stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Swakop (joki)
Joen käyttö ja asutus

Toisin kuin läntisen Namibian monien muiden enimmäkseen kuivien jokien kohdalla, Swakopjoen valuma-alueella on useita taajamia tai kaupunkeja, kuten Usakos, Karibib, Otjimbingwe, Okahandja sekä Namibian pääkaupunki Windhoek. Valuma-alueen väkiluku on näin yli 200 000 henkeä.
Joen yläjuoksun valuma-alueella maatilat sijaitsevat usein kaukana joesta, ja niillä harjoitetaan laajaa karjan laiduntamista. Itse jokilaaksossa taas intensiivinen maatalous ja puutarhakasvien kuten parsan viljely on mahdollista,  johtuen sinne rakennetuista padoista sekä siitä, että pohjavesi ei ole kovin syvällä. Pohjaveden laaja käyttö maataloudessa ja kaupunkien suuri vedenkulutus ovat vaikuttaneet pohjaveden osittaiseen ehtymiseen. Tämä on johtanut etenkin joen alajuoksulla monien lähteiden kuivumiseen sekä kasvillisuuden katoamiseen galleriametsistä. Maanviljelyn vuoksi eroosio on kiihtynyt huomattavasti, mikä on johtanut maa-aineksen huuhtoutumiseen pois ja Swakopjoen tulvien voimistumiseen.
Alajuoksun valuma-alueen uraanikaivokset, kuten Langer Heinrichin kaivos ja Rössingin uraanikaivos Khanjoen tuntumassa kuluttavat valtavat määrät vettä, millä on oma vaikutuksensa pohjaveteen. Lisäksi usein väitetään, että radioaktiiviinen pöly pääsee näiltä avolouhoksilta Swakopjokeen, niin että alajuoksulla kasvatettavat kasvikset saattavat jossain määrin olla radioaktiivisuuden saastuttamia.
Aivan joen suun tuntumassa Swakopmundin kaupungin reunassa sijaitsee huomattava Swakopjoen silta.
Kirjallisuutta

Mary Seely, Kathryn M. Jacobson, Peter J. Jacobson: Ephemeral Rivers and Their Catchments – Sustaining People and Development in Western Namibia. Desert Research Foundation of Namibia, 1995, ISBN 978-99916-709-4-2
Klaus Hüser, Helga Besler, Wolf Dieter Blümel, Klaus Heine, Hartmut Leser, Uwe Rust: Namibia – Eine Landschaftskunde in Bildern. Klaus Hess, Göttingen/Windhoek 2001, ISBN 978-3-933117-14-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Goanikontes-niminen maatila Swakopjoen uomassa lähellä Swakopmundia, n. 1906.
Symmetrinen puolustus

Symmetrinen puolustus on shakkiavaus, joka alkaa yleensä siirroilla
Avaus esiintyi ensimmäisen kerran Alessandro Salvion kirjoittamana vuonna 1604. Avausta kutsutaan myös nimellä itävaltalainen puolustus sitä tutkineiden itävaltalaisten Hans Haberditzin, Hans Müllerin ja Ernst Grünfeldin mukaan.
2...c5 on mustan vasta kahdeksanneksi suosituin vastaus valkean toiseen siirtoon ja antaakin valkealle tilastollisesti voiton 60 prosentissa peleistä. Valkean suosituin jatko on pelata 3.Rf3, mikä voi johtaa avauksen transponoitumiseen Tarraschin puolustukseksi.
Valkean toinen mahdollisuus on pelata 3.cxd5, jolloin mustan ei kannata vastata 3...Dxd5, koska jatkot 4.Rf3 cxd4 5.Rc3 Da5 6.Rxd4 ja 5...Dd8 6.Dxd4 Dxd4 7.Rxd4 antavat valkealle ison kehitysedun. Mustalle suositellaan sen sijaan jatkoa 3...Rf6 tarkoituksena lyödä d5-sotilas ratsulla. Mahdollisia jatkoja ovat esimerkiksi 4.Rf3 cxd4 5.Rxd4 Rxd5 6.e4 Rc7 ja 4.e4 Rxe4 5.dxc5 Rxc5 6.Rc3 e6.
Teen Ystävät

