stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Utasen vesivoimalaitos
Aiheesta muualla

Oulujoen ja Sotkamon reitin voimalaitokset Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY. 22.12.2009. Museovirasto. Viitattu 12.11.2020.
Oulujoen vesivoimalaitokset
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300
Uuno Epsanjassa

| Uuno Epsanjassa |
| --- | --- |
 Elokuvan alkutunnus.
Ohjaaja:  Ere Kokkonen
Käsikirjoittaja:  Ere Kokkonen
Tuottaja:  Pertti Pasanen
Säveltäjä:  Jaakko Salo
Kuvaaja:  Mara Kakko
Leikkaaja:  Eva Jaakontalo
Lavastaja:  Kristine Elo
Pääosat:  Vesa-Matti Loiri   Marjatta Raita   Tapio Hämäläinen   Marita Nordberg
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmituotanto Spede Pasanen Oy
Ensi-ilta:  27. syyskuuta 1985
Kesto:  100 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi espanja
Katsojat:  607 939
Edeltäjä:  Uuno Turhapuro armeijan leivissä
Seuraaja:  Uuno Turhapuro muuttaa maalle
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sörsselssönin viimeinen poikamiesilta.
DVD:n kansikuva
Uuno Epsanjassa on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut, järjestyksessä kymmenes Uuno Turhapuro -elokuva. Elokuva oli vuoden 1985 katsotuin kotimainen elokuva; se ohitti Rauni Mollbergin Tuntemattoman sotilaan ja ylti kolmanneksi menestyneimmäksi Turhapuro-elokuvaksi. Elokuvateattereissa sen kävi katsomassa 607 939 katsojaa. Televisiossa elokuva on esitetty useita kertoja.
Tuotanto

Elokuva sai alkunsa, kun äänittäjä Pekka Lampela valitti talvella 1984–1985 Hei kliffaa hei -elokuvan kuvauksissa ohjaaja Ere Kokkoselle, että aina elokuvien kuvauksissa saa palella. Ere lupasi, että seuraavassa elokuvassa et palele, ja keksi tehdä Turhapuro-elokuvan Espanjassa.
Elokuvan golf-kohtausta tehtäessä samalla golfkentällä oli pelaamassa näyttelijä Sean Connery. Työryhmä ajatteli kutsua hänet mukaan elokuvaan pieneen cameorooliin, mutta loppujen lopuksi kukaan työryhmän jäsenistä ei iljennyt kutsua ”suurta legendaa” mukaan elokuvaan (joskin Ere Kokkonen mainitsee myöhemmin muistelmissaan, että pyynnöstä huolimatta Connery olisi kieltäytynyt kohteliaasti cameoroolista). Uunon härkätaistelukohtauksissa kokeiltiin aluksi käyttää paikallista näyttelijää, mutta hän ei ollut tarpeeksi turhapuromainen, joten Vesa-Matti Loiri päätti kokeilla itse. Elokuvassa nähdään myös Loirin Nasse-setä-hahmo sekä porilaisten urheiluautoilijoiden keksintö ”kaksikeulainen auto”. Elokuvaa kuvattiin Hotel Del Golfissa Marbellassa.
Juoni

