stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuuasema
Aiheesta muualla > Muita ajatuksia kuuasemasta

THE ARTEMIS PROJECT Expanding the Lunar Base (Arkistoitu – Internet Archive)
Taiteilijan näkemys ehkä tulevasta NASA:n kuuasemasta
Kuvitelma kuun tutkimisesta suurella kuuautolla, joka on eräänlainen liikkuva tilapäistukikohta Kuussa.
Kuuasema, joka on rakennettu hieman avaruusasema ISS:n tapaan ja vuorattu säkeillä.
Eräs NASA:n ajatus puhallettavista rakenteista tehdystä kuuasemasta.
Erään Maassa kokeiltavan puhallettavan kuurakennelman sisällä.
Maassa kokeiltu ATHLETE-kuuajoneuvo ja sen päällä oleva asuinosa.
Kuurilan junamurhat

Aarne Hietakangas.
Kuurilan junamurhat tapahtuivat Suomen sisällissodan aikana 19. huhtikuuta 1918, jolloin Punakaartilaiset ampuivat junassa Iittalan ja Kuurilan asemien välissä 22 vangittua Mustialan maamiesopiston opiskelijaa.
Tapahtumat

Forssan punakaarti oli aamulla 19. huhtikuuta vanginnut Mustialan maamiesopiston opiskelijat ja toimittanut heidät Toijalan asemalle, jossa heidät sijoitettiin Riihimäelle menevän junan viimeisenä olleeseen avovaunuun. Vartijoiksi asettui kymmenen punakaartilaista Helsingin punakaartin I rykmentin IV pataljoonan I komppaniasta komentajanaan varapäällikkö Y. A. Lehtonen. 22 oppilasta ammuttiin ja vangituista 11 selvisi hengissä hyppäämällä liikkuvasta vaunusta ja pakenemalla metsään. Murhatuilta vietiin kaikki omaisuus ja päällysvaatteet, jonka jälkeen heidän viskottiin vaunusta radanvarteen.
Vangitut oppilaat ammuttiin kostoksi valkoisten Tampereen taistelussa tekemistä teloituksista, ja osa säästettiin perustellen ”säästiväthän valkoisetkin Tampereella joka kymmenennen punaisista”. Murhakäskyn antajiksi on arveltu Tuomas W. Hyrskymurtoa , joka toimi murhien aikaan Toijalan punaisten esikunnassa, Helsingin kuolemanpataljoonan päällikköä Topias Harjua ja komppanianpäällikkö Jukka Hildeniä.
Junamurhissa ensimmäinen ammuttu oli maanviljelysopiston oppilas Arne Sohlberg, jonka kaartilainen Aarne Hietakangas eli ”Chaplin” ampui, ja viskasi ruumiin ratapenkereelle. Sekatyömiehenä toiminut 16-vuotias Hietakangas oli saanut lisänimensä Charlie Chaplinista, jota hän piti esikuvanaan ja jäljitteli usein Chaplinia muiden suosion saamiseksi. Hietakankaan motiiviksi on mainittu, että erästä kaartilaisista oli kohdeltu huonosti Sohlbergin isän omistamassa tehtaassa. Historioitsija Teemu Keskisarjan mukaan ylempää tullutta teloituskäskyä ei ollut, vaan murhaajat toimivat oma-aloitteisesti. Hietakankaan motiivi ensimmäiseen surmaan saattaisi olla jälkikäteen oikeudenkäynnin aikana keksitty veruke.
Teloitetut

Ekström, Urho E.
Eskola, Kustaa Mauri
Gröönroos, Aksel Evert
Jaakkola, Frans Mikael
Jäntti, Edvard Johannes
Kaarela, Kaarle Erlanti
Karhu, Urho
Lehikoinen, Antti
Lehtonen, Emil Nikolai
Metso, Adolf
Niinimäki, Lauri Abraham
Pentti, Aadami Artturi (hyppäsi junasta, ammuttiin Toijalassa)
Puhakka, Frans Samuli
Saloheimo, Yrjö V.
Sohlberg Arne Päiviö
Suviranta, Leonard
Tuominen, Hjalmar
Turkkila, Johannes
Vainio, Rafael Jakob
Vigren, Nestori
Vihtinen Johan Kustaa
Vilppula, Paul J.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto : Tarinoita suomalaisesta terrorismista osa 3: Miten poika nimeltä Chaplin liittyy yhteen verisimmistä terroriteoistamme?
Kuolemaantuomittujen vaunussa, Hakkapeliitta, 04.05.1937, nro 18, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuusjoen vaakuna

