stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antoine-Augustin Parmentier

| Antoine-Augustin Parmentier |
| --- | --- |
 Antoine Parmentier
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. elokuuta 1737 Montdidier, Somme, Ranska
Kuollut: 17. joulukuuta 1813 Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  sotilasfarmaseutti
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Antoine-Augustin Parmentier (12. elokuuta 1737 Montdidier, Ranska – 17. joulukuuta 1813 Pariisi, Ranska)
 oli ranskalainen sotilasfarmaseutti, agronomi, ravitsemus­tieteilijä ja hygieenikko.
Hänet tunnetaan erityisesti toiminnastaan perunan käytön edistämiseksi ihmisen ravitsemuksessa, mutta myös työstään elintarvikehygienian parissa, uusien elin­tarvikkeiden käytön hyväksi useiden nälän­hätien aikana sekä sotilas­farmaseuttina, jolla oli suuri merkitys terveyden­hoidon kannalta Ranskan ensimmäisen keisari­kunnan aikana.
Elämäkerta

Antoine Parmentier syntyi porvarilliseen perheeseen Montdidier'ssa 12. elokuuta 1737. Vuonna 1755 hän meni koti­kaupungissaan erään apteekkarin oppipojaksi oppiakseen farmasiaa ja pääsi seuraavana vuonna tämän isän palvelukseen, joka toimi Pariisissa samassa ammatissa. Vuodesta 1757 lähtien hänet nimitettiin apteekkariksi Hannoverin armeijan sairaaloihin. Pierre Bayen, tämän toiminnan johtaja, huomasi hänen aktiivisuutensa, älykkyytensä ja antaumuksensa tehtäviensä suorittamisessa: hänestä tuli tämän ystävä, ja pian myös sairaaloiden yleinen intendentti Chamousset kiinnostui hänestä. Kahden henkilön suosituksesta hän pääsi apteekkarien arvo­asteikossa toiselle sijalle. Erään armeijassa raivonneen epidemian ja koko seitsen­vuotisen sodan aikana hän osoitti kykynsä. Hän joutui kuitenkin viisi kertaa vihollisen vangiksi.
Kemiaa harjoitettiin siihen aikaan erityisesti Saksassa, ja Parmentier tapasi Meyerin, kuuluisan frank­furti­laisen farmaseutin. Hänestä olisi voinut tulla tämän vävy ja seuraaja, mutta hän ei halunnut jättää koti­maataan. Vuodesta 1763 lähtien, palattuaan Pariisiin, hän jatkoi opintojaan fyysikko Jean-Antoine Nollet'n (1700–1770), kemisti ja apteekkari Rouellen ja kasvi­tieteilijä Jussieun oppilaana. Vuonna 1766 hän haki apteekkarin virkaa Invalidihotellissa ja tuli sen johtavaksi apteekkariksi vuonna 1772.
Toiminta vallankumouksen aikana

