stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janna
Erot kristinuskoon

Kirkkoisä Augustinuksen (k. 430) esittämä kristillinen näkemys taivaasta on abstraktimpi kuin islamin pyhien kirjoitusten antama kuva. Augustinus kirjoittaa: "Kaikki taivaallisilla asuinsijoilla sijansa saaneet kuolemattomat autuaat olennot iloitsevat, kun saavat olla osallisia luojastaan." Tuomas Akvinolainen (k. 1274) luonnehtii ikuista elämää yhdellä sanalla, "autuus."   Autuus on kuitenkin jotain sellaista, jota hurskas ihminen tavoittelee jo tässä elämässä, ja voi sen osittain, vaikka ei täydellisesti, myös saavuttaa. Islamin Paratiisi on sen sijaan monessa suhteessa maallisen oikeauskoisuuden vastakohta: siellä on usein sallittua se, mikä täällä on kielletty. Profeetan kerrotaan sanoneen: "Siltä, joka juo viiniä tässä maailmassa, se on kiellettyä seuraavassa." Viini on  kiellettyä maan pinnalla, mutta virtaa Taivaassa; silkkivaatteet ovat kiellettyjä tässä elämässä, mutta tuonpuoleisessa niihin pukeudutaan; homoseksuaalisuudesta saa täällä kuolemantuomion, mutta Paratiisissa on tarjolla kauniita poikia: "Heidän parissaan kiertelee palveluspoikia, jotka ovat kuin kallisarvoisia helmiä" (52:24). Köyhät kärsivät tässä maailmassa, mutta heitä on erityisen paljon Paratiisin iloissa.
Jo keskiajalta lähtien kristityt ovat pilkanneet islamia sen vulgaarin aistillisesta ja ylellisyyttä korostavasta paratiisikuvasta. Tämä näkyy etenkin puhuttaessa huureista eli Paratiisin neidoista. Matteuksen evankeliumin mukaan Taivaassa ei mennä vihille vaan ollaan kuin enkelit (Matt 22:30). Taivaassa ei ole sukupuolista nautintoa, vaikka autuaat henkiruumiissaan ovat sekä miehiä että naisia. Länsimainen käsitys ruumiillisuudesta pohjautuu pitkälti gnostilaiseen, dualistiseen ajatteluun, jossa liha kuvataan synnillisenä ja sielu vastaavasti puhtaana. Vaikka islam onkin aistillisten ilojen suhteen joskus   kielteisempi kuin kristinusko (kuten naisten pukeutumisessa), sen arvot kääntyvät ympäri, kun kyseessä on Paratiisi.
Jaakko Hämeen-Anttila on pyrkinyt puolustamaan islamin esittämää kuvaa Paratiisista. Hän korostaa, että kansanusko pyrkii aina konkretisoimaan uskonnollisia käsityksiä, eikä sitä pidä verrata teologien esittämiin käsityksiin.
Professori Heikki Palva on todennut, että islamilainen käsitys Paratiisista muistuttaa muinaisten Lähi-idän kristittyjen paratiisikäsitystä. Hän lainaa Syyrian kirkon tärkeimmän saarnamiehen Efraim Syyrialaisen  (n. 306–373) tekstiä:
Sain nähdä asuinsijat, joissa vanhurskaat majailevat, hyväntuoksuisin ainein voideltuina ja kukkasin kruunattuina - - Ku he loikoilevat pöydän ääressä, puut suojaavat heitä varjollaan - -  Heidän alapuolellaan kasvavat kukat ja yläpuolellaan hedelmät -- Joka on ikänsä pidättynyt viinistä, sitä kohti kurkottuvat paratiisin viiniköynnökset -- Jos joku on elänyt siveästi, naiset ottavat hänet puhtaaseen syliinsä.
Huureja Paratiisissa. Kuva persialaisessa käsikirjoituksessa 1400-luvulta.
Jasinja

