stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frazione

Frazione (it.) on hallinnollinen termi, joka Italiassa tarkoittaa kunnan osaa ja vastaa lähinnä kylää. Niitä on Italiassa yli 37 000.
Ajan myötä frazionet ovat vähitellen menettäneet itsenäisyyttään hallinnon keskittämisen myötä, ja ne ovat jääneet komentoketjun loppupäähän. Niistä valitut virkamiehet, consiglieri, edustavat kylää kuntatasolla. Kuntia, comuni, on noin 8 000, ja jokainen kunta käyttää hallinnollista valtaa sisällään oleviin frazioneihin.
Fulardi (kone)

Fulardi eli foulardi eli kastokki (engl. padder) on kankaiden ja neulosten leveänävärjäyksessä ja -viimeistyksessä käytettävä kone, jossa on kaksi tai useampia teloja. Fulardi on moneen tehtävään soveltuva viimeistyksen yleiskone. Siinä kankaaseen imeytetään tarvittavat kemikaalit ja apuaineet, jotka ovat liuos-, emulsio- tai dispersiomuodossa. Koneessa kangas kulkee tarvittavat aineet sisältävän liemen läpi ja liika neste poistetaan kankaasta puristamalla sitä telaparin välissä. Tämän jälkeen kangas johdetaan kuivaimeen.
Falke (1926)

| Falke |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Reichsmarinewerft Wilhelmshaven
Kölinlasku:  17. marraskuuta 1925
Laskettu vesille:  29. syyskuuta 1926
Palveluskäyttöön:  15. heinäkuuta 1928
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut 14. kesäkuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  938 t (standardi) 1 310 t (kuormattu)
Pituus:  87,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,25 m
Syväys:  3,65 m
Koneteho:  23 000 shp
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  120
Aseistus
Aseistus:  3 x 10,5 cm tykkiä 2 x 2 cm ilmatorjuntatykkiä 6 x 533 mm torpedoputkea 30 x miinaa
Falke oli Saksan laivaston tyypin 23 torpedovene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Reichsmarinewerft Wilhelmshavenilta, missä köli laskettiin 17. marraskuuta 1925. Alus laskettiin vesille 29. syyskuuta 1926 ja valmistui 15. heinäkuuta 1928.
Palvelus

Alus osallistui 3.-20. syyskuuta 1939 Pohjanmerellä länsivallin miinoitusten rakentamiseen. Se partioi 3.-5. lokakuuta Kattegatin ja Skagerrakin alueella kolmen hävittäjän ja kolmen torpedoveneen osastossa, jolloin vallattiin neljä alusta. Alus suojasi 21. kesäkuuta 1940 Norjan rannikolta hävittäjäosaston kanssa vaurioituneen taisteluristeilijä Schanhorstin Kieliin. Osasto joutui Utsiren edustalla kuuden Fairey Swordwishin hyökkäykseen, joka kuitenkin torjuttiin ampumalla kaksi torpedokoneista alas. Osasto saapui Kieliin 23. kesäkuuta.
Alus tuhoutui 14. kesäkuuta 1944 Le Havressa ilmahyökkäyksessä.
Jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailut

| Jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailut |
| --- | --- |
 Meneillään oleva kausi Jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2023 
 Mestaruuspokaali
Laji:  Jalkapallo
Perustettu:  1991
Joukkueita:  32 lopputurnauksessa
Hallitseva mestari:   Espanja
Eniten mestaruuksia:   Yhdysvallat (4)
Jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailut (FIFA Women’s World Cup) on Kansainvälisen jalkapalloliiton FIFAn järjestämä jalkapalloturnaus, joka pelataan neljän vuoden välein. Se pelattiin ensimmäisen kerran Kiinassa vuonna 1991 – noin 61 vuotta ensimmäisen miesten maailmanmestaruusturnauksen jälkeen.
Lopputurnaukseen osallistuu 32 joukkuetta, jotka on jaettu kahdeksaan neljän joukkueen alkulohkoon. Kunkin lohkon kaksi parasta joukkuetta jatkavat neljännesvälieriin.
Turnauksen historian menestynein maa on Yhdysvallat neljällä mestaruudellaan.
Historia

