stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Japanilaiset koirarodut
Rotujen alkuperä

Ennen maantieteellistä eristäytymistä Korean niemimaasta Japaniin oli levinnyt kolme siperialaisen harmaasuden alalajia: japaninsusi l. honshunsusi (Canis lupus hodophylax, Nihon-ōkami, yamainu), hokkaidonsusi l. ezonsusi (Canis lupus hattai, Ezo-ōkami) ja koreansusi (Canis lupus coreanus). Japaninsutta esiintyi Honshūn, Kyūshūn ja Shikokun saarilla; hokkaidonsutta Hokkaidōlla, Sahalinilla, eteläisillä Kurillien saarilla ja Kamtšatkan niemimaalla; ja koreansutta nimensä mukaisesti lähinnä Korean niemimaalla.
Japanilaisten pystykorvien historiassa japaninsudella oli näistä kaikkein tärkein rooli. Se oli sudeksi melko pienikokoinen ja väriltään harmaa. Erään teorian mukaan pieni koko olisi ollut seurausta saarivaltion luonnonolosuhteiden esihistoriallisista muutoksista, kun taas toinen spekuloi että koko laji olisi siperialaisen suden ja japanilaisten pystykorvien esi-isien välisen risteytyksen tulos. Viimeaikaiset DNA-tutkimukset tukevat jälkimmäistä väittämää.
Rotujen alkuperä > Jomonkoira ja yayoikoira

Suuri osa nykyisin tunnetuista japanilaisista pystykorvista (saksanpystykorvasta jalostettua japaninpystykorvaa lukuun ottamatta) polveutuu ainakin osittain jomonkoirasta ja yayoikoirasta. Jomonkoira saapui maahan Taiwanin ja Riukiu-saarten kautta Kiinasta n. 6000 eaa. Se oli rakenteeltaan shiban kaltainen, ja nykyisen jomonshiban jalostus perustuukin sen prototyyppiin. N. 300 jaa. Koreasta kulkeutui maahan yayoikoira, joka oli jomonkoiraa kookkaampi ja jonka otsapenger oli korkeampi. Myöhemmin näistä kahdesta alkoi kehittyä erilaisia, alun perin keskikokoisia metsästys- ja vahtikoiria. Ei ole kuitenkaan olemassa yhtä ainoaa "kaikkien japanilaisten alkuperäisrotujen kantatyyppiä", sillä tutkimusten mukaan niiden perimään ovat vaikuttaneet useat eri aasialaiset esi-isät japaninsudesta alkukantaisiin koiriin.
Alkuperäisen jomonkoiran kallo
Rotujen alkuperä > Canis familiaris japonicus

Jotkut japanilaiset tutkijat pitävät nykyisen shiban edeltäjänä rotua nimeltä Canis familiaris japonicus. Hollantilainen Philipp Franz von Siebold kuitenkin luokitteli vuonna 1842 julkaistussa teoksessaan Fauna Japonica kyseisen nimikkeen alle kuuluviksi peräti neljä eri japanilaista koirarotua:
a) metsästyskoira kari-inu l. no-inu
b) paariakoira bawa-inu l. muku-inu l. kai-inu
c) kesykoirat makura tsin l. suiken tsin (seurakoira) ja sjok-ken (syötävä koira)
d) villikoira ookame
Metsästyskoira viitannee erityisesti nykyisten shika inujen kantarotuun, ja se oli Sieboldin mukaan siperialaisten metsästyskoirien jälkeläinen. Paariakoira taas oli metsästyskoiran ja kiinalaisten, intialaisten ja eurooppalaisten katukoirien puolivilli jälkeläinen, joka eli itsenäisenä kulkukoirana rannikkokylissä ja kaupungeissa kuulumatta varsinaisesti kellekään. Siitä oli kuitenkin paikallisille hyötyä vartioidessaan asuinkortteleita öisin ja tyhjentäessään talojen edustat ruuan tähteistä. Seurakoira vastaavasti oli japanese chinin kantarotu, jonka portugalilaiset olivat tuoneet mukanaan Macaosta. Villikoira oli saanut alkunsa metsästyskoiran ja japaninsuden risteytyksestä, ja sitä käytettiin paitsi metsästykseen, myös ruokana.
Siinä missä Siebold piti kesykoiraa ja paariakoiraa sekarotuisina, hän oli vastaavasti huolissaan metsästyskoiran sisäsiittoisuudesta ja tulevien sukupolvien kapeasta geenipoolista. Näistä neljästä rotutyypistä ainoastaan puhdas metsästyskoira sopisi teoriaan Canis familiaris japonicus -rodun asemasta shiban kantarotuna.
Rotujen alkuperä > Vanhimmat japanilaiset rodut

