stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
P. E. Svinhufvud
Yksityiselämä > Suku

Svinhufvud af Qvalstad on vanha suku Taalainmaalta. Sen kantaisä oli Pietari Jönsinpoika Kirjuri (Peder Jönsson Skrifvare), joka oli 1400-luvulla maakunnan tuomari ja tuki valtionhoitaja Nils Sturea. Suvun juuret saattavat olla Norjassa. Isonvihan jälkeen karoliiniluutnantti Pehr Svinhufvud muutti Suomeen Sääksmäelle. Vanhan, keskiaikaisen rälssisuvun aatelisarvo vahvistettiin kuningas Juhana III:n antamalla aatelisarvolla vuonna 1574, jolloin Svinhufvud af Qvalstad -suku merkittiin Ruotsin ritarihuoneelle aatelissukuna nr. 145. Vaakunakilvessä on tähti ja villisianpää. Autonomian ajan alussa perustetussa Suomen Ritaristossa ja Aatelissa suvun järjestysnumero on 7. Sukutaustastaan huolimatta Svinhufvud oli äidinkieleltään suomenkielinen.
Yksityiselämä > Perhe-elämä

Svinhufvud avioitui turkulaisen Ellen Timgrenin kanssa. Svinhufvudien perheessä oli kuusi lasta: Pehr Yngve (1890–1991), Ilmo Gretel Sommar (1892–1969), Aino Mary Alfthan (1893–1980), Eino Gustaf (1896–1938), Arne Bertel (1904–1942) ja Veikko Eivind (1908–1969).
Yksityiselämä > Uskonto

Svinhufvudilla oli ilmeisen vahva uskonnollinen vakaumus, mutta hän näytti sitä presidenttinä ollessaan harkiten. Presidenttinä Svinhufvud vetosi hyveellisiin arvoihin ja historian antamiin velvoitteisiin. Vuoden 1935 uudenvuodenpuheeseen Svinhufvud otti mukaan myös Jumalan.
Muistaminen

Svinhufvudin muistoa vaalimaan perustettiin vuonna 1951 P. E. Svinhufvudin muistosäätiö. Se järjesti rahoituksen Wäinö Aaltosen veistämälle Svinhufvudin näköis­patsaalle, joka paljastettiin eduskuntatalon edessä Svinhufvudin syntymän satavuotispäivänä 15. joulukuuta 1961. Muistosäätiö on jakanut vuodesta 1973 vuosittain P. E. Svinhufvudin muistosäätiön kirjallisuuspalkintoa.
Luumäen asemalle pystytettiin vuonna 1937 Wäinö Aaltosen toteuttama Oikeustaistelun muistomerkki, joka on omistettu sortovuosien oikeustaistelulle ja erityisesti Svinhufvudin vuoden 1914 karkotukselle Siperiaan. Svinhufvud osallistui itse paljastustilaisuuteen.
Svinhufvudin mukaan nimettiin jo vuonna 1934 Naantalissa sijaitseva Ukko-Pekan silta. Myöhemmin 1950- ja 1960-luvuilla Helsingissä nimettiin Svinhufvudintie ja Svinhufvudin puisto. Lahdessa on Svinhufvudinkatu, Heinolassa, Myllykoskella, Tuusulassa ja Ylivieskassa on Ukko-Pekantie sekä Taavetissa Ukko-Pekankaari.
Presidentti Svinhufvudin kotipaikka Luumäen Kotkaniemestä tuli vuonna 1999 valtion omistama ja museoviraston hallinnoima kotimuseo. Paikka oli ollut ennen sitä P. E. Svinhufvudin pojan ja pojanpojan perheen omistuksessa. Valtio, Luumäen kunta ja P. E. Svinhufvudin muistosäätiö ovat etsineet vuodesta 2010 säätiöpohjaista mallia Kotkaniemen museon ylläpidon järjestämiseksi.
Kaikki aikalaiset eivät presidentti Svinhufvudia arvostaneet. Kriittisesti häntä on arvioinut muistelmissaan puhemies K.-A. Fagerholm: ”Hän jakoi kansan kahteen osaan: isänmaallisiin ja sosialisteihin.”
Kunnianosoituksia

