stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lääketiede
Historia

Lääketieteen historia on pitkä ja siksi osin myös hämärä. Aina on ollut ihmisiä, jotka ovat joutuneet erikoistumaan sairaiden ja heidän kipujensa kohtaamiseen. Länsimaisen lääketieteen myyttinen perustaja on kreikkalainen jumala Asklepios, joka oli tarun mukaan Apollonin poika. Käytännössä rationaalisesti tauteihin suhtautuneen lääketieteen perusti länsimaissa Hippokrates Kosilainen, joka vaikutti 400- ja 300-luvuilla eaa. Antiikin lääketieteellisen tiedon kodifioi puolestaan Klaudios Galenos 100-luvun jälkipuoliskolla. Hänen auktoriteettinsa ohjasi länsimaista lääketiedettä aina 1700-luvun alkupuolelle saakka. Galenoksen ajattelu perustui oppiin neljästä oletetusta ruumiinnesteestä, joita olivat keltainen sappi, musta sappi, veri ja lima. Lääkärit pyrkivät rohdoin ja ruokavaliolla palauttamaan näiden tasapainon. Myös maineikas lääkäri Hippokrates kannatti humoraalioppia, jota pidettiin lääketieteellisenä totuutena kahdentuhannen vuoden ajan.
Renessanssin aikana lääketieteen edustajat alkoivat hiljalleen tutkia ihmisruumista ruumiinavauksin. Anatomian kehitys avasi tien ihmisruumiin tarkempaan tuntemukseen. 1600-luvulla mikroskoopin keksiminen mahdollisti solujen ja verenkierron löytämisen.
1700-luvulla kirurgian ja lääketieteen oppialat alkoivat yhdistyä, kun kirurgian harjoittaminen siirtyi välskäreiltä lääkäreiden hoitoon. Tällöin keksittiin myös ensimmäinen rokotus, kun isorokkoa vastaan alettiin rokottaa lehmänrokkovirusta sisältäneellä uutteella.
Vaikka lääketieteellä on pitkät perinteet, se saavutti vasta 1800-luvun loppupuolella erityisaseman ihmisen sairauksien hoidossa. Ruumiinavaukset, mikroskopian kehittyminen, bakteerien löytäminen ja kemian kehittyminen mahdollistivat lääketieteen nopean kehityksen. Rokotusohjelmat ja antibioottien keksiminen 1940-luvulla vähensivät lopulta monien kulkutautien valtaa kehittyneissä teollisuusmaissa, mutta yhä 2000-luvulla kehitysmaissa WHO:n mukaan 74 prosenttia AIDS-lääkkeistä on edelleen monopolin alaisia ja 77 prosenttia afrikkalaisista jää edelleen vaille AIDS-hoitoa ja 30 prosenttia maailman väestöstä on edelleen vailla mahdollisuutta saada säännöllisesti elintärkeitä lääkkeitä.
Suomessa on 1980-luvun puolivälistä alkaen esitetty kritiikkiä, että lääketiede on saavuttanut liian hallitsevan aseman. On puhuttu medikalisoitumisesta. Medikalisaatiossa lääketieteen valta laajenee aiemmin ei-lääketieteellisinä pidetyille alueille. Tämä on länsimaissa vallitseva kehityssuunta, joka lisää lääkinnän ja lääketieteen toiminta-alaa yhteiskunnassa ja muuttaa terveyden edistämisen ja lääketieteelliset toimenpiteet ihmiselämän keskeiseksi asiaksi.
Lääketiede on kehittynyt kansanparannuksesta (jota kutsutaan myös kansanlääkinnäksi). Lääketieteen piirissä kuitenkin vastustetaan usein ankarasti kansanparannuksen hoitokeinoja, ennen kuin löydetään tieteellinen selitys, miksi tietty perinteinen hoitokeino toimii.lähde? Vuonna 2008 on julkaistu tutkimus pihkavoiteesta, joka on vanha kansanlääkinnän keino haavojen ja ihon infektioiden hoidossa. Tutkimuksen mukaan voiteella on myönteisiä vaikutuksia haavoihin, tulehduksiin ja ihosairauksiin.
Näyttöön perustuva lääketiede

