stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan 1. jalkaväkidivisioona
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
kenraalimajuri Georg von Küchler 1. lokakuuta 1934 – 1. huhtikuuta 1935
kenraaliluutnantti Walther Schroth 1. huhtikuuta 1935 – 4. helmikuuta 1938
kenraaliluutnantti Joachim von Kortzfleisch 4. helmikuuta 1938 – 14. huhtikuuta 1940
kenraaliluutnantti Philipp Kleiffel 15. huhtikuuta 1940 – 12. heinäkuuta 1941
eversti Friedrich Altrichter 12. heinäkuuta – 4. syyskuuta 1941
kenraaliluutnantti Philipp Kleiffel 4. syyskuuta 1941 – 16. tammikuuta 1942
kenraaliluutnantti Martin Grase 16. tammikuuta 1942 – 1. heinäkuuta 1943
kenraaliluutnantti Ernst-Anton von Krosigk 1. heinäkuuta 1943 – 10. toukokuuta 1944
eversti Hans-Joachim Baurmeister 10. toukokuuta – 8. kesäkuuta 1944
kenraaliluutnantti Ernst-Anton von Krosigk 8. kesäkuuta – 1. lokakuuta 1944
kenraaliluutnantti Hans Schittnig 1. lokakuuta 1944 – 28. helmikuuta 1945
eversti Henning von Thadden 28. helmikuuta 1945
Aiheesta muualla

Feldgrau.com (englanniksi)
Saksalainen ritarikunta

| Saksalainen ritarikunta |
| --- | --- |
 Saksalaisen ritarikunnan vaakuna
Toiminnassa:  noin 1190–
Tukikohta:  Akko (1192–1291) Venetsian tasavalta (1291–1309) Malborkin linna (1309–1466) Königsberg (1466–1525) Mergentheim (1525–1809) Wien (1809–)
Malborkin linna
Saksalainen ritarikunta (lat. Ordo domus Sanctæ Mariæ Theutonicorum Hierosolimitanorum tai Ordo Teutonicus, saks. Orden der Brüder vom Deutschen Haus St. Mariens in Jerusalem tai Deutscher Orden) on alkuaan keskiaikainen kristitty ritarikunta, joka perustettiin vuonna 1190 puolustamaan ristiretkeläisiä.
Siirrettyään toimintansa Itämeren alueelle ritarikunta harjoitti menestyksekkäästi miekkalähetystä pakanallisia preussilaisia ja Baltian heimoja vastaan. Ritarikunta hallitsi Itä-Preussia ja suurta osaa Baltiasta käytännössä itsenäisenä, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alaisena ritarikuntavaltiona 1500-luvulle saakka. Ritarikunta kuitenkin kärsi 1400-luvulla tappioita Puolaa vastaan, ja uskonpuhdistuksen myötä ritarikuntavaltio hajosi. Laajan omaisuutensa turvin ritarikunta kuitenkin jatkoi toimintaansa roomalaiskatolisena uskonnollisena järjestönä lähinnä Keski-Euroopassa.
Ritarikunta toimii edelleen katoliseen uskontoon pohjautuvana järjestönä, joka tarjoaa sielunhoitoa, harjoittaa hyväntekeväisyyttä ja rahoittaa Israeliin liittyvää matkailu- ja kulttuuritoimintaa. Vuodesta 2000 alkaen Bruno Platter on toiminut sääntökunnan suurmestarina.
Ritarikunta keskiajalla > Jäsenistö