Ranskan vallan­kumouksen alkuaikoina muisto Parmentier'n aikaisemmasta toiminnasta sai hänet jossakin määrin epä­suosioon. Kun Ludvig XVI puolisoineen vuonna 1793 teloitettiin, Parmentier kuitenkin säästyi tältä kohtalolta; päin vastoin häntä alettiin pitää sankarina, koska hänen ansiostaan perunaa oli runsaasti tarjolla aikana, jolloin kaikesta muusta oli puutetta. Peruna julistettiin "vallan­kumouksen ruoaksi", ja osittain käytän­nölli­sistä, osittain myös symbolisista syistä Pariisissa Tuileries'n puiston laajat koriste­puu­tarhatkin muutettiin peruna­maiksi. Vuonna 1796 direktorio nimitti hänet yhdeksi perustamansa Institut de Francen jäsenistä.
Parmentier pysytteli aluksi syrjässä hallinnollisista tehtävistään, ja hänet nimitettiin huolehtimaan muonan säilömisestä Ranskan laivastoa varten. Samaan aikaan hän huolehti myös laivakorppujen valmistuksesta. Konsulaatti­hallinnon aikana hänet nimitettiin Seinen departe­mentin julkisen terveyden­hoidon neuvoston johtajaksi sekä myöhemmin (1805 ja 1809) vanhainkotien ja terveyden­huollon yleiseksi inspehtoriksi. Vuonna 1807 julkaistiin kolmas painos hänen laatimastaan farmasian oppikirjasta. Maatalous­seura (Société d'agriculture) lähtetti hänet ja Jean-Baptiste Huzardin Englantiin palauttaakseen näiden maiden
tiedemisten väliset yhteydet.
Toimiessaan terveyden­hoidon yleisenä inspehtorina vuosina 1796–1813 Parmentier sai aikaan, että Ranskassa armeijassa otettiin käyttöön iso­rokko­rokotukset, ja hän vaikutti myös laivaston hygieenisiin oloihin. Vuonna 1800 hän oli myös yksi Ranskan leipuri­koulun perustajista. Vuodesta 1803 lähtien hän toimi valta­meren rannikon sota­väen­osastojen johtavana farmaseuttina. Hänestä tuli Pariisin farmasian seuran ensimmäinen puheen­johtaja heti, kun tämä seura vuonna 1804 perustettiin.
Monipuolisen tieteellisen toimintansa lisäksi Parmentier vaikutti maa­talouden uudistamista ja sitä koskevia lakeja käsittelevillä kirjoituksillaan myös yhteis­kunnallisiin oloihin. Hänestä tuli Pariisin maa­talous­seuran jäsen vuonna 1773 ja Ranskan tiedeakatemian jäsen vuonna 1795.
Parmentier on haudattu sukuhautaan Pariisin Père-Lachaisen hautausmaalla.
Muu toiminta

Parmentier tutki Bordeaux'n akatemian toimeksiannosta myös kastanjaa ja maissia.
Kun sokerista tuli pula, Parmentier tutki, voitaisiinko sitä valmistaa muistakin kasveista kuin sokeriruo'osta ja kokeili tähän tarkoitukseen viinirypäleitä ja muita sokeri­pitoisia kasveja. Vuonna 1793 hän keksi myös parannetun teknisen menetelmän, jolla sitä voitiin eristää sokeri­juurikkaasta, josta sitä alettiinkin tehdas­maisesti valmistaa vuonna 1801.
Hän tutki myös menetelmiä jauhojen, viinin ja maitotuotteiden säilömiseksi. Hän suositteli lihan säilömistä kylmässä. Hän toimi myös parantaakseen Nicolas Appertin keksimää menetelmää elintarvikkeiden säilömiseksi suljetuissa tölkeissä.
Aiheesta muualla

Biographie et bibliographie de Antoine-Augustin Parmentier par Victor de Beauvillé
Tombe de Parmentier au Père-Lachaise
Site officiel de la commémoration nationale du bicentenaire de sa mort
Exposition virtuelle pour le bicentenaire de sa mort
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Antoine Parmentier
Parmentier'n patsas Neuilly-sur-Seinessä
Käännös suomeksi
Partenogeneesi

Partenogeneesillä eli neitseellisellä syntymisellä tarkoitetaan alkion syntymistä naaraspuolisesta sukusolusta ilman koiraspuolisen sukupuolisolun vaikutusta. Jos munasolu on syntynyt normaalilla tavalla meioosissa (tumanjakautuminen), on uudella yksilöllä haploidinen kromosomisto.
Partenogeneesi voidaan jaotella useisiin eri tyyppeihin, jotka voidaan edelleen luokitella useisiin järjestelmiin. Luokittelu voi perustua
lisääntymistapaan
sukupuolen määräytymismekanismiin ja
sukusoluissa havaittaviin eroihin.
Partenogeneettinen luokittelu > Lisääntymistavan perusteella

Partenogeneesi jaetaan lisääntymistavan mukaan kahteen tyyppiin, tilapäiseen partenogeneesiin (engl. occasional parthenogenesis), jossa hedelmöittymätön munasolu kehittyy sattumalta aikuiseksi ja normaaliin partenogeneesiin.
Normaali partenogeneesi puolestaan jaetaan ehdottomaan (engl. obligate) ja ehdolliseen (engl. faculative) partenogeneesiin. Ehdollisessa partenogeneesissä kehittyminen hedelmöittymättömästä munasolusta on mahdollinen vain tietyissä olosuhteissa. Ehdottomassa partenogeneesissä puolestaan joko kaikki sukupolvet voivat olla partenogeneettisiä (täydellinen partenogeneesi) tai suvulliset ja partenogeneettiset sukupolvet voivat vuorotella (syklinen partenogeneesi).
Partenogeneettinen luokittelu > Sukupuolen määräytymismekanismin perusteella

