stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Länkipohjan taistelu
Taustaa

Nykyisin Jämsän kaupunkiin kuuluva Länkipohja oli strategisesti tärkeä kylä, joka sijaitsi Tampereelta Jyväskylään johtavan maantien varrella. Länkipohja oli merkittävä erityisesti punaisille, sillä sen kautta pääsi valkoisten hallussa olleiden Jyväskylän ja Jämsän suunnasta näiden selustaan Orivedelle ja Eräjärvelle sekä myös Tampere–Haapamäki-radalle. Tämän vuoksi Länkipohjaa kutsuttiinkin sodan aikana ”Tampereen lukoksi”.
Punaiset olivat asettuneet Länkipohjaan laskiaissunnuntaina 10. helmikuuta, minkä jälkeen oli aikomuksena edetä sieltä Jämsän suuntaan. Seudulla taisteltiin 1. ja 12. maaliskuuta. Punaiset menettivät niissä kaatuneina parikymmentä miestä, valkoisten selvitessä tappioitta. Jälkimmäisenä päivänä punaiset hyökkäsivät Urjalan, Jämsän ja Hämeenlinnan punakaartien 360 miehen voimin kohti kymmenen kilometrin päässä sijaitsevaa Eväjärven kylää, mutta joutuivat palaamaan takaisin kohdattuaan lukumääräisesti ylivoimaisen vihollisen. Kuortaneen suojeluskuntalaiset olivat samaan aikaan tunkeutunut pääosin punaisista tyhjentyneeseen Länkipohjaan, mutta heidät karkotettiin kylästä vielä saman illan aikana. Eväjärven taistelussa haavoittui punaisten Länkipohjan rintamapäällikkönä toiminut Vihtori Hurri. Samana päivänä Längelmäellä surmattiin kirkkoherra Iisakki Virtanen, jonka murha herätti pahennusta myös punaisten keskuudessa. Yhteensä punaisten vallan aikana seudulla surmattiin 13 ihmistä. Veritekoihin syyllistyi lähinnä länkipohjalaisen Oskari Mäkisen johtama punaisten osasto.
Joukot > Valkoiset

Valkoisilta taisteluun osallistui eversti K. F. Wilkmanin johtama Jämsän ryhmä, joka käsitti yhteensä 19 komppaniaa eli noin 2 500 miestä. Wilkman antoi 13. maaliskuuta taistelukäskyn, jonka mukaan Länkipohjassa oleva vihollinen piti tuhota, eikä pelkästään karkottaa. Jämsän ryhmä oli jaettu kolmeen eri osastoon, joista majuri Torsten Aminoffin ryhmä hyökkäsi Länkipohjaan idästä Hämeenpohjasta, ratsumestari Oskar Wilkmanin ryhmä pohjoisesta Eväjärveltä ja kapteeni Aarne Heikinheimon ryhmä lännestä Vilkkilän kautta.
Majuri Aminoffin ryhmään kuuluivat Seinäjoen Krenatööripataljoona, kaksi eskadroonaa Uudenmaan rakuunarykmentistä sekä ruotsalaisen vapaaehtoisen Olof Palmen johtama tykkipatteri Pietarsaaren tykistökoulusta. Ratsumestari Wilkmanin ryhmä koostui Pohjois-Hämeen rykmentin 2. pataljoonasta, jossa oli kaksi komppaniaa lapualaisia ja yksi komppania keskisuomalaisia, sekä ruotsalaisen Nils Palmen komentamasta tykkipatterista. Kapteeni Heikinheimon ryhmään kuului Perä-Pohjolan pataljoona. Lisäksi reserviksi oli määrätty noin 600 miehen vahvuinen majuri Sixten Öbergin johtama Vaasan krenatööripataljoona.
Joukot > Punaiset

