stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiukkasaari
Historiaa > Muinaislinna

Vuoden 2004 röykkiökartoituksessa saaren ympärysvallilla todettiin olevan kaksi osaa. Ensimmäinen osa alkaa saaren luoteispäässä ja seuraa rantaa 7–23 metrin etäisyydellä. Valli seuraa luoteisrantaa ja kääntyy pohjoiseen kiertäen saaren kallioaluetta pohjoisessa. Tämä osa on 60 metriä pitkä, 2–3 metriä leveä ja noin 0,5 metriä korkea. Vallin sijainti ja luonne antavat vaikutelman alun perin luontaisesta, joen vaikutuksesta syntyneestä vallista, jota on vahvistettu lisää kivillä ja maa-aineksella. Tämän osan kaivauksissa todettiin, että se sisälsi rautakautista materiaalia. Toinen osa alkaa siitä, mihin edellinen päättyy. Se seuraa kallioalueen pohjoisreunaa jättäen saaren lammikon ulkopuolelle, ohittaa suuren siirtolohkareen ja jatkuu sitten kaakkoiselle rannalle. Valli on täällä 20 metriä pitkä, noin 1,5–4 metriä leveä ja 0,5–0,7 metriä korkea. Se on selvästi ihmisen rakentama vallin osa.
Vallin tarkoitus ja ikä ovat edelleen auki, vaikka niille on historian saatossa annettu erilaisia selityksiä. Muinaislinnan varustus olisikin sen yleisin selitys. Saareen ei kuitenkaan liitetä sanaa "linna", mihin Unto Salon mukaan voi olla syynä ensimmäisten asukkaiden saamelainen etnos. Valli on voinut myös muodostua koskenperkaajien koskien pohjasta nostamasta materiaalista. Saaren pohjois- ja kaakkoispäästä onkin löytynyt perkauksessa syntyneitä kivikasoja. 1800-luvulla saarta tutkinut Hjalmar Appelgren tuomitsi vallin juuri koskenperkaajien tekemäksi. Kuitenkin esimerkiksi Helmer Salmo kirjoitti vuonna 1946, että linnasaaren suojana olisi ollut myös vuolas virtaus. Se esti jäätymisen lukuun ottamatta erittäin kylmiä talvia. Vallit olivat hänen mukaansa tarpeen ylä- ja sivuvirtojen puolilta mutta eivät enää alavirran puolella, koska virta esti rantautumisen siltä puolelta. Hän sanoikin, että Hiukkasaari olisi hyvinkin voinut olla Kaukolan ja Tyrvään kyläläisten pakopaikkana vaaran uhatessa, sillä se täytti muinaislinnan tarpeet erittäin hyvin. Myös Unto Salo pitää muinaislinnaa mahdollisena mutta kuitenkin epävarmana.
Tutkimuksia > Varhaiset tutkimukset

Hiukkasaaren muinaisjäännökset tunnettiin jo 1800-luvulla, jolloin niitä tutkivat H.A. Reinholm ja Hjalmar Appelgren. Kaukolan ja Tyrvään kalmistoalue keksittiin 1900-luvun alussa. Vuosina 1902–1912 monet tutkijat tekivät tutkimuksia molemmissa kylissä eri paikoilla. Myöhemmin Helmer Salmo ja C.F. Meinander tutkivat aluetta vuonna 1946. Silloin Salmo ja Jorma Leppäaho tutkivat "lapiotekniikalla" alueella 17 hautaröykkiötä. He eivät kaivaneet mitään Hiukkasaaressa.
Tutkimuksia > Vuoden 1979 kaivaukset

