stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaksisuuntainen mielialahäiriö
Itsetuhoisuus kaksisuuntaisessa mielialahäiriössä

Kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön liittyy huomattava itsetuhoisen käyttäytymisen riski, ja itsemurhaa yrittää jossain elämänsä vaiheessa noin 23–26 prosenttia kaksisuuntaisesta mielialahäiriötä sairastavista. Suomessa tehdyn tutkimuksen mukaan yli puolet (55 %) kaksisuuntaista mielialahäiriöitä sairastavista oli yrittänyt itsemurhaa elämänsä aikana. Sekä itsemurhat että niiden yritykset tapahtuvat pääosin masennus- ja sekamuotoisten jaksojen aikana. Eräiden tutkimusten perusteella 20% hoitamattoman kaksisuuntaisen mielialahäiriön sairastajista kuolee itsemurhaan.
Tyypissä I itsemurhariski on hivenen korkeampi kuin tyypissä II. Kaikista itsemurhista 3,4–14 prosenttia selittyy kaksisuuntaista mielialahäiriötä sairastavien potilaiden itsemurhilla. Erityisiä riskitekijöitä ovat sukulaisen itsemurha, miespuolisuus ja aikaisempi itsemurhayritys. Itsemurhayrityksiä esiintyy enemmän naisilla ja nuoremmilla potilailla. Eräässä suomalaisessa tutkimuksessa seurattiin kahtasataa mielialahäiriöpotilasta: indeksijakson aikana 20 prosenttia potilaista yritti itsemurhaa ja itsemurha-ajatuksia esiintyi 61 prosentilla.
Epidemiologia

Klassista maanis-depressiivisyyttä sairastaa ainakin prosentti aikuisväestöstä, mutta eritasoisia oireita on havaittavissa noin viidellä prosentilla. Yhdysvalloissa kaksisuuntainen mielialahäiriö on tutkimusten mukaan 5,7 miljoonalla aikuisella eli 2,6 prosentilla kaikista täysi-ikäisistä. Molemmilla sukupuolilla on yhtä suuri sairastumisriski, eikä se riipu yksiselitteisesti sosioekonomisesta asemasta. Mielisairaalaan sijoitetuista 10–15 prosentilla on kaksisuuntainen mielialahäiriö, ja sairaus on WHO:n mukaan kuudenneksi yleisin vammaisuuden aiheuttaja maailmassa. Maailmanlaajuisesti kaksisuuntainen mielialahäiriö on WHO:n mukaan noin 45 miljoonalla ihmisellä.
Kaksisuuntaisen mielialahäiriön ilmaantuvuus on yhtä suurta miehillä ja naisilla. Maailman terveysjärjestön vuonna 2000 tekemässä tutkimuksessa todettiin, että kaksisuuntaisen mielialahäiriön esiintyvyys ja ilmaantuvuus ovat hyvin samanlaisia kaikkialla maailmassa, mutta vakavuus vaihtelee suuresti ja on suurin kehitysmaissa, joissa hoitomahdollisuuksia on vähemmän. Kaksisuuntaisen mielialahäiriön positiivisen seulonnan todennäköisyydessä eri etnisten ryhmien välillä ei ole havaittu merkittävää eroa.
Historia

Kaksisuuntaista mielialahäiriötä kuvaili jo antiikin aikana kreikkalainen lääkäri Aretaios Kappadokialainen. Nykyisen kaksisuuntaisen mielialahäiriön käsitteen perusta voidaan jäljittää 1850-luvulle, jolloin ranskalainen psykiatri Jean-Pierre Falret kuvaili ”jaksoittaista hulluutta” (folie circulaire). Kolme vuotta myöhemmin, 31. tammikuuta 1854, hänen kollegansa Jules Baillarger piti Ranskan keisarilliselle lääketiedeakatemialle luennon, jossa hän kuvaili uutta hulluuden tyyppiä, ”la folie à double forme”. Näitä teorioita kehitti eteenpäin saksalainen psykiatri Emil Kraepelin, joka myös loi termin maanis-depressiivinen psykoosi havaittuaan, että akuuttien maanisten tai depressiivisten jaksojen välissä oli yleensä suhteellisen oireettomia jaksoja, jolloin potilas pystyi toimimaan normaalisti. Vuonna 1921 Kraepelin selvensi eron kaksisuuntaisen mielialahäiriön ja skitsofrenian välillä. Sairauden nykyinen nimitys kaksisuuntainen mielialahäiriö esiintyi ensimmäisen kerran yhdysvaltalainen mielenterveyden ja käyttäytymisen häiriöiden diagnoosijärjestelmä DSM:n kolmannessa versiossa vuonna 1980.
Oheissairauksia ja -häiriöitä

