stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikk Hermann

| Pikk Hermann |
| --- | --- |
 Pikk Hermann ja Viron lippu.
Sijainti:  Tallinna, Viro
Koordinaatit:  59°26′7″N, 24°44′13″E
Rakennustyyppi:  puolustustorni
Valmistumisvuosi:  1300–1500-luku
Korkeus:  45,6 metriä
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikk Hermann eli Pitkä Hermanni on puolustustorni Toompean linnan lounaiskulmassa. 45,6-metrisen tornin rakentaminen alkoi 1300-luvulla. Nykyisin sen huipulle nostetaan päivittäin Viron lippu.
Historia

Pikk Hermannin rakentaminen liittyi Tallinnan Toompean kukkulan linnan rakennustöihin. Kalparitaristo oli aloittanut linnan rakennuttamisen 1220-luvun lopulla. Toompean niin sanottu pieni linnoitus eli castrum minus oli kastelli, josta muodostui kastellin lisärakennusten myötä esilinna vuonna 1346. Esilinnan nurkkiin rakennettiin torneja, joista yksi oli Pikk Hermann. Nykymuotoonsa torni on rakennettu kolmessa eri vaiheessa 1300-luvun puolivälistä 1500-luvun alkuun, ja keskiajalla se kuului Itämeren alueen korkeimpiin kivitorneihin.
Viron itsenäistyttyä Pikk Hermannin huipulle nostettiin Viron lippu 12. joulukuuta 1918 kello 15. Viron sittemmin miehittäneet neuvostojoukot laskivat lipun tornista kesällä 1940. Lippu nostettiin takaisin torniin 24. helmikuuta 1989.
Rakennus

Pikk Hermannin nykykorkeus on 45,6 metriä. Merenpinnasta tornin huipun lippuun laskien tornin korkeus on 95 metriä. Tornin huipulle johtaa 215-askelmainen portaikko. Aikanaan torni saatettiin lämmittää hypokaustijärjestelmällä. Pikk Hermann oli Tallinnan ensimmäisiä lämmitysjärjestelmää hyödyntäneitä rakennuksia, ja sama menetelmä yleistyi myöhemmin myös Tallinnan taloissa.
Viron lippu nostetaan tornin huipulle päivittäin aamuisin auringonnousun aikaan ja lasketaan illalla auringon laskiessa. Poikkeuspäiviä ovat voitonpäivä sekä juhannus 23. ja 24. kesäkuuta. Lippu vaihdetaan uuteen kuusi kertaa vuodessa ja käytetyt liput arkistoidaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pikk Hermann Wikimedia Commonsissa
Pikk Hermann ja Riigikogun rakennus.
Pilkkumurisija

| Pilkkumurisija |
| --- | --- |
 Pilkkumurisija Etelä-Afrikassa.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Murisijat Haemulidae
Suku::  Plectorhinchus
Laji::  gaterinus
Kaksiosainen nimi
 Plectorhinchus gaterinus  Forsskål, 1775 
Katso myös
   Pilkkumurisija Wikispeciesissä   Pilkkumurisija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pilkkumurisija (Plectorhinchus gaterinus) on murisijoiden (Haemulidae) heimoon kuuluva kalalaji. Suomalais-ruotsalainen Peter Forsskål kuvasi lajin tieteelle vuonna 1775.
Pilkkumurisija on tavallisesti 35 senttimetrin mittainen.
Pikkupetoahven

| Pikkupetoahven |
| --- | --- |
 Pikkupetoahven George Albert Boulengerin piirtämänä.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Petoahvenet Bathybates
Laji::  minor
Kaksiosainen nimi
 Bathybates minor  Boulenger, 1906 
Katso myös
   Pikkupetoahven Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkupetoahven (Bathybates minor) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon ja petoahventen (Bathybates) sukuun kuuluva kalalaji, joka elää kotoperäisenä Tanganjikajärvessä. Sitä pidetään akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö

Pikkupetoahven kasvaa yleensä 16 senttimetrin ja enintään 20,5 senttimetrin mittaiseksi. Vartalon yläpuoli on väritykseltään ruskea ja alapuoli hopeinen. Selkäevä on piikikäs. Pikkupetoahvenella on pienet suomut ja suussaan teräviä hampaita.
Levinneisyys ja elintavat

Pikkupetoahven elää kotoperäisenä Tanganjikajärvessä, missä sitä tavataan koko järven alueelta. Laji muodostaa parvia ja käyttää ravinnokseen pääasiassa sillejä.
Pikkutunneilla

| Pikkutunneilla> One A.M. |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Charles Chaplin
Käsikirjoittaja:  Charles Chaplin
Tuottaja:  Henry P. Caulfield
Kuvaaja:  William C. Foster Roland Totheroh
Leikkaaja:  Charles Chaplin
Pääosat:  Charles Chaplin
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Mutual Film
Levittäjä:  Mutual Film
Ensi-ilta:  7. elokuuta 1916
Kesto:  34 min
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva (alkuperäiset välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkutunneilla
Pikkutunneilla tai Kello yksi yöllä (One A.M.) on Charles Chaplinin ohjaama yhdysvaltalainen vuoden 1916 mykkäelokuva. Chaplin esiintyy siinä käytännössä yksin.
Chaplin esittää elokuvassa humalaista, joka tulee kotiin. Chaplinin hahmo ei löydä ensin avaintaan ja sisään päästyään törmäilee kalusteiden kanssa. Elokuvan ainoa toinen näyttelijä on Albert Austin, joka esittää Chaplinin kotiin heittävää taksikuskia. Vaikka Chaplin ei elokuvassa olekaan Kulkuri, niin humalaisella hahmolla on monia yhtäläsyyksiä Kulkuriin. Hahmolla on kampaamattomat hiukset, viikset ja ylisuuret kengät.
Aiheesta muualla

Pikkutunneilla Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pikkutunneilla Elonet.
Pikkutuulenkala

| Pikkutuulenkala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Tuulenkalat Ammodytidae
Suku::  Ammodytes
Laji::  tobianus
Kaksiosainen nimi
 Ammodytes tobianus  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Pikkutuulenkala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkutuulenkala (Ammodytes tobianus) muistuttaa suuresti isotuulenkalaa, mutta jää alle 15 sentin mittaiseksi. Se elää kaikilla Suomen merenrannikoilla isotuulenkalaa runsaslukuisempana, mutta on yleisempi Itämeren eteläisemmissä osissa. Tuulenkalojen elintavat ovat huonosti tunnetut, mutta ne ovat tärkeitä lajeja meriekosysteemeissä. Tuulenkalat ovat tärkeää ravintoa monille merilinnuille ja petokaloille.
Tuulenkala-nimitys tulee siitä, että kala joutuu kovan tuulen aikana rantavesiin, jossa se voi joutua verkkoon, nuottaan tai trooliin silakan seassa. Suomessa tuulenkaloja tavataan eniten alkukesästä, sillä ne viettävät talven Itämeren syvänteissä. Kesäisin pikkutuulenkalat oleskelevat enimmäkseen matalissa hiekkapohjaisissa vesissä. Varsinaisessa merivedessä ne liikkuvat tiheinä ja suurina parvina. Suomen vesialueilla ei ole tavattu suuria pikkutuulenkalaparvia, pieniä kyllä.
Aiheesta muualla

Ammodytes tobianus (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1536887  Wikispecies: Ammodytes tobianus  ADW: Ammodytes_tobianus  ARKive: ammodytes-tobianus  BioLib: 154223  CoL: CTLW  EoL: 46573104  FishBase: 38  GBIF: 2389991  iNaturalist: 367966  IRMNG: 10761946  ITIS: 171676  IUCN: 18155960  NBN: NBNSYS0000173711  NCBI: 84621  Observation.org: 2093  OBIS: 126752  Open Tree of Life: 109648  uBio: 179580  WoRMS: 126752  ZooBank: E81C4292-A85E-4B79-875A-3ED1676F1311  Laji.fi: MX.53236
Magna Graecia

