stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Negridinen rotu
Jaottelu

Filosofi Michael Levinin mukaan negridiksi kutsuttiin tavallisesti ihmisiä, joiden esi-isät asuivat Saharan eteläpuolisessa Afrikassa 15–5000 sukupolvea sitten ja erilaisia hybridipopulaatioita kuten afroamerikkalaiset, joilla suurin osa esi-isistä on tuolta alueelta. Afrikassa vanhastaan asuneista kansoista negridiseen rotuun luetaan yleensä muut paitsi Pohjois-Afrikan arabit,  berberit ja eräät muut kansat, alun perin Aasiasta tulleet madagaskarilaiset sekä omiksi ryhmikseen luettavat pygmit ja khoisanit.
Carl von Linné jaotteli 1700-luvulla teoksessaan Systema naturae ihmiset neljään rotuun, joista Homo sapiens afer oli ”musta, passiivinen ja laiska”.
Negridinen rotu jaettiin 1800-luvun lopulla afrikkalaiseen, afroamerikkalaiseen, intialaiseen tai melanesialaiseen rotuun.
Piirteet

Forensisessa antropologiassa, missä rotuluokittelu on yhä käytössä arkistojen seulonnan ja tunnistamisen helpottamiseksi, negridisiksi ominaispiirteiksi on määritelty muun muassa pitkä, kapea ja matala kallo, leveä nenä, pienehkö nenäluu, voimakkaasti eteenpäintyöntyvä kasvojen alaosa ja vähäinen leukakyhmy.
Kiistellyn psykologin J. Philippe Rushtonin mukaan lisäksi negridien ihon pigmentaatio on voimakas, hiukset villamaiset, huulet paksut ja korvat nelikulmaiset. Pituus vaihtelee runsaasti pygmeistä hyvin pitkiin. Poikkeavin alaryhmä on eteläisen Afrikan khoisanit.”
Luokituksen arvostelua

Negridi-käsitteen käyttöä on arvosteltu yhdessä muunkin rotujaottelun kanssa. Muun muassa American Anthropological Associationin ja Yhdysvaltain tiedeakatemian the Institute of Medicinen mukaan negridin ja  mongolidin kaltaisilla rotujaotteluilla ei ole minkäänlaista biologista pohjaa. Koska Afrikan väestön geneettinen monimuotoisuus on suurempaa kuin maapallon muissa osissa, afrikkalaiselta väestöltä puuttuu lisäksi yhteisen biologisen rodun edellyttämä yhteinen geenipohja.lähde?
Unesco suositteli jo vuonna 1950 termistä ”rotu” luopumista ihmispopulaatioista puhuttaessa. Useimmat tutkijat ovatkin luopuneet ihmisrotujen käsitteestä ja puhuvat nykyisin kliineistä, koska kaikki ihmispopulaatiot ovat geneettisesti hyvin samankaltaisia.
Nimitykset

Nimityksen negridi rinnakkaisnimityksenä on käytetty nimitystä kongoidi. Useiden tietosanakirjojen mukaan nykyisin käsitettä negridi pidetään useimmiten vanhentuneisiin rotukäsityksiin perustuvana ja mahdollisesti ainakin englannin kielessä halventavana.
Suomen kielessä sanalla ”musta” tarkoitetaan Kielitoimiston sanakirjan mukaan Afrikan mustaihoiseen alkuperäisväestöön ja sen jälkeläisiin kuuluvia ihmisiä. Vastaava mustaan väriin viittaava nimitys on käytössä myös monessa muussa kielessä. Nykyisin Yhdysvaltain mustaa väestöä tarkoitettaessa käytetään usein termiä afroamerikkalainen. Hieman laajemmassa merkityksessä käytetään myös sanaa värillinen.
Aikaisemmin Suomessa samassa merkityksessä käytettiin myös sanaa neekeri, mutta sitä pidetään nykyisin usein halventavana.
 Suomen kielen sana neekeri on johdettu portugalin kielen sanasta ”negro”, joka taas on johdettu latinan kielen sanasta ”niger”, joka tarkoittaa suomennettuna sanaa ”musta”.
Lapsia Gambiassa.
Friedrich Ferdinand Flemming

