stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neitsyt Marian Ilmestyskirkko
Rakennushistoria > Ensimmäiset kirkot

Ensimmäisen kirkon paikalle rakennutti vuonna 1397 suuriruhtinas Vasili I. Nykyinen rakennus, joka on suuriruhtinas Iivana IIII:n rakennuttama valmistui vuonna 1489. Pihkovalaiset kirkonrakentajat Krivtsov ja Miškin yhdistivät suunnitelmassaan kreikkalaista eli pihkovalaista ja venäläistä eli moskovalaista tyyliä.
Marian ilmestyksen katedraalin rakensivat pihkovalaiset arkkitehdit vuosina 1484-1489 osana suuriruhtinas Iivana III:n suunnitelmia Moskovan Kremlin laajamittaisesta uudistamisesta. Kirkko rakennettiin 1300-luvun samannimisen katedraalin paikalle, joka oli uudelleenrakennettu vuonna 1416. Tämä katedraali oli puolestaan ​​korvannut 1200-luvulta peräisin olevan puukirkon, joka oli joutunut toistuvien tulipalojen uhriksi.
Rakennushistoria > Uusi katedraali

Rakennustyöt aloitettiin olemassa oleville perustuksille vuonna 1484 ja valmistuivat elokuussa 1489. Uudessa rakennuksessa käytettiin uudelleen useita 1400-luvun alun ikoneja. Koska se oli lähellä hänen asuinpalatsiaan (nykyisen Kremlin suuren palatsin paikalla), Iivana III valitsi kirkon henkilökohtaiseksi kappelikseen, ja siihen rakennettiin portaat, jotka yhdistävät kirkon suoraan hänen yksityishuoneisiinsa.
Uspenskin katedraaliin ja Arkkienkelin katedraaliin verrattuna Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali on hieman pienempi ja elegantimpi, koska se oli tarkoitettu kuninkaallisen perheen yksityiskappeliksi. Se on rakennettu perinteisempään tyyliin, koska sen suunnittelivat italialaisten arkkitehtien sijaan paikalliset arkkitehdit Krivtsov ja Miškin yhdistemällä pihkovalaista ja moskovalaista tyyliä. Rakennuksen tunnusomaisin piirre ovat sen yhdeksän kultaista kupolia ja katto, jossa on runsas kokošnik eli puolikaarenmuotoinen koristelu suippokaaren muotoisena, mikä on tyypillistä moskovalaiselle kirkkoarkkitehtuurille. Pihkovalainen kirkkoarkkitehtuuri näkyy katedraalin holvauksissa.
Rakennushistoria > Katedraalin laajennustyö

Alun perin nykyisessä Marian ilmestyskatedraalissa oli vain kolme kupolia. Tulipalon jälkeen vuonna 1547, silloinen suuriruhtinas Iivana Julma määräsi aloittamaan kirkon entisöinnin, joka valmistui vuonna 1564. Länsipuolelle lisättiin vielä kaksi kupolia. Rakennusta ympäröivät etupihat kolmelta sivulta, ja kaareville pihoille rakennettiin neljä yksikupolista sivukappelia, joissa kussakin oli kupoli, joten katedraaliin tuli yhteensä yhdeksän kupolia. Vuonna 1572 katedraaliin tehtiin ylimääräiset portaat eteläiselle julkisivulle, jotka saivat myöhemmin nimen "Grosnenski" Iivana Julman mukaan (ven. "Ivan Grozni").
Tutkijat yhdistävät tämän rakennusvaiheen ja sivukappelien vihkimisen 1500-luvun puolivälin merkittäviin tapahtumiin eli Iivana IV:n kruunaamiseen tsaariksi vuonna 1547, Kazanin kaanikunnan valloitukseen vuonna 1552 ja Polatskin valloittamiseen, joka oli yksi Liivinmaan sodan voitoista. Yksityiskappelinsa kunnostamisen ja koristelun avulla Iivana Julma pyrki vahvistamaan katedraalin asemaa muitten Kremlin kirkkojen joukossa ja tekemään siitä laajan valtakunnan itsevaltiaalle arvoisen.
Rakennushistoria > Sisäarkkitehtuuri