Vuonna 1979 paikalla tehtiin ensimmäiset arkeologiset kaivaukset. Aluksi tutkittiin tehtyjen koekuoppien sisältöä. Kuoppien perusteella saaren kulttuurikerros on yleensä vain alle 15 senttimetriä paksu ja sijaitsee tavallisesti 0–30 senttimetrin syvyydessä. Kulttuurikerros ei kata koko saaren nykyistä pinta-alaa. Yleisimmät löydökset olivat kivilaji- ja kvartsi-iskoksia, keramiikan kappaleita ja palanutta savea. Saarta kiertävän vallin itäreunasta kaivettiin esille 2×2 metrin alue (alue C). Siitä löytyi noensekaista kulttuurimaannosta, jonka seassa oli kuonaa, palannutta savea, keramiikan kappaleita ja kvartsia.
Kaivauksilla avattiin yhteensä neljä aluetta (A–D), joiden löydöt jäivät monitulkintaisiksi. Alueen A pinta-ala oli 69 neliömetriä (m²). Kaikkialta sen sisältä löydettiin palanutta tiivistesavea, kuonankappaleita, keramiikan kappaleita (valokuva Salo s.121 ) ja ihmisiltä peräisin olevia esineitä. Alueen B pinta-ala oli 16 m² ja alueen D 3 m².
Alueelta A löytyi rautakautista esineistöä (Tyrvään museon kokoelma TYA 161). Mainitsemisen arvoisia ovat virolainen hevosenkenkäsolki, hevosenkenkäsoljen neulankatkelma, lasihelmiä (sinivihreä ja läpikuultava, punaisenkirjava sekä läpikuultamaton), arabialainen hopearahan katkelma, rautanaula, piikaavin, sirpinterän kärki ja hiotun kiviesineen katkelma. Alueelta B löytyi kvartsikaapimia, hiotun kiviesineen kärkikappale ja rautainen hirsinaula.
Rakenteita löytyi vain vähän. Alueelta A tavattiin suorakaiteen muotoinen yksikerroksinen kivetys. Kivien joukossa ei ollut nokea tai hiiltä ja se oli löydötön, joten se ei ollut polttokenttähautaus. Toinen selvästi erottuva kiveys oli halkaisijaltaan metrin kokoinen ja myös yksikerroksinen. Kivet olivat palamattomia, mutta niiden välissä oli mustaa nokimaata, jonka seassa oli vihreänvärisiä laikkuja. Kivetys oli kuitenkin esineistä löydötön. Rakennelma tulkittiin liedeksi, ja sen ympärillä oli runsaasti keramiikan kappaleita.
Tutkimuksia > Vuosien 1980–1981 kaivaukset

Vuonna 1980 tutkittiin saaren itäosan kivikaudella asuttua osaa. Kaivausalue oli 8×20 metriä, ja siinä oli 20–30 senttimetriä paksu kulttuurimaakerros. Alueelta löytyi kaksi kumpua, joiden halkaisijat olivat 2 metriä. Toinen kumpu koostui pikkukivistä, joiden päälle oli vieritetty pyöreähkö maakivi. Eteläisen kummun maa-aines oli savimaanpitoista, ja se on syntynyt tietöiden aikana. Kolmas kumpu sisälsi paljon karkearakeista hiiltä, mutta se on tulkittu paikallisten ihmisten kokonpolttopaikaksi. Kaivausaluetta peitti luontaisen kaltainen kiveys, mutta itäpuolella se oli tiivis ja sisälsi rautakauden löytöjä ajanjaksolta 200–500 jaa. Tämän vuoksi sitä pidettiin polttokenttäkalmistona, vaikka silloin se olisi varhaisin Suomessa löydetty polttokenttä. Tässä polttokentässä polttohautauksen tuhkat, luunsirpaleet ja palanut esineistö heitettiin aluksi maahan ja peitettiin sitten vasta kivetyksellä. Alueelta tavatut kivikautisen ajan löydöt olivat runsaat ja viittasivat paikalla asumiseen.
Seuraavana vuonna saarelle palattiin saattamaan loppuun alueen länsipäässä aloitetut kaivaukset, missä kuttuurikerros jatkui syvemmälle. Syvemmältä ei rautakauteen liittyviä löydöksiä enää tavattu, joten niiden katsottiin olleen vain kivi- tai pronssikautisia jäänteitä. Kivetyksen joukossa esiintyi paljon kivikautista keramiikkaa ja kvartsi-iskoksia. Alueelta löydettiin myös yksi kivetty liesi, jota kiersivät kaareen iskettyjen hiiltyneiden paalujen paikat.
Saarta kiertävään valliin tehtiin metrin levyinen läpileikkaus. Vallin maa-aines koostui kivistä ja tummasta maasta, jonka seassa oli muun muassa keramiikan sirpaleita. Vallin kivet olivat paikalleen ladottuja, joten se kohta vallista vaikutti ihmisen rakentamalta.
Tutkimuksia > Vuoden 2004 röykkiöiden kartoitus

