stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Puolan laivaston aluksista
Palveluksesta poistetut > Ennen toista maailmansotaa valmistuneet alukset

Torpedoveneet:
Saksan keisarikunnan laivaston A56-luokan rannikkotorpedoveneet
ORP Krakowiak (ent. A64)
ORP Kujawiak (ent. A68)
ORP Ślązak (ent. A59)
Saksan keisarikunnan laivaston A80-luokan rannikkotorpedoveneet
ORP Goral (ent. A80) vuodesta 1922 alkaen ORP Podhalanin
Saksan keisarikunnan laivaston V105-luokan torpedoveneet
ORP Mazur (ent. V105, ent. Alankomaiden laivaston Z1)
ORP Kaszub (ent. V108, ent. Alankomaiden laivaston Z4)
Tykkiveneet:
Filin-luokka
ORP General Haller (ent. Vodorez)
ORP Komendant Piłsudski (ent. Lun)
Hävittäjät:
Wicher-luokan hävittäjät
ORP Wicher ja ORP Burza
Grom-luokan hävittäjät
ORP Grom ja ORP Błyskawica
Sukellusveneet:
Wilk-luokan sukellusveneet
ORP Ryś, ORP Wilk ja ORP Żbik
Orzeł-luokan sukellusveneet
ORP Orzeł ja ORP Sęp
Moottoritorpedoveneet:
S1-luokka
ORP MGB47
ORP MGB48
Muut:
miinalaiva ORP Gryf
Warszawa-luokan jokimonitorit
ORP Warszawa, ORP Horodyszcze, ORP Pińsk ja Mozyrz (myöhemmin Toruń)
Kraków-luokan jokitykkiveneet
ORP Kraków ja ORP Wilno
Tanskasta ostetut entiset Saksan keisarillisen laivaston FM-luokan miinanraivaajat
ORP Czajka (ent. FM27), ORP Jaskółka (ent. FM2), ORP Mewa (ent. FM31) ja ORP Rybitwa (FM28)
Jaskółka-luokan miinanraivaajat
ORP Czajka, ORP Jaskółka, ORP Mewa, ORP Rybitwa, ORP Czapla ja ORP Żuraw
Lisäksi runsaasti aseistettuja siviilialuksia
Palautusistutus

Kilpikonnanpoikasia palautusistutetaan lähellä Uruguayjokea.
Palautusistutus eli takaisinistutus tarkoittaa prosessia, jossa kokonaan tai paikallisesti luonnosta hävinnyt laji koetetaan siirtoistuttaa takaisin sen alkuperäiseen elinympäristöön. Palautusistutus voi joskus onnistua palauttamaan lajin kannan jopa elinvoimaiseksi. Toisaalta eläinten kohdalla yleistä on myös se, että eläintarhassa eläneet yksilöt eivät menesty luonnossa. Tähän on useita syitä: vankeudessa eläneet eläimet eivät esimerkiksi ole välttämättä tarpeeksi tottuneita hankkimaan itse ravintoa, välttämään petoja tai elämään laumoissa. Tarhattujen yksilöiden geneettinen monimuotoisuus voi olla suppea perustajavaikutuksen takia, jolloin ne voivat olla alttiita esim. perinnöllisille sairauksille.
Luonnosta jollakin toisella alueella pyydystetyt ja uuteen paikkaan siirretyt yksilöt selviävät yleensä paremmin; Suomessa tästä ovat esimerkkeinä sukupuuttoon metsästettyjen euroopanmajavan ja metsäpeuran onnistuneet siirtoistutukset.
Aaro Pajari

| Aaro Pajari |
| --- | --- |
 Everstiluutnantti Aaro Pajari syyskuussa 1937.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1897 Asikkala
Kuollut: 14. lokakuuta 1949 (52 vuotta) Kokkola
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1917–1949
Komentajuudet:  Aunuksen retkikunnan 2. rykmentti 1919 JR 16 1939–1940 18. divisioona 1941–1943  3. divisioona 1943–1944
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, Aunuksen retki, talvisota, jatkosota Kannaksen suunnalla, Lapin sota (Tornion maihinnousu)
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
Kunniamerkit:  2. luokan Mannerheim-risti
Aaro Olavi Pajari (17. heinäkuuta 1897 Asikkala – 14. lokakuuta 1949 Kokkola) oli suomalainen kenraalimajuri ja kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari.
Aika ennen toista maailmansotaa

