stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Friedrich Schiller
Vastaanotto > Saksan demokraattinen tasavalta

DDR:ssä Schilleriä arvostettiin, sillä hän oli suosittu kirjailija Saksan työväenliikkeen työläistenkoulutusyhdistyksissä. Jotkut esittivät jopa kysymyksen, olisiko Schiller ollut kommunisti, jos hän olisi elänyt tuona aikana. Ironista on kuitenkin, että myöhemmin myöskään DDR:ssä ei enää esitetty Don Carlosta, tälläkin kertaa yllä mainitun ajatusten vapautta koskeneen repliikin takia.
Vastaanotto > Saksan liittotasavalta

Schiller jäi 1970-luvulla ensimmäistä kertaa syrjään saksankielisten lukijoiden perusvalikoimasta yhdessä lähes kaikkien Sturm und Drangista Wienin kongressiin ulottuvan aikakauden runoilijoiden kanssa. Nykyäänkin lukiokoulutuksen saaneiden keskuudessa kirjallinen kaanon ulottuu menneisyydessä useimmiten vain Thomas Manniin ja Gerhart Hauptmanniin tai korkeintaan Theodor Fontaneen ja Heinrich Heineen.
Teokset

Suomenkielisinä käännöksinä Schilleriltä ovat ilmestyneet ainakin seuraavat teokset:
Rosvot (1781)
Fiesko: historiallinen murhenäytelmä (1782)
Kavaluus ja rakkaus (1784)
Henkiennäkijä
Wallenstein (1799)
Maria Stuart (1800)
Orleansin neitsyt (1801)
Messinan morsian (1803)
Wilhelm Tell (1804)
Don Carlos (1787/88)
Laulu kellosta
Naiivista ja sentimentaalisesta runoudesta.  ((Über naive und sentimentalische Dichtung, 1795.) Suomentanut Henriikka Tavi)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2009.  ISBN 978-952-5169-55-3
Kirjeitä esteettisestä kasvatuksesta.  ((Über die ästhetische Erziehung des Menschen in einer Reihe von Briefen, 1795.) Suomentanut Pirkko Holmberg)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2013.  ISBN 978-952-5169-95-9
Näistä useimmat on julkaistu Otavan vuosina 1950–1955 julkaisemassa neliosaisessa sarjassa Friedrich von Schiller: Valitut teokset neljänä niteenä. Ensimmäisessä osassa on näytelmien lisäksi myös Schillerin runoja.
Rosvot. Viisinäytöksinen näytelmä; Orleansin neitsyt. Romanttinen murhenäytelmä.  (Rosvot (Die Räuber, 1781). J. Siljon (1915) tarkastettu suomennos. Orleansin neitsyt (Die Jungfrau von Orléans, 1801). Suomentanut Toivo Lyy)  Helsingissä:  Otava, 1950.
Valitut teokset 2. Don Carlos; Maria Stuart.  ((Don Karlos, 1787/88; Maria Stuart, 1800.) Suomentanut Toivo Lyy)  Helsingissä:  Otava, 1953.
Valitut teokset 3. Wallenstein-trilogia.  ((Wallenstein-Trilogie, 1799.) Suomentanut Toivo Lyy)  Helsingissä:  Otava, 1955.
Kirjallisuutta

Tikkanen, Tiina: Schillerin kirjeet esteettisestä kasvatuksesta. Yritys ymmärtää Friedrich Schillerin teosta ”Die Briefe über die ästhetische Erziehung des Menschen”.  (2., uudistettu painos (1. painos 1987))  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunta, 1996.  ISBN 951-9113-38-X
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Friedrich Schiller on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Friedrich Schiller Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Friedrich Schiller Wikisitaateissa
Vapaasti ladattavia Friedrich Schillerin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä.
Schillerin teoksia:
Gutenberg-projekti. (saksaksi)
Wissen im Netz. (saksaksi)
Runoja. (saksaksi)
Forsius, Arno: Friedrich von Schiller (1759–1805) – sotilaslääkäristä kirjailijaksi (Arkistoitu – Internet Archive).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef 
Schillerin syntymätalo
Hohe Karlsschule
Todistus, jonka perusteella Schilleristä tuli Ranskan tasavallan kunniakansalainen (1792)
Schiller ja Goethe sekä Wilhelm ja Alexander von Humboldt Jenassa.
F. G. Weitsch, Friedrich Schiller, 1804.
Theodor Wagnerin tekemä Schillerin rintakuva.
Goethen ja Schillerin muistomerkki Weimarissa
Ristimäen seisake

