stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mukkulan kartano

Mukkulan kartano 2008
Mukkulan kartano (ruots. Mokulla) on Lahden kaupungin omistuksessa oleva ja Vesijärven rannalla sijaitseva kartano. Kartano on vuokrattu yksityisyrittäjälle ja kartanon alueeseen sisältyvät kartano, Mukkulanranta, jossa on kioski minkä lähistöllä järjestetään kesäviikonloppuisin tansseja, venelaituri, tenniskenttä, Mukkulan leirintäalue ja minigolf-rata.
Mukkulan tilasta on mainintoja 1400-luvulta ja kartanon omistajat on mainittu maarekisterissä 1539 alkaen. 1570-luvulla Mukkulan kartanoon liitettiin toinen maatila. 1744–1752 kartano oli Metherien omistama ja 1795–1958 von Hauseneiden. Mukkulan kartanon tammia kasvavan puutarhan uskotaan olevan peräisin kapteeni Arndt von Hausenin ajalta, 1700-luvun lopulta. Sen uskotaankenen mukaan? tulleen korotetuksi kaksikerroksiseksi 1800-luvun puolivälissä.
Kartanoa on peruskorjauksissa muutettu huomattavasti ulkoasultaan 1898 ja 1937 sekä 1985 ja 2001. Kartano toimii nykyisin tilausravintolana, tilaushotellina ja tilauskokouspaikkana.
Lahden kaupunki osti kartanonmilloin? 285 000 000 markalla (nimellisesti nykyäänmilloin? 2 850 000 markkaa eli 479 335,59 euroa). Laajimmillaan kartano on ollut 1900-luvun alussa, jolloin sen pinta-ala oli 360 hehtaaria, josta 110 hehtaaria peltoa. Kartanon tiloissa toimi Lahden hotelli- ja ravintolakoulu 1976–1981.
Kesällä 1972 Helsingin Sanomat luonnehti matkailujutussaan Mukkulaa: ”Parisataavuotinen kartanoromantiikka ja nykyajan matkailun rytmi yhdistyvät sopuisassa rinnakkaiselossa Mukkulan matkailukeskuksessa, johon liittyy 3,5 hehtaarin laajuinen leirintäalue, Vesijärven poukamia piirtävä vehmas luonnonkuva.” Kesällä 1971 Mukkulassa leiriytyi yli 43 000 vierasta, joista suomalaisten lisäksi eniten oli saksalaisia.
Kartanossa järjestettiin vuodesta 1963 Lahden kansainvälinen kirjailijakokous joka toinen vuosi, ja välivuosina Lahden runomaraton. Vuodesta 2009 kirjailijakokous on järjestetty Hollolassa Messilän kartanossa.
Mukkulan kartanon puistossa on kartanon päärakennuksen lounaispuolella polun varrella J. K. Paasikiven rintakuva omalla jalustallaan.
Alueen kunnostukseksi tehokkaampaan matkailukäyttöön on vuonna 2010 aloitettu suunnittelutyö, johon kuuluu muun muassa asuntorakentaminen.
Toimintaa alueella

