stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kinoosao

| Kinoosao Kinoosao-Thomas Clark 204 |
| --- | --- |
 Kinoosao
 Koordinaatit: 57°4′52″N, 102°1′25″W 
Valtio:   Kanada
Provinssi:  Saskatchewan
Perustettu:  1952
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Asuinalue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  0,42 km²
Väkiluku (2006):  57
 – Väestötiheys:  135,0 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-6
Suuntanumero(t):  306
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kinoosao (tunnetaan myös nimellä Kinoosao-Thomas Clark 204) on pieni asuinalue ja intiaanireservaatti Saskatchewanin provinssissa Kanadassa, Peurajärven rannalla, lähellä Manitoban rajaa. Kinoosaohon on tieyhteys Lynn Laken kaupungista Manitobasta. Se on Saskatchewanin paikkakunnista ainoa, jonne päästäkseen on käytävä naapuriprovinssin puolella. Kinoosao sijaitsee Saskatchewanin 18. piirissä.
Asutuskeskuksessa asui 57 ihmistä toukokuussa 2006 ja asuntoja alueella oli 10. Nimi kinoosao on creenkielinen termi kalalle.
Historia

Kinoosaon asutus perustettiin marraskuussa 1952, kun kalastajien yhteisyritys halusi rakentaa kalankäsittelylaitoksen auttamaan Peurajärven alueen kylien ruokahuollossa. Postipalvelu perustettiin 1954, postilähetyksiä saapui kahdesti kuussa Saskatchewanin La Rongesta.
Palvelut

Kinoosaon ainoa majoitusliike on Grand Slam Lodge, ja ainoa kauppaliike on Kinoosao Co-Op Store, jonka valikoimiin kuuluvat polttoaineet, ruokatarvikkeet ja sadeasusteet.
Aiheesta muualla

Welcome to Grand Slam FISHING lodge (englanniksi)
KINOOSAO-THOMAS CLARK 204 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi), (ranskaksi)
David M. Quiring: CCF colonialism in Northern Saskatchewan: battling parish priests ... Google. Viitattu 23.4.2011. (englanniksi)
Tarja Laitiainen

Tarja Laitiainen (s. 1956) on suomalainen diplomaatti. Hän oli Suomen suurlähettiläs Portugalissa Lissabonissa vuosina 2016 — 2020. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1980.
Laitiainen työskenteli ennen Portugalia ulkoministeriössä Kansallisen turvallisuusviranomaisen (NSA) päällikkönä. Hän on toiminut Suomen suurlähetystöissä Limassa ja Tokiossa sekä Suomen YK- ja Unesco-edustustoissa. Hän oli kansallisena asiantuntijana EU:n komissiossa vuosina 1996–1998. Ulkoministeriössä hän on työskennellyt eri tehtävissä poliittisella ja kehityspoliittisella osastolla sekä Aasia ja Oseania -yksikön päällikkönä. Laitiainen on toiminut kiertävänä suurlähettiläänä Afganistanissa ja Pakistanissa 2002–2005 ja  Suomen suurlähettiläänä Luxemburgissa vuodesta 2005 ja sen jälkeen Bulgariassa 13. maaliskuuta 2009 alkaen ja samalla Kosovossa.
Laitiainen on kirjoittanut artikkeleita useisiin julkaisuihin sekä julkaissut teoksen Taksi Kabuliin (Otava 2006).
Aiheesta muualla

Pahvilaatikkoallergikko Tarja Laitiainen. Turun Sanomat (Arkistoitu – Internet Archive) 30.9.2007
The Hockey News

The Hockey News on pohjoisamerikkalainen jääkiekkolehti. Pääosa sen sisällöstä käsittelee NHL-liigaa.
Lehteä on julkaistu vuodesta 1947 lähtien. Sitä lukee viikoittain yli 225 000 ihmistä. The Hockey News on ostetuin jääkiekkolehti Pohjois-Amerikassa.
Lehti ilmestyy 34 kertaa vuodessa (pelikauden aikana lähes viikoittain ja kesällä kuukausittain). Numeroista kuusi on erikoispainoksia:
The Season Opener ("Kauden aloitus")
People of Power and Influence ("Vaikutusvaltaiset henkilöt")
Future Watch ("Tulevaisuuden näkymät")
Draft Preview ("Varaustilaisuuden ennakko")
Season In Review ("Kausi kertauksessa")
The Yearbook ("Vuosikirja")
The Getaway

