stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dodekanesian valtaus
Rodoksen valtaus

Italian antauduttua liittoutuneille 8. syyskuuta 1943, pääosa saariryhmän varuskunnissa olevista joukoista halusi joko siirtyä liittoutuneiden puolelle tai palata kotiin. Pääosin Kreikan mantereelle sijoitetut saksalaisjoukot hyökkäsivät useille saarille ottaen ne valvontaansa. Joukot kuuluivat ilmavoimien kenraalin Alexander Löhrin komentamaan armeijaryhmä E:hen.
Dodekanesian saarilla ollut merkittävin yhtymä oli kenraaliluutnantti Ulrick Kleemanin komennossa ollut Ródoksen hyökkäysdivisioona (saks. Sturm-Division Rhodos), johon kuului noin 7500 miestä. Se oli muodostettu kesällä Ródoksella, joka toimi saariryhmän hallinnollisena keskuksena. Saarella oli lisäksi kolme lentokenttää.
Kastelórizon italialainen varuskunta antautui 8. syyskuuta brittiosastolle, joka oli laskettu maihin sotalaivoilta. Seuraavana päivänä brittiläinen lordi Jellicoen johtama delegaatio hyppäsi laskuvarjoilla Ródokselle tarkoituksena saada alueen italialaisten komentaja amiraali Inigio Campioni liittymään liittoutuneisiin. Saksalaiset hyökkäsivät 40 000 italialaissotilaan vahvuisen varuskunnan kimppuun 9. syyskuuta pakottaen sen antautumaan 11. päivä. Ródoksen joutuminen saksalaisten hallintaan oli vakava takaisku saariryhmän haltuunottamisessa.
Takaiskusta huolimatta saarten valtausta määrättiin jatkettavaksi ja erityisesti Kosin ja Léroksen sekä Dodekanesian pohjoispuolella sijaitsevan Sámoksen hallintaa pidettiin tärkeänä. Saksalaisten voimavarojen venymisen tiedettiin olevan kestokyvyn rajoilla. Liittoutuneilla oli meren herruus ja operaation suojana oli Kosilla kaksi Spitfire-laivuetta, mitä pidettiin riittävänä. Samalla pidettiin mahdollisena Ródoksen valtaamista muilta saarilta mikäli italialaisjoukoilta saataisiin riittävästi tukea. Maltalta siirrettiin kenraalimajuri Brittorousin brittiläinen 234. jalkaväkiprikaati varmistamaan Kos, Kálymnos, Sámos, Léros, Sými ja Astypálaia.
Saksalaiset valtasivat 19. syyskuuta mennessä Kárpathoksen ja Kásoksen saaret sekä Sporadien ja Kykladien saariryhmät. Kreetalle sijoitetun Saksan 22. jalkaväkidivisioonan komentaja kenraaliluutnantti Friedrich-Wilhelm Müller määrättiin 23. syyskuuta valtaamaan Kosin ja Léroksen saaret.
Kosin taistelu

Saksan X ilma-armeijakunta aloitti 18. syyskuuta liittoutuneiden ainoan alueella olleen lentotukikohdan pommitukset Kosilla. Saman aikaisesti ilmavoimia täydennettiin siten, että 1. lokakuuta armeijakunnalla oli kaikkiaan 362 lentokonetta.
Kosilla oli kaikkiaan 1500 brittisotilasta, joista 680 kuului Durhamin kevyen jalkaväkiprikaatin I pataljoonaan ja loput olivat pääosin ilmavoimiin kuuluvia. Näiden lisäksi oli noin 3500 italialaissotilasta, jotka kuuluivat Italian 50. Regina jalkaväkidivisioonan 10. rykmenttiin. Saksalaiset aloittivat operaatio Eisbärin maihinnousun ja maahanlaskut 3. lokakuuta edeten saaren pääkaupungin laitamille. Brittijoukot vetäytyivät alueelta yön laskeuduttua ja ne antautuivat seuraavana päivänä. Kosin joutuminen saksalaisille riisti saariston brittijoukoilta ilmatuen. Saarelta vangittiin 1388 britti- ja 3145 italialaissotilasta. Saksalaiset teloittivat 3. lokakuuta italialaisvaruskunnan komentajan eversti Felice Leggion sekä 101 muuta italialaisupseeria. Teon syynä oli Adolf Hitlerin 11. syyskuuta antama käsky teloittaa vangitut Italian armeijan upseerit.
Léroksen taistelu

