stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mary Rand

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Mary Rand |  Mary Rand |  Mary Rand |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | pituushyppy |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 5-ottelu |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 4×100 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | pituushyppy |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | 4x100 m |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Dortmund 1966 | pituushyppy |  |
Mary Denise Rand MBE (o.s. Bignal, s. 10. helmikuuta 1940 Wells, Somerset) on brittiläinen yleisurheilija ja olympiavoittaja.
Rand voitti vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa yhteensä kolme mitalia: kultaa pituushypyssä, hopeaa viisiottelussa ja pronssia 4 × 100 metrin viestijuoksussa. Pituushypyssä hän teki maailmanennätyksen 676 cm ja oli ensimmäinen yleisurheilussa olympiakultaa voittanut brittiläinen nainen. Viisiottelussa hänen tuloksensa oli 5 035 pistettä. Hän oli viisiottelussa kultamitalisti Irina Pressiä parempi korkeushypyssä, pituushypyssä ja 200 metrin juoksussa mutta hävisi tälle kuulantyönnössä yli kuusi metriä. Rooman 1960 kesäolympialaisissa Rand sijoittui 80 metrin aitajuoksussa neljänneksi ajalla 11,1 s ja oli mukana Britannian viestijoukkueessa, joka hylättiin.
Rand saavutti ulkoratojen EM-kilpailuissa 1962 pronssia pituushypyssä tuloksella 622 cm ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa ajalla 44,9 s. Vuoden 1958 EM-kilpailuissa hän sijoittui viisiottelussa seitsemänneksi 4 466 pisteellä. Vuoden 1966 EM-kilpailuissa hän oli viisiottelussa neljäs 4 711 pisteellä ja pituushypyssä yhdestoista tuloksella 616 cm. Lisäksi hän saavutti ensimmäisissä sisäratojen EM-kilpailuissa vuonna 1966 hopeaa pituushypyssä tuloksella 653 cm sekä kaksi mitalia Kansainyhteisön kisoissa.
Mary Randin toinen aviomies oli kymmenottelun olympiavoittaja Bill Toomey. He olivat naimisissa vuodesta 1969 vuoteen 1992.
Radioaktiiviset hajoamissarjat

Radioaktiiviset hajoamissarjat ovat radioaktiivisten isotooppien muodostamia sarjoja, joissa yhden nuklidin hajotessa syntyy toinen ydin, joka edelleen on radioaktiivinen, kunnes lopulta päädytään vakaaseen ytimeen.
Aine, joka syntyy radioaktiivisen aineen hajotessa, saattaa edelleen olla radioaktiivinen, samoin kuin sen hajoamistuote. Suurin osa luonnossa esiintyvistä radioaktiivisista aineista kuuluukin johonkin kolmesta hajoamisketjusta, joista käytetään tunnetuimpien jäsentensä mukaan nimityksiä toriumsarja, uraanisarja (tai radiumsarja) sekä aktiniumsarja.  Kukin näistä päättyy stabiiliin lyijyisotooppiin. Toriumsarjan kaikkien jäsenten massa­luvut ovat muotoa 4n, radiumsarjan 4n+2 ja aktiniumsarjan 4n+3. Kukin sarja alkaa hyvin pitkäikäisestä isotoopista, joita on säilynyt Maan syntymisestä sakka. Neljäs hajoamissarja, neptuniumsarja, jossa massaluvut ovat muotoa 4n+1, alkaa neptuniumisotoopista Np-237. Koska se kuitenkin on suhteellisen lyhytikäinen, ei sen jäseniä enää esiinny luonnossa, lukuun ottamatta niistä viimeistä, vismuttia Bi-209, jota aikaisemmin pidettiin stabiilina. Nyttemmin on kuitenkin todettu, että sekin on hyvin heikosti radioaktiivinen puoliintumis­ajan ollessa 1,9×1019 vuotta, ja se hajoaa edelleen talliumiksi Tl-205.
Luonnossa esiintyy myös useita näihin ketjuihin kuulumattomia, kevyempien alkuaineiden radioaktiivisia isotooppeja. Niistä jotkin syntyvät kosmisen säteilyn vaikutuksesta, kuten hiili-14 eli ns. radiohiili, toiset taas kuten kaliumisotooppi kalium-40 ovat niin pitkäikäisiä, että siitä määrästä, mikä niitä oli Maan muodostuessa, on vielä merkittävä osa jäljellä.
Joskus samakin ydin saattaa hajota joko alfa- tai beeta­hajoamisella, jolloin syntyy sekaisin kahta eri hajoamistuotetta. Alla olevista taulukoista on kuitenkin jätetty pois sellaiset hajoamisketjujen sivuhaarat, joiksi pienempi osa kuin 0,0001 % edellisestä aineesta hajoaa. Luovutettuun energiaan on laskettu kaikkien emittoituneiden hiukkasten sekä jäljelle jäävän ytimen liike-energia (elektronien, alfa­hiukkasten, gamma­kvanttien, neutriinojen, Augerin elektronien ja röntgensäteilyn).
Nuklidien nimet

