stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hubert Sumlin
Aiheesta muualla

Official website (Arkistoitu – Internet Archive)
Hubert Sumlin biography at About.com (Arkistoitu – Internet Archive)
BBC review of About Them Shoes
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Juho Hurmalainen

Juho Hurmalainen (5. elokuuta 1867 Viipurin maalaiskunta – 5. toukokuuta 1920 Uusikirkko) oli suomalainen kansanopiston opettaja ja johtaja ja yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Henkilöhistoria

Hurmalaisen vanhemmat olivat puutarhuri Mikko Hurmalainen ja ja Saara Utter ja puoliso vuodesta 1896 talousopettaja Lydia Alina Husgafvel (k. 1937). Hurmalainen tuli ylioppilaaksi Viipurin lyseosta 1987 ja opiskeli yliopistossa tutkintoa kuitenkaan suorittamatta. Opintomatkoja Tanskan kansanopistoihin hän teki 1903. Hurmalainen oli Kymenlaakson Kansanopiston opettaja 1896–1898 ja Uudenkirkon kansanopiston johtaja 1898–1920. Hän vaikutti myös laajemmin Etelä-Karjalassa, koska oli muun muassa Etelä-Karjalan nuorisoseuran perustajia ja seuran johtokunnan jäsen ja puheenjohtaja,  Viipurin läänin maanviljelyseuran hoitovaliokunnan jäsen, Uudenkirkon kunnanvaltuutettu, Etelä-Karjalan kotiseutuyhdistyksen sihteeri sekä n.k. Karjalan Kannaksen komitean puheenjohtaja.
Julkaisuja

Uudenkirkon kansanopisto 1894–1914, Viipuri: 1914 (toim. muiden kanssa)
Karjalan kannaksen kysymys, Viipuri: 1919 (toim. muiden kanssa)
Suomalainen nationalismi

Suomen henkilöitymä Suomi-neito postikortin kuvassa vuodelta 1906.
Suomalainen nationalismi syntyi poliittisena ilmiönä 1800-luvulla. Käsitteet Suomi, suomalaiset, Suomen kansa ja suomalainen kansakunta olivat yleistyneet jo 1700-luvulla. Nuori sivistyneistö rakensi 1800-luvulla määrätietoisesti suomalaista kansakuntaa ja valtiota luomalla kansallista filosofiaa, historiankirjoitusta, romaanitaidetta ja runoutta. Fennomaanit halusivat kohottaa suomen kielen sivistys- ja valtakielen asemaan Suomessa.
Kun Suomi oli itsenäistynyt joulukuussa 1917, kansallisuusaate sai uuden funktion yleisisänmaallisuutena. Esille nousi kielikysymys eli aitosuomalaisen liikkeen halu parantaa suomen kielen asemaa ruotsiin nähden itsenäisessä Suomessa. 1930-luvun puolivälissä kansallinen ajattelutapa ja kansallinen asenne oli noussut lävistämään jo koko suomalaisen yhteiskunnan mutta samalla siitä oli tullut sovinnollisempaa kun kielikysymys oli jo ratkennut. 2010-luvulla Suomen eduskuntapuolueista kansallismieliseksi itsensä määrittelee perussuomalaiset.
Suomalaiskansallisen aatteen synty 1700-luvulla

Käsitteet Suomi, suomalaiset, Suomen kansa ja suomalainen kansakunta yleistyivät 1700-luvulla, mutta julkisesti niihin ei vielä Ruotsin vallan aikana liitetty valtiolliseen tulevaisuuteen viittaavia merkityksiä. Joidenkin ruotsalaistutkijoiden mukaan Ruotsissa Suomi jo tuolloin käsitettiin kuitenkin selkeästi erillisenä valtakunnan osana, jonka asukkaat ainakin osittain myös itse identifioituivat omaksi kokonaisuudekseen. Valtio-oikeudellisessa mielessä oli kuitenkin olemassa vain yksi kansa, Ruotsin rahvas. Suomessa esimerkiksi Daniel Juslenius jo 1700-luvun alussa käytti sellaista isänmaan ja kansakunnan käsitteitä, joihin liittyi voimakas samaistuminen Suomeen ja suomalaisiin. Myös H. G. Porthan käytti 1780-luvulla luennoissaan johdonmukaisesti suomalaista kansakunnan käsitettä vaikkakaan ei liittänyt siihen ajatusta Suomen valtiollisesta tulevaisuudesta.
Poliittinen nationalismi 1800-luvulla

