stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sielusta ja ylösnousemuksesta
Sisältö

Gregorioksen teos on muodoltaan dialogi eli keskustelu hänen itsensä ja Makrinan välillä. Gregorioksen voi nähdä esittävän keskustelussa eräänlaista ”paholaisen asianajajaa”, siinä missä Makrina esittää kristillisen käsityksen sielun kuolemattomuudesta ja ylösnousemuksen toivosta. Gregorios tunnustaa keskustelun alussa, että häneltä puuttuu hänen toivomansa asioiden perinpohjaisesta tutkiskelusta seuraava vankkumaton luottamus siihen, että asiat todella ovat niin kuin opetetaan. Makrinan sanomina esitetyt ajatukset lienevät kuitenkin (myös) Gregorioksen omia.
Gregorios katsoo, että pyhät kirjoitukset ovat kristillisen teologian lähde, mutta Pyhän Hengen valaisema ihmisjärki kykenee täydentämään ajattelua ja niin vahvistamaan uskoa. Näin järki toimii teologian apulaisena. Keskeisen sijan teoksessa saa teologinen antropologia, erityisesti sielun suhde ruumiiseen ja jumalalliseen luontoon.
Keskustelu alkaa sielun kuolemattomuuden ja Jumalan olemassaolon tarkastelulla. Tämän jälkeen Gregorios ja Makrina keskustelevat sielun olemassaolosta, määritelmästä ja toiminnasta. Siitä siirrytään käsittelemään sielun olemusta ja sen suhdetta Jumalaan, sekä sielun ja ruumiin välistä suhdetta, kuten niiden ykseyttä. Tällöin kysytään muun muassa, voisiko ihminen olla pelkkä mekaaninen laite, jolla ei olisi sielua lainkaan.
Seuraavaksi keskustelu etenee sielun järjettömiin liikkeisiin ja tunteisiin sekä näiden alkuperään. Tämän jälkeen käsitellään tuonelaa (Haades), esimerkkinä Uudessa testamentissa mainitut rikas mies ja Lasarus, sekä sielun puhdistumista kuoleman jälkeen ja järjettömiä liikkeitä sitten, kun sielu on puhdistettu. Gregorioksen mukaan ihmisen autuus kykenee enenemään rajattomasti. Makrina ja Gregorios käsittelevät myös sielunvaellusoppeja. Todetaan myös, ettei luomakunnan alkuperä ole paha eikä sattumanvarainen.
Sielua käsittelevän osuuden loppupuolella puhutaan vielä Jumalan ja aineen suhteesta sekä käsitellään sielun syntymää ja aineellisen maailman alkuperää.
Keskustelun lopussa käsitellään teoksen toista pääaihetta eli ylösnousemusta. Sen käsittely alkaa sen tutkimisella, mitä aiheesta sanotaan Raamatussa. Tämän jälkeen käsitellään ylösnousemusta vastaan esitettyjä epäilyksiä. Lopuksi todetaan, että ylösnousemus on itse asiassa paluu alkutilaan.
Kirjallisuutta > Suomennos

Gregorios Nyssalainen: Sielusta ja ylösnousemuksesta: Keskustelu Makrinan kanssa.  (Suomennos, johdanto ja selitykset: Marke Ahonen. Sapientia)  Helsinki:  Kirjapaja, 2006.  ISBN 951-607-351-4
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Krabinger, J. G.: S. Gregorii episcopi Nysseni de anima et resurrectione cum sorore sua Macrina dialogus.  Leipzig.  Teoksen verkkoversio. (latinaksi)
Migne, J.-P.: Patrologia Graeca.  (46.12–160)  Paris:  Migne, 1863.  Teoksen verkkoversio. (latinaksi)
St. Gregory of Nyssa: The Soul and the Resurrection.  (Translated by Catharine P. Roth)  Crestwood, New York:  St. Vladimir’s Seminary Press, 1993.  ISBN 978-0-88141120-1  (englanniksi)
Aiheesta muualla > Teos

Γρηγόριος Νύσσης: Περί ψυχής και ἀναστάσεως. Verkkoversio (muinaiskreikaksi)
St. Gregory of Nyssa: On the Soul and the Resurrection Verkkoversio (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Sielusta ja ylösnousemuksesta (kirja). Ortodoksi.net.
Elkhoury, Armando: The Fire of Purgation in Gregory of Nyssa’s De anima et resurrectione (Arkistoitu – Internet Archive). An Educational and Thought Provoking Corner Concerning the Syriac Churches and Arabic Speaking Christians. (englanniksi)
Siamin vallankumous 1932

