stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lepakot
Keho > Kaikuluotaus

Lepakot kuuluvat poikkeuksellisiin nisäkkäisiin valaiden kanssa, koska useat niistä pystyvät suunnistamaan kaikuluotauksen avulla. Kaikuluotauksessa lepakko lähettää suunsa tai nenänsä kautta ääniaaltoja, jotka heijastuvat kohti lepakkoa osuessaan edessä olevaan kappaleeseen. Lepakoiden lähettämä ääni on ultraääntä, eli se on taajuudeltaan ihmisen kuuloaluetta korkeammalla (20 000 Hz). Taajuus on lajikohtainen, ja joidenkin lajien kohdalla ääntely on ihmiskorvin kuultavaa. Myös lähetettyjen äännähdysten kesto riippuu lajista: pisimmillään yksi äännähdys kestää 20 millisekuntia, kun lyhimmillään se voi olla vain viisi millisekuntia. Mekanismia, jolla lepakot tuottavat äänen, ei tunneta kovin hyvin. Useilla lepakoilla on erikoisen muotoinen nenä, minkä tieteilijät arvelevat parantavan pienten kohteiden, kuten hyönteisten, havaitsemista. Edellisen aktiivisen kaikuluotauksen lisäksi lepakko voi käyttää apuna passiivista kaikuluotausta, jossa se ei itse lähetä ääntä, vaan seuraa ulkoista äänilähdettä. Tätä hyödyntävät esimerkiksi sammakoita tai hyönteisiä syövät lajit. Ei ole havaittu, että lepakot käyttäisivät kaikuluotausta lajinsisäiseen viestintään, mutta ne käyttävät matalampitaajuista ääntä tähän tarkoitukseen.
Kaikuluotauksen avulla lepakot pystyvät päättelemään liikkuvan kappaleen suunnan ja nopeuden sen perusteella, kumman puoleiseen korvaan heijastunut ääniaalto saapuu ensimmäisenä. Korvien muiden rakenteiden ansiosta lepakko tietää tarkemmin, mistä pystysuunnasta ääni tulee. Lepakon kyky päätellä kappaleen nopeus perustuu Dopplerin ilmiöön. Kappaleen koosta ne saavat tietoa ääniaallon intensiteetin perusteella. Lepakon aivot prosessoivat kaikuluotauksesta saadun tiedon tiedostamattomasti.
Lepakot eivät käytä kaikuluotausta näön sijasta, vaan sen rinnalla. Lepakoiden näkökyky on hyvin tarkka. Lepakot ovat kyllä värisokeita, koska niiltä puuttuu värien aistimiseen tarvittavat tappisolut, joille ei ole pimeässä suunnistamisessa käyttöä. Sen sijaan niillä on sauvasoluja, ja Etelä-Amerikassa elävällä pallasinkielileikolla (Glossophaga soricina) sauvasolut ovat erikoistuneet tunnistamaan UV-alueen valoa. Lepakko hyödyntää erityisesti niiden kasvien nektariinia, jotka heijastavat UV-valoa. Vastalahjaksi lepakko auttaa kasvia pölyttämisessä. UV-näkö on harvinainen nisäkkäillä, mutta esimerkiksi linnuilla se on yleisempi.
Levinneisyys

