stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rautaa ja kettinkiä
Tekijät > Muusikot > Studio-orkesteri

Olli Heikkilän johtama orkesteri soittaa kappaleissa ”Gypsy”, ”Kun luovun”, ”Varrella virran”, ”Ihmeihminen” ja ”Siskosein”. Yksittäisiä muusikoita esiintyy myös Islandersin säestämissä kappaleissa.
| --- | --- |
 Juhani Aaltonen – huilu (”Daniel”, ”Gypsy”)  Monica Aspelund – taustalaulu (”Varrella virran”)  Kari Fall – taustalaulu (”Gypsy”, ”Varrella virran”, ”Soitellaan”, ”Ihmeihminen”, ”Siskosein” ja ”Tulkaa tömistämään”)  Kalle Fält – taustalaulu (”Tulkaa tömistämään”)  Carita Holmström – taustalaulu (”Gypsy” ja ”Tulkaa tömistämään”)  Unto Haapa-aho – baritonisaksofoni (”Gypsy”)  Kyösti Haatanen – taustalaulu (”Varrella virran” ja ”Siskosein”)  Julius Heikkilä – sopraanosaksofoni (”Daniel”), oboe (”Hyvä ihminen”)  Sointu Huuskonen – sähköbassopasuuna (”Siskosein”)  Nappi Ikonen – rummut (”Kun luovun”)  Ilpo Kallio – rummut (”Varrella virran” ja ”Siskosein”)  Esa Katajavuori – piano (”Varrella virran”), sähköpiano (”Siskosein”)  Matti Koskiala – rummut (”Ihmeihminen”)  Esa Kotilainen – Moog-syntetisaattori (”Daniel”)  Mervi Kuhanen – taustalaulu (”Gypsy” ja ”Tulkaa tömistämään”)  Reino Laine – lyömäsoittimet (”Ihmeihminen”)  Jari Lappalainen – 12-kielinen kitara (”Gypsy”), taustalaulu (”Soitellaan” ja ”Ihmeihminen”) :  Heikki Laurila – akustinen kitara (”Gypsy”, ”Ihmeihminen” ja ”Siskosein”), sähkökitara (”Kun luovun” ja ”Varrella virran”)  Reijo Lehtovirta – alttosaksofoni (”Gypsy”)  Kai Lind – taustalaulu (”Gypsy”, ”Soitellaan”, ”Ihmeihminen” ja ”Siskosein”)  Esko Linnavalli – sähköpiano (”Siskosein”)  Martti Metsäketo – taustalaulu (”Siskosein”)  Matti Oiling – rummut (”Gypsy”)  Pekka Pöyry – huilu (”Daniel”)  Roy Rabb – steel-kitara (”Varrella virran”)  Esko Rosnell – hiekkaputki (”Daniel”), tamburiini (”Kun luovun”), lyömäsoittimet (”Siskosein”)  Kai Ruohonen – taustalaulu (”Varrella virran”)  Harri Saksala – huuliharppu (”Yeah Yeah Yeah”), taustalaulu (”Soitellaan” ja ”Ihmeihminen”)  Jaakko Salo – piano (”Gypsy”)  Erkki Seppä – bassokitara (”Gypsy”, ”Kun luovun”, ”Varrella virran”, ”Ihmeihminen” ja ”Siskosein”)  Christian Schwindt – lyömäsoittimet (”Gypsy” ja ”Varrella virran”)  Nono Söderberg – 12-kielinen kitara (”Gypsy” ja ”Ihmeihminen”), akustinen kitara (”Kun luovun” ja ”Varrella virran”), sähkökitara (”Siskosein”)  Irma Tapio – taustalaulu (”Gypsy”, ”Varrella virran” ja ”Tulkaa tömistämään”)
Tekijät > Muusikot > Jousiryhmät