Valkoisen Ruusun ritarikunta (Suomi, 1927)
Vapaudenristin ritarikunta (Suomi, 1918)
Kotkaristin ritarikunta (Viro, 1931)
Kolmen Tähden ritarikunta (Latvia, 1931)
Muhammad Alin ritarikunta (Egyptin kuningaskunta, 1936)
Aikajana

1907–1912 – Eduskunnan puhemies
1908–1914 – Lappeen tuomiokunnan tuomari
1917 – Prokuraattori
27. marraskuuta 1917 – 27. toukokuuta 1918 – Senaatin puheenjohtaja Svinhufvudin I hallituksessa
27. toukokuuta 1918 – 12. joulukuuta 1918 – Valtionhoitaja
1930–1931 – Pääministeri Svinhufvudin II hallitus
1931–1937 – Suomen tasavallan presidentti
2. maaliskuuta 1932 – Piti Lapuan liikettä kritisoineen radiopuheen, joka vaikutti liikehdinnän loppumiseen.
Teokset

Majuri Juhana Henrik Fieandt’in elämänkerta; kirjoittanut P. E. Svinhufvud. Historiallisia tutkimus-kokeita 18. Helsinki 1881
Puhe Lennart Hohenthalin puolustukseksi. Kuopio 1905
Suomen kansalle / Suomen senaatti; Suomen senaatin antama itsenäisyysjulistus 4.12.1917. Helsinki 1917 (Julistus digitaalisessa muodossa Doriassa)
Lapuan liikkeen tarkoitusperät ovat oikeat ja välttämättömät: puhe isänmaallisen vaaliliiton vaalijuhlassa Helsingissä syysk. 28 p:nä 1930. Isänmaallisen vaaliliiton julkaisuja n:o 2. Helsinki 1930
Kootuin voimin tulevaisuuteen; kirj. P. E. Svinhufvud ym. Otava 1934
P. E. Svinhufvud tasavallan presidentiksi. P. E. Svinhufvudin vaalitoimikunta, Helsinki 1936
Testamentti kansalleni. Stockholm 1944, Martti Pihkalan toimittamana (Teos digitaalisessa muodossa, Työväenliikkeen kirjasto, Digitaalinen arkisto (Helda))
Ukko-Pekka puhuu: P. E. Svinhufvudin puheita, kirjeitä ja muistelmia; toimituskunta Eino Jutikkala ym.; valokuvat Märtha Paloniemi, Pehr Svinhufvud, ym. Otava 1986
Kirjallisuutta

Seikko Eskola: P. E. Svinhufvud ja nykyaika. Historian aitta 22. Historian ystäväin liitto & P. E. Svinhufvudin muistosäätiö, Lohja/Helsinki 1998.
Herman Gummerus: P. E. Svinhufvud: Suomen vapaustaistelun merkkimies. WSOY, Porvoo 1931.
Herman Gummerus: P. E. Svinhufvud 1861–1936. Schildt, Helsingfors 1936. (ruotsiksi)
Einar W. Juva: P. E. Svinhufvud I. WSOY, Porvoo 1957.
Einar W. Juva: P. E. Svinhufvud II. WSOY, Porvoo 1961.
Erkki Räikkönen: Svinhufvud ja itsenäisyyssenaatti: piirteitä P. E. Svinhufvudin ja hänen johtamansa senaatin toiminnasta ja vaiheista syksyllä 1917 ja keväällä 1918. Otava, Helsinki 1935.
Erkki Räikkönen (toim.): Svinhufvudin kertomukset Siperiasta. Otava, Helsinki 1928.
Mauri Soikkanen: P. E. Svinhufvud: tarkkakätinen ampuja. Gummerus, Jyväskylä–Helsinki 1996. ISBN 951-20-4752-7
Sakari Virkkunen: Svinhufvud: kansallinen presidentti. Otava, Helsinki 1981. ISBN 951-1-06531-9
Lasse Wahlroos

