stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Averroës
Filosofia

Averroës pyrki yhdistämään Aristoteleen filosofian islaminuskoon. Averroësin mukaan uskonnon ja filosofian välillä ei ollut eikä voinut olla konfliktia. Hän oli sitä mieltä, että totuus voidaan saavuttaa kahdella tavalla: joko filosofialla tai uskonnolla. Tässä hän oli samoilla linjoilla myöhempien keskiaikaisten kristittyjen skolastikkojen kanssa.
Averroës uskoi maailmankaikkeuden ikuisuuteen, niin kuin Aristoteles opetti, ja ennalta olevien muotojen olemassaoloon eli Platonin ideaoppiin, vaikka Aristoteles vastustikin ajatusta.
Filosofia > Fasl al-Maqāl

Teoksessa Fasl al-Maqāl ("Kiistaton tutkielma") Averroës seurasi al-Farabin ajatuksia filosofian etuasemasta teologiaan ja uskontoon nähden. Teologien argumentit olivat luonteeltaan retorisia, kun taas filosofia nojautui demonstratiivisiin perusteluihin, joiden totuusarvo oli korkeampi. Šariatuomarina Averroës nojasi šarian käyttämään tekojen viisiportaiseen luokitteluun pakollisesta kiellettyyn. Hän vetosi Koraanin sanoihin Ottakaa siis tästä oppiaksenne te, joilla on silmät (Koraani 59:2) Ilmoitus siis velvoitti etsimään totuutta, ja tätä tehtävää voitiin pitää Koraanin nojalla muslimeille pakollisena. Velvoite koski kuitenkin vain filosofeja, joilla oli lahjoja ja mahdollisuuksia kulkea tieteellisen ymmärryksen polkua. Muiden oli tyytyminen sokeasti uskomaan samat asiat, joihin filosofit päätyivät dialektisen päättelyn avulla. Heille riitti kuunnella teologien retorisia perusteluja ja uskoa niihin. Averroës korosti teologisten väittelyiden sulkemista oppineiden piiriin siten, että kansalle riitti uskon omaksuminen erilaisen symbolien avulla.
Averroës painotti analyyttisen ajattelun merkitystä esiehtona Koraanin tulkitsemiselle. Tämä oli ristiriidassa oikeaoppisen islamilaisen ajattelun kanssa, jossa painopiste oli analyyttisen ajattelun sijasta Koraanin ulkopuolisten lähteiden eli hadith-kertomusten laajassa tuntemisessa.
Filosofia > Aristoteleen kommentaattori

Averroës tunnetaan ennen kaikkea Aristoteleen teoksista tekemistään käännöksistä ja kommentaareista. Tuohon aikaan Aristoteleen teokset oli enimmäkseen unohdettu läntisessä Euroopassa. Ennen vuotta 1150 latinalaisessa Euroopassa oli olemassa ainoastaan joitakin Aristoteleen teosten latinankielisiä käännöksiä, esimerkiksi Boëthiuksen kääntäminä, eikä niitä tutkittu tai arvostettu paljoakaan oppineiden munkkien joukossa. Aristoteleen perintö palautettiin länteen 1100-luvun alkupuolella Averroësin käännöksistä ja teoksista tehtyjen latinankielisten käännösten kautta.
Averroës kirjoitti Aristoteleen teoksista kolmen vuosikymmenen aikana, ja hän kirjoitti kommentaarit lähes jokaiseen säilyneeseen teokseen lukuun ottamatta Aristoteleen Politiikkaa, johon hän ei päässyt käsiksi. Averroësin ajatukset vaikuttivat suuresti muun muassa Sigerus Brabantilaiseen ja Tuomas Akvinolaiseen sekä muihin aristoteelista logiikkaa arvostaneisiin kristittyihin skolastikkoihin erityisesti Pariisin yliopistossa. Tunnetut skolastikot, kuten Akvinolainen, pitivät Averroësia niin merkittävänä, että he eivät viitanneet tähän nimellä vaan kutsuivat häntä "Kommentaattoriksi" ja Aristotelesta "Filosofiksi".
Averroës ei jättänyt jälkeensä omaa koulua, ja hänen kuolemansa merkitsi liberaalin ajattelun ajan päättymistä maurilaisessa Espanjassa.
Oikeustiede ja laki

