stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rui de Sequeira

| Rui de Sequeira> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  portugalilainen
Ammatti:  merenkulkija, tutkimusmatkailija
Rui de Sequeira (myös Ruy de Sequeira) oli portugalilainen merenkulkija ja tutkimusmatkailija 1400-luvulla. Hän tutkimusmatkaili muun muassa Afrikan länsirannikolla.
Tutkimusmatkat

Rui de Sequeira purjehti portugalilaisen kauppiaan Fernão Gomesin palkkaamana joko vuonna 1474 tai 1475 Cape Santa Catharinalle saakka, joka sijaitsee Afrikan länsirannikolla nykyisessä Gabonissa hieman päiväntasaajan eteläpuolella. De Sequeiraa kauempana Afrikan rannikolla ei kukaan tietojen mukaan käynyt ennen kuningas Juhana II:n valtakautta. De Sequeira oli jo vuosien 1472–1475 (ajoitus on epävarma) välisenä aikana tutkimusmatkaillut Guineanlahdella kauppias Gomesin toimeksiannossa. Ainakin vuonna 1472 de Sequeira kävi nykyisen Nigerian alueella sijaitsevassa Lagosissa ja antoi sitä ympäröivälle alueelle nimen Lago de Curamo.
Erään lähteen mukaan de Sequeira löysi afrikkalaisen São Tomén saaren lounaispuolella sijaitsevan Annobónin saaren uudenvuodenpäivänä vuosien 1472–1475 välisenä aikana, mutta todennäköisimmin vuonna 1474. Myös portugalilaisia João de Santarémia ja Pêro Escobaria väitetään saaren löytäjiksi.
Ilhéu de Ferro

Ilhéu de Ferro
Ilhéu de Ferro sijaitsee Porto Santon edustalla
| --- | --- |
Sijainti:  Porto Santo, Madeira Portugali
Saariryhmä:  Makaronesia
Merialue:  Atlantti
Korkein kohta:  115 m
Pinta-ala:  0,3 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ilhéu de Ferro (Rautasaari) on yksi Madeiraan kuuluvan Porto Santon saaren edustalla sijaitsevista pikkusaarista.
Galleria

Ilhéu de Ferro
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilhéu de Ferro Wikimedia Commonsissa
Porto Santon saaret
Ilhéu da Cal
Ilhéu das Cenouras
Ilhéu de Cima
Ilhéu de Fora
Ilhéu de Ferro
Ilhéu da Fonte da Areia
Île Saint-Honorat

Île Saint-Honorat
| --- | --- |
Sijainti:  43°30′28″N, 7°02′45″E  Ranska
Pinta-ala:  0,6 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  25
Luokitus:  Maailmanperinnön aieluettelon kohde 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Île Saint-Honorat on Îles de Lérins -saariryhmään kuuluva saari Ranskan Rivieran edustalla lähellä Cannesin kaupunkia. Saarella on asunut munkkeja 400-luvulta lähtien, ja se on historiallisesti ollut Ranskan tärkeimpiä uskonnollisia keskuksia. Saari on saarella asuvien 25 munkin omistuksessa.
Maantiede

Pinta-alaltaan 60 hetaarin kokoinen saari on Îles de Lérins -saariryhmään toiseksi suurin saari. Saaren pohjoispuolella on Île Sainte-Margueriten saari, jonka erottaa Saint-Honorat’sta vain 600 metrin levyinen merikaistale. Saaren parhaiten säilynyt, vuonna 1073 rakennettu rakennus Château Saint-Honorat' sijaitsee saaren etelärannikon kalliolla. Saaren luostari sijaitsee Château Saint-Honorat’sta pohjoiseen. Luostari on rakennettu uudelleen vuonna 1869 ja vanhemmasta rakennuksesta säilyneitä osia on esillä paikallisessa museossa. Saaren länsiosassa sijaitsevat Chapelle Saint-Caprais’n kappeli ja Chapelle Saint-Sauveurin luostari. Saaren itäosassa sijaitsee Chapelle de la Trinitén eli Kolminaisuuden kappeli.
Saaren ilmasto on välimerellinen, ja sille on tyypillistä kuumat ja kuivat kesät, sekä rankat vesisateet keväisin ja syksyisin. Vuoden keskimääräinen lämpötila on 15,9 °C sen ollessa alimmillaan –2,9 °C ja korkeimmillaan 35,8 °C. Vuosittainen sateen määrä on 875 mm. Kesän kuivakausi kestää noin kolmen kuukauden ajan.
Historia

