stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lymfooma
Ennuste ja seuranta

Lymfooman ennuste on nykyisin hyvä etenkin nuoremmilla potilailla, ja valtaosa alle 60-vuotiaista potilaista paranee. Etenkin Hodgkinin lymfooman ennuste on erinomainen, ja 2000-luvulla 97 prosenttia sairastuneita oli elossa vielä viiden vuoden kuluttua. Hodgkinin lymfoomaa sairastavista potilaista paranee pysyvästi noin 90 prosenttia ja kaikista potilaista yli 80 prosenttia. Myös non-Hodgkin-lymfoomaa sairastavien potilaiden elossaololuvut ovat parantuneet koko ajan, kun kuolleisuus tautiin on laskenut 2000-luvulla uusien hoitomuotojen ansiosta, ja ovat nykyisin 89 prosentin luokkaa. Parhaiten toipuvat potilaat, joilla on hyvä yleiskunto ja joiden tauti ei ole levinnyt, mutta myös aggressiivisempien tautimuotojen etenemistä kyetään hidastamaan.
Hoidon jälkeen potilaita seurataan lymfooman uusiutumisen ja hoidon jälkivaikutusten varalta; seuranta on yksilöllistä, ja sitä jatketaan yleensä noin viiden vuoden ajan hoitojen päätyttyä. Sädehoitoa saaneiden seurannassa kiinnitetään huomiota kilpirauhasen toimintaan, jos kilpirauhanen on ollut sädekentässä, ja rintojen mammografia- ja kaikukuvantaminen on syytä aloittaa viimeistään kymmenen vuoden kuluttua hoidosta, jos potilas on saanut sädehoitoa rintarauhasen alueelle.
Uusiutuminen tapahtuu tyypillisesti 2–3 vuoden sisällä hoitojen lopettamisesta. Suurin osa uusiutumisista huomataan potilaan oireiden tai kliinisen tutkimuksen perusteella, minkä lisäksi käytetään verikokeita ja tarpeen mukaan tehtäviä kuvantamistutkimuksia.
Epidemiologia

Lymfooma on Suomen seitsemänneksi yleisin syöpä, ja se on alle 30-vuotiaiden kaikkein yleisin syöpätauti. Hodgkinin lymfoomaan sairastuu Suomessa vuosittain noin 160 ihmistä, joista valtaosa on iältään joko 15–34-vuotiaita tai yli 60-vuotiaita. Yleisempää muotoa, non-Hodgkin-lymfoomaa todetaan vuosittain noin 1 300, ja tautia esiintyy eniten yli 55-vuotiailla. Sairastuneiden keski-ikä on noin 70 vuotta, mutta sairaus voi puhjeta myös nuoremmalla iällä ja jopa lapsilla.
Kirjallisuutta

Veritaudit, Kustannus Oy Duodecim, 1. painos 1996 ISBN 951-8917-66-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lymfooma Wikimedia Commonsissa
Tietoa lymfoomasta (lymfooma.fi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Syöpäjärjestöt: Lymfooma, Kaikki syövästä
Uusia merkkiaineita imusolmukesyöpien uusiutumisen ennustamiseen (Arkistoitu – Internet Archive) Heli Kyllönen, väitöstilaisuus Oulun yliopistossa
Familial predisposition and genetic risk factors for lymphoma (englanniksi)
Tämän lääketieteellistä aihetta käsittelevän artikkelin tarkoitus on tarjota vain yleistä tietoa aihepiiristä. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Lotta Udnes Weng