Aaro Pajarin isä oli Suomalaisen puolueen kansanedustaja ja opettaja Olli Pajari ja äiti Maria Helena Laatunen. Ylioppilaaksi Pajari kirjoitti vuonna 1916 Lahden yhteiskoulusta, seuraavana vuonna hän liittyi suojeluskuntaan, osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä. Pajari haavoittui Oulun ja Heinolan taisteluissa. Hän suoritti vuosina 1918–1919 lyhyitä tilapäisupseerikursseja ja jäi sotilasuralle. Pajari osallistui Aunuksen retkeen, suoritti Kadettikoulun tutkinnon ulkopuolisena ja yleni kapteeniksi 1923. Pajari suoritti Sotakorkeakoulun ensimmäisen kurssin vuosina 1924–1926 ja sai yleisesikuntaupseerin arvon 1931. Hän palveli komppanianpäällikkönä eri joukko-osastoissa 1919–1926, suojeluskuntapiirin päällikkönä Pohjois-Karjalassa 1926–1930 ja Pohjois-Hämeessä 1932–1939. Välillä hän oli kaksi vuotta suojeluskuntain esikunnan koulutusosaston päällikkö
Pajarin puoliso vuodesta 1928 oli Kaija Björklund (1909–1953).
Toinen maailmansota

Talvisodan alkaessa Pajarilla oli everstiluutnanttina komennossaan JR 16. Pajari johti talvisodan ensimmäisen suomalaisten kannalta menestyksekkään operaation lyömällä Tolvajärven taistelussa Neuvostoliiton 139. divisioonan 12. joulukuuta 1939 ja etenemällä sitten noin 40 kilometriä itään Aittojoelle. Hänet ylennettiin everstiksi 18. joulukuuta 1939. Tolvajärvellä Osasto Pajari toimi Ryhmä Talvelan osana, ja Talvelan siirryttyä Kannakselle Pajarista tuli koko ryhmän komentaja.
Jatkosodan alkaessa eversti Pajari komensi 18. divisioonaa, joka suoritti elokuussa 1941 läpimurron Kannaksella, joista sotatoimista Pajari nimitettiin 14. syyskuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 12. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 3. lokakuuta 1941. Vuonna 1942 hän johti Suursaaren valtausta. Pajari siirrettiin 3. divisioonan komentajaksi 21. lokakuuta 1943, jossa tehtävässä hän toimi 21:seen lokakuuta 1944 saakka. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikaan kesäkuussa 1944 Pajari komensi 3. divisioonaa Karjalan kannaksella sekä VT-aseman että VKT-aseman taisteluissa.
Lapin sodassa rohkealla operaatiolla suoritetusta Tornion kaupungin valtauksesta Pajarille myönnettiin Mannerheim-risti toistamiseen 16. lokakuuta 1944.
Pajarin oli väitetty pahoinpidelleen vangittuna olleita poliittisia suomalaisia vankeja. Syytteet todettiin kuitenkin perättömiksi, minkä johdosta valvontakomissio vapautti hänet syytteistä. 21. lokakuuta 1944 Pajari komennettiin Lapin sodasta Päämajaan, jossa hänet pidätettiin Liittoutuneiden valvontakomission käskystä (katso Lista 1:n vangit). Sydänvian vuoksi hänet siirrettiin Tilkkaan, jonne Mannerheim itse toi tiedon, ettei syytteitä nosteta.
Aaro Pajarin sisarenpoika, 21-vuotias vänrikki Risto Ekala kaatui Rukajärvellä elokuun alussa 1941.
Myöhemmät vaiheet