Mukkulan kartanon päärakennuksen eteläpuolella on uimaranta, tanssilava ja laituri. Tanssilavasta länteen on maakattoinen suuri sauna, jossa järjestetään yleisölle lenkkisauna tiistaisin, torstaisin ja lauantaisin alkaen kello 16.
Mukkulan kartanon puistosta, jossa kasvaa runsaasti tammia, ja jossa on tenniskenttä, länteen päin sijaitsee Mukkulan leirintäalue, jossa on runsaasti matkailuvaunu- ja matkailuautovieraita. Leirintäaluetta ympäröivällä vesialueella Vesijärvessä heittokalastetaan jonkin verran lahnoja, ahvenia ja haukia. Alueelta voi vuokrata myös veneitä.
Tanssilavan ohjelmapalvelut eivät kuulu Mukkulan kartanon matkailutoimintaan suoraan, vaan ne on vuokrattu eri yrittäjälle, joka järjestää Mukkulan laituritanssit. Kesäisin Mukkulan kartanon rannassa Vesijärvessä olevan laiturin itäpuolella olevalla tanssilavalla järjestetään keskiviikkoisin kello 18 ja sunnuntaisin kello 15 Mukkulan laituritanssit.[lähde? ]
Kartanon päärakennuksesta pohjoiseen sijaitsi minigolf-kenttä. Paikalle rakennettiin syksyllä 2010 koirapuisto. Se siirrettiin kuitenkin Tanssimäenpuistoon ja tilalle rakennettiin kartanon käyttöön pysäköintialue.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mukkulan kartano Wikimedia Commonsissa
Mukkulan kartanon verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Harry K. Daghlian

| Harry K>  Daghlian |
| --- | --- |
 Harry K. Daghlian Jr.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Haroutune Krikor Daghlian Jr.
Syntynyt: 14. toukokuuta 1921
Kuollut: 15. syyskuuta 1945 (24 vuotta) Los Alamos
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Purduen yliopisto
Tutkimusalue:  ydinfysiikka
Harry K. Daghlian, Haroutune Krikor Daghlian Jr. (14. toukokuuta 1921 – 15. syyskuuta 1945) oli yhdysvaltalainen ydinfyysikko, etniseltä taustaltaan  Neuvostoliiton armenialainen. Hän teki testisarjoja  Demon Coreksi (suom. Paholaisydin) myöhemmin ristityllä atomipommin plutonium-sisuksella, jota vielä aluksi kutsuttiin Rufus-nimellä. Hänelle tapahtui työtapaturma, jonka johdosta pommin ydin muuttui äkillisesti fissiiliin muotoon eli säteileväksi ketjureaktion johdosta. Daghlian, joka oli saanut arviolta 510 remin säteilyannoksen eli 5,1 sievertia, vietiin Los Alamosin sairaalaan. Hän menehtyi erinäisistä hoitotoimenpiteistä huolimatta, 25 vrk kuluttua ydintapaturmasta säteilysairauteen. Daghlian kärsi sairautensa lopuksi yli +39 °C kuumeesta, sekä suoliston toimintajärjestelmien pettämisestä.
Kuvassa onnettomuudessa polttosäteilyä saanut Harry Daghlianin käsi.
Daghlian oli suorittanut Bachelor of Science -tutkinnon Purduen yliopistossa. Harry Daghlian aloitti MIT:ssä vuonna 1938, ja vain 17-vuotiaana, mutta vaihtoi Purdueen. Hän oli työskennellyt ainakin Marshall Hollowayn sekä Otto Frischin vetämissä tieteellisissä tutkimusryhmissä sittemmin. Daghlian perehtyi muiden muassa syklotronien kehittelyyn. Harry Daghlian oli myös Trinity-ydinkokeen silminnäkijä.
Daghlianin jälkeen menehtyi tri Louis A. Slotin jokseenkin vastaavalla tavalla vuonna 1946, mutta vain 9 vrk kuluttua säteilyturmasta. Daghlianin saman niminen isä (Haroutune Krikor Daghlian, Sr.) menehtyi vuonna 1943. Harry Daghlianilla oli yksi veli sekä yksi sisar.
Käännös suomeksi
Mika Partanen

| Mika Partanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. lokakuuta 1992 (ikä 31) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Parru, Jauho
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  188 cm
Paino:  95 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2013–
Aik. seurat:  Jukurit (Mestis/SML) HIFK (SML) Lausanne HC (NL) Hunters (S-S) Jokerit (KHL) Sport (SML) Vålerenga IF (Norja)
KHL-varaus:  49. varaus, 2010 Metallurg Novokuznetsk
Mika Partanen (s. 18. lokakuuta 1992 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Ura > Seuraura > Juniorivuodet

