Homoseksuaalisuus
Homoseksuaalien yhteiskunnallinen asema Suomessa

Suomessa miesten homoseksuaalisuus oli rikollista 1281-1971. Vuonna 1281 Ruotsin piispa Brynolfin kirkollinen säännös määräsi homoseksuaaliset teot rangaistaviksi viitaten Raamatun Sodoman miehiin, jotka halusivat seksiä miesten kanssa. Maallinenkin oikeus teki homoseksuaaliset teot (sodomian) rangaistaviksi vuonna 1608. Sodomialla perinteisesti viitattiin homoseksuaalisuuteen, mutta 1683 eläimeen sekaantuminenkin rinnastettiin siihen. Vuonna 1734 uuteen rikoslakiin enää vain eläimeen sekaantuminen merkittiin sodomiaksi. 1600-luvulla homoseksistä rangaistiin julkisesti varoituksena muille.
Heikki Mikonpoika ja Heikki Pekanpoika Taivassalosta tuomittiin kirveellä mestattaviksi ja roviolla poltettaviksi vuonna 1665. Heidät mestattiin ilmeisesti Taivassalossa. Hovioikeus ei löytänyt syitä armahtaa kumpaakaan. He ovat varhaisimmat kirjallisesti tunnetut Suomen homoseksuaalit. Aihetta tutkinut Teemu Keskisarja arvelee homoseksuaalisuuden ehkä olleen silloin harvinaisempaa, koska Suomesta löytyy vain muutama tapaus.
Suomen tullessa 1809 Venäjän vallan alle Suomen lait homoseksuaalisuudesta jäivät voimaan.
Vuonna 1894 astui voimaan laki, joka kielsi sekä naisten että miesten "keskinäisen haureuden", vaikka monissa Euroopan naissa naisten keskinäinen haureus ei ollut kiellettyä. Homoseksuaalisista teoista eli samasukupuolisesta haureudesta voitiin tuomita jopa kahdeksi vuodeksi vankeuteen. Mies- tai naisparien harjoittama seksi oli vuosina 1894–1971 rikoslain kieltämää toimintaa. Sakkorangaistus ei tullut kyseeseen, vaan tuomio oli joko ehdollista tai ehdotonta vankeutta, jonka pituus oli enimmillään kaksi vuotta. Suomessa ehdittiin tuomita yhteensä yli 1000 miestä ja noin 50 naista ennen homoseksuaalisuuden dekriminalisointia vuonna 1971. Lakiin säädettiin vuonna 1971 kuitenkin pykälä, jonka mukaan ”julkinen kehottaminen haureuteen toisen samaa sukupuolta olevan kanssa” tuli rangaistavaksi. Homoseksuaalisen toiminnan paljastuminen työnantajalle saattoi myös johtaa työntekijän irtisanomiseen.
Homoseksuaalisuus oli listattu Suomessa psykiatriseksi sairaudeksi aina vuoteen 1981. Psykiatrit saattoivat lähettää homoseksuaalisesti suuntautuneet ihmiset niin sanottuun eheytyspsykoanalyysiin, jonka pyrkimyksenä oli muuttaa potilaan sukupuolista suuntautumista. Intensiivistä, neljä kertaa viikossa tapahtuvaa terapiaa saatettiin jatkaa jopa viisi vuotta ilman että yhteiskunta olisi korvannut "potilaalle" tästä aiheutuneita erittäin suuria taloudellisia kuluja. Eheytysterapian kohdetta saatettiin esimerkiksi painostaa pitkään selibaattiin, jonka ajateltiin johtavan ”heteroseksualisuuden tukkeutuneen uoman” aukeamiseen. Terapoitaville saatettiin myös kertoa, että homoseksuaaliset suhteet ovat ”narsistisia projektioita”, eivätkä voi olla pitkäikäisiä.
Seksuaalinen tasavertaisuus ry Seta lähetti lääkintöhallitukselle kirjelmän, jossa vaadittiin diagnoosinimekkeen poistamista tautiluokituksesta ja sitä että lääkintöhallituksen tulisi ”tehokkaasti työskennellä homoseksuaalisuuden sairausleiman synnyttämien vakavien haittavaikutuksien poistamiseksi”. Tämä johti homoseksuaalisuuden poistamiseen tautiluokituksen suomalaisesta versiosta vuonna 1981.
Suomen psykoanalyyttinen yhdistys esitti vuonna 2022 julkisen anteeksipyynnön sen vuoksi, että se oli aiheuttanut homoseksuaaleille ja transsukupuolisille kärsimystä leimaamalla heidät sairaiksi, häiriintyneiksi tai ”kehitykseltään pysähtyneiksi”. Yhdistys pyysi anteeksi myös hoitoja, joiden tarkoituksena oli muuttaa hoidettavan seksuaalista suuntautumista ja sitä, että potilaiden kokemia ongelmia oli pyritty selittämään homoseksuaalisuudesta johtuviksi. Tämä johtui siitä, että monet psykoanalyytikot uskoivat kehitysteorioita, joiden mukaan terve ihminen oli yksiavioinen heteroseksuaali.