Lasse Wahlroos on suomalainen tietokirjailija ja kotiseuduntutkija. Tuotannossaan hän on keskittynyt etenkin Luvian seudun merelliseen historiaan.lähde?
Julkaisuja > Energiatekniikan alalta

Kotimaiset polttoaineet ja keskuslämmityskattilat. I painos. 340 s. ISBN 951-99219-3-1. Energiakirjat, Pori 1979.
Kotimaiset polttoaineet ja keskuslämmityskattilat. II laajennettu ja uudistettu painos. 372 s. ISBN 951-99259-1-0. Energiakirjat, Pori 1980.
Aurinkoenergia. 300 s.. ISBN 951-99299-4-0. Energiakirjat, Pori 1981.
Julkaisuja > Paikallisihistorian alalta

Luvialaisista kalastuspaateista, I Osa, vv. 1880 - 1970. 120 s., joista 40 piirrossivua. ISSN 0359-2367, ISBN 951-99970-3-2. Emil Cedercreutzin museo. Kokemäki 1988.
Luvian saariston autioitumisesta vv. 1850 - 1980. 160 s., joista 10 piirrossivua ISSN 0358-724X, ISBN 951-95139-0-6. Satakunnan museo. Pori 1989.
Kalastuksesta Luvialla vv. 1450 - 1990. I Osa Silakan pyynti, 230 s., joista 80 piirros- ja valokuvasivua. ISSN 0359-724X, ISBN 951-95139-1-4 (koko työ), ISBN 951-95139-2-2 (I osa). Satakunnan museo. Pori 1990.
Luvian vesi- ja tuulimyllyt vv. 1450 - 1950. 230 s., joista 60 piirros- ja valokuvasivua. ISBN 951-96401-0-X.. Luvia Seor. Kokemäki 1992.
Luvialaisista kalastuspaateista, II Osa, vv. 1800 - 1970. 160 s., joista 80 piirros- ja valokuvasivua. ISBN 952-90-4451-8. Satakunnan Merihistorian Seura ry. Kokemäki 1993.
Luvian rannikon asutushistoriasta vv. 1700 - 1950. 340 s., joista 170 piirros- ja valokuvasivua. ISBN 951-96401-1-8. Luvia Seor. Ikaalinen 1994.
Kalastuksesta Luvialla vv. 1450 - 1990. II Osa-A Kalanpyynti ja markkinointi. 141 s., joista 49 piirros- ja valokuvasivua. ISSN 0359-724X, ISBN 951-95139-1-4. Satakunnan Museo. Pori 1995.
Kalastuksesta Luvialla vv. 1450 - 1990. II Osa-B Kalanpyynti ja markkinointi. 143 s., joista 51 piirros- ja valokuvasivua. ISSN 0359-724X, ISBN 951-95139-3-0. Satakunnan Museo. Pori 1995.
Luvian Lankoorin mennyt aika. 220 s. joista 84 valokuva- ja piirrossivua. ISBN 951-96401-2-6. Luvia Seor. Pori 1997.
Luvialaisia tapoja ja tarinoita vv. 1850 - 1950. 244 s., joista 20 valokuvasivua. ISBN 951-96401-3-4. Luvia Seor. Pori 1998.
Viasveden kyläkirja vv. 1850 - 1990. Toimittanut Lasse Wahlroos. 260 s., josta 70 valokuvasivua. ISBN 952-91-0679-3. Viasveden kiinteistöyhdistys. Pori 1999.
Opas historiakirjan tekijälle. 140 s. ISBN 951-792-089-X. Finn Lectura. Saarijärvi 2000.
Porin Kansalliset Seniorit 30 vuotta 1971 - 2001. 144 s., joista 20 valokuvasivua. ISBN 952-91-3485-1, Porin Kansalliset Seniorit ry, Pori 2001. Kokemäki 2001.
Luvian merenkulun historia. 420 s. ISBN 951-96401-4-2, Luvia Seor, Pori 2004.
Valoa ja voimaa Aittaluodosta. 324 s., ISBN 978-952-92-1074-9. Lasse Wahlroos. Vammala 2007.
Säppi, Selkämeren loisto. 152 s. ISBN 978-952-92-3041-9. Säppi 2000. Pori 2008.
Gallimimus