Kuusjoen vaakuna (1964–2008)
Kuusjoen vaakuna oli Kuusjoen kunnan tunnus, jonka havu- ja aaltokorot tekevät puhuvaksi.
Vaakunan selitys on ”kultaisessa kentässä vihreä palkki, jonka yläreuna havu- ja alareuna aaltokoroinen.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Kuusjoen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 22. kesäkuuta 1964. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 20. marraskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Kuusjoki liittyi yhdessä Halikon, Kiikalan, Kiskon, Muurlan, Perniön, Perttelin, Suomusjärven ja Särkisalon kanssa liittyivät osaksi Salon kaupunkia.
Huone taivaan kellarissa

Huone taivaan kellarissa on Jukka Pakkasen vuonna 1988 ilmestynyt tieteisromaani. Teoksen julkaisi Gummerus.
Aiheesta muualla

Virpi Kianta: Huone taivaan kellarissa. Aikakone 4/1988.
Hulluus

William Hogarthin piirros The Interior of Bedlam.
Hullu on vanha nimitys ihmisille, joiden käytös poikkeaa huomattavasti yhteisön normeista, usein mielenterveyden järkkymisen vuoksi. Mielenterveysongelmat ovat niin arka aihe, että monista mielenterveysongelmaisen nimityksistä on tullut poliittisesti epäkorrekteja ja loukkaavia. Sanan hullu tilalle mielenterveysongelmaisen nimitykseksi onkin useampaan kertaan keksitty muita sanoja, kuten mielipuoli, mielenvikainen, mielisairas, mielenterveyspotilas ja mielenterveyskuntoutuja.
Monissa kansanperinteissä hulluuden syyksi katsottiin yliluonnollinen paha olento, kuten demoni tai piru. Paha olento oli kiinni tai sisällä ihmisessä ja hallitsi, riivasi tätä. Myös sielun tai jonkun sielun osan, tai suojelushengen, kuten enkelin tai jumalan poistuminen ihmisestä tai ihmisen luota saattoi aiheuttaa hulluuden. Hulluus, kuten monet muutkin sairaudet ja ongelmat, voitiin parantaa palauttamalla väärässä paikassa oleva olento takaisin oikeaan paikkaansa; joko häätämällä ihmiseen tullut ylimääräinen olento pois tai kutsumalla ihmiseen kuuluva olento takaisin. Pahan olennon karkotusta kutsutaan manaamiseksi.
Šamanistisissa kulttuureissa usein ajateltiin, että ihminen on pohjimmiltaan hyvä, selväjärkinen ja terve, ja että pahuus, sairaudet ja hulluus tulevat ihmisen ulkopuolelta.  Hulluus ei siis ollut monissa pakanallisissa kansanperinteissä hullun ihmisen syvällinen ominaisuus, eikä ihminen sinänsä ollut itse sekaisin tai paha. Parantumisen mahdollisuudet riippuivat siitä, oliko ihmistä hallitseva olento häädettävissä, tai oliko ihmisestä karannut olento kutsuttavissa takaisin. Hullua hoitavan tietäjän, parantajan tai šamaanin kyvyt olivat tärkeä tekijä hoidossa. Koska ihminen itse ei ollut syypää hulluuteensa, hänen ei välttämättä uskottu voivan paljoa vaikuttaa parantumiseensa.
Hulluus suomalaisessa kansanperinteessä

