stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koronaviruspandemia Brasiliassa
Manausissa

Manausissa kuoli 28. huhtikuuta noin sata ihmistä päivässä, mikä oli kolminkertainen määrä normaaliin verrattuna. Ryöstöt lisääntyivät kaupungissa. Pormestari ei julistanut Manausiin ulkonaliikkumiskieltoa levottomuuksien pelossa. Jotkut Brasilian osavaltiot pyrkivät höllentämään rajoituksiaan toukokuussa. Sairaalaan ottamisen huippu oli Manausissa 22. huhtikuuta, jolloin sairaalaan joutui 83 ihmistä. Kuolleisuushuippu oli 15. toukokuuta, jolloin testein todettuja koronakuolemia tapahtui Manausissa 79.
Huhtikuussa Manausissa oli kuollut virallisten lukujen mukaan 532 koronavirukseen, mutta hautaustilastojen mukaan kuolleita oli edelliseen vuoteen verrattuna 1 564 enemmän. Tämä on 2,8 kertainen määrä verrattuna vuoden 2019 huhtikuuhun.
Kesäkuussa tautiin kuolleiden kokonaismäärä saattoi olla jopa 3 277, 126 % enemmän kuin niiden 1 448 kuolleen määrä, joilla tauti todettiin testillä. Yhteensä 23. helmikuuta – 13. kesäkuuta kuolemia oli Manausissa 100 % enemmän kuin normaalisti. Polttohautauksia yhteensä, mukaan lukien luonnolliset ja koronakuolemat, oli huhtikuussa 2 809, toukokuussa 2 359 ja kesäkuussa 1 100. Tämän mukaan pahin aalto oli huhti-toukokuussa.
Manausissa ei ollut isoja rajoitustoimia. Koronaepidemia alkoi melko nopeasti hiipua siellä. Kun toukokuussa oli 1 300 ihmistä sairaalahoidossa, elokuussa enää vain 300. Kenttäsairaala oli suljettu. Virus- ja vasta-ainetestien perusteella virus olisi levinnyt alle 20 %:iin väestöstä.
Manausissa kuoli noin sadasosa väestöstä koronavirukseen kevään-kesän 2020 aallossa. Joidenkin tutkijoiden mielestä Manausissa olisi saavutettu laumasuoja koronaviruspandemiaa vastaan. Koronaviruksen sai lopulta lääkäreiden arvion mukaan 66 % väestöstä. Laumasuojan hintana ollut kuolleisuus oli pienempää kuin länsimaissa, koska Brasiliassa odotettavissa oleva elinikä on vähäisempi kuin läntisissä teollisuusmaissa.
Joulukuussa 2020 oli yhä paljon tartuntoja, vaikka laumasuoja oli jo saavutettu. Tuolloin jopa 76 prosenttia asukkaista oli tutkimuksen mukaan sairastanut COVID-19:n, mutta uuden P.1-virusmuunnoksen takia toinen aalto oli vielä edellistä tuhoisampi. Käsitys laumasuojasta oli saanut ihmiset varomattomiksi. Sairaalat ja tehohoitopaikat täyttyivät, ja kuolinluvut olivat maailman korkeimpia. Brasilian terveysministeri Eduardo Pazuello arvioi, että virusmuunnos voi olla jopa kolme kertaa aiempaa tarttuvampi. Amazonasin ulkopuolella levisi toinen brasilialainen virusmuunnos, P.2. Manausiin julistettiin ulkonaliikkumiskielto iltakuudesta aamuun.
Hallituksen suhtautuminen

