stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikael Soininen
Perhe

Mikael Johnssonin isä oli Juvan kirkkoherra Johan Viktor Johnsson, joka kuoli vuonna 1884 vähän ennen astumistaan Porvoon piispan virkaan. Äiti Anna Charlotta Stenius kuului Stenius-sukuun. Veli Eliel Johnsson (sittemmin Soisalon-Soininen) kohosi prokuraattoriksi ja toiselle veljelle, lääkäri Julius Viktor Johnssonille myönnettiin lääkintöneuvoksen arvo. Mikael Johnsson otti myöhemmin takaisin savolaisen suvun alkuperäisen nimen Soininen.
Soinisen ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1886 Elin Forsius, joka kuoli vuonna 1911. Toinen puoliso oli vuodesta 1914 Elinin pikkuserkku Linda Elina Puolanne (ent. Spolander), jonka isä oli Nils Ferdinand Spolander. Soinisella oli ensimmäisestä avioliitostaan kuusi lasta. Maataloushistorioitsija Arvo M. Soininen oli hänen pojanpoikansa ja teologi Aarni Voipio hänen vävynsä.
Opiskelu ja kasvatustieteelliset opit

Johnsson vietti lapsuutensa Kuhmossa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion lyseosta vuonna 1879 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin keisarillisesta yliopistosta vuonna 1883 pääaineinaan latina ja kreikka. Hän kuului opiskeluaikanaan suomenmieliseen opiskelijajärjestö Suomalaiseen Nuijaan ja kiersi Savossa keräämässä kansatieteellistä aineistoa Savo-karjalaisen osakunnan laskuun. Johnsson teki yliopiston myöntämän stipendin turvin vuosina 1884–1885 opintomatkan Yhdysvaltoihin tutustuakseen sikäläiseen koulujärjestelmään, josta hän teki myös lisensiaatinväitöskirjansa Koulutoimesta Pohjois-Amerikan Yhdysvalloissa vuonna 1887. Weilin & Göös julkaisi sen kirjana samana vuonna. Maisterin ja tohtorin arvoista Johnsson kieltäytyi periaatesyistä.
Johnsson oli aikaan nähden radikaalien uudistusten kannattaja. Hän esitti jo väitöskirjassaan muun muassa yleistä oppivelvollisuutta, yhtenäiskoulujärjestelmää, kansalaiskasvatusta demokraattisen yhteiskunnan hyväksi, sukupuolten yhteisopetusta ja tunnustuksellisen uskonnonopetuksen siirtämistä valtion kouluista pyhäkouluun. Hänen varhaisia innoittajiaan olivat Herbert Spencer ja luonnontiedeopetuksen vahvistamista kannattanut Kristian Kroman. Herbartilaisuudesta Johnsson kiinnostui luettuaan Waldemar Ruinin väitöskirjan, joka ilmestyi samana vuonna kuin hänen omansa, ja tehtyään sen jälkeen opintomatkan Jenaan. Johnsson julkaisi 1890-luvun puolivälistä alkaen herbartilais-zilleriläisesti suuntautuneita tutkimuksia kasvatustieteestä. Hänen kannattamansa muodollisten asteittein oppi muistutti myös F. W. Dörpfeldin teorioita.
Johnssonin on sanottu vakiinnuttaneen herbartilais-zilleriläisen suuntauksen Suomen opettajainkoulutuksen valtavirtaukseksi.  Hänen teoksiaan luettiin oppikirjoina Suomen opettajaseminaareissa 1940-luvulle asti. Uransa loppuaikoina hän tosin alkoi itsekin arvostella herbartilaista suuntausta liian yksipuoliseksi.
Muistaminen

Soinisen mukaan on nimetty Mikael Soinisen tie Helsingin Pukinmäessä vuonna 1968. Siellä on toiminut myös hänen mukaansa nimetty Soinisen koulu, joka on nykyään osa Pukinmäenkaaren peruskoulua. Soinisen perustama kokeilukoulu toimi samassa kaupunginosassa vuoteen 1954.
Teoksia