Partanen aloitti jääkiekkoilun 10-vuotiaana Porvoo Huntersissa. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä try-outin kautta Helsingin IFK:hon. Partanen voitti A-nuorten SM-hopeaa vuonna 2010, B-nuorten Suomenmestaruuden vuosina 2009 ja 2010 sekä C-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2007. Hän oli kaudella 2009–2010 HIFK:n A-nuorten kolmanneksi paras pistemies tehoilla 15+24=39. Partanen valittiin A-nuorten SM-liigan marraskuun 2009 kuukauden pelaajaksi.
Partanen teki HIFK:n kanssa 2+1-vuotisen SM-liigasopimuksen toukokuussa 2010. Hän siirtyi kuitenkin kaudeksi 2010–2011 Pohjois-Amerikkaan, kun OHL-joukkue Sudbury Wolves varasi Partasen 14. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2010. Joukkue kauppasi hänen oikeudet heti Mississauga St. Michael’s Majorsille. Samana kesänä Partasen varasi myös KHL-joukkue Metallurg Novokuznetsk 49. pelaajana. Mississaugassa hän pelasi keväällä 2011 myös Memorial Cup -lopputurnauksessa, jota St. Michael’s Majors isännöi. Kaudella 2011–2012 Partanen oli 22 osumallaan joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä.
Marraskuussa 2020 Partanen teki sopimuksen Jokereiden kanssa.
Ura > Seuraura > HIFK:sta Jukureihin

Alkukauden 2017–2018 Partanen oli sivussa alaraajavamman vuoksi. Hän palasi kaukaloihin lokakuussa 2017, jolloin HIFK lainasi Partasen yhteistyöjoukkueeseensa, Mestis-joukkue Rovaniemen Kiekkoon. Hän pelasi siellä neljä ottelua. HIFK:ssa Partanen pelasi 17 runkosarja- ja yhden CHL-ottelun tehden vain kolme tehopistettä, kunnes tammikuussa 2018 HIFK lainasi hänet kuukauden loppuun asti kestävällä lainasopimuksella aiempaan seuraansa Jukureihin, jotka oli nostettu noin puolitoista vuotta aiemmin SM-liigaan. Partanen pelasi piste per peli -tahdilla neljä ottelua tehopistein 2+2=4, kunnes saman kuun lopulla hänet kiinnitettiin joukkueeseen loppukauden sopimuksella. Vastaavasti Jukureista HIFK:hon siirtyi Teemu Tallberg. Partanen teki Jukureissa loppukaudella 17 ottelussa 12 tehopistettä. Maaliskuussa hän teki joukkueen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2018–2019 Partanen johti Jukureiden sisäistä maalipörssiä 12 osumallaan, kunnes tammikuussa 2019 seura lainasi hänet loppukaudeksi Sveitsin National Leaguen Lausanne HC:hen Jukureiden ollessa sarjataulukossa toiseksi viimeisenä. Lausannea valmensi Partasen kanssa HIFK:ssa kaudella 2013–2014 pelannut Ville Peltonen. Kaudeksi 2019–2020 hän palasi Jukureiden vahvuuteen. Partanen oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies tehoilla 10+14=24.
Ura > Seuraura > Paluu kasvattajaseuraan, KHL-laina ja siirtyminen Sportiin

Syyskuussa 2020 Partanen palasi kasvattajaseuraansa Porvoo Huntersiin pelaamaan Suomi-sarjaa. Marraskuussa hän siirtyi kolmen päivän ja yhden ottelun mittaisella lainasopimuksella KHL-joukkue Jokereihin, kun joukkueen kokoonpanosta oli useita pelaajia sivussa koronavirustartuntojen vuoksi. KHL-debyytissään 10. marraskuuta 2020 SKA Pietaria vastaan Partanen onnistui myös maalinteossa heti ensimmäisellä laukauksellaan liigassa. Hänen osumansa jäi Jokereiden ainoaksi joukkueen hävittyä ottelun lukemin 4–1. Partanen palasi ottelun jälkeen takaisin Huntersiin. Hän pelasi siellä kaikkiaan kuusi ottelua tehopistein 5+10=15, kunnes vain yhden paluuottelun jälkeen Partanen siirtyi loppukauden 2020–2021 kattavalla sopimuksella Vaasan Sportin SM-liigajoukkueeseen. Joukkuetta valmensi hänelle Jukureista tuttu Risto Dufva.
Ura > Seuraura > Siirtyminen Norjaan

