Stonewallin mellakat
Perintö > Kestävä vaikutus

Baariratsiasta alkunsa saaneista mellakoista tuli kirjaimellinen esimerkki homojen ja lesbojen taistelusta sortoa vastaan ja monille ihmisille symbolinen kutsu aseisiin. Historioitsija David Carter huomauttaa mellakoita käsittelevässä kirjassaan, että baari itsessään oli monimutkainen liikeyritys, johon sisältyivät yhteisön kokoontumispaikka, tilaisuus mafialle kiristää omia asiakkaitaan, koti ja ”hyväksikäytön ja rappion” paikka. Carter väittää, että Stonewallin mellakoiden todellinen perintö on ”jatkuva taistelu lesbojen, homojen, biseksuaalien ja transsukupuolisten tasa-arvon puolesta”. Historioitsija Nicholas Edsall kirjoittaa:
»Stonewallia on verrattu kaikenlaisiin radikaaleihin protesteihin ja uhmakkaisiin tekoihin Yhdysvaltain historiassa Bostonin teekutsuista alkaen. Mutta paras ja varmasti läheisempi aikalaisanalogia on se, kun Rosa Parks kieltäytyi siirtymästä bussin takaosaan Montgomeryssä Alabamassa joulukuussa 1955, mikä käynnisti modernin kansalaisoikeusliikkeen. Kuukausia Stonewallin jälkeen radikaaleja homojen vapautusryhmiä ja uutiskirjeitä syntyi kaupunkeihin ja yliopistoihin ympäri Yhdysvaltoja ja sitten myös koko Pohjois-Eurooppaan.»
Ennen kapinaa Stonewall Innissä homoseksuaalit olivat, kuten historioitsija Dudley Clendinen kirjoittaa,
»salainen ihmisjoukko, tunnettu mutta huomiotta jätetty, naurettu tai halveksittu. Ja kuten salaisuuden haltijoilla, heillä oli etu, joka oli kuitenkin myös haitta ja joka ei koskenut mitään muuta vähemmistöryhmää Yhdysvalloissa. He olivat näkymättömiä. Tosin kuin mustilla, naisilla, alkuperäisamerikkalaisilla, juutalaisilla, irlantilaisilla, italialaisilla, aasialaisilla, latinoilla tai millä tahansa muulla kulttuurisella ryhmällä, joka taisteli kunnioituksen ja tasa-arvoisten oikeuksien puolesta, homoseksuaaleilla ei ollut minkäänlaisia näkyviä kulttuurisia tai fyysisiä piirteitä, mitään kieltä, joka olisi voinut auttaa heitä tunnistamaan toisensa tai ketään muuta tunnistamaan heidät ... Mutta tuona yönä, ensimmäistä kertaa, tavanomainen alistuminen muuntui väkivaltaiseksi vastarinnaksi ... Tuosta yöstä lähtien miljoonien homomiesten ja lesbojen elämä ja heitä ympäröivän laajemman yhteiskunnan suhtautuminen heihin alkoi muuttua nopeasti. Ihmiset alkoivat esiintyä julkisuudessa homoseksuaaleina ja vaatia kunnioitusta.»
Historioitsija Lillian Faderman kutsuu mellakoita ”ympäri maailmaa kuuluneeksi laukaukseksi” ja toteaa: ”Stonewallin kapina oli ratkaiseva, koska se päästi tuon liikkeen ääneen. Siitä tuli homojen ja lesbojen voiman symboli. Mellakoissa käytettiin samaa dramaattista väkivaltaisten mielenosoitusten taktiikkaa, jota muut sorretut ryhmät käyttivät, joten Stonewallin tapahtumat antoivat ymmärtää, että homoseksuaaleilla oli yhtä suuri syy olla tyytymättömiä kuin heillä.”
