stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reudignit

Germaaniheimojen oletetut asuinaluet ensimmäisellä vuosisadalla. Reudignit on merkitty Jyllannin niemimaan eteläosaan.
Reudignit olivat yksi Nerthus-jumalatarta ensimmäisellä vuosisadalla palvoneista germaaniheimoista. Tacitus mainitsee heidät teoksessaan Germania.  He asuivat luultavasti nykyisen Tanskan alueella ennen daanien tuloa.
Aaro Rautiainen

| Aaro Rautiainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Aaro Heikki Rautiainen
Syntynyt: 19. tammikuuta 1891 Nurmes
Kuollut: 7. elokuuta 1976
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärieversti
Aaro Heikki Rautiainen (19. tammikuuta 1891 Nurmes – 7. elokuuta 1976) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Aaro Rautiainen ja Riitta Kotilainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Saara Visan kanssa. Saara Visa kuoli vuonna 1930 ja Aaro Rautiainen avioitui toisen kerran vuonna 1932 Aino Julia Kaukolahden kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opiskelujaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1914–1915. Hän suoritti sotilashallinnollisen kurssin I jakson vuonna 1927 ja kaasusuojelukurssin Helsingissä samana vuonna. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän kävi vuosina 1929–1931.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 23. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 9. heinäkuuta pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. 
Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen Libaussa vuonna 1917 hänet siirrettiin pataljoonan ratsuosastoon.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 kornetiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Rautiainen palveli sisällissodan jälkeen edelleen Karjalan ratsujääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Hämeen ratsurykmentti. Rykmentissä hänet määrättiin 12. elokuuta 1919 alkaen päälliköksi konekiväärieskadroonaan. Päällikön tehtävistä hänet siirrettiin 5. heinäkuuta 1924 alkaen talouspäällikön viransijaiseksi, jonka sijaisuus muuttui vakinaiseksi 24. marraskuuta 1924. Ratsuväkiprikaatin intendentiksi hänet nimitettiin 12. lokakuuta 1928. Intendentin tehtävistä hänet komennettiin 1. maaliskuuta 1932 alkaen hoitamaan Satakunta-Hämeen sotilasläänin esikuntapäällikön tehtäviä ja määrättiin 1. heinäkuuta 1933 alkaen Tampereen itäisen sotilaspiirin päälliköksi ja l. helmikuuta 1937 alkaen Tampereen sotilaspiirin päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Rautiainen osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 12:n komentajana ja otti osaa taisteluihin Länsi-Kannaksella, Koiviston saaristossa ja Viipurinlahdella. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä kunnes hänet siirrettiin Etelä-Kymenlaakson suojeluskuntapiirin päällikkönä. Hänet siirrettiin vielä ennen jatkosotaa pataljoonan komentajaksi 9. Prikaatiin ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 13:n komentajaksi. Jatkosodan puhjettua hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes vuonna 1942 hänet nimitettiin Perä-Pohjolan sotilasläänin komentajaksi. Hänet komennettiin rintamajoukkoihin vuonna 1942 ja sijoitettiin komentajaksi Jalkaväkirykmentti 15:een, missä hän palveli aina vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet nimitettiin Keski-Suomen sotilasläänin komentajaksi ja edelleen Ilmasuojelu komentajaksi V Armeijakunnan esikuntaan, missä tehtävässä hän palveli sodan loppuun saakka.
Sotien jälkeinen aika

Rautiainen palveli sotien jälkeen Jalkaväenkoulutuskeskus 24:n päällikön viransijaisena, josta hänet siirrettiin myöhemmin päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 29:ään ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 12:een. Rautiainen erosi vakinaisesta palveluksesta 1944 ja työskenteli sen jälkeen edustajana Kasvinsuojelu Oy:n palveluksessa vuoteen 1954 saakka.
Luottamustoimet