Lotta Udnes Weng
Lotta Udnes Weng (s. 29. syyskuuta 1996) on norjalainen maastohiihtäjä.
Nuorten MM-kilpailuissa 2014 Weng saavutti hopeaa vapaan hiihtotavan sprintissä ja pronssia Norjan viestijoukkueen mukana. Vuoden 2015 nuorten MM-kilpailuissa hän voitti kultaa Norjan viestijoukkueen mukana. Vuoden 2016 nuorten MM-kilpailuissa Weng saavutti hopeaa vapaan hiihtotavan sprintissä, 5 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa sekä Norjan viestijoukkueen mukana. Hän voitti alle 23-vuotiaiden maailmanmestaruuden yhdistelmäkilpailussa 2017. Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla hän sai sekaviestissä pronssia 2013.
Weng sijoittui Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 perinteisen hiihtotavan sprintissä 12:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 Weng sijoittui vapaan hiihtotavan 30 kilometrillä 13:nneksi, vapaan sprintissä 22:nneksi ja 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 25:nneksi. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä kuudes.
Maailmancupissa Weng kilpaili ensimmäisen kerran Drammenissa maaliskuussa 2015. Lillehammerin Nordic Opening -kiertueella joulukuussa 2016 Weng sijoittui 5 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 22:nneksi saavuttaen ensimmäiset maailmancupin pisteensä. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Davosin vapaan hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2018. Hän on sijoittunut yksittäisessä maailmancupkisassa kahdeksanneksi Drammenin vapaan hiihtotavan sprintissä maaliskuussa 2020. Ensimmäisen sijoituksensa kolmen parhaan joukkoon hän saavutti sijoittumalla toiseksi Beitostølenin perinteisen hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2022. Etappikilpailun etapilla hän on ollut kolmas Val Müstairin sprintissä tammikuussa 2023. Ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa hän saavutti Val di Fiemmen perinteisem hiihtotavan sprintissä tammikuusss 2023. Tour de Skin kokonaiskilpailussa hän oli kahdeksas ja maailmancupin kokonaiskilpailussa yhdeksäs kaudella 2022–2023.
Myös Wengin kaksoissisko Tiril Udnes Weng on maastohiihtäjä. He kuuluivat samaan viestijoukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa sekä 2014 että 2015. Hiihtäjä Heidi Weng on kaksosten serkku.
Sohjana

Sohjana tai  Sohjanankoski (ven. Софпоро́г, Sofporog) on taajama Kiestingin kunnassa Louhen piirin länsiosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä. Ennen 2000-luvun kuntauudistusta Sohjana oli itsenäinen kylähallintoalue.
Taajama

Sohjanan kylä sijaitsee Tuoppajärvestä Pääjärveen laskevan Sohjananjoen niskassa,  Kiestingistä Pääjärvelle vievän maan- ja rautatien varrella noin 90 kilometriä piirin keskuksesta Louhesta lounaaseen. Taajaman pääelinkeino oli ennen kalanjalostusteollisuus, mutta tehdas on lakkautettu. Taajamassa oli noin 500 asukasta vuonna 2008.
Kylähallintoalue

Entinen Sohjanan kylähallintoalue sijaitsi Louhen piirin länsiosassa Pääjärven itä- ja eteläpuolella. Se rajoittui idässä Kiestingin asutushallintoalueeseen ja lännessä Pääjärven asutushallintoalueeseen. Kylähallintoalueen keskuskylä oli Sohjana. Lisäksi alueeseen kuuluivat (sittemmin lakkautetut) Niskan kylä Pääjärven pohjoisrannalta ja Sohjanan lähistöllä sijaitseva Uusi-Sohjana.
Skruuvi

| Skruuvi |
| --- | --- |
Muut nimet:  Skruf-Whist, The Finnish Whist-Bridge
Korttimäärä:  52
Pelaajamäärä:  yleensä 4, mutta 3 pelaajan versio on olemassa, 5 tai enemmän turnauksissa, tosin 4:llä jaolliset pelaajamäärät ovat toimivimmat
Korttien järjestys suurimmasta pienimpään:  A-K-Q-J-10-9-8-7-6-5-4-3-2
Peliaika:  noin 4 tuntia
Kotisivut:  http://www.skruuvi.fi/
Skruuvi on tarjoustikkipeleihin kuuluva neljän hengen korttipeli, jota pelataan vaihtuvin parein. Pelin alkumuoto vint kehittyi 1870-luvun alussa Pietarissa englantilaisen whistin ja venäläisten suosiman preferenssin risteytymänä. Samoihin aikoihin käynnistyi niin ikään whistin pohjalta vakioparein pelattavan bridgen kehitys.
Skruuvin historiaa

