stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Spadina Avenue

| Spadina Avenue |
| --- | --- |

Maa:  Kanada
Tieluokka:  katu
Alkupiste:  Bloor Street
Päätepiste:  Gardiner Expressway
Päällyste:  asfaltti
Katso myös:  Spadina Avenue Commonsissa
Spadina Avenue on Torontossa, Kanadassa sijaitseva katu. Se alkaa pohjoisessa Bloor Streetiltä ja loppuu etelässä Gardiner Expresswayhin. Alueella oli vielä 1930-luvulla pääasiassa vaateteollisuutta, mutta tuotanto on myöhemmin siirretty lähes kokonaan muualle.
Spadina Avenuen varrella ovat asuneet muun muassa 1930-luvulla työväenliikkeen johtohahmo Emma Goldman ja 1990-luvulla kirjailija Naomi Klein.
Peripateettinen koulukunta

Gustav Adolph Spangenberg: Aristoteleen koulu, osa freskosta (1883–1888).
Peripateettinen koulukunta oli yksi antiikin Kreikan filosofisista koulukunnista. Sen opetus sai alkunsa koulukunnan perustajasta, Aristoteleestä, joka opetti Ateenassa Lykeion-nimisessä gymnasionissa eli voimistelulaitoksessa.
Koulukunnan jäseniä, Aristoteleen seuraajia, kutsuttiin peripateetikoiksi (m.kreik. οἱ ἐκ τοῦ περίπατος, hoi ek tū peripatos) ja koulukunnan filosofiaa peripateettiseksi filosofiaksi (ἡ περιπατητική φιλοσοφία, hē peripatetikē filosofia). Adjektiivina peripateettisella (περιπατητικός, peripatētikos) voidaan tarkoittaa kävelevää. Koulua kutsuttiin varsinkin myöhemmin toimintapaikkansa mukaan myös Lykeionin nimellä (Λύκειοι περιπατητικοί, Lykeioi peripatētikoi).
Historia > Aristoteleen jälkeen

Aristoteles toimi koulun johtajana kolmetoista vuotta, vuoteen 323 eaa., kunnes hän joutui palaamaan Makedoniaan välttyäkseen vainoilta makedonialaiskytköksiensä vuoksi. Aristoteleen kuoltua vuonna 322 eaa. koulun johtoon tuli hänen oppilaansa Theofrastos. 
Jotkut nykyajan tutkijoista ovat sitä mieltä, ettei koulusta tullut muodollisemmin organisoitua laitosta ennen tätä.
Merkittävin peripateettisen koulun johtaja Aristoteleen jälkeen oli Straton, joka laajensi Aristoteleen filosofian naturalismia ja oli omaksunut eräänlaisen ateismin. Koulu alkoi taantua Lykonin tultua sen johtoon, koska hän ei ollut kovin kiinnostunut filosofiasta. Koulu oli kuitenkin toiminnassa ja sen johdossa oli joku nimetty filosofi keskeytyksettä Aristoteleen ajasta vuoteen 86 eaa. saakka. Lykonin jälkeen koulun johtajina toimivat todennäköisesti Ariston, Kritolaos, Diodoros Tyroslainen ja Erymneos.
Roomalainen kenraali Lucius Cornelius Sulla tuhosi Ateenan vuonna 86 eaa., ja kaikkien kaupungin filosofikoulujen toiminta häiriintyi pahasti. Andronikos Rhodoslainen on saattanut rakennuttaa koulun uudelleen myöhemmin ensimmäisellä vuosisadalla eaa., koska muun muassa uusplatonilaiset mainitsevat hänet koulun johtajana. Tämä on kuitenkin epävarmaa. Viimeistään toisella vuosisadalla jaa. koulu oli kuitenkin jälleen toiminnassa. Keisari Marcus Aurelius nimitti tällöin opettajia kaikkiin kaupungin tärkeimpiin kouluihin, myös Lykeioniin. Roomalaisella kaudella toimi vain muutamia merkittäviä peripateetikkoja; merkittävimpiin kuuluu Aleksanteri Afrodisiaslainen, joka kirjoitti lukuisia kommentaareja Aristoteleen teoksiin.
Koulun toiminnasta 200- ja 500-lukujen välillä ei ole tietoja, eikä sen varsinaista sulkemisvuotta tunneta. Peripateettisten filosofien toiminta muualla kuitenkin jatkui. Koulun toiminta on kuitenkin lakannut todennäköisesti viimeistään vuonna 529, jos se ylipäätään oli tuolloin enää toiminnassa. Sitkeän huhun mukaan keisari Justinianus I sulki tuolloin kaikki Ateenan filosofikoulut, mukaan lukien Lykeionin ja Akatemian. Todellisuudessa keisari ei määrännyt koulua suljettavaksi. Sen sijaan Ateenan kristityt viranomaiset lakkauttivat koulun julkisen rahoituksen, minkä jälkeen turhautuneet filosofit pakkasivat laukkunsa ja lähtivät Persian kuninkaan suojiin. Siellä ei kuitenkaan ollut sen parempaa, joten suurin osa palasi takaisin kuka minnekin.
Lykeionin sijaintipaikka löytyi Ateenan Kolonákin kaupunginosasta Rigíllis-kadun varrelta vuonna 1996. Lykeionin arkeologinen puisto avattiin yleisölle kaivausten jälkeen vuonna 2014.
Vaikutus

