stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tulitorvi-tuliputkikattila
Rakenne ja toiminta

Yleisin malli on rakenteeltaan niin sanottu kolmivetoinen kattila, jossa ensimmäisen vedon muodostaa tulitorvi ja toisen sekä kolmannen vedon muodostavat tuliputket.
Tulitorvi-tuliputkikattilassa polttoaineen palaminen tapahtuu tulitorvessa. Kolmivetoisessa tulitorvi-tuliputkikattilassa palamisessa muodostuneet savukaasut johdetaan ensin kääntökammion (lieskakammion) kautta 2-vedon tuliputkia pitkin kattilan etuosaan ja sitten etuosan kääntökammion kautta 3-vedon tuliputkia myöten kattilan perään. Sieltä savukaasut viedään syöttöveden esilämmittimeen tai suoraan savupiippuun.
Tulitorvea ja tuliputkia ympäröi vesitila. Höyrykattiloissa on vielä kattilan yläosassa höyrytila, jonka kautta höyry poistuu höyryputkistoon. Yleensä tämän kokoluokan kattilat tuottavat kylläistä höyryä, mutta ne voidaan varustaa myös pienellä tulistimella.
Kattilatyypissä on tehoon nähden suuri vesimäärä, joten se toimii varaajana ja tasaa kuorman vaihteluita. Edelleen rakenteesta johtuen kattila soveltuu ainoastaan alle 2 MPa:n (20 bar) paineelle. Suuren lieriön valmistaminen korkeampia paineita kestäväksi ei kannata. Tosin pienissä kattilako’oissa saattaa olla taloudellista valmistaa myös korkeampipaineinen tulitorvi-tuliputkikattila.
Mikäli halutaan tuottaa sähköä, käytetään tulistimilla varustettua vesiputkikattiloita, sillä sähköntuotannossa veden- ja siten höyrynpaine kannattaa nostaa noin 4–18 MPa:iin (40–180 bar).
HMS Monmouth (F235)

| Monmouth |
| --- | --- |
 HMS Monmouth

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow Shipbuilders, Scotstoun
Kölinlasku:  1. kesäkuuta 1989
Laskettu vesille:  23. marraskuuta 1991
Palveluskäyttöön:  24. syyskuuta 1993
Poistui palveluskäytöstä:  30. kesäkuuta 2021
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 900 t
Pituus:  133 m
Leveys:  16,1 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  2 x Rolls-Royce Spey SM1A -kaasuturbiinia (23 190 kW) Risteilymoottori: 4 x GEC-Alsthom Paxman Valenta 12CM yht. 2 980 kW
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  185
Aseistus
Aseistus:  1 x GWS26 Sea Wolf 2 x Boeing Harpoon 2 x kaksiputkista 324 mm sukellusvenetorpedoputkea Stingray-torpedoille 1 x 4,5" Mk.8 2 x 30 mm DS30M 2 x Minigun 4 x GPMG-konekivääriä 1 x Westland Lynx HMA8
HMS Monmouth (viirinumero F235)  oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 23 fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 11. heinäkuuta 1988 Scotstounista Yarrow Shipbuildersilta, missä köli laskettiin 1. kesäkuuta 1989. Se laskettiin vesille 23. marraskuuta 1991 ja otettiin palvelukseen 24. syyskuuta 1993.
Palvelus

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:HMS Monmouth (F235)
Kesäkuussa 1995 alus vieraili Wellingtonissa RFA Brambleleafin kanssa, kun alukset tekivät ensimmäisen kuninkaallisen laivaston laivastovierailun Uudessa-Seelannissa vuoden 1985 jälkeen.
Alkuvuodesta 2004 alus liitettiin Atlantin pohjoiseen  partiointiosasto (engl. Atlantic Patrol Task North).
Alus poistettiin palveluksesta 30. kesäkuuta 2021.
Käännös suomeksi
Sasha Anttilainen

