stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
American Horror Story

| American Horror Story |
| --- | --- |
 Sarjan logo.
Tyyli:  kauhu yliluonnollinen
Kestoaika:  39–52 minuuttia
Luoja(t):  Ryan Murphy Brad Falchuk
Pääosissa:  Evan Peters Dylan McDermott Connie Britton Taissa Farmiga Denis O’Hare Jessica Lange Zachary Quinto Joseph Fiennes Sarah Paulson Lily Rabe Lizzie Brocheré James Cromwell Frances Conroy Emma Roberts Kathy Bates Michael Chiklis Finn Wittrock Angela Bassett Lady Gaga Wes Bentley Cody Fern
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   FX  Sub, MTV3
Esitetty:   2011-10-055. lokakuuta 2011 –  2013-06-1111. kesäkuuta 2013 –
Tuotantokausia:  12
Jaksoja:  132 (luettelo jaksoista)
Aiheesta muualla
IMDb 
American Horror Story on yhdysvaltalainen kauhusarja, jonka ovat luoneet Ryan Murphy ja Brad Falchuk. American Horror Story alkoi FX-kanavalla 5. lokakuuta 2011. Suomessa Sub aloitti sarjan esittämisen 11. kesäkuuta 2013.
American Horror Story kuuluu niin sanottuihin antologiasarjoihin. Joka tuotantokaudella on eri tarina ja henkilöhahmot. Sarjan luoja Ryan Murphy on tosin kertonut haastattelussa, että sarjan jokainen tuotantokausi on jollain tavalla kytketty aikaisempiin tuotantokausiin.
Aiheesta muualla

American Horror Story Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ivan Jovanović

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
 Ivan Jovanović vuonna 2011.
Henkilötiedot
Koko nimi: Ivan Jovanović
Syntymäaika: 8. heinäkuuta 1962 (ikä 62)
Syntymäpaikka: Dojnica, Jugoslavia
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seura
Seura:  Kreikka
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1972–1984 1984–1989 1989–1999 |  FK Dojnica  FK Rad  Iraklis Thessaloniki |   121 (15) 271 (52) |
Valmennusura
2001–2002 2002 2003–2005 2005–2006 2007 2008–2013 2013–2016 2018 2019–2020 2021–2023 2024–:  Niki Volos FC  Iraklis Thessaloniki  APOEL FC  Panachaiki FC  Iraklis Thessaloniki  APOEL FC  Al-Nasr SC  Al-Nasr SC  Arabiemiirikunnat  Panathinaikos  Kreikka
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ivan Jovanović (s. 8. heinäkuuta 1962) on serbialainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Elokuusta 2024 lähtien hän on toiminut Kreikan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Ura > Pelaajana

Jovanović aloitti peliuransa kotikaupunkinsa seurassa Dojnicassa, jossa hän pelasi nuoruusvuotensa. Vuonna 1984 hän siirtyi FK Radiin, jossa pelasi 121 ottelua. Jugoslavian pääsarjassa hän edusti seuraa 1987–1989. Vuonna 1989 Jovanović siirtyi kreikkalaiseen Iraklis Thessalonikiin. Hän edusti seuraa uransa loppuun saakka kymmenen kauden ajan. Hän pelasi seurassa 271 liigaottelua tehden 52 maalia.
Ura > Valmentajana