Naisten viralliset maailmanmestaruuskilpailut pani alulle vuonna 1991 FIFAn silloinen puheenjohtaja João Havelange. Ensimmäisen turnaus järjestettiin Kiinassa samana vuonna 12 joukkueen voimin. Ennen virallisia kisoja järjestettiin myös useita epävirallisia kilpailuja, joista ensimmäinen oli vuonna 1970 Italiassa järjestetty Coppa del Mondo.
Vuonna 1995 pelattiin Ruotsissa 12 joukkueen turnaus. Seuraaviin kilpailuihin, jotka järjestettiin vuonna 1999 Yhdysvalloissa, joukkuemäärää kasvatettiin kuuteentoista. Näitä kisoja seurasi yli 660 000 katsojaa ja finaalissa katsojia oli ennätykselliset 90 185.
Järjestyksessään neljännet kilpailut piti järjestää Kiinassa vuonna 2003, mutta ne siirrettiin Yhdysvaltoihin Kiinassa ilmenneen SARS-epidemian vuoksi. Korvauksena menetetyistä kisoista Kiinalle myönnettiin automaattisesti seuraavat vuoden 2007 kilpailut.
Vuoden 2011 kilpailut käytiin Saksassa ja vuoden 2015 kilpailut Kanadassa. Vuoden 2015 kilpailut olivat ensimmäiset naisten jalkapallon MM-kilpailut, jotka pelattiin 24 joukkueen voimin.
Mitalitaulukko

| sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Yhdysvallat | 4 | 1 | 3 |
| 2 |  Saksa | 2 | 1 | 0 |
| 3 |  Japani | 1 | 1 | 0 |
| 3 |  Norja | 1 | 1 | 0 |
| 5 |  Espanja | 1 | 0 | 0 |
| 6 |  Ruotsi | 0 | 1 | 4 |
| 7 |  Brasilia | 0 | 1 | 1 |
| 7 |  Englanti | 0 | 1 | 1 |
| 9 |  Kiina | 0 | 1 | 0 |
| 9 |  Alankomaat | 0 | 1 | 0 |
Parhaat maalintekijät

| Sija | Pelaaja | Maalit |
| --- | --- | --- |
| 1 |  Marta | 17 |
| 2 |  Birgit Prinz | 14 |
| 2 |  Abby Wambach | 14 |
| 4 |  Michelle Akers | 12 |
| 5 |  Cristiane | 11 |
| 5 |  Sun Wen | 11 |
| 5 |  Bettina Wiegmann | 11 |
| 8 |  Christine Sinclair | 10 |
| 8 |  Ann Kristin Aarones | 10 |
| 8 |  Carli Lloyd | 10 |
Aiheesta muualla

Naisten maailmanmestaruuskilpailut FIFA:n sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Tilastot RSSSF:n sivuilla
Marta on kaikkien aikojen paras maalintekijä MM-kisoissa.
Frankfurtin vapaakaupunki

Frankfurt vuonna 1816.
Frankfurtin vapaakaupunki (saks. Freie Stadt Frankfurt) oli Frankfurt am Mainin kaupungista muodostunut kaupunkivaltio nykyisen Saksan alueella. Se oli olemassa vuosina 1372–1806 valtakunnankaupungin asemalla. Vuosina 1806–1813 kaupunki oli Reinin liiton pääkaupunki. Vapaakaupunki perustettiin uudelleen vuonna 1815. Se lakkasi olemasta, kun alue liitettiin vuonna 1866 Preussin kuningaskuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frankfurtin vapaakaupunki Wikimedia Commonsissa
Fulardi (kangas)

Silkkinen huivi
Fulardi (ransk. foulard) on toimikas- tai atlassidoksinen kevyt silkkikangas, joka on yleensä painettu. Sen loimi on raakasilkkiä ja kude tramsilkkiä tai jätesilkkiä. Fulardia on käytetty naisten puvuissa, hartialiinoissa, huiveissa, nenäliinoissa ja solmioissa ynnä muissa käyttötarkoituksissa.
Iso-Kylmä

| Iso-Kylmä |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°13′27″N, 26°46′33″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Härkäjärven valuma-alue (14.96)
Laskujoki:  Mäntysenjoki Pieni-Kylmään 
Järvinumero:  14.964.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  137 m  
Pituus:  1,3 km  
Leveys:  430 m  
Rantaviiva:  2,953 km  
Pinta-ala:  19,336 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Kylmä 
Iso-Kylmä  on Etelä-Savossa Pieksämäellä  Kylmämäen lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 1,3 kilometriä pitkä, 430 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 19,3 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 3,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Härkäjärven valuma-alueella (14.96), jonka Kurrilanjoen valuma-alueeseen (14.964) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 137 metriä mpy.
Fritz d’Orey

