stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Qing-dynastia
Hallinto > Sotilas- ja siviilihallinto

Qing-dynastian onnistui nousta valtaan, sillä he kykenivät voittamaan kiinalaisväestön puolelleen. Merkittävänä tekijänä oli, että mantšut olivat jo hyvin kiinalaistuneita valtaan noustessaan, jolloin heitä ei mielletty pelkästään barbaarivalloittajiksi. Qing-keisarit osasivat kiinaa ja mantšujen hallintojärjestelmänsä oli jo valmiiksi kiinalaistyylinen. He hallitsivat kungfutselaisten oppien mukaan, palauttivat virkamiestutkintojärjestelmän ja kungfutselaisen opetussuunnitelman. Ming-dynastian hallintorakenteet säilytettiin lähes ennallaan ja kiinalaisia virkamiehiä houkuteltiin Qing-dynastian palvelukseen ja näin myös kiinalaisille annettiin osuus valtionhallinnossa.
Mantšujen perinteinen lippukuntajärjestelmä säilyi läpi koko Qing-dynastian valtakauden ajan. Pohjimmiltaan järjestelmässä oli kyse siitä että merkittävät lippukuntien sotilasjohtajat otettiin mukaan tärkeiden päätösten tekoon. Järjestelmä uudistui vähitellen kiinalaiseen perinteiseen hallintotapaan sopivaksi. Keisari Yongzheng ei halunnut jakaa valtaansa ja hänen kaudellaan lippukuntien komentajilta otettiin heidän oikeutensa valvoa omia joukkojaan ja ne alistettiin suoraan keisarin komentovaltaan.
Hallinnollisesti mantšut varmistivat että heillä oli ylivalta kiinalaisiin nähden. Keisarin tärkeimpänä neuvonantajana toimi suurneuvosto. Sen alapuolella hallinto oli jakaantunut useisiin virastoryhmiin, joiden tehtävät olivat osin päällekkäisiä jotta mikään virasto ei saisi liikaa valtaa. Maakuntahallinto oli annettu kiinalaisten virkamiesten käsiin, joiden toimia valvoivat ylemmät mantšut. Maakuntatason hallintovirkoja alemmat virat olivat yleensä yksinomaan kiinalaisten käsissä. Maakuntia oli suurimman osan Qing-kautta 18, näihin ei laskettu Mongoliaa, Tiibetiä, Xinjiangia ja Mantšuriaa, joita hallittiin eri tavoin kuin maakuntia. Sotilashallinnollisesti mantšut jaettiin lippueisiin ja jokainen kansalainen tiesi mihin lippueeseen kuului. Lippueen tarkoitus oli tyydyttää sotavoimien värväystarpeet. Varsinaisen Kiinan alueelle sijoitetuille lippueille takavarikoitiin maita kiinalaisilta.
Mantšujen alkuperäinen tarkoitus oli pitää itsensä ylempänä hallitsijakastina, joka saa aina tarvittaessa täydennystä kotiseudultaan pohjoisesta. Mantšujen ja kiinalaisten seka-avioliitot olivat kiellettyjä ja han-kiinalaisilta estettiin muutto Mantšuriaan. Mantšuja oli kuitenkin vain kaksi prosenttia koko väestöstä. Mantšut alkoivat kuitenkin nopeasti kiinalaistua ja jo 1700-luvulla kiinan kieli syrjäytti mantšun kielen tärkeimpänä hallintokielenä.
Hallinto > Keskushallinto