Uusien geneettisten tutkimusten mukaan japanilaiset ja korealaiset rodut voidaan jakaa alkuperänsä ja rotupuhtautensa perusteella kolmeen eri ryhmään:
1. Vanhin ryhmä
Ryhmän rodut polveutuivat suoraan alkuperäisestä jomonkoirasta omiksi linjoikseen jo varhaisessa vaiheessa. Ne ovat säilyneet kaikkein alkuperäisimpinä ja geneettisesti puhdasrotuisimpina.
Hokkaidonkoira
Riukiunkoira
2. Keskimmäinen ryhmä
Ryhmän rodut polveutuivat jomonkoiran myöhäisemmästä tyypistä ja risteytyivät paitsi yayoikoiran, myös alkuperäisen jomonkoiran kanssa.
Gujaenkoira
Jejunkoira
Koreanjindonkoira
Miryanginkoira
Pungsan
Sahalininhusky
San’in shiba
Tsushimankoira
3. Nuorin ryhmä
Ryhmän rodut polveutuvat useasta eri kantarodusta ja ovat sekoittuneet aikojen saatossa enemmän myös muihin rotuihin. Ne muistuttavat kaikkein vähiten alkuperäistä jomonkoiraa.
Akita
Kainkoira
Kishunkoira
Mikawa
Mino shiba
Satsumankoira
Shiba (shinshu-variaatio)
Shikokunkoira
Rotujen arvostus ja suojelu

Kun japanilaiset alkoivat tuoda koiria Euroopasta ja Kiinasta, puhtaat japanilaiset rodut uhkasivat kadota miltei kokonaan sekoittuessaan tuontirotuihin. Japanissa herättiin kuitenkin vanhojen pystykorvarotujen suojeluun, ja vuonna 1928 perustettiin hallituksen tuella järjestö Nihon-ken hozonkai (NIPPO) kuuden alkuperäisen rodun säilyttämiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen monet näistä roduista olivat jälleen miltei sukupuuton partaalla, mutta ne saatiin pelastettua. Akitasta tuli Japanin kansallisrotu, ja se nimitettiin kansallisaarteeksi yhdessä maan muiden alkuperäisten pystykorvarotujen kanssa. Shiba on tällä hetkellä kuitenkin maan yleisin kotimainen rotu, sillä Tokion kaltaisissa täyteen rakennetuissa suurkaupungeissa on helpompi pitää pienikokoista koiraa.
Rotujen nimet liittyvät usein maantieteellisiin paikkoihin, kuten Japanin saariin. Akita on esimerkiksi saanut nimensä Akitan maakunnasta, Hokkaidō ja Shikoku ovat puolestaan saaria.
Akita

Akita on kotoisin Akitan maakunnasta Honshūn saarelta. Se on kookkain japanilaisista pystykorvista, mutta sen kantarotu akita matagi oli alun perin keskikokoinen japanilainen pystykorva. Aluksi rodun tärkein tehtävä oli karhunmetsästys, mutta koiratappeluiden yleistyttyä kokoa alettiin kasvattaa mastiffiristeytyksillä. Toisen maailmansodan aikana tehtiin myös risteytyksiä saksanpaimenkoiran kanssa, koska muiden koirien pito oli tuolloin kiellettyä. Kun koiratappelut kiellettiin, rodun huomattiin olevan melkein sukupuuton partaalla. Rotu elvytettiin pienestä jäljellä olevasta kannasta, minkä vuoksi se on melko sisäsiittoinen. Mastiffeilta periytyneet riippuvat korvat jalostettiin pois, ja tyypilliset pystyt korvat saatiin vakiinnutettua. Kansallisrodun asema ja uskollisen Hachikō-koiran tarina ovat lisänneet akitan suosiota ja arvostusta. Nykyisin se on melko suosittu Italiassa ja Ranskassa, mutta esimerkiksi Suomessa ja Yhdysvalloissa amerikanakita on huomattavasti yleisempi.
Shika inut