Uusplatonismin ja kristinuskon nousun myötä peripateettisuuden aika itsenäisenä filosofiana päättyi 200-luvulta alkaen. Uusplatonilaiset filosofit kuitenkin pyrkivät sulauttamaan Aristoteleen filosofian omaan järjestelmäänsä ja kirjoittivat lukuisia kommentaareja tämän teoksista.
Viimeiset Aristoteleen kommentaattoreina toimineet klassisen ajan filosofit olivat Simplikios ja Boethius 500-luvulla. Tämän jälkeen Aristoteleen teokset olivat lännessä enimmäkseen tuntemattomia, mutta niitä ylläpidettiin idässä, jossa niistä tuli keskeinen osa varhaista islamilaista filosofiaa. Islamilaisen filosofisen perinteen merkittävimpiä peripateetikkoja olivat Al-Kindi (Alkindus), Al-Farabi (Alpharabius), Avicenna (Ibn Sina) and Averroes (Ibn Rushd). 1100-luvulla teoksia alettiin kääntää latinaksi. Tämän seurauksena kehittyi vähitellen korkeaskolastiikka, johon luetaan muun muassa Tuomas Akvinolainen. Se ammensi Aristoteleen teoksista, Averroksen kommentaareista sekä Avicennan teoksista.
Lykeionin koulun nimestä tulee myös suomen kielen sana lyseo (lyceum).
Filosofeja

Peripateettisen koulun merkittävimpiä filosofeja olivat (koulun johtajien kaudet merkitty erikseen):
Kreikkalainen aika
Aristoteles (384–322 eaa.; koulun johdossa n. 334–322 eaa.)
Theofrastos (n. 371–287 eaa.; johdossa 322–288 eaa.)
Lampros (300-luku eaa.)
Aristoksenos (n. 370–290 eaa.)
Khamaileon (n. 350–275 eaa.)
Fanias Eresoslainen (n. 332 eaa.)
Praksifanes (n. 322 eaa.)
Herakleides Pontoslainen (n. 390–310 eaa.)
Dikaiarkhos (n. 350–285 eaa.)
Nikomakhos (n. 325 eaa.)
Demetrios Faleronlainen (kuoli n. 280 eaa.)
Straton (n. 330–270 eaa.; johdossa 288 – n. 269 eaa.)
Eudemos Rhodoslainen (300-luku eaa.)
Hieronymos Rhodoslainen (n. 300 eaa.)
Klearkhos Soloilainen (300-luku eaa.)
Lykon Troaslainen (n. 270–226 eaa.; johdossa n. 269-225 eaa.)
Ariston Keoslainen (200-luku eaa.; johdossa 225 – n. 190 eaa.)
Satyros (200-luku eaa.)
Hermippos Smyrnalainen (200-luku eaa.)
Kritolaos (k. ennen 111 eaa.; johdossa n. 190–155 eaa.)
Roomalainen aika
Diodoros Tyroslainen (johdossa n. 140 eaa.)
Erymneos (johdossa n. 110 eaa.)
Ariston Aleksandrialainen (100-luku/1. vuosisata eaa.)
Boethos Sidonlainen (1. vuosisata eaa.)
Kratippos Pergamonlainen (1. vuosisata eaa.)
Ksenarkhos Seleukeialainen (1. vuosisata eaa./jaa.)
Ammonios Ateenalainen (1. vuosisata)
Andronikos Rhodoslainen (n. 70 eaa.)
Aspasios (100–150)
Adrastos Afrodisiaslainen (100-luku)
Aristokles Messeneläinen (100–200 lukujen vaihde)
Aleksanteri Afrodisiaslainen (200-luku)
Aetios Antiokialainen (300-luku)
Olympiodoros vanhempi (400-luku)
Kirjallisuutta

