stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oskar Sippola

Oskar Isak Sippola (21. elokuuta 1896 Alatornio – 6. kesäkuuta 1970) oli suomalainen jääkärieversti. Hän oli sotilaskoulutuksen ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Hän oli osana luomassa itsenäisen Suomen tykistöä. Hän osallistui Suomen sisällissotaan jääkäritykistössä ja myöhempiin sotiin divisioonan ja armeijakunnan tykistökomentajana. Sotilasuransa hän päätti sotilasläänin komentajana.
Perhe ja opinnot

Sippolan vanhemmat olivat puuseppä Kristian Konstantin Sippola ja Erika Serafina Isakson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elisa Margareta Virtanen. Hän kävi Tornion keskikoulun ja Tampereella teknillistä opistoa sekä suoritti kahdeksannen luokan kurssin Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa vuonna 1924. Tykistöupseerien täydennyskurssi Sippola suoritti vuonna 1920 ja Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1928 sekä Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1930.
Jääkärikausi

Sippola liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 28. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 13. joulukuuta 1916. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Sippola saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Jääkäritykistön 3. patteriin ja osallistui sen riveissä taisteluihin Kurussa, Muroleessa, Viljakkalassa ja Ylöjärvellä sekä Tampereella. Hänet siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen suoritetussa tykistön uudelleen järjestelyssä 3. jääkäripatteriston 5. patteriin ja osallistui patterin jaosjohtajana osaa Viipurin taisteluihin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sippola palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet siirrettiin myöhemmin kenttätykistörykmentti 1:een, jossa hänet määrättiin 25. elokuuta 1918 alkaen 2. patterin päälliköksi. Patteriston komentajaksi hänet nimitettiin 1. tammikuuta 1921 alkaen IV patteristoon. Tykistörykmentistä hänet siirrettiin Kenttätykistön kapitulanttikoulun johtajaksi 17. syyskuuta 1924 alkaen. Edelleen hänet siirrettiin tykistölinjan johtajaksi Taistelukouluun 29. kesäkuuta 1928 alkaen. Sippola nimitettiin patteriston komentajaksi kenttätykistörykmentti 3:n II patteristoon 27. elokuuta 1929 alkaen, josta hän siirtyi niin ikään patteriston komentajaksi Raskaan tykistörykmentin I patteristoon 13. helmikuuta 1930 alkaen, Raskaasta tykistörykmentistä hänet siirrettiin komentajaksi Kenttätykistörykmentti 3:n II patteristoon 18. heinäkuuta 1930 ja nimitettiin Turun pohjoisen sotilaspiirin päälliköksi 10. tammikuuta 1936.
Talvi- ja jatkosota

Sippola osallistui talvisotaan 5. divisioonan tykistökomentajana ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän toimi II armeijakunnan tykistökomentajana. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin IV armeijakunnan (nimi myöhemmin Kannaksen ryhmä ja uudelleen IV armeijakunta) tykistökomentajaksi. Sotien jälkeen hän toimi armeijakunnan tykistökomentajana vuoteen 1948 saakka, jolloin hänet nimitettiin Pohjois-Suomen sotilasläänin komentajaksi, jossa tehtävässä hän palveli vuoteen 1956 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet on haudattu Hämeenkyröön.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 28. huhtikuuta 1918  Luutnantti 24. joulukuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1920  Majuri 6. joulukuuta 1924  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1933  Eversti 1940 |      |  Suomen Leijonan komentajamerkki  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Kavaljeeri (juoma)