Suomalainen kansanperinne tunsi erilaisia hulluuden, mielisairauden ja erikoisen käytöksen lajeja. Kalma oli sairaus, joka johtui ihmiseen suuttuneesta ja tarttuneesta kalman väestä. Kalmaan sairastunut saattoi nähdä outoja olentoja, kuten skitsofreenikko. Ihmisen saattoi taikuudella tehdä hulluksi, tällaisen uhriksi joutunut oli pilattu. Ihminen saattoi myös menettää sielunsa tai jonkun sieluolentonsa, ja tästä saattoi seurata hänelle vakavia ongelmia, myös hulluutta. Itsettömyys tarkoitti tilaa, jossa sieluolento itse oli lähtenyt omille teilleen, ja ilman sitä ihminen riutui tavalla tai toisella, esimerkiksi vakavasti masentuneena tai vailla itsetuntoa. Masennusta ja saamattomuutta aiheutti myös luonto-haltijan poistuminen (luonnottomuus), sekä verettömyys.
Hullua hoitavan kansanparantajan oli ensin selvitettävä mistä hulluus johtuu, ja vasta sitten hän saattoi valita oikean hoidon. Joskus jo hulluuden syyn löytäminen vaati monimutkaisia taikakeinoja. Hoito saattoi olla edellä mainitun kaltainen olennon siirto oikeaan paikkaansa.
Eräs Suomessa ja Karjalassa yleinen tapa parantaa hulluja oli näiden pelästyttäminen. Kun ihminen säikäytettiin, samalla ihmistä riivaava paha olento pelästyi ja lähti tiehensä.
Erikoisen käytöksen lajeja, jotka eivät olleet varsinaisesti hulluutta, mutta muistuttivat sitä, olivat esimerkiksi lumottuna ja tenhottuna oleminen, lemmen eli nykykielellä sukupuolisen halun vallassa oleminen, kohtaus henkiolennon kanssa, yliluonnollinen innostus ja haltijoissaan olo.
Kylähullu on nykyisinkin käytettävä, joskus humoristinenkin nimitys maalaisyhteisön silmätikuksi joutuneesta erikoisesta ihmisestä, joka ei välttämättä ole mielenvikainen. Hän saattaa olla esimerkiksi taiteilija tai keksijä.
Kirjallisuutta

Airaksinen, Timo: Hulluuden houkutus.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2008.  ISBN 978-951-0-34284-8
Pietikäinen, Petteri: Hulluuden historia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2013.  ISBN 978-952-495-293-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seinähulluista sisupusseihin. Yle Areena, 2022, 2022. Podcast kylähulluudesta ja muista hulluuden muodoista suomalaisessa kirjallisuudessa.
Hulluus ja kulttuurinen mielenterveystutkimus. Jyväskylän yliopisto, 2019. Tutkimusantologia.
Sitaatteja aiheesta Hulluus Wikisitaateissa
Kuuluisia miehiä (Suetonius)

| Kuuluisia miehiä> De viris illustribus.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Suetonius
Kieli:  latina
Genre:  elämäkerta
Julkaistu:  n. 105–109
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuuluisia miehiä (lat. De viris illustribus) on Suetoniuksen kirjoittama kokoelma elämäkertoja henkilöistä, jotka olivat kunnostautuneet latinankielisen kirjallisuuden alalla. Se sisälsi alun perin muun muassa roomalaisten runoilijoiden, grammaatikkojen ja reettoreiden elämäkertoja. Teos on säilynyt nykyaikaan vain osittain.
Historia

Suetonius kirjoitti 100-luvun alkupuolella. Hänen teostensa joukkoon kuului useita elämäkertateoksia, jotka tunnetaan muiden antiikin aikaisten kirjailijoiden maininnoista ja lainauksista. Teosten nimiä tunnetaan useita, mutta niiden suhde toisiinsa on epäselvä. Sudassa esiintyy Suetoniuksen teosten joukossa kirjoitus Stemma Rhōmaiōn andrōn episēmōn (Στέμμα ‘Ρωμαίων ἀνδρῶν ἐπισήμων, lat. Stemma illustrium Romanorum), joka saattaa olla sama teos kuin Kuuluisia miehiä.
Suetoniuksen Kuuluisia miehiä -teosta ei tule sekoittaa hänen tunnetumpiin keisarielämäkertoihinsa Rooman keisarien elämäkertoja. Näistä kahdesta elämäkertateoksesta Kuuluisia miehiä on varhaisempi, sillä Suetonius luo siinä pohjan myöhemminkin käyttämälleen elämäkertojen esittämisen menetelmälle, ja se ajoitetaan noin vuosiin 105–109. Suetoniuksen Kuuluisia miehiä -teosta ei tule sekoittaa myöskään Cornelius Nepoksen tunnetumpaan ja laajempaan samannimiseen teokseen Kuuluisia miehiä, joka on voinut olla yksi Suetoniuksen esikuvista. Muita esikuvia latinankielisen elämäkertakirjoittamisen alalla Suetoniukselle olisivat voineet olla esimerkiksi Varro ja Hyginus.
Suetoniuksen teos toimi mallina Hieronymuksen samannimiselle teokselle Kuuluisia miehiä. Hieronymus käytti sitä myös Eusebioksen Kronikan täydentämiseen roomalaisten henkilöiden tiedoilla.
Sisältö