Ristimäen seisake (lyh. Ris) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Tampere–Haapamäki–radalla. Se sijaitsi entisessä Vilppulan kunnassa kuusi kilometriä Haapamäen rautatieasemalta etelään. Ristimäen pysäkkirakennus valmistui 1946. Ristimäen seisake avattiin 1947 ja lakkautettiin 1979. Matkustajaliikenne lopetettiin 28. toukokuuta 1978, tavaraliikenne oli lopetettu jo 1972. Pysäkkirakennus siirrettiin Juupajoen Lylyyn vuonna 1992.
Haapamäen kautta kulkevilla radoilla oli liikenne huipussaan 1940–1960-luvuilla. Kun yksiraiteisilla rataosilla risteysaseman viereinen junanlähetysväli oli pitkä, tämä viivästytti junien tuloa risteysasemalle ja lähtöä sieltä. Ristimäki rakennettiin junakohtauspaikaksi Kolhon ja Haapamäen välille helpottamaan Haapamäen ratapihan ruuhkaa. Pääraiteen viereen rakennettiin kohtausraide. Liikenteen ohjauslaitteena oli mekaaninen kampiasetinlaite ja vaihteet oli keskitetty asetinlaitteesta käännettäväksi, siten junanlähettäjä pystyi hoitamaan kohtaukset joustavasti. Asetinlaitepukki on nykyisin museoituna Suomen Rautatiemuseossa.lähde?
Pysäkkirakennuksen lisäksi junankohtauspaikalle rakennettiin asunnot koko henkilökunnalle. Ristimäessä oli ratavartijan mökki ja neljän perheen rivitalo.
Seisake sijaitsi Vilppulassa Kolhon pohjoispuolella aivan Keuruun rajan lähellä. Paikan itäpuolella on Valkealampi-niminen järvi ja paikasta lounaaseen Ristimäki-niminen talo.
Wäinö Wuolijoki

| Wäinö Wuolijoki |
| --- | --- |
 Wuolijoki vuonna 1937.
Eduskunnan puhemies
 1921–1922 1922–1923 1925–1926  
Edeltäjä:  Kyösti Kallio (II) Paavo Virkkunen (II) Paavo Virkkunen (III)
Seuraaja:  Kyösti Kallio (II) Paavo Virkkunen (II) Kyösti Kallio (III) Paavo Virkkunen (III)
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1872 Hauho
Kuollut: 12. joulukuuta 1947 (74 vuotta) Hauho
Tiedot
Puolue:  SDP
Hugo Robert Wäinö Wuolijoki (14. joulukuuta 1872 Hauho – 12. joulukuuta 1947 Hauho) oli suomalainen poliitikko, agronomi, filosofian maisteri, ministeri ja kansanedustaja.
Ura