Shika inuihin kuuluvat japanilaisista alkuperäisroduista neljä keskikokoista; hokkaidonkoira, kainkoira, kishunkoira ja shikokunkoira. Hokkaidon- ja shikokunkoira on nimetty sen saaren mukaan, jolla ne on kehitetty. Lisäksi hokkaidonkoiran toinen nimitys ainu viittaa Japanin alkuperäisasukkaisiin joiden mukana se saarelle saapui. Kainkoira on sen sijaan nimetty entisen Kain provinssin mukaan.
Hokkaidonkoiralla on hyväksytty monet eri värimuodot, joskin valkoinen on yleisin.
Kainkoira on aina brindle, joko mustalla, ruskealla tai punaisella pohjavärillä.
Kishunkoiraa tavataan pääosin vain valkoisena, vaikka hyväksyttyjä värejä ovat myös punainen ja seesami.
Shikokunkoiralla hyväksytyt värit ovat seesami, musta seesami ja punainen seesami, joskin myös valkoisia, punaisia ja black & tan -värisiä yksilöitä tavataan.
Kokoluokaltaan koirat ovat 42–56cm korkeita ja painoa 15–27kg.
Vaikkakin shika inut ovat harvinaisia kotimaansa ulkopuolella, Suomessa tavataan jokaista näistä roduista.
Shiba

Shiba on yleensä pitkäikäinen ja terve rotu. Se on pienin japanilaisista pystykorvista, mutta se on kuitenkin itsenäinen ja omapäinen. Sille on ominaista shibakiljunta, joka kuulostaa varsin omalaatuiselta. Moni shiba harrastaa agilityä, mutta usein ne ovat myös pelkkiä seurakoiria.
Tavallinen shiba edustaa shinshu shiba -muunnosta. Epävirallisia variaatioita ovat mm:
Jōmonshiba, alkuperäisen shiban tyyppinen, nykyista kapeakuonoisempi ja pitkäraajaisempi.
Mino shiba, erikoisen näköinen, ulkoisesti ahmaa muistuttava shiba. Pääväri on joko tummanruskea, suklaa tai punainen, mustalla maskilla tai ilman. Poikkeuksellista muihin shiboihin on urajiron täydellinen puuttuminen. Säkä on noin 40 cm ja paino 10 kg.
Mame shiba, eräänlainen kääpiöshiba joka painaa 3–5 kg.
San'in shiba, tutkimusten mukaan läheistä sukua koreanjindonkoiralle ja polveutunee melko suoraan siitä. Kookkaampi, hoikempi, pitkäraajaisempi ja pyöreäsilmäisempi kuin tavallinen shiba. Väritys vaihtelee punaisesta kermaan ja valkoiseen. Urajiro toivottu mutta ei pakollinen.
Akitanshiba, Akitan prefektuurissa kehittynyt muunnos. Risteytetty nykyisin muiden shiba-variaatioiden kanssa, ja käytetty pohjana jomonshiban jalostukselle.
Jōmonshiba
San'in shiba
Tunnustamattomat rodut