Kaudeksi 2021–2022 Partanen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Norjan Fjordkraft-ligaenin Vålerenga IF:ään.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Valko-Venäjä 2010 | jääkiekko |  |
Partanen oli voittamassa alle 18-vuotiaiden MM-pronssia keväällä 2010. Hän pelasi myös Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2009. Partanen edusti myös Suomen alle 17-vuotiaiden maajoukkuetta World U-17 Hockey Challengessa ja Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla vuonna 2009.
Partanen on pelannut myös kahdeksan nuorten maaottelua. Hänet ja Jani Hakanpää pudotettiin viimeisinä alle 20-vuotiaiden MM-joukkueesta vuoden 2011 turnaukseen.
Suomen A-maajoukkueessa Partanen on pelannut kaksi ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Channel One Cupin toisessa ottelussa 15. joulukuuta 2018 Moskovan VTB-jääpalatsissa Ruotsia vastaan. Partanen merkittiin Suomen kolmosketjun oikeaan laitaan toisen debytantin, Eetu Luostarisen sekä Teemu Turusen viereen.
Pelityyli

Partanen on kuvaillut itseään pelityyliltään suoraviivaiseksi voimahyökkääjäksi. HIFK:n entisen päävalmentaja Antti Törmäsen mukaan hänen vahvuuksiinsa kuuluu kiekolliset taidot, laukaus ja luistelu. Törmäsen mukaan Partanen on iso ja vahva pelaaja, jonka parhaat avut on selkeästi hyökkäyspäässä. Törmäsen mukaan hän on kaveri, joka pystyy tekemään yksilöllisiä ratkaisuja ja joka pystyy ratkomaan pelejä yksin omilla vahvuuksillaan. Törmäsen mukaan hän on lisäksi pienessä tilassa hyvä ja vahva kiekon kanssa sekä nopea reagoimaan tietyissä tilanteissa.
Törmäsen mukaan Partasen puolustuspelaaminen vaatii vielä kehitystä. Törmäsen mukaan seuraavan tason saavuttamiseksi pelaajan pitää hieman vielä saada kokonaisvaltaisempaa ja nopeampaa reagointia puolustussuuntaan sekä saada kiekko nopeammin omalta alueelta ulos.
Muuta