Lopetettuaan peliuransa Jovanović oli pari vuotta sivussa jalkapalloilusta, kunnes aloitti vuonna 2001 valmennusuransa kreikkalaisessa Niki Volosissa. Kesällä 2002 hän siirtyi Iraklis Thessalonikin päävalmentajaksi, mutta sai potkut joulukuussa kehnosti alkaneen kauden vuoksi.
Vuonna 2003 Jovanović palasi valmennustehtäviin siirtyen kyproslaisen APOEL FC:n päävalmentajaksi. Hän luotsasi Kyproksen suurseuran tuplamestariksi 2004. Seuraava kausi päättyi kuitenkin pettymykseen ja Jovanović jätti seuran palaten Kreikkaan.
Kaudella 2005–2006 Jovanović toimi kreikkalaisen Panachaikin päävalmentajana. Vuonna 2007 hän palasi Iraklisin päävalmentajaksi. Tammikuussa 2008 hän jätti Iraklisin ja palasi APOEL FC:n päävalmentajaksi. Hän johdatti seuran kauden päätteeksi Kyproksen cup-mestariksi. Seuraavalla kaudella APOEL juhli seurahistoriansa kahdettakymmenettä liigamestaruutta. Syksyllä 2009 se teki seurahistoriaa etenemällä Mestarien liigan lohkovaiheeseen pudotettuaan ratkaisevalla karsintakierroksella tanskalaisen FC Kööpenhaminan yhteismaalein 3–2. Kaudella 2011/12 Jovanović jatkoi seurahistorian tekemistä APOELin peräsimessä luotsaamalla joukkueensa ensimmäisenä kyproslaisena ryhmänä Mestarien liigassa alkulohkosta jatkoon. Toukokuussa 2013 Jovanović ilmoitti jättävänsä seuran kauden 2012/13 päätteeksi. Hän voitti APOELin peräsimessä kolme Kyproksen mestaruutta.
Kesäkuussa 2013 Jovanovićista tuli Al-Nasrin päävalmentaja. Hän luotsasi seuran President's Cupin mestariksi kaudella 2014/15 ja kaudella 2016 AFC Champions Leaguessa puolivälieriin. Kehnot tulokset Arabiemiirikuntien liigassa johtivat kuitenkin Jovanovićin potkuihin lokakuussa 2016.
Tammikuussa 2018 hän palasi Al-Nasrin päävalmentajaksi. Pesti päättyi edellisen tavoin potkuihin heikkojen tulosten vuoksi joulukuussa 2018.
Kesäkuussa 2021 Jovanovićista tuli Panathinaikosin päävalmentaja. Panathinaikos voitti hänen alaisuudessaan keväällä 2022 Kreikan cupin. Panathinaikosin seurajohto erotti Jovanovićin joulukuussa 2023.
Elokuussa 2024 Jovanović nimitettiin Kreikan maajoukkueen uudeksi päävalmentajaksi.
Ura > Valmentajana > Meriitit

President's Cup: 2015
Kyproksen mestaruus (4): 2004, 2009, 2011, 2013
Kyproksen cup: 2008
Kyproksen supercup (4): 2004, 2008, 2009, 2011
Kyproksen vuoden valmentaja (6): 2003/04, 2008/09, 2009/10, 2010/11, 2011/12, 2012/13
Kreikan cup: 2022
Kirkko-oppi

Kirkko-oppi eli ekklesiologia on teologiaan kuuluvan dogmatiikan tieteenala, joka tutkii kristillisen kirkon olemuksen tutkimista. Alkujaan ekklesiologialla on tarkoitettu kirkkojen rakentamiseen ja koristeluun liittyvää tiedettä. Hans Küngin määritelmän mukaan ekklesiologia on teologinen ilmaus kirkon imagosta.
Ekklesiologia voidaan jakaa laajaan ja suppeaan määrittelyyn.
Käsitteen alkuperä

Etymologisesti sana ekklesiologia on peräisen kreikan kielestä, johon on yhdistetty ekklesia, kokoontuminen ja logos, puhe. Alkujaan ekklesia tarkoitti kokoonutmista. Kreikankielisen Vanhan testamentin Septuagintan kääntäjät ottivat sen vastineeksi hepreankieliselle sanalle qahal, joka taas on peräisin ääntä tarkoittavasta sanasta qol. Suomen kielen sana kirkko tulee eri taholta: kreikan sanasta kyriake, Herralle kuuluva.
Kokoontuminen on muuntunut tarkoittamaan teologisessa mielessä kirkkoa jo Uudessa testamentissa. Sana ekklesia esiintyy Matteuksen evankeliumissa kolme kertaa. Kahdessa tapauksessa sillä tarkoitetaan kokoontumista, mutta kolmannella kerralla sillä on laajempi merkitys: ”tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni” (Matt. 16:18). Apostolisissa kirjeissä sana ekklesia esiintyy toistuvasti kolmessa eri merkityksessä: paikallisten kristittyjen kokoontumisena (Room. 16:16), koko kirkkoa (Gal. 1:13) ja kirkkoa Kristuksen ruumiina (Ef. 1:22).
Ekklesiologian jako

Kristillisen kirkon olemusta koskevana älyllisenä ja tiedollisena pohdintana ekklesiologia jaetaan viiteen osaan. Niissä käsitellään sakramentteja ja pappisvirkaa, auktoriteettia kirkossa, jumalanpalvelusta, sielunhoitoa ja ekumeniikkaa. Suppeassa merkityksessä sillä tarkoitetaan niiden mallien kriittistä tutkimista, jotka hallitsevat kirkon itseymmärrystä.
Päätraditiot > Roomalaiskatolinen traditio