Al-Andalusissa oli vallassa malikiittien edustama šarian tulkinta, ja Averroës oli tämän koulukunnan arvostettu lainoppinut. Hänen tunnetuin teoksensa tältä alalta on Bidāyat al-Mujtahid wa Nihāyat al-Muqtaṣid, joka on tekstikirja Maliki-koulukunnan opeista vertailevassa kehyksessä. Hän kirjoitti myös teoksen al-Bayān wa’l-Taḥṣīl, wa’l-Šarḥ wa’l-Tawjīh wa’l-Ta`līl fi Masā’il al-Mustakhraja, joka oli pitkä ja yksityiskohtainen kommentaari, joka perustui of Muḥammad al-`Utbī al-Qurtubīn teokseen Mustakhraja.
Teoksessa Bidāyat Averroës edusti malikiittien jyrkkää islamintulkintaa Jumalan laista. Hän katsoi jihadin tarkoittavan nimenomaan Pyhää sotaa. Kristittyjen ja juutalaisten tuli maksaa jizya-veroa siitä, että heitä ei surmattu islamilaisessa valtiossa. Maliki-koulukunnan mukaisesti Averroës katsoi, että islamista luopuminen tuli rangaista kuolemantuomiona sekä miehille että naisille. Hän katsoi myös, että aviorikoksen tehnyt musliminainen tuli kivittää kuoliaaksi kaivamatta kuoppaa, mikä tarkoitti vapaata takaa-ajoa.
Teoksia

Kommentaarit lähes kaikkiin säilyneisiin Aristoteleen teoksiin, muun muassa:
Kommentaari Nikomakhoksen etiikkaan (In Moralia Nicomachea Expositione)
Kommentaari teokseen Sielusta (Averrois Cordubensis Commentarium Magnum in Aristotelis De Anima Libros)
Kommentaari teokseen Syntymisestä ja häviämisestä
Kommentaari Platonin teokseen Valtio
Tahafut al-tahafut ("Hajanaisuuden hajanaisuus")
Fasl al-Maqāl ("Kiistaton tutkielma")
Uskonnon ja filosofian harmoniasta
De Substantia Orbis
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Catholic Encyclopedia: Averroes (englanniksi)
Internet Encyclopedia of Philosophy: Ibn Rushd (Averroes) (englanniksi)
Islamic Philosophy Online: Averroes (englanniksi)
Averroes Foundation for Faith and Reason in Islam (englanniksi)
Averroës: The Incoherence of the Incoherence ("Hajanaisuuden hajanaisuus") (englanniksi)
Keskiajan filosofia
Alkuin
Rabanus Maurus
Johannes Scotus Eriugena
Avicenna
Petrus Damianus
Avicebron
Anselm Canterburylainen
Roscellinus
Bernardus Chartreslainen
Theodoricus Chartreslainen
Avempace
Gilbertus Porretanus
Pierre Abélard
Willelmus Concheslainen
Petrus Lombardus
Johannes Salisburylainen
Averroës
Maimonides
Robert Grosseteste
Albert Suuri
Alexander Halesilainen
Petrus Hispanus
Willelmus Auvergnelainen
Henri Ghentiläinen
Roger Bacon
Bonaventura
Tuomas Akvinolainen
Sigerus Brabantilainen
Boethius Dacialainen
Mestari Eckhart
Johannes Duns Scotus
Vilhelm Occamilainen
Jean Buridan
Godefridus Fontaineslainen
Aegidius Roomalainen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi 
Colliget
Averroës Rafaelin maalauksessa Ateenan koulu (Vatikaani).
Averroësin patsas Córdobassa, missä hän toimi islamilaisena šaria-tuomarina
TylöHelo Group

