Hellhammer
Historia > Toiminta (1982–1984)

Fischer ja Sprenger alkoivat etsiä Hellhammerille rumpalia. Ensimmäinen rumpali Peter Stratton ei pitänyt yhtyeen äärimmäisestä tyylistä ja oli mukana vain muutamia kuukausia. Lähikaupungissa järjestetyillä rockfestivaaleilla Fischer ja Sprenger näkivät Moorhead-yhtyeen esiintyvän ja kiinnittivät huomiota rumpali Jörg Neubartin taitavaan soittoon. He kertoivat soittavansa ”maailman raskaimmassa bändissä” ja pyysivät Neubartia yhtyeeseen. Tämä otti taiteilijanimekseen Bruce Day Paul ja Brian Dayn mukaan. Kolmikko ryhtyi säveltämään Hellhammerille kappaleita, mutta pettymyksekseen he huomasivat ulkopuolisten pitävän yhtyeen musiikkia epäkiinnostavana tai sietämättömänä.
Kielteisestä palautteesta huolimatta Hellhammerin jäsenet harjoittelivat ahkerasti ja näkivät paljon vaivaa julkisuuskuvansa eteen. Yhtyeen tavoitteena oli tarjota kokonaisvaltainen elämys, johon musiikin ohella kuuluivat myös johdonmukainen ulkoasu ja tematiikka. Fischerin isä tunsi äänittäjän, joka kesäkuussa 1983 taltioi liikkuvalla äänityslaitteistolla Hellhammerin ensimmäiset demot. Kokemattomat muusikot olivat innoissaan päästyään studioon ja äänittivät lyhyessä ajassa mahdollisimman paljon musiikkia. Rahan säästämiseksi kappaleet tallennettiin 8-raitaiselle magneettinauhalle niin, että kuhunkin kappaleeseen käytettiin vain neljä raitaa.
Sessioiden 16 kappaletta julkaistiin Death Fiend- ja Triumph of Death -nimisinä demokasetteina. Ensimmäinen sisälsi yhtyeen varhaisimman tuotannon ja jälkimmäinen uudempaa musiikkia. Valmiit nauhat kuultuaan jäsenet pettyivät huonoon äänenlaatuun ja miksaukseen. Markkinoille oli lisäksi tullut Metallican kaltaisten aloittelevien äärimetalliyhtyeiden julkaisuja, jotka olivat taitavasti soitettuja ja ammattimaisesti tuotettuja. Niihin verrattuna Hellhammerin musiikki kuulosti entistäkin kömpelömmältä. Jäsenet lähettivät demonauhoja levy-yhtiöihin, joiden yhteystiedot olivat löytäneet omistamiensa äänilevyjen kansista, mutta saivat vastaukseksi pelkkiä hylkäyksiä. Yhtye alkoi kuitenkin saada innostuneita kirjeitä metallimusiikin harrastajilta, mikä vakuutti jäsenet siitä, että äärimetallille oli kysyntää. Fanzineissä Hellhammerin demot saivat ajoittain myönteistä palautetta.
Triumph of Deathin julkaisun jälkeen Hellhammerin toiminta lamaantui hetkeksi. Fischerin mukaan hän ja Sprenger jakoivat musiikillisen näkemyksen mutta eivät tulleet ihmisinä toimeen keskenään. Sprenger käytti mielellään päihteitä eikä kehittynyt soittajana yhtä nopeasti kuin muut jäsenet. Sprengerin jätettyä Hellhammerin yhtyeessä soitti useita lyhytaikaisia basisteja. Loppuvuodesta 1983 toiminta vakiintui, kun basistiksi liittyi Martin Stricker eli ”Martin Ain”, joka oli aiemmin soittanut Schizo-nimisessä yhtyeessä. Hellhammerin tapaan Schizo halusi tehdä mahdollisimman äärimmäistä musiikkia, ja yhtyeiden jäsenet viettivät paljon aikaa yhdessä. Älykkään ja yleissivistyneen Ainin vaikutuksesta Hellhammerin musiikki kehittyi syvällisempään suuntaan, mutta hänen herkkä luonteensa ja ailahtelevat mielialansa aiheuttivat toisinaan vaikeuksia.
Tuore saksalainen levy-yhtiö Noise Records kiinnostui Hellhammerista, jota saksalaisen fanzinen kirjoittaja oli kuvaillut maailman äärimmäisimmäksi yhtyeeksi. Fischer lähetti yhtiölle valikoiman Triumph of Deathin parhaita kappaleita ja mainitsi saatekirjeessä, että yhtye ponnisteli kehittyäkseen ammattimaisemmaksi. Vastauksessaan levy-yhtiön edustaja tarjosi Hellhammerille levytyssopimusta, mikäli yhtye kykenisi vuoden loppuun mennessä äänittämään paremman demon. Jäsenet innostuivat harjoittelemaan entistä määrätietoisemmin, ja joulukuussa 1983 he postittivat Satanic Rites -kasetin Saksaan. Fischer soitti demolla sekä sähkö- että bassokitaraa, sillä soittotaidoistaan epävarma Martin Ain oli väliaikaisesti eronnut yhtyeestä.
Noise tarjoutui ottamaan Hellhammerin mukaan kokoelma-albumille ja julkaiseman EP-levyn, mikä rohkaisi Ainia sitoutumaan yhtyeeseen. Yhtye jatkoi harjoittelua ja säveltämistä, ja maaliskuussa 1984 jäsenet matkustivat Berliiniin, missä he äänittivät kuusi kappaletta. Yhtye tuotti kappaleet itse, mikä kuului niiden huonossa äänenlaadussa. Neljän kappaleen EP Apocalyptic Raids ilmestyi huhtikuussa 1984 ja neljän yhtyeen split-albumi saman vuoden lokakuussa. Hellhammerin jäsenten ehdotuksesta kokoelma-albumi nimettiin Death Metaliksi, joka oli myös yhtyeen julkaiseman omakustannelehden nimi.
Fischer ja Ain olivat tyytymättömiä Apocalyptic Raidsiin. Myöskään Noise Recordsin edustajat eivät vakuuttuneet kuulemastaan ja harkitsivat jopa valmiin EP:n hyllyttämistä. Ilmestyttyään Apocalyptic Raids sai rocklehdistöltä murska-arvosteluja, ja Hellhammerin uskottavuus oli aallonpohjassaan.