stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juho Sattuma
Jääkärikausi

Grönqvist liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 29. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 3. komppaniaan 5. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 23. syyskuuta 1917 alkaen pioneerikomppaniaan. Hän osallistui Libaussa vuonna 1917 järjestetyille rautatienrakennuskursseille.
Suomen sisällissota

Sattuma astui 11. helmikuuta 1918 Suomen armeijan palvelukseen Saksassa, ensin vannottuaan valan Suomen valtiolle ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksensa Suomen armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin aliupseeriksi. Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan ) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Vaasasta hänet sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan aluksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniaan. Kuolajärven pataljoonassa hän toimi joukkueenjohtajana ja otti osaa taisteluihin Kivisalmella ja Kilislammella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sattuma palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana Lapin I rajavartiopataljoonan ja Lapin ryhmän II pataljoonan 2. komppaniassa. Hänet siirrettiin 15. tammikuuta 1919 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een. Armeijasta hän erosi 26. syyskuuta 1919, mutta jatkoi vielä Humppilan suojeluskunnan paikallispäällikkönä, johon tehtävään hän oli ryhtynyt 26. helmikuuta 1919 vielä 15. lokakuuta 1919 saakka, jolloin hänet määrättiin Suojeluskuntain päällystökoulun vääpeliksi. Päällystökoulusta hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1920 toimistoupseeriksi Yleisesikunnan liikekannallepano-osastolle. Tänä aikana hän vaihtoi sukunimensä Sattumaksi vuoden 1922 aikana. Seuraavaksi hänet siirrettiin 30. kesäkuuta 1925 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Autopataljoonaan ja edelleen 11. huhtikuuta 1929 alkaen Helsingin komennuskomppaniaan. Edellä mainituissa yksiköissä hän hoiti adjutantin ja ajoittain komppanianpäällikön tehtäviä. Sattuma erosi armeijasta toistamiseen 13. helmikuuta 1932 ja työskenteli sen jälkeen toimitusjohtajana perustamassaan liike. ja mainostoimistossa.
Talvi- ja jatkosota

Sattuma osallistui talvisotaan talousupseerina 7. Asevarikko-osastossa. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin joukkueenjohtajaksi Mäntän Harjoituskeskuksen Huoltokomppaniaan. Myöhemmin vuonna 1941 hänet siirrettiin Täydennysosaston päälliköksi Juvalle. Myöhemmin hänet siirrettiin joukkueenjohtajaksi 89. Perävaunuautokomppaniaan, josta hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Helsingin suojeluskuntapiirin Liikennetoimistoon, missä hän palveli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet kotiutettiin. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaahan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 21. heinäkuuta 1918  Vääpeli 1. lokakuuta 1918  Resrvin vänrikki 31. maaliskuuta 1920  Reservin luutnantti 6. joulukuuta 1923  Luutnantti 16. toukokuuta 1925 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
William Schlumberger

William Schlumberger (1800 Mulhouse – huhtikuussa 1838 Havanna) oli ranskalainen shakinpelaaja. Hänet tunnetaan Pierre Charles Fournier de Saint-Amantin opettajana ja Turkkilaisen, shakkia näennäisesti pelaavan automaatin, ohjaajana. Baijerilainen muusikko ja esiintyjä Johann Nepomuk Mälzel palkkasi Schlumbergerin ohjaamaan Turkkilaista, koska tarvitsi hyvän pelaajan. Schlumberger toimi ohjaajana niin Euroopassa kuin Amerikassakin.
Hän kuoli keltakuumeeseen vuonna 1838.
Steven Saylor

| Steven Saylor |
| --- | --- |
 Steven Saylor vuonna 2007
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1956 (ikä 68)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: Englanti
Aiheesta muualla
[www.stevensaylor.com Kotisivut]
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Steven Saylor (s. 1956) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan antiikin Roomaan sijoittuvasta Roma Sub Rosa -salapoliisisarjastaan, josta on suomennettu kolme osaa. Englanniksi sarjasta on julkaistu 13 osaa.
Roma Sub Rosa -sarjan fiktiivinen päähenkilö on salapoliisi Gordianus Etsijä (eng. Gordianus the Finder), joka joutuu rikoksia selvittäessään tekemisiin muun muassa seuraavien henkilöiden kanssa: Sulla, Cicero, Julius Caesar ja Kleopatra.
Suomennetut teokset

