stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Finland Ice Marathon
Tuloksia

| Kausi | Päivämäärä | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Miehet> Matka | Miehet> Aika | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Naiset> Matka | Naiset> Aika    |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | 18.2.2006 | Tristan Loy | Arjen Becker | René Ruitenberg | 120 km | 3.16.46 | Tarja Nuutinen | Anita Hyttinen | Heidrun Bohler | 100 km  | 4.10,46 |
| 2007 | 17.2.2007 | Hotze Zandstra | Antero Kotijärvi | Youri Takken | 200 km | 6.54.24 | Nina Koponen | Anita Hyttinen | Heidrun Bohler | 100 km | 4.36.07 |
| 2008 | 23.2.2008 | Casper Helling | Martijn van Es | Tristan Loy | 200 km | 6.06.08 | Daniëlle Bekkering | Anita Hyttinen | Terhi Kokko | 100 km | 3.23.20 |
| 2009 | 21.2.2009 | Youri Takken | Hotze Zandstra  | Antero Kotijärvi | 200 km | 7.17.13 | Anita Hyttinen | Heidrun Bohler | Merja Lumme | 100 km | 4.10.02 |
| 2010 | 20.2.2010 | Kurt Wubben | Klaas de Weerd | Jan Maarten Heideman | 100 km | 2.57.05 | Hilkka Tervo | Tuula Keronen | Pirjo Pajarinen | 100 km | 4.57,15 |
| 2011 | 19.2.2011 | Hotze Zandstra | Antero Kotijärvi | Jan Aalbers | 140 km | 4.53.44 | Maria Miettinen | Kirsti Laurila | Tuula Keronen | 80 km | 3.17.48 |
| 2012 | 25.2.2012 | Youri Takken | Jarkko Koponen | Hotze Zandstra | 200 km | 7.26.05 | Anita Hyttinen | Maria Miettinen | Susanna Ylinen | 90 km | 3.34.14 |
| 2013 | 23.2.2013 | Hotze Zandstra | Antero Kotijärvi | Youri Takken | 200 km | 7.42.31 | Susanna Ylinen | Eve Lahti | Sanna Karjalainen | 100 km | 3.51.53 |
| 2014 | 22.2.2014 | Youri Takken | Jarkko Koponen | Jan Aalbers | 200 km | 7.36.50 | Susanna Ylinen | Kirsi Korpijärvi | Sanna Karjalainen | 100 km | 3.51,40 |
| 2015 | 21.2.2015 | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| 2016 | 27.2.2016 | Jan Aalbers | Ossi Sippu | Youri Takken | 100 km | 3.22.26 | Kirsi Korpijärvi | Riina Airaksinen | Kirsti Siikamäki | 60 km | 2.21.06 |
| 2017 | 25.2.2017 | Jarkko Koponen | Jan Aalbers | Youri Takken | 200 km | 7.24.50 | Kirsi Korpijärvi | Eve Lahti | Alisa Vainio | 100 km | 3.45:51 |
| 2018 | 24.2.2018 | Jarkko Koponen | Ossi Sippu | Henk Hendrix | 200km | 7.34.05 | Susanna Ylinen | Kirsi Korpijärvi | Kirsti Siikamäki | 100 km | 3.52.30 |
| 2019 | 23.2.2019 | Jan Aalbers | Antero Kotijärvi | Jouni Nurminen | 160 km | 6.46.30 | Susanna Ylinen | Kirsi Korpijärvi | Kirsti Siikamäki | 104 km | 4.16.29 |
| 2020 | 22.2.2019 | Jan Aalbers | Jarkko Koponen | Hotze Zandstra | 181 km | 6.45.03 | Susanna Ylinen | Kirsi Korpijärvi | Kirsti Siikamäki | 90 km | 2.57.50 |
Finland Ice Marathon 2006, koululaispäivä.
Fred Rogers