Kiinan valtakuntaa johti keisari, Taivaan poika (tianzi), joka oli vähemmän kuin jumala, mutta enemmän kuin ihminen. Hänen valtansa ja vaikutuksensa oli suuri, hän oli lainlaatija ja tuomari, valtakunnan ylin hallintomies ja sotavoimien ylipäällikkö, mutta myös ihmiskunnan ja ylimpien voimien välittäjä sekä moraalisen esikuvan antaja alamaisille. Hän sai valtansa Taivaalta, ns. Taivaan mandaatin (tianming), mutta joutui ylläpitämään sitä sekä oikeamielisin teoin että suorittamalla oikeat uhrit korkeille voimille.
Periaatteessa keisari oli yksinvaltias, vastuussa ainoastaan maailmankaikkeutta sääteleville kosmisille voimille. Teoriassa hänen oli kuitenkin noudatettava hyvettä (de), kohdeltava alamaisiaan hyväntahtoisesti ja kunnioitettava perinteitä sekä esi-isien hyväksymiä metodeja. Mikäli hän ei näin menetellyt, joutui Taivaan mandaatti kyseenalaiseksi.
Keskushallinnon voi sanoa jakautuneen kahteen eri lohkoon, ’sisähoviin’ ja ’ulkohoviin’. Sisähovilla tarkoitetaan keisarin välittömässä läheisyydessä olevia elimiä, jotka hoitivat hänen jokapäiväistä hyvinvointiaan. Perheasioiden ohella ne auttoivat keisaria hallinnon päivittäisissä rutiineissa. Sisähovin poliittinen merkitys kasvoi myöhemmällä keisarikaudella. Sisähovin henkilökunnan asema riippui keisarin suosiosta, ja se oli usein miehitetty persoonallisesti keisarista riippuvaisilla henkilöryhmillä. Ming-kaudella oli käytetty pääasiassa eunukkeja, mutta mantšut miehittivät sisähovin keisariklaanin perintöalamaisilla.
Sisähovin ja ulkohovin yhdistivät korkeimmat keisarin neuvonantajat. He olivat jäseniä neuvostoissa, joiden tarkka muoto, nimet jne. vaihtelivat ajasta toiseen. Qing-dynastian aikana valtion korkein hallintoelin oli ns. valtioneuvosto, oikeastaan sotilaallisen suunnittelun virasto (junjichu). Se oli epävirallinen valmisteluelin, joka kokoontui joka päivä keskustelemaan kaikista hallinnon kysymyksistä. Näiden keskuselinten alaisuudessa toimivat ’ulkohovin’ keskusvirastot, joista tärkeimmät olivat ns. 6 ministeriötä. Ne olivat arvojärjestyksessä: siviilihallinnon ministeriö (libu), vero- ja valtiovarainministeriö (hubu), riittien ministeriö (libu), sotaministeriö (bingbu), oikeusministeriö (xingbu) sekä yleisten töiden ministeriö (gongbu). Qing-ajalla otettiin käyttöön myös erityinen ”barbaarien hallitsemisen virasto”, joka vastasi lähes eurooppalaista ulkoministeriötä. Varsinaista ulkoministeriöitä ei koettu tarpeelliseksi, sillä Kiinalla ei nähty olevan tasavertaisia naapurimaita.
Hallinto > Lainsäädäntö ja tuomiovalta

Kiinalle tyypillistä on ollut oikeuslaitoksen ja kirjoitetun lain pienempi merkitys kuin muissa korkeakulttuureissa. Laki oli Kiinassa ihmistekoista, sitä ei ollut saatu jumalallisena ilmoituksena, kuten kristillis-juutalaisessa kulttuurissa. Toisaalta lait eivät perustuneet myöskään kansan tekemään yhteiskuntasopimukseen, vaan ne katsottiin heijastumiksi maailmankaikkeuden universaalista ja moraalisesta luonteesta. Käytännössä lainsäädäntö oli useimmiten hallitsijan määräyksiä valtansa tueksi.
Tyypillistä kiinalaiselle lainsäädännölle oli, että se keskittyi hallinto- ja rikosoikeuteen. Sen sijaan siviilioikeus oli paljon kehittymättömämpää. Oikeuteen mentiinkin harvoin, ja suurin osa kaikista tapauksista, perintöasioista, avioliitoista jne. sovittiin klaanien kesken.
Kiinalainen oikeudenkäyttö olikin pelottavaa, joskaan ei mielivaltaista. Siihen kuului drastisia keinoja totuuden selville saamiseksi, kidutus oli yleistä ja saattoi kohdistua myös todistajiin. Aiheettomista syytöksistä oli ankarat rangaistukset. Kiinalaisessa järjestelmässä tuomioistuin ei ollut riippumaton valtioelin, vaan osa hallintokoneistoa.
Hallinto > Yhteiskuntaluokat