Nykyisin kaikista nuklideista käytetään alkuaineen nimeä, johon lisätään nuklidin massaluku. Nuklidit, joiden atomiytimessä on yhtä monta protonia, ovat saman alkuaineen isotooppeja.  Esimerkiksi radium-226 (Ra-226) on nuklidi, jonka ytimessä muiden radiumisotooppien tavoin on 88 protonia ja 138 neutronia, yhteensä 226 nukleonia, joten sen massaluku on 226.
Hajoamissarjojen tutkimuksen alkuvaiheessa 1900-luvun alussa ei isotoopin käsitettä kuitenkaan vielä tunnettu. Tällöin samankin aineen isotoopeille annettiin eri nimiä ja sen mukaiset symbolit, useimmiten sen mukaan, minkä aineen hajoamistuotteina ne syntyivät ja mihin hajoamissarjaan ne näin ollen kuuluvat. Seuraavissa taulukoissa mainitaan myös nämä vanhat nimet.
Toriumsarja (4n-sarja)

Toriumsarjaan kuuluvat seuraavat nuklidit. Taulukossa kirjain 'a' tarkoittaa juliaanista vuotta (365,25 vuorokautta).
| nuklidi | vanha nimi | vanha symboli | hajoamistapa | puoliintumisaika | luovutettu energia, MeV | hajoamistuote |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 232Th | Torium | Th | α | 1,405·1010 a | 4,081 | 228Ra |
| 228Ra | mesotorium-1 | MsTh1 | β- | 5,75 a | 0,046 | 228Ac |
| 228Ac | mesotorium-2 | MsTh2 | β- | 6,15 h | 2,124 | 228Th |
| 228Th | radiotorium | RdTh | α | 1,9116 a | 5,520 | 224Ra |
| 224Ra | torium X | ThX | α | 3,6319 d | 5,789 | 220Rn |
| 220Rn | thoron, toriumemanaatio | Tn | α | 55,6 s | 6,404 | 216Po |
| 216Po | torium A | ThA | α | 0,145 s | 6,906 | 212Pb |
| 212Pb | torium B | ThB | β- | 10,64 h | 0,570 | 212Bi |
| 212Bi | torium C | ThC | β- 64,06 %   α 35,94 % | 60,55 min | 2,252   6,208 | 212Po   208Tl |
| 212Po | torium C′ | ThC′ | α | 299 ns | 8,955 | 208Pb |
| 208Tl | torium C″ | ThC″ | β- | 3,053 min | 4,999 | 208Pb |
| 208Pb | torium D, toriumlyijy | ThD | — | stabiili | — | — |
Radiumsarja (4n+2 -sarja)

