stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kairon purppuraruusu
Aiheesta muualla

Kairon purppuraruusu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| n k Woody Allen |
| --- | --- |
1960-luku:  What's Up, Tiger Lily? (1966)  Ota rahat ja juokse (1969) 
1970-luku:  Bananas – minä ja vallankumous (1971)  Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä (1972)  Unikeko (1973)  Sota ja rakkaus eli älkää ampuko Napoleonia (1975)  Annie Hall (1977)  Sisäkuvia (1978)  Manhattan (1979) 
1980-luku:  Stardust Memories (1980)  Kesäyön seksikomedia (1982)  Zelig (1983)  Broadway Danny Rose (1984)  Kairon purppuraruusu (1984)  Hannah ja sisaret (1986)  Radio Days (1987)  Syyskuu (1987)  Toinen nainen (1988)  New York Stories (1989)  Rikoksia ja rikkomuksia (1989) 
1990-luku:  Alice (1990)  Varjoja ja sumua (1991)  Miehiä ja vaimoja (1992)  Manhattanin murhamysteeri (1993)  Luotisade Broadwaylla (1994)  Don't Drink the Water (1994)  Rakkauden jumalatar (1995)  Kaikki sanovat I Love You  (1996)  Harry pala palalta (1997)  Celebrity – kuuluisuus (1998)  Sweet and Lowdown (1999) 
2000-luku:  Keksejä ja konnia (2000)  Jadeskorpionin kirous (2001)  Näkemiin Hollywood (2002)  Sinua parempaa (2003)  Melinda ja Melinda (2004)  Match Point (2005)  Scoop (2006)  Cassandra’s Dream (2007)  Vicky Cristina Barcelona (2008)  Whatever Works (2009) 
2010-luku:  You Will Meet a Tall Dark Stranger (2010)  Midnight in Paris (2011)  To Rome with Love (2012)  Blue Jasmine (2013)  Magic in the Moonlight (2014)  Irrational Man (2015)  Café Society (2016)
Kaislasara

| Kaislasara |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Suku::  Sarat Carex
Laji::  rhynchophysa
Kaksiosainen nimi
 Carex rhynchophysa  Fisch., C.A.Mey. & Avé-Lall. 
Katso myös
   Kaislasara Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaislasara (Carex rhynchophysa) on suurikokoinen monivuotinen saralaji, joka muodostaa tuppaita kosteikoille ja purojen varsille. Sitä tavataan Suomessa, joskin paikoittaisesti, ja pohjoisimmassa osassa se on satunnainen. Kasvi voi tulla reilusti yli metrin korkuiseksi ja sen lehdet ovat noin 0,5–1,5 cm levyiset sekä karheahkot. Myös varren yläosa on hieman karhea ja kolmisärmäinen. Alimmissa lehdissä on usein punertavanruskeaa väriä. Kaislasara on erilaistähkäinen sara eli sen kukinnossa on erikseen hede- ja emitähkät. Hedetähkiä voi olla kolmesta seitsemään kappaletta. Kaislasaran erottaminen muista samantapaisista saroista perustuu hedetähkien lukumäärään, emitähkien pituuteen sekä pullakoiden muotoon. Tunnistamista voi haitata se, että laji risteytyy toisinaan pullosaran ja luhtasaran kanssa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Kaislasaran (Carex rhynchophysa) levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Kaislasara (Carex rhynchophysa)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10937189  BOLD: 553383  EPPO: CRXRH  EUNIS: 186926  FNA: 200026631  FoC: 200026631  GBIF: 2725480  GRIN: 9115  iNaturalist: 638528  IPNI: 301950-1  IRMNG: 11295887  ITIS: 39463  NCBI: 1200291  Observation.org: 141360  Open Tree of Life: 685450  Plant List: kew-230353  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:301950-1  VASCAN: 23201  Laji.fi: MX.40344
Kajaani (sanomalehti)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Kajaani oli Kajaanissa vuosina 1922–1966 ilmestynyt sanomalehti.
Kaupungin kokoomuslaiset perustivat Kajaanin edistysmielisten kanssa julkaistun Kajaanin Uutisten tilalle. Taloudellisesti kannattamattoman lehden päärahoittajana toimi Kajaani-yhtiö. Sen lakattua maakunnan ainoaksi sanomalehdeksi jäi Kainuun Sanomat.
Lehti ilmestyi vuodesta 1923 lähtien kolmesti, vuodesta 1955 kuudesti ja vuodesta 1958 jälleen kolmesti viikossa. Sen levikki oli enimmillään 5193 kappaletta vuonna 1945. Päätoimittajina työskentelivät Arvi Tapiola (1923–1930), Arne Vasunta (1930–1932), Verner Rekola (1932–1936), Väinö Leisio (1936–1938), Lauri Karanto (1938 ja 1941–1944), Paavo Suensaari (1938–1941), Olavi Leimu (1934–1945 ja 1954), Matti Klemola (1945–1954), Mauri Auvinen (1955–1957), Mikko Sakki (1957–1961), Veikko Valento (1961–1962) ja Kalevi Ylänkö (1962–1966).
Aiheesta muualla