Friedrich Ferdinand Flemming (28. helmikuuta 1778 Neuhausen, Erzgebirge, Saksa – 27. toukokuuta 1813 Berliini) oli saksalainen silmälääkäri, säveltäjä ja laulaja.
Flemming - pokaali
Flemming opiskeli lääketiedettä Wittenbergissä 1796−1800 sekä Jenassa, Wienissä ja Triestessä. Hän toimi lääkärinä Berliinissä vuodesta 1803. Siellä hän  otti laulutunteja Berliinin Sing-Akademien (Sing-Akademie zu Berlin) johtajalta Carl Freidrich Zelteriltä. Tämä oli vuorostaan perustanut Liedertafel nimisen seuran, mieskuoroyhdistyksen, joka kokoontui kuukausittain aterialle ja laulamaan seuran jäsenten kirjoittamia ja säveltämiä lauluja. Flemming oli mukana seurassa, mutta hän lähti Napoleonin sotiin, ja sairastui siellä lavantautiin ja kuoli. Seura vaali Flemmingin muistoa ja hänen kirjoittamansa sävelmä Integer vitae-oodiin oli seuran suosituimpia lauluja. Sen lisäksi seura hankki pokaalin, joka nimettiin Flemmingin mukaan ja josta seuran kokouksissa erityistilanteissa juotiin hänen muistolleen. Pokaali valmistettiin pronssista, ja sitä lyödessä se soi a-sävelellä.
Vuosina 1809−1832, Zelterin kuolemaan saakka seuran jäsenet kirjoittivat 254 laulua. Eniten laulettu oli Flemmingin sävellys Horatiuksen XXII oodiin ”Integer vitae scelerisque purus”. Laulu on sävelletty 5.10.1811 ja julkaistiin Tafelgesänge -kokoelmassa 1825 neliäänisenä mieskuorolauluna. Siitä tuli nopeasti tunnettu, etenkin hautajaisissa käytettynä laulu.
Flemmingin sävelmä on käytössä myös hengellisten laulujen sävelmänä, myös suomenkielisten tekstien yhteydessäː
Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjassa laulut 118 (118 "Autuaat on ne, jotka kuollessansa", Sakari Topelius 1860, suom. L. Pohjanpää 1923) ja 120 ("Lankesi arpa ajanlapsen vaivaan", Kustaa Adolf Lamminheimo,1921)
Ruotsin kirkon virsikirjan virsi 306 "Autuas joukko, jolla kuollessansa" (Zacharias Topelius 1869, suom. Lauri Pohjanpää 1923, uud. suom. Pekka Kivekäs 1998)
Hengellinen laulukirja -kirjassa laulu 503 "Taivainen Isä, Sua rukoilemme" (Joël Blomqvist)
Seurakunta laulaa -kirjassa laulu 274 "Laupias Isä, käännä kasvos meihin" (Joël Blomqvist, suom. Saimi Moberg).
Integer vitae, Flemmingin kuorosovitus
Maurice F. C. Willson

Maurice Frank Campbel Willson (1884 Croydon, Surrey, Englanti – 16. marraskuuta 1944 Bedford, Bedfordshire, Englanti) oli englantilainen asianajaja ja virsirunoilija.
Willson työskenteli asianajajana Belfastissa, Pohjois-Irlannissa ja hänellä oli läheiset suhteet Irlannin kirkkoon (Church of Ireland). Kirkon virsikirjan Irish Church Hymnal neljänteen painokseen otettiin mukaan Willsonin kirjoittama ehtoollisvirsi "Upon thy table, Lord we place". Virressä oli alkuaan seitsemän säkeistöä ja se tuli nopeasti suosituksi ehtoollisvirreksi. Se julkaistiin kolmesäkeistöisenä vuonna 1969 Hymns Ancient & Modern -kirjan lisäyksessä Hymns for today.
Virsi on suomeksi Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 397 "Nyt Herran kutsuun vastaten". Sen suomennoksen on tehnyt Pekka Turunen vuonna 1993 ja uudistanut Niilo Rauhala vuonna 1995. Virren sävelmänä on ruotsalainen kansansävelmä Siljansnäsistä.
Toivo Friman