Elokuva alkaa, kun huolestunut Elisabeth soittaa äidilleen aamuyöllä: Uuno ei ole tullut kotiin ja Elisabeth pelkää, että hänelle on sattunut jotakin. Uuno soittaa vaimolleen puhelinkioskista ja esittää olevansa naapuri Kotkala-Hammaslärvänen, joka pyytää Elisabethia pudottamaan viestin heidän postiluukkuunsa Kotkala-Hammaslärväsen vaimolle. Sillä välin Uuno hiipii Turhapurojen asuntoon ja nukahtaa sohvalle. Raivostunut Elisabeth tivaa Uunolta, missä tämä on luurannut koko yön. Uuno selittää olleensa etsimässä yövahdin työtä.
Uuno saakin lopulta työtä Halpamatkat-matkatoimiston oppaana käytyään ensiksi kirjekurssin. Uunon appiukko vuorineuvos Tuura ei ehdi saada tärkeään miljardikauppaan edellyttävään paperiinsa liikenneministerin allekirjoitusta. Lopulta kuullessaan liikenneministerin lähteneen lomalle Espanjaan Marbellaan, tämä päättää lähteä vaimonsa Reetan ja tyttärensä Elisabethin kanssa Marbellaan metsästämään allekirjoitusta, ja Tuura iloitsee saavansa olla kaksi ihanaa viikkoa tuhansien kilometrien päässä Uunosta. Tuuran onni haihtuu nopeasti, sillä Uuno onkin matkaoppaana juuri hänen lennollaan ja matkalla. Samassa lentokoneessa on myös Sörsselssön, joka on mennyt naimisiin samana päivänä, mutta oikeasta vaimosta ei ole varmuutta.
Espanjaan päästyään seurue matkustaa juuri ja juuri kasassa pysyvällä maasturilla lentokentältä hotellille, jossa Tuuralta meinaa pettää hermo, sillä heillä ei olekaan huoneita hotellissa vaan he joutuvat yöpymään hotellin pihassa olevassa teltassa. Sen sijaan Uuno ja Sörsselssön majoittuvat hotelliin esittäen avioparia.
Uima-altaalla Uuno huomaa hotellin johtajattareksi paljastuvan Rosita De Carlosin (Satu Silvo), ja kiinnostuu tästä kovasti. Heidän välilleen syntyy kuuma lomaromanssi ja Uuno on jopa valmis avioitumaan kuvankauniin, varakkaan ja ominaisuuksiltaan täydellisen Rositan kanssa, mutta palaa Elisabethin luokse. Syyksi kerrotaan Rositan tahto kasvattaa varallisuuttaan, Uunon tahtoessa nauttia jo kerätystä omaisuudesta. Yksin häämatkalle vahingossa päätynyt Sörsselssön menee elokuvan lopussa naimisiin Rositan kanssa. Sörsselssön oli periaatteessa naimisissa Suomesta lähtiessään, mutta hänen tuore vaimonsa ei ehtinyt lennolle, ja otti lopulta avioeron.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vesa-Matti Loiri  | … |  Uuno Turhapuro / Nasse-setä   |
|  Marjatta Raita  | … |  Elisabeth Turhapuro   |
|  Tapio Hämäläinen  | … |  vuorineuvos Tuura   |
|  Marita Nordberg  | … |  rouva Tuura   |
|  Spede Pasanen  | … |  Härski Hartikainen   |
|  Simo Salminen  | … |  insinööri Sörsselssön   |
|  Satu Silvo  | … |  Rosita de Carlos   |
|  Ville-Veikko Salminen  | … |  José, hotellin portieeri   |
|  Yrjö Parjanne  | … |  Reino, liikenneministeri   |
|  Elli Castrén  | … |  Tuuran sihteeri   |
|  Hellevi Seiro  | … |  Sörsselssönin kihlattu   |
|  Eila Pehkonen  | … |  Kaarina Kirppo   |
|  Tiina Brännare  | … |  nuori aviovaimo lentokoneessa   |
|  Tarja Siimes  | … |  neiti Stendöör, liikenneministerin sihteeri   |
|  Seppo Laine  | … |  poliisi   |
|  Jyrki Kovaleff  | … |  poliisi   |
|  Juhani Kumpulainen  | … |  pappi   |
|  Riitta Väisänen  | … |  Sörsselssönin uusi vaimo   |
|  Anna-Maija Kokkonen  | … |  liikenneministerin vaimo   |
|  Marja Österberg  | … |  Sörsselssönin kihlatun seuralainen   |
|  Jenni Loiri  | … |  Nasse-sedän hoidokki   |
|  Joonas Loiri  | … |  humalaisen isän lapsi   |
|  Riitta Loiri  | … |  Nasse-sedän häiritsemä nainen   |
|  Kiti Kokkonen  | … |  tyttö uima-altaalla   |
|  Irma Aaltonen  | … |  lentomatkustaja   |
|  Tauno Lahtinen  | … |  lentomatkustaja   |
|  Jukka Hirvikangas  | … |  mies hotellin altaalla   |
|  Ere Kokkonen  | … |  humalainen isä   |
|  Saija Hakola  | … |  katsoja härkätaistelussa   |
Näyttelijät > Tekijät

