stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Antrim (D18)

| HMS Antrim |
| --- | --- |
 HMS Antrim vuonna 1976.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Upper Clyde shipbuilders
Kölinlasku:  20. tammikuuta 1966
Laskettu vesille:  19. lokakuuta 1967
Palveluskäyttöön:  14. heinäkuuta 1970
Poistui palveluskäytöstä:  1984 myyty Chilelle kesäkuussa 1984 Almirante Cochrane poistettu palveluksesta 7. joulukuuta 2006
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 850 t (kuormattu)
Pituus:  158,9 m
Leveys:  16,4 m
Syväys:  6,2 m
Koneteho:  30 000 shp+30 000 shp
Propulsio:  2-akselinen COSAG
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  440-471
Aseistus
Aseistus:  4 × 4,5"/L45 Mk.6 -tykkiä 2 x Oerlikon 20 mm 1 x Sea Slug GWS.2 2 x Sea Cat GWS.22 6 x torpedoputkea 1 x Westland Wessex HAS.3
HMS Antrim (viirinumero D18) oli Britannian kuninkaallisen laivaston County-luokan hävittäjä Falklandin sodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 5. tammikuuta 1965 Upper Clyde Shipbuildersilta, missä köli laskettiin vuotta myöhemmin 20. tammikuuta 1966. Alus laskettiin vesille 19. lokakuuta 1967 kumminaan kalustosta vastanneen apulaispuolustusministeri Roy Masonin puoliso Marjorie Mason ja otettiin palvelukseen 14. heinäkuuta 1970.
Palvelus

Alus oli huhtikuussa 1982 Falklandin sodan Etelä-Georgian saaren vallanneen osaston lippulaivana. Sen Westland Wessex HAS.3 -helikopteri pelasti 16 Special Air Servicen sotilasta Fortunan jäätiköltä. Sama helikopteri osallistui Argentiinan laivaston sukellusvene ARA Santa Fen liikuntakyvyttömäksi saattamiseen. Etelä-Georgian argentiinalaisosaston johtaja kapteeni Largos vahvisti osastonsa antautumisen allekirjoituksellaan Antrimin messissä.
Tukiessaan San Carloksen maihinnousua alus joutui ilmahyökkäykseen, jolloin siihen osui 1 000 naulan pommi, joka ei kuitenkaan lauennut. Myöhemmin pommi saatiin tehtyä vaarattomaksi.
Vuoden 1984 alun alus osallistui erilaisiin harjoituksiin ja laivastovierailuihin. Yhtenä oli Pohjois-Atlantilla järjestetty harjoitus, johon osallistuivat HMS Illustrious, HMS Andromeda, HMS Arethusa, Yhdysvaltain laivaston maihinnousutukialus USS Nassau ja lentotukialus taisteluosastoineen sekä aluksia Ranskasta, Norjasta, Saksasta ja Alankomaista. Harjoituksessa Antrim oli kontra-amiraali D. H. Bathurstin lippulaivana. Harjoituksen aikana se oli Cape Wrathin alueella, Färsaarten kapeikossa, Islannin eteläpuolella ja Lofooteilla. Harjoitus päättyi 30. maaliskuuta vierailuihin Bordeauxissa ja Lissabonissa.
Alus aloitti 13. huhtikuuta kolmipäiväisen jäähyväisvierailun Antrimin piirikuntaan, jolloin se oli ankkurissa Larnessa. Joukko Chilen laivaston edustajia tutustui vierailun aikana alukseen. Aluksen laivakello luvattiin Antrimin hallinnolle muistoksi. Alus lähti 16. huhtikuuta Larnesta. Seuraava päivä oli aluksen viimeinen päivä merellä kuninkaallisen laivaston aluksena. Puolilta päivin 18. huhtikuuta aluksella nostettiin 664 jalan mittainen palveluksesta poisto viiri, minkä jälkeen se jatkoi Portsmouthin satamaan ja kiinnittyi South Railway Jettyyn. Samana iltapäivänä pääosa miehistöstä poistui alukselta.
Almirante Cochrane