Suuri osa kaksisuuntaista mielialahäiriötä sairastavista kärsii myös muista mielenterveyden häiriöistä. Ahdistuneisuushäiriöitä on 45 prosentilla potilaista ja lähes neljänneksellä paniikkihäiriö; lisäksi yleisiä ovat muun muassa pakko-oireinen häiriö, alkoholismi ja kahdeksalla prosentilla esiintyvä syömishäiriö. Lähes puolella potilaista on persoonallisuushäiriö. Myös ADHD on yleinen oheishäiriö etenkin lapsilla ja nuorilla, ja ADHD:n diagnoosikriteerit täyttyvät jopa 87 prosentilla kaikista kaksisuuntaisen mielialahäiriön potilaista. Lisäksi kaksisuuntainen mielialahäiriö on epätavallisen yleinen Asperger-ihmisillä (6–21,4 prosenttia aikuisista), jolloin taudinkuva on usein enemmän tai vähemmän tyypillisestä poikkeava ja diagnosointi siksi tavallistakin hankalampaa.
Poikkeuksellisen usein kaksisuuntaisen mielialahäiriön yhteydessä esiintyviä elimellisiä sairauksia ovat muun muassa migreeni, verenpainetauti ja tyypin 2 diabetes. Tiheäjaksoisen kaksisuuntaisen mielialahäiriön kanssa esiintyy toisinaan kilpirauhasen vajaatoimintaa.
Kirjallisuutta

Sadeniemi, Minna ym.: Kaksisuuntainen mielialahäiriö : opas sairastuneille ja heidän omaisilleen. 3., uudistettu painos, Helsinki : Duodecim, 2017. ISBN 978-951-656-083-3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaksisuuntainen mielialahäiriö Wikimedia Commonsissa
Suomalainen käypähoitosuositus.  (Arkistoitu – Internet Archive)
(Arkistoitu – Internet Archive)
Ympäristön riskitekijät Kaksisuuntainen mielialahäiriö
Kaksisuuntainen mielialahäiriö - Terveyskirjasto.fi
Tämän lääketieteellistä aihetta käsittelevän artikkelin tarkoitus on tarjota vain yleistä tietoa aihepiiristä. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Yksinkertaistettu graafinen vertailu kaksisuuntaisen mielialahäiriön I- ja II-tyypeissä sekä syklotymiassa esiintyvästä mielialojen vaihtelusta.
Kaksisuuntaisen mielialahäiriön DALY-arvo 100 000 ihmistä kohti vuonna 2004.

  alle 180
  180–185
  185–190
  190–195
  195–200
  200–205
  205–210
  210–215
  215–220
  220–225
  225–230
  >230
Harri Kalimo

| Harri Kalimo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1969 (ikä 55–56)
Ammatti:  kiertotalousoikeuden professori; eurooppalaisen taloushallinnon tutkimusprofessuuri
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Turun kauppakorkeakoulu (KTM 1994), Turun yliopisto (OTM 1998, OTT 2004)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto, Vrije Universiteit Brussel
Aiheesta muualla
Kotisivu
Harri Kalimo (s. 1969) on suomalainen oikeustieteilijä ja Itä-Suomen yliopiston osa-aikainen oikeustieteen, erityisesti kiertotalousoikeuden professori. Tämän ohella Kalimolla on eurooppalaisen taloushallinnon tutkimusprofessuuri Belgian Brysselissä sijaitsevassa Vrije Universiteit Brusselissä, jossa hän myös johtaa juristien maisterikoulua.
Kalimo on valmistunut Turun kauppakorkeakoulusta kauppatieteen maisteriksi 1994 sekä Turun yliopistosta oikeustieteen maisteriksi 1998 ja edelleen oikeustieteen tohtoriksi 2004. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (2004) käsitteli elektroniikan kierrätystä ympäristöä ja vapaakauppaa koskevan lainsäädännön näkökulmista. Väitöskirjatutkimus oli otsikoitu Recycling electronics : at the crossroads of contemporary environmental and free trade law. Hän on ollut Turun yliopiston kauppakorkeakoulun dosentti vuodesta 2007 ja Tampereen yliopiston dosentti vuodesta 2015.
Työurallaan hän on toiminut Nokian lakimiehenä ja oikeudellisena neuvonantajana (EU-toimisto) ja muissa tehtävissä (1995–2006). Hän on työskennellyt belgialaisen Vrije Universiteit Brusselin Institute for European Studies (IES):n professorina vuodesta 2006. Lisäksi hän oli Yalen yliopiston vieraileva tutkija (2005–2010) ja belgialaisen Université libre de Bruxellesin vieraileva professori (2005–2006). Heinäkuusta 2019 lähtien hän on ollut Itä-Suomen yliopiston oikeustieteen, erityisesti kiertotalouden sekä eurooppalaisen ja kansainvälisen talousoikeuden professori yliopiston Joensuun kampuksella.
Teoksia

