stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomalaisen taruston maantiede
Ei-tieteellisiä teorioita sankarien maasta ja Pohjolasta > Kimmo Aaltosen teoria

Kimmo Aaltonen on esittänyt spekulaation, jonka mukaan Sampo kuvaisi Saarenmaalle pudonnutta Kaalinjärven synnyttänyttä rautameteoriittia. Varhaisella pronssikaudella pudonneen rautameteoriitin sisältämä, maastoon siruina satanut elementtirauta olisi ollut erittäin arvokasta, sillä vaikka rautaa kyettiin muokkaamaan, sitä ei osattu erottaa malmista. Valtava tapahtuma olisi säilynyt kansan muistissa Sampo-kertomuksena sekä runoina tulen kivuista.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Lappi

Lappi oli mytologisesti merkittävä paikka, ja sieltä olivat peräisin pelätyt ja taikavoimaiset lappalaiset. Lappi tarkoitti useilla ryhmillä omaa erämaata tai pohjoisessa päin sijaitsevia syrjäseutuja. Nämä olivat usein kaukanakin nykyisin Lappina tunnetusta alueesta.
Rutja ja Turja yhdistettiin usein Lappiin. Näillä voitiin ehkä myös erikseen viitata Ruijaan tai Kuolaan.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Untamon ja Kalervon kotipaikat

Untamon ja Kalervon ja näiden sukujen välisiä taisteluita kuvaaviin kertomuksiin on toisinaan liitetty oikeita maantieteellisiä alueita. Esimerkiksi Untamon nimelle sukua olevia paikannimiä on runsaasti Länsi-Suomessa. Untamon nimi lienee rautakautinen laina germaanisista kielistä. Esimerkiksi Timo Heikkilä on arvellut, että tarujen Untamo olisi henkilöitymä germaanista vaikutusta saaneesta Länsi-Suomen rautakautisesta väestöstä. Kalervon suvun sijoittaminen kartalle on vaikeampaa. Kalervoa kutsutaan myös Kalevaksi ja hänen poikaansa Kullervoa Kalevanpojaksi. Kalevanpojat olivat monien alueiden tarinaperinteissä useimmiten jättiläisiä, jotka pakenevat yhä syvemmälle syrjäseudulle leviävän uudisasutuksen tieltä, kuten toisissa tarinoissa peikot, pakanat, lappalaiset tai hiidet. Timo Heikkilä olettaa, että Kalevanpojissa (siis myös Kalervon suvussa) ja olisi lappalais-tarinoiden tapaan muistumia sisä-Suomen ihmisryhmistä eri aikakausilta. Sisä-Suomen väki (myös aikanaan hämäläiset ja näiden edeltäjät) oli ehkä usein konflikteissa lounaisen ja läntisen Suomen väestön kanssa, mutta joutui monissa tapauksissa lopulta väistymään tai sulautumaan näiden tieltä.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Aluen järvi

Kansantarinoissa taivaasta putoaa tulikipuna Aluen järveen. Järvi kuohuu yli äyräidensä ja syttyy metsäpalo. Mm. Risto Isomäen esittämän hypoteesin mukaan kertomuksessa on muistuma pronssikaudella tapahtuneesta meteorin putoamisesta, joka teki Viron Saarenmaalle Kaalijärven.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Saari

Saari on kalevalaisessa runoudessa paikka, joka on yleensä yhdistetty Saarenmaahan. Ahti on saarelainen soturi ja kuningas, mutta toisaalta Kalevalassa Ahtiin samaistettu Lemminkäinen käy vain saarella pakomatkalla ja neitoja makaamassa.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Sarajas

Sarajas on äärimmäisen pohjoisen myyttinen meri, jonka nimi on todennäköisesti arjalaisperäinen. Sarajas sijaitsi myyttien maailmassa, täysin tunnetun maailman ulkopuolella.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Rutjan koski

Rutjan koski (myös Kinahmi) oli tulinen ja raivokas meripyörre kaukana pohjoisessa. Sinne manattiin tauteja, ja Väinämöisen kerrottiin lopulta paenneen sitä kautta. Se saattoi olla reitti tuonpuoleiseen eli vainajalaan. Rutja viittasi Ruijaan, tai jos kertoja ei osannut Ruijaa erottaa muusta Lapista, niin pohjoiseen Lappiin ylipäätään. Lapissakin uskottiin tällaiseen pyörteeseen Jäämeressä. Carta marinassa pyörre löytyy Lofoottien eteläpuolelta.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Luotola