| Fritz d’Orey> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:   Brasilia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1959
Talli(t):  Tec-Mec
Kilpailuja:  3
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Ranskan Grand Prix 1959
Viimeinen kilpailu:  Yhdysvaltain Grand Prix 1959
Frederico J C Themudo ”Fritz” d’Orey (25. maaliskuuta 1938 São Paulo, Brasilia – 31. elokuuta 2020 Cascais, Portugali) oli brasilialainen moottoriurheilija. Hän osallistui kolmeen F1-osakilpailuun kaudella 1959. Hän oli parhaimmillaan kymmenes Ranskan GP:ssä 1959. Kaksi muuta kilpailua hän keskeytti. Hän ajoi Scuderia Centro Sudilla ja Tec-Mecillä.
Ferrari palkkasi d’Oreyn vuodeksi 1960 ajamaan pitkien matkojen kilpailuissa. Hän osallistui Sebringin 12 tunnin ajoon, mutta Le Mansin 24 tunnin ajon harjoituksissa hän loukkaantui ja sai päävamman. D’Orey toipui siitä pitkään ja lopetti kilpa-uransa sen jälkeen.
Aiheesta muualla

http://www.statsf1.com/en/fritz-d-orey.aspx
Interkosmos

Interkosmos oli Neuvostoliiton sosialistisille maille rakentama avaruusohjelma, joka tunnetaan kosmonauttilennoista. Siihen kuului myös tieteellisiä miehittämättömiä avaruuslentoja.
Sosialististen maiden lisäksi Interkosmokseen osallistuivat Syyria, Ranska ja Intia.
Miehitetyt Interkosmos-lennot

| Ajankohta | Kosmonautti | Varakosmonautti | Maa | Lento |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 3. maaliskuuta 1978 | Vladimír Remek | Oldrich Pelcak | Tšekkoslovakia | Sojuz 28 |
| 27. kesäkuuta 1978 | Miroslaw Hermaszewski | Zenon Jankowski | Puola | Sojuz 30 |
| 26. elokuuta 1978 | Sigmund Jähn | Eberhard Köllner | Itä-Saksa | Sojuz 31 |
| 10. huhtikuuta 1979 | Georgi Ivanov | Aleksandăr Aleksandrov | Bulgaria | Sojuz 31 |
| 26. toukokuuta 1980 | Bertalan Farkas | Bela Magyari | Unkari | Sojuz 36 |
| 23. heinäkuuta 1980 | Phạm Tuân | Thanh Liem Bui | Vietnam | Sojuz 37 |
| 18. syyskuuta 1980 | Arnaldo Méndez | Jose Lopez Falcon | Kuuba | Sojuz 38 |
| 23. maaliskuuta 1981 | Shugderdemidyn Gurragtschaa | Maidarzhavyn Ganzorig | Mongolia | Sojuz 39 |
| 14. toukokuuta 1981 | Dumitru Prunariu | Dumitru Dediu | Romania | Sojuz 40 |
| 24. kesäkuuta 1982 | Jean-Loup Chrétien | Patrick Baudry | Ranska | Sojuz T-6 |
| 2. huhtikuuta 1984 | Rakesh Sharma | Ravish Malhotra | Intia | Sojuz T-11 |
| 22. heinäkuuta 1987 | Muhammed Faris |  Munir Habib Habib | Syyria | Sojuz TM-3 - telakointi Mir-avaruusasemalle |
| 6. heinäkuuta 1988 | Aleksandăr Aleksandrov | Krasmir Stojanov | Bulgaria | Sojuz TM-5 - telakointi Mir-avaruusasemalle |
| 29. elokuuta 1988 | Abdul Ahad Mohmand | Mohammad Dauran Ghulam Masum | Afganistan | Sojuz TM-6 - telakointi Mir-avaruusasemalle |
| 26. marraskuuta 1988 | Jean-Loup Chrétien | Michel Tognini | Ranska | Sojuz TM-7 telakointi Mir-avaruusasemalle |
| 2. joulukuuta 1990 | Toyohiro Akiyama | Ryoko Kikuchi | Japani | Sojuz TM-11 telakointi Mir-avaruusasemalle |
| 18. toukokuuta 1991 | Helen Sharman | Timothy Mace | Britannia | Sojuz TM-12 telakointi Mir-avaruusasemalle |
| 2. lokakuuta 1991 | Franz Viehböck | Clemens Lothaller | Itävalta | Sojuz TM-13 telakointi Mir-avaruusasemalle |
Interkosmos-satelliitit