Roomalaiskatolista ekklesiologiaa ovat muokanneet valistuksen jälkeisen ajan keskiajan suurelliseen kirkkokäsitykseen kohdistamat paineet. Roomalaiskatolinen kirkko vastasi haasteeseen puolustautumalla. Trenton kirkolliskokouksessa arvostelun kohteeksi joutuneita oppeja muotoiltiin uudelleen, mutta ei luotu uutta teologiaa.
Tübingeniläinen teologi J. A. Möhler (1796–1838) ja eräät muut kehittivät 1800-luvun alussa opin kirkosta Henkeä kantavana ruumiina, joka on elävä ja dynaaminen. Ranskan ultramontanistiset ajattelijat, erityisesti Joseph de Maistre (1753–1821), liittivät suurellisen kirkkokäsityksen yhteen vanhan vallan arvon palauttamisen kanssa. John Henry Newmanin kehitysteoria (1845) teki mahdolliseksi sen, että ristiriidat apostolisen yhteisön ja paavi Pius IX:n hallinnon välillä voitiin sivuuttaa.
Vatikaanin I kirkolliskokoukseen (1869–1870) kirkolliskokous korotti paavin aseman entistäkin korkeammalle ja määritteli paavin erehtymättömyyden. Vuosina 1907 ja 1910 Pius X ryhtyi vastustamaan roomalaiskatolisia modernisteja, jotka yrittävät tuoda traditionaaliseen ekklesiologiaan vaikutteita raamatukritiikistä ja pyrkivät dynaamiseen kehittämiseen.
Paavi Pius XII tukahdutti teologisen toisinajattelun ensykliikallaan Humani Generis (1950). Pius XII oli julistanut virallista roomalaiskatolista ekklesiologiaa, jossa empiirinen roomalaiskatolinen kirkko samaistettiin Kristuksen mystiseen ruumiseen. Vatikaanin II kirkolliskokous toi tasapainoa korostaen piispojen kollegion vaikutusvaltaa.
1900-luvulla roomalaiskatolinen ekklesiologia on ollut usein radikaalia ja kumouksellista, mutta virallinen kirkon pyrkinyt lannistamaan pyrkimykset. Paavit Johannes Paavali II ja Benedictus XVI ovat säilyttäneet perinteisen societas perfecta-ekklesiologian, joka välittää auktoratiivista dogmaa, sitovia moraalilakeja ja pelastavaa sakramentaalista armoa ylhäältä alaspäin.
Päätraditiot > Protestanttinen traditio

1700-luvulla protestanttiselle ekklesiologialle oli tunnusomaista jakautuneisuus Rooman ja reformaation kirkkoihin ja toisaalta luterilaisiin ja reformoituihin kirkkoihin. Sitä leimasi konfessionalismi, jonka mukaan tunnustuskirjat olivat pyhää kirjoitusta. Ominaista oli teologinen metodi, jonka avulla edistettiin loogista analyysiä, systemaattista johdonmukaisuutta ja perusteellisuutta sekä opillisen täsmällisyyden korostusta.
1700- ja 1800-lukujen vaihteessa syntyi Saksan luterilaisessa kirkossa pietismin nimellä tunnettu hengellisesti elinvoimainen liike reaktiona kuollutta oikeaoppisuutta vastaan. Pietismin perustajia olivat Philipp Jakob Spener ja August Hermann Francke. Pietismin hengellisyys ja hartaudenkirjoitus muokkasivat maaperää ekklesiologian uudistumiselle.
Friedrich Schleiermacherin (1768–1834) ajatukset toivat mukanaan ekklesiologian uudistuksen ja toi kristinuskon opit eksistentiaaliselle tasolle. Schleiermacher toi näin esiin reformaattorien alkuperäisen ajatuksen, jonka mukaan Kristus on läsnä kirkossa eikä juuri piitannut ekklesiologian institutionaalisesta näkökulmasta.
Schleiermacherin ajatuksia kehitti eteenpäin Karl Barth (1886–1968), joka katsoi oman ajattelunsa olevan vastakkaista Schleiermacherin ajatteluun nähden. Barthin kehitti ajatuksen ekklesiologian aktualismista, jonka mukaan kirkko on Kristuksen maanpäällis-historiallisen ekstistenssin muoto.
Päätraditiot > Anglikaaninen traditio