Brasilian presidentti Jair Bolsonaro vastusti alusta asti taudin leviämisen rajoitustoimia, koska ne uhkasivat ajaa maan talouden lamaan. Bolsonaro erotti rajoituksia vaatineen terveysministeri Luiz Henrique Mandettan 16. maaliskuuta.
Brasilian hallintoa on syytetty myös tartuntatilastojen piilottelusta ja taudin vähättelystä. Presidentti Bolsonaro on itse kutsunut tautia "pikkuflunssaksi" (port. gripezinha), ja 5. kesäkuuta maan terveysministeriön internetsivuilla olleet tartunta- ja kuolintilastot katosivat äkillisesti. Seuraavana päivänä sivut julkaistiin uudistettuina siten, että poissa oli koko epidemian ajalta kerääntynyt tieto sairastuneista ja kuolleista alueittain. Presidentin mukaan "aiemmilla luvuilla ole mitään merkitystä nykyisen tilanteen kannalta". Korkein oikeus kuitenkin pakotti terveysministeriön palauttamaan tiedot. Arvostelijoiden mukaan tilastointia muutettiin, koska Brasilian johto halusi piilottaa todelliset tautiluvut kansalta. Myös rajoituksia ja taloutta on alettu avata, vaikka epidemia pahenee maassa yhä.
Alkuperäiskansat

Koronavirus on levinnyt Brasiliassa myös Amazonin alueen alkuperäiskansojen keskuuteen. Tartuntoja on havaittu 76:ssa alueen 256 alkuperäisyhteisöstä. Yhteensä tartuntoja on yli 2 900 ja kuolleita 228, ja kasvu on kiihtynyt kahden viime viikon aikana. Leviämisen estäminen on vaikeaa, koska alkuperäisasukkaat elävät muita brasilialaisia tiiviimmin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koronaviruspandemia Brasiliassa Wikimedia Commonsissa
Coronavírus Brasil
| n k Koronaviruspandemia 2019– |
| --- | --- |
Virus:  SARS-CoV-2  koronavirukset 
Sairaus:  COVID-19  COVID-19-näytteenotto  rokote  COVID-19 eläimillä  COVID-19:n pitkäaikaiset ja pysyvät vaikutukset 
Suomessa:  koronaviruspandemia Suomessa  aikajana  toimenpiteet  strategia  etäopetus 
Muuta:  tapahtumahistoria  M/S Diamond Princess  Zhong Nanshan  infodemia  salaliittoteoriat  raskauden aikana  matkailijan koronatesti 
Muissa maissa:  Alankomaat  Argentiina  Belgia  Benin  Brasilia  Espanja  Fidži  Islanti  Intia  Iran  Italia  Itävalta  Japani  Kiina  Kreikka  Kolumbia  Meksiko  Norja  Papua-Uusi-Guinea  Peru  Pohjois-Korea  Puola  Ranska  Ruotsi  Saksa  Tanska  Taiwan  Tšekki  Turkki  Ukraina  Valko-Venäjä  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta  Yhdysvallat 
Koronaviruspandemian kehitys Brasiliassa huhtikuuhun 2020 saakka. Sininen käyrä tautitapaukset, punainen käyrä kuolemat. Viivat: ennustamiseen käytettäviä apusuoria. Pystysuora asteikko on logaritminen.
Matti Ijäs

| Matti Ijäs |
| --- | --- |
 Matti Ijäs huhtikuussa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1950 (ikä 74) Helsinki
Ammatti:  Elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Taiteilijanimet:  Tuovi Mäkipää-Hakola
Palkinnot
 Tampereen elokuvajuhlat: Kotimaisen kilpailun pääpalkinto Minä, siili ja trumpetti (1983) Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto Painija (1985) Parhaan käsikirjoituksen Jussi-palkinto Painija (1985)  Sokkotanssi (1999) Elokuvataiteen valtionpalkinto (2000)  Pro Finlandia (2002)  Kultainen Venla -elämäntyöpalkinto (2019) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Matti Kalevi Ijäs (s. 25. helmikuuta 1950 Helsinki) on suomalainen käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja.
Ijäksen elokuvien tyylilajin ja huumorin yhteydessä on usein viitattu Veijo Mereen. Hänen elokuviensa tarinoita luonnehditaan usein hillityn novellimaisiksi ja dialogia hersyvän moniulotteiseksi. Usein Ijäksen elokuvissa käsitellään syntymisen ja kuoleman tematiikkaa, alkamisia ja loppumisia. Näitä outoja, mutta lämpimän huumorin siivittämiä näkyjään Ijäs toteuttaa tarkoin, pienin keinoin.
Matti Ijäs on Suomessa Aki Kaurismäen ohella harvoja edelleen aktiivisia niin sanottuja auteur-ohjaajia; hän käsikirjoittaa ja ohjaa elokuvansa pääosin itse. Lisäksi auteur-statukseen kuuluu tekijän persoonallinen, valtavirran elokuvista poikkeava kerrontatyyli.
Ura