Kajaani digitoituna kansalliskirjastossa
Arthur Kajanus

Tilausravintola Rauhala Oulussa
Otto Arthur August Kajanus (1850 Helsinki – 1904 Turku) oli suomalainen koneinsinööri ja arkkitehti.
Kajanus opiskeli Helsingin teknillisessä reaalikoulussa vuosina 1864–1865 mutta keskeytti opinnot. Hän jatkoi opintojaan myöhemmin Hannoverissa ja valmistui sieltä koneinsinööriksi vuonna 1874. Kajanus palasi Suomeen. Hän hakeutui Ouluun, jossa oli vuosina 1881–1883 töissä Uleåborgs Mekaniska Werkstads AB:ssa, jossa valmistettiin hinaajia ja muita pienempiä aluksia sekä höyrykoneita ja -kattiloita.
Vuonna 1883 Kajanus muutti Turkuun, jossa hän toimi ensin sekä kaupungininsinöörinä että kaupunginarkkitehtina, kunnes vuodesta 1887 alkaen pelkästään kaupunginarkkitehtina kuolemaansa asti.Kaupunginarkkitehtina Kajanus suunnitteli Turkuun lukuisia taloja, esimerkiksi Port Arthurin alueelle 17 taloa, jotka osaltaan luovat vanhan kaupunginosan yhtenäisen ulkoasun.
Arthur Kajanuksen töitä

Villa Carlo, Ruissalo, Turku – 1885
Turun työväentalo, Turku – 1889 (purettu 1939)
Cafenoir, Eerikinkatu 8, Turku – 1889
Wicander & Larssonin korkkitehdas, Turku – 1893
Rauhala, Mannenkatu 1, Oulu – 1898
Kurjenlinnan Köyhäintalon työlaitos (myöh. sairaala), Turku – 1899
Kajaanintullin koulu

| Kajaanintullin koulu> Kajaanintullin kansakoulu |
| --- | --- |
 Kajaanintullin koulu ("Vattihuusi").
Sijainti:  Kajaanintulli (Kajaaninkatu 30, Koulukatu 16) ja Intiö (Tykistökatu 13), Oulu
Tyyppi:  Peruskoulu
Luokat:  1–9
Oppilaita:  60
Verkkosivut
Kajaanintullin koulu on Oulun Kajaanintullin alueella toimiva peruskoulutason opetusta tarjoava koulu, jolla on erillinen työpajakeskus Intiön kaupunginosassa.
Kajaanintullin koulun alueen vanhimman puisen empire -tyylisen rakennuksen suunnitteli Carl Ludvig Engel vuonna 1829. Se valmistui 1831 köyhäintaloksi, mistä johtuu rakennuksen entinen nimi "Vattihuusi" (Fattighus). Toinen Oulun ensimmäisistä kansakouluista aloitti rakennuksessa 1874, mutta siinä oli annettu jo aiemmin opetusta vähävaraisten perheiden lapsille, esimerkiksi vuosien 1849 ja 1874 välisenä aikana Bell-Lancaster-menetelmän mukaisesti. Rakennusmestari J. W. Lillqvistin suunnittelema ns. nikkarityylinen päärakennus valmistui puolestaan koulun alueelle vuonna 1893.  Nykyään koulussa tarjotaan luokkien 1-9 peruskoulutason opetusta erityisesti oppilaille, joiden tunne-elämän ja elämänhallinnan seikat vaikuttavat koulunkäyntiin ja oppimiseen. Vuosittain koulussa on oppilaita noin 60. Intiön pajakeskuksen työpajaluokat on tarkoitettu perusopetuksen loppuvaihetta varten..
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kajaanintullin koulu Wikimedia Commonsissa
Kaiser Friedrich III -luokka

