stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martin Guerre
Tausta ja katoaminen

Martin Guerre, alkuperäiseltä nimeltään Martin Daguerre, syntyi Hendayessa Ranskan Baskimaalla vuonna 1525. Syystä tai toisesta hänen isänsä Sanxi Daguerre päätti kuitenkin vuonna 1527 jättää sukunsa tilukset ja lähteä Hendayesta mukanaan vaimonsa, esikoispoikansa ja naimaton veljensä Pierre. He muuttivat itään pois Baskimaasta, sisämaan pieneen Artigat’n kylään Lèzejoen varrelle Pyreneiden tuntumaan. Artigat’ssa he vaihtoivat baskilaisen sukunimensä Guerreksi. Guerret menestyivät Artigat’ssa varsin hyvin. He hankkivat hieman maata, ja veljekset perustivat jälleen tiilipajan, jollainen heillä oli ollut jo Hendayessa. Lisäksi he viljelivät maata ja kasvattivat lampaita. Pierre meni naimisiin, ja Sanxin vaimo synnytti lisää lapsia, joista neljä tytärtä pysyi elossa yli varhaislapsuuden.
Vuonna 1538 Guerret tekivät vauraan artigat’laisen Rolsin perheen kanssa sopimuksen Martinin ja Rolsien tyttären Bertrande de Rolsin avioliitosta. Liiton osapuolet olivat tällöin poikkeuksellisen nuoria, Bertrande oman myöhemmän ilmoituksensa mukaan vain yhdeksän- tai kymmenvuotias. Martinin ja Bertranden ensimmäiset kahdeksan aviovuotta olivat lapsettomia, minkä uskottiin johtuvan jonkun noidan langettamasta kirouksesta, joka teki Martinista impotentin. Kun perheeseen viimein syntyi lapsi, poika, se nimettiin Martinin isän mukaan Sanxiksi. Vuonna 1548 pojan ollessa vain muutaman kuukauden ikäinen Martin varasti isältään, yhteistalouden päämieheltä, pienen määrän viljaa. Tämän jälkeen hän jätti ”isänsä ankaruuden pelossa” vaimonsa, lapsensa ja omaisuutensa ja lähti Artigat’sta vuosiksi omille teilleen.
Missä Martin sitten kävikin, hän ylitti jossakin vaiheessa Pyreneet ja päätyi Burgosin kaupunkiin Kastiliaan, ja siellä hän pääsi kardinaali Francisco de Mendozan talouteen lakeijaksi. Kardinaalin veli oli Espanjan armeijan kapteeni Pedro de Mendoza, jonka palveluskuntaan Martin jossakin vaiheessa siirtyi – olihan hän ollut jo Artigat’ssa taitava miekkailija. Espanjan armeijan palveluksessa Martin joutui Flanderiin, missä kuningas Filip II:n joukot sotivat ranskalaisia vastaan. Espanjalaisten murskatessa 10. elokuuta 1557 pikardialaisen Saint-Quentinin kaupungin piiritystä murtamaan tulleet ranskalaisjoukot Martin sai jalkaansa osuman arkebuusista ja se jouduttiin amputoimaan.
Guava

| Guava |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Myrtales
Heimo::  Myrttikasvit Myrtaceae
Suku::  Guavat Psidium
Laji::  guajava
Kaksiosainen nimi
 Psidium guajava  L. 
Katso myös
   Guava Wikispeciesissä   Guava Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Guava eli hedelmäguava (Psidium guajava) on myrttikasveihin (Myrtaceae) lukeutuva pensas tai pienehkö trooppinen puu, joka kasvaa luonnostaan Karibialla, Väli- ja Etelä-Amerikassa. Guavapuu kasvaa luonnossa 20 metrin korkuiseksi, hedelmätarhoissa se jää yleensä kymmenmetriseksi. Sen kaarna on sileää ja kuparinväristä. Hilseillessään se paljastaa alla olevan vihreän jälsikerroksen.
Guavan päärynänmuotoinen hedelmä on ihmisravinnoksi sopiva. Se on halkaisijaltaan noin 3–10 cm. Hedelmän väri vaihtelee vaaleanvihreästä keltaiseen ja joillakin lajikkeilla jopa voimakkaan punaiseen. Hedelmällä on voimakas tuoksu, ja se maistuu samanaikaisesti happamalta ja makealta.
Guavan kukka.
Nuori guavan taimi.
Viljely ja käyttö