Kosin kukistuttua Kálymnoksen italialaisvaruskunta antautui tarjoten saksalaisille mahdollisuuden Léroksen valtaamiseksi. Operaatio Leopardiksi nimetty hyökkäys piti toteuttaa alun perin 9. lokakuuta, mutta Britannian laivasto upotti 7. lokakuuta Kosille matkanneen saattueen. Muutaman sadan miehen lisäksi saksalaiset menettivät saattueessa pääosan raskaasta maihinnousukalustostaan. Lisää maihinnousukalustoa kuljetettiin rautateitse ja kahdenkymmenenneljän aluksen osasto oli koottuna vasta 5. marraskuuta. Liittoutuneiden toiminnan estämiseksi alukset oli hajautettu ja naamioitu useille saarille ja liittoutuneiden tuhoamisyrityksistä huolimatta alukset kärsivät vain vähäisiä vaurioita. Müllerin johdolla laivasto lähti liikkeelle 12. marraskuuta operaatio Taifuuniin.
Maihinnousujoukkoihin kuului 22. jalkaväkidivisioona, pataljoona laskuvarjojääkäreitä sekä Brandenburger-rykmentistä maihinnousukomppania. Liittoutuneilla oli Léroksella pääosa 234. prikaatista eli yhteensä noin 3000 miestä, joiden lisäksi saarella oli edelleen noin 8500 italialaissotilasta.
Saksan ilmavoimat oli aloittanut pommituslennot Lérokselle jo 26. syyskuuta aiheuttaen tappioita sekä saaren puolustajille että lähivesillä olleille sotalaivoille. Varhain aamulla 12. marraskuuta saksalaiset lähestyivät saarta kahtena osastona idästä ja lännestä. He saivat luotua sillanpään saarelle ja lisäksi keskelle saarta Ráchi-vuorelle tehtiin maahanlasku. Torjuttuaan liittoutuneiden vastahyökkäyksen ja saatuaan yöllä täydennyksiä saksalaiset valtasivat saaren keskiosan jakaen puolustajat kahtia. Littoutuneet antautuivat 16. marraskuuta, mihin mennessä saksalaiset olivat menettäneet 520 miestä ja vanginneet 3200 britti- ja 5350 italialaissotilasta.
Seuraukset

Léroksen kukistuttua Sámos ja pienemmät saaret evakuoitiin. Saksan ilmavoimien 3. Stukalennoston I rykmentti pommitti Sámosta pakottaen 2500-miehisen italialaisvaruskunnan antautumaan 22. marraskuuta. Saksalaiset olivat lisäksi vallanneet 18. marraskuuta Pátmoksen, Foúrnoin ja Ikarían saaret, mikä täydensi saariryhmän valtauksen. Saariryhmästä käyty taistelu oli eräs sodan viimeisistä brittiarmeijan kärsimistä tappioista ja samalla se oli viimeisiä saksalaisten saavuttamia voittoja. Voiton edellytyksenä oli täydellinen ilmaherruus, mikä esti liittoutuneiden laivaston käytön alueella aiheuttaen merkittäviä tappioita sekä mahdollisti omien joukkojen huollon meritse.
Suurin osa saarilla asuneista juutalaisista joutui keskitysleireille. Saaret pysyivät saksalaisten hallussa sodan loppuun saakka.
Populaarikulttuuri

Epäonnistuneet sotatoimet ja erityisesti Léroksen taistelu olivat innoittajina Alistair MacLeanin kirjoittaessa sotaromaaniaan Navaronen tykit (1957), jossa pyritään tuhoamaan saksalaisten tykkiasemia kuvitteellisella Navaronen saarella Kreikan edustalla. Romaanista tehtiin samanniminen elokuvasovitus vuonna 1961.
Saariryhmän kartta
Käännös suomeksi
Operaatio Vigorous

Operaatio Vigorous oli peitenimi toisessa maailmansodassa Haifasta ja Port Saidista Maltalle 12.–16. kesäkuuta 1942 matkanneille saattueille. Saman aikaisesti oli käynnissä operaatio Harpoon, joka oli saattue Gibraltarilta Maltalle. Näitä operaatioita kutsuttiin yhteisnimellä operaatio Julius. Operaatio jouduttiin keskeyttämään akselivaltojen onnistuneen torjunnan vuoksi.
Tausta