Folkskola i hvarje by: eller frågan om skol- och undervisningsplikt (1884)
Koulutoimesta Pohjois-Amerikan Yhdysvalloissa, lisensiaatinväitöskirja (1887)
Om induktiv metod i undervisningen, dosentuurinväitöskirja (1891)
Om den praktiska tillämpningen af en på biocoenosens princip grundad metod vid undervisningen i naturhistoria (1891)
Koulun lukukirja, kolme osaa (1891)
Neuvoja maalaiskansakoulujen perustamiseen ja hoitoon (1899)
Yleinen kasvatusoppi (1900)
Opetusoppi, kaksi osaa (1901, 1906)
Mihin suuntaan meillä on väkijuomalainsäädäntö kehitettävä? (1902)
Suomen kirja (1904)
Mitä uusi aika vaatii kansanopetuksen nähden? (1906)
Lyhyt kasvatus- ja opetusoppi (1911)
Historian oppikirja kansakouluja varten (1911), Alpo Noposen kanssa
Kansakoulun jatko-opetuksen uudistus (1911)
Oppivelvollisuusasia (1913)
Osuustoiminta kansan kasvatuskeinona (1914)
Maalaiskansakoulun uudistuksesta (1916)
Ystävyysseura

Suomessa toimivat ystävyysseurat (Pohjola-Norden vaalean- ja maakohtaiset tummanvihreällä)
Ystävyysseura on toisen maan, eli ystävyysmaan, tuntemusta edistävä ja siihen kulttuurisuhteita ylläpitävä seura.
1900-luvun alussa kahden maan välisistä kulttuurisuhteista saatettiin sopia valtiosopimuksilla, joissa sovittiin muun muassa kulttuurivaihto-ohjelmista. Nykyään kulttuurisuhteita solmitaan valtiosopimuksilla vain poikkeustapauksissa ja kulttuurisuhteiden katsotaan parhaaksi muodostuvan kansalaisista eikä valtioista lähtien. Ystävyysseurat toteuttavat kulttuurivaihtoa kansalaislähtöisesti. Muun muassa kehitysmaat toivovat silti yhä kulttuurisopimusten solmimista.
Suomessa toimivat ystävyysseurat

Suomessa on yli sata ystävyysseuraa, joista valtaosa on Ystävyysseurojen liiton jäseniä.
Suomen ensimmäinen ystävyysseura perustettiin 1880-luvulla. Sen tarkoitus oli luoda suhteita suomalaisten ja virolaisten välille. Alun perin ystävyysseuroja kutsuttiin ulkomaanyhdistyksiksi. Ensimmäisten ulkomaanyhdistysten innoittajina olivat heimoaate, skandinavismi ja Suomen taiteen kultakauden frankofilia. 1920- ja 1930-luvuilla Suomen eurooppalaisia yhteyksiä pyrittiin vahvistamaan myös ystävyysseuroja perustamalla.
Opetus- ja kulttuuriministeriö myöntää valtakunnallisten ystävyysseurojen toimintaan yleisavustuksia eli vuotuiseen toimintaan tarkoitettuja toiminta-avustuksia. Ehtona on, että toiminta on vakiintunutta sekä yhteiskunnallisesti ja kulttuuripoliittisesti vaikuttavaa. Eduskunta päättää vuosittain, minkä enimmäissumman ministeriö käyttää avustuksiin.
Opetus- ja kulttuuriministeriön vuosina 2012–2020 myöntämät yleisavustukset valtakunnallisten ystävyysseurojen toimintaan:
Suomessa toimivat ystävyysseurat

