stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Serra Pelada
Kultaryntäys

Serra Peladan kultaryntäys on nykyajan suurimpia kultaryntäyksistä. Paikallinen lapsi löysi tammikuussa 1979 uidessaan kuusi grammaa painaneen kultahipun. Maanviljelijä Genésio Ferreira da Silva kutsui geologin tutkimaan, onko paikalla enemmän kultaa. Genésio tultua Maraibaan mukanaan neljä kilogrammaa kultaa kultaryntäys da Silvan maatilalle alkoi. Seitsemän viikon kuluttua paikalla oli 4 000 valtaajaa, joilla kullakin oli 2x2 metrin kokoinen ala. Kuukauden kuluttua valtaajia oli 10 000 ja muutaman kuukauden kuluttua yli 50 000. Enimmillään Serra Peladassa oli 80 000–100 000 kullankaivajaa.
Hallitus puuttuu asioihin

Ryntäys paisui niin suureksi, että Brasilian armeija puuttui konfliktiin maanomistajien ja kaivajien välillä. Lisäksi kulta veti alueelle myös paljon laittomuuksia, mm. prostituutiota. Tilannetta rauhoittamaan tuli Brasilian sisäisen tiedustelupalvelun erikoismies majuri Sebastião Rodrigues de Moura, joka palautti järjestyksen ja surmautti pahimmat rettelöitsijät. Mouran toimintaan kullankaivajat olivat niin tyytyväisiä että kullankaivajat äänestivät Mouran Brasilian parlamenttiin. Tästä huolimatta Moura unohti kullankaivajat myöhemmin.
Brasilian hallitus otti alueen valvontaansa ja takasi kaivajille minimipalkan. Moura ajoi kaikki naiset pois alueelta. Prostituutio keskittyi tämän jälkeen lähikaupunkiin, missä tuhannet alaikäiset tytöt myivät itseään kultahippuja vastaan. Prostituution lisäksi alkoholi kiellettiin kaivosalueella. Myös ylihintoja kiskovat liikemiehet saivat äkkilähdön. Valtio alkoi pitää alueella kohtuuhintaisia kauppoja.
Hallitus havitteli Serra Peladaa haltuunsa alusta asti, koska kaivos tuotti vuodessa saman verran kuin maailman muut kultakaivokset yhteensä. Toisaalta hallitus ei kuitenkaan vuosikausiin ottanut Serra Peladaa haltuunsa, koska garinpeirot etsivät ja kaivoivat kultaa pienin kustannuksin verrattuna nykyaikaisempaan kaivostoimintaan. Hallitus ei pitänyt alueella toimineesta laittomasta kultakaupasta ja salakuljetuksesta. Arvioidaan, että Serra Pelada olisi tuottanut mustaan pörssiin 360 tonnia kultaa, mutta virallisesti 44,5 tonnia.
Vuori muuttui kuopaksi

Kaivos jaettiin noin 6 000:een kahden neliömetrin suuruiseen valtaukseen, barrancaan. Joillain barrancoilla saattoi olla jopa 60 omistajaa, jolloin yhdellä oli vain kämmenen kokoinen ala. Löytyvä kulta jaettiin aina moniomisteisen barrancan omistajien kesken tasan. Osuuskirja saattoi olla paperinpala tai tupakka-askin kansi, jossa luki barrancan numero ja osakkeiden määrä. Tuottamaton barranco kannatti myydä heti pois, mutta ostajakin saattoi hyötyä siitä, jos sieltä löydettiin uudestaan kultaa.
Kaivajat kaivoivat lopulta 250 metrin korkuisen Serra Peladan maan tasalle ja alkoivat kaivaa vuoren alta niin, että vuoren tilalle tuli syvä kuoppa. Kullankaivajat työskentelivät lopulta syvässä kuopassa ja toivat sieltä kultaa ja palladiumia sisältävää maata. Joitain kaivajia onnisti ja heistä tuli rikkaita. Rikastuneet saattoivat jatkaa kullankaivuuta ja lentää suuriin kaupunkeihin huvittelemaan viikonlopuksi. Niinpä kaikki kaivajat haaveilivat bamburrosta, suuresta kultalöydöstä. Kuuluisaksi tuli mm. saopaololainen nyrkkeilijä Manuel, joka löysi suuren kultalöydön. Alussa lapio osui 2,3-kiloiseen kimpaleeseen, ja myöhemmin Manuel löysi 40-kiloisia möhkäleitä. Manuel nosti kultaa yhdessä yössä 600 kiloa.
Ongelmia