The Getaway tarkoittaa seuraavia asioita:
The Getaway, elokuva vuodelta 1917
The Getaway, Jim Thompsonin romaani
Pakotie, (engl. The Getaway), elokuva vuodelta 1972
Pakotie, (engl. The Getaway), elokuva vuodelta 1994
The Getaway, Hilary Duffin kappale
The Getaway, videopeli vuodelta 2002
The Getaway: Black Monday, jatko-osa edelliselle pelille
The Getaway, Chris de Burghin albumi
The Getaway, Redraman albumi
The Getaway, Red Hot Chili Peppersin albumi
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”The Getaway”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
The Hole

The Hole voi viitata ainakin seuraaviin:
The Hole, eristysrakennus, jossa skientologien on väitetty rankaisevan hairahtuneita
The Hole, John Hubleyn ohjaama lyhytanimaatioelokuva vuodelta 1962
Surmanloukku (engl. The Hole), Nick Hammin ohjaama jännityselokuva vuodelta 2001
The Hole, Joe Danten ohjaama 3D-elokuva vuodelta 2009
”The Hole”, Randy Travisin musiikkikappale vuodelta 1988
The Hole, Golden Earringin albumi vuodelta 1986.
Kiri (1915)

| Kiri / 桐 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Uraga Dock Company
Kölinlasku:  24. marraskuuta 1914
Laskettu vesille:  28. helmikuuta 1915
Palveluskäyttöön:  22. huhtikuuta 1915
Poistui palveluskäytöstä:  1. huhtikuuta 1932
Tekniset tiedot
Uppouma:  665 t (normaali) 850 t (kuormattu)
Pituus:  83,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  7,3 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  9 500 ihp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  92
Aseistus
Aseistus:  1 × 120 mm/40 -tykkiä 4 × 80 mm/40 -tykkiä 4 × 452 mm torpedoputkea
Kiri (jap. 桐) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1915 valmistunut Kaba-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1914 hankinnoissa Uraga Dock Companyltä, missä köli laskettiin 24. marraskuuta 1914. Alus laskettiin vesille 28. helmikuuta 1915 ja valmistui 22. huhtikuuta.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1932.
The Searchers No. 4

| The Searchers No>  4 The Searchers |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: lokakuu 1965
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Tony Hatch
 Tyylilaji: pop rock, beatmusiikki
 Levy-yhtiö: Kapp Records
The Searchersin muut studioalbumit
| Sounds Like Searchers 1965 | The Searchers No. 4 1965 | Take Me for What I’m Worth 1965 |
The Searchers No. 4 on brittiläisen The Searchers -yhtyeen neljäs Yhdysvalloissa julkaistu albumi vuodelta 1965. Levyn tuotti Tony Hatch. Osa albumin kappaleista julkaistiin myöhemmin samana vuonna myös Take Me for What I’m Worth -albumin Yhdysvaltain-painoksella.
Kappaleet

A-puoli
You Can’t Lie to a Liar – 2.20 (säv. Chris Curtis, Mike Pender)
Goodbye My Love – 2.58 (säv. Lamar Simington, Leroy Swearingen, Robert Mosely)
Don’t You Know Why – 2.36 (säv. John McNally)
Does She Really Care for Me – 2.04 (säv. Fred Anisfield, Larry Weiss)
So Far Away – 1.59 (säv. Chris Curtis, Mike Pender)
I’ll Be Doggone – 2.52 (säv. Marvin Tarplin, Smokey Robinson, Warren Moore)
B-puoli
Each Time – 2.46 (säv. Jackie DeShannon)
Till I Met You – 2.57 (säv. Chris Curtis, Frank Allen, John McNally, Mike Pender)
I’m Your Loving Man – 1.57 (säv. Chris Curtis, Mike Pender)
Be My Baby – 3.16 (säv. Dave Orrell)
Four Strong Winds – 3.06 (säv. Chris Curtis, Mike Pender)
He’s Got No Love – 2.38 (säv. Chris Curtis, Mike Pender)
Kazuno

