stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Naamiokyyhky

| Naamiokyyhky |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkylinnut Columbiformes
Heimo::  Kyyhkyt Columbidae
Suku::  Oena
Laji::  capensis
Kaksiosainen nimi
 Oena capensis  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Naamiokyyhky Wikispeciesissä   Naamiokyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oena capensis
Naamiokyyhky (Oena capensis) on kyyhkylaji. Se on sukunsa ainoa laji.
Tuntomerkit

Naamiokyyhkyn pituus on 22–26 senttimetriä, josta pyrstön osuus on 10–12 senttimetriä. Sen siipien kärkiväli on 28–33 senttimetriä. Naamiokyyhkyn ruumis on pieni ja hoikka. Sillä on musta, kapea, pitkä ja levitettynä kiilamainen pyrstö. Siivillä on laajat ruosteenruskeat laikut. Vanhalla koiraalla on musta kurkku, rinta ja otsa sekä valkoinen vatsa. Nokka on punakeltainen. Vanhalta naaraalta pään ja rinnan musta väri puuttuu ja sen nokka punertavaa tyveä lukuun ottamatta tummanharmaa. Nuorilla yksilöillä on rinnassa ja siipien yläpuolella valkoisia, beigejä ja tummanharmaita laikkuja.
Levinneisyys

Naamiokyyhkyjä elää Arabian niemimaalla ja Saharan eteläpuolisessa Afrikassa.
Elinympäristö

Naamiokyyhkyt elävät pensaikkojen reunustamilla puoliaavikoiden viljelysalueilla. Naamiokyyhky liikkuu enimmäkseen maassa, mutta tekee pesänsä matalalle puuhun.
Mäyräkoira

| Mäyräkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa rekisteröity 60 939 yksilöä
Rodun syntyaika:  1700-luku
Alkuperäinen käyttö:  ajokoira, luolakoira (mäyrien metsästys)
Nykyinen käyttö:  seurakoira, ajokoira, luolakoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  mäykky, mäyris, maastomakkara, maastonakki, Dachshund, Dackel, Teckel, taks
FCI-luokitus:  Ryhmä 4 Mäyräkoirat #148
Ulkonäkö
Paino:  3–10 kg
Väritys:  musta punaisin merkein, ruskea keltaisin merkein, punainen, punainen tummin peitinkarvoin, juovikas, musta laikullinen, ruskea laikullinen, punainen laikullinen, tumma riista, vaalea riista
Mäyräkoira (saks. Dachshund, Dackel, Teckel) on lyhytjalkainen ja pitkäselkäinen saksalainen koirarotu. Se on alun perin jalostettu mäyrän metsästykseen, mistä nimikin juontaa juurensa. Mäyräkoirat muodostavat oman FCI-roturyhmän nro 4. Mäyräkoiran lyhytjalkaisuus johtuu periytyvästä mutaatiosta, joka estää luiden kasvun sikiövaiheessa täyteen pituuteen.
Mäyräkoirat jaetaan rinnanympäryytensä perusteella kolmeen luokkaan: normaalikokoisiin, kääpiö- ja kaniinimäyräkoiriin. Rodulla on myös kolme karvamuunnosta: lyhyt-, karkea- ja pitkäkarvainen.
Vuoden 2022 kymmenenneksi eniten rekisteröity rotu Suomessa oli karkeakarvainen normaalikokoinen mäyräkoira, mutta jos kaikki karva- ja kokomuunnokset laskettaisiin tilastossa yhteen, olisi mäyräkoira toiseksi eniten rekisteröity rotu. Kyseisen muunnoksen jälkeen toiseksi eniten rekisteröity oli lyhytkarvainen normaalikokoinen, kolmanneksi eniten lyhytkarvainen kääpiömäyräkoira ja neljänneksi eniten pitkäkarvainen kääpiömäyräkoira. Viidenneksi eniten rekisteröitiin karkeakarvaisia kääpiömäyräkoiria ja kuudenneksi eniten pitkäkarvaisia normaalikokoisia mäyräkoiria. Yksikään kaniinimäyräkoiran karvamuunnoksista ei yltänyt sadan suosituimman rodun listalle.
Mäyräkoiran tyypillisiä värejä ovat ruskea, musta, riista ja punainen erivärisin merkein. Rodun yleinen sairaus on niin sanottu mäyräkoirahalvaus. Mäyräkoiria käytetään sekä metsästykseen että seurakoiraksi, ja se sopiikin hyvin perhekoiraksi. Metsästyksessä ne soveltuvat mataluutensa vuoksi hyvin luolametsästykseen, jossa tyypillisiä saaliseläimiä ovat mäyrä, supikoira ja kettu. Sitä voidaan käyttää myös ajokoirana.
Luonne ja käyttäytyminen