| Kaiser Friedrich III -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  11 599 t
Pituus:  125,3 m (kokonaispituus) 120,9 m (vesiraja)
Leveys:  20,4 m
Syväys:  8,25 m
Koneteho:  14 000 ihp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  651
Aseistus
Meritorjunta:  4 x 24 cm L/40 -tykkiä 18 x 15 cm tykkiä 12 x 8,8 cm tykkiä 12 x konekivääriä 6 x 45 cm torpedoputkea
Kaiser Friedrich III -luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut taistelulaivaluokka, johon kuului viisi alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SMS Kaiser Friedrich III | Kaiserliche Werft Wilhelmshaven | 1895 | 31. heinäkuuta 1896 | 7. lokakuuta 1898 | romutettu 1920 |
| SMS Kaiser Wilhelm II | Kaiserliche Werft Wilhelmshaven | 1896 | 14. syyskuuta 1897 | 7. lokakuuta 1898 | romutettu 1921 |
| SMS Kaiser Wilhelm der Grosse | Germaniawerft, Kiel | 1898 | 18. lokakuuta 1899 | 4. helmikuuta 1902 | romutettu 1920 |
| SMS Kaiser Karl der Grosse | Blohm + Voss, Hampuri | 1898 | 18. lokakuuta 1899 | 4. helmikuuta 1902 | romutettu 1920 |
| SMS Kaiser Barbarossa | Shichau | 1898 | 21. huhtikuuta 1900 | 10. kesäkuuta 1901 | romutettu 1920 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaiser Friedrich III -luokka Wikimedia Commonsissa
Kaiser Friedrich III -luokan taistelulaivat
Alice Kaira

Taiteen reunoilla
Suuntaukset
Art brut | Fantastinen realismi | Graffiti | ITE-taide | Kansantaide | Naivismi | Outsider-taide | Primitivismi | Visionaarinen taide
Tekijöitä Suomesta
Aleksanteri Ahola-Valo | Andreas Alariesto | Annukka Grönlund | Martti Innanen | Einari Junttila | Arto Ali-Eskola | Edvin Hevonkoski | Enni Id | Aleksandra Ionowa | Alice Kaira | Matias Keskinen | Nikolai Lehto | Jussi Löf | Kalervo Palsa | Matti Rutanen | Veijo Rönkkönen | Ilmari Salminen | Olli Seppänen | Kaarina Staudinger-Loppukaarre | Vihtori Storck | Ilkka Juhani Takalo-Eskola | Heikki Tuomela | Ensio Tuppurainen | Sigurd Wettenhovi-Aspa
Tekijöitä ulkomailta
William Blake | Aleksanteri Ahola-Valo | Banksy | Jean-Michel Basquiat | Hieronymus Bosch | Salvador Dalí | Jean Dubuffet  | Max Ernst | H. R. Giger | Alex Grey | Keith Haring | Edward Hicks | Frida Kahlo | Theodor Kittelsen | Mati Klarwein | Paul Kondas | Séraphine Louis | Gustave Moreau | Grandma Moses | Niko Pirosmani | Maria Primatšenko | Henri Rousseau
Alice Kaira (vuoteen 1941 asti Pöyry, oik. Runeberg; 6. helmikuuta 1913 Helsinki – 14. heinäkuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja  suomalaisen naivismin merkittävimpiä taiteilijoita. Myyttiset tarinat, eläimet ja eritoten sirkus olivat hänen mielenkiintonsa kohteita.
Kaira maalasi 1930-luvulla ja 1940-luvun alussa maisemia. Myöhemmin hänen taiteensa oli usein omaelämäkerrallista, avioliittojen ohella maalauksissa mukana oli myös oma lapsuus. Hän opiskeli Turun taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuonna 1930 Teodor Schalinin oppilaana sekä Vapaassa taidekoulussa vuosina 1940–1943. Lisäksi hän opiskeli ulkomailla, ensin Otte Sköldin johdolla Tukholmassa 1946 ja sitten Académie Colarossissa Pariisissa 1948.
Kairalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1987 ja Valtion kuvataidepalkinto 1983. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin ja piti yksityisnäyttelyitä muun muassa Pariisissa 1970. Kairan teoksia on Ateneumin, Amos Andersonin ja Helsingin kaupungin taidemuseon kokoelmissa.
Perhetausta