Teoriassa Kiinan väestö jakautui eri säätykerroksiin. Ylimpänä olivat oppineet (shi), sitten seurasivat arvossa maanviljelijät (nong), seuraavina käsityöläiset (gong) ja viimeisinä, vähimmin arvostettuina kauppiaat (shang). Vähitellen kuitenkin säätyrajat hälvenivät ja aseman määräsi varallisuus. Näin ollen kansa jaettiin kahtia virkamieskuntaan ja muuhun väestöön. Oman ryhmänsä muodostivat vielä hengenmiehet, buddhalaiset ja taolaiset, joilla ei ollut todellista autonomiaa.
Hallinto > Kauppa ja talous

Vaihdanta ja rahatalous olivat kehittyneet Kiinassa aikaisin. Jo Qin-dynastia (221–206 eaa.) oli standardisoinut rahan, Song-ajalla oli siirrytty jopa paperirahaan. Tang-kaudelta lähtien oli veroissa siirrytty luontaisveroista rahaveroihin: kehitys johti maaveronkin osalta Ming-kaudelle päästyä rahaveron voittoon. Kiinan perinteinen maatalouteen perustuva yhteiskunta oli siten kaupallistuneempi kuin vastaavan ajan eurooppalainen.
Maatalous oli Kiinan perustava elinkeino. Se oli jo hyvin varhain intensiivistä. Viljanviljelyyn keskityttiin, kotieläimiä oli suhteellisen vähän. Työssä ihmisvoimalla oli ratkaisevan tärkeä osuus.
Qing-dynastian aikana teollisuuskasvien kasvatus lisääntyi: talonpojat kasvattivat  puuvillaa, silkkiäispuun lehtiä, silkkiäistoukkia, tupakkaa ym. enemmän kuin itse tarvitsivat ja myivät ylijäämän. Näin he joutuivat rahatalouden piiriin. He turvautuivat yhä suuremmassa määrin sivuelinkeinoihin, tuotteiden jalostukseen ja käsityöhön. Vaihdannan piiri oli suuri, joskaan se ei saavuttanut maanlaajuisia mittoja.
Vaihdanta muodosti Kiinaan kauppapaikkojen verkoston. Sen alimpana perusosana oli noin 40 000 suurta kylää tai markkinakaupunkia. Nämä olivat yhteydessä korkeampiin kauppapaikkoihin ja nämä puolestaan maan tärkeisiin kaupunkeihin. Suuremmissa kaupungeissa kaupankäynti oli säädeltyä, luvanvaraista ja verotettua.
Valtio halusi kontrolloida tärkeitä talouden aloja. Kontrolli oli helpointa toteuttaa tekemällä kyseiset alat luvan varaisiksi monopoleiksi. Monopoleista tunnetuimmat olivat suolakauppiaiden monopolikillat sekä Kantonissa ulkomaan kauppaa yksinoikeudella hallinnut ns. cohong-ryhmä.
Hallinto > 1800-luvun Kiina länsimaissa

Länsimailla levisi 1800-luvulla käsitys, jonka mukaan Kiinan – ja muidenkin itämaiden – kulttuuri oli toisaalta ikivanhaa, toisaalta tälle ikivanhalle tasolleen jähmettynyttä. Tähän ajatukseen päädyttiin helposti vertaamalla oman ajan Euroopan nopeaa kehitystä ja Kiinan siihen verrattuna tuskallista modernisoitumista.
Pysähtyneisyyttä ja siihen liitettyä kyvyttömyyttä muutokseen käytettiin perusteluna länsimaiden vallan lisäämiselle ja imperialistiselle käytännölle. Tämä käsitys, joka pitää Kiinaa teknisesti vähän kehittyneenä tai sitten katsoo sen tehneen edistysaskelensa jo hyvin varhain menneisyydessä, elää jossakin määrin vieläkin. Tämä käsitys on virheellinen, sillä monta kertaa Kiinan siviilisaation vanhuutta ja pysähtyneisyyttä on liioiteltu.
Kiinassa ei kuitenkaan teollista vallankumousta tapahtunut, eikä siellä siirrytty kapitalismiin, vaan maa alkoi uudella ajalla jäädä jälkeen länsimaista. Syynä oli osaksi järjestelmä, joka väheksyi käsityöläisiä ja kauppiaita. Heistä ei siis syntynyt porvaristoa, poliittista luokkaa ja valtakeskusta, niin kuin länsimaissa. Toisaalta kauppiaiden henkkilökohtainen nousu yhteiskunnassa oli huomattavasti helpompaa, sillä muodollisia sääty-rajoituksia ei ollut.
Toinen selitys on puhtaasti taloudellinen: sen mukaan Kiina ajautui korkean tason tasapainon ansaan. Sen mukaan väestönkasvu ja taloudellinen kehitys olivat saavuttaneet sen tason, mihin oli mahdollista päästä valtakunnan käytettävissä olevien luonnonvarojen ja suhteellisen kehittyneen tekniikan avulla. Tälle tilanteelle oli ominaista se, että maassa oli puute raaka-aineista, mutta sen sijaan saatavilla runsaasti halpaa työvoimaa. Tällöin ei ollut tarpeellista eikä kannattavaa tehdä työtä helpottavia keksintöjä eikä investoida tekniikan parantamiseen. Kiinan kohdalla maan suhteellinen eristyminen auttoi tasapainotilan säilymistä; vasta kun ulkoinen paine kasvoi ennennäkemättömän suureksi, tasapaino alkoi murtua ja syvä muutos oli edessä.
Hallitsijat ja merkittävät hahmot