Monissa trooppisissa maissa viljellään guavaa. Hedelmän voi syödä sellaisenaan. Guavan lehdistä ja hedelmistä valmistetaan myös teetä, jota käytetään hoitona vatsavaivoihin.
Guavaa voi myös viljellä Suomessa huonekasvina, jolloin kaupasta ostetun hedelmän siemeniä kylvetään kukkamultaan isoon reikäpohjaiseen kukkaruukkuun valoisalle paikalle. Kastellaan säännöllisesti, mutta mullan annetaan kuivahtaa kastelukertojen välillä. Kesäisin sitä voi pitää ulkona suojaisassa paikassa tai parvekkeella, mutta kylmää se ei kestä. Kukkii ja tuottaa hedelmää 2-3 vuodessa.
Guava sisältää runsaasti C-vitamiinia, jopa 228 mg sataa grammaa kohden. Täten yksi keskikokoinen guava, joka painaa n. 55 g, sisältää 126 mg C-vitamiinia, joka on 209 % suositellusta 60 mg:n päivän saantisuosituksesta.
Aiheesta muualla

Fineli: Guavan ravintosisältö (Arkistoitu – Internet Archive)
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Hedelmäguava eli guava (Psidium guajava)
ITIS: Psidium guajava (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Psidium guajava (englanniksi)
Flora of China: Psidium guajava (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q166843  Wikispecies: Psidium guajava  AoFP: 1395  APDB: 16564  APNI: 87867  ATRF: Psidium_guajava  BOLD: 194919  Calflora: 9400  CoL: 4PFV7  Ecocrop: 1804  EoL: 2508593  EPPO: PSIGU  FNA: 200014806  FoC: 200014806  GBIF: 5420380  GISD: 211  GRIN: 30205  iNaturalist: 62859  IPA: 6273  IPNI: 600841-1  ISC: 45141  ITIS: 27240  IUCN: 49485755  NatureServe: 2.135070  NCBI: 120290  NSWFlora: Psidium~guajava  NZOR: a0d230ff-1b87-46b3-a1dc-a986765b5ba2  NZPCN: 2862  OBIS: 1492229  Open Tree of Life: 339092  Plant List: kew-166741  PLANTS: PSGU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:600841-1  SANBI: 2951-2  Tropicos: 22101794  WFO: wfo-0000284421
Kirjomonninen

| Kirjomonninen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Panssarimonnit Callichtyidae
Alaheimo::  Monniset Corydoradinae
Suku::  Monniset Corydoras
Laji::  schwartzi
Kaksiosainen nimi
 Corydoras schwartzi  Rössel, 1963 
Katso myös
   Kirjomonninen Wikispeciesissä   Kirjomonninen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kirjomonninen (Corydoras schwartzi) on monnislaji. Sitä pidetään akvaariokalana.
Koko

Kirjomonnisen pituus on enintään 6 cm.
Alkuperä

Kirjomonninen on kotoisin Etelä-Amerikasta, Purus-joesta.
Käyttäytyminen

Kuten muut monniset, kirjomonninen oleilee mieluiten pohjassa, jonka soran pitää olla pienirakeista ja pyöreää ilman teräviä reunoja, jotta se ei vahingoita siihen viiksiään. Kirjomonninen tonkii mielellään hienojakoista hiekkaa. Viihtyy parvessa. Parven minimikoko 5-6 yksilöä. Melko passiivinen monnislaji, joka viettää monia muita monnisia enemmän aikaa paikoillaan. akvaariolla saisi olla kokoa vähintään vajaa 100 litraa. Altaassa saisi olla myös kohtuullinen suodatus.
Vesiolot

Sopiva lämpötila on 22-26 °C, pH 6-7,5 ja vesi pehmeästä keskikovaan (dH 2-25).
Lisääntyminen

Lisääntyy samalla tavalla kuin sukulaisensa kuparimonninen. On kuitenkin vaikeampi saada kutemaan.
Hevosinfluenssa