| Kazuno (鹿角市) |
| --- | --- |
 Hanawa-bayashi-festivaali
 lippu:  symboli
 Kazunon sijainti Akitan prefektuurissa
 Kazuno
 Koordinaatit: 40°12′57″N, 140°47′19″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Tōhoku
Prefektuuri:  Akitan prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  707,52 km²
Väkiluku (09/2020):  29 945
 – Väestötiheys:  42 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Japaninpihlaja
 – Kukka:  Rusokirsikka
 – Lintu:  Koeyoshidori-kana
 
 https://www.city.kazuno.akita.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kazuno (jap. 鹿角市, Kazuno-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Akitan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin koilliskulmassa Hanawan allaslaaksossa. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Aomorin prefektuuriin, idässä sen alue nousee Ōuvuorille ja rajautuu Iwaten prefektuuriin. Kazunossa on 29 945 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 707,52 neliökilometriä.
Kazunon kaupunki perustettiin vuonna 1972 liittämällä yhteen Hanawan, Osarizawan ja Towadan maaseutukaupungit sekä Hachimantain kyläkunta. Kaupungin keskusta sijaitsee Hanawassa, joka kehittyi Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla markkinapaikkana ja linnanaluskaupunkina osana Moriokan daimiokuntaa. Alue on luonteeltaan maaseutumainen. Hanawan allaslaaksossa viljellään riisin lisäksi vihanneksia ja hedelmiä, kuten omenoita, ja harjoitetaan karjataloutta. Osarizawassa toimi vuoteen 1978 asti Osarizawan kaivos.
Kazunossa toimii useita kuumia lähteitä (onsen), kuten Goshōgake-onsen ja Ōyu-onsen. Kaupungissa järjestetään muun muassa Hanawa-bayashi-festivaali, jonka kulkue on otettu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Muita juhlaperinteitä ovat Dainichidōn bugaku-tanssi ja Kemanain bon-tanssi. Osa kaupungin vuoristoalueista kuuluu Towadan–Hachimantain kansallispuistoon. Kazunoa palvelee JR Higashi-Nihonin Hanawa-linja.
Kuvia

Sekizenin sakeliike
Osarizawan vanha kaivos
Goshōgake-onsen
Towada-minamin rautatieasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kazuno Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Kaustisen seutukunta

| Kaustisen seutukunta |
| --- | --- |

 sijainti 
Väkiluku:  14 616 61:nneksi suurin 31.12.2021 
Kaustisen seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Keski-Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kuusi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 161.
Kunnat

| Vaakuna | Kunta | Väkiluku (2024) | Maa- pinta-ala (km²) | Väestön- tiheys (as> /km²) | Kunnallis- vero (2024) | Suomen- kieliset (2023) | Ruotsin- kieliset (2023) | Muun- kieliset (2023) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Halsua | 1 001 | 413 | 2 | 10.8 % | 96 % | 0,5 % | 5 % |
|  | Kaustinen | 4 125 | 354 | 12 | 9.4 % | 95 % | 1,8 % | 3 % |
|  | Lestijärvi | 656 | 480 | 1 | 9.4 % | 102 % | 0,2 % | 2 % |
|  | Perho | 2 588 | 748 | 3 | 9.3 % | 98 % | 0,5 % | 1 % |
|  | Toholampi | 2 827 | 609 | 5 | 9.5 % | 98 % | 0,1 % | 2 % |
|  | Veteli | 2 933 | 502 | 6 | 9.8 % | 95 % | 1,7 % | 3 % |
|  | yhteensä | 14 130 | 3 106 | 5 |  | 97 % | 1,1 % | 3 % |
Historia

1. tammikuuta 2009 Ullava jätti seutukunnan liityttyään Kokkolaan.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Kaustisen seutukunnan väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 17 652 | 17 652 |
| 1985 | 1985 |    | 18 599 | 18 599 |
| 1990 | 1990 |    | 18 821 | 18 821 |
| 1995 | 1995 |    | 18 790 | 18 790 |
| 2000 | 2000 |    | 17 764 | 17 764 |
| 2005 | 2005 |    | 17 048 | 17 048 |
| 2010 | 2010 |    | 16 324 | 16 324 |
| 2015 | 2015 |    | 15 872 | 15 872 |
| 2020 | 2020 |    | 14 790 | 14 790 |
Lähde: Tilastokeskus.
Aiheesta muualla

