stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ajan ja avaruuden filosofia
Aika-avaruuden rakenne > Invarianssi ja kovarianssi

Michael Friedman on soveltanut invarianssin ja kovarianssin käsitteitä absolutismi/relationalismi -keskusteluun. Invarianssia eli symmetriaa sovelletaan olioihin, niin että aika-avaruusteorian symmetriaryhmä määrittää, mitkä olion ominaisuudet ovat invariantteja (muuttumattomia, absoluuttisia) ja mitkä variantteja (muuttuvia, dynaamisia). Kovarianssia sovelletaan teorioiden formulointeihin, niin että aika-avaruusteorian kovarianssiryhmä määrittää, millä koordinaattijärjestelmien alueilla fysiikan lait pätevät.
Tätä eroa voidaan havainnollistaa Leibnizin ajatuskokeen uudella sovellutuksella, jossa kaikkeutta siirretään viisi jalkaa. Tässä esimerkissä olion sijainnin ei katsota olevan olion ominaisuus, toisin sanoen sijainti ei ole invariantti. Vastaavasti kovarianssiryhmä klassiselle mekaniikalle on mikä tahansa koordinaattijärjestelmä, joka saadaan toisesta sijainteja siirtämällä tai tekemällä muita siirtoja, jotka Galilein muunnos sallii.
Klassisessa fysiikassa invarianssiryhmä ja kovarianssiryhmä vastaavat toisiaan, mutta relativistisessa fysiikassa ne eroavat toisistaan. Yleisen suhteellisuusteorian mukaan olion kaikki ominaisuudet ovat dynaamisia, eli absoluuttisia olioita ei ole olemassa.
Aika-avaruuden rakenne > Aika-avaruuden substantiaalisuus

Yleisen suhteellisuusteorian myötä keskustelu on siirtynyt absolutismin ja relationalismin väliltä osittain siihen, onko aika-avaruus substanssi. Tämä  on seurausta siitä, että yleinen suhteellisuusteoria rajaa pois muun muassa absoluuttisten paikkojen olemassaolon. Eräs vahva argumentti aika-avaruuden substantiaalisuutta vastaan on John Earmanin ”reikäargumentti”. Sen mukaan ajatus aika-avaruuden substantiaalisuudesta sallii reikien muodostamisen ja siksi kaikkeuden olisi oltava epädeterministinen.

Tämä puhuu Earmanin mukaan kuitenkin substantiaalisuutta vastaan, koska kysymyksen determinismistä ja epädeterminismistä pitäisi olla fysiikan alan kysymys, eikä kiinni siitä, sitoudummeko substantiaalisuteen vai emme.
Ajan luonne > Ajan virtaaminen

Ajan virtaamisen ongelman nykyinen muotoilu on peräisin J. M. E. McTaggartilta. Hän esitteli kaksi ajallista sarjaa, A-sarjan ja B-sarjan, jotka ovat keskeisellä sijalla siinä, miten ymmärrämme aikaa. Ensimmäinen sarja, A-sarja, pyrkii selittämään ajallista tulemista koskevat intuitiomme, eli intuition läpi ajan liikkuvasta nyt-hetkestä. Se järjestää tapahtumat sen mukaan, sijoittuvatko ne suhteessa toisiinsa menneisyyteen, nykyisyyteen vai tulevaisuuteen. B-sarja poistaa kaikki viittaukset nykyisyyteen sekä siihen liittyviin menneisyyden ja tulevaisuuden ajallisiin modaliteetteihin. Sen sijaan se järjestää tapahtumat käyttäen pelkästään ajallisia suhteita aiemmin kuin tai myöhemmin kuin
McTaggart katsoi, että aika on epätodellista, koska 1) A-sarja on epäjohdonmukainen ja 2) B-sarja ei voi yksistään selittää ajan luonnetta, koska A-sarja kuvaa erään sen oleellisen piirteen.
Ongelmaan on esitetty kahta erilaista ratkaisua. A-teoristinen ratkaisu pitää tulemista ajan keskeisimpänä piirteenä, ja pyrkii muodostamaan B-sarjan A-sarjasta selittämällä, miten B-tosiseikoista tulee A-tosiseikkoja. B-teoristinen ratkaisu hyväksyy McTaggartin argumentin A-sarjaa vastaan, ja pyrkii muodostamaan A-sarjan B-sarjasta esimerkiksi käyttämällä ajallisia indeksikaaleja.
Ajan luonne > Ajan virtaaminen > Presentismi ja eternalismi

