stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Milorad Pavić (kirjailija)

Milorad Pavić (2007).
Milorad Pavić (15. lokakuuta 1929 Belgrad, Jugoslavia – 30. marraskuuta 2009) oli serbialainen kirjailija, kääntäjä ja kirjallisuushistorioitsija.
Pavić opiskeli Belgradin ja Zagrebin yliopistoissa, aloitti akateemisen uransa Sorbonnen yliopistossa Ranskassa ja siirtyi myöhemmin Wieniin Itävaltaan. Pavić oli naimisissa kirjailija ja kirjallisuuskriitikko Jasmina Mihajlovicin kanssa. Vuonna 1991 Pavić valittiin Serbian tiede- ja taideakatemiaan.
Tunnetuimmat teokset

Pavić aloitti runoilijana ja novellikirjailijana. Hän julkaisi myös kirjallisuushistoriallisia teoksia Serbian barokkikirjallisuudesta ja symbolistirunoilijoista. Ensimmäinen romaani, Kasaarisanakirja. Sadantuhannen sanan sanakirjaromaani ilmestyi vuonna 1984.
Romaani kertoo kasaarikansasta, etnisestä vähemmistöstä, joka on kuollut sukupuuttoon. Kasaarien valtakunnasta on säilynyt vain vuonna 1691 julkaistu Lexicon Cosri, kasaarikysymystä käsittelevä sanakirjojen sanakirja, jonka alkuperäisversio on tuhoutunut. Kuitenkin yhdestä kappaleesta, joka on kirjoitettu myrkyllisellä musteella, on säilynyt katkelmia. Kasaarisanakirja on siis tämän alkuperäisen Daubmannuksen laitoksen rekonstruktio vuodelta 1691 (tuhoutui vuonna 1692), jota on täydennetty uusimpiin aikoihin asti ja se kertoo kadonneesta kansakunnasta.
Kulttuurintutkijat yrittävät päästä selvyyteen mikä oli kasaarien kohtalo: sanakirjan punaisessa kirjassa selvitetään kristillisten lähteiden mukaan, vihreässä islamilaisten lähteiden mukaan ja keltaisessa kirjassa juutalaisten lähteiden mukaan mitä kasaareille tapahtui. Teoksesta on olemassa kaksi lähes identtistä versiota: miesten painos ja naisten painos, jotka poikkeavat toisistaan vain yhdessä kohtaa parinkymmenen rivin verran. Vasta miehen ja naisen luettua toistensa painoksen voi päästä käsitykseen kokonaisuudesta minkä jälkeen kirja onkin käynyt tarpeettomaksi.
Alkuhuomautuksissa Pavic selostaa sanakirjan käyttöohjeet, jotka päättyvät vuoden 1691 tuhoutuneen laitoksen esipuheesta säilyneihin katkelmiin:
»1. Kirjailija neuvoo lukijaa tarttumaan tähän kirjaan vain aivan pakottavasta syystä. Jos lukija koskee kirjaan, tapahtukoon se sellaisena päivänä jolloin hänen älynsä ja valppautensa ovat terävimmillään, ja lukekoon hän sitä aivan kuin häntä vaivaisi toisintokuume, tauti joka hyppää joka toisen päivän yli ja vaivaan vain naispuolisina viikonpäivinä... »
»9. Mitä teihin kirjailijoihin tulee, ottakaa aina huomioon seuraava: lukija on kuin sirkushevonen, joka täytyy totuttaa odottamaan palkkioksi sokeria jokaisen menestyksellisesti suoritetun tehtävän jälkeen. Jos sokeri jää saamatta, tehtävästä ei tule mitään. Mitä kirjojen asiantuntijoihin ja kriitikoihin tulee, he ovat kuin petettyjä aviomiehiä: he saavat aina viimeisenä kuulla uutisen...»
Toinen romaani, Predeo slikan cajem (1988), joka on käännetty englanniksi nimellä Landscape Painted with Tea, kertoo modernin tutkimusmatkan arkkitehdista nimeltään Atanas Svilar (alias Razin), joka vetäytyy luostariin Kreikan Athos-vuoristoon, jossa hänen isänsäkin oli ollut ja joka kuoli toisessa maailmansodassa.
Poslednja ljubav u Carigradu (1994), englanniksi Last Love in Constantinople, sisältää Tarot-korttipakan.
Suomennokset