Intekosmos-satelliitit olivat neuvostoliittolaisia satelliitteja, joihin muut SEV-maat osallistuivat. Osassa niistä satelliittien tieteelliset laitteet tulivat kokonaisuudessaan esim. Tšekkoslovakiasta.
Satelliitit
28.11.1970  - Vertikal-1: Aeronomia/Ionosfääri/Aurinko
20.8.1971 - Vertikal-2: Aurinko, UV ja röntgen
7.4.1972 - Interkosmos 6 - Kosminen säteily, lähiavaruuden meteoroidit
3.6.1975 - Interkosmos 14
2.9.1975 - Vertikal-3: Aurinko: UV, röntgen
1976 - paluukatselin testilento
29.6.1976 - Interkosmos 15: teknologiakoe
29.3.1977 - Yläilmakehä
17.6.1977 - Signe 3 - Ranskalla iso osuus tämän satelliitien instrumentaatiossa
7.8.1978 - Vertikal-5: Aurinko: UV ja röntgen
24.9.1977 - Interkosmos 17 - Varautuneet partikkelit, neutraaliatomit, mikrometeoriitit
25.10.1977 - Vertikal-6 Ionosfääri ja Aurinko
24.10.1978 - Interkosmos 18: magnetosfääri. Tšekkoslovakia, DDR, Unkari, Puola ja Romania isossa roolissa
24.10.1978 - Magion 1 - Tšekkoslovakian kehittämä satelliitti, joka laukaistiin Neuvostoliiton Interkosmos 18:n kanssa samalla laukaisulla
3.11.1978 - Vertikal-7: Ionosfääri ja Aurinko
27.2.1979 - Interkosmos 19 - Bulgaria, Tšekkoslovakia, Unkari ja Puola isossa roolissa
26.9.1979 - Vertikal-8: Aurinko: UV ja röntgen
1.11.1979 - Interkosmos 20. Tšekkoslovakia, DDR, Unkari ja Romania isossa roolissa
1981 - paluukapselin testi
6.2.1981 - Interkosmos 21 - Tšekkoslovakia, DDR, Unkari ja Romania suuressa roolissa
7.8.1981 - Interkosmos 22. Bulgarialais-neuvostoliittolainen missio
28.8.1981 - Vertikal-9: Aurinko: UV, röntgen
21.9.1981 - Oreol 3 - Ranskalaisten osuus merkittävä; 'Arkad-3'.
26.4.1985  - Interkosmos 23 - Tšekkiläis-neuvostoliittolainen missio
18.12.1986 December 18 - Cosmos 1809
28.9.1989 - Magion 2 - Interkosmos 24 (Aktivnyj) - plasmafysiikkaa
28.9.1989  - Interkosmos 24 - Yhdysvallat, Bulgaria, Tšekkoslovakia, DDR, Unkari, Puola ja Romania ('Aktivny'-projekti). Mukana Tšekkoslovakian Magion-2 -satelliitti.
18.12.1991  - Interkosmos 25 - Saksa, Romania, Bulgaria, Puola, Unkari mukana toteutuksessa.  Osa kansainvälistä Apex-projektia. Ionosfääri ja magnetosfääri.
13.12.1991 - Magion 3
2.3.1994 - Interkosmos 26 - Aurinko - Coronas-I-projektin osa
Suomi ja Interkosmos