| Suomi–Venäjä-Seura | &&&&&&&&01141000.&&&&001 141 000 € | &&&&&&&&01122000.&&&&001 122 000 € | &&&&&&&&01139000.&&&&001 139 000 € | &&&&&&&&01139000.&&&&001 139 000 € | &&&&&&&&01139000.&&&&001 139 000 € | &&&&&&&&01139000.&&&&001 139 000 € | &&&&&&&&01075000.&&&&001 075 000 € | &&&&&&&&&0915000.&&&&00915 000 € | &&&&&&&&&0915000.&&&&00915 000 € | &&&&&&&&&0878500.&&&&00878 500 € | &&&&&&&&&0825900.&&&&00825 900 € |
| Sveitsin Ystävät Suomessa | &&&&&&&&&&&03500.&&&&003 500 € | &&&&&&&&&&&03000.&&&&003 000 € | – | &&&&&&&&&&&08000.&&&&008 000 € | &&&&&&&&&&&04000.&&&&004 000 € | – | – | – | – | – | – |
| Tuglas-seura | &&&&&&&&&0256000.&&&&00256 000 € | &&&&&&&&&0246000.&&&&00246 000 € | &&&&&&&&&0251000.&&&&00251 000 € | &&&&&&&&&0251000.&&&&00251 000 € | &&&&&&&&&0251000.&&&&00251 000 € | &&&&&&&&&0251000.&&&&00251 000 € | &&&&&&&&&0255000.&&&&00255 000 € | &&&&&&&&&0260000.&&&&00260 000 € | &&&&&&&&&0260000.&&&&00260 000 € | &&&&&&&&&0250000.&&&&00250 000 € | &&&&&&&&&0265000.&&&&00265 000 € |
| Ystävyysseurojen liitto | &&&&&&&&&&&09500.&&&&009 500 € | &&&&&&&&&&&09000.&&&&009 000 € | &&&&&&&&&&&09200.&&&&009 200 € | &&&&&&&&&&&09200.&&&&009 200 € | &&&&&&&&&&&09200.&&&&009 200 € | &&&&&&&&&&&09200.&&&&009 200 € | &&&&&&&&&&010000.&&&&0010 000 € | &&&&&&&&&&010000.&&&&0010 000 € | &&&&&&&&&&010000.&&&&0010 000 € | &&&&&&&&&&&09600.&&&&009 600 € | &&&&&&&&&&&09600.&&&&009 600 € |
| Pohjola-Norden | – | – | – | – | – | – | &&&&&&&&&0440000.&&&&00440 000 € | – | &&&&&&&&&0440000.&&&&00440 000 € | – | – |
| Mad House -ystävät | – | – | – | – | – | &&&&&&&&&&010000.&&&&0010 000 € | – | – | – | – | – |
| Pohjoinen oopperakomppania | – | – | – | – | – | &&&&&&&&&&&05000.&&&&005 000 € | – | – | – | – | – |
| Turun Naiskeskus-yhdistys | – | – | – | – | – | &&&&&&&&&&&05000.&&&&005 000 € | – | – | – | – | – |
Aatto Sirén

| Aatto Sirén |
| --- | --- |
 Aatto Sirén vuonna 1907.
Kansanedustaja
 22.5.1907–1.2.1914, 4.4.1917–16.5.1918, 1.8.1929–20.10.1930, 1.9.1933–31.8.1936  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1873 Orimattila
Kuollut: 14. maaliskuuta 1955 (81 vuotta) Orimattila
Ammatti:  kirvesmies, pienviljelijä
Adolf Johan (Aatto) Sirén (23. joulukuuta 1873 Orimattila – 14. maaliskuuta 1955 Orimattila) oli suomalainen poliitikko, joka toimi Suomen sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana neljään otteeseen vuosina 1907–1914, 1917−1918, 1929–1930 ja 1933–1936. Maatalousasioihin erikoistuneen Sirénin ura työväenliikkeessä kesti lähes puoli vuosisataa. Sisällissodan aikana hän toimi kansanvaltuuskunnan maanviljelyshallituksen johtajana ja pakeni sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle. Sirén palasi Suomeen 1921 ja lyhyen vankeustuomion kärsittyään lähti jälleen mukaan politiikkaan. Hänet tunnettiin myös ahkerana kirjoittajana, joka työväenlehdissä julkaistujen poliittisten kannanottojen ja vaalikirjasten ohella laati runoja sekä lyhyitä tarinoita.
Elämä > Varhaiset vuodet

Kirvesmiehenä työskennellyt Sirén oli Orimattilan työväenyhdistyksen perustajajäsen ja puheenjohtaja. Hän alkoi kirjoittamaan työväenlehtiin jo vuonna 1898. Sirén osallistui muun muassa suurlakkoon ja oli SDP:n puolueneuvoston jäsen vuoden 1906 puoluekokouksesta lähtien. Hän edusti puolueen siltasaarelaisen suuntauksen ydinjoukkoa keskittyen erityisesti torpparien aseman parantamiseen. Vuonna 1906 Tampereen torpparikokouksessa Sirén valittiin torpparien keskustoimikuntaan yhdessä Voitto Elorannan, Samuli Häkkisen, Kössi Kaatran ja J. R. Merisen kanssa. Kaksi vuotta myöhemmin Tampereella pidettiin hänen aloitteestaan toinen yleinen torpparikokous. Torpparikysymyksessä Sirén poikkesi pitkään SDP:n yleisestä linjasta. Hän vastusti torpparivapautusta, koska piti itsenäistä pienviljelyä kannattamattomana ja pelkäsi sen johtavan  velkaorjuuteen. Sirénin mielestä torpparin asema oli taloudellisesti pienviljelijää turvatumpi. Hänet valittiin kansanedustajaksi vuonna 1907 järjestetyissä ensimmäisissä eduskuntavaaleissa. Orimattilan kunnanvaltuuston jäsen Sirén oli vuosina 1915−1918.
Elämä > Sisällissota ja pako Venäjälle