| Toivo Friman> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 22.7.1948–19.2.1962, 5.4.1966–22.3.1970  
Ryhmä/puolue:  SKDL
Vaalipiiri:  Lapin lääni
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1910 Kittilä
Kuollut: 16. maaliskuuta 1987 (76 vuotta) Kittilä
Ammatti:  kirvesmies, pienviljelijä
Toivo Akseli Friman (4. heinäkuuta 1910 Kittilä – 16. maaliskuuta 1987 Kittilä) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1948–1962 ja 1966–1970. Hän vaikutti myös kielletyssä SKP:ssa ja oli poliittisen toimintansa vuoksi kahdesti vankilassa 1930–1940-luvuilla.
Elämä

Toivo Frimanin vanhemmat olivat Otto Akseli Friman (1880-1958) ja Sofia Margareta Vuolli (1875-1946). Friman kävi neljä vuotta kansakoulua, jonka jälkeen hän siirtyi 11-vuotiaana työelämään. Friman teki metsä- ja uittotöitä ja liittyi 1920-luvun puolivälissä Suomen Puutyöntekijäin Liiton Kittilän osastoon. Puuttuvaa koulusivistystään Friman paikkasi ahkeralla itseopiskelulla. Suomen Kommunistisen Nuorisoliiton Kittilän nuorten työläisten opintoyhdistyksen sihteerinä hän joutui poliisikuulusteluihin talvella 1930. Suorittaessaan varusmiespalvelustaan Pohjanmaan Jääkäripataljoonassa Friman kuului sotilasosastoon, joka kesäkuussa 1932 lähetettiin kukistamaan Nivalan konikapinaa. Oulun varuskuntaan palattuaan hän ryhtyi levittämään SKP:n sotilasjaoston tapauksesta laatimaa propagandajulistusta. Friman pidätettiin ja syksyllä hän sai Vaasan hovioikeudelta kahden vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksen valmistelusta. Samassa yhteydessä tuomittiin myös useita muita puolueen materiaalia levittäneitä pohjoissuomalaisia kommunisteja.
Vapauduttuaan Friman työskenteli kirvesmiehenä ja viljeli pientilaansa. Hänen urakoimanaan valmistui muun muassa Kittilän työväentalo, jonka saksalaiset polttivat myöhemmin Lapin sodan aikana. Syksyllä 1939 Friman tuomitsi julkisesti Molotov-Ribbentrop-sopimuksen ”työväenluokan pettämisenä”, kun toinen kittiläläinen kommunisti Lars Junttila puolusti sopimusta. Vuosina 1938-1939 Friman työskenteli Suomen Puutyöväen Liiton järjestäjänä, kunnes hänet otettiin turvasäilöön talvisodan alkaessa. Jatkosodan aikana Friman oli pakkotyössä muun muassa Koverin ja Säämäjärven keskitysleireillä, josta hänet talvella 1942 komennettiin rakentamaan Kinnasvaaran keskitysleiriä.
Friman vapautui jatkosodan päätyttyä, jonka jälkeen hänet valittiin Kittilän kunnanvaltuustoon 1945 ja eduskuntaan 1948. Hän oli presidentin valitsijamiehenä 1950, 1956, 1962 ja 1968. Friman toimi myös kahteen otteeseen kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hänellä oli luottamustehtäviä muun muassa Kemijärven sellutehtaan, Pienviljelijäin Liiton, Maatalousyrittäjien eläkelaitoksen, Suomen Kunnallisliiton, Asutusliiton ja Osuuskauppa Lapinmaan hallinnoissa. Vuonna 1971 Friman sai kunnallisneuvoksen arvonimen.
Perhe

Toivo Frimanin puoliso oli Anna Maria Uusisalmi (1909-1990). Heillä oli kuusi lasta. Anna Maria Frimanin veli oli kansanedustaja Reino Uusisalmi.lähde?
Matteus Gottfried Hehl