TylöHelo Group on konserni, joka valmistaa ja myy sähkölämmitteisiä kiukaita, uuneja, esivalmistettuja saunahuoneita, höyrynkehittimiä, esivalmistettuja höyrysaunoja, monisuihkuja ja suihkutiloja. Sen omistaa pääomasijoitusyhtiö AAC Capital. Konsernin tuotemerkkejä ovat Tylö, Kastor, Helo, Finnleo ja Amerec. Nykyinen nimi vuodesta 2010.
Kastor perustettiin vuonna 1908. Helo perustettiin nimellä Karjalan Sähkö Oy Viipuriin vuonna 1919. Helo osti Kastorin ja Finnleon vuonna 1991. Vuonna 1998 Helo osti Amerecin.  Tylön osti Helo Group Oy vuonna 2008.  minkä jälkeen uusi TylöHelo Group perustettiin. Uudelleenjärjestely tapahtui, jossa Tylö on nykyään myyntiyhtiö, kun taas Halmstadin valmistava osa on TylöHelon tuotantoyksikkö.
Aiheesta muualla

TylöHelo Group
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:TylöHelo Group
Käännös suomeksi
George Mallory

George Mallory. Kuva otettu vuoden 1921 Everestin tutkimusretkellä.
George Herbert Leigh Mallory (18. kesäkuuta 1886 – 8./9. kesäkuuta 1924) oli kokenut englantilainen vuorikiipeilijä, joka katosi Mount Everestin valloitusretkellä 1924. Kohtalokas nousu oli hänen kolmas yrityksensä valloittaa maailman korkein vuorenhuippu. Hänen ruumiinsa löydettiin 75 vuotta myöhemmin 8 160 metrin korkeudesta 1999. Kuolinsyynä oli paluumatkalla tapahtuneen putoamisen aiheuttama päävamma. Ei ole varmuutta, pääsivätkö Mallory ja hänen kumppaninsa Andrew Irvine vuoren korkeimmalle huipulle ennen onnettomuutta. Viimeisin näköhavainto heistä oli vain muutama sata metriä ennen huippua. Virallisesti Mount Everestin valloitti Sir Edmund Hillary ja šerpa Tenzing Norgay vasta 1953.
Elämä

