Napoleon I
Keisari Napoleon I > Hyökkäys Venäjälle

Venäjän keisari Aleksanteri I sanoutui irti Britannian saarrosta. Vuonna 1812 Napoleon hyökkäsi Puolasta Venäjää vastaan. Puolalaiset ehdottivat Napoleonille, että tämä valtaisi pelkästään Puolan Venäjälle kuuluvan osan. Napoleon hylkäsi varovaisuuden ja marssitutti joukkonsa kohti Moskovaa. Hän astui ensimmäisen kerran Venäjän maaperälle kello viisi keskiviikkona 24. kesäkuuta 1812. Venäjälle tulon aamuna Napoleon huusi sotilailleen:
»Venäjän hetki on koittanut – kohdatkoon Venäjä kohtalonsa! Emmekö ole Austerlitzin sotilaita? Venäjä pakotti meidät valitsemaan kunniattomuuden tai sodan. Valinnastamme ei voi vallita epäselvyyttä. Marssikaamme eteenpäin! Tämä toinen Puolan sota tuo Ranskan armeijalle yhtä paljon kunniaa kuin ensimmäinen, mutta tällä kertaa hankimme rauhan sellaisilla takeilla, että se kerta kaikkiaan tekee lopun Venäjän kohtalokkaasta sekoittumisesta Euroopan historiaan viidenkymmenen viime vuoden aikana.»
Napoleon marssitti 24. kesäkuuta Niemenjoen yli kaikkiaan noin 450 000 sotilasta. Hyökkäysjoukkojen kokonaismäärä oli noin 453 000. Noin 612 000 sotilasta saapui Venäjälle sotaretken aikana, ja heistä hieman yli 200 000 oli ranskalaisia. Ei-ranskalaiset joukot oli tarkoitettu toissijaisiin tehtäviin, koska hyökkäysjoukkojen kärki koostui ranskalaisista joukoista. Heidän joukossaan oli pelätty keisarillinen kaarti, ”50 000 kuolematonta”. Heidät oli valittu erityisellä huolella: jokaisen kaartilaisen oli oltava vähintään 176 senttimetriä pitkiä. Kaarti kulki ruskeilla hevosilla. Kaarti oli Napoleonin armeijan ylpeys. Venäjän sotaretken kulku vaikutti vielä hyvin lupaavalta ja Napoleon oli varma voitostaan.
Napoleon päätti marssittaa joukkonsa ensimmäiseksi Vilnaan, jonne saavuttiin 28. kesäkuuta, mutta marssista tuli yllättävän raskas. Tuuli yltyi, alkoi sataa ja yöllä esiintyi jo pakkasta. Toisten tietojen mukaan kesä oli kuuma ja kuiva. Armeijan iloinen tunnelma vaihtui masennukseen ja moni kuoli matkalla Vilnaan. Napoleon oletti löytävänsä sieltä paljon muonaa voidakseen täydentää ruokavarastojaan. Vilna oli kuitenkin evakuoitu ja pellot poltettu. Kaupungissa oli enää muutamia asukkaita ja luostarien munkkeja.
Napoleon oli hyökkäykseen lähtiessään kuvitellut koko Venäjän valtauksen kestävän suunnilleen kaksi kuukautta, mutta Venäjän armeijan perääntyminen ja sen käyttämä poltetun maan taktiikka pitkittivät sotaa ja sekoittivat Napoleonin suunnitelman. Napoleonin olisi tässä vaiheessa pitänyt huomata Venäjän sotaretken olevan Ranskalle ylivoimainen haaste: tuhansia ranskalaisia kuoli päivässä saastuneesta juomavedestä saatuihin tauteihin. Napoleon oli jo menettänyt 20 000 hevosta rehun ja veden puutteen vuoksi ennen ainuttakaan yhteenottoa venäläisten kanssa. Napoleon päätti kuitenkin jatkaa, sillä hänellä oli kaikesta huolimatta paljon suurempi armeija kuin Aleksanteri I:llä ja joukkoja johtavalla Mihail Illarionovitš Kutuzovilla. Napoleon järjesti nopeasti Vilnaan vasallihallituksen ja kiirehti jatkamaan sotaretkeä.
Venäläiset vetäytyivät eivätkä suostuneet taisteluun, mutta Napoleonin onnistui silti erottaa kaksi venäläisarmeijaa toisistaan. Napoleon olisi voinut yrittää iskeä, mutta hän päätti odottaa armeijansa jälkijoukkoja vielä vuorokauden. Sinä aikana venäläisarmeija oli jo perääntynyt. Napoleonin oli jatkettava matkaa. Venäjän kaksi armeijaa yhdistyivät jälleen. Oli kulunut jo kuukausi, mutta vieläkään ei ollut käyty ainuttakaan taistelua ja Napoleonin armeija menetti silti miehiään päivittäin. Napoleon julistikin joukoille, että sotaretki olisi ohi ja joukot majoittuisivat Venäjälle talven ajaksi. Seuraavana päivänä hän kuitenkin katui julistustaan ja antoi pian lähtökäskyn kohti Moskovaa. Napoleon tiesi, että venäläisten joukkojen oli pakko puolustaa Smolenskin kaupunkia, koska se oli Venäjän tärkeimpiä ja pyhimpiä kaupunkeja.