Siamin vallankumous 1932 korvasi Siamissa eli nykyisessä Thaimaassa vallalla olleen absoluuttisen monarkian perustuslaillisella monarkialla. Absoluuttisen monarkian kannatusta olivat syöneet etenkin maan taloudelliset ongelmat maailmanlaajuisen laman takia. Khana ratsadon eli Kansanpuolue käynnisti vallankaappauksen 24. kesäkuuta 1932, mutta sitä seurasi poliittinen kaaos vastavallankaappauksineen, joka päättyi kuitenkin lopulta perustuslaillista monarkiaa kannattaneiden voittoon.
Tausta

Siamin absoluuttista monarkiaa oli arvosteltu maan lehdistössä jo jonkin aikaa, ennen kuin kritiikin määrä sai huippunsa vuonna 1929 alkaneen maailmanlaajuisen laman iskiessä Siamiin. Absoluuttista monarkiaa oli arvosteltu aiemminkin, mutta nyt lehdistöön alkoi ilmestyä myös ehdotuksia järjestelmän korvaavista malleista. Maan hallinto ei pystynyt tasapainottamaan budjettiaan erottamalla valtion työntekijöitä, koulutuksen rahoituksen leikkauksilla ja verojen korotuksilla. Taloudellisia uudistuksia ei kyetty toteuttamaan tehokkaasti ja esimerkiksi vuonna 1927 taloustieteiden opetus oli tehty laittomaksi. Taloudellisten uudistusten toteuttamisen kyvyttömyys ilmeni lehdistön mukaan esimerkiksi siten, että maan hallinto kieltäytyi poistamasta kultakantaa, joka taas johti lehdistön mukaan esimerkiksi bahtin inflaatioon. Tätä politiikkaa pidettiin esimerkkinä ulkovaltojen vallasta Siamissa. Hallinnon vastaiset mielipiteet levisivät lopulta virkamiehistöönkin, johon hallinto yritti vastata bolševikkien vastaisella lailla, jota muutettiin pian siten, että sitä voitiin käyttää laajemminkin hallinnon arvostelijoita vastaan. Lehtiä suljettiin ja vakavammista rikkeistä annettiin kuolemantuomioita. Lisäksi maahanmuuttolakeja käytettiin arvostelijoiden karkottamiseen ulkomaille.
Tulevan vallankaappauksen seitsemän hengen ydinjoukko kokoontui viiden päivän ajan Ranskan Pariisissa 5. helmikuuta 1927. He kutsuivat itseään nimellä Khana ratsadon eli vapaasti käännettynä "Kansanpuolue". Joukkion aivoina toimi lakiopiskelija Pridi Banomyong, joka vaikutti myöhemmin vallankumouksellisten laatiessa maan perustuslakia. Pariisin kokouksessaan joukko otti kaksi päätavoitetta: muuttaa absoluuttinen monarkia perustuslailliseksi monarkiaksi sekä saavuttaa taloudellisia ja sosiaalisia uudistuksia kuuden kohdan ohjelmalla, johon kuului esimerkiksi julkinen turvallisuus, taloudellinen suunnittelu, tasa-arvo ja kaikille vapaa koulutusjärjestelmä. Seitsemän alkuperäistä vallankumouksellista alkoi hankkia tukijoita muiden Euroopassa opiskelleiden siamilaisten joukosta, sekä vielä tärkeämmin maan upseeriston keskuudesta.
Vallankaappaus

