stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Masennuslääkkeet
Masennuksen lääkehoidon historia > Rauhoittavien lääkkeiden keksiminen

1940-luvun puolivälissä Frank Berger ilmoitti havainneensa mefenesiinillä olevan rauhoittavia ominaisuuksia ilman nukuttavaa vaikutusta. Vaikutuksen kesto oli kuitenkin lyhyt ja vaikutus vähäinen. Mefesiinihavainnon innoittamana Berger kehitteli kollegansa kanssa Carter-Wallace-lääkeyhtiössä meprobamaatin (tuotenimi Miltown). Lääkkeestä tuli myyntimenestys, vaikkei tutkimuksissa voitu osoittaa lääkkeen vaikuttavan millään tavoin.
Miltownin myyntimenestys houkutteli lääkeyhtiö Hoffmann-La Rochen kehittelemään kopion lääkkeestä. Tehtävän saanut tutkija Leo Sternbach huomasi vahingoissa atsovärien aiheuttavan toivotun vaikutuksen. Tämä johti klooridiatsepoksidin keksimiseen 1950-luvun puolivälissä, joka oli ensimmäinen tunnettu bentsodiatsepiini. Hoffmann-La Roche toi sen myyntiin 1960. Sitä seurasi diatsepaami vuonna 1963, joka tunnetaan myös Valium-tuotenimellä. Lääkkeiden mainostettiin Yhdysvalloissa ratkaisuksi jokapäiväiseen arjen jännitykseen.
Vuoteen 1977 mennessä bentsodiatsepiineistä oli tullut maailman eniten määrätty reseptilääke. Niiden havaittiin auttavan ahdistuksessa sekä ahdistuneessa masennuksessa. 1980-luvun puolivälissä rauhoittavia bentsodiatsepiineja määrättiin masennuksen hoitoon yhtä paljon kuin trisyklisiä masennuslääkkeitä, vaikka jo 1980-luvun tutkimuksissa niillä ei oltu havaittu masennusta vähentävää vaikutusta.
Masennuksen lääkehoidon historia > Ensimmäiset masennuslääkkeet (monoamiinioksidaasin estäjät)

Toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvun puolivälissä ei ollut olemassa tehokkaita lääkkeitä skitsofrenian ja masennuksen hoitoon. Sodan jäljiltä lääkeyhtiöt ostivat suuret varastot sotateollisuudelta ylijäänyttä rakettipolttoainetta, hydratsiiniä, lääkkeiden kehittelyä varten. Aineesta kehiteltiin ensimmäinen masennuslääke, iproniatsidi. Sen teho perustui monoamiinioksidaasin estämiseen (MAOI).
Iproniatsidin havaittiin parantavan potilaiden vointia, joskin ei oltu varmoja liittyikö se parempaan ravintoon. Liian suurien annosten havaitiin aiheuttavan psykoottista käyttäytymistä. New Yorkin Staten Islandin Sea View Hospital -sairaalassa tehty koe herätti ihmisten kiinnostuksen lääkettä kohtaan. Lehtien kuvissa esiteltiin potilaita, jotka nauttivat elämästä ja kerrottiin potilaiden tanssivan kipeänäkin. Psykiatri Nathan S. Kline kokeili antaa lääkettä masentuneille ja mainosti sitä "psyykkisenä energisoijana".
Iproniatsidi vedettiin myöhemmin pois myynnistä, koska sen havaittiin olevan myrkyllistä maksalle. Tilalle tuli muita monoamiinioksidaasin estäjiä. Niiden käyttö on vaativaa, koska potilaan tulee terveyssyistä noudattaa tiukkaa ruokavaliota ja välttää tyramiiniä, jota on muun muassa juustossa, hapanmaitotuotteissa, useissa hedelmissä ja kasviksissa, kahvissa, teessä ja useimmissa lihatuotteissa sekä palkokasveissakin.
Masennuksen lääkehoidon historia > Trisykliset masennuslääkkeet

