Veli Merikoski
Oikeustiede

Merikosken tuotanto haarautuu moneen suuntaan, ja hän laati pitkän uransa aikana yli 300 julkaisua teoreettispainotteisista monografioista yhteiskunnallisesta vaikuttaviin pamfletteihin. Erityinen, koko oikeustieteen opetusta yhdistävä merkitys oli hänen laajoilla oppikirjoillaan.
Merikoski tunnetaan etenkin hallinto-oikeudellisesta tutkimuksestaan. Hänen tärkeimpiin hallinto-oikeudellisiin teoksiinsa kuuluvat oppikirja Suomen julkisoikeuden oppikirja (1944), Vapaa harkinta hallinnossa (1958) ja Hallinto-oikeuden oikeussuojajärjestelmä (1959). Keskeinen teema hänen hallinto-oikeudellisessa tuotannossaan on oikeusturva hallinnossa. Merikoski teki erottelun sidottuun hallintoon, jossa käsillä olevaan tapaukseen on vain yksi oikeudellisesti oikea ratkaisu, ja vapaaharkintaiseen hallintoon, jossa viranomainen voi valita kahden tai useamman oikeudellisesti samanarvoisen ratkaisuvaihtoehdon kesken tiettyjen harkintaa rajoittavien oikeusperiaatteiden puitteissa. Merikosken ajatus vapaata harkintaa rajoittavista periaatteista perustui ranskalaiseen détournement de pouvoir -oppiin, ja niihin kuuluivat hänen mukaansa yhdenvertaisuusperiaate, objektiviteettiperiaate, suhteellisuusperiaate ja tarkoitussidonnaisuuden periaate. Merikosken hallinto-oikeudellinen tuotanto edusti etenkin varhaisemmassa vaiheessa käsitelainoppia, mutta hän ei nimenomaisesti paneutunut suuntauksen teoreettisiin lähtökohtiin vaan hänen tuotannossaan korostui etenkin myöhemmässä vaiheessa positiivisoikeudellinen aines käsitteellisten konstruktioiden sijasta.
Hallinto-oikeuden ohella Merikoski tutkimus kohdistui myös valtiosääntöoikeuteen, johon hänen huomionsa siirtyi varsinkin uransa myöhemmässä vaiheessa. Hän kuului perustuslakivaliokunnan vakioasiantuntijoihin kolmenkymmenen vuoden ajan vuodesta 1946 alkaen, antaen valiokunnalle yli 80 lausuntoa, ja hänen kannanottojaan myös useimmiten noudatettiin. Merikoski loi jo väitöskirjallaan, jota on pidetty ensimmäisenä modernina perusoikeustutkimuksena Suomessa, ja kolme vuotta sitä ennen julkaisemallaan artikkelilla Kansalaisten perusoikeuksista perustan suomalaiselle perusoikeusdoktriinille pitkäksi ajaksi. Hän määritteli perusoikeudet erikoisen pysyvyyden omaaviksi julkisoikeudellisiksi normeiksi, joiden avulla valtio itse itseään rajoittaen  luo valtansa alaiselle yksilölle valtion toiminnoista riippumattomaksi jäävän vapauspiirin. Tämä Merikosken 1930-luvulla esittämä määritelmä säilyi perusoikeuksien standardimääritelmänä ainakin 1970-luvulle asti. Hän myös kehitti yleisen perusoikeusrajoitusten suhteellisuustestin, jonka mukaan vähäisemmät kajoamiset perusoikeuksiin voitiin saattaa voimaan tavallisella lailla, kun taas ankarammat, syvemmälle käyvät perusoikeusrajoitukset voitiin toteuttaa vain poikkeuslailla. Merikosken myöhempi tuotanto alalla koostui kriittisistä valtiosääntöpoliittisista kirjoituksista, joissa hän arvosteli muun muassa tasavallan presidentin laajoja valtaoikeuksia.
Merikoski käsitteli julkisoikeuspanoitteisesti myös useita siviilioikeudellisia kysymyksiä. Tällä alalla hänen teoksiinsa kuuluvat esimerkiksi Yhdistyslainsäädäntö selityksineen (1936), joka hallitsi puolen vuosisadan ajan ajattelua yhdistysoikeudessa, ja huolto-oikeuden yleiskatsaus Luentoja huolto-oikeudesta (1948).