Sisällissodan käynnistyttyä Sirén nimettiin kansanvaltuuskunnan maatalousasiain osaston maanviljelyshallituksen johtajaksi. Hän laati luonnoksen väliaikaisesta asetuksesta maan yksityisomistuksen lakkauttamiseksi, mutta kansanvaltuuskunta ei ottanut esitystä käsittelyyn. Maanviljelyshallituksen tehtäviensä ohella Sirén oli työväen pääneuvoston jäsen ja toimi sen ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajana. Kun kansanvaltuuskunta oli huhtikuun alussa evakuoitu Viipuriin, pakeni Sirén puolisonsa kanssa Pietariin ennen Viipurin taistelun käynnistymistä. Vapunpäivänä he jatkoivat junalla punapakolaisille perustettuun Buin siirtolaan Keski-Venäjälle. Sirén toimi aluksi johtotehtävissä suomalaisten pyörittämässä puunjalostustehtaassa, kunnes muutti tammikuussa 1920 Inkeriin, jossa hän työskenteli opettajana Toksovassa Vaarakkalan kylässä.
Elämä > Paluu kotimaahan

Sirén palasi Suomeen kesällä 1921 ja sai syyskuussa Turun hovioikeudelta yhdeksän vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksesta. Hän kärsi rangaistustaan Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta vapautui armahduslakien nojalla jo lokakuussa 1922. Vapauduttuaan Sirén viljeli pientilaa Mallusjoella ja kirjoitti maatalousasioista Suomen Sosialidemokraattiin. Hän julkaisi myös pakolaisvuosistaan kertovan muistelmateoksen. Vuonna 1928 Sirén valittiin jälleen Orimattilan kunnanvaltuustoon, ja 1929 hän nousi varasijalta eduskuntaan, kun Matti Turkia ei ollut vaalikelpoinen. Vuoden 1930 vaaleissa Sirén putosi eduskunnasta, mutta hänet valittiin uudelleen vielä kolme vuotta myöhemmin. Sirén oli viimeistä kertaa ehdolla vuonna 1936. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1931 ja 1943.
Perhe

Aatto Sirénin puoliso oli Maria Charlotta Kuoppala, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1899.
Teoksia

Hajamuistelmia pakolaiselämästä : punapakolaisena Venäjällä.  Helsinki:  Työväen Sanomalehti, 1923.  Teoksen verkkoversio (PDF).
Sirén, Aatto: Torpparivapautus ja sosialidemokraattinen puolue.  (Teoksessa ”Sosialidemokraattinen puolue 25 vuotta”)  Helsinki:  Sosialidemokraattinen puoluetoimikunta, 1924.
Adjutantti

Kroatian presidentin adjutantti.
Adjutantti (latinan verbistä adiutare, auttaa) on upseeri, joka avustaa ylempiarvoista upseeria. Yleensä ainakin Puolustusvoimien ylimmällä johdolla on käytössään adjutantteja.   Suomessa puolustusministerillä on yksi adjutantti, Puolustusvoimien ylipäälliköllä eli tasavallan presidentillä heitä on kolme. Tämän lisäksi myös puolustusvoimain komentajalla on adjutantti.
Adjutanttien asema vaihtelee maasta toiseen. Ranskassa komppanian ylimmän aliupseerin virka on nimeltään adjutantti. Yhdysvalloissa kansalliskaartin komentaja on ”valtionadjutantti”, State adjutant.
Sivuadjutantti ja kenraaliadjutantti