| Jasinja (Ясіня) |
| --- | --- |
 Jasinja sijaitsee jokilaaksossa Tšorna Tysa -joen varrella.
 vaakuna
 Jasinja
 Koordinaatit: 48.2704°N, 24.3591°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Taka-Karpatian alue
Piiri:  Rah’ivin piiri
Historiallinen maininta:  1583
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1947
Väkiluku (2022):  8 565
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jasinja (ukr. Ясіня) on kaupunkityyppinen taajama Taka-Karpatian alueen Rah’ivin piirissä Länsi-Ukrainassa. Taajama sijaitsee Tonavan suurimman sivujoen Tiszan vesistöön kuuluvan Tšorna Tysa -joen (Чорна Тиса) varrella, maanteitse noin 235 kilometriä aluekeskus Užhorodista itään.
Tammikuun keskilämpötila on -5,9 °C, heinäkuun +16,7 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä on 898 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Jasinjan väkiluvuksi 8 565 asukasta (2022). Väestönlaskennan 2001 aikaan asukkaita oli 8 043. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 7 720 asukasta.
Ensimmäinen historiallinen maininta Jasinjasta on vuodelta 1583. Hutsulien tasavalta julistettiin Jasinjassa 9. marraskuuta 1918; se oli osa lyhytaikaista (1918–1919) Länsi-Ukrainan kansantasavaltaa. Kaupunkityyppisen taajaman aseman paikkakunta sai 1947. Ukrainan vuonna 2020 laatiman aluejaon mukaan, ja myös ennen tätä aluejakoa, kaupunki on osa Rah’ivin piiriä.
Taajaman tunnetuimpiin nähtävyyksiin lukeutuu puinen kirkko vuodelta 1824. Se on Unescon maailmanperintöluettelon kohteen Puolan ja Ukrainan Karpaattien puiset tserkvat osa, Jeesuksen ylösnousemuksen kirkko tai Jasinjan meidän Herramme ylösnousemuksen kirkko.
Jasinjan rautatieasema.
Taka-Karpatian perinnerakentamisen museo.
Myh’ailo Syroh’manin johdolla 1824 rakennettu Jeesuksen ylösnousemuksen  kirkko (Церква Вознесіння Господнього) Jasinjassa.
Samaa kokonaisuutta.
Katolinen Pietarin ja Paavalin kirkko.
Vanhempi ortodoksinen kirkko.
Toinen ortodoksinen kirkko.
Taajaman asuintaloja.
Kävelysilta joen yli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jasinja Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Ясіня – Mm. 2001 väkiluku
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Tšekki 
Käännös suomeksi
Arvid Janhunen

| Arvid Janhunen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. toukokuuta 1900 Porvoo
Kuollut: 26. marraskuuta 1941 (41 vuotta) Karhumäki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomen kansanvaltuuskunta    Suomi
Palvelusvuodet:  1940–1941
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota   Talvisota   Jatkosota
Sotilasarvo:  Korpraali
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Arvid Mikael Janhunen (8. toukokuuta 1900 Porvoon mlk – 26. marraskuuta 1941 Karhumäki) oli ainoa punaisten puolella Suomen sisällissodan taistellut, jolle myönnettiin Mannerheim-risti.
Arvidin isä oli Rautalammilta Helsingin maalaiskuntaan muuttanut Akseli Janhunen, joka työskenteli renkinä Haltialan kartanossa. Akseli Janhunen kunnioitti kuitenkin auktoriteetteja eikä ollut millään tavoin poliittisesti aktiivinen.
Sisällissodan aika