Kaustisen seutukunnan portaali
Halsuan kunnan kotisivut
Kaustisen kunnan kotisivut
Lestijärven kunnan kotisivut
Perhon kunnan kotisivut
Toholammin kunnan kotisivut
Vetelin kunnan kotisivut
Keski-Pohjanmaan maakunnan seutukunnat
Kaustisen seutukunta
Kokkolan seutukunta
Kinzuan silta

Kinzua-silta ennen romahtamistaan
Kinzuan silta (engl. Kinzua Bridge, tunnetaan myös nimellä Kinzua Viaduct) oli rautatiesilta, joka ylitti Kinzua-sivujoen McKean piirikunnassa Pennsylvaniassa ennen luhistumistaan vuonna 2003. Se oli 92 metriä korkea ja 625 metriä pitkä.
Silta rakennettiin alun perin raudasta vuonna 1882, ja se oli kahden vuoden ajan maailman korkein rautatiesilta. Vuonna 1900 silta purettiin ja rakennettiin samalla uudestaan teräksestä, jotta raskaammatkin junat voisivat ylittää sen. Junien nopeusrajoitus sillalla oli 8 km/h, jotta silta ei alkaisi huojua. Kinzua oli kaupallisessa käytössä aina vuoteen 1959 saakka, ja se myytiin Pennsylvanian osavaltiolle 1963, jolloin sen ympärille perustettiin Kinzua Bridge State Park.
Siltaa alettiin kunnostaa vuonna 2002, mutta ennen kuin työ saatiin päätökseen, se jäi tornadon reitille ja suuri osa siitä romahti 21. heinäkuuta 2003. Sillan perustusten ankkuripultit olivat ruostuneita, mikä oli osaltaan syynä sortumiseen.
Ennen sortumistaan Kinzua-silta oli neljänneksi pisin rautatiesilta Yhdysvalloissa. Se oli National Register of Historic Places -rekisterissä vuodesta 1977 alkaen.
Rakentaminen

Vuonna 1882 silloisen New York, Lake Erie and Western Railway -yhtiön puheenjohtajalla Thomas L. Kanella oli haasteena rakennuttaa sivurata Bradfordista etelään Elkin piirikunnan hiilikaivoksille. Nopein tapa tähän oli luoda silta Kinzuan laakson yli, sillä ainoana vaihtoehtona oli vetää ylimääräiset 13 kilometriä kiskoja epätasaiseen maastoon. Hanke oli kunnianhimoinen; valmistuttuaan sillasta tulisi suurempi kuin mihin koskaan aiemmin oli edes pyritty. Se olisi yli kaksi kertaa isompi kuin samankaltainen Portage-silta, joka ylitti Genesee-joen New Yorkissa.
Kinzuan sillan suunnittelijana toimi insinööri Octave Chanute ja rakentajana Phoenix Iron Works. Ensimmäisen kerran sen rakensi 40-henkinen työmiesjoukko 1408 tonnista kankirautaa vain 94 työpäivässä 10. toukokuuta – 29. elokuuta 1882. Valmistumisvauhdin syynä oli se, ettei rakennustelineitä käytetty, vaan niiden asemesta hyödynnettiin korkeaa pylvästä ensimmäisen tukipilarin rakentamiseen, minkä jälkeen sen päälle tehtiin nostolaite, jota käytettiin toisen tukipilarin rakentamiseen, ja tämä prosessi toistettiin, kunnes kaikki 20 tukipilaria olivat valmiit.
Korkeimman tukipilarin perustukset olivat 59 metriä leveät, ja silta oli suunniteltu kantamaan 241 tonnin painoa. Hintaa rakennelmalle kertyi 167 000 silloista dollaria, joka vastaa noin 3,75 miljoonaa nykydollaria. Valmistuttuaan silta oli sekä maailman korkein että pisin rautatiesilta, ja sitä mainostettiin "maailman kahdeksantena ihmeenä". Kuusi Kinzuan sillan 20 tukipilarista oli korkeampia kuin Brooklyn Bridge. Huvimatkoja tehneet junat tulivat niinkin kaukaa kuin Buffalosta ja Pittsburghista vain huristamaan sillan yli. Kinzua piti korkeusennätystä hallussaan kaksi vuotta, kunnes Viaduc de Garabit valmistui Ranskassa 1884.
Sillan ylittäneiden junien oli noudatettava nopeusrajoitusta, joka oli 8 km/h, sillä veturi ja välillä myös tuuli tärisyttivät siltaa. Toisinaan ihmiset vierailivat sillalla siinä toivossa, että löytäisivät ryöstösaaliin eli 40 000 dollarin arvosta kultaa ja valuuttaa, jonka erään pankkirosvon uskottiin piilottaneen joko Kinzua-sillan alle tai sen lähistölle.
Jälleenrakennus ja käyttö

