stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo valokuvakirjoista
Väitöskirjoja

Albrecht, Kristoffer (2001). Creative Reproduction. Taideteollinen korkeakoulu.
Brusila, Riitta (1997). Realismista fiktioon. Visuaalisuus ja suomalaiset aikakauslehdet. Taideteollinen korkeakoulu.
Elo, Mika (2005) Valokuvan medium. Taideteollinen korkeakoulu.
Eskola, Taneli (1997). Teräslintu ja lumpeenkukka. Taideteollinen korkeakoulu.
Heikkilä, Elina (2006). Kuvan ja tekstin välissä. Kuvateksti uutiskuvan ja lehtijutun elementtinä. Helsingin yliopisto.
Hietaharju, Mikko (2006) Valokuvan voi repiä. Valokuvan rakenne-elementit, käyttöympäristöt sekä valokuvatulkinnan syntyminen. Jyväskylän yliopisto.
Kaila, Jan (2002). Valokuvallisuus ja esittäminen nykytaiteessa. Kuvataideakatemia.
Koivunen, Leila (2006). Visualising the "Dark Continent". The Process of Illustrating Nineteenth-Century British Travel Accounts of Africa. Turun yliopisto.
Kuusinen, Asta (2006). Shooting from the Wild Zone. Helsingin yliopisto.
Käyhkö, Unto (1995). Painted and Photographed Portraits in Finland 1839-1870: Jyväskylän yliopisto.
Laakso, Harri (2003). Valokuvan tapahtuma. Taideteollinen korkeakoulu.
Männistö, Anssi (1999). Islam länsimaisessa hegemonisessa diskurssissa. Tampereen yliopisto.
Salo, Merja (1997). Nautinnon, vaaran ja varoituksen merkit. Taideteollinen korkeakoulu.
Saraste, Leena (2004). Valo, muoto vai elämä. Kameraseurat kohti modernia 1950-luvulla. Helsingin yliopisto.
Seppänen, Janne (2001). Valokuvaa ei ole.Tampereen yliopisto.
Suonpää, Juha (2002). Petokuvan raadollisuus. Luontokuvan yhteiskunnallista merkitystä metsästämässä. Taideteollinen korkeakoulu.
Ulkuniemi, Seija (2005) Valotetut elämät – Perhevalokuvan lajityyppiä pohtivat tilateokset dialogissa katsojien kanssa. Lapin yliopisto.
Vanhanen, Hannu (2002). Kuvareportaasin (r)evoluutio. Tampereen yliopisto.
Muuta kirjallisuutta