| Fred Rogers |
| --- | --- |
 Fred Rogers 1960-luvun lopulla
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1928 Latrobe, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 27. helmikuuta 2003 (74 vuotta) Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  amerikkalainen
Ammatti:  lastenohjelman juontaja, säveltäjä
Puoliso:  Sara Joanne Byr
Lapset:  James, John
Muut tiedot
Lempinimet:  Mr. Rogers, Mister Rogers (suom. Herra Rogers)
 Nimikirjoitus
Fred McFeely Rogers (20. maaliskuuta 1928 – 27. helmikuuta 2003) oli yhdysvaltalainen juontaja ja säveltäjä. Hänet tunnetaan parhaiten juontamastaan lasten televisio-ohjelmasta Mister Rogers' Neighborhood (esitettiin televisioverkko PBS:llä vuosina 1968–2000). Ohjelmassa Rogers opetti lapsia ja painotti sitä, että jokainen on hyvä juuri sellaisena kuin on. Kyseessä on myös PBS:n pisimpään säännöllisesti esitetty ohjelma. Rogersista on sanottu, että hän antoi yhdysvaltalaisille lapsille ”lempeän moraalisen esimerkin” yli 30 vuoden ajan.
Rogersille on myönnetty useita tunnustuksia, kuten Presidential Medal of Freedom (yhdysvaltain korkein siviilikunniamerkki) ja neljä Emmy-palkintoa. Vuonna 1998 hän sai tähden Hollywood Walk of Famelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fred Rogers Wikimedia Commonsissa
Fred M. Rogers Center
Fred Rogers Company
Jeanne Tripplehorn

| Jeanne Tripplehorn |
| --- | --- |
 Jeanne Tripplehorn vuonna 2022.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jeanne Marie Tripplehorn
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1963 (ikä 61) Tulsa, Oklahoma, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Leland Orser (2000– )
Näyttelijä
Aktiivisena:  1991–
Merkittävät roolit:   Tri. Beth Garner  (Basic Instinct)  Abby McDeere  (Firma)  Helen  (Waterworld)  Barbara Henrickson  (Big Love) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jeanne Marie Tripplehorn (s. 10. kesäkuuta 1963 Tulsa, Oklahoma, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Nuoruus

Jeanne Tripplehorn syntyi Tulsassa Oklahomassa Suzanne ja Tom ”Tommy” Tripplehornin perheeseen. Hänen isänsä Tommy oli Gary Lewis & the Playboys -yhtyeen kitaristi. Lukioaikoinaan Jeanne alkoi toimia paikallisella radiokanavalla DJ:nä, ja esiintyi sittemmin paikallistelevisiossa musiikkiohjelman juontajana. Hän opiskeli Tulsan yliopistossa ja Juilliardissa näyttelijäntyön linjalla.
Ura

Jeanne Tripplehorn sai ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 1991 elokuvasta The Perfect Tribute. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan elokuvissa Basic Instinct (1992), Firma (1993) ja Waterworld (1995). Tripplehorn on näytellyt Barbara Henricksonia HBO:n draamasarjassa Big Love vuodesta 2006. Vuonna 2009 hän oli Primetime Emmy -ehdokkaana roolistaan televisioelokuvassa Grey Gardens.
Tripplehorn esiintyi Broadwaylla Anton Tšehovin näytelmässä Kolme sisarta vuonna 1997. Hänellä on ollut muitakin teatterirooleja.
Yksityiselämä

