ilmiöviikko | 14. marraskuuta 2019 | 8. helmikuuta 2020 |
| 8 | Pikkujoulut | 14. marraskuuta 2019 | 8. helmikuuta 2020 |
| 9 | Skandaali | 14. marraskuuta 2019 | 15. helmikuuta 2020 |
| 10 | Joulujuhla | 14. marraskuuta 2019 | 15. helmikuuta 2020 |
Aiheesta muualla

Rehtori-sarjan tiedote
Rehtori-sarjan lehdistöpaketti
Rakkaus on kuolemaksi

| Rakkaus on kuolemaksi> Døden er et kjærtegn |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Edith Carlmar
Käsikirjoittaja:  Otto Carlmar
Perustuu:  Arve Moenin romaaniin
Tuottaja:  Otto Carlmar
Säveltäjä:  Sverre Bergh
Kuvaaja:   Kåre Bergstrøm  Ragnar Sørensen 
Leikkaaja:  Olav Engebretsen
Pääosat:   Claus Wiese  Bjørg Riiser-Larsen  Ingolf Rogde 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Norja
Tuotantoyhtiö:  Carlmar Film
Ensi-ilta:   Norja 29. elokuuta 1949  Suomi 3. marraskuuta 1950 
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  norja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rakkaus on kuolemaksi (norj. Døden er et kjærtegn) on vuonna 1949 ensi-iltansa saanut norjalainen draamaelokuva. Se perustuu Arve Moenin samannimiseen romaaniin vuodelta 1948. Elokuva kertoo seurapiirinaisen Sonjan (Riiser-Larsen) ja automekaanikon Erikin (Wiese) välisestä avioliiton ulkopuolisesta suhteesta.
Elokuva oli ohjaaja Edith Carlmarin esikoisohjaus.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Claus Wiese  | … |  Erik Hauge   |
|  Bjørg Riiser-Larsen  | … |  Sonja Rentoft   |
|  Ingolf Rogde  | … |  Rentoft   |
Aiheesta muualla

Rakkaus on kuolemaksi Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pursjärvi (Heinola)

| Pursjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Heinola
Koordinaatit:  61°15′24″N, 26°12′49″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rievelin valuma-alue (14.17)
Laskuoja:  oja Viilajärveen 
Järvinumero:  14.179.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  84 m  
Pituus:  1 km  
Leveys:  380 m  
Rantaviiva:  2,429 km  
Pinta-ala:  20,182 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPursjärvi 
Pursjärvi  on Päijät-Hämeessä Heinolassa Muikkusalmen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 20 hehtaaria, se on 1,0 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Imjärven valuma-alueeseen (14.179) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84 metriä mpy.
Raumanmeren lukio

Raumanmeren lukio oli Raumalla sijainnut lukio. Koulu syntyi peruskoulu-uudistuksen yhteydessä vuonna 1976, kun Raumanmeren yhteislyseo jaettiin yläasteeksi ja lukioksi. Niiden yhteinen Heikki Taskisen suunnittelema koulutalo otettiin käyttöön vuonna 1989.
Vuonna 2007 koulu lakkautettiin Raumanmeren, Uotilanrinteen ja Rauman yhteislyseon lukioiden yhdistyttyä Rauman lukioksi. Lopettamishetkellä lukiossa opiskeli noin 250 opiskelijaa.
Ralph d’Escures

Ralph d'Escures (noin 1068–1122) oli ranskalaissyntyinen munkki, Rochesterin piispa ja Canterburyn arkkipiispa
Ralph vihittiin Rochesterin piispaksi 9. elokuuta 1108. Arkkipiispaksi hänet valittiin huhtikuussa 1114. Hän sai sairauskohtauksen 1119, josta hetkestä kuolemaansa 20. lokakuuta 1122 asti hän ei pystynyt puhumaan kunnolla. Hänet haudattiin Canterburyn tuomiokirkkoon 23. lokakuuta. Ralph nimitti apulaisensa ja veljenpoikansa Johnin Canterburyn arkkidiakoniksi ja setänsä kuoltua tästä tuli Rochesterin piispa.
Rakentamiskehotus