| Kavaljeeri |
| --- | --- |
Tyyppi:  kuohuviini
Valmistaja:  Chymos
Alkuperä:   Suomi
Valmistus aloitettu:  1980
Valmistus lopetettu:  2008
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kavaljeeri oli Chymoksen kuohuviini, joka oli myynnissä 1980–2008.
Kavaljeeria alettiin kehittää vuonna 1977 ensimmäiseksi Chymoksen kuohuviiniksi. Se valmistettiin valkoherukasta ja karviaisista pullokäymismenetelmällä. Se tuli markkinoille kesällä 1980. Raaka-aineet saatiin Chymoksen sopimusviljelijöiltä, ja tarvittavaa tietämystä oli omasta takaa. Kavaljeeri kehitettiin kilpailijaksi Marlin tankkikäymismenetelmällä valmistetulle Elysée-kuohuviinille, joka oli samppanja- ja kuohuviinimarkkinoilla ainoa kotimainen vaihtoehto. Kun tieto uuden tuotteen kehittelystä lipsahti Marlin johtajiston tietoon, se ei lainkaan ymmärtänyt, miksi Alko hyväksyi Elyséelle kilpailijan. Chymoksella vakuuteltiin, että Kavaljeeri lisää kuohuviinien myyntiä, josta myös Marli hyötyy. Näin myös tapahtui.
Tuotteen nimen ideointi pyöri alusta lähtien ratsuväkiaiheen ympärillä, koska Chymoksen naapurina Lappeenrannan varuskunnassa oli Uudenmaan rakuunapataljoona. Varuskunnan ullakolta löytyi pölyinen kirja, jonka yhdellä sivulla oli kuva ratsumiehestä hevosen selässä. Samppanja on kotoisin Ranskasta, ja ranskalaiset ratsuväkimiehet (Le Chevalier) avasivat voitokkaan taistelun jälkeen samppanjapullon miekalla. Chymoksen pakkaussuunnittelija ja graafikko Aimo Vuorinen huomasi, että kavaljeeri tarkoittaa sekä herrasmiestä että ratsumiestä. Kuohuviinin nimi oli syntynyt. Vuorinen suunnitteli etiketin 30-vuotisen sodan aikaisen kuvan pohjalta, joka esitti sotamarsalkka Juhana Banéria hevosen selässä. Kavaljeeri voitti ensimmäisen palkinnon kuohuviinien sarjassa viinialan messujen yhteydessä järjestetyissä kilpailuissa sekä Ljubljanassa silloisessa Jugoslaviassa että Barcelonassa Espanjassa.
Myöhemmin tulivat Kulta-Kavaljeeri (valkoherukka ja lakka) sekä Rosé-Kavaljeeri (valkoherukka ja punaherukka). Kaikki Kavaljeerit ovat poistuneet Alkon valikoimista n. vuonna 2008.
Suomen talvisodassa saama sotasaalis

Läntisen Lemetin motista sotasaaliina saatu neuvostoliittolainen BT-5-hyökkäysvaunu.
Suomalaissotilaat tutkivat Raatteen tieltä haltuunsa saamaa hylättyä neuvostoliittolaista T-26-panssarivaunua.
Sotasaaliina suomalaiset hankkivat talvisodan aikana runsaasti kipeästi kaipaamaansa kalustoa, muun muassa panssarintorjuntaan, jota ei lähtökohtaisesti oltu halukkaita luovuttamaan muiden yksiköiden tarpeisiin.
Virallisten tilastojen mukaan suomalaiset saivat talvisodan aikana sotasaaliikseen seuraavia määriä kalustoa:
Kiväärejä 25 248 kpl
Pikakiväärejä 1 574 kpl
Konekiväärejä 954 kpl
Panssarintorjuntatykkejä
37 mm:n aseita 2 kpl
45 mm:n aseita 123 kpl
Kranaatinheittimiä
50 mm:n aseita 31 kpl
82 mm:n aseita 63 kpl
Kenttäkanuunoita 89 kpl (yleensä 76,2 mm)
Kenttähaupitseja 35 kpl (yleensä 122 mm)
Raskaita kenttähaupitseja 14 kpl (yleensä 152 mm)
Lisäksi osa heti käyttöön otetusta sotasaalismateriaalista tuhoutui tai katosi ja osa jopa ajautui henkilökohtaisena sotasaaliina kotialueelle, joten sotasaaliin määrä on ollut mainittuja lukuja suurempi.
Lisäksi esim. 1.Pans.K. sotapäiväkirjojen mukaan sotasaaliiksi saatiin muutamia vaurioituneita panssarivaunuja, torneja, tykinputkia, ammuksia, radioita ynnä muita tarvikkeita. Panssarivaunut lähetettiin korjattavaksi junalla muun muassa Varkauteen ja Viipuriin.
Sotasaaliin pääosa saatiin IV Armeijakunnan, Ryhmä Talvelan ja Pohjois-Suomen Ryhmän alueelta. Niin sanotut mottitaistelut tuottivat suuren osan saadusta saaliista. Esimerkiksi Ryhmä Talvelan vastahyökkäyksessä Tolvajärven–Ägläjärven taisteluissa saatiin runsas sotasaalis. Samoin Suomussalmen ja Raatteen tien taisteluissa eversti Hjalmar Siilasvuon johtamat joukot kuten 9. divisioona saivat suuren sotasaaliin.
Laatokan Karjalan mottitaistelut