Magna Graecian ja Sikelian eli Sisilian siirtokuntia ja murrealueita.
Magna Graecia (latinaa, myös Graecia Magna, Graecia Major; m.kreik. Μεγάλη Ἑλλάς, Megalē Hellas) eli Suur-Kreikka tarkoittaa eteläisen Italian aluetta, johon antiikin kreikkalaiset rakensivat siirtokuntiaan 700-luvulta eaa. lähtien. Niiden kukoistuskautta oli arkaainen kausi 600–500-luvuilla eaa., mutta ne taantuivat tämän jälkeen. Alueesta käytetään useimmiten suomeksi sen latinankielistä nimitystä.
Termillä viitattiin yleensä ennen kaikkea Apenniinien niemimaan eteläpään rannikon siirtokuntiin, joihin kuuluivat muun muassa Taras, Sybaris, Kroton, Lokroi ja Rhegion, ja joskus myös laajempaan alueeseen mukaan lukien muun muassa Poseidonia, Kyme ja Neapolis. Se ei kuitenkaan yleensä kattanut kaikkia Manner-Italian kreikkalaiskaupunkeja. Myöskään Sikelian eli nykyisen Sisilian siirtokuntia ei yleensä lueta Suur-Kreikkaan.
Maantiede

Suur-Kreikka oli kreikkalaisten oma nimitys heidän pitkin eteläisen Italian rannikoita levinneille lukuisille siirtokunnilleen. Nimitystä käytettiin ennen kaikkea kyseisistä kaupungeista kokonaisuutena, mutta ei maantieteellisen alueen nimityksenä niin, että siihen olisi luettu myös kaupunkien ulkopuolisia alueita.
Varhaisin termin käyttö tunnetaan Polybiokselta, mutta hän viittaa siihen, että sitä oli käytetty alueesta jo hyvin varhain viimeistään arkaaisella kaudella, jolloin alueen siirtokunnat olivat suurimmassa kukoistuksessaan. Toisaalta termi ei esiinny Herodotoksella,Thukydideellä ja Pseudo-Skylaksilla, mikä kyseenalaistaa sen, kuinka laajassa käytössä nimitys oli vielä tuolloin. On mahdollista, että termi tuli käyttöön pääasiassa vasta myöhemmillä historioitsijoilla ja maantieteilijöillä, vaikka sen alkuperä ilmeisesti olikin varhaisempi.
Termiä ei käytetty erityisen tarkkarajaisesti. Strabon luki Suur-Kreikkaan myös Sikelian siirtokunnat, mutta yleisimmin termi vaikuttaa viitanneen ennen kaikkea Manner-Italian kaupunkeihin. Tällöinkään ei ole aina selvää, luettiinko esimerkiksi Kyme ja sen nykyisen Campanian alueella olleet siirtokunnat, kuten Neapolis, Suur-Kreikkaan. Yleensä termillä viitattiin ennen kaikkea Apenniinien niemimaan etelärannikon siirtokuntiin, mukaan lukien Tarantonlahden sekä nykyisen Calabrian, roomalaisaikana Bruttiumin niemimaan, rannikot, ja pohjoisemmista kaupungeista vielä ehkä Elea, Poseidonia ja Laos. Joskus termiä käytettiin vieläkin rajatummin pelkästään Tarantonlahden kaupungeista Lokroista Tarakseen, mutta tämä saattaa olla peräisin vasta myöhemmiltä maantieteilijöiltä. Nimitys oli joka tapauksessa luonteeltaan sellainen, että se laajeni usein kattamaan eteläisen Italian kaikki kreikkalaiskaupungit.
Suur-Kreikan kaupungit eivät koskaan muodostaneet yhtä poliittista kokonaisuutta, vaikkakin niiden välillä oli usein erilaisia liittoutumia. Nimitystä Suur-Kreikka ei myöskään vastannut mikään etnonyymi. Italian kreikkalaisista käytettiin kuitenkin nimityksiä Italiōtai (Ἰταλιῶται) ja ”Italian kreikkalaiset” (κατὰ τὴν Ἰταλίαν Ἕλληνες, kata tēn Italian Hellēnes), mitkä kummatkin erotettiin useimmiten italialaisista (Ἴταλοι, Italoi) yleisessä merkityksessä.
Maantiede > Polikset