Tietoa Länkipohjaa puolustaneiden punaisten tarkasta määrästä ei ole, mutta arviot vaihtelevat 600–2 000 miehen välillä. Yleisesti oletetaan, että kylässä oli noin tuhat punakaartilaista, vaikka esimerkiksi taisteluun valkoisten puolella osallistunut ruotsalainen kreivi Archibald Douglas arvioi määräksi 2 000. Punaisten Länkipohjan rintamapäällikön Vihtori Hurrin mukaan 11. maaliskuuta kylässä oli 552 punakaartilaista, mutta tämän jälkeen paikalle todennäköisesti vielä saapui vahvistuksia etelästä.
Joukkoja oli koottu lähiseudulta Längelmäeltä, Jämsästä ja Orivedeltä sekä kauempaa muun muassa Urjalasta, Hämeenlinnasta, Tuusulasta, Keravalta, Mäntsälästä, Espoosta ja Helsingistä. Tuusulan punakaartin 300 miehen vahvuinen ryhmä asettui pari kilometriä Länkipohjan länsipuolella sijaitsevaan Vilkkilään, koska majoitustilat kylästä olivat loppuneet. Helsingin punakaarti puolestaan oli lähettänyt paikalle voimailijoista ja voimistelijoista kootun valiojoukon eli niin sanotun A-komppanian. Punaisilla oli kymmenkunta konekivääriä, mutta ainoan tykkinsä he menettivät 12. maaliskuuta käydyssä Eväjärven taistelussa.
Taistelu > Hyökkäys käynnistyy

Länkipohjan taistelu oli valkoisten 15. maaliskuuta käynnistämän suurhyökkäyksen ensimmäisiä taisteluja yhdessä samaan aikaan Kurussa, Ruovedellä ja Vilppulassa käytyjen taistelujen kanssa. Jämsän ryhmän tavoite oli edetä Länkipohjan kautta Orivedelle, jossa katkaistaisiin punaisten rautatieyhteys pohjoiseen. Hyökkäys Länkipohjaa vastaan tehtiin kolmena kiilana, jotka etenivät idästä ja lännestä sekä suoraan edestä kohti puolustuksen keskustaa. Näin pyrittiin tuhoamaan punaisten joukot kokonaan, eikä tyytyä pelkästään ajamaan heitä pois. Punaiset olivat tietoisia valkoisten hyökkäysaikeista, sillä esimerkiksi Työmies-lehti oli jo edellisenä päivänä kirjoittanut vihollisen keskittäneen voimiaan Länkipohjan suunnalle. Taistelua edeltäneenä iltana kylästä pakenikin runsas määrä siviilejä.
Punaisten pääpuolustusasemat sijaitsivat Hirsikankaanmäellä Länkipohjasta pohjoiseen johtavan maantien molemmin puolin, noin kilometrin päässä kylästä. Linnoitteet oli rakennettu paikalta kaadetuista puista tehdyistä halkopinoista, jotka oli vielä jäädytetty. Ne ulottuivat tien molemmille puolille ainakin 50 metrin matkalle. Mäen rinteitä oli harvennettu puista niin, että asemista avautui hyvä ampuma-ala vihollista kohden, joka hyökätessään joutui ylittämään lumisen aukean. Valkoisten etenemistä hidasti olennaisesti, ettei heillä ollut käytössään suksia.
Valkoisten hyökkäyksen aloitti Länkipohjan itäpuolelle kiertänyt majuri Aminoffin ryhmä, jonka tykkipatteri avasi tulen kylää kohti kello 7 aamulla. Tulitus osui muun muassa punakaartin esikuntanaan pitämän Uotilan tilan rakennuksiin ja se sytytti myös useita tulipaloja muualla Länkipohjassa sekä lännempänä sijaitsevassa Vilkkilän kylässä. Vaikka punaiset olivat tietoisia valkoisten suunnitelmista, pääsi hyökkäys yllättämään heidät. Punaiset onnistuivat kuitenkin nopeasti kokoamaan rivinsä ja järjestäytymään puolustusasemiin. Suurin osa vajaasta tuhannesta punakaartilaisesta jäi Länkipohjan kylään, Hirsikankaanmäen asemia miehitti ainoastaan noin 80 Jämsän ja Helsingin punakaartien miestä. Urjalan punakaarti oli sijoitettu heidän taakseen muodostettuun toiseen puolustuslinjaan, lisäksi miehiä oli asemissa molemmilla sivustoilla.
Wilkmanin ja Heikinheimon ryhmät aloittivat oman hyökkäyksensä kello 8 aikaan, jolloin Aminoffin eteneminen idässä oli jo pysähtynyt punaisten puolustuslinjaan. Myös Heikinheimon eteneminen Vilkkilän suunnassa pysähtyi nopeasti. Aminoffin ja Heikinheimon ryhmät jäivät paikoilleen odottamaan Wilkmanin punaisten keskustaan tekemän hyökkäyksen edistymistä. Myös Wilkmanin eteneminen kuitenkin pysähtyi paikoilleen jo kello 10 aikaan. Punaiset onnistuivat hyvistä konekivääriasemistaan torjumaan aukean yli rynnäköivät lapualaiset, jotka joutuivat lopulta perääntymään. Lapualaisista kaatui muun muassa heidän komppanianpäällikkönsä Matti Laurila sekä hänen nuorin poikansa Ilmari.
Taistelu > Valkoisten toinen rynnäkkö

