Outoja tarinoita
Outoja tarinoita 2 (1990)

| Outoja tarinoita 2 |
| --- | --- |

Kirjailija:  Markku Sadelehto (toim.)
Kansitaiteilija:  Jari Rasi
Kieli:  suomi
Genre:  kauhu, splatterpunk
Kustantaja:  Kustannus Oy Jalava
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  284
ISBN:  951-8954-51-8

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Markku Jalava oli aikonut Outoja tarinoita -antologian yksittäiseksi kirjaksi, mutta toimitustyöstään innostuneen Sadelehdon ehdotuksesta se päätettiin laajentaa sarjaksi. Sadelehdon alkuperäisenä suunnitelmana oli tehdä trilogia, jonka ensimmäinen osa käsittäisi 1900-luvun alun kirjailijat, toinen osa 1940-luvulla syntyneet kirjailijat ja kolmas osa 1950-luvulla syntyneet. Toiseen osaan Sadelehto kaavaili Stephen Kingin, Dean Koontzin ja Peter Straubin kaltaisia nimiä. Antologia jäi kuitenkin ilmestymättä, koska Jalavan mielestä splatterpunk-antologialle oli ”sosiaalinen tilaus”. Outoja tarinoita 2:n pohjaksi tuli kaavailtu kolmas osa, johon Sadelehto kirjoitti uuden, splatter-teemaisen esipuheen.
1940-luvun kirjailijoita esitellyt antologia jäi lopulta kokonaan tekemättä. Sadelehdon mukaan sekä hän että Jalava alkoivat myöhemmin pitää temaattisesti koottuja kirjoja parempina kuin sukupolviantologioita.
Splatterpunk-antologiaksi alaotsikoitu Outoja tarinoita 2 ilmestyi vielä vuoden 1990 aikana. Käytännössä useimmat kirjan novellit eivät kuitenkaan edustaneet splatterpunkia. Poikkeuksia olivat David J. Schow’n ”Läskitoukka ja Jerryn lapset” sekä John Skippin ja Craig Spectorin ”Miestenhuone”, jota Sadelehto piti eräänä suuntauksen perusteksteistä. Sadelehdon itsensä mukaan Outoja tarinoita 2:n suurin ansio oli kuitenkin Clive Barkerin Helvetilliset-pienoisromaanin julkaiseminen suomeksi. Kokoelmasta jouduttiin painokanteen pelossa jättämään pois Joe R. Lansdalen novelli ”Cadillac-autiomaan tuolla puolen”. Sadelehdon mukaan uskonnolliset piirit kävivät vuoden 1990 aikoihin uusia kirjoja läpi oikeustaistelu mielessään. Syyte ei todennäköisesti olisi johtanut mihinkään, mutta Jalavan kaltaisella pienellä kustantamolla ei ollut varaa ottaa oikeudenkäynnin riskiä. Myöhemmin Lansdalen novelli julkaistiin WSOY:n FAN-sarjaan kuuluneessa antologiassa Kuoleman kirjat 2.
Outoja tarinoita 2 sai kielteisen vastaanoton, ja kriitikot huomauttivat, että teoksen markkinointi splatterpunkina oli harhaanjohtavaa. Sadelehdon mukaan monet nuoret lukijat pitivät hänen moderneista kokoelmistaan ja niiden tavasta yhdistellä raakaa väkivaltaa ja erotiikkaa. Vanhemmat lukijat puolestaan olivat sitä mieltä, ettei kirjoja olisi pitänyt edes julkaista. Aikakoneen arviossa P. A. Manninen kuvaili kokoelmaa ”ihan kivaksi viihteeksi”, mutta oli pettynyt siihen, että useimmista noveilleista puuttuivat sekä splatter että punk. Ainoan poikkeuksen muodosti David J. Schow’n kertomus, jota Manninen piti samalla kirjan parhaana. Barkerin Helvetilliset oli Mannisen mukaan tekotaiteellinen ja selvästi Barkerin itse ohjaamaa ja käsikirjoittamaa elokuvaversiota huonompi.
Sadelehto jatkoi myöhemmin Outoja tarinoita 2:n sisältämien teemojen parissa ja toimitti kauhua ja rakkauskirjallisuutta yhdistelleet antologiat Julma on rakkaus sekä Suuri hiljaisuus. Kaksi jälkimmäistä olivat hänen mukaansa sekä onnistuneempia, henkilökohtaisempia että syvällisempiä kokonaisuuksia. Kepeämmin hän käsitteli samaa aihetta Kuoleman kirjat -sarjassaan.