stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heptaanihappo
Aiheesta muualla

Heptaanihapon kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Heptanoic acid (englanniksi)
Human Metabolome Database: Heptanoic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Heptanoic acid (englanniksi)
ChemBlink: Heptanoic acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Heptanoic-acid (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound – enanthic acid (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical – enanthic acid (englanniksi)
Rasvahapot
| --- | --- |
Tyydyttyneet:  Etikkahappo (C2)  Propionihappo (C3)  Voihappo (C4)  Valeriaanahappo (C5)  Kapronihappo (C6)  Enantyylihappo (C7)  Kapryylihappo (C8)  Pelargonihappo (C9)  Kapriinihappo (C10)  Hendekaanihappo (C11)  Lauriinihappo (C12)  Tridekyylihappo (C13)  Myristiinihappo (C14)  Pentadekyylihappo (C15)  Palmitiinihappo (C16)  Margariinihappo (C17)  Steariinihappo (C18)  Nonadekyylihappo (C19)  Arakidihappo (C20)  Heneikosyylihappo (C21)  Beheenihappo (C22)  Trikosyylihappo (C23)  Lignoseriinihappo (C24)  Pentakosyylihappo (C25)  Keroottihappo (C26)  Heptakosyylihappo (C27)  Montaanihappo (C28)  Nonakosyylihappo (C29)  Melissiinihappo (C30)  Henatriakontyylihappo (C31)  Lakkerihappo (C32)  Psylliinihappo (C33)  Geddiinihappo (C34)  Keromuovihappo (C35)  Heksatriakontyylihappo (C36) 
Omega-1: Undekyleenihappo (11:1)
Omega-3:  Alfalinoleenihappo (18:3)  Rumeleenihappo (18:3)  Parinaarihappo (18:4)  Stearidonihappo (18:4)  Eikosapentaeenihappo (20:5)  Dokosaheksaeenihappo (22:6) 
Omega-5:  Myristoleiinihappo (14:1)  Granaattiomenahappo (18:3)  Trumpettipuuhappo (18:3) 
Omega-6:  Linolihappo (18:2)  γ-linoleenihappo (18:3)  Kehäkukkahappo (18:3)  Pinoleenihappo (18:3)  Dihomo-γ-linoleenihappo (20:3)  Podokarpiinihappo (20:3)  Arakidonihappo (20:4)  Dokosatetraeenihappo (22:4) 
Omega-7:  Palmitoleiinihappo (16:1)  Vakseenihappo (trans-18:1)  Rumeenihappo (18:2)  Paulliinihappo (20:1) 
Omega-9:  Oleiinihappo (18:1)  Elaidiinihappo (trans-18:1)  Eikoseenihappo (20:1)  Erukahappo (22:1)  Nervonihappo (24:1)  Meadin happo (20:3) 
Omega-12: Petroseliinihappo (18:1)
Isobutanoliamiini

| Isobutanoliamiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-amino-2-metyylipropan-1-oli
CAS-numero:  124-68-5
PubChem CID:  11807
SMILES:  CC(C)(CO)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H11NO
Moolimassa:  89,138 g/mol
Sulamispiste:  30–31 °C
Kiehumispiste:  165,5 °C
Tiheys:  0,934 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee erittäin hyvin veteen
Isobutanoliamiini eli 2-amino-2-metyylipropanoli (C4H11NO) on aminoalkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä, happamien kaasujen absorboimiseen sekä emulgaattorina muun muassa kosmetiikkatuotteissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa isobutanoliamiini on sen alhaisesta sulamispisteestä johtuen usein tahnamaista väritöntä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen. Isobutanoliamiini on emäksistä. Sen pKa-arvo on 9,72 ja 0,1 M vesiliuoksen pH on 11,3. Isobutanoliamiini liukenee myös muun muassa etanoliin ja pienessä määrin aromaattisiin liuottimiin. Isobutanoliamiinin reaktiot ovat pääasiassa tyypillisiä sekä alkoholeille että amiineille ja se muun muassa muodostaa suoloja happojen kanssa. Karboksyylihapot reagoivat yhdisteen kanssa muodostaen oksatsoliinijohdannaisen. Isobutanoliamiini voidaan hapettaa 2-aminoisovoihapoksi.
Valmistus ja käyttö