Egyptiläinen vieras. (The Venus Throw, 1995). Suom. Tuula Saarikoski. Tammi, 2000. 951-31-1456-2 (sid.).
Murha Via Appialla. (A Murder on the Appian Way, 1996). Suom. Tuula Saarikoski. Tammi, 2002. ISBN 951-31-2110-0 (sid.). Tammi, 2006. ISBN 952-459-633-4 (nid.). Suomennos on tehty lyhentäen.
Arpa on heitetty. (Rubicon, 1999). Suom. Tuula Saarikoski. Tammi, 2006. ISBN 951-31-3344-3 (sid.). ISBN 978-951-31-3344-3 (sid.).
Aiheesta muualla

Steven Saylor - Arpa on heitetty. Savon Sanomat 26.1.2007.[vanhentunut linkki]
Steven Saylorin kotisivu-englanniksi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Ilpo Saunio

Ilpo Saunio pianon ääressä vuonna 1963, kuunteluoppilaina Henrik Otto Donner ja Erkki Salmenhaara.
Ilpo Juhani Saunio (1. huhtikuuta 1939 Tyrväntö – 30. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen pianisti, musiikkitoimittaja ja musiikintutkija, koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti. Hän oli merkittävä suomalaisen työväenmusiikin tutkija.
Ura

Ilpo Saunio opiskeli pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa vuosina 1959–1965 sekä musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa vuosina 1959–1960 ja Kölnin yliopistossa 1960–1961. Hän toimi Kansan Uutisten musiikkikriitikkona vuosina 1965−1982.
Saunio osallistui keväällä 1967 yhdessä Markku Lahtelan, Kalevi Seilosen ja Tauno Tuomivaaran kanssa rauhanjärjestö Sadankomitean Helsingissä järjestämään, varusmiespalveluksesta kieltäytyneitä tukeneeseen mielenosoitukseen, jonka päätteeksi nelikko poltti julkisesti sotilaspassinsa. Teko herätti laajaa paheksuntaa, ja miehet tuomittiin sakkoihin.
Saunio teki Yleisradioon 1970-luvulla laajoja etnomusikologisia ohjelmasarjoja mm. jazzin ja Latinalaisen Amerikan musiikin historiasta. Hänen aloitteestaan perustettiin vuonna 1979 Työväenmusiikki-instituutti (vuodesta 1991 Maailman musiikin keskus (engl. Global Music Centre), jonka johtajana hän toimi vuoteen 1989. Laitoksen toiminta on 1980-luvun lopulta lähtien painottunut maailmanmusiikin tutkimukseen, ja Saunio teki kenttätöitä Saksassa ja Kuubassa sekä Aasian ja Afrikan maissa.
Sauniolle myönnettiin valtion tiedonjulkistamispalkinto vuonna 1971.
Julkaisuja

Gronow, Pekka – Saunio, Ilpo: Äänilevytieto.  Porvoo:  WSOY, 1970.  ISBN 951-0-01644-6
Veli sisko kuulet kummat soitot: Työväenlaulut eilen ja tänään.  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1974.  ISBN 951-615-073-X
Saunio, Ilpo – Immonen, Kalevi: Pororumpu ja balalaikka: Neuvostoliiton kansojen musiikki.  Helsinki:  Työväenmusiikki-instituutti, 1979.  ISBN 951-99237-5-6
Saunio, Ilpo – Tuovinen, Timo: Edestä aattehen: Suomalaisia työväenlauluja 1890−1939.  Helsinki:  Tammi, 1978.  ISBN 951-30-4214-6
Saunio, Ilpo (toim.): Laulu ottaa kantaa: Aineistoa 1970-luvun poliittisesta laululiikkeestä.  Helsinki:  Työväenmusiikki-instituutti, 1983.  ISBN 951-95603-3-5
Gronow, Pekka – Saunio, Ilpo: Äänilevyn historia.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-16155-1
Saunio, Ilpo: Etiopian musiikki, Musiikin Suunta 4/1986.
Kirjallisuutta