Kesäkuussa 1932 Kansanpuolueella oli noin sata jäsentä ja noin puolet heistä oli armeijasta. Vallankaappaushanke käynnistyi aamulla 24. kesäkuuta 1932, jolloin vallankaappaajat kaappasivat kuninkaallisen vartioston komentajan ja noin 40 kuningassuvun jäsentä ja julistivat absoluuttisen monarkian kumouksen. Saman päivän yönä kuningas kokoontui sotilasjohtajiensa kanssa, joista osa halusi määrätä maan armeijan piirittämään pääkaupunkia. Kuningas itse halusi kuitenkin välttää verenvuodatuksen ja suostui neuvottelemaan vallankumouksellisten kanssa. Vallankumoukselliset suostuivat kuninkaan ehdotukseen siitä, että heidän laatimansa perustuslaki olisi vain väliaikainen ja kuningas olisi mukana myöhemmin laadittavan varsinaisen perustuslain tekemisessä. Maan uuteen hallitukseen otettiin myös huomattava joukko vanhan hallinnon virkamiehiä. Hallitusta johtamaan valittiin Phraya Manopakon (Mano) Nithithada, jonka vaimo oli kuulunut kuningattaren hoviin. Vallankaappaus itsessään sujui miltei verettömästi, eikä kukaan kuollut kaappauksen aikana syttyneessä yhdessä ampumavälikohtauksessa. Kaappausta kannattivat välittömästi sen jälkeen niin talouselämän vaikuttajat kuin työläisetkin, eikä oppositiota ollut juurikaan. Maan seuraavat kolme vuotta osoittautuivat kuitenkin hankaliksi.
Bangkokin lehdistö vaati uutta hallitusta takavarikoimaan kuningassuvun ja maan ylimystön varat ja maat sekä käyttämään näin hankittuja varoja maan talouden kohentamiseen. Uusi hallitus ei ryhtynyt näin jyrkkiin toimiin, mutta Pridi laati taloudellisen ohjelman luonnoksen, johon kuului maiden vapaaehtoinen kansallistaminen. Kuningas vastasi tähän vertaamalla tätä Staliniin. Vallankaappaajien väliaikaisen perustuslain alkusanojen mukaan "maan ylin valta kuuluu kansalle". Kun laadittiin varsinaista perustuslakia, kuningas vaati kuitenkin oikeutta nimittää puolet kansalliskokouksen jäsenistä ja veto-oikeutta sen lakiesityksiin. Pridi ei kuitenkaan myöntynyt näihin vaatimuksiin. Kuningas vetosi nyt Manoon ja hallituksen entisen hallinnon jäseniin. Mano määräsi armeijan joukot painostamaan kansalliskokousta hylkäämään Pridin esitys perustuslaista, mutta kun tämä ei onnistunut hän hylkäsi sen itse "kommunistisena" ja Pridi ajettiin maanpakoon. Manon voitto jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi.
Vastavallankaappausyritykset

Kesäkuussa 1933 Kansanpuolueen nuoret upseerit järjestivät jälleen vallankaappauksen, hajottivat hallituksen ja puhdistivat armeijan kuningasmielisistä. Pridi kutsuttiin takaisin maanpaosta. Kuningasmieliset yrittivät puolestaan vastavallankaappausta kuninkaan serkku prinssi Boworadetin johdolla. Boworadetin suunnitelman mukaan yhdeksän maan pohjoisosien varuskuntaa olisi siirretty piirittämään pääkaupunkia, mutta niistä juoneen osallistui lopulta vain kolme. Kumpikaan osapuoli ei halunnut avointa yhteenottoa ja sotaa käytiin aluksi lähinnä propagandan avulla. Tilanteen kiristyttyä vaihdettiin kuitenkin tykistötulta ja 32 henkilöä sai surmansa. Piirittäjien johtajat pakenivat lopulta pääasiassa Saigoniin. Kahden seuraavan vuoden aikana yritettiin vielä kahta muuta vastavallankaappausta, jotka kuitenkin epäonnistuivat.
Bowardetin vallankaappauksen alkaessa kuningas oli purjehtinut etelään. Hän ei antanut sille avointa tukea, mutta vetosi sen jälkeen armahdusten puolesta. Kansanpuolue uskoi hänen tukeneen vallankaappausyrityksen suunnittelua ja sen taloudellisia järjestelyjä. Kuninkaan myöhemmin julkaistujen muistelmien perusteella nykyisin tiedetään epäilyjen osuneen oikeaan. Vallankaappausyrityksen jälkeen kuningas palasi aluksi pitkien neuvottelujen jälkeen Bangkokiin, mutta lähti jo kolmen kuukauden kuluttua Eurooppaan sanoen syyksi sairaanhoitoon hakeutumisen. Euroopassa ollessaan kuningas kieltäytyi allekirjoittamasta hallituksen esityksiä. Maaliskuussa 1935 hän ilmoitti edelleen Euroopassa ollessaan luopuvansa kruunusta. Hallitus päätti hänen seuraajansa olevan tuolloin Sveitsissä opiskelleen 10-vuotiaan prinssi Ananda Mahidolin. Seuraavien 16 vuoden aikana maan kuningas ei oleskellut kotimaassaan.
Kuningas Prajadhipok maalauksessa.
Sotilaita kuninkaan palatsin edustalla 24. kesäkuuta 1932.
Ulla-Maija Siikavire

