Marokon sota
Marokon sota

Uusi järjestys ei tuonut Marokkoon rauhaa, päinvastoin. Vuonna 1907 Casablancassa puhkesi ulkomaalaisten vastainen kapina, jonka ranskalaiset joukot kukistivat väkivaltaisesti. Useita tuhansia kuoli ja ranskalaiset miehittivät kaupungin. Tästä huolimatta marokkolaisten vastarinta ulkomaalaisten vaikutusvallan kasvua vastaan jatkui.
Casablancan valtauksen jälkeen ranskalaiset valloittivat kaupunkia ympäröivän Chaouian alueen. Marokkolaiset heimot nousivat kiivaaseen vastarintaan eteniviä ranskalaisia vastaan. Aluksi heimot olivat menestyksekkäitä, mutta vastarinta loppui suurimmaksi osaksi maaliskuussa 1908, kun kenraali Albert d'Amade yllätti heimosoturit kahdesti näiden leireistä. Tällöin ranskalaiset saattoivat käyttää koko tulivoimaansa vihollisia vastaan.
Itä-Marokossa 1908 Luaytey provosoi kapinan Beni Snassenissa valtaamalla Algerian rajalla olleen Oujdan. Marokkolaisten harka (eräänlainen sotajoukko, kooltaan ehkä 4 000 miestä) hyökkäsi harkitsemattomasti ranskalaisten kimppuun, jotka olivat asemissa pienen notkon toiselle laidalle Wadi Kississä. Marokkolaiset joutuivat nousemaan notkosta rinnettä ylös, ja kärsivät kovat tappiot ranskalaisten tykistötulituksessa. Toinen harka koitti vallata Port Sayn välimeren rannalla, mutta sen torjui laivaston tykistö. Kolmas harka yllätti aamunkoitteessa 17. huhtikuuta ranskalaisten leirin Mennabassa, mutta alkumenestyksen jälkeen marokkolaiset sortuivat leirin ryöstelyyn, jolloin ranskalaiset saivat aikaa järjestää puolustuksensa ja vastahyökätä.
Viimeiset taistelut käytiin toukokuussa Bou Denibissä ja syyskuussa Djorfissa. Ranskalaisten tykistö ja konekiväärit muuttivat taistelun Bou Denibissä teurastukseksi. Ranskalaisilla oli 18 tykkiä, mutta harka hyökkäsi silti; tuloksena oli verilöyly. Djorfissa marokkolaiset hyökkäsivät jälleen tyhmästi ranskalaisten asemia vastaan.
Lyautey huomasi, että oli tehokasta luoda kauppapaikka, johon paikalliset heimot tulivat tekemään kauppaa. Näiltä voitiin kerätä tiedustelutietoa tai palkata tiedustelijoita. Ystävälliset marokkolaiset asettuivat myös tukikohdan lähettyville, josta he hakivat vaurautta ja turvallisuutta.
Kapinalliset heimot nostivat Marrakechissä 1907 kilpailevaksi sulttaaniksi Abd al-Hafizin, joka oli hallitsevan sulttaani Abd al-Aziz IV:n veli. Abd al-Aziz jätti pääkaupunki Fèsin syyskuussa 1907 ja pakeni Rabatiin. Hän pyysi tukea eurooppalaisilta, mutta tämä vain vahvisti kapinallisia, sillä teko nähtiin taipumisena eurooppalaisten tahtoon. Tammikuussa 1908 Abd al-Aziz menetti asemansa, kun uudeksi sulttaaniksi julistettiin Fèsissä Abd al-Hafiz. Abd al-Aziz jatkoi taistelua kapinallisia vastaan seuraavana kesänä, mutta hänet lyötiin ja hän luopui marraskuussa 1908 vaatimuksistaan eläkettä vastaan.
Myöskään uusi sulttaani Abd al-Hafiz ei kyennyt ylläpitämään järjestystä maassa ja joutui turvautumaan espanjalaisten ja ranskalaisten apuun. Vuonna 1909 Koillis-Marokon Rifin berberiheimot löivät espanjalaiset Melillassa. Ranskalaisten viimeinen tunkeutuminen Marokkoon tapahtui vuonna 1911. Kohnin mukaan Rifin kapinallisten eteneminen pääkaupunki Fèsiin aiheutti ranskalaisten etenemisen kaupunkiin ja sen pysyvän miehittämisen. Porchin mukaan etenemistä edelsi sulttaanin askarikaartin kapina Fèsissä ranskalaisia neuvonantajia vastaan. Ranskalaiset lähettivät retkikunnan pelastamaan kaupunkiin piiritettyjä eurooppalaisia ja sulttaania. Samaan aikaan alkoi toinen Marokon kriisi, joka loppui vasta marraskuussa 1911, kun ranskalaiset saivat lopulta vapaat kädet toimia Marokossa.
Marrakechin ulkopuolella Sidi-bou Othmainissa käytiin taistelu syyskuussa 1912. Marokkolaiset hyökkäsivät ranskalaisia vastaan, mutta tykistö torjui hyökkäyksen. Lyautey sai Pariisista tiukan käskyn, jossa häntä nimenomaan kiellettiin valtaamasta Marrakechia. Hän taittoi käskyn ja työnsi sen taskuunsa, istui alas ja käski eversti Charles Manginin vallata Marrakechin. Myöhemmin Lyautey väitti, että hän sai käskyn vasta Manginin vallattua kaupungin.