Isobutanoliamiinia valmistetaan pelkistämällä 2-metyyli-2-nitropropanolia vedyttämällä Raney-nikkelin toimiessa katalyyttinä. Yhdiste puhdistetaan tislaamalla.
Isobutanoliamiinilla on useita käyttökohteita. Sitä käytetään muun muassa voiteiden, vahojen ja öljyjen emulgointiaineena muun muassa kosmetiikassa sekä epäorgaanisten väriaineiden dispergointiaineena. Se soveltuu myös happamien kaasujen kuten hiilidioksidin tai rikin oksidien absorboimiseen teollisuuden pakokaasuista. Muita käyttökohteita ovat puskuriliuosten, hiusvärien ja hiussuihkeiden, puhdistusaineiden ja tekstiilikemikaalien valmistus. Orgaanisessa kemiassa isobutyyliamiinia käytetään karboksyylihappojen suojaukseen. Isobutanoliamiinin ja 8-bromiteofylliinin (C7H7BrN4O2) seosta kutsutaan pamabromiksi (C11H18BrN5O3) ja se on heikko diureetti.
Aihjeesta muualla

Isobutanoliamiinin kansainvälinen kemikaalikortti
Metyyli-isotiosyanaatti

| Metyyli-isotiosyanaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  556-61-6
PubChem CID:  11167
SMILES:  CN=C=S
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H3NS
Moolimassa:  73,124 g/mol
Sulamispiste:  36 °C
Kiehumispiste:  119 °C
Tiheys:  1,069 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee niukasti veteen, reagoi veden kanssa
Metyyli-isotiosyanaatti (C2H3NS) on isotiosyanaatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lähtöaineena valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä ja maaperän fumiganttina maataloudessa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa metyyli-isotiosyanaatti on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja myös hydrolysoituu veden vaikutuksesta. Orgaanisista liuottimista sitä liuottavat muun muassa etanoli ja dietyylieetteri. Metyyli-isotiosyanaatti on myrkyllistä ja ärsyttävää. Se ärsyttää erityisesti silmiä aiheuttaen kyynelvuotoa.
Valmistus ja käyttö

Metyyli-isotiosyanaattia voidaan valmistaa kuumentamalla metyylitiosyanaattia 130–160 °C:n lämpötilaan, jolloin se isomeroituu metyyli-isotiosyanaatiksi sinkkikloridin toimiessa katalyyttinä. Toinen käytetty menetelmä on metyyliamiinin ja hiilidisulfidin reaktiotuotteena muodostuvan N-metyyliditiokarbamaatin hapettaminen vetyperoksidin avulla. Metyyli-isotiosyanaattia käytetään heterosyklisten yhdisteiden valmistukseen ja näitä käytetään muun muassa fungisideinä, rikkaruohomyrkkyinä ja lääkkeinä (esimerkiksi ranitidiini). Metyyli-isosyanaattia voidaan käyttää maataloudessa sukkulamatojen ja sienten torjuntaan ja se levitetään maaperään fumigaatiolla.
Dūstīn piiri

