stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hidemasa Morita

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Hidemasa Morita vuonna 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi: Hidemasa Morita
Syntymäaika: 10. toukokuuta 1995 (ikä 29)
Syntymäpaikka: Takatsuki, Japani
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 177 cm
Seura
Seura: Sporting
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2018–2020 | Kawasaki Frontale | 81 | (1) |
| 2021–2022 | Santa Clara | 48 | (3) |
| 2022– | Sporting | 72 | (10) |
Maajoukkue
| 2018– | Japani | 39 | (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 31. joulukuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 31. joulukuuta 2024.
Hidemasa Morita (jap. 守田 英正, Morita Hidemasa; s. 10. toukokuuta 1995 Takatsuki) on japanilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut vuodesta 2021 Portugalissa ja edustanut kesästä 2022 alkaen lissabonilaisseura Sportingia.
Morita edusti Japanin J1 Leaguessa Kawasaki Frontalea. Hän voitti Japanin liigamestaruuden vuosina 2018 ja 2020, Japanin cupin vuonna 2020 sekä Japanin liigacupin vuonna 2019. Hän siirtyi tammikuussa 2021 portugalilaisseura Santa Claraan, jossa hän pelasi 1,5 kauden 48 Primeira Ligan ottelua ja teki niissä kolme maalia. Kesällä 2022 hän siirtyi Sportingiin, jossa hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 72 Primeira Ligan ottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia. Hän voitti liigamestaruuden vuonna 2024. Hän on pelannut Mestarien liigassa kymmenen ottelua ja Eurooppa-liigassa 11 ottelua.
Morita debytoi Japanin A-maajoukkueessa syyskuussa 2018. Hän pelasi MM-kilpailuissa 2022 avauskokoonpanossa joukkueensa kolme viimeistä ottelua. Aasian-mestaruuskilpailuissa 2023 hän pelasi neljä ottelua ja teki tappiollisessa puolivälieräottelussa Irania vastaan joukkueensa ainoan maalin. Hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 39 maaottelua, joissa hän on ollut 32 kertaa avauskokoonpanossa ja tehnyt kuusi maalia: maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Mongoliaa, toukokuussa 2021 MM-karsintaottelussa Myanmaria ja helmikuussa 2024 Aasian-mestaruuskilpailujen ottelussa Irania vastaan, kaksi maalia syyskuussa 2024 MM-karsintaottelussa Bahrainia vastaan sekä yhden maalin marraskuussa 2024 MM-karsintaottelussa Indonesiaa vastaan.
David Magnusson

| David Magnusson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. syyskuuta 1925 Nässjö
Kuollut: 4. syyskuuta 2017 Lidingö (91 vuotta)
Ammatti:  psykologi, psykologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Linköpingin opettajakoulutuslaitos (1942–1946), Tukholman yliopisto (BA 1955; FL 1957; PhD 1959)
Instituutti:  Tukholman yliopisto
Tutkimusalue:  Psykologia
Palkinnot:  monia, mm. Jyväskylän yliopiston kunniatohtori (1984), Aristotele-palkinto (EFPA, 1999)
David Magnusson (5. syyskuuta 1925 Nässjö – 4. syyskuuta 2017 Lidingö) oli ruotsalainen psykologi ja Tukholman yliopiston pitkäaikainen psykologian professori.
Hän opiskeli ensin opettajaksi Linköpingin opettajakoulutuslaitoksessa (1942–1946), suoritti kanttorikokeen (Linköping 1948) ja täydensi opintojaan Tukholmassa (Erica Child Guidance Clinic, 1952–1953). Tämän jälkeen hän opiskeli Tukholman yliopiston psykologian laitoksella filosofian tohtoriksi (BA 1955; FL 1957; PhD 1959).
Hän työskenteli kansakouluopettajana (1946–1952 ja 1953–1954), koulupsykologina (1954–1955), Tukholman yliopiston tutkimusapulaisena (1955–1958) ja yliopisto-opettajana (1958–1964), apulaisprofessorina ja soveltavan psykologian yksikön johtajana (1965–1969) sekä psykologian professorina (1969–1992). Hän oli toimelias emeritusprofessori vuodesta 1993 lähtien.
Professori Magnusson oli voimakas käyttäytymisen interaktiivisen tarkastelun puolestapuhuja. Näkemyksen mukaan yksilön todellinen käyttäytyminen määräytyy yksilöllisten muuttujien ja tilannetekijöiden jatkuvan vuorovaikutuksen seurauksena (esim. ). Magnusson kirjoitti ja julkaisi kollegoineen useita kirjoja ja runsaasti tieteellisiä artikkeleita aihepiiristä.
Magnusson sai monia tunnustuksia ja hän oli useiden tieteellisten akatemioiden jäsen. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston kunniatohtoriksi 1984. Hän oli muun muassa perustamassa eurooppalaista Academia Europæa -tiedeakatemiaa (jäsen vuodesta 1988). Hänelle myönnettiin Euroopan psykologiliittojen federaation (EFPA) kahden vuoden välein jaettava Aristotele-palkinto vuonna 1999.
Aiheesta muualla