| Teen Ystävät |
| --- | --- |
 Teen ystävien tunnus.
Perustettu:  2003
Perustaja:  Pirkko Arstila
Toimiala:  teekulttuuri
Jäsenmäärä:  300
Varapuheenjohtaja:  Katriina Jordan-Westermark
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Teen Ystävät ry on vuonna 2003 perustettu yhdistys, joka puhuu hyvän teen puolesta. Yhdistys pyrkii lisäämään teetietoutta ja edistämään teekulttuuria, joka Suomessa pohjaa englantilaiseen ja venäläiseen perinteeseen. Yhdistyksellä oli vuonna 2024 noin 300 jäsentä.
Teen ystävät ry:n perustivat helmikuussa 2003 toimittaja, tietokirjailija Pirkko Arstila, Patrick Scheinin, Mikko Teräs ja Erkki Liikanen lähde?. Varapuheenjohtaja oli 2017 Petra Tandefelt, hänen jälkeensä Katriina Jordan-Westermark. Arstila oli kirjoittanut ET-lehteen kalliin ravintolan tarjoamasta vaatimattomasta pussiteestä. Kirjoituksen saama palaute johti yhdistyksen perustamiseen. Arstila toimi myös pitkään yhdistyksen puheenjohtajana.
Yhdistys on viettänyt Teen päivää 6. helmikuuta Tean nimipäivänä vuodesta 2015. Valtakunnallista Teen viikkoa vietetään helmikuussa sillä viikolla, jolle Tean nimipäivä asettuu. Teen viikolla on eri vuosina oma teemansa.  Vuonna 2025 teemana Tee - makujen maailma.
Teen Ystävät on myös myöntänyt vuodesta 2006 alkaen kunniakirjoja suomalaista teekulttuuria edistäneille tahoille.. Yhdistyksen Teen lehvä -tunnuksen on suunnitellut muotisuunnittelija Jukka Rintala.
Puheenjohtajat

Petra Tandefelt 2019–2024
Pirkko Arstila 2003-2018
Kunniajäsenet

Pirkko Arstila (kunniapuheenjohtaja)
Irmeli Roti
Helena Petäistö
Pekka Nihtinen
Kirjallisuutta

Arstila, Pirkko: Teen ystävän kirja.  Turku:  Sammakko, 2011.  ISBN 978-952-483-148-2  2. p. 2022 ISBN 978-952-483-427-8
Aiheesta muualla

Ylen aamu-tv: Virkeyttä teestä (Teen päivä. Vieraana Teen Ystävät ry:n varapuheenjohtaja Petra Tandefelt) 6.2.2017. Yleisradio, arenan.yle.fi. Viitattu 12.12.2022.
Teen Ystävät ry:n verkkosivut
Pikkusirkku

| Pikkusirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkut Emberizidae
Suku::  Pajusirkut Schoeniclus
Laji::  pusillus
Kaksiosainen nimi
 Schoeniclus pusillus  Pallas, 1776 
Synonyymit
 Emberiza pusilla 

Katso myös
   Pikkusirkku Wikispeciesissä   Pikkusirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkusirkku (Schoeniclus pusillus) on pienikokoinen, Euraasian taiga­vyöhykkeellä pesivä sirkkulaji. Suomessa laji esiintyy levinneisyys­alueensa läntisellä reunalla ja levinneisyys painottuu Itä-Suomeen ja Lappiin. Suomessa lajin kanta on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 12–14 senttimetriä ja paino 13–19 grammaa. Pää kastanjan­ruskea, päälaki musta ja sen poikki kulkee pitkittäinen kastanjan­ruskea päälaen­juova. Korvanpeitin­höyhenillä musta kaari. Nokan harja on suora. Juhlapukuisen koiraan pään värit ovat keskimäärin kirkkaammat kuin naaraan. Vanhoilla pikku­sirkuilla on täydellinen sulkasato loppukesällä lähde?.
Levinneisyys