Vuonna 1987 garimpeirot tekivät raskasta työtä kolmanneksella siitä palkasta, minkä Etelä-Afrikan musta kaivostyöläinen sai. Vielä vuonna 1987 juopuneiden garimpeirojen välienselvittelyissä kuoli yksi mies päivässä. Vuoden 1983 syyskuussa valtion tukema kultayhtiö Vale halusi ottaa Serra Peladan kaivosyhtiöksi, mutta kaivajat rupesivat lakkoon. Kaivosyhtiön ja valtion sanottiin painostavan kaivajia eivätkä esimerkiksi hankkineet kunnollisia sairaalatarvikkeita läheiseen sairaalaan. Kuoppaan päästiin joko kiertelemällä loivahkoja kulkuteitä tai tikkaita, joiden romahdus saattoi joskus harvoin tappaa kymmeniä. Garinpeirot kuljettivat kuopasta ylös selässään 40-50 kg kivisäkkejä.
Nostettu kivi ja maa vietiin kullanerottamoihin, joissa pesukoneen kokoiset koneet hajottivat kivet soraksi, joka huuhdottiin ränniä pitkin alas vedellä perinteisen kullanhuuhtojien tapaan. Näissä ränneissä kultapitoinen hiekka muutettiin amalgaamiksi, kun se kulki elohopeaa sisältävän levyn yli. Syntynyt amalgaami poltettiin, jolloin elohopea höyrystyi pois kiehumispisteessään. Jäljelle jäi möykky, josta vasaralla rikkomalla paljastui kultaydin. Kullankaivuussa kullan sieppaamiseen käytetty elohopea myrkytti ihmisiä ja saastutti jokea. Tuotetun kullan määrästä laskien vuonna 1986 joutui luontoon 94 000 kg elohopeaa. Elohopea pahensi malariaa ja keltatautia, joka lisäksi kuolleisuutta näihin sairauksiin.
Alkuperäisen ryntäyksen loppu ja uudet kaivaukset

Vuonna 1987 kaivos oli jo käytännössä tyhjä, sadekautenakin työskenteli vielä 10 000, kuivana kautena n. 40 000. Kultaryntäys päättyi 80-luvun lopulla, jolloin kopen seinä romahti ja kuoppa tulvi. Myöhemmin seudulle koettiin toinen ryntäys.
Kun kaivoskuoppaan laskettiin vettä, siitä tuli sata metriä syvä järvi, jossa paikalliset lapset käyvät uimassa.
Vuonna 2012 ilmoitettiin, että kaivos saatetaan avata jälleen 2013.
Serra Pelada valokuvissa ja elokuvissa

Brasilialainen Sebastião Salgado otti Serra Peladasta kuuluisia valokuvia. Vuori esiintyy myös elokuvan Os Trapalhões na Serra Pelada tapahtumapaikkana. Serra Pelada mainitaan myös dokumenttielokuvassa Powaqqatsi. lähde?
Aiheesta muualla

Kahler Berg Der Spiegel 1988 (saksaksi)
Serra Pelada Colossus Minerals
Spätes Goldfieber: Wie kam es zu dem Gold rush im amazonischen Urwald vor 20 Jahren? Innovations Report (saksaksi)
Alueelta löytynyt 39 gramman kultahippu
Shakin Suomen-mestaruus