Lepakkoja elää jokaisella mantereella Antarktista lukuun ottamatta. Lentokykynsä ansiosta ne ovat levittäytyneet monille merellisille saarille, jonne monet muut nisäkkäät eivät ole päässeet. Lepakkoja ei kuitenkaan tavata Pohjois-Venäjällä tai -Kanadassa eikä Grönlannissa. Mitä lähemmäs päiväntasaajaa mennään, sitä enemmän lepakkolajeja alueella todennäköisemmin elää. Etelä-Amerikan pohjoisosissa elää noin 120 ja Kaakkois-Aasiassa noin 100 eri lajia. Länsi-Afrikassa sitä vastoin lajeja on 97 ja Keski-Afrikassa 60. Suomessa lepakkolajeja on havaittu kolmetoista. Siipat (Vespertilionidae) on kaikista lepakoista laajimmille levinnyt sekä runsaslajisin heimo. Muutamilla lepakkolajeilla on havaittu kausittaista muuttoliikennettä. Syynä voivat olla sään kylmeneminen tai sopivan horrospaikan etsiminen.
Lepakot ovat sopeutuneet elämään lähes jokaisessa maapallon elinympäristössä aavikoista sademetsiin. Elinalueelta ne kuitenkin vaativat ravintoa ja paikan, jossa ne voivat nukkua. Hyönteisiä syövät lajit elävät usein jokien tai muiden sisävesien lähettyvillä, sillä veden pinnalta nousevat hyönteiset ovat niille helppoa saalista.
Horros on päivällä nukkumisen ohella monille pohjoisimmilla alueilla eläville lepakoille ominainen piirre. Ne viettävät horroksensa suojaisessa paikassa, kuten kallioissa tai vanhoissa kaivoksissa. Näissä paikoissa ilmankosteus pysyy korkealla eikä ilmanlämpötila laske pakkaselle. Jotkin Etelä-Amerikassa elävät lajit nukkuvat päivät puiden kääreytyneillä lehdillä, kuten vaikkapa banaanipuissa, ja muuttavat seuraavalle lehdelle kun lehti suoristuu. Monesti pimeät ja rauhaiset rakennusten ullakot tarjoavat lepakoille hyvän nukkumispaikan.
Talvihorroksen on todettu pidentävän lepakon ikää, koska lepakon sisäinen kello hidastuu. Horros vaikuttaa lepakon niin sanottuun epigeneettiseen kelloon. Sillä tarkoitetaan DNA:n tilapäisiä mutta pitkävaikutteisia kemiallisia muutoksia, joiden tiedetään lisääntyvän elämän mittaan. Talvihorroksen aikana epigeneettinen kello jätättää lepakoilla niin paljon, että niiden ikääntyminen viivästyy kuukausilla.
Ravinto

Lepakot syövät pääsääntöisesti hyönteisiä, mutta osa käyttää ravinnokseen myös kasvien hedelmiä, mettä ja siitepölyä. Muutama laji saalistaa kaloja ja muita pieniä selkärankaisia. Kaksi kolmasosaa lepakkolajeista on hyönteissyöjiä. Ne ovat ensi sijassa yöeläimiä ja saalistavat öisin erityisen kaikuluotauksen avulla, mitä varten niille on kehittynyt huomattavan suuret korvat. Lepakon saalistusmekanismia ei tunneta tarkkaan, mutta ne paikallistavat saaliin ilmasta ja ottavat sen kiinni takaraajoillaan.
Monien lepakkolajien nimessä esiintyy sana vampyyri, esimerkiksi isovampyyrilla eli vampyyrileikolla (Vampyrum spectrum). Toisin kuin mitä nimeen yleensä mielikuvissa virheellisesti liitetään, nämä lajit eivät käytä ravinnokseen verta, vaan lähinnä hedelmiä ja vähäisissä määrin hyönteisiä.
Ainoat lajit, jotka käyttävät ravinnokseen verta, kuuluvat leikkojen heimon (Phyllostomidae) verivampyyrien eli verenimijöiden alaheimoon (Desmodontinae), johon kuuluu ainoastaan kolme lajia. Niistäkin vain yksi laji, isoverenimijä (Desmodus rotundus), imee verta myös ihmisestä. Verivampyyreja tavataan vain Keski- ja Etelä-Amerikassa. Verivampyyrit laskeutuvat muutaman metrin päähän saaliistaan ja kävelevät tai hyppivät sen luo. Ne tekevät terävillä etuhampaillaan saaliseläimen ihoon viillon, johon ne ruiskuttavat veren hyytymistä estävää ainetta, mikä mahdollistaa veren nauttimisen. Kerralla nautittu verimäärä on hyvin pieni, joten toimenpide on harvoin suoranaisesti vaaraksi saaliseläimelle. Suurin vaara aiheutuu lepakon syljen mukana mahdollisesti leviävistä taudeista, esimerkiksi vesikauhusta. Vampyyrit ovat ainoat tunnetut nisäkäsloiset.
Käyttäytyminen

Lepakot ovat varsin sosiaalisia, mutta epähierarkkisia eläimiä. Suurimpiin lepakkoyhdyskuntiin voi kuulua tuhansia tai jopa muutama miljoona yksilöä, kuten Teksasin Frio Caven meksikondoggilepakkopopulaatiossa. Suurin syy ryhmäelämään lienee lämmön haihtuminen. Suurimmalla osalla lajeista ei ole havaittu taipumusta suoranaiseen reviiripuolustamiseen, mutta hieman sen kaltaista käyttäytymistä on havaittu muutamilla lajeilla.
Lisääntyminen