Malta tarvitsi huoltoa vähintään joka toinen kuukausi selvitäkseen. Akselivalloille oli tärkeää estää saattueiden perille pääsy, koska Maltalle sijoitetut joukot kykenivät tehokkaasti häiritsemään huoltosaattueiden kulkemista Italiasta Libyaan.
Saattueet

Välimeren laivastoa oli täydennetty muun muassa Intian valtamereltä siirretyillä aluksilla, jotta operaatio voitaisiin toteuttaa. Alukset oli koottu Kilindinistä Keniasta Haifaan suojaamaan saattuetta, jonka suojaksi oli määrätty Australian laivaston N-luokan hävittäjistä muodostettu 7. hävittäjälaivue.
Operaatioon liitetyt yksitoista kauppalaivaa siirtyivät 12. kesäkuuta Haifasta Port Saidiin, ja ne kohtasivat seuraavana päivänä Tobrukin edustalla kontra-amiraali Philip Vianin johtaman Force A:n, jonka muodostivat seitsemän kevyttä risteilijää ja 17 hävittäjää. Täten suojan vahvuus nousi kaikkiaan kahdeksaan risteilijään ja 26 hävittäjään, joiden tukena oli vielä korvetteja ja miinanraivaajia sekä vanha ainoastaan ilmatorjunta-asein varustettu vanhentunut taistelulaiva HMS Centurion. Merellä oli lisäksi yhdeksän sukellusvenettä valvomassa Tarantoon sijoitettuja Italian laivaston aluksia.
Ilmahyökkäys

Lähes välittömästi Aleksandriasta lähdettyään saattue joutui Kreetan ja Pohjois-Afrikan välillä jatkuvien ilmahyökkäysten kohteeksi. Aluksi ilmahyökkäykset kohdistuivat risteilijöihin sekä rahtialuksiin, mutta myöhemmin saattueen suojana olevista hävittäjistä tuli hyökkäysten pääasiallinen kohde. Yksi rahtialuksista vaurioitui 12. kesäkuuta, jolloin se joutui kääntymään Tobrukiin ja toinen alus jouduttiin lähettämään Tobrukiin konevian vuoksi. Nämä alukset tuhoutuivat ilmahyökkäyksissä.
Italian laivasto

Käännös suomeksi
Riimukivi

Riimukivi U 1011 Uppsalan yliopiston puistossa.
Riimukivet ovat rautakaudelta ja varhaiskeskiajalta peräisin olevia kivipaasia, joissa on skandinaavisella kielellä tehtyä riimukirjoitusta. Useissa riimukivissä on myös kuvia, kuten eläinaiheista koristelua. Riimukiviä esiintyy Skandinaviassa, ja ne tunnetaan osana viikinkien kulttuuria. On tavallista yhdistää riimut viikinkeihin, mutta riimuja käytettiin jo kauan ennen viikinkien retkiä, ja toisaalta riimuja käytettiin pitkään myös kristillisellä ajalla esimerkiksi keskiaikaisissa hautakivissä ja keskiaikaisten kirkkojen esineiden koristeluissa. Riimukiviä tunnetaan muualtakin Euroopasta, kuten Ukrainasta. Riimut yhdistetään tavallisimmin riimukiviin, mutta niitä kaiverrettiin myös pehmeämpään ainekseen kuten puuhun ja luuhun.
Riimua tarkoittava sana runa merkitsi salaisuutta ja kuiskausta, ja siksi monen riimukiven teksti alkaa kehotuksella Tyd runorna, ’Tulkitse riimut’. Bergenistä ja muualtakin Skandinaviasta on löydetty lyhyitä kovin arkisia riimutekstinpätkiä, mikä viittaa riimujen ymmärtämistaidon olleen ainakin joskus paikoittain melko yleistä.
Riimukivien pystyttäminen on luultavasti saanut alkunsa kuolleiden muistoksi pystytetyistä kivipaasista. Niitä on Skandinavian esihistoriallisilla hautausmailla kuten Jordbrossa Tukholman eteläpuolella tai Lindholm Højellä Aalborgin pohjoispuolella. Myös suurin osa riimukivistä on vainajien muistokiviä. Esimerkiksi Ingvar den Vittfarne on nimi, josta mainitaan noin 30 Mälarinlaakson riimukivessä. Häntä pidetään yhtenä suurista viikinkiretkien johtajista. Hän matkusti monella aluksella itään Särklandiin eli Arabian maihin. Kiviä saatettiin pystyttää myös jonkin merkittävän teon kuten sillan rakentamisen muistoksi. Usein riimukivissä mainitaan naisia nimeltä juuri niissä tapauksissa, että kivi on pystytetty sillan rakentamisen vuoksi. Joskus riimukiviin kaiverrettiin tieto, että pystyttäjä pystytti sen itselleen jo eläessään ilmeisesti pelätessään jälkimaailman muuten unohtavan hänet. Joskus riimukivet pystytettiin lähelle maatiloja. Tällaiset kivet kertovat maatilan asukkaista: kuka maatilan peri ja kuinka he olivat sukua vainajalle. Riimuja kaiverrettiin toisinaan myös isoihin kalliopaasiin ja kallionlohkareisiin, joita siis ei tarvinnut pystyttää.
Varhaisimmat riimukivet