Rautiainen toimi Hämeen ratsurykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1923 ja varapuheenjohtajana vuonna 1924 sekä Ratsuprikaatin kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuonna 1924. Hän toimi myös Lappeenrannan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1928–1929 ja Lappeenrannan teatteriyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1927–1929 sekä Tampereen ratsastusseuran johtokunnan sihteerinä vuosina 1933–1934 ja varapuheenjohtajana vuosina 1935–1936 sekä puheenjohtajana 1937–1939.
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Renegade (Thin Lizzyn albumi)

| Renegade Thin Lizzy |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1981
 Julkaistu: 15. marraskuuta 1981
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Thin Lizzy & Chris Tsangarides
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 40.57
 Levy-yhtiö: Vertigo Records (UK) Warner Bros (US)
Listasijoitukset
  24.  28.  38.  152.
Thin Lizzyn muut julkaisut
| Chinatown 1980 | Renegade 1981 | Thunder and Lightning 1983 |
Renegade on Thin Lizzyn albumi vuodelta 1981. Albumi menestyi huomattavasti aiempia heikommin ja sen kappalemateriaali oli yhtyeen itsensäkin mielestä keskinkertaista. Albumi jäi kitaristi Snowy Whiten viimeiseksi yhtyeessä. Vaikka kosketinsoittaja Darren Wharton oli tässä vaiheessa vakituinen jäsen, ei hänen kuvaansa nähdä albumin kannessa. Albumin kenties tunnetuin kappale on Phil Lynottin ja Whartonin säveltämä kosketinvoittoinen avausraita "Angel of Death".
Kappaleet

"Angel of Death" (Phil Lynott, Darren Wharton) – 6:18
"Renegade" (Lynott, Snowy White) – 6:08
"The Pressure Will Blow" (Scott Gorham, Lynott) – 3:46
"Leave This Town" (Gorham, Lynott) – 3:49
"Hollywood (Down on Your Luck)" (Gorham, Lynott) – 4:10
"No One Told Him" (Gorham, Lynott) – 3:36
"Fats" (Lynott, White) – 4:04
"Mexican Blood" (Lynott) – 3:41
"It's Getting Dangerous" (Gorham, Lynott) – 5:30
Muusikot

Phil Lynott - basso, laulu
Scott Gorham - kitara, taustalaulu
Snowy White - kitara, taustalaulu
Darren Wharton - kosketinsoittimet, taustalaulu
Brian Downey - rummut, perkussiot
Winnebagot

Winnebagot olivat siouxien kieliryhmän chiwere-haaraan lukeutuva intiaanikansa Pohjois-Amerikan mantereella. Heidän perinteiset maansa sijaitsivat Wisconsinin osavaltion alueella Green Bayn eteläpuolella. Lännessä oli rajana Mississippijoki ja etelässä nykyisen Milwaukeen kaupungin alue. Winnebagot kansoittivat myöhemmin myös osia Iowassa, Etelä-Dakotassa ja Nebraskassa. Heidän omakielinen nimensä oli Ho-chungra tarkoitti "Suuren äänen kansaa". Heidän algonkinkielinen nimensä winnebago merkitsi "mutaista vettä" Winnebagot tunnettiin myös nimellä puans, ja nykyinen Michiganjärvi tunnettiin alun perin heidän mukaansa nimellä Lake of The Puans.
Vaikka winnebagojen perimätiedossa ei ole viitteitä muinaiseen kummunrakentajien kulttuuriin, he saattavat tutkijoiden tekemien löydösten perusteella olla Mississipin alueella vaikuttaneiden Hopewell- ja Adela-kulttuurien jälkeläisiä. 1600-luvulla winnebagot joutuivat algonkin-kieliryhmään kuuluvien kansojen puristuksiin näiden paetessa idässä levinneitä kulkutauteja ja irokeesien hyökkäyksiä. Saman vuosisadan aikana winnebagojen määrä putosi arvioidusta 12 000–20 000:sta mahdollisesti alle tuhannen isorokon ja monien heimosotien seurauksena.
1800-luvulla tapahtuneiden reservaattisiirtojen yhteydessä Yhdysvallat salli osan winnebagoista jäädä asumaan perinteisille mailleen Wisconsinissa.
Historia > Varhaishistoriaa