Kalimo on yksin tai yhdessä työtovereittensa kanssa julkaissut useita kestävää taloutta ja talousoikeutta käsitteleviä teoksia ja monia muita tieteellisiä julkaisuja.
Harri Kalimo &  Max S. Jansson (eds., 2016) EU Economic Law in a Time of Crisis. London: Edward Elgar. ISBN 9781785365812; e-ISBN 9781785365829.
Caroline Pauwels, Harri Kalimo, Karen Donders & Ben van Rompuy, (eds., 2009) Rethinking European Media and Communications Policy. VUB Press: Brussels. ISBN 978-90-5487-603-8.
Frieder Rubik, Gerd Scholl, Katja Biedenkopf, Harri Kalimo, Franziska Mohaupt, Ólöf Soebech, Eivind Sto, Pål Strandbakken & Bruno Turnheim (2009) Innovative Approaches in European Sustainable Consumption Policies. IÖW, Berlin. ISBN 978-3-932092-95-4, pdf (Arkistoitu – Internet Archive).
Harri Kalimo (2006) E-cycling : Linking Trade and Environmental Law in the EC and the U.S. Transnational Publishers: Ardsley, New York. ISBN 1-57105-356-5; e-book: ISBN 9789047440017.
Aiheesta muualla

Prof. Dr. Harri Kalimo. Jean Monnet Chair; LLM Programme Director & Research Professor European Economic Governance (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ies.be)
Harri Kalimon Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Harri Kalimo, Vrije Universiteit Brussel, Institute for European Studies (IES) (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  ORCID 
Muut:  IdRef
Ismael Kallio

Ismael Edvard Kallio (oik. Nyberg, 7. lokakuuta 1830 Hartola – 16. lokakuuta 1886 Heinävesi) oli suomalainen näyttelijä ja laulunopettaja.
Kallio oli sepän poika, joka tuli ylioppilaaksi Borgå gymnasiumista vuonna 1855 ja opiskeli sen jälkeen teologiaa Helsingin yliopistossa. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa ja toimi vuosina 1857–1872 laulunopettajana ala-alkeiskoulussa. Vuonna 1872 hän liittyi nykyisin Suomen Kansallisteatterina tunnettuun Suomalaiseen Teatteriin ja oli mukana myös sen ensimmäisissä esityksissä, joita järjestettiin saman vuoden lokakuussa Porissa.
Näyttelijänä Kallio oli erikoistunut alempien kansankerrosten hahmoihin. Hänen tunnettuihin rooleihinsa kuuluivat muun muassa Eenokki Aleksis Kiven näytelmässä Kihlaus sekä Sepeteus Kiven Nummisuutareissa. Vuonna 1875 Kallio esitti Nummisuutarien kantaesityksessä Oulussa sen päähenkilöä Eskoa mutta ei saanut suorituksestaan kehuja. Häntä pidettiin liian vanhana rooliin, eikä ohjaaja Kaarlo Bergbomin mukaankaan sopinut siihen.
Kallio esiintyi Suomalaisessa Teatterissa kevääseen 1886 saakka ja vetaytyi sen jälkeen hankkimalleen maatilalle Heinävedelle. Lokakuussa hänet löydettiin vuoteestaan ampumahaavaan menehtyneenä. Todennäköinen kuolinsyy oli itsemurha, mutta tutkimuksissa ei suljettu pois vanhingonlaukauksen mahdollisuuttakaan. Syytä mahdolliselle itsemurhalle ei tiedetä.
Aiheesta muualla