Ohjaus: Ere Kokkonen
Käsikirjoitus: Ere Kokkonen
Kuvaus: Mara Kakko
Leikkaus: Eva Jaakontalo
Äänitys: Pekka Lampela
Musiikki: Jaakko Salo
Lavastus: Kristine Elo
Puvustus: Irma Aaltonen
Maskeeraus: Saija Hakola
Järjestelyt: Pentti Halonen II, Tauno Lahtinen, Kari Liukkonen ja Jukka Halonen II
Assistentit: Jussi Jalasti (kuvaus), Eero Jaakkola, Jukka Hirvikangas (äänitys) ja Petteri Kallela (järjestelyt)
Kuvaussihteeri: Reija Virolainen
Tuottaja: Pertti Pasanen
Jaakko Salon studio-orkesteri: Jaakko Salo (kapellimestari), Markku Hannola, Markku Johansson, Hannu Koistinen, Heikki Laurila ja Reijo Lehtovirta
Laulu (musiikkikappaleessa "Uuno Turhapuro"): Monica Aspelund, Maija Hapuoja ja Irma Tapio
Laulujen sanoitus: Jukka Virtanen (musiikkikappale "Uuno Turhapuro")
Negatiivinleikkaus: Leena Palmu
Tuotantoyhtiö: Filmituotanto Spede Pasanen Oy, 1985
TV-esitykset

Lähde:
| Päivämäärä | Kanava | Katsojamäärä |
| --- | --- | --- |
| 1.5.1988 | TV1 | 1 318 000 |
| 10.5.1992 | Kolmoskanava | 878 000 |
| 1.5.2000 | MTV3 | 718 000 |
| 27.1.2002 | MTV3 |  |
| 19.6.2005 | MTV3 | 665 000 |
| 29.4.2007 | MTV3 |  |
| 30.12.2011 | MTV3 |  |
| 23.11.2013 | MTV3 |  |
| 30.8.2014 | MTV3 |  |
| 11.1.2015 | MTV3 |  |
| 22.7.2016 | MTV3 | 536 000 |
| 20.6.2018 | Sub | 124 000 |
| 26.12.2018 | Sub | 178 000 |
| 25.6.2019 | Sub | 121 000 |
| 30.6.2019 | Sub |  |
| 10.1.2020 | MTV3 |  |
| 1.7.2020 | Sub | 101 000 |
| 3.7.2020 | Sub |  |
| 2.6.2021 | Sub |  |
| 4.8.2022 | Sub | 126 000 |
| 28.8.2022 | Sub | 145 000 |
| 20.8.2023 | MTV Sub |  |
| 25.7.2024 | MTV Sub |  |
Lisäksi elokuva oli tarkoitus esittää MTV3:lla 1. tammikuuta 2005, mutta se jätettiin Intian valtameren maanjäristyksen jälkimainingeissa vietettynä kansallisena surupäivänä pois ja tilalla näytettiin Risto Jarvan Jäniksen vuosi.
Arvioita