Arkeologisten tutkimusten mukaan winnebagot eivät ole asuneet Wisconsinissa paljonkaan ennen 1400-lukua. Samojen tutkimusten mukaan iowat, otot ja missourit ovat olleet winnebagojen kanssa samaa kansaa, josta todisteena ovat sekä kielelliset että kulttuurilliset ominaisuudet. Myös osaget, omahat, poncat ja quapawit ovat muinaisuudessa kuuluneet tähän kansakuntaan. Heidän tiedetään kutsuneen winnebagoja isoisikseen.
Kun ranskalaiset ensi kerran tapasivat winnebagoja, he arvelivat näitä olleen noin 20 000 henkilöä. Määrään ovat saattaneet lukeutua yhä iowat, missourit ja otot, joiden tiedetään erkaantuneen pääjoukosta suunnistaen kulkunsa kohti länttä. Jo aiemmin olivat winnebagot yrittäneet laajentaa reviirejään kohti etelää, mutta siellä pitivät kotiaan illinoisit, joka oli voimakas monen heimon liittokunta. Illinoisit eivät halunneet jakajia mailleen vaan työnsivät tunkeilijat takaisin. Tämän seikan arvellaan hajottaneen winnebagojen kansakunnan useaan eri osaan. Wisconsiniin jääneet winnebagot joutuivat algonkinia puhuvien kansojen ympäröimiksi ja olivat hajoamisensa vuoksi alttiimpia vihollisten hyökkäyksille. Yhä useammin winnebagot puolustautuivat pohjoisia ojibwayta vastaan ja illinoisien sotaretket heidän kyliinsä alkoivat yleistyä.
Historia > Ranskalainen rauhanlähetti

Eurooppalaisten suurvaltojen siirtokunnat olivat rakentaneet itärannikolla ja Suurten järvien itäpuolella hyvät kauppasuhteet alkuperäisväestöön. Uusi-Ranska, joka oli halukas avaamaan kauppayhteydet sisämaahan, ei kyennyt toteuttamaan aikeitaan winnebagojen uhan vuoksi. Huronit ja ottawat halusivat laajentaa metsästysmaitaan länteen, mutta winnebagot surmasivat ottawien rauhankuriirit ja kielsivät turkiskaupan maillaan.
Kuultuaan tästä ottawat ja huronit alkoivat vuonna 1634 valmistella suurta hyökkäystä winnebagojen kyliin. Ranskalaiset eivät halunneet intiaanien välille sotaa, koska kauppasuhteet olisivat kärsineet. He lähettivät winnebagojen luokse Jean Nicollet -nimisen jesuiitan puhumaan rauhan puolesta. Tehtävä tuntui lähes varmalta itsemurhalta, mutta Nicollet ei pelännyt kuolemaa, vaan teki matkasi winnebagojen maille. Nämä eivät tappaneet häntä. He eivät koskaan olleet nähneet valkoista miestä ja tämä seikka saattoi pelastaa Nicolletin hengen. Hän onnistui solmimaan aselevon winnebagojen, ottawien ja huronien välille. Kun ranskalaiset noin 30 vuotta myöhemmin saapuivat winnebagojen maille, he löysivät vain rippeitä siitä vahvasta intiaanikansasta, jota Nicollet oli kuvaillut.
Historia > Kuoleman loukku