Presentismin mukaan aika on useiden todellisuuksien järjestys. Jonakin tiettynä hetkenä joitakin asioita on olemassa ja joitakin taas ei. Tämä on ainoa todellisuus, jota voimme käsitellä, emmekä voi esimerkiksi sanoa, että Homeros on olemassa, koska tällä hetkellä hän ei ole olemassa. Eternalismi puolestaan katsoo, että aika on todellisuuden ulottuvuus kolmen avaruudellisen ulottuvuuden ohella, ja siksi kaikkien asioiden — menneiden, nykyisten ja tulevien — voidaan sanoa olevan yhtä todellisia kuin nykyisyydessä olevat asiat ovat. Tämän käsityksen mukaan Homeros siis todellisuudessa on olemassa, vaikkakin meidän on käytettävä erityistä puhetapaa puhuessamme jostakin, joka on olemassa jossain toisessa ajassa — aivan kuten käytämme erityistä puhetapaa puhuessamme jostakin, joka on jossain toisessa paikassa. Tällöin sanoja menneisyydessä, tulevaisuudessa, minuutti sitten ja niin edelleen voidaan verrata sanoihin lähellä, kaukana, metrin päässä ja niin edelleen.
Ajan luonne > Ajan virtaaminen > Endurantismi ja perdurantismi

Olioiden ajallista pysyvyyttä koskevat kannat ovat jotakuinkin samanlaisia. Endurantismin mukaan olion pysyvyys ajan läpi tarkoittaa sitä, että se on olemassa kokonaisuudessaan eri aikoina. Jokainen olion olemassaolon instantti on jollain tavalla erillinen sen menneistä ja tulevista instansseista, vaikkakin ne ovat numeerisesti identtisiä sen kanssa. Perdurantismin mukaan olion pysyvyys ajan läpi tarkoittaa sitä, että se on olemassa jatkumona, ja kun puhumme koko oliosta, tarkoitamme sen ”ajallisten osien” tai olemassaolon instanssien kokonaisuutta. Endurantismin etuna voidaan nähdä sen intuitiivisuus: kun esimerkiksi keskustelemme jonkun henkilön kanssa, katsomme hänen olevan kokonainen olio, eikä pelkästään osa jostakin ajan läpi ulottuvasta oliosta. Perdurantismin etuna puolestaan voidaan nähdä se, että sen on helpompi ottaa huomioon olioissa ajan kuluessa tapahtuvat muutokset.
Näiden kahden kysymyksen väliset suhteet ovat senkaltaiset, että presentistit ovat myös endurantisteja ja eternalistit puolestaan perdurantisteja (ja päinvastoin). Tämä yhteys ei kuitenkaan ole välttämätön.
Ajan luonne > Ajan suunta

Ajan virtaamisen ohella toinen ongelma on sen virtaamisen suunta (ajan nuolen ongelma). Ongelma syntyy kahdesta ristiriitaisesta tosiseikasta. Ensiksi, fysiikan peruslait ovat muuttumattomia suhteessa ajan suuntaan. Toisin sanoen mikä tahansa mikä voi tapahtua siirryttäessä ajassa eteenpäin on fysiikan näkökulmasta yhtä mahdollista siirryttäessä ajassa taaksepäin. Toiseksi, makroskooppisella tasolla kokemuksemme ajasta ei kuitenkaan ole muuttumaton suhteessa ajan suuntaan. Esimerkiksi, juomalasit putoilevat pöydiltä ja särkyvät, mutta särkyneet juomalasit eivät palaudu ennalleen ja hyppää takaisin pöydälle; meillä on muistoja menneisyydestä, mutta ei tulevaisuudesta; tunnemme, ettemme voi muuttaa menneisyyttä, mutta että voimme vaikuttaa tulevaisuuteen; ja niin edelleen.
Ajan luonne > Ajan suunta > Kausaliteettiin perustuva ratkaisu