| --- | --- |
 ”Kun luovun”: Pekka Helasvuo, Marjukka Nenonen, Risto Paalanen, Rauno Salminen, Juhani Tiainen ja Jorma Ylönen – viulut  Matti Hirvikangas ja Ahti Pilvi – alttoviulut  Jalmari Hölttä ja Pentti Palmu – sellot ”Varrella virran”: Jouni Heinonen, Pertti Kiri, Erkki Lasonpalo, Jorma Rahkonen ja Olavi Rignell – viulut  Juhani Homanen ja Jorma Taivainen – alttoviulut  Pentti Palmu  ja Veli-Pekka Räsänen – sellot :  ”Siskosein”: Jouni Heinonen, Pertti Kiri, Olavi Rignell, Rauno Salminen ja Jorma Ylönen – viulut  Jorma Bergman ja Juhani Homanen – alttoviulut  Károly Garam ja Pentti Palmu – sellot ”Pyörivä talo”: Kyösti Haatanen, Jouni Heinonen, Juhani Homanen, Pertti Kiri, Olavi Rignell, Rauno Salminen ja Jorma Ylönen – viulut  Jorma Bergman – alttoviulu  Károly Garam ja Pentti Palmu – sellot
Tekijät > Muut

Matti Laipio – tuottaja
Jouko Ahera – äänittäjä
Olavi Kaskisuo – valokuva (etukansi)
Jarmo Santavuori – valokuvat (takakansi)
Psofis

| Psofis> Ψωφίς.Sijainti |
| --- | --- |
 Psofis
Koordinaatit:  37°52′12″N, 21°53′32″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Tripótama, Psofída, Kalávryta, Akhaia, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Arkadia
Aiheesta muualla
  Psofis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Psofis (m.kreik. Ψωφίς, Psōfis, lat. Psophis) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Arkadiassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Kalávrytan kunnan alueella lähellä nykyisiä Tripótaman ja Psofídan kyliä.
Maantiede

Psofiin kaupunki sijaitsi Arkadian luoteiskulmassa Olonos-vuoren itäpuolella paikassa, joka oli merkittävä jokien ja antiikin aikaisten kulkuteiden risteyskohta. Kaupunki oli rakennettu lähelle Erymanthos- ja Aroanios (nyk. Livartzinós) -jokien yhtymäkohtaa. Erymanthos virtasi Psofiin etelä- ja itäpuolelta ja Aroanios länsipuolelta. Vain noin sata metriä näiden jokien yhtymäkohdasta alajuoksulle päin niihin liittyi myös kolmas joki, Seiraios (nyk. Vertsiótikos), joka sai alkunsa Kleitorin alueelta läheltä Seiraita. Näistä kolmesta joesta nykyinen kylä on saanut nimensä Tripótama, ”Kolme jokea”.
Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi korkea ja jyrkkä kukkula, joka sijaitsee jokien yhtymäkohdan ja nykyisen Tripótaman kylän koillispuolella ja nykyisen Psofídan lounaispuolella. Se tunnetaan nykyisin nimellä Pal(a)iókastro, ”Vanha linna”. Kukkula oli terävä harjanne, josta erkani kaksi ulkonemaa, toinen lounaaseen kohti jokien yhtymäkohtaa ja toinen etelään Erymanthos-jokea kohti kaupungin itäpäässä. Alempaa kaupunkia oli erityisesti akropoliin eteläpuolella sen ja Erymanthoksen välisellä alueella, jossa maa oli tasaista tai loivasti kohoavaa. Joet suojasivat kaupunkia hyvin erityisesti länsi-, etelä- ja itäpuolelta, sillä niiden virtaukset olivat synnyttäneet matalat mutta jyrkkäseinäiset rotkot.
Psofiin kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 280 neliökilometriä. Sen pohjoispuolella sijaitsi Akhaia ja länsipuolella Elis. 30 stadioninmittaa Psofiista sijaitsi Seirai, jonka Pausanias kuvaa Psofiin ja Kleitorin välisen alueen rajaksi. Psofiista Thelpusaan johtaneella tiellä lähellä Ladon (nyk. Ládonas) -joen rantaa sijaitsi Tropaia, jonka lähellä sijaitsi Afrodisionin lehto. Siellä oli pylväs, joka merkitsi Psofiin ja Thelpusan rajaa.
Historia