Uraani- eli radiumsarjaan kuuluvat seuraavat nuklidit:
| nuklidi | vanha nimi | vanha symboli | hajoamistapa | puoliintumisaika | luovutettu energia, MeV | hajoamistuote |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 238U | uraani | U | α | 4,468·109 a | 4,270 | 234Th |
| 234Th | uraani X1 | UX1 | β- | 24,10 d | 0,273 | 234Pa |
| 234mPa | uraani X2, brevium | UX2 | β- (noin 0,16 % muuttuu vakaampaan muotoon 234Pa, jonka puoliintumisaika on 6,70 h) | 1,17 min | 2,197 | 234U |
| 234U | Uraani II | UII | α | 245500 a | 4,859 | 230Th |
| 230Th | ionium | Io | α | 75380 a | 4,770 | 226Ra |
| 226Ra | radium | Ra | α | 1602 a | 4,871 | 222Rn |
| 222Rn | radon, radiumemanaatio | Rn, Em | α | 3,8235 d | 5,590 | 218Po |
| 218Po | radium A | RaA | α 99,98 %   β- 0,02 % | 3,10 min | 6,115   0,265 | 214Pb   218At |
| 218At |  |  | α 99,90 %   β- 0,10 % | 1,6 s | 6,874   2,883 | 214Bi   218Rn |
| 218Rn |  |  | α | 35 ms | 7,263 | 214Po |
| 214Pb | radium B | RaB | β- | 26,8 min | 1,024 | 214Bi |
| 214Bi | radium C | RaC | β- 99,98 %   α 0,02 % | 19,9 min | 3,272   5,617 | 214Po   210Tl |
| 214Po | radium C′ | RaC′ | α | 0,1643 ms | 7,883 | 210Pb |
| 210Tl | radium C″ | RaC″ | β- | 1,30 min | 5,484 | 210Pb |
| 210Pb | radium D | RaD | β- | 22,3 a | 0,064 | 210Bi |
| 210Bi | radium E | RaE | β- 99,99987 %   α 0,00013 % | 5,013 d | 1,426   5,982 | 210Po   206Tl |
| 210Po | radium F, polonium | RaF | α | 138,376 d | 5,407 | 206Pb |
| 206Tl |  |  | β- | 4,199 min | 1,533 | 206Pb |
| 206Pb | radium G, uraanilyijy | RaG | - | stabiili | - | - |
Aktiniumsarja (4n+3 -sarja)

Aktiniumsarjaan kuuluvat seuraavat nuklidit:
| nuklidi | vanha nimi | vanha symboli | hajoamistapa | puoliintumisaika | luovutettu energia, MeV | hajoamistuote |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 239Pu |  |  | α | 2,41·104 a | 5,244 | 235U |
| 235U | aktinouraani | AcU | α | 7,04·108 a | 4,678 | 231Th |
| 231Th | uraani Y | UY | β- | 25,52 h | 0,391 | 231Pa |
| 231Pa | protaktinium | Pa | α | 32760 a | 5,150 | 227Ac |
| 227Ac | aktinium | Ac | β- 98,62 %   α 1,38 % | 21,772 a | 0,045   5,042 | 227Th   223Fr |
| 227Th | radioaktinium | RdAc | α | 18,68 d | 6,147 | 223Ra |
| 223Fr | aktinium K | AcK | β- | 21,8 min | 1,149 | 223Ra |
| 223Ra | aktinium X | AcX | α | 11,43 d | 5,979 | 219Rn |
| 219Rn | aktinon, aktiniumemanaatio | An, AcEm | α | 3,96 s | 6,946 | 215Po |
| 215Po | aktinium A | AcA | α 99,99977 %   β- 0,00023 % | 1,781 ms | 7,527   0,715 | 211Pb   215At |
| 215At |  |  | α | 0,1 ms | 8,178 | 211Bi |
| 211Pb | aktinium B | AcB | β- | 36,1 min | 1,367 | 211Bi |
| 211Bi | aktinium C | AcC | α 99,724 %   β- 0,276 % | 2,14 min | 6,751   0,575 | 207Tl   211Po |
| 211Po | aktinium C′ | AcC′ | α | 516 ms | 7,595 | 207Pb |
| 207Tl | aktinium C″ | AcC″ | β- | 4,77 min | 1,418 | 207Pb |
| 207Pb | aktinium D, aktiniumlyijy | AcD | – | stabiili | — | — |
Neptuniumsarja (4n+1 -sarja)