| Dūstīn piiri ноҳияи Дӯстӣ |
| --- | --- |
 Piiri Tadžikistanin kartalla.
Valtio:  Tadžikistan
Maakunta:  Xatlon
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Džilikūl
Pinta-ala:  1 236,2 km²
Väkiluku (2020):  117 665
Dūstīn piiri (tadžikiksi ноҳияи Дӯстӣ, nohijai Dūstī) on hallintopiiri Xatlonin maakunnassa Tadžikistanissa. Sen keskus on Džilikūlin kylä. Piirin pinta-ala on 1 236,2 neliökilometriä. Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan siellä oli 117 665 asukasta.
Dūstīn piiri rajoittuu lännessä Qubodijonin, pohjoisessa Rūdakīn ja Xurosonin ja idässä Džaloliddini Balxīn ja Džaihunin piireihin sekä etelässä Pandžjoen kautta Afganistaniin. Se sijaitsee Vaxšin alajuoksun tasangoilla ja Oqtoğvuorten itärinteillä. Pohjoisessa ovat Rūdakīvuoret ja lännessä Ariqtoğvuoret.
Seudulla vallitsee kuiva subtrooppinen ilmasto. Tammikuun keskilämpötila on 0,5 ja heinäkuun 29,9 astetta. Vuotuinen sademäärä on 200–300 millimetriä. Sateita saadaan etupäässä talvella ja keväällä.
Hyötykaivannaisiin kuuluvat maaöljy, liuske, marmori ja muut rakennusaineet. Piirin eteläosassa sijaitsee suurin osa Bešai palangonin luonnonpuistosta.
Vuonna 1930 perustetun, vuonna 1955 lakkautetun ja vuonna 1979 uudelleen perustetun hallintoalueen nimenä oli vuoteen 2016 saakka Džilikūlin piiri. Siihen kuuluu Xurramdijorin taajama (entinen Ğarovutī) ja viisi maalaiskuntaa: Dehqonobod, Džilikūl, Gardī Gulmurodov, Navzamin ja Nuri Vaxš. Kaupunkiväestön osuus on viisi prosenttia. Asukkaista huomattava osa on turkmeeneja.
Piirin läpi kulkee Uzbekistanin Termizin sekä Boxtarin ja Dušanben välinen maantie- ja rautatie. Matkaa maakunnan pääkaupunkiin Boxtariin on 42 ja maan pääkaupunkiin Dušanbehen 142 kilometriä.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on keskittynyt viljan ja puuvillan viljelyyn, puutarhanhoitoon ja viininviljelyyn, karjanhoitoon ja kalankasvatukseen. Lisäksi on puuvilla-, elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta.
Piirin alue on otettu maatalouskäyttöön etupäässä neuvostoaikana. Historiallisiin kohteisiin kuuluu 1600-luvulla rakennettu imaami Zainul’obidinin mausoleumi.
Ruissaari

Ruissaari (ruots. Rågö) on kylä Lokalahdella Uudessakaupungissa. Kylä on tunnettu siellä sijaitsevasta jatulintarhasta. Ruissaaren jatulintarha sijaitsee Kotkanniemellä Tirkkalanjärvestä etelään. Jatulintarha koostuu seitsemästä renkaasta, joiden mitat ovat noin 9 x 9 metriä. Jatulintarha on lain suojaama muinaisjäännös.
BINAP

| BINAP |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,2'-bis(difenyylifosfino)-1,1'-binaftyyli
CAS-numero:  (R) 76189-56-5 (S) 76189-55-4 (R) 76189-56-5 (S)
PubChem CID:  634876
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)P(C2=CC=CC=C2)C3=C(C4=CC=CC=C4C=C3) C5=C(C=CC6=CC=CC=C65)P(C7=CC=CC=C7)C8=CC=CC=C8
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C44H32P2
Moolimassa:  622,636 g/mol
Sulamispiste:  241–242 °C
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
BINAP eli 2,2'-bis(difenyylifosfino)-1,1'-binaftyyli (C44H32P2) on orgaaninen yhdiste, joka kuuluu organofosfiineihin. BINAPia käytetään ligandina useissa asymmetrisissä synteeseissä käytettävissä katalyyteissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa BINAP on valkoinen kiinteä ja kiteinen aine. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten alkoholeihin, dietyylieetteriin, bentseeniin, tetrahydrofuraaniin ja dikloorimetaaniin. BINAP on optisesti aktiivinen yhdiste ja sillä on R- ja S-isomeerit, vaikka yhdisteellä ei olekaan asymmetristä kiraliakeskusta. BINAP on yksi yhdisteistä, jotka ovat optisesti aktiivisia johtuen aksiaalisesta epäsymmetriasta.
Valmistus ja käyttö