Poliittisena ilmiönä suomalainen nationalismi syntyi 1800-luvulla Venäjän vallan aikana, kun Suomesta oli tullut vuonna 1809 suuriruhtinaskunta. Uusi poliittinen kansallisuuskäsitys alkoi vähitellen murtautua maan väestön ajatteluun, ja julkisessa keskustelussa alkoi syntyä uusi tapa perustella kansallisen valtioyksikön olemassaoloa. Suomen kansan kielelliset ja kulttuuriset traditiot katsottiin valtiollisen tulevaisuuden perustaksi. Kun suomenkielinen lehdistö syntyi 1820-luvulla, kansakunnan rakentamisen uudet peruslinjat saivat myös suomenkielisen asun. Alettiin kirjoittaa ”Suomen kansan” historiaa, jonka johtoteemana olivat etnis-kielellisen kansakokonaisuuden menneisyys ja uuden poliittisen kokonaisuuden tulevaisuus. Myös etninen ja juridinen kansakäsite liitettiin toisiinsa. Radikaaleja ajatuksia kansallisesta politiikasta esitti etenkin A. I. Arwidsson, joka sai lopulta karkotustuomion.
1830-luvulla julkisuuteen nousi nuori sivistyneistösukupolvi, johon kuuluivat Elias Lönnrot, J. L. Runeberg, J. V. Snellman ja Zachris Topelius. Heidän näkemyksensä mukaan kansallishengellä viitattiin etupäässä kansan tapojen ja kielen säilyttämiseen, kansanvalistukseen ja kansallisen korkeakulttuurin kehittämiseen. Nämä neljä miestä rakensivat seuraavina vuosikymmeninä määrätietoisesti suomalaista kansakuntaa ja valtiota luomalla kansallista filosofiaa, historiankirjoitusta, romaanitaidetta ja runoutta. Lönnrot kokosi suomalaisten kansalliseepoksen Kalevalan. Snellman paneutui kirjoituksissaan Suomen suuriruhtinaskunnan valtiollisen aseman vahvistamiseen. Snellman-instituutti kutsuu J. V. Snellmania muun muassa kansakunnan ”rakentajaksi” ja ”käsikirjoittajaksi”.
Yrjö Koskisen Oppikirja Suomen kansan historiasta (1869–1873) esitteli ajatuksen, että valtiollisen kehityksen liikkeellepaneva voima oli kansa. Kansallisvaltion ajatus konkretisoitui ja politisoitui, ja kansansuvereenisuuden periaate ja kansan edustamisen kysymys nousivat uudelleen esiin. 1870-luvulla suomalainen nationalismi sai uuden poliittisen sisällön, ja keskeiseksi kysymykseksi nousi politiikan piirin laajentaminen ja vanhojen valtarakenteiden haastaminen kansan nimissä. Fennomaanit kuten Koskinen tukeutuivat kansanvalistukselliseen joukkojärjestäytymiseen ja pyrkivät muodostamaan kansan tahdosta näkemyksen, joka saisi kansan suomenkielisen valtaenemmistön kannatuksen. Liberaalit olivat huolissaan maan yhtenäisyyden vaarantumisesta ja korostivat isänmaan ja Suomen kansan jakamattomuutta, vaikka kieliä on kaksi.
Suomalaisen kansallisuusaatteen syntyä on pidetty eräänlaisena vastavaikutuksena myöhäiselle teollistumiselle. Teollistuminen lisäsi painetta yhdenmukaisuuteen ja kansalliseen yhteisöllisyyteen. Ne takasivat riittävän yhtenäisen työvoiman koulutuksen sekä helpottivat työvoiman liikkumista paikasta toiseen. Tapahtumasarja oli samanlainen esimerkiksi Virossa. Kansallisuusaate auttoi myös nostamaan Suomen ”historiattoman kansan”, tai ainakin sen parempiosaisten ryhmien, itsetuntoa.
Itsenäisyyden alla