Trisykliset masennuslääkkeet kehitettiin 1950-luvulla. Ne löydettiin etsiessä antipsykoottisia lääkkeitä. Sveitsiläinen lääkeyhtiö Geigy lähetti 1950-luvun alussa lääkäreille klooripromatsiiniyhdisteitä kokeiltavaksi skitsofrenian hoidossa. Ne eivät kuitenkaan auttaneet skitsofrenian hoidossa. Lääkäri Roland Kuhn oli enemmän huolissaan masentuneista ihmisistä. Hän kokeili sitä psykoosipotilaiden sijasta masentuneilla potilailla, jotka saivat siitä apua nopeasti. Kuhn julkaisi tutkimuksensa vuonna 1957, mutta se ei herättänyt silloin kiinnostusta.
Ensimmäinen trisyklinen masennuslääke, imipramiinia, tuli myyntiin Sveitsissä 1957 ja Yhdysvalloissa 1959. Ne nimettiin trisyklisiksi lääkkeiksi niiden kemiallisen kaavan mukaan, koska silloin ei vielä tiedetty miten ne toimivat. Niistä tuli käytetyin masennuslääke ja ne korvasivat monoamiinioksidaasin estäjät, koska niissä ei tarvittu tiukkasti rajoitettua ruokavaliota ja niillä oli vähemmän haittavaikutuksia.
Trisyklisistä lääkkeistä kehiteltiin 70-luvulla tetrasyklisiä lääkkeitä, jotka pyrkivät vähentämään trisyklisten lääkkeiden haittavaikutuksia. Ne ovat muunnoksia trisyklisistä lääkkeistä. Vaikka moni tetrasyklinen lääke vaikutti aluksi lupaavalta, ei useimpia niistä otettu koskaan käyttöön.
Masennuksen lääkehoidon historia > 1950- ja 1960-luvun LSD-tutkimukset

1950-luvulla aloitettiin myös tutkimukset psykedeelisten yhdisteiden käytöstä masennuksen hoidossa. 1960-luvun puoliväliin mennessä oli tehty noin tuhat tutkimusta hoidosta. Tutkimuksissa käytettiin pääasiassa LSD:tä. Sen vaikutusmekanismeja tunnettiin kuitenkin huonosti, eikä sen myrkyllisyydestä ei ollut tarkkaa tietoa. LSD-hoidon pelättiin johtavan väärinkäyttöön ja psykedeelit yhdistettiin myös vastakulttuuriin. Tutkimukset lopetettiin, kun psykedeelisten aineiden käytöstä tuli tarkasti säädeltyä.
Masennuksen lääkehoidon historia > Kolmannen sukupolven masennuslääkkeet

1980-luvulla alettiin kehitellä niin sanottuja kolmannen sukupolven masennuslääkkeitä, jotka nimettiin selektiivisiksi serotoniinin takaisinoton estäjiksi eli SSRI-lääkkeiksi. SSRI-lääkkeitä alettiin käyttää Suomessa 1990-luvulla. Kolmannen sukupolven masennuslääkkeitä kutsuttiin "onnellisuuspillereiksi" ja niiden väitettiin tuovan huomattavaa apua masennukseen ilman vanhojen masennuslääkkeiden ikäviä sivuvaikutuksia, kuten persoonallisuuden muutosta.
Kolmannen sukupolven masennuslääkkeet korvasivat lähes kokonaan kaikki aikaisemmat masennuslääkkeet, koska niillä on vähemmän sivuvaikutuksia, kuten sydämen rytmihäiriöitä, painon lisääntymistä ja suun kuivumista. Trisyklisiä ja tetrasyklisiä lääkkeitä sekä monoamiinioksidaasin estäjiä käytetään enää vain tapauksissa, missä uudemmat lääkkeet eivät toimi. Uudet masennuslääkkeet korvasivat myös bentsodiatsepamit masennuksen hoidossa. 1990-luvun puolivälin tutkimuksissa havaittiin etteivät ne autakaan masennuksen oireisiin.
Masennus ei ole lisääntynyt juuri lainkaan vuodesta 1990, mutta masennuslääkkeiden käyttö on noin kymmenkertaistunut. Lääkityksen kymmenkertaistumisesta huolimatta masennuksesta johtuvien sairauseläkkeiden määrä on lähes kaksinkertaistunut vuodesta 1995. Itsemurhien määrä on vähentunut samaan aikaan kun masennuslääkkeiden käyttö ja tietämys masennuksen hoidosta on lisääntynyt. Suomessa tehtiin vuonna 1990 noin 1500 itsemurhaa vuosittain. Vuonna 2019 määrä oli puolet vähemmän.
Masennuksen lääkehoidon historia > Tulevaisuus