Ismael Kallio Päijät-Häme-wiki.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Eino Pekkala

| Eino Oskari Pekkala |
| --- | --- |

Opetusministeri
 Paasikiven III hallitus   28.12.1945 – 26.3.1946  
Edeltäjä:  Johan Helo
Seuraaja:  Eino Kilpi
Oikeusministeri
 Pekkalan hallitus   26.3.1946 – 29.7.1948  
Edeltäjä:  Urho Kekkonen
Seuraaja:  Tauno Suontausta
Kansanedustaja
 2.9.1927–12.7.1930, 6.4.1945–21.7.1948  
Ryhmä/puolue:  STPV, SKDL
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1887 Seinäjoki
Kuollut: 30. syyskuuta 1956 (68 vuotta) Helsinki
Ammatti:  juristi
Puoliso:  Salme Murrik 1913–1924   Mary Moorhouse 1928–
Tiedot
Puolue:  SDP, SSTP, STPV, SKDL, SYP
Uskonto:  uskonnoton
Eino Pekkala (oik.) puhumassa Puustellinmetsän joukkohaudalla toukokuussa 1926.
Eino Oskari Pekkala (29. marraskuuta 1887 Seinäjoki – 30. syyskuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen juristi ja poliitikko, joka toimi kansanedustajana vuosina 1927–1930 ja 1945–1948, opetusministerinä vuosina 1945–1946 ja oikeusministerinä vuosina 1946–1948. Kansanedustajana ollessaan Pekkala edusti Sosialistista työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestöä sekä Suomen Kansan Demokraattista Liittoa, mutta oli eri vaiheissa mukana myös muiden vasemmistopuolueiden toiminnassa.
1920–1930-luvuilla Pekkala oli kahdesti vankilassa poliittisista syistä. Vuonna 1930 hän joutui äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen sieppaamaksi, mutta yhteiskunnallisen tilanteen muututtua hänet nimettiin jatkosodan jälkeen sotasyyllisyysoikeudenkäynnin erikoistuomioistuimen jäseneksi. Pekkala oli nuoruudessaan lahjakas urheilija, ja vuosina 1919–1927 hän toimi Työväen Urheiluliiton ensimmäisenä puheenjohtajana. Pääministeri Mauno Pekkala oli Eino Pekkalan veli.
Elämä > Varhaiset vuodet