Matti Ijäs kasvoi Helsingin Töölössä arkkitehtiäidin ja armeijan rakennusmestarina toimineen isän viisilapsisessa perheessä. Hän ylsi uimahyppääjänä Pohjoismaiden nuorten mestariksi ja kiersi kesäisin Suomea pellehyppyseurueessa. Ijäs opiskeli tiedotusoppia Tampereen yliopistossa ja työskenteli Tukholmassa Ruotsin radiossa välillä tiskaajana, välillä suomenkielisen toimituksen reportterina. 1970-luvun alkupuolella Ijäs muutti kahdeksaksi vuodeksi Turkuun, jossa pääsi tekemään lastenohjelmia Ylen aluestudiossa muun muassa Pentti Järvisen ja Erkki Mäkisen kanssa. Ensimmäinen ohjaustyö oli Vieras poika, vuonna 1974 ensiesitetty dokumentti kymmenvuotiaasta chileläisestä pakolaisesta. Laajin projekti tältä ajalta oli neliosainen nuortensarja Läskilinssi (1976–1977). Hänen lastenelokuvansa saivat Tampereen lyhytelokuvajuhlilla monia palkintoja.
Ijäs toimi yhtenä neljästä käsikirjoittajasta János Zsombolyain elokuvassa Tullivapaa avioliitto (1980) ja käsikirjoitti yhdessä Mikko Niskasen kanssa tämän elokuvan Ajolähtö (1982).
1980-luvun alkupuolella Ijäs siirtyi TV1:n televisioteatteriin, jossa syntyi sarja omaleimaisia televisioelokuvia, kuten Venla-palkittu Viimeinen keikka (1984), Painija (1985) sekä kulttimainetta nauttiva Katsastus (1988), joka perustui Joni Skiftesvikin novelleihin.
Ijäksen ensimmäistä teatterielokuvaa Koomikko (1983) on pidetty hahmotukseltaan vielä jokseenkin haparoivana tuotoksena, mutta vuonna 1990 valmistunut Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa lunasti katsojien odotukset. Groteskin ja surrealistisen huumorin siivittämä elokuva sai hyvän vastaanoton, aivan kuten myös pari vuotta myöhemmin valmistunut Pilkkuja ja pikkuhousuja (1992).
Matti Ijäksen ura on jatkunut tasaisesti vuorotellen television ja teatterielokuvien välillä. Hetken aikaa Ijäs toimi myös TV1:n Kotikatu-sarjan ohjaajana 1990-luvun lopulla. Ijäksen tuoreemmista teatterielokuvista Sokkotanssi (1999) ja Haaveiden kehä (2002) keskittyvät kuvaamaan lapsen kokemusmaailmaa, kun taas televisioelokuvissa Pala valkoista marmoria (1998), Lahja (1997), Aita (2001) ja Tuulikaappimaa (2003) henkilökohtaisia irtiottojaan ottavat niin keski-ikäiset kuin vanhuksetkin.
Vuonna 2000 Ijäkselle myönnettiin elokuvataiteen valtionpalkinto. Vuonna 2002 hän oli yksi Pro Finlandia -palkituista. Ijäs sai vuonna 2019 Kultaisen Venlan elämäntyöstään.
Yksityiselämä

