stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
O-Jodibentsoehappo

| o-Jodibentsoehappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-jodibentsoehappo
CAS-numero:  88-67-5
PubChem CID:  6941
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)C(=O)O)I
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H5IO2
Moolimassa:  248,01 g/mol
Sulamispiste:  162 °C
Tiheys:  2,25 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,461 g/l (15 °C)
o-Jodibentsoehappo eli 2-jodibentsoehappo (C7H5IO2) on bentsoehapon jodattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä muiden kemikaalien, esimerkiksi hapettimien valmistamiseen. o-Jodibentsoehapon isomeereja ovat m- ja p-jodibentsoehapot.
Ominaisuudet

o-Jodibentsoehappo on puhtaana huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta, mutta valmistuksesta jääneet epäpuhtaudet värjäävät sen helposti ruskehtavaksi. Yhdiste liukenee niukasti veteen, mutta paremmin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Aine on heikko happo ja sen pKa-arvo on 2,84.
Valmistus ja käyttö

o-Jodibentseohappoa syntetisoidaan antraniilihaposta. Ensimmäisessä vaiheessa antraniilihaposta muodostetaan natriumnitriitin ja väkevän rikkihapon avulla diatsoniumsuola, joka reagoi kaliumjodidin kanssa nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla muodostaen o-jodibentsoehappoa. Yhdiste puhdistetaan muodostamalla siitä sen etyyliesteri, etyyli-o-jodibentsoaatti, joka tislataan ja tämän jälkeen hydrolysoidaan puhtaaksi o-jodibentsoehapoksi
o-Jodibentsoehappoa voidaan käyttää hypervalenttisten jodiyhdisteiden, kuten o-jodoksibentsoehapon ja Dess–Martin-perjodinaanin valmistukseen. Esimerkiksi Dess–Martin-perjodinaania muodostuu, kun o-jodibentsoehappoa hapetetaan kaliumbromaatin, kloorin tai kaliumperoksimonosulfaatin avulla ja muodostunut 2-jodoksibentsoehappo reagoi etikkahappoanhydridin kanssa. Yhdistettä voidaan käyttää myös eräiden muiden kemikaalien, kuten fungisidina käytettävän benodaniilin valmistukseen.
Chris Sutton

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Christopher Roy Sutton
Syntymäaika: 10. maaliskuuta 1973
Syntymäpaikka: Nottingham, Englanti
Pelipaikka: hyökkääjä / keskuspuolustaja
Seura
Seura: Lincoln City
Tehtävä: manageri
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1991–1994 1994–1999 1999–2000 2000–2006 2006 2006–2007 | Norwich City Blackburn Rovers Chelsea Celtic Birmingham City Aston Villa Yht. | 103 0(35) 131 0(50) 028 00(1) 130 0(63) 010 00(1) 008 00(1) 410 (151) |
Maajoukkue
| 1992–1994 1994 1997 | Englanti U21 Englanti B Englanti | 013 00(1) 002 00(0) 001 00(0) |
Valmennusura
2009–: Lincoln City
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Chris Sutton (s. 10. maaliskuuta 1973 Nottingham) on englantilainen entinen jalkapalloilija, joka nykyisin valmentaa Englannin kakkosliigan Lincoln Cityä. Hänen pelipaikkansa oli pääosin hyökkääjänä, missä roolissa hän teki uransa aikana paljon maaleja, mutta hän kykeni pelaamaan myös muilla pelipaikoilla.
Valmentajaura

Sutton aloitti päävalmentajauransa tammikuussa 2009 nykyisen seuransa Lincoln Cityn peräsimessä. Hän oli ollut ehdolla myös skottiseura Invernessin manageriksi. Sutton erosi oltuaan Lincolnin päävalmentajana miltei päivälleen vuoden ajan.
Hohtokardinaali

| Hohtokardinaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kardinaalit Cardinalidae
Suku::  Kobolttikardinaalit Cyanoloxia
Laji::  cyanoides
Kaksiosainen nimi
 Cyanoloxia cyanoides  Lafresnaye, 1847 
Synonyymit
 Cyanocompsa cyanoides 