Optisesti puhdasta BINAP:ia voidaan valmistaa resoluutiolla kamferisulfonihapolla yhdisteen oksidista BINAPO:sta, joka pelkistetään BINAP:iksi trikloorisilaanin avulla. Muita tapoja ovat nikkelikatalysoitu 1,1'-Bi-2-naftolista muodostetun triflaatin reaktio trifenyylifosfiinin kanssa. Reaktiossa vaaditaan katalyytiksi myös jotain emästä ja tyypillisimmin käytetty on DABCO.
BINAP on hyvin usein käytetty kiraalinen ligandi asymmetrisissä reaktioissa. BINAP:in ja ruteenin tai rodiumin komplekseja käytetään katalyytteinä asymmetrisissä vedytysreaktioissa ja ne ovat hyvin tehokkaita erityisesti allyylisten alkoholien ja α,β-tyydyttymättömien karboksyyliyhdisteiden asymmetrisissä vedytyksissä. Teollisuudessa ruteenin ja BINAP:in komplekseja käytetään runsaasti muun muassa L-mentolin synteesiin. Palladiumin ja BINAP:in komplekseja käytetään katalyytteinä kytkentäreaktioissa, joissa muodostuu uusia hiiliatomien välisiä sidoksia.
M3 (Valko-Venäjä)

Valtatie M3 on noin 260 kilometriä pitkä valtatie Valko-Venäjällä. M3 alkaa Minskin kaupungin keskustan Jakub Kolasin aukiolta pohjoiskoilliseen johtavan Jakub Kolasin kadun (ven. Ул. Якуба Коласа, Ul. Jakuba Kolasa) ja sitä seuraavan Logoiski trakt -kadun jatkona Minskin kehätieltä M9 eteenpäin kohti Vitsebskiä.  Kehätien risteyksen pohjoispuolella on suuri Bigzz-hypermarket.
Valtatien M3 nelikaistaista eteläosaa Minskin alueen Lahoiskin piiriin etelästä tultaessa.
Kaksikaistainen M3 saavuttaessa Vitsebskin alueen Dokšytsyn piirin Bjahomlin kaupunkimaiseen taajamaan lounaasta.
Minskin kehätien jälkeen M3 kulkee kohti Lahoiskia, joka ohitetaan kaupungin länsipuolelta. Valtatie M3 kuuluu Lahoiskiin saakka (tilanne vuoden 2014 alkuun mennessä) BelToll-järjestelmään eli se on etelälukevia ja kameravalvottuja mittauspisteitä sisältävä tullitie, jonka käytöstä peritään tulliliittoon kuulumattomilta ulkomaalaisilta henkilöautoilta ja valkovenäläisiltä raskaan liikenteen ajoneuvoilta tietulli. Tämän jälkeen maantie jatkaa yhä pohjoiskoilliseen, kunnes noin 7 kilometriä kantatie P3:n risteyksen jälkeen suuntaa selvemmin itään Bjarezinan biosfäärialueen halkaisten, jonka jälkeen jatkaa koilliseen Lepelin suuntaan. Lepel ohitetaan itäpuolelta ja Bešankovitšy eteläpuolelta kiertäen. Valtatie päättyy Vitsebskiin, jossa sen jatkona on keskustaa kohti vievä katu (Zelenogurskaja ulitsa).
Muutaman kilometrin päässä M3 valtatiestä itään, noin 60 kilometrin päässä Minskistä, on vaikuttava Hatynin muistoalue.
Aiheesta muualla