Kurkela, Vesa – Laakkonen, Anu (toim.): Vaijeritemppu: Ilpo Saunion juhlakirja 1.4.1989.  Helsinki:  Kansan sivistystyön liitto, 1989.  ISBN 951-9455-13-2
Virtamo, Keijo (toim.): Otavan musiikkitieto. Helsinki: Otava, 1997. ISBN 951-1-14518-5.
Vuosisatamme kronikka. Jyväskylä: Gummerus, 1987.
Aiheesta muualla

Kurkela, Vesa: / Saunio, Ilpo (1939–1999) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 1.12.2022. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia
Helsinki–Riihimäki-rata

Helsinki–Riihimäki-rata on Suomen rataverkon päärataosuus Helsingin, Keravan, Hyvinkään ja Riihimäen välillä. Sitä käyttävät Tampereen suuntaan ja Lahden oikoradalle suuntautuva kaukoliikenne sekä lähiliikenne Helsingistä Riihimäen ja Lahden suuntiin. Tavaraliikennettä radalle suuntautuu Pasilasta, Sköldvikistä, Vuosaaren satamaradalta ja Hangon radalta.
Välillä Helsinki–Kerava käytössä on neljä raidetta, joista kaksi muodostaa Keravan kaupunkiradan. Kerava–Riihimäki-välillä on kaksi raidetta. Rataosan pituus on 71,4 ratakilometriä. Koko osuus on sähköistetty ja varustettu junien automaattisella kulunvalvonnalla.
Rataosuus avattiin liikenteelle 17. maaliskuuta 1862. Rata on osa Suomen ensimmäistä, Helsingistä Hämeenlinnaan kulkevaa rautatietä. Matkustajamäärillä mitattuna Helsinki–Riihimäki-rata on Suomen vilkkain raideyhteys. Sen varrella sijaitsevissa kaupungeissa asuu lähes miljoona ihmistä Helsinki mukaan luettuna.lähde?
Lisäraidehanke

Rataosuuden välityskyky on jäänyt riittämättömäksi, ja sen liikenne on ajoittain häiriöherkkää. Osuudelle rakennetaan vaiheittain uusia raiteita, joiden tavoitteena on muun muassa erottaa tavaraliikenne henkilöliikenteestä. Samalla toteutetaan liikennepaikkojen raide- ja vaihdejärjestelyjä Keravalla, Hyvinkäällä ja Riihimäellä. Hankkeessa
parannetaan myös meluntorjuntaa ja tehdään muutoksia siltoihin sekä turva- ja sähkölaitteisiin.
Vuonna 2016 käynnistyneessä ensimmäisessä vaiheessa toteutettiin 5,5 kilometrin pituinen lisäraide Ainolan ja Purolan välille. Tavara- ja henkilöliikenne pystyttiin eriyttämään omille raiteilleen.
Alkuvuonna 2022 käynnistyneessä toisessa vaiheessa rakennetaan lisäraiteet Keravan ja Jokelan välille. Tavaraliikenneraiteet rakennetaan Keravalle Lahden oikoradan suuntaan sekä Hyvinkää–Riihimäki-välille.
Kolmannessa vaiheessa rakennetaan lisäraiteet Jokelasta Riihimäelle ja myös tavaraliikenteen ylikulkusilta pääradan ylitse Hyvinkään pohjoispuolella. Tuolloin koko Keravan ja Riihimäen välisestä osuudesta tulee neliraiteinen. Lisäraiteiden valmistuessa lähiliikenteen junatarjontaa voidaan kasvattaa Riihimäen ja Helsingin välillä, ja samalla palvelutaso kasvaa Vuosaaren ja Sköldvikin tavararadoilla. Toisen ja kolmannen vaiheen rakentaminen kestävät yhteensä 10–12 vuotta. Hankkeen kaikkien vaiheiden arvioidaan maksavan yhteensä 546 miljoonaa euroa.
Kahta lisäraidetta suunnitellaan myös Pasilan ja Keravan välille.
Onnettomuuksia rataosalla

Jokelan junaturma, 21. huhtikuuta 1996
Hyvinkään junaturma, 28. tammikuuta 1981
Linnunlaulun junaturma, 17. huhtikuuta 1970
Pasilan junaturma, 13. lokakuuta 1936
Kuvia