Mäyräkoirat ovat keskimäärin ystävällisiä, leikkisiä ja tasapainoisia. Ne ovat itsepäisiä eivätkä luovu saavutetuista eduista. Ne ovat intohimoisia, kestäviä ja ketteriä metsästyskoiria. Metsästyskoirat eivät saa jäädä pelkäämään mahdollista epäonnistumista. Mäyräkoiran hajuaisti on hyvin kehittynyt.
Mäyräkoiran hylkääviä virheitä on muun muassa vihaisuus, liiallinen aggressiivisuus ja liiallinen arkuus. Se ei saa pelätä kovia ääniä. Mäyräkoira voi olla hyvin puolustava omistajaansa kohtaan. Mäyräkoira on sopivassa kodissa rauhallinen ja mukava perhekoira. Erityisesti pienoismäyräkoirat ovat monesti seurakoiria. Mäyräkoira on lapsiystävällinen rotu, joka vaatii paljon liikuntaa, mielellään metsäisessä maastossa. Mäyräkoira voi olla joskus tottelematon johtuen sen käyttötarkoituksesta toimia itsenäisesti luolissa.
Alkuperä

Lyhytraajaisia koiria on ollut jo 6 000 vuotta sitten muun muassa Perun, Meksikon ja Egyptin alueella. Näiden epäillään olevan vinttikoirien lyhytraajaisia muotoja. Hieman ajanlaskumme alun jälkeen nykyisen Etelä-Saksan ja Italian alueella esiintyi koiria, jotka muistuttivat paljon nykyisiä mäyräkoiria. Näiden epäillään syntyneen ajokoirien mutaatioista. Ajokoiria pidetäänkin mäyräkoirien esi-isinä.
Mäyräkoiria on käytetty ainakin 1500-luvulla maan alla tapahtuvassa metsästyksessä. 1600- ja 1700-luvuilla Keski-Saksassa jalostettiin ruskeakeltaisia ja mustapunaisia pitkäkarvaisia mäyräkoiria. Karkeakarvainen mäyräkoira jalostettiin 1800-luvulla risteyttämällä lyhytkarvainen mäyräkoira ja dandiedinmontinterrieri. Myös muita rotuja, kuten snautsereita ja muita terriereitä on käytetty karkeakarvaisten mäyräkoirien jalostuksessa. Tällöin myös syntyi karkeakarvaiselle mäyräkoiralle tyypillinen riistanväri. Karkeakarvaisten mäyräkoirien ongelma oli muun muassa jäykät ranteet ja raajojen niukat kulmat. 1900-luvun alussa karkeakarvaista mäyräkoiraa alettiin risteyttää takaisin lyhytkarvaiseen mäyräkoiraan, jotta anatomisia ongelmia saatiin vähennettyä. Lyhytkarvaisten tyypilliset virheet, kuten köyry selkä ja käyrät eturaajat, jalostettiin 1800- ja 1900-lukujen taitteessa pois. 1900-luvun alussa jalostettiin myös pitkäkarvaista mäyräkoiraa, jotta sen koko olisi saatu pienennyttyä: vielä 1900-luvun alussa 15 kilogrammaa painava yksilö oli tavallinen.
Mäyräkoiran ensimmäinen lajikuvaus tehtiin vuonna 1879, ja seuraavana vuonna mäyräkoirat osallistuivat koiranäyttelyihin. Berliinin mäyräkoiraklubi, Saksan ensimmäinen mäyräkoirajärjestö, perustettiin 1880. 1904 perustettiin ensimmäinen kaniinimäyräkoirakerho, jonka tarkoituksena oli jalostaa pienikokoisia mäyräkoiria kaniinin metsästykseen. Kaniinimäyräkoiria jalostettiin risteyttämällä mäyräkoiria ja pinsereitä. Ongelmaksi muodostui pinserimäiset päät ja korkeat raajat. Ongelma korjattiin takaisinristeytyksillä: myöhemmin jalostus tehtiin mäyräkoirista koon perusteella. Jalostamisen yhteydessä syntyi kuitenkin kaniinimäyräkoiria suurempia mutta normaalikokoisia pienempiä yksilöitä, jolloin syntyi kääpiömäyräkoirien kokoryhmä.
Suomeen ensimmäiset mäyräkoirat tulivat 1800-luvun lopussa. Koirat olivat lähinnä lyhytkarvaisia, mutta myös joitakin karkeakarvaisia yksilöitä tuotiin Suomeen. Mäyräkoiraharrastus kuitenkin laantui Suomessa, kunnes 1920-luvulla tuotiin Ruotsista koiria, jotka muodostavat vanhimmat kannat nykypäivän mäyräkoirillemme. Sotien jälkeen mäyräkoirakasvatus yleistyi Suomessa. Suomen Mäyräkoiraliitto perustettiin vuonna 1947. Pitkäkarvaisia pienoismäyräkoiria alettiin tuoda 1950-luvulla ja lyhyt- ja karkeakarvaisia pienoismäyräkoiria 1970-luvulla.
Käyttö