Pajari kärsi sydänvaivoista, ja hän kuoli sydänkohtaukseen työmatkalla Pohjanmaalla vuonna 1949. Hänet on haudattu Tampereen Kalevankankaan hautausmaalle sankarihautojen läheisyyteen. Asikkalaan pystytettiin Unto Ojosen suunnittelema Pajarin muistokivi 6. maaliskuuta 1977. Hänen lapsuudenkotinsa ja koulunsa muistolaatta Lahdessa Möysän koulurakennuksen seinässä paljastettiin 22. lokakuuta 1981.
Pajarin pojat

Pajari saavutti legendaarisen maineen. Hän oli ristiriitainen ja värikäs persoona, jota monet kollegat arvostelivat mutta alaiset arvostivat. Pajarin ja hänen miestensä välille muodostui poikkeuksellisen voimakas side. Jo sodan aikana miehet alkoivat kutsua itseään ”Pajarin pojiksi”.
Näihin poikiin kuuluivat muun muassa Finlaysonin sosiaalijohtaja ja kansanedustaja Eero Kivelä, Tampereen kaupunginjohtaja Erkki Lindfors sekä Tampereen kaupunginvaltuuston puheenjohtaja ja opettaja Lauri Santamäki. Heistä Lindfors ja Santamäki loivat sotien jälkeen Tampereen aseveliakselin, jolla oli suuri vaikutus Tampereen kehitykseen.
Vuonna 2006 perustettiin Pajarin Poikien Perinneyhdistys, jonka toiminta-alueena on Pirkanmaan maakunta, eli alue joka muodosti vuonna 1939 Pohjois-Hämeen sotilaspiirin. Muun muassa Aaro Pajarin tyttärenpoika, Linkosuon leipomonjohtaja Jarmo Talasrinne kuuluu yhdistyksen hallitukseen. Vuonna 2018 yhdistyksen jäsenmäärä oli 174.
Pajarin mitalit

Aaro Pajarin kuoltua hänen kunniamerkkinsä sai hänen ainoa poikansa Kari Pajari. Kun Kari Pajari kuoli vuonna 1970, hänen ex-vaimonsa Outi Kuosa osti kunniamerkit kuolinpesän huutokaupasta. Vuonna 1996 Kousa salakuljetti kunniamerkit Britanniaan ja laittoi ne myyntiin Sothebyn huutokauppaan. Aaro Pajarin perilliset saivat tietoonsa mitaleiden huutokaupan ja ryhtyivät toimiin huutokaupan estämiseksi. Puolustusministeri Anneli Tainan avustuksella mitalit saatiin palautettua Suomeen. Koska mitalien omistus oli kiistanalainen, ne lojuivat Nordean pankkiholvissa kymmenen vuotta kestäneen oikeudenkäynnin ajan. Lopulta Pajarin tyttäret lahjoittivat perintöosuutensa valtiolle. Tämän jälkeen Outi Kuosan omistusoikeus mitaleihin purettiin ja kunniamerkit annettiin Kansallismuseoon.
Kirjallisuutta

Airo, A. J. (toim.): Mannerheim-ristin ritarit, s. 42–43. (2. painos.) Martinus Christensen, Jyväskylä 1983.
Aromäki, Juhani (toim.): Mannerheimin ritarit, s. 31–32. Arvi A. Karisto, Hämeenlinna 1985.
Kuosa, Tauno – Pajari, A. O.: Viiden sodan soturi. WSOY, Helsinki 1981.
Larjo, Thure: Tornion kaappaus 1944. K. J. Gummerus Osakeyhtiö, Jyväskylä 1969.
Ruusukallio, Pekka (toim.): Hämäläisten kenraali A. O. Pajari. Pirkanmaan sotilaspiirien perinneyhdistys, 2002.
Tyrkkö, Jukka (toim.): Pajari: Rintamakenraali Aaro Olavi Pajari (1897–1949) sotilaana, esimiehenä ja ihmisenä. Otava, Helsinki 1974.
Uola, Mikko: ”Pajari, Aaro (1897–1949)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 462–463.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Palaiá Kaméni