Venäläistämispyrkimykset vahvistuivat Suomessa 1800-luvun loppua kohti, ja suomalaisuusliike jakautui tiukkaa vastarintaa kannattaneisiin perustuslaillisiin ja myöntyväisiin. Perustuslaillisia johti valtiopäivämies Leo Mechelin ja myöntyväisiä historioitsija J. R. Danielson-Kalmari. Lisäksi syntyi laiton aktivistiryhmä Kagaali. Suomenkieliset fennomaanit jakautuivat vanhasuomalaisiin ja heitä vähemmän myöntyväisiin nuorsuomalaisiin. Kansalaisvapauksia alettiin puolustaa Venäjän sortovaltaa vastaan lakkoilemalla. Vuoden 1906 valtiopäiväuudistus oli voitto suomenkieliselle kansallisuusliikkeelle, sillä ruotsinkielisen yläluokan asema asettui vastaamaan paremmin heidän osuuttaan väestöstä. Perustettiin myös Suomalaisuuden liitto kamppailemaan suomen kielen sekä nimien suomalaistamisen puolesta.
Vuonna 1910 alkoi uusi venäläistämisaalto, mikä sai suomalaisten passiivisen vastarinnan ja laittoman aktivismin viriämään uudelleen. Jotkut alkoivat haaveilla irtiotosta Venäjästä, joko palaamalla Ruotsin yhteyteen tai saavuttamalla täysi itsenäisyys. Lopullinen yllyke itsenäisyyteen tuli Venäjän vallankumouksista vuonna 1917.
Sotien jälkeen

Sotia edeltäneet koulutusaiheiset ristiriidat ja ruotsalaisvastaisuus hälvenivät 1940-luvulta alkaen, kun aiemmin suhteellisen harvoja suomenkielisiä oppikouluja syntyi nyt yhä tihenevässä tahdissa ja ruotsinkielisten yliedustus liike-elämässä väheni. Kiihkeä nationalismi ei maailmansodan seurauksena myöskään enää ollut suuressa huudossa.
Nationalismin uusi nousu alkoi 2010-luvulla, kun Suomeen tuli enenevissä määrin pakolaisia. Kansallismielisyyden nousu Suomessa oli osa maailmalla yleistä konservatiivisen oikeistopopulismin ja nationalismin merkityksen kasvua.
Suomen eduskuntapuolueista kansallismieliseksi itsensä 2010-luvulla määrittelee perussuomalaiset. Muita uusia nationalistisia järjestöjä ovat esimerkiksi Suomen Kansa Ensin -puolue ja Suomen Sisu.
Kirjallisuutta

Tommila, Päiviö (päätoim.) & Pohls, Maritta (toim.): Herää Suomi: suomalaisuusliikkeen historia.  Kustannuskiila, 1989.  ISBN 9516572804
J. V. Snellman, Suomen kansakunnan "rakentaja".
Aitosuomalaisten mielenosoitus J. V. Snellmanin patsaalla Helsingin yliopiston suomenkielisyyden puolesta maaliskuussa 1935. Mielenosoittajien kylteissä oli muun muassa tekstejä: "irti alusmaa-ajattelusta", "yksi mieli, yksi kieli, yliopistossakin!", "kansallisuuskysymys ei ole kauppatavaraa".
Suomalainen mytologia

Suomen kalliomaalaukset on tehty tuhansia vuosia ennen suomalaisen mytologian tallentamista. Näin ollen niitä ei voida suoraan tulkita nykyisin tunnettujen myyttien kuvituksina. Aikansa mytologiaan ne kuitenkin ehkä liittyivät, ja suomalaisen mytologian vanhimpien kerrostumien uskotaan olevan kivikautisia.
Suomalaisessa mytologiassa on kerrostumia eri aikakausilta. Vanhimmat liittyvät ehkä jo kivikautiseen šamanismiin. Tunnetuin suomalaisen ja karjalaisen mytologian aineksista koottu teos on Kalevala.
Mytologia oli voimakkaasti kytköksissä suomalaiseen muinaisuskontoon. On usein vaikea vetää rajaa uskonnollisen ja muuten vain myyttisen uskomuksen välille. Pakanallinen uskonto ei ollut selvärajainen elämän ja toiminnan alue siten kuin esimerkiksi sen syrjäyttänyt kristinusko. Niin pientä paikallista kotihaltijaa, tarun muinaissankaria, kuin taivaan kuningasta Ukko ylijumalaakin saatettiin esimerkiksi palvoa, rukoilla ja lepyttää uhrein.
Monet mytologiset runot kertoivat sankareista ja näiden seikkailuista. Sankareista tärkeimpiä olivat tietäjä ja loihtija Väinämöinen sekä taidokas seppä Ilmarinen. Myyttisiä kertomuksia tai runoja on syntynyt myös varmuudella historiallisista tapahtumista ja henkilöistä.
Myyttien syntyaika