Suurten järvien itäpuolella käydyt intiaanisodat ja majavakannan metsästys sukupuuttoon työnsivät monia vieraita heimoja winnebagojen maille. Myös valkoisen väestön mukana tulleet kulkutaudit lisäsivät intiaanikansojen hajaannusta. Taistelut elin- ja metsästysalueista lisääntyivät. Wisconsiniin työntyi algonkinkielisiä kansoja kuten potawatomit, jotka winnebagot ajoivat pois. Nämä yhtyivät kuitenkin muihin ala-Michiganin alueella liikkuviin heimoihin, ja tulivat uudelleen. Huomatessaan olevansa vihollisten ympäröiminä winnebagot päättivät aloittaa sodan. He valitsivat ensin kohteekseen foxit. Winnebagojen ylittäessä kanootein Winnebago-järveä, äkillinen myrsky yllätti soutajat. 500 soturia hukkui. Sotahankkeet kaatuivat tähän luonnonvoimien asettumiseen vihollisen puolelle. Winnebagojen kolmen eri kylän asukkaat ahtautuivat Wisconsinissa suurimpaan kyläänsä ja uskoivat sieltä käsin pystyvänsä puolustamaan itseään.
Suuri kylä osoittautui kuolemanloukuksi: 12 000 ihmistä ahtautuneena suppealle alueelle antoi täydelliset olosuhteet isorokolle, jonka virus oli tullut pakolaisten mukana Wisconsiniin. Epidemia iski täydellä tehollaan winnebagokylään, jossa olijat eivät voineet puolustaa itseään näkymätöntä vihollista vastaan. Arvioiden mukaan jopa 6 000 intiaania kuoli, joista 1 500 on mainittu olleen sotureita. Taudista selvinneet winnebagot olivat kuvailleet taudin muuttaneen uhrinsa keltaisiksi. He eivät uskoneet sairautta isorokoksi, vaan pitivät sitä jonakin muuna tautina.
Eloonjääneet olivat nääntymäisillään ruoan ja juoman puutteesta,kun apua tuli täysin odottamattomalta taholta. Periviholliset illinoisit olivat lähettäneet 500 soturia tuomaan winnebagoille syötävää ja juotavaa. Nämä ottivat pelastajansa tervetulleina vastaan ja järjestivät suuret juhlat. Illinoisit jäivät juhlimaan, mutta kun tanssit ja muut juhlamenot olivat saavuttamassa huippunsa, erkani winnebagojen joukosta pieni ryhmä, joka tuhosi järjestelmällisesti vieraidensa aseet, jotka oli jätetty sivuun. Liian myöhään illinoisit käsittivät mitä oli tekeillä. Winnebagot surmasivat avunantajansa ilman armoa lepyttääkseen niiden sotureidensa henkiä, jotka olivat menehtyneet aiemmin illinoisien tekemissä hyökkäyksissä.
Historia > Kostoisku

Winnebagojen järjestämä 500 soturin surmaaminen sai illinoisit suunnittelemaan nopeaa kostoa. He eivät ehtineet ryhtyä toimenpiteisiin, sillä winnebagot pakenivat saarelle keskelle Winnebago-järveä, jossa he hyvin suojatussa linnakkeessa odottivat vihollisen iskua. Talven tullen winnebagot jättivät saaren, mutta illinoisit löysivät heidän jälkensä lumesta. Seuranneissa taisteluissa illinoisit surmasivat suuren osan winnebagoista sääliä tuntematta. Harvat pakoon päässeet hakivat suojaa muiden heimojen kylistä. Osan winnebagoista joutui kovaan pakkotyöhön isäntiensä kylissä, mutta useiden vuosien jälkeen illinoisit vapauttivat orjansa. Vankeudesta vapautuneet winnebagot palasivat Wisconsiniin ja aloittivat elämänsä uudelleen. Arviolta noin 500 winnebagoa jäi henkiin rakentamaan uutta tulevaisuutta.
Historia > 1700-luku

