Lauri Jokinen
Toiminta Huittisissa

Jokinen toimi Huittisissa useissa kunnallisissa luottamustehtävissä sekä vaikutti eri yhdistyksissä. Hän oli myös uskonnon-, historian- ja kieltenopettajana Lauttakylän yhteiskoulussa sekä Huittisten varavankilan pastorina. 1920-luvun lopussa Jokinen lähti mukaan äärioikeistolaiseen kommunisminvastaiseen liikkeeseen. Syyskuussa 1930 hän oli perustamassa Suomen Lukon ja tammikuussa 1931 sen seuraajaksi Lapuan liikkeen paikallisosastoa toimien myös molempien puheenjohtajana. Lisäksi hän oli vuonna 1931 perustetun Huittisten seudun rintamiesyhdistyksen puheenjohtaja.
Kesällä 1931 Suomen Sosialidemokraatti tuomittiin sakkoihin lehden julkaistua Jokiseen viitaten jutun otsikolla ”Pappi kyytimiehenä”, vaikkei Huittisissa ollut tapahtunut yhtään kommunistien kyyditystä. Jokinen oli kuitenkin toukokuun alussa osallisena Lauttakylän torilla tapahtuneessa välikohtauksessa, jossa Totuuden Torvea myyneen miehen kimppuun oli hyökätty ja hänet oli pakotettu auton kyytiin. Myöhemmin Lapuan liikkeen toiminnan loppuvaiheessa Jokinen antoi tukensa kyydityksille allekirjoittamalla niin sanotun ”kyyditysilmoituksen”. Mäntsälän kapinan aikana maaliskuussa 1932 Jokinen johti seuratalo Karhulaan kokoontuneita Huittisten seudun lapualaisia yhdessä yhteiskoulun johtajan Paavo Arvolan, tyrvääläisen tilanomistajan Taavetti Kanniston ja suojeluskunnan paikallispäällikkönä toimineen Uuno Martinantin kanssa. Jokisen mukaan Suomen asiat eivät järjesty, ennen kuin ”kolme sataa päätä putoaa”.
Suomen itsenäistymisen jälkeen Jokinen oli aitosuomalainen kokoomuksen kannattaja, mutta vaihtoi Lapuan liikkeen lakkauttamisen jälkeen sen seuraajaksi perustetun IKL:n riveihin. Hän toimi toukokuussa 1933 perustetun IKL:n Huittisten paikallisosaston puheenjohtajana. Jokinen ja Arvola perustivat Huittisiin myös IKL:n Sinimustat-nuorisojärjestön paikallisosaston. Jokinen saattoi antaa oppilaalle huonon numeron, jos tämä ei kuulunut Sinimustiin. Opettajana toimiessaan Jokiselle ei riittänyt, että koululaiset olivat jäsenenä suojeluskunnan poikaosastossa, vaan hän saattoi antaa huonompia numeroita niille, jotka eivät kuuluneet myös Sinimustiin.
1930-luvun vaihteessa Jokinen arvosteli usein puolueettomana pysytellyttä Lauttakylä-sanomalehteä, jonka johtokunnassa hän oli vuosina 1931–1932. Johtokunnassa toimessaan Jokinen yritti vaikuttaa lehden linjaan ja kanavoida sen tukirahoja lottien ja VPK:n sijasta Lapuan liikkeelle ja suojeluskunnalle. Jokinen ja Arvola kirjoittivat usein lehden yleisönosastoon Lapuan liikettä puolustavia kirjoituksia. Hän laittoi myös oppilaat arvostelemaan lehteä, minkä johdosta se lopetti koulun tukemisen. Lisäksi Jokinen vaati palkkioita toimittamistaan kirkollisista uutisista ja ilmoituksista, johon lehti ei suostunut.
Vuonna 1933 Jokinen oli ehdokkaana Huittisten kirkkoherran vaalissa, mutta ei tullut valituksi. Hänen kannattajansa jakoivat kirkossa vaalimainoksia toisen ehdokkaan Jokioisten kirkkoherran E. W. Elovaaran vaalisaarnan aikana, mikä aiheutti 134 seurakuntalaisen allekirjoittaman kantelun tuomiokapitulille. Sotavuosina Jokinen kieltäytyi ottamasta pappilaan yhdeksänhenkistä evakkoperhettä, minkä vuoksi lääninhallitus joutui tekemään pakkosiirtopäätöksen. Huhtikuussa 1943 hän saarnasi Toivo Koljosen surmaamien uhrien hautajaisissa.
Lauttakylän yhteiskoulussa vuosina 1940–1949 opiskellut Tellervo Koivisto on kertonut Jokisen opettajana toimiessaan pahonpidelleen useita oppilaina olleita tyttöjä. Koiviston mukaan hän piiskasi jonkun tekosyyn nojalla uhrejaan pappilan kansliassa paljaalle takapuolelle. Jäljet jättänyt lyöminen loppui vasta kun tyttö alkoi itkemään. Koivisto ei pitänyt tapahtumia varsinaisesti seksuaalisena ahdisteluna, vaan hänen mukaansa Jokisen silmistä näkyi ”sadistinen kiihko”. Kiusaaminen kohdistui vain naapuripitäjistä saapuneisiin tyttöihin, joilla ei ollut Huittisissa perheenjäseniä turvanaan. Vuonna 1998 Huittisten seurakunta päätti maalata Jokisen muotokuvan, jota eräs Huittisissa asunut Koiviston luokkatoveri oli vastustanut.
Seurakuntalaisten keskuudessa Jokisen vastustus kasvoi sotavuosien jälkeen, mutta eläkkeelle hän jäi vasta vuonna 1956. Tuolloin kirkkoneuvosto ilmoitti pitävänsä seurakunnan ja Jumalan valtakunnan työn kannalta suotavana hänen siirtymistään ensitilassa eläkkeelle.