stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pakkokeinot Suomessa
Salaiset pakkokeinot > Telepakkokeinot > Telepakkokeinoista päättäminen

Tuomioistuin päättää telekuuntelusta ja tietojen hankkimisesta telekuuntelun sijasta pidättämiseen oikeutetun virkamiehen vaatimuksesta. Lupa voidaan antaa enintään kuukaudeksi kerrallaan.
Televalvonnasta ja sijaintitiedon hankkimisesta päättävästä viranomaisesta on säädetty pakkokeinolain 10 luvun 9 §:ssä (Arkistoitu – Internet Archive). Tuomioistuin päättää perusmuotoisesta televalvonnasta, pakkokeinolain 10 luvun 7 §:n (Arkistoitu – Internet Archive) 1 momentin 1, 4 ja 5 kohdassa ja 2 momentissa säädetystä suostumukseen perustuvasta televalvonnasta sekä sijaintitietojen hankkimisesta epäillyn ja tuomitun tavoittamiseksi pidättämiseen oikeutetun virkamiehen vaatimuksesta. Jos asia ei siedä viivytystä, pidättämiseen oikeutettu virkamies saa päättää televalvonnasta siihen asti, kunnes tuomioistuin on ratkaissut luvan myöntämistä koskevan vaatimuksen. Asia on saatettava tuomioistuimen ratkaistavaksi heti, kun se on mahdollista, kuitenkin viimeistään 24 tunnin kuluttua pakkokeinon käytön aloittamisesta. Laissa tarkemmin määritelty poliisiviranomainen päättää televalvonnasta, jos sen välitön toteuttaminen on välttämätöntä henkeä tai terveyttä uhkaavan vaaran torjumiseksi (poliisilain 5:10.3). Pidättämiseen oikeutettu virkamies päättää suostumukseen perustuvasta televalvonnasta silloin, kun tutkitaan rikosta, jonka johdosta teleosoite tai telepäätelaite on oikeudettomasti toisen hallussa taikka silloin, kun tutkitaan teleosoitetta tai telepäätelaitetta käyttäen tehtyä lähestymiskiellon rikkomista, ilkivaltaa tai kotirauhan rikkomista (pakkokeinolain 10:7 (Arkistoitu – Internet Archive).1, 2 ja 3).
Pidättämiseen oikeutettu virkamies päättää myös poliisilain 5 luvun 9 §:n 2 ja 3 kohdassa tarkoitetusta televalvonnasta. Lupa televalvontaan voidaan antaa enintään kuukaudeksi kerrallaan ja se voidaan myöntää koskemaan myös päätöstä edeltänyttä määrättyä aikaa, joka voi olla kuukautta pidempi.
Tuomioistuin päättää tukiasematietojen hankkimisesta pidättämiseen oikeutetun virkamiehen vaatimuksesta. Jos asia ei siedä viivytystä, pidättämiseen oikeutettu virkamies saa päättää tukiasematietojen hankkimisesta siihen asti, kunnes tuomioistuin on ratkaissut luvan myöntämistä koskevan vaatimuksen. Asia on saatettava tuomioistuimen ratkaistavaksi ratkaistavaksi heti, kun se on mahdollista, kuitenkin viimeistään 24 tunnin kuluttua pakkokeinon käytön aloittamisesta (pakkokeinolain 10:11 ja poliisilain 5:12). Teleosoitteen tai telepäätelaitteen yksilöintitietojen hankkimisesta päättää pidättämiseen oikeutettu virkamies (pakkokeinolaki 10:25.3).
Peitetoiminta ja valeosto > Peitetoiminta