Rakentamiskehotus on maankäyttö- ja rakennuslain 97 §:ssä määritelty toimenpide, jolla kunta voi tontin pakkolunastuksen uhalla kiirehtiä rakentamista asemakaavan mukaiselle tontille.
Lyhennelmä lakitekstistä

Kun asemakaava on ollut voimassa vähintään kaksi vuotta, kunta voi antaa rakentamiskehotuksen tontin omistajalle ja haltijalle, jos tontin sallitusta kerrosalasta ei ole käytetty vähintään puolta tai tonttia ei ole rakennettu pääasiallisesti asemakaavan mukaisesti.
Rakentamiskehotusta ei kuitenkaan saa antaa enintään kaksi asuntoa käsittävän asuinrakennuksen rakentamiseen tarkoitetun tontin omistajalle ja haltijalle, jos tontilla jo on käytössä oleva asuinrakennus.
Jollei asemakaavan mukaista tonttia ole rakennettu 3 vuoden kuluessa rakentamiskehotuksesta, kunta voi aloittaa toimenpiteet tontin  lunastamiseksi.
Raumanmeri

Raumanmeri on Rauman edustalla sijaitseva merialue, joka on osa Selkämerta. Raumanmeren rannikolla, Otanlahdella, järjestettiin vuosina 1999–2007 Raumanmeren Juhannus -musiikkifestivaalit.
Merenkurkun eteläpuolella olevan Pohjanlahden osan (Selkämeren) nimi on perinteisesti ollut Raumanmeri.
Näin historialliset lähteet 1700-luvulta: Rovasti Frosterus julkaisi 27. toukokuuta 1736 tiedon, että Pohjanlahden eteläpuolta noin 60 meripeninkulman laajuudelta kutsutaan Raumanmereksi. Sven Mellenius mainitsee julkaisussaan vuodelta 1770, että Rauma on saanut nimensä sen edustalla olevasta Raumanmerestä.
Myös 1800-luvulla julkaistuissa kirjoissa puhutaan vain Raumanmerestä:
Ahvenanmaan saarien ja Pohjoisen Merenkurkun välillä, eli siinä Pohjanlahden osassa, jota sanotaan Raumanmereksi ... 
...tämän meren eteläistä ja avarampaa puolta, Raumanmerta kohden leviää Suomen länsiranta 30:n penikulman..... (Suomen Maantiede Kansalaisille) 
...he kulkivat pitkin Suomenmaan etelärannikkoa Raumanmeren seuduille...(Y.Koskinen: Suomen Kansan Historia) 
Raumanmereksi sanotaan sitä Pohjanlahden osaa, joka huuhtelee Satakunnan rannikkoa (Maamme-kirja) 
Myös Elias Lönnrotin Suomalais-Ruotsalainen sanakirja tuntee Raumanmeri-nimityksen.
Selittämättömästä syystä nimi Raumanmeri alkoi muuttua Selkämereksi. Karttoihin ilmestyi Raumanmeren ohella ensin suluissa nimi Selkämeri. Sitten sulut poistuivat, nimi vahvistui ja syrjäytti lopulta kokonaan Raumanmeren.
1900-luvun alun Tietosanakirjassa pidetään Raumanmeri-nimitystä yleisempänä, joskin siinä jo todetaan, että ”kirjallisuudessa joskus nimitetään Pohjanlahden eteläosaa Selkämereksi”. Myös Pieni tietosanakirja 1920-luvulta asettaa Raumanmeri-nimityksen Selkämeren edelle.
Raumalla nimenmuutosta ei ole katsottu suopein silmin. Vuonna 1933 Rauman kaupunginhallitus kääntyi Suomen Maantieteellisen seuran puoleen ja pyysi sitä puuttumaan asiaan. Vastauskirjeessään Seura lupasi tehdä voitavansa. Mitään ei kuitenkaan tapahtunut. Vuonna 1944 yritettiin uudestaan. Nyt muutospyyntö osoitettiin suoraan Valtioneuvostolle. Tälläkin kerralla turhaan. Selkämeri on vakiintunut kaikkiin karttoihin Pohjanlahden keskiosan nimityksenä. Kuitenkin myös Raumanmeri elää, vaikkakin kituliaasti. 2000-luvulla Varsinais-Suomen ja Satakunnan rannikolle on ryhdytty suunnittelemaan uutta kansallispuistoa, jolle on ehdotettu nimeä Raumanmeren kansallispuisto.
Rannikkopatteri 1 (Viro)