| Ulla-Maija Siikavire> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Ulla-Maija Karjula, o.s. Karjula
Syntynyt: 21. syyskuuta 1945 (ikä 79) Kurikka
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1973–
Merkittävät roolit:  Kanerva Honkanen Elämän suola Sanna Huojuva talo Tapanin vaimo Pakanamaan kartta
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Ulla-Maija Siikavire (o.s. Karjula, 21. syyskuuta 1945 Kurikka) on suomalainen näyttelijä ja ilmaisutaidon opettaja. Ahaa Teatterista näyttelijänuransa aloittanut Siikavire siirtyi vapaaksi taiteilijaksi 1981. Hän on työskennellyt lukuisissa Yle TV2:n komedia- ja draamasarjoissa aina 1970-luvun lopulta alkaen.
Elämä ja ura

Ulla-Maija Siikavire syntyi toimitusjohtaja Pentti Karjulan ja sairaanhoitaja Ulla Karjulan perheeseen. Hän opiskeli Suomen teatterikoulussa vuosina 1969–1973 ja oli kiinnitettynä Ahaa Teatteriin 1973–1981.
Siikavireen näyttämötehtäviä ovat muun muassa Hanka-Manta (Hölmöläiset), Polja (Pikkuporvarit) ja Ippolina (Kaksitoista tuolia).
Tamperelaisen Yle TV2:n  televisiotuotannot ovat olleet merkittävä osa Siikavireen taiteilijanuraa. Hän on näytellyt vuosikymmenten varrella muun muassa sarjoissa Tankki täyteen ja Reinikainen sekä Pakanamaan kartta, Elämän suola ja Korpelan kujanjuoksu. Lähiödraamassa Kotirappu Siikavire näytteli isohkon roolin Anneli Eskolana. Maalaisdraamassa Lehmän vuosi hän teki Kerttu Rintamäen roolin.
Syyskaudella 1990 ensiesityksensä saaneessa Maria Jotunin tekstiin perustuvassa viisiosaisessa televisiodraamassa Huojuva talo Siikavire näytteli Sannan roolin.
Filmografia > Televisiosarjat

Tankki täyteen (1978)
Reinikainen (1983)
Tarkkis (1986)
Kotirappu (1987)
Huojuva talo (1990)
Pakanamaan kartta (1991)
Luonnonmukainen rakastaja (1992)
Luonnollinen kuolema (1992)
Pappa rakas (1993)
Autopalatsi (1994)
Elämän suola (1996–1997)
Trasselirakastaja (1999–2000)
Tie Eedeniin (2003–2004)
Lehmän vuosi (2006–2010)
Korpelan kujanjuoksu (2016–2017)
Filmografia > Televisioelokuvat

Maisa ja upseeri (1973)
Lulu (1982)
Pieni rikostarina (1986)
Niskavuoren Heta (1987)
Hiltu ja Ragnar (1988)
Aiheesta muualla

Ahaa Teatterin henkilökuntaa : vuosien varrelta Ahaa Teatteri. Viitattu 12.3.2021.
Himberg, Petra: Kotirappu – arkirealistista naapuridraamaa 1980-luvulta Yle Elävä Arkisto.  11.5.2011 / päiv. 9.4.2019. Viitattu 12.3.2021.
Ulla-Maija Karjula Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Sikaeläimet

Villisika kuuluu sikojen heimoon.
Chaconpekari kuuluu pekarien heimoon.
Virtahepoja ei nykykäsityksen mukaan lueta sikaeläimiin.
Sikaeläimet on suomenkielisessä kirjallisuudessa eri aikoina kahdessa eri merkityksessä käytetty käsite.
Vanhentunut luokitus

Sikaeläimet (Suiformes tai Suina) on vanhentuneessa luokittelussa käytössä ollut sorkkaeläinten alalahko, johon luettiin kuuluvaksi kolme heimoa: siat (Suidae), pekarit (Tayassuidae) ja virtahevot (Hippopotamidae).
Nykyinen käsitys