Partanen pelasi lapsena myös jalkapalloa FC Futurassa.
Mykola Markevytš

| Mykola Markevytš> Микола Маркевич |
| --- | --- |
 Mykola Markevytš. Alkuperäinen kuva: Lev Žemtšužnikov.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. helmikuuta 1804 Dunajets, Tšernihivin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 21. kesäkuuta 1860 (56 vuotta) Turivka, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Ammatti:  historioitsija, kansatieteilijä, runoilija, muusikko, säveltäjä
Kirjailija
Tuotannon kieli: ukraina
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mykola Markevytš ukr. Микола Маркевич, myös Nikolai Markevytš ukr.  Николай Маркевич, (7. helmikuuta 1804 Dunajets, Tšernihivin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 21. kesäkuuta 1860 Turivka, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli ukrainalainen historioitsija, kansantieteilijä, runoilija, muusikko ja säveltäjä.
Markevytš kävi 1817–1820 Pietarissa Pedagogisen instituutin sisäoppilaitosta, jossa hän ystävystyi Mihail Glinkan kanssa. Hän palveli Venäjän armeijassa (1820–1824) ja opiskeli sitten pianonsoittoa ja säveltämistä Moskovassa John Fieldin oppilaana. Markevytš oli lähellä dekabristeja. Hänen kokoelmansa Elegi i evreiskia melodi (”Elegioita ja juutalaisia melodioita”) ja Stihotvorenija erotitšeskija i Parizina (”Eroottisia runoja ja [Byronin runon käännös] Parisina”) ilmestyivät 1829 Moskovassa, ja samoin siellä ilmestyi 1831 kokoelma romanttisia balladeja Ukrainana sankarillisesta menneisyydestä Ukraijnskija melodi (”Ukrainalaisia sävelmiä”). Markevytš asui vuodesta 1830 maatilallaan Turivkassa ja keräsi Ukrainan historiasta aineistoa, etenkin sellaista, mitä oli Tšhernivtsin kuvernementin ja Pultavan kuvernementin arkistoissa, sekä kansanperinnettä ja kansanlauluja. Hän julkaisi 1836 Venäjän keisarikunnan historiallisen, mytologisen ja tilastollisen sanakirjan ensimmäisen osan.
Tuntemattoman tekijän silloin vielä julkaisemattomalla teoksella Istorija Rusov oli suuri vaikutus Markevytšin pääteokseen, viisiosaiseen teokseen Istorija Malorossi (”Vähä-Venäjän historia”), joka ilmestyi Moskovassa 1842–1843. Monografiassaan Markevytš lähestyi Ukrainan historiaa itsenäisenä keskeytymättömänä prosessina vanhimmista ajoista aina 1700-luvun jälkipuolelle saakka. Markevytšin historia vaikutti merkittävästi 1800-luvun ukrainalaiseen historiankirjoitukseen ja hänen romantiikkaa edustaviin aikalaisiinsa, etenkin hänen ystäväänsä Taras Ševtšenkoon.
Markevytšin tuotantoon kuuluu lisäksi kansatieteellisiä kirjoituksia, kansanlaulu- ja laulukokoelmia. Hänen tuotantoaan ei ole kaikilta osin julkaistu. Hänen yksityisarkistoaan päiväkirjoineen säilytetään Pietarissa Venäläisen kirjallisuuden instituutissa. Hänen arvokas 6 550 dokumentin kokoelmansa 1500–1700-luvulta on Moskovassa Valtionkirjastossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mykola Markevytš Wikimedia Commonsissa
Nadzeja Makartšanka

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Makartšanka kuvassa kolmas vasemmalta |  Makartšanka kuvassa kolmas vasemmalta |  Makartšanka kuvassa kolmas vasemmalta |  |
Maa:   Valko-Venäjä
Naisten ratamelonta
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Motemor-o-Velho 2018 | C-2 500 m |  |
|  Pronssia | Szeged 2019 | C-2 500 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Moskova 2016 | C-2 500 m |  |
|  Hopeaa | Belgrad 2018 | C-2 500 m |  |
| Euroopan kisat  | Euroopan kisat  | Euroopan kisat  |  |
|  Kultaa | Minsk 2019 | C-2 500 m |  |
Nadzeja Makartšanka (valkoven. Надзея Макарчанка, s. 22. maaliskuuta 1998) on valkovenäläinen ratameloja ja Euroopan mestari. Hän kilpailee erityisesti kanadalaiskanootilla.
Makartšanka kilpaili ensimmäisen kerran alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän oli toinen kanadalaiskaksikon 500 metrin kilpailussa. Hän kilpaili Olha Klimavan kanssa. Vuoden 2016 junioreiden MM-kilpailuissa Makartšanka voitti kolme kilpailua: 200 metrin kanadalaisyksikön sekä 200 metrin ja 500 metrin kanadalaiskaksikkokilpailun Alena Nazdrovan kanssa. Vuoden 2018 alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Makartšanka voitti 200 ja 500 metrin kanadalaiskaksikkokilpailun. Hän saavutti mestaruuden taas Klimavan kanssa.
Makartšanka voitti vuonna 2016 Euroopan mestaruuden Alena Nazdrovan kanssa kanadalaiskaksikon 500 metrillä. Hänellä on myös EM-hopeaa vuodelta 2018 samalta matkalta Olha Klimavan kanssa. Ensimmäisen mitalin maailmanmestaruuskilpailuista hän sai vuonna 2018, kun hän oli kolmas kanadalaiskaksikon 500 metrin kilpailussa. Toisen MM-pronssin hän sai seuraavana vuonna samalta matkalta. Kumpikin MM-mitali on Klimovan kanssa.
Mykola Kolessa