Neuvostoliitto esitti 1980-luvun alussa Suomelle ehdotuksen Interkosmos-ohjelmaan osallistumisesta. Virallista tarjousta ei tehty, mutta epävirallisia ehdotuksia tehtiin vuodesta 1981 alkaen useita, muun muassa ministeri Kalevi Sorsalle ja tieteen keskustoimikunnan puheenjohtaja Kai Otto Donnerille heidän vieraillessaan Moskovan lähellä sijaitsevassa Tähtikaupungissa. Myös kosmonautti Vitali Sevastjanov nosti asian esille vieraillessaan Suomi-Neuvostoliitto-Seuran kokouksessa, minkä jälkeen seura pyysi valtioneuvostoa toimimaan asian hyväksi. Suomi torjui kaikki tarjoukset, sillä maan poliittinen johto pelkäsi niihin suostumisen rinnastavan Suomen itäblokin maihin ja vahingoittavan sen kansainvälistä kuvaa puolueettomana maana. Ulkoministeriön kielteisen vastauksen laati ulkoasiainneuvos Markus Lyra. Lisäksi Suomen tiedepiireissä pelättiin, että kaikki avaruustutkimukseen tarkoitettu rahoitus keskitettäisiin kosmonautin koulutukseen, joka olisi pelkkä julkisuustempaus ilman tieteellistä arvoa. Suomalaiset tieteilijät perustivat vuonna 1984 jopa salaisen työryhmän pohtimaan, miten hankkeelta voitaisiin välttyä. Ryhmään kuuluivat ainakin professorit Martti Tiuri, Risto Pellinen ja Pekka Jauho.
Vaikka Suomi ei vakavasti harkinnut ohjelmaan osallistumista, mahdollista avaruuslentäjäksi koulutettavaa kuitenkin alustavasti etsittiin ilmavoimien MiG-hävittäjälentäjien joukosta. Yksi ehdotetuista oli koelentäjä Jyrki Laukkanen. Ehdotus välitettiin ilmavoimien koelentueelle, mutta kukaan koelentäjistä ei ollut kiinnostunut lähtemään Neuvostoliittoon kolmen vuoden kosmonauttikoulutukseen, ja he ilmoittivat, ettei osallistumisesta olisi ilmavoimille tai koelentämiselle hyötyä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Interkosmos Wikimedia Commonsissa
Iso-Lahnanen (Pieksämäki)

| Iso-Lahnanen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°22′28″N, 26°52′14″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kyyveden alue (14.93)
Laskujoki:  Lahnajoki Pieni-Paltaseen 
Järvinumero:  14.936.1.015
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  138,3 m  
Pituus:  2,6 km  
Leveys:  620 m  
Rantaviiva:  7,964 km  
Pinta-ala:  89,798 ha  
Saaria:  4 
 fiIso-Lahnanen 
Iso-Lahnanen  on Etelä-Savossa Pieksämäellä  Paltasen lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 2,6 kilometriä pitkä, 620 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 90 hehtaaria. Järvellä on kartan mukaan 4 saarta.  Sen rantaviivan pituus on 8,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Kyyveden alueella (14.93), jonka Niskakoskenjoen valuma-alueeseen (14.936) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,3 metriä mpy.
Iin rautatieasema

Iin rautatieasema (lyh. Ii, ruots. Ijo järnvägsstation) on Suomen rataverkon liikennepaikka Pohjois-Pohjanmaalla rataosalla Oulu–Tornio. Rautatieasema sijaitsee Iin kunnan Asemankylässä. Liikennepaikan etäisyys Helsingin päärautatieasemalta Haapamäen ja Oulun asemien kautta mitattuna on 789,2 ratakilometriä. Matkustajajunien pysähdykset Iissä lakkautettiin 3. syyskuuta 2006. Säännöllistä tavaraliikennettä ei ole. Iin asema on suunniteltu avattavan uudelleen henkilöliikenteelle: ensin kaukojunille ja myöhemmin Liminka-Oulu-Ii-välin paikallisliikenteelle.
Vuonna 2016 kuljetettiin Iin asemalle suuri muuntaja Osg-suurkuormavaunussa, josta muuntaja siirrettiin rekan lavetille.
Iin asemarakennuksen on suunnitellut Bruno Granholm IV luokan piirustusten mukaan peilikuvana ja se on valmistunut rautatien rakentamisen yhteydessä. Museovirasto on arvioinut asemarakennuksen ja se on yksi suojeltavista rakennuskohteista. Nykyisin osa asemarakennuksesta on yksityiskäytössä. Miehitys Iin asemalla päättyi lopullisesti vuonna 2003 ja nykyisin Iin liikennepaikan liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä Oulusta käsin.
Ii on lyhin rautatieaseman nimi Suomessa.
Ratapiha

