stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Njobdino

Njobdino (ven. Нёбдино, komiksi Нёбдін, Ńobdin) on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdaan laskevan Njobju-joen suussa. Njobdinon lisäksi kuntaan kuuluvat Anikejevkan, Anufrijevkan, Parkerosin, Timasiktin ja Trofimovskajan kylät. Asukkaita on 623 henkeä (vuonna 2009).
Njobdino mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1646. 1700-luvun alussa siitä tuli kirkonkylä ja 1800-luvun lopussa volostin keskus.
Kylässä toimii maatalousyritys. Palveluihin kuuluu lastentarha, koulu, kirjasto, kulttuuritalo ja posti. Njobdinossa on siellä syntyneelle kominkielisen kirjallisuuden perustanlaskijalle Viktor Savinille omistettu museo.
Rydbergin vakio

Rydbergin vakio on ruotsalaisen fyysikon Johannes Rydbergin (1854–1919) mukaan nimetty luonnonvakio, joka on ominainen yksielektronisille atomille tai ioneille. Sen arvo on
missä  M on ytimen massa ja  m_{e} on elektronin massa. Jos approksimoidaan  M=\infty , saadaan
jota yleensä tarkoitetaan, jos puhutaan Rydbergin vakiosta määrittelemättä tarkemmin, mihin aineeseen viitataan. Vetyatomille, jonka ydin on protoni, saadaan
Bohrin atomimallin avulla voidaan johtaa vetyatomille sen spektriviivojen aallonpituuksien kaava
missä  R_{H} on yllä mainittu Rydbergin vakio vetyatomille ja  \lambda  spektriviivan aallonpituus, joka syntyy, kun elektroni siirtyy  n_{2}:neltä energiatilalta  n_{1}:lle.
Ruunivoikonhallakko

| Ruunivoikonhallakko |
| --- | --- |
 Ruunivoikonhallakko ylämaanponi
Synonyymit ja lyhenteet
Synonyymit::  valkohallakko
Lyhenne::  rnvhkko
Genotyyppi
Geeni::  AA tai Aa ja EE tai Ee ja DD tai Dd ja CCrC
Selitys::  Vähintään yksi dominoiva alleeli A- ja E-lokuksissa (ruunikko) sekä D-lokuksessa (hallakko); lisäksi yksi dominoiva alleeli C-lokuksessa (heterotsygootti voikko).
Fenotyyppi
Runko::  Erittäin vaalea rusehtavanvalkoinen
Jouhet::  Kaksiväriset; keskeltä tummemmat, reunoilta vaaleammat
Iho::  Tumma
Muuta::  Aina siima. Jaloissa mustaa. Pää voi jäädä vaaleaksi tai olla hieman harmaa. Siiman lisäksi muut alkukantaiset merkit yleisiä.
Ruunivoikonhallakko eli valkohallakko on hevosen väritys, jossa ruunikon pohjavärin runko on vaalentunut miltei valkoiseksi kahden diluutiogeenin (voikko- ja hallakkogeenit) yhteisvaikutuksesta. Nimitystä valkohallakko käytetään lähinnä vuonohevosten yhteydessä. Ruunivoikonhallakon pään hallakoille tyypillinen tumma "naamiokuvio" jää usein muita hallakkovärejä pienemmäksi ja vaaleammaksi.
Vuonohevosilla ruunivoikonhallakko oli jonkin aikaa muodikas väri, mutta sen suosiminen loppui kun huomattiin tämänväristen hevosten jättävän "albiinoja" (oikeammin valkovoikkoja) jälkeläisiä; vuonohevosen rotumääritelmä hyväksyy ainoastaan viisi eri hallakon sävyä.
Vuonohevosten ohella ruunivoikonhallakko väritys on puhdasrotuisilla hevosilla mahdollinen esimerkiksi islanninhevosella, ylämaanponilla, shetlanninponilla ja quarterhevosella.
Samankaltaisia värejä