Tieteellisten tutkimusten tuloksiin perustuvaa lääketiedettä nimitetään näyttöön perustuvaksi lääketieteeksi (evidence based medicine). Kyseinen termi otettiin käyttöön vuonna 1992, jolloin Evidence-Based Medicine Working Group -niminen asiantuntijaryhmä suositteli, että lääkäreiden koulutuksen ja hoitovalintojen pitäisi perustua tieteelliseen tutkimusnäyttöön sen sijaan, että lääkärit luottaisivat vain omaan intuitioonsa, päättelyynsä tai kliiniseen kokemukseensa. Näyttöön perustuvan lääketieteen harjoittaminen vaatii lääkäreiltä muun muassa kykyä arvioida tutkimusten luotettavuutta.
Nykyisin ajatellaan, että lääkärin antaman hoidon on perustuttava näyttöön aina, kun se on mahdollista. Jos lääkäri käyttää näyttöön perustumatonta hoitoa, jolla ei ole vakiintuneen lääketieteellisen hoidon asemaa, kyseessä on kokeellinen hoito. Tällaisia ovat esimerkiksi jonkin lääkkeen niin sanottu off label -käyttö. Muunlainen näyttöön perustumaton hoito määritellään nykyisin uskomuslääkinnäksi.
Lääketieteen sukupuolivinouma

Tutkimuksissa on havaittu, että naispotilaille tehdään miespotilaita vähemmän diagnostisia tutkimuksia. Naisten oireiden vähättely ja niiden väärä tulkinta johtaakin usein siihen etteivät naiset saa diagnoosia ja hoitoa tai ne viivästyvät tarpeettomasti. Naisten on myös turvauduttava miehiä useammin yksityiseen terveydenhuoltoon sen vuoksi, etteivät saa hoitoa julkiselta puolelta. Naispotilaiden hoitotulokset ovat myös keskimäärin huonompia kuin miespotilaiden.
Lääketieteen sukupuolivinoumaa on selitetty sillä, että hoidot perustuisivat usein tutkimuksiin, joissa on selvitetty, mikä tehoaa miespuolisiin potilaisiin. On kuitenkin havaittu, että täsmälleen sama oireisto saattaa johtaa miespotilaiden kohdalla naispotilaita useammin oikeaan diagnoosiin. Miehet saavat samoilla sydänoireilla oikean diagnoosin kolme kertaa useammin kuin naiset. Miehille annetaan lisäksi naisia useammin hoitosuositusten mukaista hoitoa. Naispotilaita hoidetaan esimerkiksi sydänkohtauksen jälkeen miehiä harvemmin tukkeutuneita suonia avaavilla hoitotoimilla ja aivoinfarktin läpikäyneille naisille tehdään miehiä harvemmin liuotushoitoja. Lääketieteen sukupuolivinouma tulee esiin sekä tappavien että toimintakykyä heikentävien sairauksien kohdalla.  Esimerkiksi naisten syöpä havaitaan keskimäärin 2,5 vuotta myöhemmin kuin miesten.
Lääketieteen osa-alueet > Kliinisen lääketieteen osa-alueita