Aluksen ollessa D Lockissa aluksen päällikkö Backus järjesti 22. huhtikuuta jäähyväispäivällisen aluksen kummille Marjorie Masonille. Seitsemän päivää myöhemmin Chilen laivaston aluksen siirtoa varten muodostettu miehistö saapui alukselle.
Aluksen myynnistä oli liikkunut huhuja kesästä 1983 alkaen, kun tiedettiin neuvotteluista Chilen kanssa. Neuvottelut saatiin päätökseen vasta 22. kesäkuuta kello 11.25. Luovutus seremonia toteutui jo samana iltapäivänä, jolloin alus sai uuden nimensä Almirante Cochrane. Tämän jälkeen alukselle jäi kuninkaalliselta laivastolta vain pieni yhteysupseeriosasto.
Alus saapui 10. syyskuuta Valparaisoon, missä se siirrettiin huollettavaksi. Alus vapautui telakalta huhtikuussa 1985. Sea Slug -ohjukset poistettiin 1990 ja takakannen helikopterialuetta suurennettiin, jotta aluksella kyettäisiin operoimaan Puma-helikopterilla. Aluksen Sea Cat -ohjukset korvattiin 1996 Barak 1-ilmatorjuntaohjusjärjestelmällä.
Alus osallistui 1998 Chilen rannikolla ensimmäiseen Chilen ja Argentiinan laivastojen yhteisharjoitukseen. Alus poistettiin palveluksesta 7. joulukuuta 2006 ja hinattiin 11. joulukuuta 2010 Kiinaan romutettavaksi.
Almirante Cochrane vuonna 1995.
Yrjö Collan (insinööri)

Yrjö Johannes (Hannes) Claudius Collan (28. joulukuuta 1902 Helsinki – 7. elokuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja teknisen alan opettaja, joka toimi melkein kaksikymmentä vuotta Helsingin teknillisen oppilaitoksen rehtorina. Hän opetti myös Teknillisessä korkeakoulussa ja Sotakorkeakoulussa ja sai professorin arvonimen 1969.
Collan tuli ylioppilaaksi 1920 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1928. Jo opiskeluaikanaan 1926 hän tuli teknillisen oppilaitoksen edeltäjän, ruotsinkielisen teollisuuskoulun Industriskolan i Helsingfors opettajaksi. Koulu muutti pian uuteen toimitaloon Kallion Torkkelinmäelle, ja vuonna 1938 Collanista tuli koneenrakennuksen lehtori ja vuonna 1948 yliopettaja. Vuonna 1952 hänet nimitettiin oppilaitoksen rehtoriksi, ja hän jäi tästä tehtävästä eläkkeelle 1970.
Collanin toinen työpaikka oli Teknillinen korkeakoulu, jossa hän oli vuodesta 1926  deskriptiivisen geometrian assistenttina sekä koneenpiirustuksen ja koneopin opettajana vuoteen 1948 asti. Sotien jälkeen 1947–1950 hän opetti koneteknisiä aineita myös Sotakorkeakoulussa.
Collan oli 1940- ja 1950-luvulla jäsenenä valtion teknillisessä opetusohjelmakomiteassa ja puheenjohtajana konemestarien pätevyyskirjakomiteassa. Hän toimi Aineensäästäjä-lehden päätoimittajana 1940-luvun alussa, kirjoitti muihinkin ammattijulkaisuihin ja käänsi tekniikan alan tekstejä suomeksi.
Collanin poika oli patologian professori Yrjö Collan.
Ljungskile SK

Ljunskile SK on vuonna 1926 perustettu ruotsalainen jalkapalloseura Ljungskilestä Uddevallan kunnasta.
Seura on pelannut historiansa aikana Ruotsin pääsarjassa Allsvenskanissa vuosina 1997 ja 2008.
Seuran suomalaispelaajia