Maailman vanhin riimukivi on löydetty Norjasta vuonna 2021. Se on hiekkakiveä ja samalla myös vanhin ajoitettu riimukirjoitus. Riimukivi on lähes neliön muotoinen, sivuiltaan noin 30 senttimetrin kokoinen. Kivessä oleva teksti lienee kirjoitettu ennen vuotta 250, mahdollisesti jo vuonna 1 jaa. Luun jäänteistä otettujen radiohiilinäytteiden mukaan hauta, josta kivi löytyi, on vuosien 25 ja 250 väliseltä ajalta. Yhden näytteen mukaan hauta on viimeistään vuodelta 120.
Kiveä kutsutaan Svingerudin kiveksi löytöpaikkansa mukaan. Kiven ikä arvioitiin radiohiiliajoituksella, koska haudassa oli luiden lisäksi puuhiiltä. Kiven merkinnöistä erottuu yksi sana "idiberug". Tutkijat eivät tiedä, mitä sana tarkalleen tarkoittaa. Kyseessä voi esimerkiksi olla haudassa olleen henkilön nimi. Tutkijat arvelevat, että Svingerudin kivi on saattanut olla haudan paikan merkki tai muistokivi. Kivi oli aseteltu hautaan tekstipuoli alaspäin. Poikkeuksellista kivessä on tutkijoiden mukaan sen sisältämän tekstin määrä: kivi on raaputettu lähes täyteen merkkejä, eikä kaikista synny järkeviä sanoja. Tutkijat kuvailevatkin tekstejä raapustuksina. Idiberug voisi olla taivutusmuoto Idibera-nimestä, joka on naisen nimi. Se saattaa myös viitata Idiberung-nimiseen sukuun, mutta myös muut selitykset ovat mahdollisia.
Ennen löydön tekemistä ja tutkimista arveltiin, että ensimmäiset riimukivet kirjoitettiin joskus vuosien 300–400 paikkeilla. Ennen tätä löytöä ajateltiin, että vanhimmat riimukivet ovat kansainvaellusaikaisia.
Riimukivet viikinkiajalla ja sen jälkeen

Riimukivien pystytys yleistyi viikinkiajalla.
Riimukiviä on löytynyt yli 3 000, suurin osa Ruotsin alueelta. Länsi-Götanmaalta on löytynyt 160 viikinkiaikaista riimukiveä. Niitä on vain Pohjoismaissa, Britanniassa, Grönlannissa ja yksi Ukrainassa. Ruotsissa on säilynyt parituhatta, Tanskassa noin 300 ja Norjassa 50 kiveä. Yleisintä riimukivien pystytys oli Keski-Ruotsissa 1000–1100-luvuilla. Tämän vaiheen riimukivissä on usein kristillisiä tunnuksia ja lauseita. Niissä saattoi olla myös rukouksia. Myös suurin osa Skandinavian viikinkiaikaisista riimukirjoituksista on löytynyt Ruotsista.
Mansaarella Englannin ja Irlannin välissä sijaitsee 31 viikinkiaikaista riimukiveä. Näissä riimukirjoituksissa on rektio- ja taivutusvirheitä, koska alueella on ollut kielikontakteja kelttiläisten ja muinaisnorjalaisten välillä.
Riimukiviin on suhtauduttu eri tavoin eri aikoina. Niitä voitiin hyödyntää rakennusaineksena kivijalassa tai seinässä, ja vielä 1700-luvulla riimukivi voitiin hajottaa leivinuunin rakennustarpeiksi. 1800-luvulla riimukiviä alettiin kuitenkin varjella ja siirtää aikalaisten kannalta näkyvämmille paikoille, kuten kirkkojen viereen tai herraskartanoiden puutarhoja koristamaan.
Ulkoasu