Arvid Janhunen taisteli Tampereen punakaartin riveissä Pispalassa, ja antautui valkoisille Tampereen taistelun jälkeen. Kalevankankaan vankileirillä hän sairastui keripukkiin, ja menetti hampaansa. Kuulusteluissa Janhunen kertoi liittyneensä punakaartiin muiden yllytyksestä ja ennen kaikkea liittymisestä luvatun 400 markan palkkion toivossa. Janhunen tuomittiin elokuussa 1918 avunannosta valtiopetokseen kolmeksi vuodeksi kuritushuoneeseen, mutta tuomio muutettiin Janhusen isän ja Haltialan kartanon työnjohtajan vetoomuksen jälkeen viiden vuoden ehdolliseksi vankeustuomioksi. Janhunen vapautui vankileiriltä 16. elokuuta 1918. Hän saavutti kutsuntaiän 1920-luvun alussa, mutta häntä ei "poliittisesti epäluotettavana" kelpuutettu suorittamaan asevelvollisuutta.
Talvi- ja jatkosota

Arvid Janhunen hankki itselleen vaatturin ammatin ja muutti Rovaniemelle. Vuonna 1934 hän liittyi suojeluskuntaan, millä hän ilmeisesti halusi ottaa etäisyyttä menneeseen. Talvisodan sytyttyä Janhunen ilmoittautui halukkaaksi rintamalle, mutta punavankitaustansa vuoksi hänet kutsuttiin koulutukseen 21. Prikaatiin Uttiin vasta maaliskuussa 1940. Kyseiseen prikaatiin koottiin vailla sotilaskoulutusta olleita asekuntoisia miehiä. Janhunen ylennettiin korpraaliksi lokakuussa 1940. Jatkosotaan Janhunen lähti Jalkaväkirykmentti 26:n (ns. Ässä-rykmentti) riveissä. Rykmenttiin kuului useita vasemmistolaisen ajatusmaailman omaavia miehiä. Janhunen piti menneisyytensä omana tietonaan eikä puhunut politiikkaa, mutta hänen asetoveriensa uskotaan olleen selvillä siitä, että hän oli entinen punavanki. Myös marsalkka Mannerheim sai todennäköisesti tietoonsa Janhusen menneisyyden, koska kaikkien Mannerheim-ristin ritareiksi ehdotettujen taustat tutkittiin tarkoin.
Korpraali, konepistoolimies Arvid Janhunen oli Mannerheim-ristin ritari numero 43. Kunniamerkki myönnettiin hänelle päivää hänen kuolemansa jälkeen, mutta 4. divisioonan komentaja oli ehdottanut sitä jo 6. marraskuuta 1941 ja perusteluina mainitaan Janhusen ansiot ripeänä ja pelottomana konepistoolimiehenä useissa partioretkissä ja taistelutilanteissa. Erityisesti mainittiin hänen kykynsä saada miehet mukaansa ja hyökkäämään, mikä osoitti, että häneen luotettiin. Erään kerran Janhunen tuhosi Itä-Karjalassa 50 miehen vihollisosaston ja valtasi yksin heidän asemansa. Janhunen oli ensimmäinen sodassa kaatunut ritari: hän haavoittui vihollisen luodista vaikeasti vatsaan ja menehtyi 25. kenttäsairaalassa Juustjärvellä. Hänet on haudattu sankarihautaan Hietaniemen hautausmaalle.
Jo ennen Mannerheim-ristiä Janhuselle oli myönnetty erään menestyksekkään hyökkäyksen johtamisesta neljännen luokan Vapaudenristi miekoilla, joka myönnettiin erittäin harvoin muille kuin upseereille.
Mannerheim ristin kohtalo