Matteus (Matthäus) Gottfried Hehl (30. huhtikuuta 1705 Ebersbach an der Fils, Württemberg, Saksa – 4. joulukuuta 1787 Litiz, Pennsylvania, USA) oli saksalainen evankelinen pappi. Hän liittyi Herrnhutin veljesseurakuntaan ja toimi apulaispiispana Pennsylvaniassa.
Hehl opiskeli Tübingenin yliopistossa ja toimi sen jälkeen pappina Tübingenin lähellä. Kun herrnhutilaisuuden perustaja kreivi Nikolaus Ludwig von Zinzendorf vieraili paikkakunnalla 1733, liittyi Hehl herrnhutilaisuuteen. Hänet vihittiin 1751 Lontoossa apulaispiispaksi Amerikkaan. Hän toimi Betlehemissä Pennsylvaniassa vuoteen 1781.
Hän on kirjoittanut joitain virsiä, jotka on julkaistu herrnhutilaisten laulukirjoissa. Yksi hänen kirjoittamansa virsi on Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 356 "Nämn mig Jesus, han är livet". Se on julkaistu painettuna herrnhutilaisten laulukirjassa ”Gesangbuch zum Gebrauch der evangelischen Brüdergemeinen” vuodelta 1778. Laulu lienee kirjoitettu noin vuonna 1750 ja sen alkusanat olivat ”Sünder bin ich, ja das weiss ich”, mutta ruotsinnos ja sen mukaan suomennos on tehty alkamaan virren toisesta säkeistöstä ”Sagt mir anders nicht als Jesum”. Se on käännetty ruotsiksi jo 1795. Nykyinen ruotsinkielinen teksti pohjautuu 1907 tehtyyn käännökseen ja virsikirjaan se tuli vuonna 1937.
Virren suomenkielinen teksti Ruotsin kirkon virsikirjassa, "Elämä on Jeesus yksin" on Niilo Rauhalan tekemä 1996. Virren sävelmä on julkaistu ensimmäisen kerran Herrnhutin veljesseurakunnan käsinkirjoitetussa koraalikirjassa noin vuonna 1735.
Arno Pötzsch

Arno Pötzschiä esittävä patsatn Cuxhavenin St. Petri Kirche-kirkossa
Arno Pötzsch (23. marraskuuta 1900 Leipzig, Saksa – 19. huhtikuuta 1956 Cuxhaven, Saksa) oli saksalainen evankelinen pappi ja virsirunoilija.
Pötzsch aloitti opiskelunsa Bautzenissa valmistuakseen opettajaksi. Hän työskenteli ensimmäisen maailmansodan aikana kranaattitehtaalla ja palveli laivastossa. Sodan päätyttyä hän sai turvapaikan Herrnhutista, työskenteli opettajana ja opiskeli 1925–1927 lähetysseminaarissa. Hän kouluttautui sosiaalityöntekijäksi ja aloitti lopulta vuonna 1930 teologian opinnot Leipzigin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Vuonna 1935 hän valmistui papiksi ja 1938 hänestä tuli laivaston pappi Cuxhavenissa ja Helgolandissa. Hän hautasi kuolleita, hoiti menehtyneitä, tuki haavoittuneita ja vankeja, sekä saattoi teloitettavaksi tuomittuja heidän viimeisellä matkallaan. Hän toimi myös laivaston pappina Haagissa. Hän joutui ristiriitaan vakaumuksensa ja häneltä odotettujen velvollisuuksien välillä. Sodan päätyttyä hän toimi seurakuntapappina Cuxhavenissa.
Pötzsch on kirjoittanut muutamia kirjoja sodan aikaisista kokemuksistaan. Hänen kirjoittamiaan runoja ja virsiä on julkaistu useissa saksalaisissa laulukirjoissa. Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa on yksi hänen kirjoittamansa virsi "Meinem Gott gehört die Welt" vuosilta 1934/1949. Se on virsi 308 "När jag lever har jag dig", (ruots. Anders Frostenson 1977). Ruotsin kirkon virsikirjassa se on Anna-Maija Raittilan kääntämänä "Sinä olet suojani".
Andreas Fernholm