Kukkonen, Jukka & Vuorenmaa, Tuomo-Juhani & Hinkka, Jorma (toim.): Valokuvan taide: Suomalainen valokuva 1842–1992.  (Tuottanut Victor Barsokevitsch -seura ry. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 559. Victor Barsokevitsch -valokuvakeskuksen julkaisuja 2)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992.  ISBN 951-717-699-6
Mäenpää, Jenni: Muokkausta ja manipulaatiota: Digitaalisen kuvankäsittelyn rajat suomalaisissa sanoma- ja aikakauslehdissä.  Tampere:  Tampere University Press, 2008.  ISBN 978-951-44-7262-6
Saraste, Leena: Valokuva: Muisto, viesti, taide.  Helsinki:  Musta taide, 2010.  ISBN 978-952-5818-13-0
Suonpää, Juha: Valokuva on IN.  (Julkaisijat: Tampereen ammattikorkeakoulu, Suomen valokuvataiteen museo)  Helsinki:  Maahenki, 2011.  ISBN 978-952-5870-39-8
Mölsä, Pekka: Digitaalinen valokuvaus on.  Helsingin yliopisto, 2007.
Punkari, Pekka: Digifotokoulu.  Docendo, 2006.  ISBN 951-846-232-1
Viljanen Jarkko, Karhula Matti, Miettinen Petri: Digikuvan peruskirja.  Docendo, 2006.  ISBN 951-846-182-1
Dölle, Sirkku, Savia, Satu, Vuorenmaa, Tuomo-Juhani: Katse kameraan. Valokuvamuotokuvia Museoviraston kokoelmista.  Helsinki:  Museovirasto ja Musta Taide, 2004.
Ruutuvaara, Tero: Sanomalehtivalokuva presidenttipelin areenana. Suosiiko valokuvauutisointi mielipidemittausten kärkiehdokasta.  Helsingin yliopisto, 2000.
May Alex: Digitaalinen valokuvaus.  Pagina, 2000.
Vuorenmaa, Tuomo-Juhani (toim.): Valokuvataiteen keräilijän opas.  Helsinki:  Musta Taide, 1999.
Mannila, Joona Marko: Valokuvan funktiot sanomalehdessä - tapausesimerkkinä Estonian haveri.  Helsingin yliopisto, 1997.
Eskola, Taneli ja Holopainen, Kari: Gravyyrioppi. Syvapainotyötä valokuvaajille ja taidegraafikoille.  Helsinki:  Musta Taide, 1995.
Tähtinen, Ritva (toim.): Valokuvauksen vuosikirja 1992.  Helsinki:  Suomen valokuvataiteen museo, 1992.
Leena Saraste: Valokuva - pakenevan todellisuuden kuvajainen.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1980.  ISBN 951-26-1861-3
Dölle, Sirkku, Ehrström, Thomas, Fagerström, Raimo ja Syrjänen, Timo: Kuvat kunniaan.  Helsinki:  Museovirasto, 1978.
Luontokuvauksen käsikirja, toim. Markku Saiha, Docendo, 2012 ISBN 978-952-5912-35-7
Hannu Hautala & Pekka Punkari, Hannu Hautalan luontokuvausopas, Docendo, 2012 ISBN 978-951-0-38559-3
Mauri Leivo: Maa nimeltä Nuuksio.  Docendo, 2013.  ISBN 978-952-291-024-0
Kinnarin Pesis 2006

| Kinnarin Pesis 2006 |
| --- | --- |

Koko nimi:  Kinnarin Pesis 2006
Perustettu:  2006
Entiset nimet:  Kinnarin Pesis   –2003   Järvenpään Pesis   2004–2005   Kinnarin Pesis 2006   2006–
Kaupunki:  Järvenpää
Kenttä:  Juholanmäki
Miesten sarjataso:  Suomensarja
Naisten sarjataso:  Aluesarja
Värit:           
Puheenjohtaja:  Sini Vesanen
Omistaja:  Kinnarin Pesis 2006 ry
Miesten SM-mitalit
Hopeaa:  1 (2003)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kinnarin Pesis 2006 (KiPe06) on järvenpääläinen pesäpalloseura.
Seura perustettiin vuonna 2006 kun Kinnarin Pesis ajautui konkurssiin Ykköspesis-kauden 2005 päätteeksi. Kinnarin Pesis pelasi pääsarjatasolla Superpesiksessä kausilla 2002–2004 ja saavutti SM-hopeaa kaudella 2003.
Kaudella 2023 KiPe pelaa useilla joukkueilla.
Historia