Vint (= ruuvi venäjäksi) siirtyi Suomeen todennäköisesti keisarillisen Venäjän armeijassa palvelleen suomalaisen upseeriston tuomana. Samalla pelin sääntöihin tuli merkittäviä muutoksia. Jo vuonna 1895 peliin oli tullut keskikortit, joiden nostaja antoi muille pelaajille yhden kortin (ostoskruuvi) tai neljä korttia partnerilleen, joka antoi kullekin muulle pelaajalle yhden kortin (pakettiskruuvi). Jo kuvatut korttien vaihdot erottavat skruuvin ratkaisevasti sekä vintistä että bridgestä. Kun 1800-luvun lopulla skruuviin tuli pelattavaksi passimisääri, jos kaikki pelaajat passasivat ensi tarjouskierroksella, ei skruuvi enää muistuttanut mitään muuta tikkipeliä.
Skruuvissa jokainen pelaaja osallistuu aktiivisesti pelaamiseen pitäen omat korttinsa kädessään. Bridgessä etupelaaja pelaa myös partnerinsa pöytään esille käännetyt kortit. Monipuoliseksi kehittyneessä skruuvissa oleellista on riskin otto ja sen hallinta. Bridgessä korostuu pitkälle kehitetty tarjoussysteemi ja tilastollisten todennäköisyyksien hallinta.lähde?
Skruuvi kehittyi 1900-luvun alussa Suomessa yhä haasteellisemmaksi strategiapeliksi. Koputukset, misäärin ässäpisteeẗ ja misäärin maalausmahdollisuus sekä uudet pelimuodot, kotkat ja bolsevikit lisäsivät pelin kiehtovuutta sekä monipuolisuutta. Kotkissa ei ole keskikortteja, mutta jo ensimmäisellä maalauksella on luvattava ottaa vähintään 12 tikkiä. Bolsevikeissa yksi pelaajista pelaa muita vastaan luvaten olla ottamatta ainoatakaan tikkiä kolmen muun pelaajan koettaessa yhteisvoimin estää tuo pyrkimys.lähde?
Varhaisin skruuvin sääntöjä kuvaava kirja ilmestyi Turussa vuonna 1895. 1900-luvun alussa ilmestyi useita pienehköjä skruuvioppaita sekä suomeksi että ruotsiksi. Vasta 1940-luvulla kirjoitettiin ensimmäiset laajat skruuviteokset, ensin käsikirjoitukseksi jäänyt Johannes Nyrkiön Skruuvipeli ja sitten OL:n Skruuviopas ja Maalarin Skruuvin ohjekirja. Näissä kaikissa on kuvattu seikkaperäisesti kyseisen ajan pelistrategioita ja pistelaskuja.
Kun 1950-luvulta alkoi selkeytetty pistelasku ja korttien yliannon vietinvälitys, julkaisi Hannu Taskinen Skruuvi-kirjan 2004 ja Kari Bergholm Skruuvioppaan 2013. Nykyisen pelikäytännön perusteellinen kuvaaminen tehtiin vuoden 2016 Skruuvin käsikirjassa ja sen englanninkielisessä käännöksessä. Näihin koottiin aiempien skruuvioppaiden sekä Suomen valiopelaajien kokemus. Käsikirjat ovat luettavissa verkossa.
Suomen tunnetuimpia skruuvin pelaajia ovat olleet arkkiatri Arvo Ylppö ja kirjailija Minna Canth. Esimerkiksi Hj. Nortamo on kuvannut skruuvin peluuta kirjansa Umme ja pimjä vuodelta 1930 kertomuksessa Kvartetin kasvattitytär.lähde?
Skruuvi pelinä