Joan Nestle aloitti Lesbian Herstory Archives -arkiston vuonna 1975. Hän kiittää ”sen synnystä tuota yötä ja rohkeutta, joka löysi äänensä kaduilla”. Hän kuitenkin varoo pitämästä Stonewallin mellakoita homoaktivismin alkuhetkenä ja kirjoittaa:
»En tietystikään näe homojen ja lesbojen historian alkaneen Stonewallista ... enkä näe vastarinnan alkaneen Stonewallista. Näen historiallisten voimien kohtaamisen, ja kuusikymmenluku muutti sen, miten ihmiset kestivät asioita tässä yhteiskunnassa ja mitä he eivät suostuneet kestämään.... Varmasti jotakin erityistä tapahtui tuona yönä vuonna 1969, ja olemme tehneet siitä vielä erityisempää, sillä olemme tarvinneet jotain, jota kutsun lähtöpisteeksi ... kyse on monimutkaisemmasta asiasta kuin sellaisesta, jonka voisi sanoa alkaneen Stonewallista.»
Kesäkuun 28. päivän aamuyön tapahtumat vuonna 1969 eivät olleet ensimmäinen kerta, kun homoseksuaalit taistelivat poliisia vastaan New Yorkissa ja muualla. Sen lisäksi, että Mattachine Society oli toiminut aktiivisesti suurissa kaupungeissa, kuten Los Angelesissa ja Chicagossa, samoin tavoin homoyhteisön sisällä marginalisoituneet ihmiset olivat aloittaneet mellakan San Franciscossa Compton's Cafeteriassa vuonna 1966 ja yhteisön kokoontumispaikkoina toimineita baareja oli ratsattu, kuten San Franciscon Black Cat vuonna 1967. Useat eri olosuhteet tekivät Stonewallin mellakoista kuitenkin mieleenjäävän tapahtuman. Eräs tekijä oli baarin sijainti: ratsia tehtiin vastapäätä The Village Voicen toimistoa, ja kapeat, kiemuraiset kadut antoivat mielenosoittajille yliotteen poliisista. Monet osanottajista ja Greenwich Villagen asukkaista toimivat poliittisissa järjestöissä, jotka kykenivät tehokkaasti mobilisoimaan suuren ja koherentin homoyhteisön liikkeelle kapinan jälkeisinä viikkoina ja kuukausina. Paikallinen lehdistö ja kansallinen homolehdistö käsittelivät tapahtumaa laajasti. Stonewallin mellakoiden kaikkein merkittävin puoli oli kuitenkin niiden muistopäivä, Christopher Street Liberation Day, joka kasvoi vuosittaisiksi gay pride -tapahtumiksi ympäri maailmaa.
Vuonna 1994 New Yorkin kaupunki vietti Stonewallin 25. juhlavuotta marssilla, joka kulki Yhdistyneiden kansakuntien päämajan ohi ja päättyi Central Parkiin. Marssiin osallistui arviolta 1,1 miljoonaa henkeä. Sylvia Rivera johti vaihtoehtoista kulkuetta protestoidakseen sitä, että transsukupuoliset henkilöt oli suljettu tapahtumien ulkopuolelle. Osallistuminen pride-tapahtumiin on kasvanut huomattavasti vuosikymmenten aikana. Suurimmassa osassa isoista yhdysvaltalaisista kaupungeista järjestetään vuosittain jonkinlainen pride-mielenosoitus, kuten valtaosassa maailman muistakin suurkaupungeista. Joissakin kaupungeissa pride-tapahtuma on kaikkein suurin vuosittainen tapahtuma. Trendi, jossa kulkueet kaupallistetaan paraateiksi, joihin liittyy yritysten sponsoroimia tapahtumia, on aiheuttanut huolta: alkuperäisten ruohonjuuritason mielenosoitusten, joissa aktivismi oli kohtuuhintaista ja yksilöiden käsissä, pelätään menettävän autonomiansa.
Kesäkuussa 1999 Yhdysvaltain sisäministeriö antoi osoitteille 51 ja 53 Christopher Street, kadulle itselleen ja viereisille kaduille National Historic Landmarkin aseman, ensimmäisen, jolla oli merkitystä homoille ja lesboille. Vihkimisseremoniassa sisäministeriön apulaisministeri totesi: ”Muistettakoon ikuisesti, että täällä – tällä paikalla – miehet ja naiset seisoivat ylpeinä, he seisoivat vakaina, niin että voimme olla keitä olemme, voimme työskennellä missä haluamme, elää missä valitsemme ja rakastaa ketä sydämemme on valinnut.”