Vuonna 1893 New York, Lake Erie and Western Railway -yhtiö teki konkurssin ja liitettiin Erie Railroad -yhtiöön, josta tuli Kinzuan sillan omistaja. 1900-luvun alun myötä veturien paino kasvoi lähes 85 prosentilla, eikä raudasta valmistettu silta kyennyt enää takaamaan sen ylittäneiden junien turvallisuutta. Junaliikenne vanhalla sillalla päättyi 14. toukokuuta 1900, ja sillan rautaosia ryhdyttiin poistamaan 24. toukokuuta. Teräksestä siltaa alettiin jälleenrakentaa 26. toukokuuta yhtäaikaisesti molemmista päistä. Kahta Howe truss -mallista ristikkosiltaa, joista kumpikin oli 55 metriä pitkä ja 4,9 metriä korkea, käytettiin uutta siltaa rakennettaessa. Kumpaakin apusiltaa tuki kaksi alkuperäistä tukipilaria niin, että väliin jäi kolmas tukipilari, joka oli tarkoitus purkaa. Kun tämä oli tehty, alkoi uuden teräksestä valmistetun tukipilarin rakentaminen, joka kesti noin viikon. Sen jälkeen ristikkosiltaa siirrettiin, ja oli seuraavan tukipilarin vuoro.
Uuden sillan oli suunnitellut C. R. Grimm, ja sen rakensi Elmira Bridge Company 3046 tonnista terästä. 100-150 henkeä teki kymmentuntisia työpäiviä neljän kuukauden ajan Kinzuan parissa syyskuun kuudenteen päivään saakka. Liikenne sillalle palasi 25. syyskuuta 1900.
Jälleenrakennettu silta oli arvoltaan 275 000 dollaria ja jaksoi kantaa yhden maailman suurimmista vetureista, 464-tonnisen Union Pacific Big Boyn. Pultit, jotka kiinnittivät tukipilarit perustuksiin, olivat samoja kuin edellisessä sillassa, mikä suuresti edesauttoi sillan myöhempää romahtamista. Grimm totesi myöhemmin, että ne olisi ollut syytä vaihtaa.
Junien henkilökunnilla oli toisinaan tapana pilailla jarrumiehen kustannuksella hänen ensimmäisenä työpäivänään Kinzuan sillan ylittäneellä reitillä: Junan lähestyessä siltaa, miehistö saattoi lähettää hänet vaunujen katoille etsimään syytä johonkin keksittyyn ongelmaan. Niinpä junan ylittäessä sillan tulokas "tajusi kauhukseen tuijottavansa 90 metriä syvään kuiluun tavaravaunun katolta".
Uuden sillan valmistuttuakin junien oli noudatettava kahdeksan kilometrin tuntinopeutta sitä ylittäessään. Sillan vanhettua kahden veturin vetämät junat joutuivat pysähtymään sen kohdalla ylittääkseen sen yksi kerrallaan. Dieseliä polttoaineenaan käyttäneet lokomotiivit olivat kevyempiä, joten niillä ei tätä ongelmaa ollut. Viimeinen höyrykäyttöinen veturi ylitti Kinzuan sillan 5. lokakuuta 1950.
Erie Railroad antoi 1950-luvun loppupuolella Baltimore and Ohio Railroad -yhtiölle oikeuden käyttää ikääntynyttä Kinzua-siltaa. Säännöllinen kaupallinen liikennöinti sen yli loppui 21. kesäkuuta 1959, ja Erie Railroad myi sillan Kovalchick Salvage Companylle 76 000 dollarista. Silta avattiin uudelleen kerran yhden päivän ajaksi lokakuussa 1959, kun Baltimore and Ohio Railroad joutui käyttämään sitä kiertotienä normaalin yhteytensä tilapäisesti katkettua. American Society of Civil Engineers -järjestön mukaan Kinzuan silta oli "tärkeä rakennelma siksi, että se helpotti hiilen kuljetusta luoteisesta Pennsylvaniasta itäisten Suurten järvien alueelle, mikä johti hiilikaivostoiminnan lisääntymiseen, joka taas johti merkittävään taloudelliseen kasvuun".
Kinzua Bridge State Park