Katedraalin etelä- ja pohjoisportaalit sekä läntinen galleriakäytävä edustavat italialaista renessanssiarkkitehtuuria ja ovat mahdollisesti ulkomaisten arkkitehtien suunnittelemia.
Katedraalin keskiholvissa on suuri ikonostaasi, jossa on Andrei Rubljovin, Teofan Kreikkalaisen ja Prohor Gorodetsilaisen 1300-1600-luvuilla maalaamia ikoneja sekä keskitasolla 1800-luvun ikoneita. Tässä kirkossa vuonna 1405 tehty maalaustyö on ensimmäinen kerta, kun ikonimaalari Rubljov mainitaan nimeltä. Viidennellä eli alimmalla rivillä ikonostaasissa on hopeinen ovi (kuninkaanovi, jota käyttää erikoistilanteissa vain pappi), jonka takana ovat portaat tsaarin palatsin yksityishuoneisiin, joka sijaitsi nykyisen Kremlin suuren palatsin paikalla.
Sisätiloissa on katkelmia Theodosiuksesta vuodelta 1508 sekä seinämaalauksia 1500-1600-luvuilta ja 1800-luvun lopulta. Niissä on erilaisia raamatulliset aiheita ja sankarihahmoja ruhtinaiden ja suuriruhtinaiden parissa.
Silmiinpistävä on legendan mukaan 1500-luvulla Rostov Velikijin katedraalista tuotu, ja mahdollisesti alun perin Konstantinopolista peräisin oleva akaatti- ja puna-keltaisia jaspislevyjä sisältävä piikivilattia alttarialueella. Lattia on asiakirjojen mukaan asennettu 1600-luvun puolivälissä.
Kirkon myöhemmät vaiheet

Monet kirkon aarteet katosivat Puola-Liettuan armeijoiden miehittäessä Moskovaa vuonna 1612 sekasorron aikana. Kirkko vaurioitui myös Kremlin tulipalossa vuonna 1737. Ranskalaisten joukkojen miehittäessä Moskovaa Napoleonin sodan aikana vuonna 1812, katedraalia käytettiin kasarmina ja se ryöstettiin. Hopeiset ikonostaasista hävinneet ovet korvattiin uusilla vuonna 1818. Vuosina 1815–1820 se kunnostettiin takaisin kirkoksi.
Iivana Julman tsaariksi kruunaamisesta lähtien kuninkaallisen perheen jäsenet kävivät Marian ilmestyskatedraalissa rukoilemassa ja jumalanpalveluksissa, menivät siellä naimisiin ja kastoivat lapsensa. Pääkaupungin vuonna 1703 Pietariin siirtämisen jälkeen Marian ilmestyksen katedraali pysyi yhtenä Venäjän tärkeimmistä kirkoista.
Neuvostoaika ja sen jälkeen

Lokakuun vallankumouksen aikana vuonna 1917 katedraali vaurioitui taisteluissa. Bolševikkihallinto sulki sen vuonna 1918. Vuoden 1955 jälkeen se avattiin yhdessä muiden Moskovan Kremlin säilyneiden kirkkojen kanssa yleisölle museona, jotka vuonna 1960 siirtyivät Neuvostoliiton kulttuuriministeriön alaisuuteen muodostaen yhdessä Kremlin museot yksikön.
Vuoden 1992-1993 jälkeen satunnaisia ​​jumalanpalveluksia jatkettiin, kuten Moskovan patriarkan johtama jumalanpalvelus Marian ilmestyspäivänä. Kirkkorakennus entistettiin vuonna 2009.
Lokakuun vallankumouksen yhteydessä Ilmestyskirkko suljettiin kuten kaikki muutkin kirkot. Erityinen piirre kirkossa on sen eri kivilajeista tehty mosaiikkilattia. Neuvostoliiton vakiinnutettua asemansa kirkko muutettiin 1930-luvulla museoksi, jollainen se on edelleen.
Aiheesta muualla