Eino Pekkalan vanhemmat olivat Sääksmäellä syntynyt metsätyönjohtaja Johan Oskari Pekkala (1864–1939) ja Sauvosta kotoisin ollut Amanda Matilda Grönroos (1864–1925). Perhe muutti jo 1888 Sysmän Nuoramoisiin, missä Johan työskenteli Nordenlundin kartanon metsänhoitajana. Sysmässä perheeseen syntyi vielä kaksi poikaa ja tytär. Vuonna 1898 Johan sai työpaikan Teiskon Polson kylässä sijaitsevasta Teiskolan kartanosta. Perhe oli keskiluokkainen, mutta vasta äidin ompelijana hankkimat lisätulot mahdollistivat lasten koulunkäynnin Tampereella.
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Tampereen Reaalilyseosta 1906 Pekkala jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1908 ja kasvatusopin tutkinnon 1911. Pekkalan veljekset olivat kiinnostuneet yhteiskunnallisista asioista jo Teiskossa, jossa pinnalla oli erityisesti torpparikysymys. Helsingissä Pekkala oli mukana sosialidemokraattisen liikkeen toiminnassa tutustuen samalla Hella Wuolijoen sisareen Salme Murrikiin, jonka kanssa hän avioitui keväällä 1913. Vuosina 1910–1911 Pekkala työskenteli Tampereen työväenopiston johtajana, ja 1912–1916 Hämeenlinnan lyseon historianopettajana, jonka jälkeen hän aloitti puolisoineen oikeustieteen opinnot Helsingin yliopistossa.
Tampereen Pyrintöä edustanut Pekkala oli nuoruudessaan lahjakas yleisurheilija, joka voitti Kalevan kisoista 16 mitalia vuosina 1907–1911. Vuonna 1907 järjestetyissä ensimmäisissä Kalevan kisoissa Pekkala oli mitaleilla kahdeksassa lajissa, ja lisäksi hän voitti yksilölajien yhteydessä käydyn kymmenottelun Urheilukuninkuuskilpailun. Pekkala voitti saman kilpailun myös vuosina 1909 ja 1910. 110 metrin aitajuoksussa hän saavutti kaksi SM-hopeaa ja kaksi pronssia. Urheilu-uransa jälkeen Pekkala lähtii vuonna 1917 mukaan Helsingin Jyryn toimintaan.lähde?
Elämä > Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan aikana Pekkala ei osallistunut punaisten toimintaan, vaan jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa suorittaen samana keväänä molempain oikeuksien kandidaatin tutkinnon. Sodan päätyttyä hän perusti Väinö Hakkilan kanssa Työväen Lakiasiaintoimiston, joka oli valtiorikosoikeudessa syytettyjen punavankien pääavustaja. Hakkilasta poiketen Pekkalalla oli ymmärtämystä vallankumousta yrittäneitä kohtaan. Vuosina 1919–1921 Pekkala oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.lähde? Keväästä 1919 lähtien hän oli Sulo Wuolijoen ja Ivar Lassyn ohella keskeinen hahmo sosiaalidemokraattisen puolueen vasemmisto-oppositiossa, josta pian muodostui Suomen sosialistinen työväenpuolue. Toukokuussa 1920 poliisi keskeytti SSTP:n perustavan kokouksen pidättäen Pekkalan ja muut puolueen johtohahmot. Helmikuussa 1921 hänet tuomittiin kommunistisen toimintansa vuoksi 1,5 vuoden kuritushuonerangaistukseen. Vapautumisensa jälkeen Pekkala jatkoi asianajajana ja perusti Asser Salon kanssa lakiasiaintoimiston vuonna 1926. Pekkala ja Salo hoitivat muun muassa kommunistien oikeudenkäyntejä.
Työläisurheilutaustastaan huolimatta Pekkala kuului 1910-luvun jälkipuoliskolla Suomen Valtakunnan Urheiluliiton johtoon. Hän oli jo 1915 esittänyt Sosialidemokraattiselle nuorisoliitolle SVUL:n alaisen työläisurheilujärjestön perustamista, mutta hanke ei toteutunut. Keväällä 1917 Pekkala oli perustamassa Työväen Urheilulehteä, jonka päätoimittajana hän myös toimi. Sisällissodan jälkeen marraskuussa 1918 SVUL:n keskustoimikunta päätti Pekkalan ja puheenjohtaja J. W. Rangellin vastustuksesta huolimatta erottaa liitosta kaikki punaisten puolella sotaan osallistuneet seurat ja urheilijat. Erotetut seurat perustivat tammikuussa 1919 Suomen Työväen Urheiluliiton. Pekkala oli perustavan kokouksen puheenjohtaja, ja hän toimi myös TUL:n ensimmäisenä puheenjohtajana 1919–1927. Pekkala oli mukana myös ammattiyhdistysliikkeessä. Vuonna 1920 hänet valittiin Suomen Ammattijärjestön varapuheenjohtajaksi, jota tehtävää Pekkala hoiti vuoteen 1930 saakka.
Pekkalan ensimmäinen avioliitto päättyi 1920-luvun alussa. Salme Pekkala matkusti keväällä 1920 suomalaisten kommunistien edustajaksi Lontooseen, jossa hän alkoi seurustelemaan Rajani Palme Duttin kanssa, ja pariskunta sai lopulta avioeron tammikuussa 1924. Pekkalan toinen puoliso oli brittiläinen kommunisti Mary Moorhouse, johon hän tutustui Salmen kautta Tukholmassa kesällä 1923. Pekkala ja Moorhouse kihlautuivat 1925 ja solmivat siviiliavioliiton maaliskuussa 1928.
Elämä > Kansanedustajaksi