Tripplehorn oli kihloissa näyttelijä Ben Stillerin kanssa 1990-luvun alkupuolella.
 Hän meni naimisiin näyttelijä Leland Orserin kanssa vuonna 2000. Tripplehornilla ja Orserilla on vuonna 2002 syntynyt poika.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuvan nimi Suomessa | Alkuperäinen nimi | Rooli | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1991 | The Perfect Tribute | The Perfect Tribute | Julia | tv-elokuva |
| 1992 | Basic Instinct – vaiston varassa | Basic Instinct | tri. Beth Garner |  |
| 1993 | Ilta on meidän | The Night We Never Met | Pastel |  |
| 1993 | Firma | The Firm | Abby McDeere |  |
| 1994 | Reality Bites | Reality Bites | Cheryl Goode |  |
| 1995 | Waterworld | Waterworld | Helen |  |
| 1997 | Old Man | Old Man | Addie Rebecca Brice | tv-elokuva |
| 1997 | 'Til There Was You | 'Til There Was You | Gwen Moss |  |
| 1997 | Office Killer | Office Killer | Norah Reed |  |
| 1998 | Suljettu piiri | Monument Ave.   (tunnettu myös nimellä Snitch) | Annie |  |
| 1998 | Sliding Doors | Sliding Doors | Lydia |  |
| 1998 | Sairasta sakkia | Very Bad Things | Lois Berkow |  |
| 1999 | Sinisilmä-Mickey | Mickey Blue Eyes | Gina Vitale |  |
| 2000 | Steal This Movie | Steal This Movie | Johanna Lawrenson |  |
| 2000 | Timecode | Timecode | Lauren Hathaway |  |
| 2000 | Paranoid | Paranoid | Rachel |  |
| 2000 | Mahdottomia suhteita | Relative Values | Miranda Frayle / Freda Birch |  |
| 2002 | My Brother's Keeper | My Brother's Keeper | Lucinda Pond tv-elokuva |  |
| 2000 | Haaksirikkoutuneet | Swept Away | Marina |  |
| 2003 | Word of Honor | majuri Karen Harper | tv-elokuva |  |
| 2005 | Amatöörit | The Amateurs | Thelma |  |
| 2007 | The Trap | The Trap | Maggie | lyhytelokuva |
| 2008 | Fragments | Fragments   (tunnettu myös nimellä Winged Creatures) | Doris Hagan |  |
| 2009 | Grey Gardens | Grey Gardens | Jacqueline Kennedy Onassis | tv-elokuva |
| 2010 | Crazy on the Outside | Crazy on the Outside | Angela Papadopolous |  |
| 2010 | Morning | Morning | Alice |  |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Televiosarja | Rooli | Muuta |
| --- | --- | --- | --- |
| 1992 | The Ben Stiller Show | Wilsonin nainen / Goo | 3 jaksoa |
| 1996 | Mr. Show with Bob and David | laulaja | 1 jakso |
| 2003 | Frasier | Chelsea | 1 jakso |
| 2006– | Big Love | Barbara Henrickson | vakituinen rooli |
Aiheesta muualla

Jeanne Tripplehorn Elonetissä.
Jeanne Tripplehorn Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jeanne Tripplehorn Internet Broadway Databasessa
Jeanne Tripplehorn Internet Off-Broadway Databasessa (Arkistoitu – Internet Archive)
HBO – Big Love – Jeanne Tripplehorn (Arkistoitu – Internet Archive)
Jeanne Tripplehorn TV.com-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Frank Boucher

Frank Boucher
Francois X. Boucher (7. lokakuuta 1901 – 12. joulukuuta 1977) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka edusti Ottawa Senatorsia ja New York Rangersia National Hockey Leaguessa sekä Vancouver Maroons -seuraa Pacific Coast Hockey Association -sarjassa.
Boucher pelasi keskushyökkääjänä ketjussa, jossa laidoilla pelasivat veljekset Bill ja Bun Cook. He johdattivat Rangersin kolmesti Stanley Cupin lopputteluihin, joista kaksi kertaa newyorkilaisjoukkue selvisi voittajana.
Saavutuksia