Moscow Kremlin Museums: Annunciation Cathedral (virallinen kotisivu, englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neitsyt Marian Ilmestyskirkko Wikimedia Commonsissa
Moskovan Kreml
Uspenskin katedraali • Arkkienkelin katedraali • Neitsyt Marian Ilmestyskirkko • Kahdentoista apostolin kirkko • Lasaruksen ylösnousemuksen kirkko • Ihmeiden luostari • Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko •  Iivana Suuren kellotorni • Tsaarin kello • Tsaarin kanuuna • Kremlin suuri palatsi • Fasettipalatsi • Teremnoi-palatsi • Kremlin kongressipalatsi • Senaatin palatsi • Kremlin arsenaali • Kremlin asehuone • Aarrekammio • Katedraaliaukio • Iivanan aukio • Kremlin muuri • Kremlin tornit • Kremlin nekropoli • Kremlin tähdet
Neitsyt Marian Ilmestyksen katedraalin ikonostaasi
Teurikat

| Teurikat |
| --- | --- |
 Tammiteurikka (Teucrium chamaedrys)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Teurikat Teucrium  L.
Katso myös
   Teurikat Wikispeciesissä   Teurikat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Teurikat (Teucrium) on huulikukkaiskasveihin kuuluva kasvisuku. Teurikoihin kuuluu noin sata lajia, jotka ovat monivuotisia ruohokasveja ja ikivihreitä ja kausivihreitä varpuja ja pensaita. Teurikoita esiintyy maailmanlaajuisesti, mutta suurin osa niistä kasvaa Välimeren alueen kuivilla paikoilla. Teurikoiden lehdet ovat aromaattisen tuoksuisia. Monia lajeja viljellään koristekasveina, perennana. Rohtoteurikkaa ja lehtoteurikkaa käytetään lääkekasvina.
Lajeja

Teucrium chamaedrys – tammiteurikka
Teucrium pyrenaicum – rönsyteurikka
Teucrium scordium – rohtoteurikka
Teucrium scorodonia – lehtoteurikka
Teucrium abutiloides – laakeriteurikka
Teucrium betonicum – madeiranteurikka
Teucrium botrys – liuskateurikka
Teucrium brevifolium – kuputeurikka
Teucrium flavum – keltateurikka
Teucrium flavum subsp. hellenicum – kreikankeltateurikka
Teucrium heterophyllum – kanarianteurikka
Teucrium hircanicum – tähkäteurikka
Teucrium marum – meriteurikka
Teucrium microphyllum – egeanteurikka
Teucrium polium – hopeateurikka
Teucrium spinosum – piikkiteurikka
Rönsyteurikka.
Rönsyteurikka.
Rohtoteurikka.
Lehtoteurikka.
Lehtoteurikka.
Aiheesta muualla

Finto, Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Teurikat (Teucrium)
Suomen Lajitietokeskus: Teurikat – Teucrium
ITIS: Teucrium (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Teucrium (englanniksi)
Flora of China: Teucrium (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157714  Wikispecies: Teucrium  APDB: 195402  APNI: 74191  BioLib: 41011  CoL: 8W44L  eFloraSA: Teucrium  EoL: 39093  EPPO: 1TEUG  FloraBase: 22027  FNA: 132670  FoC: 132670  GBIF: 2926895  GRIN: 12021  iNaturalist: 55714  IPNI: 30039259-2  IRMNG: 1298550  ITIS: 32351  NBN: NHMSYS0000464382  NCBI: 21896  NZOR: b689661b-12e3-4f96-88e6-0c4a46ce776c  Open Tree of Life: 950290  PLANTS: TEUCR  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30039259-2  Tropicos: 40012459  VASCAN: 1748  VicFlora: 6daccecc-dcdc-4309-803c-4352452b6519  WFO: wfo-4000038030
Terra Australis