1700-luvulla winnebagot lisäsivät määräänsä monien seka-avioliittojen ja rauhanomaisen rinnakkaiselonsa turvin. Samalla winnebagoista muotoutui monin osin uusi heimo, joka alkoi muistuttaa algonkin-kielisiä naapureitaan niin tavoiltaan kuin ulkonäöltäänkin. Lähes 5 000 foxia oli asettunut winnebagojen naapuriksi ja myös menomineet ja saukit asuivat lähettyvillä. Myöhempinä aikoina winnebagot ja menomineet asuivat lomittain ja heillä oli yhteiset metsästysseurueet. Foxien aloittaessa sotansa Uutta-Ranskaa vastaan vuonna 1712 winnebagot pysyivät puolueettomina. Vuonna 1724 winnebagot kuitenkin osallistuivat pieneen sotaan foxien rinnalla illinoiseja vastaan. Ranskalaisten kiiruhtaessa illinoisien avuksi sota loppui lyhyeen.
Winnebagot jatkoivat asumistaan Green Bayn seuduilla, josta ranskalaiset karkottivat foxitettiin 1741. Winnebagot laajensivat alueitaan sekä etelään että länteen, ja asutus siirtyi sisämaahan päin. Riistaeläimet olivat kuitenkin kadonneet laajoilta alueilta. Niinpä winnebagojen oli työnnyttävä yhä kauemmaksi riistan perässä, jota he tarvitsivat pystyäkseen kaupankäyntiin ranskalaisten kanssa. Kun dakotat ja ojibwayt kävivät sotaa länsi-Wisconsinissa, metsästivät winnebagot riistaa samoilla alueilla taisteluista piittaamatta.
1740-luvun puolivälissä ranskalaiset alkoivat menettää otettaan suurten järvien alueen kauppasuhteissaan intiaaneihin, sillä britit valtasivat erään ranskalaislinnakkeen sekä saartoivat St. Laurencen. Tämä leikkasi ison palan ranskalaisten turkiskaupoista ja seuraavalla vuosikymmenellä ranskalaiset menettivät kontrollinsa alueen intiaaniheimoihin. Lopullinen isku oli Uuden-Ranskan kaikkien linnakkeiden joutuminen brittivallan alle 1760-luvun alkuun mennessä. Tämä johti siihen, että useat algonkinheimot liittoutuivat tuhotakseen illinoisit, jotka olivat jäämässä kokonaan ilman ranskalaisten tukea.
Vuonna 1769 alkaneessa sodassa winnebagot yhtyivät illinoisien maille hyökkääviin ojibweihin, ottawiin ja wyandoteihin. Tässä samaisessa sodassa winnebagojen yli sata vuotta kestänyt odotus päättyi. Illinoisviha oli siirtynyt sukupolvesta toiseen. Viimein winnebagot pääsivät kostamaan menneiden sukupolviensa puolesta. Illinoisit tuhottiin lähes täysin. Winnebagot saivat voitonlahjaksi osan luoteisia illinoisien maita, muiden sotaan osallistuneiden heimojen jakaessa muut alueet.
Seuraavien 50 vuoden aikana winnebagot sotivat brittien liittolaisina vuosina 1775–1783 espanjalaisia ja  Yhdysvaltoja vastaan. Vuonna 1811 he sotivat shawneejohtaja Tecumsehin ja englantilaisten rinnalla edelleen amerikkalaisia vastaan ja lyöttäytyivät myös entisiin naapureihinsa saukeihin Mississipin rannoilla torjumaan siirtolaisten väkivaltaisuuksia.
Historia > Winnebagojen kapina

Valkoisen väestön voimakas lisääntyminen alkoi 1820-luvulla täyttää myös winnebagojen maita. Heidän rikkaan maaperänsä monet esiintymät toivat alueelle yhä uusia siirtolaisia, pääosin maanviljelijöitä ja kaivosmiehiä. Vuonna 1826 tilanne johti winnebagojen hyökkäyksiin Prairie du Chienissä asuvien uudisasukkaiden kimppuun. Monia perheitä surmattiin. Winnebago-johtaja Red Bird uskoi heimon kunnian vaativan valkoista verta.
Kauhistuneet siirtolaiset vaativat Yhdysvaltain hallitusta lisäämään varuskunnan joukkojen määrää estämään intiaanien hyökkäykset. Apuvoimia tuovista jokilaivoista kaksi pysähtyi erään winnebagokylän edustalle. Alusten miehistö teki vierailun intiaanien luo tarjoten heille rommia. Alkoholiin tottumattomat winnebagot kadottivat tarkkaavaisuutensa ja laivamiesten onnistui siepata kylästä joitakin naisia mukaansa. Saman yön aikana jokialuksiin viedyt naiset raiskattiin.
Kun winnebagot selvisivät humalastaan ja tajusivat mitä oli tapahtunut, he lähettivät monta kanootillista aseistettuja sotureita joelle poistuneiden alusten perään. Näiden valtaaminen epäonnistui, mutta syntyneessä taistelussa kumpikin osapuoli koki menetyksiä. Siepatut naiset pääsivät yhteenoton aikana pakoon.
Kenraalit Lewis Cass, Henry Atkinson ja Samuel Whiteside johtivat joukkonsa winnebagoja vastaan vangiten lopulta heitä johtaneet Red Birdin ja White Cloudin sekä monet heidän sotureistaan. Tuomiotaan odottanut Red Bird kuoli vartijatuvassa henkisesti murtuneena. White Cloud sai armahduksen presidentiltä päästen vapaana miehenä kansansa luo.
Historia > Rasittavat pakkomuutot