Lepakot synnyttävät muiden nisäkkäiden tavoin poikasia, jotka ovat kehittyneet kohdussa. Suomessa elävät lajit pariutuvat usein syksyllä. Urokset esittävät silloin soidinta, johon kuuluu ihmiskorvin kuultavaa laulua. Parittelun tapahduttua naaras säilöö siittiöitä ruumiissaan hedelmöitystä varten joskus kuukausienkin ajan. Hedelmöitys tapahtuu vasta keväällä talvihorroksen jälkeen. Lepakon kantoaika on 4–8 viikkoa lajista riippuen. Poikasia syntyy useimmilla lajeilla kerrallaan vain yksi. Poikaset ovat pesäviipyisiä eli pysyttelevät pitkään paikoillaan syntymäpaikassaan. Lepakot eivät kuitenkaan rakenna minkäänlaisia pesiä, vaan poikanen kasvaa usein avoimella luolan seinämällä tai puun kolossa. Alkukesän aikana naaras hakeutuu yhdyskuntaan, jossa se perustaa muiden naaraiden kanssa ”lastenhuoneen”. Urokset viettävät silloin aivan yksinäistä elämää. Poikasen synnyttyä emo imettää sitä muiden nisäkkäiden tavoin.
Lepakko myyttinä

Lepakko yhdistetään usein pahaan, mutta historian aikana on myös ollut muita uskomuksia. ”Lentävä rotta” on yhdistetty laajalti Euroopassa mm. paholaiseen, demoniin ja vampyyriin. Euroopassa on aikaisemmin käytetty lepakkoa noitien ja henkien karkotukseen.
Espanjassa lepakko on hyvänonnen symboli. Myös Karibialla lepakko yhdistetään hyvään ja sen tappaminen katsotaan erittäin pahaksi. Amerikassa lepakkoihin suhtaudutaan ristiriitaisesti. Jotkin Amerikan alkuperäiskansat pitivät lepakkoa sateen merkkinä. Afrikassa lepakon pyydystämistä pidetään parantamisen symbolina.
Lepakkoa on pidetty Suomessa Pirun aikaansaannoksena. Tarinan mukaan Piru katseli Jumalan luomistöitä, ihastui pääskyseen ja koetti itsekin tehdä samanlaisen. Tuloksena oli kuitenkin lepakko. Kiukuspäissään Piru määräsi sen lentämään öisin, ettei epäonnistuminen osuisi jokaisen silmiin. Joissakin tarinoissa lepakko kerrotaan tehdyn lintujen ja muiden pienten elukoiden tähteistä. Tai sitten sitä pidetään Jumalan leppälinnulle langettamana rangaistuksena siitä, että tämä varasti toisten lintujen munia ja hautoi ne omiksi poikasikseen, joista syntyikin kirouksen myötä vaivaisia lintuja, lepakoita.
Vesikauhun tartuttajana

Vesikauhuvirus tarttuu joskus ihmiseen lepakoiden kautta. Verivampyyrit kantavat vesikauhuvirusta ja verensyöntinsä johdosta myös levittävät sitä luontevasti. Hyönteisiä syövistä lepakoista tartunta saadaan yleensä sen käsittelyssä saadusta puremasta tai raapaisusta, joskus myös ilmateitse lepakkojen asuttamasta trooppisesta luolasta. Lepakkojen levittämä vesikauhu on taudin halvaannuttavaa muotoa. Lepakot eivät ole immuuneja taudille vaan kärsivät siitä itsekin.
Latinalaisessa Amerikassa karjaa kuolee vuosittain puoli miljoonaa päätä verivampyyrien levittämiin tauteihin ja muutama ihminenkin niiden levittämään vesikauhuun. Yhdysvalloissa tilastoitiin vuosien 1970–2000 välillä kymmenen lepakosta ihmiseen tarttunutta vesikauhutapausta.
Suomen lepakkopopulaatiosta noin neljä prosenttia on jossain vaiheessa kantanut vesikauhuvirusta. Varsinaista virusta ei tuhannesta vuonna 2011–2012 tutkitusta lepakosta löytynyt, mutta sen vasta-aineita löytyi Turun alueen vesisiipoista. Vesikauhuvirus on suomalaisesta lepakosta löytynyt viimeksi vuonna 2017. Vuonna 1985 Suomessa vesikauhuun kuoli sveitsiläinen lepakkotutkija, joka oli todennäköisesti saanut tartunnan Suomesta, sillä samantyyppistä virusta löydettiin vesisiipasta vuonna 2009 Turun Kakskerrasta.
Suomessa tavatut lepakot