Hiukkasaaresta löydettiin vuoden 2004 röykkiökartoituksessa vain edeltä tunnetut neljä röykkiötä. Samalla mitattiin saarta kiertävien vallien ulottuvuuksia.
Kun nukkuja herää

| Kun nukkuja herää> The Sleeper Awakes When the Sleeper Wakes |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  H. G. Wells
Kieli:  englanti
Genre:  tieteiskirjallisuus
Julkaistu:  1899 1910 (uudelleenkirjoitettuna)
Suomennos
Suomentaja:  Jalmari Finne (1907) Tero Valkonen (2001)
Kustantaja:  Otava (1907)  Desura (2001)
Sivumäärä:  316 (1907) 221 (2001)
ISBN:  952-5339-09-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kun nukkuja herää (engl. The Sleeper Awakes ja When the Sleeper Wakes) on H. G. Wellsin tieteisromaani, joka julkaistiin ensi kerran vuonna 1899 ja uudelleenkirjoitettuna vuonna 1910.
Kirja kuvaa tulevaisuuden maailmaa, dystopiaa. Kun nukkuja herää on vaikuttanut useisiin muihin dystopioihin. Tunnetuimpia näistä ovat venäläisen Jevgeni Zamjatinin Me (1920), englantilaisen Aldous Huxleyn Uusi uljas maailma (1932) ja englantilaisen George Orwellin Vuonna 1984 (1949). Wellsin esikuva Kun nukkuja herää -romaanin päähenkilön pitkään uneen on yhdysvaltalaisen Edward Bellamyn utopiaromaani Vuonna 2000 (1888).
Juoni

Kirjassa Graham-niminen englantilainen mies vajoaa syvään uneen, josta hän herää kahdensadankolmen vuoden kuluttua vuoden 2100 Lontoossa. Hänestä on muiden tekemien sijoitusten vuoksi tullut maailman rikkain henkilö. Hänen omaisuudestaan huolehtimaan asetettu kahdentoista henkilön neuvosto hallitsee maailmaa. 1800-luvun näkökulmasta tulevaisuuden yhteiskunnassa on kehittyneet koneet, mutta rappeutunut moraali. Kaupungistuminen on autioittanut maaseudun ja tehnyt Lontoosta yli 33 miljoonan asukkaan keskittymän. Graham liittoutuu kapinallisten kanssa, jotka haluavat purkaa neuvoston ylläpitämän totalitaristisen järjestelmän. Neuvosto kukistetaan, mutta Graham joutuu aloittamaan uuden kapinan, sillä kapinallisten johtaja, Ostrog (viittaa mahdollisesti venäläiseen yhteiskuntafilosofiin ja historioitsijaan, Moisei Ostrogorskiin), jatkaa yhteiskuntaa, jonka sosialistinen Graham kokee epäoikeudenmukaiseksi. Lopuksi Graham kukistaa Ostrogin kun he lentävät ”lentomobiileilla” Croydonin yllä. Graham saa kuitenkin itsekin surmansa taistelussa.
Teoksen asema H. G. Wellsin tuotannossa