Sivuadjutantti oli Venäjän keisarin henkilökohtainen adjutantti. Kenraalin arvoluokkaan kohotettuna hän oli kenraaliadjutantti. Ruotsin armeijassa kenraaliadjutantti oli 1700- ja 1800-luvuilla ylipäällikön apulaisena toimiva upseeri. Ruotsissa oli myös 1790-luvulta vuoteen 1840 kaksi kuninkaan kenraaliadjutanttia, toinen maavoimia ja toinen laivastoa varten. Heidän tehtävänsä oli esitellä komentoasiat, varsinkin henkilöasiat, kuninkaalle. Kenraaliadjutantti on ollut kenraalimajurin ja everstin välinen arvoaste Ruotsin armeijassa. Myös keisarillisen Saksan ja Venäjän armeijoissa on ollut kenraaliadjutantteja.
Suomen tasavallan presidentin adjutantit

Suomen tasavallan presidentin adjutantit ovat puolustusvoimien palveluksessa olevia upseereja, jotka on komennettu tasavallan presidentin kansliaan.
Liike Nyt -eduskuntaryhmä

| Liike Nyt -eduskuntaryhmä |
| --- | --- |
Asema:  Oppositio
Perustettu:  26. huhtikuuta 2018
Puheenjohtaja:  Hjallis Harkimo
Vaalipiiri:  Suomen valtiopäivät
Varapuheenjohtajat:  Karoliina Kähönen
Pääsihteeri:  Iina Ilmarinen
Edustus:  1 / 200
Kotisivu:  https://liikenyt.fi
Liike Nyt -eduskuntaryhmä (Liik) on Liike Nyt -puolueen yhteistyöelin eduskunnassa.
Ryhmän perusti Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmästä eronnut Hjallis Harkimo 26. huhtikuuta 2018. Ryhmään liittyi aiemmin Perussuomalaiseen ja Siniseen eduskuntaryhmään kuulunut Maria Lohela tammikuussa 2019.
2019 eduskuntavaaleista lähtien Liike Nyt -eduskuntaryhmän on jälleen muodostanut Harkimo yksin. Vaalikaudella 2023-2027 Liike Nyt -eduskuntaryhmän ainut kansanedustaja Harry Harkimo toimii Tulevaisuusvaliokunnan jäsenenä ja Ulkoasiainvaliokunnan varajäsenenä.
Sophia Antipolis

Sophia Antipolis on teknopoli, joka sijaitsee Nizzan ja Cannesin välisellä alueella, kaupunki koostuu pääsääntöisesti erilaisista ja erikokoisista informaatio- ja kommunikaatioteknologiaan erikoistuneista yrityksistä.
Teknopoli sijaitsee Valbonne Sophia-Antipolis’n kunnan alueella. Vaikka kunta ja teknopoli ovat yhtä kokonaisuutta, niin kuitenkin on tehtävä ero asukkaiden nimityksen suhteen. Sophia-Antipolis’in asukkaita kutsutaan ”sophipolitains”-nimellä ja Valbonnen kylän asukkaita kutsutaan nimellä ”valbonnais”.
Elävän urbaanilegendan mukaan senaattori Pierre Lafitte, kansallisen kaivoskoulun johtaja, puolusti suurella innolla sekä teknopolin rakentamista että myös tulevaa nimeä tälle kokonaisuudelle. Hänen vaimonsa oli näet Sophia, josta tulee nimen ensimmäinen osa ja loppuosa tulee Antibesin kaupungin vanhasta nimestä. Todellisuutta lienee kuitenkin se, että nimi Sophia tulee nimen alkuperäisestä merkityksestä, Viisauden jumalattaresta ja loppuosa on jo legendan mukainen eli kreikkalaisesta Antibesin kaupungin nimestä.
Alue on kooltaan noin 2 300 hehtaaria ja sen noin 1 300 erilaista ja erikokoista yritystä työllistävät yli 27 000 henkilöä. Valikoitu luettelo yrityksistä ja yhteisöistä, jotka ovat siirtäneet ainakin osan toiminnoistaan Sophia-Antipolis’iin:
Amadeus, matkailualan teknologiayritys
Hewlett-Packard, tietotekniikka,
Air France, lentoyhtiö,
Carrefour, hypermarkettien pääkonttori,
Accenture, yrityskonsulttiyhtiö,
European Telecommunications Standards Institute (ETSI),
INRIA, Sophia-Antipolis’n yksikkö. Informaatio ja automaatiotekniikan kansallinen instituutti,
CNRS,  Ranskan kansallinen tieteellisen tutkimuksen keskus,
INRA, Ranskan kansallinen maataloustutkimuksen keskus,
SKEMA Business School, Ranskalainen kaupallinen koulutusinstituutti,
Pariisin Kansallisen kaivoskorkeakoulun laboratoriot,
Polytech'Nice Sophia, (Nice Sophia-Antipolis’n yliopiston teknillinen korkeakoulu),
European Research Consortium for Informatics and Mathematics (ERCIM),
European home of the World Wide Web Consortium (W3C)
Samankaltainen kokeilu on meneillaan myös Grenoblessa, jonka itäisessä osassa Grésivaudan’issa toimii Inovallée, sekä Marseillessa, jossa olevassa Gombert’in linnassa toimii myös teknopoli.
Aiheesta muualla