Luotola on perinteisesti yhdistetty Ahvenanmaahan, ja Ahvenanmaata tiedetään myös kutsutun toisinaan Luotolaksi. Luotola kuitenkin lienee ollut yleisnimi, joka tarkoitti saaristoa, joten voi olla että muitakin saaristoja on kutsuttu luotoloiksi.
Luotolan rikkaudet mainitaan toisinaan; ne ovat kolikkoja, joita hallitsee ja laskeskelee Ahti. Merisestä ympäristöstä huolimatta Ahti tarkoittanee tässä ihmishahmoa; sankaria ja kuningasta, eikä niinkään merenhaltijaa.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Vuojola

Vuojola merkitsi ennen vanhaan Gotlantia, mutta taltioiduissa tarinoissa se ei ole järjestelmällisesti viitannut Gotlantiin. Vuojolaa käytettiin melko vapaasti vieraiden paikkojen nimityksenä. Esimerkiksi Pohjolan emäntää Louhea kutsutaan eräässä runossa vuojolaiseksi, ja vuojolainen on myös ollut lappalaista tarkoittava nimitys.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Utuinen niemi

Utuinen niemi tai terheninen (=sumuinen) saari on hyvin yleisesti kansantarinoissa esiintyvä paikka tai paikan kuvaus. Joissain kertomuksissa se sijaitsee matkan varrella Pohjolaan mentäessä. Utuisella niemellä tuskin viitataan järjestelmällisesti mihinkään oikeaan niemeen, vaan se on yleensä runollinen elementti, joka on helposti muistettavissa toisintoineen: nenässä utuisen niemen, päässä saaren ternehisen. Aku Ankka -tarinassa Sammon Salaisuus utuinen niemi kuitenkin paikallistetaan Mustasaareen.
Niemi esiintyy monissa yhteyksissä: neidot viettävät siellä aikaa ja huutelevat ohikulkijoille, Väinämöinen veistää ja soittaa kanneltaan, Aino hukuttautuu, Ison tammen ravinteiksi kerätään kaislaa, jotka Tursas polttaa, ja Sampoa jopa suunniteltiin vietäväksi sinne.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Uusilinna

Karjalaisten tiedetään kutsuneen Novgorodia Uudeksilinnaksi. Nimi esiintyy myös karjalaisissa kansanrunoissa.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Tuonela, Manala

Kuolleiden maan Tuonelan eli Manalan kerrotaan perinteestä riippuen sijainneen joko tyynen mustan joen tai tulisen kosken takana tai maan alla. Käsitys veden takana olevasta Tuonelasta liittyy ehkä kalmistosaariin, saariin joissa oli hautausmaa eli kalmisto. Jotkut ovat voineet samaistaa myyttisen Tuonelan ja paikallisen kalmiston. Toisaalta eräät Vienanjoen rannalla asuneet suomensukuiset ovat lähettäneet vainajat Vienanjokea pitkin pohjoiseen, Vienanmerelle. Tutkijat kuitenkin arvelevat, että yleisemmässä käsityksessä Tuonela sijaitsi maan tai veden alla, usein myös pohjoisessa päin. Tuonela saattoi jopa olla litteän maanpinnan toisella puolella ylösalaisin elävien maailmaan verrattuna.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Lintukoto

Lintukoto eli taivaan ääri sijaitsi kaukana etelässä, missä taivaankannen reunat olivat lähellä maata. Se oli täysin myyttinen paikka.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Luonnonhaltijoiden valtakunnat

Muun muassa Tapiola, Ahtola ja Hiitola ovat luonnonhenkien kotipaikkoja. Monet ovat kokeneet näiden sijaitsevan lähiseudulla tai luonnossa yleisesti.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Taistelupaikat