Akuuttilääketiede diagnostisoi ja antaa kiireellistä hoitoa akuuteissa sairauksisa ja vammoissa kaikenikäisille potilaille päivystyspolikinikoilla sairaalan sisällä.
Allergologia diagnostisoi ja hoitaa allergioita.
Sisätaudit on erikoisala, joka käsittelee aikuisten systeemisten eli koko kehon käsittävien sairauksien tutkimusta ja hoitoa. Perinteisessä merkityksessä sisätaudeilla on tarkoitettu kaikkia ei-kirurgisia elimellisiä sairauksia. Sisätauteihin luetaan yleensä kuuluviksi seuraavat alat:
Endokrinologia eli umpieritysoppi tutkii ja hoitaa umpirauhasten sairauksia.
Gastroenterologia on ala, joka käsittelee vatsan alueen elinten sairauksia.
Hematologia on veren ja sitä muodostavien elinten tutkimiseen ja hoitamiseen erikoistunut ala.
Infektiotaudit on tartuntatautien erikoisala.
Kardiologia tutkii ja hoitaa sydämen sairauksia.
Keuhkotaudit eli pulmonologia on hengityselinten sairauksia käsittelevä erikoisala.
Nefrologia tarkoittaa munuaisten sairauksia koskevaa lääketieteen alaa.
Reumatologia tarkoittaa reumatautioppia.
Kirurgia on lääketieteen osa-alue, jossa sairauksia hoidetaan usein leikkaamalla. Kirurgia jaotellaan tavallisesti seuraaviin aloihin:
Gastrokirurgia on kirurgian ala, joka tutkii ja hoitaa vatsaelinten sairauksia.
Lastenkirurgia
Neurokirurgia tarkoittaa keskushermoston eli aivojen ja selkäytimen sairauksia käsittelevää kirurgian alaa.
Ortopedia on tuki- ja liikuntaelinten sairauksiin keskittynyt erikoisala.
Plastiikkakirurgia
Suu- ja leukakirurgia
Sydän- ja rintaelinkirurgia
Urologia
Traumatologia on ala, joka tutkii ja hoitaa tapaturmien seurauksena syntyneitä vammoja.
Verisuonikirurgia
Anestesiologia ja tehohoito
Dermatologia eli ihotaudit
Fysiatria
Geriatria tarkoittaa vanhusten sairauksiin ja niiden hoitoon keskittynyttä lääketieteen erikoisalaa.
Gynekologia ja obstetriikka eli naistentaudit ja synnytykset
Korva-, nenä- ja kurkkutaudit
Neurologia eli hermoston taudit
Onkologia eli syöpätaudit
Oftalmologia eli silmätaudit
Pediatria eli lastentaudit on ala, joka tutkii ja hoitaa lasten ja nuorten sairauksia. Useilla lääketieteen aloilla on pediatrinen vastineensa, kuten lastenpsykiatria, lastenneurologia, lastenendokrinologia ja neonatologia.
Psykiatria, joka jakautuu mm. aikuis-, vanhus-, lasten- ja nuorisopsykiatriaan
Yleislääketiede
Lääketieteen osa-alueet > Diagnostisia ja muita erikoisaloja

Kliininen farmakologia
Kliininen fysiologia ja isotooppilääketiede
Kliininen kemia
Kliininen mikrobiologia
Kliininen neurofysiologia
Oikeuslääketiede
Patologia
Perinnöllisyyslääketiede
Päihdelääketiede
Radiologia
Työterveyshuolto
Lääketieteen osa-alueet > Lääketieteeseen liittyviä tieteen osa-alueita

Anatomia
Biokemia
Bioetiikka
Farmakologia
Fysiologia
Genetiikka
Immunologia
Mikrobiologia
Patologia
Päihdelääketiede
Ravitsemustiede
Skatologia
Toksikologia
Lääketieteen osa-alueet > Lisäkoulutusalat Suomessa

Audiologia
Avopediatria
Ensihoitolääketiede
Gynekologinen onkologia
Hospitalisti
Jalkakirurgia
Laboratoriohematologia
Lasten allergologia
Lasten endokrinologia
Lasten gastroenterologia
Lasten hematologia ja onkologia
Lasten infektiotaudit
Lastenradiologia
Lastenreumatologia
Lisääntymislääketiede
Molekulaarinen kuvantaminen
Neonatologia
Neuroanestesiologia ja neurotehohoito
Neuro-oftalmologia
Neuropatologia
Neuroradiologia
Otologia
Pediatrinen patologia
Perinatologia
Päivystysradiologia
Pään- ja kaulankirurgia
Rinokirurgia ja rinoallergologia
Rintaradiologia
Selkäortopedia
Sydänanestesia
Tehohoitolääketiede
Thoraxradiologia
Toimenpideradiologia
Tuki-ja liikuntaelinradiologia
Urogynekologia
Urologinen onkologia
Vanhuspsykiatria
Vatsaradiologia
Lääketieteellinen tutkimus

Lääketieteellistä tutkimusta tarvitaan muun muassa sen vuoksi, etteivät hoitoja antavat tahot kykene itse arvioimaan hoitojen tehoa esimerkiksi valikoitumisharhan vuoksi (engl. selection bias). Valikoitumisharha syntyy siitä, että hoitava taho saa palautetta yleensä vain niiltä potilailta, jotka ovat hyötyneet saamastaan hoidosta, koska muut potilaat usein keskeyttävät hoidon.
Lääketieteeseen liittyvät ammatit