Kiinaa hallinneet Qing-dynastian keisarit olivat:
Shunzhi 1644–1661
Kangxi 1662–1722
Yongzheng 1723–1735
Qianlong 1735–1795
Jiaqing 1797–1820
Daoguang 1821–1850
Xianfeng 1851–1861
Tongzhi 1862–1874
Guangxu 1875–1908
Pu Yi 1908–1911
Muita kauden merkittäviä henkilöitä olivat:
Dorgon, sijaishallitsija 1644–1650
Leskikeisarinna Cixi, käytännössä valtion johdossa 1861–1908
Li Hongzhang
Yuan Shikai
Lordi Macartneyn lähetystö keisarin luona.
Maalaus keisari Qianlongista. Giuseppe Castiglionen maalaus vuodelta 1750.
Taiteilija Edward Duncanin maalaus ensimmäisestä oopiumisodasta.
1890-luvulla julkaistu poliittinen pilapiirros, jossa Ranska, Saksa, Britannia, Venäjä ja Japani sopivat Kiinan jaosta.
Wén-paperiraha vuodelta 1859.
Sergei Rahmaninov

| Sergei Rahmaninov> Сергей Васильевич Рахманинов |
| --- | --- |
 Rahmaninov vuonna 1921
Henkilötiedot
Syntynyt: Semjonovo, Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 28. maaliskuuta 1943 (69 vuotta) Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  säveltäjä, pianisti, kapellimestari
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera, sinfonia, länsimainen taidemusiikki
Soittimet:  piano
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sergei Vasiljevitš Rahmaninov (ven. Сергей Васильевич Рахманинов); (1. huhtikuuta (J: 20. maaliskuuta) 1873 Semjonovo, nyk. Zalutšje,Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 28. maaliskuuta 1943 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli venäläinen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari.
Säveltäjänä Rahmaninov oli myöhäisromanttisen tyylisuunnan merkittävimpiä edustajia, ja pianistina hän lukeutuu 1900-luvun alkupuolen suurimpiin. Rahmaninovin pääteoksia ovat hänen neljä pianokonserttoaan, vigiliansa ja kolme sinfoniaansa. Hänen toinen ja kolmas pianokonserttonsa kuuluvat 1900-luvun taidemusiikin suosituimpiin teoksiin. Rahmaninovin musiikilliset vaikutteet ovat hyvin venäläisiä, ja hänen musiikissaan kuuluu selvästi hänen nuoruudenihanteensa Pjotr Tšaikovskin vaikutus. Hän oli venäläisen romantiikan perinteen viimeinen suurhahmo. Hänet tunnetaan erityisesti pianokonsertoistaan sekä kappaleesta Rapsodia Paganinin teemasta pianolle ja orkesterille (1934).
Sergei Rahmaninov 12-vuotiaana Pietarissa vuonna 1885
Sävellysura, pianistina ja kapellimestarina > Aika Yhdysvalloissa