Laatokan Karjalassa IV Armeijakunnan vastahyökkäyksen seurauksena syntyi useita motteja, joiden kukistaminen liian vähäisen tykistökaluston ja panssarivaunujen puutteen vuoksi oli hankalaa ja suuria henkilöstömenetyksiä aiheuttavia.
Laatokan Karjalan mottitaistelut > Luettelo Laatokan Karjalassa kukistetuista moteista

Koposenselkä: kukistui 20. tammikuuta 1940
Pieni-Kelivaara: kukistui 28. tammikuuta 1940
Läntinen Lemetti (länsiosa): kukistui 2. helmikuuta 1940
Läntinen Lemetti (loppuosa): kukistui 4. helmikuuta 1940
Lemetin tienhaara: kukistui 8. helmikuuta 1940
Lavajärvi: kukistui 16. helmikuuta 1940
Rykmenttimotti: kukistui 18. helmikuuta 1940
Konnunkylä: kukistui 21. helmikuuta 1940
Saarijärvi: kukistui 22. helmikuuta 1940
Itäinen Lemetti: kukistui 29. helmikuuta 1940
Siuron työväentalo

| Siuron työväentalo |
| --- | --- |
 Siuron työväenyhdistyksen työväentalo 1930-luvulla.
Sijainti:  Nokia (ent. Pohjois-Pirkkala)
Valmistumisvuosi:  1907
Purkuvuosi:  1971
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siuron työväentalolla vietettiin äitienpäivää 8.5.1938.
Siuron työväentalon muistolaatta.
Siuron Työväentalo valmistui Pohjois-Pirkkalan kunnan, nykyisen Nokian kaupungin, alueelle vuonna 1907 talkoovoimin.
Historia

Talo rakennettiin korkealle Siuron kallion laelle, josta oli hyvä näköala Siuronkoskelle, Kulovedelle ja Jokisjärvelle. Kokemäenjoen vesistö oli sen ajan hyvä infrastruktuuri, joten Siuron kylän toiminta vilkastui sitä myötä myös. Tampere–Pori-rautatien rakentaminen vuonna 1895 Siuroa ohittamaan lisäsi asutusta kosken ympäristössä. Toiminta alueella vilkastui. Siuron kylä ja Siuron kirkko kuuluivat Pohjois-Pirkkalan kuntaan ja Hämeen lääniin. Siuronkosken toisella puolella oleva Kuljun kylä oli osa Satakunnan lääniä. Siuron alueella oli useita isoja kartanoita, joilla oli torppareita työssä.
Rakennus

Siuron Työväenyhdistys alkoi rakentaa työväentaloaan 1906. Rakennustoimikunta päätti 2. syyskuuta 1906 hankkia talon suunnittelua varten piirustukset Lempäälän ja Nokian, silloisen Pirkkalan, työväentaloista. Talkootyöt jatkuivat vuoteen 1909 saakka. Vuonna 1917 toiminnan vilkastuessa talon eteläpäätyyn rakennettiin kaksikerroksinen, taitekattoinen lisärakennus, jossa oli näyttämö ja kokoushuone. Talon takana oli 5–7 yleistä kaivoa, joista asukkaat saivat hakea käyttövetensä. Tosin kesäisin ne tyhjenivät, jolloin vettä sai apteekista. Talon katto korjattiin vuonna 1952.
Talosta on jäljellä enää muistolaatta Siuron kallion kyljessä, kun talo purettiin heinäkuussa 1971. Vanhasta puretusta talosta on kuva vuodelta 1926 sekä muistolaatta, joka paljastettiin vuonna 1990 sisällissodan 1918 uhrien muistoksi. Muistolaatan teetti Otto Ritamäki.
Toiminta

