stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J Dilla
Diskografia

| Vuosi | Artisti | Albumi | Levy-yhtiö |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Slum Village | Fan-Tas-Tic (Vol. 1) | Donut Boy Recordings/2006 re-release: Counterflow |
| 2000 | Slum Village | Fantastic, Vol. 2 | Goodvibe |
| 2000 | Slum Village (as J-88) | Best Kept Secret EP | Groove Attack |
| 2000 | Jay Dee | F--k the Police b/w Move 12" | Up Above Records |
| 2001 | Jay Dee | Welcome 2 Detroit | Barely Breaking Even |
| 2003 | Jay Dee | Ruff Draft | Mummy/Groove Attack, Stones Throw |
| 2003 | Jaylib | Champion Sound | Stones Throw |
| 2006 | J Dilla | Donuts | Stones Throw |
| 2006 | J Dilla | The Shining | Barely Breaking Even |
| 2008 | J Dilla | Jay Love Japan | Operation Unknown, official release uncertain |
| 2009 | J Dilla | Jay Stay Paid | Nature Sounds |
Aiheesta muualla

J Dilla Myspacessa (englanniksi)
J Dilla Stones Throw Recordsin sivustolla
J Dilla BBE Recordsin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Veera Kinnunen

Veera Kinnunen (s. 1980) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä ja tutkija. Kinnunen on yhteiskuntatieteiden tohtori ja lehtori, joka työskentelee Lapin yliopistossa.
Tutkimuksessaan Kinnunen on keskittynyt yhteiskunnalliseen jätetutkimukseen. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Kinnunen väitteli sosiologian oppialalta vuonna 2017. Väitöskirjassaan hän käsitteli ihmisen suhdetta jätteeseen sekä tavaroihin. Osana tutkimusprosessia Kinnunen järjesti kirjoituskilpailun sekä osallistui ihmisten muuttoihin. Väitöskirjassaan hän esitti, että kestävän materiaalitalouden, esimerkiksi kiertotalouden, edellytyksenä on "radikaalisti erilainen esinesuhde". Erilaisen esinesuhteen hän sanoo tarkoittavan huolehtivaa suhdetta tavaroihin sekä aineeseen. Tämä tarkoittaa esimerkiksi jätteen ottamista osaksi yksilön arkea näin konkretisoimalla tuottamamme jäte.
Lisäksi Kinnunen on tutkinut muun muassa bokashikompostointia. Kinnunen on myös esitellyt käsitteen eettinen materalismi, joka perustuu vastavuoroiseen ja vastuulliseen suhtautumiseen tavaroihin käyttövaiheessa sekä silloin, kun ne muuttuvat jätteeksi.
Aiemmalta koulutukseltaa Kinnunen on tekstiilialan muotoilija Kuopion muotoiluakatemiasta.
Vapaastilentävä lennokki

F1A-liidokki hinauksessa
Vapaastilentävä lennokki on lennokki, joka lentää ilman lennättäjän suoraa ohjausta. Lentoa on tosin mahdollista jossain määrin hallita ja rajoittaa peräsimen poikkeuttamisella ja erilaisilla laipoilla.
FAI-luokat

Kansainvälinen ilmailujärjestö Fédération Aéronautique Internationale oli syyskuussa 2014 määritellyt 15 erilaista vapaastilentävien lennokkien kilpailuluokkaa.
Lähde:
F1A - Vapaastilentävät liidokit. Kantopinta-ala 32-34 dm2, paino >410 g, hinaussiima max. 50 m.
F1B - Kumimoottorilennokit (tunnetaan myös nimellä Wakefield). Pinta-ala 17-19 dm2, paino >230 g, kumimoottori max. 30g.
F1C - Polttomoottorilennokit (eli limasimet). Pinta-ala 37,5 dm2, paino 750g, moottori max. 2,5cm3, moottorin käyntiaika max. 5s.
F1D - Mikrofilmarit. Minimipaino 1,2 g, maksimikärkiväli 550 mm, kumimoottorin maksimipaino 0,6 g. Lentoaika jopa 40 minuuttia.
F1E - Liidokit automaattisella ohjauksella
F1G - Pieni kumimoottori eli Coupe de hiver. Paino min. 80 g, kumimoottori max. 10 g.
F1H - Pikkuliidokki. Pinta-ala max. 18 dm2, paino min. 220 g.
F1J - Pikkulimasin. Moottori max. 1 cm3, moottorin käyntiaika max. 7 s.
F1K - Hiilidioksidi-moottorilliset lennokit
F1L - EZB (sisälennokki)
F1M - Alkeisfilmari. Kärkiväliä 460 mm, minimipaino 3,0 g, kumimoottorin maksimipaino 1,5g. Lentoaikaa n. 15 min.
F1N - Kädestä heitettävät liidokit
F1P - Junioripolttomoottori. Samantapainen kuin F1J, mutta lennokin koko tiukemmin rajattu. Juniori-MM-luokka F1C:n sijaan.
F1Q - Sähkömoottorivapari. Akun paino max. 90g (LiPo) tai 120g (NiCd, NiMh). Moottorin käyntiaika max. 20s.
F1R - Micro35 (sisälennokki)
Vapaastilentävät lennokit Suomessa