Ruunivoikonhallakko voi helposti sekoittua kimoväritykseen, johon liittyy myös usein tummaksi jäävät koivet ja mustan ja valkoisen sekainen harja. Selkein ero kirkkaanvaalean ruunivoikonhallakon ja rungostaan vaalean kimon välillä on selän tumma siima: kimoutuminen valkaisee myös siiman. On myös melko epätavallista, että kimo olisi rungostaan puhtaanvalkoinen ja sen jalat olisivat selkeästi mustat; yleensä kimoilla on kimoutumisen viime vaiheisiin asti harmahtavaa karvaa rungossa ja jouhissa, ja jalatkin vaalenevat pitkään tummana pysyviä nivelkohtia lukuun ottamatta.
Tummakoipisia kimoja: rungossa näkyy harmaita alueita
Rusakko

| Rusakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jäniseläimet Lagomorpha
Heimo::  Jänikset Leporidae
Suku::  Jänikset Lepus
Laji::  europaeus
Kaksiosainen nimi
 Lepus europaeus  Pallas, 1778 
 Rusakon levinneisyys, luontainen elinalue punaisella ja siirtoistutusalueet violetilla.
Katso myös
   Rusakko Wikispeciesissä   Rusakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rusakko eli peltojänis (Lepus europaeus) on jäniseläimiin kuuluva laji, joka esiintyy alkuperäisenä Euroopassa ja Aasian länsiosissa. Sitä metsästetään ravinnoksi ja turkkinsa takia. Vuonna 2013 Suomessa metsästettiin noin 66 100 rusakkoa.
Tuntomerkit

Rusakko painaa 2,5–7 kilogrammaa. Ruumis on 55–68 senttimetriä pitkä ja häntä 8–12,5 senttimetrin pituinen. Selkäpuoli on kellertävän harmaanruskea ja pohjavilla valkea. Sivut, etukaula ja raajat ovat ruosteenkeltaiset tai ruosteenpunaiset. Vatsapuoli on valkea. Häntä on alta valkea ja päältä musta. Korvat ovat mustakärkiset ja pitkät, ja ulottuvat kuonon eteen vastakkain käännettynä. Talvipuku vaihtelee melkein kesäpuvun värisestä hopeanharmaaseen. Metsäjänis vaihtaa koko turkkinsa täysvalkoiseen, mutta rusakon talviturkki on vain vähän vaaleampi kuin kesäkarva. Kesäpukuisesta metsäjäniksestä sen erottaa pidemmistä korvista ja kaksivärisestä hännästä, joka on myös pidempi kuin metsäjäniksellä. Rusakko elää keskimäärin 8–12 vuotta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Rusakon luontainen levinneisyysalue kattaa lähes koko Euroopan, pois lukien muun muassa pohjoisimmat alueet, sekä alueita Länsi-Aasiasta Kiinaan saakka. Rusakko on alkujaan kotoisin Länsi-Aasian aroilta. Euroopan suurista kasvillisuusvyöhykkeistä se on levinnyt eniten lehtimetsiin, sekametsiin ja aroalueille. Suomeen rusakko on levinnyt kaakosta 1800-luvun loppupuolelta lähtien. Leviämistä edistivät muutamat Lounais-Suomessa 1900-luvun alussa toteutetut istutukset. Erityisen nopeasti laji runsastui 1910-luvulla, ja 1930-luvulle mennessä se oli levinnyt miltei koko maahan. Kylminä sotatalvina kanta kuitenkin taantui, ja vasta vuosisadan loppupuolella se alkoi runsastua uudelleen. Nykyisin se on levinnyt Suomeen Oulun korkeudelle saakka. Ruotsin rusakkokanta on kokonaan peräisin istutuksista, joita tehtiin Ruotsin ja Tanskan välisessä salmessa olevalle saarelle. Uusille alueille levittyään rusakko on yleensä syrjäyttänyt alkuperäisen jänislajin, metsäjäniksen.
Rusakko on tulokaslaji myös Isossa-Britanniassa. On arveltu, että jo antiikin roomalaiset istuttivat ne Britteinsaarille. Rusakkoa on istutettu riistaeläimeksi myös Euroopan ulkopuolelle: Argentiinaan, Australian Tasmaniaan, Barbadokselle, Brasiliaan, Kanadaan, Chileen, Falklandille, Irlantiin, Uuteen-Seelantiin,  Réunionille, Uruguayhin ja Yhdysvaltoihin.
Rusakon tyypillistä elinympäristöä ovat peltoaukeat, kun taas metsäjänis viihtyy nimensä mukaisesti paremmin metsissä. Nämä kaksi lajia saattavat elää rinta rinnan metsänrajalla. Nykyisin rusakkoa tavataan yleisesti myös asuinalueilla. Se karttaa metsiä, mutta suosii etenkin pensaikkoisia viljelyalueita ja kohtalaisen lyhytruohoisia laitumia, joilla ei ole liikaa laiduneläimiä.
Lisääntyminen

