stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Louis-Auguste Blanqui

Louis-Auguste Blanqui
August tai Louis-Auguste Blanqui (8. helmikuuta 1805 Puget-Théniers, Alpes-Maritimes – 1. tammikuuta 1881 Pariisi) oli ranskalainen poliittinen aktivisti ja kommunisti, joka tuomittiin vankeusrangaistuksiin lukuisia kertoja, yhteensä yli 30 vuodeksi.
Blanqui oli vankkumaton väkivaltaisen vallankumouksen kannattaja ja osallistui aktiivisesti Ranskan vuoden 1830 heinäkuun vallankumoukseen sekä vuoden 1848 helmikuun vallankumoukseen. Hänen mukaansa on nimetty blanquismi, oppi jonka mukaan vallankumous on toteutettava väkivaltaisella kaappauksella. Siten Blanqui kehitti opin proletariaatin diktatuurista, jota Karl Marx käytti marxilaisuuden opin osana. Hänen kannattajiaan sanottiin blanquisteiksi, ja heistä tuli vuonna 1901 Ranskan sosialistipuolueen kannattajia.
Pariisin kommuunissa Blanqui ei kyennyt toimimaan aktiivisesti, koska oli vankilassa. Silti hänet valittiin kommuunin presidentiksi. Myöhemmin hänet kuitenkin tuomittiin kapinaan osallistumisesta karkotukseen, joka muutettiin vankeusrangaistukseksi hänen heikon terveydentilansa takia. Hän vapautui vankeudesta vasta 1879, jolloin hän jatkoi edelleen agitaatiotyötään.lähde?
Blanqui sai kohtauksen puhujalavalla ja kuoli 1. tammikuuta 1881. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle.lähde?
Blanquin kirjoituksia julkaistiin 1885 nimellä Critique sociale.
Yksityiselämä

Louis-Auguste Blanquin veli oli kansantaloustieteilijä Adolphe Blanqui.
Suomennetut teokset

Tähtien kautta ikuisuuteen (L'eternité par les astres); suomentanut Jan Blomstedt; jälkipuheet: Jan Blomstedt ja Rauno Lauhakangas, Helsinki: ntamo 2014 ISBN 978-952-215-537-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louis-Auguste Blanqui Wikimedia Commonsissa
Blanqui jaTähtien kautta ikuisuuteen kirjasarjan Prose esittelyssä, Prose.fi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Max Bill

Max Bill vuonna 1970.
Max Bill (22. joulukuuta 1908 Winterthur – 9. joulukuuta 1994 Berliini) oli sveitsiläinen arkkitehti, taidemaalari, kuvanveistäjä, teollinen muotoilija ja graafinen suunnittelija. Häntä pidetään yhtenä graafisen suunnittelun sveitsiläisen koulukunnan kärkihahmona 1950-luvulla.
Elämä ja ura

Nuori Max Bill voitti 16-vuotiaana monet ammattigraafikot Suchard-suklaayhtiön juhlavuoden julistekilpailussa. Hän oli aluksi oppisopimuskoulutuksessa hopeasepän ammattiin vuosina 1924–1927 ja opiskeli sitten kaksi vuotta Dessaun kuuluisassa Bauhaus-koulussa opettajinaan muun muassa Wassily Kandinsky ja Paul Klee. Vuonna 1929 Max Bill siirtyi Zürichiin, jossa asui ja työskenteli loppuelämänsä.
Teoreettisten tekstiensä ja edistyksellisen oman tuotantonsa perusteella Max Billiä pidetään laajalti merkittävimpänä vaikuttajana Sveitsin graafisessa suunnittelussa 1950-luvulla. Hänen muotoilutyötään luonnehtivat muodon selkeys ja tarkat mittasuhteet. Esimerkkejä ovat kymmenet Junghansille suunnitellut seinä- ja rannekellot. Billin merkittävimpiä kalustemuotoilutöitä on Hans Gugelot’n kanssa suunniteltu monitoimihuonekalu Ulmer Hocker (1954): jakkara, jota voidaan käyttää myös hyllyelementtinä, puhujanpönttönä tai sivupöytänä. Billin tunnetuimpia arkkitehtuuritöitä ovat Firenzen nykytaiteen museo (1981) ja Berliinin Bauhaus-arkisto (1987). Hän suunnitteli ja toteutti myös monia julkisia veistoksia, joista hänelle myönnettiin Japanin keisarin Praemium Imperiale -palkinto 1993.
Elämä ja ura > Opetus