Eräs ratkaisu tähän ongelmaan on ontologinen näkemys, jonka mukaan ajan suunta on seurausta syy-seuraussuhteiden eli kausaliteetin epäsymmetrisyydestä. Tiedämme enemmän menneisyydestä, koska menneisyydessä olevat tekijät ovat syitä niille seurauksille, joita voimme havaita nykyhetkessä. Meistä tuntuu, ettemme voi vaikuttaa menneeseen ja että voimme vaikuttaa tulevaisuuteen, koska emme voi vaikuttaa syysuhteellisesti menneisyyteen, mutta voimme vaikuttaa syysuhteellisesti tulevaisuuteen.
Näkemyksessä on ainakin kaksi suurempaa ongelmaa. Ensimmäinen ongelma on syyn ja seurauksen erottaminen toisistaan muilla kuin mielivaltaisilla perusteilla. Jos ajallisten tapahtumien sarjaa selitetään syy-seuraussuhteiden ketjulla, tällaisesta ketjusta voi tulla kehämäinen. Toinen ongelma koskee enemmän näkemyksen selitysvoimaa kuin sen johdonmukaisuutta. Vaikka syysuhteeseen perustuva selitys voikin ehkä selittää joitakin ajan suhteen symmetrisiä ilmiöitä, kuten havainto ja toiminta, se ei selitä kaikkia ilmiöitä täysin, kuten esimerkiksi mainittua juomalasin särkymistä.
Ajan luonne > Ajan suunta > Termodynamiikkaan perustuva ratkaisu

Toinen ratkaisuehdotus, joka on tähän mennessä synnyttänyt eniten kirjallisuutta, selittää ajan suunnan perustuvan termodynamiikan luonteeseen.
Klassiseen termodynamiikkaan perustuvan selityksen mukaan fysiikan perusteoriat ovat ajan suhteen käännettävissä, mutta termodynamiikka ei ole. Termodynamiikan toisesta pääsäännöstä seuraa, ettei eristetyn systeemin kokonaisentropia koskaan vähene. Tämä selittää myös sen, miksi lasi voi pudota pöydältä ja särkyä, mutta ei tulla ehjäksi ja hypätä pöydälle.
Statistisessa mekaniikassa asiat ovat kuitenkin monimutkaisempia. Toisaalta statistinen mekaniikka on ylivoimainen klassiseen termodynamiikkaan verrattuna, koska siinä termodynaamisia ilmiöitä, kuten lasin särkymistä, selitetään yhdistemällä fysiikan peruslakeja ja tilastotieteen matemaattisia työkaluja. Päinvastoin kuin klassinen termodynamiikka, statistinen mekaniikka on kuitenkin ajan suhteen käännettävissä. Statistisessa mekaniikassa termodynamiikan toinen pääsääntö sanoo vain, että on äärimmäisen todennäköistä, että kokonaisentropia kasvaa, vaikkakaan tämä ei ole ehdoton luonnonlaki.
Nykyiset termodynamiikkaan perustuvat ratkaisut ajan suunnan ongelmaan pyrkivät löytämään jotain muita tekijöitä tai luonnonlakien piirteitä, jotka selittäisivät tämän epäjohdonmukaisuuden.
Ajan luonne > Ajan suunta > Luonnonlakeihin perustuva ratkaisu

Kolmatta tyyppiä olevat ratkaisuehdotukset ajan suunnan ongelmaan perustuvat siihen ajatukseen, että luonnonlait eivät ole ajan suhteen symmetrisiä. Esimerkiksi tietyt kvanttimekaaniset prosessit, liittyen heikkoon vuorovaikutukseen, ovat ajan suunnan suhteen epäsymmetrisiä eli ne eivät ole ajan suhteen käännettävissä (pitäen mielessä, että kvanttimekaniikan tapauksessa ajan suhteen käännettävyyden määritelmä on monimutkaisempi).
Tämänkaltainen ratkaisu on kuitenkin riittämätön, koska 1) kvanttimekaniikan ajan suhteen symmetriset ilmiöt eivät pysty selittämään makroskooppisen tason epäsymmetrisyyttä ajan suhteen, ja 2) se perustuu oletukseen, että kvanttimekaniikka on oikea tai lopullinen kuvaus fysikaalisista prosesseista.
Luonnonlakeihin perustuvaa ratkaisua on ehdottanut muun muassa Tim Maudlin, joka on katsonut, että kvanttimekaanisten ilmiöiden lisäksi myös aika-avaruuden perusfysiikkamme (yleinen suhteellisuusteoria) on ajan suunnan suhteen epäsymmetrinen. Maudlin kieltää ne määritelmät, jotka ovat ajan suunnan suhteen symmetrisyyden taustalla, ja katsoo näiden määritelmien itsensä aiheuttavan sen, että ajan suunta näyttäytyy ongelmana.
Kirjallisuutta