Virallisten FAI-luokkien lisäksi Suomessa on useita kansallisen tason vapaastilentävien lennokkien luokkia. Näistä esimerkkeinä voidaan mainita peruslennokki-luokka (sisäkumimoottorilennokit) sekä Olavi Lumeksen perustamat, Junior Siipien ylläpitämät Toka- ja F1AX-luokat.
Suomalaiset Aarne Ellilä ja Mikko Sulkala voittivat ulkokumimoottorilennokkien Wakefield Cupin (F1B) yhteensä kolme kertaa vuosina 1949, 1950 ja 1967.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vapaastilentävä lennokki Wikimedia Commonsissa
F1G-luokan kumimoottorilennokki
Suomalainen Toka-liidokki
Tintti-peruslennokki
Intercontinental Cup (jalkapallo)

Intercontinental Cup oli UEFAn ja CONMEBOLin järjestämä jalkapallokilpailu, jossa kohtasivat Euroopasta Euroopan cupin ja myöhemmin Mestarien liigan sekä Etelä-Amerikasta Copa Libertadoresin voittajat. Turnauksesta on käytetty myös nimeä Toyota Cup.
Ensimmäisen kerran kilpailu järjestettiin vuonna 1960. Se pelattiin aluksi kaksiosaisena, kummankin joukkueen kotikentällä. Vuoteen 1968 voittaja ratkaistiin ainoastaan otteluiden pisteiden perusteella, ja tasatilanteessa pelattiin kolmas ottelu. Tämän jälkeen voittaja ratkaistiin eurooppalaisella maaliero- ja vierasmaalisysteemillä vuoteen 1980 saakka, mistä lähtien ottelu on pelattu joka vuosi yksiosaisena otteluna Japanissa. Viimeisen kerran ottelu pelattiin vuonna 2004. Nykyään osittain vastaava kilpailu on seurajoukkueiden MM-turnaus.
Kilpailun merkitys ja sen saama huomio oli Etelä-Amerikassa huomattavasti suurempi kuin Euroopassa. Monina vuosina Euroopan cupin voittajat eivät osallistuneet siihen, ja niiden paikan otti toiseksi sijoittunut joukkue. Vuosina 1975 ja 1978 ottelua ei pelattu lainkaan. Vuodesta 2017 Intercontinental Cupin voittajat on virallisesti nimetty maailmanmestareiksi.
Voittajat > Yksiosainen loppuottelu