Mallory syntyi Mobberleyssa, Cheshiressa. Hänen isänsä oli Herbert Leigh Mallory (1856–1943), pappismies, joka muutti sukunimensä virallisesti Leigh-Malloryksi 1914. Georgella oli kolme sisarusta: kaksi siskoa ja nuorempi veli Trafford Leigh-Mallory, joka palveli sittemmin toisessa maailmansodassa ilmavoimissa.
Vuonna 1896 Mallory aloitti opinnot Glengorsen sisäoppilaitoksessa Eastbournessa, jonne hän oli siirtynyt toisesta koulusta West Kirbyssa. 13-vuotiaana hän sai apurahan matematiikan opintoihin Winchester Collegeen. Viimeistä edellisenä vuotenaan koulussa hän tutustui vuorikiipeilyyn ohjaajanaan Robert Lock Graham Irving, joka vei vuosittain joukon oppilaitaan Alpeille. Lokakuussa 1905 Mallory pääsi Cambridgen yliopiston Magdalene Collegeen opiskelemaan historiaa. Siellä ollessaan hän tutustui Bloomsburyn ryhmän jäseniin James ja Lytton Stracheyhyn, John Maynard Keynesiin ja Duncan Grantiin, joka maalasi useita muotokuvia Mallorysta. Mallory osallistui innolla soutukilpailuihin koulunsa joukkueessa, mutta ei koskaan ottanut osaa kuuluisaan Cambridgen ja Oxfordin väliseen kilpailuun.
Valmistuttuaan Mallory jäi Cambridgeen vuodeksi ja kirjoitti esseen, jonka hän julkaisi myöhemmin nimellä Boswell the Biographer (1912). Hän oleskeli jonkin aikaa Ranskassa, jossa Simon Bussy teki hänestä nykyään Lontoon National Portrait Galleryn kokoelmiin kuuluvan muotokuvan. Palattuaan kotimaahansa hän päätti ryhtyä opettajaksi aloittaen 1910 Charterhousessa Godalmingissa, Surreyssa. Siellä hän tapasi runoilija Robert Gravesin, joka oli tuolloin oppilaana koulussa. Myöhemmin omaelämäkerrassaan Graves muisteli Mallorya lämmöllä, koska tämä oli tukenut häntä kirjallisuudessa ja vienyt vuorikiipeilemään. Mallory oli sulhaspoikana Gravesin häissä 1918.
Opettaessaan Charterhousessa Mallory tapasi tulevan vaimonsa Ruthin, joka oli paikallisia tyttöjä, ja pariskunta meni naimisiin 1914 vain vajaata viikkoa ennen Saksan ja Britannian välistä sodanjulistusta. Georgelle ja Ruthille syntyi kaksi tytärtä ja poika: Clare 1915, Beridge 1917 ja John 1920. Joulukuussa 1915 Mallory liittyi Royal Garrison Artilleryn tykkikomppaniaan vänrikkinä ja osallistui Sommen taisteluun 1916. Sodan jälkeen hän palasi Charterhouseen, mutta irtisanoutui 1921, jotta saattoi osallistua ensimmäiseen Everestin retkikuntaan samana vuonna. Retkien väliaikoina hän yritti hankkia elantonsa kirjoittamalla ja luennoimalla, mutta heikolla menestyksellä. Vuonna 1923 hän otti viran Cambridgesta, josta pyysi virkavapaata osallistuakseen vuoden 1924 Everestin valloitusretkeen.
Saavutukset kiipeilyssä > Eurooppa

Vuonna 1904 Mallory yritti Alppien Mont Vélanin huipulle Irvingin järjestämällä retkellä, mutta joutui kääntymään takaisin ennen huippua vuoristotaudin takia. Vuonna 1911 hän nousi Mont Blancille ja kiipesi kolmantena Mont Mauditin Kuffner-harjanteelle retkellä, jota johti jälleen Irving.
Vuoteen 1913 mennessä hän oli parhaissa voimissaan kiiveten Englannin järviseudun Pillar Rockille ilman apulaitteita käyttäen reittiä, jota nykyään nimitetään hänen mukaansa Malloryn reitiksi. Suoritus on nykypäivänkin mittapuun mukaan hyvin vaativa (5,9 amerikkalaisen asteikon mukaan).
Saavutukset kiipeilyssä > Aasia