Lainkohta: pakkokeinolain 10:27.1
Peitetoiminnalla tarkoitetaan tiettyyn henkilöön tai hänen toimintaansa kohdistuvaa suunnitelmallista tiedonhankintaa. Tiedon hankkimiseksi käytetään soluttautumista, jossa tiedonhankinnan edellyttämän luottamuksen hankkimiseksi tai tiedonhankinnan paljastumisen estämiseksi käytetään vääriä, harhauttavia tai peiteltyjä tietoja tai rekisterimerkintöjä taikka valmistetaan tai käytetään vääriä asiakirjoja. Peitetoimintaa ei ole siis esimerkiksi nettipoliisin toiminta, kun hän esittäytyy poliisiksi ja koko nimellään.
Toimintaa kuvataan soluttautumiseksi. Puhekielessä tällä tarkoitetaan henkilön liittymistä organisaatioon tai muuhun ryhmään tarkoituksena hankkia tietoja sisältä päin tai vaikuttaa ryhmän toimintaan (HE 34/1999 vp). Soluttautuminen salataan kohteelta ja ulkopuolisilta. Soluttautujan on yleensä toimittava tarkkailtavassa kohteessa ja kohteeksi riittää yksikin henkilö.
Peitetoiminta ja valeosto > Peitetoiminta > Peitetoiminnan edellytykset > Peitetoiminnassa yleensä

Lainkohdat: pakkokeinolain 10 luku 2§, 10 luku 3§, ja 10 luku 27§
Rikoksesta epäiltyyn saa kohdistaa tavallista peitetoimintaa, jos tätä on syytä epäillä lapsipornon levittämisestä (rikoslain 18 luku 17§ (Arkistoitu – Internet Archive)) tai pakkokeinolain 10 luvun 3 §:ssä tarkoitetusta rikoksesta, paitsi törkeästä tulliselvitysrikoksesta.
Edellytyksenä on lisäksi, että tiedonhankintaa on rikollisen toiminnan suunnitelmallisuuden, järjestäytyneisyyden tai ammattimaisuuden taikka ennakoitavissa olevan jatkuvuuden tai toistuvuuden vuoksi pidettävä tarpeellisena. Peitetoiminnan yleisenä edellytyksenä on lisäksi, että sen käyttäminen on välttämätöntä rikoksen selvittämiseksi.
Peitetoiminta asunnossa on sallittua vain, jos sisäänkäynti tai oleskelu tapahtuu asuntoa käyttävän aktiivisella myötävaikutuksella.
Peitetoiminta ja valeosto > Peitetoiminta > Peitetoiminnan edellytykset > Peitetoiminnassa tietoverkossa

Poliisi saa kohdistaa epäiltyyn peitetoimintaa myös internetissä tai muussa tietoverkossa, jos tätä on syytä epäillä rikoksesta, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään kaksi vuotta vankeutta tai kun henkilö pitää hallussaan lapsipornoa (rikoslain 17:19 (Arkistoitu – Internet Archive)).
Tiedonhankinnan kohteena olevat henkilö tai henkilöt tulisi pystyä yksilöimään ainakin heidän rooliensa tai tehtäviensä kautta, vaikka he olisivat poliisille vielä henkilöllisyydeltään tuntemattomia. Jokaisen tiedonhankinnan kohteena olevan henkilön osalta tulee erikseen arvioida, onko edellytyksiä kohdistaa peitetoimintaa juuri tähän henkilöön.
Tietoverkoissa tapahtuvan peitetoiminnan alempaa kynnystä on perusteltu lain esitöissä (HE 222/2010 vp s. 339). Tietoverkossa tapahtuva viestintä on luonteeltaan anonyymiä ja toiminta on jälkikäteen helposti kontrolloitavissa. Tietoverkossa työskentely on myös poliisille turvallisempaa kuin muu peitetoiminta.
Kun peitetoimintaa kohdistetaan ryhmään henkilöitä on kukin tiedonhankinnan kohteeksi tuleva henkilö on yksilöitävä päätöstä tehtäessä. Peitetoiminnan luonteesta johtuu, että poliisimiehen asema on tosiasiallisesti salattava muiltakin kuin rikoksesta epäillyltä. Etenkin rikollisryhmässä peitetoimintaa suorittava poliisimies ei käytännössä voi välttyä vuorovaikutukselta muiden henkilöiden kuin peitetoiminnan kohdehenkilön kanssa. Peitehenkilön on voitava käyttäytyä luontevasti, jotta hänen turvallisuutensa ei vaarantuisi tai tiedonhankinta paljastuisi. Jos tällaisessa tilanteessa muu kuin peitetoiminnan kohde kertoo peitehenkilölle oma-aloitteisesti omasta rikoksestaan tai toisen henkilön tekemästä rikoksesta, voi peitehenkilö ottaa tietoja vastaan, vaikka rikoksesta kertonut ei ole peitetoiminnan kohteena (HE 222/2010 vp s. 338).
Peitetoiminta ja valeosto > Valeosto