Suur-Kreikan polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Brentesion (Brundisium)
Elea (Velia)
Herakleia (Heraclea)
Hipponion (Hipponium)
Kaulonia (Caulonia)
Kroton (Croton)
Kyme (Cumae)
Laos (Laus)
Lokroi Epizefyrioi (Locri)
Medma
Metapontion (Metapontium)
Metauros
Neapolis
Pandosia
Pithekussai (Pithecusae)
Poseidonia (Paestum)
Pyksus (Pyxus)
Rhegion (Rhegium)
Siris
Sybaris
Taras (Tarentum)
Temesa
Terina
Thurioi (Thurii)
Maantiede > Muita kaupunkeja

Alueen muita, edellä mainittujen polisten alaisia kreikkalaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Dikaiarkhia, Kymen satama
Pandosia, Leukania
Petelia
Skidros
Skylletion
Historia > Siirtokuntien perustaminen

Antiikin ajan lähteiden mukaan Kyme olisi ollut koko Italian varhaisin kreikkalainen siirtokunta. Sen perustamisvuodeksi on esitetty niinkin varhaista vuotta kuin 1050 eaa. Kyme ja sen lähialueelleen perustamat siirtokunnat, kuten Neapolis ja Dikaiarkhia, sijaitsivat kuitenkin jonkin verran syrjässä varsinaisen Suur-Kreikan alueesta.
Kymen jälkeen Suur-Kreikkaan perustetut kreikkalaiskaupungit olivat ilmeisesti kaikki myöhäisempiä kuin varhaisimmat Sisiliaan perustetut siirtokunnat, joista suurin osa perustettiin noin 735–635 eaa. Suur-Kreikan ensimmäinen siirtokunta, jonka perustamisvuosi tunnetaan lähes varmuudella, oli Sybaris. Sen perustivat akhaialaiset noin vuonna 720 eaa. Myös järjestyksessä toinen siirtokunta eli Kroton oli akhaialaisten perustama noin vuonna 710 eaa.
Spartalaiset perustivat Taraksen ensimmäisen messenialaissodan jälkeen noin vuonna 708 eaa. Sen kilpailuasetelma akhaialaisten siirtokuntien kanssa sai alkunsa lähes saman tien. Tähän liittyen sybarislaiset perustivat Taraksen lähelle Metapontionin noin 700–680 eaa. Kaikki mainitut kaupungit sijaitsivat Tarantonlahden rannalla. Niiden keskelle syntyi joonialaista alkuperää ollut Siriin kaupunki.
Lokrislaiset perustivat Zefyrionin niemenkärjen lähelle Lokroi Epizefyrioin kaupungin noin 710–670 eaa. Khalkislaiset puolestaan perustivat Rhegionin Manner-Kreikan Sisiliasta erottavan nykyisin Messinansalmena tunnetun salmen rannalle. Viimeistään samoihin aikoihin perustettiin myös Zankle salmen Sisilian puolelle.
Tyrrhenanmeren puoleiset siirtokunnat olivat Eleaa lukuun ottamatta Suur-Kreikan varhaisempien siirtokuntien perustamia emämaan kaupunkien sijaan. Poseidonia, Laos ja Skidros olivat Sybariin siirtokuntia. Kroton puolestaan perusti Terinan länsirannikolle ja Kaulonian itärannikolle. Lokroi perusti länsirannikolle Hipponionin ja Medman.
Historia > Hellenistinen kausi