Pesäpallolla on Järvenpäässä pitkät perinteet.Lajia on harrastettu jo 1920-luvulta lähtien. Kinnarin kenttä oli Järvenpään Palon omistuksessa ja se myytiin Järvenpään kaupungille 1970-luvulla. Aiemmin pesäpallo oli järjestäytynyt urheilun yleisseuran Järvenpään Palon pesäpallojaoston kautta. Palon muututtua suunnistusseuraksi aloitti Kinnarin Pesis toimintansa Suomensarjasta. Se peri sarjapaikan Järvenpään Pesikseltä, joka oli perustettu Palon lopetettua pesäpallotoiminnan. Nykyään pesäpalloa pelataan Järvenpäässä Lepolan pesäpallokentällä.
Kinnarin Pesis nousi kaudeksi 2000 Ykköspesikseen jossa se voitti runkosarjan. Superpesiksen karsintasarjassa joukkue hävisi pisteellä sarjapaikkansa säilyttäneelle Haminalle. Seuraavalla kaudella Järvenpää sijoittui runkosarjassa toiseksi, mutta nousi kauden päätteeksi Superpesikseen. Ensimmäisellä pääsarjakaudella Järvenpää sijoittui runkosarjassa seitsemänneksi ja hävisi puolivälierissä Pattijoen Urheilijoille otteluvoitoin 3–0.
Kaudella 2003 Järvenpää hävisi runkosarjan voiton vain pisteellä Sotkamon Jymylle. Puolivälierissä joukkue voitti Seinäjoen Maila-Jussit suoraan voitoin 4–0. Välierissä kaatui Koskenkorvan Urheilijat voitoin 4–2. Finaaleissa Sotkamon Jymy voitti ensin Järvenpäässä jaksoin 0–2 (2–3, 3–8) ja Sotkamossa kotiutuslyöntikilpailun jälkeen 2–1 (3–1, 1–2, 1–1, 3–1).
Seuraavalla kaudella Järvenpää sijoittui runkosarjassa viimeiseksi ja putosi kauden päätteeksi Ykköspesikseen. Kaudella 2005 Järvenpää sijoittui Ykköspesiksessä toiseksi viimeiseksi ja luopui kauden päätteeksi sarjapaikastaan konkurssin takia. Vuonna 2006 perustettiin uusi seura, joka sai nimekseen Kinnarin Pesis 2006. Joukkue aloitti alimmalta sarjatasolta, nousi Maakuntasarjaan kaudeksi 2007 ja Suomensarjaan kaudeksi 2008.
Tehokkaimmat pelaajat Superpesiksessä

(Pelaaja, ottelut, kunnarit, lyödyt, tuodut, yhteensä)
Simo Eerikäinen    83  6+128/24=156
Timo Rantatorikka  54  6+90/33=129
Antti Vihtkari     53  5+11/86=102
Pasi Kokkonen      80  2+7/87=96
Riku Rantanen      53  0+43/13=56
Sami Partanen      26  2+22/12=36
Palkinnot ja huomionosoitukset > Palkitut

| --- | --- |
 Vuoden lukkari: Riku Rantanen (2003) :  Vuoden pelinjohtaja: Pasi Virtanen (2003)
Palkinnot ja huomionosoitukset > Miesten Itä–Länsi-valinnat

Markus Meriläinen (2002, 2003)
Sami Partanen (2003)
Riku Rantanen (2003)
Timo Rantatorikka (2003)
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
Punakaarti

Punakaartin sotilas ja sairaanhoitaja sisällissodan aikana.
Punakaarti on yleisnimitys, jolla kutsutaan Suomen työväenliikkeen 1900-luvun alun puolisotilaallisia joukkoja. Punakaarteja perustettiin kahdessa vaiheessa, aluksi suurlakon seurauksena vuosina 1905–1906, ja niiden lakkauttamisen jälkeen uudelleen vuosina 1917–1918. Tunnetuin punakaartiksi kutsuttu joukko on vuoden 1918 sisällissodassa Suomen kansanvaltuuskunnan armeijana taistellut Suomen Punainen Kaarti.
Ensimmäiset punakaartit olivat pääosin aseistamattomia ammattiyhdistysliikkeen jäsenistä muodostettuja ryhmiä, jotka syntyivät vuoden 1905 suurlakon aikana perustetusta kansalliskaartista. Joulukuussa 1905 punakaartit saivat virallisen aseman sosialidemokraattisen puolueen sisällä, mutta ne lakkautettiin Viaporin kapinan väkivaltaisuuksien seurauksena elokuussa 1906.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen perustettiin aluksi väliaikaisia lakko- ja työväenkaarteja, jotka Suomen Ammattijärjestö myöhemmin syksyllä vakinaisti porvarillisten suojeluskuntien vastavoimaksi nimellä Suomen työväen järjestyskaarti. Niistä puolestaan muodostettiin tammikuussa 1918 Suomen kansanvaltuuskunnan armeijana sisällissodassa toiminut Suomen Punainen Kaarti. Sisällissodan jälkeen punakaarteja yritettiin vielä organisoida Pohjois-Suomessa, mutta niiden toiminta loppui vuoteen 1921 mennessä.
Vuoden 1917 järjestyskaartit > Taistelu järjestysvallasta alkaa