Vuonna 1944 Max Bill nimitettiin professoriksi Zürichin taidekouluun. Vuonna 1953 hän perusti graafisen suunnittelijan Otl Aicherin ja tämän vaimon Inge Aicher-Schollin kanssa Saksan Ulmiin Hochschule für Gestaltung -oppilaitoksen, jonka tarkoitus oli jatkaa suljetun Bauhausin perinteitä. Sen oppiaineisiin kuului muun muassa semiotiikka. Bill suunnitteli koulurakennuksen ja toimi koulun ensimmäisenä rehtorina. Koulu suljettiin vuonna 1968. Koulun opettajiin kuuluivat muun muassa Josef Albers ja Johannes Itten.
Vuosina 1967–1974 Bill oli professorina Hampurin Hochschule für bildende Künste -oppilaitoksessa. Hän opetti sen jälkeen myös Brysselissä ja Berliinissä. Lisäksi Bill kirjoitti kirjoja taiteen teoriasta sekä Le Corbusieristä, Wassily Kandinskystä ja Ludwig Mies van der Rohesta.
Yksityiselämä

Max Bill oli vuosina 1931–1974 naimisissa sellisti ja valokuvaaja Binia Mathilde Spoerrin kanssa ja vuodesta 1991 taidehistorioitsija Angela Thomas’n kanssa.
Bill oli mukana myös politiikassa. Hänet valittiin Zürichin kunnanvaltuustoon vuonna 1961. Vuosina 1967–1971 Bill toimi Sveitsin parlamentin alahuoneen jäsenenä. Hänet tunnettiin oikukkaasta temperamentistaan: hän muun muassa jätti saapumatta Zürichin kaupungin hänen kunniakseen järjestämään 80-vuotisjuhlaan vuonna 1988 ja kieltäytyi läpi elämänsä käyttämästä isoja kirjaimia kirjoituksessaan.
Bill kuoli 1994 Berliinin Tegelin lentoasemalla saamaansa sydänkohtaukseen 85 vuoden iässä.
Kirjallisia teoksia

Funktion und Funktionalismus. Schriften 1945-1988. Benteli 2008. ISBN 978-3-7165-1522-8.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Max Bill Wikimedia Commonsissa
Bucher, Annemarie: Max Bill (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS). 10.8.2004. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Max Billistä kertovan dokumenttielokuvan esittelysivusto
Max Bill Georges Vantongerloon säätiön sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuutta

Jakob Bill: Max Bill am Bauhaus. Benteli, Bern 2008. ISBN 978-3-7165-1554-9.
Max Bill, Retrospektive. Skulpturen Gemälde Grafik 1928–1987.  Schirn Kunsthalle 1987. ISBN 3-922608-79-5.
Luciano Caramel, Angela Thomas: Max Bill. Pinacoteca Communale Casa Rusca, Locarno / Fidia Edizione d ' Arte, Lugano 1991. ISBN 8872690110.
Roberto Fabbri: Max Bill in Italia. Lo spazio logico dell'architettura, Bruno Mondadori, 2011. ISBN 9788861596061.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  KulturNav  Museum of Modern Art  Victoria  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Max Bill
Junghansin valmistama seinäkello ja keittiöajastin.
Max Bill, Pavillon-Skulptur 1983, Zürich.
Käännös suomeksi
Joseph Bonomi (vanhempi)