Helsingin Sanomien kriitikon Helena Yläsen mielestä Uuno Epsanjassa oli ”miesmuistiin pitkäveteisin Uuno Turhapuro -elokuva”: ”[Se] ei sisällä yhtään ainoata hölmönhauskaa tuoretta oivallusta, joita sentään heikoimmissakin Turhapuroissa on tähän saakka ollut ainakin yksi, yksi hetki, jonka vuoksi kaikki vaiva ei ole mennyt hukkaan. Teksti on puolihauskaa hölinää. Uunon kekseliäisyys on korkeintaan puolessa niistä ajoista, jolloin hän oli tuore aviomies.” Uuden Suomen Aune Kämäräinen oli samoilla linjoilla: ”Jostakin syystä tämä Turhapuro-elokuva tuntuu tylsemmältä ja itseään toistavammalta kuin pari kolme edellistä. – – – Vitsit ovat vähissä eivätkä vedä vertoja edes Speden TV-shown sketseille. Ihmekojeet ja -laitteet, joista ainakin Turhapuro-elokuvien pääyleisö, 10-vuotiaat lapset, ovat pitäneet, rajoittuvat nyt yhteen kaksisuuntaiseen autoon. Juopon lapsenvahdin Nasse-sedän osuus tuntuu väkisin mukaan ympätyltä ja on sitä paitsi tosi mauton.” Lapin Kansan Kari Kellokumpukaan ei innostunut elokuvasta, mutta arveli, että ”ehkä sen suosio perustuu enemmänkin suomalaisen yhteiskunnan mentaliteettiin, tapaan arvostaa asioita. Luterilaisessa työhullussa Suomessa Uuno antaa meille vapauden olla laiskoja, saamattomia renttuja. Voi kun ei tarvitsisi huolehtia rahasta, voi kun ei tarvitsisi oikoa kravattia, ja mikä pahinta, naapurilla on uusi auto ja peräti sähköhammasharja.”
Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen sanoo ympäristönvaihdoksen tehneen hyvää Uunolle ja antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Viljo Paloheimo

Viljo Veikko Paloheimo, ent. Brander (7. joulukuuta 1897 Nurmes – 7. elokuuta 1966), oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti.
Perhe ja opinnot

Paloheimon vanhemmat olivat Metsähallituksen piirikuntapäällikkö, ylimetsänhoitaja Karl Aksel Brander ja Emilie Wilhelmina Åkerman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Sylvi Emilia Korhosen kanssa.
Hän kävi viisi luokkaa Nurmeksen yhteiskoulua ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Kajaanin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän kävi Taistelukoulun komppanianpäällikkokurssin vuonna 1930.
Jääkäriaika

Paloheimo liittyi 13. tammikuuta 1916 vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella Riianlahdella ja Aajoella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Hänet komennettiin 2. joulukuuta 1917selvennä, jonne hän saapui 8. joulukuuta 1917 aselaiva S/S Equityn toisella matkalla, ja hän rantautui Apuskäriin Merikarvialle.
Suomen sisällissota

Suomeen palannut Paloheimo määrättiin suojeluskuntien kouluttajaksi Savonlinnan piiriin. Sisällissodassa hän otti osaa Venäjänsaaren retkeen Savosta tulleen suojeluskuntajunan ja myöhemmin 3. komppanian päällikkönä. Myöhemmin hän toimi Karjalan armeijakunnan 1. rykmentin I pataljoonan 3. komppanian päällikkönä ja osallistui taisteluihin Karjalan rintamalla muun muassa Säiniöllä, Kämärässä, Kavantsaaressa. Pullilassa, Noskualla ja Mälkölässä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Paloheimo palveli sisällissodan jälkeen päällikkönä 16. toukokuuta 1918 alkaen Karjalan kaartin rykmentin 3. komppaniassa. Karjalan kaartin rykmentistä Paloheimo siirrettiin 12. kesäkuuta 1918 opetusupseeriksi Sortavalan päällystökursseille. Sortavalasta hänet siirrettiin 28. kesäkuuta 1918 alkaen Lapin rajavartiopataljoonaan, josta muodostettiin myöhemmin Lapin ryhmän II pataljoona. Edellä mainitussa joukko-osastossa hän toimi aluksi pataljoonan adjutanttina ja 7. joulukuuta 1918 alkaen 5. komppanian päällikkönä. Lapin ryhmästä hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 alkaen komppanianpäälliköksi Kainuun rajavartiostoon, jossa hän toimi päällikkönä eri komppanioissa. Kainuun rajavartioston apulaiskomentajana hän toimi 1. kesäkuuta 1931 – 2. toukokuuta 1932 välisen ajan, minkä jälkeen hänet siirrettiin esikuntaupseeriksi Rajavartiostojen esikuntaan ja edelleen 30. toukokuuta 1936 alkaen Salmin rajavartioston komentajan apulaiseksi.
Talvi- ja jatkosota sekä sotien jälkeinen aika