1930-luvun vaihteessa Pekkala oli SKP:n toimintaa arvostelleen Suomen työväen vasemmistoryhmän keskustoimikunnan puheenjohtaja. Hänet valittiin kansanedustajaksi Sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestön listalta vuosien 1927 ja 1929 eduskuntavaaleissa. Talonpoikaismarssin alla 5. heinäkuuta 1930 hallitusta painostaneen Lapuan liikkeen iskuryhmä sieppasi Pekkalan ja Jalmari Rötkön perustuslakivaliokunnan kokouksesta. Heidät vietiin liikkeen päämajaan Lapualle, ja luovutettiin pari päivää myöhemmin viranomaisille, kun sisäministeri E. V. Kuokkanen määräsi kaikki STPV:n 23 kansanedustajaa pidätettäväksi epäiltynä ”maanpetoksellisesta toiminnasta”. Lapualaiset olivat jo kahdesti aikaisemmin tavoitelleet Pekkalaa kotoaan Etsivältä keskuspoliisilta saamiensa vihjeiden perusteella. Marraskuussa 1930 Turun hovioikeus tuomitsi Pekkalan kolmen vuoden kuritushuonerangaistukseen valtiopetoksen valmistelusta. Samassa yhteydessä myös 45 muuta kommunistia sai eripituisia vankeusrangaistuksia.
Vangitsemisen jälkeen Pekkalan puoliso perusti syksyllä 1930 Vankien Apu -yhdistyksen, joka tehtävänä oli avustaa poliittisia vankeja ja heidän perheitään. Heinäkuussa 1933 hän osallistui Tammisaaren pakkotyölaitoksessa käynnistyneeseen nälkälakkoon. Kuudentena lakkopäivänä Pekkala ja yhdeksän muuta vankia eristettiin muista nälkälakkolaisista siirtämällä heidät Turun lääninvankilaan, jossa lakko jatkui vielä toiset kuusi päivää. Vapauduttuaan marraskuussa 1933 Pekkalalla ei ollut enää mahdollisuutta jatkaa politiikassa, vaan hän keskittyi asianajajan toimeensa. Jatkosodan aikana Pekkala avusti vangittuja kommunisteja sekä muita vastarintaliikkeen sodanvastustajia. Hänen asiakkaitaan olivat muun muassa kuolemaantuomitut Pellervo Takatalo, Aimo Rikka ja Martta Koskinen, joista Pekkala onnistui lieventämään Takatalon ja Rikan tuomiot elinkautiseksi.
Elämä > Ministerinä

Jatkosodan jälkeen Pekkala liittyi SKDL:ään, joka nimesi hänet jäseneksi sotasyyllisyysoikeudenkäynnin erikoistuomioistuimeen. Pekkala valittiin jälleen kansanedustajaksi kevään 1945 eduskuntavaaleissa. Hän edusti niin sanottua kuutosten listaa, jolta eduskuntaan nousi seitsemän kansanedustajaa. Syysistuntokauden 1945 Pekkala oli eduskunnan I varapuhemies, kun Cay Sundström nimitettiin suurlähettilääksi Moskovaan. Hän toimi opetusministerinä Paasikiven III hallituksessa 1945–1946, ja oikeusministerinä veljensä Mauno Pekkalan hallituksessa 1946–1948. Maaliskuusta 1946 lähtien Pekkala vaikutti SKDL:n sisälle syntyneessä Sosialistisessa yhtenäisyyspuolueessa. Keväällä 1947 syntyneen hallituskriisin yhteydessä hän oli SKDL:n hallitustunnustelijana, mutta luopui tehtävästä jäätyään vaille sosialidemokraattien tukea. Tammikuussa 1948 Pekkala ilmoitti jättävänsä hallituksen virkamiesten asemaa koskevan lakiehdotuksen aiheuttamien erimielisyyksien johdosta, mutta perui päätöksensä jatkaen hallituskauden loppuun. Vuoden 1950 presidentinvaaleissa hän oli Mauno Pekkalan valitsijamiehenä.
Pekkala oli valtion urheilulautakunnan jäsen vuodesta 1945, ja kuului Helsingin olympialaisten järjestelytoimikuntaan. Vuonna 1949 hänelle myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi. Samassa yhteydessä sen sai myös SVUL:n johtohahmoihin lukeutunut K. E. Levälahti, joka 1918 oli kiihkeimmin vaatinut punaisten erottamista liitosta. Vanhoista erimielisyyksistä johtuen Pekkala ei saapunut noutamaan mitaliaan.
Kansanedustajan toimensa jälkeen Pekkala työskenteli Helsingissä asianajajana kuolemaansa saakka. Hän kuoli 68-vuotiaana syyskuussa 1956. Pekkala on haudattu perhehautaan Malmin hautausmaalle.
Perhe