Shakin Suomen-mestaruus on kilpailu, jossa pelataan vuosittain yleisen sarjan henkilökohtaisesta shakin Suomen-mestaruudesta.
Historia > Alkuvuodet: ensimmäinen mestaruusturnaus

Helsingin Shakkiklubi (HSK) lähetti huhtikuussa 1922 kaikille tuolloin tunnetuille šakkikerhoille kutsun yleiseen suomalaiseen turnaukseen. Kilpailu pelattiin kahdessa ryhmässä: I luokka ja II luokka. I luokan turnaus tunnetaan I Suomen Shakkiliiton liittoturnauksena ja se oli samalla ensimmäinen virallinen suomenmestaruusturnaus. Kisa alkoi 4. kesäkuuta 1922. Pelipaikkana oli Ivar Hörhammerin omistama taidesalonki Galerie Hörhammer. I luokkaan osallistui kaikkiaan 12 pelaajaa. Suomen mestaruuden voitti Anatol Tschepurnoff ja hän sai ensimmäisenä pelaajana Suomessa kansallisen šakkimestarin arvonimen.
I yleissuomalaisen turnauksen tuloksia (kisan kärki):
1. Anatol Tschepurnoff (Viipurin Shakkikerho) 9,5/11; 2. Johannes Terho (HSK) 8,5; 3. John L. W. Lillja (HSK) 7; 4.-5. Erik Malmberg (HSK) ja Erhard A. Björklund (HSK) 6 pist.
Historia > SM-kisan säännöt virallistetaan

Suomen Shakkiliitto (SSL) perustettiin 10. kesäkuuta 1922. Se otti vastuulleen suomenmestaruuskilpailun organisoimisen. Liiton perustavassa kokouksessa määritettiin kriteerit, joilla mestaruudesta pelattaisiin. Mestaruusottelu pelattiin enintään 10 pelin otteluna. Järjestelmä suosi mestaruuden puolustajaa, koska tasapisteissä mestari säilytti tittelinsä. Oikeus hallitsevan mestarin haastamiseen oli kenellä tahansa Suomen Shakkiliiton myöntämän kansallisen šakkimestarin arvonimen saaneella pelaajalla. Haastajaksi pääsi šakkimestarin tittelin saamisjärjestyksen mukaisesti. Myöhemmin tittelin saaneen pelaajan piti ensin kukistaa aiemmin tittelin saaneet pelaajat 6 pelin otteluissa ja vasta sitten hän sai oikeuden haastaa Suomen mestarin. Šakkimestarin arvon järjestyksessä Tschepurnoffin jälkeen saivat: Edgar Lindroos (1924), Eino Heilimo (1925) ja Ilmari Rahm (1927). Edgar Lindroos voitti otteluissa Rahmin ja Heilimon, ja pääsi haastamaan Suomen mestarin.
Tschepurnoff puolusti mestaruuttaan ensimmäisen kerran v. 1928 Viipurissa pelatussa ottelussa, jossa hän voitti Lindroosin pistein 5-3. Hän menetti mestaruuden vasta hävittyään 1931 Eero Böökille pistein 5,5-4,5. Seuraavissa mestaruusotteluissa puolustava mestari menetti tittelinsä.
Ottelujen tulokset (mestaruuden voittajan nimi mainittuna ensin):
1932: Ragnar Krogius (Helsingin Yleinen Shakkiseura) - Eero Böök (Suomalainen Shakkikerho) 7-3
1933: Birger Rasmusson (HYS) - Ragnar Krogius (HYS) 6,5-3,5
1934: Böök - Rasmusson 5,5-3,5
Historia > Turnausmuotoinen kilpailu