Japanista löytyy myös useita vanhoja rotuja, joita FCI ei ole tunnustanut.
Aichinkoira on sukupuuttoon kuollut pystykorva Honshun keskialueelta, todennäköisesti Aichin prefektuurista.
Aizunkoira on kotoisin Aizu-alueelta Fukushiman prefektuurista.
Japaninbullterrieri eli inu nusto on keskikokoinen, lyhytkarvainen bullterrieriä muistuttava koira.
Kawakaminkoira on kotoisin Chichibu-vuorilta. Se on hieman suomenpystykorvaa muistuttava punainen koira. Se on läheistä sukua shiballe, mutta toisin kuin tällä sillä ei ole urajiroa. Joidenkin mukaan se polveutuisi sudesta. Säkäkorkeus vaihtelee 35–45 cm välillä ja karvapeite on joko punainen, valkoinen tai seesami.
Koma-inu on japanilaisen ylhäisön jalostama pitkäkarvainen vartiokoira.
Koshi-no-inu eli etsu no inu on sukupuutton kuollut keskikokoinen tumma pystykorva, joka oli kotoisin Honshun luoteisosista. Se oli Fukuin alueen prefektuurieläin ja vuodesta 1934 myös kansallisaarre. Se kuoli sukupuuttoon vuonna 1971 Toisen maailmansodan seurauksena.
Mikawa on sukupuuttoon kuollut vanha rotu, joka polveutui akitasta ja lyhytkarvaisesta chow chow'sta. Se muistutti jonkin verran shibaa, mutta oli tätä levottomampi, ja sillä oli tätä suuremmat ja pyöreämmät silmät. Sillä ei ollut urajiroa.
Riukiunkoirasta on olemassa kaksi variaatiota, pienempi yanbaru ja kookkaampi yaeyama, jotka ovat saaneet nimensä kotisaarensa mukaan. Brindle ja punainen ovat suosituimmat värit, mutta myös seesameita, mustia, valkoisia ja norsunluun värisiä yksilöitä esiintyy.
Sahalininhusky on elokuvasta Eight Below kuuluisa rekikoira.
Sanshu on joidenkin mukaan kishun variaatio, mutta se oli aiemmin virallisesti hyväksytty omana rotunaan. Se on kotoisin Aichin prefektuurista ja on säkäkorkeudeltaan 45–55 cm.
Satsumankoira, eräs shiban edeltäjistä, polveutuu edo-kaudelta jolloin japanilaiset sotilaat käyttivät sitä metsästykseen ja vartiointiin. Nykyisin se on uhanalainen. Väritys on mustaseesami ja koiralla tulee olla joko valkoisista tai punertavista karvoista muodostuva urajiro.
Yakushimankoira on Yakushiman saarella kehitetty villisian metsästykseen ja vartiointiin käytetty rotu. Vaikka se muistuttaa ulkoisesti enemmän paariakoiraa, se on sukua mm. tosalle. Se polveutuu mastiffeista, ulkomaalaisista alkukantaisista roduista ja paikallisista koirista. Tämä ikivanha koira on nykyisin pahasti sekoittunut muiden rotujen kanssa koska metsästäjille hyvät käyttöominaisuudet ovat rotupuhtautta tärkeämpää. Rodun erityispiirre on se, että silmät voivat olla joko ruskeat, keltaiset tai siniset. Kirsu voi olla joko musta tai maksanruskea karvapeitteen väristä riippuen. Yakushimankoira painaa normaalisti 15-20 kiloa ja väritys vaihtelee kermasta ja fawnista punaiseen, sekä tummanruskeasta mustaseesamiin. Myös pinto (laikukas) on mahdollinen vaikkakaan ei toivottu.
Täytetty, Antarktiksella rekikoirana käytetty sahalininhusky Jiro
Suomen Nihonken

Suomen Nihonken (SuNi) perustettiin 1.4.2012 Sastamalassa edistämään ja tukemaan japanilaisten pystykorvarotujen akitan, hokkaidonkoiran, kainkoiran, kishunkoiran, shiban ja shikokunkoiran harrastus- ja kasvatustoimintaa Suomessa. Nykyisin se edustaa pelkästään shika inuja, ei akitaa eikä shibaa. Se on Suomen ainoa shika inu -rotuja edustava yhdistys.
Aiheesta muualla

Suomen Nihonken ry
Akita ry
Suomen Shiba ry
Riukiunkoira on toinen kahdesta vanhimmasta japanilaisesta rodusta, ja samalla vanhempi kuin yksikään Korean alkuperäisroduista.
Karoliina Kantelinen

| Karoliina Kantelinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1975 Uusikaupunki
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Tyylilajit:  kansanmusiikki
Soittimet:  laulu, kantele
Yhtyeet:  Värttinä, Ket­su­rat, Otawa, Philomela
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Karoliina Kantelinen (s. 1975 Uusikaupunki) on suomalainen laulaja, kansanmusiikin opettaja ja etnomusikologi. Joulukuusta 2012 lähtien hän on ollut yksi Värttinän laulajista.
Kantelinen on alun perin opiskellut Milanossa oopperalaulajaksi, mutta vaihtanut myöhemmin kokonaan kansanmusiikkiin. Hän on myös opiskellut musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa. Kansanmuusikkona Kantelinen on erikoistunut vienankarjalaiseen joikuun sekä itkuvirsiin. Värttinässä hän lauloi ensimmäistä kertaa jo vuosina 2002–2004, jolloin Kantelinen toimi sijaislaulajana yhtyeen kiertueilla. Joulukuussa 2012 hän korvasi Värttinästä erotetun Johanna Virtasen.
Värttinän lisäksi Kantelinen on laulanut muun muassa Philomela-naiskuorossa, Ketsurat-lauluyhtyeessä, Sari Kaasisen johtamassa Otawassa sekä Sakari Kukon No One's Land -yhtyeessä. Lisäksi hän on esiintynyt duona useiden artistien kuten Ilkka Heinosen ja Susan Ahon kanssa. Ensimmäisen sooloalbuminsa Kantelinen julkaisi vuonna 2008.
Karoliina Kantelisen veli on elokuvasäveltäjä Tuomas Kantelinen. Hänen lauluaan kuullaan muun muassa elokuvissa Suden vuosi ja Arn – Temppeliritari.
Diskografia > Sooloalbumit