Katso myös
   Hohtokardinaali Wikispeciesissä   Hohtokardinaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hohtokardinaali (Cyanoloxia cyanoides) on kardinaalien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Hohtokardinaalia tavataan laajalla alueella Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Sen kannaksi arvioidaan 500 000–4 999 999 yksilöä. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta sen ei uskota olevan vaarassa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Alholma

Alholma (ruots. Alholmen) on kaupunginosa Pietarsaaressa. 1890-luvulla rakennetun sikuritehtaan tehdasrakennus koneineen on säilytetty teollisuusmuseona. Tehdaskokonaisuuden rakennuskannasta on säilynyt hirsiset raaka-aine- ja valmistavaramakasiinit sekä kaksi asuinrakennusta. Alholmassa sijaitsee Suomen suurin venemoottorimuseo. Pietarsaaren kaupungin perustamisvuonna 1652 Alholma oli saari, mutta kasvoi maankohoamisen seurauksena kiinni mantereeseen 1700-luvun alussa. Alholma koostui hiekkamaasta, jossa kasvoi kuusia, leppiä sekä katajapensaita. Saarta käytettiin pääasiassa laiduntamiseen.  Alholman ensimmäiset kesähuvilat rakennettiin 1840-luvulla. Pietarsaaren satama on sijainnut Alholmassa 1800-luvulta lähtien.
Alholmassa sijaitsee Alholmen Industrial Park, joka onkahdeksan teollisen yrityksen ja 53 palveluyrityksen keskittymä, joka työllistää suoraan lähes 2 000 ihmistä. Alueen liikevaihto on yli 1 100 miljoonaa euroa, josta viennin osuus on lähes 80 prosenttia. Alhomen Industrial Parkin alue on 370 hehtaaria.
Suomenkielinen käännös Leppäluoto on alun perin annettu satamaradan tavara-aseman nimeksi. Myöhemmin Leppäluoto otettiin koko alueen viralliseksi nimeksi, mutta se ei juurtunut yleiseen käyttöön. Kaupunginosan ja rautatieliikennepaikan suomenkielinen nimi muutettiin vuonna 1999 muotoon Alholma.
Antiokian piiritys

Antiokian piiritys tarkoittaa ensimmäisen ristiretken aikana suoritettua piiritystä, jonka seurauksena ristiretkeläisten onnistui vallata muslimien hallussaan pitämä Antiokian kaupunki.
Ristiretkeläisten saapuessa kaupunkiin englantilainen laivasto oli jo ottanut haltuunsa kaupungin satamat, mutta suoraa hyökkäystä kaupunkiin ei uskallettu tehdä johtuen sen massiivisista suojamuureista ja koosta. Piiritys johti ristiretkeläisten keskuudessa puutteeseen ruoasta, minkä paikkaamiseksi lähetettiin retkikunta noutamaan lisää muonavaroja. Retkikunta joutui kuitenkin matkalla taisteluun, joka tuloksettomuudestaan huolimatta pakotti sen palamaan takaisin ilman toivottuja ruokavaroja. Muonavaroja saadakseen lähetettiin suuri joukko ristiretkeläisarmeijasta pyytämään apua Konstantinopolista, jolloin turkkilainen sotapäällikkö Ridwan päätti yrittää hyökätä heikentyneen ristiretkeläisarmeijan kimppuun. Ristiretkeläiset saivat kuitenkin tietää tästä suunnitelmasta, joten he järjestivät turkkilaisille väijytyksen ja löivät näiden joukot. Tämän jälkeen armeija sai jälleen lisää muonavaroja.
Piirityksen aikana ristiretkeläisten onnistui väkivalloin saada suljettua kaikki Antiokiaan johtavat kulkutiet. Tämän jälkeen eräs kaupunkia puolustava komentaja ehdotti eräälle ristiretkeläiskomentajalle, että voisi pettää kaupunkinsa ja päästää joukot sisälle. Ristiretkeläiset tunkeutuivat pian kaupunkiin ja toimeenpanivat verilöylyn, vaikkakaan eivät saaneet kukistettua koko muureilla olevaa vastarintaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antiokian piiritys Wikimedia Commonsissa
Magneettikiisu

