stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Satakunnan ryhmä
Joukko-osastot > Oulun 1. komppania

Komentaja: hammaslääkäri Tor Ekman ja 18. maaliskuuta alkaen konekivääriosaston päällikkö jääkäri Gunnar Wikström myöh. Visapuu. Komennuskuntaan kuului yksi komppania ja komppaniaan 207 miestä. Komppania käsitti kolmen joukkueen vahvuisen komppanian, kaksiryhmäisen hiihto-osaston, 21-miehisen konekivääriosaston (kolme konekivääriä) sekä kuormaston. Komppanian miehistöön kuului kaksi Saksassa jääkärikoulutuksen saanutta miestä, mutta muuten miehistö oli suojeluskuntalaisista koottu. Tällä komennuskunnalla, kuten myös Oulun 2. rintamakomennuskunnalla oli erityispiirre, jota aikakauden muilla joukoilla ei ollut, nimittäin ne olivat varusteiltaan yhdenmukaiset. Tämä joukko valkoisissa karvalakeissaan, upeissa sarkapuvuissaan ja keltaisissa saappaissaan oli kerrassaan komeaa nähtävää. Varsinkin Oulun 2. rintamakomennuskunta oli kenraali Mannerheimin mieleen ja sai hänet kehumaan komennuskuntia tarkastaessaan ne Seinäjoella matkalla rintamalle. Sähköisessä viestissä Oulun piiripäällikölle hän ilmoittaa seuraavaa: "Tänään tarkistin pulskat Oulun pojat. Niiden varustukset herättivät ihailuani; ne todistavat asianomaisilla olleen kykyä, asianharrastusta ja väsymätöntä uurautta. Lausukaa oululaisille ja vastaanottakaa itse lämpimät kiitokset". Komennuskunta oli jopa niin hyvin varustautunut, että se toi mukanaan oman ambulanssin ja henkilökohtaiset suksensa.  Komppaniaa kutsuttiin myös 1. Oulun rintamakomennuskunnaksi.
Komppania siirtyi Oulusta 23. helmikuuta 1918 rintamalle, josta sen 1. ja 2. joukkue komennettiin 25. helmikuuta 1918 Pirttijärven taisteluun siellä jo taistelevien joukkojen avuksi joukkueenjohtaja Eino Engelbergin johdolla, mistä se suoriutuikin mallikkaasti ja ajoi vihollisen aina Alhaisiin saakka. Itse hyökkäystä johti Pirttijärvellä jääkäri Antti Porri. Komppania hajotettiin Pirttijärven taistelun jälkeen siten, että sen toinen ja kolmas joukkue liitettiin Porin rykmentin toiseen pataljoonaan ja jäljelle jääneestä ryhmästä muodostettiin Tor Ekmanin johtama kolmejoukkueinen jalkaväkiosasto johtajanaan jääkäri Johannes (pikku Jussi) Väisänen ja hiihto-osasto johtajanaan insinööri Sulo Kallio sekä konekivääriosasto johtajanaan jääkäri Gunnar Wikström myöh. Visapuu. Komennuskunta liitettiin lopulta silloisen päällikkönsä Wikströmin johdolla 16. huhtikuuta alkaen 4. Pohjois-Pohjanmaan rykmentin 1. pataljoonan 3. komppaniaksi.
Joukko-osastot > Hiihto-osasto von Hertzen

Päällikkö: Gunnar von Hertzen ja hänen haavoituttuaan Suodenniemellä kiväärinluodista 17. maaliskuuta 1918 päälliköksi tuli joukossa joukkueenjohtajana toiminut jääkärivänrikki Kaino Niemeläinen. Osastossa oli yksi komppania, jossa yksi upseeri ja 80 miestä. Osastossa palvelleet Saksan jääkärit: jääkärivänrikki Verner Evald Lavast, jääkärivääpeli Otto Heikkinen, jääkärivaravääpeli Spero Tanner, jääkärialiupseeri Auno Kuiri (siirrettiin Hämeenkyrön asevelvolliskomppaniaan), joukkueenjohtajana ja osaston päällikkönä jääkärivänrikki Gustaf Renholm.
Joukko-osastot > Oulun krenatööripataljoona