Tarusto tuntee useita kertomuksia suurista taisteluista ja taistelutantereista. Tappotannerten kauhistuttavuutta kuvaillaan värikkäästi: veri tahrii vaatteet ja ruumiita ja niiden osia lojuu maassa läjittäin. Samankaltaista kuvausta on ilmeisesti käytetty monista historiallisista taisteluista. Tapahtumapaikoiksi mainitaan muun muassa Puola, Tanska, Narva ja Venäjä. Puolan, Tanskan ja Narvan nimet sekä nimitys "Ruotsin suuri sota" näiden taistelukuvausten yhteydessä lienevät peräisin lähinnä suuresta Pohjan sodasta. (Tanskasta taistelupaikkana lisää alempana kappaleessa Tanska) Taistelupaikat esiintyvät myös loitsuissa, joissa niihin manataan ihmisten sairauksia ja tauteja. Tappotantereilla nimittäin riittää lihaa ja luuta vaikka nälkäiselle, eikä taudin siis tarvitse kalvaa eläviä.
Tarkempia, tiettyihin taisteluihin kiinteämmin liittyviä kuvauksia on  kansantarinoiden kuvauksissa suomalaisten ja karjalaisten lähipiirissä käydyistä historiallisista taisteluista, ryöstöretkistä ja vainoista. Osa näistä kertomuksista on niin sanottuja vainolaistarinoita, joissa paikallinen sankari puolustautuu vihollisia vastaan. Näiden kertomusten henkilöt ovat usein historiallisia, puolihistoriallisia tai perustuvat etäisesti todellisiin henkilöihin. Tapahtumia ja henkilöiden ominaisuuksia on kuitenkin usein kansanomaisella tavalla väritetty, liioiteltu ja muokattu runsaasti, ja aineksia on toisinaan myös lainattu muista kertomuksista. Usein kansanperinne on osannut kertoa tarkasti, missä mikäkin tällaisen kertomuksen käänne on tapahtunut. Tämän kaltaisten tarinoiden henkilöitä ovat esimerkiksi Kirmukarmu, Hunnun Herra, Matti Kurki, Vorna, Musta-Nykyri, Sotidrokhima ja Laurukainen.
Joissain taistelukuvauksissa voi olla jopa esihistoriallista ainesta. Esimerkiksi Kalervon ja Untamon sukujen yhteenoton on hypoteettisesti arveltu liittyneen johonkin esihistorialliseen yhteenottoon. Ahti-sankaria koskevassa tarustossa arvellaan usein olevan aineksia viikinkiajan tai ristiretkiajan todellisuudesta, johon kuului veneitse tehtyjä ryöstöretkiä ja sotaretkiä. Ahdin kerrotaan miestensä kanssa katkoneen satoja tai tuhansia päitä, ja tulleen kotiin veneet täynnä kultaa ja hopeaa. Näitä mahdollisesti esihistorialliselta ajalta periytyviä kertomuksia ei kuitenkaan voida yhdistää mihinkään tiettyyn nykyisin tunnettuun tapahtumaan. Ne ovat voineet saada alkunsa yksittäisestä tapahtumasta, mutta niihin on myös voinut kertyä aineksia useista tapahtumista.
Muita taruston tuntemia paikkoja > Muistitiedot rajoista

Eri puolilta Suomea tunnetaan kansanperinnettä, joka kertoo jossain lähistöllä olleen aikaisemmin hallintoalueen tai valtakunnan rajan. Osa näistä liittyy selvästi joihinkin historiallisiin rajoihin joko maakuntien, kirkollisten hallintoalueiden tai valtakuntien välillä. On paljon jopa yksittäisten maatilojen rajoista kertovia tarinoita. Historiallisiin rajoihin liittyvät myös jotkin paikannimet. Usein kertomuksiin rajoista liittyy taisteluita.
Hämeessä, Jämsässä tunnettiin perimätieto, että lähistöllä olisi sijainnut vihollisen raja, ja että paikalla olisi käyty verisiä taisteluita venäläisiä vastaan. On arveltu, että Hämeen eräät linnavuoret, varsinkin Päijälän linnavuori, liittyisivät näihin kertomuksiinlähde?. Päijälän linnavuorelta on löytynyt erityisen paljon aseita ja varusteita, ja arvellaan, että siellä on käyty niin hurja taistelu, että paikasta on tullut tabu, jonka vuoksi arvokkaita aseita ei ole käyty hakemassa. Oletetaan, että alueella olisi ehkä 1100-1200 luvuilla sijainnut nautinta- tai hallintoalueiden raja. Toinen puoli olisi kuulunut  hämäläisille, toinen karjalaisille.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Todelliset maat > Maakunnat