Tommi Grönlund (1997)
Ulf Kortesniemi (1996–1997)
Lasse Mattila (1994–1996, 1998–2000)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ljungskile SK:n kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tyynenmeren tulirengas

Tyynenmeren tulirengas ja alueen syvänmeren haudat.
Suuret maanjäristykset maailmassa vuosina 1900–2013.
Tyynenmeren tulirengas on Tyynellä valtamerellä sijaitseva vyöhyke, jolla esiintyy voimakasta tektonista ja vulkaanista toimintaa.
Vyöhykkeellä tapahtuu 90 % maailman maanjäristyksistä ja siellä sijaitsee 75 % maailman aktiivisista ja nukkuvista tulivuorista. Vyöhyke on hevosenkengän muotoinen ja 40 000 kilometriä pitkä.
Tyynenmeren tulirengas on muodostunut alueelle, joka koostuu Tyynenmeren laatasta sekä pienemmistä Nazcan, Kookossaaren, Juan de Fucan ja Indonesian laatoista.
Käännös suomeksi
Sanna Saarinen (taiteilija)

Sanna Saarinen (o.s. Virtanen, s. 1968 Rauma) on suomalainen kuvataiteilija. Saarinen on koulutukseltaan kuvataiteilija ja tekstiilialan artesaani ja artenomi. Hän valmistui Kankaanpään taidekoulusta kuvataiteilijaksi vuonna 2024 ja tekstiilialan artesaaniksi vuonna 1990 Loimaan käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksesta ja tekstiiliartenomiksi vuonna 1994 Lounais-Suomen käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksesta. Saarinen on ollut jäsenenä Rauman Taiteilijaseura:ssä vuodesta 2016, hallituksen jäsenenä vuosina 2017-2021 ja sihteerinä vuosina 2018- 2021. Saarinen asuu ja työskentelee Eurassa.
Galleria Sanna Saarinen on Vanhassa Raumassa. Saarisen töitä on esillä useissa julkisissa tiloissa Satakunnassa.
Saarisen töissä materiaaleina on pääasiassa kierrätysmetalli ja käsinkudottu kangas. Hän kutsuu itseään vastakohtien ihmiseksi. Teoksissa sitä kuvaavat kova metalli ja pehmeä käsin kudottu kangas sekä huumori ja vakavuus.
Saarinen on pitänyt näyttelyitä enimmäkseen Satakunnassa vuodesta 1997 lähtien. Vuodesta 2010 hän on osallistunut yhdestä neljään näyttelyyn vuosittain. Vuonna 2020 hänellä oli 25-vuotistaiteilijajuhlanäyttely Rauman taidemuseon piharakennuksessa. Hän sai vuonna 2017 kunniamaininnan Suomi ja hevonen 100 vuotta taidekilpailussa ja Euran kunnan kulttuuripalkinnon 2015
Aiheesta muualla

Instagram
Facebook
Suomen kuvataiteilijamatrikkeli
Kesäpihan sympaattisessa ympäristössä vastakohdat yhdistyvät saumattomaksi kokonaisuudeksi. Satakunnan Kansa (Arkistoitu – Internet Archive)
Rouva Ruoste Eurasta: Sanna Saarisen töissä hersyy huumori... Satakunnan Kansa (Arkistoitu – Internet Archive) 2019
Mika D. Rubanovitsch

Myyntivalmentaja Mika D. Rubanovitsch.
Mika D. Rubanovitsch (s. 1967 Helsinki) on suomalainen tietokirjailija, yritysvalmentaja ja liikkeenjohdon konsultti.
Nimi

Rubanovitschin sukunimi on peräisin hänen isänsä Puolan juutalaistaustaisesta suvusta. Hänen äitinsä sukujuuret ovat Saksassa ja Ruotsissa. Rubanovitschin nimessään käyttämä D-kirjain, toisen nimen Davidin alkukirjain, on muisto ajalta, jolloin hän asui Yhdysvalloissa, jossa käytäntö oli yleinen.
Ura