“Founding Visions” (Academia Europaea): Interview with Prof. dr David Magnusson (video, 49 min 24 s)) (englanniksi) (vimeo.com)
Google Scholar: D. Magnusson (englanniksi) (scholar.google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Metsäkulttuuri

Metsäsuomalaisuutta Ruotsissa.
Metsäkulttuuri tarkoittaa metsiin liittyvää kulttuuria ja aineellista ja aineetonta kulttuuriperintöä, jotka muodostuvat ihmisen ja metsän vuorovaikutuksessa. Metsäkulttuuria ovat metsään liittyvät toimet, käsitykset ja arvot, erilaiset metsien käyttötavat ja niihin liittyvät elinkeinot, harrastukset ja elämäntavat.
Metsät ja metsiin liitetyt erilaiset toimet ja arvot ovat osa suomalaista kansallista ja yksilöllistä identiteettiä, historiaa ja kulttuuria. Muiden kulttuuristen ilmiöiden tavoin myös metsäkulttuuria eri tavoin siirretään ja siirtyy seuraavalle sukupolvelle.
Metsäkulttuuri kehittyy osana arkista elämää, jolloin metsään liittyvät arvot ja toimet tuottavat ja uudistavat tapaa käyttää metsää ja ajatella metsästä. Metsäkulttuuri on jatkuvassa muutoksessa, kun yksittäisten kansalaisten ja erilaisten yhteisöjen tai yhteiskunnan suhtautuminen metsiin, metsien käyttöön ja merkityksiin muuttuvat.
Metsäkulttuurin ajalliset kerrostumat

Metsiä on historiallisesti käytetty ja nykyisin käytetään monin eri tavoin, mikä on muokannut ja muokkaa metsäkulttuuria. Metsäkulttuurissa ovat läsnä sekä menneisyys, nykyisyys että tulevaisuus. Kulttuurisen muutoksen hitauden seurauksena metsäkulttuuriin vaikuttavat nykyisten metsäsuhteiden ohella menneisyyden metsäsuhteet. Myös arviot tulevaisuudessa metsiin vaikuttavista asioista, kuten ilmastonmuutoksesta, heijastuvat nykyisiin metsäsuhteisiin ja edelleen tämän hetkiseen metsäkulttuuriin. Näin ollen nykyinen metsäkulttuuri on eri aikakausien metsäsuhteiden tuottamien metsäkulttuureiden sulauma, jossa osa arvostuksista ja käyttötavoista on säilyvät vuosikymmenistä toiseen, osa on vuosien saatossa hävinnyt ja uusia on muodostunut tilalle.
Moninainen metsäkulttuuri

Metsäkulttuuri on ollut ja on monimuotoista ja -arvoista, eikä metsäkulttuuri siten tarkoita yhtenäisiä, kaikkien jakamia toimintatapoja, käsityksiä tai arvoja. Metsäkulttuuri muotoutuu yhteiskunnassa vaikuttavista metsäsuhteista. Nämä yksilölliset metsäsuhteet ylläpitävät ja uudistavat metsäkulttuuria, johon siten sisältyy ristiriitaisiakin arvoja ja tapoja käyttää metsää, elää metsän kanssa ja metsässä. Erilaisten metsäsuhteiden huomioon ottaminen vahvistaa metsien käytön kulttuurista kestävyyttä. Metsäkulttuurinen kestävyys näin ymmärrettynä edistää ristiriitaisten arvojen ja tavoitteiden – ristiriitaisten metsäsuhteiden – yhteensovittamista yhteiskunnan eri tasojen päätöksenteossa.
Metsäkulttuuri Kansallisessa Metsäohjelmassa