Arvid Janhusen saama Mannerheim-risti joutui kadoksiin hänen leskensä mentyä uusiin naimisiin. Ristiä seurasi suurikokoinen pronssinen hautaplaketti, joka on nykyisin Jalkaväkirykmentti 26:n perinnejoukko-osaston Kaartin Jääkärirykmentin perinnehuoneessa Helsingin Santahaminassa. Arvid Janhusen saama Mannerheim-risti huutokaupattiin Helsingissä 1. huhtikuuta 2017. Mannerheim-ristin lähtöhinta oli 30 000 euroa. Merkille on asetettu myös vientikielto, eli sitä ei saa viedä pois Suomesta.
Leoš Janáček

| Leoš Janáček |
| --- | --- |
 Leoš Janáček vaimonsa Zdenka Schulzován kanssa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. heinäkuuta 1854 Hukvaldy
Kuollut: 12. elokuuta 1928 (74 vuotta) Ostrava
Ammatti:  säveltäjä
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera, romantiikka, kansanmusiikki
Soittimet:  urut 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Leoš Janáček [ˈlɛoʃ ˈjanaːtʃɛk] (alk. Leo Eugen Janáček; 3. heinäkuuta 1854 Hukvaldy, Itävallan keisarikunta – 12. elokuuta 1928 Ostrava, Tšekkoslovakia) oli tšekkiläinen säveltäjä. Omaleimaisen tyylin luonutta Janáčekia arvostetaan erityisesti oopperasäveltäjänä. Hänen tuotantoonsa kuuluu lisäksi muun muassa Sinfonietta, sinfonisia runoelmia ja Glagoliittimessu.
Säveltäjänura

Janáček syntyi vaatimattomasti toimeentulevaan opettajaperheeseen ja aloitti muusikonuransa kuoropoikana Brnossa. Hän opiskeli musiikkia Prahassa ja Leipzigissa. Vuonna 1881 hän palasi Brnoon, johon hän perusti myöhemmin Brnon konservatoriona tunnetun oppilaitoksen.
Janáčekin varhaistuotanto on pääasiassa romanttista, mutta myöhemmin hän sai vaikutteita lisäksi määriläisestä ja slovakialaisesta kansanmusiikista. Oopperasäveltäjistä hän piti esikuvanaan venäläistä Modest Musorgskia. Oopperassa Jenůfa hän käytti hyväkseen tutkimuksiaan puhekielen intonaatiosta ja loi näin omaperäisen sävelkielen. Teos sai kantaesityksensä Brnossa, mutta vasta esitys Prahassa 1916 kohotti hänet kansainväliseen maineeseen. Hän tapasi pian sen jälkeen Kamila Stösslován, jolta hän sai inspiraation useisiin myöhäistuotantonsa teoksiin.
Huomattavan osan päätuotannostaan Janáček sävelsi viimeisten elinvuosiensa aikana, vuodesta 1916 alkaen. Sinfonietta sai kantaesityksensä Prahassa vuonna 1926, ja Taras Bulba -rapsodian säveltäjä kirjoitti 1918. Janáčekin esitetyimpiin oopperoihin kuuluva Ukonilma (Káťa Kabanová) kantaesitettiin vuonna 1921. Janáček oli kiinnostunut venäläisestä kirjallisuudesta, josta hän sai aiheen moniin teoksiinsa.
Janáček kapinoi teoksissaan musiikin klassisia muotoja ja sinfonista kehittelyä vastaan. Sen sijaan häntä innostivat ihmisääni ja lyyrinen näyttämötaide. Temperamentiltaan hän oli impulsiivinen ja kiihkeä, mikä näkyy hänen teostensa teemojen lyhyytenä, toistoina, kontrasteina ja profilointien voimana. Hänen oopperoidensa aiheet kertovat säveltäjän herkkyydestä inhimillistä kärsimystä kohtaan, mutta niissä ei unohdeta huumoriakaan. Hänen parhaat saavutuksensa ovat Glagoliittimessu, joka pohjautuu muinaisslaavilaiseen tekstiin, ja Dostojevskin Muistelmia kuolleesta talosta -romaaniin perustuva ooppera Kuolleesta talosta. Janáčekin laajempaa menestystä rajoittaa se, että teokset ovat tšekinkielisiä ja niiden ymmärtäminen on vahvasti sidoksissa kielen osaamiseen.
Vuonna 1928 Janáček vilustui vakavasti ja sairastui keuhkokuumeeseen, johon hän kuoli sairaalassa Ostravassa.
Oopperat