Komentaja: everstiluutnantti Valdemar Appelgren.
Joukko-osastot > Turun pataljoona

Komentajina toimivat von Gerich ja väliaikaisena komentajana jääkärivänrikki Johan Koivula  (13. maaliskuuta alkaen, toimi aikaisemmin Porin pataljoonan 1. komppanian päällikkönä ja siirrettiin myöhemmin Turun pataljoonan 3. komppanian päälliköksi. Hän palasi pataljoonan komentajaksi 16. huhtikuuta 1918 toivuttuaan ensin sotilassairaalassa 21. maaliskuuta saamistaan haavoista.).
Pataljoonaan kuului kolme komppaniaa, joissa kolme upseeria ja 270 miestä. Pataljoona oli Uudenkaupungin suojeluskunnasta koottu ja se siirtyi Ruotsin puolelle sodan alettua ja kiersi Pohjanlahden ympäri ja liittyi Satakunnan ryhmään 3. maaliskuuta ja ohjattiin välittömästi taisteluihin Ikaalisissa jääkäri Aarne Peltosen johdolla, vaikka joukko oli lopen uupunut kierrettyään Pohjanlahden. Tätä suojeluskuntaryhmää ruvettiin kutsumaan Turun pataljoonaksi sen liityttyä Satakunnan ryhmään.
1. komppania päällikkö kihlakunnantuomari Svinhufvud.
2. komppania päällikkö prokuristi Prievert ja 21. maaliskuuta 1918 alkaen jääkärivänrikki Aarne Peltonen (katso myös Komppania Ylinen)
3. komppania päällikkö jääkärivänrikki Johan Koivula  (13. maaliskuuta 1918 alkaen ja toimi pataljoonan väliaikaisena komentajana) ja 21. maaliskuuta alkaen jääkärialiupseeri Paavali Kaski, joka toi mukanaan Parkanossa vapaaehtoisista jalasjärveläisistä ja karvialaisista kootun nostoväkijoukon (katso myös Komppania Ylinen).
Joukko-osastot > Ikaalisten suojeluskunta

Suojeluskunta käsitti kolme komppaniaa ja sen päällikkönä toimi Otto Ivalo, joka kumminkin sai surmansa punaisten sissiosaston yllätettyä hänet Luhalahdella Kyrösjärven itärannalla. Muiden komppanioiden päällikköinä toimivat eläinlääkäri G. Klenberg ja konttoristi A. Valio.
Suojeluskunnan vahvuus oli noin 200 miestä ja yksi konekivääri ja 150 kivääriä. Näillä eväillä suojeluskunta pystyi torjumaan punaisten kaikki lähentely-yritykset, tosin apunaan heillä oli ratkaisuhetkillä 4. maaliskuuta 1918 Lillierin hiihto-osastolta.
Joukko-osastot > Vähänkyrön ja Kauhajoen suojeluskunnat

Käsitti yhden komppanian, jonka päällikkönä toimi jääkärivaravääpeli Herman William Humlin (hän kaatui Mannamäen taistelussa 17. maaliskuuta 1918). Komppania saapui 92 miehen voimalla 3. maaliskuuta 1918 Ikaalisissa taistelevien joukkojen avuksi ja osallistui taisteluun.
Joukko-osastot > Hiihto-osasto Lillier

