Kolttasaamelaisten historia
Venäjän valtakausi

Norjan ja Venäjän rajasopimus vuonna 1330 on vanhimpia Pohjoiskalotin aluetta koskevia valtioiden välisiä sopimuksia. Se antoi venäläisille verotusoikeuden rannikolla Tromssan läänissä nykyisen Kilpisjärven korkeudelle ja Norjan kuninkaalle puolestaan idässä aina Kuolan niemimaan itäkärkeen saakka ja siitä kohti Kantalahtea Välijoelle asti. Kyseessä oli siten laaja yhteisalue. Vuonna 1517 suuriruhtinas Vasili III jakoi Venäjän Lapin kahdeksi verotusalueeksi, joista ”mantereella sijaitseviin kyliin” kuuluivat kolttasiidoista Paatsjoki, Suonikylä, Nuortijärvi, Näätämö ja Muotka.
Jo 1500-luvulla koltat kävivät keskustelua hallitsijoiden kanssa veronkantoon liittyvissä asioissa. Suonikylän ja Nuortijärven vastikään ortodoksisuuteen kastetut koltat Lev Denisov ja Petruška Ivanov valittivat ensin ruotsalaisista verottajista ja sittemmin erityisesti Kuolansuun linnoituksen kauppiaasta Jakuško Zvjagasta, joka oli vienyt kohtuuttomia veroja väkivalloin ja kavaltanut niitä itselleen. Sekä Iivana Julma, Boris Godunov että Vasili Šuiski reagoivat kirjallisesti kolttien puolesta, mikä kertoo alueen tärkeydestä Venäjän tsaarille. Vuonna 1595 solmitussa Täyssinän rauhassa Ruotsin ja Venäjän välinen rajalinja vedettiin saamelaisalueiden poikki Jäämerelle, mutta käytännössä se ei yltänyt Kuusamon pohjoispuolelle.
Vähitellen Koltanmaalle alkoi muuttaa ihmisiä muualta: venäläisiä, karjalaisia, meri- ja tunturisaamelaisia Norjasta, suomalaisia ​​ja jopa muutamia komeja Uralvuorten länsipuolelta. Muuttoliike vaikutti alkuperäiskansojen elinoloihin ja haittasi heidän perinteistä elämäntapaansa. Saamenmaalla ei kuitenkaan ollut vakiintuneita valtionrajoja ennen 1800-lukua, minkä ansiosta kolttien kansa pysyi yhtenäisenä.
Vuoden 1826 jälkeen kolttien maa on jaettu useita kertoja eri valtioiden kesken, mikä on jättänyt jälkensä kansan perinteisiin asutusmalleihin. Tuona vuonna Norja ja Venäjä jakoivat keskenään Näätämön ja Pasvikin alueet, minkä seurauksena kolttasaamelaiset menettivät suuren osan asuinalueestaan ​​ja oikeuksistaan ja maahanmuutto alueelle kiihtyi. Varsinainen rajankäynti tosin tapahtui vasta vuonna 1849. Vuonna 1852 Norjan ja Venäjän raja suljettiin ja yksi kolttasiidoista, Näätämö, jäi kesäalueiltaan Norjan puolelle. Tieto kulki Koillis-Inarin metsäalueilla kuitenkin hitaasti, ja lopullisesti Näätämön kolttien vuotuismuutto loppui vasta 1880-luvulla. Suuri koltansaamelaisen kulttuurin murros alkoi 1800- ja 1900-luvun vaihteessa, jolloin Paatsjoen kolttasaamelaiset menettivät kalastuspaikkojaan Norjalle ja näätämöläiset poronhoito-oikeutensa kveeneille ja norjalaisille. Tämän jälkeen Näätämön kolttasiita käytännössä lakkasi olemasta, ja koltan kieli katosi alueelta 1970-luvulla.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kolttia oli kaikkiaan 800–900 henkeä. Suurin kolttakylä oli Nuortijärvi, jossa oli yli 200 asukasta; keskikokoisia kyliä olivat 150–200 asukkaan Suonikylä ja Paatsjoki ja pieniä alle sadan asukkaan Hirvas, Muotka, Petsamo ja Näätämö. Näistä Suonikylä ja Hirvas eli Hirvasjärvi olivat ainoat vain kolttien asuttamat. Paikoin vieraat kansallisuudet olivat enemmistönä, mutta elintapojen erot pitivät ryhmät erillään. Kylien välillä oli myös yhteyksiä lujittavia keskinäisiä sopimuksia; esimerkiksi Petsamo ja Suonikylä jakoivat keskenään maa-alueen, jonka käytöstä päätettiin yhteisesti, ja Suonikylällä oli osuus Nuortijärven kylän alueella Tuulomankönkäällä sijaitsevaan lohipatoon. Tästä yhteisomistuksesta ensimmäinen maininta on jo vuodelta 1574.
Kesällä 1919 Lapin rajavartioston päällikkö Martti Wallenius ja Aleksi ”Mosku” Hihnavaara miehineen lähtivät siviilipuvuissa Venäjän rajan yli ”kolttaretkenä” tunnetulle retkelle, jolla kolttasaamelaisia kuulusteltiin kovaotteisesti, pahoinpideltiin ja jopa kidutettiin. Walleniuksen ja Hihnavaaran mukaan retken tavoitteena oli selvittää, ketkä saamelaisista olivat syyllistyneet porovarkauksiin Suomen puolelta. Ilmeisesti kaikki oletettiin syyllisiksi, ja varastettujen eläinten lisäksi retken yhteydessä takavarikoitiin myös saamelaisten omia poroja. Retkikuntalaisista suuri osa oli itse poromiehiä, jotka näin lisäsivät eloaan eli omaa poromääräänsä.