| Gallimimus |
| --- | --- |

 Myöhäisliitukausi 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  Liskonlantioiset Saurischia
Alalahko::  Teropodit Theropoda
Heimo::  Ornithomimidae
Suku::  Gallimimus  Osmolska, Roniewicz & Barsbold, 1972
Katso myös
   Gallimimus Wikispeciesissä   Gallimimus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gallimimus (suom. ”kukon matkija”) oli teropodeihin kuulunut dinosaurusten suku. Sen edustajat elivät myöhäisliitukaudella noin 75–70 miljoonaa vuotta sitten.
Fossiilit

Gallimimus-suvun jäänteet löysi ensimmäisenä puolalainen paleontologi Zofia Kielan-Jaworowska vuonna 1963 Mongolian Gobin autiomaalta. Rinchen Barsbold, Ewa Roniewicz ja Halszka Osmólska kuvasivat lajin tieteellisesti vuonna 1972 nimellä Gallimimus bullatus. Suvun nimi tulee latinan sanoista gallus (”kukko”) ja mimus (”matkija”).
Suurimman tunnetun Gallimimus-yksilön löysi paleontologi Zofia Kielan-Jaworowska vuonna 1964 Tsaagan Khushuusta. Fossiili löytyi selällään maaten, ja sen kallo oli lantion alla. Samana vuonna Tsaagan Khushuusta löydettiin myös yksi pieni yksilö, ja toinen pienikokoinen luuranko löydettiin Nemegt-muodostumasta. Vuonna 1967 Mongolian paleontologinen tutkimusretkikunta löysi Bugeen Tsavista Nemegt-altaan ulkopuolelta pienen luurangon, josta puuttuivat eturaajat.
Fossiileja säilytettiin Mongolian, Puolan ja Neuvostoliiton tiedeakatemioiden kokoelmissa.
Puolan ja Mongolian yhteiset paleontologiset retkikunnat olivat merkittäviä, sillä ne olivat harvinaisuus aikakaudellaan. Monet retkikuntien johtajista olivat naisia, joista osa oli ensimmäisiä naispaleontologeja, jotka nimesivät dinosauruksia.
Kuvaus

Gallimimus on tiettävästi heimonsa suurin laji. Tämän osoittaa aikuisen holotyypin (IGM 100/11) koko, jonka pituus oli noin 6 metriä ja lantionkorkeus noin 1,9 metriä. Holotyypin kallon pituus oli noin 330 millimetriä ja reisiluun pituus noin 660 millimetriä. Sen painon on arvioitu olleen noin 440 kilogrammaa. Vertailun vuoksi yksi nuori Gallimimus-näyte oli noin 2,15 metriä pitkä, lantionkohdalta 0,79 metriä korkea ja painoi noin 26 kilogrammaa.
Gallimimuksen pituus oli noin 4–6 metriä, korkeus päälaelle enintään kolme metriä, ja sen paino saattoi olla jopa 440–450 kilogrammaa. Gallimimuksen olka- ja käsivarren luut sormenpäihin asti olivat noin 2,5 metriä pitkät.
Gallimimuksen uskotaan olleen nopea juoksija. Lyhyissä pyrähdyksissä se saattoi saavuttaa jopa 80 km/h nopeuden.
Gallimimus oli rakenteeltaan melko lintumainen. Sillä oli pieni pää, suuret silmät, pitkä kaula, lyhyet eturaajat, pitkät takaraajat ja pitkä häntä. Sen pitkä ja notkea kaula muistutti nykyisen strutsin kaulaa, ja sen arvioidaan olleen noin kaksi kertaa suurempi kuin nykypäivän strutsit. Gallimimuksella oli myös pitkä ja jäykkä häntä, joka auttoi tasapainon ylläpitämisessä juostessa.
Kallo