Blicklingin mausoleumi
Joseph Bonomi, alun perin Giuseppi Bonomi (19. tammikuuta 1739 – 9. maaliskuuta 1808), oli italialaissyntyinen englantilainen arkkitehti. Hän muutti vuonna 1767 Englantiin saavutettuaan sitä ennen mainetta Italiassa. Bonomi oli mukana vaikuttamassa siihen, että uusklassinen arkkitehtuuri sai Englannissa niin vahvan jalansijan. Bonomi on arkkitehti Ignatius Bonomin sekä egyptologi ja kuvanveistäjä Joseph Bonomi nuoremman isä.
Bonomi sai arkkitehdin koulutuksensa Roomassa. Hän saapui Englantiin 1767 työskennelläkseen Adamin veljesten kanssa, ja työskenteli sittemmin Thomas Levertonin apulaisena Bedford Squaren rakennustöissä. Bonomi suunnitteli Warwickshiren Packington Hallin (1785–1788) ja St Jamesin kirkon (1789–1790) uusklassiset sisustukset. Bonomi suunnitteli myös pyramidinmuotoisen mausoleumin (1794–1796) Norfolkin Blicklingiin. Bonomi oli lisäksi erittäin suosittu maalaiskartanoiden arkkitehti, ja hänet jopa mainitaan Jane Austenin romaanin Järki ja tunteet luvussa 36.
 Bonomin kuuluisin työ on Roseneathin huvila, jonka hän suunnitteli Argyllin herrtualle. Vuonna 1804 Bonomi nimitettiin Rooman Pietarinkirkon kunnia-arkkitehdiksi.
K. Arne Blom

| K>  Arne Blom.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Karl Arne Blom
Syntynyt: 1946 Nässjö, Ruotsi
Kuollut: 20. huhtikuuta 2021
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Bo Lagevi
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Esikoisteos:  Någon borde sörja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Karl Arne Blom (salanimi Bo Lagevi; 1946 Nässjö, Ruotsi – 20. huhtikuuta 2021) oli ruotsalainen jännityskirjailija, koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Hänen esikoisteoksensa Någon borde sörja ilmestyi 1971 ja aloitti opiskelijamaailmasta kertovista kirjoista  koostuvan trilogian. Ensimmäinen poliisiromaani Lyckligt lottade ilmestyi 1976. Se oli ensimmäinen sarjassa, jonka tapahtumapaikkana on kuvitteellinen Himlesholmin kaupunki.
Sanningens ögonblick (Totuuden hetki) sai vuonna 1974 Expressenin Sherlock-palkinnon. Svenska Deckarakademinin Grand Master -diplomi myönnettiin hänelle vuonna 2009.
Palkinnot ja tunnustukset

Sherlock-palkinto 1974
Suomennetut teokset

Totuuden hetki (Sanningens ögonblick), suom. Sirpa Vuento, Hyvinkää: Book Studio 1991 ISBN 951-611-409-1 Sarja: Jännityksen mestarit 58
Ansa on viritetty, suom. Maija-Liisa Vuorjoki, Helsinki: Kauppiaitten Kustannus 1978 ISBN 951-635-150-6 Sarja: Dekkari-sarja
Kauniittenkin on kuoltava, suom. Tuire Kansanen, Helsinki: Kauppiaitten Kustannus 1978 ISBN 951-635-151-4 Sarja: Dekkari-sarja
Jussi Björling

| Jussi Björling |
| --- | --- |
 Jussi Björling vuonna 1960.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. helmikuuta 1911
Kuollut: 9. syyskuuta 1960 (49 vuotta)
Ammatti:  oopperalaulaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Erik Odde 
Aktiivisena:  1926–1959
Tyylilajit:  ooppera 
Levy-yhtiöt:  HMV
Aiheesta muualla
jussibjorlingsociety.org
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Johan Jonatan ”Jussi” Björling (5. helmikuuta 1911 Stora Tuna, Borlänge – 9. syyskuuta 1960 Tukholma) oli ruotsalainen tenori. Häntä pidetään edelleen yhtenä kaikkien aikojen parhaista oopperalaulajista.
Elämä ja ura