Vuonna 1921 Mallory liittyi brittien ensimmäiseen tiedusteluretkikuntaan, jonka kokosi ja rahoitti Mount Everest -toimikunta. Retkikunta tutki ja löysi reitin Pohjoissolaan saakka ja piirsi ensimmäiset tarkat kartat vuoren ympäristöstä. Vaikka Mallorylla oli seurueessaan useita Britannian alppikerhon arvostettuja jäseniä ja Intiaan sijoitettuja tarkkailijoita, vuoristotaudin rampauttava vaikutus näiden keskuudessa sälytti pääosan kenttätyöstä Malloryn, hänen kiipeilyparinsa Guy Bullockin ja Brittiläisen Intian maanmittauslaitoksen edustajan E. O. Wheelerin harteille. Malloryn johtamana ja kymmenkunnan paikallisen šerpan avustuksella ryhmä nousi useille matalammille huipuille Everest-vuoren lähellä. Ryhmä nousi myös Pohjoissolaan 7 066 metrin korkeudelle etsiessään mahdollista reittiä ylös pohjoisseinämän puolelta. Malloryn seurue oli suurella todennäköisyydellä ensimmäiset eurooppalaiset, jotka näkivät Läntisen maljalaakson (Western Cwm) Lhotse-vuoren kupeessa ja kulkivat Rongbuk-jäätikön läpi aivan pohjoisseinän juurelle. Kierreltyään vuoren ympäri etelästä tiedusteluryhmä löysi Rongbukin itäisen jäätikön, joka on nykyäänkin kaikkien Tiibetin puolelta alkavien retkikuntien portti Everestille. Päästyään pohjoisharjanteelle Mallory ei ollut ainoastaan ensimmäinen ihminen varsinaisen Everest-vuoren kamaralla, vaan hän samalla viitoitti reitin huipulle koillisharjanteen kautta yli luonnonesteen, jota kutsutaan toiseksi askeleeksi.
Vuonna 1922 Mallory palasi Himalajalle kenraali Charles Granville Brucen ja kiipeilyopas Edward Lisle Struttin johtaman ryhmän jäsenenä vakaana aikomuksenaan yrittää tällä kertaa tosissaan huipun valloittamista. Keinohapen käyttöä pidettiin tuolloin epäurheilijamaisena, mistä syystä Mallory, Howard Somerwell ja Edward Norton lähtivät nousemaan ilman sitä. Ryhmä pääsi ohuesta ilmasta huolimatta melkein koillisharjanteen huipulle tehden samalla vuorikiipeilyn korkeusennätyksen 8 225 metriä ennen kuin sääolosuhteet ja ajan kuluminen pakottivat heidät kääntymään takaisin. Seuraava ryhmä, jota johti George Ingle Finch, pääsi ennätysajassa vieläkin korkeammalle 8 321 metriin, mutta lisähapen avulla, jonka käyttöön Mallorykin oli seuraavalla kohtalokkaalla retkikunnallaan vastentahtoisesti palaava. Juuri ennen kiipeilykauden loppua Mallory kokosi uuden ryhmän vielä kolmanteen yritykseen monsuunin alla. Hänen edetessään kantajien ryhmän johdossa Pohjoissolan matalammassa päässä vyötärönmittaisessa vastasataneessa lumessa lumivyöry pyyhki heidän ylitseen vaatien seitsemän šerpan hengen. Nousuyritys kuivui heti kokoon, ja Mallory palasi kotiin vastaanottamaan haukut toisen retkikunnan kohtalosta.
Kuolema

George Mallory liittyi kolmanteen brittiläiseen Everest-retkikuntaan 1924 siinä uskossa, että retki olisi hänen viimeinen mahdollisuutensa valloittaa vuori. Uutta retkikuntaa johti aiemman lailla kenraali Bruce. Ensimmäinen nousu, jonka Mallory suoritti Geoffrey Brucen kanssa, ja toinen Nortonin ja Somerwillen tekemä yritys epäonnistuivat tavoitteessaan. 8. kesäkuuta 1924 Mallory ja hänen kiipeilyparinsa Andrew "Sandy" Irvine lähtivät retkikunnan kolmanteen yritykseen Pohjoissolan kautta. Tällä kertaa he käyttivät lisähappea, minkä Mallory oli vastahakoisesti tunnustanut välttämättömäksi Finchin vuoden 1922 kokemusten perusteella. Mallory oli valinnut 22-vuotiaan Irvinen parikseen, koska tämä oli parhaiten perehtynyt happilaitteisiin ja osasi korjata ne vian ilmetessä.
Retkikunnan geologi Noel Odell teki pilvien hajaannuttua lyhyen näköhavainnon Mallorysta ja Irvinesta samana päivänä kello 12.50 ylhäällä lähellä huippua paikassa, jota hän silloin piti toisena askeleena, mutta myöhemmin ei ollut enää varma sijainnista havaintohetkellä. Odellin havainto on viimeinen silminnäkijätodistus Mallorysta ja Irvinesta elävinä. Mikään ei edelleenkään tue tai kumoa sitä, että he olisivat päässeet määränpäähänsä Everest-vuoren huipulle. Joka tapauksessa parivaljakko ei milloinkaan palannut ylhäältä alas leiriin. Wyn Harris löysi Irvinen jäähakun ensimmäisen askeleen lähettyviltä 1933, ja vuoden 1991 retkikunta puolestaan kadonneille kuuluneen tyhjän happipullon läheltä hakun löytöpaikkaa.
Malloryn ja Irvinen uskotaan menehtyneen joko lähtöpäivänään 8. kesäkuuta tai sitä seuraavana. Uutinen kokeneen vuorikiipeilijän ja hänen nuoremman parinsa katoamisesta ja kuolemasta kiiri nopeasti kotimaahan, jossa heidän kohtalonsa sai sankarivainajien vastaanoton. George Leigh Malloryn siunaustilaisuus pidettiin St. Paulin katedraalissa, jossa olivat läsnä omaisten lisäksi Britannian pääministeri J. Ramsay Macdonald, kaikki hallituksen jäsenet ja kuninkaallinen perhe mukaan lukien Yrjö V.
Kuolema > Hautaus