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Aleksandr Sergejevitš Anttilainen
Syntymäaika: 19. joulukuuta 1986 (ikä 38)
Syntymäpaikka: Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 189 cm
Seura
Seura: LehPa
Tehtävä: apuvalmentaja
Junioriseurat
1997–2001: Yllätys
2002–2003: JIPPO
2004: Zenit
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2005–2007 | Dinaburg | 1 | (0) |
| 2006–2007 | → JIPPO (laina) | 45 | (8) |
| 2008 | KooTeePee | 22 | (1) |
| 2009–2010 | IFK Mariehamn | 33 | (5) |
| 2011–2014 | MYPA | 58 | (11) |
| 2015 | KTP | 10 | (2) |
| 2022– | LehPa | 18 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 191 | (32) |
Valmennusura
2018–2019: JIPPO (apuv.)
2024–: LehPa (apuv.)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 20. tammikuuta 2025.
Aleksandr ”Sasha” Anttilainen (s. 19. joulukuuta 1986 Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on suomalainen jalkapalloilija, joka on edustanut Veikkausliigassa muun muassa MYPA:a ja FC KTP:tä. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä, joka pystyy pelaamaan keskellä tai laidalla.
Pietarilaissyntyinen Anttilainen muutti perheineen Joensuuhun hänen ollessaan neljävuotias. Ennen ammattilaisuraansa Suomessa hän pelasi Zenit Pietarin akatemiajoukkueessa ja latvialaisessa Dinaburgissa, jonka riveissä hän debytoi Latvian korkeimmalla sarjatasolla Virslīgassa kaudella 2005. Kaudet 2006–2007 Anttilainen vietti lainalla Suomen Ykkösen Jipossa.
Suomen korkeimmalle sarjatasolle Veikkausliigaan Anttilainen nousi kaudella 2008 KooTeePeessä. KooTeePeen pudottua sarjasta hän siirtyi IFK Mariehamniin, jota hän edusti kahden kauden ajan. Ura Maarianhaminassa päättyi polvivammaan kauden 2010 lopulla. Kauden 2011 kynnyksellä Anttilainen teki sopimuksen Myllykosken Pallon kanssa.
Aiheesta muualla

Sasha Anttilainen Veikkausliigan sivustolla
Sasha Anttilainen Myllykosken Pallon sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Henkitanssi

Taidemaalari Frederic Remingtonin tekemä luonnos oglala-lakotojen henkitanssista. Kuva julkaistiin 6. joulukuuta 1890 Harper's Weeklyssä.
Henkitanssi oli Pohjois-Amerikan intiaanien omaksuma uskonnollinen liike, joka oli lähtöisin Nevadasta. Sen kehittäjänä toimi paiute-intiaanien tietäjä Wovoka. Liike levisi kymmenien eri heimojen keskuuteen vuosina 1889–1890 ja ylettyi Yhdysvaltain länsirannikolta Missourijoelle ja Kanadasta Texasiin.
Henkitanssin suosio sai ennennäkemättömät mittasuhteet lakotojen intiaanireservaateissa Etelä-Dakotassa syksyllä 1890. Vaikka lähes taukoamattomina jatkuneiden seremonioiden päällimmäinen tarkoitus oli saada yhteys vainajien henkiin, suhtautuivat valkoiset henkitanssiin suurella epäluulolla. Se tulkittiin selvänä kansankiihotuksena Yhdysvaltoja vastaan ja tanssivien intiaanien uskottiin suunnittelevan suurta kapinaa. Lakotojen henkiliikkeen aiheuttama hysteria levisi nopeasti sanomalehtien välityksellä ja johti lopulta Wounded Kneen verilöylyyn joulukuussa 1890.
Henkitanssi ei kuitenkaan loppunut vaikka se kiellettiin lakotoilta. Muut henkiliikkeen omaksuneet intiaaniyhteisöt saivat jatkaa omia seremonioitaan koska niitä ei katsottu ympäristölleen vaarallisiksi. Kanadassa henkitanssia harjoitettiin pienessä mittakaavassa vielä 1960-luvulla.
Wovokan sanoma