Wuolijoki pääsi ylioppilaaksi 1891, valmistui agronomiksi 1896, filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1900. Wuolijoen vanhemmat olivat rusthollari eli ratsutilallinen Johan Robert Wuolijoki ja Serafina Lagervik. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1911 Sylvia Adelaide Roschier. Wuolijoen veli oli lakimies ja poliitikko Sulo Wuolijoki, jonka puoliso oli kirjailija, poliitikko ja Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki.
Ennen kansanedustajaksi tuloaan Wuolijoki toimi Hämeessä sijaitsevan Mustialan maanviljelysopiston opettajana 1904–1905. Ensimmäisen edustajakautensa aikana hän toimi Hankkijan maanviljelyskemistinä 1906–1908.
Helsingin maanviljelyslyseon matematiikan, fysiikan ja kemian opettajana Wuolijoki toimi 1908–1917 sekä OTK:n toisena johtajana 1922–1927.
Puoluetaustaltaan Wuolijoki oli sosiaalidemokraatti ja hän toimi kansanedustajana. Hänet valittiin eduskunnan jäseneksi Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä 1907–1910, Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä 1919–1922 ja uudelleen Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä 1922–1927. Hän toimi eduskunnan eduskunnan puhemiehenä vuosina 1921–1922, 1922−1923 ja 1925−1926, lisäksi hän oli eduskunnan ensimmäinen varapuhemies 1923−1924, 1925 ja 1926 ja toinen varapuhemies 1924−1925. Eduskunnan valiokunnista hän johti puhetta kulkulaitosvaliokunnassa 1922, maatalousvaliokunnassa 1919–1920, tarkastusvaliokunnassa 1907–1908 ja 1919 sekä valtionvarainvaliokunnassa 1909. Tämän lisäksi hän oli jäsenenä suuressa valiokunnassa ja ulkoasianvaliokunnassa sekä toimi eduskunnan pankkivaltuusmiehenä ja Suomen Pankin tilintarkastajana.
Wuolijoki oli senaatin talousosaston jäsen 23. maaliskuuta 1917 – 31. heinäkuuta 1917. Hän toimi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Väinö Tannerin vähemmistöhallituksessa 13. joulukuuta 1926 – 15. marraskuuta 1927.
Ministerikauden päätyttyä Väinö Tannerin hallituksessa Wuolijoki ryhtyi diplomaatin uralle. Hän toimi Suomen lähettiläänä Berliinissä ja Wienissä vuosina 1927–1933, Oslossa 1933–1940 ja Haagissa 1933–1938.
Wuolijoki toimi maanviljelijänä kotitilallaan Hauholla 1911–1947 ja lyhyemmän ajan Hyvinkäällä 1918–1922.
Kunnianosoitukset

Wuolijoki sai vuonna 1942 arvonimen erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri.
Sysmän kirkonkylä

| Sysmän kirkonkylä |
| --- | --- |
 Sysmän kirkonkylä
 Koordinaatit: 61.50396°N, 25.68361°E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Päijät-Häme
Kunta:  Sysmä
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kirkonkylä, taajama
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6,38 km²
Väkiluku (2019):  1 907
 – Väestötiheys:  298,9 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Tilastokeskus. Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2019 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sysmän kirkonkylä on Sysmän kunnan keskustaajama Päijät-Hämeen pohjoisosassa, Päijänteestä itään työntyvän lahden, Majutveden pohjoisrannalla. Lähimmän kaupungin Heinolan keskustaan on maanteitse noin 50 kilometriä.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan vuoden 2019 lopussa Sysmän kirkonkylän pinta-ala oli 6,38  neliökilometriä ja väkiluku 1 907. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa virallisesta kunnanosien rajauksesta.
Paikkakunta on esiintynyt kirjallisissa lähteissä muodossa Sysmes kirkio (1442), Syssmis (1443, pitäjä), Syssmäki Sochnn (1465). Sysmän seurakunta (kirkkopitäjä) mainitaan vuonna 1442. Se käsitti silloin laajan Päijänteen takaisen Hämeen alueen, muun muassa Jämsän ja ilmeisesti Rautalamminkin.
Kunnan palvelut ovat keskittyneet kirkonkylään. Esimerkiksi Sysmän terveysasema, Sysmän yhtenäiskoulu (ainoa luokka-asteiden 7-9 opetusta antava peruskoulu) ja Sysmän lukio toimivat kirkonkylässä.
Sysmän Pyhän Olavin kirkko ja kellotapuli (vuonna 1936). (Museovirasto, Pietisen kokoelma).
Marjatta Väänänen

| Marjatta Väänänen |
| --- | --- |

Ministeri opetusministeriössä
 Sorsan I hallitus 4.9.1972–13.6.1975  
Edeltäjä:  Pentti Holappa
Seuraaja:  Kalevi Kivistö
Opetusministeri
 Miettusen III hallitus 29.9.1976–15.5.1977  
Edeltäjä:  Paavo Väyrynen
Seuraaja:  Kristian Gestrin
Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä
 Sorsan III hallitus 19.2.1982–6.5.1983  
Edeltäjä:  Matti Ahde
Seuraaja:  Matti Ahde
Kansanedustaja
 27.09.1975–21.03.1991  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. elokuuta 1923 Jyväskylä
Kuollut: 16. lokakuuta 2020 (97 vuotta) Helsinki
Arvonimi: Ministeri
Puoliso:  Jouko Väänänen
Tiedot
Puolue:  Keskustapuolue
Koulutus:  Filosofian maisteri
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Helmi Marjatta Väänänen (o.s. Kittilä; 9. elokuuta 1923 Jyväskylä – 16. lokakuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen keskustalainen poliitikko.
Ura