Sikaeläimet (Suina) on sikojen ja pekarien muodostamaa, nykyisen käsityksen mukaan monofyleettistä kehityslinjaa tarkoittava nimitys.
Käsitysten erot

Nykyisen käsityksen mukaan virtahevot, siat ja pekarit (so. "Suiformes") eivät muodosta yhteistä kehityslinjaa, vaan sorkkaeläinten ja valaitten yhdessä  muodostaman Cetartiodactyla-kehityslinjan sisällä virtahevot ja valaat yhdessä muodostavat yhden sen neljästä nykyään elossa olevasta pääkehityslinjasta, ja siat ja pekarit yhdessä toisen, josta nykyään käytetään nimitystä sikaeläimet (Suina). Kaksi muuta Cetartiodactyla-ryhmän sisäistä, nykyisin elossa olevaa pääkehityslinjaa ovat kamelieläimet ja märehtijät. Myös näistä molemmat on perinteisesti luokiteltu sorkkaeläinten alalahkoiksi. Wikipedian seuraama nykyluokitus ei heijasta nykyistä käsitystä linjojen kehityshistoriasta vaan esittää sorkkaeläimet ja valaat rinnakkaisina lahkoina; toisaalta tämä luokitus ei käsittele sorkkaeläinten alalahkojakoa. Tällöin sekä sikaeläimet (Suina) että märehtijät (Ruminantia) ovat jääneet lahko- ja heimotason väliin luokittelemattomiksi yksiköiksi.
Silanolit

Trimetyylisilanoli on yksi silanoleista
Silanolit eli hydroksisilaanit ovat silaanien hydroksyylijohdannaisia ja analogisia alkoholien kanssa. Silanolien rakennetta voidaan kuvata kaavalla R3SiOH, missä R merkitsee hiilivetyryhmää.
Ominaisuudet ja valmistus

Silanolit kondensoituvat helposti erityisesti happojen läsnä ollessa. Tällöin lohkeaa vesimolekyyli ja muodostuu siloksaaneja ja polysiloksaaneja eli silikoneja. Polymeroitumistaipumus vaihtelee yhdisteittäin. Helpommin polymeroituvia ovat silanolit, joiden alkyyliryhmät ovat yksinkertaisempia ja pienempiä. Kookkaammat hiilivetyryhmät esimerkiksi fenyylisubstituentit stabiloivat silanoleja polymeroitumisen suhteen. Silanolit muodostavat myös silaanien kanssa siloksaaneja. Eräiltä ominaisuuksiltaan silanolit muistuttavat alkoholeja. Ne voivat muun muassa reagoida alkoholien kanssa, jolloin muodostuu eettereidenkaltaisia yhdisteitä. Myös alkoksidien kaltaisia alkalisuoloja tunnetaan. Silanolit ovat hyvin polaarisia, joten ne liukenevat tai sekoittuvat veteen.
Yleisin tapa valmistaa silanoleja on haloalkyyli- tai haloaryylisilaaneja tai alkoksisilaaneja hydrolysoimalla. Alkoksisilaanien hydrolyysi tuottaa paremman saannon eikä sivutuotteina muodostu yhtä usein siloksaaneja kuin halosilaanien hydrolyysillä. Muita tapoja valmistaa silanoleja on silaanien käsittely emäksellä tai niiden hapettaminen elohopea(II)oksidin avulla tolueenin toimiessa liuottimena.
Shōnen

Cosplayn harrastajia Dragon Ball -sarjan hahmoina.
Shōnen (jap. 少年, ”pojat", "poikien”) on mangan ja animen kohderyhmä, johon kuuluvat nuoret pojat. Shōnen-sarjoihin kuuluu esimerkiksi humoristisia ja toiminnantäytteisiä kertomuksia urheilun, seikkailujen, supersankareiden ja tieteisfiktion maailmoista. Vaikka sarjat on piirretty alun perin noin 8–18-vuotiaille pojille, niiden teemat ovat yleispäteviä, ja lukijoihin kuuluukin myös paljon tyttöjä ja aikuisia. Shōnen-manga on mangan lajityypeistä suosituin: 1990-luvulla yli 40 prosenttia Japanissa tuotetusta mangasta oli alun perin pojille suunnattua. Suosituin shōnen-mangajulkaisu on Shōnen Jump, jota myydään viikoittain noin kolme miljoonaa kappaletta ja jonka kanssa kilpailevat Shōnen Magazine ja Shōnen Sunday.
Suosituista shōnen-mangoista tehdään myös animesarjoja, ja niiden hahmoja voi nähdä lukuisissa tuotteissa, kuten leluissa, makeisissa tai vaatteissa. Shōnen-manga ei ole genre, vaan se sisältää lukuisia eri aiheita ja tyylejä ”kevyestä huumorista väkivaltaiseen draamaan”.
Historia