Suomennos Kasaarisanakirjasta on julkaistu nimellä Kasaarisanakirja. Sadantuhannen sanan sanakirjaromaani (Hazarskii rečnik 1984, suom. Tuula Jaale-Mišić, Helsinki: Tammi).
Hanna Kirjavainen on sovittanut Kasaarisanakirjasta näyttämöversion, joka on esitetty nimellä Adam Ruhanin ruumis vuonna 1998. Näytelmässä kolme kulttuurintutkijaa kohtaa kongressissa Istanbulissa vuonna 1982. He ryhtyvät ratkomaan kadonneen kasaarikansan arvoitusta, mutta joutuvat toteamaan tehtävän vaikeuden.
Suomennettu romaani

Pavic, Milorad: Kasaarisanakirja: Sadantuhannen sanan sanakirjaromaani.  ((Hazarski rečnik, 1984.) Suomentanut Tuula Jaale-Mišic)  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-6985-0
Aiheesta muualla

http://www.khazars.com/en/ (Arkistoitu – Internet Archive)
http://authorscalendar.info/pavic.htm
http://authologies.free.fr/pavic.htm
http://www.electronicbookreview.com/thread/internetnation/lexicographic (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea 2  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Huilumies

| Huilumies |
| --- | --- |
 Vesa-Matti Loiri vuoden 1980 Eurovision laulukilpailussa.
Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Vesa-Matti Loiri
Säveltäjä(t):  Aarno Raninen
Sanoittaja(t):  Vexi Salmi
Euroviisutiedot
Vuosi:  1980
Maa:  Suomi
Kieli:  suomi
Sijoitus:  19.
Pisteet:  6
Muuta:  Kapellimestarina Ossi Runne
”Huilumies” on Vesa-Matti Loirin esittämä musiikkikappale, joka edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa 1980. Kappale on Aarno Ranisen säveltämä ja Vexi Salmen sanoittama. Loirin taustakuorossa lauloivat sekä Suomen karsinnoissa että kansainvälisessä loppukilpailussa Arto Alaspää, Kalle Fält, Maarit Hurmerinta, Martti Metsäketo ja Irina Milan. Alkukarsinnassa Hurmerinnan tilalla lauloi Marjo-Riitta Kervinen.
Vuoden 1980 Suomen karsinnat järjestettiin kutsukilpailuna, ja alkukarsinnassa kuultiin 11 kutsutun säveltäjän kappaleet. Alkukarsinnasta pääsi loppukarsintaan kuusi kappaletta, jotka musiikin ammattilaisista koottu raati päätti. Suurin osa jatkoon päässeistä sävelmistä edusti Ylen mainostamaa kokeilevaa linjaa, ja kevyemmät ja iskelmällisemmät kappaleet putosivat jatkosta. Loppukarsinnassa viisi alueraatia, jotka koostuivat kevyen musiikin asiantuntijoista ja harrastajista, äänestivät finaaliin lähetettävästä kappaleesta. Kaikki viisi raatia asettivat ”Huilumiehen” ensimmäiselle sijalle.
Useimpien mielestä oikea kappale voitti. Loiri itse oli ihastunut kappaleeseen ensikuulemalta. Hänen mielestään kappaleessa oli kaikki tarvittava: hyvä sävellys, rytmi ja sanat.
”Huilumies” sijoittui Alankomaiden Haagissa järjestetyssä loppukilpailussa viimeiselle sijalle ja keräsi yhteensä kuusi pistettä; Norjalta viisi ja Ranskalta yhden. Helsingin Sanomien tv-kriitikko Jukka Kajava kehotti kilpailun jälkeisenä maanantaina tuntemaan ylpeyttä Suomen edustuskappaleen erilaisuudesta laskelmoiden tuotettujen, moneen kertaan kuultujen esitysten rinnalla.
Aiheesta muualla

