Rehoboth
Historia

Rehobothin seudun alkuperäisasukkaat kuuluivat san-kansaan (Haiǁom) ja damaroihin, tarkemmin ǃAinîn
perinteiseen yhteisöön (Kalaharin damaroiden alaryhmä), jotka molemmat ovat joko sukupuuttoon kuolleita tai täysin muihin ryhmiin assimiloituneita yhteisöjä. Nämä ryhmät saapuivat Rehobothin kuumille lähteille 1500-luvulla ja antoivat paikalle nimen ǀGaoǁnāǀaus (‘kaatuvan puhvelin lähde’) samoihin aikoihin, kun damaroiden sisäinen koheesio väheni. ǃAinîn-ryhmä asettui myöhemmin, 1700-luvun puolessavälissä, ǃNawasesiin, 11 km koilliseen Rehobothista, johtajanaan päällikkö Xomaǀkhāb (järjestyksessä kolmas päällikkö, joka eli n. 1725–50).
Paikallisten damaroiden johtaja on itsenäisessä Namibiassa ǃAinîn-ryhmän johtaja, jonka tittelinä on Kai ǀGarub (‘suuri leopardi’). Tällä hetkellä tässä virassa on päällikkö Hans Eichab.
ǀGaoǁnāǀaus sai myöhemmin uuden nimen ǀAnes (‘savun paikka’), jonka sille antoivat ǃHoaxaǃnâsin rooinasie-namat, jotka asettuivat tälle seudulle hetkeksi, ennen kuin vaelsivat Hoachanasiin. “Savu” viittasi kuumista lähteistä kylminä talviaamuina nousevaan höyryyn. Namojen ǀHūǃgaoben-ryhmä päätti asettua aloilleen jonkin matkan päähän lähteistä, jotta he eivät karkottaisi siellä olevia riistaeläimiä pois.
Vuonna 1845 Swartbooi-ryhmän ǁKhauǀgôan-klaani saapui Rehobothiin johtajinaan Willem Swartbooi (ǃHuiseb ǂHaobemâb) ja Franz Heinrich Kleinschmidt, joista jälkimmäinen oli Reinin lähetyksen lähetyssaarnaaja. Kleinschmidt nimesi paikan tuona vuonna Rehobothiksi, ja hän perusti sinne lähetysaseman. (Rehoboth merkitsee ‘katuja’ heprean kielellä.) Vuonna 1864 namat jättivät alueen sen jälkeen, kun Oorlam afrikanerit olivat hyökänneet heidän kimppuunsa. Kun ǀhôaǀaranit (oorlam afrikanerit) olivat saapuneet ǀAeǁgamsiin (Windhoekiin) vuonna 1840, alkoi ǀhôaǀaran-ǁkhauǀgôan (oorlam afrikanerien ja swartbooi namojen välinen) -sotatila. Tämä tila jatkui vuodesta 1840 aina vuoteen 1865 saakka, ja oorlam afrikanerit hyökkäilivät Rehobothissa asuneita swartbooi namoja vastaan, minkä seurauksena viimeksi mainitut pakenivat Amaibiin ǃOeǂgâbin alueelle (Erongon alueelle). Rehobothin alue jäi enimmäkseen tyhjäksi, lukuun ottamatta swartbooi namoja, jotka hakivat suojaa ǀHūǃgaobenista.
Vuonna 1870 basterit, jotka olivat vaeltaneet pohjoiseen Kapin koloniasta vuonna 1868, tulivat tälle alueelle ja saivat luvan asettua Rehobothiin. Lupa saatiin Okahandjan rauhanneuvotteluissa 23.9.1870. Muutaman vuoden kuluessa basterit assosioitiin vahvasti Rehobothiin ja heitä kutsuttiin Rehoboth bastereiksi tai rehobothilaisiksi. Heitä oli vuonna 1870 333 henkeä, vuonna 1874 800 henkeä ja vuonna 1885 1 500 henkeä. Tämän kasvavan väestön jäseniä asettui myös ympäristöön, joka tuli tunnetuksi nimellä Rehoboth Gebiet (‘Rehobothin alue’).
Vuonna 1885 basterien johtaja Hermanus van Wyk allekirjoitti suojelu- ja ystävyyssopimuksen Saksan keisarikunnan kanssa, joka antoi hänen säilyttää jonkin verran itsenäisyyttä alistuen samalla siirtomaahallinnon alle. Rehobothin ja saksalaisten suhde oli läheinen seuraavien 30 vuoden ajan, mutta vuonna 1914, kun ensimmäinen maailmansota oli alkanut, saksalaiset käyttivät bastereita vahtimaan eteläafrikkalaisia sotavankeja — vastoin värväyssopimusta — ja tämä johti aseelliseen kapinaan. Saksalaisten joukot hyökkäsivät nyt Rehobothiin ja surmasivat basterisiiviilejä ja hyökkäsivät myös pakolaisia vastaan Sam Khubis -vuorella, mutta huolimatta ylivoimaisesta aseistuksestaan he eivät kyenneet murskaamaan bastereita. Seuraavana päivänä saksalaiset perääntyivät ja Rehobothin basteriyhteisö sai hengähtää.
Etelä-Afrikka miehitti Lounais-Afrikan vuonna 1915, ja kymmenen vuotta myöhemmin uusi kapina syntyi Rehobothissa. Tämä kapina kukistettiin, kun siirtomaaisännät hyökkäsivät sitä vastaan konekiväärein ja lentokonein, ja eteläafrikkalaiset marssivat kaupunkiin ja pidättivät yli 600 henkeä.