Aegnalle sijoitettu järeä rannikkopatteri vuonna 1934.
Rannikkopatteri 1 (vir. Rannakaitsepatarei 1) oli Tallinnan edustalla sijaitsevalle Aegnan saarelle perustettu järeä rannikkotykistöpatteri, jonka aseistus koostui neljästä Obuhovin 12 tuuman 52 kaliiperin merikanuunasta, jotka oli asennettu kahteen panssaroituun kaksoistorniin.
Historia > Patterin alkuvaiheet

Panssaroituihin kaksoistorneihin asennetun rannikkotykkipatterin rakentaminen käynnistyi Aegnan saaren pohjoisosassa osana Pietari Suuren merilinnoituksen laajempia linnoitustöitä Suomenlahdella vuonna 1914. Saaren infrastruktuuriin kuului jo patterien rakentamisen aikaan kapearaiteinen rautatie.
Alkuun Alexander Nevsky -nimellä tunnettu patteri oli 200 metriä pitkä ja ulottui yhdeksän metriä maan sisälle. Panssaroidut tykkitornit sijaitsivat patterin päissä. Patterin keskiosan panssarikuvun alla sijaitsivat tähystystornilla varustettu komentopaikka ja dieselvoimalaitos. Tykkiasemien pyörivä metallirakenne oli kokonaismassaltaan noin 770-tonninen.
Historia > Viro itsenäistyy

Viro eteni itsenäisyyttä kohti monivaiheisten itsehallintopyrkimysten ja Venäjällä tapahtuneiden vallankumousten seuraamana. Itsenäisyyden alkuvuosia leimasi poliittisesti sekava tilanne, jossa maan hallinnosta kilpailivat useat eri ryhmät. Tämän lisäksi Viro ajautui Saksan hyökkäyksen alle ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheilla.
Bolševikkijoukot vaurioittivat saaren tykkipattereita ja muuta infrastruktuuria vetäytyessään saksalaismiehittäjiä pakoon Virosta helmikuussa 1918. Viro julistautui itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918, mutta saksalaiset valtasivat valtion pääkaupungin jo päivää myöhemmin. Miehitysjoukot eivät nähneet saaren tuhottujen patterien kunnostamista olennaisena, mutta rakensivat Aegnalle uuden neljällä kuuden tuuman tykillä ja kahdella 105 mm tykillä varustetun patterin.
Ensimmäinen maailmansota päättyi Saksan antautumiseen marraskuussa 1918, avaten tien myös Viron vapautumiselle miehitysvallasta. Maan väliaikainen hallitus aloitti nopeasti toimintansa. Vastavapautunut maa joutui kuitenkin heti hyökkäyksen alle. Tällä kertaa Viron pyrki miehittämään Neuvosto-Venäjä, joka oli mitätöinyt Viron alueet saksalle luovuttaneen Brest-Litovskin rauhansopimuksen Saksan antautumisen yhteydessä. Kamppailusta muodostui Viron vapaussota, joka näytti alkuun varsin kohtalokkaalta Viron suhteen. Tilanne kuitenkin kääntyi, kun ulkovallat alkoivat antaa nuorelle valtiolle merkittävää sotilaallista tukea, minkä avulla väliaikainen hallitus onnistui saamaan maa-alueensa takaisin helmikuuhun 1919 mennessä.
Historia > Käyttökuntoon saattaminen