Väänänen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1943 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1949 ja maisteriksi vuonna 1950. Hän toimi Maaseudun uutiskeskuksen, myöhemmin Keskustapuolueen sanomakeskuksen, kulttuuritoimittajana vuosina 1949–1952, teatteriarvostelijana vuodesta 1949 ja Kotilieden toimittajana vuosina 1963–1970. Maaseudun Tulevaisuuteen Väänänen kirjoitti kolumneja nimimerkillä Heikintytär vuosina 1978–2013.
Väänänen toimi kulttuuriministerinä 1972–1975, opetusministerinä 1976–1977, toisena sosiaali- ja terveysministerinä 1982–1983, kansanedustajana 1975–1991 sekä tasavallan presidentin valitsijamiehenä 1978 ja 1982. Hän sai ministerin arvonimen vuonna 1994, ensimmäisenä naisena Suomen historiassa. Kuollessaan 97-vuotiaana vuonna 2020 Väänänen oli vanhin sillä hetkellä elossa ollut suomalainen, joka oli toiminut valtioneuvoston jäsenenä.
1970-luvulla Väänänen oli kiistelty poliitikko. Toimiessaan Sorsan ensimmäisen hallituksen kulttuuriministerinä hän päätti keväällä 1974 karsia melko reippaalla kädellä tiettyjä kulttuurimäärärahoja, minkä vuoksi 52 lähinnä vasemmistolaista kulttuurijärjestöä jätti presidentti Urho Kekkoselle ja pääministeri Kalevi Sorsalle vetoomuksen "demokratian toteuttamisesta maamme taidehallinnossa ja kulttuuripoliittisissa ratkaisuissa". Väänänen sai kuvaavan liikanimen ”hallituksen ainoa mies”. Vastustajat kutsuivat määrätietoista kulttuuriministeriä ”kulttuurin pahimmaksi jarrumieheksi”.
Suku

Väänäsen isä oli Tl Koskelta Varsinais-Suomesta kotoisin ollut opetusneuvos, Maalaisliiton lehtien toimittaja, pakinoitsija ja Maalaisliiton sanomakeskuksen johtaja Urho Kittilä. Väänäsen puoliso oli Maaseudun Tulevaisuuden pitkäaikainen päätoimittaja Jouko Väänänen. Avioliitto kesti vuodesta 1950 vuoteen 1998, Jouko Väänäsen kuolemaan saakka. Heillä oli kolme lasta. Jouko Väänäsen äiti oli sosiaalineuvos, kansanedustaja Hilja Väänänen.
Julkaisut

Maaseudun nainen. Puoli vuosisataa maalaisliittolaista naistyötä 1906–1956.  Helsinki:  Maalaisliiton naiset, 1956.
Sadekesän kirjeitä.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1974.  ISBN 951-26-0990-8
Suoraan eestä Suomenmaan.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14230-5
Kirjallisuutta

Korpela, Salla: ”Väänänen, Marjatta (1923–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 772–774.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Igranka

| Igranka |
| --- | --- |
 Who See ja Nina Žižić esittämässä kappalettaan Eurovision laulukilpailun harjoituksissa.
Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Who See, Nina Žižić
Säveltäjä(t):  Wikluh Sky
Sanoittaja(t):  Who See
Euroviisutiedot
Vuosi:  2013
Maa:  Montenegro
Kieli:  montenegro
Sijoitus semifinaalissa:  12.
Pisteet semifinaalissa:  41
Sanat:  sanoitus
Igranka (suom. Tanssi) on Who Seen ja Nina Žižićin esittämä kappale, joka edusti Montenegroa vuoden 2013 Eurovision laulukilpailussa Ruotsin Malmössä.
Kappale kilpaili Euroviisujen ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sijoittui kahdenneksitoista ja täten karsiutui finaalista.
Gianna Nannini