Psofista pidettiin hyvin vanhana kaupunkina. Sen alkuperäisen nimen sanottiin olleen Erymanthos (Ἐρυμανθός), ja kreikkalaisessa mytologiassa kerrottiin Erymanthoksen metsäkarjun hävittäneen sen aluetta. Myöhemmin kaupunki sai nimen Fegia (Φηγία) tai Fegeia (Φήγεια) ilmeisesti siellä kasvaneiden tammien (φηγοί, fēgoi) mukaan. Antiikin kreikkalaiset kuitenkin johtivat nimen tapansa mukaan eponyymistä perustajasta nimeltä Fegeus.
Psofiin lyömä oboli.
Kerrotaan, että kaupunki oli saanut nimen Psofis Herakleen pojilta Ekhefronilta ja Promakhokselta. Heidän sanottiin tulleen Sisiliasta ja nimenneen kaupungin äitinsä Psofiksen mukaan. Kaupunki tunnettiin, vielä kun sen nimi oli Fegia, Alkmaionin kotina. Hän pakeni sieltä Argokseen surmattuaan äitinsä, ja nai Fegeuksen tyttären Alfesiboian. Koska psofislaisilla oli yhteys Alkmaioniin, he ottivat osaa epigonien sotaretkeen Thebaa vastaan ja kieltäytyivät liittymästä muiden kreikkalaisten mukaan Troijan sotaan.
Psofis mainitaan vain harvoin historiassa. Polybioksen mukaan kaupunki oli Azaniaa. Sen tiedetään osallistuneen joihinkin sotatoimiin arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa. Kaupungin ei tiedetä kuuluneen mihinkään liittokuntaan klassisella kaudella. Psofis löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Psōfidios (Ψωφίδιος).
Toisessa liittolaissodassa hellenistisellä kaudella vuonna 220/219 eaa. Psofis oli elisläisten hallussa, ja Akhaian liiton kanssa liitossa ollut Makedonian Filippos V valtasi sen. Polybios kuvaa kaupunkia laajasti samalla kun kertoo näistä tapahtumista.
Filippos marssi joukkoineen Psofiihin kolmessa päivässä Kafyaista ja leiriytyi kaupungin eteläpuolisille kukkuloille Erymanthoksen toiselle puolelle, josta avautui näkymä koko kaupunkiin ja sen ympäristöön. Sieltä hän havaitsi kaupungin vahvasti linnoitetuksi. Psofiihin hyökätessään Filippos V ylitti Erymanthoksen siltaa pitkin ja johdatti miehensä kapeaan tilaan joen ja kaupunginmuurien välillä. Kun makedonialaiset yrittivät kiivetä muurien yli kolmesta eri kohtaa, Euripidaan johtamat elisläiset tekivät rynnäkön portilta kaupungin ylemmässä osassa. Filippoksen armeijan kreetalaiset kuitenkin ajoivat heidät takaisin ja seurasivat pakenevia aina kaupunkiin saakka. Tämän jälkeen Euripidas vetäytyi joukkoineen kaupungin akropoliille, mutta he antautuivat Filippokselle vain vähän tämän jälkeen.
Nykyinen Psofídan kylä, aiempi Chózova, on ottanut nimensä antiikin ajan kaupungista vuonna 1928.
Rakennukset ja löydökset