Skruuvista tuli Suomessa varsin suosittu tikkipeli 1960-luvulle asti. Bridgen yleistyttyä myös Suomessa skruuvin harrastajajoukko alkoi harveta, mutta on nykyisin  jälleen kasvamassa aktiivisen koulutuksen ja aktiivipelaajien verkostoitumisen myötä. Skruuvin sääntöihin on tullut ratkaisevia muutoksia etenkin pistelaskuun, maalaustekniikoihin sekä korttien vaihdossa annettavaan informaatioon. Nämä muutokset ovat osaltaan lisänneet pelin viehätystä haastavana riskinottoa ja sen hallintaa vaativana tikkipelinä.
Skruuvi on myös poikkeuksellisen sosiaalinen peli, koska kun määrätty määrä jakoja on pelattu, pelaajat vaihtavat paikkaa niin, että lopulta jokainen on pelannut jokaisen parina. Näin hetken vastustajana ollut pelaaja onkin kohta toisen parina jakaen voitot ja tappiot tämän kanssa, jolloin pelaajien kesken syntyy ja säilyy aina hyvä yhteishenki. Skruuvi on osoittautunut strategiseksi ja haastavaksi, sekä erittäin mukaansa tempaavaksi, täydelliseksi korttipeliksi.
Skruuvia pelataan neljän hengen ryhmässä tavallisella 52 kortin korttipakalla. Vastakkain istuvat pelaajat muodostavat parin, joka pelaa yhdessä jakaen sekä voitot että tappiot. Skruuvissa on kolme erilaista pelimuotoa (alkupelit, kotkat ja bolsevikit) ja neljä eri pelilajia (valtti, grandi, maalattu misääri ja passimisääri).
Kunkin pelaajan parina pelataan yksi sitsi, mikä koostuu neljästä alkupeli- ja neljästä kotkajaosta. Pelattujen kahdeksan jaon jälkeen pelaajat vaihtavat paikkaansa niin, että lopulta jokainen pelaaja on pelannut yhden sitsin kunkin muun pelaajan parina. Yhteen peliin kuluu tavanomaisesti noin neljä tuntia. Jos aikaa on vähemmän, voidaan sopia pienemmistä jakomääristä (esim. kaksi alkupeliä ja kotkaa), ja ajan salliessa voidaan pelata myös bolsevikkeja ainakin yhdessä sitsissä.
Skruuvissa korttien mailla on arvojärjestys: alhaalta ylöspäin ne ovat pata (♠), risti (♣), ruutu (♦) ja hertta (♥). Kunkin maan korteista kakkonen on heikoin ja ässä korkein. Korkeita kortteja kympistä ässään kutsutaan arvokorteiksi eli honööreiksi, muita kortteja hakuiksi. Jos pelaajalla ei ole ainuttakaan korttia jostakin maasta, hän on luonnonreno siitä maasta.
Skruuvin pelilajien arvojärjestys riippuu pelimuodosta. Maiden arvojärjestys on aina sama, mutta maalatun misäärin arvo on alkupeleissä ja bolsevikeissa valttia matalampi ja kotkissa valttia korkeampi. Grandi on aina korkein samantasoisen tikkimäärän peleistä.
Skruuvi pelinä > Korttien jakaminen