Andreas Fernholm (7. toukokuuta 1840 Sör-Hörende, Västerfärnebo, Västmanland, Ruotsi – 9. toukokuuta 1892) oli ruotsalainen luterilainen pappi, myöhemmin baptistipastori, Ruotsin lähetysliiton opettaja ja virsirunoilija.
Fernholm kasvoi torpparin poikana, mutta pääsi opiskelemaan Västeråsiin. Ylioppilas hänestä tuli Uppsalassa 1863 ja hän opiskeli teologiaa sekä vihittiin papiksi 1866.
Hoidettuaan muutamaa papinvirkaa hänet kutsuttiin 1870 johtamaan Värmlands Ansgariiföreningen -yhdistyksen ylläpitämää lähetyskoulua, joka avattiin 1871 Kristinehamnissa. Hän otti virkavapaata papinvirasta ja samalla hänellä oli tarkoitus tukea Värmlannissa, Närkessä ja Västmanlandissa luterilaisesta kirkosta erillään olevia uusevankelisia "ehtoollisyhdistyksiä" viettäen niissä yksityisiä ehtoollisenviettoja. 1872 hän erosi papinvirasta ja otti vastaan kasteen baptistiyhdyskunnassa, jonka kastenäkemyksen hän oli omaksunut. Hän toimi jonkin aikaa merimieslähetyksessä Göteborgissa ja sen jälkeen baptistipastorina Jönköpingissä ja Kristinehamnissa.
Kysymys sovituksesta, sovitusoppi, vieraannutti hänet baptismista ja hän erosi liikkeestä 1880. Hänen näkemyksensä lähestyivät Paul Peter Waldenströmin sovitusoppia. Waldenströmin toiminta oli johtanut Ruotsin lähetysliiton (Svenska Missionsförbundetin) perustamiseen 1878. Fernholm toimi Lähetysliiton Kristinehamnin lähetyskoulun johtajana kunnes 1886 muutti Tukholmaan, toimi siellä toimittajana ja Kungsholmenin Lähetysseurakunnan johtajana.
Fernholm on kirjoittanut joitakin hengellisiä lauluja ja virsiä. Yksi niistä alkuaan pyhäkouluja varten kirjoitettu laulu "Det är saligt på Jesus få tro" vuodelta 1877 on Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjan ekumeenisessa osassa, virsi 263. Suomenkielisessä virsikirjassa sen käännös "Mikä riemu, kun uskoa saan" on Anna-Mari Kaskisen 1997 tekemä.
Ernst Gottlieb Woltersdorf

Ernst Gottlieb Woltersdorf (31. toukokuuta 1725, Berliini-Friedrichsfelde – 17. joulukuuta 1761, Bunzlau, Sleesia) oli saksalainen luterilainen pietistinen pappi ja virsirunoilija.
Hän opiskeli teologiaa Hallessa ja tutustui siellä franckelaiseen pietismiin. Hän toimi vuosina 1744–1746 kotiopettajana Zerrenthinissä. Vuonna 1748 Woltersdorf sai nimityksen papiksi Bruzlauhun, Sleesiaan jossa hän julistuksellaan sai aikaan merkittävää hengellistä liikettä. Hän toimi hallelaisen pietismin innoittamana 1754 perustamansa lastenkodin johtajana kuolemaansa saakka.
Virsirunoilijana, saarnaajana ja kirjailijana hän oli merkittävä pietismin edustaja 1700-luvun puolivälissä. Hän on julkaissut 35 hartauskirjaa ja julkaisi virsiään useassa pienessä kokoelmassa. Hänen virtensä ilmestyivät yhtenä kokoelmana 1767 nimellä E. G. Woltersdorf’s sämmtliche neuen Lieder oder evangelische Psalmen.
Yksi hänen virtensä, "Das ist eine sel'ge Stunde", vuodelta 1752, jolloin se ilmestyi hänen julkaisemassaan kokoelmassa "Einige neue Lieder oder evangelische Psalmen",  on Ruotsin kirkon virsikirjassa, virsi 407 "Salig, Jesus, är den stunden". Suomenkielisessä virsikirjassa se on Anna-Mari Kaskisen 1996 kääntämänä "Herra, hetki se on pyhä".
Islam Afganistanissa