Sosialidemokraattista nuorisotoimintaa alettiin harjoittaa heti yhdistyksen perustamisen jälkeen vuodesta 1904 alkaen. Sisällissodan aikana työväentalo oli vallattu vankileirinä, jonka vankeja myös teloitettiin. Vankeina oli yli sata henkilöä, joista 27. maaliskuuta – 26. huhtikuuta 1918 välisenä aikana teloitettiin Siurossa ja Kuljussa 28 vankia. Toiminta Siuron työväentalolla vilkastui 1920- ja 1930-luvuilla. Työväenjärjestöjen lisäksi tiloja käyttivät Siuron Tuiskun urheilijat ja voimistelijat. Juhlia pidettiin, näytelmäpiiri toimi tiloissa ja näytelmävierailijoita saatiin myös hyvin. Näytelmien ohjaajia vieraili usein Tampereelta. Tiloissa toimivat kirjasto, lukupiiri, työväenopisto ja sanomalehden toimitus.
Elokuvien esittäminen aloitettiin Siuron työväentalossa 1. huhtikuuta 1961. Elokuvatilan vuokrat jäivät maksamatta ja vuokralainen lähti pakoon. Näin alkoi työväentalorakennuksen alamäki. Nokian kauppala eikä SDP suostuneet osallistumaan talon ylläpidon kuluihin. Toiminta ahtaissa tiloissa hiipui. Työväentalo purettiin heinäkuussa 1971 Nokian kauppalan toimesta, kun kauppala oli ostanut tontinkin.
Väinö Sipilä

| Väinö Sipilä |
| --- | --- |
 Väinö Sipilä Amsterdamin olympialaisissa 1928
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. kesäkuuta 1897 Pälkäne, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 12. syyskuuta 1987 (89 vuotta) Pälkäne
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  175 cm
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Tampereen Pyrintö Pälkäneen Lukko
Kilpauran kesto:  1916–1932
Saavutukset
Ennätykset:  2 maailmanennätystä (20 000 m (1925) ja 30 000m (1928))
Väinö Jeremias Sipilä (24. joulukuuta 1897 Pälkäne – 12. syyskuuta 1987 Pälkäne) oli suomalainen kestävyysjuoksija, joka tunnetaan myös nimillä Pälkäneen hirvi ja Pälkäneen orhi.
Urheilusaavutukset

Hänen parhaat kansainväliset saavutuksensa olivat 20 000 m:n ja 30 000 m:n maailmanennätykset sekä neljäs sija Pariisin olympialaisten 10 000 m:llä. Sipilä osallistui myös Amsterdamin (1928) olympialaisiin. Lisäksi hän voitti muun muassa neljästi maastojuoksun Suomen mestaruuden. Hän voitti kolme kertaa Suomen Urheilulehden maratonin eli 25 000 metrin katujuoksun 1920-luvulla ja saavutti näin kiertopalkintona olleen ”Mäntysen Hirven”-pienoispatsaan.
Sipilä edusti aktiiviuransa aikana Tampereen Pyrintöä ja toimi myöhemmin Pälkäneen Lukossa, muun muassa seuran puheenjohtajana 1940–1961.
Pesäpallo

Väinö Sipilä pelasi pesäpalloa vuonna 1922 Toijalan suojeluskunnan joukkueessa ja voitti samana vuonna SM-hopeaa pesäpallon Suomen mestaruuskilpailuissa.
Huomionosoitukset

Väinö Sipilä on palkittu Suomen urheilun kultaisella ansioristillä.
Väinö Sipilän kotipaikkakunnalla Pälkäneellä on nimetty hänen lenkkeilymaastoonsa johtava tie Väinö Sipilän tieksi. Pälkäneen urheilukentän laidalla on Anitta Toivion veistämä kolmen pienveistoksen sarja, joista yksi esittää Sipilää ja kaksi muuta pikaluistelija Toivo Salosta ja paralympialaisvoittaja Jouko Gripiä.
Huomionosoitukset > Saavutukset

Yleisurheilu :
SM-kultaa:
10 000 m (1923) ja 25 000 m (1925)
SM-hopeaa:
5 000 m (1922, 1923 ja 1924)
10 000 m (1922 ja 1924)
3 000 estejuksu (1924)
25 000 m (1926, 1928 ja 1932)
SM-pronssia:
10 000 m (1921 ja 1928)
25 000 m (1927)
Pesäpallo :
1 SM-hopea: 1922
Sukulaiista