Rusakkonaaras voi saada samana kesänä jopa neljä poikuetta. Yleensä poikueita on kolme, ja yhdessä poikueessa 2–4 poikasta.
Kiima-aikana rusakkourokset kilpailevat mahdollisuudesta pariutua naaraan kanssa, joka on vain muutamien tuntien ajan hedelmällinen. Naaras on urosta kookkaampi ja se puolustautuu ja saattaa pahoinpidellä liian innokasta kosijaa. Naaraan tiineys kestää noin 42 vuorokautta. Poikaset näkevät heti ja ovat karvapeitteisiä. Kukin niistä hakeutuu omaan piiloonsa tiheän kasvillisuuden sekaan, jotta petoeläimet eivät saisi niitä kerralla kiinni montaa. Emo käy imettämässä niitä vain kerran vuorokaudessa noin kahden viikon ajan. Imetyshetken ajaksi emo kutsuu kaikki poikaset luokseen, minkä jälkeen ne taas palaavat kukin omaan piilopaikkaansa.
Ravinto

Kehittyneen ruoansulatusjärjestelmänsä ansiosta rusakko pystyy ottamaan talteen suurimman osan ruohon ja muun vastaavan kasviaineksen sisältämistä ravintoaineista. Sille kelpaavat hyvin monet kasvit, joten ravinto ei mainittavammin rajoita sen esiintymistä. Silti rusakko on metsäjänistä nirsompi kasvien ravintopitoisuuden suhteen. Se syö lähinnä erilaisia heinämäisiä ja ruohomaisia vihreitä kasveja. Etenkin apilat ja heinät ovat sille mieluisia.lähde? Rusakko syö myös muun muassa juurikkaita, vehnää ja perunoita. Metsäjänisten tavallinen ruoka, puuravinto, muun muassa koivun ja pajun oksat, ovat rusakoille harvinaista, lähinnä talvista hätäravintoa. Rusakko selviytyy talvesta napostelemalla silmuja ja nuorten puiden kuorta, jotka ovat ravintona tavallisesti huonompaa kuin ruohokasvit. Puista se syö usein jalopuita ja muun muassa omenapuiden kuorta.
Lisäksi rusakot vierailevat lintujen ruokintapaikoilla herkuttelemassa kauraa ja auringonkukansiemenillä.lähde?
Kuvia