Afganistanin kansaryhmät ja kielet.
Islam on Afganistanissa lähestulkoon ainoa uskonto, sillä väestöstä oli vuonna 2009 muslimeja 99,7%. Heistä oli sunneja 85 - 90 % ja šiioja 10 - 15%).  Kansanryhmistä erityisesti hazarat ovat pääasiassa kaksitoistašiialaisia muslimeja. Aiemmin vaikutusvaltaisia seitsenšiialaisia ismailiitteja on enää vähän lähinnä koillisessa Badakshanin laaksoissa.
Maassa on vähäinen hindu- ja sikhiväestö. Aikaisemmin Afganistanissa oli  suurehko juutalaisvähemmistö, mutta viime aikoina maassa asui tiettävästi vain yksi juutalainen, Zablon Simintov -niminen kauppias. Vuonna 2021 hänkin poistui Afganistanista.
Historia

Afganistan oli joutunut persialaisten sassanidien vaikutuspiiriin, kun Shapur II (309–379) oli vallannut sen alueita 300-luvulla. Persialaisten uskonnoksi vakiintui tuohon aikaan zarathustralaisuus. Afganistanissa  buddhalaisuus valtauskontona alkoi 600-luvulla  menettää suosiotaan ja korvautua primitiivisellä uskolla magiaan.
Sassanidien hallintojärjestelmä alkoi murtua vuoden 622 jälkeen, kun keisari Herakleios oli lyönyt sassanidien armeijan Armeniassa. Rauhansopimuksen jälkinäytöksenä Persian valtaylimystö murhasi kuningas Khosrau II:n vuonna 628, minkä jälkeen sassanidien valtajärjestelmä romahti. Dynastian hajottua uusia vallanpitäjiä olivat Persiassa asuneet paimentolaisheimot, joita sassanidit olivat värvänneet apujoukoiksi sodankäyntiinsä. Nämä alkoivat myöhemmin kutsua itseään arabeiksi ja uskontoaan islamiksi. Todellisia tapahtumia 600- ja 700-luvuilta tunnetaan huonosti, koska aikalaislähteet puuttuvat melkein kokonaan.
Arabivalloituksen myötä islam levisi vähitellen myös Afganistaniin, vaikka arabien ja islamin kulttuurillinen vaikutus vuorilla oli hyvin vähäistä vielä sukupolvia Persian arabivalloituksen jälkeen. Toisin kuin Syyriassa ja Pohjois-Afrikassa arabian kieli ei kyennyt korvaamaan persiaa ja sen murteita. Tämä johtui arabiaa puhuvien valloittajien vähäisestä määrästä.
Syyriaan sijoittuneen umaijadidynastian jälkeen arabikalifaatissa valtaan nousi vuonna 750 Afganistanin naapurista Khorasanista liikkeelle lähtenyt abbasidien arabidynastia. Jo 800-luvulla abbasidit alkoivat menettää otettaan valtakuntansa reuna-alueista. Afganistanin suunnassa valtaa käyttivät Khorasanin persialaiset tahiridit (821-873) ja samanidit (874-1005). Itäisessä Afganistanissa turkkilaiset ghaznavidit olivat islamilainen dynastia vuosina 977-1186.  Heitä seurasivat turkkilais-persialaiset ghuridit (1150-1215) ja sen jälkeen mongolivalloittajat.
Historia > Shiialaisuus

Hazarat ovat ovat kansallisuus, jonka väestöosuus Afganistanissa on noin kymmenen prosenttia. Lähteissä he  alkavat näkyä vasta 1500-luvulla. Näihin aikoihin he ilmeisesti omaksuivat persian kielen ja islamin šiialaisen muodon, kun lähes kaikki muut Afganistanin alueen kansat ovat sunneja. Nykyisin hazarat puhuvat omaa hazaragiksi kutsuttua darin muotoa, jossa on edelleen mongolista periytyvää sanastoa. On arveltu, että hazarat olisivat taustaltaan mongoleja. Toinen shiialainen kansallisuus ovat turkmeenitaustaustaiset kizilbašit, jotka yleensä ovat asuneet Kabulissa ja muissa kaupungeissa.
Uskonnollisuuden piirteitä > Suhtautuminen šariaan