Kansallisessa metsäohjelmassa 2015 (KMO 2015) asetettiin tavoitteeksi kunnioittaa, vaalia ja kehittää metsiin liittyvää kulttuuria. Tällä tarkoitettiin mm. metsien kulttuuriperintöä koskevan ohjelman laatimista. Valtion metsissä tehtiin laaja kulttuuriperintökohteiden inventointia vuosina 2010–2015. Vuonna 2019 uudistetussa Kansallisessa metsäohjelmassa (KMO 2025) asetettiin tavoitteeksi metsäkulttuurin arvostuksen kasvaminen ja metsäkulttuurisen näkökulman ottamisen osaksi metsäalan vuorovaikutusta ja metsistä käytävää keskustelua.
Tervalammi

Tervalammi voi tarkoittaa seuraavia:
Tervalammi, lampi Hausjärvellä
Tervalammi, lampi Karkkilassa
Tervalammi, lampi Lahdessa Kumian kylässä
Tervalammi, järvi Lempäälässä
Tervalammi, järvi Lopen Räyskälässä
Tervalammi, järvi Noormarkussa
Tervalammi, lampi Sastamalassa
Tervalammi, lampi Sysmässä
Alinen Tervalammi, järvi Noormarkussa
Keskinen Tervalammi, järvi Noormarkussa
Ylinen Tervalammi, järvi Noormarkussa
Ylinen Tervalammi, lampi Ylöjärvellä
Alainen Tervalammi, lampi Orivedellä
Yläinen Tervalammi, lampi Orivedellä.
Johan Junnelius

Johan Junnelius (1694 Tervola – 10. kesäkuuta 1755 Oulu) oli pohjoissuomalainen pappi, joka toimi kirkkoherrana sekä Koutokeinossa että Oulussa. Junnelius uudisti kristinuskon opetusta Ylä-Lapin alueella, joka oli Ruotsin vallan alaisuudessa.
Henkilötiedot

Johan Mattsinpoika Junneliuksen nimen kirjoitusasu vaihtelee, etunimenä on eri aikalaiskirjoituksissa mm. Johan, Johannes sekä Johannis Ostrobotniensis. Sukunimestä käytetty versioita Junna, Junelius, Junnelius ja Junttila.
Junnelius valmistui ylioppilaaksi Turussa 1715 ja siirtyi samana vuonna opiskelemaan Uppsalan yliopistoon teologiseen tiedekuntaan.
Junnelius avioitui Brita Isakintytär Tornbergin (1707–1768) kanssa. Perheeseen syntyi 10 lasta. Viimeisen leposijan Junnelius sain Oulunsalossa: Oulunsalon kirkon kirkkosalin seinässä on hautausmaalta 1960-luvulla löydetty, 1800-luvulla kaiverrettu, hautaristin laatta, jonka latinankielinen teksti suomennettuna kuuluu: ”Tähän hautauurnaan on kätketty Oulun entisen kirkkoherran, hyvin kunnianarvoisan ja kuuluisan Johan Junneliuksen tomumaja”.
Kirkkoherrana Pohjoiskalotissa

Ensimmäisessä pappisvirassaan Junnelius toimi kirkkoherrana Kautokeinossa 1719-1745 (nykyisin Norjan puolella). Seurakunnan alaisuuteen kuului mm. Aviovaaran, Kautokeinon, Utsjoen, Jukkasjärven ja Enontekiön seurakunnat. Enontekiöltä Johan hoiti virkaansa viimeiset kolme vuotta ennen Ouluun siirtymistä.lähde?
Johan Junnelius uudisti kristinuskon opetusta Ruotsille kuuluneella Ylä-Lapin alueella. Hän teki useita esityksiä Härnösandin hiippakunnalle 1740–1746. Esityksessä hän painotti, että kristinuskon opettajien tulee osata Ruotsin ja Lapin kieltä. Hänen esityksestään aloitettiinkin kristinuskon opettajien saamen kielen koulutus.
Johan Junnelius oli Kautokeinon kirkkoherrana kauemmin kuin kukaan muu, ja anoi vuonna 1741 siirtoa Ylitorniolle. Viranhakemustaan hän perusteli mm. edeltäjänsä Anders Tornensiksen kurjalla kohtalolla. Kirjeessä tuomiokapitulille Junnelius kirjoitti ”En halua lapsilleni samaa kohtaloa, kuin edeltäjäni Andersin lapset kokivat. He muuttuivat tavoiltaan lappalaisiksi ja elivät mitä kurjimmassa köyhyydessä ja halveksunnan alaisuudessa”. Junnelius ei saanut virkaa, mutta neljä vuotta myöhemmin 1744 hänet nimitettiin Oulun kirkkoherraksi.lähde?
Kirkkoherrana Oulussa