Lapsille suunnattu manga sai Japanissa suosiota ensimmäisen kerran 1950-luvulla. Ajan johtava mangapiirtäjä oli Osamu Tezuka, joka toi sarjakuviin pidempiä tarinakaaria ja elokuvatyyppisen kerronnan. Tällaista vakavia aiheita käsittelevää ja realistista nuoriin ja nuoriin aikuisiin vetoavaa mangaa alkoi ilmestyä vuodesta 1957 lähtien, ja ensimmäiset pojille suunnatut mangalehdet näkivät päivänvalon vuonna 1959. 1960-luvun kuluessa poikien mangan suosio nousi ja se alkoi käsitellä myös entistä vakavampia aiheita, kuten politiikkaa tai historiaa. Aiheiden määrän kasvaessa manga alkoi rikkoa myös tabuja, ja vuodesta 1968 lähtien Shōnen Jump -lehdessä alettiin nähdä myös alastomuutta tai rajua kielenkäyttöä. Lehden sarjakuvien tärkeimpiin teemoihin kuuluivat kuitenkin ystävyys, esteiden ylittäminen ja menestyminen.
Toisin kuin Yhdysvalloissa, jossa sarjakuvia sensuroitiin, Japanissa mangakat rikkoivat seuraavien vuosikymmenten aikana tabuja kuvaamalla humoristisissa shōnen-sarjoissaan seksiä, väkivaltaa ja skatologista huumoria. Tällaisiin sarjoihin kuuluvat esimerkiksi Fujio Akatsukan humoristinen Tensai Bakabon vuodelta 1967, Kazuyoshi Toriin Toilet hakase (”wc-tohtori”) vuodelta 1970 tai vuosina 1974–1981 julkaistu Tatsuhiko Yamagamin Gaki deka. Epäsopivaan käytökseen tai normien rikkomiseen liittyvä huumori on tästä lähtien ollut tärkeä osa japanilaista sarjakuvaa. Myös aiemmin aikuisten maksullisille kashibon’ya-mangakirjastoille työskennelleet mangakat alkoivat siirtyä viikoittaisen shōnen-lehtien tekijöiksi ja toivat samalla mukanaan realistisemman ja väkivaltaisemman tyylin.
Kasvuaan jatkaneen shōnen-mangateollisuuden tärkeimpiin genreihin on kuulunut myös urheilumanga. Se korvasi alun perin 1950-luvulta lähtien aiemman sota-aiheisen propagandasarjakuvan, ja se on kuvannut kaikkia mahdollisia urheilulajeja jalkapallosta ja pesäpallosta kamppailulajeihin tai gohon, kuten Hikaru no go -sarja. Lähes yhtä suosittu genre on ollut seikkailumanga, jonka suosituimpiin edustajiin on kuulunut Akira Toriyaman Dragon Ball. Se on voinut käsitellä myös sotaa, kuten Keiji Nakazawan Hiroshiman poika, arkisempiakin aiheita, kuten japanilaista koulua, tai esimerkiksi samuraita. Tärkeä poikien mangan alalaji on myös robottimanga, jonka ensimmäinen edustaja oli Mitsuteru Yokoyaman piirtämä, valtavaa robottia hallitsevasta pojasta kertova Tetsujin 20 gō; sitä seurasivat muiden muassa manga- ja animesarjat Transformers ja Gundam.
Ajan kuluessa shōnen-mangan lukijakunta ja aiheet ovat monipuolistuneet entisestään sen suosion kasvaessa. 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa shōnen-sarjojen suosio tyttöjen keskuudessa on lisääntynyt, ja heillä on ollut myös enemmän vaikutusta niiden sisältöön. Tarinoihin on sisällytetty myös romantiikkaa, ja naispuolisilla hahmoilla on entistä näkyvämpi ja vahvempi rooli. Shōnen-manga on alkanut levitä myös Japanin ulkopuolelle, kuten Yhdysvaltoihin.
Tunnettuja shōnen-sarjoja