Huilumies Yle Areenassa
Suomen euroviisuedustuskappaleet
| --- | --- |
1960–luku:   Valoa ikkunassa  Tipi-tii  Muistojeni laulu  Laiskotellen  Aurinko laskee länteen  Playboy  Varjoon – suojaan  Kun kello käy  Kuin silloin ennen 
1970–luku:   1970  Tie uuteen päivään  Muistathan  Tom tom tom  Älä mene pois  Viulu-ukko  Pump pump  Lapponia  Anna rakkaudelle tilaisuus  Katson sineen taivaan 
1980–luku:   Huilumies  Reggae OK  Nuku pommiin  Fantasiaa  Hengaillaan  Eläköön elämä  Päivä kahden ihmisen  Sata salamaa  Nauravat silmät muistetaan  La dolce vita 
1990–luku:   Fri?  Hullu yö  Yamma Yamma  Tule luo  Bye Bye Baby  1995  Niin kaunis on taivas  1997  Aava  1999 
2000–luku:   A Little Bit  2001  Addicted to You  2003  Takes 2 to Tango  Why?  Hard Rock Hallelujah  Leave Me Alone  Missä miehet ratsastaa  Lose Control 
2010–luku:   Työlki ellää  Da Da Dam  När jag blundar  Marry Me  Something Better  Aina mun pitää  Sing It Away  Blackbird  Monsters  Look Away 
2020–luku:   Looking Back  Dark Side  Jezebel  Cha cha cha  No Rules 
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
Michael Žantovský

Michael Žantovský
Michael Žantovský (s. 3. tammikuuta 1949) on tšekkiläinen diplomaatti, kirjailija, kääntäjä ja psykologi.
Hän opiskeli psykologiaa Kaarlen yliopistossa Prahassa sekä McGill-yliopistossa Montrealissa valmistuen vuonna 1973.  Vuodesta 1980 lähtien hän toimi kirjailijana ja kääntäjänä, kääntäen yli viisikymmentä teosta tšekiksi. Vuonna 1988 Žantovský siirtyi Reutersin kirjeenvaihtajaksi Prahaan. Vuonna 1989 hän oli perustamassa kommunismin aikana kiellettynä ollutta PEN-järjestöä, sekä Kansalaisfoorumia, jonka tarkoitus oli kaataa kommunistihallinto samettivallankumouksen jälkeen. Vuosina 1990-1992 hän toimi presidentti Václav Havelin lehdistöpäällikkönä. Žantovský valittiin useaan kertaan kansanedustajaksi, ja hän on ollut suurlähettiläänä Yhdysvalloissa (1992-1997), Israelissa (2003-2009) sekä Isossa-Britanniassa (2009-).
Suomennetut teokset

Václav Havelin elämä.  ((Havel. A Life, 2014.) Suomentanut Markku Päkkilä)  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-39711-4
Heinrich Glarean