Psofiin kaupunki oli ympäröity muurein, joiden koko reitti on voitu jäljittää. Muurien ympärysmitta oli noin 3,1 kilometriä, ja ne sulkivat sisäänsä noin 80 hehtaarin kokoisen alueen mukaan lukien akropoliin sekä suuren osan sen ja Erymanthos- ja Aroanios-jokien välisestä alueesta. Pohjoissivulla muuri kulki pitkin akropoliin harjannetta. Etelä- ja länsisivuilla se ulottui lähes jokien rantaan. Koillissivulla, jossa kaupunkia eivät suojanneet joet eivätkä jyrkät luonnonrinteet, muurit olivat kaksinkertaiset. Muureissa oli yksi pyöreä torni ja useita neliskulmaisia torneja. Polybios antaa ymmärtää, että akropolis oli suojattu vielä omilla muureillaan. Kaikki nämä linnoitteet tekivät kaupungista, jonka akropolis oli jo itsessään luonnonlinnake, hyvin vahvan linnoituksen.
Kaupungin alueelta on löydetty lukuisten rakennusten ja tukimuurien jäänteitä sekä paljon keramiikan sirpaleita. Kaupungissa oli muun muassa kreikkalainen teatteri. Se sijaitsi akropoliin länsirinteessä, ja sen penkkirivien jäänteitä on löydetty lännenpuoleisen muurin sisäpuolelta.
Pausanias näki Psofiissa Afrodite Erykinelle omistetun pyhäkön, joka oli jo raunioina, Alkmaionin haudan, Promakhokselle ja Ekhefronille omistetut heroonit, sekä Erymanthokselle omistetun temppelin, joka sijaitsi lähellä jokea ja jossa oli joenjumalan marmorinen patsas. Kaupungin suojelijajumalaksi on arveltu Artemis Erykineä.
Psofiin Afrodite Erykinen pyhäkkö sijoitetaan nykyisin Tripótaman Neitsyt Marian (Panagía) luostarin paikalle. Aiemmin se on sijoitettu nykyiseen Ágios Pétrokseen Afrodísio (antiikin Afrodision) -vuorelle Psofiista etelään, lähelle nykyistä Kontovázainaa. Viimeksimainitun paikan pyhäkkö, joka tunnetaan Afrodite Erykinen pyhäkkönä, oli olemassa jo arkaaisella kaudella. Siihen kuului 400-luvulla eaa. rakennettu temppeli, jonka koko oli noin 9,9 × 7,4 metriä, sekä samalla vuosisadalla rakennettu stoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Psofis Wikimedia Commonsissa
Vanha kaavakuva Psofiin jäännöksistä ja 1800-luvulla paikalla olleista rakennuksista:

a. Kaupunginmuurit.
b. Teatteri.
c. Suuren rakennuksen rauniot.
d. Kirkkoja.
e. Aroanioksen ylittävä silta.
f. Erymanthoksen ylittävä silta.
g. Filippoksen armeijan sijainti.
h. Tripótaman majatalo.
Tiukka linja

| Tiukka linja Kirka |
| --- | --- | --- |

Cover-albumin tiedot
 Äänitetty : elo-syyskuu 1974
 Studio : Finnlevy-studiot, Helsinki
 Julkaistu: tammikuu 1975
 Formaatti: LP, MC, CD, digitaalinen, suoratoisto
 Tuottaja(t): Tommi Liuhala
 Tyylilaji: soul, funk, rock, reggae
 Kesto: 36.12
 Levy-yhtiö: EMI Finland
 Levymerkki: EMI
Listasijoitukset
 Suomi: Ei listasijoitusta.
Kirkan muut julkaisut
| Rautaa ja kettinkiä 1973 | Tiukka linja 1975 | Babitzinit konsertissa 1975 |
Singlet albumilta Tiukka linja
 ”Liikaa stadiin” / ”Pintaa” Julkaistu: 1975
Tiukka linja on suomalaislaulaja Kirkan studioalbumi vuodelta 1975. Se oli hänen ensimmäinen albuminsa levy-yhtiö EMIlle, jonne hän siirtyi levytettyään kuuden vuoden ajan Scandia-Musiikille.
Kirkan levytysmateriaali oli muuttunut. Hän esittää albumilla pääasiassa soulia ja funkia, ja lisäksi sillä on rockia ja pienemmissä määrin reggaeta. Kaikki kappaleet ovat käännösmateriaalia. Suomeksi sanoitettujen laulujen alkuperäisiin esittäjiin lukeutuvat Stevie Wonder, Bad Company, Bobby Bland ja Bob Marley. Kirkaa säestää albumilla hänen taustayhtyeensä The Islanders, joka oli laajentunut puhallinsoittajien myötä sekstetiksi. Siihen oli liittynyt myös kosketinsoittaja Kassu Halonen, jolla oli Kirkan uralla myöhemmin merkittävä rooli.
Tiukka linja sai kriitikoilta pääasiassa myönteistä palautetta, mutta sitä myytiin vaisusti, eikä se noussut listoille. Listasijoituksen saavutti ainoa single ”Liikaa stadiin”.
Tausta