Kairan äiti oli Rauha Louise Fredriksson ja isä Hjalmar Kaira. Kaira avioitui ensin majuri Arvo Pöyryn, sitten taidemaalari ja kirjailija Rabbe Enckellin ja sen jälkeen ylilääkäri Johan Runebergin kanssa.
Aiheesta muualla

Alice Kaira Kansallisgallerian kokoelmissa
Kaira, Alice s. 1913 – k. 2006. Suomalaisen kuvataiteen bibliografia
Itkonen, Satu: Sydän siveltimellä. Suomalaista naivismia, s. 60-63.  Taidepiste, 1998.  ISBN 951-96451-3-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kaikki elämän aamut (elokuva)

| Kaikki elämän aamut> Tous les matins du monde |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Alain Corneau
Käsikirjoittaja:  Alain Corneau Pascal Quignard
Tuottaja:  Jean-Louis Livi
Säveltäjä:  Jordi Savall
Kuvaaja:  Yves Angelo
Leikkaaja:  Marie-Josèphe Yoyotte
Pukusuunnittelija:  Corinne Jorry
Pääosat:  Gérard Depardieu Jean-Pierre Marielle
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Levittäjä:  BAC Films Netflix
Ensi-ilta:  18. joulukuuta 1991 16. lokakuuta 1992 (Suomi)
Kesto:  115 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaikki elämän aamut on Alain Corneaun ohjaama ranskalainen musiikkielokuva. Se perustuu Pascal Quignardin romaaniin. Elokuva kertoo kahden barokkisäveltäjän, Sainte-Colomben ja Marin Marais’n suhteesta ja heidän erilaisesta suhtautumisestaan elämään ja taiteeseen. Kummankin säveltäjän musiikki sai elokuvan kautta uutta kansainvälistä huomiota. Musiikkitaustan elokuvaan tuotti Jordi Savall yhtyeineen. Marais’n ja Sainte-Colomben lisäksi elokuvassa kuului François Couperinin ja Jean-Baptiste Lullyn musiikkia.
Elokuva voitti seitsemän César-palkintoa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jean-Pierre Marielle  | … |  Monsieur de Sainte-Colombe   |
|  Gérard Depardieu  | … |  Marin Marais   |
|  Anne Brochet  | … |  Madeleine   |
|  Guillaume Depardieu  | … |  Marin Marais nuorena   |
|  Carole Richert  | … |  Toinette   |
|  Caroline Sihol  | … |  Madame de Sainte-Colombe   |
|  Michel Bouquet  | … |  taidemaalari Lubin Baugin   |
|  Jean-Claude Dreyfus  | … |  apotti Mathieu   |
|  Yves Gasc  | … |  Caignet   |
|  Yves Lambrecht  | … |  Charbonnières   |
|  Jean-Marie Poirier  | … |  Monsieur de Bures   |
|  Myriam Boyer  | … |  Guignotte   |
|  Violaine Lacroix  | … |  Madeleine nuorena   |
|  Nadège Téron  | … |  Toinette nuorena   |
Vastaanotto

Elokuvasta tuli kansainvälinen menestys, ja Suomessakin se sai 77 868 teatterikatsojaa, mikä nosti sen vuoden 1992 ensi-iltaelokuvista 24:nneksi eniten katsotuksi. Se julkaistiin myös VHS-kasettina, ja Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa hienostuneeksi, surumieliseksi ja runolliseksi ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Helsingin Sanomien videoarvostelijan Harri Uusitorpan Kaikki elämän aamut vakuutti perehtyneisyydellään ja määrätietoisuudellaan, joka hänestä värittää kaikkia elokuvan tasoja. Saman lehden Hannu Marttila kirjoitti: ”Musiikkielokuva ei voi olla täysin huono, jos sen musiikki on kyllin hyvää kantamaan yli kuolleiden hetkien ja onttojen repliikkien.”
Aiheesta muualla