Myyttejä säilyttäneen kertovan eli eeppisen runouden sisällön ja tyylin perusteella myyttien arvellut syntyajat on tavattu jakaa hieman epämääräisiin jaksoihin Matti Kuusen 1950-luvulla kehittelemän tyylikausiteorian mukaisesti. Jaksoista vanhin on varhaiskalevalainen aika kivikaudella ja pronssikaudella, jolta on peräisin samanistisia myyttejä ja ehkä myytti maailman syntymästä. Eräiden merkittävimpien myyttien syntyajan sydänkalevalaisen ajan on oletettu olleen kutakuinkin rautakausi. Keskiajankalevalainen aika kesti ristiretkiajasta uskonpuhdistukseen. Silloin syntyi merkittäviä paikallisia legendoja ja kansantarinoita, kuten Elinan surmavirsi. Myöhäiskalevalainen aika ajoittuu uskonpuhdistuksesta 1800-luvulle.
Suomalaisen ja karjalaisen mytologian ja muinaisuskon samaistaminen

Kalevalamitta on auttanut suomalaisia, karjalaisia ja muita itämerensuomalaisia säilyttämään ikivanhoja myyttejä. Sen runomitta auttaa muistamaan pitkiäkin tarinoita. Kalevalamittaan tehtyjä runoja kutsutaan kalevalaiseksi runoudeksi.
Suomalaisten mytologiaa ja muinaisuskoa yritetään hahmottaa myös lähikansojen, lähinnä muiden itämerensuomalaisten vastaavien pohjalta varsinkin silloin, kun niistä on säilynyt kattavammat tiedot kuin suomalaisista vastineistaan. Varsinkin tiedot ja käsitykset karjalankielisten mytologiasta ovat vaikuttaneet nykyisiin käsityksiin suomenkielisten mytologiasta. Karjalassa runoesiintymät olivat runonkeruun aikoihin paljon Suomea rikkaammat ja tiedot mytologiasta ja muinaisuskosta siten kattavammat. Suomalaisten runojen aiheet ovat kuitenkin hyvin pitkälle samoja kuin karjalaistenkin. Osa tutkijoista olettaa runojen kehitysasteita niin sanotun geneettisen tutkimuksen perusteella, että kalevalainen runous on alun perin lähtöisin läntisestä Suomesta. On lisäksi huomattu, että moni Karjalan merkittävä runonlaulajasuku on alun perin Suomesta. Usein katsotaan, että Suomi ja Karjala kuuluivat samaan kansanrunouden aihepiiriin kielten eroista huolimatta. Kuitenkaan esimerkiksi virolainen kansantarusto ei ole aivan yhtä läheistä sukua suomalaiselle.
Historiallista vai myyttistä

Tutkija Anna-Leena Siikalan (1994) mukaan muistinvarainen tarusto, silloinkin kun se käsittelee historiallisia asioita, on aina myyttistä. Näin on myös suomalaisessa tarustossa. Jo muutaman sukupolven takaisiin kertomuksiin liitetään usein samankaltaisia piirteitä kuin muihin suomalaisiin, jopa yleismaailmallisiin myytteihin. Esimerkiksi jonkun henkilön voidaan muistaa tehneen sellaista, jota kerrotaan muidenkin, ehkä monien muidenkin myyttisten henkilöiden tehneen. Aikakaudet voivat mennä sekaisin, ihmisiä tai tapahtumia voidaan liittää vääriin aikakausiin. Usein virheenä on jonkun menneen tapahtuman muistaminen läheisempään aikaan, esimerkiksi sadan vuoden päähän, vaikka se todellisuudessa olisi tapahtunut paljon aiemmin. Sukupolvi toisensa jälkeen on voinut kertoa tarinaa jostakin "sata vuotta sitten" tapahtuneesta.
Toisaalta jotkin merkittävät aikakaudet muistetaan siten, etteivät ne ole sekoittuneet muihin aikoihin, kuten kristinuskon saapumisen aika tai jotkut sodat. Varsinkin kristinuskon saapumisen aika oli sellainen merkkipaalu, että siihen liittyväksi kerrottu kansanperinne liittyy siihen myös historiallisesti, jos on ollenkaan historiallista. Aikaa on usein laskettu vuosissa eri tapahtumista.
Joitakin merkittävimpiä myyttejä

