Blue Öyster Cult
Historia > Alkuajat – Soft White Underbelly ja Stalk Forrest Group (1967–1970)

Ensimmäinen versio yhtyeestä perustettiin New Yorkissa vuonna 1967, jolloin koulukaverit Donald Roeser (kitara) ja Albert Bouchard (rummut) perustivat yhdessä yhtyeen. Heidän lisäksi yhtyeeseen kuuluivat kitaristi-kosketinsoittaja Allen Lanier, basisti Andrew Winters ja kosketinsoittaja John Wiesenthal, joka kuitenkin jättäytyi pian pois yhtyeestä. Roeser oli näihin aikoihin tutustunut musiikkijournalisti Sandy Pearlmaniin, joka innostui aloittelevan yhtyeen musiikista ja ryhtyi yhtyeen manageriksi. Pearlman oli uuden sukupolven musiikkijournalisteja, joka kirjoitti mm. Crawdaddy!-lehteen. Myös Pearlmanin ystävä ja kollega Richard Meltzer liittyi yhtyeen taustavoimiin. Pearlmanin kontaktien avulla yhtye alkoi saada lisää keikkoja ja näkyvyyttä.
Nimeksi yhtyeelle annettiin Soft White Underbelly Pearlmanin ehdotuksesta. Ohjelmisto koostui aluksi cover-kappaleista ja pitkistä improvisaatioista ja vokalisteina toimivat Roeser ja Bouchard. Vakituiseksi laulajaksi tuli hieman myöhemmin Les Braunstein. Hän oli tutustunut yhtyeen jäseniin ja alkoi treenata heidän kanssaan. Braunsteinin tyyli muistutti huomattavasti The Doors -yhtyeen Jim Morrisonia, ja näiden seikkojen ansiosta Elektra-yhtiö (johon juuri The Doors kuului) kiinnostui yhtyeestä. Myös yhtyeen musiikki alkoi suuntautua enemmän länsirannikon psykedeelis-henkistä suuntausta kohti. Vuodenvaihteessa 1968–1969 Soft White Underbelly pääsi levyttämään ensimmäistä albumiaan, mutta levyttäminen jäi kesken Braunsteinin riitannuttua muiden jäsenten kanssa ja erottua yhtyeestä.
Huhtikuussa 1969 uudeksi laulajaksi valittiin Eric Bloom. Bloom oli myös New Yorkista ja oli tutustunut yhtyeeseen jo edellisvuonna tavattuaan heidät musiikkiliikkeessä, jossa oli töissä. Hän toimi myöhemmin myös yhtyeen roudarina ja teknikkona. Bloomilla oli myös muusikkotausta sekä hieno ääni, jonka ansiosta hänestä tulikin yhtyeen laulaja. Näihin aikoihin erään epäonnistuneen keikan jälkeen yhtye halusi myös vaihtaa nimeä, ja uudeksi nimeksi tuli Stalk Forrest Group. Hetken aikaa nimi oli ollut tiettävästi myös Oaxaca. Myös yhtyeen tyyli muuttui Bloomin vaikutuksesta enemmän perusrockiin päin aiemmasta The Doors -vaikutteisesta länsirannikon soundista. Elektra ei aluksi innostunut laulajanvaihdoksesta, koska uskoi Braunsteinin olevan "itärannikon vastaus Jim Morrisonille". Koe-esiintymisen jälkeen Elektra antoi yhtyeelle kuitenkin vielä tilaisuuden. Yhtye oli tehnyt demon myös Columbia-yhtiölle kesällä 1969, mutta vielä tuolloin Columbia ei lämmennyt yhtyeelle. Kyseinen demo julkaistiin vuonna 2001 yhtyeen ensialbumin remasteroidun version bonuksena.
Vuoden 1970 alussa Bloom, Roeser, Bouchard, Lanier ja Winters lähtivät Los Angelesiin Kaliforniaan levyttämään uudelleen albumia Elektralle. Näihin aikoihin Pearlman myös kehitteli yhtyeen jäsenille taiteilijanimet, joista kuitenkin vain Donald Roeserin nimi ”Buck Dharma” jäi elämään. Albumi jäi kuitenkin jälleen julkaisematta ja Elektra irtisanoi yhtyeen sopimuksen. Tällä kertaa syyksi nousi tiettävästi Pearlmanin ja Elektra-yhtiön riita levyn julkaisuajankohdasta. Albumi pyöri bootleg-piireissä vuosia nimellä "California Album" ja vuonna 2001 Rhino Records julkaisi nauhat virallisesti nimellä St. Cecilia: The Elektra Recordings. Pian levytysten loputtua Andrew Winters erotettiin yhtyeestä motivaatio-ongelmien vuoksi.