Mäyräkoira on kehitetty metsästämään sekä maan alla että päällä. Mäyräkoira on hyvin monipuolinen metsästyskoira. Lyhyiden raajojen ansiosta se menee helposti luoliin ja rakennusten alle. Sitä voidaan käyttää myös jäljestykseen, mutta sen jäljestys on hidasta ja toiminta-alue melko suppea. Mäyräkoira on kuitenkin hyvin lihaksikas, joten se jaksaa ajaa saalista useita tunteja. Tavallisia pienpetoja luolametsästyksessä ovat supikoira, mäyrä ja kettu. Sitä käytetään kauriiden ja jänisten sekä kaikkien haavoittuneiden riistaeläinten ajamisessa. Sitä voidaan käyttää myös karkottavana rotuna muun muassa villisikojen metsästyksessä.
Mäyräkoiraa voi käyttää myös koiranäyttelyissä ja erilaisissa kokeissa. Mäyräkoira soveltuu muun muassa tottelevaisuuskokeeseen ja agilityyn. Metsästystä varten mäyräkoiralle on paljon erilaisia kokeita. Esimerkkejä ovat luolakoirien taipumus- ja metsästyskoe, ajokokeet, jäljestämiskokeet.
Terveys

Mäyräkoiralle jalostettu ruston kasvuhäiriö eli matalajalkaisuus altistaa sen selkärangan välilevytyrälle eli mäyräkoirahalvaukselle. Välilevytyrää sairastaa noin joka viides mäyräkoira eli 19 % koirista. Välilevytyrässä välilevymassa purkaantuu selkäydinkanavaan aiheuttaen selkäytimeen painevaurioita. Oireena on voimakas selkäkipu, muut kipukohtaukset, takajalkojen heikentyneestä asento-tuntoaistista johtuvat asentovirheet tai takaraajojen halvaantuminen. Kipu voi näkyä haluttomuutena portaissa liikkumiseen tai hyppimiseen, selkä köyryssä seisomisena tai valittamisena syliin otettaessa. Välilevytyrää hoidetaan lievissä tapauksissa levolla ja vakavissa leikkauksella.
Muita yleisiä perinnöllisiä sairauksia ovat polvilumpion sijoiltaanmeno (patellaluksaatio), epilepsia, verkkokalvon kasvuhäiriö, harmaakaihi, idiopaattinen keratiitti, ylimääräiset karvat silmäluomien sisällä ja sarveiskalvon ihosaarekkeet.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| n k Saksalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  Apinapinseri  Baijerinvuoristovihikoira  Bokseri  Dobermanni  Eurasier  Grosspitz  Hannoverinvihikoira  Harjaskarvainen saksanseisoja  Hovawart  Isomünsterinseisoja  Karkeakarvainen saksanseisoja  Kleinspitz  Kromfohrländer  Kääpiöpinseri  Kääpiösnautseri  