Lynch, John Patrick: Aristotle’s school: A study of a Greek educational institution.  Berkeley:  University of California Press, 1972.  ISBN 0520021940  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lykeion Wikimedia Commonsissa
Morison, William: The Lyceum The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Antiikin filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Esisokraattinen filosofia:   Miletoslaiset  Pythagoralaiset  Efesoslaiset  Elealaiset  Pluralistit  Atomistit  Sofistit 
Sokraattinen filosofia:   Akatemialaiset  Peripateetikot  Kyynikot  Kyreneläiset  Megaralaiset  Dialektikot  Elisläiset 
Hellenistinen filosofia:   Epikurolaiset  Stoalaiset  Skeptikot  Uuspythagoralaiset  Uusplatonistit 
Platonia ja Aristotelesta kuvaava yksityiskohta Rafaelin freskosta Ateenan koulu seuraa käsitystä, jonka mukaan filosofointia harjoitettiin usein käveltäessä.
Lykeionin arkeologista aluetta Ateenan Rigíllis-kadun varrella.
Aristoteles, Lykeionin peripateettisen koulun perustaja.
Theofrastos, Aristoteleen oppilas ja koulun johtaja tämän jälkeen.
Sotilaan isä

| Sotilaan isä> Otets soldata |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Revaz Tškheidze
Käsikirjoittaja:  Revaz Tškheidze Suliko Žgenti
Säveltäjä:  Sulhan Tsintsadze
Kuvaaja:  Lev Suhov Artšil Filippašvili
Pääosat:  Sergo Zakariadze
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Neuvostoliitto
Tuotantoyhtiö:  Gruzija-Film
Ensi-ilta:  1965
Kesto:  92 minuuttia
Alkuperäiskieli:  venäjä georgia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sotilaan isä (georg. ჯარისკაცის მამა, Džariskatsis mama, ven. Отец солдата, Otets soldata) on Revaz Tškheidzen ohjaama neuvostoliittolainen värillinen sotaelokuva vuodelta 1965. Ohjaaja laati käsikirjoituksen yhdessä Suliko Žgentin kanssa. Elokuvaa pidetään gruusialaisen elokuvan huippusaavutuksiin kuuluvana.
Nimihenkilöä näyttelevä Sergo Zakariadze palkittiin roolistaan Moskovan elokuvajuhlilla.
Juoni

Vanha ja yksinkertaisen oloinen georgialainen viininviljelijämies lähtee sotilassairaalaan tapaamaan sodassa haavoittunutta poikaansa. Perillä hän kuulee poikansa palanneen jo palvelukseen ja päättää itse lähteä rintamalle tapaamaan poikaansa. Vanha mies ei pysty palaamaan kotikyläänsä, vaan värväytyy puna-armeijaan ja ajautuu toisen maailmansodan tapahtumien keskipisteeseen, kilpajuoksuun kohti Berliiniä. Vasta rauhan hetkellä hän löytää poikansa haavoittuneena, ja tämä kuolee hänen käsivarsilleen.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sergo Zakariadze  | … |  Georgi Maharašvili, isä   |
|  Vladimir Privaltsev  | … |  Nikiforov   |
|  Aleksei Nazarov  | … |  Jershov   |
|  Aleksandr Lebedev  | … |  Nazarov   |
|  Ketevan Botshorišvili  | … |  Marija   |
Soukaisten Pyhän Perttelin kirkko

| Soukaisten Pyhän Perttelin kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Soukainen, Laitila
Seurakunta:  Laitilan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1700-luku
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Soukaisten Pyhän Perttelin kirkko on Laitilan Soukaisten kylässä sijaitseva puinen pitkäkirkko, joka on ilmeisesti rakennettu 1700-luvulla. Kirkko sijaitsi alun perin Valkon kylässä. Sitä on korjattu aiemmin noin vuonna 1800 sekä 1847 ja 1896. Kirkon länsipäädyn edessä on myöhemmin rakennettu matala asehuoneen tyyppinen tila ja länsipäädyn harjalla kelloteline, jonka viirissä on vuosiluku 1847. Kellojen asemesta kirkossa on käytetty aikanaan torvea.  Melko laaja korjaus kirkossa tehtiin 1932. Kirkkorakennus laudoitettiin ja maalattiin punaiseksi 1965, välikatto uusittiin ja kirkkoon tuotiin uudet penkit Laitilan Pyhän Mikaelin kirkosta. Pärekaton tilalle tehtiin paanukatto 1969.
Aiheesta muualla