Kaikista muslimimaista šarian kannatus yleiseksi laiksi oli suurinta juuri Afganistanin muslimien keskuudessa (99 %).  Heistä 73 % ajatteli, että šaria oli Jumalan antama laki. Vastanneista 67 % katsoi, että šariasta oli vain yksi oikea tulkinta. Lisäksi 61 % katsoi, että šariaa tuli soveltaa myös ei-muslimeihin.
Afganistanin muslimit suosivat myös jyrkempää šarian soveltamista kuin useimmissa muissa tutkituissa maissa. Haureuteen syyllistyneen kivittämistä kuoliaaksi kannatti 84 % Afganistanin muslimeista ja kuolemantuomiota islamista luopumisen takia 79 %. Ruoskinnan tai varkaan käden katkaisemisen hyväksyi 81 % muslimeista. Afganistanin muslimeista 39 % hyväksyi "usein tai joskus" terroriteot siviilejä vastaan islamin puolustamiseksi. Kokonaan siviileihin kohdistuneen terrorin torjui 40 % muslimeista.
Evoluutioteoriaan uskoi 26 % Afganistanin muslimeista. Uskonnollisilla johtajilla toivoi 53 % olevan suuri vaikutus politiikkaan. Vahvaa johtajaa demokratian sijaan kaipasi 51 % vastaajista.
Uskonnollisuuden piirteitä > Naiset ja šaria

Afganistanin muslimeista 4 % hyväksyi abortin, 45 % hyväksyi ehkäisyn avioliitossa, moniavioisuuden hyväksyi 27 %, avioeron 24 %. Muslimeista 65 % katsoi, että pojilla tulisi olla suurempi perintöosuus kuin tytöillä. Vastanneista 66 % katsoi, että naisen tuli aina totella miestään. Vastanneista 30 % katsoi, että nainen sai itsenäisesti päättää, käyttääkö hän islamilaista huivia.  Vastaajista 24 % katsoi, ettei koskaan ollut oikeutettua kivittää kuoliaaksi naista, joka oli syyllistynyt aviorikokseen tai esiaviolliseen seksiin.
Afganistanin buddhalaisen perinteen vaikutus islamiin

Islamin syntyessä Afganistan oli vielä buddhalainen. Muistona maan buddhalaisuudesta olivat myös ne valtavat Buddhan patsaat Bamiyanin maakunnassa, jotka talibanit räjäyttivät vuonna 2001. Afganistanista tulleet virkamiehet alkoivat näkyä kalifien hovissa Bagdadissa, kun kalifi al-Mansur (754–775) nimitti hovinsa korkeisiin asemiin Iranin Khorasanista tullutta persialaista ylimystöä.  Erityisen vaikutusvaltaiseksi kohosi Barmakidien suku, jonka jäsenet olivat olleet korkea-arvoisia buddhalaisia pappeja Afganistanin Nava Viharassa (Nawbahar) lähellä Balkhia.  Barmakidit olivatkin abbasidien jälkeen Bagdadin rikkain ja kuuluisin suku. He saavuttivat valtansa huipun kalifi Harun al-Rašidin (786–809) aikana, jolloin barmakidi Yahua ibn Khalidin väitetään käytännössä hallinneen valtakuntaa kalifin asemesta.
Kielitieteilijä Markus Groß arvelee, että Barmakidit toivat islamiin vaikutteita Afganistanin buddhalaisuudesta. 700-luvun alkuun sijoitetussa arabialaisessa selonteossa kuvataan pohjois-afganistanilaista Nava Viharan buddhalaisluostaria kankaalla peitetyksi kuutioksi, jonka ympäri uskovat kiersivät ja jota he kumarsivat. Kuvaus muistuttaa Kaabaa, vaikka pyhäkön kiertäminen toisaalta tunnetaan kaikissa maailmanuskonnoissa. Barmakidit olivat olleet juuri Nava Viharan suojelijoita, ja heidän  valtakautensa ajalta ovat peräisin varhaisimmat viittaukset pyhiinvaelluksesta Mekkaan. Myös pyhiinvaeltajien pukeutumisessa on nähty merkkejä buddhalaisvaikutteista.