H. G. Wells jakoi viiteen vaiheeseen kehittymisensä vakavaksi tulevaisuudentutkijaksi. Toisessa vaiheessa hän pohti ihmislajin kohtaloa biologian näkökulmasta, mutta käytti mittasuhteita, jotka muistuttivat häntä myöhemmin ”lasten luonnottomista mielikuvitusleikeistä”. Kolmannessa vaiheessa hän käytti maltillisempia mittasuhteita, ja oletti kehityksen jatkuvan samansuuntaisena tulevaisuudessakin. Kun nukkuja herää edustaa Wellsin kirjallisuuden kolmatta vaihetta, johon hän siirtyi 1888–99. Wellsin mielestä Kun nukkuja herää oli hänen ensimmäinen vakava yrityksensä tulevaisuuden ennustamiseksi. Teosta voi pitää murrosvaiheen tuotoksena myös sikäli, että siitä alkoi Wellsin kirjojen opettavaisempi linja.
Teoksen kirjoittaminen ja kääntäminen

Wells kirjoitti teoksen alun perin sarjakertomuksena The Graphic -lehteen. Muokatessaan teoksen romaaniksi hän oli vakavasti sairas. Koska Wellsin menestynyt kirja Maailmojen sota oli julkaistu vuonna 1898, oli Wellsillä ja hänen lukijakunnallaan suuret odotukset uudesta teoksesta. Kun nukkuja herää julkaistiin alun perin nimellä When the Sleeper Wakes vuonna 1899. Se otettiin vastaan ristiriitaisesti. Teosta myytiin merkittävästi vähemmän kuin Wellsin edellisiä teoksia. Myöhemmin Wells kertoi, että Kun nukkuja herää oli hänen varhaisen tuotantonsa vähiten tyydyttäviä hankkeita. Hän piti kuitenkin teoksen punaisesta langasta ja kirjoitti sen uudestaan nimellä The Sleeper Awakes. Tarinan uusi romaanitulkinta julkaistiin vuonna 1910.
Vuonna 1907 Jalmari Finne suomensi teoksen ensi kerran. Hän käänsi kirjan nimelle Kun nukkuja herää, jota myös Tero Valkonen käytti vuoden 2001 suomennoksessaan.
Aiheesta muualla

Matti Lundberg: Minne matkaat ihmiskunta? Kiiltomato.net.
Jan Blomstedt: Teknototalitarismin uhkakuva. Helsingin sanomat 29.12.2001.
Kun nukkuja herää: Romaani by H. G. Wells (Jalmari Finnen vuoden 1907 suomennoksen verkkoversio) Project Gutenberg.
When the Sleeper Wakes by H. G. Wells – verkossa luettava romaani Project Gutenberg. (englanniksi)
Kuntikylä

| Kuntikylä Кундозеро, Kundozero |
| --- | --- |
 Kuntikylä
 Koordinaatit: 66°18′38″N, 31°10′17″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Kunta:  Kiestinki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuntikylä (myös Kuntijärvi, ven. Ку́ндозеро, Kundozero) on entinen kylä Karjalan tasavallan Louhen piirin Kiestingin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi Pääjärvestä Kuntijärveen laskeneen Kuntijoen rannalla 55 kilometriä Kiestingistä linnuntietä luoteeseen.
1700-luvun alussa syntynyt Kuntikylä oli Pääjärven eli myöhemmän Oulangan volostin vanhimpia kyliä. Vuonna 1859 se mainitaan volostin keskuspaikkana.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Kuntikylä muodosti lähikylineen Oulangan volostiin kuuluneen kyläkunnan, joka käsitti myös Kankahaisen (ven. Borovskaja) ja Niskan kylät sekä Kukasjärven (Kukasozero) uudiskylän. Vuonna 1905 niissä oli 397 asukasta. Kuntikylässä oli 22 taloa ja 177 asukasta.
Neuvostoaikana Kuntikylä kuului Kiestingin piirin Niskan kyläneuvostoon. Vuonna 1933 siellä oli 212 asukasta, joista lähes 90 % oli karjalaisia ja loput etupäässä venäläisiä. Vuoden 1960 asutusluettelossa kylää ei enää mainita. Myöhemmin se jäi Kumajoen säännöstelyaltaan vedenpinnan alle.
Jimmy Holiday