| Magneettikiisu |
| --- | --- |
 Magneettikiisua
Luokka:  Mineraali
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  Fe0,83-1S
Molekyylipaino:  85,12 g/mol
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  Pronssinrusehtava
Asu:  Hienorakeisesta massiiviseen, kahdeksankulmaiset, omamuotoiset kiteet   harvinaisia
Kidejärjestelmä:  Monokliininen tai heksagoninen
Lohkeavuus:  Epämääräinen
Murros:  Simpukkamainen, rosoinen ja epätasainen
Kovuus Mohsin asteikolla:  3,5–4
Tiheys:  4,58–4,65 g/cm³
Optiset ominaisuudet
Optiset ominaisuudet:  Anisotrooppinen
Kiilto:  Metallikiilto
Pleokroismi:  Heikko
Viiru:  Tummanharmaa tai musta
Läpinäkyvyys:  Ei läpinäkyvä
Muut ominaisuudet:  Heikosti magneettinen
Lähteet
  
Magneettikiisu Fe0,83-1S eli pyrrotiitti on yleinen mineraalina esiintyvä rautasulfidi, joka sisältää usein jonkin verran nikkeliä. Magneettikiisussa raudan ja rikin suhde voi vaihdella Fe0,83-1S. Magneettikiisun muotoa FeS on löydetty meteoriiteista ja sitä kutsutaan troiliitiksi.
Magneettikiisu voi olla kidejärjestelmältään heksagonaalinen tai monokliininen. Heksagoninen on korkeamman lämpötilan muoto ja monokliininen alemman lämpötilan muoto. Alhaisen lämpötilan mineraalina magneettikiisu on mackinawiitti. Omamuotoiset kiteet ovat harvinaisia. Useimmiten magneettikiisu on rakeinen.
Puhtaana magneettikiisu on väriltään harmaata, mutta ilman vaikutuksesta se hapettuu vähitellen pronssinruskeaksi. Sen ei-magneettiset muodot ovat ruskeita. Viirun väri on musta tai harmaanmusta. Kiilto on metallinkiilto, mutta sekin voi kuitenkin muuttua ilman vaikutuksesta mattamaiseksi. Kovuus on 4 Mohsin asteikolla ja tiheys on 4,5 g/cm³.
Magneettikiisun tavallisin, nikkeliarsenidin kaltainen kiderakenne
Magneettikiisulla voi olla monokliininen tai heksagonaalinen kiderakenne riippuen siitä, missä suhteessa se sisältää rautaa ja rikkiä. Yleensä siinä on rauta-atomeja hieman vähemmän kuin rikki­atomeja, joten puuttuvien rauta-atomien kohdalla kidehilassa on aukkoja. Nimensä mukaisesti magneetti­kiisu on usein magneettista, mutta sen magneetti­suus riippuu suuresti kide­hilassa olevien aukkojen määrästä. Troiliitti, jossa aukkoja ei ole vaan molempia atomeja on yhtä paljon, ei ole magneettista.
Magneettikiisua esiintyy lisäaineena emäksisissä kivilajeissa ja kiilleliuskeessa, yleensä kuparikiisun, lyijyhohteen ja sinkkivälkkeen kanssa, joskus mukana on myös pentlandiittia. 
Joskus siihen on myös sekoittuneena jopa 8 % nikkeliä, ja tällöin se on arvokas malmi. Magneetti­kiisua on louhittu nikkeli­malmina muun muassa Sudburyssä Kanadassa, Bushwaldissa Etelä-Afrikassa, Flandissa Norjassa ja Nikelissä Venäjällä sekä Suomessakin Vuonoksen, Kota­lahden, Enon­kosken ja Hituran kaivoksissa.
Jalohaukat (suku)

| Jalohaukat (suku) |
| --- | --- |
 Ruskojalohaukka (Falco berigora)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Jalohaukkalinnut Falconiformes
Heimo::  Jalohaukat Falconidae
Suku::  Jalohaukat Falco  Linnaeus, 1758
Katso myös
   Jalohaukat (suku) Wikispeciesissä   Jalohaukat (suku) Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jalohaukat (Falco) on samannimiseen jalohaukkojen heimoon kuuluva lintusuku.
Jalohaukkojen sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 38 lajia.
Jalohaukkoihin kuuluvia lajeja