Stanley Cup 1928 ja 1933
Lady Byng Trophy 1928, 1929, 1930, 1931, 1933, 1934 ja 1935 urheilullisuudesta ja herrasmiesasenteesta
Hockey Hall of Fameen 1958
pelipaita numero 7 roikkuu Madison Square Gardenin katossa, vaikka sama numero on jäädytetty myöhemmän Rangers-tähti Rod Gilbertin kunniaksi
1998 sijalla 61 The Hockey News -lehden NHL-pelaajien listauksessa
Francesco Azopardi

Azopardin muistolaatta Rabatissa.
Francesco Azopardi (5. toukokuuta 1748 Notabile – 6. helmikuuta 1809 Rabat, Malta) oli maltalainen säveltäjä, urkuri, musiikinopettaja ja musiikkiteoreetikko.
Azopardi syntyi Notabilessa, Maltalla ja asui vuosina 1763–1774 Napolissa. Myöhemmin hän työskenteli Mdinassa, Maltan entisessä pääkaupungissa, ja vuodesta 1789 lähtien Vallettassa. Hän sävelsi muun muassa kirkkomusiikkia ja Sinfonia con Oboe Obbligaton (1799). Azopardi kirjoitti myös musiikin teoriaa käsitteleviä teoksia.
Fred Roberts

| Fred Roberts> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Frederick (Fred) Clark Roberts
Syntynyt: 14. elokuuta 1960 (ikä 64) Provo, Utah, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pelipaikka:  Iso laitahyökkääjä/Sentteri
Pituus:  208 cm
Paino:  103 kg
NBA-varaus:  27. varaus, 1982 Milwaukee Bucks
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1978–1982:   Brigham Youngin yliopisto
Seurajoukkueet
1982–1983 1983–1984 1984–1986 1986–1988 1988–1993 1993–1994 1995 1995–1996 1996–1997:   Fortitudo Bologna  San Antonio Spurs  Utah Jazz  Boston Celtics  Milwaukee Bucks  FC Barcelona  Cleveland Cavaliers  Los Angeles Lakers  Dallas Mavericks
Aiheesta muualla
FIBA
Frederick (Fred) Clark Roberts (s. 14. elokuuta 1960 Provo) on yhdysvaltalainen entinen koripalloilija.
Ura

Roberts pelasi yliopistokoripalloa Brigham Youngin yliopistossa vuosina 1978–1982, josta hän osallistui NBA:n varaustilaisuuteen vuonna 1982. Milwaukee Bucks varasi hänet tilaisuuden 27:ntena pelaajana, mutta marraskuussa 1982 hänen pelioikeutensa myytiin New Jersey Netsille. Kauden 1982–1983 Roberts pelasi lopulta italialaisessa Fortitudo Bolognassa 19,1 pisteen ja 8,6 levypallon keskiarvoilla.
Kesäkuussa 1983 Nets kauppasi Robertsin pelioikeudet San Antonio Spursille, jossa hän pelasi kauden 1983–1984. Seuraavalla kaudella hän pelasi joukkueessa 22 ottelua, jonka jälkeen hänet kaupattiin joulukuussa Utah Jazzille. Roberts edusti seuraa puolitoista kautta ja syyskuussa 1986 hänet myytiin Boston Celticsille. Hän pelasi joukkueessa kaksi kautta, jonka jälkeen Miami Heat varasi hänet laajentumisvaraustilaisuudessa vuonna 1988. Heat ei pitänyt Robertsin pelioikeutta, vaan myi hänet edelleen Milwaukee Bucksille. Hän pelasi Bucksissa vuodet 1988–1993.
Tämän jälkeen Roberts siirtyi kaudeksi Eurooppaan FC Barcelonaan, jonka paidassa hän voitti Copa del Reyn. Kauden 1994–1995 alussa Roberts ei edustanut mitään seuraa, mutta teki helmikuussa 1995 päiväkohtaisen sopimuksen Cleveland Cavaliersin kanssa. Sopimusta jatkettiin lopulta loppukauden ajaksi. Kauden 1995–1996 Roberts edusti Los Angeles Lakersia. Lokakuussa 1996 hän siirtyi Dallas Mavericksiin, jossa hänen sopimuksensa raukesi helmikuussa 1997.
Aiheesta muualla