Suomessa on tavattu 13 lepakkolajia.
Vakiintuneet lajit:
Pohjanlepakko
Vesisiippa
Viiksisiippa
Isoviiksisiippa
Korvayökkö
Isolepakko
Pikkulepakko
Satunnaisesti tavatut:
Kimolepakko
Kääpiölepakko (ensimmäinen havainto 2006)
Vaivaislepakko (ensimmäinen havainto 2001)
Ripsisiippa (pesinee harvinaisena)
Lampisiippa (ensimmäinen havainto 2002)
Etelänlepakko (ensimmäinen havainto 2008)
Aiheesta muualla

Suomen lepakkotieteellinen yhdistys ry, Lepakko.fi
Yle Oppiminen: Lepakko
Lepakot (Arkistoitu – Internet Archive) Tampereen yliopiston sivuilla (1998)
Tietoa lepakoiden taksonomiasta vuodelta 2006 (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q28425  Wikispecies: Chiroptera  ADW: Chiroptera  AFD: Chiroptera  BOLD: 329  CoL: XC  EoL: 7631  EPPO: 1CHIRO  Fauna Europaea: 12623  Fauna Europaea (new): e20b0e88-8a89-45f4-bd6d-b81287fad0ac  GBIF: 734  iNaturalist: 40268  IRMNG: 11220  ITIS: 179985  MSW: 13800001  NBN: NHMSYS0000376160  NCBI: 9397  NZOR: 13d7c9ab-d55f-43cb-b2c1-b914a12c6c67  Open Tree of Life: 574724  Paleobiology Database: 40622  Paleobiology Database: 40622  Plazi: C11B87BD-FF82-BF1B-9994-FB30FA317197  WoRMS: 1037271 
Jättiläissiipan luuranko.
Lancasterin Filippa

| Lancasterin Filippa |
| --- | --- |
 
Portugalin kuningatar
Valtakausi:  14. helmikuuta 1387 – 19. heinäkuuta 1415

Syntynyt:  31. maaliskuuta 1360 Leicester, Englanti
Kuollut:  19. heinäkuuta 1415 (55 vuotta) Sacavém, Portugali
Puoliso:  Juhana I
Lapset:  Blanche  Alfons  Edvard I Henrik Purjehtija Pietari Isabella Juhana Ferdinand
Suku:  Lancaster
Isä:  Juhana Gent
Äiti:  Lancasterin Blanche
Nimikirjoitus:  
Lancasterin Filippa (port. Felipa de Lencastre); (31. maaliskuuta 1360 Leicester, Englannin kuningaskunta – 19. heinäkuuta 1415 Sacavém, Portugalin kuningaskunta) oli englantilainen herttuatar ja Portugalin kuningatar vuosina 1387–1415.
Suku

Filippan isä oli englantilainen Lancasterin herttua Juhana Gent, jonka veljestä tuli Henrik IV, Englannin ensimmäinen Lancaster-suvun kuningas. Hänen äitinsä oli Lancasterin herttuatar Blanche.
Avioliitto