Kaikki elämän aamut  Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Teemalauantai: Barokkinen Depardieu (Arkistoitu – Internet Archive)
Tous les matins du monde (Arkistoitu – Internet Archive), analyse par Agnès Lefillastre, Centre national de documentation pédagogique, marraskuu 2003
Kaksirunkoinen alaleukalihas

Kaksirunkoinen alaleukalihas kuvassa merkittynä punaisella
Kaksirunkoinen alaleukalihas (lat. musculus digastricus) kuuluu puremalihaksiin sekä kieltä liikuttaviin lihaksiin. Nimensä mukaisesti se on kaksirunkoinen ihmisellä ja hevosella, mutta muilla kotieläimillä lihas on nimestään huolimatta yksirunkoinen . Etumaista ja takimaista lihasrunkoa erottaa toisistaan jänne. Etumaista lihasrunkoa hermottaa alaleukahermo ja tämän osan tehtävänä on suun aukaiseminen. Takimmaista lihasrunkoa hermottaa puolestaan kasvohermo ja takimmaisen lihasrungon supistuminen nostaa kieliluuta. Kaksirunkoinen alaleukalihas lähtee takaraivoluun processus paracondylariksesta ja päättyy alaleukaluun alareunaan.
Kaguaanit

| Kaguaanit |
| --- | --- |
 Kaguaani (Cynocephalus volans)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Kaguaanit Dermoptera  Illiger, 1811
Heimo::  Kaguaanit Cynocephalidae  Simpson, 1945
Synonyymit
 Colugidae Miller, 1906   Galeopithecidae Gray, 1821   Galeopteridae Thomas, 1908  
Suvut ja lajit 
 Cynocephalus Kaguaani (Cynocephalus volans)  Galeopterus Täpläkaguaani (Galeopterus variegatus) 
Katso myös
   Kaguaanit Wikispeciesissä   Kaguaanit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaguaanit ovat kaakkoisaasialaisia puussa eläviä nisäkkäitä. Kaguaanien lahkoon kuuluu nykyisin vain yksi heimo ja kaksi sukua, joissa kummassakin on yksi laji. Lajit ovat kaguaani (Cynocephalus volans) ja täpläkaguaani (Galeopterus variegates, aik. Cynocephalus variegatus). Näistä kaguaani on yleisempi. Nykyisten lajien lisäksi kaguaanien lahkoon on toisinaan luettu esihistoriallinen Plagiomenidae-heimo, jonka edustajat elivät 60–70 miljoonaa vuotta sitten Pohjois-Amerikassa. Vaikka kaguaanit ovat taitavimpia liitäviä nisäkkäitä, lentämään ne eivät pysty. Pisimmät liidot saattavat olla jopa yli 130 metriä pitkiä. Kaguaanit ovat kädellisten lähimpiä eläviä sukulaisia.
Koko ja ulkonäkö

Kaguaanit ovat melko isoja puissa eläviksi nisäkkäiksi: pituudeltaan 35–40 senttimetriä ja painoltaan 1–2 kiloa. Niitä voitaisiin verrata keskikokoiseen opossumiin tai suureen oravaan. Kaguaaneilla on kohtuullisen pitkät ja sirot jalat, normaalipituinen häntä ja suhteellisen hoikka rakenne. Pää on pieni, mutta silmät ovat suuret ja eteenpäin suuntautuneet. Korvat ovat pienet ja pyöreät.
Tunnusmerkillisin piirre kaguaaneissa on kuitenkin lentopoimu, jonka avulla nämä nisäkkäät pystyvät liitämään pitkiäkin matkoja, jopa yli 130 metriä. Poimu kulkee olkapäistä etukäpäliin, viimeisen sormenpäästä varpaankärkiin ja takajaloista hännänpäähän. Toisin kuin muilla liitävillä nisäkkäillä sormien ja varpaiden välitkin on yhdistetty, jotta liitopinta-ala olisi mahdollisimman laaja. Kaguaanien lentopoimut ovat eläimen kokoon suhteutettuna laajemmat kuin minkään muun liitävän nisäkkään.
Levinneisyys