Joitain tutkijoita on alkanut uudelleen kiinnostaa opioidien käyttö masennuslääkkeenä. Niiden käyttö perustuu aivojen opioidijärjestelmään, joka on osallisena mielialan säätelyssä. Opioideilla on havaittu masennusta lievittävä vaikutus ja niiden on havaittu tehoavan hoitoresistenttinä pidettyyn masennukseen. Niiden käyttö masennuksen hoitoon on kuitenkin kiistanalaista, sillä ne aiheuttavat voimakasta riippuvuutta ja niiden pitkäaikainen käyttö lisää masennusta.
2000-luvulla on alettu myös tutkia uudestaan psykoaktiivisten aineiden käyttöä masennuksen ja muiden psykiatristen häiriöiden hoidossa. LSD:n, psilosiinin, ketamiinin ja ayahuascan on havaittu lisäävän hermosolujen kasvua aivoissa ja muovaavan aivoja. Tämä taas vaikuttaa siihen miten ihminen tuntee ja ajattelee. Psykoaktiivisten aineiden on havaittu toimivan masennuksen ja ahdistuksen hoidossa nopeasti ja pitkäkestoisesti.
Vuonna 2016 Johns Hopkinsin yliopiston tutkimuksessa psilosybiinisienten havaittiin vähentävän ahdistusta ja masennusta kuolemansairailla syöpäpotilailla. Tutkimuksissa psilosybiinisieniin ja terapiaan perustuvassa hoidon havaittiin myös auttavan useimpia vakavasti masentuneita. Johns Hopkinsin yliopiston professori Alan Davisin mukaan hoidon teho voi olla jopa neljä kertaa nykyisiä mielialalääkkeitä parempi.
Muut masennuksen hoitomuodot

Masennuslääkkeiden teho vastaa psykoterapian tehoa lievässä ja keskivaikeassa masennuksessa. Masennuslääkkeiden ja psykoterapian yhdistelmä on kuitenkin selvästi pelkkää lääkehoitoa tai pelkkää psykoterapiaa tehokkaampaa.
Suomalaisen Lääkäriseura Duodecimin laatimassa Käypä hoito -suosituksen mukaan lääkehoitoa tulee aina käyttää vaikeissa tai psykoottisissa masennustiloissa, eikä niiden alussa pitäisi yleensä käyttää psykoterapiaa edes lääkehoidon ohella.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lääkelaitoksen ja KELAn masennuslääkekirja.
Masennuslääkkeiden haitat (YLE Akuutti)
Kehitteillä olevat masennuslääkkeet. (englanniksi)
Eija Hietanen: Auvoisaan eloon. Yliopisto 20/1996.
Antidepressantit
| Valikoivat takaisinoton estäjät ja/tai reseptorimodulaattorit |
| --- | --- |
SSRI:t:  essitalopraami  fluoksetiini  fluvoksamiini  paroksetiini  sertraliini  sitalopraami  tsimelidiini‡ 
SNRI:t:  desvenlafaksiini*  duloksetiini  levomilnasipraani*  milnasipraani  tofenasiini*  venlafaksiini 
NRI:t:  atomoksetiini  reboksetiini  viloksatsiini* 
SARI:t:  etoperidoni‡  nefatsodoni‡  tratsodoni 
SMS:t:  vilatsodoni  vortioksetiini 
Muut:  agomelatiini  alfaetyylitryptamiini‡  alfametyylitryptamiini‡  amisulpridi  bupropioni  dekstrometorfaani/bupropioni*  esketamiini†  flupentiksoli  indeloksaksiini*  ketamiini†  medifoksamiini‡  nomifensiini‡  pivagabiini‡  tandospironi*  teniloksaksiini* 
| Trisykliset masennuslääkkeet |
| --- | --- |
Trisykliset masennuslääkkeet:  amineptiini‡  amitriptyliini  amitriptyliiniioksidi  butriptyliini  desipramiini  dibentsepiini  dosulepiini  doksepiini  imipramiini  imipramiinioksidi‡  iprindoli‡  klomipramiini  lofepramiini  melitraseeni  metapramiini‡  nortriptyliini  noksiptiliini  opipramoli  pipofetsiini  propitsepiini  protriptyliini  tianeptiini  tiatsesiimi‡  trimipramiini 
Tetrasykliset masennuslääkkeet:  amoksapiini*  maprotiliini‡  mianseriini  mirtatsapiini  setiptiliini* 
| Monoamiinioksidaasiestäjät |
| --- | --- |
Ei-selektiiviset:  feneltsiini*  iproniatsidi‡  isokarboksatsidi  isoniatsidi‡  linetsolidi  nialamidi  teditsolidi  tranyylisypromiini* 
MAOA-selektiiviset:  bifemelaani  eprobemidi  metralindoli†  minapriini‡  moklobemidi  pirlindoli*  tetrindoli†  toloksatooni 
MAOB-selektiiviset: selegiliini
‡ markkinoilta poistettu lääke, † kokeellinen lääke,* ei myynnissä Suomessa
Hirvensalo (Juva)