Saari on saanut nimensä Pyhän Honoratuksen mukaan, joka saapui saarelle 300-luvun lopussa tai 400-luvun alussa kumppaninsa Caprais’n kanssa. Tarinan mukaan saarta vaivasivat käärmeet, joista Honoratus hankkiutui eroon ja sai näin monia seuraajia. Vuoden 410 paikkeilla Honoratus rakennutti saarelle luostarin, josta kehittyi tärkeä kristillinen keskus 500-luvulla. Monet luostarin kasvatit päätyivät merkittäviin virkoihin esimerkiksi piispoiksi. Benediktiinit korvasivat Honoratuksen perustaman luostarijärjestelmän vuonna 660, ja samoihin aikoihin apotti Aygulf rakennutti luostariin  ristikäytävän. Vuonna 690 saarella asui arviolta 3 700 munkkia, mutta määrä väheni saraseenien hyökkäysten myötä 730- ja 950-lukujen välillä. Vuonna 732 tapahtuneessa hyökkäyksessä surmattiin yli 500 munkkia ja luostari kärsi pahoja vaurioita.
Pyhä Eleuterius rakennutti luostarin uudelleen Pipin Pienen valtakaudella, ja vuonna 1073 apotti Aldebert II rakensi luostarin sydäntornin. Tästä huolimatta merirosvojen onnistui vallata saari vuonna 1180. Saari joutui jälleen merirosvojen käsiin 1400-luvulla, kun genovalaiset merirosvot valtasivat linnaksi laajennetun tornin. provencelaiset ritarit kuitenkin karkottivat merirosvot. Luostarista tehtiin kirkollissaatava vuonna 1464, mistä alkoi luostarilaitoksen alamäki. Toimintaa haittasi myös espanjalaisten hyökkäykset 1524, 1536 ja 1635, sekä itävaltalaisten hyökkäys 1746. Hyökkäysten lisäksi Ranskan kuninkaat yrittivät jatkuvasti saada paavin julistamaan saaren valtion omaisuudeksi, jotta saaresta oltaisiin voitu tehdä sotilastukikohta. Tässä onnistuttiinkin vuonna 1788, ja luostari lopetti toimintansa. Vuonna 1791 saari päätyi Alziary de Roquefortin omistukseen, mutta vuonna 1859 Fréjusin piispa Monseigneur Jordany osti sen takaisin. Sisterssiläismunkit palasivat saarelle vuonna 1870 ja kunnostivat osan saaren rakennuksista. Munkkeja on saarella edelleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Île Saint-Honorat Wikimedia Commonsissa
Panoraamakuva saaren luostarista.
Pyhä Honoratus.
Ikaría

Ikarían saaren pohjoisrannikkoa.
| --- | --- |
Sijainti:  37°35′N, 26°10′E, Ikaría Ikaría, Pohjois-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoisen Egean saaret
Korkein kohta:  Athéras (1 037 m)
Pinta-ala:  255 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  8 423
Suurin kaupunki:  Ágios Kírykos
Asutuskeskukset:  Évdilos
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ikaría (kreik. Ικαρία; myös Ικαριά, Ikariá tai Νικαριά, Nikariá) on Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saarten saariryhmään. Saaren pinta-ala on 255 neliökilometriä ja asukasluku 8 423 (vuonna 2011). Hallinnollisesti saari kuuluu Ikarían kuntaan, Ikarían alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkaupunki on Ágios Kírykos.
Maantiede