| Oopperan nimi | Suomennos | Ensi-ilta |
| --- | --- | --- |
| Šárka |  | 25.11.1925, Brno |
| Počátek románu | Romaanin alku | 30.4.1894, Brno |
| Jenůfa (Její pastorkyňa) | Jenufa / Hänen kasvattityttärensä | 21.1.1904, Brno |
| Osud | Kohtalo | 25.10.1958, Brno |
| Výlety páně Broučkovy | Herra Broučekin retket | 23.4.1920, Praha |
| Káťa Kabanová | Ukonilma / Katja Kabanova | 23.11.1921, Brno |
| Příhody lišky Bystroušky | Ovela kettu | 6.9.1924, Brno |
| Věc Makropulos | Tapaus Makropulos | 18.12.1926, Brno |
| Z mrtvého domu | Kuolleesta talosta | 12.4.1930, Brno |
Kirjallisuutta

Černohorská, Milena: Leoš Janáček.  (Julkaisija: Janáček-seura. Suomentanut Janáček-Seuran työryhmä)  Hämeenlinna:  Karisto, 1984.  ISBN 951-23-2097-5
Vainiomäki, Tiina: The Musical Realism of Leoš Janáček. From Speech Melodies to a Theory of Composition.  (Diss. Helsingin yliopisto. Acta Semiotica Fennica, 41)  Suomen Semiotiikan Seura, 2012.  ISBN 978-952-5431-36-0  Teoksen verkkoversio (PDF). (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Leoš Janáček (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen)
Leoš Janáček International Music Score Library Project (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Japaninmakaki

| Japaninmakaki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Vanhan maailman häntäapinat Cercopithecidae
Suku::  Makakit Macaca
Laji::  fuscata
Kaksiosainen nimi
 Macaca fuscata  (Blyth, 1875) 
 Japaninmakakin levinneisyys
Katso myös
   Japaninmakaki Wikispeciesissä   Japaninmakaki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Japaninmakaki (Macaca fuscata) on makakeihin kuuluva apinalaji.
Tuntomerkit

Japaninmakakeilla on tyypillisen punaiset, karvattomat posket, joita ympäröi pitkä, harjamainen turkki. Sen ruumis on 55–70 cm pitkä, ja häntä on lyhyt. Kahdella jalalla seisova makaki on 70–120 cm korkea. Painoa on yleensä 8–12 kg, joskus jopa yli 20 kg. Urokset ovat kookkaampia kuin naaraat.
Levinneisyys

Japaninmakaki on maailman pohjoisimpana elävä apinalaji. Sitä tavataan luontaisesti Kyūshūn, Honshūn ja Shikokun saarilla Japanissa.
Joukko japaninmakakeja siirrettiin vuonna 1972 Yhdysvaltojen Texasiin, lähelle Laredon kaupunkia. Ne ovat runsastuneet alueella ja vieraslajina niistä on ollut siellä paikoitellen haittaa.
Elintavat

Kun utelias japaninmakaki keksii jonkin uuden taidon, muut lauman yksilöt omaksuvat sen heti. Siten kaikki makakit ovat ajan myötä oppineet pesemään ruokansa vedessä, erottelemaan riisinjyvät hiekasta, pyydystämään ravintoa vedestä ja lämmittelemään talvella tulen äärellä tai kuumissa lähteissä.
Japaninmakakit elävät luonnossa noin 30-vuotiaiksi ja eläintarhoissa keskimäärin lähes 40-vuotiaiksi.
Japaninmakakeja kuumassa lähteessä.
Japanin maantiede