Päällikkö luutnantti Karl Lillier. Käsitti 120 miestä. Osasto liittyi Satakunnan ryhmään Kankaanpäässä 24. helmikuuta 1918. Kankaanpäästä Lillier johdatti joukkonsa eversti Linderin ohjeiden mukaan Parkanoon, jonka Ylisen joukot olivat jo verettömästi ottaneet hallintaan. Hiihto-osasto Lillierin ensimmäinen sotilasoperaatio oli yhdessä Ikaalisten suojeluskuntajoukkojen kanssa puhdistaa Kyrösjärven pohjoisrannan kylät vihollisista. Tehtävän suoritettuaan Lillier suuntasi kulkunsa Virroille, minne hän saapui 1. maaliskuuta 1918. Virroilta hän palasi takaisin Parkanoon 3. maaliskuuta 1918 mukanaan tiedustelutietoja matkaltaan.
Parkanosta Lillierille tuli kumminkin kiire rientää Ikaalisten suojeluskuntajoukkojen avuksi punaisten sinne aloittaman hyökkäyksen torjumiseksi. Lillier saapui Kilvakkalaan 4. päivän aamulla ja ryhtyi heti hyökkäykseen Viljalaa vastaan ja saikin sen vallattua vielä saman päivän iltana.
Joukko-osastot > Oulun 2. komppania

Päällikkö: jääkäri Johan Jacob Mikael Giescke (hänet siirrettiin 21. maaliskuuta 1918 kenraali Linderin esikuntaan). Komppania käsitti 200 miestä. Komppaniaa kutsuttiin myös 2. Oulun rintamakomennuskunnaksi. Komennuskunta käsitti kolmen joukkueen komppanian, 50-miehisen hiihto-osaston sekä konekiväärijoukkueen (kaksi konekivääriä). Komennuskunta oli koottu oululaisista suojeluskuntalaisista ja se siirrettiin rintamalle 9. maaliskuuta 1918. (Katso myös Oulun 1. komppania)
Joukko-osastot > 2. räjäytyskomennuskunta

Päällikkö: luutnantti Lindholm. Komennuskuntaan kuului 14 miestä. Komennuskunta järjestettiin Pietarsaaren tykistökoulussa päämajan operatiivisen osaston aloitteesta, koska Pohjanmaalta oli saatu venäläisiltä joukoilta runsas räjähdysainesotasaalis. Komennuskunta lähetettiin Satakunnan rintamalle 25. helmikuuta 1918.
Joukko-osastot > 3. räjäytyskomennuskunta

Päällikkö: vääpeli Franchi. Komennuskuntaan kuului 14 miestä. Komennuskunta järjestettiin Pietarsaaren tykistökoulussa päämajan operatiivisen osaston aloitteesta, koska Pohjanmaalta oli saatu venäläisiltä joukoilta runsas räjähdysainesotasaalis. Komennuskunta lähetettiin Satakunnan rintamalle 25. helmikuuta 1918.
Joukko-osastot > 1. patteri

Päällikkö: kapteeni Enhörning. Patteri käsitti kaksi 87 mm tykkiä ja se lähetettiin Pietarsaaren tykistökoulusta Satakunnan rintamalle 20. helmikuuta 1918 ja liittyi Kankaanpäässä Satakunnan ryhmään 25. helmikuuta 1918. Patterissa palveli adjutanttina ennen rintamalle siirtymistä myös Saksassa jääkärikoulutuksensa saanut jääkärivänrikki Paul Påhlson, mutta hänet komennettiin jo 16. helmikuuta 1. räjäytyskomennuskunnan päälliköksi.
Joukko-osastot > 13. patteri

Päällikkö: Majuri Schleutker (hän sairastui melkein heti patterin lähdettyä rintamalle). Hänen tilalleen tuli ruotsalainen luutnantti Ek, joka piti patterin päällikkyyttä sodan loppuun saakka. Patteri sisälsi kaksi 87 mm tykkiä. Patteri siirrettiin Pietarsaaren tykistökoulusta Satakunnan rintamalle 13. maaliskuuta 1918. Patteria kutsuttiin myös Ahvenanmaanpatteriksi, koska sen miehistö oli koottu pääosin Uudenkaupungin suojeluskuntalaisista, jotka olivat saaneet tykistökoulutuksensa Ahvenanmaalla. Patteri sai vähitellen lisättyä tykkilukunsa kuuteen tykkiin ja patteri kuului valkoisen armeijan parhaimmistoon, niin taidoiltaan kuin kiinteydeltäänkin.
Joukko-osastot > 1. itsenäinen joukkue