Yhdysvalloissa Rahmaninov joutui elättämään itseään ensi sijassa pianistina, ja siksi hänen sävellyksiensä määrä vuoden 1917 jälkeen on varsin suppea, vain kuusi julkaistua teosta. Rahmaninov sairastui kesken konserttikiertueen talvella 1943, jolloin hänellä todettiin aggressiivisesti levinnyt melanooma, joka oli aiheuttanut yskää ja selkäkipuja. Viimeisessä konsertissaan helmikuussa 1943 Rahmaninov esitti enteikkäästi Frédéric Chopinin pianosonaatin nro 2 b-molli op. 35, joka sisältää kuuluisan surumarssin.
Sergei Vasiljevitš Rahmaninov kuoli 69-vuotiaana 28. maaliskuuta 1943 Beverly Hillsissä Kaliforniassa. Hänet on haudattu Kensicon hautausmaalle, joka sijaitsee Valhallassa, New Yorkin osavaltiossa.
Rahmaninov siteerasi joskus teoksissaan 1200-luvulta peräisin olevaa Tommaso da Celanon säveltämää Dies irae -hymnin melodiaa. Esimerkkejä tästä ovat hänen toinen sinfoniansa, jossa Dies irae -melodia toimii kontrastina nouseville melodioille, sekä Rapsodia Paganinin teemasta.
Elämä

Sergei Rahmaninov asui kesäisin vuodesta 1890 lähtien aina vuoteen 1917 vaimonsa suvun omistamassa Ivanovkan maatilalla Ivanovkan kylässä, lähellä Tambovin kaupunkia Uvarovskin piirissä Tambovin kuvernementissä ns. mustanmullan alueella, n. 418 km Moskovasta kaakkoon, joka oli hänelle tärkeä rauhoittumispaikka säveltämiseen. Hän hankki tilan omistukseensa juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa apeltaan ja kehitti tilaa. Rakennukset ovat sittemmin tuhoutuneet ja Ivanovka on vuodesta 1982 toiminut säveltäjän kotimuseona.
Vuosina 1906–1909 Rahmaninov asui perheineen Saksassa Dresdenissä suuressa huvilassa, jossa oli puutarha ja yksi huone flyygelille. Kaupungissa oli suuri venäläinen yhteisö. Dresdenin tasokas, etenkin Wagnerin oopperoiden ohjelmisto sekä lähietäisyydellä oleva Leipzigin konserttitarjonta olivat syitä paikan valinnalle. Suora rautatieyhteys Moskovaan teki matkustamisen helpoksi. Rahmaninov hankki kaupungista kaksi taloa omistukseensa. Kesät he viettivät Ivanovkassa.
Tyttäret avioituivat ja muuttivat Yhdysvalloista Pariisiin 1920-luvun lopulla. Kesät Rahmaninov vietti Le Pavillon -nimisessä huvilassa Clairefontainen kylässä, lähellä Rambouillet'n metsäaluetta Yvelinesin departementissa, konsertoi Euroopassa loka-joulukuussa ja Yhdysvaltojen suurissa kaupungeissa tammi-huhtikuussa. Rahmaninov vietti kesiä vuodesta 1930 lähtien Sveitsissä ja rakennutti vuonna 1932 modernin Villa Senar -nimisen kesähuvilan Sveitsin Luzerniin, Hertensteinin niemimaalle lähelle Weggisiä, jossa hän sai uuden rauhan säveltää aina vuoteen 1939 asti.
Konserttikiertueet tuottivat hyvin, joten Rahmaninov perheineen eli mukavasti ylemmän keskiluokan tapaan New Yorkissa ensin osoitteessa 33 Riverside Drive ja vuodesta 1926 lähtien 1940-luvulle asti osoitteessa 505 West End Avenue, asunto 4C. Heillä oli palveluksessaan venäjänkielistä henkilökuntaa, hovimestari, autonkuljettaja ja kokki. Rahmaninov teetti kaikki vaatteensa mittatilaustyönä. Hän kuului parhaiten ansaitseviin konserttipianisteihin 1930- ja 1940-luvuilla.
Koko maanpakonsa ajan Rahmaninov ikävöi kotimaataan. Ulkomailla eläessään hän ympäröi itsensä venäjää puhuvilla ystävillä sekä venäläisellä kulttuurilla ja tavoilla. Hän ei koskaan oppinut puhumaan kunnolla englantia ja kirjeenvaihto käännettiin hänelle venäjäksi.
Viimeiset vuotensa hän asui Los Angelesissa, Beverly Hillsissä. Säveltäjän keuhkojen terveydentilan vuoksi lääkäri oli suositellut muuttoa lämpimämpään ilmastoon. Viimeisen talonsa osoitteessa 610 North Elm Drive hän osti vuonna 1942 ja ehti tehdä suunnitelmia puutarhaa varten sekä istuttaa pihalle puurivistön tuomaan näkösuojaa.
Perintö