Taraksen ja lukaanien sodat jatkuivat Aleksanterin kuoleman jälkeen. Vuonna 303 eaa. taraslaiset pyysivät jälleen apua Spartasta, joka lähetti nyt joukkoja Kleonymoksen johdolla. Messapit ja lukaanit suostuivat rauhaan, kun taas Metapontionin spartalaiset alistivat voimalla. Syrakusan tyranni Agathokles puolestaan valtasi Hipponionin ja Krotonin. Hänen aikeensa alueella keskeytyivät kuitenkin hänen kuolemaansa vuonna 289 eaa.
Epeiroksen kuningas Pyrrhos teki Italiaan suuren sotaretken vuosina 281–274 eaa., millä oli suuri merkitys koko alueen historialle. Thurioilaiset, joita lukaanit piirittivät, liittoutuivat Rooman kanssa. Nämä voittivat lukaanit vuonna 282 eaa. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun roomalaiset osallistuivat alueen valtapolitiikkaan. Tämä johti ristiriitoihin Taraksen kanssa. Taraslaiset pyysivät apua Pyrrhokselta ja liittoutuivat samalla roomalaisten vihollisiin kuuluneiden lukaanien ja samnilaisten kanssa. Pyrrhoksen puolella Roomaa vastaan olivat näin sekä alueen kaikki kreikkalaiskaupungit että näiden entiset itaaliviholliset.
Pyrrhos sai alussa voittoja taisteluissa, mutta lopulta hänestä ei ollut kreikkalaisille apua. Pyrrhoksen poistuttua vuonna 274 eaa. kreikkalaiset jäivät voittoisien roomalaisten armoille. Nämä valtasivat Taraksen vuonna 272 eaa. ja Krotonin ja Lokroin jo ennen tätä. Rhegionin roomalaiset kukistivat vuonna 270 eaa.
Kreikkalaiskaupungit kärsivät mainituista sodista suuresti, ja niiden entinen asema oli mennyttä. Herakleia oli harvoja poikkeuksia, sillä se antautui roomalaisille jo varhain ja sai tämän vuoksi hyvät rauhanehdot.
Historia > Roomalainen kausi

Lopullinen isku Suur-Kreikan kukoistukselle tuli toisen puunilaissodan myötä. Siinä vapautta tavoitelleet kreikkalaiskaupungit liittoutuivat Karthagon ja Hannibalin kanssa viimeistään Cannaen taistelun 216 eaa. jälkeen. Monissa kaupungeissa oli kuitenkin roomalaisia varuskuntia. Muun muassa Taraksessa kaupunki itse petettiin karthagolaisille, mutta sen linnoitus jäi roomalaisille. Nämä pitivät sen aina vuoteen 209 eaa. saakka, jolloin Fabius sai vallattua kaupungin takaisin. Tämän jälkeen kaikki asukkaat joko surmattiin tai myytiin orjiksi. Myös Lokroissa ja Krotonissa karthagolaiset valtasivat kaupungit ensin, ja sitten roomalaiset valtasivat ne takaisin. Metapontionista kaikki asukkaat pakenivat Hannibalin tappion jälkeen. Terinan tuhosivat karthagolaiset. Rhegion oli ainoa, joka pysyi uskollisena Roomalle, ja säästyi sodalta pääosin, vaikka karthagolaiset yrittivätkin sen valtausta.
Roomalaiset perustivat alueelle omia siirtokuntiaan. Näihin kuuluivat muun muassa Paestum, joka perustettiin entisen Poseidonian paikalle jo vuonna 273 eaa., ja Brundisium eli aiempi Brentesion, joka asutettiin juuri ennen toista puunilaissotaa vuonna 244 eaa. Muut Lucanian, Bruttiumin ja Calabrian siirtokunnat perustettiin sodan jälkeen. Näistä Buxentum Lucaniassa ja Tempsa Bruttiumissa perustettiin 194 eaa. Samana vuonna myös Krotonista (Croton) tehtiin roomalainen siirtokunta. Thurioi (Thurii) asutettiin vuonna 193 eaa. ja Hipponion (Hipponium eli Vibo Valantia) vuonna 192 eaa. Näistä Vibo Valantiasta tuli ajan myötä muita merkittävämpi ja kukoistavampi kaupunki. Vuonna 123 eaa. asutettiin Skylletion (Scylacium eli Colonia Minervia) ja Taras (Tarentum eli Neptunia).
Alueen väkiluku kuitenkin väheni huomattavasti, minkä seurauksena myös malaria levisi. Strabon kirjoittaa, että hänen aikoinaan lähinnä Rhegion, Taras ja Neapolis olivat jäänteinä ennen niin kukoistavasta kreikkalaisesta kulttuurista alueella. Tarantonlahden kukoistavat akhaialaiskaupungit olivat hävinneet kokonaan. Myös Cicero kirjoitti, että Pythagoraan aikana kukoistanut Magna Graecia oli hänen aikanaan muuttunut raunioiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Magna Graecia Wikimedia Commonsissa
Doorilaisen temppelin raunioita Taraksessa (nyk. Tarantossa).
Metapontionin Heran temppelin eli ”Tavole Palatinen” rauniot.
Rhegionin merimuurien jäänteitä.
Sybariin arkeologista aluetta.
Lokroi Epizefyrioin teatteri.
Krotonin lyömä raha, n. 400–325 eaa.
Taraksen lyömä raha, n. 302 eaa.
Lokroi Epizefyrioin lyömä raha, n. 300–280 eaa.
Pikkuflamingo