Landseer  Leonberginkoira  Lyhytkarvainen saksanseisoja  Mittelspitz  Mäyräkoira  Pienimünsterinseisoja  Pinseri  Pitkäkarvainen saksanseisoja  Pomeranian  Rottweiler  Saksanajokoira  Saksanmetsästysterrieri  Saksanpaimenkoira  Saksanpystykorva  Snautseri  Suursnautseri  Tanskandoggi  Viiriäiskoira  Villakoirapointteri  Weimarinseisoja  Westfälische dachsbracke 
Harvinaiset:  Ardennienajokoira  Biewerterrieri  Elo  Heideterrieri  Marxdorfinsusikoira  Paimenpystykorva  Ranskanbolonka  Schwarzwaldinvihikoira  Titaaniterrieri  Vanhasaksanpaimenkoira  Westfaleninterrieri  Wäller 
Sukupuuttoon kuolleet:  Bullenbeisser  Haidinajokoira  Harlekiinipinseri  Harzinajokoira  Holsteininajokoira  Pommerinpaimenkoira  Pommerinsusikoira  Silkkipinseri  Sollinginvihikoira  Steinbracke  Württemberginseisoja 
Mäyräkoira. Piirros vuodelta 1927.
Aldo Nadi

| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Maa:   Italia> Miesten miekkailu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | floretin joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | kalvan joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | säilän joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Antwerpen 1920 | säilä |  |
Aldo ja Nedo Nadi miekkailemassa Cannesissa vuonna 1935.
Aldo Nadi (29. huhtikuuta 1899 Livorno – 13. marraskuuta 1965 Los Angeles) oli italialainen miekkailija ja olympiavoittaja.
Aldo Nadi voitti Antwerpenin 1920 olympialaisissa joukkuekultaa kaikilla kolmella miekalla: floretilla, kalvalla ja säilällä. Kaikissa voittajajoukkueissa oli mukana myös hänen isoveljensä Nedo Nadi. Säilän henkilökohtaisessa kilpailussa veljekset ottivat kaksoisvoiton: Nedo sai kultaa ja Aldo hopeaa.
Aldo Nadi muutti 1930-luvulla Yhdysvaltoihin ja eli siellä loppuelämänsä.
Saavutukset

Olympiakultaa floretin, kalvan ja säilän joukkuekilpailussa 1920
Olympiahopeaa säilän henkilökohtaisessa kilpailussa 1920
Naantalin vaakuna

Naantalin vaakuna.
Naantalin vaakuna on Naantalin kaupungin tunnus, joka on saanut aiheensa keskiaikaisesta sinetistä, joka puolestaan viittaa kunnan nimeen. Vaakunan selitys kuuluu: "Mustassa kentässä minuskelikirjaimet vg, joiden yläpuolella avonainen ritarikruunu, kaikki kultaa."
Vaakunan historiaa