Viron kansalliskaarti Kaitseliit alkoi selvittää entisen isännän Aegnalle jälkeensä jättämän sotilasmateriaalin kuntoa vapaussodan alulla marraskuussa 1918, ja se osoittautui varsin karuksi.
Tallinnan puolustuksen kannalta oleellisimpana nähtiin saaren 12 tuuman patterin (entiseltä nimeltään rannikkopatteri 15) kunnostaminen. Tehtävä asettui patterin päällikön sijaiseksi 10. huhtikuuta 1919 määrätyn Jaak Feldmannin hoidettavaksi. Hän kartoitti järeän patterin tilan, mikä osoittautui huonoksi. Oikea tykkitorni oli rikkoutunut ja ampumatarviketila romahtanut. Vasemman tornin betonirakenteet olivat halkeilleet. Molempien tornien sisällä olleet järjestelmät olivat osittain vaurioituneet.
Feldmann palasi saarelle muutamia päiviä katselmuksensa jälkeen 14. huhtikuuta mukanaan tykistöasiantuntijana tunnettu 2. arvoluokan kapteeni Gebhardt, telakkainsinööri Hendrikson, sekä joukko projektin tarvitsemia ammattimiehiä. Kunnostustyöt aloitettiin poistamalla räjähtämättömät ampumatarvikkeet tykkiasemista. Saaren voimalaitos oli tuhottu, minkä takia Aegnalle tuotiin varavoimaksi lokomobiili. Saarelle sijoitettu työvoima kohdistettiin alkuun pääasiassa 12 tuuman patterin oikeanpuolimmaisen panssaritornin kunnostamiseen. Tykkiasemia ja niiden järjestelmiä korjattiin Hiidenmaan Tahkunassa sijainneesta 12 tuuman patterista puretuilla osilla. Työt etenivät hyvin, ja 12 tuuman patterin ensimmäisen tykin koelaukaus päästiin ampumaan 1. toukokuuta 1919. Järeän patterin kunnostaminen jatkui juhannukseen 1919. Tykkien kantama oli alkuperäisillä kranaateilla noin 27 kilometriä, mutta 1930-luvulta käyttöön otetut keveämmät kranaatit nostivat sen 42–43 kilometriin.
Neuvosto-Venäjä esitti rauhantarjouksen Virolle elokuussa 1919, ja rauhanneuvottelut käynnistyivät seuraavan kuun puolella. Alkuun kangerrelleet neuvottelut alkoivat kuitenkin tuottaa tulosta loppuvuodesta, kun maiden välille solmittiin aselepo vuodenvaihteessa 1919-1920. Lopullinen rauhansopimus allekirjoitettiin Tartossa muutamaa kuukautta myöhemmin, jolloin myös Neuvosto-Venäjä tunnusti Viron itsenäisyyden.
Aegnan saaresta tuli suljettu linnakesaari vuonna 1922, kun loput sillä aiemmin asuneesta väestöstä siirrettiin asumaan läheiselle Kräsulinsaarelle ja Viimsinniemelle.
Historia > Suomenlahden tykistösulku