Aavikkohaukka (Falco cherrug)
Afrikannuolihaukka (Falco cuvierii)
Amerikantuulihaukka (Falco sparverius)
Ampuhaukka (Falco columbarius)
Amurinhaukka (Falco amurensis)
Arabihaukka (Falco pelegrinoides)
Australiannuolihaukka (Falco longipennis)
Australiantuulihaukka (Falco cenchroides)
Erakkotuulihaukka (Falco dickinsoni)
Harmaatuulihaukka (Falco ardosiaceus)
Hopeajalohaukka (Falco hypoleucos)
Idännuolihaukka (Falco severus)
Intianjalohaukka (Falco jugger)
Isotuulihaukka (Falco alopex)
Keikarijalohaukka (Falco femoralis)
Keltapäähaukka (Falco biarmicus)
Madagaskarintuulihaukka (Falco newtoni)
Mauritiuksentuulihaukka (Falco punctatus)
Mustajalohaukka (Falco subniger)
Muuttohaukka (Falco peregrinus)
Nokihaukka (Falco concolor)
Nuolihaukka (Falco subbuteo)
Palmuhaukka (Falco chicquera)
Pikkujalohaukka (Falco rufigularis)
Pikkutuulihaukka (Falco naumanni)
Preeriahaukka (Falco mexicanus)
Punajalkahaukka (Falco vespertinus)
Punajalohaukka (Falco deiroleucus)
Raitatuulihaukka (Falco zoniventris)
Rotkojalohaukka (Falco fasciinucha)
Ruskojalohaukka (Falco berigora)
Savannituulihaukka (Falco rupicoloides)
Seychellientuulihaukka (Falco araeus)
Sundantuulihaukka (Falco moluccensis)
Tunturihaukka (Falco rusticolus)
Tuulihaukka (Falco tinnunculus)
Uudenseelanninhaukka (Falco novaeseelandiae)
Välimerenhaukka (Falco eleonorae)
Aiheesta muualla

ITIS: Falco (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q43489  Wikispecies: Falco  AFD: Falco;Falconinae  BOLD: 4422  EoL: 45510787  EPPO: 1FALCG  EURING: 3219  Fauna Europaea: 96683  Fauna Europaea (new): 223baccc-4182-47d0-8351-d62de8766e94  GBIF: 2480996  iNaturalist: 4638  IRMNG: 1205699  ITIS: 175598  NBN: NHMSYS0000530742  NCBI: 8952  NZOR: 8dafc154-df0b-434c-a9fe-cc5e21e11078  Open Tree of Life: 786441  Paleobiology Database: 39319  Plazi: 5FB9E174-5A7F-6D39-82B1-76E2A27C1AD7  WoRMS: 159071  ZooBank: 1DE3CCE8-09D8-49A1-9E78-F7C8AF79C3AF
Happovakio