NBA:n pelaajaprofiili (englanniksi)
Basketball-Referencen pelaajaprofiili (englanniksi)
Lega Basketin pelaajaprofiili (Arkistoitu – Internet Archive) (italiaksi)
ACB:n pelaajaprofiili (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Flight of Fury

| Flight of Fury |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Keusch
Käsikirjoittaja:  Joe Halpin
Tuottaja:  Steven Seagal Pierre Spengler
Säveltäjä:  Barry Taylor
Kuvaaja:  Geoffrey Hall (käännä suomeksi)
Pääosat:  Steven Seagal Steve Toussaint Angus MacInnes Mark Bazeley Ciera Payton Alki David
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Castel Film Romania  Clubdeal Steamroller Productions
Levittäjä:  Sony Pictures Home Entertainment Netflix
Ensi-ilta:  20. helmikuuta 2007
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  12 000 000 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Flight of Fury on vuonna 2007 suoraan DVD:lle julkaistu yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Michael Keusch ja pääosaa esitti Steven Seagal. Elokuva kuvattiin Bukarestissa, Romaniassa.
Juoni

Steven Seagalin esittämä erikoisagentti John Sands työskentelee Yhdysvaltojen ilmavoimien salaisessa jaostossa. Hänen aikaisemmista tehtävistään keräämäänsä tietoa aletaan pitää uhkana ja Sands päätetään vangita sekä tyhjentää hänen muistinsa. Sands kuitenkin pakenee tutkintavankilasta, mutta agentit saavat hänet kiinni ja tekevät tarjouksen, josta Sands ei voi kieltäytyä. Hänen täytyisi palauttaa kaapattu huippusalainen pommikone takaisin Yhdysvaltoihin, jotta olisi taas vapaa mies.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steven Seagal  | … |  John Sands   |
|  Steve Toussaint  | … |  kapteeni Ratcher   |
|  Angus MacInnes  | … |  kenraali Barnes   |
|  Mark Bazeley  | … |  Jannick   |
|  Ciera Payton  | … |  Jessica   |
|  Alki David  | … |  Rojar   |
|  Tim Woodward  | … |  amiraali Pendleton   |
|  Vincenzo Nicoli  | … |  Stone   |
|  Katie Jones  | … |  Eliana Reeds   |
|  Bart Sidles  | … |  kapteeni Hinkle   |
|  Cristina Teodorescu  | … |  Liza   |
|  Rares George Panfil  | … |  Williams   |
|  Noah Lee Margetts  | … |  Elianan apulainen   |
|  Karen Shenaz David  | … |  kenraali Barnesin apulainen   |
|  Daniel Rymer  | … |  etsivä   |
Aiheesta muualla

Traileri (Arkistoitu – Internet Archive).
Franziska Steffen

| Franziska Steffen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. elokuuta 1981 (ikä 43) Surodadi, Indonesia
Kansalaisuus:   Sveitsi
Uran tiedot
Pituus:  165 cm
Seura:  Saanen
Laji:  freestylehiihto 
Maailmancup
Kaudet:  2003–2014
Voitot:  1
Palkintokorokkeella:  7
Franziska ”Fränzi” Steffen (s. 25. elokuuta 1981 Surodadi, Indonesia) on sveitsiläinen freestylehiihtäjä, joka kilpaili skicrossissa. Ennen freestylehiihtouraansa hän kilpaili alppihiihdossa Eurooppa-cupissa. Steffenin veli Andreas Steffen kilpaili myös skicrossissa.
Steffen kilpaili freestylehiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Laaxissa tammikuussa 2003. Seuraavassa kilpailussaan Saas-Feessä marraskuussa 2003 hän sijoittui toiseksi. Tammikuussa 2004 hän oli toinen Les Contamines'n kilpailussa sekä saavutti Pozza di Fassan kilpailuissa ensimmäisen ja toisen sijan. Hän sijoittui kauden 2003–2004 skicrossin maailmancupin pisteissä toiseksi. Tammikuussa 2005 hän oli kolmas Les Contamines'ssa ja toinen Kreischbergissä. Helmikuussa hän oli toinen Naebassa. Rukan MM-kilpailuissa 2005 hän sijoittui 13:nneksi. Vancouverin olympialaisissa 2010 Steffen sijoittui 29:nneksi. Viimeisen kerran hän kilpaili ammattilaisena vuonna 2014.
Frank Buchman