Juokseva rusakko.
Rusakon poikanen.
Rusakkotappelu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Animal Diversity Web (englanniksi)
Encyclopedia of Life: Lepus europaeus (luettu 23.7.2010) (englanniksi)
Suomen Metsästäjäliitto: Rusakko (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26838  Wikispecies: Lepus europaeus  ADW: Lepus_europaeus  BioLib: 20562  BOLD: 30347  CoL: 6PPYF  EoL: 118009  EPPO: LEPUEU  EUNIS: 1427  Fauna Europaea: 305525  Fauna Europaea (new): fe7a248a-a870-4ae4-aaeb-15c460ba1c5b  GBIF: 7952072  GISD: 1643  iNaturalist: 43128  IRMNG: 10992706  ISC: 77227  ITIS: 552501  IUCN: 41280  MDD: 1001090  MSW: 13500156  NatureServe: 2.104211  NBN: NHMSYS0000080218  NCBI: 9983  NZOR: 14920881-986a-4906-8161-3ba450917eb7  Observation.org: 401  Paleobiology Database: 231747  Paleobiology Database: 231747  ZooBank: 62F2350B-F6E4-4292-BB97-05AC352A249C  Laji.fi: MX.50386 
Rusakon jäljet lumessa.
Ruostumatonta rakkautta

| Ruostumatonta rakkautta> Heartbeeps |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Allan Arkush
Käsikirjoittaja:  John Hill
Tuottaja:  Michael Phillips
Säveltäjä:  John Williams
Kuvaaja:  Charles Rosher Jr.
Leikkaaja:  Tina Hirsch
Pääosat:  Andy Kaufman Bernadette Peters
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix Fandango at Home
Ensi-ilta:  18. joulukuuta 1981
Kesto:  79 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  2 154 696 USD
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruostumatonta rakkautta (Heartbeeps) on yhdysvaltalainen komedia vuodelta 1981 kahdesta robotista, jotka rakastuvat ja päättävät pärjätä omillaan. Elokuvan on ohjannut Allan Arkush, ja sen pääosia robotteina näyttelevät Andy Kaufman ja Bernadette Peters. Elokuva sisältää paljon John Williamsin musiikkia.
Juoni

Val Com 17485 (Kaufman), robotti, joka suunniteltiin palvelijaksi käyttäen puumateriaaleja, tapaa Aqua Com 89045 -nimisen seurarobotin (Peters), jonka ensisijainen tehtävä on auttaa allasjuhlissa. Tehtaassa korjausta odottaessaan kaksi robottia rakastuvat ja päättävät karata. Suunnitelmansa toteuttaakseen he varastavat tehtaan pakettiauton. He alkavat etsiä paikkaa, jossa voisivat asua. He rakentavat pienen Phil-robotin, jota kohtelevat kuin lastaan ja saavat seurakseen myös mekaanisen standup-koomikon Catskillin. Crimebuster-robotti lähetetään karkulaisten perään, mutta romuliikkeen ihmisten avulla tarina päättyy onnellisesti.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Andy Kaufman  | … |  Val   |
|  Bernadette Peters  | … |  Aqua   |
|  Randy Quaid  | … |  Charlie   |
|  Jack Carter (ääni)  | … |  Catskill   |
|  Jerry Garcia (ääni)  | … |  Phil   |
|  Ron Gans (ääni)  | … |  Crimebuster   |
|  Kenneth McMillan  | … |  Max    |
|  Melanie Mayron  | … |  Susan   |
|  Christopher Guest  | … |  Calvin   |
Näyttelijät > Henkilökuntaa

Theadora Van Runkle – neiti Petersin vaatteet
Zoltan Elek – Aquan meikkaaja
Vince Prentice – Valin meikkaaja
Stan Winston – erikoisefektit
Valmistuminen

Kuvaaminen aloitettiin kesäkuussa 1980, mutta yhdysvaltalaisten näyttelijöiden ammattiliiton Screen Actors Guildin lakon vuoksi kuvaukset keskeytettiin heinäkuussa. Lakko päättyi saman vuoden lokakuun alussa, ja kuvauksia päästiin jatkamaan.
Vastaanotto