| Pikkuflamingo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Flamingolinnut Phoenicopteriformes
Heimo::  Flamingot Phoenicopteridae
Suku::  Flamingot Phoenicopterus
Laji::  minor
Kaksiosainen nimi
 Phoenicopterus minor  Geoffroy Saint-Hilaire, 1798 
Synonyymit
 Phoeniconaias minor 

Katso myös
   Pikkuflamingo Wikispeciesissä   Pikkuflamingo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Phoeniconaias minor
Pikkuflamingo (Phoenicopterus minor, syn. Phoeniconaias minor) on flamingolintulaji.
Tuntomerkit

Pikkuflamingo on 80–90 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli 90–100 senttimetriä. Flamingoon verrattuna se on pienikokoinen. Pikkuflamingo on väriltään vaaleanpunertava ja sen selässä ja hartioilla on punaisia juovia. Sen jalat ovat kokonaan punaiset.
Levinneisyys

Pikkuflamingoja tavataan Länsi-, Etelä- ja Itä-Afrikassa sekä Arabian niemimaalla ja Etelä-Aasiassa.
Pikkuflamingopopulaatioksi arvioidaan 15000–25000 yksilöä Länsi-Afrikassa, 1,5–2,5 miljoonaa Itä-Afrikassa, 55000–65000 Etelä-Afrikassa ja 650000 Etelä-Aasiassa. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska lajin kannat ovat laskeneet nopeasti.
Aiheesta muualla

BirdLife: Lesser Flamingo (Phoeniconaias minor) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
ITIS: Phoeniconaias minor (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Phoeniconaias minor:  Wikidata: Q242369  Wikispecies: Phoeniconaias minor  ARKive: phoeniconaias-minor  Avibase: B06A9079584A8D53  BirdLife: 22697369  BOW: lesfla1  CoL: 6VBLL  CMS: phoenicopterus-minor  eBird: lesfla1  EoL: 45513555  EUNIS: 100744  Fauna Europaea: 96681  Fauna Europaea (new): 39d6a818-0b9a-4b73-98bc-567ea2b260a8  GBIF: 2481104  iNaturalist: 4259  IRMNG: 11375118  ITIS: 174978  IUCN: 22697369  NBN: NHMSYS0001689599  NCBI: 704175  Observation.org: 73500  OBIS: 212710  Species+: 8419  TSA: 13594  WoRMS: 212710  Xeno-canto: Phoeniconaias-minor 
Phoenicopterus minor:  Wikidata: Q106447812  CoL: 4GKQ4  IRMNG: 10765385  ITIS: 562027  WoRMS: 567900
Pikkupyrstösirkku

| Pikkupyrstösirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Pyrstösirkut Emberizoides
Laji::  ypiranganus
Kaksiosainen nimi
 Emberizoides ypiranganus  H. Ihering & R. Ihering, 1907 
Katso myös
   Pikkupyrstösirkku Wikispeciesissä   Pikkupyrstösirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkupyrstösirkku (Emberizoides ypiranganus) on Etelä-Amerikassa esiintyvä tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan pikkupyrstösirkku on 17–18 cm. Yleisväritykseltään pikkupyrstösirkku on oliivinruskea ja muistuttaa ulkonäöltään huomattavasti pyrstösirkkua (Emberizoides herbicola), mutta on tätä pienempi ja hoikempi. Pikkupyrstösirkku eroaa pyrstösirkusta myös selän vahvemman mustan viirutuksen ja tummempien poskien perusteella. Kurkku ja vatsa on valkoisemmat kuin pyrstösirkulla. Pikkupyrstön kyljet ovat harmahtavan ruskeat. Pyrstö on lajilla hyvin pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkupyrstösirkkua tavataan Brasilian koillisosissa, Paraguayn itäosissa, Uruguayssa sekä Kaakkois-Argentiinassa. Lajin elinympäristöä ovat suot ja kosteat ruohikkomaat ja lintu elää usein kosteammilla alueilla kuin lähisukulaisensa pyrstösirkku. Pikkupyrstösirkun elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 900 metrin korkeudella merenpinnasta.
Piko: Nuoren sankarin päiväkirja

| Piko: Nuoren sankarin päiväkirja> Le journal d’un ingénu |
| --- | --- |
 Alkukielisen albumin kansikuva. Väritys Delphine Chedru.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Émile Bravo
Kieli:  ranska
Genre:  sarjakuva
Kustantaja:  Dupuis
Julkaistu:  2008
Sivumäärä:  65
ISBN:  978-2-8001-4052-0
Suomennos
Suomentaja:  Anssi Rauhala
Kustantaja:  Egmont
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  69
ISBN:  978-952-233-362-9
Sarja: Pikon ja Fantasion uudet seikkailut
Edeltävä:  Le tombeau des Champignac
Seuraava:  Tummanvihreä pikkolopoika
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Piko: Nuoren sankarin päiväkirja (ransk. Le Journal d'un ingénu) on vuonna 2008 ilmestynyt Pikon ja Fantasion uudet seikkailut -sarjan albumi, jonka on kirjoittanut ja piirtänyt Émile Bravo.
Albumi ilmestyi Piko-hahmon 70-vuotisjuhlavuonna. Tarina sijoittuu vuoden 1939 Brysseliin, jossa köyhä ja orpo Piko työskentelee hotellipoikana. Toisen maailmansodan aattoon sijoittuva albumi kuvaa lapsuuden viattomuuden loppua. Teos on suunnattu varttuneemmalle yleisölle kuin Piko ja Fantasio -pääsarjan albumit. Kerrontaa keventävät huumori ja viittaukset Pikon ja Fantasian vanhoihin seikkailuihin sekä tapahtuma-ajan Tintti-sarjakuviin.
Suomennos on julkaistu kovakantisena ja tavallista albumikokoa hieman suurempana.
Vastaanotto

Albumi oli Ranskassa yleisö- ja arvostelumenestys. Se sai Angoulêmen sarjakuvafestivaaleilla Prix Essentiels -palkinnon. Bravon piirrosjälkeä on kiitetty hienostuneeksi ja selkeäksi. Hillitty väritys myötäilee tapahtuma-ajan henkeä.
Lumo-sivuston Janne Suomisen mukaan albumi edustaa parasta eurooppalaista sarjakuvaa.
Helsingin sanomien Heikki Jokisen mukaan kerronta on tarkkaa ja runsasta, monta lukukertaa kestävää. Keskisuomalaisen Jokke Saharinen totesi albumin olevan varauksetta suositeltava perinteisen sarjakuvan ystäville.
Pikkurusonapsija

| Pikkurusonapsija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Rusonapsijat Euscarthmus
Laji::  meloryphus
Kaksiosainen nimi
 Euscarthmus meloryphus  Wied-Neuwied, 1831 
Alalajit
 E. m. fulviceps  E. m. meloryphus  E. m. paulus 
Katso myös
   Pikkurusonapsija Wikispeciesissä   Pikkurusonapsija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkurusonapsija (Euscarthmus meloryphus) on tyranneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.