Palaiá Kaménin saari.
| --- | --- |
Sijainti:  36°23′51″N, 25°22′47″E, Thíra Thíra, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Santoríni, Kykladit
Korkein kohta:  98 m
Pinta-ala:  0,525 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Palaiá Kaméni (kreik. Παλαιά Καμένι, myös Paliá Kaméni, Παλιά Καμένη) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladeihin ja tarkemmin Santorínin saariryhmään. Saaren pinta-ala on 0,525 neliökilometriä, ja vuoden 2011 tietojen mukaan sillä asui yksi henkilö. Hallinnollisesti Palaiá Kaméni kuuluu Thíran kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Pieni Pyhän Nikolaoksen (Ágios Nikólaos) kappeli Palaiá Kaménin saaren rannalla.
Palaiá Kaméni, suomeksi ”Vanha palanut”, sijaitsee Santorínin kalderan keskellä. Sen koillispuolella on Néa Kaménin (”Uusi palanut”) saari. Molemmat saaret ovat syntyneet viimeisen 2 000 vuoden aikana jatkuvien tulivuorenpurkausten seurauksena pinnalle purkautuneesta laavasta. Palaiá Kaméni nousi esille purkauksessa noin vuonna 196 eaa.
Saaren rantavedessä on rikkipitoisia kuumia lähteitä. Niille tehdään turistiretkiä Firásta ja Oíasta.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Palaiá Kaméni Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Santoríni Thíra  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas, Kímolos  Ágios Andréas, Koufonísia  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Makáres  Ágios Nikólaos, Thíra  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Almyronísi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avelonísia Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Diakoftó  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Escháti  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Foúis  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Alidonísi  Gáidaros  Megálo  Platý  Prásso  Tourlítis  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi, Kímolos  Kalógeroi, Tínos  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Kasséles  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Klimatónisa  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lazaronísi  Lázaros  Makáres  Makrá  Makronísi  Manolonísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálo Viókastro  Megálos Refmatiáris  Mikrí Pláka  Mikronísi  Mikró Viókastro  Mikrós Avelás  Mikrós Refmatiáris  Moschonás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi, Íos pohj.  Petalídi, Íos loun.  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Porí  Práso  Prasonísi, Íos  Prasonísi, Kímolos  Prasoúra  Psathonísi, Íos  Psathonísi, Sýros  Revmatonísi  Revmatonísia  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Theotókos  Thermonísia  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaronísi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous  Vryokastráki
Luettelo Ruotsin merivoimien korveteista

Ruotsin sotalaivat
A -
B -
C -
D -
E -
F -
G

H -
I -
J -
K -
L -
M - 
N

O -
P -
Q -
R -
S -
T -
U 

V -
W -
X -
Y -
Z -
Å -
Ä -
Ö
Vartioveneet
Fregatit
Hävittäjät
Tykkiveneet
Korvetit
Risteilijät
Linjalaivat
Miinalaivat
Miinantorjunta-alukset
Miinanraivaajat
Monitorit
Moottoritorpedoveneet
Rannikkopanssarilaivat
Partioalukset
Purjealukset
Ohjusveneet
Koululaivat
Kuunarit
Torpedoveneet
Tukilaivat
Sukellusveneet
Yhteysalukset
Luettelo Ruotsin merivoimien korveteista listaa Ruotsin merivoimissa palvelleet korvetit. Korvetit voidaan jakaa kolmeen osaan eli purjekorvetteihin, 1800-luvun lopun höyrykorvetteihin, ja nykyaikaiseen rannikkokorvetteihin.
Purjekorvetit