Albert, David: Time and chance.  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press, 2000.  ISBN 0-674-00317-9  (englanniksi)
Earman, John: World enough and space-time: Absolute versus relational theories of space and time.  Cambridge, Massachusetts:  MIT Press, 1989.  ISBN 0-262-05040-4  (englanniksi)
Friedman, Michael: Foundations of space-time theories: Relativistic physics and philosophy of science.  Princeton, New Jersey:  Princeton University Press, 1983.  ISBN 0-691-07239-6  (englanniksi)
Grunbaum, Adolf: Philosophical problems of space and time.  (Boston Studies in the Philosophy of Science vol. 12. Synthese library 55. - 2nd, enlarged edition)  Dordrecht:  D. Reidel, 1974.  ISBN 90-277-0357-4  (englanniksi)
Horwich, Paul: Asymmetries in time: Problems in the philosophy of science.  Cambridge, Massachusetts:  MIT Press, 1987.  ISBN 0-262-08164-4  (englanniksi)
Lucas, John Randolph: A treatise on time and space.  London:  Methuen, 1973.  ISBN 0416750702  (englanniksi)
Mellor, D. H.: Real time II.  Routledge, 1998.  (englanniksi)
Reichenbach, Hans: The philosophy of space and time.  ((Philosophie der Raum-Zeit-Lehre, 1928.) Translated by Maria Reichenbach and John Freund with introductory remarks by Rudolf Carnap)  New York:  Dover, 1958.  (englanniksi)
Reichenbach, Hans: The direction of time.  (Reprint 1991)  Berkeley:  University of California Press, 1956.  (englanniksi)
Sklar, Lawrence Sklar: Space, time, and spacetime.  Berkeley:  University of California Press, 1974.  ISBN 0-520-02433-8  (englanniksi)
Turetzky, Philip: Time.  (The problems of philosophy)  London:  Routledge, 1998.  ISBN 0-415-13947-3  (englanniksi)
Van Fraassen, Bas: An introduction to the philosophy of space and time.  New York:  Random House, 1970.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Brown, C. L.: What is Space? (Arkistoitu – Internet Archive), 2006 (englanniksi)
Callender, Craig: Thermodynamic Asymmetry in Time The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Dowden, Bradley: Time The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Hawley, Katherine: Temporal Parts The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Janis, Allen: Conventionality of Simultaneity The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Khan, M. H. (toim.): Nature of Time (englanniksi)
Le Poidevin, Robin: The Experience and Perception of Time The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Markosian, Ned: Time The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Norton, John: The Hole Argument The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Rea, M. C.: Four Dimensionalism, The Oxford Handbook for Metaphysics (englanniksi)
Savitt, Steven: Being and Becoming in Modern Physics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Slavov, Matias: "Ajan ja avaruuden käsitteet ovat sekä filosofiaa että fysiikkaa". Tieteessä tapahtuu 4(12) 2014: 49–55.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Philosophy of space and time
Käännös suomeksi
Suomalainen maatiaissika

Suomensika eli suomalainen maatiaissika on sukupuuttoon kuollut sian suomalainen alkuperäisrotu. Suomalainen maatiaissika oli rakenteeltaan varsin laiha eläin, joka oli sopeutunut hyvin pohjoiseen ilmastoon. Osa suomensian geeneistä jatkaa elämäänsä maatiaissiaksi kutsutussa vaaleassa ja karvattomassa tehotuotantorodussa, jonka jalostaminen alkoi 1900-luvun alussa.
Suomalainen maatiaissika kuoli sukupuuttoon 1960-luvulla. Ruotsissa on vielä paikallinen maatiaissika.
Suomalaisella maatiaissialla oli paksu turkki, ja se eli keväästä syksyyn metsässä ravintonsa itse etsien. Maatiaissian liha säilöttiin yleensä suolaamalla.
Ateneumin taidekokoelmiin kuuluvan maalauksen Sikoja ja harakoita sanotaan esittävän suomalaista maatiaissikaa. Ferdinand von Wright maalasi teoksen vuonna 1875.
Aiheesta muualla