Maailman synty sisältää useita kertomuksia, joista jotkut eroavat paljonkin toisistaan. Näihin kuuluu myös yksityiskohtana kilpalaulanta.
Muut syntykertomukset
Iso tammi
Iso härkä
Samporunous on sampo-nimiseen esineeseen liittyvää tarustoa, joka on jaettavissa karkeasti kahteen osaan:
Sammon taonta
Sammon ryöstö
Lemminkäisrunot käsittelevät Lemminkäisen seikkailuja
Päivän päästö on runokertomus auringon vapauttamisesta suuren kalan vatsasta, kivimäestä, pajukosta tai muusta vastaavasta kätköpaikasta
Kosintakertomukset kuten Hiidestä kosinta, Konnusta kosinta, Koskesta kosinta, Saaresta kosinta, Taivaanvalojen kosinta, Taivaanvaliolta kosinta, Tuonelta kosinta ja Tuonelasta kosinta
Kirjallisuutta

Lisää luettavaa aiheesta Kirjallisuutta suomalaisesta kansanuskosta ja perinteestä on Wikiaineistossa
Castrén, Matthias Alexander: Luentoja suomalaisesta mytologiasta.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2015. Ganander, Christfrid: Mythologia Fennica.  ((Mythologia Fennica, 1789.) Toimittanut Juha Pentikäinen. Käännös: Brita Löflund)  Klaukkala:  Recallmed, 1995.  ISBN 951-9221-72-7
Haavio, Martti: Väinämöinen: Suomalaisten runojen keskushahmo.  Porvoo:  WSOY, 1950.
Haavio, Martti: Kuolematonten lehdot: Sämpsöi Pellervoisen arvoitus.  Porvoo:  WSOY, 1961.
Haavio, Martti: Suomalainen mytologia.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1967.
Harva, Uno: Suomalaisten muinaisusko.  Porvoo:  WSOY, 1948.
Heikkilä, Timo: Aurinkolaiva: Lemminkäisen myytti ja Ritvalan kultti.  Helsinki:  Basam Books, 2004.  ISBN 952-9842-99-6
Hyry, Katja & Pentikäinen, Antti & Pentikäinen, Juha: Lumen ja valon kansa: Suomalainen kansanusko.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20101-4
Kovalainen, Ritva & Seppo, Sanni: Puiden kansa.  Kemiö: Helsinki:  Hiilinielu tuotanto: Miellotar, 2006.  ISBN 952-99113-1-9
Krohn, Kaarle: Suomalaisten runojen uskonto.  (Näköispainos. Alkuperäinen: Porvoo: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1915)  Helsingissä:  Salakirjat, 2008.  ISBN 978-952-5774-04-7
Lönnrot, Elias: Kalevala.  (31. painos (1. painos 1849) Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 14)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-669-2
Pentikäinen, Juha: Kalevalan maailma.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1989.  ISBN 951-662-403-0
Pentikäinen, Juha: Karhun kannoilla: Metsänpitäjä ja mies.  Helsinki:  Etnika, 2005.  ISBN 951-97889-3-X
Pentikäinen, Juha: Suomalaisen kansanperinteen ihmiskuva ja käsitys luonnosta.  (Uskontotieteen laitoksen toimitteita 3. – 4. painos)  Helsinki:  Uskontotieteen laitos, Helsingin yliopisto, 1992.  ISBN 951-45-4171-5
Siikala, Anna-Leena: Suomalainen šamanismi: Mielikuvien historiaa.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 565)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992 (2. tarkistettu painos 1994. – 3. painos 1999).  ISBN 951-717-704-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomalainen kansanusko. Internetix 1997.
Merja Leppälahti: Uskomuksia ja spekulaatiota suomalaisesta mytologiasta, kirja-arvio Martti Haavion teoksesta Suomalainen mytologia. (Agricolan kirja-arvostelut 9.4.2019)
Erkki Kauhanen: Samaanien Suomessa hyöri jumalia luonnon täydeltä. Tiede 5/2003. (Internet Archive, Wayback Machine)
Taivaannaula.org
Kalevala ja suomalaisen mytologian tutkimus (Arkistoitu – Internet Archive) (Kalevalaseura)
| n k Suomalainen kulttuuri |
| --- | --- |
Yhteiskunta:  Historia  Kielet  Suomalaiset  Uskonto 
Taide ja kirjallisuus:  Arkkitehtuuri  Kirjallisuus Sarjakuva  Runous  Kuvanveisto  Muoti  Musiikki  Taide  Tanssi  Teatteri 
Muut:  Juhlapäivät  Kansanperinne  Keittiö  Media Elokuva  Internet  Radio  Sanomalehdet  Televisio  Mytologia  Urheilu 
Symbolit:  Eepos  Henkilöitymä  Kansallislaulu  Kansallispäivä  Kansallispyhäkkö  Lippu  Soitin  Vaakuna 
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna
Suomen lasiteollisuuden historia