Hirvensalo
| --- | --- |
Sijainti:  Mikkeli (Anttola), Juva Etelä-Savo Suomi
Vesialue:  Saimaa: Luonteri
Korkein kohta:  150 m mpy. 
Pinta-ala:  16 km²  
| --- | --- |
Asukasluku:  yli 10
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hirvensalo on saari varsinaisella Saimaalla Luonterin järvenosassa Mikkelin Anttolassa ja Juvalla Etelä-Savossa. Saarelle on tieyhteys Uimasalosta. Samassa kohdassa pitäisi kartan mukaan olla umpeen kasvamassa oleva salmi , mutta yhtä hyvin voidaan tulkita Hirvensalon olevan niemi, joka on kapealla kannaksella kiinni mantereen Hakolahden ja Pienen Hakolahden välissä. Salmen voi ylittää pengertietä pitkin kuivin jaloin, vaikka tien alta vaihtuukin lahtien välinen vesi.
Luontoarvoja

Luonterissa on rauhoitettu laaja Natura 2000-hankkeeseen kuuluva rantojensuojelualue (Luonteri (FI0500021), 8 441 ha), joka levittäytyy Juvan, Mikkelin ja Puumalan kuntien alueille ja jonka kokonaispinta-ala on 84,41 km². Suojelualue sijaitsee pääosin Saukonsalon luoteispuolella olevilla Luonterin saarilla ja Uimasalon alueella, mutta osa suojelualueista sijaitsevat Hirvensalossa. Suojeluun kuuluu yksityisiä maita saaren pohjois- ja koillisrannoilta, joissa voi suojelusta huolimatta harjoittaa metsätaloutta. Hirvensalon pohjoisosassa siihen kuuluu Kotaniemessä Kotavuoden itäpuoli, Hakolahden pohjukkaan, Pienen Hakolahden rannikon rinteet sekä saman lahden Sulavirran kohdalta Haukilamppen ulottuva alue.
Aiheesta muualla

Kuparonvirran lossin korvaaminen sillalla, Väyläviraston suunnitelma
Tuomo Lapp, Jukka Ristikartano & Kalle Syrjäläinen: Lyhyitä lauttavälejä korvaavien siltojen hankearviointi (PDF) (ISBN 978-952-317-721-5, 42/2019, s.28) Väyläviraston julkaisuja. 2019. Helsinki:  Väylävirasto. Viitattu 2.6.2021.
Eino Hiltunen

Eino Vilho Hiltunen (24. maaliskuuta 1887 Nilsiä – 4. huhtikuuta 1953) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat räätälimestari Juho Hiltunen ja Ida Savolainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Maikki Adolfina Peräkylän kanssa.
Opinnot

Hiltunen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion klassillista lyseosta vuonna 1907 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1907–1910.
Jääkärikausi

Hiltunen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 17. lokakuuta 1915, josta hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hiltunen osallistui jääkäripataljoonan toimittaman Suomalaisen sotilaskäsikirjan tykistöä käsittelevän osan tekemiseen ja oli Berliinissä komennettuna ko. käsikirjan oikolukijaksi.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan vääpeliksi Jääkäritykistön 1. patteriin, josta hänet siirrettiin 2. maaliskuuta 1918 adjutantiksi Jääkäritykistön esikuntaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hiltunen määrättiin sisällissodan lopulla 4. toukokuuta 1918 lähettiupseeriksi Jääkäritykistöprikaatin 1. patteriston esikuntaan, josta hänet komennettiin 17. kesäkuuta 1918 perusteilla olevan tykistökoulun yhdysupseeriksi Yleisesikuntaan. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin 1. elokuuta 1918 alkaen Laatokan puolustukseen ja määrättiin Valamon saariaseman päälliköksi. Valamosta hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1918 Rannikkotykistörykmentti 3:een adjutantiksi ja edelleen 17. huhtikuuta 1919 alkaen 3. patteriston komentajaksi sekä 29. heinäkuuta 1919 alkaen jälleen rykmentin adjutantiksi. Kolmannen patteriston komentajuuden hän sai 9. maaliskuuta 1920, josta hänet siirrettiin varikkokomppanian päälliköksi 30. tammikuuta 1923. Armeijasta Hiltunen erosi vakinaisesta palveluksesta 2. toukokuuta 1923 ja siirtyi Valkealan piirin apulaisnimismieheksi 1. lokakuuta 1923 alkaen ja toimi tehtävässä 30. syyskuuta 1924 saakka ja siirtyi Enso-Gutzeit oy:n palvelukseen Kotkaan ja Rutolaan. Vuonna 1926 hän siirtyi Oy. Saastamoisen palvelukseen Kuopioon ja palveli yritystä vuoteen 1927 saakka. Vuonna 1930 hän siirtyi kirjuriksi Helsingin kaupungin rakennuskonttorin varastokonttoriin ja työskenteli konttorissa vuoteen 1931 saakka. Vuodesta 1934 alkaen hän toimi ylimääräisenä virkailijana Puolustusministeriön sotahistoriallisessa toimistossa osallistuen Jääkärielämäkerraston toimitustyöhön sekä kirjoitteli sanoma- ja aikakauslehtiin.
Talvisota