Vuoteen 1935 asti Suomen-mestaruus ratkaistiin kaksinotteluilla. Suomen Shakkiliitto järjesti ensimmäisen turnausmuotoisen mestaruuskilpailun vuodenvaihteessa 1934/35. Kisa pelattiin kuuden pelaajan kaksinkertaisena kilpailuna. Eino Heilimo joutui virkatehtävien takia keskeyttämään kilpailun. Suomen mestaruuden voitti Eero Böök.
Suomen Shakkiliiton 15. liittoturnaus pelattiin ravintola Mikadossa Helsingissä vuodenvaihteessa 1938/39. Se oli samalla suomenmestaruusturnaus. Kisaan osallistui 7 pelaajaa. Kilpailu oli erittäin tasainen. Osmo Kaila, Kaarle Ojanen ja Birger Rasmusson jakoivat kärkisijaa tuloksella 4,5/6. Mestaruus ratkaistiin jatko-otteluissa, joissa kukin kolmesta pelaajasta kohtasi toisensa kahdesti: kerran mustilla ja valkeilla nappuloilla. Mestaruuden voitti Kaila pistein 3/4 (Ojanen 2,5 ja Rasmusson 0,5).
Talvi- ja jatkosodan aikana mestaruusturnauksia ei järjestetty. Sodan jälkeen 1945 pelatun turnauksen voitti Ilmari Solin. Seuraavina vuosina mestarin nimi vaihtui joka kerran: Helsingissä 1946 mestaruuden voitti Eero Böök, vuonna 1947 tittelin vei Aatos Fred ja Turussa 1948 pelatun kisan voitti Ilmari Niemelä. Vuonna 1949 Toivo Salo voitti mestaruuden toisen kerran. (Salon edellinen mestaruus oli vuodelta 1938).
1950-luvulla SM-kisoja hallitsi Kaarle Ojanen, joka voitti mestaruuden 1950–54 ja 1957–1962. Välissä mestaruuden voittivat Aatos Fred v. 1955 ja Toivo Salo v. 1956.
Vuoden 1955 suomenmestaruusturnaus oli erittäin tiukka. SM-kisaan osallistui yhteensä 21 shakkimestaria. Pääkilpailu pelattiin kesäkuussa 1955 kahdessa ryhmässä. Molemmista alkuryhmistä kaksi parasta pelaajaa pääsi jatko-otteluihin. A-ryhmässä KvM Kaarle Ojanen jäi yllättäen 4.:nneksi. Ryhmän voitti Matti Rantanen ja Harry Kahra oli toisena. B-ryhmästä jatkoon selvisivät Aatos Fred ja Esmo Ridala. Ensimmäinen jatko-ottelu pelattiin kaksikierroksisena (eli kukin pelaaja kohtasi toisensa sekä valkeilla että mustilla nappuloilla). Sen tulokset olivat: Fred, Kahra ja Rantanen 3,5/6 ja Ridala 1,5 pistettä. Mestaruuden ratkaisu siirtyi siis toiseen jatko-otteluun, joka päättyi heinäkuussa edelleen ratkaisuttomana: Fred ja Rantanen 2,5/4 sekä Kahra 1 piste. Kahralle siis pronssia. Lopullisesti mestaruus ratkesi vasta kolmen kuukauden päästä pääkilpailun päättymisestä, kun Aatos Fred löi Matti Rantasen lukemin 1,5-0,5 syyskuussa 1955 pelatussa ratkaisuottelussa.
Järjestys siis: mestari Aatos Fred, hopeaa Matti Rantanen ja pronssia Harry Kahra.
Historia > 2010-luku

Nykyisin suomenmestaruusturnaus pelataan joko täyskierroskilpailuna (siis jokainen pelaa kaikkia muita vastaan) tai vajaakierroskilpailuna (kisassa pelataan vain tietty määrä kierroksia). Vuonna 2015 mestaruudesta pelattiin 77. kerran. Turnauksessa kilpaili kuusi pelaajaa ja kisa pelattiin kaksinkertaisena. Mestaruuden voitti KvM Mikael Agopov. Hopeamitalin voitti KvM Sampsa Nyysti ja moninkertainen Suomen-mestari Mika Karttunen oli kisassa kolmas.
Igor Severjanin