Helsingissä päärautatieaseman ja Pasilan välissä sijaitsee Linnunlaulun kallioleikkaus, jota on useasti levennetty. Kuva vuodelta 1968.
Rata ylittää Keravanjoen Tikkurilan aseman eteläpuolella Vantaalla.
Lähijunia Tikkurilassa. Keravan kaupunkiradan käytössä on yksi raidepari.
Korson asema. Ulompana kaksi kauko- ja taajamajunien raidetta, laiturilla kaupunkiradan raide.
Vuosaaren satamarata (oikealla) rakennettiin viidenneksi raiteeksi noin kolmen kilometrin osuudelle Keravan asemalta Savion rautatietunneliin.
Rataa Riihimäen rautatieaseman eteläpuolella Hausjärven kunnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helsinki–Riihimäki-rata Wikimedia Commonsissa
Selkäkankaan hautaröykkiöt

| Selkäkankaan hautaröykkiöt |
| --- | --- |
 Selkäkankaan muurilatomus lännestä kuvattuna, kesä 2018
Sijainti
 Selkäkankaan hautaröykkiöt
Koordinaatit:  61°23′19.6942″N, 22°2′29.0782″E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Nakkila
Historia
Tyyppi:  hiidenkiuas
Ajanjakso:  pronssikausi
Huippukausi:  varhaispronssikausi (periodit II–III, 1500–1100 eaa.)
Kulttuuri:  Skandinavian pronssikausi
Korkeus:  30 m
Pinta-ala:  5 000 m²
 lähteet  
Aiheesta muualla
  Selkäkankaan hautaröykkiöt Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muurilatomuksessa on jätetty lyhyt osa muuria näkyviin.
Selkäkankaan hautaröykkiöt sijaitsevat Satakunnassa Nakkilan Viikkalassa. Röykkiöalue on matalalla harjanteella, josta on lounaaseen Kokemäenjoelle matkaa 2,1 kilometriä. Alueella sijaitsee neljä hautaröykkiötä, joista suurin on ajoitettu lähinnä sen koon perusteella varhaispronssikaudelle. Muut röykkiöt ovat todennäköisesti myöhäisempiä, jolloin Selkäkankaan alueen muinaisjäännökset ajoittuvat noin 1500–1100 eaa. (Monteliuksen periodit II–III). Suurin röykkiöistä on niin sanottu muurilatomus, joka on yksi Suomen suurimpia hautaröykkiöitä. Se ajoittuu noin 1300 eaa.
Alue

Röykkiöalue sijaitsee pitkittäisellä matalalla moreeniharjanteella, jonka poikki kulkee paikallistie. Kolme röykkiöistä löytyy tien länsipuolelta ja yksi sen itäpuolelta. Tien mutkan vieressä sijaitsee osittain kivenotossa tuhoutunut 7 metriä pitkä ja 1,1 metriä korkea röykkiö. Se on sammaleen ja turpeen päittämä. Tästä 45 metriä länteen sijaitsee alueen suurin röykkiö, joka täyttää koko mäen huipun. Se on 40 metriä pitkä ja 6,5 metriä leveä suorakaiteen muotoinen kivilatomus.  Kun vielä jatketaan 80 metriä länteen, saavutaan pyöreälle kiviröykkiölle. Se on halkaisijaltaan 6–8 metriä pitkä ja 0,4 metriä korkea. Neljäs röykkiö sijaitsee tieltä 30–40 metriä itään mutta samalla muista röykkiöistä 100 metriä kaakkoon. Siellä sijaitsee säännöllisen ja pyöreän muotoinen 0,5 metriä matala röykkiö, jonka halkaisija on 11–13 metriä. Röykkiön keskikohta on hieman kuopallaan.
Muinainen ympäristö