Frank Buchman
Frank Buchman (4. kesäkuuta 1878 – 7. elokuuta 1961) oli yhdysvaltalainen uskonnollinen johtaja. Hän perusti 1921 Oxfordin liikkeen, joka 1938 sai nimen Moraalinen varustautuminen (MRA). Hän kirjoitti myös teoksen Uuden maailman puolesta (suomennettu 1957).
Aiheesta muualla

Frank Buchman - A Life (online-elämäkerta) (englanniksi)
Menkää kaikkeen maailmaan, Suomen Kuvalehti, 11.06.1938, nro 23, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Juhani Lehtola

| Juhani Lehtola |
| --- | --- |
 Yleisradion työntekijöitä lakossa vuonna 1966: uutispäällikkö Börje Holmlund sekä toimittajat Anssi Kukkonen ja Juhani Lehtola.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. helmikuuta 1936 Jämsä
Kuollut: 11. tammikuuta 2014 (77 vuotta) Lappeenranta
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja
Juhani Lehtola (14. helmikuuta 1936 Jämsä – 11. tammikuuta 2014 Lappeenranta) oli suomalainen Yleisradion ulkomaantoimittaja.
Lehtola aloitti vuonna 1963 Suomen Television päätoimisena uutistenlukijana yhdessä Heikki Kahilan, Kauko Saarentauksen ja Pertti Salolaisen kanssa. Hän toimi sitten Yleisradion tv-uutisten ulkomaantoimittajana ja oli vuodesta 1969 lähtien Yleisradion Lontoon-kirjeenvaihtajana. Viimeksi Lehtola toimi Ylen radiouutisten ulkomaantoimittajana ennen eläkkeelle jäämistään.
Aiheesta muualla

Juhani Lehtola Radio- ja TV-arkiston Ritva-tietokannassa.
Johannes Pakaslahti

Johannes Heikki Pakaslahti (s. 7. tammikuuta 1945) on suomalainen dosentti, talous- ja valtiotieteiden tohtori sekä entinen rauhanliikkeen aktivisti.
Ura