Englannin kirkko säilytti reformaatiossa katolisuuden rakenteet kuten seurakuntajärjestelmän, historiallisen piispuuden, lapsikasteen, yhteisen rukouksen ja kanonisen oikeuden, mutta poisti keskiajalla syntyneitä ilmiöitä. Kirkko antoi maallikoille mahdollisuuden mielipiteisiin ottamalla käyttöön kansankielisen Raamatun ja liturgian ja antoi valtaa maallikoille sekä parlamentille oppia ja jumalanpalvelusta koskevissa asioissa.
Richard Hooker (1554–1600) meni kirkko-opissa ensimmäisiä reformaattoreita pidemmälle. Hän katsoi kirkon olevan näkyvä jumalallinen yhteisö, jonka tunnusmerkkinä on uskontunnustus. Tämä yhteisö on jakaantunut useisiin haaroihin, mutta sakramenttien kautta se on osallinen Jumalan elämästä.
Sisällissodan aikana piispuus, liturgia ja kuninkuus hylättiin mutta vuoden 1660 restauraatiossa palautettiin monarkian ohella myös hierarkia. Samalla anglikaanisuudessa korostui piispallinen suuntaus. Piispojen roolia korostettiin kirkkojen kasvatusisinä.
Vuonna 1883 liikkeellee lähteneessä Oxfordin liikkeessä metodistinen uskonnollisuus liittyi väliaikaisesti yhteen korkeakirkollisen perinteen kanssa. Laitoskirkko suhtautui kuitenkin kielteisesti, mikä johti liiton purkautumiseen. Matalakirkoliseen suuntaan taipuvaiset Oxfordin liikkeen evankelikaalit asetti voimakkaasti kyseenalaiseksi Englannin kirkon protestanttisuuden ja W. F. Hookin kaltaisia korkeakirkollisia evankelikaaleja pidettiin poikkeuksina. Hook yhdisti uskonvanhurskauden sakramentteihin keskittyvään jumalanpalvelukseen ja lähetykseen. Aikakauden merkittävin ekklesiologinen teos on William Palmerin A Treatise on the Church of Christ, jossa korostetaan myönteistä suhtautumista reformaatioon ja apostoliseen seurantoon.
F. D. Maurice (1805–1872) arvosteli Oxfordin liikettä näkyvästi ja kehitti vaihtoehtoisen ekklesiologian, jossa keskeistä oli jumalallisen järjestyksen käsite: Kristuksen valtakunta ylittää kirkon erilaisten konkreettisten ilmentymien rajat. Teoksessa The Kingdom of Christ (1838) hän nimesi hengellisen yhteisön tuntomerkit ja väitti että roomalaiskatolinen kirkko ja lahkolaiset olivat järjestelmällisesti vääristäneet tiettyjä elementtejä. Mauricen ekklesiologian ydin oli Jumalan ennakoiva armo, joka ilmenee inkarnaatiossa ja sovituksessa.
1800-luvun lopun anglikaanisen ekklesiologian muodostivat C. Gore ja R. C. Moberly, jotka elvyttivät Oxfordin liikkeelle ominaisen vastenmielisyyden etuoikeuksia kohtaan. He korostivat kaikkien kristittyjen pappeutta. Pappeudessa oli kyse toimintojen eriytymisestä Kristuksen ruumiissa.
1900-luvulla anglikaanisuudessa ei juurikaan harrastettu ekklesiologiaa vaan mielenkiinto kohdistui Raamatun historiallis-kriittiseen tutkimukseen ja patristiikkaan. Merkittäviä kirjoja ovat L. Thorntonin ehtoolliseen nojautuva ekklesiologia The Common Life in the Body of Christ (1950) sekä A. M. Ramsayn The Gospel and the Catholic Church (1936) jossa luotii Oxfordin liikkeen ja reformaation periaatteiden synteesi.
Kirkkokäsityksen muotoja > Moderni kirkkokäsitys > Jumalallinen yhteisö