Hiltunen palveli talvisodan aikana edelleen Sotahistoriallisessa toimistossa Helsingissä, josta hän siirtyi jatkosodan puhjettua Mikkeliin ja siirtyi jo sodan ensimmäisenä vuotena eläkkeelle. Eläkkeellä olonsa aikana hän toimi erilaisissa kirjallisissa tehtävissä Helsingissä ja oli vuodesta 1949 alkaen hoidettavana hänen invaliditeettinsä takia Helsingissä ja Mikkelissä.
Luottamustoimet

Hiltunen toimi Rannikkopuolustuksen kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1921–1922 ja varajäsenenä vuonna 1923 ja Rannikkotykistörykmentti 3:n kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1921–1922.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 28. huhtikuuta 1918  Luutnantti 9. syyskuuta 1919  Kapteeni 25. helmikuuta 1920 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Ivar Hinz

Ivar Johannes Heinrich Alexander Hinz (22. elokuuta 1898 Viipuri – 25. helmikuuta 1953) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat liikemies Johannes Hinz ja Anna Duncker. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Martta Rokan kanssa.
Opinnot

Hinz kävi neljä luokkaa Viipurin ruotsalaista lyseota.
Jääkärikausi

Hinz liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 20. syyskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 19. huhtikuuta pataljoona 1. komppaniaan ja suoritti Libaussa järjestetyn sotakoulun B-kurssin vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Hinz saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan muonitusupseeriksi 8. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1918 lähettiupseeriksi 4. Jääkärirykmenttiin ja edelleen 30. huhtikuuta 1918 alkaen 2. Jääkäriprikaatin esikuntaan. Hinz otti osaa sisällissodassa taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hinz palveli sisällissodan jälkeen lähettiupseerina 2. Jääkäriprikaatin esikunnasta muodostetussa 2. Divisioonan esikunnassa, josta hänet siirrettiin 24. huhtikuuta 1919 komppanianpäälliköksi Viipurin vartiopataljoonaan, josta muodostettiin myöhemmin Viipurin paikallispataljoona. Hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1921 II Polkupyöräpataljoonaan, missä hänet määrättiin ensin 2. komppanian päälliköksi ja 16. helmikuuta 1921 alkaen nuoremmaksi upseeriksi. Autopataljoonaan hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1921 nuoremmaksi upseeriksi. Armeijasta hän erosi 22. helmikuuta 1922 ja siirtyi myyjäksi Systema Oy:lle Helsinkiin, josta hänet siirrettiin saman yrityksen Vaasan konttorin johtajaksi Vaasaan vuonna 1923. Hän palveli konttorin johtajana vuoteen 1931 saakka, kunnes hänestä tuli Systeman omistaja ja johtaja 15. syyskuuta 1931 alkaen. Hän toimi myös Vaasan katsastusalueen moottoriajoneuvojen katsastusmiehenä 1. syyskuuta 1926 lähtien.
Talvi- ja jatkosota

Hinz osallistui talvisotaan 5. Kuljetusjoukkojen esikunnan päällikkönä ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Päämajan alaisen 8. Kuljetusjoukkojen esikunnan päälliköksi, joka oli vuodesta 1942 alkaen alistettu Esikunta-Roille, josta hän siirtyi juuri ennen sodan päättymistä Vaasan liikennepiirin päälliköksi. Sotien jälkeen hän palasi Vaasaan katsastusmieheksi. Hänet haudattiin Vaasaan.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Hispano-Suiza HS 404