Jimmy Holiday (24. heinäkuuta 1934 – 15. helmikuuta 1987) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -laulaja ja lauluntekijä. Mississippissä syntynyt Holiday nauhoitti Everest Recordsille 1960-luvulla ja myöhemmin siirtyi neworleansilaiselle Minit-yhtiölle. Hänen debyyttinauhoituksensa ”How Can I Forget” nousi rhythm and blues -listan kymmenen kärkeen vuonna 1963. Holidayn tunnetuin sävellys on Jackie DeShannonin ja Randy Myersin kanssa kirjoitettu ”Put a Little Love in Your Heart”.
Jimmy Holiday kuoli sydänkohtaukseen Iowa Cityssä vuonna 1987.
Tunnettuja sävellyksiä

”Baby I Love You” (Aretha Franklin, 1967)
”Put a Little Love in Your Heart” (Jackie DeShannon, 1969)
”All I Ever Need Is You” (Ray Charles, 1971)
Jaakko Holkeri

Jaakko Kalevi Holkeri (s. 11. joulukuuta 1946 Toijala) on suomalainen juristi ja toimitusjohtaja, joka toimi Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajana vuosina 2004–2009. Hänet valittiin toiselle puheenjohtajakaudelle 8. marraskuuta 2008. Kausi olisi päättynyt vuonna 2012, mutta 10. lokakuuta 2009 pidetyssä liittovaltuuston ylimääräisessä kokouksessa liiton johtokunta sai epäluottamuslauseen ja puheenjohtajaksi valittiin Matti Sundberg. Holkeri toimi Tampereen SM-hiihtojen 2006 suojelijana. Holkeri kuului myös Kansainvälisen hiihtoliiton FIS:n hallitukseen kaudella 2006–2008. Koulutukseltaan hän on lakimies, arvoltaan varatuomari. Valtioneuvos Harri Holkeri oli Jaakko Holkerin veli.
Holkeri oli 2017–2021 vapaamuurareiden Suomen suurloosin suurmestari.
Aiheesta muualla

Suomen Hiihtoliitto.
Keijo Kuntola

Keijo Ilmari Kuntola (s. 28. helmikuuta 1954 Kurikka) on entinen suomalainen ampumahiihtäjä.
Kuntola voitti nuorten MM-kilpailuissa kaksi kultaa, kolme hopeaa ja kaksi pronssia vuosina 1972–1975. Lake Placidin 1980 olympialaisissa hän sijoittui 10 kilometrin kilpailussa 35:nneksi ja viestissä seitsemänneksi. Aikuisten MM-kilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi viestissä Lahdessa 1981 sekä 33:nneksi 10 kilometrillä Anterselvassa 1983. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti 20 kilometrillä vuonna 1976 ja viestissä vuonna 1980.
Keijo Kuntola edusti seuratasolla Kurikan Ryhtiä. Hän voitti Suomen mestaruuden 20 kilometrillä vuosina 1980 ja 1983 sekä 10 kilometrillä vuonna 1983. Hänen veljensä Ismo Kuntola ja poikansa Tuomo Kuntola ovat myös kilpailleet ampumahiihtäjinä. Hänen pikkuserkkunsa Hilkka Riihivuori on maastohiihdon olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Historialliset saunatyypit