Luokiteltaessa partenogeneesin tyyppejä sukupuolen määräytymisen perustella erotetaan
arrenotokia, jossa hedelmöittymättömät munasolut kehittyvät koiraiksi, mutta hedelmöittyneet naaraiksi
telytokia, jossa hedelmöittymättömät munasolut kehittyvät naaraiksi ja hedelmöittyneet uroksiksi.
deuterotokia, joissa hedelmöittymättömistä munasoluista voi kehittyä kummankin sukupuolen yksilöitä.
Partenogeneettinen luokittelu > Sukusoluissa havaittavien erojen perusteella

Sukusoluissa havaittavien erojen perusteella luokiteltaessa erotetaan generatiivinen (haploidi) ja somaattinen partenogeneesi (diploidi) ja sen alatyypit automiktinen ja apomiktinen partenogeneesi. Generatiivisessa partenogeneesissä yksilöt kehittyvät munasoluista, jotka ovat käyneet läpi meioosin ja ovat siis haploideja. Somaattisessa partenogeneesissä kehittyvillä yksilöillä on diploidi kromosomiluku.
Automiktisessä partenogeneesissä diploidi kromosomiluku syntyy siten, että ensin tapahtuu kromosomiluvun reduktio, mutta diploidi luku palautuu kun kaksi haploidia tumaa yhtyy.
Apomiktisessä partenogeneesissä ei tapahdu kromosomiluvun reduktiota eikä tumien yhtymistä. Apomiksissä erotetaan kaksi päätyyppiä, agamospermia  ja vegetatiivinen:  . Apomiksin tuloksena syntyvä jälkeläinen on geneettisesti identtinen emonsa kanssa, ellei tapahdu autosegeraatiota.
Esimerkkejä partenogeneesistä

Partenogeneettistä lisääntymistä esiintyy monilla hyönteisillä, kuten kummitussirkoilla, sekä joillakin hämähäkeillä. Hyönteisistä kirvat lisääntyvät kesällä partenogeneettisesti, mutta vaihtavat lisääntymistapaansa syksyllä suvulliseksi eli edustavat syklistä partenogeneesiä. Kaloista partenogeneettiesti lisääntyvät esimerkiksi amatsonimollit. Myös kalkkuna voi lisääntyä partenogeneettisesti. Partenogeneesi voidaan aikaansaada myös kokeellisesti; esimerkiksi sammakkoeläinten hedelmöittymätön munasolu voidaan indusoida jakautumaan tietyillä kemikaaleilla tai mekaanisesti ärsyttämällä. Nisäkkäillä nämä kokeet ovat yleensä tuottaneet korkeintaan varhaisia alkioasteita, koska leimautumisen takia onnistuneeseen sikiönkehitykseen tarvitaan kummaltakin vanhemmalta peräisin olevat kromosomit.
Tutkijoita

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
"Mikrobiologian isäksi" nimitetty, alankomaalainen Anton van Leeuwenhoek (1632–1723) havaitsi ensimmäisenä kirvojen partenogeneesin. Jacques Loeb (1859–1924) tutki toimiessaan New Yorkin Rockefeller instituutissa säteilyenergian vaikutuksia elävään aineeseen sekä keinotekoista partenogeneesia, regeneraatiota ja tropismeja. Suomalainen perinnöllisyystieteen tutkija, akateemikko Esko Suomalainen (1910-95) tutki erityisesti partenogeneesia ja kromosomisuhteita.
Sojuz 22

Soyuz 22 oli Neuvostoliiton Sojuz-lento. Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 15. syyskuuta 1976 ja paluu noin 8 vuorokautta myöhemmin, 23. syyskuuta 1976. Lennon radiokutsu oli Ястреб (Jastreb).
Lennon tarkoitukseksi ilmoitettiin tutkia Neuvostoliiton ja DDR:n alueita. Lennolla käytettiin ensi kertaa neuvostoliittolaisten ja itäsaksalaisten kehittämää erikoiskameraa. Aluksesta oli poistettu avaruusasemalle telakoitumiseen tarkoitetut laitteet, koska niitä ei tällä kertaa tarvittu.
Miehistö