Heidän katoamisestaan lähtien jälkipolvia ovat askarruttaneet Malloryn ja Irvinen kohtalo sekä kysymys siitä, pääsivätkö he kenties huipulle saakka. Siitä huolimatta vain kaksi retkikuntaa lähetettiin 75 vuoden aikana ottamaan asiasta selvää. Ensimmäinen näistä, vuonna 1988 vuorelle noussut Tom Holzelin retkikunta, oli saanut kuulla japanilaisilta, että näiden palkkaama kantaja, muuan Wang Hung-Bao, oli kiinalaisen retkikunnan matkalla törmännyt ikivanhaan englantilaiseen vainajaan noin 8 100 metrin korkeudessa vuonna 1975. Pahaksi onneksi Wang Hung-Bao menehtyi itse paljastustaan seuranneena päivänä lumivyöryssä, eikä siten ehtinyt tehdä tarkempaa selontekoa vainajan tarkasta sijainnista. Holzelin raportti herätti Mallorya koskevan mielenkiinnon uudelleen henkiin, mutta harva kiipeilijä oli valmis uhraamaan kallisarvoisia resursseja hänen etsimiseensä.
Vuonna 1999 järjestettiin toinen varta vasten asialle vihkiytynyt retkikunta Mallory and Irvine Research Expedition, jonka rahoittivat Nova-TV-show ja BBC. Tutkimusretkikunnan johtajana toimi Eric Simonson. Mukana oli tutkija Jochen Hemleb, jonka ryhmän jäsen Conrad Anker löysi muutaman tunnin työn tuloksena Malloryn ruumiin 8 160 metrin korkeudesta Everestin pohjoisseinämän rinteeltä. Ruumis oli säilynyt erittäin hyvin vuoriston olosuhteissa. Retkikunnan jäsenet tiesivät, että Mallorylla tai Irvinellä oli ollut mukanaan Kodakin kamera, mutta sitä ei löytynyt. Kameran filmi voisi ratkaista arvoituksen siitä, pääsivätkö Mallory tai Irvine koskaan huipulle. Tutkittuaan Malloryn ruumiin ja henkilökohtaiset tavarat retkikunta piti hänelle anglikaanisen muistojumalanpalveluksen ja hautasi hänet löytöpaikalleen.
1900-luvulla epäiltiin yleisesti, etteivät vuorikiipeilijöiden luonnonmateriaaleista tehdyt asusteet olisi olleet riittävän käyttökelpoisia Everestin ankariin olosuhteisiin. BBC testasi varusteita 2006 ja havaitsi Malloryn ja Irvinen käyttämät vaatteet 20 prosenttia ja heidän käyttämänsä jalkineet 40 prosenttia kevyemmiksi kuin nykyaikaisista materiaaleista valmistetut ja yhtä hyvin säältä suojaaviksi.
Aiheesta muualla