Saksalaisesta ritarikunnasta tuli erittäin suosittu 1230-luvulla muun muassa preussilaisia vastaan taisteleville myönnetyn aneen vuoksi, ja siksi, että ritariksi pääsy avasi mahdollisuuksia nuoremmille pojille, jotka jäivät perinnöstä osattomiksi. Kokelaalle esitettiin kysymyksiä, joissa hänen piti kieltää kuuluvansa toiseen ritarikuntaan, olevansa naimisissa, omaavansa fyysistä epämuodostumaa tai olevansa maaorja. Hänen piti myös olla valmis muun muassa taistelemaan Palestiinassa ja hoitamaan sairaita.
Hyväksymisen jälkeen ritarin piti tehdä siveyslupaus, luopua omaisuudestaan ja luvata tottelevansa suurmestaria ja Jumalaa elämänsä loppuun asti. Ritarilla ei ollut juuri mitään sallittuja huvituksia. On kyseenalaista, pystyttiinkö pidättyvyyslupauksia aina pitämään valloitusten tuomien ryöstösaaliiden houkutuksen edessä.
Ritarit olivat enimmäkseen kotoisin Saksasta, vaikka kansallisuutta ei mitenkään rajoitettu. Syntyperällä ei aluksi ollut suurta merkitystä, mutta vuodesta 1340 vaadittiin pääsääntöisesti jalosukuisuutta.
Ritarikunta keskiajalla > Varustus ja taistelutaktiikka

Ritarijoukot olivat raskasta ratsuväkeä. Sekä hevosella että ritarilla oli haarniska, joka suojasi varsin hyvin nuolilta ja keihäiltä. Aseistukseen kuului peitsi, keihäs, miekka ja varsijousi. Hevonen oli raskaasti varustetun ritarin eloonjäännin edellytys, minkä vuoksi ritarikunta panosti paljon riittävän voimakkaiden hevosten jalostamiseen. Sillä oli vuoden 1400 tienoille pelkästään Preussissa kolmisenkymmentä omaa hevossiittolaa. Tammoja käytettiin pelkästään siitokseen, ei taisteluun. Taisteluissa käytetyt oriit ruunattiin eli kuohittiin, jotta niitä sotasaaliiksi saanut vihollinen ei voisi käyttää niitä yhtä hyvien hevosten jalostukseen.
Pitääkseen valloittamansa alueet hallussaan ritarit rakensivat linnoja. Niiden turvin suhteellisen pienikin joukko saattoi pitää asemansa melko pitkään suurtakin ylivoimaa vastaan, kunhan sillä oli riittävästi ruokaa, vettä, nuolia ja muita varusteita. Linnat olivat aluksi hirsirakenteisia, mutta ne muutettiin pian kivisiksi. 1300-luvulla linnoissa alettiin käyttää tiiltä.
Ritarikunta oli lukumääräisesti alivoimainen pakanallisiin vihollisiinsa nähden, joten sen elinehtona oli käyttää uusinta teknologiaa. Ritarikunnalla oli käytössään pitkälle kehittynyt linna-arkkitehtuuri ja ajan parhaat piirityskoneet. Ritarikunnan taktiikka perustui linnoista tehtyihin raskaan ratsuväen hyökkäyksiin. Vihollisen jalkaväki tai kevyt ratsuväki pärjäsi niille pääsääntöisesti ainoastaan soisessa maastossa tai huonossa valaistuksessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saksalainen ritarikunta Saksassa
Saksalainen ritarikunta Itävallassa
History of the Priest of Teutonic Order (Arkistoitu – Internet Archive)
Sakamoto Ryōma

| Sakamoto Ryōma   坂本龍馬 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1835 Kōchi, Japani
Kuollut: 1867
Ammatti:  samurai
Puoliso:  Narasaki Ryō
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Sakamoto Ryōma (jap. 坂本 龍馬, 1835–1867) oli alempiarvoinen samurai, joka johti Tokugawa bakufun kaatamista tavoittelevaa liikettä Meiji-restauraatiota edeltävässä Japanissa. Toimiessaan bakufua vastaan hän käytti myös salanimeä Saitani Umetarō.
Elämä > Varhainen elämä