Kirka oli levyttänyt vuodesta 1967 lähtien Scandia-Musiikille, ja se oli julkaissut esimerkiksi hänen kaikki albuminsa. Kirka oli profiloitunut levytystensä vuoksi iskelmätähdeksi, vaikka oli sisimmässään enemmän rokkari, ja hän oli jo vuoden 1971 jälkeen alkanut kapinoida levytysmateriaaliaan vastaan.
Ohjelmatoimisto D-tuotannon kuukausipalkkaisena työntekijänä Kirka koki jäävänsä ilman kunnollista korvausta esiintymistensä lipputuloista. Hän myös riiteli D-tuotannon johtajan Dannyn kanssa taustayhtye The Islandersiin liittyneistä puhaltajista. Danny halusi heistä eroon, kun taas Kirka koki puhaltajat välttämättömiksi, koska hän oli alkanut esittää keikoillaan soul- ja funk-pohjaista musiikkia. Lopulta kesällä 1974 Kirka lähti D-tuotannosta ja siirtyi keikkamyyjä Matti Lingmanin ja Kalle Kansan perustamaan uuteen ohjelmatoimistoon, Viihde Polariin. Kirka lähti myös Scandialta ja solmi uuden levytyssopimuksen ensin Finndiscin Delta-levymerkin kanssa, josta hän kuitenkin siirtyi heti perään EMIlle. Kirka hakeutui samalla eroon levy-yhtiöiden käskytysvallasta saadakseen levyttää itselleen läheistä soulia ja rockia.
Työstö

Kirkan ensimmäisen EMI-albumin tuottajaksi valittiin Ilta-Sanomien toimittaja Tommi Liuhala. Hän oli artikkeleissaan toisinaan ihmetellyt Kirkan uran käänteitä, mutta heidän yhteistyönsä sujui hyvin. He tunsivat toisensa entuudestaan, koska Liuhala oli haastatellut Kirkaa usein lehtijuttuja varten.
Albumin tekeminen aloitettiin nauhoittamalla kokeeksi Stevie Wonderin kappaleen ”Living for the City” suomenkielinen versio, joka oli saanut Jussi Tuomisen sanoittamana nimen ”Liikaa stadiin”. EMIn johto hyväksyi lopputuloksen, minkä jälkeen toimitusjohtaja Rolf Nygren ja tuotantopäällikkö Raimo Henriksson antoivat Liuhalan tehtäväksi levyttää Kirkan ja Islandersin kanssa albumillisen ”sitä musiikkia, mikä on laulajan sydämessä”. Liuhalan mukaan levy-yhtiö ei asettanut hänelle minkäänlaisia paineita levyn menestykseen tai hittikappaleisiin liittyen.
Liuhala valitsi albumille omasta levyhyllystään soulia, funkia ja rockia, ja Kirka innostui useimmista kappaleista. Ne sanoitti Tuominen, poikkeuksena laulut ”Älä härnää” ja ”Katu kuin autio maa”, joiden teksteistä vastasi Matti Rosvall. Sanoitusten valmistuttua Kirka ja Islanders ryhtyivät harjoittelemaan kappaleita levytyskuntoon. Lopullinen albumi äänitettiin elo-syyskuussa 1974 Finnlevy-studiossa eli niin sanotussa Alppistudiossa, entisen elokuvateatterin tiloissa Helsingin Kulttuuritalolla.
Levyn graafisen kannen teki Reijo Porkan ottamien valokuvien pohjalta sivutyönään Islandersin basisti Raine ”Renne” Angelvuo. Albumin nimen Tiukka linja keksi tuottaja Liuhala. Hän avasi nimen taustaa albumin sisäaukeamalla:
»Kirkalle tiukka linja on sitä, että hän tavallaan polttaa sillat takanaan ja ottaa uuden otteen uraansa. Tästä aiheesta kertoo myös tämä LP-levy ja siksi sekin sai nimekseen Tiukka linja. – – Kirkan tiukkaa linjaa on myös säestysbändi The Islanders, kotoisia huippumuusikkoja koko sakki.»
Musiikki > Tyyli