Keisari Nikolai II:n syrjäyttäminen maaliskuun 1917 vallankumouksessa kaatoi järjestysvallan myös Suomessa, kun kenraalikuvernööri Franz Albert Seyn vangittiin 16. maaliskuuta. Tämän jälkeen eri puolilla maata järjestettiin suuria kansankokouksia, joissa hänen alaisuudessaan olleita tsaarin poliisivoimia vaadittiin eroamaan. Senaatti yritti hillitä omavaltaisesti toimineita kansalaisia, mutta lopulta poliisi menetti asemansa kokonaan. Vastuu järjestysvallasta siirtyi venäläiselle sotaväelle, joka puolestaan luovutti sen järjestäytyneelle työväelle.
Kun SDP:n paikallisosastojen yhdessä paikallisten viranomaisten kanssa perustamien järjestystoimikuntien ja -neuvostojen asema kevään kuluessa vakiintui, alettiin järjestysmiehiä kutsuva miliiseiksi. Toisilla paikkakunnilla miliisin perustaminen tapahtui työväestön ja porvariston yhteisymmärryksessä, mutta paikoitellen porvarilliset kaupunginvaltuustot yrittivät palauttaa syrjäytetyn poliisilaitoksen aseman. Maaliskuun loppuun mennessä kansanmiliisijärjestelmään siirtyi yhteensä 18 kaupunkia. Porvaristo pelkäsi nyt, että työväki kaappaisi kaiken järjestysvallan, ja näin valtatyhjiön täyttämisestä käynnistyi syksyyn asti kestänyt kamppailu. Miliisijärjestelmä jäi kuitenkin lyhtyikäiseksi, sillä poliisiasioista vastaava senaattori Allan Serlachius antoi käskyn sen lakkauttamisesta jo toukokuun lopussa.
Vuoden 1917 järjestyskaartit > Kevään ja kesän lakkokaartit

Helmikuun vallankumouksen jälkeen syntyneen uuden tilanteen myötä työväenliike alkoi samaan aikaan vauhdittamaan omia vaatimuksiaan lakoilla ja työnseisauksilla, joita järjestettiin eri puolilla maata jopa useita satoja. Koska kunnan- ja kaupunginvaltuustot koostuivat vielä tuolloin ainoastaan varakkaasta porvaristosta, pyrittiin monilla paikkakunnilla myös kunnallisen päätäntävallan uusjakoon käyttämällä painostuskeinona kunnallisia yleislakkoja. Lakkojen järjestyksenpitoa varten perustettiin väliaikaisia lakkovahdistoja ja järjestyskaarteja. Ne olivat tilapäisiä muodostelmia, jotka yleensä hajosivat samalla kun lakko päättyi. Lakkokaartit olivat pääsääntöisesti aseistamattomia, eikä niillä myöskään ollut mitään vallankumoukseen tähtääviä pitempiaikaisia suunnitelmia.
Toukokuun aikana työväenliikkeen piirissä alettiin kuitenkin organisoimaan järjestyskaarteja, jotka luonteeltaan muistuttivat elokuussa 1906 lakkautettuja punakaarteja. 12. toukokuuta Helsingin Kaisaniemessä pidettiin parinsadan entisen punakaartilaisen kokous, jossa ryhdyttiin suunnittelemaan niiden uudelleenperustamista. Uusilla kaarteilla katsottiin olevan sama tehtävä kuin vuosina 1905–1906 eli järjestyksen ylläpito, kansalaisten suojeleminen sekä työväenliikkeen sanan- ja kokoontumisvapauden turvaaminen. Porvarillisen Helsingin kaupunginvaltuuston rinnalle perustettu Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta kuitenkin vastusti hanketta. Samaan aikaan myös muualla Suomessa aktivoiduttiin, esimerkiksi Porissa sosialidemokraattinen paikallisjärjestö perusti erityisen työväen järjestyskunnan ja Tampereella 16. toukokuuta pidetyssä järjestäytyneiden työläisten kokouksessa päätettiin perustaa oma miliisimiehistö.
Vuoden 1917 järjestyskaartit > Marraskuun yleislakko