Kuva maatiassiasta
Ferdinand von Wrightin maalaus Sikoja ja harakoita
Maatiaissika HAMK oppimateriaalia
Aleksanteri-romaani

| Aleksanteri-romaani> Βίος Ἀλεξάνδρου τοῦ Μακεδόνος Historia Alexandri Magni |
| --- | --- |
 Sivu Aleksanteri-romaanin bysanttilaisaikaisesta käsikirjoituksesta, 1300-luku.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Pseudo-Kallisthenes
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  romaani
Julkaistu:  n. 250–300 jaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Aleksanteri-romaani (m.kreik. Βίος Ἀλεξάνδρου τοῦ Μακεδόνος, Bios Aleksandrū tū Makedonos, lat. Historia Alexandri Magni) on antiikin kreikkalainen romaani, joka kertoo Aleksanteri Suuresta. Sen kirjoittajasta käytetään nimitystä Pseudo-Kallisthenes. Romaanin tarkkaa kirjoitusaikaa ei tunneta. Sen arvellaan olleen olemassa kreikankielisenä viimeistään noin 250–300 jaa. Vaikka romaanin ydin perustuu historiallisiin tapahtumiin, se on suureksi osaksi fiktiota.
Sisältö

Aleksanteri-romaani on idealisoitu elämäkerta yhdestä antiikin ja erityisesti kirjoitusaikansa ihailluimmasta henkilöstä. Se kertoo Aleksanterin syntymästä äitinään Olympias ja isänään Egyptin faarao Nektanebo II; kasvatuksesta; sotaretkistä; kohtaamisesta Meroën kuningattaren Kandaken kanssa; seikkailuista Intiassa ja sen tuolla puolen, mukaan lukien kohtaaminen gymnosofistien kanssa Taksilassa; sekä kuolemasta. Myöhemmissä versioissa on enemmän mytologisia ja ihmeellisiä aiheita, kuten kohtaaminen amatsonien kanssa sekä lentolaitteen ja sukelluskellon keksiminen.
Romaani jakaantuu kolmeen kirjaan. Tapahtumat eivät ole aina kronologisessa järjestyksessä, eivätkä myöskään maantieteellisesti loogisessa järjestyksessä, vaan siinä hypitään usein ajasta ja paikasta toiseen epäloogisesti. Esimerkiksi Aleksanterin tärkeimmät taistelut on kirjoissa I ja II esitetty lähes päinvastaisessa järjestyksessä todelliseen verrattuna.
Teoksen sisältö kirjoittain ja luvuittain on (perustuen käsikirjoitustraditioon α):
Kirja I
Luvut 1–12: Olympias ja Nektanebo; Aleksanterin syntymä
Luvut 13–19: Aleksanteri ja Bukefalos; valjakkoajot Olympian kisoissa
Luvut 20–32: Filippoksen kuolema; Aleksandrian perustaminen
Luvut 33–41: Aleksanteri valtaa Tyroksen ja voittaa Dareioksen
Luvut 42–47: Theban tuho
Kirja II
Luvut 1–10: Väittely Ateenassa; Aleksanteri etenee Persiaan
Luvut 11–20: Dareioksen kukistaminen ja kuolema
Luvut 21–40: Aleksanteri Persian kuninkaana; kirje Olympiaalle
Kirja III
Luvut 1–17: Aleksanteri voittaa Poroksen; gymnosofistit
Luvut 17–18: Aleksanteri kaukoidässä; Kiinan kuningas
Luvut 19–26: Aleksanteri ja Kandake; amatsonit
Luvut 27–35: Aleksanteri palaa Babyloniaan; Aleksanterin kuolema
Kirjallisuutta > Käännöksiä