Johan Junnelius ei ollut lainkaan ehdolla Oulun seurakunnan kirkkoherran vaaleissa vuonna 1745. Virkaan hänet nimitti kuningas Aadolf Fredrik. Hän vaikutti muun muassa Oulun kirkon uudisrakentamiseen. Muhoksen ja Oulunsalon miehet kokoontuivat vuonna 1750 pohtimaan uuden kirkon rakentamissuunnitelmia. Kirkkoherra Junnelius ehdotti tuolloin, että seurakunta tarvitsisi uuden ja tilavamman kirkon. Kivisen kirkon rakentaminen aloitettiin kuusitoista vuotta Junneliuksen kuoleman jälkeen. Se tuhoutui Oulun palossa 1822, mutta sen seinien varaan rakennettiin nykyinen Oulun tuomiokirkko.
Uppsalan yliopiston Gustavianum ja Tuomiokirkko 1700-luvulla.
Kautokeinon kirkko (1701-1944).
Oulun kirkko ennen vuoden 1822 suurpaloa.
Peter Clark

| Peter Clark> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. toukokuuta 1944 (ikä 80)
Ammatti:  professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oxfordin yliopisto
Instituutti:  Helsingin yliopisto Leicesterin yliopisto
Tutkimusalue:  Sosiaalihistoria, historiallinen maantiede ja kaupungistuminen
Palkinnot:  Whitfieldin palkinto (1983) Tukholman yliopiston kunniatohtori 2010
Aiheesta muualla
Kotisivu
Peter Alan Clark (s. 24. toukokuuta 1944, Englanti) toimi Euroopan kaupunkihistorian professorina Helsingin yliopistossa 2000–2011.
Clark opiskeli Oxfordin yliopistossa vuodet 1963–1966 (Balliol College) ja suoritti alemman korkeakoulututkinnon 1966 uuden ajan historiasta. Maisteriksi hän valmistui Oxfordin yliopistosta vuonna 1971. Hän sai kunniatohtorin arvon Tukholman yliopistosta vuonna 2010.
Clark toimi tutkijana (Research Fellow) Oxfordissa vuosina 1968–1972 ja Princetonin yliopistossa (Institute for Advanced Study) 1972–1973. Leicesterin yliopistossa hän työskenteli luennoitsijana ja opettajana (reader) vuodesta 1975, sittemmin talous- ja sosiaalihistorian professorina 1985–1999 ja kaupunkihistorian keskuksen (Centre for Urban History) johtajana 1985–1999. Vuosina 1987–1988 hän oli vierailevana professorina William and Mary Collegessa, Yhdysvaltain Virginiassa. Helsingin yliopiston kaupunkihistorian professuuria hän hoiti vuosina 2000–2011.
Professori Clark on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian ulkomainen jäsen vuodesta 2006 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 2011.
Julkaisutoiminta

Clark, Peter (1983): The English alehouse: a social history 1200–1830.
Clark, Peter – Marsden, William E. (1995): Small towns in early modern Europe.
Clark, Peter (2009): European cities and towns, 400–2000.
Clark, Peter – Niemi, Marjaana – Niemelä, Jari (2009): Sport, recreation and green space in the European city.
Clark, Peter (toim.)(2013): The Oxford handbook of cities in world history.
Clark, Peter – Niemi, Marjaana – Nolin, Catharina (toim.) (2017): Green landscapes in the European city, 1750–2010.
Aiheesta muualla