Päällikkönä toimi jääkäriluutnantti Poukkula. Tykinjohtajana toimi jääkärivääpeli Ville Kakko. Joukkue käsitti yhden tykin (87 mm) ja 30 miestä. Tämä joukkue oli sisällissodan ensimmäinen rintamalle lähetetty tykistöosasto, joka oli saanut koulutuksensa Pietarsaaren tykistökoulussa. Ensin se lähetettiin 18. helmikuuta 1918 Varkauden rintamalle, josta se siirrettiin myöhemmin Satakunnan rintamalle ja osallistui siellä menestyksellisesti taisteluihin, vaikka sen miehistö oli matkassa lähen ilman minkäänlaista koulutusta.
Joukko-osastot > Konekiväärikomppania Eriksson

Päällikkö: ruotsalainen kersantti Eriksson. Komppania käsitti yhden upseerin, 60 miestä ja kuusi konekivääriä. Komppania perustettiin alkujaan ainoastaan joukkueen suuruisena, koska sillä oli käytössään vain kaksi konekivääriä ja vain muutaman päivän harjoiteltuaan se sai tulikasteensa 2. maaliskuuta 1918 käydyssä Lavian taistelussa. Lavian taistelusta komppania sai sotasaaliina useamman konekiväärin ja komppania voitiin nyt muodostaa kolme joukkuetta käsittävänä. Miehistö muodostettuihin joukkueisiin saatiin Sundon ja Gerbyn suojeluskuntalaisjoukosta, jonka jäännöksistä muodostettiin ruotsalaisen Volltterin johtama komppania Porin rykmenttiin. Komppanian päällystö saatiin ruotsalaisista vapaaehtoisista, jotka olivat palvelleet aikaisemmin Alyhrin hiihto-osastossa. Myöhemmin komppaniasta erotettiin furiiri Johanssonin joukkue ja lähetettiin se Schönbergin värvätyn pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Komppanian mieshukka oli hyökkäysten kestäessä ollut valtava ja näin ollen Tampereen valtauksen jälkeen komppania vain lakkasi olemasta.
Joukko-osastot > Insinöörikomppania

Päällikkö: ruotsalainen luutnantti Sjöberg. Komppania käsitti yhden upseerin ja 80 miestä. Insinöörikomppanian ylipäällikkö perusti erikoiseksi työjoukoksi joka suoritti keveämpiä kenttärakennustöitä ja oli varustettu sen mukaisilla työkaluilla. Komppania oli kumminkin aseistettu kuten muukin jalkaväki.
Joukko-osastot > 4. kenttälennätinosasto

Päällikkö: insinööri Weber. Osasto käsitti yhden upseerin ja 80 miestä. Osasto järjestettiin Pietarsaaren Tykistökoulussa ja siirrettiin Satakunnan rintamalle 13. maaliskuuta 1918.
Joukko-osastot > Raahen komppania

Päällikkö: kapteeni Aleksander Pell. Komppania liittyi Satakunnan ryhmään 16. maaliskuuta 1918. Komppania käsitti 130 miestä.
Vaasan pataljoonan esikunta: Keskellä pataljoonan päällikkö A. Helenius ja äärimmäisenä vasemmalla varapäällikkö Max Jurvelius.
Oulun 1. rintamakomennuskunta lähdössä rintamalle. Edessä komennuskunnan päällikkö Tor Ekman.
Karl Lillier
Oulun 2. vapaaehtoisista koottu rintamakomennuskunta matkalla junakuljetuksena etelään.
Konekiväärikomppania järjestäytyneenä
Raahen joukko kotikaupungissaan ennen rintamalle lähtöä.
Seitsemän veljestä (televisiosarja)
Jaksot