Ikaría sijaitsee Egeanmeren itäosassa, tarkemmin saaren mukaan Ikaríanmereksi kutsutulla merialueella. Sen lähimmät saaret ovat Foúrnoi-saaret ja Sámos sen itäpuolella, Pátmos kaakkoispuolella sekä Mýkonos kauempana lännessä. Ikaría on vuoristoinen ja sen läpi kulkee pituussuunnassa vuorijono, joka on jyrkempi saaren eteläpuolella ja loivempi pohjoispuolella. Korkeimmat vuoret ovat Athéras eli Prámnos (1 037 m) ja Mélissa (1 011 m).
Ikaríalla on radioaktiivisia kuumia lähteitä, joissa ihmiset ovat käyneet vuosisatojen ajan. Lähteissä käydään yhä rentoutumassa ja hakemassa parantumista.
Maantiede > Hallinto, kaupungit ja kylät

Ikaría kuuluu hallinnollisesti Ikarían kuntaan. Koko saari on ollut yhtä kuntaa vuoden 2011 aluehallintouudistuksesta lähtien. Uudistuksessa Ikaría sai myös oman alueyksikön, Ikarían alueyksikön, kun aiempi Sámoksen prefektuuri lakkautettiin ja jaettiin kahtia Sámoksen ja Ikarían alueyksiköiksi.
Saaren suurimmat asutukset ovat Ágios Kírykos (2 218 asukasta), Évdilos (501), Karavóstamo (499), Christós eli Ráches (359), Xylosýrtis (265) ja Ágios Polýkarpos (234). (Katso myös: Luettelo Ikarían kunnan kaupungeista ja kylistä.)
Historia > Antiikki

Antiikin aikana saari tunnettiin nimellä Ikaros (Ἴκαρος). Siitä käytettiin myös nimiä Dolikhe, Ikhthyoessa ja Makris. Kreikkalaisen mytologian kertomuksen mukaan Daidalos pakeni yhdessä poikansa Ikaroksen kanssa Kreetalta kuningas Minoksen rakennuttamasta labyrintistä Daidaloksen valmistettua kummallekin siivet sulista ja vahasta. Pakomatkalla Ikaros lensi liian lähellä aurinkoa, jonka vuoksi siipien vaha suli, jolloin Ikaros putosi mereen saaren lähellä ja hukkui. Sen jälkeen saarta kutsuttiin Ikarokseksi ja merta saaren ympärillä Ikaroksenmereksi.
Ikaroksen ensimmäisten asukkaiden kerrotaan tulleen Joonian Miletoksesta. Saarella oli kaksi polista eli kaupunkivaltiota, Oine ja Therma. Muita kaupunkeja olivat Drakanon, joka sijaitsi saaren itäpäässä, sekä Istoi, joka sijaitsi lännempänä saaren pohjoisrannikolla. Paikallisessa mytologiassa viinin ja hedelmällisyyden jumala Dionysoksen katsottiin syntyneen Drakanonissa. Ikaroslaiset olivatkin erään legendan mukaan ensimmäisiä, jotka valmistivat viiniä. Saaren viiniä pidettiin Kreikan parhaimpiin kuuluvana, ja myös Homeros mainitsee sen. Saarella sijaitsi myös Artemis Tauropoloksen temppeli.
Roomalaisella kaudella Strabonin aikana saari kuului Samoksen alaisuuteen. Siellä oli suhteellisen vähän asukkaita, ja sitä käytettiin samoslaisen karjan kasvatukseen.
Historia > Myöhempi historia