Rubanovitsch valmistui Helsingin ruotsinkielisestä kauppakorkeakoulusta runsaassa kahdessa vuodessa, minkä vuoksi hänet noteerattiin lehdissä siihen mennessä nuorimpana suomalaisena armeijan käyneenä ekonomina. Valmistuttuaan 21-vuotiaana hän perusti Sam Inkisen kanssa nuorten menestyjien verkoston The Young Professionals, joka toi heille kummallekin näkyvyyttä. He kertoivat menestyksestään seminaareissa ja olivat keskustelemassa jupeista esimerkiksi Ylen Lauantaisauna-ohjelmassa vuonna 1989.  Työuransa hän aloitti Tamrockilla. Oltuaan muun muassa Luhdan, Tiedon, Hotelzon Internationalin ja Pariisissa LetsBuyIt.com -yhtiön  palveluksessa hän perusti vuosituhannen alussa oman konsulttiyrityksensä Johtajatiimin. Yritys on jatkoa hänen isoisänsä vuonna 1936 perustamalle yritykselle OY Imperial Sales AB:lle. Hän perusti Suomen ensimmäisen myyntiin keskittyvän verkkovalmennuspalvelun Ruban myyntikoulun vuonna 2014. Rubanovitsch toimii yrityksessään toimitusjohtajana ja myyntivalmentajana.
Hän on aggressiivisen myyntitaktiikan puolestapuhuja.
Ura > Pelastetaan Stocka

Vuonna 2014 Rubanovitsch perusti Facebookiin Pelastetaan Stocka – Siellä on kaikki -nimisen ryhmän. Ryhmä herätti laajaa keskustelua tavaratalo Stockmannin nykytilasta ja tulevaisuudesta. Hän keräsi ryhmän keskusteluista 55-sivuisen raportin, jonka hän luovutti Stockmannin johdolle. Loppuraportin kirjoittajia olivat Rubanovitsch, Jukka Aminoff, Channe Järn, Jussi Liimatainen, Era Mikkola, Tero Nieminen, Riitta Palmén ja Kati Saari. Facebook-ryhmä sovelsi Nobel-voittajan, taloustieteen professori Edmund Phelpsin massakukoistus-konseptia (eng. Mass Flourishing).
Kirjoista > Ostovallankumous: Miten moderni myyjä vastaa asiakkaan muuttuvaan ostoprosessiin (2015)

Kauppatieteen maisterit Jukka Aminoff ja Rubanovitsch kirjoittivat Ostovallankumouksen vuonna 2015. 1500-luvulla valta oli tukkukauppiailla, 1700-luvulta lähtien tuottajilla ensimmäisen teollisen vallankumouksen seurauksena, toisen maailmansodan jälkeen jälleenmyyjillä ja internetin nousun myötä valta siirtyi ensimmäisen kerran historiassa ostajille. Ostajien odotukset yritysten ja tuotetarjonnan suhteen nousivat. Kirja korostaa markkinoinnin, myynnin ja digitalisaation yhteensovittamista yritysten kilpailukyvyn lisäämiseksi. The RSA:n fellow Aminoff ennusti the Royal Society of Arts'n kirjoituksessa uuden markkinatilanteen edistävän ostajien tietoisuutta brändeistä ja markkinoista, sekä lisäävän odotusarvoja yrityksiä kohtaan. Kirjan julkistamistilaisuus pidettiin kauppakorkeakoulu Hankenilla Helsingissä marraskuussa 2015. Julkistamistilaisuuden esiintyjinä olivat Rubanovitch, Aminoff, Timo Hansio, Tomi Hilvo ja liikenne- ja viestintäministeri ja Pohjoismaisen yhteistyön ministeri Anne Berner.
Kirjoista > Kestävä myynti ja johtaminen: The Nordic Way (2023)