| Jakso | Nimi | Juoni | Kesto (min> ) | Ensiesitys |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Tähtiä kuin Otavassa | Jukolan seitsemän veljeksen tarina alkaa poikien lapsuudesta ja varhaisnuoruudesta. Äidin kuoleman jälkeen veljekset pohtivat Impivaaraan muuttoa, naimisiin menoa ja koulunkäyntiä. | 67' | 12.11.1989 |
| 2. | Toukolaiset | Veljekset tutustuvat naisen mysteeriin, matkaavat lukkarin kouluun ja joutuvat ensimmäiseen tappeluun toukolaisten kanssa. | 60' | 16.11.1989 |
| 3. | Lukkarin koulu | Veljekset epäonnistuvat lukkarin koulussa ja hankkivat päälleen yhteiskunnan koston. | 73' | 19.11.1989 |
| 4. | Sauna palaa | Veljekset joutuvat toukolaisten väijytykseen, menettävät saunansa ja päätyvät lautamiehen välityksellä rovastin puristuksiin. Pako erämaahan jää ainoaksi ratkaisuksi. | 62' | 23.11.1989 |
| 5. | Kaukana kavala maailma | Veljekset saapuvat Impivaaraan ja päätyvät yhteiskunnan armoilta luonnon armoille. | 66' | 26.11.1989 |
| 6. | Joulu Impivaarassa | Veljekset viettävät joulua Impivaarassa, mutta joutuvat pakenemaan lapsuudenkotiinsa Jukolaan. | 87' | 30.11.1989 |
| 7. | Hiidenkivellä | Vanhan Taula-Matin nuoruuden erämuistelmat innoittavat veljekset jäljittelyyn. | 66' | 3.12.1989 |
| 8. | Saapasnahkatorni | Kartanon härkien korvaus johtaa veljekset sekä maan että viinan viljelyyn. | 68' | 7.12.1989 |
| 9. | Kapina ja sovitus | Toukolan kapina ja sen sovitus. | 75' | 10.12.1989 |
| 10. | Talonpojiksi | Erämiehistä tulee lopultakin talonpoikia. | 42' | 14.12.1989 |
| 11. | Tulojuhlat | Paluu korvesta takaisin suureen sovintojuhlaan. | 55' | 17.12.1989 |
| 12. | Voimalla seitsemän miehen | Veljesten myöhemmät vaiheet. | 77' | 21.12.1989 |
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kai Lehtinen  | … |  Juhani   |
|  Jarmo Mäkinen  | … |  Tuomas   |
|  Martti Suosalo  | … |  Aapo   |
|  Jari Pehkonen  | … |  Simeoni   |
|  Taisto Reimaluoto  | … |  Timo   |
|  Pertti Koivula  | … |  Lauri   |
|  Tero Jartti  | … |  Eero   |
|  Eila Rinne  | … |  Männistön muori   |
|  Mari Rantasila  | … |  Venla   |
|  Edvin Laine  | … |  lukkari   |
|  Veikko Sinisalo  | … |  Taula-Matti   |
|  Hannes Häyrinen  | … |  Viertolan herra   |
|  Niina Nurminen  | … |  Aapon vaimo   |
|  Paavo Liski  | … |  Nimismies   |
Arthur Schnitzler

| Arthur Schnitzler |
| --- | --- |
 Arthur Schnitzler vuonna 1912.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. toukokuuta 1862 Wien, Itävalta
Kuollut: 21. lokakuuta 1931 (69 vuotta) Wien, Itävalta
Kansalaisuus:  Itävalta
Ammatti:  kirjailija, lääkäri
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Arthur Schnitzler [šnitsler] (15. toukokuuta 1862 Wien – 21. lokakuuta 1931 Wien) oli itävaltalainen kirjailija, koulutukseltaan psykiatri.
Schnitzler harjoitti lääkärintointa vielä kirjailijana aloitettuaankin. Hän oli tyylilajiltaan impressionisti ja hän analysoi 1800-luvun wieniläistä dekadenssia. Hän kirjoitti yksinäytöksisiä näytelmiä, muun muassa sarjan Anatol (1893), ja kertomuksia, sekä romaaneja ja omaelämäkerran Jugend in Wien, joka julkaistiin postuumisti 1968.
Elämänvaiheet