Happovakio (Ka) kertoo kuinka suuri osa haposta protolysoituu kyseisen hapon vesiliuoksessa eli kuinka vahva happo on. Happovakion symboli on Ka, ja se on protolyysireaktion tasapainovakio: HA(aq) + H2O(l) ⇌ H3O+(aq) + A–(aq). Tämän reaktion tasapainovakio on
K={\frac {[{\mbox{H}}_{3}{\mbox{O}}^{+}][{\mbox{A}}^{-}]}{[{\mbox{HA}}][{\mbox{H}}_{2}{\mbox{O}}]}}. Kun tämä yhtälö kerrotaan puolittain [H2O]:lla, saadaan  K[{\mbox{H}}_{2}{\mbox{O}}]={\frac {[{\mbox{H}}_{3}{\mbox{O}}^{+}][{\mbox{A}}^{-}]}{[{\mbox{HA}}]}}=K_{a}.
Usein on helpompi käyttää happovakion negatiivista kymmenkantaista logaritmia  pK_{a}=-\log _{10}K_{a}.
Mitä suurempi Ka on, sitä vahvempi happo on kyseessä. Tämä johtuu siitä, että osoittaja on suurempi kuin nimittäjä, eli lopputuotteiden konsentraatio on suurempi kuin lähtötuotteiden. Ka:n ollessa suuri, happo siis ionisoituu voimakkaasti. Jos happovakio on < 1, sanotaan hapon olevan heikko, muulloin happo on vahva.
Hapon ja sen konjugaattiemäksen välillä on suhde. Kun happovakion arvo on suuri, sen vastinemäksen emäsvakio on pieni. Happovakion ja sen vastinemäksen tulo on veden ionitulo:
K_{a}\cdot K_{b}=K_{w}=1\cdot {10}^{-14}.
Happovakion kymmenkantaisella logaritmilla on myös suhde:  pK_{a}+pK_{b}=14.
Etikkahapon ja OH--ionin välinen reaktio, jossa tasapaino on oikealla, koska pKa(etikkahappo) < pKa(vesi)
Happo luovuttaa protonin sellaisen hapon konjugaattiemäkselle, jolla on korkeampi pKa. Toisin sanoen happojen pKa-arvoja vertailemalla voidaan selvittää happo-emäsreaktion suunta eli missä sen tasapaino on. Esimerkiksi etikkahappo luovuttaa protonin OH--ionille, koska sitä vastaavan hapon, veden pKa (=15,74) on suurempi kuin etikkahapon (4,76). Reaktio tapahtuu vasemmalta oikealle ja sen tasapaino on oikealla reaktiotuotteiden puolella.
Happovahvuuteen vaikuttavia tekijöitä

Yhdisteen X-H happamuuteen vaikuttaa X:n elektronegatiivisuus. Esimerkiksi yhdisteiden CH4, NH3, H2O ja HF happamuus perustuu alkuaineiden C, N, O ja F elektronegatiivisuuksiin. Kun atomin X elektronegatiivisuus kasvaa, myös X-H-sidoksen polaarisuus kasvaa, jolloin protoni irtoaa helpommin (ts. haposta tulee vahvempi). Mitä elektronegatiivisempi atomi X on (ts, mitä vahvempi happo XH), sitä heikompi on emäs :X-.
Happovoimakkuuteen vaikuttaa myös atomin koko ja syntyvän anionin (:X-) stabiilisuus. Mitä pysyvämpi anioni, sitä voimakkaampi happo. Esimerkiksi mitä isompi anioni, sitä laajemmalle alueelle negatiivinen varaus voi jakaantua, jolloin sähköinen potentiaalienergia on pieni ja anionin muodostuminen edullista. Vetyhalidien (HF, HCl, HBr, HI) happovoimakkuudet kasvavatkin halogeenin koon kasvaessa.
X-H-sidoksen happamuuteen vaikuttaa myös atomin X hybridisaatio. Kun X:n hybridisaatio muuttuu sp3 → sp2 → sp, X-H -sidos muuttuu happamammaksi. Hybridisaation vaikutus nähdään esim. yhdistesarjassa: etaani (sp3-hybridisoitunut), eteeni (sp2-hybridisoitunut) ja etyyni (sp-hybridisoitunut), joita vastaavat pKa-arvot ovat 50 (sp3), 44 (sp2) ja 25 (sp). Kun atomin hybridisaatio muuttuu sp3→sp2 →sp, orbitaalin s-luonne kasvaa vastaavasti 25 % → 33 % → 50%. Kasvava s-luonne vaikuttaa X-H sidokseen heikentäen sitä, koska elektronit sitoutuvat voimakkaammin X-atomin ytimeen ja heikommin protoniin.
Myös hapon konjugaatiemäksen resonanssi vaikuttaa happamuuteen. Esimerkiksi happihappojen happamuus kasvaa sitoutuneiden happiatomien määrän lisääntyessä, koska anionin varaus jakaantuu resonanssin ansiosta tasan kaikkien happien kesken. Mitä enemmän hapossa on happea, sitä voimakkaampi happo. Perkloorihappo (HClO4) on erittäin vahva happo, koska sen konjugaattiemäs, perkloraatti-anioni (ClO4-), voidaan esittää neljänä resonanssimuotona, jotka tekevät anionista erittäin stabiloidun.
Happamuuteen vaikuttaa myös induktiivinen efekti. Yleisesti molekyylissä oleva σ-elektroneja luovuttava ryhmä lisää emäksisyyttä ja vähentää happamuutta. Vastaavasti elektroneja puoleensavetävän ryhmä vähentää emäksisyyttä ja lisää happamuutta. Esimerkiksi halogenoidut alkoholit ja karboksyylihapot ovat huomattavasti vahvempia happoja kuin halogenoimattomat analoginsa. Esimerkiksi etikkahapon pKa-arvo on 4,76, kun kloorietikkahapon, dikloorietikkahapon ja trikloorietikkahapon pKa-arvot ovat 2,86, 1,48 ja 0,70. Kloorattujen etikkahappojen voimakkaasti elektronegatiivinen ja elektroneja puoleensavetävä klooriatomi stabiloi karboksylaattianionin muodostumista induktiivisen efektin vuoksi. Metyyli- ja muut alkyyliryhmät ovat elektroneja luovuttavia. Siksi etikkahappo on vähemmän hapan kuin muurahaishappo.
Elektronegatiivisuuden vaikutus happovoimakkuuteen yhdisteillä CH4, NH3, H2O ja HF
Vetyhalidien (HF, HCl, HBr, HI) happovoimakkuus kasvaa halidin koon kasvaessa
Yllä kloorihappojen pKa-arvoja ja alla perkloraatti-anionin (ClO4-) neljä resonanssimuotoa
Induktiivinen vaikutus etikkahapon, metaanihapon, kloorietikkahapon ja trikloorietikkahapon happamuuteen.
Shel Talmy