Matti Ijäs oli naimisissa näyttelijä Marja Packalénin kanssa. Ijäksen toinen vaimo on vuodesta 1993 ollut näyttelijä Milka Ahlroth ja heillä on yksi lapsi.
Matti Ijäksen tuotanto > Pitkät elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Ohjaaja | Käsikirjoittaja | Huomioitavaa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1980 | Tullivapaa avioliitto | Ei | Kyllä |  |
| 1982 | Ajolähtö | Ei | Kyllä |  |
| 1982 | Toto | Ei | Kyllä | käsikirjoitus salanimellä Tuovi Mäkipää-Hakola. |
| 1983 | Koomikko | Kyllä | Kyllä |  |
| 1990 | Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa | Kyllä | Kyllä |  |
| 1992 | Pilkkuja ja pikkuhousuja | Kyllä | Kyllä |  |
| 1999 | Sokkotanssi | Kyllä | Kyllä | Jussi-palkinnot 2000: Paras käsikirjoitus: Matti Ijäs. Humanismin käsi -palkinto (2000): Matti Ijäs. |
| 2002 | Haaveiden kehä | Kyllä | Kyllä | Anjalankosken elokuvapalkinto (2003): Matti Ijäs. |
| 2013 | Kaikella rakkaudella | Kyllä | Kyllä |  |
Matti Ijäksen tuotanto > Televisio ja lyhytelokuvat

Science Fiction (työryhmän jäsen, 1973)
Vieras poika (ohjaus ja suunnittelu, 1974)
Hessu Hepo saa uudet kengät (ohjaus ja suunnittelu, 1974)
Minikamera kiertää (tv-sarja, (ohjaus ja toimitus, 1975–1976)
Rauha – mikä se rauha oikein on (ohjaus ja suunnittelu, 1975)
Suutari eli nauravan kengän hymy hyytyy (työryhmän jäsen, 1976)
Suomuista elämää (ohjaus ja suunnittelu Pertti Melasniemen kanssa, 1976)
Polkupyörä (ohjaus ja toimitus, 1976)
Läskilinssi (käsikirjoitus ja ohjaus, 1976)
Laivanrakentaja (työryhmän jäsen, 1976)
Loruja ja lauluja kesästä (ohjaaja, 1976)
Pillipiipari (työryhmän jäsen, 1976)
Majakka (työryhmän jäsen, 1976)
Ilon ja surun rypyt (ohjaus ja suunnittelu Pertti Melasniemen kanssa, 1977)
Nyhverö Nyyssönen (tv-sarja, ohjaus ja suunnittelu, 1977)
Meiltäpäin (työryhmän jäsen, 1977)
Klovni joka kadotti naurunsa (ohjaus ja käsikirjoitus, 1977)
Virnusuinen nauru (ohjaus, 1977)
Loruja ja lauluja syksystä (ohjaus ja käsikirjoitus, 1977)
Loruja ja lauluja talvesta (ohjaus ja käsikirjoitus, 1978)
Loruja ja lauluja keväästä (ohjaus ja käsikirjoitus, 1978)
Taiteilijakuvia 1–2 (käsikirjoitus ja ohjaus, 1978)
Vonkalat (tv-sarja, käsikirjoitus jaksoihin 2 ja 4, 1978–1979)
Pelistä pois (ohjaus yhdessä Pentti Järvisen kanssa, 1979)
Aidan raosta peremmälle (ohjaus ja käsikirjoitus, 1979)
Hauen leukaluu (ohjaus ja käsikirjoitus, 1979)
Muni maailmani, muni (käsikirjoitus ja ohjaus, 1979)
Suomalaisia maisemia (ohjaus ja käsikirjoitus, 1980)
Naakka Mustakorppi (ohjaus, 1979)
Lompakko (käsikirjoitus, 1980)
Näyteikkuna (käsikirjoitus ja ohjaus, 1981)
Kehvelit (käsikirjoitus ja ohjaus, 1981)
Delegaatio (käsikirjoitus, 1982)
Ulosmittaajat (tv-sarja, käsikirjoitus yhdessä Sulevi Peltolan kanssa, 1982–1983)
Minä, siili ja trumpetti (käsikirjoitus ja ohjaus, 1983)
Viimeinen keikka (käsikirjoitus ja ohjaus, 1984)
Painija (käsikirjoitus ja ohjaus, 1985)
Kastematojen aika (ohjaus, 1986)
Siriuksen vieraat (ohjaus, 1987)
Katsastus (käsikirjoitus ja ohjaus, 1988)
Kolme yötä (ohjaus, 1989)
Jonakin päivänä (jakso tv-sarjassa Nuori rakkaus, ohjaus, 1994)
Johanneksen leipäpuu (käsikirjoitus ja ohjaus, 1994)
Pieniä valheita (käsikirjoitus ja ohjaus, 1994)
Marja (tuottaja, 1994)
Syrjähyppyjä (ohjaus, 1996)
Lahja (käsikirjoitus ja ohjaus, 1997)
Pala valkoista marmoria (ohjaus, 1998)
Aita (ohjaus, 2001)
Tuulikaappimaa (käsikirjoitus ja ohjaus, 2003)
Tarpeettomia ihmisiä (käsikirjoitus ja ohjaus, 2005)
Kolme suudelmaa (käsikirjoitus ja ohjaus, 2006)
Puolueet: Perintölakana (ohjaus, 2006)
Katve (ohjaus, 2007)
Enon opetukset (ohjaus, 2011)
Puolin ja toisin (ohjaus, 2013)
Hyvää joulua (käsikirjoitus ja ohjaus, 2015)
Orkesteri: The Everlast (ohjaus, 2015)
Aiheesta muualla