Vaikka Rahmaninovin musiikki on sävelletty enimmäkseen 1900-luvulla, se on lujasti juurtunut 1800-luvun musiikilliseen ilmaisuun. Hän oli itse asiassa Pjotr Tšaikovskin – romanttisten ulottuvuuksien melodistin edustaman perinteen viimeinen ilmaisu räjähdysmäisen muutoksen ja kokeilun aikakaudella.
Hänen mukaansa on nimetty vuonna 1993 Novgorodin musiikkikeskus.
Persoona

Sergei Rahmaninov oli erittäin pitkäkasvuinen ja hänellä oli ehkä suurimmat kädet klassisen musiikin taiteilijoissa, minkä vuoksi osa hänen teoksistaan ​​on erittäin vaikeita pienempikätisille pianisteille. Hän pystyi ulottamaan yhden kätensä 12 pianonkoskettimen leveydelle, pikkusormen kärjestä aina erittäin pitkän peukalonsa kärkeen saakka.
Hän nautti nopeilla, uudenaikaisilla autoilla ja moottoriveneillä ajamisesta sekä omisti ensimmäisen automobiilin naapurustossaan.
Teoksia > Orkesterimusiikkia

Pianokonsertto nro 1 fis-molli op. 1 (1891, uusittu 1917)
Kallio, sinfoninen runoelma op. 7 (1893)
Sinfonia nro 1 d-molli op. 13 (1895)
Pianokonsertto nro 2 c-molli op. 18 (1901)
Sinfonia nro 2 e-molli op. 27 (1907)
Kuoleman saari, sinfoninen runo op. 29 (1909)
Pianokonsertto nro 3 d-molli op. 30 (1909)
Pianokonsertto nro 4 g-molli op. 40 (1926, uusittu 1941)
Rapsodia Paganinin teemasta pianolle ja orkesterille op. 43 (1934)
Sinfonia nro 3 a-molli op. 44 (1936)
Sinfoniset tanssit op. 45 (1940). Myös kahdelle pianolle.
Teoksia > Oopperoita

Aleko ilman opusnumeroa (1892)
Saita ritari op. 24 (1904)
Fransesca da Rimini op. 25 (1904)
Teoksia > Pianomusiikkia

Morceaux de Fantaisie op. 3 (1892). Sisältää mm. kuuluisan cis-molli-preludin.
Moments Musicaux op. 16 (1896)
Muunnelmia Chopinin teemasta op. 22 (1903)
10 preludia op. 23 (1903)
Sonaatti nro 1 d-molli op. 28 (1907)
13 preludia op. 32 (1910)
Études-Tableaux op. 33 (1911)
Sonaatti nro 2 b-molli op. 36 (1913, uusittu 1931)
Études-Tableaux op. 39 (1917)
Muunnelmia Corellin teemasta op. 42 (1931)
Teoksia > Kamarimusiikkia

Trio Élégiaque d-molli op. 9 (1893, uusittu versio 1907)
Sonaatti sellolle ja pianolle g-molli op. 19 (1901)
Teoksia > Kuoroteoksia