Mikäli aikanaan tehty ajoitus osui oikeaan ja myöhemmin tekstissä esitelty radiohiiliajoitukset ovat oikeita, hautaröykkiöistä suurin olisi tehty noin 1300 eaa. Silloin sijaitsi Selkäkangas merellisessä ympäristössä, missä matala ja loivarinteinen moreenharjanne oli vielä 1600 eaa. ollut pitkä ja kapea niemi. Maankohoamisen vuoksi niemi leveni ja piteni, jolloin sille saattoi asettua asumaan. Lähin tunnistettu asuinpaikka sijaitsee noin 100 metrin päässä kiviröykkiöistä, mutta sitä ei ole tutkittu tarkasti eikä sen ajoitusta tiedetä. Maatalouden vaatimukset pronssiajalla olivat pienet pehmeämultaiset peltoalat, laajat kosteikkoniityt karjalle ja riittävät kalavedet. Tietyssä vaiheessa varhaispronssikautta nämä ehdot ovat lähiseudulla selvästikin täyttyneet.
Tutkimus > Kiviraunion tutkimus, ennallistus ja ajoitus

Selkäkankaan muurilatomus tutkittiin kesäisin vuosina 1978–1981 Turun Yliopiston Arkeologian laitoksen toimesta. Kaivauksten löytöaineisto oli vähäinen, koska röykkiön keskeltä löytyi vain palanutta ihmisenluuta ja naudan palamattomia hampaita. Palaneet luut tutkittiin ja ne osoitettiin kuuluneen eri ihmiselle. Koska tutkimuksissa ei löydetty esineitä, joiden avulla olisi voinut ajoittaa kiviröykkiön rakentaminen, on tähän asti tyydytty ilmoittamaan ajoitukseksi todennäköinen aikakausi varhaispronssikausi. Se sijoittuu Suomessa aikaisintaan periodille II eli 1500–1300 eaa. tai sitä myöhäisempään ajankohtaan. Kaivauksista ei löytynyt myöskään tarpeeksi orgaanista materiaalia sen aikaisia radiohiiliajoituksia varten. Uuden radiohiiliajoitukset tukevat kyseistä ajoitusta.
Kaivauksien jälkeen röykkiö palautettiin mahdollisimman alkuperäiseen muotoon kantamalla kiviä siihen tasaiseksi kerrokseksi. Vainajalle rakennetun kiviarkun kohdalla tehtiin poikkeus. Se jätettiin näkyville, jolloin röykkiössä oli sen ympäristössä tyydyttävä matalampaan rakenteeseen.
Tutkimus > Palaneet ihmisluut ja palamattomat naudanhampaat

Vuonna 2010 palattiin taas aiheeseen ja nyt osana laajempaa pronssikauden luiden ja muiden jäännösten analysointia. Arkun sisältä löytyneet luusirut ajoitettiin 1530–1400 eaa. (Ua-36182, tulos: 3190 ± 35 BP), arkun kaakkoispuolelta 1410–1190 eaa. (Ua-43366, tulos: 3030 ± 35 BP) ja kiviympyrän sisäpuolelta 1400–1190 eaa. (Ua-36183, tulos: 3030 ± 30 BP).
Hampaan ajoittaminen tarkasti radiohiilimenetelmällä vaatii hampaan juuren löytämistä. Siksi oli sillä kertaa mahdollista ajoittaa vain yksi hammas, jotka löytyi kiviympyrän sisältä. Kiviympyrän hampaan ajoitus antoi 1430–1270 eaa. (Hela 2496, tulos: 3086 ± 30 BP), mikä tekee sen vanhimmaksi Suomen alueelta löydetyneeksi naudan jäänteeksi.
Hoito ja opastus > Alueen hoito

Alueen hoito on aloitettu vuonna 1994 ja siihen sisältyy vain muurilatomus ja sen läheisyydessä sijaitseva kiviröykkiö . Maantielle on pystytetty muinaisjäännöksestä kertova liikennemerkki ja tien itäreunaa on levennetty kahden auton paikoitusta varten. Vaikka maantien ojan ylittää lautasilta, ei maastossa ole kaikkien aivan helppo liikkua.
Hoito ja opastus > Ajo-ohjeet