Avioliitto, joka solmittiin 2. helmikuuta 1387 jo 26-vuotiaan Filippan ja Portugalin kuninkaan Juhana I:n välillä, järjestettiin Englannin ja Portugalin välisen liittouman vahvistamiseksi Ranskaa ja Kastiliaa vastaan.
Heille syntyi yhdeksän lasta (joittenkin tietojen mukaan 12), joista kuusi kasvoi aikuisikään. Vanhin poika oli Edvard I ja toiseksi vanhin poika oli prinssi Henrik Purjehtija.
Heille syntyi kahdeksan lasta, joista kaksi kuoli jo pieninä lapsina.
Branca (13. heinäkuuta 1388 – 6. maaliskuuta 1389), kuoli alle vuoden ikäisenä
Afonso (1390–1400), kuoli 10-vuotiaana
Duarte, Edvard I (1391–1438), isänsä seuraaja Portugalin valtaistuimella, runoilija ja kirjailija
Pedro, Coimbran herttua (1392–1449), oli yksi aikansa valistuneimmista ruhtinaista, valtionhoitaja veljenpoikansa, tulevan kuningas Afonso V:n alaikäisyyden aikana. Hänestä tuli Sukkanauharitarikunnan ritari, johon hänen vanhempansa kuuluivat, kuoli Alfarrobeiran taistelussa
Henrik Purjehtija, Viseun herttua (1394–1460), sijoitti omaisuutensa navigointiin, merenkulkuun ja kartografiaan liittyvään tutkimukseen
Isabel (1397–1471), avioitui Burgundin herttua Filip III:n kanssa ja loi uuteen kotimaahansa hienostuneen ja oppineen hoviin, heidän kolmanneksi vanhin poikansa oli Burgundin viimeinen herttua Kaarle Rohkea.
João, Portugalin konnetaabeli (1400–1442), Kastilian kuningatar Isabella Katolilaisen isoisä
Fernando, infante Santo (1402–1443), kuoli vankeudessa Fésissä
Perintö

Filippa toi Portugalin hoviin anglosaksien ja normannien perinteen aristokraattisesta koulutuksesta, ja huolehti lastensa hyvästä opetuksesta. Filippan ja Juhanan lapsia kutsutaan portugalin "loistavaksi sukupolveksi", ja heidän aikansa oli Portugalin historian kultakautta. Filippan ansiosta kauppasuhteet Englannin kanssa olivat kuninkaallisessa suojeluksessa, ja Porton satamassa käytiin kauppaa jolla englantilaiset ostivat viiniä, korkkia, suolaa ja öljyä ja myivät turskaa ja tekstiilejä.
Doug Raney

Doug Raney (29. elokuuta 1956 – 1. toukokuuta 2016 Kööpenhamina) oli yhdysvaltalainen jazzkitaristi.
Raney oli jazzkitaristi Jimmy Raneyn poika. Hän sai opetusta Barry Galbraithilta. Hänen kehitykseensä muusikkona vaikutti hänen mukaansa ratkaisevasti myös Al Haigin tapaaminen. Raney aloitti 1970-luvun jälkipuoliskolla esiintymisen isänsä kanssa New Yorkissa ja Euroopan kaupungeissa. Raney teki 1980-luvun alusta lähtien yhteistyötä muiden muassa Dexter Gordonin, Johnny Griffinin, Louis Stewartin, Kenny Drew’n ja Clifford Jordanin kanssa. Lisäksi hän esiintyi Duke Jordanin kanssa kiertueella Japanissa. Raney teki levytyksiä eri levy-yhtiöille.
Raney asui suurimman osan uransa kestosta Tanskassa ja esiintyi tuolloin vain harvoin Yhdysvalloissa. Hän teki Tanskassa myös monet levytyksistään. Raney kärsi päihdeongelmista ja viimeisinä vuosinaan keuhkosairaudesta. Veljensä mukaan hän kuoli todennäköisesti sydämen vajaatoimintaan.
Hølen kirkko

| Hølen kirkko Høle kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Sandnes, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1860
Suunnittelija:  Georg Andreas Bull
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  230
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Hølen kirkko (norj. Høle kyrkje) on Sandnesin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1860.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hølen kirkko Wikimedia Commonsissa
Suomusieppo

| Suomusieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Suomusiepot Fraseria
Laji::  ocreata
Kaksiosainen nimi
 Fraseria ocreata  (Strickland, 1844) 
Alalajit
 F. o. kelsalli  F. o. ocreata  F. o. prosphora 
Katso myös
   Suomusieppo Wikispeciesissä   Suomusieppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suomusieppo (Fraseria ocreata) on sieppoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Länsi- ja Keski-Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Suomusieppo voi kasvaa 14–18 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Suomusiepon pää, selkä, siivet ja pyrstö ovat väriltään tumman harmaat. Linnun rinta ja vatsa ovat valkoiset ja rinnassa on mustia tai tummanharmaita suomukuvioita.
Levinneisyys ja elinympäristö

Suomusiepon levinneisyysalue ulottuu Ghanasta itään Ugandaan asti ja etelään Angolan pohjoisosiin ja Kongon demokraattiseen tasavaltaan asti. Lajin elinympäristöä ovat metsät ja se liikkuu useimmiten pieninä ryhminä.
Charles H. Gibson