Osmanivallan aikana saari oli sekä merirosvojen hyökkäysten että osmanien orjienhankinnan kohteena. Tuolloin väestö muutti asumaan vuoristoon. Vuonna 1912 Ikaría julistautui itsenäiseksi. Sen itsenäisyys kesti vajaa puoli vuotta, minkä jälkeen se liittyi osaksi Kreikkaa vielä samana vuonna.
Kreikan hallitus karkotti vuonna 1946 15 000 kommunistia Ikaríalle, sillä saari sijaitsi kaukana Manner-Kreikasta. Saari oli vasemmistolaisten karkotuspaikkana myös sotilasjuntan aikana vuosina 1967–1973.
Ikarían viinintuotanto romahti 1960-luvun puolivälissä viinikirvojen tuhottua viiniköynnökset. Nykyisin saaren viinintuotanto on vähäistä.
Liikenne

Saaren pääsatamat ovat Ágios Kírykos ja Évdilos. Kantosiipialukset sekä lautat liikennöivät lähisaarille ja Pireukseen. Ikarían lentoasema, josta on lentoja Ateenaan, sijaitsee noin 12 kilometriä Ágios Kírykoksesta koilliseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ikaría Wikimedia Commonsissa
Pohjoisen Egean saaret
| --- | --- |
Pääsaaret:   Chíos  Foúrnoi Foúrnoin saaret  Ikaría  Lesbos  Límnos  Sámos  Samothráki  Thásos 
Muut suuremmat saaret:   Ágios Efstrátios  Ágios Minás  Antípsara  Oinoússes  Pasás  Psará  Thýmaina 
Pienet saaret:   Ágio Nikoláki  Ágioi Apóstoloi  Ágios Geórgios, Lesbos pohj.  Ágios Geórgios, Lesbos etelä  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos  Ágios Panteleímonas  Ágios Stéfanos, Chíos itä  Ágios Stéfanos, Chíos länsi  Alatonísi  Alogonísi  Anthropofás  Archontóniso  Asprónisos  Barmpaliás  Daskaleió  Delfíni  Diapóri  Diapórti  Gaïdourónisos  Garmpiás  Gramvoúsa  Kalógeroi  Karkálas  Kasonísi  Kastriá  Káto Nisí  Kavaloúros  Kisiriá  Koínyra  Kokkinonísi  Kómpi  Koukonísi  Koúnoupas  Kýdonas  Makronísi  Makróniso  Margaríti  Mastrogiórgi  Mediakó  Megalonísi  Mikró Nisí  Mikrós Ágios Minás  Mikrós Anthropofás  Nisáki  Pámfyllo  Panagiá, Lesbos  Panagía, Thásos  Pateróniso  Pelagónisos  Pélagos  Pláka  Póchis  Pontikonísi  Prasológos  Prasonisáki  Prasonísi 1 ja 2, Oinoússes  Prasonísi, Psará  Prasonísi, Sámos  Roúmpos  Samiopoúla  Sergítsi  Skordonísi  Strongyló  Strovíli  Telóni  Thymaináki  Tigáni  Tsoukalás  Vareloúdi  Vátos  Venétiko  Zouráfa 
Turkille kuuluvat saaret:   Imbros (Gökçeada)  Tenedos (Bozcaada) 
Ikarían kartta.
Drakanonin antiikin aikaisen tornin rauniot.
Ágios Kírykoksen kaupunkia.
Dawson Route