Nykyisen Naantalin alueelle perustettiin 1440-luvulla birgittalaisluostari, Naantalin luostari, jonka nimi oli latinaksi Vallis Gratiae, ”armon laakso”, ruotsiksi nådens dal. Syntynyt kaupunki nimettiin luostarin mukaan. Latinankielisen nimen alkukirjaimet päätyivät kaupungin sinettiin, jossa ne kuvattiin luostarin kruunun suojelukseen viitaten avonaisen ritarikruunun alla. Myöhemmissä sineteissä kirjaimia koristivat myös laakerinlehdet.
Vuonna 1861 venäläinen heraldikko Bernhard von Köhne ehdotti kaupungille vaakunaa, jossa kirjaimet ja kruunu olivat kuvattuna punaisina kultaisella pohjalla, vihreiden laakerinlehtien ympäröiminä. Von Köhnen ehdotusta ei kuitenkaan otettu käyttöön. George Granfelt kuvasi vuoden 1892 Suomen kaupunginvaakunoita käsittelevässä teoksessaan Naantalin vaakunan nykyisessä muodossaan ilman aikaisempia laakerinlehtiä. Kyseinen malli vakiintuikin kaupungin käyttöön aina 1960-luvulle asti, jolloin heraldikko Olof Eriksson piirsi sen uudelleen. Naantalin kaupunginvaltuusto vahvisti Erikssonin mallin käyttöön 26. heinäkuuta 1966, sisäministeriön vahvistaessa sen 11. lokakuuta 1966.
Naantalin ensimmäinen sinetti.
Naantalin myöhempi sinetti.
Von Köhnen ehdotus Naantalin vaakunaksi vuodelta 1861. Kolkka viittaa kaupungin sijaintiin Turun ja Porin läänissä.
George Granfeltin malli Naantalin vaakunasta vuodelta 1892.
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013.
Naamiosilkkimaluri

| Naamiosilkkimaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Silkkimalurit Sericornis
Laji::  frontalis
Kaksiosainen nimi
 Sericornis frontalis  (Vigors & Horsfield, 1827) 
Katso myös
   Naamiosilkkimaluri Wikispeciesissä   Naamiosilkkimaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Naamiosilkkimaluri (Sericornis frontalis) on Australiassa tavattava tiaismalureihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan naamiosilkkimaluri on 11–13 cm. Laji on selästään ja siivistään väriltään tumman oliivinruskea. Pää on väritykseltään selkää harmahtavampi. Sekä silmän ylä- että alapuolella on valkoinen viiru ja alue viirujen välissä on erityisesti koirailla tumma. Vatsa on valkoinen ja joillakin alalajeilla kellertävä. Osalla alalajeista on kurkussa tummia viiruja. Sukupuolet muistuttavat toisiaan, mutta naaraat voivat olla jonkin verran koiraita vaaleampia erityisesti päätään. Nuoret linnut ovat väritykseltään aikuisia vaaleampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Naamiosilkkimalurin levinneisyysalue ulottuu Australiassa itärannikolta Queenslandin osavaltiosta etelään päin Victorian osavaltioon ja edelleen länteen päin Länsi-Australian osavaltion etelärannikolle. Lisäksi lintua tavataan Tasmaniassa. Lajin elinympäristöä ovat sademetsät, avointen metsien rotkot, pensaikot, niitty ja maatalousmaat.
Elintavat

Naamiosilkkimalurit elävät pareittain tai pieninä ryhminä tiheän aluskasvillisuudet joukossa. Ravintonaan lintu käyttää pääasiassa pieniä hyönteisiä, mutta voi syödä myös siemeniä. Ravintonsa laji etsii maasta lehtiaineksen ja kaatuneiden puunrunkojen joukosta. Naamiosilkkimalurit voivat muodostaa myös sekaparvia sinikurkkumalurien (Malurus cyaneus) ja kaneliperämalurien (Acanthiza pusilla) kanssa.
Naamiosilkkimalurien pesimäkausi kestää heinäkuusta tammikuulle. Pesä sijaitsee lähellä maata tiheän kasvillisuuden joukossa. Pesä on muodoltaan pallomainen ja sivulla on tunnelimainen sisäänkäynti. Naamiosilkkimaluri käyttää pesän rakennusaineena kuivaa ruohoa ja muita kasvimateriaaleja ja höyheniään. Naaras munii vaaleansinisiä tai vaalean violetteja ruskeapilkullisia munia. Laji pesii noin viiden yksilön ryhmissä, joissa kaikki aikuiset linnut ruokkivat ja huolehtivat kuoriutuneista poikasista.
Naftolivihreä B