Koska tarinoita kerrottiin kaikkialla Suomessa, liittyy kaikkiin historiallisiin maakuntiin ja niiden asukkaisiin tarinoita. Erityisesti kalevalaisessa runoudessa tunnettiin varsinkin Karjala, Häme ja Savo. Niillä lienee tarkoitettu jotakuinkin samaa kuin nykyisinkin.
Todelliset maat > Ruotsi, Venäjä ja Suomi

Ruotsi ja Venäjä esiintyivät kalevalaisissa runoissa yleisesti, eikä niiden tulkinnassa juuri ole epäselvyyttä. Suomen ollessa osa Ruotsia myös Suomea ja suomalaisia kutsuttiin karjalaisten ortodoksien piirissä ehkä useinkin Ruotsiksi ja ruotseiksi. Myös nimi Suomi tunnettiin yleisesti. Suomi saattoi merkitä Varsinais-Suomea tai suomalaisten asuttamia maita.
Todelliset maat > Viro

Viro esiintyy suomalaisessa ja karjalaisessa runoudessa melko usein, mutta joskus vain jonkun toisen paikannimen, kuten Inkerin toisintona. Virosta tulee usein ihmeitä tekevä tai ihmeteoissa epäonnistuva vieras, kuten Virokannas. Virolaisilla oli kuitenkin myös oma kalevalaisen runouden perinteensä, joka luonnollisesti käsittelee Viroa paljon.
Viron Narvasta kerrottiin Suuren Pohjan Sodan seurauksena:
Pyssy annettii akaksi,

Miekka mieleksi hyväksi.

Vietii poika ampumaa,

Marjukkaine marssimaa

Narvan kaijalle kaulle...

 
(SKVR:911, Narvusi, 1881)
Todelliset maat > Saksa

Saksa mainitaan toisinaan, mutta sillä ei ole suurta mytologista merkitystä suomalaisille tai muille fennoskandian itämerensuomalaisille. Saksalaisiin oltiin yhteydessä lähinnä kaupankäynnin merkeissä, ja saksalaisia kauppiaita sanottiin kamasaksoiksi. Saksalaiset kauppatavarat tunnetaan, kuten "Saksan saappaat" ja "Saksan palttinat". Joskus kerrotaan myös Saksan tai Viron laivojen tulemisesta kaupantekoon.
Tänne saavat Saksan laivat,

Vierevät Viron venneet.

Tänne odrat ostetaa,

Kaurat kaksin kaupetaa...

 
(SKVR:964, Narvusi, 1881)
Virolaisessa mytologiassa saksalaiset ovat kuitenkin merkittävässä osassa, he ovat vainolaisia, rautamiehiä.
Todelliset maat > Tanska

"Tanimarkki" tai "Taani" eli Tanska mainitaan lähinnä suuren taistelun tapahtumapaikaksi. Joissakin runoissa äiti suree poikansa lähtöä "Ruotsin suureen sotaan" ja "Tanimarkin tappeluun". Eräässä runossa kylän neidot valittavat, kun sulhaset ovat menneet sotaan. Neidot suunnittelevat, että jos miehet eivät tule takaisin, kutovat he kultaisen nuotan, jolla vetävät veden väestä itselleen sulhaset. (SKVR:III3, 3436) Joissain runoissa taas vanhemmat neuvovat lastaan pitämään varansa Tanimarkin tappelussa; menemään keskelle joukkoa ja lipunkantajan lähelle. Myös sotasaaliista kerrottiin:
Mull on kullat kuun ikuiset,

Mannun polviset hopiat,

Taattoni soassa saamat,

Tanimarkin tappelossa...

 
(SKVR:3299, Ilomantsi, 1846)
Todelliset maat > Yleistä

Monia muitakin todellisia paikkoja ja maita mainitaan satunnaisesti. Yleisesti ottaen kalevalaisen runouden tuntemat todelliset paikat ja maat ovat pääasiassa Itämeren piirissä, alueelta, johon suomalaisilla, karjalaisilla ja muilla itämerensuomalaisilla on ollut vilkkaimmat yhteydet kautta historian.
Aiheesta muualla