HMS Jarramas (1821)
HMS Najaden (1834)
HMS Carlskrona (1841)
HMS Svalan (1845)
HMS Lagerbielke (1848)
Höyrykorvetit > Siipirataskorvetit

HMS Thor (1841)
Höyrykorvetit > Potkurikorvetit

HMS Gefle (1847)
HMS Valkyrian (1852)
HMS Orädd (1853)
HMS Balder (1870)
HMS Saga (1877)
HMS Freja (1885)
Rannikkokorvetit

HMS Stockholm (1984)
HMS Malmö (1985)
HMS Göteborg (1989)
HMS Gävle (1990)
HMS Kalmar (1990)
HMS Sundsvall (1991)
HMS Visby (2000)
HMS Helsingborg (2003)
HMS Härnösand (2004)
HMS Nyköping (2005)
HMS Karlstad (2006)
Pako tulevaisuudesta

| Pako tulevaisuudesta> Logan’s Run |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Anderson
Käsikirjoittaja:   William F. Nolan  George Clayton Johnson 
Tuottaja:  Saul David
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Ernest Laszlo
Leikkaaja:  Bob Wyman
Pukusuunnittelija:  Bill Thomas
Pääosat:   Michael York  Jenny Agutter  Peter Ustinov  Farrah Fawcett 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  United Artists HBO Max
Ensi-ilta:  1976
Kesto:  120 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pako tulevaisuudesta (Logan’s Run) on vuonna 1976 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteiselokuva, jonka on ohjannut Michael Anderson. Elokuvan pääosissa nähdään Michael York ja Jenny Agutter, ja sivuosia esittävät Peter Ustinov ja Farrah Fawcett. Elokuva kertoo tulevaisuuteen sijoittuvasta dystopistisesta yhteiskunnasta.
Pako tulevaisuudesta perustuu William F. Nolanin ja George Clayton Johnsonin samannimiseen vuonna 1967 julkaistuun romaaniin. Tekeillä on myös uusi elokuva samasta aiheesta, jonka ilmestymisajankohta ei ole tiedossa.lähde?
Vuonna 1966 ilmestyi sävyltään ja osin juoneltaankin samantyyppinen yhteiskuntakriittinen tieteiselokuva Fahrenheit 451. Molemmat elokuvat kuvaavat futuristista yhteiskuntaa, jossa kansalaisia hallitaan, ja yksi valvovien omista riveistä nousee vastarintaan havaitessaan olevansa väärällä puolella, taistelevansa väärien arvojen puolesta.
Juoni

Pako tulevaisuudesta on tulevaisuuteen sijoittuva tarina hedonistisesta ja utopistisesta yhteiskunnasta, jossa kukaan ei elä vanhaksi. He uskovat "uusiutuvansa" karuselliksi kutsutun seremonian kautta, johon kaikki tietyn iän ylittäneet osallistuvat. Toisinaan kupoliin rakennetusta kaupungista yritetään paeta eli "juosta" tarkoituksena löytää Pyhätöksi kutsuttu turvapaikka kaupungin ulkopuolelta. "Juoksijoita" ottavat kiinni Nukkumatit, aseistetut poliisit, jotka "lopettavat" juoksijan. Kaupungin asukkaat uskovat että kuolema kohtaa vain niitä, jotka kaupungista poistuvat. Ikääntyvät ihmiset "uudistuvat" ja juoksijat "lopetetaan".
Michael Yorkin esittämä Nukkumatti nimeltään Logan 5 saa kaupungin toimintaa ohjaavalta tietokoneelta tehtäväkseen tekeytyä juoksijaksi ja etsiä Pyhättö kaupungin ulkopuolelta. Hänen onnistuu saada liittolaisekseen nuori Jennifer 6 ja hänen avullaan soluttautua juoksijoiden joukkoon. Jennifer 6:n kanssa hän pakeneekin lopulta kaupungista ja löytää ulkomaailman, villin luonnon. He tapaavat Peter Ustinovin esittämän vanhan herran, joka on elänyt koko ikänsä vapaassa maailmassa.
Maailman ja elämän todellinen luonne valkenee Loganille, joka on koko ikänsä elänyt valheellisessa, epätodellisessa maailmassa. Hän päättää välittää tiedon muillekin, ja vapauttaa kaupungin asukkaat heidän keinotekoisesta, valheellisesta pikkumaailmastaan, jossa yli 30-vuotiaita ei ole.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo viihdyttävyyden jäävän elokuvassa välillä toiseksi mutta kehuu erikoistehosteita. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Jari Pakkanen