Sakamoto Ryōma syntyi 1835 Kōchissa, nykyisen Kōchin prefektuurin alueella sijainneessa Tosan provinssissa. Hän oli alempiarvoisen maakuntasamuraiperheen (gōshi) viides ja nuorimmainen lapsi. Ryōma aloitti koulun 1846, mutta keskeytti opiskelunsa lyhyen ajan kuluttua. Hänellä ei ollut kiinnostusta kirjallisuuden opiskeluun eikä hänellä perheen nuorimpana poikana ollut siihen asemansa määrittelemää velvollisuutta. Ryōman perhe lähetti hänet 1848 Tosassa sijaitsevalle Hineno Benjin dōjōlle opiskelemaan kenjutsua. 1853 hän matkusti Edoon, nykyiseen Tokioon jatkamaan Hokushin ittō-ryūn miekkailuopintojaan Chiba Sadakichin alaisuuteen.
Matthew Perry saapui Japaniin 8. heinäkuuta 1853, ja Ryōma osallistui bakufun kokoon kutsumiin rannikkojoukkoihin Shinagawassa. Nuori samurai toimi bakufun alaisuudessa aina Perryn poistumiseen asti 1854. Vapauduttuaan tehtävästä Ryōma vieraili kotiseudullaan Tosassa, mutta vuonna 1856 hän palasi vuodeksi Edoon jatkamaan kenjutsuopintojaan. Opintojensa ohessa Ryōma ajautui kosketuksiin ulkomaalaisvastaisen sonnō jōi -aatteen kanssa. Palattuaan jälleen Tosaan Ryōma liittyi Takechi Zuizanin johtamaan ulkomaalaisten karkottamista ja Japanin sulkemista kannattavaan Tosa kinnō -puolueeseen 1861. Lopulta Ryōma kuitenkin kyllästyi Zuizanin epäonnistumisiin ja lähti luvattomasti Tosasta 22. huhtikuuta 1862. Lähtönsä seurauksena hänestä tuli lainsuojaton ja isännätön samurai eli rōnin.
Elämä > Isännätön samurai

Rōninina Ryōma päätti salamurhata korkea-arvoisen virkamiehen Katsu Kaishūn. Kaishū kannatti Japanin avaamista maailmalle, ja hän oli ollut usein tekemisissä ulkomaalaisten kanssa. Kaishū oli muun muassa opiskellut Nagasakissa hollantilaisten alaisuudessa ja vieraillut Japanin lähetystön mukana Yhdysvalloissa. Matsudaira Shungaku järjesti Ryōmalle suosituskirjeen, jonka avulla hänelle tarjoutui mahdollisuus päästä tapaamaan Kaishūa. Ryōma tapasikin Kaishūn mutta ei toteuttanut surmatyötään, sillä Kaishū onnistui puhumaan Ryōman ympäri. Hänestä tulikin Kaishūn oppilas.
Ryōma auttoi Kaishūa perustamaan Hyōgon laivastokoulun Kōbeen ja toimi muun muassa uusien oppilaiden värvääjänä. Hänen onnistuikin tuoda Kaishūn oppiin useita nuoria samuraita erityisesti Tosan alueelta. Kaishūn kautta Ryōma tutustui tarkemmin merenkäyntiin sekä länsimaihin ja niiden kehittämään teknologiaan. Kaishūn onnistui asemansa avulla pitää bakufun viranomaiset poissa haninsa hylänneen Ryōman kimpusta, mutta tältä osin hänen tukensa päättyi 10. marraskuuta 1864, kun bakufu erotti Kaishūn. Tämän seurauksena Ryōma haki suojaa Tokugawan vastaiselta Satsuman alueelta.
Satsuman suojissa Ryōma perusti yrityksen, joka alkuaikoinaan tunnettiin nimellä Shachū. Nimi muutettiin 1867 Kaientaiksi, ja yrityksestä tuli Japanin ensimmäinen moderni yhtiö. Nagasakissa sijaitsevan yrityksen toimenkuva keskittyi merenkäyntiin ja tavarankuljetukseen. Shachūn avulla Ryōma kuljetti länsimaisia aseita Satsuman ja Chōshūn bakufun vastaisille joukoille. Myöhemmin hän onnistui neuvottelemaan liittouman pitkäaikaisten vihollisten Satsuman ja Chōshūn välille 1866.
Elämä > Teradayan välikohtaus

