Marinus van der Lubbe
Valtiopäivätalon palo

Vuoden 1933 alussa van der Lubbe sai tietää sairastavansa silmätuberkuloosia. Hän oli jo aiemmin joutunut viettämään pitkiä aikoja silmäklinikoilla kalkin vaurioittamien silmiensä takia, ja siksi hän ymmärsi sokeutuvansa täysin muutamassa vuodessa. Tästä huolimatta hän matkusti kansallissosialistien valtaannousun jälkeen Saksaan tukeakseen paikallisia kommunisteja heidän taistelussaan kansallissosialisteja vastaan. Hänen yrityksensä saada työväki ja työttömät nousemaan kapinaan kansallissosialisteja vastaan epäonnistui kuitenkin alkuunsa. Tämän jälkeen van der Lubbe, joka tiesi silmiensä kohtalon, päätti tehdä ennen sokeutumistaan ”suuren teon”, joka herättäisi työväestön ja sytyttäisi kapinan kansallissosialisteja vastaan.
25. helmikuuta 1933 van der Lubbe yritti sytyttää tuleen kansanhuoltoviraston Berliinin Neuköllnissä. Samana yönä hän yritti sytyttää vielä Berliinin raatihuoneen ja jopa Berliinin kaupunkilinnan. Kaikki tulipalot saatiin tukahdutettua alkuunsa.
Valtiopäivätalon paloa edeltäneen yön van der Lubbe vietti asunnottomien yömajassa Hennickendorfin kaupunginosassa. Kirjailija Hans Bernd Gisevius, joka otti osaa epäonnistuneeseen attentaattiin Hitleriä vastaan 20. heinäkuuta 1944, on kertonut saaneensa tietää, että yömajan muut asukkaat lietsoivat van der Lubbea yrittämään valtiopäivätalon sytyttämistä.
27. helmikuuta satunnainen ohikulkija havaitsi Berliinin valtiopäivätalon olevan liekeissä. Rakennukseen tunkeutuneet poliisit löysivät kello 21:17 palavan rakennuksen toisen kerroksen Bismarckin salista hiestä märän van der Lubben, jonka he välittömästi pidättivät epäiltynä tuhopoltosta. Myöhemmin van der Lubbe myönsi teon poliisin kuulusteluissa. 9. maaliskuuta häntä vastaan nostettiin syyte tuhopoltosta. Hänen kanssaan syytettyjen penkillä istuivat Saksan kommunistisen puolueen valtiopäiväryhmän puheenjohtaja Ernst Torgler sekä kolme bulgarialaista kommunistia Georgi Dimitrov, Blagoj Popov ja Vasil Tanev. Sekä yleinen syyttäjä että van der Lubbelle määrätty kansallissosialistinen oikeusavustaja esittivät oikeudelle, että van der Lubbe ei yksin voinut olla syyllinen tuhopolttoon. Heidän mukaansa kyseessä oli kansainvälinen kommunistinen vallankumousjuoni.
Karl Bonhoeffer, joka oli Saksan arvostetuimpia psykiatreja kutsuttiin arvioimaan van der Lubben henkinen tila. Vaikka Bonhoeffer piti van der Lubbea "sekopäisenä seikkailijana" ja uhmakkaana, ei psykiatri nähnyt häntä mitenkään mieleltään sairaana.
Vaikka van der Lubben epäiltiin olevan täyttä ymmärrystä vailla, hänet tuomittiin 22. joulukuuta 1933 Leipzigin valtakunnanoikeudessa kuolemaan. Hänet tuomittiin ”yksin teoin tehdystä maanpetoksesta ja tuhopoltosta”. Kyseessä oli uusi rikosnimike, joka oli luotu vasta valtiopäivätalon palon jälkeen säädetyssä Valtiopäivätalonpalolaissa. Tuomio rikkoi siis sitä länsimaisen oikeuskäytännön periaatetta vastaan, jonka mukaan ketään ei voida tuomita teosta, joka ei tekohetkellä ollut rikos. Sen sijaan muut syytetyt vapautettiin todisteiden puutteessa. Van der Lubbe teloitettiin giljotiinilla 10. tammikuuta 1934. Hän kieltäytyi kirjoittamasta jäähyväiskirjettä. Hän ei liioin halunnut tavata pappia ennen kuolemaansa.