Björling tunnettiin koko ikänsä lempinimellä Jussi, jonka hän sai lapsena suomalaissyntyiseltä isoäidiltään (Henrika Matilda Björling o.s. Lönnqvist, s. 1844 Pori ja k. 1918 Borlänge).
Björling sai musiikkikoulutusta isältään David Björlingiltä (1873–1926) jo lapsena. Hän lauloi viisivuotiaana yhdessä isänsä ja veljiensä Göstan (1912–1957) ja Ollen (1909–1965) kanssa Björling-kvartetissa. He vierailivat jopa Yhdysvalloissa vuonna 1919. David Björling kuoli 1926, ja 1928 Jussi aloitti opinnot Tukholman konservatoriossa.  Lisäksi hän opiskeli John Forsellin johdolla oopperakoulussa.
Björling teki ensimmäisen oopperaesiintymisensä Tukholman oopperassa jo 19-vuotiaana ja debytoi tällöin Don Giovannissa. Kritiikki oli kauttaaltaan suopeaa ja hänet kiinnitettiinkin Tukholman oopperaan vuosiksi 1931–1939. Björling esiintyi ahkerasti ja opetteli kaikkiaan 54 oopperaosaa. Kansainvälisen läpimurron Björling teki Kööpenhaminan Tivolin konsertissa 1934. Tämän jälkeen hän vierailikin useissa Euroopan pääkaupunkien oopperoissa sekä Yhdysvalloissa ensi kerran Carnegie Hallissa. Hän oli kiinnitettynä New Yorkin Metropolitan-oopperaan vuodesta 1938 aina kuolemaansa saakka.
Björling konsertoi ahkerasti esittäen klassista liediä, romansseja sekä uutta musiikkia ja kuorosävellysten solistiosia. Hänen oopperaohjelmistonsa koostui ensisijaisesti 1800-luvun italialaisesta ja ranskalaisesta oopperasta.
Björling kärsi vakavasta alkoholiongelmasta, joka tuhosi hänen terveytensä. Björling sai sydänkohtauksen maaliskuussa 1960 ennen esitystä Lontoon Covent Gardenissa, mutta esiintyi siitä huolimatta. Hän kuoli puoli vuotta myöhemmin uuden sydänkohtauksen jälkeen.
Björling jätti jälkeensä laajan levytystuotannon. Se käsittää oopperaohjelmistoa, operettia, kansanlauluja sekä ruotsalaisia melodioita. Uransa alkuvaiheessa hän levytti myös Erik Odde -salanimen takana kevyempiä lauluja. Kuuluisin hänen tulkinnoistaan on joululaulu O helga natt (1959), joka Yleisradion joululaulujen toivekonserteissa päättää lähetyksen.
Jussi Björling -museo sijaitsee hänen synnyinkodissaan Borlängessä.
Suomessa