Malloryn retkikunta 1924 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Viimeinen näköhavainto (englanniksi)
Malloryn ruumiin löytäminen 1999 (englanniksi)
Sir Francis Younghusband: The Epic of Mount Everest - kertomus retkikunnista 1921–1924 (1926) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Mallorylle ja Irvinelle omistetut sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Läntinen maljalaakso. Taustalla Lhotse.
Malloryn 1922 ja 1924 käyttämä reitti Everestin koillisharjanteelle (merkitty keltaisella).
Mount Everestin pohjoisseinämä Tiibetin puolella. Mallory nousi koillista reittiä, joka on kuvassa kärkipyramidin vasemmalla puolella oleva harjanne.
Mynttinen

Mynttinen on suomalainen sukunimi.
Tunnettuja Mynttisiä

Aarne Mynttinen (1896–1938), amerikansuomalainen kommunisti ja Espanjan sisällissodan vapaaehtoinen
Johan Mynttinen (1823–1898), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Juho Mynttinen (1859–1916), maanviljelijä ja kansanedustaja (Suomalainen puolue)
Linnéa Mynttinen (s. 1936), Punaisen Ristin Ennakkoluuloton Edelläkävijä -tunnustuspalkinnon saaja
Timo Mynttinen (s. 1971), Yö-yhtyeen basisti
Kuvitteellisia Mynttisiä

Mynttinen, Kari Väänäsen esittämä sähkölaitoksen johtaja televisiosarjassa Korkeajännitystä – eli sähköä kotiin kuljetettuna
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Ginga Densetsu Weed: Orion

| Ginga Densetsu Weed: Orion |
| --- | --- |

銀牙伝説ウィード オリオン   (Hopeisten hampaiden Legenda Weed: Orion)
Genre: toiminta, draama, seikkailu 
Manga
Tekijä: Yoshihiro Takahashi
Julkaisija:  Nihon Bungeisha  Punainen jättiläinen
Sarjajulkaisulehti: Shūkan Manga Goraku
Ensimmäinen painatus: 24. heinäkuuta 2009 – huhtikuu 2014
Kirjojen lukumäärä: 30 
Ginga Densetsu Weed: Orion (jap. 銀牙伝説ウィード オリオン, suom. Hopeisten hampaiden Legenda Weed: Orion) on Yoshihiro Takahashin tekemä jatko-osa Ginga Densetsu Weed -mangasarjalle, jolla on jatko-osa Ginga: The Last Wars. Se kertoo Weedin pennuista Orionista, Rigelistä, Siriuksesta ja Bellasta. Manga alkoi 24. heinäkuuta 2009 ja ilmestyi viikoittain Shūkan Manga Goraku -sarjakuvalehdessä. Ensimmäinen pokkari julkaistiin 18. marraskuuta 2009, ja uusi pokkari ilmestyi joka toinen kuukausi. Sarja päättyi keväällä 2014, ja sen pituudeksi tuli 30 pokkaria. Sarjan suomenkielinen nimi on yksinkertaisesti Orion.
Sarja julkaistiin suomeksi. Ensimmäinen pokkari ilmestyi 10. marraskuuta 2016 ja viimeinen 5. huhtikuuta 2019.
Tarina