Kun perääntyneiden lapualaisten mukaan liittyi reservinä ollut 600 miehen Vaasan krenatööripataljoona, aloittivat valkoiset uuden rynnäkön kohti Hirsikankaanmäkeä. Lopulta hyökkääjät onnistuivat konekivääritulituksesta huolimatta tunkeutumaan punaisten asemiin, jolloin kamppailu muuttui lähitaisteluksi. Punaiset joutuivat viimein ylivoiman edessä jättämään asemansa ja perääntymään kohti kylää. Valkoisille oli ennen taistelua annettu ohje, ettei vankeja oteta. Tämän vuoksi Hirsikankaanmäen puolustusasemiin jääneet haavoittuneet surmattiin ampumalla tai pistimillä.
Kun punaisten puolustuksen keskusta murtui, pääsi Aminoff joukkoineen jatkamaan vapaasti kohti kylää. Eteneminen kuitenkin viivästyi, kun he erehdyksessä joutuivat idästä hyökänneen Seinäjoen pataljoonan tulitukseen. Lopulta Wilkman ja Aminoff saivat Länkipohjan haltuunsa puolenpäivän jälkeen kello 15 mennessä, jolloin punaiset olivat jättäneet kylän ja paenneet Längelmäveden jään ylitse kohti Längelmäen kirkonkylää ja Orivettä.
Taistelu > Taistelut Vilkkilässä

Länkipohjan menettämisen jälkeen punaisista taistelua jatkoivat vielä noin 300 Vilkkilässä ollutta Tuusulan punakaartilaista, joiden vastarintaan Heikinheimon pataljoonan eteneminen oli pysähtynyt. Heikinheimon ryhmä jäi odottamaan Wilkmanin hyökkäystä Tuusulan punakaartin selustaan, jonka tapahduttua taistelu Vilkkilästä päättyi vielä iltapäivän aikana. Leander Viljasen johtamista punakaartilaisista suurin osa onnistui kuitenkin pakenemaan. Vajaat sata päätti antautua luullessaan, että heitä kohdellaan sotavankien tavoin, mutta kaikki antautuneet kuitenkin teloitettiin. Leander Viljanen puolestaan teki itsemurhan seuraavana päivänä.
Taistelu > Taistelun jälkeen