Gallimimuksella oli lintumainen kallo, ja sen pää oli hyvin pieni. Sen aivot olivat noin golfpallon kokoiset ja vain hieman suuremmat kuin nykyajan strutsilla. Gallimimuksen hampaaton nokka muistutti nykyajan papukaijojen nokkaa.
Kallo > Näkökyky

Gallimimuksen silmäkuopat olivat leveät, ja sillä oli suuret silmät. Sen silmät osoittivat sivuille, mikä auttoi havaitsemaan lähestyvät lihansyöjät eri suunnista.
Gallimimuksen molemmissa silmissä oli pienet, luulevyistä koostuneet tukirengaat – piirre, joka esiintyy myös monilla nykyajan linnuilla.
Luokittelu

Osmólska ja hänen kollegansa määrittivät Gallimimuksen Ornithomimidae-heimoon vuonna 1972. Gallimimuksen läheisin sukulainen oli Pohjois-Amerikassa elänyt Struthiomimus. Taksoneiden luokittelu oli tuohon aikaan haastavaa, sillä muut tunnetut ornitomimidit olivat joko huonosti säilyneitä tai puutteellisesti kuvattuja.
Vuonna 1975 Kielan-Jaworowska totesi, että vaikka monet Aasiasta löydetyt dinosaurukset sijoitettiin samoihin heimoihin kuin niiden Pohjois-Amerikan sukulaiset, tämä luokittelutapa oli usein liian yleistävä. Hän korosti, että vaikka Gallimimuksella oli pyöristynyt nokka, joka muistutti esimerkiksi hanhen nokkaa, Pohjois-Amerikan lajeilla oli huomattavasti terävämmän muotoiset nokat. Jos vastaava ero löytyisi nykylinnuista, ne luokiteltaisiin eri heimoihin.
Vuonna 1976 Rinchen Barsbold sijoitti Ornithomimidae-heimon uuteen Ornithomimosauria-kladiin.
Seuraava kladogrammi, jonka laativat Li Xu ja hänen kollegansa vuonna 2011, näyttää Gallimimuksen sijoituksen Ornithomimidae-heimossa.
Paleobiologia > Ravinto

Gallimimuksen nokka oli hampaaton, mutta sarveisreunainen, ja se soveltui monenlaisen ravinnon hyödyntämiseen. Tämän vuoksi oletetaan, että Gallimimus oli kaikkiruokainen, vaikka sitä on kuvailtu myös pelkästään kasvinsyöjäksi tai lihansyöjäksi. Muiden saman heimon lajien tapaan ei ole varmaa, mitä Gallimimus todellisuudessa söi.
Gallimimukset saattoivat käyttää nokkaansa kasvien poimimiseen tai jopa pienten eläinten nappaamiseen. Niiden kallo oli riittävän suuri, jotta ne pystyivät pyydystämään pieniä liskoja, käärmeitä ja jopa nisäkkäitä. Saalis oli kuitenkin nieltävä kokonaisena, koska Gallimimuksilta puuttuivat hampaat, jotka olisivat auttaneet ruoan prosessoinnissa. Lisäksi Gallimimukset saattoivat ryöstää muiden dinosaurusten munia pesistä.
Paleoekologia > Elinympäristö

Gallimimuksia esiintyi nykyisen Mongolian alueella. Niitä tavattiin sisämaan aavikkotasangoilla ja alangoilla, jokien ja rantojen läheisyydessä. Gallimimuksen elinalueella oli sadekausia ja kylmiä talvia.
Gallimimukset elivät Nemegt-muodostuman alueella, erityisesti jokien läheisyydessä, missä eli monenlaisia organismeja. Alueelta on löydetty satunnaisia nilviäisten fossiileja sekä useita vesieläimiä, kuten kaloja, kilpikonnia ja Crocodylomorpha-ryhmään kuuluvia lajeja, esimerkiksi Shamosuchus.
Nisäkkäiden fossiilit ovat harvinaisia Nemegt-muodostumassa, mutta alueelta on löydetty monia erilaisia lintuja. Kasvinsyöjädinosauruksista siellä eli ankylosauridae-heimoon kuuluvia lajeja, kuten Tarchia, paksupäihin kuuluva Prenocephale sekä suuria hadrosauridae-heimoon kuuluvia lajeja, kuten Saurolophus ja Barsboldia. Alueella eli myös suuria sauropodeja, kuten Nemegtosaurus ja Opisthocoelicaudia.
Gallimimuksen elinympäristössä eli myös useita tyrannosaurit-yläheimoon kuuluvia petodinosauruksia, kuten Tarbosaurus, Alioramus ja Bagaraatan.
Lajeja