Hevosinfluenssa on ortomyksoviruksiin kuuluvien influenssa A -virusten (H3N8 ja H7N7) aiheuttama
herkästi tarttuva ja nopeasti leviävä kavioeläinten tauti. Tauti aiheuttaa hevoselle voimakkaan hengitystietulehduksen
ja vaatii usean viikon toipumisajan. Virus leviää pisaratartuntana hengitysteiden kautta.  Oireet ilmenevät yleensä jo parin päivän kuluessa tartunnan saamisesta, mutta hevonen voi levittää tartuntaa jo ennen oireita. Ensimmäisiä oireita ovat kuiva yskä, kirkas vuoto sieraimista sekä korkea kuume (yli 40 °C). Hevosinfluenssan aiheuttama infektio johtaa harvoin kuolemaan. H3N8-virus on eristetty myös linnuista ja koirista,
mutta sen ei ole todettu tarttuvan ihmiseen. Hevosinfluenssaa esiintyy jatkuvasti ympäri maailmaa
erityisesti rokottamattomissa hevospopulaatioissa.
Oireet

Virustartunnan ensimmäinen oire on korkea kuume (39–41,5 °C). Lisäksi hevonen yskii ja sillä on juoksevaa sierainvuotoa, joka voi muuttua myöhemmin sitkeäksi. Muita oireita ovat lihaskipu, jalkojen turvotus, turvonneet imusolmukkeet ja ruokahaluttomuus. Harvinaisissa tapauksissa virus voi aiheuttaa sydänlihaksen tulehduksen, joka saattaa olla kohtalokas.
Kun hevonen yskii, niin suuria määriä virusta leviää ympäristöön, mikä tehostaa tartunnan leviämistä muihin hevosiin. Kuume laskee virustartunnassa alle viikossa, ja muut oireet helpottavat yleensä muutamassa viikossa, paitsi yskiminen, joka saattaa jatkua viikkoja. Pitkittynyt kuume ja märkäinen sierainvuoto viittaavat bakteerien aiheuttamiin jälkitauteihin.
Diagnoosi

Pelkkien oireiden perusteella on mahdotonta tehdä varmaa diagnoosia siitä, minkä taudinaiheuttajan aiheuttamaa hengitystietautia hevonen sairastaa, koska taudinkuvat saattavat olla hyvin samankaltaisia. Lyhyt itämisaika ja rokottamattomien hevosten korkea sairastuvuus viittaavat hevosinfluenssaan. Hevosinfluenssadiagnoosin varmentamiseen voidaan käyttää viruseristystä, antigeenien tai spesifisten nukleiinihapposekvenssien osoitusta sekä vasta-aineiden osoittamista pariseerumeista. Herkin virusosoitusmenetelmä on PCR eli polymeraasiketjureaktio. Näytteeksi virusosoitukseen soveltuu hengityseritenäyte. Sairauden alussa virusta erittyy eniten, joten näyte on hyvä ottaa mahdollisimman pian kuumeen noustua, jotta virus saadaan varmimmin osoitettua.
Hoito

Hevosinfluenssaan ei ole käyttökelpoista spesifistä hoitoa tarjolla. Tärkein hoito on riittävän pitkä lepo, jotta hengitysteiden värekarvaepiteelillä on riittävästi aikaa uusiutua. Nyrkkisääntönä voidaan pitää, että hevosen tulee olla levossa viikko yhtä kuumepäivää kohti. Vähimmäislepoajaksi suositellaan vähintään kolmea viikkoa, sillä tutkimusten mukaan hengitysteiden värekarvaepiteelin uusiutuminen kestää vähintään tuon ajan. Toissijaisten bakteeritulehdusten hoitoon käytetään antibiootteja.
Tartuntojen ehkäisy

Hevosinfluenssaa vastaan on käytössä rokotteita. Hevonen voidaan rokottaa pelkkää influenssaa vastaan tai yhdistelmärokotteella, joka suojaa myös jäykkäkouristusta vastaan. On olemassa myös rokotteita, joissa on lisäksi hevosen herpesvirukset EHV-1 ja EHV-4. 
Rokottaminen antaa parhaimman suojan, kun hevonen rokotetaan säännöllisesti varsasta asti ja kaikki samassa tallissa asuvat hevoset on rokotettu. Hevonen voi sairastua rokotuksista huolimatta, mutta oireet ovat silloin yleensä hyvin lievät. Talli, jossa on tartunnan saaneita hevosia, tulisi eristää. Hevonen voi levittää elinkykyistä virusta vielä noin viikon oireiden loppumisen jälkeen.
Hevosinfluenssa kuuluu ilmoitettaviin eläintauteihin. Tartunnan ilmenemisestä on aina välitettävä tieto Elintarviketurvallisuusvirasto Eviraan.
Aiheesta muualla