Ellös huolta huomisesta (2008)
Diskografia > Philomela

Rakkaus repii jäsenet (1999)
Tuulen nostatus (2000)
Mieli (2004)
Diskografia > Ketsurat

Pari šanua (2005)
Ilokielet ennällähän (2011)
Diskografia > Sari Kaasinen & Otawa

Mie kun (2006)
Diskografia > Vierailevana artistina

Toni Edelmann: Korpirastas (2001)
Petri Laaksonen: Talven syliin (2004)
Sari Kaasinen: Aika riemulle ruveta (2014)
Turkin ralli 2010

|  Turkin ralli 2010 |
| --- | --- |
 4. osakilpailu 13 osakilpailusta kaudella 2010. 
Ajankohta:  16.−18. huhtikuuta 2010
Pituus:  23 erikoiskoetta, 358,84 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Sébastien Loeb  Daniel Elena  (Citroën World Rally Team)
Toinen:   Petter Solberg  Phil Mills  (Petter Solberg)
Kolmas:   Mikko Hirvonen  Jarmo Lehtinen  (Ford World Rally Team)
Turkin ralli 2010 (virallisesti 10. Rally of Turkey) oli Rallin MM-sarjan kauden 2010 neljäs osakilpailu, joka ajettiin 16.−18. huhtikuuta.
Kilpailun voitti Sébastien Loeb. Mikko Hirvonen ja Jari-Matti Latvala kärsivät kilpailun aikana rengasrikoista ja ajovirheistä, ja Kimi Räikkönen ajoi kauden parhaimman tuloksensa sijoittumalla viidenneksi. Viimeisen päivän aamuna kaksi ensimmäistä erikoiskoetta peruttiin koska tiet olivat liian huonossa kunnossa.
Erikoiskokeet

Kilpailussa oli 23 erikoiskoetta, joiden yhteispituus oli 358,84 kilometriä. Siirtymiä oli 745,31 kilometriä ja kokonaispituus oli 1104,15 kilometriä.
| Päivä | Kello | Nro | Nimi | Pituus |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16. huhtikuuta | 9:03 | SS 1 | Darlik 1 | 15,66 km |
| 16. huhtikuuta | 9:46 | SS 2 | Karabeyli 1 | 8,23 km |
| 16. huhtikuuta | 10:14 | SS 3 | Bozgoca 1 | 13,52 km |
| 16. huhtikuuta | 10:57 | SS 4 | Halli 1 | 9,60 km |
| 16. huhtikuuta | 14:00 | SS 5 | Darlik 2 | 15,66 km |
| 16. huhtikuuta | 14:43 | SS 6 | Karabeyli 2 | 8,23 km |
| 16. huhtikuuta | 15:11 | SS 7 | Bozgoca 2 | 13,52 km |
| 16. huhtikuuta | 15:54 | SS 8 | Halli 2 | 9,60 km |
| 16. huhtikuuta | 19:57 | SS 9 | SSS Istanbul | 2,20 km |
| 17. huhtikuuta | 09:56 | SS 10 | Göcbeyli 1 | 18,17 km |
| 17. huhtikuuta | 10:34 | SS 11 | Ulupelit 1 | 12,98 km |
| 17. huhtikuuta | 11:27 | SS 12 | Bozhane 1 | 14,59 km |
| 17. huhtikuuta | 12:00 | SS 13 | Riva 1 | 27,17 km |
| 17. huhtikuuta | 15:06 | SS 14 | Göcbeyli 2 | 18,17 km |
| 17. huhtikuuta | 15:44 | SS 15 | Ulupelit 2 | 12,98 km |
| 17. huhtikuuta | 16:37 | SS 16 | Bozhane 2 | 14,59 km |
| 17. huhtikuuta | 17:10 | SS 17 | Riva 2 | 27,17 km |
| 18. huhtikuuta | 9:13 | SS 18 | Deniz 1 | 16,76 km |
| 18. huhtikuuta | 9:51 | SS 19 | Mudarli 1 | 21,32 km |
| 18. huhtikuuta | 10:39 | SS 20 | Ballica 1 | 19,22 km |
| 18. huhtikuuta | 13:12 | SS 21 | Deniz 2 | 16,76 km |
| 18. huhtikuuta | 13:50 | SS 22 | Mudarli 2 | 21,32 km |
| 18. huhtikuuta | 14:38 | SS 23 | Ballica 2 | 19,22 km |
Lähde:
Tulokset