Winnebagot yrittivät vielä 1830-luvulla saada aikaan intiaaniliittoa, joka olisi kyllin vahva taistelemaan amerikkalaisia vastaan, mutta kapinahanke ei kuitenkaan toteutunut, sillä enin osa vaikutusvaltaisista päälliköistä kallistui rauhan puolelle.
Vuodesta 1829 eteenpäin winnebagot alkoivat luovuttaa maitaan hallitukselle ja vuonna 1837 solmitussa toisessa rauhansopimuksessa he luovuttivat kaikki Wisconsinissa sijaitsevat maansa Yhdysvalloille, joka halusi mahdollisimman nopeasti pakkosiirtää winnebagot pois siirtolaisten asutusten tieltä. Sopimuksesta löytyi kuitenkin monia epäilyttäviä ehtoja, joista yksi oli se, että winnebagojen oli jätettävä maansa kahdeksan kuukauden aikana. Siirtyminen Iowaan Neutral Groundin reservaatioon ei sujunutkaan ongelmitta intiaanien alkaessa niskuroida. Armeijan joukot koettivat edesauttaa muuttoliikkeen toteuttamista, mutta useat winnebagot palasivat takaisin vanhoille mailleen Wisconsiniin. Vuonna 1846 useimmat winnebagoista siirrettiin Minnesotaan, josta heidät siirrettiin vuonna 1862 Etelä-Dakotaan. Siouxien aiheuttamat levottomuudet samalla vuosikymmenellä saivat aikaan sekasortoa ja paniikkia. Winnebagot pakenivat vuoden 1865 aikana Nebraskaan. Täältä heille järjestyi uusi reservaatio Missouri-joen varrelta. Monet rasittavat muutot aiheuttivat winnebagoille suuria kärsimyksiä ja kolmannes heistä menehtyi. 1870-luvun puolivälissä heidän määränsä oli noin 2 300 henkeä.
Nykyaika

Siirtyminen 1900-luvulle ja omaksua sopeutuminen valkoiseen maailmaan tuotti useimmille intiaaneille vaikeuksia, eikä tämä tie winnebagoillekaan ollut helppo. Yhdysvaltalaisten opettajien tärkein tehtävä oli vieroittaa intiaanit näiden omista ”primitiivisistä” kielistään ja opettaa heille englantia. Oman äidinkielen puhuminen johti rangaistuksiin. Kritiikki liittovaltion kouluja kohtaan kasvoi ja asiaa päätettiin tutkia tarkemmin. Karu raportti paljasti monia epäkohtia, joista eräs tärkeimpiä oli se, että intiaanilapset joutuivat oppituntien sijaan tekemään jotakin vallan muuta: he pesivät opettajien pyykkiä, hakkasivat halkoja ja kitkivät näiden puutarhoja.
Nykyajan winnebagot tunnetaan Ho-chunkeina. Heitä asuu sekä Nebraskassa että alkuperäisillä maillaan Wisconsinissa. Jälkimmäinen ryhmä puhuu omaa kieltään ja pitää perinteisiä seremonioitaan. Nebraskassa asuva haara on akkulturoitunut ja vain harvat heistä ovat aitoja intiaaneja.
Vuonna 1975 winnebagot saivat Yhdysvaltain intiaanien oikeuksia puolustavalta komissiolta 4,6 miljoonan dollarin korvauksen vuoden 1837 aikana liittovaltion hallinnolle menettämistään maa-alueistaan. Saamansa rahasumman he käyttivät muun muassa maiden hankkimiseen ja oman kulttuurinsa elvyttämiseen. Kaiken kaikkiaan Ho-chunkeja on lähemmäs 10 000 henkeä, joista yli puolet asuu Wisconsinissa.
Kulttuuri