Marraskuuta 1. päivänä lehdistössä julkaistiin SDP:n puoluejohdon laatima kymmenkohtainen Me vaadimme -ohjelma, jossa esitettiin muun muassa Suomen itsenäistymisen toteuttamista Venäjän hallituksen tehtävällä sopimuksella sekä perustuslakia säätävän kansalliskokouksen koollekutsumista. Lisäksi se sisälsi työväenliikkeen vaatimia yhteiskunnallisista uudistuksia. Venäjällä 7.–8. marraskuuta tapahtuneen vallankumouksen innoittamana SAJ ja SDP perustivat venäläisen mallin mukaisen Työväen vallankumouksellisen keskusneuvoston, joka Me vaadimme -ohjelmaa vauhdittaakseen julisti yleislakon alkavaksi 14. marraskuuta.
Keskusneuvoston tarkoituksena oli, että lakon aikana valtaa käyttäisivät paikalliset lakkokomiteat, mutta useilla paikkakunnilla se siirtyikin omavaltaisesti toimineille työväen järjestyskaarteille. Ne tekivät muun muassa kotitarkastuksia, joissa varakkaiden porvarien asunnoista etsivät takavarikoitavia elintarvikkeita sekä aseita. Suojeluskunnat olivat yleensä heikosti aseistettuja, joten tarkastuksiin suotuttiin vapaaehtoisesti, mutta joillakin paikkakunnilla syntyi sisällissotaa enteileviä väkivaltaisia yhteenottoja. Helsingissä järjestyskaarti sai venäläisiltä vallankumouksellisilta matruuseilta kivääreitä, joiden turvin se vangitsi pari sataa porvaria sekä miehitti Säätytalon, ja esti näin jopa senaatin työskentelyn. Yleislakon päättyessä 20. marraskuuta punakaarteissa oli kirjoilla jo 50 000 jäsentä.
SDP:n puoluejohto tuomitsi lakon päätyttyä järjestyskaartien omavaltaiset toimet, ja marraskuun viimeisenä päivänä niiden uudeksi johtoelimeksi valittiin viisimiehinen ”ylin toimikunta”. Samalla järjestyskaartin ylipäälliköksi valittiin aikaisemmin Venäjän armeijassa luutnanttina palvellut Ali Aaltonen, kun pietarinsuomalainen Adolf Taimi kieltäytyi tehtävästä. Aaltosella oli jopa sotakokemusta Venäjän–Japanin sodasta. Tämän jälkeen puolue yritti ottaa kaartit lopullisesti uudelleen hallintaansa Tampereella 16.–18. joulukuuta pidetyssä työväenkaartien edustajainkokouksessa. Äänestyksen jälkeen hyväksyttiin uudet säännöt, joiden mukaan kaartit olivat SDP:n ja SAJ:n ehdottoman vallan alaisina. Suurimpien kaupunkien kaartit olivat kuitenkin jo radikalisoituneet niin, etteivät ne olleet enää puolueen tai keskusammattijärjestön kontrollissa.
Sisällissota > Suomen Punainen Kaarti perustetaan