Kirka vaihtoi ohjelmatoimiston ja levy-yhtiön lisäksi myös musiikkityyliä. Apu-lehdelle hän kommentoi, että funk, soul ja rock ovat vaikea yhdistelmä, mutta sitä yritetään tosissaan. Tiukka linja -albumi on laaja sekoitus 1970-luvun ensimmäisen puoliskon afroamerikkalaista musiikkia, muutamia rock-kappaleita sekä reggae-sävyjä. Petri Lahti kirjoittaa teoksessaan Kirka – Hetki lyö (2022), että kappaleissa Kirka pääsi tulkitsemaan kappaleita ”koko keuhkojensa kyllyydellä, laulamaan korkealta menokappaleita, avaamaan sieluaan soul-covereissa, tunnelmoimaan hitaammissa”. Taustalla ovat esillä puhaltimet.
Kirkan keikkayhtye Islanders oli hioutunut niin vahvaksi, että hän päätti käyttää sitä albumilla. Järjestely oli iskelmäpiireissä poikkeuksellinen. Sekstetiksi kasvaneeseen Islandersiin olivat liittyneet puhallinsoittajat Pentti Lahti ja Mircea Stan sekä kosketinsoittaja Kalervo ”Kassu” Halonen, jolla oli myöhemmin Kirkan uralla merkittävä rooli. Hän teki albumilla myös pitkän uransa ensimmäiset sovitukset. Islandersin muut jäsenet levyllä ovat Esko Vesterinen (kitara), Raine ”Renne” Angelvuo (bassokitara) ja Ismo ”Ippe” Kätkä (rummut). Albumilla vierailee puhaltajia myös sessiomuusikon ominaisuudessa, kuten trumpetisti Simo Salminen, pasunisti Tom Bildo ja saksofonisti-huilistit Pekka Pöyry, Juhani Aaltonen sekä Paroni Paakkunainen, joka myös sovitti päätöskappaleen ”Tanssien jälkeen”.
Musiikki > Kappalemateriaali

Ääninäytteet
Stevie Wonderin tuotannosta käännetty ”Liikaa stadiin” (”Living for the City”) oli albumin single.
”Rock’n Roll Hoochie Koo” on Rick Derringerin säveltämä ja alkujaan Johnny Winterin levyttämä kappale.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Albumin aloittava ”Oh My My” on käännös samannimisestä Ringo Starrin vuoden 1973 kappaleesta, josta Maggie Bell levytti oman versionsa. ”Viis siitä veisaan” on alkujaan Big Maybellen R&B-kappale ”I’ve Got a Feeling”. Mick Ralphsin säveltämä ja Bad Companyn levyttämä ”Can’t Get Enough” kääntyi Matti Rosvallin sanoittamana muotoon ”Älä härnää”. Stevie Wonder -käännös “Liikaa stadiin“ kuvaa massamuuttajan harhailua kaupunkiympäristössä. Wonderin luoma väliosa soitetaan Kassu Halosen kosketinsoittimilla. A-puolen päättävä ”Katu kuin autio maa” käännettiin Bobby Blandin levytyksestä ”Ain’t No Love in the Heart of the City”. Petri Lahti kuvaa Kirkan version tunnelmaa ”käsinkosketeltavan lohduttomaksi”.
”Taas nousen junaan” on alkujaan Bob Marleyn ”I Shot the Sheriff”, mutta Kirkan levytyksen esikuvana toimi Eric Claptonin versio. Kirkan levytyksessä ovat esillä puhaltimet. ”Rock’n Roll Hoochie Koo” on Rick Derringerin sävellys, ja sen levytti alun perin Johnny Winter. ”Jos saan duunin” on käännetty John Hiattilta (”Sure as I’m Sittin’ Here”) ja ”Kuin Don Juan” Bob Segerilta (”Need Ya”). Päätöskappale ”Tanssien jälkeen” eli ”When the Music Stops” löydettiin The Who -solisti Roger Daltreyn soololevyltä. Kappale on balladi ja Petri Lahden mukaan ”sopivan tunnelmallista paatosta”. Kirka kertoi myöhemmin ihastuneensa suuresti kappaleeseen ja sen jousisovitukseen.
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti ja julkaisut