Dawson Route Port Arthurista Red River Colonyyn (suora punainen viiva kuvaa ”tulevaa todennäköistä rautatielinjaa”).
Dawson Route (tunnetaan myös nimillä Dawson Road ja Dawson Trail) on 1870-luvulla käytössä ollut vankkuritie itäisen Kanadan ja Red River Colonyn (nykyinen Winnipeg) välillä. Reitti oli merkittävä läntisen Kanadan asuttamisessa. Sen pituus oli noin 852 kilometriä ja matka-aika noin 20–26 päivää.
Dawson Routen oli tarkoitus muodostaa helppo ja nopea reitti läntiseen Kanadaan matkalla oleville eurooppalaisille siirtolaisille. Reitti sai alkunsa Port Arthurin (Nykyinen Thunder Bay) kaupungista, ja se kulki muskeg-soiden, Kanadan kilven yli ja koskemattoman aarniometsän halki Fort Francesin kaupunkiin ja sieltä Lake of the Woods -järvelle, josta reitti jatkui järven vastarannan Northwest Anglesta edelleen nykyisen Ste. Annen ja Loretten kautta Red River Colonyn Fort Garryyn.
Reitistä on aikojen saatossa käytetty useita nimiä. Dawson Route -nimeä (”Dawsonin reitti”) on yleisesti käytetty koko reitistä järvien ylitykset mukaan lukien nykyisestä Thunder Bayn kaupungista nykyiseen Winnipegiin. Dawson Trail (”Dawsonin polku”) on usein käytetty nimitys vankkurireitistä järvien välillä ja yleisemmin osuudesta Lake Of The Woods -järveltä Winnipegiin. Nykyisin tieliikenteen käytössä olevia osuuksia kutsutaan Dawson Roadiksi (”Dawsonin tie”). Dawsonin nimeä kantavia teitä löytyy ainakin Thunder Baystä, Northwest Anglestä ja pisin osuus sijaitsee Manitobassa, jossa se saa alkunsa hieman itään Richerin asuinalueesta ja kulkee aina Winnipegiin asti. Noin 115 kilometriä pitkä Dawson Trail -museotie alkaa kauempaa idästä, Highway 308 -tieltä. Se seuraa pääosin Dawson Roadia ja päättyy Trans-Canada Highwayhyn vähän ennen Winnipegiä.
Rakentaminen

Kanadan hallitus pyrki edistämään läntisen Kanadan asuttamista ja perustamaan eurooppalaisille siirtolaisille nopean kulkureitin. Ennen tien valmistumista ainoat reitit olivat joko Yhdysvaltojen kautta Redjokea pitkin pohjoiseen tai koskemattoman erämaan halki. Simon James Dawson sai vuonna 1857 tehtäväkseen kartoittaa reitin Yläjärveltä Fort Garryyn. Dawson suoritti kartoittamisen geologi Henry Y. Hindin avustuksella ja luovutti raportin seuraavana vuonna. Rakennustyöt reitillä aloitettiin vuonna 1868. Työnjohtajana toimi John Snow, jonka alaisuudessa työskenteli enimmillään noin tuhat henkilöä. Tie perustettiin asettamalla puunrunkoja toinen toisensa viereen. Vankkureilla matkustaessa puunrunkojen raot tekivät matkustamisen erittäin epämukavaksi. Rakentamista perusteltiin työpaikkojen luomisella lähes nälänhätää kärsivään Red River Colonyyn. Suurin osa alueen asukkaista kuitenkin pelkäsi hallituksen käyttävän uutta tietä alueen valvontaan ja liittääkseen sen osaksi Kanadaa. Rakennustöihin osallistui myös Thomas Scott, jonka teloitus myöhemmin tapahtuneessa Redjoen kapinassa johti sotilasosaston lähettämiseen alueelle vielä keskeneräistä Dawson Routea pitkin.
Redjoen kapina

Louis Rielin johtaman Redjoen kapinan johdosta Kanadan hallitus päätti lähettää siirtokuntaan sotilasosaston rauhoittamaan tilannetta. Aseistetun sotilasosaston matkustaminen Yhdysvaltojen kautta ei kuitenkaan ollut mahdollista, joten ainoaksi nopeaksi vaihtoehdoksi jäi edelleen keskeneräinen Dawson Route. Eversti Garnet Wolseley johti sotilasosastoa, jossa oli 1 200 kanadalaista ja brittiläistä sotilasta. Retkikunta tunnetaan nimellä Wolseleyn retkikunta (Wolseley Expedition, myös Red River Expedition). Joukko-osasto aloitti matkansa Torontosta toukokuussa. Se saavutti Fort Francesin elokuun alussa ja saapui Fort Garryyn 24. elokuuta 1870. Rakentamisen aikana reittiä pidettiin sen suurten kustannusten ja reitin vaikeakulkuisuuden vuoksi epäonnistuneena hankkeena. Tämän vuoksi valtionhallinto suosi rautatien rakentamista.
Liikenne ja matka-aika