Terra Australis on tämän vuonna 1570 tehdyn kartan alaosassa oleva suuri manner.
Terre Australle kartassa vuodelta 1583.
Mercatorin maailmankartta (1587), jossa Terra Australis peittää suuren osan eteläistä pallonpuoliskoa.
Terra Australis (latinaa, eteläinen maa) eli Terra Australis Incognita (tuntematon eteläinen maa) oli eteläisellä pallonpuoliskolla sijainneeksi oletettu laaja manner. Manner esiintyi yleisesti eurooppalaisissa maailmankartoissa 1400-luvulta 1700-luvulle saakka. Siitä käytettiin joskus myös nimitystä Magallanica tai Magellanica (Magellanin eli Fernão de Magalhãesin mukaan), La Australia del Espritu Santo (Pyhän Hengen eteläinen maa) tai La grande isle de Java (Jaavan suuri saari).
Alkuperä

Aristoteles väitti tiettävästi ensimmäisenä, että eteläisellä pallonpuoliskolla on suuri tuntematon manner. Myöhemmin hänen teoriansa omaksui Ptolemaios, joka oletti, että eteläisellä ja pohjoisella pallonpuoliskolla on oltava suunnilleen yhtä paljon maata. Hänen käsityksensä mukaan Intian valtameri rajoittui etelässä maahan. Hänen kartoissaan, jotka renessanssiaikana tulivat hyvin tunnetuiksi, ei etelässä ollut erillistä mannerta, mutta Afrikan ja Aasian välillä oli maayhteys myös Intian valtameren eteläpuolitse niin, että Intian valtameri oli kokonaan mannerten ympäröimä. Pidettiin myös mahdollisena, että tämä manner ulottuisi etelänavalle saakka.
Tutkimusmatkoja eteläiselle pallonpuoliskolle

Vasco da Gama purjehti vuonna 1498 Portugalista Afrikan ympäri Intiaan ja todisti samalla, ettei oletettua eteläistä maayhteyttä ollut. Vähän myöhemmin Intian valtameren todettiin olevan salmiyhteydessä Indonesian saarten välitse myös Tyynenmeren kanssa. Tämä pienensi oleellisesti sitä aluetta, missä tuntematon manner saattaisi olla, mutta monet kartantekijät omaksuivat silti Aristoteleen käsityksen sen olemassaolosta. Esimerkiksi Gerhardus Mercator 1500-luvulla ja Alexander Dalymple vielä vuonna 1767 väittivät, että tasapainon vuoksi eteläisellä pallonpuoliskolla oli oltava yhtä paljon manneralueita kuin pohjoisellakin.
Useita eteläiseltä pallonpuoliskolta löydettyjä alueita pidettiin aluksi osana laajasta eteläisestä mantereesta. Esimerkiksi sen jälkeen kun Fernão de Magalhães oli purjehtinut Atlantilta Tyynellemerelle Magalhãesinsalmen kautta, tämän salmen eteläpuolella sijainnutta Tulimaata pidettiin mantereen osana. Myös Australiaa ja Uutta-Seelantia pidettiin niiden löytämisen jälkeen laajan eteläisen mantereen osina. Dieppen kartoissa 1500-luvun puolivälissä eteläinen manner ulottui lähelle Itä-Intian saaria. Orteliuksen kartoissa vuodelta 1570 manner ulottui Tyynenmeren alueella Kauriin kääntöpiirin pohjoispuolelle. Ajan kartoissa manner oli usein kuvattu hyvinkin yksityiskohtaisesti, mutta täysin mielikuvitukseen perustuen.
Monet normandialaiset ja bretagnelaiset kauppiaat ja merenkulkijat olivat hyvin kiinnostuneita mahdollisesta Terra Australiksesta. Vuosina 1566 ja 1570 Francisque ja André d'Albaigne esittivät Ranskan amiraali Gaspard de Colignylle suunnitelman mantereen etsimiseksi. Vaikka amiraali suhtautui hankkeeseen myönteisesti, suunnitelma jäi toteuttamatta, sillä hän sai surmansa pärttylinyön verilöylyssä 1572
Juan Fernandez, joka purjehti Chilen rannikolla vuonna 1576, väitti löytäneensä eteläisen mantereen. Sen jälkeen kun Espanjan kruunun alaisuudessa toiminut merenkulkija Luis Váez de Torres oli todennut, että Uusi-Guinea rajoittuu etelässä merialueeseen eli Torresinsalmeen, portugalilainen Pedro Fernandes de Queirós purjehti alueelle vuonna 1606 ja löysi Uuden-Guinean eteläpuolelta laajan maa-alueen, jolle hän antoi nimen La Australia del Espiritu Santo. Tämän vuoksi hän ilmoitti Espanjan kuninkaalle löytäneensä Terra Australis incognitan. Isaac ja Jacob Le Maire perustivat vuonna 1615 Australische Compagnien käymään kauppaa tämän uuden mantereen kanssa, josta he käyttivät nimeä Australia.
Oletettu manner hupenee