Sheldon ”Shel” Talmy (11. elokuuta 1937 Chicago, Illinois – 13. marraskuuta 2024 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen äänilevytuottaja, lauluntekijä ja sovittaja, joka tunnetaan parhaiten työstään brittiläisten The Who- ja The Kinks -yhtyeiden kanssa 1960-luvulla. Talmy oli mukana sovittamassa ja tuottamassa monia sen ajan hittejä, kuten ”You Really Got Me”, ”My Generation” ja ”Friday on My Mind”. Joskus hän soitti yhtyeiden levyillä tamburiinia ja kitaraa.
Käännös suomeksi
Suomen Kirjasäätiö

Suomen Kirjasäätiö sr on Suomen Kustannusyhdistyksen ja opetusministeriön vuonna 1983 perustama säätiö. Sen tehtävänä on edistää ja tukea kirjallisuutta ja lukemista Suomessa.
Säätiö jakaa vuosittain kaunokirjallisuuden, tietokirjallisuuden sekä lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinnot ja rahoittaa myös muita kirjallisuuspalkintoja.
Säätiön pääsihteeri on Elina Lahdenkauppi.
Palkinnot

Säätiö jakaa seuraavat palkinnot:
Kaunokirjallisuuden Finlandia vuodesta 1984
Tietokirjallisuuden Finlandia vuodesta 1989
Lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia vuodesta 1997
Säätiö on mukana myös Äidinkielen opettajain liiton järjestämässä Pikku-Finlandia-kilpailussa, joka on vuodesta 1984 toisen asteen oppilaille tarkoitettu kilpailu parhaasta kirjallisuusaiheisesta esseestä.
Lisäksi säätiö rahoittaa seuraavat palkinnot:
Eino Leinon palkinto, valinnan tekee Eino Leinon Seura
Mikael Agricola -palkinto on Suomen kääntäjien ja tulkkien liiton palkinto ansioituneelle kääntäjälle
ja on mukana jakamassa Alvar Renqvist -palkintoa, tunnustus ansioituneelle kustannustoimittajalle sekä Jarl Hellemann -palkintoa, joka jaetaan vuosittain korkeatasoiselle suomennetulle kaunokirjalliselle teokselle.
Säätiö on rahoittanut myös Topelius-palkintoa 1987–1996 ja jakoi Rudolf Koivu -palkinnon 1986–1996.
Sonja Henie