Neptuniumsarjan nuklideista vain Bi-209 ja Tl-205 esiintyvät luonnossa.
| nuklidi | hajoamistapa | puoliintumisaika | luovutettu energia, MeV | hajoamistuote |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| 241Pu | β- | 14,4 a | 0,021 | 241Am |
| 241Am | α | 432,2 a | 5,638 | 237Np |
| 237Np | α | 2,14·106 a | 4,959 | 233Pa |
| 233Pa | β- | 27,0 d | 0,571 | 233U |
| 233U | α | 1,592·105 a | 4,909 | 229Th  |
| 229Th | α | 7,54·104 a | 5,168 | 225Ra |
| 225Ra | β- | 14,9 d | 0,36 | 225Ac |
| 225Ac | α | 10,0 d | 5,935 | 221Fr |
| 221Fr | α | 4,8 min | 6,3 | 217At |
| 217At | α | 32 ms | 7,0 | 213Bi |
| 213Bi | α | 46,5 min | 5,87 | 209Tl |
| 209Tl | β- | 2,2 min | 3,99 | 209Pb |
| 209Pb | β- | 3,25 h | 0,644 | 209Bi |
| 209Bi | α | 1,9·1019 a | 3,14 | 205Tl |
| 205Tl | — | stabiili | — | — |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Radioaktiiviset hajoamissarjat Wikimedia Commonsissa
Rakastunut nainen

| Rakastunut nainen Arja Koriseva |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1995
 Julkaistu: 1995
 Tuottaja(t): Juha Tikka
 Tyylilaji: Iskelmä
 Kesto: 46.54
 Levy-yhtiö: Sony Music Entertainment (Finland) Oy
Listasijoitukset
  Suomi: 19. (marraskuu 1995)
Arja Korisevan muut julkaisut
| Naisen tie 1994 | Rakastunut nainen 1995 | Tango Illusion 1996 |
Rakastunut nainen on Arja Korisevan kuudes albumi, joka julkaistiin 1995. Levy ylitti myynnillään kultalevyn myyntirajan 1995. Kaikkiaan levyä myytiin 28 190 kappaletta. Albumi on julkaistu CD-levynä ja C-kasettina. Levyn on julkaissut Sony Music Entertainment (Finland) Oy. Albumilta julkaistiin neljä CD-singleä. Albumi sisältää kaksi eri versiota Disneyn Pocahontas -elokuvan laulusta Tuulen värit.
Kappaleet

Kun rakastat (- Glöm Inte Bort -) – 3.40
Rakastanut nainen (- Woman In Love -) – 3.57
Tuulen värit (- Colors of the Wind -) – 3.33
Kaipuun kultaa – 3.28
Tähtien katse (- Stjärnorna -) – 3.27
Jokin sisälläni – 3.57
Kattojen primadonna (- Inget Stoppar Oss Nu -) – 4.05
Aina rakkaus tiensä etsii (- Pillas Ballad -) – 3.30
Pienet siivet – 2.33
Sua tahdon aina rakastaa (- Hold Me Thrill Me Kiss Me -) – 3.28
Mä tunnen niin – 3.35
Anna kätesi – 2.53
Tuulen värit (- Colors of the Wind -) – 4.08
Singlet

Rakastunut nainen (1995)
Kattojen Primadonna / Anna Kätesi (1995)
Tuulen värit / Jokin sisälläni (1996)
Tähtien katse (1996)
Aiheesta muualla