Teoksesta on säilynyt vain osa, eikä sen alkuperäistä sisältöä edes tunneta täysin. Tunnetut ja säilyneet osat ovat:
Grammaatikoista (De grammaticis) – hyvin lyhyitä elämäkertoja, säilynyt suhteellisen kokonaisena
Runoilijoista (De poetis ) – lyhyitä elämäkertoja eeppisistä, lyyrisistä ja elegiarunoilijoista sekä epigrammaatikoista, säilynyt kuusi elämäkertaa:
Horatiuksen elämä (Vita Horati)
Lucanuksen elämä (Vita Lucani)
Persiuksen elämä (Vita Persi)
Terentiuksen elämä (Vita Terenti)
Tibulluksen elämä (Vita Tibulli)
Vergiliuksen elämä (Vita Vergili)
Reettoreista (De rhetoribus) – hyvin lyhyitä elämäkertoja, säilynyt vain kuusi lukua
Puhujista (De oratoribus ) – lyhyitä elämäkertoja puhujista Cicerosta Domitius Aferiin, mukaan lukien Asinius Pollio, Messala Corvinus ja Munatius Plancus; säilynyt vain yksi elämäkerta:
Passienus Crispuksen elämä (Vita Passieni Crispi)
Historioitsijoista (De historicis ) – lyhyitä elämäkertoja historioitsijoista, mukaan lukien Sallustius, Cornelius Nepos, Livius, Fenestella ja Asconius Pedianus; säilynyt vain yksi elämäkerta:
Plinius vanhemman elämä (Vita Plinii Secundi)
Filosofeista (De philosophis) – kadonnut kokonaan, sisälsi Varron, Nigidius Figuluksen ja Senecan elämäkerrat
Edwin Linkomies arvioi säilyneitä elämäkertoja sanoen, että Suetonius kuvaa kirjailijoita yhtä kaavamaisesti kuin keisareita Rooman keisarien elämäkerroissa, eikä henkilöistä muodostu nytkään elävää kokonaiskuvaa. Tästä huolimatta elämäkerroilla on arvoa, koska ne ovat säilyttäneet tietoja, jotka muutoin olisivat kadonneet. Tietoja pidetään jotakuinkin luotettavina.
Kirjallisuutta > Käännöksiä ja tekstilaitoksia

C. Suetonius Tranquillus: Die Kaiserviten = De vita Caesarum; Berühmte Männer = De viris illustribus.  (Lateinisch-deutsch; hrsg. und übers. von Hans Martinet)  Düsseldorf, Zürich:  Artemis und Winkler, 1997 (uusintapainos: 2000).
C. Suetonius Tranquillus: De grammaticis et rhetoribus.  (Ed. with a transl., introd. & comm. by Robert A. Kaster)  New York:  Oxford University Press, 1995.
Suétone: Grammairiens et rhéteurs.  (Texte établi et trad. par Marie-Claude Vacher)  Paris:  Les Belles Lettres, 1993.
Suetonio: De poetis e Biografi Minori.  (Augusto Rostagni (ed.))  Torino.
Suetonius: Lives of Illustrious Men: Grammarians and Rhetoricians. Poets (Terence. Virgil. Horace. Tibullus. Persius. Lucan). Lives of Pliny the Elder and Passienus Crispus. Teoksessa Suetonius: Lives of the Caesars, Volume II. Lives of Illustrious Men.  (Translated by J. C. Rolfe. Loeb Classical Library 38)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1914.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Paratore, Ettore: Una nuova ricostruzione del De poetis di Suetonio.  (Nuova ed. a cura di Cesare Questa [et al.]; saggio introduttivo di Alessandro Barchiesi)  Urbino:  QuattroVenti, 2007 (1. painos: 1946).
Aiheesta muualla