Syksyllä 2023 julkaistiin Rubanovitschin ja yritysjohtaja Tomi Hilvon tietokirja Kestävä myynti & johtaminen: The Nordic Way. Kestävä myynti & johtaminen: The Nordic Way -kirja keskittyy kestävyyteen ja miten kestävän liiketoiminnan periaatteet voivat luoda kilpailuedun. Teoksessa on kuusi teesiä: innovatiivisuus, onnellisuus, läpinäkyvyys, ego, kohtuullisuus ja voimaannuttaminen.
Näkemyksiä

Rubanovitsch korosti Helsingin Sanomien haastattelussa vuonna 1995, että ihminen on parhaimmillaan pyrkyrinä. Hän nousi yritysmaailmassa niin sanotulla pyrkyri-filosofialla - ammattimaisuus, innovatiivisuus, nuoruus ja kansainvälisyys olivat sen peruspilareita. Vuoden 1995 Studia-messuilla hän piti puheenvuoron lukiolaisille ja ylioppilaille aiheesta Kuinka pyrkyreiksi tullaan. Tohtori Pekka Himasen asennetta pidettiin esimerkkinä pyrkyri-mentaliteetin soveltamisesta. Pyrkyriuran haasteisiin kuuluu työttömyysjaksoja, joita Rubanovitsch kuvaili englanninkielisellä termillä "between the jobs".
Kirjat

Rubanovitsch on kirjoittanut vuodesta 2005 lähtien useita kirjoja myynnistä, markkinoinnista ja työelämästä:
Mika D. Rubanovitsch ja Elina Aalto: Myynnin lyhytterapia: sanoista tekoihin, 2005
Mika D. Rubanovitsch ja Elina Aalto: Haasteena myynnin johtaminen, 2007
Mika D. Rubanovitsch ja Elina Aalto: Myy enemmän - myy paremmin, 2007
Mika D. Rubanovitsch ja Ville Valorinta: Älykäs myynnin ohjaaminen, 2009
Mika D. Rubanovitsch, Elina Aalto ja Antti Hagqvist: Bisnesatleetti - Miten pääsen 8 tunnin työkuntoon?, 2011
Ben Furman, Nina Pinjola ja Mika D. Rubanovitsch: Valmenna onnistumaan. Nyt, 2014
Jukka Aminoff ja Mika D. Rubanovitsch: Ostovallankumous, 2015
Mika D. Rubanovitsch: Papu ja Kaija Myyräkoulussa, 2016
Mika D. Rubanovitsch: Myyntikapina, 2018
Mika D. Rubanovitsch: STOP-myynti: pysähdy myymään, 2019
Mika D. Rubanovitsch: Modernin johtajan käsikirja : älä ole pomo, 2020
Mika D. Rubanovitsch: Kukkulan Kuningas: 10 askelta itsesi johtamiseen, 2020
Mika D. Rubanovitsch: Myynnin psykologia: temppu ja miten se tehdään, 2023
Tomi Hilvo ja Mika D. Rubanovitsch: Kestävä myynti & johtaminen: The Nordic Way, 2023
Perhe

Rubanovitsch ja psykiatri Ben Furman ovat serkkuja.
Aiheesta muualla

Rubanovitsch somessa: LinkedIn ja YouTube
YLE Häme: Mika D. Rubanovitsch ja hyvä asiakaspalvelu
Spotlight: Kuinka Stockmannin käy? Toimittaja Pekka Palmgren haastatteli Mika D.Rubanovitschia
Yrjö Collan (patologi)

Yrjö Urho Ilmari Collan (s. 1941) on suomalainen ylilääkäri ja patologian professori. Hän työskenteli Turun yliopistossa ja Turun yliopistollisessa keskussairaalassa.
Collan nimitettiin Turun yliopiston patologian professorin virkaan vuonna 1989. Hän on tutkinut muun muassa kliinistä ja elektromikroskooppista patologiaa sekä tehnyt syöpätutkimusta.
Collanin isä oli Helsingin teknillisen oppilaitoksen rehtori Hannes Collan.
Nokian tehdasrata