Vincent Canby kirjoitti elokuvasta, että se oli "sietämätön" ja "kauhean hienosteleva tarina". Koska elokuva ei myynyt hyvin, filmiyhtiöt hylkäsivät Andy Kaufmanin elokuvasuunnitelman The Tony Clifton Story omasta alter-egostaan Tony Cliftonista.
Kaufman tunsi, että elokuva oli niin huono, että hän pyysi henkilökohtaisesti anteeksi The David Letterman Showssa ja lupasi vitsaillen korvata rahat jokaiselle, joka oli maksanut sen näkemisestä (joita ei siis olisi ollut kovin monta). David Lettermanin vastaus tähän oli, että jos Kaufman kerran tahtoi korvata, hänen "kannatti varautua kahdenkymmenen dollarin laskuun".
Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen sanoo elokuvan idean sopivan hyvin koko perheen katsottavaksi ja antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Palkinnot ja ehdokkuudet

Elokuvan maskeeraaja Stan Winston sai parhaan maskeerauksen Oscar-ehdokkuuden.
Aiheesta muualla

Ruostumatonta rakkautta Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Heartbeeps (Arkistoitu – Internet Archive) TheMakeupGalleryssa
Heartbeeps BadMovies.org:ssa
John Russell

| John Russell |
| --- | --- |

Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri
 30. kesäkuuta 1846 – 23. helmikuuta 1852  29. lokakuuta 1865 – 28. kesäkuuta 1866  
Monarkki:  Viktoria
Edeltäjä:  Edward Smith-Stanley Robert Peel
Seuraaja:  Henry Palmerston Edward Smith-Stanley
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. elokuuta 1792 Lontoo, Englanti
Kuollut: 28. toukokuuta 1878 (85 vuotta) Lontoo, Englanti
Tiedot
Puolue:  Liberaalipuolue  Whigit
Uskonto:  anglikaani
 Nimikirjoitus
John Russell (18. elokuuta 1792 – 28. toukokuuta 1878) oli englantilainen vapaamielinen poliitikko, moninkertainen ministeri ja jaarli. Hän vaikutti niin sanotun test-säännön kumoamiseen vuonna 1828. Russell oli myös katolisten vapautuslain säätämisen kannattaja 1829. Vuoden 1832 vaalilain säätäminenkin oli paljolti hänen ansiostaan.
John Russell toimi sisäministerinä 1835–1841, pääministerinä 1846–1852 ja 1865–1866 sekä ulkoministerinä 1859–1865.
Filosofi Bertrand Russell oli John Russellin pojanpoika.
Elämäkerta

Russell syntyi brittiläiseen aristokraattisukuun. Russelin suku oli ollut whigien kannattajia 1600-luvulta lähtien, ja oli myös rikkaimpia aristokraattisia maanomistajasukuja maassa. Russell opiskeli Westminsterin koulussa ja Edinburghin yliopistossa.
Elämäkerta > Poliittinen ura