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Jumalan poika tulee rankaisemaan valkoisia miehiä heidän vääryyksistään intiaaneja kohtaan ja pyyhkäisemään heidät pois maankamaralta. Tämän jälkeen kuolleet sukulaisemme heräävät ja biisonit palaavat. Tanssikaa neljä yötä, älkääkä tehkö pahaa kenellekään. Kun maa järisee uuden maailman koittaessa, älkää pelätkö! | ” |
– Wovokan alkuperäinen sanoma.
1800-luvun jälkipuolella läntisten intiaanien keskuudessa kehittyi useita uskonnollisia liikkeitä, joita synnyttivät hävityt sodat, valkoisen väestön voimakas lisääntyminen ja biisonien katoaminen tasangoilta. Tunnetuin näistä liikkeistä oli ympyrä- eli henkitanssi. Sen kehittäjä Wovoka tunnettiin jo nuorena voimakkaista transsitiloistaan. Hän oppi paljon valkoisten kulttuurista ja perehtyi kristinuskoon työskennellessään 1870-luvulla uudisasukkaiden parissa. Seuraavan vuosikymmenen lopulla Wovoka vaipui kuumeen seurauksena transsiin, jonka aikana hän ”kuoli” auringonpimennyksen myötä. Herättyään henkiin Wovoka kertoi käyneensä taivaassa ja kohdanneensa jumalan ja kauan sitten kuolleita ihmisiä.
Jumalan ohjeiden mukaan Wovoka alkoi opettaa kansalleen uutta seremoniaa. Hän käytti sanomansa pohjana isänsä oppeja ja omia näkyjään, joihin lisäsi selviä vaikutteita kristinuskosta. Tämä herätti voimakasta kiinnostusta paikallisissa intiaaneissa, ja he noudattivat uuden vapahtajansa ohjeita kuuliaisesti. Itse rituaali sisälsi mietiskelyä, laulua, rukoilua ja erityisesti tanssia. Ansaitakseen Wovokan lupaaman maanpäällisen paratiisin intiaanien tulisi elää keskenään sopusoinnussa, vältellä valkoisia ja pysyä erossa alkoholista.
Hengellisen liikkeen leviäminen

Tieto Wovokan uskonnollisesta liikkeestä levisi myös Nevadan ulkopuolelle. Intiaanilähetystöt saapuivat pitkien matkojen takaa kuuntelemaan uutta hengellistä sanomaa. Heidän joukossaan olivat myös lakotat, joiden uskonnolliset seremoniat oli tukahdutettu ja suuri reservaatti pilkottu pieniin osiin yleisen palstoituslain nojalla. Muiden kansojen tavoin lakotat tulkitsivat Wovokan oppeja omalla tavallaan ja muuttivat tanssin sanomaa oman historiansa ja kulttuurinsa kautta. Lakotojen käsittelyssä Wovokan ympyrätanssista muotoutui Wanagi Wachpi eli henkitanssi.
Henkitanssin seremonia