Pikkusirkku kuuluu siperialaiseen lajistoon. Pikkusirkku on ollut Suomessa 1900-luvulla pääosin huomattavasti nykyistä harvalukuisempi. Kanta alkoi kasvaa etenkin 1970-luvulta 1980-luvulle, ja kannankasvu on jatkunut tämän jälkeenkin. Hajanainen levinneisyysalue sijoittuu Pohjois-Karjalan pohjoisosista Metsä-Lappiin, mutta pesimä­tiheydet ovat suurimpia itärajan tuntumassa. Parimääräksi Suomessa on arvioitu vuosina 2013–2018 keskimäärin 21 000 (13 000 – 33 000). Muutto­aikana hyvin harvalukuinen muualla Suomessa. Keväällä saapuu toukokuussa, syksyllä lähtee pääosin syyskuussa, mutta muutamia talvi­havaintojakin tunnetaan. Levinnyt Siperian pohjoisosiin, talvehtii Kaakkois-Aasiassa. Euroopan pesimä­kannaksi on arvioitu 2,5–3,5 miljoonaa paria, joista 99 prosenttia Venäjän puolella. Lisäksi lajia pesii Suomessa, Ruotsissa (50–430 paria) ja Norjassa (15–50 paria). Esiintyy harvoin Alaskassa useimmiten syksyisin.
Elinympäristö

Suomessa pikkusirkkujen suosikki­pesimä­ympäristöjä ovat kosteat rämeet ja ojite­tuille soille perustetut taimikot. Muuttoaikana erilaiset rikkaruohokentät, ojat ja pellot ovat sille otollista ympäristöä.
Lisääntyminen

Pesä on maassa varvikon suojassa. Munia on 4–6, ja niitä haudotaan 11–12 päivää. Poikaset lähtevät pesästä lento­kyvyttöminä jo viikon ikäisinä, mikä on lyhimpiä varpuslinnuilla todettuja pesäpoikas­aikoja. Poikaset ovat lentokykyisiä vajaan 2 viikon ikäisinä. Molemmat emot kuitenkin huolehtivat niistä maastossa vielä 1–2 viikkoa. Ensimmäinen pesye kesäkuussa ja usein toinen pesye heinä­kuussa.
Ääni

Kutsuääni terävä ”tsik”, lähes täysin identtinen pohjansirkun vastaavan äänen kanssa. Laulu muistuttaa sekä paju- että peltosirkkua, esimerkiksi ”trytrytrytry svii sjy sjy tju-ti”.
Ravinto

Hyönteiset, hämähäkit, siemenet ja muut kasvinosat.
Aiheesta muualla

Luontoportti: Pikkusirkku (Emberiza pusilla)
ITIS: Emberiza pusilla (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q216855  Wikispecies: Emberiza pusilla  ABA: litbun  Avibase: 1866F80E52F4075F  BioLib: 9036  BirdLife: 22720954  BOLD: 73248  BOW: litbun  CoL: 39FTJ  eBird: litbun  EoL: 45511170  EUNIS: 1026  EURING: 18740  Fauna Europaea: 97533  Fauna Europaea (new): d4339705-15df-4597-8766-d076a7362d8f  GBIF: 2491544  GNAB: little-bunting  iNaturalist: 9197  IRMNG: 11009481  ITIS: 179542  IUCN: 22720954  NBN: NHMSYS0000530732  NCBI: 74588  Observation.org: 245  Open Tree of Life: 340338  TSA: 6452  Xeno-canto: Emberiza-pusilla  Laji.fi: MX.35165 
Pikkusirkun muna.
Kaupunginhotelli

Pietarsaaren kaupunginhotelli vuonna 2018
Kaupunginhotelli on kaupungin keskustassa sijaitseva hotelli, jossa on myös ravintola. Samantyyppisissä Seurahuoneeksi nimetyissä paikoissa oli ravintolan ja majoitustilojen lisäksi myös yleensä juhlasali tai tiloja.lähde?
Vuonna 1899 perustettu Pietarsaaren Kaupunginhotelli on Suomen vanhin toimiva kaupunginhotelli.
1930-luvulla Suomessa toimi enimmillään seitsemän kaupunginhotellia. Vuonna 1902 rakennetun Kuopion kaupunginhotellin toiminta lakkautettiin alkuvuodesta 1986. Paikalle avautui Sokos Hotelli Puijonsarven yökerho Puikkari. Suomen majoitusliikkeet 2008 –kirjassa oli vielä Pietarsaaren, Tammisaaren ja Tornion kaupunginhotellit. Tornion kaupunginhotellin nimi on vuodesta 2015 lähtien ollut Park Hotel.
Suomessa oli vuonna 2018 enää kolme toimivaa kaupunginhotellia: Iisalmessa, Pietarsaaressa ja Tammisaaressa. Kaupunginhotellien vähenemiseen lienee syynä nimen historiallinen ja vanhahtava kaiku.
Suomen kaupunginhotellit > Toiminnassa olevat