Historialliset saunatyypit ovat suomalaisen saunan ominaisuuksiltaan alueellisesti omintakeisia historiallisia rakennustyyppejä.
Suomalaisen kulttuurin saunarakennus on historialtaan ja ilmenemismuodoiltaan tiiviisti liittynyt asumiskulttuuriin, elinkeinoihin ja paikallisiin rakennustapoihin. Vakiintunut maataloustila vaati saunalle eri toimintoja kuin liikkuva kaskenpolttajaperhekunta tai yksittäinen erämies. Historiallisia saunarakennusten tyyppejä tunnetaan useita.
Alueelliset saunatyypit > Hämäläis-satakuntalainen sauna

Hämäläis-satakuntalainen saunarakennus on korkea, sisäkorkeus voi olla kolmisen metriä. Lauteet on nostettu korkealle orsiin tukeutuvien juurakoiden varaan. Lauteitten alle jäi pari metriä korkea pesu- ja työskentelytila. Sauna on monikäyttötila, siellä on kylvetty, pesty pyykkiä, kuivattu maltaita, synnytetty ja parannettu sairaita, tehty saippuaa ja viinaa. Sauna on ollut jokapäiväisessä käytössä.
Alueelliset saunatyypit > Keski-Suomen pohjoisosan sauna

Keiteleen vesistöalueen rannoilla kehittyi erityinen  saunatyyppi, jossa lauteet kannatettiin kahdella pituussuuntaisella orrella tai poikkiorrella ja juurakoilla. Orsien varaan rakennettiin erilliset mallasparvi ja laude. Alueella sallittiin aikoinaan viinanpoltto laillisena, ja usein rakennettiin erillinen mallassauna (mallaspirtti), jota ei käytetty kylpemiseen. Kylpysauna oli erillinen, usein kyllä mallassaunan vieressä katoksella yhdistettynä.
Alueelliset saunatyypit > Savolais-karjalainen sauna

Savokarjalainen saunatyyppi on kylpysauna, taloustöitä on tehty saunassa vähemmän kuin Suomenniemen länsiosissa. Maltaat on kuivattu saunassa erityisissä irrallisissa laatikoissa. Saunarakennukseen saattoi yhdistyä maalattiainen kota puhdetöitä varten. Saunan ominaispiirre on kiukaan ja lauteen sijainti samalla seinällä. Savossa lauteet olivat usein kaksi vastakkain tai U:n muotoisia.
Alueelliset saunatyypit > Itäkarjalainen sauna

Suomensukuisten karjalaisten asuttamalla alueella saunat olivat yksinkertaisia kylpysaunoja. Itä-Karjalassa on säilynyt aikojaan koko itäisellä murrealueella vallinnut saunatyyppi, jossa on vaikutteita Bysantin kylpykulttuurista. Saunoissa oli syvä neliömäinen laude, hirsillä tuettu kylpylavo, jolla maattiin tai istuttiin kylvettäessä. Lavolla saatettiin käyttää myös irrallisia penkkejä tai puupölkkyjä istuimina. Alueella on ollut runsaasti saunoja, joissa on paikallisia muunnoksia perustyypistä. Rakennustekniikaltaan saunat edustavat itäistä rakennuskulttuuria.
Alueelliset saunatyypit > Eteläpohjanmaalainen sauna

Etelä-Pohjanmaan historiallisissa saunoissa kiuas on poikkeuksellisesti tulipesän aukko kohti peräseinää. Ratkaisu vaikuttaa epäkäytännölliseltä, mutta on arveltu että saunatyypissä alun perin puut on syötetty peräseinässä aikoinaan olleesta seinäluukusta pitkinä pätkimättöminä rankoina. Kun sahat yleistyivät työkaluina olisi luukku jäänyt tarpeettomaksi. Saunatyyppi on korkea, kolmekin metriä, ja sille ovat tyypillisiä kiinteät seinän läpi rakennetut lauteet ja harjarakenteinen sisäkatto. Oven vieressä oli poikkiorsia. Kattona on olkikatto.
Alueen pappiloissa mallassauna oli usein erillinen. Paikoittain alueella oli yhteiskäyttöisiä saunoja esimerkiksi mäkitupalaisten käyttöön.
Alueelliset saunatyypit > Varsinaissuomalainen sauna