Charles H. Gibson
Charles Hopper Gibson (19. tammikuuta 1842 lähellä Centervilleä, Maryland – 31. maaliskuuta 1900 Washington DC) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Gibson valmistui Washington Collegesta ja työskenteli juristina. Hän edusti Marylandia Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1885–1891 ja Yhdysvaltain senaatissa vuosina 1891–1897. Aluksi hänet nimitettiin senaattiin täyttämään kuolleen Ephraim K. Wilsonin paikka. Gibsonin serkku oli poliitikko Henry R. Gibson. Gibson on haudattu Chesterfieldin hautausmaalle Marylandin Centervilleen.
Ilmavoimat

lennosto
lentorykmentti
laivue
lentue
parvi
pari tai partio
Ilmavoimat on valtion asevoimien haara, joka sai alkunsa ensimmäistä maailmansotaa edeltävänä aikana ja syntyi ensimmäisen maailmansodan aikana. Itsenäiset ilmavoimat perustettiin 1910-luvulla esimerkiksi Isoon-Britanniaan ja Suomeen. Sotilasilmailu ei edistynyt maailmansodan loputtua eikä aselaji itsenäistynyt maavoimista esimerkiksi Yhdysvalloissa ennen kuin toinen maailmansota oli osoittanut sen tehon.
Ilmavoimat ylläpitää lentokalustoa, lentokenttiä ym. infrastruktuuria ja toteuttaa ilmatilan valvontaa sotilaslentäjien ja muun henkilökunnan avulla. Ilmavoimien päätehtävät ovat (suluissa termejä englanniksi, koska niiden lyhenteitä käytetään lentokoneiden luokitusmerkintöinä ja tyyppitunnuksissa):
Tiedustelu (Reconnaissance)
Ilmatilan hallinta (= hävittäjätoiminta eli vastustajan lentokoneiden alasampuminen; nykyisin Fighter, potkurikoneiden aikana Pursuit)
Pommittaminen (Bomber)
Rynnäköinti (maamaaleja vastaan; Attack)
Kuljetus (Cargo)
Koulutus (Training)
Ilmavoimat ovat useimmissa maissa (kuten Suomessa) oma puolustushaaransa, joka on ainoa, jolla on lentokoneita. Suomeen on kuitenkin perustettu maavoimien puolustushaaraan kuuluva helikopteriaselaji.
Suurvalloilla on ilmavoimien lisäksi muillakin puolustushaaroilla omat ilmavoimansa. Yhdysvaltain muista puolustushaaroista itsenäiset ilmavoimat on US Air Force, mutta myös merijalkaväellä (Marine Corps) ja laivastolla (Navy) on omat ilmavoimansa. Suurissa maissa ilmavoimien itsenäisyys perustuu niiden strategiseen tuhovoimaan, mikä tarkoittaa käytännössä useassa tapauksessa ydinpommituslentokoneita. Muiden puolustushaarojen ilmavoima-aselajit tukevat puolustushaaran omaa taistelua.
Ilma-aseen ja ilmavoimien historia > Ennen ensimmäistä maailmansotaa