Iisalmen kaupunginhotelli,
Pietarsaaren kaupunginhotelli, perustettu vuonna 1899
Tammisaaren kaupunginhotelli, yritys perustettu 1997
Suomen kaupunginhotellit > Toiminnan päättäneet tai nimen vaihtaneet

Heinolan kaupunginhotelli, eri vaiheiden jälkeen rakennus nykyisin käsityöläistalo työhuoneineen ja myymälöineen
Hämeenlinnan kaupunginhotelli, avattiin 1800-puolivälissä, muutti vuonna 1929 torin pohjoislaidalta Paavonkulmaan Rauhankatu 3:een.
Jyväskylän kaupunginhotelli
Kajaanin kaupunginhotelli
Kuopion kaupunginhotelli, rakennettu vuonna 1902. Lakkautettiin vuonna 1986, jonka jälkeen toimi Sokos Hotelli Puijonsarven yökerho Puikkari
Kristiinankaupungin kaupunginhotelli
Lahden kaupunginhotelli
Tampereen kaupunginhotelli, toimi vuosina 1890-1918
Tornion kaupunginhotelli, muutti nykyiseen paikkaan 1956 tulipalon jälkeen. Nimi muuttui Park Hoteliksi vuonna 2015.
Kaupunginhotelli elokuvissa

Arvottomat, Kuopion kaupunginhotelli
Synodaaliväitöskirja

Synodaaliväitöskirja on Suomessa vuoden 1869 kirkkolain 440 §:n edellyttämä, jostakin teologisesta aineesta laadittu "lyhykäinen kirjoitelma", jonka perusteella keskustellaan virallisessa hiippakunnan pappeinkokouksessa. Synodaaliväitöskirjan tekijä valitaan edellisessä pappeinkokouksessa. Synodaali- eli pappeinkokouksien yhteydessä alettiin vuonna 1628 järjestää teologisia väitöksiä, ja ne laadittiin ja käsiteltiin akateemisten väitösten tavoin latinaksi. Latinan käyttö päättyi vuonna 1842.
Oscar-gaala 2024

| Oscar-gaala 2024 |
| --- | --- |
Päiväys:  10. maaliskuuta 2024
Paikka:  Dolby Theatre, Los Angeles
Juontaja:  Jimmy Kimmel
Tuottaja:  Raj Kapoor (showrunner), Molly McNearney ja Katy Mullan
Ohjaaja:  Hamish Hamilton
Kohokohtia
Paras elokuva:  Oppenheimer
Paras ohjaaja:  Christopher Nolan Oppenheimer
Paras miespääosa:  Cillian Murphy Oppenheimer
Paras naispääosa:  Emma Stone Poor Things
Eniten palkintoja:  Oppenheimer (7)
Eniten ehdokkuuksia:  Oppenheimer (13)
  ← 2023  Oscar-palkinto  2025 → 
Oscar-gaala 2024 oli 96. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain elokuva-akatemia jakoi vuotuiset Oscar-palkinnot vuoden 2023 parhaille elokuville. Gaala järjestettiin Los Angelesissa Hollywoodin Dolby-teatterissa 10. maaliskuuta 2024. Koomikko Jimmy Kimmel juonsi gaalan jo neljättä kertaa.
Oppenheimer valittiin parhaaksi elokuvaksi, ja se sai myös eniten palkintoja, seitsemän. Oppenheimerilla oli myös eniten ehdokkuuksia, 13. Seuraavaksi eniten ehdokkuuksia myönnettiin elokuville Poor Things (11) ja Killers of the Flower Moon (10).
Oppenheimerin jälkeen toiseksi eniten palkintoja myönnettiin Poor Thingsille, joka voitti neljä palkintoa. Oppenheimerin ohjaaja Christopher Nolan palkittiin parhaasta ohjaukesta, ja siinä näytelleet Cillian Murphy parhaasta miespääosasta ja Robert Downey Jr. parhaasta miessivuosasta. Paras naispääosa meni Emma Stonelle elokuvasta Poor Things ja naissivuosan Da’Vine Joy Randolphille.
Elokuvasta Killers of the Flower Moon Lily Gladstone sai ehdokkuuden parhaasta naispääosasta, ja hän on ensimmäinen Amerikan alkuperäisasukasnainen, joka on saanut ehdokkuuden näyttelijäkategoriassa. Samasta elokuvasta ehdolla oli parhaasta musiikista Amerikan alkuperäisasukkaisiin kuuluva Robbie Robertson, joka kuoli elokuussa 2023. Poor Thingsistä Emma Stone oli toisena naisena ehdolla sekä näyttelijänä että elokuvan tuottajana. Mark Ruffalo puolestaan sai elokuvasta neljännen ehdokkuuden parhaasta miessivuosasta ja jakaa kärkipaikan seitsemän näyttelijän kanssa.
Säveltäjä John Williams sai elokuvasta Indiana Jones and the Dial of Destiny 54:nnen Oscar-ehdokkuutensa. Hän oli 91-vuotiaana vanhin Oscariin ehdolla ollut henkilö. Diane Warren on puolestaan eniten parhaan laulun Oscar-ehdokkuuksia saanut henkilö. Ehdokkuus vuonna 2024 oli Warrenin uran 15:s.
Sympatia