Suetonius: Lives of Famous Men (De viris illustribus) (latinaksi) (englanniksi)
Jukka Emil Vanaja

| Jukka Emil Vanaja |
| --- | --- |
Näyttelijä(t):  Heikki Vihinen
Ensi- esiintyminen:  Lihaksia ja luoteja (1996)
Viimeinen esiintyminen:  Jurismia! (2002)
Henkilötiedot
Ammatti:  poliisipäällikkö, emeritus, laamanni
Sukupuoli:  mies
Suhteet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jukka Emil Vanaja on Heikki Vihisen esittämä fiktiivinen henkilö, joka esiintyi kolmessa Kummeli-ryhmän komediallisessa televisiosarjassa:  Lihaksia ja luoteja (1996), Lääkärit tulessa (1998) sekä Jurismia! (2002). Pyörätuolissa istunut Vanaja selvisi usein hengissä ja vahingoittumana asioista, jotka olisivat tappaneet normaalin ihmisen.
Vanaja liukastui yleisessä saunassa saippuaan ja joutui siten pyörätuoliin. Tapa, jolla Vanaja vammautui, vakuutti arkkiatri Volmari Kuulapään palkkaamaan hänet yksityissairaalansa emeritukseksiselvennä sarjassa Lääkärit tulessa. Vanajan toimenkuvia ovat olleet tämän lisäksi poliisipäällikkö sarjassa Lihaksia ja luoteja sekä laamanni sarjassa Jurismia!.
Vanajan ruoansulatuselimistö, kuten myös Vanaja itse, on ilmiömäisen karaistunut kestämään lähestulkoon kaikenlaisia sairauksia ja kemikaaleja. Vanaja syö muun muassa jätevedenpuhdistamon lietealtaasta pyydettyä raakaa kalaa, käyttää lyijyä kahvissaan, moottoriöljyä ruoan paistamiseen tai pelkästään juomana sekä juo bensiiniä ja putkenpuhdistusnestettä ilman mainittavia sivuvaikutuksia. Hänellä on myös vatsassaan koteloitunut Mauser M1916 -pistooli, jonka hän epähuomiossa söi opiskeluvuosinaan. Kyseisellä pistoolilla Vanaja ampui vahingossa Volmari Kuulapäätä sarjassa Lääkärit tulessa. Samassa sarjassa Vanaja oli myös ainut sairaalan henkilökunnasta, joka ei saanut ebolaa. Tämä johtui hänen runsaasta jalkasienestä, jonka ansiosta myös muut paranivat. Vanajan jalkasienestä alettiin tehdä ebolaa parantavia lääketabletteja. Lisäksi hän poistatti kiveksensä eläinlääkäri Väinö Kärsäkkäällä, koska halusi laulaa kuoroharjoituksissa ylä-äänillä. Vanajalla on myös nimeltämainitsemattomia ruoansulatuselinten vaivoja.
Vanaja vaikuttaa käyttävän kaikissa sarjoissa samoja vaatteita: harmaat housut ja sukat, kellastunut paita, sekä virttynyt pikakiinnitteinen kravatti, jotka muiden hahmojen reaktioiden perusteella tuoksahtavat jo hieman vähemmän raikkailta. Vanaja hikoaa jatkuvasti, mitä ilmentävät hänen paitansa kainaloiden alla näkyvät isot märät läiskät, huurtuneet silmälasit ja hiestä märkänä kiiltävä kalju.
Vanajalla on kumppaninaan Risto-niminen posliinista tehty koira.
Satu Huotari