| Naftolivihreä B |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  19381-50-1
PubChem CID:  154706751 ja 2723835 6915910, 154706751 ja 2723835
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (C10H5SNO5Na)3Fe
Moolimassa:  878,48 g/mol
Sulamispiste:  349,84 °C 
Tiheys:  1,423 g/cm3
Liukoisuus veteen:  159,95 g/l (20 °C)
Naftolivihreä B ((C10H5SNO5Na)3Fe) eli Acid Green 1 on nitrosoyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää väriaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa naftolivihreä B on vihreää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen. Rakenteeltaan se on 1-nitroso-2-naftoli-6-sulfonihapon ja raudan kompleksi.
Naftolivihreä B:tä valmistetaan 1-nitroso-2-naftoli-6-sulfonihapon ja rauta(II)sulfaatin reaktiolla. Ensimmäisen kerran sitä valmisti Otto Hoffmann vuonna 1883.
Naftolivihreä B:tä käytetään esimerkiksi paperin, silkin ja villan värjäykseen ja polarisoivien suodinten valmistamiseen. Mikroskopiassa sitä käytetään kollageenin värjäykseen. Naftolivihreä B:n liuoksista voidaan saostaa esimerkiksi bariumsuolojen avulla taiteilijaväreinäkin käytettyjä väriaineita.
Jari Mönkkönen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Pietari 1998 | rekki |  |
Jari Mönkkönen (s. 10. toukokuuta 1974 Jyväskylä) on suomalainen telinevoimistelija. Mönkkönen voitti eniten menestystä tuoneella telineellään rekillä hopeaa Pietarin EM-kilpailuista 1998. Mitali oli Suomelle ensimmäinen EM-kilpailuista 25 vuoteen. Yhtä aikaa rekin maailmanmestaruuden voittaneen Jani Tanskasen kanssa kilpaillut Mönkkönen voitti Glasgow’ssa vuonna 2001 rekillä ensimmäisenä suomalaisena maailmancupin osakilpailun. Lisäksi hän oli rekillä MM-kilpailujen seitsemäs vuonna 2001 ja kahdeksas vuonna 1994. Mönkkönen edusti Jyväskylän Voimistelijat ’79:ää, ja häntä valmensivat Timo Nuotio ja Mika Holopainen.
Urheilu-ura > Nuoruusvuodet

Mönkkönen syntyi Jyväskylässä 10. toukokuuta 1974. Lapsena hän harrasti yleisurheilua. Suomen telinevoimistelumaajoukkueen päävalmentajana tuolloin työskennellyt Mika Holopainen löysi 11-vuotiaan Mönkkösen kaverinsa kanssa leikkimästä Jyväskylän monitoimitalon telinesalista, jonne he olivat harjoitusten jälkeen menneet hyppimään. Holopainen pyysi Mönkköstä kokeilemaan telinevoimistelua, mihin tämä suostui. Holopainen ja Timo Nuotio valmensivat Mönkköstä tämän uran aikana.
Telinevoimistelu-uransa alussa Mönkkönen harjoitteli kovaa, mutta pohjakuntoa hän harjoitteli suhteellisen vähän, mikä hänen itsensä mielestä saattoi johtaa myöhemmällä uralla loukkaantumisiin. Miesten maajoukkueeseen Mönkkönen nousi vuonna 1989.
Urheilu-ura > Kansainvälinen läpimurto