Heinrich Glarean
Heinrich Glarean (kesäkuu 1488 Mollis, Glarusin kantoni – 28. maaliskuuta 1563 Freiburg) oli sveitsiläinen musiikki­teoreetikko, runoilija ja humanisti.
Opiskeltuaan nuorena perusteellisesti musiikkia hän kirjoittautui Kölnin yliopistoon, jossa hän opiskeli teologiaa, filosofiaa ja matematiikkaa sekä myös musiikkia. Siellä hän kirjoitti kuuluisan runon keisari Maksimilian I:n kunniaksi. Vähän myöhemmin hän tapasi Baselissa toisen humanistin, Erasmus Rotter­damilaisen, josta tuli hänen eli­nikäinen ystävänsä.
Ensimmäisen musiikkia koskevan teoksensa Isagoge in musicen hän julkaisi vuonna 1516. Siinä hän käsitteli musiikin perustekijöitä, ja todennäköisesti teos oli tarkoitettu opetusta varten. Hänen kuuluisin teoksensa, joka samalla oli yksi kaikkein huomattavimmista musiikin teoriasta renessanssiaikana kirjoitetuista teoksista, oli kuitenkin Dodecachordon, jonka hän julkaisi Baselissa vuonna 1547. Tämä laaja teos käsittelee musiikin teorian lisäksi myös filosofiaa ja elämäkertoja, ja se sisältää myös 120 kokonaista edellisen sukupolven säveltämää musiikki­teosta, muun muassa Josquin des Prez'n, Johannes Ockeghemin, Jacob Obrechtin ja Heinrich Isaacin teoksista.  Kolmiosaisen teoksen alussa käsitellään Boethiusta, joka 500-luvulla oli kirjoittanut laajasti musiikista. Teoksessa johdetaan musikaalisten moodien käyttö laulusta, erityisesti gregoriaanisesta laulusta ja yksi­äänisyydestä. Teoksen lopussa käsitellään laajasti moodien käyttöä moniäänisessä eli polyfonisessa musiikissa.
Teoksen Dodecachordon nimi tarkoittaa sanan­mukaisesti 12-kielistä soitinta. Teoksen tärkein merkitys on Glareanin ehdotuksessa, että moodeja eli kirkko­sävel­lajeja oli itse asiassa kaksi­toista, ei kahdeksan niin kuin kauan oli oletettu ja kuten vielä Glareanin aikalaisen Pietro Aronin teoksissa sanottiin. Glareanin lisäämät neljä uutta moodia olivat autenttinen ja plagaalinen aiolinen (9. ja 10. moodi) sekä autenttinen ja plagaalinen jooninen moodi (11. ja 12. moodi). Nämä uudet moodit vastasivat mollia ja duuria ja luonnollista mollia, jotka ennen pitkää lähes täysin syrjäyttivät vanhat kirkko­sävel­lajit. Jo Glarean väitti, että jooninen sävellaji oli yksi hänen aikansa säveltäjien eniten käyttämistä.
Teoksella oli suunnaton vaikutus. Monet myöhemmät teoreetikot kuten Zarlino hyväksyivät 12 moodia. Nykyisin eroa moodien plagaalisen ja autenttisen muodon välillä ei tosin enää pidetä merkityksellisenä, mikä on vähentänyt moodien lukumäärän kuuteen, mutta muutoin Glareanin selvitystä musikaalisista moodeista pidetään vielä nykyäänkin pätevänä.
Glarean saavutti merkittäviä ansioita myös runouden ja maantieteen aloilla.
Aiheesta muualla

Fortuna del De expetendis rebus dm.unipi.it. Arkistoitu 23.6.2009. Viitattu 9.9.2015. (italiaksi)
Dodecachoron (Glareanus, Henricus), teoksen verkkoversio imslp.org.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Heinrich Glarean
Käännös suomeksi
Aleksandra Hvostova

Aleksandra Hvostova. 1790-luvun kaiverrus.
Aleksandra Petrovna Hvostova (ven. Александра Петровна Хвостова, os. Heraskova, Хераскова; 15. heinäkuuta 1767 tai 1762 – 19. huhtikuuta 1852 Kiova) oli venäläinen kirjailija.
Aleksandra Hvostova syntyi aatelisperheeseen ilmeisesti Moskovassa. Hän oli Mihail Heraskovin veljentytär. Hvostova sai hyvän kotikoulutuksen ja meni naimisiin Dmitri Hvostovin kanssa, joka palveli majurina Venäjän armeijassa. Pari lienee eronnut molemminpuolisen uskottomuuden takia ennen vuotta 1794. Hvostova säilytti kuitenkin läheiset välit puolisonsa isään.
Hvostova tuli tunnetuksi proosaetydeista Kamin (”Takka”) ja Rutšejek (”Puro”), jotka edustivat ajalle tyypillistä sentimentalismia. Ne levisivät ensin käsikirjoituksina ja ilmestyivät erillisenä julkaisuna vuonna 1796 nimellä Otryvki (”Otteita”). Kamin kuvaa Hvostovan mielikuvitusmatkaa ossiniaaniseen Skotlantiin, Suomeen ja Kiovaan. Se lienee venäläisen kirjallisuuden ensimmäinen Suomi-kuvaus, tosin ei ole tiedossa, että kirjailija olisi itse käynyt Suomessa. Hvostovan ja Konstantin Batjuškovin karun ja köyhän Suomi-kuvan välillä on yhtäläisyyksiä, jotka viittaavat ranskalaiselta Lacépèdeltä saatuun esikuvaan.
Hvostovan kirja oli suosittu, ja Kamin käännettiin useita kertoja vieraille kielille. 1800-luvun vaihteessa Hvostova asui Pietarissa toimien aatelissalongin emäntänä. Myöhemmin hän vetäytyi seuraelämästä ja uppoutui mystiikkaan. 1810-luvun jälkipuoliskolla hän tutustui Aleksandr Labziniin, joka julkaisi useita hänen uskonnollisia teoksiaan. Vuonna 1823 Hvostova asettui Kiovaan, jossa hän kirjoitti muistelmiaan.
Aleksandr Muhanov