Apulaisosastonhoitaja
Bioanalyytikko
Ensihoitaja
Farmaseutti
Fysioterapeutti
Hammashoitaja
Hammaslääkäri
Laitoshuoltaja
Lääkäri
Naprapaatti
Osastonhoitaja
Osastonsihteeri
Osteopaatti
Kiropraktikko
Lähihoitaja
Lääkintävahtimestari
Perushoitaja
Proviisori
Puheterapeutti
Ravitsemusterapeutti
Röntgenhoitaja
Sairaanhoitaja
Sairaalafyysikko
Sairaalageneetikko
Sairaalakemisti
Sairaalamikrobiologi
Sairaalasolubiologi
Suuhygienisti
Terveydenhoitaja
Toimintaterapeutti
Ylihoitaja
Lääketieteen kuvitus

Lääketieteen alan kuvitus on Yhdysvalloissa oppiaine, jossa on maisteriohjelma. Sen perusti Gerald Parker Hodge, joka toimi professorina Michiganin yliopistossa.
Kirjallisuutta

Hiltunen, Erkki; Holmberg, Peter; Kaikkonen, Matti: Galenos. Ihmiselimistö kohtaa ympäristön.  Sanoma Pro Oy, 2008.  ISBN 951-033-084-1
Huovinen, Pentti ym. (toim.): Terve ihminen: Suomalainen lääkärikirja.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32241-5
Huovinen, Pentti (toim.): Lääkärinkielen sanakirja.  Helsinki:  Duodecim, 2006.  ISBN 951-656-252-3
Lääketieteen termit.  (6. uudistettu painos)  Helsinki:  Duodecim, 2016.  ISBN 978-951-656-295-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Lääketiede Wikisitaateissa
Arno Forsius: Ihmisiä lääketieteen historiassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin yliopiston lääketieteellinen tiedekunta
Itä-Suomen yliopiston lääketieteellinen tiedekunta
Tampereen yliopiston lääketieteellinen tiedekunta
Turun yliopiston lääketieteellinen tiedekunta
Oulun yliopiston lääketieteellinen tiedekunta
Terveystieteiden keskuskirjasto (Terkko) - Lääketieteellinen kirjasto
Maailman terveysjärjestön WHO:n lippu.
Abrahamin historiallisuus

Abrahamin historiallisuus käsittelee Raamatun Vanhassa testamentissa kuvatun Abrahamin taustaa. Aikaisemmin katsottiin Abrahamin eläneen vuoden 2000 eaa. tienoilla, mutta nykyisin häntä ei pidetä historiallisena henkilönä. Pääpiirteissään Abrahamin tarina lienee syntynyt Babylonin pakkosiirtolaisuuden aikana, jolloin hänestä muodostui symboli juutalaisten etniselle identiteetille sekä heidän oikeudelleen asua Kanaaninmaassa.
Historiallisuus

Patriarkkakertomusten historiallisuuteen uskovat ovat esittäneet erilaisia arvioita Abrahamin synnyin- ja kuolinvuodesta. Eräiden mukaan Abraham eli vuoden 2000 eaa. tienoilla. James Ussherin kronologian mukaan Abraham syntyi vuonna 1996 eaa. Encyclopædia Britannica ajoittaa Abrahamin toiminnan 2. vuosituhannen eaa. alkuun, kun taas Uuras Saarnivaara laski Raamatun perusteella, että Abraham syntyi vuonna 2167 eaa. Abrahamin elämäntarina nykypäivään säilyneessä muodossaan on kirjattu muistiin vasta viimeisinä ajanlaskua edeltäneinä vuosisatoina.
Abrahamista on kirjoitettu suuret määrät tutkimuskirjallisuutta. Usein eri tutkijoiden mielipiteet ovat keskenään ristiriidassa. Lähes täydellinen yksimielisyys vallitsee siitä, ettei Abraham ollut historiallinen henkilö. Patriarkkakertomukset keskittyvät yksittäisten ihmisten henkilökohtaisiin vaiheisiin, mikä tekee suorien todisteiden löytämisestä käytännöllisesti katsoen mahdotonta. Siksi Abrahamin historiallisuutta puoltava tutkimus on keskittynyt aikalaiskontekstin uskottavuuden todistamiseen. Nämäkin yritykset ovat jääneet pitkälti tuloksettomiksi, eikä Abrahamin yhteydessä mainittujen tapahtumien ja hallitsijoiden historiallisuudesta ole näyttöä.
Muotokritiikki ja traditiohistoria