Mykola Filaretovytš Kolessa (ukr. Микола Філаретович Колесса, 6. joulukuuta 1903 Sambir, Galitsia – 8. kesäkuuta 2006 Lviv, Ukraina) oli ukrainalainen säveltäjä. Myös hänen isänsä Filaret Kolessa oli säveltäjä.
Kolessa siirtyi 1920-luvulla Prahaan opiskelemaan. Hänen opettajiinsa kuuluivat muun muassa Vítězslav Novák ja Otakar Ostrčil[lähde? ]. Kolessan sävellyksiin kuuluu orkesteri-, laulu- ja kamarimusiikkia.
Aiheesta muualla

Mykola Kolessa compositions All Music Guide
Mykola Leontovytš

Mykola Leontovytš kansanomaisessa ukrainalaispaidassa.
Mykola Leontovytš (ukr. Микола Леонтович; 13. joulukuuta 1877 Monastyrok, Podolian kuvernementti – 23. tammikuuta 1921 Markivka, Podolian kuvernementti) oli ukrainalainen säveltäjä, kuoronjohtaja ja opettaja.
Valmistuttuaan 1899 Kamjanets-Podilskyin teologisesta seminaarista Leontovytš työskenteli opettajana eri paikkakunnilla. Hän jatkoi opintoja Pietarissa ja sai pätevyyden kirkkokuoron kuoromestariksi. Hän opiskeli Kiovassa Boleslav Javorskin oppilaana. Vaikka Leontovytšin sävellystuotanto oli suosittua, hän suhtautui työhönsä vaatimattomasti ja oli jokseenkin tuntematon hahmo ennen tuloaan kaudeksi 1918–1919 opettamaan Kiovaan Kiovan konservatorioon ja Lysenkon musiikki- ja teatteri-instituuttiin. Hän kuoli dramaattisesti muutaman vuoden kuluttua, kun Tšekan agentti ampui hänet hänen vanhempiensa kotona.
Leontovytšin musiikillinen perintö koostuu lähinnä vähän yli 150 sävellyksestä, joihin hän sai vaikutteita ukrainalaisten kansanlaulujen teksteistä ja sävelmistä. Leontovytšin vanhemmat sävellykset ovat lähinnä kansanlaulusovituksia. Hän kirjoitti myös muutaman uskonnollisen teoksen, ukrainalaisen liturgian ja kantaatteja sekä useihin runoihin perustuvia kuorosävellyksiä. Keskeneräiseksi jäänyt Borys Hrintšenkon satuun perustuva ooppera oli ensimmäinen kokeilu ukrainalaiseksi fantasiaoopperaksi. Oopperan viimeistelivät 1977 säveltäjä Myroslav Skoryk ja kirjailija Djodor Bobyr.
Leontovytšin tuotannolla oli merkittävä osuus ukrainalaisessa kuoroperinteessä, ja se vaikutti seuraavien sukupolvien säveltäjiin. Sävellyksiä teki suosituksi Oleksandr Košytsin johtama Ukrainan tasavallan kapelli, ja ne muodostivat monien kuorojen ohjelmiston perustan. Ne saivat kiitosta kriitikoilta, ja niistä tuli suosittuja niin Ukrainassa kuin muuallakin. Leontovytšin tuotanto kuuluu yhä ukrainalaisten orkesterien suosikkeihin.
Erityisen tunnettu on Leontovytšin Štšedryk, josta on tehty runsaasti muunnelmia ja levytyksiä. Toisinaan siitä käytetään englanninkielistä nimeä ”Carol of the Bells”, johon sanat on kirjoittanut Peter Wilhousky. Suomeksi sitä on esitetty esimerkiksi nimellä ”Kellojen joululaulu” (sanat Kalle Chydenius).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mykola Leontovytš Wikimedia Commonsissa
Leontovych, Mykola, Musopus.net (englanniksi)
Muksut