Orion-manga jatkaa suoraan siitä, mihin WEED-manga jäi: Weed ja Koyuki ovat saaneet neljä pentua ja perhe elää muiden koirien kanssa onnellisesti koirien paratiisissa Ōuussa. Rauha katkeaa kuitenkin, kun alueella oleva tulivuori purkautuu ja repii perheet hajalle. Weed, Gin ja monet muut vanhat soturit katoavat ja pennut jäävät omilleen. Ōuun tuhoutumisen luoma valtatyhjiö alkaa nopeasti aiheuttaa taisteluita ja jopa sotia Japanin sisällä.
Voimakastahtoinen Orion liittyy pian Kisaragin pojan, Izōn, laumaan. Aiemmista hahmoista poiketen Orion ei ole oikeudenmukainen eikä säästä vihollisiaan, vaan yrittää esimerkiksi teloittaa Kamakirin pojat Zetsu Tenrō Battōga -iskulla. Sirius eksyy lumimyrskyssä, jolloin Kamakirin pojat löytävät sen ja ottavat mukaansa. Vaikka Kamakirin poikien päällimmäinen ajatus oli oman laumansa kasvattaminen, kokee Sirius olevansa niille velassa ja auttaa niitä parhaansa mukaan taisteluissa - vaikka joutuukin asettumaan veljiään vastaan sodassa. Rigel kohtaa ninjasoturi Terumunen, Kurohabaki-klaanin entisen johtajan, joka opettaa Rigelille Ningato-erikoisiskun. Rigelin onnistuu myös selvittää, missä Gin, Weed ja muut johtajat ovat sekä yrittää vapauttaa ne. Bella viedään ihmisten luokse turvaan ja sillä ei ole käytännössä minkäänlaista roolia sarjassa.
Orion-mangan tarina sisältää paljon viitteitä feudaaliajan Japaniin ja mukailee osittain tuon ajan sotatapahtumia. Tarina keskittyy ninjaklaani Kurohabakin (suom. mustasäärystin) tavoitteeseen ottaa Japani valtansa alle. Kurohabaki-klaani on kuitenkin jakautunut: sen entinen johtaja Terumune sekä tämän seuraajakseen valitsema nuorin poika, Yamabiko, toivovat rauhanomaista yhteiseloa, kun taas klaanin vallan kaapannut Masamune tahtoo alistaa Japanin valtaansa. Vallasta taistelevat kuitenkin myös Orion, Kamakirin pojat sekä monet liittolaiset, joiden uskollisuus kenellekään ei ole taattu.
Tarina päättyy, kun Gin ja muut koirat vapautuvat ja Masamunen armeija kokee tappion. Ōuun soturit ovat valmiit säästämään Masamunen, mutta Masamune ei suostu elämään vihollisen armosta, vaan repii vatsansa auki tehden seppukun. Kun Bella saa kuulla sodan loppumisesta, se karkaa ihmisten luota ja palaa Ōuun vuoristoon.
Manga Suomessa

Alku (marraskuu 2016)
Tuuli puhaltaa Igasta (joulukuu 2016)
Ylpeän soturin kuolema (tammikuu 2017)
Valkoinen paholainen (helmikuu 2017)
Taipumattomat (maaliskuu 2017)
Yliherruuden tavoittelijat (huhtikuu 2017)
Kuolemaa uhmaten (toukokuu 2017)
Öinen marssi (kesäkuu 2017)
Veljekset (heinäkuu 2017)
Vanhan soturin päätös (elokuu 2017)
Väistämätön taistelu (syyskuu 2017)
Viimeinen hymy (lokakuu 2017)
Uskollinen kuolemaan saakka (marraskuu 2017)
Kuoleman vuori (joulukuu 2017)
Viimeinen toivomus (tammikuu 2018)
Alistuminen tai kuolema (helmikuu 2018)
Raivoisa aave (maaliskuu 2018)
Oikeuden hetki (huhtikuu 2018)
Vihollisen jäljillä (toukokuu 2018)
Torjuntavalmius (kesäkuu 2018)
Armeijat kohtaavat (heinäkuu 2018)
Ouun armeijan paluu (elokuu 2018)
Soturin ensiaskeleet (syyskuu 2018)
Petoksen merkkejä (lokakuu 2018)
Weedin paluu (marraskuu 2018)
Pienen soturin tehtävä (joulukuu 2018)
Orionin rynnäkkö (tammikuu 2019)
Unsain viha (helmikuu 2019)
Armoton (maaliskuu 2019)
Viimeinen uhma (huhtikuu 2019)
Nimien alkuperä

Daisuke nimesi Siriuksen tähtikuvion mukaan, kuten myös Orionin, Rigelin, Siriuksen ja Bellan.