Gallimimus bullatus (tyyppilaji)
Gallimimus mongoliensis eroaa lajista G. bullatus suorempien kynsien, lyhyempien eturaajojen ja pienemmän kallonsa puolesta.
Gallimimus populaarikulttuurissa

Gallimimus esiintyy ensimmäisessä ja toisessa Jurassic Park -elokuvassa. Se esiintyi myös pelissä Jurassic Park: Operation Genesis ja Jurassic World: Evolution.
Gallimimuksen fossiilit kerättiin alueelta A
Gallimimuksen hootyyppi (100/11)
Gallimimuksen kallo
Pienin tunnettu Gallimimuksen luuranko

Kameli nykyisessä Gobin autiomaassa.
Tegelin lentoasema

Berlin-Tegelin lentoasema (myös nimellä Otto Lilienthalin lentoasema) (IATA: TXL, ICAO: EDDT) oli toinen Berliinin kaupallinen lentoasema aiemman Schönefeldin lentoaseman  ohella. Tegel oli niistä vilkkaampi ja palveli 20,7 miljoonaa matkustajaa vuonna 2014. Lentoasema olikin Saksan neljänneksi vilkkain.
Historia

Berliinin ilmasillan aikana vuonna 1948 Tegeliin rakennettiin Euroopan pisin kiitotie (2 400 metriä). Modernit asemarakennukset rakennettiin 1970-luvulla, jolloin alettiin korvata jo pieneksi käynyttä sekä runsaan asutuksen keskellä sijaitsevaa Tempelhofin lentoasemaa.
Arkkitehtuuri

Tegelin lentoasema tunnetaan erityisesti sen  terminaalin kuusikulmaisesta muodosta ja siitä muodostuvasta ”sisäpihasta”, jonne bussit ja taksit pääsevät kätevästi. Kuusikulmaisen muodon on todettu helpottavan aseman liikennejärjestelyjä sekä matkustajien asemalta poistumista. Vuonna 1975 valmistuneen rakennuksen suunnitteli sittemmin Saksan kuuluisimmaksi kohonnut arkkitehtitoimisto Gerkan, Marg und Partner.
Kiitotiet

Tegelin lentoasemalla oli kaksi kiitotietä, joiden pituudet olivat 3 023 ja 2 424 metriä. Vaikka Tegelissä oli rakentamisen aikaan vuonna 1948 Euroopan pisin kaupalliseen käyttöön suunniteltu kiitotie, ei sillä pystytty enää liikennöimään uusilla laajarunkokoneilla, kuten Airbus A380:lla.
Sulkeminen

Lentoasema suljettiin säännölliseltä liikenteeltä 8. marraskuuta 2020 uuden Berliini-Brandenburgin lentoaseman valmistuttua Schönefeldin laajennuksena. Viimeinen kaupallinen lento oli Air Francen lento 1325 Pariisiin. Air France lensi myös Tegelin ensimmäisen kaupallisen lennon 2. tammikuuta 1960. Tuolloin Air France ei voinut enää käyttää Tempelhofin lentoasemaa, sillä sen uusissa Caravelle-koneissa (kuten myöskään Finnairin ensimmäisen sukupolven Caravelleissa) ei ollut lyhyen kentän toiminnan edellyttämiä suihkujarruja. Lentoasemaa pidettiin kuitenkin toimintakuntoisena 3. heinäkuuta 2021 saakka uuden lentoaseman ongelmien varalta, minkä jälkeen lentoasema poistui ilmailutiedotusjulkaisuista lopullisesti. Poikkeuksen tähän tekee helikopteriliikenne, jota tuetaan 2029 saakka.
Lentoyhtiöt ja kohteet