Taistelun päätyttyä valkoiset jatkoivat jo sunnuntaina 17. maaliskuuta etenemistään Oriveden ja Eräjärven suuntaan, jotta pakenevat punaiset eivät ehtisi ryhmittäytymään puolustukseen. Oriveden valkoiset saivat haltuunsa 20. maaliskuuta, josta he jatkoivat edelleen kohti Tamperetta. Tiedot Länkipohjan taistelusta kulkivat nopeasti, sillä Tampereella ilmestynyt Kansan Lehti uutisoi siitä jo saman päivän kuluessa. Seuraavana päivänä tykkien jyske kantautui jo Tampereelle Mustalahden kallioille, jonne oli kerääntynyt suuri joukko ihmisiä. Länkipohjan taistelusta alkoi myös punaisen siviiliväestön pako, joka eri puolella Etelä-Suomea jatkui aina huhtikuun lopulle saakka. Pakolaisia matkasi Pohjois-Hämeestä runsaasti Tampereen ympäristöön, josta he myöhemmin jatkoivat edelleen kohti itää. Paenneilla perheillä oli mukanaan taloustavaroita ja joillakin jopa kotieläimet. Tampereelle saapuessaan he levittivät pakokauhua ja tappiomielialaa myös paikallisten punaisten keskuuteen.
Teloitukset ja tappiot

Valkoiset alkoivat teloittaa antautuneita ja vangeiksi jääneitä punaisia heti taistelun päätyttyä. Teloituksen suorittivat Oskar Wilkmanin komentaman ryhmän lapualaispataljoonat ja Sixten Öbergin ryhmän vaasalaispataljoonat. Teloitusosastojen johtajina oli jääkäreitä, joista mukana tiedetään olleen ainakin Bjarne ja Jarl Wegelius. Ammutuista suurin osa oli Vilkkilässä antautuneita Tuusulan punakaartin jäseniä. Teloituksia on pidetty kostona Matti ja Ilmari Laurilan kuolemista. Länkipohjan taistelua tutkineen professori Heikki Ylikankaan mukaan valkoiset ampuivat kaikki antautuneet ja lisäksi joukossa oli useita siviilejä. Historioitsija K. V. Kaukovallan mukaan teloitettuja oli vähintään 71, mutta Ylikangas mainitsee määräksi ainakin 100.
Taistelussa kaatui yhteensä 37 valkoista. Heistä 24 kuului Wilkmanin ryhmään ja 11 Aminoffin ryhmään. Lisäksi kaatuneeksi on ilmoitettu kaksi ruotsalaista vapaaehtoista, mutta Heikinheimon pataljoonan tappioista ei ole tietoa. Punaisten kaatuneiden määrä ei ole selvillä, mutta heitä oli korkeintaan muutama kymmenen. Arviot vaihtelevat 20–60 välillä. Längelmäen hautausmaalle haudattiin myöhemmin 129 punaista, joista suurin osa oli teloitettuja.
Muistomerkit

Länkipohjan taistelussa kaatuneiden 37 valkoisen muistomerkki sijaitsee Hirsikankaanmäen taistelupaikalla nykyisellä Hirsikankaantiellä, jossa se paljastettiin 1938. Länkipohjan keskustassa on Matti ja Ilmari Laurilan vuonna 1921 pystytetty muistomerkki. Lisäksi valtatie 9:n ja Lääläjärventien risteyksessä Matti Laurilan kuolinpaikalla on 1990 paljastettu muistokivi. Taistelussa kaatuneita ja teloitettuja punaisia on haudattu joukkohautaan Längelmäen kirkon hautausmaalle. Paikalla on vuonna 1946 paljastettu muistomerkki, joka sai vielä lisäosan vuonna 1996.
Muuta