Jussi Björling vieraili ensimmäisen kerran Suomalaisessa Oopperassa 1943, jolloin hän lauloi Rodolfon roolin La Bohèmessa. Vuonna 1955 Björling vieraili Suomalaisessa Oopperassa ennen Amerikan-matkaansa. "Jussi" esiintyi Cavaradossina Puccinin Toscassa 10. maaliskuuta 1955 ja Verdin Rigoletton Herttuana 13. maaliskuuta. Ensimmäisen näytännön tulot Björling lahjoitti Uuden Ooppera- ja Konserttitalohankkeen Kannatusyhdistykselle. Jussi Jalas pianistinaan hän piti resitaalin B-messuhallissa, Helsingissä, 15. maaliskuuta esittäen aarioita, liedejä ja romansseja.
Björlingin levyttämällä joululaululla O helga natt on erityisasema suomalaisessa joulunvietossa; se on yksi niistä harvoista joululauluista, jotka ovat tunnetumpia nimenomaan muuna kuin suomenkielisenä esityksenä. Laulun Oi jouluyö suomensi ensimmäisenä Kyllikki Solanterä vuonna 1952, ja Johan Vikstedt teki oman käännöksensä nimimerkillä Martti Ojapuu vajaat kymmenen vuotta myöhemmin. Suomeksi laulun ovat levyttäneet muiden muassa Kalevi Korpi vuonna 1957 ja Mauno Kuusisto vuonna 1980, mutta Björlingin levytyksestä on tullut paljon suomenkielisiä versioita suositumpi. Yleisradiossa tuli tavaksi soittaa O helga natt jouluaaton vaihtuessa joulupäiväksi. Myöhemmin syntyi toinen perinne, kun Raimo Lintuniemen ja Jaakko Salonojan aattoiltaisin juontama puhelintoivekonsertti Jouluhaloo päättyi yli 20 vuoden ajan samaiseen lauluun. Tuottaja Veijo Miettinen kertoi, että Lintuniemi kuunteli Björlingin esityksen studiossa aina seisten.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ääninäytteitä mp3-muodossa ruotsinkielisellä Jussi Björling -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Yrsa Stenius: Kunnes siipi murtuu: Jussi Björlingin taru (Tills vingen brister: en bok om Jussi Björling). Suomentanut Risto Hannula. Helsinki: Tammi, 2003. ISBN 951-31-2656-0.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Pieter de Monchy, Jussi Björlingin rintakuva
Juri von Bonsdorff

Juri Tomas Ernesto von Bonsdorff (s. 15. elokuuta 1969) on suomenruotsalainen toimittaja, joka asuu Yhdysvalloissa. Hän on toiminut Washingtonin-kirjeenvaihtajana Yleisradiolle 2007–2011, Ruotsin radiolle ja suomalaiselle Hufvudstadsbladet-lehdelle sekä uutistuottajana Euroopan yleisradiounionin Eurovision Americas -toimituksessa. Hän aloitti vuoden 2022 alussa jälleen Yleisradion Washingtonin-kirjeenvaihtajana Mika Hentusen jälkeen.
Juri von Bonsdorffin isä oli vasemmistolainen toimittaja, tietokirjailija ja kehitysyhteistyöaktivisti Johan ”Seppi” von Bonsdorff, isoisä päätoimittaja Henrik von Bonsdorff ja isoisoisä piispa Max von Bonsdorff. Hän kertoo saaneensa etunimensä kosmonautti Juri Gagarinin ja sissijohtaja Ernesto Che Guevaran mukaan.
Boeing B-50 Superfortress