Clark, Peter[vanhentunut linkki] (englanniksi) Helsingin yliopiston Tuhat-tietokanta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Svištov

| Svištov Свищов |
| --- | --- |
 Pyhän Kolminaisuuden kirkko Svištovissa.
 lippu:  vaakuna
 Svištov
 Koordinaatit: 43°37′N, 25°21′E 
Valtio:  Bulgaria
Alue:  Veliko Tărnovo
Väkiluku (2011):  42 734
 
 www.svishtov.bg 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Svištov (ent. Sistova bulg. Свищов) on kaupunki pohjoisessa Bulgariassa Veliko Tărnovon alueella Tonavan rannalla lähellä Romanian rajaa. Svištovin asukasluku on 42 000 (2011).
Historia

Svištov on entinen roomalaisten siirtokunta Novae, joka kehittyi antiikin aikana kaupungiksi. Ostrogoottien kuningas Teoderik Suuri asettui 483 Novaeen ennen kuin valloitti Italian. Slaavit hävittivät Novaen 613.
Itävallan ja osmanien välisenä rajakaupunkina Svištovista taisteltiin usein. Vuonna 1810 venäläiset polttivat sen. Turkin sodassa 1877–1878 Svištov oli ensimmäinen osmaneilta valloitettu bulgarialaiskaupunki ja kaupunki on kuulunut siitä lähtien Bulgariaan.
Aiheesta muualla

Svištovin kaupungin sivusto (bulgariaksi) (englanniksi) (ranskaksi) (saksaksi)
Bulgarian kaupungit
Aitos
Asenovgrad
Blagoevgrad
Botevgrad
Burgas
Dimitrovgrad
Dobritš
Dupnitsa
Gabrovo
Gorna Orjahovitsa
Gotse Deltšev
Harmanli
Haskovo
Jambol
Karlovo
Karnobat
Kazanlăk
Kărdžali
Kjustendil
Lom
Lovetš
Montana
Nova Zagora
Panagjurište
Pazardžik
Pernik
Petritš
Pleven
Plovdiv
Primorsko
Razgrad
Ruse
Samokov
Sandanski
Sevlievo
Šumen
Silistra
Sliven
Smoljan
Sofia
Stara Zagora
Svištov
Tărgovište
Trojan
Varna
Veliko Tărnovo
Velingrad
Vidin
Vratsa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Swischtow
Käännös suomeksi
Olavi Granö

| Olavi Granö> Olavi Johannes Granö |
| --- | --- |
 Olavi Granö Turun Kirjamessuilla vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1925 Helsinki
Kuollut: 19. huhtikuuta 2013 (87 vuotta) Turku
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  maantiede
Olavi Johannes Granö (27. toukokuuta 1925 Helsinki – 19. huhtikuuta 2013 Turku) oli suomalainen akateemikon arvonimen saanut maantieteilijä. Hän toimi maantieteen professorina ja kanslerina Turun yliopistossa.
Granö väitteli tohtoriksi vuonna 1957. Toimittuaan Helsingin yliopiston maantieteen assistenttina 1948–1951 ja Kauppakorkeakoulun maantieteen assistenttina 1954–1957, Granö nimitettiin Turun yliopiston maantieteen apulaisprofessoriksi 1959 ja professoriksi 1962. Hän hoiti tehtävää vuoteen 1988 saakka. Turun yliopiston kanslerina hän toimi 1984–1994. Akateemikon arvonimi Granölle myönnettiin vuonna 1980.
Granön tutkimusaloja olivat rannikkomaantiede sekä maantieteen historia ja metodologia sekä yleisemmin tieteenhistoria ja tieteen sosiologia. Hän käsitteli tutkimuksissaan Suomen saaristojen ja Pohjanmeren rannikkojen luontoa.
Granö oli muun muassa Suomalainen Tiedeakatemian esimies 1994–1995, Lontoon Royal Geographical Societyn kunniajäsen vuodesta 1980 lähtien, Ruotsin tiedeakatemian jäsen vuodesta 1985 lähtien, Academia Europæan jäsen vuodesta 1989 lähtien. Hän oli kolmen yliopiston kunniatohtori: puolalaisen Toruńin Nicolaus Copernicus -yliopiston, Tarton yliopiston ja Åbo Akademin. Granö valittiin vuonna 1992 myös Turun yliopiston ylioppilaskunnan kunniajäseneksi.
Olavi Granö oli aktiivinen Turun ja Tarton välisessä yhteistyössä. Turun Yliopistosäätiö ylläpitää Tartossa Alvar Aallon suunnittelemassa Villa Tammekannissa Granö-keskusta. Granö nimitettiin vuonna 2006 Viron maantieteen seuran kunniajäseneksi.
Myös Olavi Granön isä J. G. Granö oli maantieteilijä, joka toimi Tarton, Helsingin ja Turun yliopiston maantieteen professorina ja Turun yliopiston rehtorina. Olavi Granö oli J. G. Granön neljästä lapsesta nuorin.
Kirjallisuutta