Länkipohjan taistelua seuranneena päivänä 17. maaliskuuta ammuttiin 13 Lautalan talon kellariin piiloutunutta punakaartilaista, joiden teloituksen valkoisten mukana liikkunut Punaisen Ristin norjalainen lääkäri Harald Natvig valokuvasi. Tapahtumasta otetut kuvat ovat tunnetuimpia Suomen sisällissodan valokuvia.
Taidemaalari Hugo Backmansson teki vuonna 1930 maalauksen Ryhmä Wilkmanin esikunta 1918, joka nykyään on Sotamuseon kokoelmissa. Se esittää K. F. Wilkmanin esikuntaa Länkipohjan taistelun aikana. Hänen lisäkseen maalauksessa esiintyvät Joonas Vuolle-Apiala, Pekka Brofeldt, Erik Grafström, Einar Fieandt, Hj. F. Ingelberg, Ernst von Essen ja Heikki Nurmio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länkipohjan taistelu Wikimedia Commonsissa
Länkipohjassa kaatunut valkoinen sotilas.
Vilkkilässä teloitettuja punaisia.
Norjalaisen Harald Natvigin kuva Tuusulan punakaartilaisten teloituksesta.
Palazzo pubblico (San Marino)

| Palazzo pubblico |
| --- | --- |
 Palazzo pubblico vuonna 2006
Osoite:  Piazza della Libertà, San Marino Città 47890, Centro storico
Valmistumisvuosi:  1894
Suunnittelija:  Francesco Azzurri
Omistaja:   San Marinon valtio
Käyttäjä:  San Marinon suur- ja yleisneuvosto
Tyylisuunta:  uusrenessanssi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Palazzo pubblico ("julkinen palatsi") on hallintorakennus, joka sijaitsee San Marinon pääkaupungissa.
Ennen Palazzo pubblicon rakentamista samalla paikalla sijaitsi Domus Magna Comunis, joka toimi maan silloisen parlamentin kokoontumispaikkana. Vuonna 1836 kuitenkin päätettiin purkaa vanha rakennus ja rakentaa tilalle aivan uusi parlamenttirakennus..
Rakennuksen on suunnitellut Francesco Azzurri, joka toimi myös Rooman Accademia di San Lucan johtajana. Kivet rakennukseen on louhittu Monte Titanon kaivoksista, ja peruskiven muurasi paikalleen sanmarinolainen kivenhakkaaja Giuseppe Reffi 17. toukokuuta 1884..
Rakennustyöt kestivät kymmenen vuotta ja Palazzo pubblico vihittiin käyttöön 30. syyskuuta 1894. Rakennus remontoitiin vastaamaan nykyajan tarpeita 1996.
Nykyisin Palazzo pubblicon käyttäjiä ovat virallisesti San Marinon suur- ja yleisneuvosto (parlamentti), kapteenivaltionhoitajat sekä maan hallitus. Lisäksi rakennuksen yhteydessä toimii taidenäyttelyitä ja museoita. Turisteja otetaan vastaan muutamia yleisiä vapaapäiviä lukuun ottamatta joka päivä klo 18:30 saakka..
Galleria

Tornin kello
San Marinon suur- ja yleisneuvoston istuntosali.
Domus Magna Comunis
Palazzo pubblico vartioita univormuissaan.
Palazzo pubblicon edessä sijaitseva Vapauden patsas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Palazzo pubblico (San Marino) Wikimedia Commonsissa
Matias Litmanen

Matias Litmanen (s. 1999) on suomalainen pesäpalloilija. Litmanen edustaa  Superpesiksessä pelaavaa Kiteen Palloa. Hän on edustanut myös Sotkamon Jymyä sekä lainasopimuksella Koskenkorvan Urheilijoita ja Siilinjärven Pesistä ja Haminan Palloilijoita. Sisäpelissä  hän on etenijä tai vaihtaja ja ulkopelissä lukkari.
Litmanen pelasi ensimmäiset ottelunsa Superpesiksessä kaudella 2018. Litmanen saavutti SM-hopean Sotkamon Jymyn joukkueessa kaudella 2019.
Litmanen valittiin ensimmäiseen Itä-Länsi-otteluunsa vuonna 2024.
Matias Litmanen on pesäpallosukua, johon kuuluvat myös SiiPeä valmentanut setänsä Ilmo Litmanen sekä Superpesiksessä pelanneet isänsä Heikki Litmanen, setänsä Hannu Litmanen ja serkkunsa Henri Litmanen.
Paavo Hildén