Kiotossa oleskellessaan Ryōma vietti paljon aikaa Satsuman samuraiden suosimassa Teradaya-nimisessä majatalossa. Hän vieraili majatalossa myös heti saatuaan Satsuman ja Chōshūn väliset neuvottelut onnistuneesti loppuun. Fushimin poliisi oli kuullut huhuja, joiden mukaan Teradayassa yöpyi lainsuojattomia ja järjesti majataloon ratsian. Ryōma oli viettämässä iltaa Chōshūsta kotoisin olevan ystävänsä Miyoshi Shinzōn kanssa, kun poliisijoukot saapuivat. Majatalon kylvyssä ollut palvelijatar Oryō huomasi hyökkääjät ja juoksi varoittamaan toisessa huoneessa oleskelevia miehiä. Ryōma ehti tarttua Smith & Wesson revolveriinsa ja Shinzō keihääseensä juuri ennen kuin poliisijoukot ryntäsivät huoneeseen. Ryōma ja Shinzō pakenivat paikalta ja hakivat suojaa Kiotossa sijaitsevasta Satsuman daimion palatsista. Ryōma kuitenkin loukkaantui välikohtauksessa. Pian tapahtuman jälkeen Ryōma nai Oryōn, ja he matkustivat Kyūshūhun, Kirishiman vuorilla sijaitseville kuumille lähteille, jossa Ryōma toipui rauhassa haavoistaan. Matka tunnetaan myös Japanin historian ensimmäisenä häämatkana.
Elämä > Kuolema

Ryōma salamurhattiin vuonna 1867. Murhan tekijät jäivät tuntemattomiksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sakamoto Ryoma Memorial Museum (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Sakamoto, Ryoma (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef 
Sakamoto
Teradayan majatalo, jossa Ryōma loukkaantui taistelussa
Nykyaika

Nykyaika (myös lähihistoria, oman aikamme historia) on maailmanhistorian aikakausi, joka alkoi 1940-luvulla toisen maailmansodan päätyttyä ja jatkuu nykyhetkeen ja lähitulevaisuuteen asti. Länsimaisessa historiankirjoituksessa nykyaika seuraa niin sanottua uusinta aikaa.
Maailmanpolitiikka

Toinen maailmansota johti suuriin muutoksiin maailmanjärjestyksessä, kun maailmaan muodostui sen seurauksena kaksi suurvaltaa, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto. Niiden ideologinen vastakkaisuus johti kylmään sotaan ja kilpavarusteluun, johon liittyi ydinsodan pelko. Maailman maat liittyivät jommankumman suurvallan leiriin, ja vain harva maa pysyi sitoutumattomana.
Kansainvälisen rauhan varmistajaksi luotiin vuonna 1945 Yhdistyneet kansakunnat.
Lännen ja idän välinen jännite laukesi kun Neuvostoliitto romahti vuonna 1990 ja sen hallitsema itäryhmä hajosi. Ajan symboli on Berliinin muurin murtuminen vuonna 1989, mitä seurasi pian Saksan jälleenyhdistyminen.
Yhdysvallat on kylmän sodan päätyttyä noussut maailman ainoaksi suurvallaksi.
Kylmän sodan päättymisen jälkeen maailmaa on leimannut globalisaatio eli maailmanlaajuisten poliittisten ja taloudellisten verkkojen muodostuminen. Nykyisin maailman kahtiajaolla viitataan rikkaiden Euroopan, Pohjois-Amerikan ja Aasian maiden sekä kolmannen maailman kehittyvien maiden elintasoeroilla.
Uudeksi konfliktin aiheuttajaksi on 1900-luvun lopulta alkaen noussut kansainvälinen terrorismi.
Alueittain