Autio, Veli-Matti: Suomen professorit. Finlands professorer, s. 85.  Professoriliitto, 2000.  ISBN 951-95189-6-7
Virtanen, Keijo: ”Granö, Olavi (1925–2013)”, Suomen kansallisbiografia, osa 3, s. 278–279.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-444-4  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Granö, Olavi hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Digitaalinen vallankumous

Ihmiskunnan sosioekonomisia harppauksia
Digitaalinen vallankumous tarkoittaa tieto- ja viestintäteknologian avulla tapahtuvaa muutosta yhteiskunnan hallinnon, ihmisten välisen tiedonvaihdon välineiden sekä niin teollisen kuin toimistotyön muodoissa. Yleiskäyttöisenä teknologiana on tietotekniikka synnyttänyt samankaltaista vallankumouksellista muutosta kuin höyrykoneet, polttomoottorit ja sähkötekniikka ovat tuottaneet. Digitaalisen vallankumouksen voidaan katsoa alkaneen 1970-luvulla integroitujen piirien valmistuksen tuottaessa kohtuuhintaisia kuluttajatuotteita, kuten taskulaskimia ja kotitietokoneita sekä teollisten tuotantojärjestelmien ohjaukseen ohjelmoitavia logiikoita. Vauhtiin digitaalinen vallankumous pääsi 1980-luvulla tietoliikennetekniikan kehityksen tuottaessa tehokkaita tietoverkkoja ja mahdollistaessa siten tietokoneiden välisen tiedonvälityksen laajentumisen. Digitaalinen vallankumous muuttaa ihmisten työtehtäviä ja ajankäyttötapoja aiheuttaen Joseph Schumpeterin visioimaa luovaa tuhoa.
Aiheesta muualla

Rebooting IT-revolution, a call to action (Arkistoitu – Internet Archive)
Siirtyminen analogisesta tiedontallennuksesta digitaaliseen vuosina 1986–2014
Svengijengi vauhdissa jälleen

| Svengijengi vauhdissa jälleen> Diner |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Barry Levinson
Käsikirjoittaja:  Barry Levinson
Tuottaja:  Jerry Weintraub
Säveltäjä:   Bruce Brody  Ivan Kral 
Kuvaaja:  Peter Sova
Leikkaaja:  Stu Linder
Pääosat:   Steve Guttenberg  Daniel Stern  Mickey Rourke  Kevin Bacon  Tim Daly  Ellen Barkin  Paul Reiser 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  1982
Kesto:  110 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  5 000 000 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Svengijengi vauhdissa jälleen (engl. Diner) on vuonna 1982 julkaistu Barry Levinsonin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva. Se on samalla myös hänen debyyttiohjauksensa. Elokuva sijoittuu Baltimoreen vuonna 1959. Tarina kertoo viidestä nuoresta miehestä, jotka viettävät ystävänsä viimeisiä poikamiespäiviä ennen häitä. Pääosissa ovat Steve Guttenberg, Daniel Stern, Mickey Rourke, Kevin Bacon, Tim Daly, Ellen Barkin ja Paul Reiser. Keskeinen tapahtumapaikka on diner-ravintola, johon myös elokuvan englanninikielinen nimi viittaa.
Svengijengi vauhdissa jälleen sai inspiraationsa George Lucasin vuonna 1973 ohjaamasta elokuvasta Svengijengi ’62. Suomenkielisestä nimestään huolimatta kyseessä ei ole jatko-osa, vaan Barry Levinsonin oma näkemys Lucasin svengijengistä. Pääosanäyttelijöistä Guttenberg, Stern, Rourke, Bacon ja Daly olivat elokuvan valmistumisen aikoihin vielä liki tuntemattomia.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Dinerin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Ariman lasitehdas