Sophia-Antipolis.fr (ranskaksi) (englanniksi)
Nizza-Sophia-Antipolis yliopisto (ranskaksi) (englanniksi)
Bynesetin kirkko

| Bynesetin kirkko Byneset kirke |
| --- | --- |

Sijainti:  Trondheim, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Nidarosin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1100-luku
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  150
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Bynesetin kirkko (norj. Byneset kirke) on Trondheimin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1100-luvulta.
Kuvia

Alttari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bynesetin kirkko Wikimedia Commonsissa
Akku

Neljä nikkelimetallihydridiakkukennoa
Akku (alun perin akkumulaattori < lat. accumulare "kasata") on laite, joka varastoi sähköenergiaa sähkökemiallisessa muodossa. Ladattaessa akku muuttaa sähköenergian kemialliseksi energiaksi ja purettaessa takaisin sähköenergiaksi. Sanalla akku tarkoitetaan yleisesti sekundäärikennoja, jossa purkauksen aikana tapahtuu ensiksikin primäärireaktio, jossa sähköenergia vapautuu. Sen lisäksi tapahtuu sekundäärireaktio, jossa purkauksessa vapautuneet yhdisteet sitoutuvat kemiallisesti akkuun. Näin reaktiot ovat myös käänteisiä, eli akku voidaan jälleenvarata. Paristoissa sen sijaan tapahtuu vain primäärireaktio ja reaktiotuotteet sitoutuvat esimerkiksi imeytymällä kennon materiaaleihin. Näin ollen reaktiot eivät ole kahdensuuntaisia. Paristoja sanotaan myös primäärikennoiksi. Akku-sanaa voidaan käyttää myös energian säilömisestä paineeseen esimerkiksi paineakkuun tai muulla tavalla, esimerkiksi vauhtipyörään.
Kemiallisessa sähköparissa jännitesarjan mukaan vähemmän jalo metalli syöpyy elektrolyyttiin jalomman pelkistyessä levylle. Esimerkiksi tyhjän lyijyakun molemmat lyijylevyt ovat peittyneet lyijysulfaatilla ja ladattaessa akun positiivinen napa hapettuu lyijyoksidiksi ja negatiivinen napa pelkistyy lyijymetalliksi ja lyijysulffaatin rikkiosa rikkihapoksi.
Historia

Gaston Planté kehitti vuonna 1859 lyijyakun kahdesta lyijykelmusta, jotka oli eristetty kumisuikaleilla ja upotettu 10-prosenttiseen rikkihappoon.
2000-luvulla akkutekniikan kehitykseen on vaikuttanut muun muassa jaksollisien energialähteiden kuten tuulivoiman ja aurinkoenergian lisääntynyt käyttö.
Akkutyyppejä > Perusjako

Akut voidaan jakaa perinteisiin akkuihin ja litiumakkuihin. Perinteiset akut jaetaan kahteen perusryhmään niissä olevan elektrolyytin mukaan:
happoakku, jossa elektrodit ovat lyijyä
lipeäakku, jossa elektrodit ovat nikkeliä, kadmiumia, rautaa tai metallihydridiä.
Elektrolyytti voi olla nesteen sijaan hyytelöä tai erityyppistä polymeeria.
Kiinteän olomuodon akuissa (engl. solid state) ei ole lainkaan nesteitä sisällä.
Akut voivat käyttää nesteitä tai kaasua virtausakkuna, jolloin akkujen valmistus eroaa merkittävästi.
Akkutyyppejä > Elektrolyyttimateriaalien mukaan