Riimukiviin kaiverrettiin usein pitkä kiemurteleva lohikäärme tai käärme, jonka vartalon sisällä riimuteksti kulkee. Vanhassa skandinaavisessa muinaisuskonnossa maailmankäärme, eli Midgårdin käärme, ympäröi koko maailmaa. Riimukivissä kuvastuu siten sekä vanha että uusi käsitys maailmasta. Kristillisellä ajalla riimukiviin ilmestyi myös ristiaiheita. Kuvat ja tekstit väritettiin usein punaisella värillä, mikä helpotti merkkien lukemista. Varsinkin Gotlannissa pystytettiin koristeellisia kuvakiviä vailla kirjoitusta.
Moniin riimukiviin on merkitty myös tieto henkilöstä, joka veisti tai kaiversi riimut.
Ruotsalainen tutkija Marco Bianchi on väitöskirjassaan osoittanut, että viikinkien riimukivien riimuilla ei aina ollut sisältöä, vaan niitä kirjoiteltiin myös todisteeksi kirjoittajansa kirjoitustaidosta, vaikka sitä ei olisi ollutkaan. Kristinuskon levitessä kirjoitustaitoa alettiin pitää tärkeänä, minkä on päätelty olevan syynä sisällyksettömien riimujen kirjoittamiseen.
Tällaisia sisällöltään olemattomia riimukiviä tunnetaan myös muilta aikakausilta. Esimerkiksi Haningen kunnassa sijaitsee kivi, joka näyttää riimukiveltä, mutta riimuja muistuttavat merkit eivät muodosta luettavissa olevaa tekstiä. Tällaisia kiviä on pystytetty oikeiden riimukivien lähelle. Ne tunnettaan jo 1600-luvulta peräisin olevista piirroksista. Osa tutkijoista uskoo niiden olevan peräisin keskiajalta. Voi olla, että tällaisilla kivillä on haluttu antaa eri paikoille lisää hirstoriallista syvyyttä jälkikäteen.
Valmistus

Riimukivissä käytetään tosiaankin kaivertamista merkitsevää rista-verbiä, vaikka itse asiassa kiveen riimut piti hakata. Rista-verbin käyttö onkin jäänne menneisyydestä, jolloin riimut kaiverrettiin puuhun. Riimukivet ovat siten riimuja myöhäsyntyisempi keksintö, joka palveli suurmiehiä ja varakasta maata omistavaa yläluokkaa.
Riimuja ei suinkaan aina hakannut kiveen yksi ainoa ammattilainen, vaan kolmen tai neljän kivenhakkaajan muodostama ryhmä. Tällöin on selvinnyt sekin, että Öpir, jota on pidetty yhtenä riimujenhakkaajana, onkin itse asiassa nimitys, jota kaksi eri riimujenhakkaajaryhmää on käyttänyt.
Riimukivet ja Suomi

Suomesta on löytynyt yksi riimukiven osa, jota yleisesti pidetään vanhana. Se on löytynyt rantavedestä Hiittisten Stora Ängesöstä vuonna 1997. Muiden Suomen alueelta löytyneiden riimukivien iästä ja aitoudesta on kiistelty ja toisinaan kielipolitiikka sekä kuumentuneet tunteet ovat häirinneet niiden asiallista tutkimista.
Riimukivet ja Suomi > Suomesta löydetyt riimukivet