Väinö Sipilä tytär Leena myöh. Hussa oli aitajuoksija osallistuen Helsingin olympialaisiin 80 metrin aitajuoksussa ja pikaviestissä. Toinen tytär Hely myöh. Saarinen oli myös pika-aituri ja saavuti SM-mitaleita 1950-luvun alussa. Väinön vanhemi veli Toivo Sipilä saavutti myös SM-viesteissä radalla ja maastossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Väinö Sipilä Wikimedia Commonsissa
Väinö Sipilä, "Pälkäneen Hirvi", Pohjois-Hämeen juoksu-urheilun uranuurtaja, maailmanennätysmies, neljännesvuosisadan kilparadalla, Aamulehti, 08.08.1937, nro 210, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seppo Hakala

Seppo Hakala (9. elokuuta 1942 – 15. maaliskuuta 1991) oli suomalainen iskelmälaulaja ja basisti, joka vaikutti myös Purema-yhtyeessä. Hän oli myös yksi Pori Jazz -festivaalin perustajista.
Ura

Hakala teki ensimmäiset levytyksensä PSO-levy-yhtiölle tammikuussa 1961. Ensisinglellä julkaistiin käännösversio Elvis Presleyn hitistä Wooden Heart (suom. Puusydän) sekä myöhemmin ikivihreäksi, joskaan ei Hakalan tulkintana, noussut käännös The Brothers Four -yhtyeen kappaleesta Green Fields (suom. Vihreät niityt). Puusydämestä tuli varsin suosittu. Ensilevytyksen jälkeen Hakala levytti vielä neljä singleä. Näistä muita suositummaksi nousi käännöskappale Sydämeni jäi Sorrentoon.
Seppo Hakala oli yksi 1970-luvun puolivälissä perustetun Purema-yhtyeen perustajajäseniä. Hän oli mukana yhtyeessä vuoteen 1983 saakka, jolloin Hakala halvaantui. Seppo Hakala kuoli vuonna 1991.
Thrills in the Night

| ”Thrills in the Night” Kiss |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Animalize
 B-puoli: ”Burn Bitch Burn”
 Julkaistu: 1985
 Formaatti: 7" single, 12" maxi-single
 Tekijä(t): Paul Stanley, Jean Beauvoir
 Tuottaja(t): Paul Stanley
 Tyylilaji: hard rock, glam metal
 Kesto: 03.57
 Levy-yhtiö: Mercury Records
Kissin muut singlet
| ”Heaven’s on Fire” 1984 | ”Thrills in the Night” 1985 | ”Tears Are Falling” 1985 |
Thrills in the Night on yhdysvaltalaisen Kiss-yhtyeen kappale vuonna 1984 ilmestyneeltä albumilta Animalize. Sen kirjoittivat yhteistössä Paul Stanley sekä Plasmatics-yhtyeen Jean Beauvoir, joka myös soittaa kappaleessa bassoa. Sanoituksen he tekivät puhelimen välityksellä. ”Thrills in the Night” kertoo kaksoiselämää viettävästä naisesta, joka päivisin tekee ahkerasti töitä ja öisin tyydyttää himojaan. Vuonna 1985 kappale julkaistiin singlenä, mutta se ei saavuttanut listasijoituksia.
Kappaleet singlellä > 7" single

A-puoli
Thrills in the Night – 3.57
B-puoli
Burn Bitch Burn – 4.38
Kappaleet singlellä > 12" maxi-single

A-puoli
Thrills in the Night – 4.18
B-puoli
Burn Bitch Burn – 4.38
Heaven’s on Fire – 3.18
Pekka Tuomisto (tietokirjailija)

Pekka Tuomisto (s. 1965 Kurikka) on suomalainen, antiikin Roomaa käsitteleviä tietokirjoja julkaissut tietokirjailija ja suomentaja. Hän on opiskellut klassista filologiaa Helsingin yliopistossa ja on oppiarvoltaan filosofian lisensiaatti. Tuomisto asuu Turussa.
Teoksia

Arto Kivimäki & Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4094-1
Pekka Tuomisto: Rooman kuningasaika.  Hämeenlinna:  Karisto, 2001.  ISBN 951-23-4212-X
Pekka Tuomisto: O tempora, o mores.  Hämeenlinna:  Karisto, 2002.  ISBN 951-23-4267-7
Pekka Tuomisto: Rooman konsulit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2002.  ISBN 951-23-4363-0
Pekka Tuomisto: Rooman diktaattorit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2003.  ISBN 951-23-4442-4
Arto Kivimäki & Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  (3. laajennettu painos)  Hämeenlinna:  Karisto, 2005.  ISBN 951-23-4546-3
Pekka Tuomisto: Kävelyretkiä antiikin Roomassa.  (1.-2. p)  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-2696-X
Suomennoksia