Pseudo-Callisthenes: The Alexander Romance. Teoksessa Reardon, B. P. (toim.): Collected Ancient Greek Novels.  (Second Edition (First Edition 1989))  Berkeley:  University of California Press, 2008.  ISBN 9780520256552
The Greek Alexander Romance.  (Toim. Richard Stoneman)  Penguin UK, 1991.  ISBN 0141907118
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Nawotka, Krzysztof: The Alexander Romance by Ps.-Callisthenes: A Historical Commentary.  (Mnemosyne, Supplements)  Brill, 2017.  ISBN 9004335226
Ross, David John Athole: Studies in the Alexander Romance.  Pindar Press, 1985.  ISBN 090713226X
Stoneman, Richard & Nawotka, Krzysztof & Wojciechowska, Agnieszka: The Alexander Romance: History and Literature.  (Ancient Narrative: Supplementum, nide 25)  Barkhuis, 2018.  ISBN 9492444712
Stoneman, Richard & Erickson, Kyle & Netton, Ian Richard (toim.): The Alexander Romance in Persia and the East.  (Ancient Narrative: Supplementum, nide 15)  Barkhuis, 2012.  ISBN 9491431048
Zuwiyya, David: A Companion to Alexander Literature in the Middle Ages.  (Brill's Companions to the Christian Tradition, nide 29)  Brill, 2011.  ISBN 9004183450
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksanteri-romaani Wikimedia Commonsissa
Alexander Romance ("Pseudo-Callisthenes") (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Antiikin kreikkalaiset romaanit
| --- | --- |
Varsinaiset säilyneet romaanit:  Dafnis ja Khloe · Efesoslainen kertomus · Etiopialainen kertomus · Kallirhoe · Leukippe ja Kleitofon
Muuta proosafiktiota:  Aleksanteri-romaani · Apollonios Tyroslainen · Babylonialainen kertomus · Foinikialainen kertomus · Herpyllis · Iolaos · Kalligone · Khione · Metiokhos ja Parthenope · Miletoslainen kertomus · Ninos ja Semiramis · Sesonkhosis · Thulen takaiset ihmeet · Tinufis · Tosi tarina
Aleksanteri taistelee leijonan kanssa ja surmaa Kleitoksen. Kuvitusta Aleksanteri-romaanin käsikirjoituksessa noin
 vuodelta 1470–1475.
Aleksanteri Suuri lasisessa sukellus­kellossa. Kuvitusta käsikirjoituksessa noin vuodelta 1338–1344 (Bodleian Library, ms.264, f50r).
Aleksanteri-romaanin venäjänkielinen käsikirjoitus, 1600-luku.
Pagpag

Filippiiniläistä pagpagia.
Pagpagia myynnissä köyhässä lähiössä Manilassa.
Pagpag on tagaloginkielinen termi, joka tarkoittaa ravintoloista jääneitä ruuantähteitä. Pagpag valmistetaan kanasta tai lihasta, joka on peräisin usein pikaruokaravintoloista. Tähteet kerätään roskien joukosta, jonka jälkeen ne pestään ja laitetaan ruoaksi. Pagpagia syövät köyhimmät filippiiniläiset, ja sen syöminen on yleisempää kaupungeissa kuin maaseudulla. Rannikkoalueilla pagpag ei ole yhtä yleistä, koska siellä ruokavaliota on helpompi täydentää ylijääneellä saaliilla tai keräilemällä muuta ruokaa.
Manilan köyhillä alueilla pagpagin myynti on kannattavaa liiketoimintaa, sillä paikalliset saattavat pitää sitä ravitsevana ja tarpeeksi halpana ruokana. Joidenkin asiakkaiden kohdalla pagpag on ainoa liharuoka, johon heillä on varaa. Filippiineillä on myös ihmisiä, joiden päivätyötä on kerätä pagpagia ravintoloista ja jätteiden joukosta.
Pagpagin syönnissä on riskinsä etenkin silloin, jos ruuantähteet ovat olleet jätteiden joukossa jo pidemmän aikaa. Ruoanlaiton aikana tapahtuva kuumentaminen ei välttämättä riitä tuhoamaan lihaan mahdollisesti pesiytyneitä myrkkyjä ja bakteereita. Pagpagin syönti voikin aiheuttaa ripulia, lavantautia ja hepatiittia.
Nimi on peräisin tagalogin kielen termistä pagpag, joka tarkoittaa kirjaimellisesti pölyjen ravistelemista vaatteista tai siivotessa.
Pagpagin keräily.
Löytynyt ruuantähde.
Pagpagin pesu.
Alkuideaali