Suomen itsenäistymisen jälkeen vastakkainasettelu työväestön ja porvariston välillä jatkoi kärjistymistään ja osapuolten aseistautuessa tilanne kehittyi kohti väkivaltaista yhteenottoa. Ensimmäinen punakaarti syntyi 6. tammikuuta 1918, kun Helsingin työväen järjestyskaarti uudelleenorganisoitiin Helsingin punakaartiksi, ja samalla se julistautui itsenäiseksi puolueesta riippumattomaksi järjestöksi. Kolme päivää myöhemmin tapahtui kaksi kuolonuhria vaatinut Sipoon kahakka, kun Helsingin punakaarti yritti suorittaa Sipoossa elintarvike- ja asetakavarikoita. Vastauksena Helsingin punakaartin toimille antoi porvarienemmistöinen eduskunta viikkoa myöhemmin senaatille valtuudet vahvan järjestysvallan luomiseen. Järjestyskaartien ylipäällikkö Ali Aaltonen oli samaan aikaan matkustanut Neuvosto-Venäjälle hankkiakseen työväen järjestyskaarteille aseistusta, ja onnistui lopulta saamaan noin 10 000 kivääriä ja kymmenkunta tykkiä. 16. tammikuuta senaatti myönsi rahoituksen poliisivoimien perustamiseksi, ja ilmoitti, ettei niitä ole tarkoitettu maassa vielä ollutta venäläisiä sotaväkeä vastaan. Tämä kiihdytti mielialoja entisestään, kun työväenliike tulkitsi, että poliisi oli näin ollen muodostettu sen kukistamiseksi.
Seuraavan viikon aikana eri puolilla maata nähtiin useita väkivaltaisia välikohtauksia. Merkittävin oli 19.–20. tammikuuta Viipurissa tapahtunut Pietisen tehtaan kahakka, jota osa tutkijoista pitää jopa sisällissodan todellisena alkuhetkenä. Muita yhteenottoja olivat Taavetin kahakka Luumäellä ja Ruotsilan kahakka Kiikassa. SDP:n puoluejohto vastusti pitkään aseellista vallankumousta, mutta joutui lopulta taipumaan radikaalien punakaartien painostuksen alaisena. Päätökseen vaikutti myös senaatin 25. tammikuuta antama julistus, jossa suojeluskunnista tehtiin Suomen virallinen armeija. Työväenliike piti tätä avoimena sodanjulistuksena työväenluokkaa vastaan, ja seuraavana päivänä pidetyssä kokouksessa Suomen Työväen Järjestyskaarti ja Helsingin punakaarti yhdistettiin Suomen Punaiseksi Kaartiksi. Työväenkaarteja toimi sodan aattona jo 375 kunnassa.
Sisällissota > Vallankumous käynnistyy