Arthur Schnitzler syntyi vuonna 1862 juutalaisen lääkärin Johann Schnitzlerin (1835–1893) perheeseen. Hän opiskeli kymnaasissa, suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1879 ja valmistui lääketieteen tohtoriksi Wienin yliopistosta vuonna 1885. Hän työskenteli lääkärinä mutta toimi samalla kirjailijana ja julkaisi kirjoituksia ja runoja eri lehdissä samoin kuin tieteellisiä kirja-arvosteluja. Hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muun muassa nuorwieniläiset kirjailijat Hugo von Hofmannsthal, Richard Beer-Hofmann ja Felix Salten sekä Sigmund Freud.
Isänsä kuoleman jälkeen Schnitzler perusti vuonna 1893 oman lääkärinvastaanottonsa. Hän avioitui vuonna 1903 näyttelijä Olga Gussmanin kanssa, kun heidän poikansa Henrich oli jo yksivuotias. Myöhemmin heille syntyi tytär Lili. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1921, ja tytär teki itsemurhan vuonna 1928. Schnitzler kuoli aivoverenvuotoon Wienissä vuonna 1931.
Tuotanto

Arthur Schnitzlerin kaunokirjallinen tuotanto sisältää näytelmiä ja kertomuksia, joissa päähenkilöiden psykologia on keskeisessä asemassa. Hän oli kiinnostunut psykoanalyysista ja tarkastelee sen avulla henkilöidensä viettielämää. Samalla hän kuvaa hienostuneesti kevytmielistä, dekadenttia suurkaupunkimiljöötä – vuosisadanvaihteen Wieniä – ja sen vaikutuksia ihmisiin. Henkilöt edustavat usein ylempää keskiluokkaa: upseereja ja lääkäreitä, taiteilijoita ja lehtimiehiä, näyttelijöitä ja keikareita. Hän arvostelee teoksissaan keisarillisen Itävallan moraalista tilaa ja nostaa esiin tabuja, jotka porvarillinen yhteiskunta oli torjunut: seksuaalisuus, kuolema, juutalaisvastaisuus. Yhteiskunnan luonne ilmenee henkilöiden sisäisessä monologissa, jonka Schnitzler toi saksankieliseen kirjallisuuteen novellissaan ”Lieutenant Gustl” (1900). Hän piti myös yksityiskohtaista päiväkirjaa, joka julkaistiin postuumisti vasta vuonna 1981.
Schnitzlerin teoksia on sovitettu elokuviksi. Ensimmäinen filmatisointi tehtiin jo vuonna 1914 (Liebelei), ja tunnetut ohjaajat ovat hyödyntäneet hänen tuotantoaan: Max Ophüls (Liebelei 1933, Der Reigen 1950), Stanley Kubrick (Eyes Wide Shut 1999).
Teokset > Proosa

| --- | --- |
 Romaanit Frau Berta Garlan (romaani, 1900)  Der Weg ins Freie (romaani, 1908)  Therese: Chronik eines Frauenlebens (romaani, 1928) Novellit Sterben (novelli, 1892)  Blumen (novelli, 1894)  Ein Abschied (novelli, 1896)  Die Frau des Weisen (novelli, 1897)  Der Ehrentag (novelli, 1897)  Die Toten schweigen (novelli, 1897  Leutnant Gustl (novelli, 1900)  Der blinde Geronimo und sein Bruder (novelli, 1900)  Andreas Thameyers letzter Brief (novelli, 1902)  Die griechische Tänzerin (novelli, 1902)  Das Schicksal des Freiherrn von Leisenbohg (kertomus, 1903)  Die Fremde (kertomus, 1903)  Die Weissagung (kertomus, 1904)  Das neue Lied (kertomus, 1905)  Der Tod des Junggesellen (kertomus, 1907)  Der tote Gabriel (kertomus, 1908)  Das Tagebuch der Redegonda (kertomus, 1909) :  Der Mörder (kertomus, 1910)  Die dreifache Warnung (kertomus, 1911)  Die Hirtenflöte (kertomus, 1911)  Frau Beate und ihr Sohn (kertomus, 1913)  Doktor Gräsler, Badearzt (kertomus, 1917)  Casanovas Heimfahrt (novelli, 1917)  Fräulein Else (novelli, 1924)  Die Frau des Richters (kertomus, 1925)  Traumnovelle (novelli, 1926)  Spiel im Morgengrauen (novelli, 1926/27)  Abenteurernovelle (novellikatkelma, 1928)  Flucht in die Finsternis (kertomus, 1931)
Teokset > Näytelmät