Kevät op. 20 (1902), kantaatti soolobaritonille, kuorolle ja orkesterille
Liturgia op. 31 (1910)
Kellot op. 35 (1913), runoelma orkesterille, kuorolle ja solisteille
Vigilia op. 37 (1915)
Kolme venäläistä laulua op. 41 (1927)
Lisäksi lukuisia lauluja pianon säestyksellä (muun muassa ”Vokaliisi” op. 34), useita pienempiä pianokappaleita ja sovituksia pianolle muiden säveltäjien teoksista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sergei Rahmaninov Wikimedia Commonsissa
Sergei Rahmaninovin viralliset kotisivut (englanniksi)
Riesemann, Otto von: Rachamaninoff´s Recollections Told to Oskar Von Riesemann. Illustrated. Translated from German by Dolly Rutherford. Macmillan Company, New York 1934. ISBN 978-0-83695-232-2. (englanniksi)
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Sergei Rahmaninov (koko sävellystuotanto listattuna)
Sävellysluettelo (venäjäksi)
Sävellysluettelo (englanniksi)
Sergei Rahmaninov ja isänpuoleinen Satinin perhe Ivanovkassa n. 1890-luvun puolivälissä : seisomassa vas. Sofia Satina, Rahmaninov,  Aleksandr Satin, isä Nikolai, Juli Kreitser ja Mihail Bakunin. Istumassa vas. Varvara Satina, tuleva vaimo Natalia Satina ja Jelena Kreitser.
Sergei Rahmaninov kolmannen pianokonserttonsa vedosten parissa sukulaistensa omistamalla Ivanovkan maatilalla 1910
Sergei Rahmaninov, Konstantin Somov 1925
Ivanovkan maatila 1900-luvun alussa
Sergei Rahmaninov New Yorkissa 1920-luvulla
Sergei Rahmaninovin asuintalo, 610 North Elm Drive, Beverly Hills, Kalifornia
Villa Senar, Luzern Sveitsi
Rahmaninovin Lorelei automobiili Ivanovkan maatilalla vuonna 1912
Åke Wahren

Åke Gustaf Wahren
Åke Gustaf Wahren (26. kesäkuuta 1893 Urjala – 13. lokakuuta 1976) oli suomalainen jääkärieversti ja toimitusjohtaja. Hänen vanhempansa olivat agronomi Axel Wahren ja Sigrid Wasastjerna. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Martha Degerholmin kanssa.
Opinnot

Wahren kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1911 ja liittyi Turkulaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi 2 vuotta Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa. Puolan armeijan ratsuväkikoulun hän suoritti vuosina 1921–1922.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 2. helmikuuta 1916, josta hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hänet komennettiin Suomeen 7. etukomennuskunnan johtajana 12. tammikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Wahren saapui 7. etukomennuskunnan kera Merenkurkun yli Vaasaan 2. helmikuuta 1918 ja hänet määrättiin 17. helmikuuta 1918 Järjestyslipustoon, josta vähän myöhemmin muodostettiin Uudenmaan rakuunarykmentti. Hän toimi aluksi rykmentin adjutanttina ja 25. huhtikuuta 1918 alkaen 3. eskadroonan päällikkönä. Hän otti osaa sisällissodassa taisteluihin Länkipohjassa, Tervaniemellä, Pälkäneellä, Evossa, Lammin-Syrjäntaan akselilla ja Koskella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Wahren palveli Uudenmaan rakuunarykmentin 2. eskadroonan päällikkönä, josta hänet määrättiin 16. toukokuuta 1924 rykmentin talouspäälliköksi. Hänet siirrettiin 10. marraskuuta 1926 Helsingin suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi. Armeijasta hän erosi 31. elokuuta 1928. Upseeriuransa jälkeen hän toimi virkailijana Liittopankissa vuosina 1928–1930 ja sen jälkeen Valotorni oy:n johtajana Helsingissä.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Wahren osallistui Kevyt osasto 3:n komentajana ja osallistui Summan taisteluihin. Välirauhan aikana hän toimi aluksi JR 7:n komentajana, josta hänet siirrettiin Päämajan Linnoitusosaston Liikekannallepanotoimiston päälliköksi, jossa tehtävässä hän toimi Jatkosodan syttymiseen saakka, jolloin hänet määrättiin 7. Armeijakunnan huoltopäällikön apulaiseksi ja myöhemmin Ryhmä Oinosen huoltopäälliköksi. Vuonna 1941 hänet komennettiin Uudenmaan rakuunakykmentin virkaatekeväksi komentajaksi, josta hänet komennettiin viransijaiseksi Ratsuväkiprikaatin komentajalle. Hän hoitikin komentajan tehtäviä aina vuoteen 1943 saakka, jolloin hän siirtyi Ratsuväkikoulutuskeskuksen päälliköksi ja oli toimessa sodan loppuun saakka.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Wahren palasi siviilitoimiin ja siirtyi Suomen Vartioimis- ja Sulkemis Oy:n toimitusjohtajaksi, missä tehtävässä oli vuoteen 1957 saakka, jolloin siirtyi Siivouskeskus Oy:n toimitusjohtajaksi.