Ilmasodankäynti alkoi 1700-luvun lopulla kun kuumailmapalloja alettiin käyttää tähystykseen. Ilmalaiva keksittiin vuonna 1852. Ferdinand von Zeppelinin jäykkä ilmalaiva lensi ensi kerran vuonna 1900 ja Wrightin veljesten lentokone vuonna 1903. Molempien mahdollisuudet sodankäynnissä havaittiin heti. Ilmalaivan merkitys jäi kuitenkin kaksikosta vähäisemmäksi ja ne vedettiin palveluksesta vuonna 1916. Lentokoneiden kehitykseen panostettiin Wrightin veljesten ensimmäisen moottoroidun lentokoneen jälkeen.
Ensimmäisen kerran lentokonetta käytettiin sotatoimissa 1. helmikuuta 1911 Meksikon vallankumouksessa. Italian–Turkin sodassa italialaiset käyttivät lentokoneita tiedusteluun ja marraskuusta 1911 lähtien myös pommituksiin ja tykistön tulenjohtoon. Alkuvuodesta 1912 italialaiset tekivät ensimmäisen ilmavalokuvauslennon ja alkoivat käyttää myös ilmalaivoja tiedusteluun ja pommituksiin. Ensimmäisessä Balkanin sodassa bulgarialaiset käyttivät ensimmäisinä tarkoitusta varten suunniteltuja ilmapommeja.
Ilma-aseen ja ilmavoimien historia > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa syntyivät lähes kaikki nykyaikaisen ilmasodankäynnin muodot. Koneita käytettiin laajasti ilmapommituksiin, rynnäköintiin vihollisen maakohteita vastaan rintamalla ja niillä pyrittiin saavuttamaan ilmaherruus. Saksa, Ranska ja Britannia rakensivat sodanaikana 50 000–60 000 konetta, eli yhteensä lähes 200 000 konetta. Yleisin lentokonemalli sodassa oli yksipaikkainen, yksimoottorinen kaksitasohävittäjä. Pommikoneet sitä vastoin olivat kaksimoottorisia ja sodan loppupuolella oli jo nelimoottorisiakin pommikoneita. Pommikoneilla tehtiin strategisia pommituksia. Pommikoneiden pieni asekuorma ja lyhyt toimintasäde piti strategiset pommitukset vaikutuksiltaan vähäisinä.
Italialainen kenraali Giulio Douhet kehitteli maailmansotien välissä ajatuksia totaalisesta ilmasodasta ja ilmaherruuden merkityksestä. Näistä ajatuksista kehittyi douhetismi, jonka johtoajatus oli äärimmäinen hyökkäävyys ilmasodankäynnissä. Douhetin pääteos oli vuonna 1921 julkaistu Il domino dell’aria. Lähes kaikkien maiden ilmavoimat seurasivat douhetismia ennen toista maailmansotaa.
Ilma-aseen ja ilmavoimien historia > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alussa hävittäjät olivat yksimoottorisia yksitasoja. Moottoriteho oli sodan alussa 1 200 hevosvoimaa ja vaakalentonopeus 500 km/h. Sodan lopussa tehoa oli 2 000 hevosvoimaa ja nopeus 700 km/h. Sodan alussa hävittäjät oli aseistettu jopa kahdeksalla konekiväärillä, mutta sodan aikana osa konekivääreistä korvattiin yhdellä tai kahdella 20 mm:n tykillä. Sodan lopulla aseina käytettiin myös raketteja. Sodassa lentokoneiden taktinen käyttö kehittyi. Ilmapommituksista tuli strategisia ja niitä suoritettiin niin päivällä kuin yölläkin. Ilmavoimat tavoittelivat ehdotonta ilmaherruutta. Rynnäkkö- ja syöksypommituskoneet tukivat maasotaa ja pystyivät tuhoamaan tykein, pommein, konekiväärein ja raketein pistemaaleja. Hävittäjiä käytettiin myös rynnäköintiin. Ilmasodankäynti muuttui sodan aikana suurten osastojen yhteistoiminnaksi, myös hävittäjien osalta. Tutka otettiin käyttöön johtamisessa.
Pommikoneiden tyypit vaihtelivat hävittäjiä enemmän käyttötarkoituksen mukaan. Sodan alussa pommikoneiden toimintasäde oli noin 600 kilometriä ja pommikuorma 1000 kg. Sodan lopun B-29 Superfortressin toimintasäde oli 2 900 kilometriä ja pommikuorma 9 000 kiloa. Lisäksi se oli varustettu hyvällä panssaroinnilla ja 12 raskaalla konekiväärillä.
Taistelu Britanniasta oli ensimmäinen maavoimien liikkeistä riippumattoman taistelu ilmaherruudesta. Se toi ilmasodankäyntiin uusina piirteinä hävittäjien suojaamat strategiset päiväpommitukset, strategiset yöpommitukset ja strategisen ilmasodan merenkulkua vastaan. Lisäksi taistelussa alettiin käyttää erityistä hävittäjäpommittajaa. Myöhemmin sodan aikana liittoutuneilla oli käytössään paremman toimintasäteen ja pommikuorman pommittajia sekä pitkän matkan saattohävittäjiä. Toinen maailmansota päättyi Tyynellämerellä, kun Yhdysvallat elokuussa 1945 pudotti ydinpommit Hiroshimaan ja Nagasakiin.
Vuonna 1944 Britanniassa ja Saksassa otettiin käyttöön suihkulentokone.