| --- | --- |
 Das Märchen (näytelmä, 1891)  Anatol (yksinäytöksinen kappale, 1893)  Liebelei (näytelmä, 1895)  Reigen: Zehn Dialoge (komedia, 1896/97)  Das Vermächtnis (näytelmä, 1898)  Paracelsus (näytelmä, 1898)  Der grüne Kakadu (burleski, 1898)  Die Gefährtin (draama, 1898)  Freiwild (näytelmä, 1898)  Der Schleier der Beatrice (draama, 1899)  Die Frau mit dem Dolche (draama, 1900)  Lebendige Stunden (draama, 1901)  Die letzten Masken (draama, 1901) :  Literatur (draama, 1901)  Der einsame Weg (näytelmä, 1904)  Zwischenspiel (komedia 1905)  Der Ruf des Lebens (draama, 1906)  Komtesse Mizzi oder Der Familientag (näytelmä, 1909)  Der junge Medardus (näytelmä, 1910)  Das weite Land (tragikomedia, 1911)  Professor Bernhardi (näytelmä, 1912)  Komödie der Worte (näytelmäsarja, 1915)  Fink und Fliederbusch (komedia 1916)  komedia der Verführung (näytelmä, 1924)  Der Gang zum Weiher (draama, 1926)
Teokset > Omaelämäkerta

Jugend in Wien (1920, julk. 1968)
Teokset > Päiväkirjat ja kirjeet

Tagebuch 1879–1931 (10 osaa, julk. 1981–2000)
Briefe 1875–1912 (julk. 1981)
Briefe 1913–1931 (julk. 1984)
Teokset > Suomennoksia

Anatol (1893)
Lemmenleikkiä (Liebelei, 1985)
Yksinäinen tie (Der einsame Weg, 1904
Kaukainen maa (Das weite Land, 1911)
Kaksi kirjailijaa: yksinäytöksinen huvinäytelmä. [Litteratur.] Suomentanut Kasimir Leino. Yrjö Weilin, 1908.
Viimeiset naamiot: yksinäytöksinen näytelmä. [Die letzten Masken.] Suomentanut Kasimir Leino. Yrjö Weilin, 1908.
Else. Suomentanut ja näyttämölle sovittanut Cilla Back. Korjaamo-teatteri, 2012.
Rouva Berha Garlan. (Frau Berta Garlan, 1901), suomentanut Seere Sario. Karisto, 1917. Sarja Kariston 1 markan
Tohtori eksyy erotiikkaan (Traumnovelle). Suomentanut Kalle Väänänen. Karisto, 1928.
Rakkauden virvatulia. (Frau Beate und ihr Sohn). Suomentanut Opri Mattila. Miete, 1945.
Yksinäinen tie (Der einsame Weg). Suomentanut Aili Palmén. Suomen Teatteriliitto, 1972.
Piirileikki: kymmenen dialogia (Reigen). Suomentanut Heikki Salojärvi. Love Kirjat, 1982. ISBN 951-835-064-7
Unikertomus (Traumnovelle). Suomentanut Oili Suominen. WSOY, 1999. ISBN 951-0-23334-X
Ennustus
Gabriel vainaa
Redegondan päiväkirja
Uusi laulu
Kirjallisuutta