Vasemmalta Seppo Porkka, Inga Hinnerichsen, Tapio Lipponen ja Pekka Mäkinen
Muksut oli 1960-luvun jälkipuolella toiminut suomalainen lauluyhtye. Sen folk-vaikutteinen musiikki tunnettiin kantaa ottavista sanoituksistaan – yhtye levytti muun muassa Pentti Saarikosken ja Anselm Hollon teksteihin sävellettyjä lauluja. Yhtye oli suosittu esiintyjä Yleisradion ja Mainos-TV:n ohjelmissa.
Alun perin Muksujen musiikkialbumit julkaistiin kirjankustantaja Otavan ”kirjallisten äänilevyjen” sarjassa, oli julkaistu myös Saarikosken runoja hänen itsensä lukemina. Yhtyeen tuotannosta on myöhemmin julkaistu kattava cd-kokoelma Viisumi keväästä syksyyn – kootut laulut 1966–1970, jolla on yhtyeen kaikki levytykset lukuun ottamatta samojen kappaleiden julkaistuja vaihtoehtoversioita sekä Medisiinari-ep:n sensuroimattomalla versiolla (painos 50 kpl) v. 1970 julkaistua Arvo Salon sanoittamaa Runkkarin laulu -kappaletta.
Kokoonpano

Yhtyeen kokoonpanot levyillä:
Tapio Lipponen, Pekka Mäkinen, Seppo Porkka ja Annu Toiviainen (1966–1967)
Lipponen, Mäkinen, Porkka ja Inga Hinnerichsen (1968–1969)
Hinnerichsen, Lipponen, Mäkinen, Porkka ja Sinikka Sokka (1970)
Diskografia > Albumit

Viisumi keväästä syksyyn (1967)
Ole Finlandia (1968)
Pienen pieni (1969)
Kotimainen elämänmuoto (1970)
Viisumi keväästä syksyyn – kootut laulut 1966–1970 (1994, kokoelma)
Aiheesta muualla

Raimo Öystilä: Artikkeli albumista Viisumi keväästä syksyyn rmsyke.fi
Muksujen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: Muksujen musiikkia
Musta kääpiö