| Igor Severjanin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. toukokuuta 1887 Pietari
Kuollut: 20. joulukuuta 1941 (54 vuotta) Tallinna
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Tyylilajit:  futurismi
Esikoisteos:  Громокипящий кубок (’Ukkoskiehuva pikari’)
Aiheesta muualla
severyanin.narod.ru
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Igor Severjanin (ven. И́горь Северя́нин, oikealta nimeltään Igor Vasiljevitš Lotarjov, ven. И́горь Васи́льевич Лотарёв; 16. toukokuuta (J: 4. toukokuuta) 1887 Pietari – 20. joulukuuta 1941 Tallinna) oli venäläinen futuristirunoilija. Hän kutsui itseään ego-futuristiksi.
Severjanin oli 1910-luvun Venäjällä maan suosituimpia runoilijoita. Hän oli ensimmäinen, joka käytti Venäjällä sanaa futurismi, jo vuonna 1911. Hän oli erään runokilpailun voittaja, ja hänet nimettiin runonkuninkaaksi. Osallistujina oli muun muassa Vladimir Majakovski. Ajan runoilijoiden tyyliin kuului myös asianmukainen ulkoasu ja käytös, ja Severjaninin dekadenssi muistutti hänen esikuvaansa Oscar Wildea ja ihastutti aikalaisia.
Severjanin pakeni poliittisista syistä 1918 Viroon. Severjanin oli Aleksandra Kollontain lähisukulainen.
Teokset ja tyyli

Severjaninin esikoiskokoelma Громокипящий кубок (’Ukkoskiehuva pikari’) ilmestyi 1913, mutta hän oli julkaissut aiemmin pamfletteja. Hänen runoissaan oli usein kukka-aiheita, mutta ne saattoivat olla synkän ja paheellisen vertauskuvia, esimerkiksi ”Tuhatkaunoissa” sisältää jopa huumeisia merkityksiä.
Severjanin ja Suomi

Severjanin kävi esiintymiskiertueillaan myös Suomessa. Syksyllä 1923 hän oli Helsingin Venäläisen kauppiasyhdistyksen vieraana, ja hän lahjoitti yhdistyksen jäsenelle Vladimir Schohinille nimikirjoituksellaan varustamansa runokirjan.
Olavi Paavolainen oli ihastunut Severjaninin ananasrunoon, ja hän lausui mielellään sitä Edith Södergranin ruotsinkielisenä käännöksenä. Paavolainen itse oli Severjaninin tapaan elämäniloinen dandy ja Severjaninin hurmioitunut ja elämäniloinen tyyli antoivat hänelle innostusta. Södergran ruotsinsi useita Severjaninin runoja, joista osa julkaistiin Ultra-lehdessä.
Runosuomennokset

Päivänkukkia, suom. Juhani Koivisto
Päivänkakkarat, suom. Anja Frösén
Tuhatkaunoja, suom. Maria Hoffman
Ouverture eli Ananas en Champagne, suom. Uuno Kailas (julkaistu Tulenkantajat-lehdessä)
Kirjallisuutta

Södergran, Edith: Igor Severjanin. Ultra 5/1922.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Author:Igor Severyanin on Wikiaineistossa
Runojen Päivänkukkia, Päivänkakkarat, Tuhatkaunoja suomennokset Laura-tietokannassa.
English translations of 4 early poems. (englanniksi)
English translations of 3 poems by Babette Deutsch and Avrahm Yarmolinsky, 1921. (englanniksi)
English translation of ”Lady’s Club,” 1912. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Shiki Masaoka