| Vuosi | Voittaja | Tulos | 2>  sija | Kenttä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1980 | Nacional (Uruguay) | 1–0 | Nottingham Forest (Englanti) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1981 | Flamengo (Brasilia) | 3–0 | Liverpool (Englanti) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1982 | Peñarol (Uruguay) | 2–0 | Aston Villa (Englanti) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1983 | Grêmio (Brazilia) | 2–1 ja. | Hamburg (Länsi-Saksa) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1984 | Independiente (Argentiina) | 1–0 | Liverpool (Englanti) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1985 | Juventus (Italia) | 2–2 ja. | Argentinos Juniors (Argentiina) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1985 | 4–2 rp. | 4–2 rp. | 4–2 rp. |  |
| 1986 | River Plate (Argentiina) | 1–0 | Steaua Bukarest (Romania) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1987 | Porto (Portugali) | 2–1 ja. | Peñarol (Uruguay) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1988 | Nacional (Uruguay) | 2–2 ja. | PSV (Alankomaat) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1988 | 7–6 rp. | 7–6 rp. | 7–6 rp. |  |
| 1989 | Milan (Italia) | 1–0 ja. | Atlético Nacional (Kolumbia) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1990 | Milan (Italia) | 3–0 | Olimpia (Paraguay) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1991 | Crvena zvezda (Jugoslavia) | 3–0 | Colo-Colo (Chile) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1992 | São Paulo (Brasilia) | 2–1 | Barcelona (Espanja) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1993 | São Paulo (Brasilia) | 3–2 | Milan (Italia) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1993 | Mestarien liigan voittaja Marseille ei pelannut. | Mestarien liigan voittaja Marseille ei pelannut. | Mestarien liigan voittaja Marseille ei pelannut. |  |
| 1994 | Vélez Sarsfield (Argentiina) | 2–0 | Milan (Italia) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1995 | Ajax (Alankomaat) | 0–0 ja. | Grêmio (Brasilia) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1995 | 4–3 rp. | 4–3 rp. | 4–3 rp. |  |
| 1996 | Juventus (Italia) | 1–0 | River Plate (Argentiina) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1997 | Borussia Dortmund (Saksa) | 2–0 | Cruzeiro (Brasilia) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1998 | Real Madrid (Espanja) | 2–1 | Vasco da Gama (Brasilia) | Kansallisstadion, Tokio |
| 1999 | Manchester United (Englanti) | 1–0 | Palmeiras (Brasilia) | Kansallisstadion, Tokio |
| 2000 | Boca Juniors (Argentiina) | 2–1 | Real Madrid (Espanja) | Kansallisstadion, Tokio |
| 2001 | Bayern München (Saksa) | 1–0 | Boca Juniors (Argentiina) | Kansallisstadion, Tokio |
| 2002 | Real Madrid (Espanja) | 2–0 | Olimpia (Paraguay) | International Stadium, Jokohama |
| 2003 | Boca Juniors (Argentiina) | 1–1 ja. | Milan (Italia) | International Stadium, Jokohama |
| 2003 | 3–1 rp. | 3–1 rp. | 3–1 rp. | International Stadium, Jokohama |
| 2004 | Porto (Portugali) | 0–0 ja. | Once Caldas (Kolumbia) | International Stadium, Jokohama |
| 2004 | 8–7 rp. | 8–7 rp. | 8–7 rp. | International Stadium, Jokohama |
Mestaruudet joukkuettain

| Joukkue | Voitot | Vuodet |
| --- | --- | --- |
|  Peñarol | 3 | 1961, 1966, 1982 |
|  Nacional | 3 | 1971, 1980, 1988 |
|  Milan | 3 | 1969, 1989, 1990 |
|  Real Madrid | 3 | 1960, 1998, 2002 |
|  Boca Juniors | 3 | 1977, 2000, 2003 |
|  Santos | 2 | 1962, 1963 |
|  Internazionale | 2 | 1964, 1965 |
|  Independiente | 2 | 1973, 1984 |
|  São Paulo | 2 | 1992, 1993 |
|  Ajax | 2 | 1972, 1995 |
|  Juventus | 2 | 1985, 1996 |
|  Bayern München | 2 | 1976, 2001 |
|  Porto | 2 | 1987, 2004 |
|  Racing | 1 | 1967 |
|  Estudiantes | 1 | 1968 |
|  Feyenoord | 1 | 1970 |
|  Atlético Madrid | 1 | 1974 |
|  Olimpia | 1 | 1979 |
|  Flamengo | 1 | 1981 |
|  Grêmio | 1 | 1983 |
|  River Plate | 1 | 1986 |
|  Belgradin Punainen tähti | 1 | 1991 |
|  Vélez Sarsfield | 1 | 1994 |
|  Borussia Dortmund | 1 | 1997 |
|  Manchester United | 1 | 1999 |
Mestaruudet maittain