Laitilan kylien varhaiset vaiheet (Viitattu 28.4.2015)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Perttelin kirkko (Q20249792)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Laitila
koordinaatit: 60°55′03″N 21°41′25″E﻿ / ﻿60.91747°N 21.69022°E﻿ / 60.91747; 21.69022
Spalathronísi (Agkístri)

| --- | --- |
Muut nimet:  Salafthonísi (Σαλαφθονήσι), Salaftonísi (Σαλαφτονήσι), Salachtonísi (Σαλαχτονήσι), Salaftó (Σαλαφτό)
Sijainti:  37°42′08″N, 23°14′13″E, Agkístri Saaret, Attika Kreikka
Saariryhmä:  Argo-Saroniset saaret
Vesialue:  Saroninlahti
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,035 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Spalathronísi (kreik. Σπαλαθρονήσι) eli Salafthonísi (Σαλαφθονήσι, myös Salaftonísi, Σαλαφτονήσι, Salachtonísi, Σαλαχτονήσι, Salaftó, Σαλαφτό) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Argo-Saronisiin saariin ja sijaitsee Saroninlahdessa Agkístrin ja Kyrán saarten länsipuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,035 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Spalathronísi kuuluu Agkístrin kuntaan, Saarten alueyksikköön ja Attikan alueeseen.
Sosiaalinen evankeliumi

Walter Rauschenbusch.
Sosiaalinen evankeliumi (engl. Social Gospel) oli uskonnollinen sosiaalinen uudistusliike, joka oli huomattava toimija Yhdysvalloissa 1870-luvulta 1920-luvulle. Sosiaalisen evankeliumin liike oli amerikkalainen versio eurooppalaisesta kristillisestä sosialismista. Liikkeen jatkeeksi kehittyi Yhdysvaltain moderni uskonnollinen vasemmisto, jonka 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alussa kehittämät teologiset tulkinnat ja poliittiset ohjelmat ovat olennainen osa kaikkea amerikkalaista vasemmistolaisuutta.
Liikkeen kannattajat esittivät, että Jumalan valtakunta vaatii teollisen yhteiskunnan yhteiskunnallista ja yksilöllistä uudistamista, jotka perustuivat raamatullisiin esimerkkeihin hyväntekeväisyydestä ja oikeudenmukaisuudesta. Sosiaalisen evankeliumin liike vaati muun muassa työvoimapoliittisia uudistuksia. Monet sosiaalisen evankeliumin ihanteista toteutuivat 1930-luvulla työväenliikkeen järjestäytyessä ja presidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -lainsäädännössä.
Sosiaalisen evankeliumin julistajia olivat erityisesti liberaaliteologiset saarnaajat kuten Washington Gladden ja Lyman Abbott. Liikkeen oppia kehittivät edelleen Charles Monroe Sheldon sekä Walter Rauschenbusch.
Oppi

Sosiaalisen evankeliumin liike vastustaa sekä kapitalismin että kommunismin äärimuotoja. Käsityksen taustalla on optimistinen liberaaliteologia, jonka mukaan maailma kehittyy historian kuluessa ihmisten tekojen kautta kohti Jumalan valtakuntaa.
Sosiaalinen evankeliumi oli liberaaliteologisen koulukunnan poliittinen ja ohjelmallinen ulottuvuus, jolla yritettiin puuttua teollistumisen ja kaupungistumisen, yhä monopolistisemman markkinatalouden ja tieteellisen ajattelun leviämisen aiheuttamiin moniin haasteisiin.
Historia > Tausta