Matti Ijäs Elonetissä.
Matti Ijäs Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Matti Ijäs Ylen Elävässä arkistossa
| n k Parhaan ohjauksen Jussi-palkinnot |
| --- | --- |
1944–1959:  Hannu Leminen (1944)  Valentin Vaala (1945)  ei jaettu (1946)  Valentin Vaala (1947)  Roland af Hällström (1948)  ei jaettu (1949)  Toivo Särkkä (1950)  Matti Kassila (1951)  Valentin Vaala (1952)  Edvin Laine (1953)  Matti Kassila (1954)  Matti Kassila (1955)  Edvin Laine (1956)  Matti Kassila (1957)  ei jaettu (1958)  Jack Witikka (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Maunu Kurkvaara (1962)  Mikko Niskanen (1963)  Mikko Niskanen (1964)  ei jaettu (1965)  Risto Jarva (1966)  Mikko Niskanen (1967)  Risto Jarva ja Mikko Niskanen (1968)  Edvin Laine, Jörn Donner ja Timo Bergholm (1969)  Erkko Kivikoski (1970)  Risto Jarva (1971)  Mikko Niskanen (1972)  Erkko Kivikoski, Rauni Mollberg ja Veikko Kerttula (1973)  Rauni Mollberg (1974)  Jaakko Pakkasvirta ja Veikko Kerttula (1975)  ei jaettu (1976)  Heikki Partanen, Katariina Lahti ja Riitta Rautoma (1977)  Risto Jarva ja Rauni Mollberg (1978)  Timo Linnasalo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Pirjo Honkasalo, Pekka Lehto ja Erkko Kivikoski (1981)  Mikko Niskanen (1982)  Mika Kaurismäki (1983)  Heikki Partanen ja Tapio Suominen (1984)  Timo Humaloja (1985)  Matti Ijäs ja Rauni Mollberg (1986)  ei jaettu (1987)  Åke Lindman (1988)  Pekka Parikka (1989)  Pekka Parikka (1990)  Aki Kaurismäki (1991)  Mika Kaurismäki (1992)  Aki Kaurismäki (1993)  Veikko Aaltonen (1994)  Aleksi Mäkelä (1995)  Markku Pölönen 	(1996)  Aki Kaurismäki (1997)  Olli Saarela (1998)  Markku Pölönen (1999) 
2000–2019:  Olli Saarela (2000)  Olli Saarela (2001)  Jarmo Lampela (2002)  Aki Kaurismäki (2003)  Jarmo Lampela (2004)  Markku Pölönen (2005)  Aku Louhimies (2006)  Aku Louhimies (2007)  Petri Kotwica (2008)  Dome Karukoski (2009)  Klaus Härö (2010)  Dome Karukoski (2011)  Aki Kaurismäki (2012)  Maarit Lalli (2013)  Pirjo Honkasalo (2014)  Jukka-Pekka Valkeapää (2015)  Aleksi Salmenperä (2016)  Juho Kuosmanen (2017)  Antti-Jussi Annila (2018)  Aleksi Salmenperä (2019) 
2020–2039:  Miia Tervo (2020)  Zaida Bergroth (2021)  Juho Kuosmanen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Al-Nusran rintama