Pelaamiseen käytetään kahta eriväristä korttipakkaa (esim. sininen ja punainen pakka) pelin nopeuttamiseksi ja korttien sekaantumisen välttämiseksi. Yksi pelaaja valitaan kirjanpitäjäksi, joka istuu samalla paikalla koko pelin ajan. Kirjanpitäjää vastapäätä oleva pelaaja sekoittaa sinisen ja kirjanpitäjän oikealla puolella istuva punaisen pakan. Sekoittamisen jälkeen sekoittaja asettaa pakan oikealle puolelleen kuvapuoli näkyviin. Päällimmäiseksi kortiksi ei saa jäädä ässää tai kakkosta.
Korttien jakaja ottaa pakan vasemmalta puoleltaan ja antaa sen oikealla puolellaan istuvalle ”vastustajalle” nostettavaksi käännettyään ensin pakan kuvapuolen pöytää vasten. Hyvä tapa on nostaa pakka suunnilleen sen keskivaiheilta ja laittaa nostettu osa lähemmäs jakajaa, joka sitten yhdistää osat.
Pelin ensimmäisen jaon tekee kirjanpitäjän vasemmalla puolella istuva pelaaja sinisellä pakalla. Toisen jaon tekee seuraava pelaaja punaisella pakalla samalla kun hänen partnerinsa sekoittaa juuri pelatun pakan sijoittaen sen jälleen oikealle puolelleen seuraavaa jakoa varten. Jakaja jakaa yhden kortin kerrallaan kullekin pelaajalle aloittaen vasemmalla puolella istuvasta vastustajastaan. Jos kyseessä on alkupeli tai bolsevikki, jakaja valitsee neljä korttia (ei neljää peräkkäistä, eikä pakan ylintä tai alinta korttia) keskikorteiksi asettaen ne pöydän keskelle kuvapuoli alaspäin kunkin pelaajan saadessa 12 korttia. Korttien jako tapahtuu kenenkään näkemättä jaettavia kortteja. Kortteja ei saa nostaa käteensä ennen kuin kaikki kortit on jaettu.
Skruuvi pelinä > Tikkien pelaaminen

Lopullisten maalausten jälkeen ensimmäisen tikin aloittaa lopullisen maalauksen tekijän (passimisäärissä jakajan) vasemmalla puolella oleva pelaaja. Kunkin pelaajan on tunnustettava aloitettua maata (maantuntopakko), mutta pelaaja voi vapaasti valita, minkä arvoisen kortin lyö tikkiin. Jos kädessä ei ole kyseistä maata, niin pelaaja saa valita minkä tahansa kortin tikkiin – valttipakkoa ei ole. Pois heitetyllä kortilla (ensimmäisellä sakauksella) voi välittää merkittävää informaatiota partnerille. Sillä voi kuvata korkeaa honööriä tai lyhintä maata, josta aikoo päästä eroon.
Tikin voittaa aloitusmaan korkeimman kortin, tai, jos tikkiin on lyöty valttia, korkeimman valtin lyöjä. Tikin saaja aloittaa seuraavan tikin. Koska tikkien määrä ratkaisee jaon tuloksen, on havainnollista, jos kukin pelaaja asettaa tikkiin lyömänsä kortin eteensä niin, että kortti suuntautuu kohden tikin voittajaparia. Näin pelaajan edessä pystysuunnassa olevat kortit ovat hänen puolensa voittamia ja vaakasuunnassa olevat ovat menneet vastustajille. Misäärissä ässät jätetään näkyviin kuvapuoli ylöspäin vastaaviin asentoihin. Kukin pelaaja saa katsoa kaksi viimeistä tikkiä eli kyseisen ja edellisen. Kyseinen tikki muodostuu edelliseksi, kun uuden tikin aloituskortti on näytetty.
Viiden tason valtti/grandi-pelin onnistunut läpipelaaminen antaa pelaajapuolelle +25 pistettä, mutta ensimmäinen pieti -5 pistettä. Kuuden tasolla vastaavat pisteet ovat +35 ja -10 sekä seitsemän tasolla +50 ja -15. Passimisäärissä kukin omalle puolelle tullut tikki maksaa yhden pisteen ja kukin omaan tikkiin tullut ässä sen tikin järjestysluvun mukaisen miinuspistemäärän. Maalatussa misäärissä viiden läpipeli antaa +10, kuuden läpipeli +20 ja seitsemän läpipeli +35 pistettä, mutta ensimmäinen pieti vastaavasti -10, -15 ja -20 pistettä. Muut pietit antavat aina 5 miinuspistettä ja kaikki ylitikit ”vain” 2 pluspistettä.
Kirjallisuutta