Nokian teollisuusrata oli	vuosina 1894–1972 Nokia Oy:n sellutehtaan rahtiliikennettä hoitanut raideleveydeltään 600 mm:n kapearaiteinen rautatie Nokian kaupungissa, jolta oli myös Nokian rautatieaseman varastolle johtanut raide.
Kalusto

Radalla toimi yhteensä kahdeksan höyryveturia ja neljä dieselveturia. Vetureista on tallessa kolme: höyryveturi numero 4, Hanomag, on Kovjoen Museorautatiellä kunnostettavana ja kaksi Schöma-dieselveturia Jokioisten Museorautatiellä.
Kalusto > Höyryveturi numero 4

Saksalaisen Hanomag-yhtiön (Hannoversche Maschinenbau Ag) valmistama 0-4-0-tyyppinen höyryveturi numero 8423/1920 oli alun perin toimitettu Turun voima Oy:lle Turkuun vuonna 1920. Veturi saapui vuonna 1924 Nokialle, jossa se oli käytössä vuoteen 1968. Vielä samana vuonna se siirtyi Tampereen teknilliselle museolle, joka myöhemmin kunnostutti veturin Kovjoen museorautatiellä.
Kalusto > Schöma 3151/1969 -dieselveturi

Saksalaisen Schöma-yhtiön (Christoph Schöttler Maschienenfabrik G.m.b.H) vuonna 1969 valmistama CFL 60-DC -dieselveturi numero 3151/1969 saapui Helsingin länsisatamasta autokuljetuksena Nokian tehdasradalle. Tämä Suomen uusin kapearaideveturi toimitettiin Nokian tehtaalle valmistajan kirjanpidon mukaan 29. huhtikuuta 1969. Veturi oli 0-4-0-tyyppinen ja painoi noin 8000 kg. 4-sylinterinen Deutz-yhtiön valmistama moottori tuotti 72 hevosvoimaa, ja tehtaan ilmoittama huippunopeus oli vaatimaton 15 km/h.
Kalusto > Schöma 2876/1965 dieselveturi

Radalla oli käytössä myös saksalaisen Schöma-yhtiön vuonna 1965 valmistama CFL 60-DC -dieselveturi numero 2876/1965.
Kalusto > Schöma-vetureiden nykytilanne

Molemmat Schöma-dieselveturit myytiin radan lakkauttamisen yhteydessä vuonna 1972 Wilhelm Schaumann Oy:n tehdasradalle Pietarsaareen, jossa ne vetivät puutavaraa sellutehtaan sisäisellä varastoalueella vuoteen 1976 asti. Veturit kulkeutuivat 1978 Minkiölle, josta Jokioisten museorautatie lähetti ne VR:n Vaasan konepajalle korjaukseen. Vuonna 1969 valmistetusta veturista korjattiin käyttökuntoinen museoveturi, johon saatiin varaosia vuonna 1965 valmistuneesta veturista. Samalla veturi muutettiin 750 mm:n raideleveydelle. Kunnostetun veturin luovutus ja koeajo tehtiin 11. joulukuuta 1985 Vaasassa ja se saapui Jokioisten museorautatien käyttöön 16. toukokuuta 1986. Se on ollut siellä hyvin toimivana vaihtotyö- ja työjunakäytössä nykypäivään saakka. Vuonna 1965 valmistunut veturi on yksityisesti varastoituna Minkiön aseman lähistöllä Kiipun kylässä sijaitsevan maatilan pihalla ja siitä on nykyään jäljellä vielä runko, konesuoja ja hytti sekä varaosia.
Kalusto > Muu kalusto

Radalla oli käytössä neliakselisia propsivaunuja. Yksi avomallisista tavaravaunuista säilyi varastoituna aina vuoteen 1980, jolloin se myytiin Lahnuksen rautatielle, jonka radalla se on käytössä avoimeksi matkustajavaunuksi muutettuna.
Onnettomuuksia