Aegean Airlines (Ateena, kausittainen: Heraklion)
airBaltic (Riika, Vilna, Tallinna)
Aer Lingus (Dublin)
Air Serbia (Malta)
Aigle Azur (Pariisi-Orly)
Air Malta (Malta)
Alitalia (Rooma)
Austrian Airlines (Wien)
Azerbaijan Airlines (Baku)
BRA Braathens Regional Airlines (Växjö)
BA CityFlyer (Lontoo-City, Lontoo-Stansted)
British Airways (Lontoo-Heathrow)
Bulgaria Air (Sofia)
Bryssels Air (Bryssel)
Corendon Airlines (Heraklion, Hurghada)
Condor Airlines (Antalya, Arrecife, Hania, Fuerteventura, Iraklion, Jerez, Las Palmas, Palma de Mallorca, Rodos, Santa Cruz de la Palma, Sharm El Sheikh, Teneriffa-eteläinen)
Delta Airlines (Kausittainen: New York-JFK)
Czech Airlines (Praha)
Delta Air Lines (New York-JFK)
EasyJet (Useita Euroopan kohteita?)
Finnair (Helsinki)
Free Bird Airlines (Ankara, Istanbul-Atatürk)
Germania Express (Tbilisi)
Iberia Airlines (Madrid)
Inter Airlines (Antalya)
KLM (Amsterdam)
KLM Cityhopper (Amsterdam)
LOT Polish Airlines (Varsova)
Lufthansa (Köln/Bonn, Düsseldorf, Frankfurt, Moskova-Šeremetjevo, München, Stuttgart)
Lufthansa Regional
Eurowingsin operoimana (Düsseldorf)
Lufthansa CityLinen operoimana (Bryssel, Köln/Bonn, Düsseldorf, Nürnberg, Pariisi-Charles de Gaulle, Stuttgart, Westerland/Sylt, Wien, Zürich)
Luxair (Luxemburg)
MIAT Mongolian Airlines (Moskova-Šeremetjevo, Ulanbator)
Nouvelair (Monastir)
Qatar Airways (Doha)
Pegasus Airlines (Adana, Antalya)
Scandinavian Airlines System (Kööpenhamina, Tukholma-Arlanda, Oslo)
Sky Airlines (Antalya)
Sterling Airlines (Kööpenhamina)
SunExpress (Antalya, Izmir)
Swiss International Air Lines (Zürich)
transavia.com (Amsterdam)
TUIfly (Antalya, Arrecife, Köln/Bonn, Fuerteventura, Iraklion, Klagenfurt, Las Palmas, Memmingen, Palma de Mallorca, Palermo, Rodos, Salzburg, Stuttgart, Tel Aviv, Teneriffa-eteläinen, Venetsia)
Tunisair (Monastir)
Turkish Airlines (Istanbul-Atatürk)
Ukraine International Airlines (Kiova-Boryspil, Simferopol)
Pakolaisleiri

Vuoden 2025 alussa Tegelin lentoasemalla toimii Keski-Euroopan suurin pakolaisleiri, viralliselta nimeltään Berliinin vastaanottokeskus TXL. Leirillä asuu noin kahdeksan tuhatta ihmistä. Suurin osa heistä on Ukrainasta, osa on Syyriasta tai Afganistanista. Leirin majoituskustannukset vastaavat luksushotellia, mutta olot ovat ala-arvoiset: asukkaat saavat kärsiä melusta, ahtaudesta, liasta, syöpäläisistä, yksityisyyden puutteesta, byrokratiasta sekä väkivallasta niin toisten asukkaiden samoin kuin henkilökunnan toimesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tegelin lentoasema Wikimedia Commonsissa
Berliini-Tegelin lentoasema – virallinen kotisivu. (saksaksi, englanniksi)
Saksan lentoasemat
Augsburg
Karlsruhe–Baden-Baden
Bindlacher-Berg
Berlin-Schönefeld
Berlin-Tegel
Berliini–Brandenburg
Bitburg
Borkum
Braunschweig
Bremen
Bremerhaven
Köln/Bonn
Dortmund
Dresden
Düsseldorf
Düsseldorf-Mönchengladbach
Emden
Erfurt
Frankfurt am Main
Frankfurt-Egelsbach
Frankfurt–Hahn
Hampuri
Hannover
Heide-Büsum
Uetersen
Helgoland
Heringsdorf
Hof-Plauen
Ingolstadt-Manching
Kassel-Calden
Kiel
Leipzig-Altenburg
Leipzig-Halle
Lyypekki
Mannheim
Memmingen
Münster-Osnabrück
München
Nürnberg
Paderborn-Lippstadt
Rostock
Saarbrücken
Siegerland
Stuttgart
Weeze
Sylt
Zweibrücken
Tegelin lentoasema ilmasta. Kuvan keskellä on pieni Flughafensee-järvi ja vasemmalla Havel-jokea.
Tegelin lentoasemaa sisältä.
Berliinin lentoasemien sijainnit.
Monster Hunter