| Maa | Joukkueet | Voitot | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- |
|  Argentiina | 6 | 9 | 1967, 1968, 1973, 1977, 1984, 1986, 1994, 2000, 2003 |
|  Italia | 3 | 7 | 1964, 1965, 1969, 1985, 1989, 1990, 1996 |
|  Uruguay | 2 | 6 | 1961, 1966, 1971, 1980, 1982, 1988 |
|  Brasilia | 4 | 6 | 1962, 1963, 1981, 1983, 1992, 1993 |
|  Espanja | 2 | 4 | 1960, 1974, 1998, 2002 |
|  Alankomaat | 2 | 3 | 1970, 1972, 1995 |
|  Saksa | 2 | 3 | 1976, 1997, 2001 |
|  Portugali | 1 | 2 | 1987, 2004 |
|  Paraguay | 1 | 1 | 1979 |
|  Jugoslavia | 1 | 1 | 1991 |
|  Englanti | 1 | 1 | 1999 |
Mestaruudet maanosittain

| Maanosa | Joukkueet | Maat | Voitot |
| --- | --- | --- | --- |
| Etelä-Amerikka | 13 | 4 | 22 |
| Eurooppa | 12 | 7 | 21 |
Aiheesta muualla

Tilastoja
Italialaisten agora

| Italialaisten agora |
| --- | --- |
 Italialaisten agoran rauniot.
Sijainti:  Delos, Kykladit, Etelä-Egean saaret  Kreikka
Koordinaatit:  37°24′6″N, 25°16′3″E
Rakennustyyppi:  agora
Valmistumisvuosi:  noin 110–88 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen / joonialainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Italialaisten agora oli antiikin aikainen agora eli tori Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.
Italialaisten agoran raunioita.
Agora rakennettiin hellenistisen kauden lopulla noin vuonna 110–88 eaa. Sen rakennuttivat roomalaiset ja muut Italian alueelta tulleet kauppiaat, jotka käyttivät sitä kauppa- ja tapaamispaikkana. Erään teorian mukaan agora olisi kuitenkin ollut tarkoitettu samalla tai jopa ennemmin urheilukäyttöön kuin kaupalliseen käyttöön. Tällöin se olisi ollut eräänlainen gymnasion tai palaistra. Agoraa laajennettiin ajan kuluessa.
Agora sijaitsee heti Pyhän järven eteläpuolella. Se muodostaa peristyylipihan eli pylväiden ympäröimän alueen, jonka koko on noin 67,6 × 50,7 metriä. Pylväikkö on ollut kaksikerroksinen ja se ympäröi pihaa jokaiselta neljältä sivulta. Alemman kerroksen pylväät ovat edustaneet doorilaista ja ylemmän joonialaista tyyliä. Pylväitä on ollut yhteensä 112. Niistä kaksi on kunnostettu. Pylväikössä kiertävän käytävän leveys on noin 6,6 metriä. Rakennuksessa oli useita huoneita, muun muassa liiketiloja.
Agoralta on löydetty muun muassa veistos Haavoittunut gallialainen, joka on nykyisin Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italialaisten agora Wikimedia Commonsissa
Ivan Pidkovin aukio

Ivan Pidkovin aukio Lvivissä v. 2013
Ivan Pidkovin aukio (ukr. Площа Підкови, Ploštša Pidkovy), entiseltä nimeltään Pyhän Hengen aukio (ukr. Площа Святого Духа, Ploštša Svjatoho Duh’a) ja myös Ritarien aukio (saks. Ritterplatz) on aukio Länsi-Ukrainan Lvivin alueen hallinnollisen keskuksen Lvivin historiallisessa vanhassa kaupungissa.
Aukiolla on Ukrainan itsenäisyyden puolesta taistelleen hetmanin Ivan Pidkovin muistomerkki, jonka vuonna 1982 toukokuussa pystyttivät arkkitehti Volodymyr Bljusjuk ja kuvanveistäjä Petro Kulyk.
Sijainti ja nimi

Aukio, joka on yksi kaupungin pienimmistä, sijaitsee Halytšin kaupunginosassa Svobody- eli Vapauden prospektin ja tunnetun Teatralna-kadun välissä. Vuosisatoja sitten ainoa rakennus siellä oli Pyhän Hengen sairaala, jonka mukaan oletetaan aukion saaneen nimensä ja sen pysyneen samannimisenä 1300-1700-luvuilla. Neuvostoaikojen alkaessa nimi muuttui Hengen aukioksi (ukr. Площа Духа, Ploštša Duh’a) ja marraskuussa vuonna 1941 siitä tuli Ritterplatz, joka saksaksi tarkoitti ritareiden toria. Elokuussa 1944 palautettiin sen entinen nimi, mutta lokakuusta joulukuuhun vuonna 1945 sitä kutsuttiin Mitšurinin aukioksi (ukr. Площа Мiчурiна, Ploštša Mitšurina), jonka jälkeen taas siitä tuli Hengen aukio.
Vuodesta 1946 lähtien aukio on kantanut nykyistä nimeään, jonka se sai vuonna Lvivissä vuonna 157 teloitetun kasakkahetmaniin ja Moldovan voivodin Ivan Pidkovin mukaan. Aukiolla oli myös Pyhän Hengen katu, josta ensimaininta on 1600-luvulta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivan Pidkovin aukio Wikimedia Commonsissa
Näkymä silloiselle Vapaudenkadulle syyskuussa, 1887
Duh’a-aukiolla (nykyisellä Pidkovaukioilla) Lvivissä vuonna 1941
Isma'il I