"Rakastunut nainen" Suomen äänitearkiston tietokannassa[vanhentunut linkki]
| n k Arja Koriseva |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Tangokuningatar Arja Koriseva & Tangokuningas Risto Nevala  Arja Koriseva  Me kaksi vain  Saa joulu aikaan sen  Kun ilta saapuu kaupunkiin  Naisen tie  Rakastunut nainen  Tango Illusion  Mieli maailmoja juoksee  Yö on hellä  Pieni kultainen avain  Kuuntelitko sydäntäs  Joulu joka päivä  Nauran ja rakastan  Kun aika on  Minä taistelen  Rakkaudesta jouluun  Kirkossa  Joulukirkossa  Majakanvartijat 
Kokoelmat:  Tähdet & tähdet  Parhaat  Suomen parhaat  Hymyhuulet, 20 suosikkia  Enkelin silmin 1990–1995  Valitut palat  Kuningaskobra, 20 suosikkia  Kymmenen ensimmäistä vuotta  Tähtisarja – 30 suosikkia  40 unohtumatonta laulua  Collections  Legendat
Rakastutaan

| Rakastutaan> Falling in Love |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ulu Grosbard
Käsikirjoittaja:  Michael Cristofer
Tuottaja:  Marvin Worth
Säveltäjä:  Dave Grusin
Kuvaaja:  Peter Suschitzky
Leikkaaja:  Michael Kahn
Pääosat:  Robert De Niro Meryl Streep
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  21. marraskuuta 1984
Kesto:  116 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  12 000 000 dollaria
Tuotto:  11 129 057 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rakastutaan (Falling in Love) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut Ulu Grosbardin ohjaama romanttinen draamaelokuva. Elokuvassa kaksi toisilleen tuntematonta tapaavat sattumalta ja ystävystyvät ja lopulta rakastuvat. Elokuvan pääosissa ovat Robert De Niro ja Meryl Streep.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert De Niro  | … |  Frank Raftis   |
|  Meryl Streep  | … |  Molly Gilmore   |
|  Harvey Keitel  | … |  Ed Lasky   |
|  Jane Kaczmarek  | … |  Ann Raftis   |
|  George Martin  | … |  John Trainer   |
|  David Clennon  | … |  Brian Gilmore   |
|  Dianne Wiest  | … |  Isabelle   |
|  Victor Argo  | … |  Victor Rawlins   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa hennoksi ja liian tavanomaiseksi romanssiksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Rakastutaan Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Rakastutaan Elonet.
Ramberg–Bäcklund-reaktio

Yleinen esimerkki Ramberg–Bäcklund-reaktiosta
Ramberg–Bäcklund-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa halogeenisulfonista muodostuu voimakkaan emäksen vaikutuksesta alkeeni. Reaktion raportoivat ensimmäisen kerran Ludwig Ramberg ja Birger Bäcklund vuonna 1940.
Reagenssit ja mekanismi

Ramberg–Bäcklund-reaktio tapahtuu sulfoneille, joiden rakenteessa on sulfoniryhmään viereisessä hiilessä eli α-asemassa sitoutuneena halogeeniatomi. Reaktiivisin halogeeni on jodi ja myös bromi- ja kloorisulfonit reagoivat. Emäksenä käytetään voimakkaista emäksiä kuten hydroksideja tai alkoksideja. Ramberg–Bäcklund-reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa emäs ottaa vastaan protonin hiiliatomilta, jolloin muodostuu karbanioni. Nukleofiilinen karbanioni reagoi molekyylinsisäisellä nukleofiilisella substituutiolla. Tässä reaktiossa muodostuu rengasrakenteinen episulfoni. Tämä episulfoni ei kuitenkaan ole pysyvä vaan hajoaa ekstruusioreaktiolla rikkidioksidiksi ja alkeeniksi. Reaktiomekanismin paikaansapitävyyden todisteena on muun muassa se, että eräissä tapauksissa välivaiheena muodostuva episulfoni on pystytty eristämään. Ramberg–Bäcklund-reaktioissa muodostuu useimmiten alkeenien E- ja Z-isomeerien seos. Käytettäessä emästen vesiliuoksia vallitseva tuote on usein Z-isomeeri ja aproottisissa orgaanisissa liuottimissa E-isomeeri.
Rameškin piiri