20mm Hispano-Suiza Mk V
Hispano-Suiza HS.404 oli Hispano-Suizan kehittämä lentokoneisiin tarkoitettu konetykki, jonka kaliiperi oli 20x110 mm. Ranskan ilmavoimat asensi aseen 1930-luvulla muun muassa Morane-Saulnier M.S.406 ja Dewoitine D.520 -hävittäjiin. Britanniassa ase valittiin esittelyn jälkeen syksyllä 1936 parantamaan hävittäjien aseistusta, kun konekiväärien heikko teho panssarointia ja itsetiivistyviä polttoainesäiliöitä vastaan oli todettu. Aseesta tuli liittoutuneiden lentokonetykkien päätyyppi. Tykkiä käytti pääasiassa RAF Yhdysvaltojen pitäytyessä raskaassa konekiväärissä muutamaa hävittäjätyyppiä lukuun ottamatta.
Tausta ja kehitys

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen käyttöön tulleissa Dewoitine D.501/510 ja MS.405 -hävittäjissä aseistukseen kuului Hispano HS.7 tai Hispano HS.9 -tykki, jotka olivat lisenssillä valmistettuja Oerlikon FFS -versioita. Sen tulinopeutta pidettiin riittämättömänä, ja sveitsiläinen Marc Birkigt suunnitteli HS.404:n. Aseen toimintaperiaate oli yhdistelmä kaasumäntä- ja rekyylitoimista asetta. Kaasumäntä ainoastaan irrotti sylinterilukon luistista rekyylimekanismin poistaessa hylsyn ja syöttäen uuden patruunan. Mekanismin etuna on keveys ja yksinkertaisuus yhdistettynä suureen tulinopeuteen. Alkuperäisessä aseessa sekä patruuna että rumpulipas olivat öljytyt, mutta Britanniassa kehitettiin öljytön versio. Tykin teho oli 15-20 % parempi kuin Oerlikonin, joka käytti samaa kaliiperia. Ammuksen lähtönopeus oli 880 m/sek.
Ase suunniteltiin alusta alkaen moottorin sylinteriryhmien väliin asennettavaksi.  Asennus vaati kiinnityspisteet sekä aseen piipun suun lähelle että lukon viereen tämän kannattaessa samalla kiinteätä patruunarumpua. Lukon jousi oli kiinnitetty etumaiseen kiinnityspisteeseen ja itse aseeseen piipun ympärillä. Asennus oli samalla riitävän jäykkä rekyylitoimiselle jousimekanismille, joka toimiakseen tarvitsi 20–25 mm aseen liikkeen. Briatanniassa tykkiin kehitettiin rekyylin voimalla toimiva syöttömekanismi ja suujarru poistettiin.
Britanniassa asetta valmistamaan perustettiin Hispano-konserniin osaksi itsenäinen haara BMARCO. Yhdysvalloissa valmistaja oli Bendix.
HS.404, jota vastasi Hispano MK I, oli rumpusyöttöinen rummun kapasiteetin ollessa 60 ammusta, mikä riitti noin kuuden sekunnin tulitukseen. Tulinopeus oli n. 700 laukausta minuutissa. MK II oli vyösyöttöinen patruunamäärän vaihdellessa asennuksen mukaan. MK V oli lyhyt piippuinen, minkä asennusta parannettu niin, että ase mahtui kokonaisuudessaan siiven sisään. Piippua lyhentämällä ja poistamalla aseesta tarpeettomaksi osoittautunut uudelleenviritysmekanismi ase myös keveni. Saavutetut edut katsottiin paremmiksi kuin vähäinen ammuksen lähtönopeuden lasku.
Toisessa maailmansodassa versioita olivat MK I, pääversio MK II ja MK V, joka tuli käyttöön vasta sodan lopulla muun muassa Hawker Tempest V -hävittäjässä. Sen käyttö jatkui sodan jälkeisissä lentokonetyypeissä. HS.404:n edelleen kehitetty versio oli HS.820, josta tuli yritysfuusiossa Oerlikon KAD, jota on käytetään muun muassa kevyenä ilmatorjuntatykkinä.
Aseen patruuna poikkesi 20 x 110 RB -patruunasta olemalla urakanta ts. laipan ja hylsyn halkaisija oli sama. RB hylsyn laippa on halkaisijaltaan pienempi kuin hylsy.