Petronius Arbiter: Satyricon.  (Kääntänyt ja selityksillä ja jälkisanalla varustanut Pekka Tuomisto)  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2553-X
Vanhan viisauden kirja : Florilegium Aboense sekä muita keskiaikaisia latinankielisiä sananlaskuja ja sanontoja.  (Koonnut, suomentanut ja selityksin varustanut Pekka Tuomisto)  Hämeenlinna:  Karisto, 2004.  ISBN 951-23-4443-2
Nautintojen kirja.  (Koonneet ja suomentaneet Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto)  Hämeenlinna:  Karisto, 2004.  ISBN 951-23-4542-0
Augustus (Rooman keisari): Yksinvaltiaan elämä ja teot (Res gestae Divi Augusti).  (Kääntänyt ja selityksillä ja jälkisanalla varustanut Pekka Tuomisto)  Helsinki:  Basam Books, 2009.  ISBN 978-952-5534-81-8
Niilo Hyytinen

Suomen valkoisen kaartin asemestari Niilo Hyytinen
Niilo Hyytinen (1895–1960) oli lappajärveläinen Suomen valkoinen kaartin asemestari ja Suomen armeijan kapteeni.
Hyytisen vanhemmat olivat Antti Hyytinen ja Lyydia Kärnä. Isä oli monipuolinen ja valistunut persoona, joka toimi vähtärinä, opettajana, harjoitti kirjakauppaa ja toimi vakuutusmyyjänä. Äidin Lyydia Kärnän veli jääkärikapteeni Toivo Kärnä oli Tuntemattomasta sotilaasta tutun kapteeni Kaarnan esikuva. Niilo Hyytinen aikoi opettajan uralle, mutta Suomen alkavat itsenäisyystaistelut veivät hänet ensin Saksanniemen Järjestyslipustoon eli ratsastavaan poliisikomennuskuntaan Porvooseen. Helsingissä koottu 350 miehen venäläisten hyvin aseistama punaisten joukko hyökkäsi 17. marraskuuta 1917 Saksanniemeen ja  nämä Saksanniemen jääkäreiksi kutsutut jääkärioppilaat joutuivat pakenemaan. He hakeutuivat eri reittejä valkoisten hallussa olleelle Pohjanmaalle, jossa joukko koottiin Lappajärvelle uudelleen Järjestyslipustoksi. Järjestyslipuston esikunta oli aluksi Hyytisen kotitalossa. Saksanniemen tapahtumista kertovat alkuperäisen Saksanniemen marssin sanat, jotka Hyytinen on tallentanut. Hyytisen ensimmäinen tehtävä oli Lappajärvellä etsiä yli 200 hevosille ja miehille majoitustilat Lappajärven taloista. Porvoossa alkanut ratsujääkärien koulutus jatkui Lappajärvellä Hyytiälän kylän pelloilla ja Lappajärven jäällä, johtajana Gaston Ahrenberg.
Vapaustaistelut alkoivat 28. tammikuuta 1918, ja  Suomen sotajoukkojen ylipäällikkö Mannerheim antoi käskyn tälle ensimmäiselle viralliselle suomalaiselle joukko-osastolle riisua aseista Lapualla olevat venäläiset joukot. Tästä alkoivat Hyytisen itsenäisyystaistelut. Sotatie johti sotilaskantakortin mukaan Kokkolaan, Seinäjoelle, Eräjärvelle, Orivedelle, Länkipohjaan, Kuhmalahdelle, Tampereelle ja edelleen aina Viipuriin saakka. Vuosina 1923–1926 Hyytinen toimi Valkoisen Kaartin esikunnassa, suoritti keskikoulun ja asemestarikurssin ja määrättiin upseerivakanssille Suomen Valkoisen Kaartin asemestariksi 1.1.1926. Tämän jälkeen Hyytinen toimi asekouluttajana ja asekoulun opettajana Hämeenlinnassa, josta talvisodan puhjettua kävi tie Karjalankannakselle.
Sotien aikana tehtävät vaihtelivat asekaluston huoltotarpeiden mukaan ja välillä piti olla rintamalla, mutta välillä töitä tehtiin Varkaudessa, jossa sijaitsi suuri asevarikko. Siellä huollettiin ja kunnostettiin rintamajoukkojen aseistusta. Sotien jälkeen Niilo Hyytinen työskenteli Pääesikunnan Aseteknillisellä osastolla ja jäi eläkkeelle kapteenin vakanssilta. Eläkepäivänsä Hyytinen vietti synnynkotinsa viereen rakentamassaan omakotitalossa Lappajärven Hyytiälässä, josta oli lähtenyt Suomen ensimmäisen virallisen joukko-osaston, Lappajärven ratsukoulun, mukana vapaussotaan 27.1.1918.
Kaliningradin alue