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Nagano 1998 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Suomi 1992 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Yhdysvallat 1994 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Suomi 1999 | jääkiekko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tanska 1993 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Latvia 1995 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Venäjä 1996 | jääkiekko |  |
Satu Anne-Marie Huotari (s. 13. maaliskuuta 1967 Oulu) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Huotari edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta yksissä olympialaisissa, kolmissa MM-kisoissa ja kolmissa EM-kisoissa. Hän voitti kaikista arvokisoistaan mitalin: olympiapronssia Naganossa 1998, MM-pronssia vuosina 1992, 1994 ja 1999, EM-kultaa vuosina 1993 ja 1995 sekä EM-pronssia vuonna 1996. Kaikkiaan hän pelasi 100 maaottelua.
Kotimaansa pääsarjassa Huotari edusti Tampereen Ilvestä, Kerava Shakersia ja Oulun Kärppiä. Hän voitti Suomen mestaruuden Ilveksen joukkueessa vuosina 1985 ja 1986 sekä Shakersissa vuosina 1994 ja 1995.
Kuudennen liittokunnan sota

Kuudes liittokunta (1813–1814) oli Yhdistyneen kuningaskunnan johtama liittokunta Ranskan ensimmäistä keisarikuntaa vastaan. Mukana olivat Itävalta, Preussi ja muita saksalaisvaltioita sekä Portugali, Espanja, Ruotsi ja Venäjä. Sodan tuloksena Ranskan keisari Napoleon I karkotettiin Elballe ja Bourbon-suku palasi Ranskan valtaistuimelle.
Liittokunnan muodostumisen syy oli se, että Venäjän keisarikunta ei pysynyt kaupallisten etujensa vastaisessa mannermaasulkemuksessa Ranskan haluamalla tavalla, mikä oli tämän kannalta välttämätöntä taloudellisen kriisin aikaansaamiseksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Napoleon päätti pakottaa Aleksanteri I:n mannermaasulkemukseen sodalla. Toisena tavoitteena oli Puolan vapauttaminen Venäjän vallasta Ranskasta ulko- ja puolustuspoliittisesti riippuvaiseksi valtioksi. Puolalaiset osallistuivat Ranskan Venäjän sotaretkeen 100 000 sotilaan voimin.
Venäjän sotaretki

Noin 600 000 Ranskan suuren armeijan sotilasta hyökkäsi Venäjälle 23. kesäkuuta 1812 valloittaen Moskovan, mutta joutui huollon vuoksi peräytymään, koska Aleksanteri I ei suostunut rauhaan, vaan Venäjä jatkoi puolustustaisteluaan. Vietettyään liian kauan Moskovassa odottamassa Aleksanteri I:n rauhantarjousta tai antautumista, tuli talvi huollon kannalta liian aikaisin. Vetäytyessään venäläiset olivat käyttäneet poltetun maan taktiikkaa vaikeuttaakseen ranskalaisten huoltoa. Lisäksi Venäjän sotaretki oli luonteeltaan laajempi kuin ajankohdan sodat: myös armeijaan värväämättömät talonpojat taistelivat ranskalaisia vastaan.
Tämän kansansodan luonteen vuoksi on venäläisessä historiankirjoituksessa Napoleonin sotaretkestä Venäjälle käytetty nimeä isänmaallinen sota sen laajaperäisen luonteen vuoksi. Ranskalaisten vetäydyttyä venäläisjoukot osallistuivat taisteluihin vielä Keski- ja Länsi-Euroopassa, mikä tutustutti ne länsimaisiin instituutioihin. Vertailukohdan saaminen venäläisen yhteiskunnan piirteisiin synnytti uudistusvaatimuksia ja dekabristikapinan myöhemmin.
Sota Saksassa

Napoleon kokosi uuden armeijan, joka aiheutti 2. toukokuuta 1813 Lützenissä ja 20.–21. toukokuuta Bautzenissa liittoutuneille 40 000 miehen tappiot. Taistelut taukosivat 4. kesäkuuta tehtyyn aselepoon, jonka aikana kumpikin osapuoli kokosi joukkojaan. Jo syksyllä liittoutuneilla oli aseissa kolme suurta armeijaa, joissa oli yhteensä yli puoli miljoonaa miestä: Böömin armeija (komentajana ruhtinas Karl Philipp zu Schwarzenberg), Sleesian armeija (Gebhard von Blücher) ja pohjoisarmeija (Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhana).
Aselevon päätyttyä 13. elokuuta Napoleon aloitti etenemisen. Hän aiheutti Dresdenin taistelussa tappion Schwarzenbergin johtamalle Böömin armeijalle kärsien itse vain vähäistä mieshukkaa. Ratsuväen puute esti kuitenkin takaa-ajon ja siten voiton hyödyntämisen. Lisäksi hänen joukkojensa sivustat lyötiin erillisissä yhteenotoissa. Leipzigin taistelussa 16.–18. lokakuuta Napoleonin joukot kärsivät tappion, mutta ne kykenivät järjestäytyneeseen vetäytymiseen alueelta.
Sota Iberian niemimaalla