| Japanin maantiede |
| --- | --- |
 Japani satelliitista kuvattuna
Maanosa:  Aasia
Tilastot
Pinta-ala:  377 835 km²
 – Sisävesi:  13 430 km² (3,55 %)
Rantaviiva:  29 751 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Fuji, 3 776 m
Matalin kohta:  Hachirōgata, -4 m
Pisin joki:  Shinanojoki, 367 km
Suurin järvi:  Biwa, 670 km²
Ilmasto
Ilmasto:  lauhkea vyöhyke
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  kala
Yli kolmesta tuhannesta saaresta koostuva Japani sijaitsee Itä-Aasiassa Tyynenmeren rannikolla. Maan tärkeimmät saaret pohjoisesta etelään ovat Hokkaidō, Honshū (pääsaari), Shikoku ja Kyūshū. Ryūkyūsaaret, joihin kuuluu myös Okinawa, sijaitsevat Kyūshūn eteläpuolella ulottuen yli tuhannen kilometrin päähän lähes Taiwanille saakka. Maan kokonaispinta-ala on 377 835 neliökilometriä, josta noin 75–80 prosenttia on vuoristoa ja lähes yhtä suuri osa on metsien peitossa. Koska suuri osa maan alueesta on soveltumatonta asutuksen, maatalouden tai teollisuuden käyttöön jyrkkien korkeuserojen, ilmaston ja maanjäristysten aiheuttaman maanvyöryriskin vuoksi, Japanin alavilla rannikkoalueilla väestötiheys on erittäin suuri. Maa on yksi maailman tiheimmin asutuista.
Japanilla on rannikkoa yhteensä 29 751 kilometriä. Sitä ympäröivät meret ovat: Filippiinienmeri etelässä, Tyynimeri idässä, Ohotanmeri pohjoisessa, Japaninmeri lännessä ja Itä-Kiinan meri lounaassa. Maa sijaitsee tuliperäisellä ja maanjäristysherkällä alueella "Tyynenmeren tulirenkaan" varrella kolmen mannerlaatan yhtymäkohdassa. Alueella on yhteensä noin 160 tulivuorta, joista kolmasosa on aktiivisia. Japanissa on jatkuvasti pieniä maanjäristyksiä ja suurempia, tuhoisia maanjäristyksiä useita kertoja vuosisadassa. Maanjäristykset johtavat usein tsunameihin. Edelliset vakavat maanjäristykset olivat Tōhokun maanjäristys vuonna 2011, Chūetsun maanjäristys vuonna 2004 ja Kōben maanjäristys vuonna 1995. Myös kuumat lähteet ovat yleisiä, ja monet niistä ovat kehittyneet lomakohteiksi.
Ilmasto