Niin kauan kuin Terra Australis ylipäänsä esiintyi kartoilla, sen peittämäksi oletettu alue vähitellen pieneni. Kun Jacob Le Maire ja Willem Schouten vuonna 1615 kiersivät Kap Hornin, he totesivat, että Tulimaa olikin melko pieni saari. Kun Abel Tasman vuonna 1642 purjehti tuolloin Uudeksi-Hollanniksi nimitetyn Australian ympäri, hän totesi, että se on erillinen manner, ei minkään laajemman mantereen osa. Ensimmäisellä tutkimusmatkallaan vuonna 1750 James Cook purjehti Uuden-Seelannin ympäri, minkä jälkeen sitäkään ei enää voitu pitää oletettuun laajaan mantereeseen kuuluvana niemimaana.
Toisella tutkimusretkellään vuosina 1771–1772 James Cook purjehti vielä etelämmäksi ylittäen eteläisen napapiirinkin. Tämä osoitti, että mikäli eteläinen manner ylipäänsä oli olemassa, sen täytyi rajoittua kylmiin napa-alueisiin. Toisin kuin oli aikaisemmin otaksuttu, se ei voinut ulottua lauhkealle vyöhykkeelle.
Etelämanner

Vaikka Terra Australista oletetun laajuisena ei ole olemassa, eteläisillä napaseuduilla on kuitenkin Etelämanner. Sen löysi ensimmäisenä venäläinen tutkimusmatkailija Fabian Gottlieb von Bellingshausen 27. tammikuuta 1820.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Terra Australis – The State Library of NSW (Arkistoitu – Internet Archive)
The Oronce Fine map and the Terra Australis Incognita (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Tässä Jan Janssoniuksen kartassa vuodelta 1657 Terra Australis Incognita on paljon aiemmin otaksuttua pienempi ja käsittää vain alueen etelänavan läheisyydessä ilman tarkkoja rantaviivoja.
Käännös suomeksi
Mattias Tesfaye