Alueelle pääsee autolla kääntymällä valtatieltä 2 Nakkilan keskustaajamaan johtavalle ylikulkuliittymälle ja ajamalla taajama-alueen läpi suoraan eteenpäin 2,5 kilometriä. Matkalla ylitetään Kokemenjoki ja saavutaan T-risteykseen. Risteyksestä käännytään vasemmalle luoteeseen ja jo 500 metrin jälkeen käännytään oikealle koilliseen. Tietä ajetaan suoraan 1,1 kilometriä ja ennen metsärajaa käännytään vasemmalle ja noustaan 450 metrin jälkeen oikealle metsään. Tietä matkataan vielä 500 metriä, jonka jälkeen ollaan perillä. Hautaröykkiöt ovat molemmilla puolilla tietä. Suurin röykkiö sijaitsee tien länsipuolella. Paikka on merkitty liikennemerkillä.
Muurilatomus idästä nähtynä
ja lännestä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Koe Satakunta: Selkäkangas - pronssikautinen hautaröykkiö
Museovirasto: Nakkilan Viikalan Selkäkankaan röykkiö
Geokätkö: Selkäkangas
Jaana Savolainen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Calgary 1988 | 4 × 5 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Lahti 1989 | 4 × 5 km |  |
Jaana Maarit Savolainen (s. 23. tammikuuta 1964 Lappeenranta) on suomalainen maastohiihdon maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Urheilu-ura

Savolainen saavutti viestissä pronssia Calgaryn olympialaisissa 1988 ja voitti kultaa Lahden MM-kisoissa 1989. Hän edusti Outokummun Partiota vuoteen 1987 saakka, jolloin siirtyi Lahden Hiihtoseuraan.
Calgaryn olympialaisissa Savolainen sijoittui henkilökohtaisella vapaan hiihtotavan 20 kilometrillä 28:nneksi. Albertvillen olympialaisissa 1992 hän oli viestissä neljäs, takaa-ajossa 18:s, perinteisen hiihtotavan 5 kilometrillä 26:s ja vapaan hiihtotavan 30 kilometrillä 28:s. MM-kilpailuissa hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa oli 16. sija vapaan hiihtotavan 10 kilometrillä Lahdessa 1989.
Savolainen voitti urallaan kaksi maailmancupin osakilpailua: Holmenkollenin kisoissa 10 kilometriä vuonna 1986 ja Soldier Hollowissa 5 kilometriä vuonna 1989. Hän päätti kansainvälisen uransa vuoden 1992 lopussa.
Luisteluhiihdon taitajana Savolainen hiihti maajoukkueessa viestissä yleensä kolmannen tai neljännen osuuden, koska saman ajan suomalaisista naishuippuhiihtäjistä Pirkko Määttä ja Marja-Liisa Kirvesniemi olivat lähinnä perinteisen tyylin hiihtäjiä.
Savolainen harrasti nuorempana myös yleisurheilua. Hänellä on muun muassa kaksi SM-pronssia nuorten sarjasta maastojuoksun joukkuekilpailusta.
Hiihtouran jälkeen

Savolaisella on yo-merkonomin ja erikoisammattivalmentajan koulutukset. Lisäksi hänellä on koulutusta kiinalaiseen lääketieteeseen, manuaaliseen selkäterapiaan ja lasten akupunktioon. Savolaisen on tehnyt toiminimellä akupunktiota ja hierontaa vuodesta 2005. Hän on toiminut myös hiihtovalmentajana. Savolainen toimi pitkään Eurosportilla hiihtolähetysten kommentaattorina. Savolainen vetää aikuisten hiihtokoulua Lahdessa.
Savolaisen aviomies on Timo Huttunen. Perheeseen kuuluu kolme poikaa.
Aiheesta muualla

Jaana Savolainen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Kustaa VI Aadolf

| Kustaa VI Aadolf |
| --- | --- |
 Kustaa VI Aadolf vuonna 1962
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  29. lokakuuta 1950 – 15. syyskuuta 1973
Kruunajaiset:  ei kruunattu
Edeltäjä:  Kustaa V
Seuraaja:  Kaarle XVI Kustaa
Pääministerit:   Tage Erlander  Olof Palme 