Jari Pakkanen (s. 18. helmikuuta 1966 Helsinki) on suomalainen antiikintutkija ja klassillinen arkeologi. Hän toimi Suomen Ateenan-instituutin johtajana 2013–2017.
Pakkanen väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1998. Hän on toiminut Lontoon yliopiston Royal Hollowayn Kreikan arkeologian lehtorina 2000–2006 ja klassisen arkeologian vanhempana lehtorina vuodesta 2006. Kreikan arkeologian professorina hän on toiminut samassa yliopistossa vuodesta 2017. Pakkanen on antiikin taidehistorian dosentti Helsingin yliopistossa vuodesta 1999 ja taidehistorian, erityisesti poikkitieteellisen antiikintutkimuksen dosentti Jyväskylän yliopistossa vuodesta 2006.
Pakkanen on tutkinut antiikin Kreikan arkkitehtuuria erityisesti suhteessa ajan sosiaaliseen ja teknologiseen kontekstiin. Hän on muun muassa harjoittanut vedenalaista arkeologiaa Kyllenen antiikin aikaisessa satamassa sekä tutkinut kreikkalaisten temppeleiden (mm. Athene Alean temppeli, Stratoksen Zeuksen temppeli) rakenteita ja mittasuhteita.
Pakkasen isä oli professori Ahti Pakkanen.
Julkaisuja

Accuracy and proportional rules in Greek Doric temples.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1992.
Accuracy and Proportional Rules in Greek Doric Temples. Opuscula Atheniensia, 1994, 20. vsk, s. 144–156.
The temple of Athena Alea at Tegea : a reconstruction of the peristyle column.  (Publications by the Department of Art History at the University of Helsinki; no. 18 / Helsingin yliopiston taidehistorian laitoksen julkaisuja, ISSN 0357-4164 ; no. 18)  Helsinki:  Department of Art History at the University of Helsinki and the Foundation of the Finnish Institute at Athens, 1998.  ISBN 951-45-8407-4  Teoksen verkkoversio.
Buildings, columns, and blocks : five studies on ancient Greek architecture.  Helsinki:  J. Pakkanen, 1998.
Pakkanen, Jari & Tuomi, Timo (toim.): Αρχιτεκτονικής παρατηρήσεις - Σκίτσα φινλανδών αρχιτεκτόνων από την Ελλάδα = Architectural observations : Finnish architects' ́travel sketches from Greece.  Helsinki:  Foundation of the Finnish Institute at Athens, 2000.
"Economics of Shipshed Complexes: Zea, a Case Study". Teoksessa Rankov, B. & Blackman, D. (toim.): Shipsheds of the Ancient Mediterranean.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2013.
Classical Greek Architectural Design. A Quantitative Approach.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute at Athens XVIII)  Athens:  Foundation of the Finnish Institute at Athens, 2013.  ISBN 978-952-67211-6-3
Aiheesta muualla

Jari Pakkanen Royal Holloway, University of London (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Kreikka 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Palaiste