Ratapiha käsittää pääraiteen lisäksi yhden sivuraiteen, jota käytetään junien kohtaamiseen. Tämän lisäksi liikennepaikalla on sivuraide jota voidaan käyttää ratatyökoneiden väistöraiteena.
Iso-Laippa

| Iso-Laippa |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa, Pirkanmaa
Kunnat:  Kangasala, Pälkäne
Koordinaatit:  61°25′42″N, 24°37′12″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Längelmäveden alue (35.72)
Laskujoki:  oja Vähä-Laippaan 
Järvinumero:  35.728.1.016
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  142,3 m  
Rantaviiva:  1,811 km  
Pinta-ala:  14,205 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Laippa 
Iso-Laippa  on Pirkanmaalla Pälkäneellä ja Kangasalla Laipanmaan metsäalueella sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 14,2 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Se sijaitsee metsäalueella Elamonjärven ja Ison Hirvijärven puolivälissä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä ja sen rannat ovat soistuvaa metsämaata lukuun ottamatta kahta etelärannalla olevaa mäkeä. Järven itärannalla on vapaa-ajan asunto, jonne tulee tie Rautajärveltä. Kangasalan kuntaraja tulee pohjoisesta ja koukkaa etelärannalle niin, että järven itä- ja länsipäät jäävät Pälkäneen puolelle.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Keljonjärven valuma-alueeseen (35.728) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 142,3 metriä mpy. Järveen on johdettu metsäojat Laipanrahkalta ja Haukijärvenrahkalta, jonka laskuojassa on myös Haukijärven laskuvesiä. Järven oma laskuoja käy aluksi Vähä-Laipassa, ennen kuin se jatkaa Lammasojana Isoon Saksijärveen.
Luontoarvoja

Järvi kuuluu Laipanmaan retkeilyreitistöön ja sen etelärannan kalliomäellä on retkeilyreitistöön kuuluva nuotiopaikka. Järvellä on pitkät perinteet kalastuksella ja siellä on edelleen useita "villejä" nuotiopaikkoja.
GP2 Monacon Grand Prix 2010

|  GP2 Monacon Grand Prix 2010 |
| --- | --- |
 2. osakilpailu 10 osakilpailusta kaudella 2010. 

Päivämäärä:  14. toukokuuta 2010
Sijainti:  Circuit de Monaco, Monaco
Rata:  Katurata   3,340 km

Lauantain kilpailu
Pituus:  42 kierrosta
Sää:   Aurinkoinen
Paalupaikka
Kuljettaja:   Dani Clos
Talli:  Racing Engineering
Aika:  1.37,572
Nopein kierros
Kuljettaja:   Sergio Pérez
Talli:  Barwa Addax Team
Aika:  1.21,823 (kierroksella 25)
Palkintokoroke
Voittaja:   Sergio Pérez  (Barwa Addax Team)
Toinen:   Pastor Maldonado  (Rapax)
Kolmas:   Dani Clos  (Racing Engineering)
Sunnuntain kilpailu
Pituus:  30 kierrosta
Sää:   Aurinkoinen
Paalupaikka
Kuljettaja:  {{{{{paalulta lähtijän maa genetiivissä2}}} lippu}} {{{paalulta lähtijä2}}}
Talli:  {{{paalulta lähtijän talli2}}}
Aika:  {{{paaluaika2}}}
Nopein kierros
Kuljettaja:   Sam Bird
Talli:  ART Grand Prix
Aika:  1.22,052
Palkintokoroke
Voittaja:   Jérôme d’Ambrosio  (DAMS)
Toinen:   Giedo van der Garde  (Barwa Addax Team)
Kolmas:   Jules Bianchi  (ART Grand Prix)
GP2 Monacon Grand Prix 2010 oli GP2-kauden 2010 toinen osakilpailu, joka ajettiin 14.–15. toukokuuta Monacon katuradalla Monacossa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Monacon GP:n ohessa.
Perjantain kilpailun voittoon ajoi Barwa Addax Team -tallin kuljettaja Sergio Pérez. Lauantain kilpailun voitti DAMS -tallin Jérôme d’Ambrosio.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:2010 Monaco GP2 Series round
Osakilpailut GP2-kaudella 2010
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Espanja |  Monaco |  Turkki |  Eurooppa |  Britannia |  Saksa |  Unkari |  Belgia |  Italia |  Abu Dhabi |
GP2-luokan Monacon Grand Prix’t
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000-luku | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |  |  |
| 2010-luku | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 |
Radat: Circuit de Monaco (2005–2016)
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2002