Winnebagojen kulttuuri erosi monilta osiltaan siouan chewere-kieliryhmän muista heimoista. Heidän elämäntapansa sai paljon vaikutteita algonkinkielisiltä naapureilta foxeilta, saukeilta, potawatomeilta ja menomiineiltä. 1600-luvun katastrofaaliset vastoinkäymisten myötä monet vanhat tavat jäivät menneisyyteen.
Winnebagojen omasta kulttuurista säilyivät jotkin perinteiset rituaalit sekä vastakkaisryhmät, joka jakoi heidät kahteen eri Moietieen, "Taivaan ja maan ihmisiin". Nämä taas jakaantuivat useaan eri klaaniin, joista tärkein oli "Ukkoslinnun klaani". Sieltä valittiin suuret päälliköt. Miesten pitkät palmikoidut hiukset saivat väistyä 1700-luvulla ajellun pään ja scalppityöhdön tieltä algonkinien mallin mukaan.
Winnebagot olivat enemmän maanviljelijöitä kuin naapurinsa. He pitivät suuria peltoja ja puutarhoja, ja säilöivät maissin, pavut ja muut viljelytuotteensa suuriin kuitupusseihin, jotka kaivettiin talven ajaksi suureen maakuoppaan.
Vuosittain winnebagot tekivät matkan yli Mississipin ja metsästivät tasankojen biisoneita ja muita saaliseläimiä. Monet Wisconsinin järvet ja joet antoivat mahdollisuuden myös kalastukseen. Eurooppalaisten saapumisen seurauksena kiihtynyt turkiskauppa tyhjensi kuitenkin metsät majavista ja muista hirvieläimistä. 1700-luvun loppuun mennessä Green Bayn alueen winnebagot joutuivat tekemään valinnan jatkuvan talvikalastuksen tai epävarman turkiskaupan välillä.
Winnebagojen asumukset vaihtelivat aikojen kuluessa ja ympäristön mukaan. Tasangoille liikkuvat biisoninmetsästäjät käyttivät tiipiitä, kun taas metsien kätköissä ja jokien varsilla asuvat winnebagot saattoivat harrastaa varsin erityylisiä majoja. Winnebagoja on kuvailtu pidemmiksi kuin tuon ajan eurooppalaisia. Samalla he olivat myös seudun muita heimoja kookkaampia. Winnebagojen vaatteet olivat koristeltuja. Niissä oli kauniita kuvioita, jotka oli tehty helmistä, piikkisian piikeistä ja erilaisista sulista. Tästä käsityötaidostaan he olivat kuuluisia.
Tuhansia winnebagoja menehtyi isorokkoon. (Kuvan lapsipotilas on 1970-luvulta.)
Wakaun Haka (Käärmeennahka) oli eräs winnebagoin päälliköistä.
Henookeku, winnebagotyttö
Winnebagojen wigwami 1800-luvun puolivälistä.
Mm.winnebagon käyttivät dugout-veneitä, jotka tehtiin kovertamalla paksusta puun rungosta.
Carl Erik Hilding Wolff

Carl Erik Hilding Wolff
Carl Erik Hilding Wolff (26. marraskuuta 1894 Ilmajoki – 31. joulukuuta 1971) oli suomalainen jääkärilääkintäeversti. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa Misse-joella Saksan itärintamalla. Myöhemmin hän taisteli Suomen sisällissodassa Valkoisessa Armeijassa joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki armeijalääkärinä ja toimi talvi- ja jatkosodan aikana esikuntalääkärinä muun muassa Aunuksen Ryhmässä ja Päämajassa.
Perhetausta

Wolffin vanhemmat olivat kauppias Carl Albert Ossian Wolff ja Ebba Lovisa Dahlqvist. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1928 sairaanhoitaja Lyyli Maria Österlundin kanssa.
Opinnot

Wolff kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaista reaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla ja lääketieteellisessä tiedekunnassa vuosina 1912–1915 ja 1919–1925 sekä suoritti lääketieteen kandidaattitutkinnon vuonna 1919 ja lisensiaattitutkinnon vuonna 1925.