Saksassa 1900-luvun alun tieteellistä raamatuntutkimusta hallitsivat Wellhausenin lähdeteoria, joka käsitteli Tooran kirjoitettua historiaa, sekä muotokritiikki, joka oli kiinnostunut Tooraa edeltäneestä suullisesta perimätiedosta. Saksalaisen raamatuntutkimuksen huomattavimmat nimet olivat muotokriitikot Albrecht Alt ja Martin Noth. Arkeologian sijaan he tutkivat tekstin sisäistä todistusaineistoa. Alt ja Noth arvostelivat Albrightin koulukuntaa liiallisesta optimismista ja katsoivat, ettei Abrahamin historiallisuudesta ollut suoraa näyttöä.
Historiallisten tapahtumien sijaan traditiohistoria oli kiinnostunut kansanperinteen alkuperästä. Useiden Vanhan testamentin kertomusten keskeinen teema on maan ja jälkikasvun hankkiminen. Traditiohistorian mukaan tämä heijastaa paimentolaisten halua omistaa laidunmaansa, joille he aluksi olivat asettuneet vain väliaikaisesti. Patriarkaaliset kertomukset käsittelisivät siten pysyvän asutuksen vähittäistä syntyä. Eri ryhmien asutushistoria henkilöityy eri patriarkkoihin, ja kansanperinteiden yhdistyessä ryhmien esi-isille on luotu perimysjärjestys: Abraham, Iisak ja Jaakob. Perinteisen käsityksen mukaan kertomukset syntyivät suullisena kansanperinteenä ja kirjoitettiin muistiin enemmän tai vähemmän lopullisessa muodossaan.
Traditiohistoria tulkitsi Abrahamin paimentolaisuskonnon hahmoksi. Paimentolaisklaani palvoo ”isiensä jumalaa”, ja tämä usko henkilöityy Abrahamiin, joka kohtaa jumalan henkilökohtaisesti ja saa yliluonnollisen lupauksen maasta ja jälkeläisistä. Viitteitä paimentolaisuskontoon on nähty myös Abraham-kertomuksien mainitsemissa pyhissä puissa ja kivissä sekä toistuvissa kuvauksissa alttarien rakentamisesta. Viittaukset El-jumalaan kertoisivat kohtaamisista kanaanilaisten uskonnon kanssa. Vaihtoehtoisesti El on tulkittu alkuperäiseksi ”isien jumalaksi”, jonka tilalle myöhemmin tuli Jahve.
Traditiohistoria tulkitsee Abraham-tarinoiden toisteisuuden todisteeksi niiden taustalla vaikuttaneesta suullisesta perimätiedosta. Kansanperinteeseen oli levinnyt muunnelmia samoista tarina-aihelmista, ja tarinoita kerännyt kirjuri päätyi sisällyttämään muunnelmat kirjaansa erillisinä kertomuksina.
Muotokritiikki ja traditiohistoria > Abraham sotapäällikkönä

Abraham-kertomusten historiallisen taustan selvittämisen kannalta erityisen mielenkiintoisena on pidetty 1. Mooseksen kirjan 14. luvussa olevaa kertomusta Abrahamista sotapäällikkönä, erityisesti siinä esiintyvien lukuisten erisnimien vuoksi. Sen mukaan Sinearin kuningas Amrafel, Eliasarin kuningas Arjok, Elamin kuningas Kedorlaomer ja Gojimin (vanhan käännöksen mukaan "kansojen") kuningas Tideal lähtivät useita vuosia kestäneelle sotaretkelle Sodoman, Gomorran, Seboimin ja Belan kuninkaita vastaan. Kun he ottivat vangiksi myös Abrahamin veljenpojan Lootin, Abraham kokosi teltoissaan syntyneistä miehistä yli 300 miehen vahvuisen sotajoukon, joka voitti tämän liittoutuman.
Aikaisemmin oletettiin, että Sinear tarkoitti sumeria ja että Amrafel olisi väännös Babylonian kuninkaan nimestä Hammurabi. Nimen olisi selitetty muodostuneen siten, että sen heprealaisen kirjoitusasun mrfj viimeinen kirjain olisi myöhemmin erheellisesti käsitetty l:ksi (heprealaisessa kirjoituksessahan merkitään yleensä vain vokaalit). On kuitenkin pidetty erittäin epätodennäköisenä, että Abraham pienine sotajoukkoineen olisi voinut voittaa Babylonian mahtavan armeijan, jolla lisäksi oli useita liittolaisiakin. Toisen selityksen mukaan Amrafel tarkoittaisikin Marista löytyneissä teksteissä mainittua Amutpiel (tai Amud-pi El) -nimistä Qatnan kuningasta. Muutamille muillekin kertomuksessa esiintyville nimille on löydetty mahdollisia vastineita marilaisista teksteistä. Niinpä Arjok voisi tarkoittaa Marin prinssi Arrijukia, kuningas Zimrillimin poikaa ja Tideal heettiläisten kuningas Tudhalia I:tä, jota olisi sanottu "kansojen kuninkaaksi", koska hänen valtakunnassaan asui useita kansoja.  Tästä on päätelty, että mikäli kertomuksella on mitään historiallista perää, kyseessä on syyrialaisten kuninkaiden noin vuonna 1690 eKr. Palestiinaan tekemä epäonnistunut ryöstöretki. On kuitenkin ilmeistä, että nykyisessä muodossaan kirjoitus on syntynyt Abrahamin ylistykseksi ja että sen vuoksi hänen sotaisia urotöitään on suurenneltu asettamalla hänet suurten kuninkaiden voittajaksi.
John Van Seters