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sonja Henie vuonna 1930. |  Sonja Henie vuonna 1930. |  Sonja Henie vuonna 1930. |  |
Maa:   Norja
Naisten taitoluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sankt Moritz 1928 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Lake Placid 1932 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Garmisch-Partenkirchen 1936 | yksinluistelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Oslo 1927 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Lontoo 1928 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Budapest 1929 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | New York City 1930 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Berliini 1931 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Montréal 1932 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Tukholma 1933 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Oslo 1934 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Wien 1935 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Pariisi 1936 | yksinluistelu |  |
|  Hopeaa | Tukholma 1926 | yksinluistelu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Wien 1931 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Pariisi 1932 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Lontoo 1933 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Seefeld 1934 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Sankt Moritz 1935 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Berliini 1936 | yksinluistelu |  |
Sonja Henie (8. huhtikuuta 1912 Oslo – 12. lokakuuta 1969) oli norjalainen taitoluistelija ja norjalais-yhdysvaltalainen näyttelijä. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista naistaitoluistelijoista, ja hän mullisti lajin harrastuksesta vakavaksi kilpalajiksi. Henie voitti urallaan kolme olympiakultaa, kymmenen maailmanmestaruutta ja kuusi Euroopan-mestaruutta. Kilpauransa jälkeen hän esiintyi jäänäytöksissä ja teki useita elokuvia. Lisäksi Henie perusti kolmannen miehensä Niels Onstadin kanssa Henie-Onstad-taidekeskuksen.
Varhaislapsuus

Sonja Henie syntyi 1912 Oslossa, ja hänen vanhempansa olivat Hans Wilhelm Henie ja Selma Lochman-Nielsen Henie. Isä-Wilhelm oli ollut kilpapyöräilijä ja voittanut urallaan vuonna 1894 ratapyöräilyssä maailmanmestaruuden. Hän innosti lapsiaan harrastamaan ja iloitsemaan urheilusta. Sonja oli kuusivuotias, kun hän sai joululahjaksi ensimmäiset luistimensa. Hän oli tätä ennen harjoitellut jo tanssimista, mutta luistelusta tuli pian hänen suurin intohimonsa. Luistelun ohella Henie harjoitteli myös balettia Anna Pavlovan entisen opettajan johdolla.
Urheilu-ura > Alku ja ensimmäiset mitalit

Henie voitti kahdeksanvuotiaana lasten Norjan-mestaruuden, ja hänen vanhempansa tajusivat, että hän tarvitsee taitoluisteluvalmentajan. Henien valmentajaksi tuli Oscar Holte, ja lisäksi hän harjoitteli Oslo Skøiteklub -seurassa. Äiti vei Henien 1922 Lontooseen harjoittelemaan balettia Tamara Karsavinan opastuksessa. Henie osallistui seuraavana vuonna ensimmäisen kerran aikuisten Norjan-mestaruuskilpailuihin ja voitti mestaruuden.
Henie oli vasta 11-vuotias, kun hän osallistui 1924 ensimmäisiin olympialaisiinsa. Hän jäi kuitenkin Chamonix’n olympialaisten naisten yksinluistelun viimeiselle, kahdeksannelle sijalle. Vapaaohjelmassa hän tosin oli kolmas, mutta pakollisen ohjelman huonot pisteet pudottivat hänet yhteispisteissä viimeiseksi.
Norjan-mestaruuden Henie voitti jälleen 1925, lähti sen jälkeen kiertueelle ja esiintyi ympäri maata. Henie voitti seuraavana vuonna Norjan-mestaruuden sekä yksinluistelussa että pariluistelussa parinaan Arne Lie. MM-kilpailuissa hän sijoittui Herma Szabon jälkeen toiseksi. Henie oli 1927 jälleen kaksinkertainen Norjan-mestari. Oslossa järjestetyissä MM-kilpailuissa hän voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa. Voitto herätti myös keskustelua, sillä viidestä tuomarista kolme oli Norjasta. Kansainvälinen luisteluliitto päätti tämän jälkeen, että kansainvälisissä kilpailuissa jokaisen tuomarin oli oltava eri maasta. Henie matkusti kesällä 1927 äitinsä kanssa Lontooseen katsomaan Anna Pavlovan balettiesitystä. Henie kertoi myöhemmin, että esitys inspiroi hänet yhdistämään balettitanssia taitoluisteluun. Hän voitti seuraavana vuonna jälleen kaksi Norjan-mestaruutta.