Läntinen Eurooppa aloitti yhdentymiskehityksen toisen maailmansodan jälkeen. Euroopan unioni on laajentunut, ja nykyisin suurin osa Euroopan maista kuuluu siihen.
Lähi-itään perustettiin vuonna 1947 Israelin valtio juutalaisten kotimaaksi. Israelin ja sen arabinaapurimaiden välillä on siitä alkaen ollut suuria jännitteitä, sotia ja muita väkivaltaisuuksia. Lähi-idän nykyhistoriaa ovat leimanneet useat muutkin konfliktit, kuten Iranin islamilainen vallankumous 1979, Irakin–Iranin sota 1980-luvulla sekä Persianlahden sota 1991. Alue on edelleen hyvin räjähdysherkkä.
Etelä-Aasiassa Intian ja Pakistanin välit ovat olleet kireät niiden perustamisesta 1947 lähtien. Kaakkois-Aasian merkittävin konflikti nykyajalla on ollut vuonna 1976 päättynyt Vietnamin sota, johon myös suurvallat osallistuivat.
Kiinan nykyaikaa on määrittänyt Mao Zedongin johtaman kommunistisen puolueen nousu koko maata hallitsevaksi. Toisen maailmansodan hävinnyt Japani nousi nopean talouskasvunsa ansiosta johtavaksi teollisuusmaaksi. Korea on jakaantunut länsimyönteiseen Etelä-Koreaan ja kommunistiseen Pohjois-Koreaan.
Latinalaisen Amerikan nykyhistoriaa leimasivat 1970-luvulle saakka useasti vaihtuvat hallitukset ja sotilasdiktatuurit. Sen jälkeen demokratia on useimmissa maissa korvannut diktatoriset hallinnot.
Kolonialismin aikakausi päättyi lopullisesti, kun etenkin Afrikkaan syntyi siirtomaiden itsenäistyessä lukuisia uusia itsenäisiä valtioita. Afrikkaa ovat nykyajalla vaivanneet muun muassa köyhyys, kuivuus, nälänhätä, korruptio, aids ja sodat.
Tekniikan ja tieteen kehitys

Nykyaikaa leimaa ennennäkemättömän nopea edistys lähes kaikilla tiedonaloilla. Tekniikan edistysaskeliin kuuluvat liikennevälineiden kehitys ja yleistyminen, tiedonvälityksen ja viestinnän kehitys esimerkiksi Internetin synnyn myötä sekä tietokoneiden yleistyminen. Aikakauden eräs teknologinen merkkipaalu oli vuoden 1969 miehitetty kuulento.
Nykyajan suurimpia haasteita ovat esimerkiksi luonnon saastuminen ja luonnovarojen ehtyminen. Monet aiemmin tuhoisat taudit kuten isorokko on hävitetty, mutta tilalle on tullut joitain uusia, kuten aids.
Maailma oli toisen maailmansodan jälkeen vuosikymmenien ajan jakaantunut kapitalistisiin länsimaihin ja sosialistisiin maihin. Kartassa maailman maiden liittolaissuhteet kylmän sodan aikana vuonna 1980. Tummansinisellä Nato-maat, keskisinisellä Yhdysvaltain liittolaiset, punaisella Varsovan liiton maat, vaaleamman punaisella muut sosialistiset maat tai liittolaiset, vaaleansinisellä puolueettomat maat.
Heikki Nyyssönen

Heikki Juhani Nyyssönen (s. 16. kesäkuuta 1937 Kuopio) on suomalainen kielentutkija ja emeritusprofessori. Hän oli Oulun yliopiston englantilaisen filologian professori vuodesta 1981. Hän tutki englantilaisia tekstejä ja diskurssia sosiolingvistisin ja soveltavan kielitieteen menetelmin sekä englannin kielen pragmatiikkaa ja erikoisalojen englantia.
Nyyssönen toimi jatko-opiskelijana Edinburghin yliopistossa vuosina 1976 ja 1978.
Nyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut 1986

Vuoden 1986 nyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 8. toukokuuta – 18. toukokuuta 1989 Renossa, Nevadassa, Yhdysvalloissa. Kisoissa oteltiin 12 painoluokassa.
Suomen edustajat

| Painoluokka | Nyrkkeilijä | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 57 kg | Jarmo Eskelinen | karsiutui 1. kierroksella |
| 60 kg | Jan Nyholm | karsiutui 2. kierroksella |
| 63,5 kg | Vesa Wallden | karsiutui 1. kierroksella |
| 75 kg | Esa Hukkanen | karsiutui 1. kierroksella |
| 91 kg | Jouni Kopola | karsiutui puolivälierissä  (voitti vain 1 ottelun) |
Nykysuomen sanakirja