Aleksandr Aleksejevitš Muhanov (ven. Алекса́ндр Алексе́евич Муха́нов, 14. lokakuuta 1800 Moskova – 1. syyskuuta 1834) oli venäläinen eversti ja kirjailija, joka muistetaan Aurora Karamzinin ensimmäisenä sulhasena.
Aleksandr Muhanov syntyi aatelisperheeseen. Hänen nuorempi veljensä oli valtiomies Nikolai Muhanov. He aloittivat asepalveluksen yhdessä vuonna 1819. Vuosina 1823–1825 Aleksandr Muhanov toimi kenraalikuvernööri Arseni Zakrevskin adjutanttina Suomessa, jossa hän tutustui Jevgeni Baratynskiin ja Nikolai Putjataan. Myöhemmin Muhanov toimi Venäjän toisen armeijan komentajan Peter Wittgensteinin adjutanttina, osallistui Venäjän–Turkin sotaan vuosina 1828–1829 ja työskenteli Venäjän ulkoministeriössä.
Muhanov osallistui aikansa kirjallisuuselämään ja kuului Aleksei Homjakovin lähipiiriin. Vuonna 1825 Muhanov julkaisi artikkelin, jossa hän arvosteli Germaine de Staëlin muistelmateoksessan Dix années d’exil esittämiä räikeitä väitteitä Suomesta. Muhanovin epäkunnioittava hyökkäys vainajaa kohtaan sai kiukkuisen vastauksen hänen tuttavaltaan Aleksandr Puškinilta. Myöhemmin Muhanov julkaisi muun muassa kuvauksen matkalta Ukrainaan, mutta monet hänen kirjoituksistaan jäivät arkistoon.
Muhanov tutustui Aurora Stjernvalliin vuosina 1824–1825. Heidän oli määrä mennä naimisiin, mutta Muhanov kuoli yllättäen vähän ennen hääpäivää.
Jevgeni Ljatski

Jevgeni Ljatski
Jevgeni Aleksandrovitš Ljatski (ven. Евге́ний Алекса́ндрович Ля́цкий, 15. maaliskuuta 1868 Minsk – 7. heinäkuuta 1942 Praha) oli venäläinen kansatieteilijä, kirjallisuudentutkija ja kirjailija.
Jevgeni Ljatski syntyi aatelisperheeseen. Hän harrasti kansatiedettä ja perinteentutkimusta, valmistui Moskovan yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta ja työskenteli sen jälkeen opettajana. 1890-luvun lopulla Ljatski muutti Pietariin, jossa hän työskenteli Antropologian ja etnografian instituutissa, Venäläisessä museossa ja valtionkansliassa. Kirjallisuuden tutkijana hän keskittyi Nikolai Tšernyševskin ja Ivan Gontšarovin tuotantoon. Tieteellisen työnsä ohella Ljatski toimi kirjallisuuskriitikkona. Vuosina 1912–1913 hän toimitti Sovremennik-lehteä.
Vuonna 1917 Ljatski siirtyi Suomeen, jossa hän toimitti bolševismin vastaista Severnaja žizn -lehteä. Vuonna 1920 hän muutti Tukholmaan ja sittemmin Prahaan. Ljatski työskenteli emigranttilehtien toimittajana, johti kirjakustantamoja, osallistui yhdistystoimintaan ja julkaisi venäläisten emigranttien elämästä kertovan romaanin Tundra (1925–1926). Hän toimi myös venäläisen kirjallisuuden popularisoijana.
Pavel Gagarin