Evira (Arkistoitu – Internet Archive)
Kiroileva siili

Kiroilevan siilin ulkoasu vuonna 2005.
Kiroileva siili on tamperelaisen Milla Paloniemen sarjakuva. Sen päähenkilö on – sarjakuvan nimen mukaisesti – kiukkuinen, runsaasti kirosanoja käyttävä siili.
Sarjakuva sai alkunsa vuonna 2003 Paloniemen luentomuistiinpanojen seassa. Nämä kaksi strippiä saivat ensimmäisen yleisönsä virhe.org-monitaidesivustolla, josta ne hiljalleen levisivät muualle internetiin, mm. aukea.net:iin ja IRC-galleriaan. Suurempaa huomiota siili sai tammikuussa 2007 Ilta-Sanomien kuukauden kotimaisena sarjakuvana. Omakustanteena julkaistu Kiroileva siili -albumi nousi tuolloin Akateemisen Kirjakaupan alkuvuoden 2007 myydyimmäksi sarjakuva-albumiksi. Helmikuussa 2007 Sammakko julkaisi kovakantisen Kiroileva siili -kokoelman, joka nousi Suomen myydyimmäksi kirjaksi ja pysyi koko kevään yhtenä Suomen myydyimmistä kirjoista.
Kemin sarjakuvapäivillä 2007 Paloniemi palkittiin Kiroileva siili -sarjakuvastaan Strippi-Lempi-palkinnolla. Vuonna 2008 sarjakuva voitti ensimmäisen Sarjakuva-Finlandia-palkinnon. Joulukuussa 2010 sanomalehti Ilkka muisti Paloniemeä Artturi Leinosen palkinnolla eteläpohjalaisen kulttuurin hyväksi tehdystä työstä.
Kiroilevasta siilistä on sittemmin julkaistu Sammakon kustantamana yhteensä kahdeksan strippikokoelma-albumia, Kiroileva siili: juhlakirja sekä englanninkielinen käännös ensimmäisestä albumista (The Cursing Hedgehog).
Kiroileva siili on tuttu myös lukuisista oheistuotteistaan, joiden määrästä ja laadusta taiteilija on erityisen tarkka. Nykyisin Paloniemi vastaa oheistuotemyynnistä pääosin itse mm. kiroilevasiili.fi-sivuston nettikaupan kautta.
Hahmot

Kiroileva siili – Kiroileva siili on tarinan päähenkilö, joka kiroilee runsaasti. Sen juuret ovat Pohjanmaalla ja se puhuu Etelä-Pohjanmaan murretta.
Tyttösiili – Tyttösiili on Kiroilevan siilin rakkauden kohde, vaikka he eivät oikein tule toimeen keskenään. Tyttösiiliä on vaikea miellyttää.
Citysiili – Citysiili asuu kaupungissa, käyttää aurinkolaseja ja polttaa tupakkaa. Sillä on suuri ego ja tietämystä urbaanielämästä.
Muori – Muori on Kiroilevan siilin isoäiti ja suvun pomo. Sen piikit ovat harventuneet eikä sillä ole hampaita, mutta se saa suorapuheisuudellaan Kiroilevan siilinkin hiljaiseksi.
Pikkusiili – Pikkusiili on pirteä ja positiivinen afrikkalainen kääpiösiili, lemmikki, joka asuu kaupungissa ystävänsä Antin kanssa.
Antti – Antti on egyptiläinen pitkäkorvasiili ja Pikkusiilin kämppis. Se on hieman yksinkertainen, hiljainen ja ujo. Antilla on silmiinpistävän suuret korvat, mutta se on ylpeä erilaisuudestaan.
Tsubusiili – Tsubusiili (Liisa) liittyy muiden hahmojen joukkoon kuudennessa albumissa. Se asuu kaupungissa ja tekee vaikutuksen Citysiiliin.
Lähde
Julkaisut