| Nykysuomen sanakirja 1–6 |
| --- | --- |
 Ensimmäisen osan nimiö.
Kirjailija:  Matti Sadeniemi (päätoim.)
Kieli:  suomen kieli
Genre:  sanakirjat
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1951–1961
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  4592
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Nykysuomen sanakirja on vuosina 1951–1961 ilmestynyt kuusiosainen suomen kielen sanakirja, jonka on toimittanut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ja julkaissut WSOY. Se on ensimmäinen kokonaan suomenkielinen sanakirja, jossa sekä sanat että niiden selitykset ovat suomeksi, ja samalla ensimmäinen kattava esitys suomen yleiskielen keskeisestä sanastosta. Nykysuomen sanakirjalla oli pitkään keskeinen asema kielenhuollossa. Vuoden 1961 jälkeen sen sisältöä ei ole lainkaan uusittu.
Historia

Vuonna 1927 eduskunta hyväksyi aloitteen, jossa kehotettiin hallitusta ryhtymään toimenpiteisiin ”suomen kirja- ja sivistyskielen kantasanakirjan aikaansaamiseksi”. Aloitteen näkyvin taustahahmo oli Maalaisliiton kansanedustaja Antti Kukkonen, jonka mukaan ehdotuksen taustalla olivat eduskunnan lainsäädäntötyössä havaitut vaikeudet. Ilman kunnollista sanakirjaa lakitekstien selkeyden ja yksiselitteisyyden valvominen oli vaikeaa, ja eduskunnan oli turvauduttava kielentutkijoiden asiantuntijalausuntoihin. Tavoitteena oli siis luoda eräänlainen ”virallinen sanakirja”, jossa määriteltäisiin kunkin suomen kielen sanan tarkka merkitys ja oikea kirjoitusasu.
Opetusministeriön toimeksiannosta kolme kielentutkijaa, Knut Cannelin, E. A. Tunkelo ja Yrjö Wichmann, laati 1927–1928 alustavan suunnitelman sanakirjan toteuttamisesta. Käytännön toimitustyö annettiin vuonna 1929 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle, jolle määrättiin tarkoitusta varten valtion avustusta.
Sanakirjan ensimmäinen päätoimittaja oli professori Martti Airila, jota seurasi 1939 professori Matti Sadeniemi. Talvisota lähes keskeytti kokoamistyön, ja jatkosodan päättyessä 1945 sanakirjan käsikirjoitus oli valmiina L-kirjaimeen saakka. Nykysuomen sanakirjaksi ristityn teoksen ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1951 ja loput viisi seuraavan vuosikymmenen aikana. Kuudes ja viimeinen osa painettiin 1961. Sanakirjasta julkaistiin vuonna 1967 ”lyhentämätön kansanpainos”, jossa alkuperäinen kuusiosainen sarja oli sidottu kolmeen niteeseen. Myöhemmin teossarjasta on julkaistu lukuisia uusintapainoksia, joissa kaikissa alkuperäinen sisältö on säilytetty muuttumattomana. Sanakirjan 15. painos julkaistiin vuonna 2002.
Koska Nykysuomen sanakirja on koottu 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla, sen sanasto on osittain vanhentunutta. Sen paikan kielenhuollon virallisena ohjenuorana ovatkin myöhemmin vieneet uudemmat teokset. Vuosina 1990–1994 ilmestyi Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen toimittama kolmiosainen Suomen kielen perussanakirja ja vuonna 2004 julkaistiin sähköisessä muodossa (painettuna 2006) Kielitoimiston sanakirja, joka on Perussanakirjan uudistettu versio. Kielitoimiston sanakirja on päivitetty sekä painettuna kirjana että sähköisessä muodossa muutaman vuoden välein. Nykysuomen sanakirja on yhä ylivoimaisesti laajin suomen kielen sanakirja: siinä on yli 200 000 hakusanaa, kun painetussa Suomen kielen perussanakirjassa niitä on vain alle 100 000. Uusista kirjoista on karsittu etenkin murresanoja ja vanhemman kirjallisuuden sanastoa, joka ei ole ollut vuosikymmeniin aktiivisessa käytössä.
Rakenne