| Mattias Tesfaye |
| --- | --- |
 Tesfaye vuonna 2012.
Tanskan lapsi- ja opetusministeri
 Mette Frederiksenin II hallitus 15. joulukuuta 2022–  
Edeltäjä:  Pernille Rosenkrantz-Theil
Tanskan oikeusministeri
 Mette Frederiksenin I hallitus 2. toukokuuta 2022 – 15. joulukuuta 2022  
Edeltäjä:  Nick Hækkerup
Seuraaja:  Peter Hummelgaard
Tanskan maahanmuuttoministeri
 Mette Frederiksenin I hallitus 27. kesäkuuta 2019 – 2. toukokuuta 2022  
Edeltäjä:  Inger Støjberg
Seuraaja:  Kaare Dybvad
Kansankäräjäedustaja
 18. kesäkuuta 2015–  
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1981 (ikä 43)  Aarhus, Tanska
Tiedot
Puolue:  sosiaalidemokraatit
Muut puolueet:  sosialistinen kansanpuolue (2008–13) yhtenäisyyslista (2005–08) Tanskan kommunistinen puolue/marxisti-leninistit(–2005)
Koulutus:  muurari
Mattias Tesfaye (s. 31. maaliskuuta 1981 Aarhus) on tanskalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko ja Tanskan nykyinen lapsi- ja opetusministeri joulukuusta 2022. Aiemmin hän on toiminut oikeusministerinä sekä maahanmuuttoministerinä. Elokuussa 2020 hän jäi reilun kuukauden mittaiselle vanhempainvapaalle, jolloin maahanmuuttoministerinä toimi Kaare Dybvad Bek. Tesfaye on istunut kansankäräjillä vuodesta 2015. Koulutukseltaan hän on muurari. Aiemmin hän on edustanut puolueita Tanskan kommunistinen puolue/marxisti-leninistit (vuoteen 2005), yhtenäisyyslista (2005–08) ja sosialistinen kansanpuolue (2008–13).
Yksityiselämä

Tesfaye on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Teokset

Tesfaye, Mattias. Velkommen Mustafa – 50 års socialdemokratisk udlændingepolitik. Gyldendal, 2017. ISBN 9788702229257
Tesfaye, Mattias. Kloge hænder ‒ et forsvar for håndværk og faglighed. Gyldendal, 2013. ISBN 9788702150797
Tesfaye, Mattias. Vi er ikke dyr, men vi er tyskere – Working poor på Danmarks dørtrin. Lindhardt og Ringhof, 2014. ISBN 9788711324080
Tesfaye, Mattias. Livremmen. MaMO, 2005. ISBN 87-91496-45-4
Aiheesta muualla

Mattias Tesfaye Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla (tanskaksi)
Mattias Tesfaye Tanskan sosiaalidemokraattisen puolueen verkkosivuilla (tanskaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mattias Tesfaye Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat
Johannes Thienemann

Johannes Thienemann 1912
Johannes Thienemannin hauta
Johannes Thienemann (12. marraskuuta 1863 Gangloffsömmern, Thüringen – 12. huhtikuuta 1938
Rossitten, Itä-Preussi) oli saksalainen lintutieteilijä ja lintujen rengastamisen pioneereja, joka perusti Rossittenin lintuaseman.
Thienemann opiskeli teologiaa ja työskenteli opettajana, kunnes antautui kokonaan lintutieteelle ja ryhtyi tutkimaan lintujen muuttoa. Vuonna 1901 hän perusti Itä-Preussin Rossitteniin, Kuurinkynnäälle, maailman ensimmäisen lintuaseman. Nykyään Rossitten on Venäjän Kaliningradin aluetta ja nimeltään Rybatschi.
Thienemann vieraili Rossittenin kalastajakylässä ensimmäisen kerran 1896, ja ihastui paikalla tapahtuvaan massiiviseen lintujen muuttoon. Vuonna 1900 hän piti esitelmän Saksan lintutieteellisen yhdistyksen 50–vuotisjuhlakokouksessa, jonka seurauksena perustettiin yhdistys, joka yhdessä Preussin hallituksen kanssa määräsi Thienemannin hoitamaan lintuaseman perustamisen ja toimimaan aseman johtajana. Lintujen rengastamisen hän aloitti 1903. Thienemann työskenteli Rossittenissa loppuelämänsä. Hän luopui aseman johtajuudesta 1929.
Käännös suomeksi
Thjálfi