lyijyakku
suljettu lyijyakku (lyijyhyytelö tai AGM)
nikkelikadmiumakku (NiCd)
nikkelimetallihydridiakku (NiMH)
litiumioniakku (Li-ion)
natriumioniakku
litiumpolymeeriakku (LiPo)
Magnesium-antimoniakku
sinkki-bromiakku
rikki-natriumakku
Akkutyyppejä > Käyttötarkoituksen mukaan

käynnistysakku
paikallisakku
vapaa-ajan akku
sähkövarasto
Nikkelikadmiumakku (NiCd)

Nikkelikadmiumakku keksittiin alun perin jo vuonna 1899. Waldemar Jungner ja Thomas Alva Edison saivat patentit lipeäakulle lähes samanaikaisesti. Molemmilla oli useita patentteja lipeäakkuihin: Jungnerilla NiCd-akuille: Swed. Pat. No. 8,558 (1897), 10,177 (1899), 11,132 (1899), 11,487 (1899) ja 15,567 (1901, Huom: FeOH) sekä Ger.Pat 110,210 (1899). Edisonilla NiFe-akuille: Ger.Pat 157,290 (1901, U.S. Pat. No. 678,722 (1901), 692,507 (1902). Avoin NiCd-akku on ollut teollisuuskäytössä keksimisestään lähtien. Suljettu NiCd-akku patentoitiin jo 1930-luvulla (Dassler ym., Ger.Pat. 674,829, 1933). Kuluttajamarkkinoille se tuli vasta 1950-luvulla, kun oivallettiin negatiivisen massan ylimitoituksen vaikutus vedyn kehityksen vähentämiseksi. NiCd-akku on vanhimpia markkinoilla edelleen olevia akkutyyppejä.
NiCd-akun positiivinen elektrodi on valmistettu nikkelihydroksidista ja negatiivinen kadmiumista. Nikkelihydroksidin valmistuksessa käytetään jauhemetallurgista 255-tyyppistä nikkelijauhetta.lähde tarkemmin? Elektrolyyttinä on kaliumhydroksidiliuos. Vaikka uusia akkutekniikoita on viime aikoina kehitetty, ovat myös NiCd-akkujen ominaisuudet kehittyneet. Kapasiteetti on kasvanut ja muisti-ilmiötäkin on saatu vähennettyä.
Syksystä 2009 alkaen EU:n alueella direktiivin 2006/66/EY mukaan NiCd-akkuja ei ole saanut käyttää kuluttajatuotteissa. Käyttö on sallittua vain erikseen ilmoitetuissa käyttötarkoituksissa, koska kadmium (Cd) on ympäristölle ja ihmisille erittäin vaarallinen myrkky.
Nikkelikadmiumakku (NiCd) > Ominaisuudet

NiCd-akun kestoikä on suuri oikein käytettynä. NiCd-akun virranantokyky on suuri: akkua voidaan kuormittaa yli 10 C:n virralla (eli esimerkiksi 1,2 Ah:n akkua 12 A:n virralla), ja hetkellisesti akku kykenee antamaan vielä huomattavan paljon suurempiakin virtapulsseja, koska sen sisäinen resistanssi on matala. Tämän vuoksi NiCd-akkuja käytetään paljon virtaa tarvitsevissa työkaluissa, esimerkiksi porakoneissa. Käyttölämpötila-alue on laaja, ja akku antaa virtaa hyvin pakkasellakin, koska elektrolyytti toimii vain virrankuljettimena eikä osallistu reaktioon. Suljettuja NiCd-kennoja valmistetaan erilaisilla tekniikoilla ja ominaisuuksilla monenlaisiin käyttötarkoituksiin. Esimerkkinä voidaan mainita nappikennot, jotka valmistetaan massatekniikalla, ja sylinterimäiset kennot, jotka valmistetaan sintraustekniikalla. Sylinterimäisiä kennoja valmistetaan myös suuremmille käyttölämpötiloille (+70 °C). NiCd-akku kestää muita akkutyyppejä paremmin väärinkäyttöä, esimerkiksi ylilatausta ja syväpurkausta. Se ei ole arka syväpurkauksille eikä vahingoitu, vaikka sitä pidetään varaamattomana pitkäänkin.