Baumer, Franz: Arthur Schnitzler. Colloquium-Verlag, Berlin 1992. ISBN 3-7678-0804-8
Boetticher, Dirk von: Meine Werke sind lauter Diagnosen: Über die ärztliche Dimension im Werk Arthur Schnitzlers.  (Beiträge zur neueren Literaturgeschichte, Folge 3: 165.) Winter, Heidelberg 1999. ISBN 3-8253-0861-8
Butzko, Ellen: Arthur Schnitzler und die zeitgenössische Theaterkritik. Lang, Frankfurt a. M. 1991. ISBN 3-631-43856-7
Farese, Giuseppe: Arthur Schnitzler: Ein Leben in Wien 1862–1931. C. H. Beck, München 1999. ISBN 3-406-45292-2
Fliedl, Konstanze (toim.): Briefwechsel Arthur Schnitzler – Richard Beer-Hofmann 1891–1931. Europa-Verlag, Wien–Zürich 1992. ISBN 3-203-51150-9
Gay, Peter: Das Zeitalter des Doktor Arthur Schnitzler: Innenansichten des 19. Jahrhunderts. S. Fischer, Frankfurt a. M. 2002. ISBN 3-10-025910-6
Kiwit, Wolfram: „Sehnsucht nach meinem Roman“. Arthur Schnitzler als Romancier. Winkler, Bochum 1991. ISBN 3-924517-36-3
Lukas, Wolfgang: Das Selbst und das Fremde: Epochale Lebenskrisen und ihre Lösung im Werk Arthur Schnitzlers. Fink, München 1996. ISBN 3-77053-126-4
Marxer, Bettina: „Liebesbriefe, und was nun einmal so genannt wird“. Korrespondenzen zwischen Arthur Schnitzler, Olga Waissnix und Marie Reinhard. Eine literatur- und kulturwissenschaftliche Lektüre. (Epistemata: Reihe Literaturwissenschaft, 362.) Königshausen und Neumann, Würzburg 2001. ISBN 3-8260-2078-2
Perlmann, Michaela L.: Arthur Schnitzler. (Sammlung Metzler, 239.) Metzler, Stuttgart 1987. ISBN 3-476-10239-4
Riedmann, Bettina: „Ich bin Jude, Österreicher, Deutscher“. Judentum in Arthur Schnitzlers Tagebüchern und Briefen. (Conditio Judaica, 36.) Niemeyer, Tübingen 2002. ISBN 3-484-65136-9
Rothe, Friedrich: Arthur Schnitzler und Adele Sandrock. Theater über Theater. Rowohlt, Berlin 1997. ISBN 3-87134-261-0
Scheible, Hartmut: Arthur Schnitzler: Mit Selbstzeugnissen und Bilddokumenten.  (Rowohlts Monographien, 235.) Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1990. ISBN 3-499-50235-6
Scheible, Hartmut: Liebe und Liberalismus: Über Arthur Schnitzler. Aisthesis, Bielefeld 1996. ISBN 3-89528-167-0
Schnitzler, Heinrich (toim.): Arthur Schnitzler: Sein Leben, sein Werk, seine Zeit. S. Fischer, Frankfurt a. M. 1981. ISBN 3-10-073526-9
Simon, Anne-Catherine: Schnitzlers Wien. Pichler, Wien 2002. ISBN 3-85431-278-4
Wagner, Renate: Wie ein weites Land: Arthur Schnitzler und seine Zeit. Amalthea, Wien 2006. ISBN 978-3-85002-568-3
Weinzierl, Ulrich: Arthur Schnitzler: Lieben, Träumen, Sterben. S. Fischer, Frankfurt a. M. 1998. ISBN 3-596-13448-X
Wunberg, Gotthart (toim.): Arthur Schnitzler. (Text + Kritik, 138–139.) Edition Text + Kritik, München 1998. ISBN 3-88377-577-0
Aiheesta muualla

Schnitzler. 2. Arthur S. Nordisk familjebok 24. 1916
Vapaasti ladattavia Arthur Schnitzlerin e-kirjoja Projekti Lönnrotista ja Project Gutenbergista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Schnitzlerin patsas Türkenschanzin puistossa Wienissä.