Reitin valmistuttua vuonna 1873 sen kautta kulki noin 1 600 matkustajaa vuodessa. Vilkkainta liikenne oli vuonna 1875, jolloin reitin kautta kulki noin 2 700 matkustajaa. Kanadan hallitus teki reitin matkustaja- ja rahtiliikenteestä sopimuksen yksityisen yrittäjän kanssa. Sopimuksen ehtoina olivat 10–12 päivän matkustusaika Port Arthurista Fort Garryyn ja rahdin kuljetusaika 15–20 päivää. Ehtoihin kuului lisäksi kämppien tai telttojen rakentaminen reitin varrelle majoitusta varten, lounaiden tarjoaminen 30 sentin hintaan sekä liikennöinti maanantaista lauantaihin, jolloin sunnuntai olisi jäänyt lepopäiväksi. Matka kesti silti todellisuudessa 20–26 päivää ja tarjottu majoitus oli ala-arvoista.
Rautatie korvaa Dawson Routen

Canadian Pacific Railwayn ratalinja itäisestä Kanadasta Fort Garryyn valmistui vuonna 1878. Dawson Routen liikenne väheni huomattavasti ja lopulta päättyi lähes kokonaan, kun Atlantin ja Tyynenmeren yhdistävä rautatie valmistui vuonna 1885 ja kun sivurata valmistui Sault Ste. Marien kaupunkiin. Nykyisin reitti on hajanainen kokoelma valtateitä, sivuteitä ja museoteitä. Osittain se on kasvanut lähes umpeen.
Giuseppe De Santis
Aiheesta muualla

Giuseppe De Santis Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Giuseppe De Santis Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Débo

| Débo |
| --- | --- |
 Débojärvi ja sen lounaispuolella sijaitseva Walado Débo kuivaan aikaan heinäkuussa 2014.
Valtiot:  Mali
Koordinaatit:  15°19′01″N, 4°07′01″W
Laskujoki:  Niger 
Mittaustietoja
Pinta-ala:  enimmillään 600 km²
 fiDébo 
Savitaloja Débojärvellä.
Débo on Nigerjoen muodostama matala järvi Malin keskiosassa Moptin alueen Youwaroun piirissä. Se sijaitsee Nigerin sisämaasuistossa 80 kilometriä Moptista pohjoiseen.
Débo on pinta-alaltaan laajin Nigerin sisämaasuiston tulvajärvistä. Tulva-aikaan marras-joulukuussa se yhtyy lähellä sijaitseviin Walado Débo ja Korientzé -järviin, joiden yhteispinta-ala on enimmillään 600 neliökilometriä. Débojärven omaksi pinta-alaksi on mainittu 250 ja 190 neliökilometriä. Järveen virtaavat Nigerjoen lisäksi sen sivuhaarat Diaka ja Mayo Dembé. Sen laskujoet ovat Nigerin päähaara Issa Ber ja sivuhaarat Bara Issa ja Koli Koli.
Järvi on tärkeä vesilintujen asuinympäristö. Se julistettiin Ramsar-alueeksi vuonna 1987. Débojärvellä elää myös virtahepoja ja harvinaisia manaatteja. Järven rannoilla asuvat bozot harjoittavat kalastusta ja kuivana aikana se toimii fulbejen karjalaumojen laidunmaana.
Dazaifu