Kaksi kapearaiteisen radan veturia törmäsi yhteen aamulla kello 9 aikaan 24. tammikuuta 1935. Toinen veturi oli lähtenyt Nokian rautatieasemalta tehtaalle päin kulkien takaperin ja työntäen edellään tyhjää avovaunua. Eräässä alamäessä, jossa oli myös jyrkkä käänne, sitä vastaan tuli toinen veturi. Käänteen vuoksi veturien kuljettajat eivät havainneet ajoissa toistensa vetureita ja jarrutus ei onnistunut kiskoille sataneen lumen ja  alamäen vuoksi. Veturit törmäsivät yhteen ja niiden väliin jäänyt tyhjä tavaravaunu nousi pystyyn sekä työntyi osittain takaperin kulkeneen veturin sisään. Veturin ohjauskopissa ollee kuljettaja Sulo Nieminen ja jarrumies Eino Räntilä joutuivat puristukseen vaunun ja veturin väliin loukkaantuen vakavasti. Molemmat veturit rikkoutuivat pahasti ja tavaravaunu meni kokonaan murskaksi.
Nokia-yhtiön kapearaiteisen radan veturi suistui 18. helmikuuta 1938 Nokianvirtaan, jolloin kolme veturin hytissä ollutta miestä menetti henkensä. Neljäs hytissä ollut pääsi pelastautumaan. Veturi oli vienyt paperipuita kahden kilometrin päässä tehtaalta sijainneelle Lintuniemen kuorimolle ja palannut sitten takaisin viedäkseen kaksi kuorimolla työskennellyttä miestä, joiden työvuoro oli päättynyt tehtaan lähellä sijainneelle ns. pitäjänsillalle. Takaperin kulkenut veturi suistui kuitenkin noin 100 metrin päässä pitäjänsillalta raiteilta ja syöksyi jyrkältä rantapenkalta virtaan jääden pyörilleen virran pohjaan noin 2,5 metrin syvyyteen. Onnettomuus johtui veturin liian suuresta vauhdista.
Radan loppuvaiheet

Radan kaikki vetokalusto oli sodan päättyessä jo niin iäkästä, ettei se kelvannut sotakorvauksiksi, mutta sodan jälkeen höyryliikenne jatkui vielä parin vuosikymmenen ajan. Alun perin varsin mittavasta radasta purettiin vuonna 1961 Nokian rautatieaseman varastolle johtanut raide ja vuonna 1969 oli jäljellä enää noin puoli kilometriä. Loppuaikana radalla oli käytössä enää kaksi dieselveturia, joilla kuljetettiin puutavaraa kuorimolta hakkurille sekä hiomon ilmaradalle. Radan toiminta päättyi lopullisesti vasta vuonna 1972, jolloin sen viimeiset osat korvattiin hihnakuljettimella.
Entinen Nokian tehdasradan Hanomag-veturi numero 4 Kovjoella kunnostettavana.
Entinen Nokian tehdasradan Schöma-dieselveturin vetämä torijuna Kermalan seisakkeella Jokioisten museorautatiellä Humppilassa.
Kahtalainen totuus