Kaguaaneja tavataan Kaakkois-Aasiassa sekä mantereella että saarilla.
Elinympäristö

Sademetsät ovat kaguaanien elinympäristöjä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Kaguaanien käyttäytymisestä tiedetään melko vähän, sillä ne ovat ujoja yöeläimiä ja elävät vain sademetsissä. Kaguaanit ovat joka tapauksessa kömpelöitä kiipijöitä. Ne etenevätkin puissa ylöspäin hypähtelemällä.
Vaikka kaguaanit ovat istukallisia nisäkkäitä, ne lisääntyvät pussieläinmaisesti. Poikaset syntyvät vain 60 päivän raskauden jälkeen kehittymättöminä. Ne viettävät ensimmäisen puoli vuotta elämästään roikkuen emon vatsasta. Kaguaanien lisääntyminen on melko hidasta, sillä poikanen on täysikasvuinen vasta 2–3 vuoden kuluttua. Kun kaguaani on täysikasvuinen se lähtee etsimään omaa pesää itselleen
Ravinto

Kaguaanit ovat kasvinsyöjiä. Ne syövät lehtiä, versoja, kukkia ja mahlaa sekä luultavasti hedelmiäkin.
Aikuinen kaguaaninaaras, Singapore.
Kainepolis (Lakonia)

| Kainepolis> Καινήπολις.Sijainti |
| --- | --- |
 Kainepolis
Koordinaatit:  36°27′37″N, 22°26′33″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kypárissos, Anatolikí Máni, Lakonia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lakonia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kainepolis (m.kreik. Καινήπολις, Kainēpolis, lat. Caenepolis) eli Kaine (m.kreik. Καινή, Kainē, lat. Caene) eli Tainaros (m.kreik. Ταίναρος, lat. Taenarus) oli antiikin aikainen kaupunki Lakoniassa Kreikassa. Se sijaitsi Tainaronin niemellä nykyisen Anatolikí Mánin kunnan Kypárissoksen kylän paikalla.
Maantiede

Kainepolis sijaitsi sille nimen antaneen Tainaronin niemen (nyk. Taínaro eli Matapan) länsirannikolla lähellä Peloponnesoksen niemimaan ja samalla koko Manner-Kreikan eteläkärkeä. Se oli rakennettu niemen kärjestä luoteeseen noin 40 stadioninmitan eli kahdeksan kilometrin päähän.
Historia

Kainepolis, suomeksi ”Uusi kaupunki”, oli olemassa roomalaisella kaudella ja mahdollisesti jo hellenistisen kauden lopussa. Sen nimi viittaa vanhempaan Tainaronin kaupunkiin, joka sijaitsi niemen kärjessä ja tunnettiin Poseidonille omistetusta temppelistään. Piirtokirjoituksissa Kainepoliista käytetään nimeä Tainaros, mikä voi aiheuttaa sekaannuksen Tainaronin kaupunkiin. Strabon ilmeisesti mainitsee saman kaupungin virheellisessä nimimuodossa Kinaidion (Κιναίδιον).
Pausaniaan mukaan Kainepolis kuului vapaiden lakonialaisten liittoon. Vaikuttaa siltä, että kun Lakonian rannikon perioikit vapautuivat Spartan vallasta, he perustivat liiton ja sen pääkaupungiksi uuden kaupungin, joka sijaitsi lähellä vanhempaa Tainaronia. Siksi sen nimeksi tuli ”Uusi kaupunki”, mutta kuten piirtokirjoitukset osoittavat, siitä käytettiin edelleen myös vanhan kaupungin nimeä. Kaupungin perustamisaikaa ei tunneta tarkasti: se on perustettu sen jälkeen, kun Gytheion vapautui Spartan vallasta noin vuonna 195 eaa., ja ennen ensimmäisen vuosisadan jaa. alkupuolta.
Rakennukset ja löydökset

Pausaniaan mukaan Kainepoliissa oli Afroditelle omistettu temppeli, joka sijaitsi lähellä merta, sekä Demeterin temppeli. Kaupungin paikalta on löydetty joitakin rakennusten jäänteitä sekä piirtokirjoituksia erityisesti Antoninusten ajalta. Kaksi piirtokirjoitusta on pienen rauniokirkon ovenpielinä uudelleenkäytetyissä steleissä eli kivilaatoissa. Toisen kirjoitus on tainaroslaisten tekemä päätösasiakirja. Toinen puolestaan on peräisin vapaiden lakonialaisten liitolta.
Eurooppalaisten siirtomaavalta

