Suuren Pohjan sodan aikainen rutto
Leviäminen Itämerta ympäröiviin maihin 1708–1713 > Preussi

Muuan Soldaussa, lähellä Puolan rajaa toiminut preussilainen upseeri välitti tiedon, että 18. elokuuta 1708 rutto oli saapunut läheiseen, Puolan puolella sijainneseen Piekiełkoon. Vain muutamaa päivää myöhemmin epidemia levisi Preussin puolelle Bialutteniin (puol. Białuty), ja seuraavan kuukauden kuluessa suurin osa sen asukkaista sai surmansa. Preussin viran­omaiset päättivät eristää kylän, mutta silloin eloon jääneet olivat jo paikallisen pastorin johdolla paenneet läheisiin metsiin. Eräs preussilainen upseeri Hohensteinista raportoi 13. syyskuuta 1708, että ruton oli tuonut tähän pieneen rajakylään paikallinen hatuntekijä, joka palasi kotiin oltuaan Puolan palveluksessa. Joulukuuhun mennessä Hohensteinissa oli kuollut 400 henkilöä. Ankaran talven aikana epidemia hiipui, mutta elin­tarvikkeista tuli sotaverojen ja pakko-ottojen vuoksi pulaa. Cordon sanitaire ja muut vastaavat rajoitukset pysyivät voimassa, kunnes ne kumottiin 12. heinäkuut 1709 annetulla asetuksella.
Tammikuussa 1709 rutto levisi Preussin maatalous­valtaisessa itäosassa sijainneeseen Pillupöneniin, joka nykyisin on nimeltään Nevskoye ja kuuluu Venäjän Kaliningradin alueeseen, ja talven loppuun mennessä se oli saavuttanut Danzigin (nykyisen Gdańskin). Danzig oli siihen aikaan laajaa autonomiaa nauttinut protestanttinen ja saksankielinen kaupunki Puolaan kuuluneessa Kuninkaallisessa Preussissa, ja sen asema Veikseliä pitkin harjoitetun Puolan sisäisen kaupan ja kansainvälisen kaupan yhtymäkohdassa oli tehnyt siitä yhden Itämeren suurimmista rannikkokaupungeista. Vaikka kaupunki oli siihen saakka välttynyt sodalta, konflikti oli sielläkin vaikuttanut epäsuorasti vähentämällä kaupan volyymia, minkä vuoksi veroja oli korotettu ja elintarvikkeista oli pulaa. Kaupungin raati omaksui kaksinaisen strategian yrittäen aktiivisesti estää ruttoa leviämästä sinne muista kaupungeista, joiden kanssa Danzig kävi kauppaa, jotta kaupunki voitiin pitää avoimena ja sekä kansain­välinen että paikallinen kauppa jatkua vähin rajoituksin. Samaan aikaan toisaalta hautaus­tointa koskevia rajoituksia lievennettiin, koska ruumis­arkuista oli pulaa ja monet haudan­kaivajat olivat kuolleet. Suunniteltiin erityisiä rakennuksia ruttoon sairastuneita varten, uusia hautausmaita avattiin ja perustettiin erityinen "terveyskomissio", jonka tehtävänä oli organisoida toimen­piteet ruttoa vastaan. Sen oli viikoittain vastaan­otettava lääkäreiltä raportit ja tarjottava ruttoon sairastuneille ruokaa. Toukokuun loppuun saakka näytti siltä, ettei tilanne ollut kovin vakava, ja terveys­komission raportit olivat julkisesti saatavila. Kesäkuun alussa rutto kuitenkin levisi ruttotaloista köyhiin esikaupunkeihin ja ympäröivälle maaseudulle, ja kuolleisuus nousi merkittävästi. Jotta ei syntyisi paniikkia, terveys­komission raportit julkaistiin salaisiksi. Joulu­kuussa 1709 rutto lopulta hävisi Danzigista eikä sitä ole koskaan myöhemmin siellä esiintynyt, mutta siihen mennessä kaupunki oli menettänyt puolet asukkaistaan.
