Oulun valtaus
Tapahtumien kulku

Mannerheimin kehotettua koko Pohjanmaata riisumaan venäläiset aseista alkoi myös Oulun suojeluskunta valmistautua linnoittautumalla tuomiokirkon ympäristöön Pokkitörmälle. Limingan suojeluskunnan pyydettyä apua oululaiset osallistuivat jääkäri Teodor Grünnin johtamina Limingassa sijaitsevan pienen venäläisen varuskunnan aseistariisumiseen 30. tammikuuta. Venäläiset antautuivat ilman taisteluja, ja saaliksi saatiin satakunta kivääriä ja tuhansittain panoksia.
Voitosta innostuneina suojeluskuntalaiset kävivät myös Oulussa olevien venäläistukikohtien aseistariisumiseen. Tammikuun 31. päivän aamuna kaupungissa sijainneet venäläiset tukikohdat antautuivat, mutta Intiönkankaan kasarmialueella syntyi tulitaistelu, jossa suojeluskuntalaisilla ei ollut mahdollisuuksia venäläisiä vastaan. Myös punakaarti osallistui taisteluihin venäläisten puolella. Muutama suojeluskuntalainen haavoittui, mutta heidät saatiin kuljetettua pois. Huonosta menestyksestä piittaamatta suojeluskunta vaati venäläisiltä aseiden luovuttamista ilman ehtoja. Venäläiset eivät kuitenkaan tähän suostuneet, vaan antoivat aseita punakaartille niin, että punakaarti nousi aseistukseltaan suojeluskuntaa selvästi vahvemmaksi.
Suojeluskunta siirtyi puolustuskannalle ja pyysi Mannerheimilta apua. Oulun sotilaallinen merkitys oli suuri, koska rautatie Ruotsiin kulki Oulun kautta. Eversti Tunzelman von Adlerflugin johdolla lähetettiin pikaisesti avustusretkikunta junalla kohti Oulua. Kun punaiset saivat tästä tietää rautateiden viestiverkon kautta, lähettivät he työväenneuvoston johdossa olleen Yrjo Kallisen retkikuntaa vastaan. Kallinen tapasi retkikunnan kärkijoukon Revonlahdella kasarmin taistelupäivän iltana. Kärkijoukon johtajan kanssa neuvoteltuaan Kallinen palasi Ouluun uskoen vielä neuvotteluratkaisuun. Hän kokosi punakaartista ja venäläisistä lähetystön, joka palasi jatkamaan neuvotteluja iltapäivällä 1. helmikuuta. Tuolloin kuitenkin eversti Tunzelman von Adlerflug vain toisti jo aiemman vaatimuksen ehdottomasta antautumisesta.
Neuvottelujen kariuduttua punakaartissa pääsi vallalle jyrkempi linja. Kallinen oli pasifisti, ja hän vetäytyi syrjään nähtyään, että tapahtumat etenivät kohti verenvuodatusta. Myös punakaartin maltillinen johtaja Hugo Granath astui syrjään, ja hänen tilalleen nousi jyrkän linjan kannattaja Lindgren. Punakaarti sai venäläisiltä lisää aseita ja 2. helmikuuta illalla aloittivat hyökkäyksen suojeluskunnan tukikohtaa vastaan yrityksenä eliminoida heidät ennen kuin Mannerheimin lähettämä avustusretkikunta pääsisi mukaan taisteluihin. Taistelu jatkui koko yön, mutta punaiset eivät päässeet lähellekään suojeluskunnan tukikohdan valtaamista. Lyseon viereinen puinen kortteli syttyi palamaan, ja tuli levisi myös lyseon voimistelusalin katolle. Tulipalon loimu toisaalta auttoi puolustajia valaisten tukikohdan ympäristön puistoja niin, ettei hyökkääjä voinut lähestyä tukikohtaa salaa.
Aamulla 3. helmikuuta punaiset joutuivat keskittämään voimiaan saapunutta avustusretkikuntaa vastaan. Retkikuntaa johti nyt Mannerheimin esikuntapäällikkö ratsumestari Hannes Ignatius, jolla oli käytössään myös 2 tykkiä ja 14 konekivääriä. Tykit sijoitettiin Oulujoen pohjoisrannalle Laanilaan, josta voitiin suorasuuntauksella ampua etelärannan kasarmialuetta. Kello 9 aamulla ammuttiin Oulussa itsenäisen Suomen tykistön ensimmäiset tykinlaukaukset. Ainoastaan toinen tykki saatiin ampumakuntoon. Ammukset osuivat maaliinsa, ja tulitus jatkui pitkin päivää.
Punakaarti oli ryhmittyneenä hautausmaan tienoille kasarmialueen eteläpuolelle, työväentalon ympäristöön ja rautatieasemalle. Aamupäivän aikana valkoiset levittäytyivät monissa eri osastoissa kaupunkiin. Kello yhden maissa iltapäivällä vallattiin hautausmaa, ja punaiset vetäytyivät kasarmialueelle. Hautausmaalta keskitettiin joukkoja keskikaupungille niin, että pian saatiin yhteys tuomiokirkon ympäristöön linnoittautuneisiin Oulun suojeluskuntalaisiin. Kiivaimmat taistelut käytiin työväentalosta, jonne suurin osa punakaartilaisista oli vetäytynyt ja linnoittautunut. Vaikka lopulta valkoiset pääsivät tulittamaan konekivääreillä työväentaloa lähes joka suunnalta, menetti hyökkääjä useita miehiä tarkka-ampujien luodeista. Iltapäivällä kello 15.10 nostivat punaiset valkoisen lipun antautumisen merkiksi.
Kasarmialueen venäläiset eivät halunneet aseitaan luovuttaa vielä punaisten antauduttuakaan. He lähettivät kuitenkin lähetystön neuvottelemaan. Neuvotteluissa sovittiin tulitauosta, ja illalla kello 23 yleisen kokouksen jälkeen venäläiset toimittivat valkoisille kirjallisen ilmoituksen antautumisestaan.
Kasarmeilta haettiin kymmeniä hevoskuormia aseita sotasaaliina. Venäläisiä vankeja oli noin 1 000 ja punakaartilaisia vankeja noin 500. Sotasaaliiksi saatiin yli 2 000 kivääriä ja kymmenkunta konekivääriä. Venäläiset jäivät asumaan vankeina kasarmilleen.