Eino ja Mary Pekkalan tytär Salme Anne Pekkala syntyi vuonna 1928. Hänen puolisonsa oli suurlähettiläs Risto Hyvärinen.
Kirjallisuutta

Erkki Tuomioja, Eino ja Mauno Pekkala – Sosialidemokratian ja kommunismin välissä. Siltala 2025. ISBN 978-952-388-401-4
Teet Kallas

| Teet Kallas |
| --- | --- |
 Teet Kallas 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1943 (ikä 81–82) Tallinna, Viro
Kansalaisuus:  Viro
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Teet Kallas (1943 Tallinna, Viro) on virolainen kirjailija. Hän on ollut televisiotoimittaja ja toimittajana Looming-lehdessä
Suomennetut teokset

Ja pelto on vielä routainen: kuunnelma (Ja põld veet lumekeltsane...), suom. Anja Salokannel, Yleisradio 1975
Näytteitä Kallaksen teksteistä on antologioissa:
Takaisin suurten kivien luo, novelli, teoksessa Sirpaleissa, suom. Aino Kaasisen. Nastola: FinnEpos 1991 ISBN 952-9523-12-2 (virolaista lyhytproosaa)
Roimari õpilane, teoksessa Nykyviron lukemisto, toim. Toivo Kuldsepp, Tõnu Seilenthal. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura 1979 ISBN 951-717-184-6 (viroksi)
Aiheesta muualla

Raadioteater. Teet Kallas "Ja põld veel lumekeltsane..." Klassikaraadio. Viitattu 20.5.2021. (viroksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
S/S Kalle Tihveräinen

| S/S Kalle Tihveräinen |
| --- | --- |
 S/S Kalle Tihveräinen Karvalakkiregatassa 2016 lähdössä Savonlinnasta Laukansaareen.
Tyyppi:  Höyrykäyttöinen niputtaja Nykyisin huviliikenteessä
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Savonlinna
Aiemmat nimet:  Puristaja IV, Savo
Omistaja:  Tero Lehto, Savonlinna ja Pentti Roiton Säätiö, Helsinki
Aiemmat omistajat:  H.Saastamoinen & Pojat Oy, Kuopio (1916–1955), Emil Kauhanen, Leppävirta (1954–1956), Enso-Gutzeit Oy, Savonlinna (1957–1967), Tero Lehto ja Pertti Roitto, Savonlinna (1967–)
Rakennustelakka:  Haapaniemen telakka, Kuopio
Vesillelasku:  1916
Tekniset tiedot
Pituus:  27,00 m
Leveys:  5,06 m
Syväys:  1,70 m
Koneisto:  Compound-höyrykone 26 m² puukäyttöinen kattila
Koneteho:  60 ihv kW
Nopeus:  7 kn
Lähteet:  http://www.steamship.fi/?cat=57
S/S Kalle Tihveräinen on teräsrunkoinen höyrylaiva, joka kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja Suomen Höyrypursiseuran alusrekisteriin.
Valmistus

Kuopiolainen H. Saastamoinen & Pojat osakeyhtiö valmistutti aluksen vuonna 1916 H.Saastamoinen osakeyhtiön omistamalla Haapaniemen telakalla Kuopiossa. Valmistuessaan alus sai nimen Savo ja se oli tyypiltään teräsrunkoinen höyrylotja.
Palvelus

Alus kuljetti suurimmaksi osaksi kappaletavaralasteja kuten jauhoja Saastamoisen tukkuliikkeen tarpeisiin. Se myytiin 1950-luvun puolivälissä Emil Kauhaselle, joka ajoi aluksen sementtilastissa upoksiin vuonna 1956. Enso-Gutzeit nosti aluksen ja se jäi maksamattomien pelastuspalkkioiden takia yhtiön omistukseen. Enso-Gutzeit muunsi aluksen niputtajaksi, missä tehtävässä se oli vuoteen 1967 nimellä Puristaja IV. Ammattiliikenteen päätyttyä Kalle Tihveräinen siirtyi yksityisomistukseen.