| Al-Nusran rintama |
| --- | --- |
 Al-Nusran rintaman lippu.
Tyyppi:  islamistinen terroristijärjestö
Toiminta-alue:    Syyria  Libanon
Jäsenet:  noin 5 000 (v. 2013)
Johtaja:  Abu Mohammed al-Joulani
Infobox OKNimi-testi OK: 
Al-Nusran rintama (arab. جبهة النصرة لأهل الشام‎, Jabhat an-nuṣra li-’ahl aš-Šām, ’Syyrian kansan voiton tukirintama’) oli Syyriassa toimiva jihadistijärjestö. Järjestö taisteli Syyrian sisällissodassa 2012–2016. Se oli islamistinen ja koostui sunneista ja salafisteista.
Järjestö erosi al-Qaidasta 2016, jolloin se muuttui Levantin valloituksen rintamaksi.
Rintaman perustaminen ja kasvu

Al-Nusran rintama teki 23. joulukuuta 2011 Damaskokseen kaksi itsemurhapommi-iskua, mikä aloitti Syyrian sisällissodassa terrorismin. Tätä al-Qaidaan liittyvää 6 000 – 10 000 miehen järjestöä pidettiin erittäin kyvykkäänä taistelussa. Järjestö julkisti olemassaolonsa 23. tammikuuta 2012. Al-Nusran rintama auttoi vuonna 2012 Vapaan Syyrian armeijaa Aleppon valtauksessa. Niinpä järjestön merkitys Syyrian kapinallisrintamassa kasvoi vuoden 2012 edetessä. Koska al-Nusran rintama teki monia pommi-iskuja Syyriassa ja oli al-Qaida-kytkentäinen, Yhdysvallat luokitteli al-Nusran rintaman terroristijärjestöksi. Muita Syyriassa vuoden 2013 alussa toimineita jihadistiryhmittymiä olivat Ahrar al-Sham ja Ghuraba al-Sham. Monet al-Nusran taistelijat syyllistyivät monenlaisiin rikoksiin, muun muassa šiiasiviilien ja -pappien murhiin ja kristittyjen murhiin mielessään etninen puhdistus.
Al-Nusran rintama ja Vapaan Syyrian armeija

Vapaan Syyrian armeija hyötyi al-Nusran rintaman sotilaiden kurinalaisesta ja ammattimaisesta sotimisesta. Monet Vapaan Syyrian armeijassa vierastivat ja pelkäsivät al-Nusran jyrkkää ajatusmaailmaa ja toimintatapoja, joihin kuuluvat itsemurhapommi-iskut. Vapaan Syyrian armeijan mielestä al-Nusra uhkasi kaapata vallankumouksen käsiinsä. Al-Nusra olikin murhannut ja uhannut murhata Vapaan Syyrian armeijan jäseniä, vaikka Vapaan Syyrian armeija ei ole al-Nusraa vastaan toiminut samalla tavoin. Aleppossa al-Nusra ja Vapaan Syyrian armeija olivat kiinteästi yhdessä. Monet FSA:laiset  liittyivät vuonna 2013 al-Nusraan. Vapaan Syyrian armeija kiisti antavansa keväällä 2013 aseita al-Nusralle, joka ei halunnut toimia sen organisaatiossa. Vapaan Syyrian armeija vetäytyi Alepposta vuonna 2014, jolloin sinne jäivät al-Nusran taistelijat ja muut islamistit.
Al-Nusra ja al-Qaida