Varsinaissuomalainen saunatyyppi on läntisessä Suomessa tyypillinen orsisauna. Seiniin tukeutuvat orret kannattelevat mallaslavoa eli parvea, jossa sekä kuivattiin maltaat että kylvettiin. Parven viereen saatettiin rakentaa myös erillinen tolppa- tai orsirakenteinen kylpylavo. Alueen saunat ovat kuitenkin hyvin erikokoisia ja sisäjärjestykseltään vaihtelevia.
Alueelliset saunatyypit > Turpassaunat

Oulun eteläpuolella Limingassa ja Tyrnävällä saunoja rakennettiin turppaista , nurmikedon juurikerroksesta leikatuista harkkomaisista paloista. Noin nelikymmensenttiset turppaat ladottiin riviin ja päällekkäin. Joka neljänteen tai viidenteen kerrokseen asetettiin jäykisteeksi rima tai lauta. Puurakenteiset ovi, pienet ikkunat ja katto tukeutuivat turpasladontaan.
Muut alueet > Ahvenanmaa

Ahvenanmaalaisista saunoista on vain vähän historiatietoja. Alueella on ollut käytössä sekä erillisiä mallastukseen tai savustukseen tarkoitettuja rakennuksia että monikäyttöisiä kylpy- ja mallassaunoja. Saunarakennukset ovat olleet pitkään seiniltään suoriksi veistettyjä ja ruokokattoisia, päädyssä usein katos.
Muut alueet > Uusimaa

Uudellamaalla yhdistyy eri saunanrakennusperinteitä, eikä maakunnalle tyypillistä saunaa voi määrittää. Yhtenäisiä piirteitä ovat peräseinän laude ja ovelle suuntautuva kiuas.
Muut alueet > Pohjois-Suomi

Pohjois-Suomen saunat jakauvat kahteen tyyppiin. Jokivarsien vauraampi asutus rakensi länsisuomalaistyyppisiä saunoja, korkeita monikäyttöisiä saunoja joissa lauteet sijoitettiin pohjalaisittain peräseinälle ja kiukaan suu kohti peräseinää. Pohjoisemmaksi mentäessä saunat pienenivät ja mataloituivat. Pohjoisemmassa tunturilapin saamelaisväestöllä ei alun perin ole ollut saunoja, vaan saunomiskulttuuri on levinnyt alueelle etelästä tulleen väestön myötä.
Charles Holmberg

HIFK:n Suomen-mestarijoukkue vuodelta 1930. Charles Holmberg alarivissä keskellä.
Charles (Karl Thure, Chabe) Holmberg (28. huhtikuuta 1906 Helsinki – 18. huhtikuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija ja jääpalloilija, joka menehtyi talvisodassa saamiinsa vammoihin.
Holmbergin vanhemmat olivat Karl Viktor Holmberg ja Wilhelmina ”Mimmi” Lindholm ja puoliso Kjerstin Frostell. Kuusi luokkaa Helsingin ruotsalaista lyseota käytyään Holmberg toimi Helsingin poliisilaitoksen vanhempana kanslistina 1927–1938 ja myöhemmin Tilgmann Oy:n varastopäällikkönä.
Holmberg pelasi maalivahtina maajoukkueessa sekä HIFK:ssa, jossa hän voitti kolme Suomen mestaruutta 1930, 1931 ja 1933 sekä hopeaa 1928 ja 1929. Maajoukkueessa Holmberg pelasi 12 maaottelua vuosina 1928–1930. Jääpallossa Holmberg pelasi yhden A-maaottelun vuonna 1929. Kauden 1929 SM-finaalissa hän pelasi tappion kärsineen HIFK:n riveissä. Uransa jälkeen 1930-luvulla Holmberg toimi HIFK:n palloilujaoston johdossa ja Helsingin piirin toiminnassa.
Talvisodassa reservin luutnanttina palvellut Holmberg osallistui Kannaksen taisteluihin JR 33:n riveissä. Hän haavoittui 20. joulukuuta 1939 Muolaan ja Yksjärven rintamalohkolla saatuaan räjähtävän luodin reiteensä ja kuoli saamiinsa vammoihin sotilassairaalassa Helsingissä keväällä 1940.
Historiallinen tanssi