Vastaitsenäistyneiden Viron ja Suomen välille alkoi kehittyä huomattavaa puolustusyhteistyötä 1920- ja 1930-lukujen kuluessa. Yhteistyön ytimessä oli Suomenlahden tykistösulkuna tunnettu strateginen meripuolustusjärjestelmä, jonka tarkoituksena oli sulkea Neuvostolaivasto Suomenlahden pohjukkaan. Järjestelmän selkärangan muodostivat sen pääaseena toimineet 12 tuuman patterit Viron Aegnassa sekä Suomen Mäkiluodossa ja Kuivasaaressa. Tykistösulun patterit integroitiin myös vahvasti toisiinsa Suomenlahden ylittäneillä yhteyskaapeleilla, jotka mahdollistivat lahden molempien puolten asemien yhdenaikaisen tulenjohdon joko Suomen tai Viron puolelta. Suomi ja Viro eivät missään vaiheessa virallisesti liittoutuneet sotilaallisesti, mutta tykistösulun pitävyyttä harjoiteltiin maiden välisissä yhteisissä sotaharjoituksissa.
Historia > Patterit toisessa maailmansodassa

Saksa ja Neuvostoliitto solmivat Molotov–Ribbentrop-sopimuksena tunnetun hyökkäämättömyyssopimuksen elokuussa 1939, minkä salaisessa pöytäkirjassa saneltiin myös maiden väliin jääneiden Itä-Euroopan osien jako etupiireihin. Neuvostoliiton etupiiriin kuulunut Viro joutui Neuvostohallinnon ulkopoliittisen painostuksen kohteeksi kesällä 1940, jolloin Neuvostoliitto vaati sille myönteisen nukkehallinnon asettamista Viroon sekä puna-armeijan joukkojen päästämistä Viron alueille. Viro taipui itänaapurinsa vaatimuksiin 17. kesäkuuta 1940 solmitussa sopimuksessa, johon kuului myös Aegnan linnoituksen luovutus miehityshallinnolle. Aegnasta tuli syyskuusta 1940 alkaen Neuvostoliiton armeijan sotilasalue.
Neuvostoliittoon hyökännyt Saksan armeija valtasi Tallinnan elokuussa 1941. Saksalaismiehittäjien alta perääntyvät neuvostojoukot räjäyttivät Aegnan tykkipatterit jälleen käyttökelvottomaan kuntoon 29. elokuuta 1941. Saksalaiset päättivät jättää saaren patterit kunnostamatta, kuten tekivät myös Viron toisen maailmansodan lopulla uudelleenmiehittäneet neuvostoliittolaiset.
Rannikkolaivasto

| Rannikkolaivasto |
| --- | --- |
 Rannikkolaivaston joukko-osastotunnus
Toiminnassa:  2015–
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Merivoimat
Tukikohta:  Pansion varuskunta  (päätukikohta) Upinniemen varuskunta
Värit:  
Marssi:  Ernst von Vegesackin marssi
Vuosipäivät:  12. lokakuuta
Komentajat
Nykyinen komentaja:  kommodori Patrik Lillqvist
Tunnettuja komentajia:  Juha Tikka 1980–1983
Rannikkolaivasto (lyh. RLAIV) on Suomen merivoimien alusyksiköistä vastaava laivastovalmiusyhtymä. Rannikkolaivasto perustettiin vuoden 2015 alussa, kun tällöin lakkautettujen meripuolustusalueiden laivastojoukot yhdistettiin Rannikkolaivastoksi. Muutos oli osa vuoden 2015 puolustusvoimien suurta puolustusvoimauudistusta.
Rannikkolaivaston esikunta toimii Turussa Pansion varuskunnassa ja sen yksiköitä on sijoitettuna lisäksi Upinniemen varuskuntaan Kirkkonummella.
Tehtävä

Rannikkolaivasto keskittyy liikkuvaan alueelliseen koskemattomuuden turvaamiseen ja tulenkäyttöön merellä, mitä tuetaan miinantorjunnalla ja merellisellä huollolla.
Rannikkolaivaston tehtäviä ovat:
alueellisen koskemattomuuden turvaaminen
meriliikenteen suojaaminen
merellisten hyökkäysten torjunta
sodanajan joukkojen kouluttaminen merivoimille
muiden viranomaisten tukeminen
kansainvälisiin kriisinhallintatehtäviin osallistuminen
Rannikkolaivasto toimii koko Suomen merialueilla itäiseltä Suomenlahdelta aina Pohjanlahden perukalle.
Yksiköt