Lainkohta: pakkokeinolain 10:34.1 ja poliisilain 5:28-44§
Valeostolla tarkoitetaan poliisin tekemää esineen, aineen, omaisuuden tai palvelun ostotarjousta tai ostoa. Sen tavoitteena on saada poliisin haltuun tai löytää todiste rikosasiassa, rikoksella saatu hyöty taikka esine, aine tai omaisuus, joka on rikoksella joltakulta viety tai jonka tuomioistuin voi julistaa menetetyksi taikka jonka avulla voidaan muuten saada selvitystä rikosasiassa. Muun kuin näyte-erän ostaminen edellyttää, että ostaminen on välttämätöntä valeoston toteuttamiseksi.
Peitetoiminnasta ja valeostosta rikoksen estämiseksi on säädetty poliisilaissa. Edellytykset vastaavat muutoin sitä, mitä on säädetty näiden keinojen käytöstä rikosten esitutkinnassa.
Keskeisiä pakkokeinojen rajoituksia

Telekuuntelua, tietojen hankkimista telekuuntelun sijasta, teknistä kuuntelua ja teknistä katselua ei saa koskaan kohdistaa:
rikoksesta epäillyn ja hänen oikeudenkäyntiavustajansa väliseen viestiin;
rikoksesta epäillyn ja papin väliseen viestiin, josta papilla on vaitiolovelvollisuus
rikoksen johdosta vapautensa menettäneen epäillyn ja lääkärin, sairaanhoitajan, psykologin tai sosiaalityöntekijän väliseen viestiin.
... mutta saa kohdistaa seuraaviin, jos ja vain jos, tutkittavana on niin vakava rikos, että siitä säädetty ankarin rangaistus on vähintään kuusi vuotta vankeutta:
rikoksesta epäillyn ja hänen kanssaan avioliitossa tai kihloissa olevan lähiomaistensa väliseen viestiin;
rikoksesta epäillyn ja tämän lääkärin, apteekkarin tai kätilön taikka heidän apulaisensa väliseen viestiin; eikä
rikoksesta epäillyn ja toimittajan tai muun yleisön saataville toimitetun viestin laatijan tai julkaisijan taikka ohjelmatoimittajan harjoittajan väliseen viestiin.
Tunnettuja pakkokeinojen väärinkäytöksiä