Yhdysvaltain uskonnollisen vasemmiston tausta on 1860–1865 käydyn sisällissodan yhteiskunnallisessa muutoksessa. Tuolloin koettu rakennemuutos kävi yksiin laajan maailmankuvallisen myllerryksen ja murroksen kanssa, joka murensi Yhdysvalloissa vallinnutta olennaisesta protestanttista ja perinteistä raamattupohjaista maailmankuvaa.
Taustalla vaikuttivat osaltaan siirtolaisuusaallot, jotka toivat maahan suuria määriä sosialismiin mieltynyttä väestöä itäisen ja Etelä-Euroopan kulttuuripiireistä. Samoin vaikutti modernin, puhtaan maallisen tieteellisen ajattelun vakiintuminen osissa akateemista ja poliittista eliittiä. Näihin muutoksiin oli myös kirkkojen vastatta ja alettava etsiä uusi keinoja julistukseensa ja toimintatapoihinsa relevanttiuden ja uskottavuuden säilyttämiseksi.
Historia > Osallistuminen yhteiskuntakeskusteluun

Sosiaalisen evankeliumin liike valtasi tilaa yhteiskunnallisessa keskustelussa, kun 1800-luvun lopulla fundamentalistinen liike vetäytyi päätöksenteosta. Kymmenen vuotta sisällissodan päättymisen jälkeen sosiaalinen evankeliumi oli vallannut keskustelun omilla tulkinnoillaan tapahtuneen muutoksen merkityksestä.
Sosiaalisen evankeliumin liike teki ehdotuksia muutoksesta aiheutuneesta ahdingosta vapautumiseen.  Liikkeen kannattajat omaksuivat niin sanotun modernistisen eli liberaaliteologian ja rakensivat sille uskontopohjaisen, poliittisesti vasemmistolaisen muutosohjelman.
Kannattajat

Liikkeen jäsenet olivat nuoremman polven pappeja ja maallikkoja. Liikkeen kannattajia oli kaikissa sisällissodan jälkeisen aikakauden protestanttisissa kirkkokunnissa ja vähäisemmässä määrin katolisessa kirkossa. Yllyke uskonyhteisöjen opin ja käytännön uudelleen arvioimiseen tuli ympäristön nopeasta muutoksesta, ja omat asemat pyrittiin turvaamaan mukauttamalla oma oppi modernin ajan keskeisiin aatevirtauksiin.
Soúda (saari)

Soúdan ja Léonin saaret Soúdanlahdessa.
| --- | --- |
Muut nimet:  Ágios Nikólaos (Άγιος Νικόλαος), Fraronísi (Φραρονήσι)
Sijainti:  35°29′19″N, 24°09′08″E, Chaniá Chaniá, Kreeta Kreikka
Vesialue:  Soúdanlahti
Merialue:  Kreetanmeri, Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,103 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Soúda (kreik. Σούδα) eli Ágios Nikólaos (Άγιος Νικόλαος) eli Fraronísi (Φραρονήσι), antiikin Leukai (m.kreik. Λεύκαι, lat. Leucae), on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Soúdanlahdessa Kreetan saaren pohjoisrannikolla lähellä Akrotírin niemeä. Saaren pinta-ala on 0,103 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti saari kuuluu Chanián kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen.
Soúdan saaren linnoitusta.
Soúdan saaren länsipuolella sijaitsee pienempi saari nimeltä Léon. Antiikin aikainen nimi Leukai, ”Valkoiset”, viittasi saariin yhdessä. Kreikkalaisessa mytologiassa saaret saivat syntynsä ja antiikin aikaisen nimensä seireenien ja muusien välisen musiikkikilpailun seurauksena. Seireenien hävittyä nämä menettivät siipensä (mikä antoi nimensä myös läheiselle Apteran kaupungille), muuttuivat valkoisiksi (leukos) ja jähmettyivät saariksi.
Bysanttilaisella ajalla saaressa oli Pyhälle Nikolaokselle (Ágios Nikólaos) omistettu luostari, mistä se on saanut toisen nimensä. Saari linnoitettiin 1300-luvulla. Vuonna 1573 sinne rakennettiin venetsialainen linnoitus (Fortezza). Se suojasi pääsyä Soúdanlahdelle ja oli yksi Kreetan merkittävimpiä linnoituksia. Tuolloin saari tunnettiin munkkeihin viittaavalla nimellä Fraronísi. Linnoitus antautui osmaneille vasta vuonna 1715, vaikka nämä olivat vallanneet Chanián jo vuonna 1646. Tämän jälkeen linnoitus säilyi osmanien käytössä aina 1800-luvulle saakka. Se oli yhdessä Spinalóngan linnoituksen kanssa turkkilaisten viimeinen tukikohta saarella. Turkkilaiset jättivät linnoituksen vuonna 1898.
Nykyisen nimensä saari on saanut Soúdanlahdesta. Saarella on linnoituksen raunioiden lisäksi muun muassa luostarin perua oleva Pyhän Nikolaoksen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Soúda Wikimedia Commonsissa
Kreetan saaret
| --- | --- |
Pääsaari:  Kreeta
Alisaariryhmät:   Dionysadit Dragonáda  Gianysáda  Paximáda 
Muut pienemmät saaret:   Aféntis Christós  Ágioi Pántes  Ágioi Theódoroi  Ágios Nikólaos  Ágria Gramvoúsa  Agriómandra  Chrysí  Día  Elafonísi  Elása  Fotiá  Gávdos  Gavdopoúla  Gkrántes Paximádi  Prasonísi  Savoúra  Ímeri Gramvoúsa  Kárga  Kolokythiá  Konída  Koufonísi  Kymó  Kyriamádi  Lazaréta  Léon  Loutró  Makronísi  Makrouló  Mármaros  Mikronísi, Iraklion  Mikronísi, Lasíthi  Móchlos  Palaiósouda  Paximádia Megálo Paximádi  Mikró Paximádi  Pontikonísi  Pseíra  Síderos  Soúda  Spinalónga  Strongyló  muita saaria
Spartan maanjäristys 464 eaa.