Map of tollroads (tulliteiden kartta) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (beltoll.by)
Valko-Venäjän valtatiet
Kansalliset valtatiet: M1 | M2 | M3 | M4 | M5 | M6 | M7 | M8 | M9 | M10 | M11 | M12 

Keskeisiä kansallisia teitä: R1 | R2 | R3 | R4 | R5 | R6 | R7 | R20 | R21 | R23 | R31 | R43 | R45

Eurooppatiet Valko-Venäjällä: E271 | E28 | E30 | E85 | E95
Putreskiini

| Putreskiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Butaani-1,4-diamiini
CAS-numero:  110-60-1
PubChem CID:  1045
SMILES:  C(CCN)CN
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H12N2
Moolimassa:  88,15 g/mol
Sulamispiste:  27 °C
Kiehumispiste:  158–160 °C
Tiheys:  0,870 g/cm3
Putreskiini on pahanhajuinen orgaaninen yhdiste NH2(CH2)4NH2 (1,4-diaminobutaani tai butaanidiamiini) joka on samankaltainen kadaveriinin kanssa; ne ovat diamiiniyhdisteitä, joita syntyy proteiinien hydrolyysissä eläinkudosten hajoamisen tuloksena. Molemmat ovat myrkyllisiä suurina annoksina. Nämä kaksi yhdistettä antavat kalman hajun mätänevälle lihalle; ne myös antavat hajua pahanhajuiselle hengitykselle ja bakteerien aiheuttamalle vaginatulehdukselle. Niitä löytyy myös siemennesteestä.
Ruumiskoirat opetetaan löytämään vainajat juuri putreskiinin avulla.
Polyamiinit ja solujen kasvu

Polyamiineja (putreskiini, spermidiini, spermiini), jotka ovat positiivisesti varautuneita orgaanisia yhdisteitä, esiintyy huomattavissa määrin kaikissa nisäkässoluissa. Polyamiinien on osoitettu olevan välttämättömiä solujen normaalille toiminnalle ja kasvulle. Niiden synteesi lisääntyy aina, kun solut stimuloituvat kasvuun. Polyamiinien pitoisuudet ovat soluissa tarkoin säädeltyjä ja niiden määrän aleneminen johtaa solukasvun pysähtymiseen, kun taas niiden liiallinen kertyminen voi olla myrkyllistä soluille.
Ornitiinista muodostuu ornitiinidekarboksylaasientsyymin katalysoimana putreskiinia. Siitä tulee spermidiinisyntaasin kautta spermidiinia  josta edelleen spermiinisyntaasin kautta spermiinia.
Polyamiinien hajottaminen säätelee lisäksi glukoosi-, energia- ja kolesteroliaineenvaihduntaa.
Historia

Putreskiinin ja kadaveriinin löysi 1885 saksalainen lääkäri Ludwig Brieger (1849–1919).
Myrkyllisyys

Putreskiini on myrkyllistä suurina annoksina. LD50-arvo nieltynä on 2 000 mg/kg (rotta).
Aiheesta muualla

PubChem: Putrescine (englanniksi)
Human Metabolome Database: Putrescine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Putrescine (englanniksi)
Sulfaniilihappo

| Sulfaniilihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-aminobentseenisulfonihappo
CAS-numero:  121-57-3
PubChem CID:  8479
SMILES:  C1=CC(=CC=C1N)S(=O)(=O)O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H7NO3S
Moolimassa:  173,196 g/mol
Sulamispiste:  288 °C 
Tiheys:  1,49 g/cm3 
Liukoisuus veteen:  10,8 g/l 
Sulfaniilihappo (C6H7NO3S) on sulfonihappo ja aniliinin johdannainen. Ainetta käytetään erityisesti väriaineiden valmistuksessa ja lääketeollisuudessa.
Ominaisuudet