Paavo Hildén (19. maaliskuuta 1901 Tampere – 23. heinäkuuta 1959) oli suomalainen moukarinheittäjä. Hildén edusti urallaan Tampereen Pyrintöä.
Kalevan kisoissa Hildén saavutti moukarinheitossa kultaa vuonna 1926, hopeaa vuonna 1928 ja pronssia vuosina 1924 ja 1927. Hän edusti moukarinheitossa Suomea Suomi–Ruotsi-maaottelussa vuonna 1927 sijoittuen neljänneksi tuloksella 41,67 m.
Henkilökohtaiset ennätykset > Ulkoradat

| Laji | Tulos | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| moukarinheitto | 45,87 | Tampere | 16. syyskuuta 1928 |
Lähde
Oskar Vilkama

Oskar Alfred Wilkman
Oskar Alfred Vilkama (vuoteen 1918 Wilkman, 7. huhtikuuta 1880 Helsinki – 28. kesäkuuta 1953 Padasjoki) oli suomalainen eversti ja olympiaurheilija.
Vilkama osallistui Tukholman olympiakisoissa vuonna 1912 nykyaikaiseen viisiotteluun Venäjän joukkueessa. Suomi ei voinut asettaa kilpailuun omaa joukkuetta, koska kilpailijoiden tuli olla upseereita, eikä Suomella ollut omaa armeijaa. Vuonna 1920 Antwerpenissä Vilkama osallistui kenttäratsastuksen henkilökohtaiseen kilpailuun Suomen edustajana.
Vilkama oli valkoisten itäarmeijaan kuuluneen Pohjois-Hämeen rykmentin komentaja Suomen sisällissodassa. [lähde? ] Vuosina 1918–1928 Vilkama toimi Uudenmaan rakuunarykmentin komentajana.
Vilkaman puoliso oli lehtori, filosofian tohtori Sisko Elna Vilhelmiina Brummer. Hovioikeudenneuvos Kaarlo Vilkama oli heidän poikansa. Vilkaman vanhempi veli oli jalkaväenkenraali Karl Fredrik Wilkama.
Paul Voss

| Paul Voss |
| --- | --- |
 Paul Voss.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1986 (ikä 38)
Kansalaisuus:   Saksa
Pyöräilijä
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie, cyclocross
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2006 2007–2008 :  Heinz von Heiden Team Hannover 3C Gruppe
Ammattilaisjoukkue(et)
2009–2010 2011–2012 2013–2014 2015–2016:  Team Milram Endura Racing Team NetApp-Endura Bora-Argon 18
Suurimmat voitot
 Katalonian ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 1. helmikuuta 2017 
Aiheesta muualla
tourdevoss.com
| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten gravelpyöräily.Gravelpyöräilyn EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten gravelpyöräily.Gravelpyöräilyn EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten gravelpyöräily.Gravelpyöräilyn EM-kilpailut  | Maa:   Saksa> Miesten gravelpyöräily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Oud-Heverlee 2023 | maantieeajo |  |
Paul Voss (s. 26. maaliskuuta 1986 Rostock, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 2009–2016. Hän aloitti ammattilaisuransa Team Milramissa 2009–2010. Vuodesta 2011 hän edusti uransa loppuun saakka saksalaisjoukkuetta, joka oli 2011–2012 nimeltään Endura Racing, 2013–2014 Team NetApp-Endura ja 2015–2016 Bora-Argon 18. Hän on kilpaillut myös cyclocrossissa.
Voss saavutti hopeaa alle 23-vuotiaiden EM-kilpailujen maantieajossa 2008. Hän voitti Katalonian ympäriajon 2010 avausetapin, 3,6 kilometrin aika-ajon, sekunnin erolla Levi Leipheimeriin Hän voitti gravelpyöräilyn World Series -kilpailu 3RIDES Gravel Racen 2023 ja sai samana vuonna gravelpyöräilyn EM-pronssia.
Aiheesta muualla