Shiki Masaoka
Shiki Masaoka, oikea nimi: Tsunenori Masaoka (jap. 正岡子規; 14. lokakuuta 1867 Matsuyama, Japani – 19. syyskuuta 1902 Tokio, Japani) oli japanilainen runoilija. Hän oli huomattava haikun ja tankan uudistaja.
Shiki pelasi siepparina baseballia, joka saavutti suosiota Japanissa 1870-luvulta alkaen. Hänet liitettiin vuonna 2002 Yakyū dendōhon eli Japanin baseballin kunniagalleriaan.
Shiki sairastui tuberkuloosiin ollessaan kirjeenvaihtajana Kiinan–Japanin sodassa. Hän oli kuollessaan 34-vuotias.
Suomennettuja runoja

Shiki: japanilaisia haiku-runoja neljälle vuodenajalle, Rauma: Orienta 1999 ISBN 952-5199-06-1
Kirsikankukkia: Japanin klassillisten runojen suomennoksia, suom. Martta Keravuori, WSOY 1951
Japanilaisia runoja , suom. G. J. Ramstedt, WSOY 1953
Unikot
Tähtien nimet
Iltasirkat
Kirsikankukat ja varas
Kevätvirta
Karpit
Kevätusva
Leivo nousee
Rakastuneet kissat
Suman taistelukentällä
Haiku-runoja joka tunnelmaan: antologia, Rauma: Orienta 2000 ISBN 952-5199-09-6
Pieni haikukirja, Rauma: Orienta 2008 ISBN 978-952-5199-18-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shiki Masaoka Wikimedia Commonsissa
Shiki Masaoka, Päivittyvä luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Senecat

Senecat ovat Pohjois-Amerikan itäosien alkuperäisasukkaita. 1500–1700-lukujen aikana he olivat suurin niistä viidestä kansakunnasta, jotka kuuluivat alkuperäiseen irokeesien liittokuntaan. Muut kansat olivat mohawkit, oneidat, onondagat ja cayugat – kuudes kansa, tuscarorat, tuli mukaan myöhemmin. Irokeeseja on erilaisten arvioiden mukaan ollut 1600-luvulla vähintäänkin noin 15 000 henkeä, joista senecain ja mohawkien osuus oli yli puolet. Liittokunta oli levittäytynyt nykyisen New Yorkin osavaltion alueelle ja sen ympäristöön. Senecat hallitsivat alueen läntisiä osia Geneseejoen ja Canandaiguajärven seuduilla. Heidän kansansa virallinen nimi oli Ogwehowek eli ”suuren kukkulan kansa”.
Senecat muodostivat tärkeän osan irokeesiliitossa ja olivat myös viidestä alkuperäisestä kansasta viimeinen, joka hyväksyi tehdyn sopimuksen ehdot. Liittokunnan laki rakentui pitkälle senecojen oman peruslain ympärille tasa-arvoineen ja hallintomalleineen. Senecat kävivät muiden liiton kansojen mukana useita sotia lähes kaikkia ympäristön intiaanikansoja vastaan. Eurooppalaisten siirtolaisten saapuessa 1600-luvun alussa Amerikan itärannikolle sodankäynnin malli ja aseistus muuttui. Senecat kestivät muuttuvan ympäristön paineet vahvan irokeesiliiton avulla ja selviytyivät läpi vuosisatojen tähän päivään.
Historia > 1600-luvun sodat