EMI julkaisi Tiukan linjan tammikuussa 1975. Albumin kysyntä jäi vaatimattomaksi, eikä se saavuttanut listasijoitusta. EMI ei ilmoittanut tuottaja Liuhalalle tarkkaa myyntilukua, mutta hänen käsityksensä mukaan se oli vaisu. Hiipunut suosio näkyi myös keikoilla, jossa yleisöä kävi vähemmän kuin Kirkan suuren suosion aikaan vuosikymmenen vaihteessa.
Kirka kommentoi levyn floppaamista elokuun Suosikissa:
»Kun LP Tiukka linja tuli markkinoille, oletin, että yleisö, olisi ollut valmiimpaa sen kaltaista musiikkia varten, sehän on aika suurelta osalta soulahtavaa. Näin ei kuitenkaan ollut. Silti uskon varmasti, että soul tulee.»
Myöhemmin, kesällä 1977, Kirka sanoi pitävänsä ”soul-sekoilujaan” turhina ja selvänä virheenä. Hän ilmaisi pettymyksensä Tiukan linjan ja sitä seuranneen Lauantaiyön myyntilukujakin enemmän niiden sisältöön itseensä. Hän myönsi, ettei ollut täysin innostunut kaikesta niiden materiaalista, ja epäili yleisön vaistonneen sen. Kirka myös kertoi levyjen myötä ymmärtäneensä, että ”soul ei toimi kuin Harlemin poikien esittämänä” ja että sitä on miellyttävää soittaa ja laulaa, mutta sen tunnelmaa ei pysty välittämään yleisölle niin kuin pitäisi.
Tiukka linja julkaistiin alun perin vinyylilevynä ja C-kasettina. Vuonna 1997 ilmestyi toistaiseksi ainoa CD-versio. Lipposen levy ja kasetti julkaisi vuonna 2022 vinyylinä 240 kappaleen suuruisen uusintapainoksen.
Julkaisu ja vastaanotto > Arvioita > Aikalaisarviot

Tiukka linja sai ammattipiireissä innostuneen vastaanoton, mutta jotkut olivat sitä mieltä, ettei soul sovi suomalaiseen mentaliteettiin. Kriitikot kehuivat levyn kappalevalikoimaa ja muusikoiden soittoa. Moni myös pohti Kirkan musiikillisen suunnan etsimistä. Esimerkiksi Etelä-Suomen Sanomien Timi Varhala kuvasi albumia ”tarmolla toteutetuksi yritykseksi kaivaa kauan sitten unohtuneet piilevät kyvyt tuosta päämäärättömästi urallaan heittelehtineestä, sinänsä sympaattisesta ja taitavastakin laulajasta”. Varhama myös toivoi albumin taidokkaan soitto-, sovitus- ja tuotantoportaan tukevan Kirkaa kohentamaan kokonaislinjaansa, koska hänen muistissaan oli Kirkan luisuminen linjaltaan ”loistokkaan” Nykyaikaa-albumin (1972) jälkeen.
Länsi-Savossa albumin arvosteli nimimerkki HVL, jonka mielestä Tiukalla linjalla ollaan päästy lähelle sitä, mitä Kirkan konsertit edustavat. Suosikissa kirjoitettiin, että levy-yhtiön vaihdos on tehnyt Kirkalle pelkästään hyvää. Arviossa Kirkan sanottiin muistuttavan itseään aivan uransa alussa, mutta jälki on huolitellumpaa ja taidokkaampaa. Lehden mielestä Kirkan äänessä kuului jälleen laulamisen ilo.
Helsingin Sanomien arvostelussa 1. maaliskuuta 1975 nimimerkki HY kirjoitti uuden puhallinvoittoisen tyylin tekevän hyvää Kirkalle ja kuvasi sen olevan tanssimiseen tehtyä hyvää käyttöpoppia. Kirjoittaja myös toivoi Kirkan ”monivuotisen hapuilun purkkahittien kanssa” olevan ohi, koska albumin kappaleet ovat hyvin valittuja ja Kirkalle sopivia, ja ne sovituksineen siirtävät häntä pois iskelmästä kohti ”oikeaa rytmimusiikkia”.
Helsingin Sanomissa julkaistiin 2. huhtikuuta albumista vielä toinenkin arvostelu, jonka oli nyt kirjoittanut Lauri Karvonen. Hän totesi albumin olevan voimakkaasti soul-vaikutteista musiikkia, eikä yritys ole huono, joskaan tavoitteitakaan ei ole asetettu kovin korkealle, koska kappaleet ovat käännettyjä ja sovitukset turvallisia, mikä heikentää levyn persoonallisuutta. Karvonen myös kritisoi Kirkan laulua paikoin huolimattomaksi, eikä sinänsä hyvin toimiva säestyskään osoita merkkejä suoranaisesta loistokkuudesta. Siitä huolimatta hän pitää lopputulosta sympaattisena ja mainitsee albumin tuoneen kotimaiselle pop-näyttämölle uusia virkistäviä sävyjä.
Julkaisu ja vastaanotto > Arvioita > Myöhempiä näkemyksiä