Pohjois-Savon poliisilaitos oli kuunnellut yhdeksän ja puolen kuukauden ajan kaikkia vankilan yleisöpuhelimia, jotka oli tarkoitettu asianajajien ja vankien välisiä puheluja varten, kunnes asia paljastui. Rikoksesta epäillyn ja tämän oikeudenkäyntiavustajan välisiä puheluita ei saa koskaan kuunnella. Lisäksi kuuntelu oli kohdistunut kaikkiin vankeihin ja heidän asianajajiinsa, ei vain epäiltyyn, johon oli kuuntelulupa. Poliisi oli harhauttanut kuunteluluvat myöntänyttä Lahden käräjäoikeutta jättämällä kertomatta puhelimien todellisen luonteen. Oikeudenkäyntiä varten poliisi oli vielä manipuloinut äänitteitä ja puhtaaksikirjoitettuja keskusteluja ja jäi myös tästä kiinni.
Helsingin Sanomien vuonna 2014 tekemän selvityksen mukaan Suomen poliisi pääsee käsiksi epäiltyjen puhelinkeskusteluihin ja teletietoihin hyvin ylimalkaisilla hakemuksilla. Selvitys koski eräitä Helsingin käräjäoikeudessa julkisiksi tulleita telepakkokeinopäätöksiä vuosilta 2010–2013. Selvityksen perusteella kymmenissä hakemuksissa ja päätöksissä jää täysin epäselväksi, miksi poliisi epäilee jonkin tietyn puhelimen käyttäjää. Myös Helsingin käräjäoikeuden päätökset olivat usein niin huonosti perusteltuja, että salaisten pakkokeinojen käyttöä on jälkikäteen mahdotonta valvoa. Keskusrikospoliisilla puolestaan hakemukset sisälsivät paljon yksityiskohtia ja perusteluja sille, miksi juuri kyseinen puhelinnumero tai IMEI haluttiin poliisin seurantaan. Helsingin poliisi ja Helsingin huumepoliisi tekivät erityisen heikkoja ja ylimalkaisia hakemuksia, joista yksityiskohdat ja perustelut puuttuivat. Tullin hakemukset olivat selvityksessä pääosin yksityiskohtaisia, mutta poikkeuksiakin oli. Epäselvistä hakemuksista huolimatta luvat myönnettiin aina. Ylimalkaisia hakemuksia täydennetään joskus tuomareiden kysymyksillä käräjäoikeudessa tapahtuvissa lupaa hakeneiden poliisien kuulemisissa, joista ei kuitenkaan aina laadita kunnollisia pöytäkirjoja. Tämän vuoksi menettelyn laillisuutta on mahdotonta jälkikäteen selvittää. Hakemusten puutteista ei ole kuitenkaan koskaan huomautettu Helsingin poliisia yleisesti, eikä Helsingin apulaispoliisipäällikkö ollut koskaan kuullut yhdestäkään hylätystä kuuntelulupahakemuksesta. Helsingin Sanomat myös selvitti, että ainakin kahdessa tapauksessa Helsingin huumepoliisi oli saanut kuunteluluvat väittämällä hakemuksessaan teleliittymän haltijan ja käyttäjän olevan tuntemattomia, vaikka tosiasiassa liittymät olivat rekisteröity tietyille henkilöille. Kyseisiä henkilöitä ei syytetty mistään rikoksesta.
Kirjallisuutta

Tolvanen & Kukkonen: Esitutkinta- ja pakkokeino-oikeuden perusteet. Talentum, 2011 tai uudempi.
Helminen, Fredman, Kanerva, Tolvanen & Viitanen: Esitutkinta ja pakkokeinot. 5. uud. painos. Talentum, 2014.
Aiheesta muualla

Pakkokeinolaki (806/2011) (Arkistoitu – Internet Archive)
Vanha pakkokeinolaki (450/1987), voimassa 31.12.2013 asti
Kolmas afgaanisota

Kolmas afgaanisota käytiin vuonna 1919 Afganistanin ja Brittiläisen Intian välillä. Sota päättyi aselepoon ja myöhemmin solmittuun Rawalpindin sopimukseen 19. elokuuta 1919, jossa britit tunnustivat Afganistanin oikeuden itsenäiseen ulkopolitiikkaan. Sopimuksen allekirjoituspäivää juhlitaan nykyisin Afganistanissa maan itsenäisyyspäivänä.
Tausta

Afganistanin emiiri Aman Allah Khan oli noussut valtaan setänsä Nasr Allah Khanin kustannuksella. Konservatiivisesta ja ulkomaalaisvastaisesta sedästään poiketen Aman Allah oli yksi Afganistanin modernistisen siiven johtohahmoista. Aman Allah halusi nostaa Afganistanin täysivaltaiseksi kansakunnaksi ja nykyaikaistaa sen yhteiskunnan. Hän kannatti myös kovaa linjaa brittejä vastaan, jotka olivat toisen afgaanisodan aikana asettaneet rajoituksia Afganistanin ulkopolitiikalle. Brittien vastustaminen toi muuten uudistuksia ajaneelle emiirille kannatusta myös maan konservatiivisissa piireissä. Afgaanit vaativat rajoitusten poistamista, mutta Intian brittiläiset virkamiehet eivät olleet valmiita muutosten tekemiseen, eikä afgaanien uhkauksia otettu vakavasti. Aman Allah oli kuitenkin valmis jopa sotaan ja kolmas afgaanisota alkoi pienempimuotoisten kahakoiden jälkeen 6. toukokuuta 1919.
Aman Allahin hyökätessä Intiaan ensimmäinen maailmansota oli juuri tullut päätökseensä. Sodan päättymisen takia Afganistan ei voinut odottaa tukea esimerkiksi Saksasta tai Osmaneilta brittejä vastaan, mutta toisaalta brittien taistelukyky ja tahto olivat heikentynet maailmansodan takia merkittävästi. Yleinen mielipide Britanniassa oli sodan vastainen ja Intiassa puolestaan kasvoi kansallismielinen liike. Näin heikentyneitä resursseja söivät myös sodan hävinneiltä osapuolilta vallattujen suurien alueiden hallinnon järjestäminen. Aman Allah saattoi omalta osaltaan tukeutua suureen kansansuosioon, minkä lisäksi häntä tuki imperialismin vastaiset bolševikit, jotka olivat ottaneet vallan Venäjällä.
Sota