Huhtikuussa 2013 Irakin islamilaisen valtion (ISI) komentaja Abu Bakr al-Baghdadi ilmoitti, että al-Nusran rintama on Irakin al-Qaidan jäsen. Abu Bakr ilmoitti kahden ryhmän yhdistyvän ja muodostavan Isis-järjestön (Irakin ja Levantin/Suur-Syyrian islamilainen valtio). Sen johtaja Abu Mohammed al-Joulani kielsi yhdistymisen ja ilmoitti olevansa uskollinen al-Qaidan johtajalle Aiman al-Zawahrille.
Abu Bakr matkusti pian Aleppoon ja alkoi värvätä al-Nusran jäseniä. Monien sen ulkomaalaisten jäsenten ilmoitettiin liittyneen Isisiin, kun taas monet syyrialaiset taistelijat eivät tahtoneet taistella al-Qaidan alaisuudessa ja liittyivät muihin islamistisiin prikaateihin. Myöhemmin Aiman al-Zawahiri kielsi järjestöjen yhdistämisen ja lähetti lähettilään sovittelemaan niiden välejä.
Jotkin al-Nusran yksiköt taistelivat Isisiä vastaan ja helmikuussa 2014 al-Qaida katkaisi välinsä Isisiin.
Al-Nusra rintaman johtaja Abu Mohammed al-Julani kertoi toukokuussa 2015 Al Jazeeralle antamassa haastattelussa saaneensa al-Qaidan komentaja Aiman al-Zawahrilta käskyn olla hyökkäämättä länsimaita vastaan. Sen sijaan al-Julanin mukaan ryhmän päätavoitteena oli Damaskoksen valtaaminen. Al-Julani kiisti myös niin sanotun Khorasan-ryhmän olemassaolon, jota Yhdysvallat on syyttänyt iskujen suunnittelusta ulkomailla.
Eroaminen al-Qaidasta ja nimen vaihdos

Al-Nusran rintama erosi al-Qaidasta kesällä 2016, jolloin se vaihtoi nimensä Levantin valloituksen rintamaksi. Tammikuussa 2017 Levantin valloituksen rintama muodosti neljän muun islamistijärjestön kanssa ”Levantin vapautusjärjestön” Hayat Tahrir al-Šamin.
Georges Duby

Georges Duby (1980)
Georges Duby (7. lokakuuta 1919 Pariisi – 3. joulukuuta 1996 Provence) oli ranskalainen keskiaikaan perehtynyt historioitsija, professori ja akateemikko.
Elämä

Duby oli lähtöisin pariisilaisesta käsityöläisperheestä ja nuoruudessaan hän menestyi erinomaisesti kansallisessa piirustuskilpailussa, sijoittuen palkinnoille.
Georges Duby valmistui kirjallisuuden opettajaksi 1942, sodan parhaillaan riehuessa ja Ranskan ollessa saksalaisten miehittämä. Valmistumisensa jälkeen hän aloitti uransa opettajana. Hän siirtyi opettajaksi yliopistoon saatuaan nimityksen assistentin virkaan sodan päätyttyä. Hän opetti Besançonin yliopistossa vuodet 1950―1951, ja sen jälkeen Aix-en-Provencessa, kaupungissa, jonka ympäristöön hän asettui lopullisesti asumaan.
Vuonna 1953 Duby väitteli kirjallisuuden tohtoriksi Sorbonnessa ja juuri tämän väittelyn jälkeen hänet nimettiin keskiajan historian professoriksi humanistiseen tiedekuntaan Aix-en-Provencen yliopistossa.
Opetustyö jatkui uudella foorumilla kun hänet äänestettiin keskiajan oppituolin haltijaksi College de Farnceen 1970. Melkoisen pian, eli 1974 hänet äänestettiin jäseneksi Ranskan kirjoitus- ja kaunokirjallisuusakatemiaan. Varsinaiseen Ranskan akatemiaan, kuolemattomaksi kuolemattomien joukkoon, hän pääsi 1987.
Tuotanto