Sympatia (kreikan sanasta sympátheia, myötätunteminen) tai myötätunto tarkoittaa toisen henkilön mielihyvän kokemista omana mielihyvänä (myötäilo) tai tuskan ja mielipahan tuntemista mielipahana.
"Sympatia on toisen henkilön emootioiden ja tuntemusten passiivista noudattamista, josta olisi eroteltava empatia, joka olisi aktiivisempaa ja neutraalimpaa eläytymistä toisen tilanteeseen tai mielentilaan."
Sympatian vastakohta on antipatia.
Tutkija Riikka Korkiamäen mukaan myötätunto saa suosimaan niitä, joista välittää eniten, esimerkiksi päiväkotiryhmässä tai politiikassa. Siksi moni tutkija korostaa, että myötätunnolle ei saisi antaa minkäänlaista painoa päätöksenteossa.
Vaikka psykopaatit kuvataan usein täysin muista poikkeaviksi, todellisuudessa sympatiaan yleensä kykeneväkin ihminen on välillä kyvytön siihen, kun hän esimerkiksi vihaa kärsivää henkilöä tai ylimielisyys, jäykkyys tai huono päivä saa otteen hänestä.
Kirjallisuutta

Pessi, Anne Birgitta ym. (toim.): Myötätunnon mullistava voima. Jyväskylä : PS-kustannus, 2017. ISBN 978-952-451-779-9.
Juhantalo

Juhantalo on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Kauko Juhantalo (1942–2020), keskustalainen poliitikko ja juristi kauppa- ja teollisuusministeri 1991–1992
Liisa Juhantalo (o.s. Rekola, 1943–2025), kuvataiteilija ja Kankaanpään taidekoulun rehtori, Kauko Juhantalon puoliso 1967–2020.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Richard Swinburne

| Richard Swinburne |
| --- | --- |
 Richard Swinburne
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. elokuuta 1934 (ikä 90)
Kansalaisuus:  brittiläinen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  filosofia
Aiheesta muualla
users.ox.ac.uk/~orie0087
Richard G. Swinburne (s. 26. elokuuta 1934) on brittiläinen filosofi ja emeritusprofessori, joka on keskittynyt etenkin uskonnonfilosofiaan. Swinburne on ollut professorina Keele Universityssa 1972–1985, Aberdeenin yliopistossa 1982–1984 ja Oxfordin yliopistossa 1985–2002. Swinburne on ortodoksisen kirkon jäsen ja hän on eräs tunnetuimmista nykyisistä kristillisistä uskonpuolustajista.
Kristillinen filosofia