Kiroileva siili, verkkosarjakuva, 2003–
Kiroileva siili, seinäkalenteri 2005
Kiroileva siili, omakustanne, 2005 (Helsingin sarjakuvafestivaaleilla myyty valokopioalbumi)
Kiroileva siili.  Norpatti, 2006.  ISBN 952-92-0849-9
Kiroileva siili.  Sammakko, 2007.  ISBN 978-952-483-045-4
Kiroileva siili 2.  Sammakko, 2008.  ISBN 978-952-483-080-5
Kiroileva siili 3.  Sammakko, 2009.  ISBN 978-952-483-101-7
Kiroileva siili 4.  Sammakko, 2010.  ISBN 978-952-483-132-1
Kiroileva siili 5.  Sammakko, 2011.  ISBN 978-952-483-174-1
Kiroileva siili 6.  Sammakko, 2012.  ISBN 978-952-483-208-3
Kiroileva siili: Juhlakirja.  Sammakko, 2014.  ISBN 978-952-483-273-1
Aiheesta muualla

Kiroilevan siilin kotisivut
Rantanen, Kimmo: Piikikäs ja äkkiväärä Turun Sanomat. 19.2.2007.
Laine, Jukka: Suomalainen sarjakuvailmiö Kvaak.fi 21.2.2007.
Laine, Jukka: Kiroileva siili heräsi talvihorroksestaan Kvaak.fi 20.2.2008.
Jörgensen, Aki: Sulattaako Kiroileva siili kylmän sodan? (Arkistoitu – Internet Archive) Savon Sanomat. 25.4.2008.
Santikko, S.: Kirottu siili Kvaak.fi. 2.3.2009.
Selin, Rami: Oho! Kappas perkeles! Siili! Kvaak.fi 14.6.2010
HMS Gudur (1894)

| HMS Gudur |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  20. kesäkuuta 1894
Palveluskäyttöön:  11. elokuuta 1894
Poistui palveluskäytöstä:  25. kesäkuuta 1926
Tekniset tiedot
Uppouma:  86 t
Pituus:  38,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  4,2 m
Syväys:  2,1 m
Koneteho:  1 x 3-sylinterinen kolmivaihehöyrykone, 840 ihp
Nopeus:  19,5 solmua
Miehistöä:  12
Aseistus
Aseistus:  2 x 45,7 cm M/93 torpedoputkea 4 x 25 mm ksp M/92
HMS Gudur (runkonumerot 11, 10 ja V22) oli Ruotsin laivaston vuonna 1894 vesillelaskettu Gondul-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 17. toukokuuta 1894 ja se liitettiin laivastoon 11. elokuuta.
Palvelus

Vuoden 1905 unionikriisin jälkeen aluksen numerointi muuttui Minbåt N:o 11:stä tuli Minbåt N:o 10. Alus luokiteltiin 1918 yhteysalukseksi runkonumerolla V22, jolloin sille asennettiin miinanraivauskalusto. Lisäksi alusten torpedoputket poistettiin ja 25 millimetrin konekiväärit korvattiin yhdellä 37 millimetrin kanuunalla M/98B. Alus makasi ankkurissa vuodesta 1922 alkaen ja se poistettiin palveluksesta 25. kesäkuuta 1926. Alus romutettiin ennen vuotta 1930.
Kirjonta

Kultalangalla kirjottu viitta.
Afroditeä kuvaava kirjontatyö.
Kirjonta on monien kansojen piirissä perinteisesti harrastettu käsityö, jossa kangas tai muu aines on koristeltu erilaisin sen päälle langoilla muodostetuin kuvioin. Langan lisäksi kirjontatyöhön voidaan liittää esimerkiksi helmiä ja paljetteja. Kirjontaan on monenlaisia menetelmiä, ja siinä käytetään useita erilaisia pistoja. Yksinkertaisimpia ja laajimmille levinneitä ovat ristipistotyöt, joihin myydään valmiita tarvikepaketteja. Kirjontaa voidaan tehdä myös ompelukoneella.
Kirjonta Suomessa

Suomessa erityisesti karjalan murrealueella on harrastettu taidokasta kirjontaa. Karjalaisten käsitöistä kuuluisimpia olivat taidokkaasti kirjotut käspaikat, pyyheliinat. Karjalaisissa kansallispuvuissa on usein käytetty taidokasta kirjontaa. Kuuluisin, arvokkain ja työläin niistä on Tuuterin puku.
Myös saamelaisten kansallispuvut on taidokkaasti kirjottu.
Kirjontatyylit