| Dazaifu-shi (太宰府市) |
| --- | --- |
 Dazaifu Tenman-gūn pyhäkkö
 lippu:  Symboli
 Dazaifun sijainti Fukuokan prefektuurissa
 Koordinaatit: 33°30′46″N, 130°31′26″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kyūshū
Prefektuuri:  Fukuokan prefektuuri
Hallinto:  
 – Pormestari:  Yasuhiro Inoue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  29,58 km²
Väkiluku (2014):  71 430
 – Väestötiheys:  2 415 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Kamferipuu
 – Kukka:  Japaninaprikoosi
 
 http://www.city.dazaifu.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dazaifu (jap. 太宰府市, Dazaifu-shi) on kaupunki Fukuokan prefektuurissa Kyūshūn saarella Japanissa. Se sijaitsee noin 16 kilometriä Fukuokan kaupungin kaakkoispuolella ja kuuluu siten Fukuokan metropolialueeseen. Dafaifussa on 71 430 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 29,58 neliökilometriä.
Kaupungin keskiosan läpi virtaa Misakijoki.
Historia

Vaikka Dazaifu on kaupunkina uusi, sillä on pitkä ja merkittävä historia. Paikkakunta on saanut nimensä Dazaifu-nimisestä aluehallinnosta, joka perustettiin 600-luvun loppupuolella ja joka käsitti koko Kyūshūn saaren. Se oli siten Kyūshūn poliittinen keskus useiden vuosisatojen ajan, minkä vuoksi kaupungin alueella on jäljellä useita merkittäviä raunioalueita, temppeleitä ja pyhäkköjä. Myöhemmin Dazaifun kuvernöörit asuivat usein Kiotossa, ja siitä tuli paikka, jonne pääkaupungista lähetettiin ihmisiä maanpakoon. Yksi kuuluisimmista maanpakolaisista oli oppinut Sugawara no Michizane. Kamakura-kaudella Dazaifua ja sen linnaa hallitsi Shōni-klaani. Paikkakunnalla oli merkittävä rooli Kyūshūn puolustautuessa mongolien hyökkäyksiä vastaan, mutta sittemmin se taantui.
Japanin kunnallishallinnon perustamisen yhteydessä vuonna 1889 Dazaifusta tehtiin kylä, ja maaseutukaupungiksi se nousi vuonna 1892. Siihen liitettiin Mizukin kylä vuonna 1955. Kaupunkioikeudet Dazaifu sai vuonna 1982. Fukuokan kaupunkialueen laajetessa se on kehittynyt Fukuokan lähiönä.
Nähtävyydet

Kaupungin merkittävimpiin nähtävyyksiin kuuluu Dazaifu Tenman-gūn pyhäkkö, joka on tarkoitettu Dazaifuun karkotetun Sugawara no Michizanen kamille Tenjinille. Se on yhdessä Kioton Kitano Tenman-gūn kanssa toinen maan kaikkien Tenjinille omistettujen pyhäköiden pääpaikoista. Vanhoja buddhalaisia temppeleitä ovat muiden muassa Kaidan-in, 700-luvun puolivälissä valmistunut ja silloisen Kyūshūn tärkein temppeli Kanzeon-ji sekä kivipuutarhastaan tunnettu Kōmyōzen-ji.
Dazaifussa sijaitsee myös vuonna 2005 avattu Kyūshūn kansallismuseo, neljäs Japanin kansallismuseoista.
Liikenne