Hyökkäävät afgaanit etenivät Indusjoen laaksoa kohti kulkeviin soliin, joita pitkin britit olivat aiemmin edenneet päinvastaiseen suuntaan aikaisempien afgaanisotien aikana. Afgaanien joukkoihin liittyi laškar-joukkoja rajan molemmin puolin, minkä lisäksi osa brittien puolisotilaallisista rajajoukoista asettui hyökkääjien puolelle. Afgaanien vaatimaton armeija ei tästä huolimatta muodostanut suurta uhkaa Intialle. Brittiläis-intialainen armeija oli huonossa kunnossa maailmansodan runtelemana, mutta se tyytyi puolustamaan alueitaan ja syömään hitaasti hyökkääjien pieniä resursseja.
Suuri osa kolmannen afgaanisodan taisteluista käytiin vuoristosolien läpi kulkevilla maiden välisillä kulkureiteillä. Khaibarsolalla afgaanit valtasivat Baghin ja hyökkäsivät Landi Kotalia vastaan. Brittien vastahyökkäys ajoi heidät kuitenkin Afganistanin puolelle, jossa britit valtasivat vielä Dakkan 13. toukokuuta. Afgaanit tekivät tykistön tukemana vastahyökkäyksiä Dakkan jälleenvalloittaakseen. Britit torjuivat hyökkäyksen ja he olivat vakauttaneet asemansa 17. toukokuuta. Balučestanin suunnalla britit valtasivat Spin Baldak-nimisen afgaanilinnoituksen. Valtauksessa kuoli 18 brittiä ja haavoittui 40. 500:sta afgaanipuolustajista noin 200 kaatui. Britit olivat valtauksellaan turvanneet Kandaharin ja Quettan välisen reitin.
Afgaanien ainoat merkittävät saavutukset tehtiin Kurramin laaksossa, jossa kenraali Muhammad Nadir Khanin joukot olivat miltei vallata Thalin linnoituksen. Brittien selustassa syttyi samaan aikaan wazirisotilaiden kapina. Majuri Guy Hamilton Russellin komentamat 300 sotilasta joutuivat vetäytymään alueelta kärsien 40:n kaatuneen tappiot ja Thal jäi piiritetyksi. Linnake kesti kuitenkin viikon kestäneen piirityksen, jonka jälkeen prikaatinkenraali Reginald Dyerin komentamat apujoukot mursivat piirityksen.
Britit vastasivat tuomalla taistelukentälle maailmansodan aikana kehittyneen uuden aselajin, ilmavoimat. Käytössään heillä oli BE2C- ja Bristol F2B-hävittäjiä, sekä De Haviland DH9A-pommikoneita. Brittien koneet pommittivat muun muassa Jalalabadia ja Kabulia heikentäen afgaanien taistelutahtoa. Lopulta kumpikaan osapuoli ei edennyt ja taistelut pysähtyivät paikoilleen. Lyhyt sota maiden välillä päättyi aselepoon 2. kesäkuuta.
Seuraukset