Valeri Bykovski
Vladimir Aksjonov
Kaisa Parviainen

| Kaisa Parviainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Katri Vellamo Parviainen
Syntynyt: 3. joulukuuta 1914 Muuruvesi
Kuollut: 21. lokakuuta 2002 (87 vuotta) Rauma
Yleisurheilija
Pituus:  164  cm
Paino:  55 kg
Laji:  keihäänheitto
| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 | keihäs |  |
Katri ”Kaisa” Vellamo Parviainen (3. joulukuuta 1914 Muuruvesi – 21. lokakuuta 2002 Rauma) oli suomalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti. Hän oli ensimmäinen olympiamitalin voittanut suomalainen naisyleisurheilija.
Keihäänheiton lisäksi Parviainen saavutti menestystä myös pituushypyssä ja kilpaili myös kiekonheitossa ja kuulantyönnössä. Hän edusti seuratasolla Turun Rientoa ja Turun Urheiluliittoa. Hän paransi keihäänheiton ja pituushypyn Suomen ennätyksiä kaksi kertaa.
Myös pesäpalloilussa Parviainen menestyi SM-tasolla. Pieksämäen Palloilijoita ja vuodesta 1939 lähtien Warkauden Urheilijoita edustaessaan hän selvisi joukkueineen useamman kerran SM-loppuotteluun saakka.
Parviainen sai opetusministeriön myöntämän Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2001.
Saavutuksia

olympiahopeaa Lontoo 1948 (keihäänheitto, tulos 43,79, hän osallistui myös pituushyppyyn, mutta karsiutui)
olympialaisten 16. sija Helsinki 1952 (keihäänheitto, tulos 39,82)
SM-kultaa keihäänheitossa 1948, 1950 (tulos 40,65) ja 1951 sekä pituushypyssä 1948
SM-hopeaa keihäänheitossa ja kiekonheitossa 1946 sekä keihäänheitossa ja pituushypyssä 1947
Omat ennätykset

keihäänheitto: 43,79 (Lontoo 31. heinäkuuta 1948)
pituushyppy: 548 (Kotka 5. syyskuuta 1948)
kuula: 11,52 (Kokemäki 31. elokuuta 1952)
kiekko: 38,02 (Varkaus 10. syyskuuta 1939)
Sokraattinen ironia

Sokraattinen ironia on ironiaa, joka ilmenee jonkun henkilön (yleensä opettajan) teeskennellessä tietämätöntä paljastaakseen toisen (oppilaan) tietämättömyyden. Yleensä ironian havaitsee yleisö, mutta ei itse ironian kohde. Kreikan kielen sanaa εἰρωνεία (eirōneia; 'ironia, 'iva'; sanasta εἴρων, eirōn; 'teeskentelijä') sovellettiin ennen kaikkea vähättelevään teeskentelyyn.
Sokraattinen ironia on saanut nimensä siitä, että Sokrates esiintyy Platonin varhaisissa dialogeissa käyttämässä sitä osana dialektista kuulustelumenetelmäänsä, sokraattista menetelmää. Sokraattinen ironikko naamioituu tietämättömyyteen, joka peittää skeptisyyden jotain oppia tai yleistä mielipidettä kohtaan, jonka ironikko katsoo olevan vailla järjen tai logiikan pohjaa. Ironikon viattomat kysymykset paljastavat mielipiteen järjettömyyden tai tyhjyyden askel askeleelta. Tällainen ironia viihdyttää niitä sivustaseuraajia, jotka tietävät, että tilanteen ns. Sokrates on viisaampi kuin mitä antaa ymmärtää, ja jotka voivat aavistaa hieman ennakolta, mihin suuntaan mahdollisesti naiiviltakin vaikuttava keskustelu on menossa.
Jotkut ovat katsoneet Sokrateen hyödyntäneen tällaista menetelmää, jotta välttyisi itse joutumasta samanlaisen käsittelyn kohteeksi. Monet ovat kuitenkin tulkinneet Sokrateen esittämän tietämättömyyden enemmän skeptisyytenä kuin ironiana. Sokraattinen ironia ei ole ainoastaan sitä, että kun sanotaan jotain, tarkoitetaan päinvastaista, vaan monimutkaisempaa: sitä, että samaan aikaan sekä tarkoitetaan että ei tarkoiteta sitä, mitä sanotaan. Sokraattinen ironia on näin avointa ja jättää tulkinnan taakan kuulijalleen.
Tanskalainen filosofi Søren Kierkegaard ihaili sokraattista ironiaa ja hyödynsi sen muunnelmia monissa teoksissaan. Kierkegaard käsitteli sokraattista ironiaa erityisesti maisterinväitöksessään Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates (1841). Siinä hän ylistää Platonin ja Aristofaneen tapaa käyttää ironiaa, ja katsoo, että Aristofaneen Sokrates-kuva näytelmässä Pilvet kuvaa sokraattisen ironian henkeä parhaiten.
Sol (jumala)