Rameškin piiri Tverin alueen kartalla.
Rameškin piiri (ven. Ра́мешковский райо́н, Rameškovski raion) on paikallinen itsehallintoalue Tverin alueen koillisosassa Venäjällä. Se on osa Tverin Karjalaa. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 2 500 neliökilometriä. Asukkaita on 15 900 henkeä (vuonna 2009).
Piirin hallinnollinen keskus on Rameškin taajama. Lisäksi siihen kuuluu 10 maalaiskuntaa:
Aljošino (ven. Алёшино, karjalaksi Ol’oššova)
Ilgoštši (ven. Ильгощи, kar. Vil’goušši)
Kiveritši (ven. Киверичи)
Kušalino (ven. Кушалино)
Nekrasovo (ven. Некрасово)
Nikolskoje (ven. Никольское, kar. Mikol’skoi)
Vednoje (ven. Ведное)
Vysokovo (ven. Высоково)
Zaklinje (ven. Заклинье, kar. Zuaklenja)
Zastolbje (ven. Застолбье, kar. Zuastolbi)
Vuosina 1937–1939 Rameškin piiri kuului Kalininin alueen Karjalaiseen piirikuntaan. Vuonna 1989 piirin asukkaista 16 % oli tverinkarjalaisia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rameškin piiri Tverin alue -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Rameškin piirin sivusto (venäjäksi)
Andreapol • Bežetsk • Belyi • Bologoje • Firovo • Kalinin • Kaljazin • Kašin • Kesova Gora • Kimry • Kimry • Konakovo • Krasnyi Holm • Kuvšinovo • Lesnoje • Lihoslavl • Maksatiha • Molokovo • Nelidovo • Olenino • Seližarovo • Ostaškov • Peno • Rameški • Ržev • Ržev • Sandovo • Sonkovo • Spirovo • Staritsa • Toropets • Udomlja • Toržok • Toržok • Tver • Vesjegonsk • Vyšni Volotšok • Vyšni Volotšok  • Zapadnaja Dvina • Žarkovski • Zubtsov
Modok-sota

Modok-sota oli konflikti Yhdysvaltain armeijan ja modok-intiaanien välillä 1870-luvun alussa. Konfliktit valkoisten tulokkaiden ja intiaanien välillä olivat alkaneet Kalifornian kultaryntäyksen aikana 1850-luvun alussa. Modok-konfliktin taistelut käytiin Pohjois-Kaliforniassa ja Oregonissa. Eadweard Muybridge valokuvasi sodan alkuvaiheet. Sota oli viimeinen Kaliforniassa tai Oregonissa käydyistä intiaanisodista, joissa Yhdysvaltain liittovaltio valtasi intiaanien alueita läntisessä Yhdysvalloissa eurooppalaisten siirtolaisten käyttöön.
Sodan syyt