Punaisen kaartin perustamisen jälkeen myöhään illalla 26. tammikuuta Helsingin työväentalon torniin sytytettiin punainen lyhty merkiksi vallankumouksen alkamisesta. Seuraavana päivänä porvarilliset poliitikot pitivät vielä kokouksen Säätytalossa, mutta pakenivat paikalta punakaartin annettua heistä pidätysmääräyksen. Tämän jälkeen aloitettiin, neuvostovenäläisen punaeverstin M.Svetsnikovin johtamana, hallintorakennusten ja muiden yhteiskunnan toiminnan kannalta keskeisten rakennusten miehittäminen ja maanantaina 28. tammikuuta koko pääkaupunki oli käytännössä punakaartin hallussa. Samana päivänä muodostettiin vallankumoushallitukseksi Suomen kansanvaltuuskunta, jonka johtoon valittiin Kullervo Manner. Porvarillinen senaatti pakeni Vaasaan, jossa se pian jatkoi toimintaansa.
Työväenjärjestöjen vallankumousjulistuksen jälkeen punakaartit ottivat aluksi Helsingin lisäksi haltuunsa Viipurin, Kouvolan, Lahden ja Riihimäen suojatessaan Pietarista saapunutta asejunaa. Tampereella, Turussa, Porissa ja Kotkassa punaisten ylivoima oli niin suuri, että suojeluskuntalaiset vetäytyivät kaupungeista suosiolla, kun taas punaiset jättivät Pohjanmaan vapaaehtoisesti valkoisten haltuun. Kun nämä ottivat vielä vallan aseellisesti Lapissa, Kainuussa, Savossa ja suurimmassa osassa Karjalaa, muodostui punaisen ja valkoisen Suomen välinen raja helmikuun loppuun mennessä linjalle Pori–Tampere–Lahti–Lappeenranta–Viipuri. Sodan käynnistyessä punakaartin johdossa tehtiin myös heti henkilövaihdoksia, kun holtittomasta alkoholikäytöstään tunnettu Ali Aaltonen vaihdettiin Eero Haapalaiseen 27. tammikuuta. Hänen apulaisekseen nimitettiin pietarinsuomalainen Adolf Taimi.
Sisällissota > Punaisen kaartin yleisesikunta

Suomen Punaisen Kaartin sodankäyntiä johdettiin Helsingin Smolnassa toimineesta yleisesikunnasta, jonka alaisuudessa olivat rintamaesikunnat ja niiden alaisuudessa edelleen piiri- ja paikallisesikunnat. Ali Aaltonen oli toiminut sodan alkaessa yleisesikunnassa punakaartin ylipäällikkönä. Hän oli antanut 27. tammikuuta SDP:n puoluetoimikunnan toimenpanevan komitean määräykseen perustuneen päiväkäskyn, jossa annettiin Työväen Punaisille Kaarteille toimintaohjeet aseellisen vallankumouksen toimeenpanemiseksi. Kuten jo edellä mainittiin, Aaltonen sai kuitenkin antaa paikkansa Eero Haapalaiselle, josta tehtiin ylipäällikkö 30. tammikuuta alkaen. Aaltonen siirrettiin yleisesikunnan päälliköksi, joka oli ylipäällikön alainen. Yleisesikunnan päällikkönä Aaltonen antoi 30. tammikuuta tilanneselostuksen ja toimintasuunnitelman kansanvaltuuskunnalle. Toimintasuunnitelman johtoajatus oli puolustuskannalle asettuminen, mikä kuvastaa sotilaallisen johdon puutteellista kuvaa tosiasiallisesta tilanteesta ja vastustajan yliarvioimista. Punaisilla oli sodan alkupäivinä huomattava ylivoima vasta järjestäytymässä olleisiin valkoisiin verrattuna. Yleisesikunnan päällikkönä toimivat lyhyen ajan sisällä Aaltosen lisäksi O. Kallio ja Ernst Hausen. Hausenia seurasi 16. helmikuuta August Wesley.
Ylipäällikkö Eero Haapalainen syrjäytettiin tehtävästään huonon sotamenestyksen vuoksi 20. maaliskuuta, jolloin tilalle valittiin kolmikko Eino Rahja, Adolf Taimi ja Evert Eloranta. Esikuntapäällikkönä toimi amerikansuomalainen August Wesley ja sotilasneuvonantajana venäläinen eversti Mihail Svetšnikov, joka oli vastuussa muun muassa punaisten sotasuunnitelmien laatimisesta.
Tappioon päättyneen Tampereen taistelun jälkeen punaisten sodanjohto siirtyi Helsingistä Viipurin 9. huhtikuuta, ja samalla ylipäälliköksi tuli Kullervo Manner, joka toimi myös kansanvaltuuskunnan puheenjohtajana diktaattorin valtuuksin. Helsingin petetyiksi itsensä tunteneet punaiset yrittivät edustajiensa J. Joutsenniemen ja V. V. Lahtisen avulla saada Kansanvaltuuskunnan ja yleisesikunnan palaamaan Helsinkiin, minkä vuoksi edustajat matkustivat Viipuriin jättämään sodanjohdolle asiasta tappouhkauksen sisältäneen kirjelmän. Tuossa vaiheessa sodanjohdon suunnitelmana oli kuitenkin vetää kaikki punaisten joukot Länsi-Suomesta ja järjestää puolustus uudelleen joko Toijalan - Riihimäen - Helsingin linjalle tai Kymijoelle. Käskyt Länsi-Suomesta vetäytymisestä oli annettu jo ennen Viipuriin siirtymistä, mutta ilman toivottua tulosta. Mannerin johdolla yritettiin Länsi-Suomen punaisia voimia saada uudelleen siirtymään itää kohti ja esitettiin suunnitelma siirtymisestä Venäjälle ja siirtokuntien perustamisesta. Punaisten perhekuntien oli sen vuoksi lähdettävä liikkeelle kotieläimineen, työvälineineen ja taloustarvikkeineen. Suunnitelman toteutus kohtasi vastustusta ja oli siksi hidasta. Manner ja lukuisat muut punaisten johtohenkilöt pakenivat Neuvosto-Venäjälle 24.–25. huhtikuuta, minkä jälkeen punaisen kaartin rippeet taistelivat puolitoista viikkoa ilman sodanjohtoa, kunnes viimeisetkin antautuivat Kymenlaaksossa 5. toukokuuta.
Sisällissota > Kenttäarmeija