| Kaliningradin alue Калининградская область |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Kaliningradin alueen sijainti Venäjän federaatiossa.
 Koordinaatit: 54.7196°N, 20.5008°E 
Valtio:   Venäjä
Perustettu:  1946
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kaliningrad
 – suurin kaupunki:  Kaliningrad (431 902 as.)
 – kuvernööri:  Anton Andrejevitš Alihanov
Pinta-ala:  15 125 km²
Väkiluku (2010)  ():  941 873
 – väestötiheys:  62 as./km²
Kielet:  venäjä
BKT (2010):  195 063,2 milj. RUB
 – asukasta kohti:  207 101 RUB,  noin 5 074 EUR
Aikavyöhyke:  UTC+2 (MSK−1)
Symbolit:  
 – lippu:  Kaliningradin alueen lippu
 – vaakuna:  Kaliningradin alueen vaakuna
Lyhenteet:  
 – postitunnus:  236000–238999
 – rekisterikilven tunnus:  39, 91
 – ISO 3166:  RU-KGD
 
www.gov.kaliningrad.ru
Kaliningradin alue.
Kaliningradin alue (ven. Калинингра́дская о́бласть, Kaliningradskaja oblast) on Venäjään kuuluva hallinnollinen alue Baltian lounaisosassa Keski-Euroopassa. Alue on Venäjän läntisin osa ja maantieteellisesti eksklaavi eli se sijaitsee erillään muusta Venäjästä.
Neuvostoliiton hajotessa Kaliningradin alue jäi erilleen muusta Venäjästä. Matka Kaliningradista Venäjän muihin osiin on rajoja ylittämättä mahdollista vain meritse tai ilmateitse.
Historia

Alueen suurin kaupunki on Kaliningrad (ennen Königsberg), jolla on historiallista merkittävyyttä sekä Preussin aiempana tärkeänä kaupunkina että entisen Saksan provinssin, Itä-Preussin pääkaupunkina. Itä-Preussi oli Weimarin tasavallan entinen eksklaavi, jonka natsi-Saksa menetti ja josta tuli osa Neuvostoliittoa toisen maailmansodan aikana. Kaliningradin alue käsittää aiemman Itä-Preussin alueen pohjoisosan.
Toisen maailmansodan lopulla Neuvostoliiton puna-armeija valtasi alueen ja alueen saksalainen väestö pakeni lähes kokonaan. Vuonna 1945 pidetyssä Potsdamin konferenssissa liittoutuneet sopivat, että runsas kolmannes Itä-Preussista, pääkaupunki Königsberg mukaan lukien, siirtyi Neuvostoliitolle. Tämän jälkeen alue asutettiin uudelleen pääosin venäläisillä.
Vuonna 1946 alueesta tuli Venäjän neuvostotasavaltaan kuuluva Kaliningradin alue, joka nimettiin pääkaupunkiaan seuraten silloin edesmenneen Neuvostoliiton presidentin Mihail Kalininin mukaan. Sitten alue sulkeutui ulkomaalaisilta ja siitä tuli sotilaallistuneimpia alueita koko maassa. Baltijskista kehittyi 1950-luvulla Neuvostoliiton Baltian laivaston tärkein tukikohta. Kaliningradin aluetta tarjottiin neuvostoaikana Liettuan neuvostotasavallalle, mutta se ei ottanut aluetta vastaan, jotta Liettuan venäläisvähemmistö ei olisi kasvanut.