| Sija | Kuljettaja | Kartanlukija | Auto | Aika | Ero | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Sébastien Loeb |  Daniel Elena | Citroën C4 WRC | 3:01.38,7 |  | 25 |
| 2. |  Petter Solberg |  Phil Mills | Citroën C4 WRC | 3:02.33,2 | +54,5 | 18 |
| 3. |  Mikko Hirvonen |  Jarmo Lehtinen | Ford Focus RS WRC 09 | 3:03.22,1 | +1.43,4 | 15 |
| 4. |  Sébastien Ogier |  Julien Ingrassia | Citroën C4 WRC | 3:05.24,7 | +3.46,0 | 12 |
| 5. |  Kimi Räikkönen |  Kaj Lindström | Citroën C4 WRC | 3:08.23,0 | +6.44,3 | 10 |
| 6. |  Federico Villagra |  José Luis Díaz | Ford Focus RS WRC 08 | 3:09.35,4 | +7.56,7 | 8 |
| 7. |  Matthew Wilson |  Scott Martin | Ford Focus RS WRC 08 | 3:10.08,5 | +8.29,8 | 6 |
| 8. |  Jari-Matti Latvala |  Miikka Anttila | Ford Focus RS WRC 09 | 3:21.22,9 | +19.44,2 | 4 |
| 9. |  Dennis Kuipers |  Frédéric Miclotte | Ford Fiesta S2000 | 3:25.00,9 | +23.22,2 | 2 |
| 10. |  Aaron Burkart |  Andre Kachel | Suzuki Swift S1600 | 3:28.43,4 | +27.04,7 | 1 |
Lähde:
Muuta

Dennis Kuipersin uran ensimmäiset pisteet.
Aaron Burkartin uran ensimmäinen piste.
Aiheesta muualla

Rally-Maps.com, erikoiskokeet kartalla (englanniksi)
Osakilpailut MM-rallikaudella 2010
Ruotsi
Meksiko
Jordania
Turkki
Uusi-Seelanti
Portugali
Bulgaria
Suomi
Saksa
Japani
Ranska
Katalonia
Wales
Rallin maailmanmestaruussarjan Turkin rallit
| --- | --- |
2000-luku:  2003  2004  2005  2006  2008 
2010-luku:  2010  2018  2019  2020
Maastohiihdon Suomen Cup

| Maastohiihdon Suomen Cup |
| --- | --- |
 Meneillään oleva kausi Maastohiihdon Suomen Cup 2024–2025 
 Kilpailusarjan logo kaudesta 2014–2015 alkaen
Laji:  maastohiihto
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  2011
TV:  Yle TV2
Sivusto:  https://www.hiihtoliitto.fi/suomen-cup/
Maastohiihdon Suomen Cup on kaudesta 2011–2012 lähtien järjestetty hiihtosarja suomalaisille hiihtäjille. Suomen Cupiin lasketaan mukaan myös SM-hiihdot. Kilpailusarjaa järjestää Suomen hiihtoliitto.
Suomen Cupin kilpailuihin voivat osallistua kaikki suomalaisen hiihtolisenssin omaavat urheilijat, sekä Suomen hiihtoliiton jäsenseurat. Kilpailusarja antaa näyttöpaikkoja maajoukkuepaikoista taisteleville urheilijoille sekä tuo kansallisen tason urheilijoille ja seuroille parempaa näkyvyyttä. Kansainvälisen tason kilpailijoiden mukaan saamisen haasteena on kilpailukalenterin yhteensovittaminen maailmancupin kilpailujen kanssa, mutta sijoittamalla kilpailuita lähinnä alku- ja lopputalveen on myös maajoukkueurheilijoita saatu kiitettävästi mukaan.
Pisteiden lasku