Senecojen ja heidän sukulaiskansojensa liitto hioutui lopulliseen muotoonsa 1600-luvun alkupuoliskolla Euroopan mahtivaltojen perustaessa omia siirtokuntiaan Yhdysvaltain itärannikolle. Kaupankäynnissä näiden kanssa irokeesit solmivat vahvimmat suhteet Uusiin-Alankomaihin, joka hollantilaisten lisäksi koostui germaaneista, skandinaaveista, ja jopa afrikkalaisista. Vaikka kauppayhtymä Dutch West Indian Company pyrki kontrolloimaan kaupankäyntiä, monet siirtokunnan yksityiset kauppiaat myivät irokeeseille musketteja. Tämä antoi senecoille ja muille liiton jäsenkansoille merkittävän edun muihin alueen heimoihin nähden, jotka eivät olleet onnistuneet avaamaan asekauppaa.
Hollantilaisten mieltymys turkiksiin johti nopeasti siihen, että irokeesit ansastivat tyhjiksi metsiensä majavakannan. Heidän tunkeutumisensa ranskalaismielisten heimojen maille sai aikaan majavasotien nimellä tunnetun ajanjakson, johon sisältyi näkyvimpänä osana irokeesiliiton käyttämä aseellinen väkivalta. Vuosien 1638–1675 aikana heidän onnistui järjestelmällisesti tuhota likimain kaikki todelliset tai epäillyt ranskalaismieliset naapurinsa, joihin lukeutuivat muun muassa huronit, eriet ja susquehannockit. Mohawkit ja senecat johtivat irokeesien iskuryhmiä, jotka surmasivat suuren osan potentiaalisia liittolaisiaan, joita olisi tarvittu myöhemmissä sodissa eurooppalaisia vastaan. Uusi-Ranska vahvistettuine joukkoineen onnistui kuitenkin iskemään vuodesta 1686 eteenpäin tuntuvia aukkoja irokeesien puolustukseen. Markiisi de Denonville poltatti useita senecain paaluvarustettuja kyliä. Ranskalaiset käyttivät liittolaisinaan Kanadan puolelta tulleita algonkininkielisiä heimoja, joiden tehokkaan sissisodan ansiosta tilanne muuttui Uuden-Ranskan eduksi. Vuonna 1700 irokeesien liittokunta joutuikin solmimaan rauhan ranskalaisten sekä heidän kaikkien liittolaistensa kanssa.
Historia > 1800-luku

Vuonna 1838 osa senecain päälliköistä painostettiin myymään Yhdysvalloille neljä heidän New Yorkissa olevaa reservaatiota. Ostolla oli jälkiseurauksensa, kun itsensä petytyiksi tunteneet muut senecat asettuivat vastarintaan ja vaativat maitaan takaisin. Yhdysvallat suostuivat kumoamaan tekemistään kaupoista kaksi, mutta se ei riittänyt. Tonawandan reservaatissa eläneet senecat aloittivat lähes kaksikymmenvuotisen oikeustaistelun menetetyistä maistaan. Lopulta korkein oikeus määräsi senaatin kumoamaan kaupan. Vuonna 1857 senecat saivat palata Tonawandaan.
Seneca Ely Samuel Parker (Doneho’gawa) toimi 1860-luvulla Yhdysvaltain sisällissodassa insinööriupseerina sekä hieman myöhemmin kenraali Ulysses Grantin adjutanttina. Vuodet 1869–1871 hän toimi Yhdysvaltain intiaanihallinnon johdossa, mutta ajaessaan rohkeasti intiaanien etuja hän suututti joukon omia etujaan ajavia poliitikkoja. Ensimmäisen hyökkäyksen Parkeria vastaan teki entinen intiaanien parissa toiminut lähetyssaarnaaja. Hän syytti presidenttiä siitä, että tämä oli hyväksynyt intiaaniviraston ylijohtajaksi miehen, joka oli edennyt ”vain askeleen barbarismista”. Parker erosi lopulta virastaan paitsi valheellisten syytösten saattelemina, myös siksi, että hän salli intiaanien harjoittaa vanhoja uskontojaan.
1900-luvulta nykypäivään