David Parlett. Oxford Dictionary of Card Games. Oxford University Press 1992 (skruuvi esitetty Vint-otsikon alla)
Aiheesta muualla

Pelin säännöt. Arkistoitu 22.7.2012.
Skruuvipöytä Minna Canthin salongissa.
Snappertuna

| Snappertuna> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Raasepori |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  59°59′53.7″N, 023°39′08.5″E
Lääni:  Uudenmaan lääni
Maakunta:  Uudenmaan maakunta
Kuntanumero:  756
Perustettu:  
– emäpitäjä:  Karjaa
Liitetty:  1977
– kuntiin:  Tammisaari Karjaa
Pinta-ala:   km²   (1.1.1976)
– maa:  176,9 km²
Väkiluku:  1 373   (31.12.1976)
– väestötiheys:  8,02 as./km²
Hangon ja Raaseporin kuntajako 1960-luvulla. Snappertuna liitettiin pääosin Tammisaareen ja osin Karjaaseen.
Snappertuna on Uudellamaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Snappertunan kunnan pääosa liitettiin vuonna 1977 Tammisaareen ja loput Karjaaseen. Vuodesta 2009 lähtien sen alue on osa Raaseporin kaupunkia. Snappertunan puukirkko on peräisin vuodelta 1688. Snappertunajoen–Fagervikin alue on yksi Suomen kansallismaisemista. Raaseporin linna sijaitsi Snappertunan kunnan alueella.
Snappertunan vaakunan suunnitteli A. W. Rancken ja se vahvistettiin vuonna 1951. Snappertunan naapurikunnat olivat Inkoo, Karjaa (aiemmin Karjaan mlk), Pohja ja Tammisaaren maalaiskunta.
Snappertunan kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 92 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia. Snappertuna oli Uudenmaan läänin ruotsinkielisin kunta.
Snappertunasta oli kotoisin muun muassa erityisesti 1920-luvulla valtakunnallista kuuluisuutta saanut saarnaaja Maria Åkerblom.
Historiaa

Ensimmäiset merkit ihmisasutuksesta Snappertunassa ovat pronssikauden aikaiset hautakummut Rullarsbölen ja Totalin kylissä. Ensimmäiset pysyvät asukkaat tulivat 1200-luvulla Ruotsin Roslagenista ja Mälarenin seudulta. Rösundin kylä mainittiin asiakirjoissa jo vuonna 1392. Vuonna 1634 Snappertunan väkiluvuksi arvioitiin 834 henkeä.
Snappertuna muodostettiin Karjaan kappeliksi vuoden 1688 tienoilla ja se itsenäistyi vuonna 1915.  Nykyisin seurakunta kuuluu Raaseporin seurakuntayhtymään ja Porvoon hiippakuntaan.
Snappertunan tärkeimmät elinkeinot ovat olleet maa- ja metsätalous sekä kalastus. Snappertunan ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1878, säästöpankki perustettiin vuonna 1895 ja osuuskassa vuonna 1926. Kunnallishallinto alkoi vuonna 1865, jolloin valittiin kunnallislautakunta.
Kyliä