Japani sijaitsee pääosin lauhkealla vyöhykkeellä, ja maassa on neljä vuodenaikaa – viisi, jos sadekausi lasketaan mukaan. Japanin saariston pituuden ja vaihtelevan pinnanmuodostuksen vuoksi maan ilmasto on kuitenkin hyvin monimuotoinen. Pohjoisessa talvet ovat pitkiä ja lunta voi sataa runsaastikin, kun taas eteläisimmillä saarilla ilmasto on jo subtrooppinen. Talvisin kylmä ja kuiva tuuli puhaltaa Siperiasta Japaninmerelle ja kohdatessaan Tyynenmeren lämpimän ilmamassan tuo rankkoja lumisateita maan länsirannikolle. Kesällä vuorostaan kostea, Tyyneltämereltä puhaltava tuuli tuo Japaniin lämmintä ilmaa. Myöhäiskesällä ja syksyn alussa päiväntasaajan alueen trooppiset matalapaineet synnyttävät taifuuneja, jotka tuovat usein rankkasateita. Maa voidaan jakaa kuuteen toisistaan eroavaan ilmastovyöhykkeeseen:
Hokkaidō: Japanin pohjoisimmalla saarella on lauha ilmasto. Talvet ovat pitkiä ja kylmiä, kesät taas lyhyitä ja viileitä. Sademäärä ei kohoa korkeaksi, mutta talvisin saarelle kertyy useimmiten runsaasti lunta.
Japaninmeri: luoteistuuli tuo talvella alueelle paljon lumisateita. Kesällä Japaninmeren rannikolla on viileämpää kuin Tyynellämerellä, vaikka Föhn-tuuli tuokin alueelle joskus erittäin korkeita lämpötiloja.
Keskinen ylänkö: alueella vallitsee tyypillinen sisämaan ilmasto, jossa yön ja aamun sekä talven ja kesän väliset lämpötilaerot ovat suuria. Sademäärät ovat pieniä.
Seton sisämeri: Chūgokun ja Shikokun alueiden vuoret suojaavat aluetta vuodenaikatuulilta, joten lämpötila pysyy lauhana ympäri vuoden.
Tyynimeri: Japanin itärannikon talvet ovat vähäsateisia ja kylmiä, kesät taas kuumia ja kosteita kaakkoistuulen vuoksi.
Ryūkyūsaaret: saarilla on subtrooppinen ilmasto. Talvet ovat lämpimiä ja kesät kuumia. Etenkin sadekauden aikana sademäärät ovat erittäin suuria, ja trooppiset syklonit ovat yleisiä.
Japanin sadekausi alkaa Okinawalla aikaisin toukokuussa ja siirtyy asteittain pohjoiseen, kunnes se hajoaa Pohjois-Japanissa ennen saapumistaan Hokkaidōlle heinäkuun loppupuolella. Tokion alueella Honshūn saaren keskiosassa sadekausi kestää noin kuusi viikkoa: keskimääräinen alkamispäivä on 8. kesäkuuta ja loppumispäivä 20. heinäkuuta.
Kasvillisuus ja eläimistö

Japanin saariston pituus on saanut, ilmaston tavoin, aikaan monipuolisen kasvillisuuden ja eläimistön. Japanissa elää noin 4 500 syntyperäistä kasvilajia. Lajien suureen määrään ovat vaikuttaneet erityisesti lämpötilojen suuri vaihtelu ja suuret sademäärät. Japanin kasvillisuus voidaan jakaa viiteen vyöhykkeeseen: subtrooppinen alue eteläisimmillä saarilla, lämmin ikivihreiden lehtipuumetsien alue pääsaarten eteläosissa, viileä lehtipuumetsien alue Honshūn pohjois- ja Hokkaidōn eteläosassa, subalpiininen vyöhyke Keski- ja Pohjois-Hokkaidōlla sekä alpiininen vyöhyke Honshūn ja Hokkaidōn vuoristoalueilla. Subtrooppisen alueen kasvillisuudella on yhteyksiä Malakan niemimaan lajistoon, kun taas maan keskiosien kasvillisuudella pikemminkin Koreaan ja Kiinaan. Japanin kasvilajisto on runsaan sadan vuoden aikana muuttunut suuresti paitsi kaupungistumisen, myös ihmisen Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta tuomien tulokaslajien vuoksi: Meiji-kaudelta lähtien maahan on tuotu arviolta 200–500 kasvilajia.
Japanin eläimistö koostuu suurelta osin Kiinasta ja Koreasta saapuneista lauhkean vyöhykkeen lajeista, mutta myös Kaakkois-Aasian subtrooppisista ja Siperian subarktisista lajeista. Koska esihistoriansa aikana Japanin saaristo on ollut vuoroin erossa manner-Aasiasta ja vuoroin yhdessä sen kanssa, eläinlajien muuttohistoria alueelle on monimutkainen. Japanissa elää joitakin endeemisiä lajeja, kuten japaninmakaki ja japaninjättisalamanteri; Ryūkyū-saarten lajistoon kuuluu vuorostaan joitakin "eläviä fossiileja", kuten iriomotenkissa. Tiheästä asutuksesta huolimatta suuria maanisäkkäitä elää Japanin vuoristoalueilla suhteellisen paljon. Niihin kuuluvat muun muassa karhut, villisiat, supikoirat, ketut ja peurat. Lintulajeja Japanin alueella elää noin 600; maa sijaitsee merkittävällä lintujen muuttoreitillä. Maan rikas merilajisto, johon kuuluu lukuisten kala- ja äyriäislajien lisäksi pyöriäisiä, valaita ja delfiinejä, on suureksi osaksi kylmän ja lämpimän merivirran kohtaamisen ansiota Japanin lähialueilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Japanin maantiede Wikimedia Commonsissa
Animaatio sademäärän arvioista eteläisessä Japanissa ja ympäröivillä alueilla heinäkuun 20.-27. päivinä vuonna 2009.
Japaninmakakeja elää Honshūlla, Shikokulla ja Kyūshūlla. Pohjois-Honshūn yksilöt ovat maailman pohjoisimpana eläviä apinoita.
Sakura eli kirsikka on Japanin kulttuurille erityisen merkittävä puu. Muita saarille tyypillisiä puita ovat esimerkiksi sugi ja mänty.
Theodor von Liebieg