Paul Voss Team Milramin sivustolla (saksaksi)
MC Hammer

| Stanley Burrell |
| --- | --- |
 MC Hammer heinäkuussa 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. maaliskuuta 1962 (ikä 62) Oakland, Kalifornia
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  MC Hammer (1986-1990, 1996-) Hammer (1991-1996)
Aktiivisena:  1986-
Tyylilajit:  hip hop
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Bustin' Track (1987) Capitol Records (1988-1995) EMI (1996-)
Aiheesta muualla
www.mchammer.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Stanley Kirk Burrell (s. 30. maaliskuuta, 1962, Oakland, Kalifornia), taiteilijanimeltään MC Hammer (myöhemmin Hammer) on yhdysvaltalainen rap-muusikko, joka oli suosittu 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa. Hänet muistetaan dramaattisesta uransa noususta ja laskusta, "laskuvarjon kokoisista" housuistaan ja vaikutuksestaan hip hop -kulttuuriin ja musiikkiin. Hänestä tuli saarnaaja 1990-luvulla ja hänellä oli myös oma tositv-ohjelma 2000-luvulla.
MC Hammerin kakkosalbumi Please Hammer Don't Hurt 'Em sisälsi hänen tunnetuimman hittinsä "U Can't Touch This" (joka samplaa Rick Jamesin "Super Freakia"). Albumi oli ensimmäinen Yhdysvalloissa timanttilevyn saanut hip hop -äänite (yli 10 miljoonaa myytyä levyä).
Musiikkiura

Hammerin ensimmäinen levy oli Feel My Power (1987); levy myi yli 60 000 kappaletta ja Hammer sai sen johdosta useita tarjouksia isoilta levy-yhtiöiltä. Hän kieltäytyi aluksi tekemästä sopimusta Capitol Recordsin kanssa, mutta kun sopimustarjoukseen lisättiin huomattava bonussumma, Hammer suostui. Capitol julkaisi debyyttilevyn uudelleen nimellä Let's Get It Started, ja uudelleenjulkaisu myi triplaplatinaa (yli kolme miljoonaa myytyä levyä).
Toisen albumin jälkeen MC Hammer kiersi Eurooppaa PepsiCon sponsoroimana. Hänen musiikkityylinsä alkoi kuitenkin saada osakseen kritiikkiä, joka laajeni hänen imagoonsa ja lyriikkansa. Kritiikistä huolimatta Hammerin suosio kasvoi, ja hän myi muun muassa MC Hammer -leluja ja sai oman piirrossarjansa.
Vuoden 1991 albumia Too Legit to Quit varten MC Hammer pudotti nimestään ”MC”:n ja vastasi kriitikoilleen levyllä. Vaikka kriitikot eivät levyä hyväksyneet sen enempää kuin edellisiäkään, albumi myi vahvasti ja sen nimikappale oli menestys. The Addams Family – Perhe Addams -elokuvan soundtrackilla ollut kappale ”Addams Groove” oli myös menestys ja lisättiin Too Legit to Quitin vinyylijulkaisuun. Hammer vaihtoi 1990-luvun alussa levymerkkiä Giant Recordsille, ja hip-hopin muuttuvassa hengessä julkaisi aggressiivisemman albumin nimeltä The Funky Headhunter.
Vuonna 1995 Hammer julkaisi Inside Out -albumin, joka sai jälleen huonon vastaanoton kriitikoilta ja myi kehnosti. Giant Records pudotti Hammerin listoiltaan, ja laskevan levynmyynnin ja huolettoman rahankäytön vuoksi Hammer ajautui vararikkoon vuonna 1996. Hammer teki kuitenkin pikaisen paluun hittikokoelma Back 2 Back Hitsillä, joka nostatti Hammer-hysteriaa korkealle. 2000-luvun taitteessa julkaistiin Active Duty -studioalbumi, joka menestyi kohtalaisesti. Hammer jatkoi levytysuraansa ja vuonna 2009 kesällä hän esiintyi tositv-sarjassa Hammertime.
Vuonna 2012 Hammer esiintyi yhdessä eteläkorealaisen artistin PSY:n kanssa American Music Awards -palkintogaalassa. He esittivät mash-upin PSY:n hitistä ”Gangnam Style” ja Hammerin kappaleesta ”Too Legit to Quit”.
Diskografia