Alhov, Antby, Baggård, Berg, Björnböle, Boxby, Bredslätt, Bredäng, Broby, Båsa, Båsaböle, Dalkarö, Dragsvik, Fagernäs, Gammelboda, Gebbelby, Glamabacka, Grop, Gästans, Gästersjö, Halvskifte (Halstö), Harparbacka, Horsbäck, Höstnäs, Hurskusnäs, Lagmans, Langansböle, Lillbarsgård, Magnäs, Nissbacka, Norrby, Nothamn, Nyboda, Näseby, Persö, Prästholm, Raasepori (Raseborg), Repubacka, Rullarsböle, Rådsböle, Rösund, Skogby, Skräddarböle, Slipars, Snappertuna (Finnäs), Strömsö, Stubböle, Svartbäck, Söderby, Torsö, Total, Trångsund, Tvisäck, Västanby, Väster-Rösund, Västervik, Växär, Åsenby
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Snappertunassa ei ollut lainkaan taajamia.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Snappertunan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
| Snappertunan väestönkehitys 1880–1975 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 2 540 | 2 540 |
| 1890 | 1890 |    | 2 590 | 2 590 |
| 1900 | 1900 |    | 2 573 | 2 573 |
| 1910 | 1910 |    | 2 512 | 2 512 |
| 1920 | 1920 |    | 2 235 | 2 235 |
| 1930 | 1930 |    | 2 191 | 2 191 |
| 1940 | 1940 |    | 1 984 | 1 984 |
| 1950 | 1950 |    | 2 004 | 2 004 |
| 1960 | 1960 |    | 1 683 | 1 683 |
| 1970 | 1970 |    | 1 376 | 1 376 |
| 1975 | 1975 |    | 1 367 | 1 367 |
Lähde: Tilastokeskus.
Kulttuuri > Murre

Snappertunan alue on historiallisesti ruotsinkielistä ja nykyisin kaksikielistä aluetta. Snappertunan ruotsinkielinen murre luetaan uudenmaanruotsin ryhmän länsi-uusimaalaisiin murteisiin.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Snappertuna kuuluu ruokakulttuuriltaan uusimaalaiseen alueeseen. Rannikkokunnassa kala on kuulunut päivittäiseen ruokavalioon. Tyypillisiä suolakaloja ovat olleet silakka ja lahna ja tyypillisin mauste ruohosipuli. Uusimaalaiseen ruokakulttuuriin kuuluvat rosollit, piimäjuustot ja laatikot. Uusimaalaiseen ruokakulttuuriin kuuluu myös marjaviinituotanto, puutarhamarjat ja niistä tehdyt jalosteet.
Gary Snyder

Gary Snyder vuonna 2007.
Gary Sherman Snyder (s. 8. toukokuuta 1930 San Francisco, Kalifornia Yhdysvallat) on beat-sukupolven johtohahmoihin kuuluva yhdysvaltalainen runoilija. Häntä pidetään myös luontorunoilijana. Hän sai Pulitzerin runopalkinnon teoksesta Turtle Island vuonna 1975.
Snyderin vanhemmat olivat Lois Hennessy ja Harold Snyder. Kun poika oli kaksivuotias, suuren laman köyhdyttämä perhe muutti Washingtoniin Kitsapin piirikuntaan. Kymmenen vuoden kuluttua oli edessä uusi muutto Oregoniin Portlandiin.
Snyder pääsi Reed Collegeen vuonna 1947. Hän tunsi kasvavaa kiinnostusta Kaukoidän kieliä, kulttuureja ja uskontoa kohtaan, ja hän aloittikin vuonna 1953 niiden opiskelun Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä. Erityisesti hänen alakseen muodostui zenbuddhalaisuus, ja hän vietti vuosina 1956–1968 suuren osan ajasta Japanissa. Snyder palasi Yhdysvaltoihin, jossa hän loi huomattavimman uransa. Hänet valittiin Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian jäseneksi vuonna 1987..
Julkaisuja

| --- | --- |
 Myths & Texts (1960)  Six Sections from Mountains and Rivers Without End (1965)  The Back Country (1967)  Riprap and Cold Mountain Poems (1969)  Regarding Wave (1969)  Earth House Hold (1969)  Turtle Island (1974)  The Politics of Ethnopoetics (1975)  The Old Ways (1977)  He Who Hunted Birds in His Father's Village: The Dimensions of a Haida Myth (1979)  The Real Work (1980) :  Axe Handles (1983)  Passage Through India (1983)  Left Out in the Rain (1988)  The Practice of the Wild (1990)  No Nature: New and Selected Poems (1992)  A Place in Space (1995)  Mountains and Rivers Without End (1996)  The Gary Snyder Reader: Prose, Poetry, and Translations (1999)  Danger on Peaks (2005)  Back on the Fire: Essays (2007)
Julkaisuja > Suomennettuja