Osakilpailujen 30 parasta hiihtäjää saavat pisteitä samaan tapaan kuin maailmancupissakin eli voittaja saa 100, toinen 80, kolmas 60 pistettä ja 30. saa yhden pisteen. Kauden päätteeksi urheilijoiden kaikista kisoista saamat pisteet lasketaan yhteen ja eniten pisteitä saanut voittaa kilpailusarjan. Viesticupissa yhdestä osakilpailusta jaetaan kaksinkertaiset pisteet.
Suomen Cupin mestarit

| Kausi | Naiset | Miehet | Naisten viesti | Miesten viesti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011–2012 | Kerttu Niskanen, Koitto | Sami Jauhojärvi, VuokattSKT | Vieremän Koitto | Vuokatti Ski Team Kainuu |
| 2012–2013 | Riitta-Liisa Roponen, OHS | Sami Jauhojärvi, VuokattSKT | Hämeenlinnan Hiihtoseura | Jämsänkosken Ilves |
| 2013–2014 | Kerttu Niskanen, Koitto | Sami Jauhojärvi, VuokattSKT | Hämeenlinnan Hiihtoseura | Vuokatti Ski Team Kainuu |
| 2014–2015 | Kerttu Niskanen, Koitto | Ville Nousiainen, KoHS | Hämeenlinnan Hiihtoseura | Kouvolan Hiihtoseura |
| 2015–2016 | Krista Pärmäkoski, IkaalUrh | Iivo Niskanen, VuokattSKT | Hämeenlinnan Hiihtoseura | Vuokatti Ski Team Kainuu |
| 2016–2017 | Krista Pärmäkoski, IkaalUrh | Ristomatti Hakola, JäJä | Hämeenlinnan Hiihtoseura | Jämin Jänne |
| 2017–2018 | Anne Kyllönen, KaHS | Ari Luusua, Ski Team Mäenpää | Kainuun Hiihtoseura | Jämin Jänne |
| 2018–2019 | Krista Pärmäkoski, IkaalUrh | Ristomatti Hakola, JäJä | Hämeenlinnan Hiihtoseura | Puijon Hiihtoseura |
| 2019–2020 | Anne Kyllönen, KaHS | Ristomatti Hakola, JäJä | Kainuun Hiihtoseura | Jämin Jänne |
| 2020–2021 | Anne Kyllönen, KaHS | Joni Mäki, PohtiST | Hämeenlinnan Hiihtoseura | Puijon Hiihtoseura |
| 2021–2022 | Jasmi Joensuu, VHS | Joni Mäki, PohtiST | Vuokatti Ski Team Kainuu | Jämin Jänne |
| 2022–2023 | Johanna Matintalo, PöytUrh | Lauri Lepistö, JäJä | Vuokatti Ski Team Kainuu | Imatran Urheilijat |
| 2023–2024 | Jasmi Joensuu, VHS | Ristomatti Hakola, JäJä | Vuokatti Ski Team Kainuu | Jämin Jänne |
Vastaanotto

Yleisradio on televisioinut alusta asti kaikki Suomen Cupin kilpailut. Kilpailusarja keräsi jo ensimmäisellä kaudellaan parhaimmillaan jopa 400 000 katsojaa. Suomen Cup on kerännyt myös positiivista palautetta niin urheilijoilta kuin katsojiltakin.  Matti Heikkinen kommentoi ennen ensimmäistä kilpailukautta, että Suomen Cupin kaltaisia kovia kotimaan kilpailuita on odotettu.
Jyväskylä–Pieksämäki-rata

Rata Pieksämäen länsipuolella
Jyväskylä–Pieksämäki-rata (joskus myös Jyväskylän itärata tai vain itärata) on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Jyväskylästä Pieksämäelle. Rataosuus on 79,8 kilometriä pitkä, yksiraiteinen ja koko matkalta sähköistetty. Rataosa on suojastettu ja kauko-ohjattu Pieksämäeltä. Matkustajajunat pysähtyvät Hankasalmella, aikaisemmin myös Lievestuoreella elokuuhun 2014 asti, jolloin pysähdykset loppuivat.
Aiemmin rataosan liikenteenohjaus hoidettiin miehitetyin liikennepaikoin, mutta toukokuussa 2007 rataosuus otettiin vaiheittain kauko-ohjaukseen.
Rataosuudella sijaitsee Pönttövuoren tunneli, joka oli aikoinaan Suomen pisin rautatietunneli. Alkuperäinen tunneli valmistui kesällä 1917 ja oli käytössä vuoteen 1995, jolloin rakennettiin uusi tunneli.