Afgaanien ja brittien väliset neuvottelut saivat aikaan Rawalpindin sopimuksen, joka allekirjoitettiin 19. elokuuta 1919. Sopimus oli suurilta osin brittien sanelema, mutta he tekivät muutaman merkittävän myönnytyksen afgaaneille. Afgaanit saivat läpi Aman Allahin ydinvaatimuksen oikeudestaan itsenäiseen ulkopolitiikkaan. Nykyisin Rawalpindin sopimuksen allekirjoituspäivää juhlitaan Afganistanin itsenäisyyspäivänä ja sotaa pidetään usein Afganistanin itsenäisyyssotana. Miltei heti sodan jälkeen alkoi kapina brittien hallitsemassa Waziristanissa.
Brittien tappiot sodan taisteluissa olivat yhteensä 250 kaatunutta ja 650 haavoittunutta. Noin 1 000 oli kuollut sairauksiin.
Brittisotilaita taisteluissa Kohatin suunnalla.
Ilmakuva Kabulin ilmapommitusten aikana.
Marttilan taistelu

Marttilan taistelu käytiin Varsinais-Suomen Marttilassa 29. elokuuta 1599 osana Sigismundin ja Kaarlen valtataistelua. Taistelussa Kaarle-herttuan joukot löivät Akseli Kurjen komentaman Suomen aateliston armeijan, joka kannatti kuningas Sigismundia. Marttilan taistelu vaikutti ratkaisevasti Suomen päätymiseen Kaarle-herttuan valtaan.
Tausta

Ruotsin valtionhoitaja Kaarle-herttua oli tehnyt sotaretken Suomeen jo syksyllä 1597, mutta hänen palattuaan Ruotsiin Suomi oli päätynyt uudelleen sigismundilaisten käsiin. Sigismund oli antanut Suomen-joukkojen ylipäällikkyyden Akseli Kurjelle, mutta aiempi ylipäällikkö Arvid Stålarm sai pitää Suomen käskynhaltijan tehtävän. Kaarlea tukenut amiraali Joakim Scheel valtasi kesällä 1599 Ahvenanmaan. Kaarle itse nousi maihin 17. elokuuta Varsinais-Suomessa. Hän löi 18. elokuuta pienen ratsuväkiosaston Halikossa, mutta vei joukkonsa sitten takaisin laivoihin ja teki uuden maihinnousun lähempänä Turkua Sauvossa. Hänen aikeenaan oli ilmeisesti saartaa Turussa ollut suomalainen armeija ja sulkea sen pakoreitti itään. Estääkseen saartoliikkeen Kurki vei armeijansa Turusta Marttilaan kohdatakseen Kaarlen. Stålarm jäi johtamaan Turun linnan puolustusta.
Kurki oli saanut perättömän tiedon, jonka mukaan hänen avukseen oli tulossa viisisataa Sigismundin Liivinmaalta lähettämää saksalaista ratsumiestä. Vasta Marttilaan saavuttuaan Kurki sai tietää, että mitään apujoukkoja ei ollutkaan tulossa. Koska hän oli joutunut jättämään osan armeijastaan puolustamaan Turun linnaa ja lähettämään osan pohjoiseen pysäyttämään Kaarlea tukenutta Augustinus Laurinpoikaa, hänellä ei liene ollut Marttilassa käytössään kovin suurta sotajoukkoa.
Taistelun kulku

Akseli Kurjen sotaleiri sijaitsi Marttilan kirkon edustalla. Kaarle-herttuan armeija aloitti hyökkäyksensä sinne aamulla 29. elokuuta. Kurjen armeija onnistui aluksi torjumaan herttuan etujoukot, mutta joutui vetäytymään tämän pääarmeijan ja ratsuväen tieltä. Taistelua käytiin vetäytymisen yhteydessä kapealla metsätiellä, jolla Kaarlelle oli ylivoimastaan vähemmän hyötyä. Perääntyminen jatkui kuitenkin avoimempaan maastoon, jossa Kaarlen ratsuväen oli mahdollista kiertää vihollisen taakse. Tällöin Kurjen armeija hajaantui pakosalle hyläten tykistönsä ja kuormastonsa. Jopa Kurki itse joutui pakenemaan ilman hevostaan. Kaarle menetti taistelussa 160 miestä kaatuneina, vastapuolen tappiot olivat suuremmat.
Seuraukset