Suomesta on löytynyt muutamia riimukirjoituksia. Nämä edustavat erilaisia riimukirjoitusten lajeja eri ajoilta, ja ne ovat löytyneet eri paikoista. Silti on mahdollista puhua jonkinlaisesta suomalaisesta riimukulttuurista. Suomesta on löytynyt toistakymmentä riimukirjoitusta viikinki- tai keskiajalta. Suomen harvat riimukirjoitukset edustavat kuitenkin laajaa esine- ja kirjoitustyyppien kirjoa. Koska riimukirjoituksia on löytynyt eri puolelta maata ja eri ajalta, on mahdollista, että Suomessa on ollut jossain määrin tietoa riimuista aina viikinkiajasta lähtien. Suurin osa noin kymmenestä viikinkiaikaisesta riimukirjoituksesta on kaiverrettu pieniin esineisiin kuten myntteihin, ja niiden arvellaan olevan tuontitavaraa; esimerkiksi niin sanottua Tuukkalan solkea pidetään gotlantilaisena.
Ahvenanmaan Kökarista on vuodelta 1667 tieto kahdesta riimukivestä, joista toinen oli järvessä, matalassa vedessä pinnan alla. Vuonna 1998 tutkija Tapani Tuovinen kirjoitti, että kiviä ei ole myöhemmin löydetty.
Riimukivet ja Suomi > Suomesta löydetyt riimukivet > Hiittisten riimukiven palanen

Suomesta on löydetty vuonna 1997 yksi aidoksi katsottu riimukiven katkelma Dragsfjärdin saaristosta, entisestä Hiittisten pitäjästä, mökkirannasta Stora Ängesönin saaresta. Jotunista hiekkakiveä oleva lohkare makasi rantavedessä noin metrin syvyydessä, madaltuneeseen luonnonsatamaan johtavan salmen suussa. Samantyyppistä hiekkakiveä ei ole Hiittisten alueella. Noin 24 kilogrammaa painavan riimukiven kappaleessa on yhteensä 15 riimua kahdessa rivissä. Ne on järjestetty kahteen sisäkkäiseen vyöhykkeeseen, ja riimujen korkeus on noin 5–7 cm. Kivessä näkyy myös osa niin sanotusta riimueläimestä, josta erottuu pää ja kaula. Tekstistä on jäljellä vain kahdeksan riimua ja kaksi sananvälimerkkiä ulkovyöhykkeessä ja seitsemän riimua ja yksi sanavälimerkki sisemmässä. Tekstit ovat latinalaisille kirjaimille muutettuna ... si. Raði ma(ðr?) ..., eli vapaasti tulkittuna 'lukekoon hän' ('ken voi'?) ja ... Þorfas(t) ... , joka on miehen nimi Torfast. Nimi viittaa riimumestariin. Kivi on todennäköisesti suuremman riimukiven vasen yläkulma, ja palassa olevan koristellun alueen koko on noin 30 cm × 30 cm.
Riimut ovat todennäköisesti 1000-luvun ensimmäisen vuosisadan lopulta. Kiven aitoudesta ei ole esitetty mitään epäilyjä. Alueella tehtiin tutkimuksia, mutta etenkin merenpohjaa peittänyt paksu savi- ja liejukerros hankaloittivat työtä. Tutkimuksissa ei löytynyt mitään. On esitetty, että kivi on voinut joutua paikalle purjealuksen painolastina. Lohkare on voinut joutua löytöpaikkaan myös jäihin vajonneessa reessä. Tuovinen on pohtinut, että kivi on voitu pystyttää löytöpaikan läheisyyteen ja myöhemmin hajonnut ja joutunut veteen. Myös tutkija Kendra Wilson pitää mahdollisena, että kivi on kaiverrettu lähellä sen löytöpaikkaa. Viikinkiajalla 1000-luvulla löytöpaikan ranta oli useita metrejä merenpinnan alapuolella ja maisema oli erilainen. Alueen isot saaret ovat nyt paljon silloista suurempia ja saaria on myös yhdistynyt toisiinsa. Silloiset vedenpinnan alla piilotelleet kivet ovat nyttemmin muuttuneet luodoiksi. Rannan lähellä on ollut useita suojaisia lahtia ja luonnonsatamia, joita on aikanaan voitu käyttää ankkuroitumiseen.
Ruotsin museoviraston riimututkija Magnus Källström on havainnut siinä yhtäläisyyksiä uplantilaisen riimunhakkaajan Balle i Lötin tyyliin, ja keskisestä Ruotsista on löytynyt paljon vastaavanlaisia riimukiviä. Hiittisissä oli viikinkiajalla markkinapaikka ja alueen arkeologisissa löydöissä näkyy skandinaavisia vaikutteita. Hiittisten ja Rosalan saaret erottavan Kirkonsalmen ympäristöstä on löydetty useita viikinkiaikaisia esineitä, kuten hopealankakoristellun rautaisen miekan kahvaosa. Rosalan saarelle perustetussa Viikinkikeskuksessa on nykyisin esillä Museoviraston tekemä kopio Hiittisten riimukivestä.
Riimukivet ja Suomi > Suomesta löydetyt riimukivet > Vöyrin riimukirjoitukset