Viktoriaanista tanssia.
Historialliset tanssit on nimike laajalle joukolle erilaisia historian aikana syntyneitä tanssimuotoja sellaisina kuin niitä nykyään tanssitaan. Niistä nuorimmista on saatavilla hyvinkin tarkkaa tietoa, mutta vanhimmista tieto joudutaan keräämään erilaisista säilyneistä muistiinpanoista ja aikakausien tanssioppaista. Historiallisia tansseja voidaan esittää näytöksissä tai harrastaa osana tanssin, musiikin tai historian tutkimusta.
Eri aikakausien tanssimuotoihin on vaikuttanut niin ajankohdan kulttuurinen kuin esimerkiksi musiikissa tapahtunut kehitys. Liikekieleen on vaikuttanut käytetty vaatetus (kenkämalli, korsetti, laahukset, päähineet ym.) ja myös tanssitila. Esimerkiksi ulkona tanssitut tanssit saattoivat kierrellä puiden ympärillä ja sisätilan tasainen lattiapinta mahdollisti tarkemmat jalkaterän liikkeet.
Seuraavassa käsitellään lähinnä länsimaisia seuratansseja. Tästä kehityslinjasta on irtautunut esimerkiksi baletti omaksi lajikseen.
Jaottelu

Historialliset tanssit voidaan jakaa seuraavasti:
Varhaiset historialliset tanssit
Keskiajan tanssit
Renessanssin tanssit
Barokkitanssit
1800–1900-luvun kansantanssit
1900-luvun tanssit
Jaottelu > Keskiajan tanssit

Keskiajan tansseista ei ole yleisesti ole jäänyt niin paljoa tietoa, että ne voitaisiin nykyään tarkasti ennallistaa. Parhaimpiin lähteisiin keskiaikaisesta tanssikulttuurista lukeutuu Johannes de Grocheion Pariisissa noin vuonna 1300 laatima De musica. Keskiajan suosituimpia tansseja olivat carole ja rondo, sillä niihin viitataan ajan kuvataiteissa kuin kirjallisissakin lähteissä kaikista eniten. Molemmat tansseista olivat laulutansseja ja tanssijat olivat piirimuodostelmassa, joskin carolessa muoto oli vapaampi vaihdellen piiristä ketjuun. Rondossa piiri tanssi ympyrää ja suunta vaihtui aina uuden säkeistön alkaessa. Grocheion mukaan rondoa tanssittiin kaikissa juhlatilaisuuksissa.
Muita aikakauden tansseja olivat:
Carole
Ductia
Estampie (istampitta)
Farandole
Rondeau (branle)
Saltarello
Trotto
Farandoleen pohjautuu myöhempien tanssien tilankäyttö, kun taas niiden askeleet ovat rondeausta (myös nimellä branle). Varhaisimpia tansseja tanssittiin usein ulkona. Aikakauden tanssien liikekielestä ei ole tarkempaa tietoa, koska kirjallista aineistoa ei ole juurikaan säilynyt. Estampiessa (1100-luvulta) tapahtui musiikillinen muutos, sillä se muodosti suljetun kokonaisuuden, jolla oli alku, keskiosa ja loppu. Siinä myös esiintymissuunta muuttui kohti yleisöä (talon isäntiä).