Abstraktissa algebrassa alkuideaali on renkaan osajoukko, jolla on monia vastaavia tärkeitä ominaisuuksia kuin alkuluvuilla kokonaislukujen renkaassa. Alkuideaalien määritelmä kommutatiivisissa eli vaihdannaisissa renkaissa on yksinkertaisempi, joten sitä käsitellään tässä yhteydessä ensin.
Alkuideaalit kommutatiivisissa renkaissa

Jos R on kommutatiivinen rengas, niin R:n ideaali P on alkuideaali , mikäli sillä on seuraavat kaksi ominaisuutta:
aina kun a ja b ovat sellaisia renkaan R alkioita, että niiden tulo ab kuuluu ideaaliin P, niin a kuuluu P:hen tai b kuuluu P:hen.
P ei ole koko rengas R.
Tämä yleistää seuraavan alkulukujen ominaisuuden: jos p on alkuluku ja p jakaa kahden kokonaisluvun tulon ab, niin p jakaa a:n tai p jakaa b:n. Näin ollen voidaan sanoa:
Alkuideaalit kommutatiivisissa renkaissa > Esimerkkejä

Jokainen maksimaalinen ideaali on alkuideaali.
Alkuideaalit ei-kommutatiivisissa renkaissa

Jos R on ei-kommutatiivinen rengas, niin R:n ideaali P on alkuideaali, mikäli sillä on seuraavat kaksi ominaisuutta:
aina kun a ja b ovat sellaisia renkaan R alkioita, että kaikilla R:n alkioilla r tulo arb kuuluu ideaaliin P, niin a kuuluu P:hen tai b kuuluu P:hen.
P ei ole koko rengas R.
Kommutatiivisten renkaiden tapauksessa tämä määritelmä on yhtenevä edellisessä osuudessa annettuun. Ei-kommutatiivisten renkaiden tapauksessa nämä kaksi määritelmää eroavat.
Kirjallisuutta

Häsä, Jokke; Rämö, Johanna: Johdatus abstraktiin algebraan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-361-0
Goncourt-palkinto

Goncourt-palkinto (ransk. Prix Goncourt) on ranskalainen kirjallisuuspalkinto, joka myönnetään vuoden parhaan ja omaperäisimmän proosateoksen kirjoittajalle.
Menestyvä kirjailija, kriitikko ja kustantaja Edmond de Goncourt testamenttasi koko omaisuutensa Académie Goncourt -säätiölle. Hänen veljensä ja työtoverinsa Jules Alfred Huot de Goncourtin (1830–1870) kunniaksi Académie on myöntänyt Goncourt-palkinnon joka joulukuussa vuodesta 1903. Palkinnon saajan valitsee lautakunta, joka kokoontuu Drouant-nimiseen ravintolaan tekemään ratkaisua. Vaikka palkinto on arvoltaan nimellinen, kymmenen euroa, se tuo mainetta ja lisää teosten myyntiä.
Palkinto voidaan myöntää kirjailijalle vain kerran, ja näin on tapahtunut yhtä poikkeusta lukuun ottamatta. Romain Gary sai sen 1956 teoksestaan Les racines du ciel ja uudestaan kirjailijanimellä Émile Ajar vuonna 1975 teoksesta La vie devant soi.
Palkittuja ovat muiden muassa Marcel Proust, Jean Fayard, Simone de Beauvoir, Georges Duhamel, Alphonse de Châteaubriant, Antonine Maillet ja Marguerite Duras.
Joskus palkintoratkaisut ovat olleet ristiriitaisia, ja tunnetuin tapaus oli palkinnon myöntäminen Marcel Proustille vuonna 1919. Päätös herätti närkästystä, sillä julkisuudessa monet esittivät, että se olisi pitänyt myöntää Roland Dorgelèsille teoksesta Les Croix de bois, joka käsittelee ensimmäistä maailmansotaa.
Vuonna 1932 Célinen jättäminen ilman palkintoa herätti myös ristiriitaisia ajatuksia, ja äänestys oli aikanaan Eugène Saccomanon 1992 ilmestyneen teoksen Goncourt 32 taustalla. Julien Gracq kieltäytyi vuonna 1951 vastaanottamasta palkintoa.
Vuonna 1987 perustettiin Prix Goncourt des Lycéens Académie Goncourtin, Ranskan opetusministeriön ja FNAC:n yhteistyöelimeksi.