Gianna Nannini esiintymässä vuonna 2008.
Gianna Nannini (s. 14. kesäkuuta 1954 Siena) on italialainen rocklaulaja ja laulunkirjoittaja.
Nannini syntyi Sienassa, Toscanassa, ja opiskeli pianonsoittoa Luccassa ja sen jälkeen säveltämistä Milanossa. Hänen pikkuveljensä on entinen Formula 1 -kuljettaja Alessandro Nannini.
Nanninin ensimmäinen hitti oli vuonna 1979 julkaistu single America levyltä California, joka menestyi monessa Euroopan maassa.
Italiassa Nanninin varsinainen suosio alkoi vuonna 1984 kuudennen albumin, Puzzlen, julkaisun myötä.
Levy nousi Italian, Saksan, Itävallan ja Sveitsin top-10-listoille. Hän voitti Michelangelo Antonionin ohjaamalla musiikkivideolla Fotoromanza lukuisia musiikkipalkintoja ja aloitti Euroopan-kiertueen. Vuonna 1986 kappale ”Bello e impossibile” keräsi suurta menestystä ja toi Nanninille lisää palkintoja Italiassa, Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Vuonna 1987 hänen koosteensa Maschi e altri myi yli miljoona kappaletta.
Vuonna 1990 Nannini lauloi Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen virallisen laulun ”Un’estate italiana” Edoardo Bennaton kanssa.
Hän valmistui Filosofian maisterina Sienan yliopistosta vuonna 1994. Myöhemmin samana vuonna hän otti osaa Greenpeacen protestiin Roomassa, Ranskan suurlähetystön edessä, vastustaen Ranskan hallituksen päätöstä harjoittaa ydinasekokeita Mururoassa.
Vuonna 2004 Nannini julkaisi koosteen Perle, jonka kaikki kappaleet nauhoitettiin uudelleen levyä varten. CD sisältää hänen vanhoja kappaleitaan uusilla sovituksilla. Hän teki levyn pohjalta Perle-kiertueen Keski-Eurooppaan 2004–2005.
Albumi Grazie julkaistiin helmikuussa 2006 ja kappale ”Sei nell’anima” kapusi Italian ykköshitiksi. Myös kappaleesta ”Io” tuli suuri hitti.
Syyskuussa 2006 Nannini nauhoitti dueton Andrea Bocellin kanssa.
Huhtikuussa 2007 Nannini julkaisi kokoelman Pia come la canto io lauluista, jotka kirjoitettiin vuonna 2008 esitettyä pop-oopperaa varten. Laulujen työstö vei 11 vuotta. Albumin tuotti Wil Malone, joka tuotti myös albumin Grazie.
”Meravigliosa Creatura” -kappaleen akustista versiota (levyltä Perle) on käytetty Fiat Bravon mainoksessa 2008. Se nosti Perlen Italian 50 myydyimmän levyn listalle. Fiat aikoo myöhemminkinmilloin? käyttää Gianna Nanninin kappaletta Fiat Bravon toiseen mainokseen.
Gianna Nannini teki myös vuonna 2008 räp–artisti Fabri Fibran kanssa duettoversion kappaleesta ”In Italia”.
Netflix julkaisi Nanninin nuoruuteen ja uran alkuvuosiin perustuvan elokuvan Beatiful Rebel vuonna 2024.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gianna Nannini Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Nousevan auringon Kajo

| Nousevan auringon Kajo |
| --- | --- |
Tyyli:  matkailuohjelma
Pääosissa:  Markus Kajo
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:   Yle TV2
Esitetty:  2. kesäkuuta 2006 – 4. elokuuta 2006
Jaksoja:  10
Aiheesta muualla
IMDb 
Nousevan auringon Kajo on kymmenosainen, Yle TV2:lla esitetty televisiosarja, jossa Markus Kajo vierailee Japanissa tutkien sen erikoisuuksia. Sarjaa esitettiin kesällä 2006 ja se uusittiin kesällä 2007. Sarjan kymmenes jakso on kielletty alle 18-vuotiailta, minkä vuoksi dokumentti usein virheellisesti mainitaan yhdeksänosaiseksi.
Aiheesta muualla