Sotilaallisesti Marttilan taistelu ei ollut yksinään ratkaiseva, mutta se oli Kaarle-herttualle suuri propagandavoitto ja sillä oli lamaannuttava vaikutus suomalaisten taistelutahtoon. Taistelun jälkeen Akseli Kurjen armeijan rippeet perääntyivät Viipuriin Itä-Suomeen ja Sigismundia kannattavia suomalaisia aatelisia alkoi paeta maasta. Scheel nousi 30. elokuuta maihin suojattomaksi jääneessä Turussa ja alkoi piirittää Turun linnaa. Kaarle ei enää kohdannut edetessään suurta vastarintaa. Hänen lähestyessään Helsinkiä amiraali Arvid Tönnenpoika Wildeman evakuoi Sigismundin Suomen-laivaston turvaan Tallinnaan. Stålarmin komentama Turun linna antautui kolmisen viikkoa kestäneen piirityksen jälkeen syyskuun 20. päivän aikoihin ja Arvid Henrikinpoika Tavastin komentama Viipurin linna vain kahden päivän piirityksen jälkeen 23. syyskuuta. Marttilan taistelun jälkeen Kaarle-herttua alkoi myös rankaista Sigismundia tukeneita Suomen aatelisia teloituksilla sekä antamalla armeijansa ryöstellä näiden kartanoita. Syksyn aikana Suomen eri kaupungeissa järjestetyt teloitukset huipentuivat Viipurin ja Turun verilöylyihin.
Muistomerkki

Marttilan taistelun muistomerkki sijaitsee Mäntsälän kylässä Hämeen Härkätien ja Paimionjoen välisellä kaistalla. Muistomerkin pystytti vuonna 1934 Marttilan Suojeluskunta. Muistomerkistä järjestettiin piirustuskilpailu mutta muistomerkki ei ole tarkasti tehty minkään saadun luonnoksen mukaan. Muistomerkin kustannukset olivat noin 11 000 markkaa. Ne katettiin lähinnä lahjoituksin ja keräystuotoin. Paljastuspäivänä pidettiin juhlat sisältäen paljastuspuheen, seppeleiden laskun ja juhlaesitelmän taistelusta sekä illalla kansallispäivällisen.
Marttilan taistelun muistomerkki.
Semantiikka

Morfologia (Muoto-oppi) · Syntaksi (Lauseoppi)
Oikeinkirjoitus · Fonetiikka (Ääntöoppi)
Fonologia (Äänneoppi)
Stilistiikka · Pragmatiikka
Dialektologia · Leksikologia
Historiallis-vertaileva kielitiede
Semantiikka
Kielifilosofia
Kielihistoria
Neurolingvistiikka
Psykolingvistiikka
Sosiolingvistiikka
Kieliteknologia
Käännöstiede
Diskurssianalyysi
Semantiikka eli merkitysoppi tutkii esimerkiksi sanojen ja ajatusten merkitystä. Kielen merkitystä tutkiessaan se on kielitieteen alalaji, joka tutkii esimerkiksi sanan, virkkeen tai kokonaisten tekstien merkitystä ja viittauksia. Semantiikalle oleellista ovat ilmaisujen väliset suhteet, kuten antonymia, homonymia, hyponymia, metonymia, polysemia ja synonymia.
Laajemmassa merkityksessä semantiikka on strukturalisti A. J. Greimasin mukaan kuvausmenetelmien kehittämistä erilaisten merkkijärjestelmien ja diskurssien tutkimiseen kielitiedettä yleisemmällä tietoteoreettisella tasolla.
Semantiikan lähellä on semiotiikka eli merkkioppi, joka puolestaan tutkii kaikenlaisten merkkien, kuten kuvien ja symbolien merkityksiä. Aloiltaan semantiikka ja semiotiikka ovat osin päällekkäisiä. Pragmatiikkaa pidetään joskus kielitieteellisen semantiikan osana, toisinaan taas osana kolmiosaista kokonaisuutta, johon kuuluvat syntaksi, semantiikka ja pragmatiikka.
Semantiikka tutkii myös erilaisia temaattisia rooleja sekä totuusehtoja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luokka:Semantiikka Tieteen Termipankki