| Isma'il I |
| --- | --- |
 Isma'il I tuntemattomaksi jääneen venetsialaisen taiteilijan muotokuvassa.
Persian šaahi
Valtakausi:  22. joulukuuta 1501 – 23. toukokuuta 1524
Seuraaja:  Tahmasp I

Syntynyt:  17. heinäkuuta 1487 Ardabil, Ak Koyunlu
Kuollut:  24. toukokuuta 1524 (36 vuotta) Ardabil, Iran
Puoliso:  Talju Khanum Behruzeh Khanum
Lapset:  Tahmasp I   Sam Mirza Alqas Mirza Bahram Mirza Khanesh Khanum Parikhan Khanum Mahin Banu Soltanum Farangis Khanum Shah Zaynab Khanum
Suku:  Safavidit
Isä:  Shaykh Haydar
Äiti:  Halima Begum
Uskonto:  šiialaisuus
Isma'il I (pers. ‏اسماعیل‎, Esmā‘il; s. 17. heinäkuuta 1487 – k. 24. toukokuuta 1524) oli safavidien dynastian perustaja ja Persian šaahi vuodesta 1501 vuoteen 1524. Isma'il teki šiialaisuudesta valloittamiensa alueiden virallisen uskonnon.
Elämäkerta

Isma'il syntyi 17. heinäkuuta 1487 Ardabilissa. Safavidit olivat Ardabilissa vaikuttanut turkkilaisista ratsumiehistä koostunut militantti veljeskunta, jollaisia oli alueella tuolloin useita. Turkkilaiset soturit tunnettiin puolestaan yhteisnimellä qizilbaš (suom. punapää) heidän käyttämiensä punaisten hattujen mukaan. Safavidien varhainen historia on epselvää. He olivat liittoutuneet valkolammasturkkilaisten eli Ak Kojunlun kanssa ja jossain vaiheessa he kääntyivät šiialaisiksi. Isma'ilin isoisä Uzun Hasan oli ak-kojunlupäällikkö, joka tunnettiin Isma'ilin sittemmin jäljittelemästä karismaattisesta ja messiaanisesta johtamistyylistään. Hänen isänsä oli qizilbašien päällikkö ja kuoli taistelussa sunnalaisia vastaan Isma'ilin ollessa vasta yksivuotias.
Isma'ilista tuli isänsä seuraaja qizilbašien johtajana 14-vuotiaana. Vuonna 1501 hän valtasi seuraajineen seldžukkien vanhan pääkaupungin Tabrizin, jossa hän julistautui šaahiksi. Näihin aikoihin hän myös julisiti 12-šiialaisuuden alueidensa uskonnoksi. Sunnimuslimeja loukaten hän vaati uskovia kiroamaan kolmen Alia edeltäneen kalifin muisto, jotka sunnalaiset käsittivät rašiduneina eli oikeamielisinä kalifeina. Julistuksellaan Isma'il pyrki takaamaan šiialaisten qizilbašien uskollisuuden. Tabrizin valtauksen jälkeen Isma'il levitti edelleen valtaansa Ak Kojunlun vielä jäljellä olleille alueille ja koko entisen sasanidivaltakunnan alueelle valloitaen myös abbasidien vanhan pääkaupungin Bagdadin. Kukistaessaan erään kapinan hän vangitsi kaksi kapinan johtajista vuonna 1504 ja paistatti nämä kebabeina Isfahanissa vaatien kumppaniensa syömään nämä uskollisuudenosoituksena. Vuonna 1510 hän voitti omia joukkojaan suuremman uzbekkiarmeijan lähellä Mervin kaupunkia. Uzbekkien surmatun päällikön pääkallosta Isma'il teetätti juomakupin.
Valtakaudellaan Isma'il pyrki juurruttamaan šiialaisuuden valtaamilleen alueilleen ja tukahduttmaan paikalliset suufilaiset veljeskunnat. Perinteisen näkemyksen mukaan nykyinen Iran šiialaistui hänen kaudellaan nopeasti etenkin ulkomailta tuotujen oppineiden avulla, mutta näkemys on sittemmin kyseenalaistettu. Iranin alueella oli ollut šiialaisia elementtejä jo ennen Isma'ilin valtakautta. Esimerkiksi Qom ja Mašhad olivat tärkeitä šiialaisten pyhiä paikkoja, mutta Iran oli ollut kuitenkin siihen asti pääasiassa sunnalainen ja šiialaisuuden keskus oli Etelä-Irakin kaupungeissa. Isma'il pyrki hyötymään turkkilaisheimojen šiialaisista suuntauksista etenemällä länteen, mutta vuonna 1514 hän kärsi tappion sunnalaisille osmaneille Čalderanin taistelussa Tabrizin luoteispuolella. Sodat osmaneja vastaan jatkuivat sittemmin vuosisatoja ja ne syvensivät šiialaisten ja sunnalaisten eripuraa. Chaldiranin taistelun jälkeen Isma'il alkoi surra ja juoda, jolloin hän alkoi myös menttää qizilbašien uskollisuuden. Isma'il kuoli Ardabilissa 24. toukokuuta 1524.
Kuoleman jälkeen