Paloheimo osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana komentamalla Erillispataljoona 10:tä. Myöhemmin sodan aikana hän komensi Erillis Osasto Paloheimoa ja osallistui osastonsa komentajana taisteluihin Suojärvi–Tolvajärvi-akselilla. Myöhemmin hänet siirrettiin Polkupyöräpataljoona 7:n komentajaksi, ja hän osallistui sen komentajana sotatoimiin Ägläjärvi–Ilomantsi-akselilla. Talvisodan loppuvaiheet hän palveli Osasto A:n komentajan apulaisena.
Välirauhan aikana Paloheimo toimi komento-osaston päällikkönä IV Armeijakunnan esikunnassa, josta hänet siirrettiin Raja-asiain upseeriksi III Armeijakunnan esikuntaan. Armeijakunnasta hänet nimitettiin Rajavartiosto 3:n komentajaksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin III Armeijakunnan komento-osaston päälliköksi, josta hänet siirrettiin myöhemmin vuonna 1941 Itä-Karjalan sotilashallinnon Vienan piirin piiripäälliköksi, jossa tehtävässä hän palveli vuoteen 1944 saakka. Vienan piiriesikunnan tultua lakkautetuksi Paloheimo siirrettiin Neuvostoliiton suurhyökkäyksen takia piirin evakuointi- ja selvittelytehtäviin.
Paloheimo erosi sodan jälkeen vakinaisesta palveluksesta ja joutui myöhemmin vuonna 1945 Valpon pidättämäksi niin sanotussa Lista 1:n vangittavien jutussa vankeuspaikkana Miehikkälä. Alun perin vangittavaksi oli ilmeisesti tarkoitettu Olli Paloheimo, mutta hänen siirryttyään Ruotsiin vangittiin hänen sukulaisensa Viljo Paloheimo. Hän oli Urho Kekkosen nuoruudentuttu Kajaanin ajoilta eli lempinimiltään Kekkonen "Känä" ja Paloheimo (Bränä), koska hänen silloinen sukunimensä oli Brander. Kekkonen kehotti silloin Miehikkälässä istuvaa nuoruudentuttuaan myöntämään ainakin osa syytteistä, mutta Viljo Paloheimo ei tähän suostunut, vaan hän oli viimeinen Miehikkälän vanki, ja hänet vapautettiin vasta joulukuussa 1947, kun häntä koskevat syytteet oli hylätty.
Myöhemmin Paloheimo työskenteli perustamassaan urheiluliikkeessä Torniossa vuosina 1953–1958, jonka jälkeen hän työskenteli Uuden-Suomen palveluksessa levikkipäällikkönä vuoteen 1966 saakka. Muiden töidensä ohella Paloheimo toimi Tornion kaupungin metsästyksen valvojana vuosina 1949–1957. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön.
Luottamustoimet

Paloheimo toimi Suomen ja Venäjän välisen 4. paikallisen sekakomitean jäsenenä vuonna 1920 sekä 3. ja 4. paikallisen rajantarkastuskomission jäsenenä vuonna 1922. Hän toimi myös Rajavartiolaitoksen kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1937–1938 ja Salmin Rajavartioston ja Kannaksen Rajavartioston kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1938–1939.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hiffsgruppenführer 19. syyskuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 28. toukokuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1920  Majuri 8. syyskuuta 1932  Everstiluutnantti 1940 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk. (1918 ja 1940)  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Kotkaristin ritarikunnan 4. lk. kunniamerkki |
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Albert Mellis.
Panslavismi

Panslavistien lippu.
Panslavismi on ajatus kaikkien slaavien yhteenliittymisestä. Siitä tuli 1830-luvulla poliittinen iskulause.
Historia