Seuraava suuri kaupunki Danzigista itään oli Königsberg (nykyinen Kaliningrad) Preussin kuningaskunnassa. Se oli hyötynytkin sodasta, kun osa Ruotsin ja Puolan Liivinmaan käymästä kaupasta oli siirtynyt sinne. Siellä ruttoon varauduttiin perustamalla terveys­komissio, Collegium Sanitatis, johon kuului yliopiston lääkäreitä sekä kaupungin johtavia siviili- ja sotilasvirkamiehiä. Sinne ruton toi elokuussa 2009 todennäköisimmin eräs danzigilainen merimies. Maakunnan hallitus pakeni Wehlauhun, kun taas kansleri Georg Friedrich von Creytzen jäi Königsbergiin ja jatkoi tehtävässään joka päivä kokoontuneen terveyskomission päämiehenä. Sotilaat miehittivät kaupungin muurit, kaupungin porvarit määrättiin työvelvollisiksi katupartioihin ja kaupunkiin vuokrattiin lääkintä- ja muuta henkilökuntaa, joka pukeutui mustiin vahattuihin vaatteisiin ja majoittui erillisiin rakennuksiin. Aluksi kaupungin viranomaiset vähättelivät ruttoa, joka saavutti ensimmäisen huippukohtansa lokakuun alussa ja väheni sen jälkeen, mutta tästä asenteesta luovuttiin, kun kuolleisuus marraskuussa alkoi jälleen merkittävästi nousta. Ilman ennakkoilmoitusta kaupungin ympärille muodostettiin cordon sanitaire, joka eristi sen kokonaan ympäristöstään marraskuun 14. tai 15. päivästä joulukuun 21. päivään saakka 1709. Ennen kuin rutto kokonaan väistyi Königsbergistä kesällä 1710, siihen oli kuollut yli 9 500 kaupunkilaista, suunnilleen neljäsosa kaupungin väestöstä.
Danzigin ja Königsbergin välissä sijaitsevaan Elbingiin (Elblag) ruton toivat syyskuun lopulla 1709 todennäköisesti Sleesiasta saapuneet suutarit. Siellä sairastuneiden lukumäärä vaihteli harvinaisella tavalla: heitä oli erityisen runsaasti lokakuussa 1709, talvella epidemia hiipui, mutta voimistui keväällä 1710, hiipui jälleen kesällä, minkä jälkeen epidemian viimeinen huippu sattui syksyllä ennen kuin se talvella hävisi lopullisesti. Siihen mennessä se oli tappanut noin 1200 henkeä, 15 % kaupungin asukkaista. Tämä on saanut Frandsenin epäilemään, oliko Elbingissä raivonnut tauti sittenkään rutto vai jokin muu, mitä on kuitenkin vaikea selvittää, koska kaupungin vanhat asiakirjat tuhoutuivat toisessa maailmansodassa. Toisaalta jotkut Elbingin porvarit hyötyivätkin naapurikaupungeissa levinneestä rutosta, kun sikäläisten laivurien sallittiin vierailla Königsbergissä sellaisissa taloissa, joissa tartuntoja ei ollut. Frandsenin mukaan he välittivät laitonta, mutta todennäköisesti hyvin tuottoisaa kauppaa Königsbergin ja Danzigin välillä. Elbing suojasi asukkaitaan vartioimalla kaupungin muureja ja määräämällä sinne muualta saapuneet 40 päiväksi karanteeniin.
Itä-Preussissa, johon rutto oli ensimmäisen kerran levinnyt vuonna 1708 ja palannut vuosina 1709 ja 1711, siihen kuoli yli 200 000, mahdollisesti jopa 245 000 henkeä, enemmän kuin kolmasosan alueen noin 600 000 asukkaasta. Alueen talonpojat olivat kärsineet huonoista sadoista ja korkeista veroista: vaikka 38,4 % kuningas Fredrik I:n alamaisista asui Itä-Preussista, alueelta saatiin 1600-luvun lopulla vain 16,4 % valtion verotuloista, mutta sodan alettua vuonna 1700 talonpoikien veroja oli korotettu 65 % entisestään, ennen kuin ruttoepidemia vuonna 1708 alkoi. Lisäksi poikkeuksellisen ankara talvi 1708–1709 tuhosi kylvetyt syysviljojen siemenet, ja punatauti ja pilkkukuume heikensivät väestön tilaa entisestään. Niinpä Kossertin mukaan talonpojat olivat "helppo saalis rutolle, kun heidän terveydentilansa oli jo ennestään surkea", ja 10 800 maatilaa autioitui täysin. Erityisen pahoin epidemiasta kärsivät seudut, joissa asui runsaasti ei-saksalaista väestöä: Masuria etelässä samoin kuin itäiset piirikunnat, joiden talon­poikais­väestöstä merkittävä osa oli liettua­laisia. Noin 128 000 henkilöä kuoli Insterburgin, Memelin, Ragnitin ja Tilsitin amteissa, ja alueen 1830:sta täysin liettua­laisesta kylästä oli ruton jälkeen jäljellä enää 35. Tilalle muutti saksalaisia uudis­asukkaita, suurin osa heistä uskonnollista vainoa paenneita protestantteja (ekskulantteja).