Dazaifua palvelevat JR Kyūshūn Kagoshima-päälinja sekä Nishitetsun Tenjin-Ōmuta-linja ja Dazaifu-linja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dazaifu Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi)
| n k Fukuokan prefektuuri |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Asakura  Buzen  Chikugo  Chikushino  Dazaifu  Fukuoka (pääkaupunki)  Fukutsu  Iizuka  Itoshima  Kama  Kasuga  Kita-Kyūshū  Koga  Kurume  Miyama  Miyawaka  Munakata  Nakagawa  Nakama  Nōgata  Ogōri  Ōkawa  Ōmuta  Ōnojō  Tagawa  Ukiha  Yame  Yanagawa  Yukuhashi  |  |
| Kunnat piirikunnittain | Asakuran piirikunta (Chikuzen · Tōhō) · Chikujōn piirikunta (Chikujō · Kōge · Yoshitomi) · Kahon piirikunta (Keisen) · Kasuyan piirikunta (Hisayama · Kasuya · Sasaguri · Shime · Shingū · Sue · Umi) · Kuraten piirikunta (Kotake · Kurate) · Miin piirikunta (Tachiarai) · Miyakon piirikunta (Kanda · Miyako) · Mizuman piirikunta (Ōki) · Ongan piirikunta (Ashiya · Mizumaki · Okagaki · Onga) · Tagawan piirikunta (Aka · Fukuchi · Itoda · Kawara · Kawasaki · Ōtō · Soeda) · Yamen piirikunta (Hirokawa) |  |
Ikuisesti nuori

| Ikuisesti nuori> Forever Young |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Steve Miner
Käsikirjoittaja:  J. J. Abrams
Tuottaja:   J. J. Abrams  Bruce Davey 
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Russell Boyd
Leikkaaja:  Jon Poll
Pääosat:   Mel Gibson  Jamie Lee Curtis  Elijah Wood 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  1992
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ikuisesti nuori (Forever Young) on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut draamaelokuva. Elokuvan ohjasi Steve Miner ja pääosissa ovat Mel Gibson, Jamie Lee Curtis ja Elijah Wood.
Juoni

Elokuva sijoittuu vuoteen 1939 ja kertoo miehestä nimeltä Daniel McCormick. Daniel on murheen murtama, sillä hänen tyttöystävänsä Helen on vaipunut koomaan, eikä Danielin elämällä ole enää tarkoitusta. Hänen ystävänsä, tiedemies Harry Finlay on kehittänyt syväjäädytyksen mahdollistavan laitteen, ja murheellinen Daniel suostuu mahdollisista seurauksista piittaamatta koekaniiniksi.
Vuonna 1992 nuori poika nimeltä Nat Cooper löytää varaston perältä oudon kapselin, jonka sisällä on jäätynyt mies. Nat katkaisee jäädytystilan vahingossa, ja Daniel herää vuosikymmeniä kestäneestä syväjäädytyksestään. Hän majoittuu Natin ja tämän yksinhuoltajaäidin Clairen luokse asumaan. Daniel rakastuu Claireen, ja hänen ja Natin välille syntyy isä-poikasuhde. Muuttunut maailma on ainutlaatuinen ja outo Danielille, joka ei ole aiemmin nähnyt edes televisiota. Daniel alkaa vanheta nopeasti, koska jäädytystila pitää ihmisen nuorena vain hetkellisesti. Daniel vanhenee 53 vuodella muutamassa päivässä ja muuttuu vanhukseksi. Lopulta hän löytää entisen tyttöystävänsä Helenin, joka on vuosikymmeniä aiemmin herännyt koomastaan. Heidän rakkautensa ei ole kuluneena aikana hiipunut, ja he päätyvät yhteen elämään viimeisiä vuosiaan yhdessä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Mel Gibson   | … |   Daniel McCormick   |
|   Jamie Lee Curtis   | … |   Claire Cooper   |
|   Elijah Wood   | … |   Nat Cooper   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa sympaattiseksi koko perheen hömpäksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Ikuisesti nuori Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Esa Illi

| Esa Illi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1962 (ikä 62) Mäntyharju
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja näyttelijä
Ohjaaja
Palkinnot
 Risto Jarva -palkinto (2000) Apinajuttu 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Esa Illi (s. 20. kesäkuuta 1962 Mäntyharju) on suomalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hänen teatterilevitykseen päässeitä ja DVD:lläkin julkaistuja elokuviaan ovat tunnin mittainen Apinajuttu (2000) ja pitkä elokuva Broidit (2003).