Kuva kirkosta täydellisenä yhteisönä (lat. Societas Perfecta) on hallitseva roomalaiskatolinen ekklesiologia, vaikkei se ole yksinomaan roomalaiskatolista traditiota. Mikä tahansa ekklesiologia, joka samaistaa Jumalan valtakunnan ja inhimillisen vallankäytön (teokratia) kuuluu tällaisen kirkkokäsityksen piiriin.
Käsityksen mukaan näkyvälle kirkolle on lahjoitettu jumalallinen auktoriteetti sekä valta muotoilla lakeja ja opetuksia ja vaatia niiden noudattamista, koksa ne samaistetaan jumalalliseen ilmoitukseen. Rakenne on pyramidimainen ja sen eetos on juridinen. Jumalallisen yhteisön käsityksen toistetaan enyklikasssa Mystici Corporis (1943) ja Vatikaanin II kirkolliskokousta varten hahmotellussa luonnoksessa, mutta se hylättiin.
Kirkkokäsityksen muotoja > Moderni kirkkokäsitys > Jumalan kansa

Vatikaanin II kirkoliskokous toi raamatullisen käsitteen Jumalan kansasta etualalle. Painotus lisäsi roomalaiskatolisen kirkon tasa-arvoa ja antoi konsiilille mahdollisuuden korostaa kasteeseen perustuvaa oppia uskovien yleisestä pappeudesta, jota ei kuitenkaan integroitu ordinoituun pappeuteen.  Käsite tuo ekkelsiologian eskatologisen näkökulman.
Kirkkokäsityksen muotoja > Moderni kirkkokäsitys > Sakramentti

Vatikaanin II kirkolliskous kehitti kuvan kirkosta universaalina pelastuksen sakramenttina. Karl Rahner kehitti kuvaa kirkosta mysteerinä (lat. sacramentum, mysterion). Sen todellinen olemus ja salainen elämä on kätketty. Sakramenttina kirkko on toimiva symboli ja osa jumalallista pelastavaa itsekommunikaatiota. Se on vertauskuvallinen ilmentymä maailman liturgiasta, jossa jumalallinen armo jo toimii. Sakramenttina se liittyy yhteen kristologian ja pneumatologian kanssa.
Vatikaanin II kirkolliskokouksen mukaan kirkko on "ikään kuin" sakramentti, joka mahdollistaa kirkon sakramenttien liittymisen yhteisön elämään ja hierarkiseen virkaan.
Kirkkokäsityksen muotoja > Moderni kirkkokäsitys > Yhteisö

Ekumeeninen kuvaus kirkosta yhteisönä oli Vatikaanin II kirkolliskokouksen ajatus, vaikka sen vastapinoksi kehitettiin ajatus kirkosta hierarkisena yhteisönä. Martti Luther korosti käsitystä kasteessa luodusta yhteydestä Kristukseen ja kaikkiin pyhiin. Richard Hooker korosti todellista osallistumista Jumalan elämään armovälineiden kautta.
Anglikaanisen yhteisön Lambeth-konferenssi on toistuvasti ilmaissut, että kasteessa kristityt tulevat yhteyteen Kristuksen ruumiin kanssa. Ortodoksien synaksis-ajatuksen mukaan Pyhä Henki on läsnä jokaisessa eukaristiassa. Yhteyden teologian lähtökohta on molemminpuolinen kasteen sakramentin tunnustaminen, ja siksi eukaristinen yhteys on välttämätön.
Yhteysajatusta ovat kehittäneet eteenpäin J. Zizioulas (ortodoksi), J.-M. R. Tillard (roomalaiskatolinen) ja P. Avis (anglikaani). Sitä käsiteltiin toisen kansainvälisen anglikaanis-roomalaiskatolisen oppikeskustelukomission toisessa raportissa. Ekumeenisille hankkeille yhteys Kristukseen on keskeinen ajatus.
Allan Vainola

Allan Vainola (2018)
Allan Vainola (2006)
Allan Vainola (vuoteen 1975 Allan Annus, s. 11. maaliskuuta 1965 Tartto) on virolainen kitaristi, laulaja ja säveltäjä. Vainola on soittanut monissa virolaisissa yhtyeissä, joista tunnetuin on Vennaskond. Vainola on myös laulaja Virossa isoa suosiota saavuttaneissa yhtyeissä Metro Luminal sekä Sõpruse Puiestee. Vainola on tehnyt myös teatterimusiikkia.
Vainola liittyi Vennaskondaan tammikuussa 1991 ja heti seuraavassa yhtye muutti Suomeen, jossa asuivat Turussa, Lahdessa, Vaasassa ja Oravaisissa lokakuuhun 1992 asti.
Perhe