| Naisten SM-sarjan kausi 2002 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  10
Mestari:  FC United
Alempi sarjataso:  Ykkönen
  ← 2001 :  2003 → 
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2002 pelattiin 10 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Alkusarjan jälkeen neljä parasta joukkuetta pelasivat kaksinkertaisen ylemmän loppusarjan ja kuusi viimeistä yksinkertaisen alemman loppusarjan, joissa alkusarjan tulokset otettiin mukaan. Mestaruuden voitti FC United. Viimeiseksi sijoittunut Pallo-Iirot putosi suoraan Ykköseen ja toiseksi viimeinen joukkue FC Sport karsi SM-sarjapaikasta Ykkösen KMF:n kanssa. KMF nousi SM-sarjaan.
Kaudeksi 2002 sarjaan nousi HJK:n juniorit. Kauden 2001 jälkeen Porrassalmen Urheilijat -62 ja FC Puistola luopuivat sarjapaikasta. Tilalle nostettiin FC Sport ja Atlantis Ladies.
Alkusarja

| Sijoitus | Joukkue | Ottelut | Voitot | Tasapelit | Häviöt | Maalisuhde | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | FC United, Pietarsaari | 18 | 16 | 1 | 1 | 95–13 | 49 |
| 2. | HJK, Helsinki | 18 | 15 | 1 | 2 | 65–12 | 46 |
| 3. | MPS, Helsinki | 18 | 13 | 1 | 4 | 62–13 | 40 |
| 4. | SCR, Raisio | 18 | 11 | 0 | 7 | 51–28 | 33 |
| 5. | FC Espoo, Espoo | 18 | 9 | 1 | 8 | 51–38 | 28 |
| 6. | Ilves, Tampere | 18 | 7 | 1 | 10 | 26–44 | 22 |
| 7. | HJK-j (Junioriklubi), Helsinki | 18 | 5 | 2 | 11 | 14–43 | 17 |
| 8. | Atlantis Ladies, Helsinki | 18 | 5 | 0 | 13 | 23–62 | 15 |
| 9. | FC Sport, Vaasa | 18 | 4 | 1 | 13 | 21–86 | 13 |
| 10. | P-Iirot, Rauma | 18 | 1 | 0 | 17 | 13–84 | 3 |
Ylempi loppusarja

| Sijoitus | Joukkue | Ottelut | Voitot | Tasapelit | Häviöt | Maalisuhde | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | FC United, Pietarsaari | 24 | 18 | 4 | 2 | 103–18 | 58 |
| 2. | HJK, Helsinki | 24 | 18 | 3 | 3 | 74–15 | 57 |
| 3. | MPS, Helsinki | 24 | 15 | 2 | 7 | 67–22 | 47 |
| 4. | SCR, Raisio | 24 | 13 | 0 | 11 | 58–40 | 39 |
Alempi loppusarja

| Sijoitus | Joukkue | Ottelut | Voitot | Tasapelit | Häviöt | Maalisuhde | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | FC Espoo, Espoo | 23 | 13 | 1 | 9 | 84–49 | 40 |
| 2. | Ilves, Tampere | 23 | 10 | 2 | 11 | 40–53 | 32 |
| 3. | Atlantis Ladies, Helsinki | 23 | 9 | 0 | 14 | 41–69 | 27 |
| 4. | HJK-j (Junioriklubi), Helsinki | 23 | 6 | 2 | 15 | 17–62 | 20 |
| 5. | FC Sport, Vaasa | 23 | 5 | 3 | 15 | 32–103 | 18 |
| 6. | P-Iirot, Rauma | 23 | 1 | 1 | 21 | 16–101 | 4 |
SM-nousukarsinta

KMF – FC Sport 1–1
FC Sport – KMF 1–2
KMF nousi SM-sarjaan yhteismaalein 3–2
Parhaat maalintekijät

43 - Heidi Kackur, FC United
19 - Sari Tuunainen, MPS
18 - Anna-Kaisa Rantanen, HJK
18 - Jenni Sibelius, Atlantis Ladies
16 - Katri Lehtoranta, SCR
16 - Elisa Pirinen, FC Espoo
15 - Daniela Tjeder, FC Espoo