Sulfaniilihappo on huoneenlämpötilassa kiinteää. Aine reagoi voimakkaasti niin vahvojen happojen kuin emästenkin kanssa. Sulfaniilihapon kuumentaminen yli 290 °C hajottaa yhdisteen, jolloin syntyy hiilidioksidia sekä rikin ja typen oksideja.
Synteesi

Sulfaniilihappoa voidaan valmistaa sulfonoimalla aniliinia. Aniliini ja rikkihappo reagoivat muodostaen aniliinivetysulfaattia, joka veden eliminaation jälkeen muodostaa sulfonihappoa.
Käyttö

Sulfaniilihappo on tärkeä yhdiste useiden eri atsoväriaineiden valmistuksessa. Lisäksi sulfaniilihappoa käytetään fluoresoivien valkaisuaineiden valmistuksessa sekä muiden orgaanisten yhdisteiden, kuten fenyylihydratsiini-p-sulfonihapon, synteesiin.
Fredrik II (Saksi)

Fredrik II, Lucas Cranachin postuumi muotokuva 1500-luvun lopulta.
Fredrik II Lempeämielinen (saks. Friedrich Der Sanftmütige); (22. elokuuta 1411 tai 1412 Leipzig – 7. syyskuuta 1464 Leipzig) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1428–1464.
Fredrik II oli vaaliruhtinas Fredrik I Sotaisan ja prinsessa Katharina von Braunschweig-Lüneburgin (1395–1442) vanhin poika. Hänellä oli kuusi sisarusta. Isänsä kuoltua vuonna 1428 hän peri vaaliruhtinaan arvon yksin, mutta muut hallitusasiat jaettiin hänen ja hänen kolmen veljensä kesken.
Fredrik II jatkoi aluksi isänsä sotaa hussilaisia vastaan, mutta vuoden 1431 tappiollisen Tausin taistelun jälkeen hän solmi seuraavana vuonna erillisrauhan. Hän tosin osallistui vielä yhteen taisteluun hussilaisia vastaan vuonna 1438. Fredrik sai vuonna 1439 liitettyä Meissenin linnakreivikunnan osaksi Saksia. Yhden veljensä kuoltua ja toisen siirryttyä piispaksi Fredrik II ajautui valtataisteluun jäljelle jääneen veljensä, Thüringenin rajakreivi Vilhelm III:n kanssa. He kiistelivät vuonna 1440 yhdessä perimästään Thüringenin maakreivikunnasta ja heidän välilleen puhkesi vuonna 1446 viisi vuotta kestänyt Saksin veljessota. Fredrik II perusti Saksiin säännöllisesti kokoontuvat maapäivät.
Fredrik II avioitui kesäkuussa 1431 Leipzigissa Itävallan herttua Ernst I Rautaisen ja tämän kolmannen puolison, Puolan prinsessa Cimburgis von Masowien vanhimman tyttären, herttuatar Margaretha von Österreichin (1416–1486) kanssa.
Heille syntyi kahdeksan lasta, joista poikia olivat vaaliruhtinas Ernst ja herttua Albrekt, joiden kesken valtakunta jaettiin Fredrik II:n kuoltua. Molemmat pojat joutuivat vuonna 1455 niin sanotun ”Saksin prinssiryöstön” (Prinzenraub) uhreiksi, mutta heidät saatiin pian vapautettua sieppaajana toimineen ritarin jäätyä kiinni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fredrik II (Saksi) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Keltainenjoki

| Keltainenjoki> 黃河 |
| --- | --- |
 Hukoun vesiputous Keltaisellajoella
Alkulähde:  Bayankeravuori
Laskupaikka:  Bohainmeri
Maat:  Kiina
Pituus:  5 464 km
Alkulähteen korkeus:  4 500 m
Virtaama:  1 770 m³/s
 Keltaisenjoen kartta
Keltainenjoki eli Huanghe (yksink.: 黄河; perint.: 黃河; pinyin: Huánghé; Wade–Giles: Hwang-ho) on 5 464 kilometrin pituinen ja Kiinan toiseksi pisin joki. Sitä pidempi on vain Jangtse. Nimensä joki on saanut vedestään, joka kuljettaa mukanaan runsaasti sedimenttejä, jotka värjäävät joen veden kellanruskeaksi. Keltaisenjoen alkulähteet ovat 4 500 metrin korkeudessa Bayan Har Shan -vuorten pohjoisrinteellä Tiibetin ylängöllä Qinghain maakunnassa.
Hydrologia