| Spartan maanjäristys 464 eaa>  |
| --- | --- |
Päivämäärä:  tarkemmin tuntemattomaan aikaan vuonna 464 eaa.
Magnitudi:  7,2 (Mw)
Episentrumin sijainti:  37°4′48″N, 22°25′48″E
Maat, joihin vaikutukset ulottuivat:  Kreikka
Henkilövahingot:  20 000 kuollutta
Spartan maanjäristys 464 eaa. oli maanjäristys, joka tapahtui Kreikassa tarkemmin tuntemattomaan aikaan vuonna 464 eaa. Se vaikutti erityisesti Spartassa ja muualla Lakoniassa. Maanjäristyksen magnitudi oli arviolta noin 7,2.
Nykytutkimuksen perusteella maanjäristyksen arvioidaan tapahtuneen noin 20 kilometriä pitkässä pohjois-eteläsuuntaisessa siirroksessa muutamia kilometrejä itään antiikin Spartan paikasta. Antiikin lähteet kertovat, että Spartassa jäi maanjäristyksen seurauksena pystyyn ainoastaan viisi taloa ja yli 20 000 henkeä kuoli. Taygetos-vuorelta syöksyi alas suuri määrä kivenlohkareita. Spartalaiset pitivät järistyksen syynä Poseidonin vihaa, koska joitakin tämän pyhäkköön turvananojiksi hakeutuneita helootteja olisi viety teloitettaviksi.
Järistys oli Spartan historian merkittävimpiä tapahtumia. Se heikensi Spartaa niin paljon, että Messenian helootit nousivat kapinaan ja hyökkäsivät kaupunkiin. Seurannut sota, jota kesti vuoteen 455 eaa., tunnetaan kolmentena messenialaissotana. Useita satoja spartalaisia kuoli hyökkäyksessä, mutta lopulta helootit vetäytyivät Messenian Ithome-vuorelle. Maanjäristyksen seurauksena myös Spartan ote joistakin sen liittolaiskaupungeista heikkeni. Lopulta järistys saattoi olla vaikuttamassa ensimmäisen peloponnesolaissodan syttymiseen.
Sotaherra

Sotaherra (engl. warlord) on alueellinen tai paikallinen vallanpitäjä, jonka asema nojautuu yksinomaan sotilaalliseen voimaan, ja joka on vastakkainasettelussa tai enintään nimellisessä kuuliaisuussuhteessa valtion keskushallintoon. Feodaaliruhtinaita ei pidetä sotaherroina, sillä heidän valta-asemansa perustuu legitimiteettiin.
Toimintatapa