John Van Seters esitti teoksessaan Abraham in History and Tradition (1975), että koko Tooran lähdehypoteesi oli ajateltava uusiksi. Hän kiisti erillisten kirjojen ja yksittäisen redaktorin olemassaolon. Sen sijaan kukin Tooran kirjoittajista tukeutui edellisiin. Deuteronomistinen historia oli olemassa ensin, mutta se keskittyi Israelin ja Juudan myyttiseen historiaan eikä käsitellyt Abrahamia. Kansanperinteen Abraham-tarinat eivät muodostaneet jatkuvajuonista kertomusta. Nykyisen kertomuksen perusrungon hahmotteli Jahvisti, joka käytti lähteenään Elohistia sekä omia aineistojaan. Jahvistin Van Seters ajoitti 500-luvulla eaa., pakkosiirtolaisuuden aikaan. Pakkosiirtolaisuuden jälkeen Pappiskirjan laatija teki tarinaan vielä pieniä muutoksia, jolloin Abrahamin elämäntarina saavutti nykyisen muotonsa. Elohisti ei Van Setersin mukaan ole merkittävä erillisen perinteen ja toimitustyön kerrostuma.
Van Seters perusteli tulkintaansa sekä arkeologialla että muotokritiikillä. Yritykset asettaa Abraham 2. vuosituhannen eaa. tilanneyhteyteen ovat hänen mukaansa epäonnistuneet. Sen sijaan Raamatun mainitsemat henkilön- ja paikannimet, perheeseen ja yhteiskuntaan liittyvät käytännöt sekä kuvaukset paimentolaiselämästä osoittavat, että Abraham on 1. vuosituhannen luomus. Anakronismeja ovat esimerkiksi kuvaukset kesyistä kameleista sekä viittaukset filistealaisiin, aramealaisiin ja arabeihin. Abrahamin sotaa idän kuninkaita vastaan ei mainita aikalaislähteissä, eikä Elamin, Babylonian, Assyrian ja heettiläisten tiedetä koskaan liittoutuneen samanaikaisesti yhteistä vihollista vastaan. Yhdenkään valta ei ulottunut Palestiinaan saakka vielä 2. vuosituhannella eaa. Van Seters pitää Abrahamin elämäntarinaa historiantutkimuksen valossa mahdottomana, ja arvioi sen olevan verrattain myöhäinen lisäys Ensimmäisen Mooseksen kirjan kertomukseen.
Van Seters kritisoi traditiohistorian tulkintoja. Anakronismit ovat hänen mukaansa ylittämätön ongelma, sillä Jahve samaistettiin Eliin vasta pakkosiirtolaisuuden aikana. Samoin Jahven painottaminen ainoana oikeana jumalana yleistyy vasta pakkosiirtolaisuuden lähteissä. Van Setersin mukaan Abraham ei harjoita 2. vuosituhannen uskontoa vaan huomattavasti myöhäisempää juutalaisuutta sellaisena kuin pakkosiirtolaisuuden ja sen jälkeisen ajan kirjoittajan sen ymmärsivät. Yksittäisten tarina-ainesten ikä voi vaihdella, mutta kertomusten kerääminen ja järjestäminen oli kirjallista toimintaa. Van Setersin mukaan Abrahamia ei mainita pakkosiirtolaisuutta vanhemmassa profeettakirjallisuudessa, vaan vasta pakkosiirtolaisuuden myötä syntyi tarve hahmolle, jossa henkilöityy Israelin kansa ja sen oikeus esi-isiensä maahan.
Alvan Clark