Esko Lehtonen kuvaa Suomalaisen rockin tietosanakirjassa (1983) Tiukkaa linjaa kunnianhimoiseksi ja taustamuusikoiden työskentelyä päteväksi ja hallituksi. Ongelmana ovat kuitenkin heikot sanoitukset sekä materiaalin valinta, koska soulin, reggaen ja rockin sekoitus ei Lehtosen mielestä sovellu kunnolla Kirkalle. Myös kappaleiden alkuperäisversiot ovat niin laadukkaita, ettei suomalaisilla käännöksillä ole niiden rinnalla juurikaan mahdollisuuksia.
Petri Lahti kehuu Kirka – Hetki lyö -kirjassaan (2022) albumia Kirkan parhaaksi. Hän kuvaa sitä sielukkaaksi, sykkiväksi, kaupunkilaiseksi ja Kirkalle kuulostavaksi. Pentti Lahden ja Mircea Stanin puhaltimien hän sanoo sopivan hyvin taustalle. Lahden mukaan albumin rytmipuoli ei luonnollisestikaan yllä aivan afroamerikkalaiselle tasolle, mutta hän kehuu kuitenkin taustayhtyeen saavan rumpali Ismo Kätkän johdolla kappaleita liikkeelle.
Kappalelista

A-puoli
Oh My My – 3.27 (säv. ja alkup. san. Ringo Starr & Vini Poncia, suom. san. Jussi Tuominen, sov. Kassu Halonen)
Viis siitä veisaan – 2.58 (”I’ve Got a Feeling”, säv. ja alkup. san. Sid Wyche, suom. san. Jussi Tuominen, sov. Mircea Stan)
Älä härnää – 4.10 (”Can’t Get Enough”, säv. ja alkup. san. Mick Ralphs, suom. san. Matti Rosvall, sov. Kassu Halonen)
Liikaa stadiin – 3.24 (”Living for the City”, säv. ja alkup. san. Stevie Wonder, suom. san. Jussi Tuominen)
Katu kuin autiomaa – 4.02 (”Ain’t No Love in the Heart of the City”, säv. ja alkup. san. Michael Price & Dan Walsh, suom. san. Matti Rosvall, sov. Mircea Stan)
B-puoli
Taas nousen junaan – 4.18 (”I Shot the Sheriff”, säv. ja alkup. san. Bob Marley, suom. san. Jussi Tuominen, sov. Mircea Stan)
Rock’n Roll Hoochie Koo – 3.40 (säv. ja alkup. san. Rick Derringer, suom. san. Jussi Tuominen, sov. Kassu Halonen)
Jos saan duunin – 3.38 (”Sure As I’m Sittin’ Here”, säv. ja alkup. san. John Hiatt, suom. san. Jussi Tuominen, sov. The Islanders)
Kuin Don Juan – 3.25 (”Need Ya”, säv. ja alkup. san. Bob Seger, suom. san. Jussi Tuominen, sov. Kassu Halonen)
Tanssien jälkeen – 2.56 (”When the Music Stops”, säv. ja alkup. san. Dave Courtney & Leo Sayer, suom. san. Jussi Tuominen, sov. Paroni Paakkunainen)