Nousevan auringon Kajo jaksot Yle, Arkisto. Viitattu 3.9.2018.
Nousevan auringon Kajo, Musiikkitiedot Yle, Arkisto. Viitattu 3.9.2018.
Tetri, Heidi: Markus Kajo nousevan auringon maassa Yle – Elävä arkisto.  10.5.2011. Viitattu 3.9.2018.
Tetri, Heidi & Matilainen, Ville: Markus Kajon pokka pettää Yle – Elävä arkisto.  23.10.2013. Viitattu 3.9.2018.
Koskivaara, Nina: Metkan miehen matkassa Iltalehti.  7.7.2006. Viitattu 3.9.2018.
J. H. Vennola

| Juho Vennola |
| --- | --- |

Suomen pääministeri
 Vennolan I hallitus 15.8.1919–15.3.1920 Vennolan II hallitus 9.4.1921–2.6.1922  
Edeltäjä:  Kaarlo Castrén Rafael Erich
Seuraaja:  Rafael Erich A. K. Cajander
Suomen valtiovarainministeri
 Svinhufvudin II hallitus 4.7.1930–21.3.1931  
Edeltäjä:  Tyko Reinikka
Seuraaja:  Kyösti Järvinen
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri
 Kaarlo Castrénin hallitus 17.4.1919–15.8.1919  
Edeltäjä:  Julius Stjernvall
Seuraaja:  Eero Erkko
Suomen ulkoasiainministeri
 Kallion I hallitus 14.11.1922–18.1.1924  
Edeltäjä:  Carl Enckell
Seuraaja:  Carl Enckell
Kansanedustaja
 1.4.1919–20.10.1930  
Ryhmä/puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1872 Oulu
Kuollut: 3. joulukuuta 1938 (66 vuotta) Helsinki
Ammatti:  professori
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Juho Heikki (J. H.) Vennola (aik. Karhu; 19. kesäkuuta 1872 Oulu – 3. joulukuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen taloustieteilijä ja Kansallista Edistyspuoluetta edustanut poliitikko. Hän oli Suomen pääministerinä vuosina 1919–1920 ja 1921–1922, ulkoasiainministerinä vuosina 1922–1924, valtiovarainministerinä vuosina 1930–1931 sekä kansanedustajana vuosina 1919–1930. Vennola oli myös Helsingin yliopiston ensimmäinen kansantaloustieteen professori vuosina 1908–1938.
Varhaiset vuodet ja akateeminen ura

Oulussa syntyneen Vennolan vanhemmat olivat varastonhoitaja Heikki Venno (ent. Karhu) ja Sofia Karolina Määttä. Vaatimattomista lähtökohdistaan huolimatta Vennola eteni pitkälle opin tiellä: hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1896 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1896, maisteriksi 1897 sekä lisensiaatiksi 1900 ja väitteli vuonna 1903 kansantaloustieteen tohtoriksi aiheesta Pohjois-Suomen maalaisvarallisuus 1500- ja 1600-luvulla. Vennola työskenteli Helsingin kauppaopiston suomen kielen, maantiedon, kauppahistorian ja kauppatilaston opettajana 1898–1904, Helsingin uuden yhteiskoulun historian opettajana 1899–1901, yliopiston virkaatekevänä rahastonhoitajana 1901–1907 ja tilattoman väestön alakomitean tilastollisen toimiston apulaisjohtajana 1904–1908. Hän oli myös yliopiston tilastotieteen ja kansantalouden dosentti vuosina 1904–1908. Vuonna 1908 Vennolasta tuli filosofiseen tiedekuntaan perustetun uuden kansantaloustieteen professuurin ensimmäinen haltija, missä virassa hän oli kuolemaansa asti.
Vennolan intohimo suuntautui erityisesti Suomen itsenäistymisen jälkeen enemmän politiikkaan kuin tieteellisen uran luomiseen. Hän julkaisi vuosina 1917–1918 joitain talouspoliittisia tutkimuksia, mutta sen jälkeen hänen tutkimustoimintansa herpaantui. Sekä politiikassa että taloustieteilijänä Vennola kannatti lähinnä sosiaaliliberalismia ja siirtymistä välillisistä veroista välittömiin yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden lisäämiseksi. Vennola oli Kansantaloudellisen Yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1907–1916 ja Yhteiskuntataloudellisen Aikakauskirjan päätoimittaja vuosina 1905–1920. Hän oli myös Osuusliike Elannon hallintoneuvoston ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1905–1918, kun porvarit olivat vielä sen toiminnassa mukana. Lisäksi hän oli yliopiston Etelä-Pohjalaisen Osakunnan inspehtori vuosina 1912–1918.
Poliittisen uran alku ja pääministerikaudet