Ajatuksen panslavismista esitti ensimmäisen kerran kroatialainen katolinen pappi Juraj Križanić 1600-luvulla. Varsinainen panslavistinen toiminta alkoi kuitenkin vasta 1800-luvun alkupuoliskolla länsi- ja eteläslaavilaisen älymystön piirissä, samoihin aikoihin kun slaavilaisten kansojen piirissä alkoi kehittyä kansallistunne. Panslavistit tutkivat eri slaavilaiskansojen kansanmusiikkia, kansanperinnettä ja talonpoikaiskieliä, osoittivat niiden välisiä yhtäläisyyksiä ja pyrkivät herättämään slaavilaisissa kansoissa yhtenäisyyden tunnetta. Prahasta tuli panslavismin ensimmäinen keskus, sillä menneisyyden ja slaavilaisen filologian tutkimus keskittyi pääasiassa sinne.
Panslavistinen liike sai pian poliittisia sävyjä, ja kesäkuussa 1848, kun vallankumous oli heikentänyt Itävallan keisarikuntaa, tšekkiläinen historioitsija František Palacký kutsui Prahaan koolle ensimmäisen panslaavilaisen kongressin. Kongressi koostui kaikkien Itävallan keisarikunnan alaisten slaavikansojen edustajista, ja sen tavoitteena oli pakottaa keisari muuttamaan monarkia tasa-arvoisten kansojen liittovaltioksi, joka toimisi demokraattisen Habsburg-hallinnon alaisuudessa.
Kongressi ei lopulta saanut juuri mitään aikaan, mutta panslavistinen liike säilyi aktiivisena, ja 1860-luvulla se alkoi saada kannatusta Venäjällä. Venäläinen lehtimies Mihail Katkov oli ensimmäinen, joka puolusti panslavismia julkisesti. Useat panslavistit toivoivatkin Venäjän ottavan liikkeessä johtavan roolin, koska sen uskottiin olevan riittävän vahva vastavoima Itävalta-Unkarille ja Turkille. Venäläiset panslavistit kuitenkin muuttivat panslavistisen liikkeen teoreettiset perustat kokonaan. Venäläiset panslavistit olivat omaksuneet slavofiilien näkemyksen Länsi-Euroopan henkisestä ja kulttuurisesta rappiosta. He katsoivat, että Venäjän historiallisena tehtävänä oli parantaa Eurooppa ottamalla se poliittisesti haltuun. Venäläiset panslavistit lisäsivät tähän sen näkemyksen, ettei Venäjän tehtävää voitu täyttää ilman muiden slaavilaiskansojen tukea, jotka oli vapautettava itävaltalaisista ja turkkilaisista herroistaan ja yhdistettävä Venäjän hallitsemaan slaavilaiseen valtioliittoon.
Venäjän hallitus ei virallisesti tukenut tätä näkemystä, mutta muutamat merkittävät Venäjän ulkoasiainhallinnon edustajat, muun muassa Konstantinopolissa ja Belgradissa, olivat innokkaita panslavisteja. He onnistuivatkin vetämään sekä Serbian että Venäjän sotaan Osmanien valtakuntaa vastaan vuosina 1876–1877.
Itävalta-Unkarin alueella panslavismi käsitettiin pääasiassa valtion slaaviväestön yhteenkuuluvuuden tunteena (austroslavismi), jonka ohella esiintyi myös illyrismiksi kutsuttua ajatusta yhdistää valtion eteläslaavilaiset kansat. Venäjällä panslavismi käsitettiin pääasiassa ajatuksena kaikkien slaavien yhdistämiseksi Venäjän ja venäläisten johdolla. Ajatukseen kuului myös ajatus venäjän kielen ja kulttuurin sekä ortodoksisen uskonnon määräävästä asemasta yhteisslaavilaisessa maailmassa. Slaavien venäläistämisajatusta voimistivat Puolan nousu vuonna 1863 sekä ukrainalaisten separatististen pyrkimysten aiheuttama pelko. Panslavismin venäläistämistaipumuksesta käytetään nimitystä panrussismi.
Palmukasvit