Konfliktit modokien kanssa alkoivat siirtolaisten saavuttua Kaliforniaan 1850-luvulla. Tätä ennen modokien kontaktit valkoisiin olivat olleet vähäisiä. Ensimmäinen yhteenotto modokien ja siirtolaisten välillä sattui 1852, kun intiaanit tappoivat 65 uudisraivaajaa. Tämän jälkeen kalifornialaiset vapaajoukot tappoivat puolestaan 41 intiaania. Näihin aikoihin modokien päälliköksi tuli Kintpuash, jolle valkoiset siirtolaiset antoivat myöhemmin nimen Kapteeni Jack, jolla nimellä hänet tunnettiin myöhemmin. Kintpuashin isä oli kuollut taistelussa siirtolaisia vastaan ja hänen asenteensa siirtolaisiin nähden oli ollut vihamielinen. Kintpuash taas kannatti rauhaa ja oli läheisissä tekemisissä muutamien alueen uudisasukkaiden kanssa.
Välit siirtolaisiin rauhoittuivat, mutta siirtolaisia vaivasi modokien tapa ryöstellä heidän karjaansa ja hevosiaan. Uudisasukkaat vetosivat viranomaisiin jotta modokit siirrettäisiin jonnekin muualle. Viranomaiset ehdottivatkin modokeille siirtymistä vastaperustettuun Klamath-reservaattiin. Jokaiselle modokille luvattiin oma maapala sekä ruoka- ja tarvike apua. Modokit hyväksyivät ehdotuksen ja lähtivät klamathien reservaattiin Oregonin eteläosaan. Klamathit, jotka olivat alueen alkuperäisasukkaita, eivät kuitenkaan pitäneet modokien tulosta vaan pitivät näitä tungettelijoina. Tämä yhdistettynä luvatun ruokahuollon tehottomuuteen teki elämän reservaatissa hankalaksi. Modokit lähtivät lopulta takaisin vanhoille kotiseuduilleen Lost Riverin tuntumaan. Paikalliset siirtolaiset valittivat jälleen viranomaisille. Modokit saivatkin kehotuksen siirtyä takaisin Oregoniin vuonna 1872, mutta modokit eivät suostuneet tähän vaan ehdottivat alueen antamista jostain Lost Riverin alueelta. Alueen uudisasukkaat kuitenkin vastustivat tätä ja modokit saivat kielteisen päätöksen pyyntöönsä. Nyt modokien siirtämistehtävä annettiin armeijalle, jonka piti varmistaa modokien paluu Oregoniin. Fort Klamathin komentaja James Jackson johti 1. ratsuväen 38 miehen osastoa, joka saapui modokien luo Lost Riverin rannalle 28. maaliskuuta 1872.
Lost Riverin taistelu

Jackson piiritti modokit ja pyysi tavata Kapteeni Jackin. Jackson kertoi hänelle päätöksestä siirtää modokit takaisin ja aluksi Kapteeni Jack oli myöntyväinen. Ongelmia aiheutti kuitenkin Jacksonin vaatimus modokien aseiden luovutuksesta, sillä tähän monet intiaanit eivät olleet halukkaita. Jack tiesi tämän ja yritti näyttää itse esimerkkiä luovuttamalla oman aseensa. Eräs intiaani nimeltä Arpinaama Charley synnytti kuitenkin ongelmia, hän antoi kiväärinsä pois muttei suostunut luopumaan pistoolistaan. Lopulta hänen ja luutnantti Frazier Boutellen välille tuli sanaharkkaa ja Boutelle uhkasi Charlieta pistoolillaan. Arpinaama Charley vetäisi oman aseensa ja ampui Boutellea, joka puolestaan laukaisi samalla oman aseensa. Kumpikaan ei osunut, mutta Charleyn nostaessa pudottamansa kiväärin Jackson määräsi avaamaan tulen. Modokit vastasivat tuleen, ja hetken tulituksen jälkeen sotilaat perääntyivät. Yksi yhdysvaltalainen kuoli ja seitsemän haavoittui. Kaksi modocia sai surmansa ja kolme haavoittui..
Linnoitus

Välikohtauksen jälkeen modokit pakenivat kohti jokea seuraten kohti Kalifornian laavakenttiä Tulejärven etelärannalla jossa luonto oli muodostanut erinomaisia puolustusasemia halkeamiin ja luoliin. Täällä Kapteeni Jack uskoi pystyvänsä puolustautumaan miten suurta armeijaa vastaan hyvänsä. Paikka tunnetaan nykyisin Kapteeni Jackin turvapaikkana. Matkalla tälle paikalle modokit kuulivat laukauksia joen toiselta rannalta, jossa oli ollut leiriytyneenä joukko Pyydys-Jimin johtamia modokeja. Parin päivän päästä Kapteeni Jackin saavuttua turvapaikkaansa, Pyydys-Jimin joukko ilmestyi sinne ja kertoi joutuneensa siirtolaisten hyökkäyksen kohteeksi. Kostaakseen tämän he sanoivat tappaneensa 12 siirtolaista paikallisilta tiloilta. Toivo siitä että sotilaat jättäisivät modokit rauhaan oli nyt mennyt ja sotilaat saapuivatkin Frank Wheatonin johtamina 13. tammikuuta. Ensimmäinen modokien havaitsema ryhmä oli tiedustelupartio joka pakeni modokien ammuttua heitä kohti muutaman kerran. 16. tammikuuta saapui varsinainen pääjoukko johon kuului 225 ammattisotilasta sekä 104 vapaaehtoista Kaliforniasta ja Oregonista. Sotilaat leiriytyivät lähelle modokien tukikohtaa toivoen modokien näkevän heidän ylivoimansa ja antautuvan. Jack kutsui koolle modokien 51 miespuolista jäsentä jotka päättivät äänestää antautumisesta, mutta vain 14 modokia kannatti tätä ja 37 vastusti.
Taistelu linnoituksesta