Sotaherrat hallitsevat useimmiten syrjäisillä alueilla kaukana pääkaupungista ja hallituksen kontrollista. Jotkut heistä saattavat ulottaa valtaansa myös rajan yli naapurimaihin.
Sotaherrat pyrkivät yleensä hallitsemaan alueita, joilla on helposti hyödynnettäviä luonnonrikkauksia, kuten puuta, öljyä, mineraaleja, timantteja tai kultaa. Sotaherrat hyödyntävät luonnonvaroja joko suoraan tai myymällä niihin oikeuksia kansainvälisille yhtiöille. Sotaherrat saattavat joukkoineen ryöstellä kyliä ja maatiloja tai kerätä ”veroja” turvallisuutta vastaan. He voivat myös käyttää hyväkseen paikallista liiketoimintaa sekä rikollisuutta hyötyäkseen esimerkiksi huumeiden viljelystä ja huumekaupasta, ihmiskaupasta ja salakuljetuksesta. Sotaherrat voivat panna humanitäärisen avun ja kehitysavun omiin taskuihinsa tai vaatia korvausta siitä, että kansainväliset järjestöt saavat tulla auttamaan väestöä tai rakentamaan infrastruktuuria. Heillä on myös omia laittomia kauppayhteyksiään ulkomaille.
Sotaherrat värväävät itselleen puolisotilaallisia joukkoja sekä kouluttavat ja aseistavat nämä. Soturit ovat yleensä kokeneita, mutta myös lapsisotilaita käytetään joskus. Sotilaspalvelus perustuu useimmiten henkilökohtaiseen uskollisuuteen sotaherralle, harvemmin etnisiin tai poliittisiin siteisiin, mikä erottaa sotaherrat klaanipäälliköistä ja vallankumousjohtajista. Usein sotaherran organisaation johtopaikoilla on kuitenkin vain oman klaanin tai muun ryhmän edustajia, kuten Somaliassa ja Afganistanissa.
Monella sotaherralla on tausta maan poliittisissa tai sotilaallisissa valtapiireissä, ja jotkut tulevat varakkaista suvuista tai liike-elämästä. Jotkut sotaherrat saattavat tehdä yhteistyötä valtion ja armeijan kanssa, jos siitä on heille etua eikä se uhkaa heidän valtaansa. Joskus he perustavat hallitsemilleen alueille jonkinlaisen hallinnon, joka tarjoaa kansalle peruspalvelut ja infrastruktuurin. Moni sotaherra on siirtynyt politiikkaan ja päätynyt kuvernööriksi, ministeriksi tai kansanedustajaksi.
Esimerkkejä

Kiinan historiassa puhutaan levottomasta sotaherrojen aikakaudesta (junfa) vuosina 1918–1927. Omia armeijoitaan komentaneiden sotilasjohtajien valtaan on perinteisesti yhdistetty sekasorto, raakuudet ja siviiliväestön rosvoaminen. Qing-dynastian hiipumisesta aiheutunut sotaherrojen kausi päättyi Guomindangin voittoon ja valtaannousuun.
Nykyajan sotaherroja ovat esimerkiksi maidensa sisällissodissa toimineet ja sodasta hyötyneet Charles Taylor (Liberia), Johnny Paul Koroma (Sierra Leone), Mohamed Farrah Aidid (Somalia), Jean-Pierre Bemba (Kongon demokraattinen tasavalta), Mahmud Khudoberdyev (Tadžikistan) sekä Gul Agha Shirzai, Ismail Khan ja Abdul Rashid Dostum (Afganistan).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sotaherra Wikimedia Commonsissa
South Uist

South Uist
South Uistin lippu
| --- | --- |
Muut nimet:  Uibhist a Deas (gaeliksi)
Sijainti:  Ulko-Hebridit Yhdistynyt kuningaskunta
Vesialue:  Atlantin valtameri, Hebridien meri (d) 
Korkein kohta:  620  m 
| --- | --- |
Asukasluku:  1 754  (2011) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Cladh Hallanin (Cladh Hàlainn) arkeologinen alue saarella.
South Uist (gaeliksi Uibhist a Deas) on Skotlannin Ulko-Hebridien toiseksi suurin saari. Vuoden 2001 arvion mukaan saaren väkiluku oli 1 818. Saarella on useita kiinnostusta herättäviä arkeologisia kohteita, muun muassa ainoa paikka Yhdistyneessä kuningaskunnassa, josta esihistoriallisia muumioita on löydetty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta South Uist Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:South Uist
Käännös suomeksi