Kahtalainen totuus (saks. zweifache Wahrheit) on keskiajalla syntynyt käsite. Muutamat oppineet esittivät väitteen, että se, mikä filosofisesti eli tieteellisesti on totta, saattaa olla uskonopillisesti väärin. He myönsivät eräiden tieteellisten oppiensa vievän johtopäätöksiin, jotka sotivat uskonoppia vastaan, mutta selittivät alistuvansa uskonnollisen ilmoituksen alle ja pitävänsä sen korkeimpana totuutena. Niin esimerkiksi mainitaan Juhana Brescialaisen 1247 selittäneen, kun hänen väitteitään moitittiin kerettiläisiksi, ja esittäneensä ne pätevinä vain filosofisessa, mutta ei uskonnollisessa merkityksessä. Paavi hylkäsi 1275 opin kahtalaisesta totuudesta. Siitä huolimatta monet tieteilijät turvautuivat siihen edelleen keskiajan loppupuolella ja renessanssin aikana. Sitä kannatti vielä Pierre Bayle (1647–1706).
Professori Arvi Grotenfelt kirjoittaa Tietosanakirjassa vuonna 1911:
»Ei ole syytä olettaa, että kahtalaisen totuuden oppi läheskään kaikissa sen kannattajissa oli teeskentelyä, jonkinmoinen naamari, jonka turvissa he yrittivät esittää vastaväitteitään kirkon oppeja vastaan. Monessa se varmaankin vilpittömästi ilmaisi hänen oman mielensä sisäistä ristiriitaa. Tiede ja uskonto eivät kuitenkaan voi hyväksyä tällaista kantaa. Niitä totuuksia, jotka luonnollinen järki, vilpittömästi käytettynä, selvästi osoittaa oikeiksi, on ehdottomasti pidettävä pätevinä, uskonnollisiinkin kysymyksiin nähden. Uskonto voi mahdollisesti ilmoittaa ihmiselle ylijärjellisiä asioita, joiden totuutta tiede tai järki ei voi todistaa eikä kumota. Mutta mitään varsinaisesti järjenvastaista ei terve, vapaa uskonto voi katsoa jumalalliseksi ilmestykseksi eikä uskonnolliseksi totuudeksi.»
F. Bernardi

Fabrizio Bernardi (s. 1972) on italialainen tähtitieteilijä ja asteroidien ja komeettojen löytäjä, parhaiten tunnettu 99942 Apophiksen löydöstä Roy Tuckerin ja David Tholenin kanssa.
Asteroidi 27983 Bernardi on nimetty hänen mukaansa.
Renault 4

Renault 4
Renault 4 vuodelta 1975
Renault 4 (puhekielessä myös Tipparellu) on hatchback-korinen pikkuauto, jota Renault valmisti vuodesta 1961 vuoteen 1993. Se oli Renault’n ensimmäinen etuvetoinen perheauto.
Renault 4 oli Renault’n vastaus vuonna 1948 esitellylle Citroën 2CV:lle. Renault pystyi tutkimaan 2CV:n suunnittelun hyvät ja huonot puolet ja loi isomman ja paremmin kaupunkiin sopivan auton. Keväällä 1956 Renault’n pääjohtaja Pierre Dreyfus julkisti uuden projektin. Sen tarkoituksena oli suunnitella uusi, takamoottorisen 4CV:n korvaava malli, kaikkien tarpeet täyttävä jokamiehen auto. Siitä tulisi perheauto, naisen auto, maanviljelijän auto ja kaupunkiauto. Se sopisi myös autoilijoille ympäri maailmaa.
Renault 4:n tuotantomalli esiteltiin Pariisin Salon de l’Automobile -autonäyttelyssä vuonna 1961. Sen rinnalla esiteltiin vuonna 1961 vähemmän tunnettu, sylinteritilavuudeltaan 0,6 litran moottorilla varustettu Renault 3, joka oli tuotannossa vain vuoden verran.
Vaikka Renault 4 ei saavuttanutkaan samanlaista kulttistatusta kuin Citroën 2CV, se oli kaikkien aikojen myydyin ranskalainen auto. Sitä valmistettiin yhteensä 8 135 424 kappaletta vuosina 1961–1993. Ranskan lisäksi autoa valmistettiin 27 maassa, muun muassa Australiassa, Etelä-Afrikassa, Chilessä ja Filippiineillä. Oikealta ohjattavien mallien myynti lopetettiin vuonna 1985, mutta vasemmalta ohjattavien tuotanto ja myynti Euroopassa loppui vasta vuonna 1993.
Viimeiset tuhat Boulogne-Billancourtin tehtaalla rakennettua yksilöä saivat kojelautaansa laatan, jossa luki ”Bye-Bye”.
Suomalainen lempinimi Tipparellu sai alkunsa maahantuojan Oy Autorex Ab:n automallin mainonnassa käyttämästä iskulauseesta ”Ei vettä, ei rasvaa, vain tippa bensaa”.