Infektiotaudit, eivät niinkään vihollisen aseet, sinetöivät Grande Arméen kohtalon. Moskovaan asti marssi vain 90 000 miestä, suurin osa oli menetetty jo matkalla Puolan ja Länsi-Venäjän läpi. Suurin taistelu käytiin Borodinossa, mutta siinäkin ranskalaiset menettivät ”vain” 30 000 miestä. Luteitten levittämä pilkkukuume ja luultavasti myös huonoista hygieniaoloista johtuva lavantauti tappoivat moninkertaisen määrän.
Ensimmäinen suuri taistelu käytiin 7. syyskuuta Borodinossa Moskovan edustalla. Taistelu oli äärimmäisen verinen ja molempien osapuolten tappiot olivat raskaat. Napoleonin strateginen taito tuntui olevan kadoksissa ja hän hyökkäsi suoraan edestä suureen verilöylyyn. Napoleon menetti taistelussa 25 000 sotilasta ja Kutuzov 38 000. Napoleonin armeijan voidaan katsoa olleen niukasti voitollinen, mutta toivomaansa ratkaisevaa voittoa hän ei saanut. Lisäksi hänen armeijansa oli kärsinyt raskaita tappioita syvällä vihollisen maaperällä. Hän jatkoi Moskovaan odottaen Aleksanteri I:n nyt anovan rauhaa. Moskova ei antautunut vaan pormestari Fjodor Rostoptsinin käskystä Moskova poltettiin. Kuukauden kuluttua Napoleon alkoi pelätä vallan Ranskassa riistäytyvän hänen käsistään. Koska armeijan ruokahuolto oli vaikeaa, hän lähti 19. lokakuuta syyssäässä paluumarssille. Ensilumi oli satanut 15. lokakuuta.
Ranskan Grande Armée kärsi hirvittävät tappiot: vain 75 000 miestä valloitukselle lähteneistä 600 000:sta pääsi marraskuussa 1812 takaisin Ranskaan. Hyökkäyksen ja sitä seuranneen vetäytymisen välillä ranskalaiset kärsivät 500 000 miehen tappiot, joista 300 000 kuoli taistelussa. Suurin osa miestappioista johtui taudeista tai säästä. On arvioitu, että 612 000 Venäjälle saapuneesta taistelijasta vain 112 000 palasi rajalle. Uhreista 100 000 uskotaan kuolleen taistelussa, 200 000 kuolleen muista syistä, 50 000 sairaaloissa, 50 000 paenneen ja 100 000 joutuneen sotavangiksi. Ranskalaiset joukot menettivät 70 000 miestä taistelussa ja 120 000 haavoittuneina, ei-ranskalaisten joukkojen määrät olivat 30 000 kaatunutta ja 60 000 haavoittunutta. Venäläisten joukkojen uhrien määrän on arvioitu olevan 200 000 kuollutta, 50 000 hajaantuneita tai karanneita ja 150 000 haavoittunutta. Grande Arméen hajoaminen merkitsi sitä, että Ranskan armeija ei voinut enää ottaa uusia värvättyjä vakiintuneisiin yksikköihin, eikä se löytänyt koulutettuja miehiä ja hevosia riittävässä määrin korvaamaan Venäjällä tuhoutunutta ratsuväkiarmeijaansa.
Napoleonin vastoinkäyminen Venäjällä yllytti Ruotsin, Preussin, Itävallan ja jollakin panoksella Britannian, Espanjan ja Portugalin valtiot nousemaan Venäjän rinnalla häntä vastaan. Ranskan häviö koitti viimein Leipzigin taistelussa 16.–19. lokakuuta 1813. Taistelussa Napoleon hävisi itseään paljon suuremmalle viholliselle ja joutui perääntymään Ranskaan. Hän menetti kokonaisen armeijan ja liittoutuneilla oli nyt valtava ylivoima.
Mukana ollut Ranskan ulkoministeri Louis de Caulaincourt kirjoitti paluumatkalla päiväkirjaansa näin:
»Meidän laihtuneet, nokikolarin näköiseksi savuttuneet, heikentyneet miehemme olivat kuin kummituksia -- Toiset – jotka eivät olleet yhtä nääntyneitä, olivat saaneet enemmän syödäkseen – näyttivät meistä olevan kuin toisesta maailmasta. He olivat elossa, me olimme varjoja -- Niiden, joilla oli hevonen ruokittavanaan, oli pakko pysytellä jonkin matkan päässä reitin sivussa, jolleivät he halunneet menettää hevostaan, sillä reitin varrella ei ollut saatavissa minkäänlaista ravintoa.»