Historiantutkimuksessa Duby keskittyi 900–1200-lukuihin Länsi-Euroopassa ja eritoten syntymässä olevaan Ranskaan. Tuotantonsa välityksellä, kuin myös historianmetodologisilla kirjoituksillaankin, Duby kuului Annalistisen koulukunnan etevimpiin kirjoittajiin.
Kirjoittajana Duby on tyyliltään lähes ylivoimainen omana aikanaan. Sen lisäksi hänen mahtavaa tietämystään ja oppineisuuttaan käytettiin myös dokumentaarisissa televisio-ohjelmissa ja historiallisissa sarjoissa. Näin hän ansioitui myös historian popularisoinnin vaikeassa tehtävässä.
Tuotannossaan Duby käytti lähdemateriaalina hyvin radikaalilla tavalla uusia ja erilaisia lähteitä. Eritoten ns. monumentit olivat keskeisiä hänen lähdemateriaalissaan. Tietenkin hän myös taitavalla tavalla käytti vanhoja asiakirjalähteitä, joiden uudenlainen luentatapa antooi myös uudenlaisia tuloksia.
Suuria ansioita Duby hankki myös kirjoittamalla historian unohdetuista ryhmistä, kuten esimerkiksi naisista. Useissa teoksissaan on esillä naisen historiaa tai ainakin historia, jossa naisella on hyvin keskeinen rooli. Myös miesyhteiskuntaa käsittelevissä teoksissa tulee mielenkiintoisella tavalla usein esiin myös yhteiskunnassa toiminut nainen. Tällaisia naiseen keskittyviä Dubyn teoksia ovat esimerkiksi:
Aiheesta muualla

Elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Ranskan akatemian tiedot (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
tuotanto (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Inarinsaamenkielinen Wikipedia

|  Inarinsaamenkielinen Wikipedia |
| --- | --- |


Verkkosivusto:  https://smn.wikipedia.org
Slogan:  rijjâ tiätusänikirje
Kaupallinen:  ei
Tyyppi:  verkkotietosanakirja
Rekisteröinti:  vapaaehtoinen
Kielet:  inarinsaame
Omistaja:  Wikimedia Foundation
Avattu:  19. lokakuuta 2020
Sisällön lisenssi:  CC Attribution / Share-Alike 3.0 suuri osa tekstistä myös GFDL, medioiden lisenssit vaihtelevat
Nykyinen tila:  aktiivinen
Inarinsaamenkielisen Wikipedian etusivu 31. joulukuuta 2020
Inarinsaamenkielinen Wikipedia (inarinsaameksi anarâškielâlâš Wikipedia) on Wikipedian vuonna 2020 avattu inarinsaamenkielinen versio, jossa oli yli 1 000 artikkelia jo avauspäivänä. Pohjoissaamenkielisen Wikipedian lisäksi se on toinen saamenkielinen Wikipedia. Koska inarinsaamea puhuu noin 400 ihmistä koko maailmassa, inarinsaamenkielisen Wikipedian artikkelimäärä on jo tässä vaiheessa suhteessa kielen puhujien määrään erittäin suuri. Tällä hetkellä sen artikkelimäärä on 6 050 (1.1.2025).
Historia

Inarinsaamenkielinen Wikipedia perustettiin testiprojektina Wikimedia hautomossa huhtikuussa 2011. Liki 10 vuotta siinä oli suunnilleen 100 artikkelia, kunnes helmikuussa 2020 artikkelien määrä lähti yhtäkkiä kasvuun. Syy tähän olivat Anarâškielâ servin järjestämät Wikipedia-illat.
Inarinsaamenkielinen Wikipedian testiprojekti pääsi hautomosta varsinaiseksi Wikipediaksi 19. lokakuuta 2020, joka sattui olemaan myös vuoden 2020 saamen kielten viikon ensimmäinen päivä. Inarinsaamenkielisen varsinaisen Wikipedian avauspäivänä artikkeleita oli jo yli 1 000. Vuoden 2020 viimeisenä päivänä inarinsaamenkielisen Wikipedian artikkelimäärä ylitti 2 000 artikkelin rajan.lähde?
Virstanpylväitä

| Määrä | Ajankohta | Kesto (pv) |
| --- | --- | --- |
| 1 | huhtikuu 2011 | – |
| n. 1 000 | 19 lokakuuta 2020 | vuosia |
| 2 000 | 31. joulukuuta 2020 | 73 |
| 3 000 | 15. kesäkuuta 2021 | 166 |
| 3 500 | 5. syyskuuta 2021 | 82 |
| 4 000 | 31. tammikuuta 2022 | 148 |
| 4 500 | 4. elokuuta 2022 | 185 |
| 5 000 | 17. helmikuuta 2023 | 197 |
| 5 500 | 20. joulukuuta 2023 | 306 |
| 6 000 | 20. marraskuuta 2024 | 336 |