Johannes Pakaslahden isä oli diplomaatti ja ministeri Aaro Pakaslahti.
Pakaslahti oli nuorena merkittävä taistolaisvaikuttaja, mutta tuli ensin tunnetuksi rauhanliikkeessä. Hänet nimitettiin Helsingin Sadankomitean kansainvälisten asioiden sihteeriksi vuonna 1966 ja valtakunnallisen Sadankomitean varapuheenjohtajaksi vuonna 1967. Vuonna 1969 hän oli Sadankomitealiiton puheenjohtajana. Pakaslahti oli tuona vuonna yhtenä syytetyistä niin sanotuissa yllytysoikeudenkäynneissä. Hänet tuomittiin aseistakieltäytymiseen yllyttämisestä raastuvanoikeudessa vuoden ja kolmen kuukauden vankeuteen, minkä hovioikeus alensi 60 päiväsakkoon. Presidentti Urho Kekkonen armahti hänet sakkorangaistuksestakin tammikuussa 1971 samassa yhteydessä Erik Schüllerin kanssa. Käännyttyään taistolaiseksi Pakaslahti luopui pasifismistaan. Hän kirjoitti keväällä 1970 Ylioppilaslehteen Schüllerille osoitetun provosoivan kirjoituksen ”Erik, ota ase!”, jossa hän kehotti nuoria vasemmistolaisia menemään armeijaan hankkimaan hyödyllistä taistelukoulutusta. Samana keväänä hänet syrjäytettiin Sadankomitealiiton puheenjohtajan paikalta hänen hävittyään vaalin Ilkka Taipaleelle.
Pakaslahti opiskeli Itä-Saksassa ja toimi samalla vuosina 1972–1979 Tiedonantajan Berliinin-kirjeenvaihtajana. Hän raportoi muidenkin sosialistimaiden asioista ja teki raportteja myös Yleisradiolle. Pakaslahti oli liittynyt Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP) jo 1960-luvulla. Hänet nimitettiin SKP:n kansainväliseen jaostoon vuonna 1981.
Pakaslahti toimi Suomen Rauhanpuolustajien pääsihteerinä vuosina 1980–1986 ja Rauhan Puolesta -lehden päätoimittajana vuodesta 1979 aina 1980-luvun lopulle. Hän oli Maailman rauhanneuvoston pääsihteerinä vuosina 1986–1989. Pakaslahti pyrki pääsihteerikautenaan uudistamaan Maailman rauhanneuvoston toimintaa ja lähentämään sitä ei-kommunistiseen ydinsodan vastaiseen rauhanliikkeeseen, mikä johti kiistoihin järjestön sisällä. Neuvostoliitto nosti hänet pääsihteeriksi avittaakseen muutosta Maailman rauhanneuvoston toiminnassa. Rauhanneuvostossa glasnost-ajan uudistuspyrkimykset henkilöityivät Pakaslahteen, kun taas neuvoston puheenjohtaja Romesh Chandra jarrutti niitä. Pakaslahti jättäytyi aktiivisesta politiikasta 1980-luvun loppupuolella.
Pakaslahti väitteli taloustieteiden tohtoriksi Itä-Saksassa 1970-luvulla ja valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2000. Jälkimmäinen väitöskirja käsitteli Euroopan unionin sosiaalista ulottuvuutta.
Alpo Rusi väitti vuonna 2011 julkaistussa teoksessaan Tiitisen lista: Stasin vakoilu Suomessa 1960–1989, että Pakaslahti olisi ollut 1980-luvulla Itä-Saksan tiedustelupalvelun tietolähde (inoffizieller mitarbeiter) koodinimellä ”Andreas”. Tutkija Kimmo Elo kyseenalaisti Rusin väitteen vuonna 2014 osoittamalla, että saatavilla olevat Stasin asiakirjat eivät tue oletusta Pakaslahdesta ja ”Andreaksesta” samana henkilönä.
Kirjoja

Valistuneet saalistajat: Kenelle hyöty kehitysavustamme?.  Helsinki:  Weilin + Göös, 1970.  ISBN 951-35-0421-2.  (Johan von Bonsdorffin kanssa)
EEC ja Suomi.  Helsinki:  KSL:n kirjeopisto, 1972.  (Riitta Pakaslahden kanssa)
USA – muuttuvan strategian taustaa.  Helsinki:  Suomen Rauhanpuolustajat, 1980.  ISBN 951-807-026-1.
Eureka, Tähtien sota ja USA:n valtapeli.  Helsinki:  Rauhantyön tuki, 1985.  ISBN 951-807-050-4.
Kekkonen and peace: Finland as a neutral nation and a champion of peace.  Helsinki:  The Information Centre of the World Peace Council, 1986.
Suomen sosiaalipolitiikka ja EY:n kehitys.  Helsinki:  Sosiaali- ja terveysministeriö, 1992.
Finland – the longest border: A Finnish perspective on membership of the European Union.  Bryssel:  Agenor, 1994.
EU:n sosiaalinen ulottuvuus ja yhdentymisen vaiheet.  Helsinki:  Sosiaali- ja terveysministeriö, 1995.  ISBN 952-00-0077-1.
Does EMU threaten European welfare? Social and political implications of its transitional stage in EU member states.  Bryssel:  Observatoire social européen, 1997.
Euroopan sosiaalisen mallin aineksia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2001.  ISBN 951-662-837-0.  (Perustuu Pakaslahden väitöskirjaan The social dimension of the European Union: Studies on the impact of integration.)
EU-Suomen sosiaaliturvajärjestelmä.  Helsinki:  Suomen vakuutusalan koulutus ja kustannus, 2003.  ISBN 951-662-837-0.
Eurokriisi ja sosiaaliturva EU:ssa.  Helsinki:  Finanssi- ja vakuutuskustannus, 2011.  ISBN 951-9772-69-3.
Flight of Icarus