Rannikkolaivastoon kuuluvat:
4. miinantorjuntalaivue (Pansio)
6. pintatorjuntalaivue (Pansio)
2. Miinaviirikkö
2. Ohjusviirikkö
7. pintatorjuntalaivue (Upinniemi)
MLC Hämeenmaa
1. Miinaviirikkö
1. Ohjusviirikkö
8. huoltolaivue
Tukikohtakomppania (Pansio)
1. Kuljetusviirikkö (Upinniemi)
2. Kuljetusviirikkö (Pansio)
Historia

Rannikkolaivasto on ollut Suomen merivoimien vuosina 1928-1942 sekä 1980–1992 toiminut joukko-osasto Turun Pansion varuskunnassa ja Saaristomerellä. Aiemmin se oli toiminut muun muassa Laivastolippueena ja myöhemmin Saaristomeren meripuolustusalueena.
Rannikkolaivaston virallinen lyhenne oli RLaiv ja siihen kuuluivat muun muassa Rannikkolaivaston esikunta (E/RLaiv), Tykkilaivue (TkiLv/RLaiv), Vartiolaivue (VartLv/RLaiv) ja Ohjusvenelaivue (OhjvLv/RLaiv). Se lakkautettiin kun Turun Laivastoasema lakkautettiin 1. tammikuuta 1993.
Joukko-osaston edeltäjä tunnettiin nimellä Turun Laivastoasema (TurLA), joka myöhemmin muuttui lyhenteeltään TurLAs:ksi. Uusi nimi oli käytössä 31. joulukuuta 1997 asti.
Komentajat

Joukko-osaston komentajina ovat olleet:
Rannikkolaivasto 1928–1942
komentajakapteeni Arvo Wirta (1928-1930)
komentaja Kauko Ikonen (1930-1936)
komentaja Eero Rahola (1936-1940)
kommodori Alfons Hakola (1941)
komentaja Erik Göransson (1941-1942)
Rannikkolaivasto 1980–1992
kommodori Erik Wihtol (1980)
kommodori Juha Tikka (1980–1983)
kommodori Kari Dahlbo (1983-1984)
kommodori Seppo Reinivuo (1984–1987)
kommodori Kalle Rantanen (1987–1989)
kommodori Seppo Sarelius (1989–1992)
Rannikkolaivasto 2015–
kommodori Timo Hirvonen (2015–2016)
kommodori Raimo Pyysalo (2016)
kommodori Erkki Mikkola (2016–2019)
lippueamiraali Jukka Anteroinen (2019–2022)
kommodori Patrik Lillqvist (1.7.2022–)
Aiheesta muualla

Rannikkolaivasto vaalii laivastollisia perinteitä. Laivaston sanomat, 1/2015.  Rannikkolaivasto. Artikkelin verkkoversio.
Ristityräkki

| Ristityräkki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Putkilokasvit
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Tyräkkikasvit
Suku::  Tyräkit Euphorbia
Laji::  lathyris
Kaksiosainen nimi
 Euphorbia lathyris  L. 
Katso myös
   Ristityräkki Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ristityräkki (Euphorbia lathyris) on kaksivuotinen, joskus koristekasvina viljelty tyräkkilaji. Se on tanakkavartinen, pysty, 0,5–1,5 metriä korkeaksi kasvava maitiaisnesteellinen ruoho. Nuorissa versoissa kasvavat lehdet ovat ehyitä, tasasoukkia, tummanvihreitä. Lehdet ovat varrella vastakkaisina pareina ja lehtiparit vuorotellen ristikkäin. Kukitoverson lehdet ovat erimuotoisia, herttamaisia. Kukintona on runsashaarainen sarja.
Ristityräkki esiintyy alkuperäisenä Italiassa, Ranskassa, Kreikassa ja Kiinassa. Se esiintyy myös tulokaslajina useissa maanosissa.