Syntynyt:  11. marraskuuta 1882 Tukholman kuninkaanlinna, Tukholma, Ruotsi
Kuollut:  15. syyskuuta 1973 (90 vuotta) Helsingborgin sairaala, Helsingborg, Ruotsi
Hautapaikka:  Kungliga begravningsplatsen, Hagan puisto, Solna
Puoliso:   Prinsessa Margaret  (vih. 1905; k. 1920)  Lady Louise Mountbatten  (vih. 1923; k. 1965) 
Lapset:   Prinssi Kustaa Aadolf  Sigvard, Wisborgin kreivi  Kuningatar Ingrid  Prinssi Bertil  Carl Johan, Wisborgin kreivi 
Koko nimi:  Oscar Fredrik Wilhelm Olaf Gustaf Adolf
Suku:  Bernadotte
Isä:  Kustaa V
Äiti:  Kuningatar Viktoria
Uskonto:  luterilainen
Nimikirjoitus:  
Kustaa VI Aadolfin kuninkaallinen monogrammi.
Kustaa VI Aadolf (ruots. Gustaf VI Adolf) koko nimeltään Oscar Fredrik Wilhelm Olaf Gustaf Adolf); (11. marraskuuta 1882 Tukholman kuninkaanlinna, Tukholma – 15. syyskuuta 1973 Helsingborgin sairaala, Ruotsi) oli Ruotsin kuningas vuosina 1950–1973. Syntyessään hän oli Ruotsin ja Norjan prinssi vuoteen 1905 asti, jolloin Norja irrottautui Ruotsista. Prinssinarvon lisäksi hän oli Skånen herttua.
Suku ja koulutus

Hän oli Kustaa V:n ja kuningatar Viktorian vanhin poika ja nykyisen Ruotsin kuninkaan Kaarle XVI Kustaan isoisä. Hänellä oli kaksi veljeä, Södermanlandin herttua Vilhelm (1884–1965) ja Västmanlandin herttua Erik (1889–1918).
Kruununprinssi Gustav tuli armeijan palvelukseen vuonna 1902. Hänet ylennettiin vuonna 1923 kenraalimajuriksi,vuonna 1928 kenraaliluutnantiksi ja vuonna 1932 hän oli noussut kenraalin arvoon.
Hänen elinikäinen kiinnostuksensa arkeologiaan alkoi opintojen aikana Uppsalan yliopistossa, ja 1920-luvun ajan hän osallistui arkeologisiin tutkimusmatkoihin Kreikassa, Italiassa ja Kyproksella.
Avioliitot ja lapset

Kruununprinssi Gustaf avioitui 15. kesäkuuta 1905 Pyhän Yrjön kappelissa Windsorissa Connaughtin prinsessa Margaretin (1882–1920) kanssa, joka oli isä oli Iso-Britannian prinssi, Connaughtin herttua Arthurin ja Preussin prinsessa Louise Margaretin tytär. Hän oli Ison-Britannian kuningatar Viktorian lapsenlapsi. He olivat tavanneet Kairossa ja  kihlautuneet jo muutaman tapaamisen jälkeen helmikuussa 1905.
He saivat käyttöönsä Sofieron linnan isoisä Oskar II:n annettua sen heille häälahjaksi. Margaret perusti linnan lähelle puutarhan, ja linna toimi pariskunnan virallisena kesänviettopaikkana aina kuningas Kustaa VI Aadolfin kuolemaan vuoteen 1973 asti.
Kruununprinssi Gustafille ja kruununprinsessa Margaretille syntyi viisi lasta. Margaret kuoli yllättäen vappuna 1920 odottaessaan kuudetta lastaan.
prinssi Kustaa Aadolf, Västerbottenin herttua (1906–1947), kruununprinssi
prinssi Sigvard, Upplannin herttua (1907–2002), vuoteen 1934 prinssi ja herttua
prinsessa Ingrid, Tanskan kuningatar, myöhemmin kuningataräiti (1910–2000), kuningas Fredrik IX:n puoliso
prinssi Bertil, Hallandin herttua (1912–1997)
prinssi Carl Johan, kreivi Bernadotte af Wisborg (1916–2012), vuoteen 1946 prinssi ja herttua
Toisen kerran prinssi Gustaf avioitui 3. marraskuuta 1923 St Jamesin palatsin kappelissa Lontoossa lady Louise Mountbattenin (1889–1965) kanssa, joka oli Battenbergin prinssi Louis'n ja Hessenin prinsessa Viktorian tytär. Hän oli Louis Mountbattenin sisar ja Edinburghin herttua prinssi Philipin täti. Toinen avioliitto oli lapseton.