Suomen lasiteollisuuden historia sai alkunsa vuonna 1681 ja Suomen vanhin edelleen toimiva lasitehdas on perustettu vuonna 1881. Seuraavassa tarkastellaan lasinvalmistuksen historiaa Suomessa.
Lasiteollisuuden alku Suomessa

Uudenkaupungin lasitehtaan, joka oli ensimmäinen lasitehdas myöhempää Suomea vastaavalla alueella, perusti ruotsalainen Gustav Johan Jung vuonna 1681. Jung omisti lasitehtaan Tukholmassa, mutta siirsi sen toimintavaikeuksien takia Ruotsi-Suomen etäisen maakunnan rannikkotaajamaan Uuteenkaupunkiin. Ammattitaitoisen työvoiman hän toi mukanaan Tukholmasta, sillä Suomessa sellaista ei ollut. Uudenkaupungin tehtaassa ryhdyttiin valmistamaan pulloja, kristalli­esineitä ja ikkunalasia. Tehdas toimi vain neljä vuotta, sillä tuotteille ei ollut kylliksi kysyntää. Esimerkiksi ikkunalasi kuului tuolloin vielä ylellisyystavaroihin kaupungeissakin. Lisäksi toimintaa vaikeuttivat omistajan ja puhaltajien väliset riidat. Niitä ratkottiin oikeudessa saakka. Lopulta Uudessakaupungissa syttyi tulipalo vuonna 1685. Se tuhosi suuren osan kaupungista, mukana myös Jungin lasitehtaan.
Lasitehdas emämaan tarpeisiin

Kului yli 60 vuotta ennen kuin lasiteollisuus pääsi Suomessa pysyvästi alulle. Elintaso ja kulutustottumukset muuttuivat, ja varsinkin ikkunalasin kysyntä kasvoi. Ruotsin teollisuustoimintaa valvovat viranomaiset eivät mielellään antaneet lupaa perustaa lasitehdasta emämaan maaperälle, sillä he olivat huolissaan metsävarojensa ehtymisestä. Metsävaroja tarvittiin rautateollisuutta varten. Myös lasiteollisuus tarvitsi suuret määrät polttopuuta, joten viranomaiset käänsivät katseensa valtakuntansa laita-alueelle, metsäiseen Suomeen.
Tukholmalainen Jakob Reinhold De Pont (Depong) ryhtyi suunnittelemaan lasitehtaan perustamista Suomeen. Ruotsi tarvitsi lasiteollisuutta ja tuki Depongia monin tavoin. Muun muassa polttopuiden saanti turvattiin hänelle siten, että hän sai Somerolle suunnittelemaansa tehdasta varten kuusi autiotilaa. Vuonna 1748 sai Suomen toinen lasitehdas, Åvikin lasitehdas Somerolla, perustamislupansa eli privilegion. Åvikin toiminta lähti vilkkaasti käyntiin. Lasituotteiden kysyntää ennakoi muun muassa vuoden 1747 valtiopäivillä esitetyt useat valitukset, jotka koskivat ikkunalasin puutetta.
Ikkunalasi yleistyi hitaasti