Aamulla 17. tammikuuta armeija hyökkäsi intiaanien tukikohtaan sumun turvin John Greenin johtamana. Yhdysvaltalaiset ampuivat ensin kolme tykinlaukausta hyökkäyksen merkiksi ja odottivat sen jälkeen, jotta modokit saisivat siirrettyä naiset ja lapset turvaan. 21. jalkaväkipataljoona ja kalifornialaiset vapaaehtoiset etenivät Tulejärven vasemmalta puolelta ja oregonilaiset vapaaehtoiset hyökkäsivät oikealta. Hyökkäys eteni 50 metrin päähän linnoituksesta, missä se pysähtyi modokien keskitettyyn tulitukseen. Yhdysvaltalaisten rintama levisi kahden kilometrin pituudelle, ja viestiyhteydet katkesivat tiheän sumun takia. Sotilaat saivat käskyn pysyä asemissaan pimeän tuloon saakka. John Green, joka oli haavoittunut jalkaan taistelussa, päätti että linnoituksen valtaus pahoin kärsineillä joukoilla olisi mahdotonta. Niinpä hän päätti antaa joukoilleen perääntymiskäskyn.
Yhdysvaltain armeija menetti 37 sotilasta, joista 12 kuolleina ja 25 haavoittuneina. Intiaaneja oli yhteensä 150 henkeä mukaan luettuina naiset ja lapset, heistä 53 oli taistelijoita. Modokit eivät kärsineet tappioita tässä taistelussa. Monet amerikkalaiset eloonjääneet kertoivat, etteivät olleet missään vaiheessa edes nähneet heitä tulittavia intiaaneja sumun takia. Modokit olivat lisäksi naamioituneet erinomaisesti ja käyttivät muun muassa kasveista tehtyjä päähineitä sulautuakseen ympäristöön. Modokit saivat käsiinsä kuolleiden amerikkalaisten kiväärejä ja ammuksia. Amerikkalaiset tulivat seuraavan päivän aamuna hakemaan kuolleitaan valkoisen lipun kanssa eivätkä modokit tulittaneet heitä. Taistelun seurauksena amerikkalaisten komentaja Frank Wheaton joutui eroamaan ja amerikkalaiset päättivät yrittää neuvotella rauhasta.
Toinen taistelu linnoituksella

Tämän välikohtauksen jälkeen Yhdysvaltojen armeija ryhtyi hyökkäämään linnoitusta vastaan 11. huhtikuuta Jefferson Davisin komentamina. Taistelu alkoi mörssärien tulivalmistelulla ja kesti päivän ajan, eikä armeija pystynyt etenemään mainittavasti. Yöllä amerikkalaisten onnistui kuitenkin estää intiaanien vedensaanti Tulejärvestä. Aamulla, kun intiaanit huomasivat tämän, he lähtivät perääntymään ja amerikkalaisten hyökkäys osui tyhjään. Modokit olivat paenneet lukuisia halkeamia ja luolia pitkin amerikkalaisten huomaamatta.  Taistelun aikana oli kuollut upseeri ja kuusi sotilasta. Modokit menettivät vain kaksi poikaa, jotka olivat kuolleet räjähdyksessä yrittäessään avata amerikkalaisten tykinkuulaa kirveellä.