Sol Invictus ja Jupiter.
Sol (latinaa, suom. aurinko) oli roomalaisessa mytologiassa auringonjumala. Sol yhdistettiin aikoinaan Janukseen. Sabiinit palvoivat häntä ja käyttivät hänestä nimeä Ausel. Sabiinikuningas Titus Tatius toi Sol-kultin Roomaan 700-luvulla eaa. Vanhimmat kulttipaikat sijaitsivat Circus Maximuksen lähellä ja Quirinalis-kukkalalla Roomassa. Tunnetuimpia Sol-jumalia olivat muun muassa Sol Indiges ja syyrialaisperäinen Sol Invictus, josta keisari Aurelianus teki valtakunnan pääjumalan vuonna 274.
Sokeanäkö

Sokeanäkö on harvinainen aivokuoren vaurion takia sokeutuneilla tavattu ilmiö, jossa henkilö pystyy sokeudestaan huolimatta arvioimaan erinomaisella tarkkuudella esineiden ominaisuuksia ja sijainnin.
Tutkimuksia

Tutkija Anthony Marcel kuvasi high speed -kameralla sokeanäköön kykeneviä samalla, kun he tarttuivat pöydällä oleviin esineisiin. Tutkimuksen tulokset osoittivat liikkeiden tarkkuuden. Tutkijat ovat erimielisiä siitä, mikä mahdollistaa sokeanäön. Osa tutkijoista uskoo sokeanäköön pystyvillä olevan hieman toimivaa näköaivokuorta ja osa taas on sitä mieltä, ettei sokeanäköön tarvita lainkaan näköaivokuorta.
Yhdysvaltalaisessa Ricen yliopistossa tehty koe viittaa siihen, ettei näköjärjestelmän keskeinen osa, V1-näköaivokuori, ole täysin välttämätön näköhavainnon synnyssä. Kokeessa normaalisti näkevien koehenkilöiden näköaivokuori lamaannutettiin sähkömagneettisella pulssilla. Samaan aikaan kuvaruudulla väläytettiin yksinkertaisia testikuvia, joista piti sanoa, onko palkki vaaka- vai pystysuuntainen, tai toisessa koesarjassa, minkä värinen piste on. Koehenkilöt kertoivat. etteivät nähneet mitään, mutta kun he arvasivat esimerkiksi palkin suunnan, arvaus meni oikein 75 prosenttia arvauksista. Satunnaisesti arvaamalla luvun pitäisi olla vain 50 prosenttia. Koe ei selitä, miten näköhavainto syntyy ilman aivokuorta, mutta jonkinlainen alkeellinen järjestelmä aivoissa näyttäisi olevan. Sen kautta syntyvä näköhavainto näyttää erottavan sekä suunnan että värit. Merkittävää tässä on se, että havainto ei ole tietoinen.
Soinnillinen faryngaalinen frikatiivi

Soinnillinen faryngaalinen frikatiivi on konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on [ʕ]. Äänne esiintyy muun muassa arabian ja heprean kielissä; hepreassa se voidaan ääntää myös jiddišin tapaan velaarisena.
Ääntäminen