Thor istuu vaunuissa Thjálfin ja Röskvan kanssa. Vaunuja vetävät Thorin pukit.
Thjálfi (muinaisnorjaksi  Þjálfi  ”palvelija”  ) on skandinaavisessa mytologiassa ukkosenjumala Thorin palvelija. Hän oli ihmiskunnan nopein juoksija.
Eddan tarinassa Thorin matka Utgarduriin kerrotaan, kuinka Thor ja Loki yöpyivät köyhän talonpojan luona ollessaan matkalla Utgarduriin. Thor teurasti pukkinsa, jotta he saisivat illalliseksi lihaa. Thor sanoi, että aterian jälkeen kaikki luut oli heitettävä nahkojen päälle. Näin pukit voisi herättää aamulla eloon. Talonpojan poika Thjálfi kuitenkin himoitsi maukasta luuydintä, ja imi sen salaa toisen pukin reisiluusta. Kun Thor herätti pukit henkiin loitsulla, hän huomasi toisen pukin ontuvan jalkaansa. Hyvityksenä tästä Thjálfi ja hänen sisarensa Röskva joutuivat lähtemään Thorin palvelijoiksi.
Myöhemmin Thjálfi on aseenkantajana, kun Thor taistelee Hrungnir-jättiläisen kanssa. Taistelussa Thjálfi hakkaa kirveellä Hrungnirin savesta muovatulta apurilta Mökkurkálfilta jalat alta ja tuhoaa sen.
Termodynaaminen tasapaino

Fysikaalinen järjestelmä on termodynaamisessa tasapainossa, jos siinä ei tapahdu vapaaehtoisesti minkäänlaisia makroskooppisia muutoksia. Termodynaamisessa tasapainossa oleva järjestelmä on yhtä aikaa termisessä, mekaanisessa, kemiallisessa ja säteilevässä tasapainotilassa. Tässä tasapainotilassa mikroskooppisella tasolla eri suuntiin tapahtuvat kemialliset reaktiot tasapainottavat toisensa, joten järjestelmän keskimääräinen kemiallinen koostumus makroskoopisella tasolla ei muutu. Tasapainotilassa Gibbsin vapaaenergia ei muutu. Termodynaaminen tasapaino on tila, johon järjestelmä tulee kun se vuorovaikuttaa ympäristönsä kanssa.
Tasapaino-olosuhteet

Eristetyssä järjestelmässä entropia on suurimmassa arvossaan
Suljetussa järjestelmässä vakio lämpötilassa ja tilavuudessa Helmholtzin vapaaenergia on pienimmässä arvossaan
Suljetussa järjestelmässä vakio lämpötilassa ja paineessa Gibbsin vappaenergia on pienimmässä arvossaan
Vapaaenergia vakiolämpötilassa ja -tilavuudessa