Isma'ilin seuraaja Tahmasp I oli alaikäinen ja heikko hallitsija, jonka kaudella Persia menetti alueita osmaneille lännessä ja uzbekeille idässä. Hänen kuolemaansa seurasi sisällissota ja valtakunna yhdisti uudestaan vasta Abbas I. Valtakuntaa heikensi qizilbašien militanttius, sekä jako suufilaismielisiin ja šiialaiseen ulamaan. Isma'ilin perustama safavidien dynastia kesti kuitenkin lopulta kaksi vuosisataa ja se hallitsi Persiaa aina vuoteen 1722 saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isma'il I Wikimedia Commonsissa
Isma'il ja uzbekkipäällikkö Muhammad Šaibani taistelussa maalauksessa vuoden 1688 paikkeilta.
J. H. Kurkilahti

Johan Henrik Kurkilahti, sukunimi aik. Tranberg (5. syyskuuta 1877 Helsinki – 10. maaliskuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen opettaja, oppikirjojen tekijä ja tilintarkastaja.
Kurkilahden vanhemmat olivat Helsingin ruotsalaisen normaalilyseon latinan ja suomenkielen kollega Johan Henrik Tranberg (1838–1892) ja Maria Henrietta Hellsberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1895 ja opiskeli Helsingin yliopistossa.
Kurkilahti toimi yksityis- ja kauppakoulujen opettajana ja oli Jyväskylän seminaarin matematiikan vt. lehtorina 1910–1914. Hän oli sittemmin valatehneenä tilintarkastajana Helsingissä ja toimi 1919–1920 liike-elämän aikakauslehti Ilmarisen vastaavana toimittajana.
Kurkilahti oli naimisissa vuodesta 1905 Ida Sofia Westergrénin (1879–1949) kanssa. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle.
Teoksia

Ylioppilastutkinnossa vuosina 1874-1907 k. ratkaistaviksi annetut matemaattiset tehtävät 1 ; vastauksilla ja ohjeilla varustanut J. H. Kurkilahti. Yrjö Weilin, Helsinki 1907
Ruotsinkielen alkukirja : 2-vuotisia kauppakouluja, apulaiskursseja, seminaareja y.m. varten. WSOY 1914, 6. painos 1930
Ruotsinkielen alkukirja : 2-vuotisia kauppakouluja, apulaiskursseja, seminaareja y.m. varten. 2. WSOY 1915
Suomennoksia