Soinnillinen velaarinen frikatiivi äännetään nielussa (lat. farynx). Sinne muodostetaan kapeikko, jonka kautta kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Äänihuulet eivät värähtele äänteen tuottamisen aikana.
Aiheesta muualla

Konsonantit kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Artikulaatiopaikka → | Labiaali | Labiaali | Koronaali | Koronaali | Koronaali | Koronaali | Dorsaali | Dorsaali | Dorsaali | Dorsaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali |  |
| Artikulaatiotapa ↓ | Bilabiaali | Labiodentaali | Dentaali | Alveolaari | Postalveolaari | Retrofleksi | Palataali | Velaari | Uvulaari | Uvulaari | Faryngaali | Faryngaali | Epiglottaali | Epiglottaali | Glottaali | Glottaali |  |
| Nasaali |    m |    ɱ |    n |    n |    n |    ɳ |    ɲ |    ŋ |    ɴ |    ɴ |   |   |   |   |   |   |  |
| Klusiili | p b | p̪ b̪ | t d | t d | t d | ʈ ɖ | c ɟ | k ɡ | q ɢ | q ɢ |   |   | ʡ | ʡ | ʔ |   |  |
| Frikatiivi | ɸ β | f v | θ ð | s z | ʃ ʒ | ʂ ʐ | ç ʝ | x ɣ | χ | ʁ | ħ | ʕ | ʜ | ʢ | h ɦ | h ɦ |  |
| Approksimantti |    β̞ |    ʋ |    ɹ |    ɹ |    ɹ |    ɻ |    j |    ɰ |   | ʁ |   | ʕ |   | ʢ | h ɦ | h ɦ |  |
| Tremulantti |    ʙ |  |    r |    r |    r |    ɽ͡r |  |  |    ʀ |    ʀ |  |  |    я |    я |   |   |  |
| Yksitäryinen tremulantti |    ⱱ̟ |    ⱱ |    ɾ |    ɾ |    ɾ |    ɽ |   |  |    ɢ̆ |    ɢ̆ |   |   |    ʡ̯ |    ʡ̯ |   |   |  |
| Lateraalinen frikatiivi |  |  | ɬ ɮ | ɬ ɮ | ɬ ɮ | ɭ˔̊    | ʎ̥˔    | ʟ̝̊    |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
| Lateraalinen appr. |  |  |    l |    l |    l |    ɭ |    ʎ |    ʟ |   |   |  |  |  |  |  |  |  |
| Lateraalinen nap.äänne |   |   |    ɺ |    ɺ |    ɺ |    ɺ̠ |    ʎ̯ |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Soanlahden seurakunta

| Soanlahden evankelis-luterilainen seurakunta |
| --- | --- | --- |
Lakkautettu seurakunta – pääosa luovutettu  Neuvostoliitolle ja jäljelle jäänyt alue, nykyisin osa  Vaara-Karjalan seurakuntaa
|   Loimolan kirkko Suistamolla 1930-luvulla. |   Loimolan kirkko Suistamolla 1930-luvulla. |  |

Tiedot
| Toiminta-alue | Soanlahden, Korpiselän  ja Suistamon kunnat |  |
| Seurakuntaan kuului | Korpiselän rukoushuonekunta |  |
| Jäsenmäärä | noin 5 360 (1939)  1 350 (Soanlahdella)   2 710 (Suistamolla)   noin 1 300 (Korpiselillä) |  |
| Kirkkoherra | Hyvärinen, Lauri |  |
| Kirkkoherran virallinen  apualainen  | Aarnio, William |  |
| Muut papit | Loimolan rajaseutupappi |  |
Toimipaikat
Pääkirkko: Soanlahden kirkko
| Muut kirkot | Korpiselän kirkko Loimolan kirkko Alatun kirkko Leppäsyrjän kirkko |  |
Hautaustoimi: Soanlahden luterilainen hautausmaa Korpiselän luterilainen hautausmaa Soanlahden ekumeeninen sankarihauta
Hallinnollinen luokitus
| Kirkkokunta | Suomen evankelis-luterilainen kirkko |  |
| Hiippakunta | Viipurin hiippakunta |  |
| Rovastikunta | Sortavalan rovastikunta |  |
Historia
| Muodostettu | Osista Ruskealaa ja Impilahtea |  |
| Kappeliseurakunnaksi | 1830, toteutui 1855 |  |
| Itsenäistyi | 1885  |  |
| Lakkautettu | 1949 |  |
Soanlahden seurakunta oli Viipurin hiippakuntaan ja Sortavalan rovastikuntaan kuulunut
 Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Raja-Karjalan länsiosassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Seurakunnan alueen muodostivat Soanlahden ja Suistamon kunnat sekä Korpiselän kunnan käsittänyt Korpiselän rukoushuonekunta. Suistamon Loimolassa toimi lisäksi rukoushuoneyhdistys, mutta se ei muodostanut kirkkolain alaista rukoushuonekuntaa. Viimeisenä rauhan vuonna 1939 seurakunnan jäsenmäärä noin 5 360, joista Soanlahdella asui 1 350, Suistamolla 2 710 ja Korpiselän rukoushuonekunnassa noin 1 300.
Kirkot