| Theodor von Liebieg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1872 Reichenberg  Itävalta-Unkari
Kuollut: 24. toukokuuta 1939 Reichenberg  Saksa
Kansalaisuus:  bööminsaksalainen
Arvonimi: vapaaherra, paroni
Muut tiedot
Yritys:  Liebieg & Co.
Asema:  konsernijohtaja
Järjestöjäsenyydet:  Reichenbergin kauppakamarin johtaja (1928–1939)  Saksan valtakunnan kauppakamarin johtokunta (1939)
Puoliso:  Marie Ida o.s. Blaschka (1881–1979)
Vanhemmat:  Theodor von Liebieg (1840–1891)  Angelika o.s. Clemens (1847–1919)
Lapset:  Theodora Angelika (1902–1970)  Johann Wolfgang (1904–1965)  Helene Gabriela (1906–?)  Maria Arabella (1908–1986)  Theodor Alfred (1911–?)
Theodor von Liebieg (joissain yhteyksissä Liebig; 15. kesäkuuta 1872 Reichenberg, Itävalta-Unkari  – 24. toukokuuta 1939  Reichenberg, Saksa) oli bööminsaksalainen vapaaherra, tekstiilitehtailija, paroni ja autoilun uranuurtaja.
Liebieg nousi nuorena perimänsä suuren tekstiiliteollisuusyrityksen johtoon. Vuonna 1893 hänestä tuli eräs ensimmäisistä Itävalta-Unkarin autonomistajista, kun hän osti Benzin, jolla teki maailman ensimmäisen pitkän automatkan. Hän osallistui myöhemmin useisiin kilpa-ajoihin ja toimi innokkaasti autoilun edistäjänä. Vuonna 1897 Liebieg auttoi vaunuvalmistaja NW:tä hankkimaan näytekappaleen Benziltä oman autoprojektin pohjaksi. NW valmisti Liebiegille myöhemmin oman kilpa-auton. Kotikaupunkiinsa Reichenbergiin hän perusti RAF-nimisen autotehtaan vuonna 1906.
Liebiegin johtama tekstiiliteollisuusyritys laajeni ensimmäiseen maailmansotaan asti, mutta Tšekkoslovakian itsenäistymisen jälkeinen aika oli taloudellisesti raskas. Yritys pääsi uudelleen kasvu-uralle, joka jatkui 1930-luvun lamaan asti. Laajeneminen pääsi jälleen käyntiin tilanteen vakiintuessa 1930-luvulla.
Liebiegin poliittinen ura alkoi jo keisarikunnan aikana. Tšekkoslovakiassa hän toimi paikallispolitiikassa ja elinkeinoelämän vaikuttajana. 1930-luvulla hän kuului Sudeettisaksalaisen puolueen tukijoihin.