| Palmukasvit |
| --- | --- |
 Kookospalmu (Cocos nucifera)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Arecales
Heimo::  Palmukasvit Arecaceae  Schultz
Synonyymit
 Palmae Juss. nom. cons. et nom. alt (= suojeltu ja vanhin nimi)  Acristaceae O. F. Cook  Borassaceae Schultz-Schultzenstein  Calamaceae Perleb  Ceroxylaceae Vines  Chamaedoraceae O. F. Cook  Cocosaceae Schultz-Schultzenstein  Coryphaceae Schultz-Schultzenstein  Geonomataceae O. F. Cook  Iriarteaceae O. F. Cook & Doyle  Lepidocaryaceae Martius  Malortieaceae O. F. Cook  Manicariaceae O. F. Cook  Moreniaceae O. F. Cook  Nypaceae Le Maout & Decaisne  Phoenicaceae Burnett  Phytelephaceae Perleb  Pseudophoenicaceae O. F. Cook  Sabalaceae Schultz-Schultzenstein  Sagaceae Schultz-Schultzenstein  Synechanthaceae O. F. Cook 
Katso myös
   Palmukasvit Wikispeciesissä   Palmukasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Palmukasvit (Arecaceae, vanhin heimosta käytetty nimi on Palmae) on yksisirkkaisten kasvien heimo, joka kuului aiemmin ainoana ryhmänä lahkoon Arecales. Valtaosa palmuista kasvaa tropiikissa ja loput subtropiikissa. Pohjoisimman lajin, kääpiöpalmun (Chamaerops humilis), levinneisyys ulottuu Etelä-Ranskaan ja 44° leveyspiirille. Palmusukuja tunnetaan 189–205 ja lajeja noin 2 500.
Heimoon kuuluu sekä puita että pensaita ja jokunen köynnöskasvikin. Lehdet ovat ikivihreitä, ja niiden koko vaihtelee pienestä hyvin suureen. Palmukasveilla on suuri taloudellinen merkitys, sillä niistä tuotetaan esimerkiksi öljyjä, kookostuotteita ja taateleita.
Tuntomerkit

Juuren anatomiaa: juurissa ei ole oikeita pituuskasvuvyöhykkeitä, ja niissä on säteittäisesti pidentyneitä ilmakammioita.
Varren anatomiaa: siiviläputkissa on yksinkertaiset siivilälevyt. Keskuslieriön keton eli endodermin soluissa on O:n muotoiset paksunnokset. Päällysketon eli epidermin soluseinien selluloosakuidut ovat sikin sokin. Piidioksidikappaleet ovat pyöreitä.
Lehden anatomiaa: Epidermisolut ovat suorakaiteen muotoisia, samoin sen alaiset solut, mutta ne ovat pidentyneet. Ilmarakojen apusolut jakautuvat vinosti. Kuitujänteitä on mesofyllissä ja päällyskettoon liittyneinä. Poikittaissuonien tupet ovat kuituisia.
Lisääntymiselimet: Kasvit ovat yksikotisia (hede- ja emikukat samassa kasviyksilössä). Kukinto on sijainniltaan lehtihankainen, ja sen tyvellä on kaksikölinen esilehti. Osakukinnot ovat viuhkomaisia ja niissäkin on lateraaliset esilehdet, eli osakukinnot ovat cincinnuksia. Hedekukassa on periaatteessa kolmilukuinen hetiö, mutta heteitä saattaa olla paljon. Heteenponsi kiinnittyy palhoon tyvestään. Hedekukassa on emiön jäänne (pistillodi). Emikukat ovat joutoheteellisiä, ja niissä on yhdestä neljään, joskus jopa kymmenen aluksi erillistä emilehteä. Ne voivat kasvaa yhteen. Siemenaiheessa on kaksi kalvoa, sydämen laitasolukko, massiivinen kalatsan yläpuolinen solukko ja siitereiästä kehittynyt alkiorakon imuelin (haustorio). Kussakin hedelmässä on ainakin yksi, toisinaan jopa kymmenen pyöreää siementä. Siemenkuoren uloimmat solukerrokset ovat tavallisesti paksuuntuneet, ja siemenessä on hemiselluloosapitoinen ravintovarasto (endospermi), josta alkio ottaa ravintonsa siitereiästä eli mikropylestä syntyneen imuelimen avulla. Sirkkalehti ei ole yhteyttävä ja sirkkajuuri on vahva ja haarautuva.
Palmukasvien fytokemiaan kuuluvat flavonoidisulfaatit, joita on runsaasti.