Seurakunnan alueella oli 1930-luvun lopulla neljä kirkkoa ja viides oli rakenteilla. Seurakunnan pääkirkko, Soanlahden kirkko, sijaitsi Soanlahden kirkonkylässä Jänisjärven rannalla. Vuonna 1890 rakennetun puisen ristikirkon oli suunnitellut arkkitehti Ludvig Lindqvist. Se oli järjestyksessä seurakunnan toinen kirkko. Korpiselän kirkonkylässä sijainnut Korpiselän rukoushuonekunnan kirkko oli valmistunut myös vuonna 1890.
Näiden lisäksi Suistamon alueelle rakennettiin kaksi rajaseutukirkkoa. Loimolan kylään valmistui Loimolan kirkko vuonna 1932 ja Leppäsyrjän kylän työväentalo muutettiin Leppäsyrjän kirkoksi vuonna 1937. Lisäksi Suistamon Alatun kylään oli rakenteilla kolmas rajaseutukirkko, mutta tämä Alatun kirkko ei ehtinyt valmistua ennen talvisotaa.
Hautausmaat

Soanlahden luterilainen hautausmaa sijaitsi kirkonkylän pohjoislaidalla ortodoksisen hautausmaan vieressä. Soanlahden ekumeeninen sankarihauta sijaitsi noin 100 metrin päässä kirkosta. Korpiselän rukoushuonekunnalla oli oma hautausmaa kirkkonsa lähellä, jonka lisäksi oli yhteinen sankarihautausmaa Korpiselän ortodoksisen seurakunnan kanssa. Suistamon Loimolan kylässä toimineelle rukoushuoneyhdistykselle lahjoitettiin hautausmaa-alue vuonna 1926, mutta hautausmaata sinne ei ehditty perustaa.
Pappilat

Soanlahden kirkkoherran Marjamäki -niminen pappila sijaitsi Soanlahden kirkonkylässä, kyläkeskuksesta Jänisjärven rantaan viettävällä harjun rinteellä. Pappilan pinta-ala oli 1920-luvun alussa 153 hehtaaria, josta peltoa oli 24 ja metsää 47 hehtaaria. Pappilan aikaisempi päärakennus tuhoutui tulipalossa vuonna 1909.
Lisäksi Soanlahdella oli kirkkoherran virallisen apulaisen Pikkupappilaksi kutsuttu asunto, johon kuului yhden hehtaarin tonttimaa. Korpiselän rukoushuonekunnalla oli oma pappila Korpiselän kirkonkylässä. Lisäksi Suistamolla toimineelle Loimolan rukoushuoneyhdistykselle lahjoitettiin tontti pappilaa varten vuonna 1926.
Historia > Varhaisempaa historiaa

Soanlahti mainitaan 1580-luvulla Ilomantsin ortodoksisen seurakunnan kappelina Soanlahden tai Leppälahden nimellä, mutta toisinaan vain Pälkjärven kappelin osana. Alueen siirryttyä Ruotsille vuonna 1617 solmitun Stolbovan rauhan jälkeen, Pälkjärven ja Soanlahden alueista muodostettiin Pälkjärven luterilainen seurakunta. Soanlahden alue muodosti Pälkjärven seurakunnassa Leppälahden rukoushuonekunnan.