Nick Kovalchick, Kovalchick Salvage Companyn omistaja, ei raaskinut panna siltaa palasiksi. Nähtyään sen ensimmäisen kerran hänen kerrotaan sanoneen, että "Koskaan ei tule olemaan samanlaista siltaa kuin tämä tässä". Kovalchick teki yhteistyötä paikallisten kanssa, jotka halusivat säilyttää sillan, ja Pennsylvanian kuvernöörin William Scrantonin aloitteesta silta sekä sitä ympäröivät alueet siirtyivät osavaltion omistukseen 50 000 dollaria vastaan 12. elokuuta 1963. Tuolloin perustettiin Kinzua Bridge State Park. Sopimus puiston käsittävästä 128 hehtaarin maapalasta lyötiin lukkoon 20. tammikuuta 1965, ja puisto avattiin yleisölle vuonna 1970.
Tie Kinzua Bridge State Parkiin tehtiin 1974, ja puiston mukavuudet koostuivat parkkipaikasta, juomavedestä, vessoista sekä kiskoja reunustaneesta aidasta. Virallinen avajaisseremonia pidettiin 5. heinäkuuta 1975 puistolle, joka "oli ja on ainutlaatuinen puistojen joukossa" sillä "sen vetonaula on ihmisen tekemä rakennelma". Kinzuan silta otettiin mukaan National Register of Historic Placesiin 29. elokuuta 1977.
Knox and Kane Railroad -yhtiö järjesti turistimatkoja Kanesta Alleghenyn kansallispuiston halki ja Kinzuan sillan yli vuodesta 1987 aina siihen saakka, kun silta suljettiin 2002. Vuonna 1988 yhtiö järjesti pisimmän höyryjunahuvimatkan Yhdysvalloissa; 156 kilometriä pitkän kiertoajelun alkaen Marienvillen kylästä ja pysähtyen Kanessa. The New York Timesin mukaan "Kinzuan sillan ylittäminen oli enemmänkin sukua kuumailmapalloilulle kuin junalla matkustamiselle" ja "siinä sitä tuijottaa huikeaan vihreyteen, joka aukeaa satojen jalkojen [91 m] päässä alapuolella".
Vielä sillan romahtamisen jälkeenkin Knox and Kane Railroad järjesti huvimatkoja metsän halki ja pysähtyi sillan länsipäässä lokakuuhun 2004 asti.
Vetonaulansa menetettyäänkin Kinzua Bridge State Park on jatkanut olemassaoloaan. Nykyään siellä voi käydä katsomassa romahtaneen sillan jäänteitä sekä laaksoa, johon se romahti. Lisäksi se on ensiluokkainen paikka seurata ruskan kehittymistä kahtena ensimmäisenä lokakuun viikkona. Puistossa on myös varjoisa eväsretkialue sekä moderni WC. Ennen sillan romahtamista vierailijoiden sallittiin käydä sillan alla ja päällä. Tämän lisäksi oli myös luvallista vaeltaa laaksossa sillan lähistöllä. Syyskuussa 2002 silta kuitenkin suljettiin jopa jalankulkijoilta. Noin 40 hehtaarilla puiston pinta-alasta on luvallista metsästää. Tyypillisiä saaliita ovat kalkkunat, karhut ja valkohäntäpeurat.
Jälkipuinti