Ikkunalasia tarvittiin tuolloin lähinnä Ruotsissa, jonne lähes koko tuotanto vietiin. Ikkunalasin käytön omaksuminen Suomen talonpoikaisrakennuksiin oli alkuun hidasta, sillä lasi oli ainoa rahalla ostettava rakennusmateriaali: kaiken muun talon tekoon tarvittavan rakentaja sai luonnosta ja jalosti itse. Vähitellen lasi-ikkunasta kuitenkin tuli muotiuutuus, jonka kaupungista rakentamisen mallia hakeva talonpoika omaksui siinä missä ulkolaudoituksen, punamaalin tai savupiipun. Ikkunat olivat alkuun pieniruutuisia, mutta koko kasvoi sitä myöten, kun omaksuttiin vaikutteita isoja ikkunoita suosivasta kustavilaisesta rakennustyylistä. Pohjoinen ilmastomme synnytti pian uuden käytännön tarpeista lähtevän idean: tuplaikkunat eli erilliset sisäpuitteet, joiden avulla lämpö pysyy sisällä paremmin. Ei siis aivan yllättävää, että ikkunalasin puute tuli esiin valtiopäivilläkin.
Åvikin lasitehdas sai toimia ilman kilpailua kolme vuosikymmentä, kunnes Suomeen perustettiin neljä uutta lasitehdasta: Mariedal Sipooseen 1779, Tuorsniemi Ulvilaan 1781, Nyby Ouluun 1783 ja vuonna 1793 Nuutajärven lasitehdas Urjalaan. Edellytyksinä lasitehtaiden toiminnalle olivat vilkastunut rakentaminen ja sen seurauksena edelleen kasvanut ikkunalasin tarve. Paloviinan kotipoltto-oikeus puolestaan lisäsi pullojen tarvetta, puutarhaviljelyn leviäminen edisti säilöntätölkkien menekkiä, ja maidon käsittelyssä lasi oli uusi, hygieeninen astiamateriaali.
Nuutajärven jälkeen Suomeen on perustettu useitakin lasitehtaita, jotka ovat toimineet eri pituisia ajanjaksoja. Nuutajärven lasitehdas lopetti toimintansa vuonna 2014.
Aiheesta muualla

Ahtokari, Reijo: Suomen lasiteollisuus 1681-1981.  [Helsinki]:  Helsingin liikekirjapaino Oy, 1981.
Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus 1681–1931. I osa. Ruotsin vallan aika 1681–1809.  Helsinki:  Otava, 1931.
Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus vuodesta 1681 nykyaikaan. II osa. Kehitys vuoden 1809 jälkeen. Ensimmäinen nide.  Helsinki:  Suomen lasiteollisuusliitto, 1948.
Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus vuodesta 1681 nykyaikaan. II osa. Kehitys vuoden 1809 jälkeen. Toinen nide.  Helsinki:  Suomen lasiteollisuusliitto, 1948.
Suomen lasi elää, s. 104-107.  Riihimäki:  Suomen lasimuseo, 1986.
Suomen lasi elää 2, s. 82-87.  Riihimäki:  Suomen lasimuseo, 1990.  ISBN 951-8952-09-4
Suomen lasi elää 3, s. 79-83.  Riihimäki:  Suomen lasimuseo, 1995.  ISBN 951-8952-34-5
Suomen lasi elää 4, s. 116-123.  Riihimäki:  Suomen lasimuseo, 2000.  ISBN 951-8952-61-2
Suomen lasi elää 5, s. 112-123.  Riihimäki:  Suomen lasimuseo, 2005.  ISBN 952-5571-03-3
Vanhatalo, Simo & Matiskainen, Heikki: Suomen lasitehtaiden teollisuusarkeologinen inventointi 1681–1985.  (Lasitutkimuksia III)  Riihimäki:  Suomen lasimuseo, 1986.  ISBN 951-99803-9-3
Suomen lasitehtaat 1681-1975 Hagelstamin huutokaupat. Arkistoitu 23.3.2008. Viitattu 10.11.2008.