Russell tuli valituksi Whig-puolueesta alahuoneeseen 21-vuotiaana 1813. Vuonna 1819 Russell käynnisti joukon parlamentaarisia uudistuksia ja johti Whig-puolueen uudistussiipeä 1820-luvun aikana. Kun Whigit tulivat valtaan 1830 jaarli Greyn hallituksessa, Russell aloitti armeijan talousjohtajana, ja pian hänet valittiin hallituksen kabinettiin. Russell oli yksi kuuluisimmista vuoden 1832 vaalilain uudistajista. Kun alahuoneen johtaja lordi Althorp oli valittu Spencerin jaarliksi, Russelista tuli Whig-puolueen alahuoneen johtaja, asemansa hän säilytti Whigien vallasta syrjäytymiseen 1841 vuoteen asti. Tässä asemassa, Russell jatkoi Whig-puolueen uudistussiiven johdossa. Russell toimi sisäministerinä brittiläisten kaupunkien demokratisoinnin puolesta. Russell toimi vuonna 1845 opposition johtajana viljalakien ja viljatullien poistamiseksi, mikä pakotti tory-pääministeri Sir Robert Peelin eroamaan.
Whigit palasivat valtaan ja Russell tuli pääministeriksi vuonna 1846. Russellin hallituksen ensimmäinen haaste oli Irlannin perunarutto ja nälänhätä 1840-luvun lopulla. Puolue oli hajanainen ja Russellin johtaminen tehotonta, eikä hän saanut haluamiaan päätöksiä ajettua läpi. Russellin hallitus oli myös vaikeuksissa ulkoministeri lordi Palmerstonin kanssa. Palmerston tunnusti ilman kuninkaallista suostumusta Napoleon III:n vallankaappauksen 2. joulukuuta 1851, jolloin hän oli pakotettu eroamaan ulkoministerin virasta.
Vuosina 1852 ja 1854 Russell teki kahdesti aloitteen maltillisesta vaalitavan uudistuksesta. Kummallakaan kerralla hänellä ei ollut Palmerstonin tukea ehdotuksilleen, eivätkä ne tuottaneet tulosta.
Russell toimi uudelleen alahuoneen johtajana yhdessä Palmerstonin kanssa Krimin sodan aikana. Tammikuussa 1855 alahuoneen jäsen John Arthur Roebuck vaati äänestystä epäluottamuslauseesta George Hamilton-Gordonin hallitukselle. Russell erosi tällöin tehtävästään alahuoneen johtajana, mikä vahingoitti hallituksen julkisuuskuvaa jo ennen äänestystä epäluottamuslauseesta, joka 29. tammikuuta 1855 sai 305 ääntä puolesta ja 148 vastaan. Hamilton-Gordonin hallituksen kaaduttua ja tämän erottua pääministerin virasta kuningatar Viktoria pyysi Russellia muodostamaan uuden hallituksen. Russell kieltäytyi, mutta suositti tehtävään Palmerstonia, josta tuli seuraava pääministeri.
Vuonna 1859 Russellista tuli Palmerstonin hallituksen ulkoministeri. Tämä jakso sisälsi Italian yhdistymisen sekä Yhdysvaltain sisällissodan, joista edellistä Russell tuki, kun taas jälkimmäisessä hänen Konfederaatiota myötäileviksi katsotut mielipiteensä huononsivat brittien ja yhdysvaltalaisten välejä.
Palmerstonin kuoltua äkillisesti lokakuussa 1865 Russellista tuli uudelleen pääministeri. Hänen toinen pääministeriytensä oli lyhyt ja tulokseton, vaikka hän halusikin kruunata poliittisen uransa uudella vaalitavan uudistuksella. Vuonna 1866 puolueen epäyhtenäisyys kaatoi hänen hallituksensa, ja Edward Smith-Stanley muodosti uuden hallituksen. Russell ei enää saanut poliittisia virkoja, mutta piti edelleen ajoittain puheita ylähuoneessa.
Russell kuoli 28. toukokuuta 1878.
Merkitys

Russellia seurasi liberaalien johtajana William Ewart Gladstone. Häntä pidetään viimeisenä whig-poliitikkona, joka on toiminut Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerinä.
Russellin toimintaa Irlannin nälänhädän torjumisessa on arvosteltu virheelliseksi.
Russell valokuvassa vuodelta 1861
Ruumiinrakenne

Pioneer-luotaimiin kiinnitetty viivapiirros alastomasta miehestä ja naisesta havainnollistaa miehen ja naisen vartalotyyppien erot.
Ruumiinrakenne on luuston, lihasten ja rasvakudoksen yhteisvaikutuksena syntyvä kehon yleinen tyyppi tai malli.
Ruumiinrakenne voi olla esimerkiksi vahva, tukeva tai hento. Vahva ruumiinrakenne syntyy lihaksista, tukevuus rasvasta, ja hentous lihasten ja rasvan vähäisyydestä.
Somatotyypit

Eräs ruumiinrakenteen malli on W. H. Sheldonin 1940-luvulla kehittämä jako kolmeen somatotyyppiin: hoikkiin ja pitkiin ektomorfeihin, lihaksikkaisiin mesomorfeihin sekä pyöreisiin endomorfeihin.
Vartalotyypit