Pennsylvanian osavaltio päätti olla rakentamatta Kinzuan siltaa uudelleen, sillä operaation arvioitiin maksavan noin 45 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Sen sijaan raunioista on suunniteltu nähtävyyttä, joka demonstroi luonnonvoimia työssään. Kinzua Bridge State Parkissa oli vieraillut 215 000 ihmistä ennen sillan romahtamista. Sillan romahtaminen esiteltiin History Channel -tv-kanavan Life After People (suom. "Elämä ihmisten jälkeen") -ohjelmassa esimerkkinä siitä, että korroosio ja kovat tuulet johtaisivat lopulta kaikkien teräsrakennelmien luhistumiseen. Kinzuan silta poistettiin National Register of Historic Placesista 21. heinäkuuta 2004.
Knox and Kane Railroad joutui lopettamaan matkojaan lokakuussa 2004 matkustajien vähennyttyä 75 prosentilla. Kovalchick Salvage Company osti Knox and Kanen rataosuudet ja kaikki sen omistukset mukaan lukien veturit ja junat. Sama yhtiö omistaa myös erään toisen rautatiefirman ja omisti Kinzuan sillan, kunnes myi sen osavaltiolle 1963. Se suunnittelee myyvänsä kiskot romuraudaksi ja korvaavansa ne tiellä.
Pennsylvanian osavaltio myönsi 700 000 dollaria jäljellä olevien tukipilarien korjaamiseen ja puiston kehittämiseen kesäkuussa 2005. Myöhemmin samana vuonna DCNR (Pennsylvania Department of Conservation and Naturnal Resources) teki esityksen kahdeksan miljoonan dollarin summasta, joka käytettäisiin uuteen näköalatasanteeseen ja kävijäkeskukseen. Suunnitelmissa oli päästää vierailijat käymään sillan rippeillä sekä kehittää vaelluspolkua, josta olisi näköaloja sortuneisiin tukipilareihin. 2009 DCNR julkaisi viiden miljoonan dollarin suunnitelman kahdeksankulmaisen, lasipohjaisen näköalatasanteen rakentamiseksi sillan eteläpuoleen. Tasanteen olisi tarkoitus sijaita 67-73 metriä laakson pohjan yläpuolella ja antaa näkökulmaa suoraan alapuolelleen, sillan jäännöksiin ja kolmeen yhä pystyssä olevaan pohjoiseen tukipilariin. Suunnitelmaan sisältyy myös uusi kävijäkeskus sekä kuuden eteläisen tukipilarin vahvistaminen. Urakkatarjouksia suunnitelmalle aiottiin hakea huhtikuussa 2009.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kinzua Bridge
Alkuperäinen Kinzuan silta ennen jälleenrakentamisvuotta 1900
Kuva sillasta vuodelta 1971
Kinzuan silta vuonna 2001 ennen romahtamistaan
Tutkakuvaa myrskystä pohjoisen Pennsylvanian yllä
Näkymä vuodelta 2008 siihen, mitä Kinzuan sillasta on jäljellä
Käännös suomeksi
Teltow-Fläming

Teltow-Fläming on piirikunta, joka sijaitsee Brandenburgin osavaltiossa, Saksassa. Piirikunnan pinta-ala on noin 2 092 neliökilometriä ja asukasluku 159 686. Sen pääkaupunki on Luckenwalde. Teltow-Fläming rajautuu pohjoisesta myötäpäivään lueteltuna Berliiniin, Dahme-Spreewaldin ja Elbe-Elsterin piirikuntiin, Wittenbergin piirikuntaan Saksi-Anhaltin osavaltiossa sekä Potsdam-Mittelmarkin piirikuntaan.
Teltow-Flämingin piirikunnan sijainti Brandenburgin osavaltiossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teltow-Fläming Wikimedia Commonsissa
Piirikunnan verkkosivut teltow-fläming.de (saksaksi)
Brandenburgin piirikunnat ja kaupunkipiirit
Barnim
Brandenburg an der Havel
Cottbus
Dahme-Spreewald
Elbe-Elster
Frankfurt (Oder)
Havelland
Märkisch-Oderland
Oberhavel
Oberspreewald-Lausitz
Oder-Spree
Ostprignitz-Ruppin
Potsdam
Potsdam-Mittelmark
Prignitz
Spree-Neiße
Teltow-Fläming
Uckermark
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Landkreis Teltow-Fläming

Käännös suomeksi