Swinburne on julkaissut lukuisia teoksia. Hänen teoksensa edustavat enimmäkseen akateemista filosofiaa, mutta hän on julkaissut myös muutaman kansanomaisemman teoksen, esimerkiksi vuonna 1996 ilmestyneen kirjan Is There a God? (suom. Tuntematon tekijä).
Swinburnen mukaan kristillinen usko on järjellistä ja johdonmukaista. Hän on esittänyt lukuisia jumalatodistuksia. Swinburnen luultavasti tunnetuin jumalatodistus on ontologisen todistuksen johdannainen, jossa Jumalan olemassaolo johdetaan siitä, että uskonnolliset tuntemukset ovat todellisia ja havaittuja ilmiöitä. Koska ihmisten käsityksillä on aina kohde, voidaan päätellä että Jumalan olemassaolo ei ole looginen välttämättömyys mutta metafyysinen välttämättömyys. Arvostelijoista tämä ei kuitenkaan tarkoita välttämättä mitään muuta kuin sitä, että Jumala on olemassa määritelmänä. Swinburne on myös ”ketjuttanut” perinteisiä jumalatodistuksia yhteen ”kasautuvaksi todistukseksi”, joka hänen mukaansa tekee Jumalan olemassaolon todennäköisemmäksi.
Swinburne on myös tarjonnut ratkaisun kaikkivoipaisuuden paradoksiin määrittelemällä Jumalan kaikkivaltiuden ominaisuudet. Todistelu kulkee seuraavasti:
Jumala luo, pitää olemassa ja antaa kadota kaiken, miten haluaa.
Kaikkivaltius tarkoittaa sitä, että Jumala ei ole luonnonlakeihin sidottu.
Jumalan kaikkivaltius tarkoittaa sitä, että hän voi vapaasti valita päämääränsä ja toteuttaa ne.
Kaikkivaltias kykenee tekemään kaiken, mikä on loogisesti mahdollista: Swinburnen mukaan Jumala ei voi luoda mahdottomia ihmeitä eikä esimerkiksi muuttaa menneisyyttä jälkikäteen.
Teoksia

The Concept of Miracle, 1970
The Coherence of Theism.  (The Clarendon library of logic and philosophy)  Oxford:  Clarendon Press, 1977.  ISBN 0-19-824410-X  (englanniksi)
The Existence of God, 1979 (new edition 2004).
Faith and Reason, 1981
The Evolution of the Soul, 1986, ISBN 0-19-823698-0
Miracles, 1989.
Responsibility and Atonement, 1989
Revelation, 1991
The Christian God, 1994
Tuntematon tekijä: Jumalan olemassaolo ja tieteellinen maailmankuva.  ((Is There a God?, 1996.) Suom. Tytti Träff. Asiatarkastus ja esipuhe: Reijo Työrinoja)  Helsinki:  Kirjapaja, 1997.  ISBN 951-625-436-5
Simplicity as Evidence of Truth, The Aquinas Lecture, 1997
Providence and the Problem of Evil, 1998
Epistemic Justification, 2001
The Resurrection of God Incarnate, 2003
Richard Swinburne: ”The Vocation of a Natural Theologian”, teoksessa Philosophers Who Believe, Kelly James Clark, ed. (Downers Grove: InterVarsity Press, 1993), s. 179–202.
Kirjallisuutta

Ala-Prinkkilä, Jouko: Todennäköisin vaihtoehto: Richard Swinburnen käsitys kristillisen teismin rationaalisuudesta.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 2014.  ISBN 978-952-9791-92-7
Colin Brown: Miracles and the Critical Mind. Exeter: Paternoster/Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing, 1984.
Martin, Michael: Atheism: A Philosophical Justification.  Philadelphia:  Temple University Press, 1990.  ISBN 0-87722-642-3  (englanniksi)
Keith M. Parsons: God and the Burden of Proof: Plantinga, Swinburne, and the Analytic Defense of Theism. Buffalo: Prometheus Books, 1989.
Nicholas Wolterstorff: Divine Discourse: Philosophical reflections on the claim that God speaks. Cambridge: Cambridge University Press, 1995.
Aiheesta muualla

Swinburnen sivut Oxfordin yliopiston palvelimella: sisältää Swinburnen ansioluettelon sekä täydellisen listan julkaisuista. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  PhilPeople 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
George Sykes

George Sykes esikuntineen
George Sykes (9. lokakuuta 1822 – 8. helmikuuta 1880) oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja Unionin kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa.
Lapsuus ja nuoruus, sisällissodan aika