Espanjassa ja Portugalissa käyty Pyreneiden niemimaan sota eli Espanjan itsenäisyyssota oli yksi ensimmäisistä itsenäisyyssodista, ja se on merkityksellinen laajamittaisen sissisodan käytänteiden muodostumiselle. Sota alkoi, kun ranskalainen kenraali Junot vei 20 000 miehen joukkonsa Lissaboniin marraskuun 1807 lopussa, jolloin Portugalin kuningasperhe pakeni Brasiliaan.  Madridissa puhkesi Ranskan-vastainen kapina 2. toukokuuta 1808. Ranska vastasi siihen teloittamalla satoja kapinallisia. Tämä johti kansannousun laajenemiseen. Espanjan armeijan jäänteet aloittivat sodan ranskalaisia vastaan, ja mukaan liittyi suuri määrä siviilejä. Vapaaehtoiset organisoituivat paikallisiksi kapinajuntta-nimisiksi ryhmiksi, jotka tekivät yllätyshyökkäyksiä ranskalaisten kuljetuksia  ja pikku varuskuntia vastaan. Britannia sekaantui tilanteeseen, ja heinäkuussa 1808 alueelle tuli 35 000 brittisotilasta Arthur Wellesley Wellingtonin komennossa.
Syksyllä 1808 Napoleon toi Espanjaan 200 000 miehen armeijan. Hän valloitti Madridin joulukuussa ja löi brittiarmeijan 16. tammikuuta 1809 Galician La Coruñassa. Wellingtonin brittijoukot alkoivat vuonna 1813 saada yliotteen Ranskan joukoista. Tammikuussa Wellington valtasi Madridin ja karkotti Napoleonin nimittämän kuninkaan Joosef. Ratkaisutaistelu käytiin 21. kesäkuuta 1813 Vitoriassa. Brittien, espanjalaisten ja portugalilaisten joukot voittivat ylivoimaisesti. Sota niemimaalla päättyi Napoleonin tappioon kuudetta liittokuntaa vastaan. Brittijoukot jatkoivat tosin sotaa tunkeutumalla Ranskan alueelle.
Sota Tanskassa

Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhana hyökkäsi Leipzigin taistelun jälkeen Tanskan alueelle Holsteiniin saadakseen Norjan, joka oli luvattu hänelle palkkioksi sotaan osallistumisesta. Lyhyen sodan jälkeen Tanskan kuningas Fredrik VI luovutti Kielin rauhassa Ruotsille Norjan ja liittyi samalla Napoleonin-vastaiseen liittokuntaan.
Sota Ranskassa

Sotanäyttämö siirtyi alkuvuonna 1814 Ranskaan. Wellington eteni etelästä kohti Bordeaux'ta. Pohjoisesta marssi kolme suurta armeijaa, joissa oli yhteensä 200 000 miestä johtajinaan Schwarzenberg, Blücher ja Friedrich Wilhelm von Bülow. Napoleonilla oli kenttäarmeijassaan 40 000 miestä ja osoitti jälleen sodanjohtotaitojaan. Ylivoima oli kuitenkin liian suuri. Pariisi kukistui maalis-huhtikuun vaihteessa 1814 ja Napoleon luopui kruunusta 6. huhtikuuta.
Seuraukset

Kuudes liittokunta päättyi Pariisin kaupungin antautumiseen ja Napoleonin pakoon 1814. Koska hän kuitenkin palasi valtaan sadan päivän keisarikunnan ajaksi 1815, muodostettiin seitsemäs liittokunta samalta kuudennen liittokunnan pohjalta Napoleonin lopulliseksi kukistamiseksi.