Kimmo Aaltonen (2003) Sammon sanoja – Sammon kuvia (Arkistoitu – Internet Archive) Kirjoitelma Kaalijärven meteoriitin yhteydestä kansanperinteeseen
Gustaf Cederström: Voitto Narvassa vuonna 1700 (1910)
Pohjalainen (1889–1901)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Pohjalainen oli Vaasassa vuosina 1889–1901 ilmestynyt sanomalehti.
Vaasan ensimmäisen Pohjalaisen omistaja ja päätoimittaja oli nuorsuomalaisten oikeistoa edustanut Ossian Ansas, joka aikaisemmin oli työskennellyt Wasa Tidningin päätoimittajana. Journalistisesti taitava ja poliittisesti aktiivinen lehti menestyi hyvin aiheuttaen kilpailevan Vaasan Lehden kuoleman. Sortovuosina Pohjalainen oli jyrkän perustuslaillinen ja sai puolen vuoden lakkautustuomioon keväällä 1899. Kesäkuussa 1901 kenraalikuvernööri Bobrikov lakkautti sen pysyvästi. Vuonna 1905 Ansas perusti sen tilalle uuden lehden Pohjan Pojan.
Pohjalainen ilmestyi vuodesta 1890 lähtien kahdesti, vuodesta 1894 kolmesti ja vuodesta 1899 neljästi viikossa. Sen levikki oli 6000 kappaletta vuonna 1899.
Aiheesta muualla

Pohjalainen digitoituna kansalliskirjastossa
Pohjan Poika

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Pohjan Poika oli Vaasassa vuosina 1904–1909 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden perustaja ja julkaisija oli nuorsuomalaisten oikeistoa edustanut Ossian Ansas, jonka edellinen lehti Pohjalainen oli lakkautettu vuonna 1901. Linjaltaan perustuslaillisen Pohjan Pojan lyhyt suuruuden aika oli syksyn 1905 suurlakko Ansaan toimiessa yhtenä kaupungin lakkojohtajista. Myöhemmin se sortui Vaasan muiden lehtien kilpailuun ja kaupungin nuorsuomalaisten keskinäisiin riitoihin. Tilalle nuorsuomalaiset perustivat Pohjanmaan ja Ansas uuden Pohjalainen-lehden.
Kolmesti viikossa ilmestyneen Pohjan Pojan päätoimittajana työskenteli Ossiaan Ansaan lisäksi Eino Salli vuosina 1908–1909.
Aiheesta muualla

Pohjan Poika digitoituna kansalliskirjastossa
Suomupihta

| Suomupihta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Pinophyta
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Pihdat Abies
Sektio::  Pseudopicea
Alasektio::  Squamatae
Laji::  squamata
Kaksiosainen nimi
 Abies squamata  Mast., 1906 
Katso myös
   Suomupihta Wikispeciesissä   Suomupihta Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Suomupihta (Abies squamata) eli suomujalokuusi on mäntykasvien heimon pihtojen sukuun kuuluva havupuulaji. Se on keskisen Kiinan vuorilla kasvava suurehko ainavihanta puu. Suomupihdan ominaispiirteitä ovat tuohimainen kuori, kartiomainen latvus, litteät neulaset ja violetit pystyt kävyt.
Nimet

Tieteellisen nimen lajimääre squamata tarkoittaa suomuista. Nimi viittaa puun rungon hilseilevään kuoreen.
Lajin luontaisella elinalueella Kiinassa siitä käytetään kiinankielistä nimeä 鳞皮冷杉 (lin pi leng shan).
Kuvaus

Suomupihta on suurehko ainavihanta puu. Se voi kasvaa noin 40 metriä korkeaksi ja rungon rinnankorkeusläpimitaltaan kaksi metriä paksuksi.
Suomupihta eroaa muista pihtalajeista selvimmin rungon paperimaisina liuskoina hilseilevän tuohimaisen kuoren puolesta.
Kuvaus > Varsi