Maailman siirtomaat vuonna 1920.
Eurooppalaisten siirtomaavalta on aikakausi, jonka aikana eurooppalaiset valtiot hallitsivat siirtomaa-alueita eri puolilla maailmaa. Siirtomaavalta sai alkunsa löytöretkien jälkeen, kun Uusi manner valloitettiin.
Siirtomaavalta ei ulottunut vain Amerikkaan, vaan myös muillekin mantereille Afrikkaan, Aasiaan ja Oseaniaan.
Miltei koko Afrikka ja Oseania jaettiin eurooppalaisten kesken ja aasialaiset alueet alistettiin eurooppalaisten kaupankäynnin tarpeiden mukaisiksi. Dekolonisaation myötä valtaosa siirtomaista on itsenäistynyt, mutta periaatteessa siirtomaavalta ei ole kokonaan loppunut, sillä joillakin eurooppalaisilla on edelleen siirtomaita, kuten brittiläiset merentakaiset alueet.
Siirtomaavalta käynnistyi pikkuhiljaa eurooppalaisten ensin perustaessa siirtokuntia eri alueille. Alkuun heillä ei ollut voimavaroja valloittaa alueita, joten alkuperäisasukkaiden kanssa käytiin kauppaa. Vähitellen kaupankäynti muuttui riistoksi, ja lopulta siirtokuntien kasvaessa alueiden alistamiseksi. Ensimmäisiä siirtomaita olivat espanjalaisten Kanariansaaret ja portugalilaisten Madeira.
Siirtomaat Amerikassa

Varsin pian Amerikan löytämisen jälkeen eurooppalaiset - etunenässä Espanja ja Portugali - alkoivat ottaa uuden mantereen alueita haltuun. Kolumbus löysi Amerikan 1492 ja Hernán Cortés valloitti Espanjalle Meksikon alueen asteekkivaltakunnan 1519–1522, ja alueesta tuli siirtomaa.
Tordessillasin sopimuksessa 1494 Portugali ja Espanja jakoivat keskenään Euroopan ulkopuolisen maailman. Paavi Julius II vahvisti sopimuksen 1506, mikä rajoitti muiden maiden siirtomaahankintaa. Portugalilainen Pedro Álvares Cabral löysi ja valloitti nykyisen Brasilian vuonna 1500 ja espanjalainen Francisco Pizarro valloitti Etelä-Amerikan itäosan inkavaltakunnan 1532–1541 sopimuksen mukaisesti.
Tordesillasin sopimuksen painoarvo väheni, kun Euroopan valtiot kiinnostuivat uuden mantereen alueista. Lopullisesti se menetti merkityksensä vuonna 1580, kun Portugali liitettiin hetkeksi Espanjaan. Siirtomaakilpaan tulivat ensin mukaan Atlantin rannikkovaltiot Englanti, Ranska ja Hollanti, ja myöhemmin Saksa, Tanska, Ruotsi ja Venäjä. Myös pienet valtiot Skotlanti ja Kuurinmaa perustivat pieniä siirtokuntia.
Siirtomaat Afrikassa

Eurooppalaiset alkoivat jo 1500-luvulla perustamaan kauppa-asemia Afrikan rannikolle. Kauppa-asemista myöhemmin kehittyi siirtokuntia, ja lopulta siirtomaa-alueita. Kilpailu Afrikasta johti siirtomaasotiin Euroopan suurvaltojen välillä. Viralliseksi kilpailun teki vuoden 1884 Berliinin konferenssi, jossa sovittiin että rannikkoaluetta omistavalla valtiolla oli myös oikeus sisämaahan.
Siirtomaat Aasiassa

Venäjä ei muiden eurooppalaisten valtioiden tavoin suunnannut siirtomaahankinnoissaan meren yli länteen, vaan keskittyi lähialueisiinsa Aasiassa. Myöhemmin Venäjän ja Ison-Britannian intressit kohtasivat toisensa, ja tilannetta kutsutaan nimellä suuri peli.