| Boeing B-50 Superfortress |
| --- | --- |
 Kuvan Boeing Stratofortress-kone on tyyppiä B-50D.
Tyyppi:  pommikone, lentävä kantoalusta, ilmatankkeri
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Valmistaja:  Boeing
Ensilento:  25. kesäkuuta 1947
Esitelty:  1948
Poistettu käytöstä:  1965
Tila:  ei käytössä, museoitu
Pääkäyttäjät:  USAF, SAC
Valmistusmäärä:  370 
Valmistusvuodet:  1948–1953
Yksikköhinta:  noin 1,144 miljoonaa dollaria (vuoden 1950 kustannustaso), noin 12,2 miljoonaa dollaria nykytason mukaan
Kehitetty mallista:  B-29
Muunnelmat:  EB-50D, KB-50J, RB-50 E-G
Boeing B-50 Superfortress on yhdysvaltalainen raskas nelimoottorinen ja mäntämoottoreilla varustettu pommikone. Se oli ensi sijassa SAC:n (USAAF:n strateginen pommituslennosto) strategisen käytön kaukopommittaja, jolla oli kyky käyttää ydinpommeja. Konetyyppi oli kehitetty edeltäjästään, jolla oli lähes sama nimi, Boeing B-29 Superfortress. Aktiiviin palveluskäyttöön konetyyppi tuli vuonna 1948, samaan aikaan kuin Convair B-36 Peacemaker.lähde?
Muunnellut konetyypit saivat tunnuksen EB-50D, ja ne toimivat supernopeiden X-2 koekoneiden emäaluksina eli kantoalustoina.
B-50-tyypin koneyksilö Lucky Lady teki matkalentämisen maailmanennätyksen, mikä tapahtui 27. helmikuuta – 2. maaliskuuta 1949. Kapteeni James Gallagherin komennossa, koneen 13-henkinen miehistö lensi välilaskutta maailman ympäri (37 734 km) ensi kertaa. Kone sai 4 kertaa ilmassa suoritetun tankkauksen. Matka-aika oli 3 vrk, 22 t, ja 1 min.
B-50 on edeltäjäänsä jonkin verran nopeampi (noin +65 km/t , suurin lentonopeus 640 km/h) ja suoritusarvoiltaan jonkin verran parempi. Uudentyyppiset koneen ulkopuoliset lisäpolttoainesäiliöt kasvattivat kantomatkaa huomattavasti. Lakikorkeus oli 11 500 metriä. Pratt & Whitney R-4360 Wasp Major -moottorit olivat Wright Cycloneja huomattavasti tehokkaampia, jopa yli +30 prosenttia, kehitysversiosta riippuen. B-50:n ohjattavuutta oli paranneltu merkittävästi B-29:een verrattuna. Koneen suurin pommikuorma on 12 600 kg. Tätä konetyyppiä käytettiin vuoden 1951 Operaatio Rangerissa, jossa 5 ydinlatausta räjäytettiin lentopudotuksina.
B-50:tä käytettiin myös ilmatankkaukseen sekä säähavainto- ja tiedustelulentokoneena. B-50-konetyypin syrjäytti strategisista pommitustehtävistä 1950-luvulta alkaen suihkupommikoneiden (muun muassa B-47 ja B-52) nopeatahtinen esiinmarssi. Lopullisesti tämä konetyyppi kuitenkin poistui käytöstä vasta vuonna 1965.lähde?
Boeingin B-50 Stratofortressin kolmitahopiirustukset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boeing B-50 Superfortress Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Luettelo William Blaken suomennetusta tuotannosta

Tämä on luettelo William Blaken suomennetusta tuotannosta.
Suomennettu tuotanto

Ahti, Risto: William Blake & vimmainen genius.  (S. 75–84: Viattomuuden laulut. S. 85–97: Kokemuksen laulut)  Tampere:  Sanasato, 2001.  ISBN 952-5086-44-5  Sisältää valikoimia William Blaken runokokoelmista Viattomuuden laulut (Songs of innocence 1789) ja Kokemuksen laulut (Songs of experience 1794?) sekä käsikirjoituksista Rossetti (n. 1789-1809) ja Pickering (n. 1803).
Blake, William: Taivaan ja helvetin avioliitto ja muuta proosaa.  (Valikoima alkuteoksista The Prophetic Writings of William Blake, The Marriage of Heaven and Hell, The Complete Writings of William Blake. 3. painos (1. painos 1959))  Suomentanut ja johdanto: Tuomas Anhava. Hämeenlinna:  Karisto, 1997.  ISBN 951-23-3772-X
Blake, William: Viattomuuden ja kokemuksen lauluja: osoitus ihmissielun kahdesta vastakkaisesta luonnosta.  (Alkuteos: Songs of Innocence and of Experience. Shewing the Two Contrary States of the Human Soul)  Suomentanut Niilo Rantala. Helsinki:  Käsite, 2019.  ISBN 978-952-7374-00-9
Suomennettu tuotanto > Suomennettuja runoja > Antologioissa