Suomupihta on tavallisesti yksirunkoinen ja rungoltaan suora ja liereä. Puun latvus voi olla kapean tai leveän kartiomainen. Rungon kuori on nuorilla puilla sileää, väriltään purppuraisen tai vaaleanpunaisen ruskeaa ja hilseilee paperimaisina liuskoina kuin koivujen (Betula) tuohi. Vanhemman puun kuori on ulkopinnaltaan mustanharmaata ja halkeilee paksumpina levyinä; alta paljastuva sisempi kuori on aluksi oranssinruskeaa. Rungosta haarautuvat pitkät oksat ovat yleensä vaakasuuntaisesti siirottavia ja latvuksen alaosassa riippuvia. Oksien haarat ovat voivat olla siirottavia tai kohenevia. Pienemmät haarat ovat rangaltaan paksuja ja jäykkiä sekä väritykseltään kiiltävän punertavan tai purppuraisen ruskeita. Rangan pintaa peittävät uurteet ja harjanteet sekä pyöreät lehtiarvet. Rangan pinta voi olla kalju tai uurteistaan karvainen. Vaalean pihkaiset kasvusilmut ovat muodoltaan munanmuotoisen pallomaisia. Silmua peittävät punaruskeat kolmiomaisen puikeat silmusuomut, jotka pysyvät silmusta kehittyvän verson tyvessä useita vuosia.
Kuvaus > Neulaset

Neulasiksi kutsutut lehdet ovat litteitä ja muodoltaan tasasoukkia. Lehtiasento on kierteinen, ja neulaset asettuvat useaan riviin. Verson yläpuolen neulaset kaartuvat ylöspäin erityisesti käpyjä tuottavissa versoissa. Neulanen on yleensä 1,5–2,5 senttimetriä pitkä, 1,5–2 millimetriä leveä ja muodoltaan tasasoukka sekä usein hieman sirppimäinen. Neulanen on laidoiltaan tasainen, tyveltään kiertynyt tai kaartunut ja kärjeltään tylppä tai terävä. Neulasessa on kaksi pihkatiehyttä. Neulanen on yläpinnaltaan syvän tai siniharmaan vihreä ja alapinnaltaan valkokuvioinen. Ilmarakoja on neulasen yläpinnalla lähellä kärkeä sekä alapinnalla kahdessa keskisuonen erottamassa valkeassa tai vihretävänvalkeassa ilmarakojuovassa.
Kuvaus > Kukinnot

Suomupihta on yksikotinen, ja erilliset hede- ja emikukinnot kehittyvät samaan puuhun. Kukinnot kehittyvät hankasilmuista. Hedekukinnot eli hedekävyt ovat kahdesta kolmeen senttimetriä pitkiä ja yleisväritykseltään kellertäviä. Hedekäpy koostuu rangasta ja siihen kierteisesti asettuneista purppuroista hedelehdistä.
Emikukinnot eli kävyt ovat pystyjä ja lyhytperäisiä. Lukuisista rankaan kierteisesti asettuneista käpysuomuista ja peitinsuomuista koostuva käpy on tavallisimmin viidestä seitsemään senttimetriä pitkä ja kolmesta neljään senttimetriä leveä. Muodoltaan käpy on munanmuotoisen lieriömäinen ja kärjestään tylppä. Aluksi väritykseltään violetinsininen sininen käpy tulee kypsyessään violetinruskeaksi. Käpysuomut ovat suurimmillaan kävyn keskiosissa noin 1,3 senttimetriä pitkiä ja 1,5 senttimetriä leveitä. Käpysuomu on perällinen, tyvestään korvakkeellinen ja muodoltaan kiilatyvisen viuhkamainen. Käpysuomu on pinnaltaan sileä ja hienokarvainen sekä ulkolaidaltaan ehyt ja taakierteinen. Peitinsuomu on 1,5–1,8 senttimetriä pitkä, muodoltaan pitkänpyöreän lusikkamainen ja kärjeltään otapäinen. Peitinsuomujen suorat tai taakäänteiset kärjet näkyvät hieman käpysuomujen takaa. Kävyn pysty ranka pysyy puussa käpysuomujen karistua; paljastuva ranka on muodoltaan sukkulamainen ja väriltään tumman violetinruskea.
Siivelliset siemenet ovat noin viisi millimetriä pitkiä, noin 2,5 millimetriä leveitä, muodoltaan kiilatyvisen pitkänpyöreitä ja väritykseltään mustanruskeita. Siemenen lenninsiipi on kiilatyvisen vastapuikea, seitsemästä kahdeksaan millimetriä pitkä ja noin kuusi millimetriä leveä sekä väriltään violetinruskea.
Luokittelu

Suomupihta on mäntykasvien heimon (Pinaceae) pihtojen sukuun (Abies) kuuluva havupuulaji. Pihtojen suvun sisällä laji on luokiteltu suvun aasialaiseen sektioon Pseudopicea ja sen yksilajiseen alasektioon Squamatae. Vuonna 2018 julkaistun molekyylibiologisen tutkimuksen mukaan suomupihta kuitenkin sijoittuisi oman erillisen alasektionsa sijaan muiden Pseudopicea-sektion lajien joukkoon, ja sen lähin sukulaislaji olisi Abies georgei.
Levinneisyys