W. Ahrens : Matemaattisia kisoja ; alkuperäisen teoksen toisesta painoksesta suomentanut J. H. Kurkilahti. WSOY 1913
Gustaf Cassel : Sosialismi vai edistys ; tekijän luvalla ruotsinkielestä suomentanut J. H. Kurkilahti ; esipuheen kirjoittanut J. K. Paasikivi. Kustannus Oy Kirja, Helsinki 1929
Vaskjalan tekojärvi

| Vaskjalan tekojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Harjumaa
Kunnat:  Raen kunta
Koordinaatit:  59°21′08″N, 24°56′34″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Pirita jõen vesistö
Järveen tulevat joet:  Pirita jõgi
Laskujoki:  Pirita jõgi
Järvinumero:  VEE2006610
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  noin 39 m  
Rantaviiva:  10,003 km
Pinta-ala:  0,305 km²
Tilavuus:  0,00073 km³
Keskisyvyys:  1,1 m
Suurin syvyys:  4,3 m
Valuma-alue:  637,7 km²
Saaria:  8
 fiVaskjalan tekojärvi 
Vaskjalan tekojärvi (myös Vaskjala paisjärv) on Virossa Raen kunnassa Harjumaalla sijaitseva padottu järviallas.
Maantietoa

Patojärvi on muodostettu patoamalla Pirita jõen uoma. Tekojärven pinta-ala on 31 hehtaaria (ha) ja se on 850 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järviallas on kaksiosainen. Pohjoisosan vedenpinta on alempana kuin eteläosan vedenpinta. Yläaltaasta otetaan vettä Vaskjala–Ülemiste kanaliin ja vastaava määrä vettä tuodaan Kaunissaaren tekojärvestä muutama kilometri yläjuoksulle Pirita jõgeen Jägala-Pirita kanalia myöten. Järven valuma-alueen laajuus on 637,7 km².
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 1,1 metriä ja suurin syvyys 4,3 metriä. Järven tilavuudeksi on arvioitu 0,000730 kuutiokilometriä eli 0,73 miljoonaa kuutiometriä. Saaria on kahdeksan, joiden yhteinen pinta-ala on 1,4 ha. Järven rantaviivan pituus on 10,0 kilometriä, josta pohjoisrannat ovat asuinaluetta ja etelärannat metsä- tai niittymaata. Asuinalue on Vaskjala, joka kuuluu Jürin pienoiskauppalaan.
Italialaissodat

Italialaissodat eli suuri Italian sota oli sarja pääasiassa Italiassa vuosina 1494–1559 käytyjä sotia, joihin osallistui pääosa Euroopan silloisista suurvalloista. Sodat saivat alkunsa Ranskan kuninkaan Kaarle VIII:n laajentumispyrkimyksistä Italiaan (muun muassa Milanon herttuakuntaan ja Napolin kuningaskuntaan), mutta laajenivat lopuksi koskemaan muitakin alueita. Sotia leimasi jatkuva voimasuhteiden muutos, kun taistelevien osapuolten liittokunnat muuttivat muotoaan.
Eurooppalainen sodankäynti kehittyi huomattavasti italialaissotien aikana (muun muassa tykit, bastionijärjestelmä sekä jalka- ja ratsuväen taktiikka ja aseistus).
Italialaissodat päättyivät vuonna 1559, kun Espanja sai Milanon ja Napolin. Hävitys Italiassa siirsi Euroopan taloudellista ja kulttuurista painopistettä pohjoisemmaksi.
Tärkeimmät taistelut

Fornovon taistelu 1495
Gariglianon taistelu 1503
Cerignolan taistelu 1503
Agnadellon taistelu 1509
Ravennan taistelu 1512
Novaran taistelu 1513
Marignanon taistelu 1515
Bicoccan taistelu 1522
Pavian taistelu 1525
Rooman ryöstö 1527
Landrianon taistelu 1529
Ceresolen taistelu 1544
Saint Quentinin taistelu 1557
Gravelinesin taistelu 1558
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italialaissodat Wikimedia Commonsissa
Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta

| Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta |
| --- | --- |

Kieli:  suomi
Genre:  antologia
Kustantaja:  Lauttasaari Press
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  nid.
Sivumäärä:  513
ISBN:  978-951-97511-9-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta on antologia, joka sisältää italialaisten kirjailijoiden novelleja. Teoksen on toimittanut Rolando Pieraccini ja sen on julkaissut vuonna 2007 Lauttasaari Press. Suomentajia on useita.
Teos sisältää kirjailijoiden elämäkertatietoja ja lähdeteokset myös italiaksi.