| ”Flight of Icarus” Iron Maiden |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Piece of Mind
 Julkaistu: 11. huhtikuuta 1983
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 03.49
 Levy-yhtiö: EMI
Iron Maidenin muut singlet
| ”The Number of the Beast” 1982 | ”Flight of Icarus” 1983 | ”The Trooper” 1983 |
Flight of Icarus on Iron Maidenin kappale vuoden 1983 albumilta Piece of Mind. Se on yhtyeen kahdeksas single ja ensimmäinen Piece of Mind -albumilta. Single oli myös yhtyeen ensimmäinen single Yhdysvalloissa. Kappale oli myös yhtyeen ainoa paljon Yhdysvalloissa soitettu kappale sijoittumalla Rock Radio -listoille vuonna 1983. "Flight of Icarus" pääsi myös Britannian listoille. Laulua on versioitu Numbers from the Beast -albumilla. Coverissa on laulajana Tim "Ripper" Owens, kitarassa Doug Aldrich, bassossa Jimmy Bain ja rummuissa Simon Wright.
Tausta

Kappale perustuu antiikin Kreikan myyttiin Ikarokseen. Myytissä Ikaros ja hänen isänsä Daidalos on laitettu vangiksi labyrinttiin. Yrittääkseen paeta vankilastaan Daidalos suunnitteli sekä itselleen ja pojalleen parin siipiä, jotka oli valmistettu vahasta ja sulista. Ikaros lensi yhä ylemmäs, kunnes jouduttuaan liian lähelle aurinkoa siivissä ollut vaha suli, ja Ikaros putosi mereen ja hukkui. Laulaja Bruce Dickinson tunnustaa muokanneensa alkuperäistä tarinaa. Singlen kannessa parodioidaan alkuperäistä myyttiä. Kannessa Eddie tappaa Icarusin liekinheittimellä.
Basisti Steve Harrisin mielestä studioversio oli liian hidas. Yhtye soitti kappaleen nopeammin livenä. Ensimmäisen soolon kappaleessa soittaa Dave Murray ja toisen Adrian Smith. Viimeisen soolon soittaa Dave Murray.
Musiikkivideo

"Flight of Icaruksen" videon on ohjannut Jim Yukich. Video kuvattiin Bahamalla Compass Point Studiosilla, albumin nauhoitusten aikaan. Video kuvaa yhtyettä soittamassa kappaletta studiossa. Rumpali Nicko McBrain esiintyy sininaamaisena "armottomana" elonkorjaajana. Myös tuottaja Martin Birchillä on cameo videossa, jossa hänen naama vaihtaa muotoaan. Videolla on myös yhtyeen maskotti Eddie. Videon uusimmassa versiossa on Flash-animaatio.
Kappaleet

Flight of Icarus – 3.49 (säv. Smith/Dickinson)
Ive Got the Fire – 2.37 (säv. Montrose) (Montrose-cover)
Soittajat

Bruce Dickinson – laulu
Dave Murray – kitara
Adrian Smith – kitara, taustalaulu
Steve Harris – bassokitara, taustalaulu
Nicko McBrain – rummut