Mönkkönen voimisteli 19-vuotiaana Brisbanen MM-kilpailuissa 1994, joissa hän sijoittui hypyssä jaetulle 36. sijalle pistein 9,150 ja nojapuilla jaetulle 53. sijalle pistein 8,625. Rekillä hän voimisteli selvästi vahvemmin ja sijoittui karsinnassa jaetulle seitsemännelle tilalle pistein 9,475. Tuloksellaan Mönkkönen selviytyi rekin loppukilpailuun, jossa hän oli kahdeksas 8,950 pistettä tuottaneella suorituksella. Maailmanmestaruuden voitti Valko-Venäjän Vitali Štšerbo. Mönkkösen saavuttama loppukilpailupaikka arvokisoissa oli suomalaiselle telinevoimistelijalle ensimmäinen 21 vuoteen. Moniottelussa Mönkkönen sijoittui parhaana suomalaisena 49. sijalle pistein 52,500.
Sabaen MM-kilpailuissa 1995 Mönkkönen oli moniottelun karsinnan 124:s eikä selviytynyt telinekohtaisiin välieriin tai ottelun loppukilpailuun. Kööpenhaminan EM-kilpailuissa 1996 Moniottelun karsinnassa hän oli 33:s ja Suomen joukkue 21:s. Saman vuoden MM-kilpailuissa jyväskyläläinen sijoittui rekillä karsinnassa kahdeksanneksi pistein 9,550 ja välierässä 16:nneksi vaatimattomilla pisteillä 8,225. Nojapuilla Mönkkönen oli karsinnan 24:s, muttei selviytynyt 16 parhaan välieriin. Vuoden 1997 MM-kilpailuissa Lausannessa Mönkkönen voimisteli Suomen 25:nneksi sijoittuneessa joukkueessa. Moniottelun karsinnassa hän oli 91:s, eikä päässyt loppukilpailuihin. Mönkkösen seuratoveri Jani Tanskanen voitti Lausannessa rekillä maailmanmestaruuden.
Urheilu-ura > EM-hopeaa Pietarissa

Pietarin vuoden 1998 EM-kilpailuissa Suomen joukkue sijoittui 11:nneksi. Mönkkönen voimisteli ottelun karsinnassa sijalle 19 ja selviytyi 24 parhaan loppukilpailuun. Loppukilpailussa hän sijoittui 15:nneksi. Myös rekillä Mönkkönen ylsi loppukilpailuun, jossa hänen 9,537 pisteen suorituksensa palkittiin hopeamitalilla. Mestaruuden voittanut Espanjan Jesús Carballo keräsi pistemäärän 9,650. Edellinen suomalainen EM-mitalin saavuttanut telinevoimistelija oli nojapuilla vuonna 1973 hopealle sijoittunut Mauno Nissinen.
Vuonna 1999 Mönkkönen voimisteli nojapuilla maailmancupin Glasgow’n osakilpailussa viidenneksi. Saman vuoden MM-kilpailuissa hän sijoittui ottelussa parhaana suomalaisena sijalle 74. Joukkuekilpailussa Suomi oli 30:s.
Keväällä 2000 Mönkkönen loukkasi nilkkansa ja polvensa SM-kilpailujen verryttelyssä, ja hänen nilkkansa kipsattiin viideksi viikoksi. Bremenin EM-kilpailuissa jyväskyläläinen kilpaili vain hevosella (pisteet 9,062) ja nojapuilla (9,212), muttei edennyt loppukilpailuihin. Syksyllä Mönkkönen kilpaili Saksan Bundesliigassa.
Urheilu-ura > Menestysvuosi 2001

Keväällä 2001 Mönkkönen menestyi maailmancupissa. Hän teki Glasgow’n maailmancupin rekkikilpailussa historiaa voitettuaan ensimmäisenä suomalaisena maailmancupin osakilpailun. Saavutukseen ylsi seuraavan kerran Tomi Tuuha kuusi vuotta myöhemmin. Pariisin maailmancup-kilpailussa Mönkkönen sijoittui hevosella toiseksi ja rekillä kolmanneksi, ja Cottbusissa hän oli rekillä kuudes. Huhtikuussa Mönkkönen sijoittui maailman rekkitilastossa toiseksi ja hevosella kolmanneksi.
Gentin MM-kilpailuissa Mönkkönen kilpaili kolmella telineellä: hevosen 8,475 ja hypyn 8,962 pistettä eivät riittäneet loppukilpailuihin, mutta rekillä hän voimisteli 9,462 pisteen suorituksella karsinnan kymmenenneksi. Kahden rekin loppukilpailuun selviytyneen kilpailijan loukkaannuttua suomalainen pääsi varasijalta loppukilpailuun, jossa hän voimisteli pisteet 8,737 sijoittuen seitsemänneksi. Selkävaivoista kärsinyt Mönkkönen kävi karsinnan ja loppukilpailun välissä hakemassa hoitoa Jyväskylästä. Joukkuekilpailussa Suomen joukkue karsiutui loppukilpailusta oltuaan 19:s.