Palaiste (m.kreik. παλαιστή, palaistē, myöhemmin myös παλαιστής, palaistēs, att.kreik. παλαστή, palastē) eli doron (δῶρον, dōron) oli antiikin kreikkalainen pituusmitta, kämmenleveys. Se vastasi neljää daktylosta eli sormenleveyttä tai neljäsosaa pusta eli jalkaa. Attikalainen (ateenalainen) palaiste oli nykymitoissa noin 7,39 senttimetriä.
Mittayksikkö esiintyy jo Homeroksella ja Hesiodoksella nimellä dōron. Harvemmin se esiintyy joillakin kirjailijoilla nimellä dokhmē (δοχμή). Roomalaisissa mittayksiköissä palaistea vastasi palmus.
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 palaistē = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × palaistē |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – daktylos | 4 daktylosta | 1⁄4 palaistea |
| – kondylos | 2 kondylosta | 1⁄2 palaistea |
| – dikhas | 2⁄5 dikhasta | 21⁄2 palaistea |
| – likhas | 1⁄2 likhasta | 2 palaistea |
| – orthodōron | 4⁄11 orthodoronia | 11⁄4 palaistea |
| – spithamē | 1⁄3 spithamea | 3 palaistea |
| – pūs (jalka) | 1⁄4 pusta | 4 palaistea |
Kansainväliset (SI)
| – senttimetri | 7,39 cm | 0,14 palaistea |
| – metri | 0,07 m | 13,53 palaistea |
Brittiläiset
| – tuuma | 2,91 in | 0,34 palaistea |
| – jalka | 0,24 ft | 4,13 palaistea |
Palatsirantakatu

Palatsirantakatu (ven. Дворцовая набережная, Dvortsovaja naberežnaja) on Nevajoen etelärantaa kulkeva rantakatu Pietarissa. Se ulottuu Kutuzovin rantakadulta Amiraliteetin rantakadulle. Siltä pääsee joen poikki Vasilinsaarelle Palatsisiltaa pitkin, ja Petrogradin puolelle Kolminaisuuden siltaa pitkin. 
Kadun varrella ovat Eremitaašin rakennukset, Talvipalatsi ja useita muita palatseja. Näihin kuuluvat Suuriruhtinas Vladimirin palatsi ja Novo-Mihailovski Dvorets.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Palatsirantakatu Wikimedia Commonsissa
Luettelo Pyhännän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Pyhännän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Pyhännän kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sankarimuistomerkki | Pyhännän kirkon sankarihautausmaa, Kirkkotie 14 |  | 64.102°N, 26.3252°E |  |  |  |  |
| Muualle haudattujen muistomerkki Kaipuun liekki | Kirkon piha (karttalinkki likimääräinen) |  | 64.1023°N, 26.3252°E | Kallunen, HeliHeli Kallunen | 1993 |  |  |
| Vapaussodan muistomerkki | Pyhännän kirkon sankarihautausmaa |  | 64.1021°N, 26.325°E |  | 1921 |  |   |
Palatsi Bosporin rannalla

| Palatsi Bosporin rannalla> Palatset vid Bosporen: Essäer |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Leif Salmén
Kieli:  ruotsi
Genre:  esseistiikka
Kustantaja:  Söderströms
Julkaistu:  2005
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  257
ISBN:  951-851-036-9
Suomennos
Suomentaja:  Arto Häilä
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2005
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  284
ISBN:  951-52-2240-0

Edeltävä:  Kävelyllä Lenininpuistossa
Seuraava:  Alas Akropoliilta
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Palatsi Bosporin rannalla (ruots. Palatset vid Bosporen) on Leif Salménin kuudes esseekokoelma. Kirja ilmestyi vuonna 2005 Söderströmsin kustantamana. Arto Häilän suomennos ilmestyi Teoksen julkaisemana samana vuonna.
Aiheesta muualla

Jan Blomstedt: Ei vatvota identiteettejä! Helsingin Sanomat 22.5.2005.
Wilhelmsson, Putte: Leif Salmén hälventää kulttuurien rajoja. Turun Sanomat.  28.8.2005.