Allan Vainola avioitui runoilija ja lastenkirjailija Kätlin Vainolan (o.s. Kõlamets; kirjailijanimeltään Marie Myrk; s. 1978) kanssa 11. maaliskuuta 2002 Haapsalussa. Heillä on kaksi poikaa (s. 2004 ja 2010). Vainolan vanhin poika Hyrr-Innokent Vainola (s. 29. maaliskuuta 1991) on laulaja-kitaristi. Hyrr-Innokent oli aikanaan listattuna Viron oudoimpana nimenä, jossa muinaisskandinaavinen Hyrr yhdistyy Vainolan ihaileman venäläisen näyttelijän Innokenti Smoktunovskin nimeen.
Vainolan yhtyeet

Ajutine Valitus (1980–1981)
Velikije Luki (1982–1983)
Terendus (1984–1985)
Ükskõik (1986–1988)
Metro Luminal (1988–1996; 2013–)
Vennaskond (1990–1995; 1998–2004; 2010–)
Alumiinium
Sinu Sädelev Sõber (1994–)
Sõpruse Puiestee (2002–)
The Flowers of Romance (2004–2008)
Vainolalla on myös vuodesta 2007 ollut kaksi muuta projektiyhtyettä Kelder sekä Unenäopüüdjad.
Aiheesta muualla

Allan Vainolan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kauhun vuodenajat

| Kauhun vuodenajat 1–2> Different Seasons |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Stephen King
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu draama jännitys
Kustantaja:  Viking Press
Julkaistu:  1982
Sivumäärä:  527
ISBN:  978-0-670-27266-2
Suomennos
Suomentaja:  Tapio Tamminen
Kansitaiteilija:  Kari T. Leppänen (I) Peter Mustonen (II)
Kustantaja:  Book Studio
Julkaistu:  1992
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  319 (I) 287 (II)
ISBN:  951-611-463-6 (I) 951-611-848-8 (II)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Toisen osan kansi.
Kauhun vuodenajat (engl. Different Seasons) on Stephen Kingin vuonna 1982 julkaistu pienoisromaanikokoelma, joka julkaistiin suomeksi kahdessa osassa: Kauhun vuodenajat ja Kauhun vuodenajat 2.
Kokoelma sisältää seuraavat pienoisromaanit:
Rita Hayworth ja Shawshankin vankila (engl. Rita Hayworth and Shawshank Redemption)
Mallioppilas (engl. Apt Pupil)
Ruumis (engl. The Body)
Hengitystekniikka (engl. The Breathing Method)
Lisäksi kirjan kaksi ensimmäistä pienoisromaania, Rita Hayworth ja Shawshankin vankila ja Mallioppilas, on julkaistu myös samoissa kansissa nimillä Mallioppilas ja Rita Hayworth – Avain pakoon. Rita Hayworth – Avain pakoon -kirjassa Mallioppilas-pienoisromaani on nimellä Etevä oppilas.
Elokuvaversiot

Hengitystekniikka-tarinaa lukuun ottamatta muista tarinoista on tehty elokuva, joista tunnetuimmat ovat Rita Hayworth – avain pakoon ja Stand by Me – viimeinen kesä. Kaikkiaan kirjan pienoisromaaneista on siis tehty kolme elokuvaa:
Stand by Me – viimeinen kesä (ohj. Rob Reiner, 1986)
Rita Hayworth – avain pakoon (ohj. Frank Darabont, 1994)
Mallioppilas (ohj. Bryan Singer, 1998)
Romanian jalkapallomaajoukkue

Romanian jalkapallomaajoukkue edustaa Romaniaa kansainvälisissä jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Se on pelannut seitsemän kertaa maailmanmestaruuskilpailuissa ja kuusi kertaa Euroopan-mestaruuskilpailuissa. Joukkue on yltänyt puolivälieriin MM-kilpailuissa 1994 ja EM-kilpailuissa 2000, ja myös EM-kilpailuissa 1984 se oli kahdeksan parhaan joukossa selviydyttyään kahdeksan joukkueen lopputurnaukseen.
Menestys arvokisoissa > Maailmanmestaruuskilpailut

1930 – 1. kierros
1934 – 1. kierros
1938 – 1. kierros
1950 – Ei osallistunut
1954–1958 – Ei selviytynyt karsinnoista
1962 – Vetäytyi
1966 – Ei selviytynyt karsinnoista
1970 – 1. kierros
1974–1986 – Ei selviytynyt karsinnoista
1990 – 2. kierros
1994 – Puolivälierät
1998 – 2. kierros
2002–2022 – Ei selviytynyt karsinnoista
Menestys arvokisoissa > Euroopan-mestaruuskilpailut