Järjestelmä, jossa tilavuus ja lämpötila ovat vakioita, on tärkeä ajattelutapa geokemiassa. Tämänlainen järjestelmä ei ole eristetty, vaan se on termisesti yhteydessä ympäristönsä kanssa. Termodynamiikan ensimmäisen pääsäännön (I laki) mukaan järjestelmän sisäenergia ilmaistaan järjestelmään absorboidun lämpömäärän ja järjestelmässä tehdyn työn avulla
Jos tehty työ on laajenemistyötä, niin  \delta w=0 vakiotilavuudessa. Järjestelmän entropian muutokselle pätee  dS={\frac {\delta q}{T}} ja Clausiuksen epäyhtälössä  dS\geq {\frac {\delta q}{T}}. Yhtälö (1) voidaan kirjoittaa epäyhtälönä (2)
Tässä yhtäsuuruusmerkki tarkoittaa reversiibeliä eli palautuvaa muutosta (esim. reaktiota) ja pienempi kuin -merkki irreversiibeliä eli palautumatonta muutosta. Yhtälö (2) voidaan kirjoittaa myös muotoon  \,\,dU-T\,dS\,\leq \,0. Tämän lisäksi koska lämpötila pidetään vakiona, voidaan yhtälön vasemmalle puolelle lisätä termi  \,\,-S\,dT ja saadaan  dU-(TdS+SdT)\,\leq \,0. Sulkulauseke on function  TS derivaatta, joten voidaan merkitä
Yhtälön (3) sulkulauseketta merkitään  A:na ja se on Helmholtzin vapaaenergia.  A on tilafunktio, koska  U,\,T ja  S ovat tilafunktioita. Joten pidettäessä järjestelmän lämpötila ja tilavuus vakioina ja ainoa järjestelmään kohdistuva rajoitus on järjestelmän ympäristön paine, niin Clausiuksen epäyhtälö ja yhtälö (3) ovat kriteerit muutoksen vapaaehtoisuudelle ja tasapainotilalle. Tällöin lyhyesti ilmaistuna  dA\leq 0, toisin sanoen Helmholtzin vapaaenergia pienenee kunnes kaikki vapaaehtoiset muutokset ovat tapahtuneet ja lopulta järjestelmä on tasapainossa ja  A on saavuttanut pienimmän arvonsa (ks. oheinen kuva). Tasapainotilassa  dA=0. Kahden tilan väliselle isotermiselle muuttumiselle Helmholtzin vapaaenergian muutos on
Jos yhtälössä (4)  \Delta U<0 ja  \Delta S>0, niin molemmmat aiheuttavat  \Delta A:n negatiivisuuden. Helmholtzin vapaaenergia on kompromissi järjestelmän pyrkimyksestä pienentää energiaansa ja lisätä entropiaansa siirtyessään kohti tasapainotilaa. Sisäenergian osuus on merkittävin matalissa lämpötiloissa ja vastaavasti entropian korkeissa lämpötiloissa.
Tasapaino entropian määrittelemänä

Järjestelmän ollessa eristetty, voidaan etenemistä kohti tasapainoa tarkastella entropian avulla. Eristetyssä järjestelmässä energia on vakio (energia ei siirry esim. lämpöenergiana järjestelmään tai järjestelmästä). Tällöin järjestelmän vapaaehtoisen muutoksen aiheuttaa entropian kasvu ja tämä muutos entropiassa aiheutuu järjestelmästä itsestään. Järjestelmän entropia kasvaa kunnes saavutetaan tasapaino.  Eristetyn järjestelmän tasapainotilassa  dS=0.
Termodynaaminen epätasapaino

Epätasapainotermodynamiikka tutkii järjestelmiä, jotka eivät ole termodynaamisessa tasapainossa. Luonnossa hyvin monet järjestelmät ovat tämmöisiä, koska ne ovat jatkuvan muutoksen tilassa. Termodynaamisen epätasapainon mitattavia ominaisuuksia ovat esimerkiksi kuljetusilmiöt kuten lämmönjohtavuus, sähkönjohtavuus ja diffuusio. Nämä ominaisuudet ovat seuraus lämpötilaerosta, sähköpotentiaalierosta ja konsentraatioerosta järjestelmissä, jotka eivät ole termodynaamisessa tasapainossa. Kemiallisten reaktioiden kinetiikkaa mitataan pääasiassa termodynamisen tasapainotilan ulkopuolella, mutta myös tasapainotilassa. Yleisesti epätasapainotermodynamiikka ilmiöiden riippuvuus ajasta on oleellisena erona
tasapainotermodynamiikkaan.
Järjestelmän Helmholtzin vapaaenergia pienenee vapaaehtoisen muutoksen aikana vakiolämpötilassa ja -tilavuudessa ja lopulta järjestelmä saavuttaa tasapainon. Tässä tasapainotilassa Helmholtzin vapaaenergialla on pienin arvo.