Vennola nousi vuonna 1917 esiin Nuorsuomalaisessa puolueessa maltillisena itsenäisyyden kannattajana. Niin nuorsuomalaisissa kuin myöhemmin edistyspuolueessakin hän pyrki luovimaan vasemmisto- ja oikeistosiipien välillä. Vennola johti Nuorsuomalaisen puolueen uudistamistyöryhmää ja kannatti puolueen yhdistymistä uuden Kansanpuolueen kanssa. Hän toimi vuosina 1917–1918 myös nuorsuomalaisten puoluehallinnon puheenjohtajana. Puheenjohtajuus ei kuitenkaan ollut nuorsuomalaisten piirissä tärkeä asema, etenkin kun puolue oli jo täysin hajoamassa.
Valtiomuotokiistan aikana tasavaltalaisiin ja sitten Kansalliseen Edistyspuolueeseen ryhmittynyt Vennola tuli marraskuussa 1918 Ingmanin I hallituksen apulaisvaltiovarainministeriksi. Hänet valittiin maaliskuun 1919 eduskuntavaaleissa kansanedustajaksi Uudenmaan läänin vaalipiiristä, ja huhtikuussa hänestä tuli Castrénin hallituksen kauppa- ja teollisuusministeri. Pääministeriksi Vennola tuli ensimmäisen kerran jo saman vuoden elokuussa K. J. Ståhlbergin presidentiksi valinnan jälkeen, jolloin hän kokosi keskustapuolueiden vähemmistöhallituksen. Vennola jatkoi pääministerinä samalla keskustapohjalla välissä ollutta Erichin hallitusta lukuun ottamatta kevääseen 1922 asti. Kansanedustajana hän oli yhtäjaksoisesti vuoteen 1930.
Vennolan johtamat keskustahallitukset toteuttivat vasemmisto-opposition tuella monia merkittäviä uudistuksia, kuten oppivelvollisuus- ja uskonnonvapauslait sekä Lex Kalliona tunnetun maanlunastuslain, jonka lopullisen hyväksymisen aikaan Vennola ei tosin enää ollut pääministerinä. Sisällissodan jälkeiseen liennytykseen liittyneet punavankien armahduslait nostattivat ristiriitoja Vennolan I hallituksen sisälläkin ja kiristivät suhteita oikeistoon. Vennola kannatti toteutettuja joukkoarmahduksia välttämättömänä sovinnoneleenä. Pääministerikausiensa välisessä Erichin hallituksessa Vennola ei ollut mukana, mutta hänet kutsuttiin jäseneksi Suomen valtuuskuntaan Tarton rauhanneuvotteluissa vuonna 1920. Hän halusi tavoitella Suomelle lisäalueita Itä-Karjalasta ja piti Repolan ja Porajärven liittämistä Suomeen ehdottomana vähimmäisvaatimuksena, mutta neuvotteluissa merkityksellisemmäksi osoittautui J. K. Paasikiven ja Väinö Tannerin realistisempi linja.
Vennolan toinen hallitus kaatui lopulta keväällä 1922, kun vasemmisto- ja oikeisto-oppositio äänestivät yhdessä eduskunnassa henkilökohtaisen epäluottamuslauseen ulkoministeri Rudolf Holstille tämän allekirjoitettua omavaltaisesti Suomen nimissä reunavaltiosopimuksena tunnetun kansainvälisen liittosopimuksen. Vennola kannatti itsekin reunavaltiopolitiikkaa, mutta olisi ollut valmis uhraamaan Holstin pelastaakseen hallituksensa. Vennola ei enää palannut pääministeriksi, sillä presidentti Ståhlbergin mielestä hän oli kääntänyt takkinsa omaa uraansa suojellakseen. Vennolan poliittista uraa haittasi vastaisuudessakin se, että häntä pidettiin jatkuvasti luovivana ja aatteellisesti linjattomana karrieristina.