Sykes syntyi Doverissa, Delawaressa. Hän valmistui Yhdysvaltain sotilasakatemiasta vuonna 1842 ja sai väliaikaisen komennuksen toiseksi luutnantiksi 3. USA:n jalkaväkirykmenttiin. Hän palveli Meksikon–Yhdysvaltain sodassa ja seminolisodassa ja sai ylennyksen väliaikaiseksi kapteeniksi toimistaan Cerro Gordossa Meksikossa.
Sisällissodan syttyessä Sykes nimitettiin majuriksi 14. USA:n jalkaväkeen. Ensimmäisessä Bull Runin taistelussa hän komensi vakinaista jalkaväenpataljoonaa, kokoelmaa kahdeksaa vakinaista komppaniaa eri rykmenteistä, ainoina vakinaisen väen miehinä. Hän jatkoi palvelustaan vakinaisen väen kanssa varhaisissa puolustusasemissa Washingtonin ympärillä ja sitten vakinaisen väen divisioonankomentajana Virginian niemimaan sotaretkellä 2. divisioonassa V armeijakunnassa. Hänen miehensä, jotka usein nimittivät itseään ”Sykesin vakinaisiksi”, saavuttivat menestystä puolustamalla asemiaan Gaines' Millissä Seven Daysin taistelujen aikana, ennen kuin unionin linja murtui toisaalla.
Sykes jatkoi divisioonankomentajana toisen Bull Runin, Antietamin (reservissä) ja Fredericksburgin taisteluissa. Chancellorsvillessä hänen vakinaisensa johtivat hyökkäystä konfederaation joukkojen taakse taistelun alussa. Koska he kohtasivat voimakasta konfederaation vastarintaa, armeijan komentaja kenraalimajuri Joseph Hooker kutsui hermostuneena joukot takaisin puolustusasemiin eikä Sykesin joukkoja enää käytetty kampanjassa. Sykes ylennettiin kenraalimajuriksi Antietamin taistelun jälkeen 29. marraskuuta 1862. Ainutkaan näistä taisteluista ei osoittanut hänen olevan mitenkään erityisen taitava tai aggressiivinen taistelukentillä. Hänen kollegansa tunsivat hänet lempinimillä ”Verkkainen George” ja ”hidas ravaaja” Sykes. Kun armeijakunnan komentaja kenraalimajuri George Meade ylennettiin Potomacin armeijan komentajaksi 28. kesäkuuta 1863, Sykes otti V armeijakunnan komennon.
Gettysburgin taistelu

Gettysburgin taistelussa Sykesin joukot taistelivat vaikeuksissa olevan III armeijakunnan tukena unionin vasemmassa sivustassa. Hänen 1. divisioonastaan (prikaatinkenraali James Barnes) tarumaiset mittasuhteet saavuttanutta Little Round Topin taistelua johtivat prikaatinkomentaja eversti Strong Vincent ja 20. Mainen jalkaväkirykmentti eversti Joshua Chamberlainin alaisena. Hänen 3. divisioonansa ”Pennsylvanian reservit”, joita johti prikaatinkenraali Samuel W. Crawford, hyökkäsi Little Round Topista, ajoi konfederaation joukot ”Kuolemanlaakson” läpi ja päätti kuolettavan taistelun Wheatfieldissa. Mutta on vähän historiallista todistusaineistoa, joka osoittaisi Sykesin henkilökohtaisen työpanoksen.
Myöhemmät vaiheet

Mine Run -sotaretkellä syksyllä 1863 Meade valitti Sykesin latteasta esiintymisestä. Meade ja ylipäällikkö kenraali Ulysses S. Grant olivat yhtä mieltä, ettei Sykes ollut hyvä valinta tulevaan Overland-sotaretkeen toukokuussa 1864. Siispä kun Potomacin armeijakuntaa uudelleenjärjesteltiin sinä keväänä, Sykes menetti joukkonsa ja hänet lähetettiin tapahtumaköyhiin tehtäviin Kansasin puolustushallintoon. Pricen ryöstöretken aikaan 1864 hänen tilalleen nimitettiin James G. Blunt.
Sodan jälkeen vuonna 1866 Sykes palasi everstiluutnattina. Hän palveli 5. USA:n jalkaväessä ja myöhemmin everstinä 20. jalkaväessä. Hän palveli useissa palveluspaikoissa Minnesotasta Texasiin kuolemaansa saaksa, joka tapahtui Fort Brownissa Teksasissa.
Hänet haudattiin West Pointin hautausmaahan New Yorkiin.
Aiheesta muualla

Civil War Biographies: George Sykes
Sykes' Regulars
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:George Sykes
Käännös suomeksi