| Monster Hunter |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Capcom
Julkaisija:  Capcom
Lajityyppi:  toimintaroolipeli
Ensijulkaisu:  Monster Hunter (2004)
Viimeisin julkaisu:  Monster Hunter Wilds (2025)
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Monster Hunter (jap. モンスターハンター, Monsutā Hantā) on Capcomin toimintaroolipelisarja.
Sarja on myynyt yli 100 miljoonaa kappaletta yhteensä eri alustoilla. Suosituin osa on vuonna 2018 julkaistu Monster Hunter: World, jota on myyty 25 miljoonaa kappaletta.
Pelisarjaan perustuen on tehty muun muassa anime-sarja, manga ja keräilykorttipeli. Siihen perustuu löyhästi myös Paul W.S. Andersonin ohjaama samaniminen elokuva.
Pelit

Monster Hunter (2004)
Monster Hunter Dos (2006) (Vain Japanissa)
Monster Hunter: Freedom (2006)
Monster Hunter: Freedom 2 (2007)
Monster Hunter: Freedom Unite (2008)
Monster Hunter Tri (2009)
Monster Hunter Portable 3rd (2010) (Vain Japanissa ja Koreassa)
Monster Hunter 3: Ultimate (2013)
Monster Hunter: Generations (2016)
Monster Hunter: Generation Ultimate (2018)
Monster Hunter: World (2018)
Monster Hunter Rise (2021)
Monster Hunter Wilds (2025)
Pelit > Spin-offit

Monster Hunter i (2006)
Monster Hunter Diary: Poka Poka Airou Village (2010)
Monster Hunter Dynamic Hunting (2011)
Monster Hunter: Phantom Island Voyage (モンハン探検記 まぼろしの島) (2011)
Monster Hunter Massive Hunting (2013)
Monster Hunter Big Game Hunting Quest  (モンハン 大狩猟クエスト) (2013)
Monster Hunter Online (2013)
Monster Hunter Mezeporta Reclamation (2014)
Monster Hunter Spirits (2015)
Monster Hunter Explore (Ennen: Monster Hunter Smart) (2015)
Monster Hunter Stories (2016)
Monster Hunter Stories remaster (2024)
Monster Hunter Now (2023)
Monster Hunter Stories 2: Wings of Ruin (2021)
Monster Hunter Outlanders (Tulossa)
Muu media > Anime

Monster Hunter Stories: Ride On (jap. モンハン日記 ぎりぎりアイルー村, MonHun Nikki Girigiri Airū-mura Airū Kiki Ippatsu) (2010)
MonHun Nikki Girigiri Airū-mura G
Muu media > Manga

Monster Hunter Orage
Aiheesta muualla

Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)
Monster Hunter: Generations E3-messuilla vuonna 2016
Ossi-Petteri Jaakola

| Ossi-Petteri Jaakola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. helmikuuta 2002 (ikä 23) Hamina, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  OP
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura:  KooKoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  15
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2023–
Aik. seurat:  Ketterä (Mestis)
Ossi-Petteri Jaakola (s. 16. helmikuuta 2002 Hamina) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue KooKoossa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.