Dragon Ball
.hack – Taru iltahämärän rannerenkaasta
Azumanga Daioh
Bleach
Chrono Crusade
Death Note
Hellsing
Pokémon
Inuyasha
Digimon
Beyblade
Yu-Gi-Oh!
D.Gray-man
Fairy Tail
Fullmetal Alchemist
Ginga Densetsu Weed
Hirviöprinsessa Hime
Hopeanuoli
Kuroshitsuji
Soul Eater
Naruto
One Piece
Neon Genesis Evangelion
Ranma ½
Yotsuba&!
Hunter × Hunter
Aiheesta muualla

Shōnen Jump -lehden kotisivut (japaniksi) (englanniksi)
Anime ja manga
| --- | --- |
Lajityyppejä:   Mecha  Taikatyttögenre  Haaremi  Yaoi  Yuri  Hentai 
Kohderyhmiä:   Lasten anime ja manga  Shōnen (pojat)  Seinen (miehet)  Shōjo (tytöt)  Josei (naiset) 
Käsitteitä:   Cosplay  Etchi  Otaku  Dōjinshi  Fanipalvelu  Visual novel  Tsundere  Yandere  Moe
Orestes (Makedonia)

Orestes (300-luvun eaa. alku) oli Makedonian kuningas 399 eaa. – noin 398/7 eaa. Orestes oli kuningas Arkhelaoksen ja erään Kleopatran poika.
Oresteesta tuli kuningas sen jälkeen kun hänen isänsä kuoli vuonna 399 eaa. Orestes oli tuolloin alaikäinen ja hallitsijaksi valittiin hänen setänsä Aeropos II. Aeropos syrjäytti kuitenkin nuoren Oresteen noin vuonna 398/7 eaa. ja julisti itsensä kuninkaaksi.
Sielusta

Sielusta (m.kreik. Περὶ ψυχῆς, Peri psykhēs, lat. De anima) on Aristoteleen psykologiaa käsittelevä teos. Se hahmottelee hänen filosofiansa koskien elävien olentojen mieltä ja sielua. Se keskittyy erilaisiin sieluihin, joita on erilaisilla elävillä olennoilla. Sieluja erottavat ne elämänprosessit, jotka eliöt käyvät läpi. Näin kasveilla on kyky ravita itseään ja lisääntyä, mikä on vähimmäisvaatimus kaikille eläville eliöille. Ihmistä alemmilla eläimillä on lisäksi kyky aistia ja liikkua. Ihmisillä on kaikki nämä ja lisäksi kyky ajatella.
Aristoteleen käsitys ”sielusta” (psykhē) on vain kaukaista sukua niille ajatuksille, jotka käsitteeseen nykyään usein liitetään. Hän katsoi, että sielu on elävien olentojen muoto tai olemus. Näin sielu ei ole erillinen siitä ruumiista, jossa se on, eikä sillä ole itsenäistä olemassaoloa. Eliöstä tulee eliö juuri siksi, että sillä on sielu, ja näin ajatus ruumiista ilman sielua tai sielusta ilman ruumista on yksinkertaisesti mahdoton. Aristoteles kuitenkin spekuloi, että jotkut sielun osat – järkiosa – olisi mahdollista ajatella oleviksi ilman ruumista, mutta muita osia ei. Joka tapauksessa ajatus on kaukana myöhemmin sieluun liitetystä ajatuksesta jonkinlaisesta henkisestä substanssista, joka ”asuttaa” ruumista. Jotkut kommentaattorit ovatkin ehdottaneet, että Aristoteleen käsite ”sielu” olisikin parempi kääntää esimerkiksi ”elämänvoimaksi”.
Historia

Sielusta on kirjoitettu todennäköisesti vuosien 334 ja 323 eaa. välisenä aikana.
Aivan kuten Plotinoksen Enneadien aineistosta muodostettiin keskiajalla arabiankielinen parafraasi nimeltä Aristoteleen teologia, jossa uusplatonistinen ajattelu yhdistettiin Aristoteleen metafysiikkaan, samoin Aristoteleen Sielusta-teoksesta muodostettiin arabiankielinen parafraasi, johon yhdisteltiin aineksia Plotinokselta. Näin näihin arabiankielisiin Aristoteles-teksteihin perustuva myöhempi islamilainen ja eurooppalainen ajattelu saivat paljon vaikutteita uusplatonismista.