Nykysuomen sanakirja on rakenteeltaan normatiivis-deskriptiivinen: se ei ainoastaan kuvaile kieltä, vaan antaa suosituksia sanojen oikeasta käyttötavasta. Kunkin hakusanan jäljessä on numero, joka viittaa teoksen alussa oleviin taivutuskaavoihin (nomineille 85 kpl, verbeille 45); jokaisesta sanasta on siis ilmaistu oikeat taivutusmuodot. Sanan merkitys on kuvattu mahdollisimman tiiviiden selitysten sekä synonyymien avulla. Tämän jälkeen on annettu esimerkkejä sanan käytöstä eri ilmaisuissa ja lauseyhteyksissä sekä yhdyssanoja, joissa sana on osana. Osa esimerkeistä on peräisin kirjallisuudesta, ja tekijä tai lähde on osoitettu. Esimerkkinä hakusana ”kirjailija”:
kirjailija14 s. henkilö, joka kirjoittaa (t. on kirjoittanut) kirjoja, vars. kaunokirjallisia teoksia; vrt. kirjoittaja, tekijä, runoilija, dramaatikko, eepikko, esseisti, lyyrikko, prosaisti, satiirikko | Hyvä, kuuluisa, moitittu k. Klassillinen k. Antiikin, Ranskan k:t. Vapaa [=riippumaton] k. K. Yrjö Jylhä. Hänellä on suonissaan k:n verta. — Kirjailijan tuotantoa tarkoittaen. | Paljon luettu, suosittu k. — Yhd. ammatti-, nais-, työläisk.; kansank.; nuorisonk.; kauno-, novelli-, näytelmä-, proosa-, romaani-, taidek.; matka-, meri-, salapoliisi-, sotak.; talous-, valistusk.; lempi-, menekkik.
Nykysuomen sanakirja toimi esikuvana viron kielen yleissanakirjalle Eesti kirjakeele seletussõnaraamat, jonka valmistelu alkoi jo 1950-luvun alussa mutta joka julkaistiin vasta vuosina 1988–2007.
Kirjallisuutta

Nykysuomen sanakirja 1–6.  (Valtion toimeksiannosta teettänyt Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Päätoimittaja: Matti Sadeniemi. 15. painos. Alkuperäinen julkaisu: 1951–1961)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26973-5  Teoksen verkkoversio (viitattu 3.12.2021).
Nykysuomen sanakirja. 4, Nykysuomen sivistyssanakirja: Vierasperäiset sanat.  (Toimittanut Nykysuomen laitos. 5. painos)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura: WSOY, 1979 (13. painos 1991).  ISBN 951-0-09108-1
Eeva-Liisa Haanpää (toim.): Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran julkaisut 1834–2008.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1209, Tieto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.  ISBN 978-952-222-066-0  Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 3.5.2010). (Arkistoitu – Internet Archive)
Estelle Nze Minko

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Estelle Nze Minko vuonna 2015. |  Estelle Nze Minko vuonna 2015. |  Estelle Nze Minko vuonna 2015. |  |
Maa:   Ranska
Naisten käsipallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Rio 2016 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Saksa 2017 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ranska 2018 |  |  |
|  Pronssia | Ruotsi 2016 |  |  |
Estelle Nze Minko (s. 11. elokuuta 1991 Saint-Sébastien-sur-Loire) on ranskalainen käsipalloilija. Hän pelasi Ranskan maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa lokakuussa 2013. Hän on saavuttanut olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016 sekä voittanut maailmanmestaruuden Saksassa 2017 ja Euroopan-mestaruuden Ranskan kotikisoissa 2018. Seuratasolla hän on edustanut unkarilaista Siófok KC:tä vuodesta 2016.
Saamenpuku

Norjan saamelaisten liitto NSR:n saamelaiskäräjien poliitikot vaalikaudella 2005–2009.
Saamenpuku (pohjoissaameksi gákti, inarinsaameksi mááccuh, koltansaameksi määccaǩ) on saamelaisten kansallisista tunnuksista näkyvin. Se on alkuperältään kansanpuku, jonka käyttö ei ole missään historian vaiheessa katkennut. Nykyisin saamenpukua käytetään suurimmaksi osaksi vain juhlapukuna.