Pavel Gagarin.
Pavel Gavrilovitš Gagarin (ven. Па́вел Гаври́лович Гага́рин, 19. tammikuuta 1777 – 14. tammikuuta 1850 Pietari) oli venäläinen sotilas ja kirjailija.
Pavel Gagarin syntyi ruhtinas Gavriil Gagarinin perheeseen. Hän palveli armeijassa kolmivuotiaasta lähtien ja sai vuonna 1793 nimityksen Nikolai Repninin päämajan adjutantiksi. Gagarin osallistui vuonna 1799 Aleksandr Suvorovin Italian-sotaretkeen ja meni seuraavana vuonna naimisiin Paavali I:n suosikin Anna Lopuhinan kanssa.
Aleksanteri I:n astuttua valtaan Gagarin oli lähettiläänä Sardinian hovissa. Hän kuului keisarin seurueeseen Erfurtin kongressissa sekä Suomessa vuonna 1809. Gagarin erosi palveluksesta kenraalimajurina vuonna 1814. Hän osallistui vapaamuurarien toimintaan ja vietti hiljaista elämää Pietarissa kirjojen, kulkukoirien ja vapaasti lentävien lintujen ympäröimänä. Vuonna 1831 hän meni naimisiin tanssijatar Marija Spiridonovan kanssa.
Gagarin kirjoitti runoja, joita hän julkaisi aikakauslehdissä sekä kokoelmana Erotitšeskije stihi vuonna 1811. Hän kertoo matkastaan Suomeen kirjassa ”Kolmetoista päivää, eli Suomi”, joka ilmestyi ranskaksi Pietarissa (Les treize journées, ou la Finlande) ja venäjäksi Moskovassa (Trinadtsat dnei, ili Finljandija) vuonna 1809. Päiväkirjan muotoon laadittu teos on ensimmäinen Venäjällä julkaistu Suomea käsittelevä kirja. Se käsittää kuvauksen Aleksanterin virallisesta vierailusta, tietoja Suomen maantieteestä sekä henkilökohtaisia havaintoja ja mietteitä. Tyyliltään kyseessä on 1800-luvun vaihteessa muodissa ollut ”sentimentaalinen matka”.
Aiheesta muualla

Les treize journées, ou la Finlande digitoituna kansalliskirjastossa
Trinadtsat dnei, ili Finljandija digitoituna Venäjän maantieteellisen seuran kirjastossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Friedrich Engels

| Friedrich Engels |
| --- | --- |
 Engels vuonna 1879.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. marraskuuta 1820 Barmen, Preussin kuningaskunta, Saksan liitto
Kuollut: 5. elokuuta 1895 (74 vuotta) Lontoo, Englanti, Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  filosofi, kirjailija
Koulutus ja ura
Koulukunta:  länsimainen filosofia
Tunnetut työt:  Kommunistinen manifesti (1848)
 Nimikirjoitus
Friedrich Engels (28. marraskuuta 1820 Barmen, Preussi, Saksa – 5. elokuuta 1895 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) oli sosialistinen filosofi ja toimi yhteistyössä Karl Marxin kanssa kommunistisen teorian luomisessa. Yhdessä he julkaisivat Kommunistisen manifestin (1848). Engels toimitti kaksi osaa Pääomaa Marxin kuoleman jälkeen.
Elämä