Paikallisten punakaartien kokoaminen sodankäyntiin kykeneväksi kenttäarmeijaksi aloitettiin vasta helmikuun puolivälissä. Suomen Punainen Kaarti organisoitiin muiden armeijoiden tapaan rykmenteiksi ja pataljooniksi, mutta käytännössä suurimmiksi toimiviksi yksiköiksi jäivät komppaniat. Niitä johdettiin työväenliikkeen järjestöperiaatteiden mukaisesti, mikä tarkoitti, että yksiköt valitsivat itse päällikkönsä ja pystyivät myös halutessaan erottamaan heidät. Tehtäviin valikoitui lähinnä työväenjärjestöjen johtohahmoja, joilla ei yleensä ollut minkäänlaista sotilastaustaa.  Punakaartissa ei ollut sotilasarvoja.
Punainen kaarti oli vapaaehtoisuuteen perustuva palkka-armeija, jonka miehistö ansaitsi noin 450 markkaa kuukaudessa. Sotaa käytiin yleensä normaalin työpäivän tavoin. Sotatoimet aloitettiin aamulla ja illan tultua joukot palasivat jälleen majapaikkoihinsa. Puutteellisten viestiyhteyksien vuoksi rintama- ja yleisesikunnat eivät aina tienneet käytössä olleiden joukkojen vahvuutta tai sijaintia, mikä johti siihen, että komppaniat päättivät usein liikkeistään omien tilannearvioidensa mukaan.
Suomen Punaisen Kaartin vahvuus oli liikekannallepanon alkaessa 27. tammikuuta 20 000–30 000 miestä, joista vain muutama tuhat oli aseistettuja. Samaan aikaan Pietarista oli kuitenkin jo saapumassa 15 000 kiväärin aselasti. Sodan loppuvaiheessa vahvuudessa oli yleisesikunnan omien laskelmien mukaan noin 75 000 miestä. Sodan aikainen kokonaismäärä nousi todennäköisesti yli 100 000 miehen, joista rintamalla oli samanaikaisesti enimmillään 30 000–40 000 miestä. Suurimpia yksittäisiä kaarteja olivat Helsingin punakaartin lisäksi Tampereen ja Viipurin punakaartit sekä Pietarin suomalainen punakaarti. Lisäksi punaisten riveissä taisteli noin 2 600 naiskaartilaista sekä 3 000–4 000 venäläistä.