Pohjanmaalta Vöyristä on löydetty kolme kallioon kaiverrettua riimukirjoitusta, Båtholmenin, Pethskiftesin ja Höysälän (ruotsiksi Höisal) kaiverrukset. Jälkimmäisestä käytetään myös nimeä Höjsalträsket (Höysälänjärvi) tai Träskishällor, joka on kallio Höysälänjärven eteläpuolella. Vuonna 1986 julkaistu työstöjälkitutkimus viittaa siihen, että kaiverrukset ovat 1900-luvulla tehtyjä väärennöksiä. Museoviraston rekisteriportaalin mukaan Träskishällorin riimukirjoitus on ”enintään ehkä 100–200 vuoden ikäinen”. Kahden muun Vöyrin riimukirjoituksen ajoitukseen rekisteriportaali ei ota selkeää kantaa, mutta niidenkään myöhäistä alkuperää ei torjuta. Löytöaikaan, vuonna 1978, Höysälän riimuja kävi katsomassa myös ulkomaalaisia riimukirjoituksen asiantuntijoita, professorit Sven B. F. Jansson Ruotsista ja Gerd Høst Norjasta. Jansson piti riimuja uusina ja Høst taas viikinkiaikaisina tai ehkä jopa vanhempina. Myöhemmin löytöön tutustui paikan päällä vielä professori Karl-Axel Holmberg, jonka mielestä riimut saattaisivat olla peräisin 800-luvulta. Vöyristä on löydetty myös neljäs kaiverrus, jota on epäilty riimukirjoitukseksi, mutta Museoviraston kulttuuriympäristöjen tutkimusraportteja sisältävä sivu ei täsmennä neljännen löydön paikkaa tai muita tietoja. Kirjoitukset päätyivät kielipolitikoinnin kohteeksi. Tutkija Wilson on todennut, että on vaikea sulkea pois, etteikö joku kaiverruksista olisi vanha.
Höysälän kaiverrus sijaitsee noin 3,5 kilometriä kahdesta muusta kaiverruksesta koilliseen pienen Höysälänjärven eteläpuolella. Korkean kallion laella sijaitsevaan kahden kiven muodostamaan pystyseinäiseen nurkkaukseen on hakattu viikinkilaivaa esittävä kuva sekä kahdeksan riimua. Kirjoitus on hakattu suojaiseen kallion syvennykseen noin 40 senttimetrin korkeudelle. Kirjoitusta on noin 70 senttimetrin pituisella alueella.
Venekuvio on puolestaan 48 senttimetriä riimujen yläpuolella. Veneen esiintyminen riimujen yhteydessä ei ole kovinkaan yleistä, vaikka tällaisia löytöjä onkin tehty. Merkillistä on se, että ajallisesti kovin kaukana olevat pronssikautisten kalliopiirrosten veneet ovat lähempänä Vöyrin venettä kuin viikinkiajan riimujen venekuviot. Aivan samankaltaisia nämäkään kuvat eivät ole, sillä Vöyrin veneestä puuttuvat pronssikautisiin vastineisiinsa piirretyt kaaret. Venekuvio ei kuitenkaan voi olla pronssikautinen, sillä se on riimujen tapaan hakattu rautapiikillä. Höysälän riimuja ei ole osattu tulkita, ja vuonna 1979 tutkija J.-P. Taavitsainen totesi, että ei voida osoittaa, että kirjoitus olisi suoraan kopioitu jostain tunnetusta riimukivestä. Vain noin 40–50 metrin päässä kaiverruksista sijaitsee Höysälänjärven jätinkirkko.