Vuonna 1958 Yhdysvallat alkoi suunnitella New Yorkin ja Pennsylvanian rajalle Alleghenyjokeen Kinzuanin patoa ja tekojärveä, jonka oli tarkoitus peittää puolet senecojen Cornplanter-reservaatista. Senecat esittivät vetoomuksen maidensa puolesta, mutta Yhdysvaltain vetoomustuomioistuin hylkäsi sen. Senecat eivät halunneet muuttaa reservaatistaan, vaan veivät asian hovioikeuteen. Presidentti John F. Kennedyn pyynnöstä patohanke keskeytettiin hetkeksi.
Senecojen hävitessä vuonna 1961 käydyn oikeuskäsittelyn padon rakentaminen aloitettiin uudelleen. Yhdysvaltain tuomioistuin myönsi, että vanhoja vuonna 1794 kirjoitettuja sopimuksia rikottiin, mutta katsoi kongressilla olleen tarvittavat valtuudet menettelyynsä. Kun senecat valittivat vuonna 1965 moottoritiestä, joka rakennettiin halki Cornplanterin reservaatin, he saivat kongressilta pienen korvauksen aiheutuneesta haitasta. Samana vuonna reservaatti lakkautettiin.
2000-luvun alussa noin 7 800 senecaa asui New Yorkin osavaltion länsiosassa, hyvin lähellä heidän alkuperäisiä maitaan. Reservaatit ovat Cattargaurus, Allegany ja Tonawanda, jonka omistuksesta käytiin oikeussotaa 1800-luvulla. Runsaat 2 000 senecaa asuu Oklahomassa, ja heidän haja-asutustaan löytyy myös Kanadan Ontariossa. Vuonna 2010 senecojen päämieheksi valittiin Syracusen yliopiston lakikoulun professori Robert Orawi Porter. Hänen virkakautensa pituus on kaksi vuotta. Porterin tärkeimpänä päämääränä on turismiin ja kasinoteollisuuteen nojaavan senecojen talouden monipuolistaminen.
Kulttuuri > Politiikka

Irokeesien politiikan on sanottu olleen pitkälle kehittynein Pohjois-Amerikan intiaanikulttuurissa. Heidän yhdistyneet kansakuntansa on antanut suuntaa tämän päivän YK:lle ja eritoten senecain poliittinen järjestelmä sisälsi järjestelyitä, joiden on oletettu toimineen mallina amerikkalaiselle valtiomuodolle. Senecat siirtyivät (Tonewanka-heimoa lukuun ottamatta) käyttämään demokraattista hallitusmuotoa kyllästyttyään siihen, että kansan johtajuus tuli sukuperän mukaan. Kun kansan syvät rivit saatiin mukaan äänestykseen, oli helpompaa saada mieleinen päällikkö. Senecanaiset olivat mukana päättämässä päällikkyydestä ja jos vastavalittu johtaja ei vastannut odotuksia, hänet oli helppo syrjäyttää ja valita tilalle toinen. Koska naiset omistivat paljon, päällikkö tarvitsi heidän tukeaan menestyäkseen. Monet päälliköt järjestivätkin juhlia ja jakoivat lahjoja pitääkseen väkensä tyytyväisenä.
Kulttuuri > Heimoneuvosto

Irokeesien liittokuntaa johti 50 päällikköä käsittävä heimoneuvosto, jonka suurin tehtävä oli säilyttää rauhanomaiset suhteet liiton kansojen kesken. Heillä on otaksuttu olleen keskinäisiä sotia ennen liiton perustamista ja suuri Rauhanliitto oli tehty juuri niiden estämiseksi. Elämä kylissä olikin varsin rauhallista, sillä heimoneuvosto rankaisi kurittomuudesta, varsinkin veritöistä. Heimojen väliset riitaisuudet koetettiin selvittää puhumalla. Jos liittoon kuuluva surmasi toisen liittoon kuuluvan, vaikkakin eri heimoa edustavan henkilön, seurauksena oli tuomio, joka käytännössä merkitsi taloudellisen korvauksen antamista surmatun perheelle. Heimoneuvoston toiminta onnistui pitämään irokeesiliiton pystyssä vuosisatojen ajan.
Alun perin heimoneuvosto päätti sodista, mutta myöhempinä aikoina nuori innokas sotapäällikkö saattoi aloittaa miehineen sodan ilman neuvoston suostumusta. Aloite sotaanlähtöön saattoi tulla myös jonkun heimon arvovaltaiselta naiselta, joka halusi adoptoida kuolleiden soturien tilalle uusia jäseniä.