Keltainenjoki voidaan jakaa kolmeen toisistaan poikkeavaan alueeseen. Joen yläjuoksu saa alkunsa Bayan Har Shan-vuorilta Tiibetin ylängön itäosista ja se kulkee kahden suuren järven, Ngoringin ja Gyaringin läpi. Yläjuoksu kulkee pääasiassa länsi-itä suunnassa. Yläjuoksu päättyy Lanzhoun kaupungin lähistöllä, jossa se poistuu Tiibetin ylängöltä noin 1 165 kilometrin päässä alkulähteestään. Yläjuoksun valuma-alue on noin 124 000 km² ja alue on pääasiassa harvaan asuttua ja hankalakulkuista vuoristoseutua.
Keltaisenjoen keskijuoksun pituus on noin 2 900 kilometriä ja valuma-alue noin 60 000 km². Keskijuoksu virtaa ensin koilliseen läpi Ningxian hiekkaperäisen maan ja Ordosin aavikon läpi. Noin 880 kilometrin jälkeen joki kääntyy itään ja kulkee Sisä-Mongolian läpi noin 800 kilometrin verran. Tämän jälkeen joki kääntyy terävästi etelään muodostaen Shanxin ja Shaanxin maakuntien rajan. Täällä joki laajenee huomattavasti kun siihen yhdistyvät sen kaksi suurta sivuhaaraa, Fen- ja Weijoki. Weijoen yhtymäkohdassa Keltainenjoki kääntyy jälleen terävästi itään. Suurin osa Keltaisenjoen keskijuoksun alueesta on lössiylänköä. Keskijuoksu päättyy Pohjois-Kiinan tasankoon Zhengzhoun kaupungin paikkeilla.
Keltaisenjoen alajuoksu virtaa Henanin ja Shandongin maakuntien läpi Pohjois-Kiinan tasangolla. Pohjois-Kiinan tasanko on historiallisesti ollut Kiinan tiheimmin asuttuja seutuja ja se kuuluu maan tärkeimpiin maatalousalueisiin. Joen uoma on muuttanut reittiään alueella useaan otteeseen historian aikana ja sen hallitsemiseksi alueelle on rakennettu suuri määrä pengerryksiä ja kastelukanavia. Keltaisenjoen alajuoksun pituus on noin 700 kilometriä ja joki päättyy Keltaisenjoen suistoon Bohainmerellä noin 80 kilometrin päässä joen suulta. Suiston pinta-ala on noin 5 400 km². Suisto on soista ja se koostuu mudasta ja siltistä. Aina 1900-luvun loppupuolelle saakka Keltaisenjoen suisto oli maailman nopeiten kasvava suistoalue. 1950-luvulta lähtien joelle rakennetut padot ovat sittemmin hillinneet sen kasvua virtaavan silttimäärän pienentyessä. 1990-luvulta lähtien suiston koko on alkanut pienentyä.
Keltaisenjoen keskimääräinen vuosittainen virtaama on 56 kuutiokilometriä, eli noin 1 770 m³/s. Virtaama saattaa vuodesta riippuen olla korkeimmillaan jopa 2 200 m³/s ja alimmillaan 600–800 m³/s. Virtaama vaihtelee myös vuodenajasta riippuen. Keltaisenjoen virtaama on suhteellisen pieni, koska suuri osa sen valuma-alueesta on vähäsateista ja suuri osa sen kantamasta vedestä haituu matkalla. Keltaisenjoen mukana kulkee suhteessa sen virtaamaan enemmän sedimenttejä kuin millään muulla joella, noin 35 kg kuutiometriä kohti. Esimerkiksi Niilin vastaava lukema on 5 kg/m³ ja Coloradojoen 13 kg/m³.
Historia