Engels oli menestyvän saksalaisen tekstiiliyrittäjän vanhin poika. Hänen isänsä lähetti nuoren Engelsin Englantiin auttamaan Manchesterissä sijaitsevan puuvillatehtaansa hoitamisessa. Järkyttyneenä työntekijöiden kammottavista työoloista hän aloitti raportin Työväenluokan asema Englannissa kirjoittamisen. Raportti julkaistiin vuonna 1844. Samana vuonna Engels aloitti avustajana Deutsche-Französische Jahrbücher -lehdessä, jota Pariisissa toimitti ja kustansi Karl Marx. Heidän ensitapaamisellaan kävi ilmi, että heidän näkemyksensä kapitalismista olivat yhtenevät, joten he päättivät tehdä läheisempää yhteistyötä. Kun Marx karkotettiin Ranskasta tammikuussa 1845, he päättivät siirtyä Belgiaan, jossa oli suurempi mielipiteenvapaus kuin muissa Euroopan maissa.
Heinäkuussa 1845 Engels vei Marxin Englantiin, jossa he tapasivat monia chartistijohtajia, kuten George Harneyn. He palasivat Brysseliin tammikuussa 1846, jossa he perustivat kommunistisen yhteydenpito-organisaation. Heidän tavoitteenaan oli yhdistää Euroopan eri osissa asuvat sosialistijohtajat. Marxin innoittamana sosialistijohtajat pitivätkin konferenssin Lontoossa, missä muodostettiin uusi organisaatio, ’Kommunistiliiga’. Engels osallistui konferenssiin delegaattina ja vaikutti suuresti päätettyihin toimintastrategioihin.
Vuonna 1847 Engels ja Marx aloittivat yhteisen pamfletin kirjoittamisen. Se perustui Engelsin aikaisemmalle teokselle Kommunismin periaatteet. 12 000-sanainen pamfletti valmistui kuudessa viikossa ja sen tavoitteena oli muotoilla kommunistinen aate tarpeeksi yksinkertaisesti, että suuri yleisö ymmärtäisi sen. Sen nimeksi tuli Kommunistinen manifesti ja se julkaistiin helmikuussa 1848. Maaliskuussa Marx ja Engels karkotettiin Belgiasta. He muuttivat Kölniin, jossa he julkaisivat radikaalia lehteä, Neue Rheinische Zeitungia.
Vuonna 1849 heidät karkotettiin Saksasta, eikä jäljellä ollut enää kuin Lontoo. Preussin viranomaiset yrittivät painostaa Englannin viranomaisia karkottamaan miehet Britteinsaarilta todennäköisimmin Yhdysvaltoihin, mutta tuloksetta. Engels jatkoi Englannissa puuvillateollisuuden harjoittamista, eläen varsin rikkaasti, mutta nipistäen aina silloin tällöin avustuksia Marxille, joka eli perheineen yli varojensa, kovassa köyhyydessä.
Ateismi

Materialistisen maailmankatsomuksen omaksumisen seurauksena Friedrich Engels kielsi 1840-luvulla yliluonnollisen jumaluuden olemassaolon, vaikka hän oli saanut protestanttisen kasvatuksen. Engels luki David Friedrich Straussin teosta Das Leben Jesu ja kuunteli Ferdinand Benaryn luentoja Berliinin yliopistossa. Hän tutki erityisesti alkukristillisyyden historiaa ja laati aiheesta muutamia artikkeleita (Bruno Bauer ja alkukristillisyys 1882, Ilmestyskirja 1883 ja Alkukristillisyyden historiasta 1894). Engels vertaa artikkeleissaan toisiinsa sekä työväenliikkeen alkuvaiheita että varhaiskristillisyyttä, mutta ei pitänyt kristillisyyttä sellaisenaan vallankumouksellisena ajatteluna.
Dialektinen materialismi

Friedrich Engels muotoili dialektisen materialismin spekulatiiviset opit. Enimmäkseen poleemisessa teoksessaan Herrn Eugen Dühring’s Umwältzung der Wissenschaften, joka julkaistiin vuonna 1878, Engels käsittelee inhimillisen tietämyksen kaikkia puolia. Dialektisen materialismin keskeiset opinkappaleet, eli oppi ristiriidasta, oppi kvantiteetin muuttumisesta kvaliteetiksi ja oppi negaation negaatiosta kehitystapahtuman selittäjänä, on siinä esitetty enemmän esimerkinomaisten ja kuvaavien yksityistapausten kuin abstraktien määritelmien avulla. Aiheen teoksen kirjoittamiseen oli antanut Berliinin yliopiston filosofian ja kansantaloustieteen dosentti Eugen Dühring, joka oli liittynyt sosiaalidemokraattiseen puolueeseen ja ryhtynyt tulkitsemaan sosialismia oman näkemyksensä mukaisesti. Teoksesta käytetään usein vain nimitystä Anti-Dühring.
Viimeiset vuodet

Marxin kuoleman vuonna 1883 jälkeen Engels omisti loppuelämänsä Marxin teosten toimittamiselle ja kääntämiselle. Vuonna 1884 julkaistiin Engelsin  tutkielma, joka käsitteli perheen ja valtion alkuperää. Se perustui Marxin kirjoittamaan tiivistelmään amerikkalaisen tutkijan Lewis Henry Morganin kirjasta Ancient Society. Engels ennusti tutkielmassaan valtion korvautuvan ennen pitkää luokattomalla yhteiskunnalla. Hän kuoli Lontoossa vuonna 1895.