Lähde
Aarteiden kirja. 4 : Maailma on avara, Helsinki : WSOY 1974
Boltsin södeimmät rakkausrunot, suom. Sami Garam & Raija Tervomaa. Helsinki : Kirjastudio 2005 ISBN 952-482-019-6
Kuu kultainen terälehti, suom. ja toim. Pertti Nieminen, Helsinki: Otava 2008 ISBN 978-951-1-23007-6
Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Eino Railo, WSOY 1933
Rakkaudellasi hellytät: uskonnollisia ja muita elämänkatsomuksellisia runoja, suomalaista ja ulkomaista lyriikkaa, valinnut Terttu Tupala, Helsinki: Kirjaneliö 1980 ISBN 951-600-519-5
Yrjö Jylhä, Runon pursi: maailmankirjallisuuden kertovaa runoutta,  Helsinki: WSOY 1934 (3. p. WSOY 1980)
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa , toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8
Tämän runon haluaisin kuulla 3, Helsinki: Tammi 2000 ISBN 951-31-1781-2
Yrjö Jylhä: Veri ja kulta: Yrjö Jylhän suomentamaa maailmanlyriikkaa, Otava 1954
Suomennettu tuotanto > Suomennettuja runoja > Antologioissa > Runot

Epilogi "Paratiisin portteihin" syyttäjälle, joka on tämän maailman epäjumala, suom. Pertti Nieminen, antologiassa: Kuu kultainen terälehti
Feidaa turhat stoorit rakkaudest ku gimmafrendis kaa jubaat, suom. Sami Garam, antologiassa: Boltsin södeimmät rakkausrunot
Jerusalem (Jerusalem), suom. Aale Tynni, antologiassa: Tuhat laulujen vuotta (1957, 1974, 2004).
Karitsa (The Lamb), suom. Jaakko Haavio, antologiassa: Aarteiden kirja: 4
Lapsuuden tuskaa, suom. Pertti Nieminen, antologiassa: Kuu kultainen terälehti
Lintujen laulu, suom. Pertti Nieminen, antologiassa: Kuu kultainen terälehti
Pieni musta poika (The Little Black Boy), suom. Yrjö Jylhä, antologiassa: Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja
Pieni musta poika (The Little Black Boy), suom. Yrjö Jylhä, antologioissa: Rakkaudellasi hellytät ja Runon pursi. Runo kokoelmasta Songs of Innocence
Profetia Amerikasta: preludi (America: A Prophecy: Preludium), suom. Marko Hautala, antologiassa: Tuli & Savu: runouslehti 2007; 1 Runo on lyhennelmä.
Profetia Amerikasta: profetia (America: A Prophecy), suom. Marko Hautala, antologiassa: Tuli & Savu: runouslehti (Runo on lyhennelmä.)
Sairas ruusu (The sick rose), suom. Aale Tynni, antologiassa: Tuhat laulujen vuotta (1957, 1974, 2004).
Thelin kirja: I: Mne Seraphimin tyttäret... (The Book of Thel: I: The daughters of Mne Seraphim...), suom. Jarkko Pylväs, julkaisussa: Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti 2004; nro 3
Thelin kirja: II: Oi pikku Pilvi... (The Book of Thel: II: 'O little cloud...'), suom. Jarkko Pylväs, julkaisussa: Kirjoi 2004; nro 3 Runoelmasta The Book of Thel, 1789.
Thelin kirja: III: Thel katsoi hämmästellen... (The Book of Thel: III: Then Thel astonish'd...), suom. Jarkko Pylväs, julkaisussa: Kirjo 2004; nro 3
Thelin kirja: IV: Ikuisten porttien... (The Book of Thel: IV: The eternal gates'...), suom. Jarkko Pylväs, julkaisussa: Kirjo 2004; nro 3
Tiikeri (The Tiger), suom. Aale Tynni, antologioissa: Maailman runosydän ja Tuhat laulujen vuotta (1957, 1974, 2004).
Tiikeri (The Tiger), suom. Risto Ahti, antologioissa: Maailman runosydän ja Tämän runon haluaisin kuulla 3
Tiikeri (The Tiger), suom. Jorma Eronen, julkaisussa: Runous 1984; nro 3
Viattomuuden laulut (Introduction to Songs of Innocence), suom. Yrjö Jylhä, antologioissa: Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja ja Veri ja kulta
Älä koskaan koeta kertoa (Never Seek to Tell thy Love), suom. Risto Ahti, antologiassa: Maailman runosydän