1960–1980 – Ei selviytynyt karsinnoista
1984 – 1. kierros
1988–1992 – Ei selviytynyt karsinnoista
1996 – 1. kierros
2000 – Puolivälierät
2004 – Ei selviytynyt karsinnoista
2008 – 1. kierros
2012 – Ei selviytynyt karsinnoista
2016 – 1. kierros
2020 – Ei selviytynyt karsinnoista
2024 – Neljännesvälierät
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ottelut vuoteen 2008 (RSSSF)
Maankaltainen planeetta

Aurinkokunnan maankaltaisten planeettojen kokovertailu. Vasemmalta: Merkurius, Venus, Maa, Mars.
Maankaltainen planeetta eli kiviplaneetta tai terrestrinen planeetta (engl. terrestrial planet) on Maan, Venuksen, Marsin ja Merkuriuksen tyyppinen planeetta, jolla on enimmäkseen raudasta ja jossain määrin myös muista metalleista muodostunut ydin, kiviaineksesta muodostunut sula vaippa sekä kiinteä kuori. Suurin osa maankaltaisten planeettojen aineesta on yleensä silikaattikiveä.
Vaikka niin kutsuttuja supermaapalloja jo tunnetaankin, toistaiseksi varmoja havaintoja varsinaisista maankaltaisista planeetoista muissa aurinkokunnissa ei ole. Helmikuussa 2009 julkaistu CoRoT-Exo-7b on kuitenkin suurella todennäköisyydellä ensimmäinen tällainen. Havaintojen puuttuminen on kuitenkin ennen kaikkea tekninen ongelma: maankaltaisten planeettojen pieni massa ja läpimitta tekevät toistaiseksi niiden havaitsemisen liian vaikeaksi. Tilanteen voidaan odottaa muuttuvan uuden sukupolven etsintäteleskooppien myötä.
Määritelmä

Maankaltaisiksi planeetoiksi kutsutaan planeettoja, jotka muistuttavat Maata. Ne ovat kivi- tai metalliplaneettoja, joilla on kova kuori. Aurinkokunnan neljä maankaltaista planeettaa ovat Maa, Mars, Merkurius ja Venus. Eksoplaneetoista maankaltaisiksi sanotaan planeettoja, joiden säde on vähintään puolet Maasta ja enintään kaksi kertaa Maan säde. Isompia kiviplaneettoja kutsutaan supermaiksi.
Maankaltaistet planeetat ovat muodostuneet pääosin silikaattikivistä tai metallista, mikä erottaa ne kaasuplaneetoista. Maankaltaisten planeettojen rakenne on keskenään samansuuntainen. Niiden ydin on metallinen, usein rautainen. Sitä ympäröi silikaattinen vaippa. Kovassa kuoressa on erilaisia pinnanmuotoja, kuten kanjoneita, kraattereita ja tulivuoria. Maankaltaisten planeettojen kaasukehä on syntynyt vasta planeetan muodostumisen jälkeen vulkanismin tai komeettojen törmäyksen seurauksena, kun taas kaasujätteläisten kaasukehä on jäänne alkuperäisestä tähtisumusta.
Maankaltaisten planeettojen luokitteluksi on esitetty useita kategorioita. Silikaattiplaneettoja ovat Aurinkokunnan maankaltaiset planeetat. Tämän lisäksi on erilaisia teoreettisia planeettamalleja. Rautaplaneetta on planeetta, joka on muodostunut lähes kokonaan raudasta. Sen tiheys on selvästi suurempi kuin muilla samanmassaisilla planeetoilla. Rautaplaneettoja saattaa syntyä erittäin lähellä keskustähteä, ja esimerkiksi Merkuriuksen metalliydin vastaa 60–70 prosenttia koko taivaankappaleen massasta.
Ytimettömät planeetat ovat planeettoja, joissa ei ole ollenkaan metalliydintä. Ne ovat pääosin silikaattikiveä, ja niitä saattaa syntyä planeettakunnan reunoilla. Aurinkokunnassa ei ole ytimettömiä planeettoja, mutta kondriittimetoriitit ovat yleisiä. Hiiliplaneetta on puolestaan teoreettinen planeettaluokka, johon kuuluu taivaankappaleet, joilla on metalliydin ja hiilipohjaisista mineraaleista koostuva vaippa.