Virtaavan veden musiikkia: Valitut runot 1957–1992.  (Valikoima alkuteoksista No Nature ja Turtle Island)  Suomentanut J. K. Ihalainen. Angelniemi:  Palladium-kirjat, 1994.  ISBN 952-9893-02-7
Loputtomat vuoret ja joet.  (Mountains and Rivers Without End, 1996)  Suomentanut J. K. Ihalainen. Palladium Kirjat, 2011.  ISBN 978-952-9893-64-5
Erämaan opetus.  (The Practice of the Wild, 1990)  Suomentanut Tero Tähtinen. Turku:  Savukeidas, 2010.  ISBN 978-952-5500-67-7
Kilpikonnasaari (Turtle Island, 1974). Suomentanut Aki Räsänen. Helsinki: Basam Books, 2014. ISBN 978-952-260-256-5
Tämä hetki (This Present Moment). Suom. Tero Tähtinen. Enostone 2024 ISBN 978-952-399-094-4
Julkaisuja > Suomennettuja runoja antologioissa

Taidetoimikunnat, suom. Jarkko Laine, julkaisussa Parnasso 1977; nro 4
Philip Zenshin Whalenille: k. 26. kesäkuuta 2002 (ja 33 männylle), suom. J. K Ihalainen, julkaisussa Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti 2010; nro 2
Antologiassa Yön häntäluu: maailmanrunouden antologia, suom. J. K. Ihalainen, Cultura: Palladium kirjat 1998 ISBN 952-9501-40-4
Läpi savuaukon: I
Läpi savuaukon: II
Maan säkeet
Metsästyskausi
Rakkaus
Runoilijoista
Sivistys
Tie länteen, maanaliseen
d.a. levyn dharma silmä. Rankasti lyhentäen suomentanut J. K. Ihalainen. Julkaisussa Kirjo : kirjallisuus ja kulttuurilehti 2007: 1, s. 9
Ernst Sohn

Ernst Sohn, laivanvarustaja Viipurin Uuraasta. Kuva otettu Thorvald Nyblinin valokuva-ateljeessa Viipurissa 1900-luvun alussa, luultavasti noin vuonna 1904–1910.
Ernst Sohn (koko nimeltään Friedrich (Fredrik) Ernst Oswald Sohn) (1874–1957) oli Uuraassa asunut, ns. baltiansaksalaista, alkujaan itävaltalaista sukujuurta oleva suomalainen laivanvarustaja. Hänet luetaan vuoden 1945 laiva- ja laivanvarustajarekisterissä koivistolaisiin laivanvarustajiin.
Ernst Sohn & Company Ltd:n Uuraassa sijainnut kaksikerroksinen konttori- ja asuintalo tuhoutui tulipalossa 13. maaliskuuta 1934. Hirsirakenteinen talo oli rakennettu vuonna 1923.
Varsinaisen varustamotoimintansa Sohn aloitti Helsingissä vuonna 1935, jonka jälkeen varustamo muutti vuonna 1939 Koivistolle. Sodan takia toiminta siirrettiin Poriin ja takaisin Itä-Suomeen Viipuriin heti jatkosodan alussa vuonna 1941. Karjalasta hän joutui taas siirtämään toimintansa Helsinkiin vuonna 1944 jatkosodan ja Neuvostoliiton Karjalan kannakselle suorittaman suurhyökkäyksen takia.
Hänellä oli oman perheen lisäksi yksi avioton tytär, Katri Cecilia Hallikainen (myöh. Närvänen) (1911–2010), joka asui Sohnin työntekijänä toimineen Katrin äidin, Hilma Hallikaisen (1891–1956) luona Uuraassa.