Vartalotyyppi viittaa vartalon muotoon, joka määräytyy painon jakautumisesta vartalon eri kohtiin. Vartalotyypin määrää hartioiden, rinnan, vyötärön ja lantion leveyksien suhde.
Naisen yleisiä vartalotyyppejä ovat esimerkiksi:
V- tai Y-vartalotyyppi tai kärjellään seisova kolmio, jossa hartiat tai rinta ovat leveämmät kuin lantio.
I- tai H-vartalotyyppi tai suorakaide tai banaani, jossa hartiat, rinta ja lantio ovat samanlevyiset, eikä vyötärö erotu.
A-vartalotyyppi tai päärynä, jossa lantio on leveämpi kuin hartiat.
X-vartalotyyppi tai tiimalasi, jossa hartiat ja lantio ovat yhtä leveitä ja vyötärö selvästi kapeampi.
O-vartalotyyppi tai omena, jossa on paksu vyötärö ja leveä lantio.
Naisen vartalotyyppiä määräävä vyötärö–lantio-suhde muuttuu huomattavasti iän mukana. Ennen murrosikää tytön lantio on kapea, ja hänen vyötärö–lantio-suhteensa on sama kuin pojalla. Murrosiässä tytön lanteille alkaa kerääntyä rasvaa naishormoni estrogeenin vaikutuksesta, ja normaalipainoisen aikuisen naisen vyötärö–lantio-suhde on 0,67–0,80. Keski-iässä naisen vyötärö–lantio-suhde alkaa muuttua miesmäiseksi.
Miehen yleisiä vartalotyyppejä ovat esimerkiksi:
Suorakulmio, jossa hartiat, vyötärö ja lantio ovat yhtä leveät.
Soikea, jossa ylävartalo on pyöreä.
Kolmio, jossa keskivartalo on pyöreä.
Käänteinen kolmio tai vinosuunnikas, jossa ylävartalo on lihaksikas, hartiat ovat leveät ja lantio on kapea.
Kolme somatotyyppiä: ektomorfi, mesomorfi ja endomorfi.
Naisen yleisiä vartalotyyppejä: banaani, omena, päärynä ja tiimalasi.
Ninja

Hokusain piirtämä ninja vuodelta 1817
Ninja (jap. 忍者) oli feodaalisessa Japanissa toiminut palkkasotilas, jonka harjoittamaa taistelutaitoa ja kulttuuria kutsutaan ninjutsuksi.
Ninjoja käytettiin erikoissotureina Japanissa etenkin Sengoku-kaudella 1467–1568. Heidän tehtävänsä oli suorittaa salamurhia sekä vakoilla ja kerätä tiedustelutietoa siitä, kuka oli kenenkin vihollinen. Ninjat kouluttautuivatkin naamioitumisen ja petoksen saloihin, ja he välttivät oikean henkilöllisyytensä paljastumista. Lisäksi ninjoja käytettiin tiedustelijoina ja aiheuttamaan hämminkiä vihollisen linjojen takana öisissä kommandohyökkäyksissä. Jotkut ninjat palkattiin soluttautumaan vihollisen ninjajoukkoihin.
Aikansa paikallisjohtajat palkkasivat ninjoja tehtäviin, jotka eivät sopineet kunnia- ja tyylisidonnaisille, avoimesti taisteluun osallistuville sotureille. Ninjutsuun erikoistuneita perheitä oli useita, ja ne olivat eniten maksavan käytettävissä.
Koska ninjat käyttivät erilaisia petoksen keinoja ja heittoaseita, heidän maineensa oli huonompi kuin samuraiden, joita pidettiin urheina ja ritarillisina. Kun Japaniin tuli rauha Edo-kaudella, ninjoja ei enää tarvittu entisissä määrin. Ninjutsu jatkoi kehittymistään, ja siitä julkaistiin oppikirjoja, kuten Bansenshūkai (1676).
Salaperäisten ja anonyymien ninjojen kyvyt ovat nykyaikana saaneet liioiteltuja piirteitä, ja ninjoja esiintyy usein esimerkiksi elokuvissa, sarjakuvissa ja tietokonepeleissä.
Etymologia