Nimeäminen · Luokittelu
Kehitys · HR-kaavio · Nukleosynteesi

Tähtijärjestelmä · Eksoplaneetta

Luettelot tähdistä
Synty ja kehitys
Synty · Prototähti · Esipääsarja · Pääsarja
Horisontaalihaara · Asymptoottihaara
Esiplanetaarinen sumu · Planetaarinen sumu
Wolfin–Rayetin tähti · Valesupernova
Supernova · Hypernova
Luminositeettiluokitus
Alikääpiö · Kääpiö (Punainen · Keltainen · Sininen)
Alijättiläinen · Jättiläinen (Punainen · Sininen)
Kirkas jättiläinen · Ylijättiläinen (Punainen · Sininen)
Hyperjättiläinen
Spektriluokitus
O · B · A · F · G · K · M
Bariumtähti · Hiilitähti · Teknetiumtähti
Jäänteet
Valkoinen kääpiö · Musta kääpiö · Heliumplaneetta
Neutronitähti (Pulsari · Magnetar) · Musta aukko
Nukleosynteesi
Alfareaktio · Kolmialfareaktio · Heliumleimahdus
Hiilisykli · Hiilen fuusio · Neutronisieppaus · Nova
Yleiset ominaisuudet
Ikä · Magnitudi · Metallisuus · Luminositeetti
Aiheeseen liittyvää
Ruskea kääpiö · Ruskea alikääpiö · Planeetta
Tähtijoukko (Avoin · Pallomainen) · Tähdistö
Auringon ominaisuudet
Musta kääpiö on hypoteettinen tähtityyppi, joka voisi syntyä valkoisen kääpiön tai neutronitähden jäähtyessä liian kylmäksi lähettämään huomattavaa lämpöä tai valoa. Koska aika, joka valkoisella kääpiöllä kestäisi saavuttaa tämä vaihe, on luultavasti pidempi kuin maailmankaikkeuden ikä (13,82 miljardia vuotta), mustia kääpiöitä ei pitäisi olla vielä olemassa. Edes kylmimmät valkoiset kääpiöt eivät ole vielä saavuttaneet tätä vaihetta. Valkoinen kääpiö itse on jäännös pääsarjan tähdestä, jonka massa on pieni tai keskikokoinen (~ alle 10 Auringon massaa). Se on tiheä, enimmäkseen heliumista ja ehkä myös hiilestä ja hapesta koostunut kuuma ydin, josta on hitaasti tulossa musta kääpiö. Jos mustia kääpiöitä olisi jo olemassa, niitä olisi todella vaikea havaita, sillä ne lähettäväisivät erittäin vähän säteilyä.
Koska valkoisten kääpiöiden kaukainen tulevaisuus riippuu fysiikan avoimista kysymyksistä, kuten pimeän aineen olemuksesta ja protonin hajoamisen mahdollisuudesta, mitä ei täysin ymmärretä, ei ole varmaa, kuinka kauan valkoiselta kääpiöltä kestäisi jäähtyä mustaksi. Tähtitieteilijät Barrow ja Tipler ovat arvioineet, että kestäisi 1015 vuotta, että valkoinen kääpiö jäähtyisi 5 K:n lämpötilaan. Jos WIMPejä on olemassa, ne tulevat kuitenkin pitämään tähdet lämpimämpinä ainakin 1025 vuotta. Jos protonit voivat puoliintua, myös se pitää valkoiset kääpiöt lämpiminä kauan aikaa. Hypoteettinen protonin puoliintumisaika on 1037 vuotta.
Hachijō (Tokio)

| Hachijō (八丈町) |
| --- | --- |
 Näkymä Hachijōjiman saarelle
 lippu:  symboli
 Hachijōn sijainti Tokion prefektuurissa
 Hachijō
 Koordinaatit: 33°06′34″N, 139°47′27″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Prefektuuri:  Tokion metropoli
Aliprefektuuri:  Hachijōn aliprefektuuri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Maaseutukaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  72,23 km²
Väkiluku (08/2022):  7 091
 – Väestötiheys:  98 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Pikkutaateli
 – Kukka:  Helokolibrikukka
 – Lintu:  Japaninhuppurastas
 – Kala:  Cheilopogon pinnatibarbatus japonicus
 
 https://www.town.hachijo.tokyo.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hachijō (jap. 八丈町, Hachijō-machi) on Japanin maaseutukaupunki Tokion metropolissa. Se käsittää Izusaariin kuuluvat Hachijōjiman ja Hachijō-kojiman saaret, jotka sijaitsevat Tyynessä valtameressä noin 287 kilometriä Tokion kaupunkialueelta etelään. Vain saarista suurikokoisempi, Hachijōjima, on asuttu. Kunta kuuluu Hachijōn aliprefektuuriin. Hachijōssa on 7 091 asukasta (elokuussa 2022) ja sen pinta-ala on 72,23 neliökilometriä.