Kiinan pitkän historian aikana Keltainenjoki on tulvinut useaan otteeseen aiheuttaen huomattavia tuhoja. Myös joen uoman muuttuminen on aiheuttanut tuhoja. Vuonna 1128, Jin-dynastian aikana uoma siirtyi Shangdongin niemimaan pohjoispuolelta sen eteläpuolelle, jolloin samalla tulva levisi noin 7 800 neliökilometrin kokoiselle alueelle. Vuosien 1853–1855 uoma palasi jälleen Shangdongin pohjoispuolelle tuhoten suuren alueen maatalousmaata. Toisen maailmansodan aikana Tšiang Kai-šekin johtamat Kuomintangin joukot mursivat Keltaisenjoen suojavallit hidastaakseen japanilaisten joukkojen etenemistä. Joki tulvi laajalla alueella ja aiheutti 800 000 hengen menetyksen. Tuhoisampia tulvia ei ole koettu sitten 1970-luvun puolivälin 1950-luvulla aloitettujen pato- ja keinokasteluhankkeiden valmistumisen jälkeen.
Kiinan kielessä sanonta kun Keltainenjoki kirkastuu tarkoittaa samaa kuin suomen kun lehmät lentävät, eli toisin sanoen ”ei ikinä”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keltainenjoki Wikimedia Commonsissa
Hoangho, keltainen virta, Kiinan sivistyksen ja surujen äiti, Seura, 01.12.1937, nro 48, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Keltainenjoki Lanzhoun luona.
Sanmenxian pato.
Keltaisenjoen alajuoksun entiset uomat historiallisena aikana. Nykyinen uoma mustalla.
Lausannen julistus

Lausannen julistus on vuonna 1974 annettu kristillinen julistus. Heinäkuussa 1974 Sveitsin Lausannessa kokoontui noin 2 300 osanottajaa, jotka edustivat laajaa joukkoa erilaisia kristillisiä kirkkoja ja yhteisöjä yli 150 maasta. Lausannen konferenssin osanottajat tuottivat ja julkistivat Lausannen julistuksen, jonka tarkoituksena on kuvata kristinuskon perusteesejä. Lausannen kokouksen tunnetuimpia vetäjiä olivat John Stott ja Billy Graham. Kokoontumisesta sai alkunsa myös kansainvälinen Lausannen liike.
Sisältö

Lausannen julistuksen pääkohdat käsittelevät seuraavia aiheita:
Jumalan tarkoitus
Raamatun arvovalta ja voima
Kristuksen ainutlaatuisuus ja universaalisuus
Evankelioimisen olemus
Kristityn yhteiskunnallinen vastuu
Kristuksen seurakunta
Yhteistyö evankelioimisessa
Kirkot ja seurakunnat evankelioivassa työtoveruudessa
Evankelioimistehtävän kiireellisyys
Evankelioiminen ja kulttuuri
Kasvatus ja johtajuus
Henkien taistelu
Vapaus ja vaino
Pyhän Hengen voima
Kristuksen paluu
Aiheesta muualla

Julistus suomeksi
Lausannen julistus englanniksi Yläreunan alasvetovalikosta käännöksiä.
Viimeinen savotta (kirja)

| Viimeinen savotta |
| --- | --- |
Kirjailija:  Kalle Päätalo
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1966
Sivumäärä:  529

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Viimeinen savotta on Kalle Päätalon kirjoittama romaani. Teos on ilmestynyt vuonna 1966 Gummeruksen kustantamana. Teos on käännetty ruotsiksi vuonna 1979 nimellä Sista hygget.