Valkokirjonnassa kirjotaan nimensä mukaisesti valkoisella langalla valkoiselle kankaalle. Nykyisiin valkokirjontatapoihin on vaikuttanut italialainen 1500-luvulla vaikutanut reticella tekniikka. Saksassa käytössä olleessa Dresdeninkirjonnassa käytettiin varjo-ompelua ja pohjaompelua ja pistoina käytettiin pykä-, laaka- ja ketjupistoja. Sveitsissä Appenzellissä kehittyi 1700-1800-luvuilla valkokirjontatekniikka, jossa käytettiin korkoompelua. Leikekirjonnassa, joka on valkokirjonnan yksi muoto, pohjakangas leikataan pois kirjottujen kuvioiden välistä. Valkokirjonta ja leikekirjonta olivat Suomessa yleisesti käytössä 1800-luvulla.
Leike- ja valkokirjonta on jaettu eri tyyliensä mukaan englantilaiseen ja ranskalaiseen kirjontaan. Englantilaisessa kirjonnassa suosittiin erilaisia kukka- ja lehtiaiheita, joiden reiät saattoivat olla todella suuria. Leikekirjontaan yhdistettiin usein vielä korko-ompeleita sekä punosreikärivejä. Ranskalaisessa kirjonnassa kuviot muodostuvat suureksi osaksi korko-ompelusta. Ranskalaisella kirjonnalla on tehty paljon nimikointeja.
Kirjonnassa voidaan käyttää myös erilaisia materiaaleja. Tyllikirjonnassa kuviot muodostuvat tyllisilmiin pujotettavasta langasta. Tavallisin tyllikirjontatapa on tyllipujotus, jossa kuviot ovat usein geometrisia ja syntyvät etupistoin. Tyllikirjontaa käytetään kansallispukujen tykkimyssyissä. Helmikirjonnassa lankaan pujotetut helmet muodostavat kirjontakuvion langan sijasta. Helmikirjontaa voidaan käyttää esimerkiksi iltalaukuissa. Helmikirjontaan käytetään helmilankaa.
Historia

Kirjonnan alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa. Esimerkkejä kirjonnan harrastamisesta löytyy muun muassa antiikin Egyptistä, rautakauden Pohjois-Euroopasta ja Song-dynastian ajan Kiinasta. Muinaisessa Egyptissä kirjottiin faaraoiden tunikoita. Perusta on löytynyt merkkejä esikolumbiaanisten intiaanikultturien ajalta 2500 vuoden takaa viittoja, jotka on kirjottu villalangalla. Kirjotut vaatteet ja muut tekstiilit ovat olleet korkean aseman merkkejä eri kulttuureissa, kuten antiikin Persiassa, Intiassa, Bysantissa ja barokkiaikakauden Euroopassa. Keskiajalla kirjonnalla koristettiin paljon kirkkotekstiilejä, mutta myös vaatteita ja kenkiä, joissa saatettiin käyttää vaakunoiden värejä ja malleja. Kirjontaa harjoitettiin esimerkiksi luostareissa. Suomeen rannikkoseudulle kirjontatekniikat ovat saapuneet todennäköisesti Ruotsista, ja Itä-Suomen kirjonta on ottanut vaikutteita Venäjältä.
Kirjallisuutta

Constantine, Jan & Arber, Caroline: Uutta perinteisesti kirjoen: Yli 25 mallia.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-4759-4
Grönlund, Irma & Lehto, Marja-Leena: Perinteinen peittokirjonta.  (2. uudistettu painos)  Helsingissä:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18440-7
Pesu, Raija: Perinteiset kirjontatyöt: Kapiokirstujen aarteita isoäitien ajoilta.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27605-7
Pesu, Raija & Mattila, Nina: Isoäidin kauniit käsityöt: Perinteisiä suomalaisia ristipisto- ja kirjontatöitä.  Helsinki:  WSOY, 1998 (4. painos 2001).  ISBN 951-0-22437-5
Raussi-Tihula, Helena: Kirjotut kirjaimet, muistojen monogrammit.  (Kuvat: Juhani Seppovaara)  Helsinki:  Tammi, 1999.  ISBN 951-31-1427-9
Spoof, Sanna Kaisa (toim.): Tiltun kapiot: Iittiläinen käsityöperinne.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 884)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-401-0
Uusi Ompelu-ja Käsityökerho (toim.): Kirjonta. Uuden Ompelu- ja Käsityökerhon opasvihko.  Hämeenlinna:  Mestarikustannus Oy, 1980.  ISBN 951-9189-99-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Käspaikka: Kirjonta (Arkistoitu – Internet Archive).
Suomalaista kirjontaperinnettä ja -historiaa.
Kirjorastas

| Kirjorastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Kirjorastaat Zoothera
Laji::  aurea
Kaksiosainen nimi
 Zoothera aurea  (Latham, 1790) 
Katso myös
   Kirjorastas Wikispeciesissä   Kirjorastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kirjorastas (Zoothera aurea) on siperialainen rastaisiin kuuluva varpuslintu. Lajin kuvaili ja nimesi alun perin John Latham 1790. Laji tunnettiin aiemmin tieteellisellä nimellä Zoothera dauma, joka on nykyisin jaettu kahteen tai kolmeen eri lajiin: Zoothera aurea (kirjorastas), Zoothera dauma (suomurastas) ja Zoothera neilgherriensis joista kahta jälkimmäistä ei Suomessa ole tavattu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 27–31 cm ja paino 100–200 g. Kulorastaan kokoinen suuri rastas, jonka puku on lähes kauttaaltaan tummien suomukuvioiden kirjavoima. Kaukaa nähtynä lintu näyttää vaalean ruskealta. Lennossa voi havaita siipien alapinnalla mustavalkoisen kuvion. Levitetyssä pyrstössä on valkeat nurkat. Sukupuolet ja ikäluokat ovat suunnilleen saman värisiä. Laulu on yksinkertainen, sillä laji toistaa muutaman sekunnin välein 'tjyyy' ääntä. Muuten lintu on lähes äänetön.
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla vaihtuvat etupäässä vain ruumiinhöyhenet.
Esiintyminen

Päälevinneisyysalue on Siperia, mutta pieni osa pesii myös Uralin länsipuolella. Pohjoiset populaatiot ovat muuttolintuja, jotka muuttavat Kaakkois-Aasiaan. Himalajan linnut muuttavat talveksi alarinteille ja laaksoihin. Suomessa laji on tavattu toistaiseksi neljästi: 30.9.1961 Oulunsalossa, 5.10.1988 Lemlandin Lågskärillä, 29.9.1999 Raahessa (kuolleena löydetty), ja 15.6.2009 alkaen Kalajoella.
Elinympäristö

Pesii Siperian taigan tuoreissa havu- ja sekametsissä. Muuttoaikoina piilottelee kasvillisuudessa.
Lisääntyminen

Pesä on puussa ja munia on 3–4. Naaras huolehtii hautomisesta.
Ravinto

Syö maasta löytyviä selkärangattomia sekä marjoja ja hedelmiä.
Gungunyana

| Gungunyana |
| --- | --- |
 Gungunyana valokuvassa hänen jäätyään portugalilaisten vangiksi vuonna 1895.
Gazan kuningas
Valtakausi:  1884–1895
Edeltäjä:  Mzila

Syntynyt:  1850
Kuollut:  1906 Azorit, Portugali
Isä:  Mzila
Gungunyana (1850–1906, tunnettu myös nimillä Gungunyane ja Ngungunyana) oli nykyisessä Mosambikissa sijainneen Gazan kuningaskunnan viimeinen ngunihallitsija. Gungunyana johti sotaa Portugalia vastaan, joka liitti lopulta Gazan omaan siirtomaaimperiumiinsa.
Gungunyana nousi Gazan valtaistuimelle isänsä Mzilan kuoltua vuonna 1884. Gazan kuningaskunnan oli perustanut Zulumaalta tullut Gungunyanan isoisä Soshangane 1830-luvulla. Useista eri etnisistä ryhmistä koostunutta valtakuntaa uhkasi Portugali, joka tavoitteli alueen liittämistä omiin siirtomaihinsa. Portugalilaisten uhan takia Gungunyana solmi brittien kanssa sopimuksen, joka antoi British South Africa Companylle (BSAC) kaivos- ja kauppaoikeuksia kuningaskunnan alueella, ja vastavuoroisesti britit suostuivat suojelemaan kuningaskuntaa portugalilaisilta. BSAC päätyi kuitenkin lopulta tunnustamaan Portugalin vaatimukset alueen suhteen, ja Portugali aloitti sodan alueen valtaamiseksi. Gaza teki Gungunyanan johdolla vastarintaa, mutta tuli lopulta kukistetuksi Marracuenen taistelussa vuonna 1895. Sen jälkeen Gungunyana karkotettiin Azoreille, jossa hän kuoli vuonna 1906. Gungunyanan kukistumisen myötä loppui myös Gazan kuningaskunta.