Ariman lasitehdas toimi Pusulan Arimaalla Uudellamaalla vuosina 1864–1918.   Tehdas sijaitsi silloisen Pusulan kappelin Hyrkkölän kylässä Arimaa-järven rannalla Pusulan runsasmetsäisessä pohjoisosassa. Nykyään kulmakunnan ja tehtaan ympärille muodostuneen kartanon nimestä käytetään yleensä muotoa Arimaa.
Lasitehdas ja kartano

Tehtaan historia alkoi vuonna 1857, kun Pusulan Hyrkkölän kylän Klemelän talon omistaja liikekumppaneineen anoi privilegiota lasitehtaan perustamiselle. Toiminta käynnistyi kuitenkin vasta vuonna 1864. Vuonna 1866 tehdas joutui konkurssiin ja sen osti Kiikalan Johannislundin lasitehtaan omistajan Sofia Alftanin poika Alfons Alftan. Samana vuonna Sofia Alftan menetti konkursissa Johannislundin ja Inkereen lasitehtaat, ja lasinpuhallus Inkereessä keskeytyi ja Johannislundkin oli vaikeuksissa. Arimalle tämä merkitsi tilaa markkinoilla. Alftan vaurastuikin niin, että saattoi 1870-luvulla laajentaa Ariman kartanoksi ostamalla vielä Hyrkkölän kylän Kollin ja Haikon perintötilat.
Kun Johannislundin uusikin omistaja Karl Wilhelm von Torcken joutui vaikeuksiin, Alftan osti puolet Johannislundista ja myi sitten osuutensa takaisin voitolla. Vuonna 1893 Alftan luovutti Ariman lasitehtaan hoidon tehtaan konttoristille ja tulevalle vävylleen Karl Taxellille. Taxellista tuli tehtaan omistaja vuonna 1899. Alftanin omistukseen jäivät kalkkiuuni ja Patakosken saha Somerniemen Härjänojalla sekä Knuutilan tila Pusulan kirkonkylässä, jonka Alftan nimesi uudestaan Sohlbackaksi. Taxellin aikana tuotanto laajeni ja pullolasin tuotanto kasvoi, mutta ensimmäinen maailmansota aiheutti menekkivaikeuksia ja myös tehtaan tuotantomenetelmät alkoivat käydä vanhanaikaisiksi puoliautomaattisten pullokoneiden alkaessa yleistyä muualla. Vuonna 1918 tehdas lopetettiin Taxellin ja Oy Riihimäen lasin tekemän sopimuksen perusteella ja lasihytti ja kaikki uunit purettiin. Ariman kartanon Taxell myi paikalliselle maanviljelijälle ja metsät Fiskars-yhtiölle.
Kuten Johannislundissakin, Ariman lasitehtaalle perustettiin oma kansakoulu. Se aloitti toimintansa vuonna 1889 Alfons Alftanin aikana. Tehtaan lakattua myös koulun toiminta loppui.
Lasitehtaan jälkeen

Lasitehdasvaiheen jälkeen Arimaan kartano jatkoi maanviljelystilana. 1930-luvulla sen omistajaksi tuli Yrjö Härmälä. Hänen aikanaan entinen koulu oli ainakin hetken aikaa nuorisoseurantalona.
Kirjailija Helvi Hämäläinen vietti kesiään Arimaalla kahteen otteeseen 1920- ja 1930-luvulla. Kesinä 1935–1936 hän kirjoitti siellä romaaninsa Katuojan vettä. Hämäläinen myös keräsi itselleen kokoelman Ariman lasitehtaan lasiesineitä. Hänen kuolemansa jälkeen kokoelma lahjoitettiin Suomen Kansallismuseolle.
Aiheesta muualla

Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus vuodesta 1681 nykyaikaan. II osa. Kehitys vuoden 1809 jälkeen. Ensimmäinen nide, s. 274-281.  Helsinki:  Suomen lasiteollisuusliitto, 1948.
Kartanon pihapiirin rakennus.