| Alvan Clark |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. maaliskuuta 1804 Ashfield, Massachusetts
Kuollut: 19. elokuuta 1887 (83 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Astronomia
Palkinnot:  Lalande Prize (1862) Rumford Prize (1866)
 Nimikirjoitus
Alvan Clark (8. maaliskuuta 1804 - 19. elokuuta 1887) oli yhdysvaltalainen muotokuvamaalari ja itseoppinut optikko. Testatessaan 18 1/2 tuuman kaukoputkea Clark löysi Siriuksen seuralaisen 1862. Suurin Clarkin valmistama objektiivi oli Yerkesinselvennä 40 tuuman linssi, joka edelleenkin on maailman suurin linssikaukoputken linssi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alvan Clark Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Muut:  SNAC
Musta jää

Musta jää on tien pintaan aamukasteen, jään tai lumen sulamisvesien tai muun kosteuden ja pakkasen vaikutuksesta syntynyt ohut läpinäkyvä ja liukas jääkerros. Musta jää on vaikeasti havaittavissa, ja sen huomaamattomuus aiheuttaa vuosittain useita liikenneonnettomuuksia.
Termi keksittiin alun perin Yleisradion Tietoisku-sarjan valistustarkoituksiin.
Tieliikenteessä

Musta jää on tyypillisesti ohut läpinäkyvä jääkerros tienpinnalla. Nimitys musta jää tulee siitä, että jään alla oleva musta asfalttitie näkyy lävitse. Musta jää on muihin jäätyyppeihin verrattuna poikkeuksellisen liukasta.
Tämäntyyppinen jää sisältää suhteellisen vähän kupliin jäänyttä ilmaa, mikä parantaa jään läpinäkyvyyttä, ja jäätä on siksi vaikeampi havaita. Lisäksi se on helppo sekoittaa märkään tienpintaan, joka näyttää samalta. Kävelijälle tai autoilijalle suurempi liukkaus yhdistettynä havainnoinnin vaikeuteen tekee mustasta jäästä erityisen vaarallisen. Sillat ja ylikulkukäytävät voivat muuttua erityisen vaarallisiksi mustan jään takia. Koska ilma liikkuu sillan ylä- ja alapuolella, sillan tieranteen lämpötila muuttuu tavallista nopeammin. Tästä syystä musta jää muodostuu ensiksi näihin rakenteisiin. Joskus mustaa jäätä voi muodostua myös pakkasella, kun ilman lämpeneminen saa tien pintakerroksen lämpenemään ja sulamaan hetkellisesti. Koska alla oleva maa on edelleen pakkasrajan alapuolella, muodostunut vesi jäätyy nopeasti. Musta jää -termiä käytetään usein kaikista tienpäällä olevasta jäätyypeistä.
Luistelussa

Uudessa-Englannissa ”musta jää” viittaa lammen päällä olevaan jääkerrokseen, joka muodostuu kovilla pakkasilla. Muodostunut jääkerros näyttää paksulta ja hieman murtuneelta lasilevyltä veden pinnassa. Nimi muodostui, koska katselija näkee mustan lammen pohjalle. Se on erittäin kovaa ja tasaista, ja musta jää on siten erittäin miellyttävän retkiluistelijalle sen akustisten ominaisuuksien takia.
Merenkulkijoiden keskuudessa

Musta jää on kylmissä vesissä troolarin pinnalle muodostuva jääkerros. lähde? Se voi olla alukselle erittäin vaarallista, sillä runkoon jäätynyt vesi voi muuttaa aluksen painopistettä jopa kaatumiseen asti. Tämä ilmiö esiintyy erityisesti olosuhteissa, jossa ilma on tarpeeksi kylmä jäädyttämään aallokon roiskuttamaa merivettä kannelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Musta jää Wikimedia Commonsissa
Is there really such a thing as black ice? (Arkistoitu – Internet Archive)
Tietoisku: Varo mustaa jäätä!
Mustaa jäätä tien pinnalla.
Mustaa jäätä joen päällä Hollannissa.
Laivan kannelle ja kalustoon on muodostunut mustaa jäätä.