Feel My Power (1987)
Let's Get It Started (1988)
Please Hammer Don't Hurt 'Em (1990)
Too Legit to Quit (1991)
The Funky Headhunter (1994)
Inside Out (1995)
Greatest Hits (1995, kokoelma)
Back 2 Back Hits (1998, kokoelma)
The Hits (2000, kokoelma)
Active Duty (2001)
Full Blast (2004)
Look Look Look (2006)
Platinum MC Hammer (2008, kokoelma)
DanceJamTheMusic (2009)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta MC Hammer Wikimedia Commonsissa
MC Hammer-hysteria levisi nuoriin todella nopeasti. Hammertime-sanasta tuli osa slangia, ja U Can't Touch This kappaleen rivin mukaisesti ("Stop! Hammertime") tähän on kirjoitettu kyseinen teksti.
Paul W. Merrill

Paul W. Merrill noin vuonna 1950.
Paul Willard Merrill (15. elokuuta 1887 Minneapolis Minnesota Yhdysvallat – 19. heinäkuuta 1961 Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tähtitieteilijä.
Merrillin isä oli pappi, ja isän työtehtävien vuoksi perhe muutti aika ajoin, ja siksi poika ehti käydä koulua useilla paikkakunnilla. Hän valmistui high schoolista Santa Clarasta Kaliforniasta 1904. Isä vastusti luonnontieteellistä tietoa, mutta nuori Merrillä lähti kuitenkin opiskelemaan Stanfordin yliopistoon, josta hän valmistui 1908 pääaineenaan matematiikka, mutta oli kiinnostunut myös fysiikasta ja astronomiasta. Hän jatkoi opiskelua Berkeleyssa astronomian parissa. Hän väitteli 1913 aiheenaan B-tyypin tähdet. Samana vuonna hän meni naimisiin Ruth Currierin kanssa, ja he saivat pojan Davidin.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Merrillä työskenteli infrapunakuvauksen ja ilmakuvauksen parissa. Vuonna 1919 hän astui Mount Wilson Observatoryn palvelukseen, jossa hän toimi elämänsä loppuun.
Merrill jäi eläkkeelle 1952, mikä ei keskeyttänyt hänen työtään. Hän kuoli yllättäen 1961 leikkauksen jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul W. Merrill Wikimedia Commonsissa
Meidän tangomme

| Meidän tangomme Eino Grön |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 1981
 Formaatti: LP
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 41.20
 Levy-yhtiö: Fazer Finnlevy
Eino Grönin muut kokoelmalevyt
| Kauneimmat valssit 1980 | Meidän tangomme 1981 | Suomalaisen tangon taikaa 1982 |
Meidän tangomme on suomalaisen Eino Grönin kokoelma-albumi vuodelta 1981.
Kappaleet

Meidän tangomme – 3.10
Tule (Salut) – 3.44
Kun luonas oon (Meanwhile) – 3.04
Tänään toisin on – 3.34
Yön laulu – 2.33
Jäljet hiekassa (La Playa) – 4.30
Näkemiin Moskova (Do Svidanja, Moskva) – 3.11
Kuin pieni laulu – 3.07
En ole katsonut toista sen jälkeen – 3.38
Tahdon sinut vain – 3.42
Kukkian kutsu – 4.09
On elon retki näin – 2.53
Meie Mees

Meie Mees on virolainen popyhtye. Se voitti vuosien 2002 ja 2007 välillä Estonian Pop Music Annual Awardsin (Eesti Popmuusika Aastaauhinnad) parhaana pop-yhtyeenä kuusi kertaa peräkkäin.