Suomupihta kasvaa luonnonvaraisena Kiinan keskiosissa. Sitä esiintyy Gansun maakunnan eteläosissa, Qinghain maakunnan eteläosissa, Sichuanin maakunnan länsiosissa ja Tiibetin alueen itäosissa.
Elinympäristö ja ekologia

Suomupihta on erittäin korkealla vuoristoissa elävä puu. Yleensä 3 500 – 4 500 metrin korkeudella merenpinnasta esiintyvä puu on yksi korkeimmalla kasvavista puulajeista. Lajin luontaisen esiintymisalueen vuoristoilmasto on kylmä ja suhteellisen kuiva. Kuivien vuodenaikojen aikana puut saavat vettä sulavasta lumesta. Suomupihdan kasvupaikkojen maaperä voi olla ruskomaata tai kivikkoa.
Suomupihta kasvaa usein monilajisissa havupuuvaltaisissa metsissä mininpihdan (Abies recurvata), fargesinpihdan muunnoksen Abies fargesii var. faxoniana, likianginkuusen muunnoksen Picea likiangensis var. rubescens, kiinankuusen (Picea asperata), kuusilajin Picea linzhiensis ja kiinanlehtikuusen (Larix potaninii) kanssa. Metsien harvoja lehtipuita ovat koivut Betula albosinensis ja Betula utilis var. prattii.
Uhat ja suojelu

Suomupihdan metsiä on aiemmin kaadettu laajalti. Puun kanta uusiutuu hitaasti, koska laji kasvaa hyvin korkealla vuoristoissa, missä kasvukausi on lyhyt ja kasvu hidasta. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut lajin vaarantuneeksi.
Merkitys ihmiselle

Suomupihta soveltuu sahapuuksi, mutta lähinnä luoksepääsemättömillä vuorilla elävää lajia ei nykyisellään juurikaan käytetä talouspuuna. Lajia on istutettu Kiinan ulkopuolella Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan, mutta hidaskasvuista puuta kasvatetaan harvoin kasvitieteellisten kokoelmien ulkopuolella.
Neulaset ovat usein siniharmahtavia.
Suomupihtaa esiintyy Tiibetin alueella Qamdossa Markamin piirikunnan vuorilla.
Pohjaslahden kirkko

| Pohjaslahden kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko kuvattuna kesäkuussa 2018
Sijainti:  Pajamäentie 32, Pohjaslahti, Mänttä-Vilppula
Koordinaatit:  
Seurakunta:  Mänttä-Vilppulan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1930–1931
Suunnittelija:  Kauno Kallio
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  400
Tyylisuunta:  1920-luvun klassisismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pohjaslahden kirkko on vuonna 1931 valmistunut Kauno Kallion suunnittelema rapattu satulakattoinen tiilinen päätytornillinen pitkäkirkko Mänttä-Vilppulan Pohjaslahdella. Kirkon vihki käyttöön piispa Jaakko Gummerus 17. heinäkuuta 1932.
Rakennus edustaa 1920-luvun klassisismia. Sen alttaripäädystä ulkonee runkohuonetta matalampi ja kapeampi suorakulmainen sakasti. Runkohuoneen levyinen viistolappeisena portaittain kapeneva torni päättyy satulakattoon, eteiset ovat tornin ja runkohuoneen yhtymäkohdassa molemmin puolin rakennusta. Torniosassa on sekä seurakuntasali, lehteri ja kerhotila että varsinainen kellotapuli, jonka kellot ovat vuodelta 1931. Kirkon tukirakenteina ovat betonipalkistot, jotka myös kannattavat kirkkosalin puista tasakattoa. Kirkkoa on korjattu 1958 ja 1962–1964, sen pinta-ala on 386 neliötä ja siellä on istumapaikkoja  400 hengelle. Kirkon 10 + 2 -äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1944, alttaritaulun Jeesus opetuslapsineen Getsemanessa on maalannut Urho Lehtinen vuonna 1932.  Pohjaslahden kirkko on suojeltu kirkkohallituksen päätöksellä 1.4.2003.