Sana ninja on peräisin 800 vuoden takaa Japanin vuoristoseuduilta. Alkuaan se tarkoitti henkilöä, joka harjoitti ninjutsua, eräänlaista taistelulajia, jota usein kutsuttiin ”salaperäisyyden taidoksi” tai ”näkymättömyyden taidoksi”.
Ninja kirjoitetaan japanissa kanjimerkeillä 忍者. Niistä jälkimmäinen (sha/ja) tarkoittaa tekijää. Ensimmäisellä merkillä (nin) on eri merkityksiä, kuten salailu, piilotus ja näkymättömyys sekä sitkeys. Lukutapa ninja/ninsha on kanjien kiinalainen lukutapa. Japanilaisittain merkit luetaan shinobi mono, ja joskus niiden väliin lisätään partikkeli の, no. Japanissa lukutapa shinobi (no mono) on aina ollut yleisempi kuin ninja/ninsha. Lännessä nimitys ninja tuli yleisesti tunnetuksi vasta 1960-luvulla, eikä shinobia ole yleisesti käytetty. Japanin Iga-ryū-ninjamuseon johtajan ja myös monen länsimaalaisen ninjaharrastajan mukaan shinobilla tarkoitetaan historiallisia ninjoja ja ninjalla nykyajan populaarikulttuurin ninjoja.
Historia > Varhainen historia

Kuvaukset salaisista operaatioista kuten sissisodankäynnistä, vakoilusta ja salamurhista ovat olleet yleisiä Japanin historiassa jo satoja vuosia ennen varsinaisten ninjojen aikaa.
Kuninkaallinen prinssi Shōtoku (574–622) on mainittu ensimmäiseksi johtajaksi, joka palkkasi ninjoja vakoojiksi. Myös vuorilla elävät sotilasmunkit (yamabushi) palkkasivat ninjoja Heian-kauden 794–1185 lopulla sekä kuninkaallisia että nousevia soturiluokan joukkoja vastaan. Kiotoon syntyi vahvoja ninjakiltoja, ja Kamakura-kaudella 1185–1333 Kiotossa oli jo 25 vahvaa ninjakeskusta.
Historia > Sengoku-kausi

Vasta 1400-luvun puolivälistä alkaen salaisia operaatioita alkoivat tehdä erityisesti koulutetut yksilöt, jotka kuuluivat tarkoitusta varten perustettuihin järjestöihin. Näiden ninjojen keskusaluetta olivat Igan ja Kogan provinssit Japanin keskiosissa. Kun Sengoku-kauden 1467–1568 sotien japanilaiset sotaherrat eli daimiot eivät halunneet arvostettujen samuraidensa mainetta pilattavan salaisissa operaatioissa, he palkkasivat näihin tehtäviin ulkopuolisia ninjoja. Ninjat osallistuivat esimerkiksi Ōnin-sotaan 1467–1577.
Japanin yhdistäjä Oda Nobunaga hyökkäsi ninjojen Igan ja Kogan tukikohtien kimppuun vuosien 1551–1582 aikana. Ninjat kokivat tappion, ja kun heidän tukikohtansa tuhoutuivat, he hajaantuivat lähiprovinsseihin, ja osa meni shōgun Tokugawa Ieyasun palvelukseen.
Historia > Sengoku-kauden jälkeen

Sengoku-kauden päätyttyä ninjoja osallistui vielä suureen Sekigaharan taisteluun 1600, Osakan saartoon 1615 ja Shimabaran kapinaan 1638. Viimeksi mainitussa ninjat taistelivat 40 000 kapinallista kristittyä vastaan Kyūshūn saarella.