APL (ohjelmointikieli)
Historia

Alun alkaen Iversonin tarkoituksena oli kehittää tietojenkäsittelyn opetus- ja tutkimuskäyttöön yleinen matemaattispohjainen merkintätapa (Iversonin notaatio).
Iversonin notaatiota käytettiin menestyksekkäästi IBM:n tuolloisen lippulaivan, System/360:n arkkitehtuurin kuvaukseen. Tiivis notaatio osoittautui muita käytettyjä tapoja selkeämmäksi, ja samalla se toi esiin aiemmin havaitsemattomia vikoja. Notaation esitystapa hioutui samalla yksinkertaisemmaksi. Vuonna 1962 Iverson julkaisi teoksen A Programming Language (mistä kielen lyhenne 'keksittiin' myöhemmin) ja vuonna 1964 tehtiin ensimmäinen APL-ohjelmointikieliympäristö. Iversonille myönnettiin Turingin palkinto vuonna 1979.
APL-kieltä kehitettiin IBM:ssä 1960-luvulla, Iversonin lisäksi mukana olivat Adin Falkoff ja Donald Sussenguth. APL julkistettiin 1970-luvulla, ja sen käyttö levisi IBM:n keskustietokoneissa laajalle. IBM:n lisäksi muut keskeiset tietokonevalmistajat tarjosivat APL:n omiin tuotteisiinsa, ja APL-käyttäjät alkoivat järjestää käyttäjätapaamisia (vuonna 1984 pidettiin APL-konferenssi Helsingissä). Muutamat tehokkaat APL-tuotteet edesauttoivat tuotteen leviämistä: mm. kuvien ja kaavioiden tekoon tarkoitettu Graphpak, tehokas tietokantajärjestelmä ADI ja APE-sovelluskehitin.
Alkuperäinen APL oli ISO-standardoitu ja eri valmistajien tuotteet hyvin yhteensopivia, mutta toisen sukupolven APL:t alkoivat eriytyä toisistaan. Iverson siirtyi IBM:stä I.P. Sharpin palvelukseen (Sharpilla oli tuolloin ainutlaatuinen ajantasainen suhdannepalvelu, jonka käyttö perustui maailmanlaajuiseen tiedonsiirtoverkkoon - myöhemmin Reuters osti I.P. Sharpin). James A. Brownin johdolla IBM:n kehittämä APL2, joka julkistettiin 1983, erosi muutamassa keskeisessä ominaisuudessa Iversonin johdolla kehitetystä SharpAPL:stä.
APL:n keskuskonekäytössä tarvittiin erillinen APL-näppäimistö, ohessa muistinvarainen kaavio IBM:n suomalaisesta APL2-näppäimistöstä.
Nykyään (2010 lopulla) on valmistaja- ja tuotejakauma suunnilleen seuraavanlainen:  IBM:n APL2 on saatavissa laajalti (VM/CMS, MVS/TSO, Windows, Unix), brittiläis-tanskalainen Dyalog (Windows, Unix, PDA-laitteet) on noussut kielen tärkeimmäksi kehittäjäksi, yhdysvaltalainen APLNow (entinen APL2000 entinen Manugistics entinen STSC) nousi PC:iden myötä kehityksen kärkeen (Windows, Unix), brittiläisen MicroAPL:n tulkki on saatavissa eri ympäristöihin ja siis myös Mac-koneisiin, Soliton jatkaa Sharp-APL:n perinteitä (VM/CMS, MVS/TSO, Unix).
Iverson kehitti yhdessä Roger Huin kanssa uuden sääntiöajatteluun perustuvan ohjelmointikielen, J:n, jossa käytetään vain ASCII-merkkejä. Athur Whitney kehitti Morgan-Stanleylle APL-pohjaisen tehokkaan erikoiskielen A+ (joka on nykyään saatavilla vapaasti mm. Linuxille). Hänen 1990-luvulta kehittämäänsä K-sääntiökieltä voi luonnehtia erikoistuneeksi ja erittäin tehokkaaksi, erityisesti suurille datamassoille ja transaktioille hiotun tietokantaratkaisunsa ansiosta.
APL on modernisoitunut ajan myötä. Esimerkiksi DyalogAPL sisältää seuraavia kielen ja ympäristön laajennuksia: nimitilat (rakenteiset työtilat), oliolaajennukset (mm. GUI-, OLE- ja TCP-liittymät on toteutettu oliosyntaksilla), .NET-yhteensopivuus, kontrollirakenteet, dynaamiset funktiot (D-kieli, funktionaalinen APL:n alikieli), säie- ja olio-ohjelmointi. APLNow Inc:n APL+Win on kehittänyt Internet-ominaisuuksiaan.