Lakotojen valmistautuminen tanssiin alkoi puhdistautumisrituaalilla, joista merkittävin oli inípi-hikoilumajan riitti. Kun saunoja tuli majaan, hänen katsottiin kantavan selässään valkoisen miehen mukanaan tuomaa taakkaa, josta vapauduttiin puhdistumisen myötä. Pyhän piipun polttaminen oli osa riittiä. Piipussa poltettiin tupakkaa ja makeaa sweetgrass-ruohoa (lännenmaarianheinää). Jotkut osanottajat läimäyttelivät itseään oksilla, biisoninhännillä tai kotkan sulista tehdyillä viuhkoilla. Riitin johtaja kaatoi vettä kiville, ja kylpijät lauloivat ja rukoilivat saadakseen yhteyden Wakan Tankaan, lakotojen ylimpään jumaluuteen. Tällä tavoin suoritettu riitti symbolisoi maailmankaikkeutta, joka puhdistettiin vieraista elementeistä.
Joka-aamuisen hikoilumajan riitin jälkeen tanssijoiden kasvoihin maalattiin erilaisia symboleja. Itse henkitanssi alkoi yleensä iltapäivällä. Laulut ja seremonian johtajat vaihtuivat, mutta tietyt piirteet säilyivät tanssista toiseen. Miehet ja naiset pitivät toisiaan kädestä kiinni ja liikkuivat ympyrässä vasemmalta oikealle. Tanssijoiden keskelle pystytetty pyhä puu symboloi lakotojen yhtenäisyyttä. Joidenkin väittämien mukaan puusta roikkuvat uhrilahjat olivat ihmislihaa, mutta väitteelle ei löydy luotettavaa näyttöä.
Seremonian johtajan kiihdyttäessä tahtia myös tanssijoiden vauhti lisääntyi. He alkoivat huutaa suureen ääneen kuolleiden sukulaistensa nimiä ja kiihdyttivät itsensä transsiin, jossa näkyjen näkeminen kävi mahdolliseksi. Vähitellen yhä useampi tanssija irtosi piiristä ja kaatui maahan. Erään silminnäkijän mukaan maassa saattoi yhtäaikaisesti maata jopa sata näennäisesti kuollutta henkitanssijaa.
Seremonia päättyi, kun riittävä määrä tanssijoista oli saavuttanut transsitilan. Henkilöt, jotka kokivat näyn seremonian yhteydessä, olivat erityisen arvostettuja. Henkitanssin alkuaikoina pyhät miehet saattoivat hypnotisoida tanssijoita saadakseen nämä transsiin. Viimeisten kuukausien aikana henkitanssiin tullut kiihkeys teki hypnoosista tarpeettoman. Päivässä saattoi olla kolmekin perättäistä seremoniaa. Väliajoilla lakotat pelasivat erilaisia pelejä ja nauttivat ruokatarjoilusta.
Eräs lakotojen mukana tulleista muutoksista Wovokan oppeihin olivat tanssijoiden henkipaidat, joita he pitivät luodinkestävinä. Tämä asia tulkittiin pääsääntöisesti siten, että lakotat valmistautuivat sotaan valkoista väestöä vastaan. Suojelevat paidat olivat kuitenkin olleet lakotojen kulttuurissa jo vuosikymmeniä aiemmin, ja niiden teho perustui enemmän uskonnollisiin kuvioihin kuin materiaaliin.
Vuoden 1890 dramaattinen päätös

Lakotojen aloittaessa henkitanssinsa syyskuussa 1890 Pine Ridgen reservaatissa Etelä-Dakotassa lähtivät huhut liikkeelle heidän sotaisista aikeistaan. Yhdysvaltalaiset näkivät henkitanssin poliittisena ja jopa sotilaallisena liikkeenä, jonka vaikutukset saattoivat olla arvaamattomat. Lakotojen vaikutusvaltainen iäkäs päällikkö Punainen Pilvi ei katolisena itse osallistunut henkitanssiin, mutta ei myöskään vastustanut sitä. Hunkpapa-lakotojen pyhä mies Istuva Härkä suhtautui henkitanssiin epäluuloisesti eikä ollut suorassa yhteydessä itse tanssijoihin. Monet kuitenkin pelkäsivät hänen valmistelevan sotaa, ja lokakuussa 1890 tieto epäilyistä kiiri Washingtoniin. Presidentti Benjamin Harrison määräsi sotaministerin ottamaan vastuulleen kansalaisten suojelun mahdollista intiaanikapinaa vastaan.
Yhdysvaltain joukkojen ylin komentaja kenraali Nelson A. Miles sai taakseen lähes puolet maansa jalka- ja ratsuväestä. Hän uskoi puheet kapinan valmisteluista ja halusi pidättää Istuvan Härän, jonka uskoi saavan kokoon jopa 5 000 soturia. Intiaanipoliisit tunkeutuivat 15. joulukuuta 1890 Istuvan Härän majaan ja surmasivat tämän seuranneen yhteenoton aikana. Seuraavana päivänä etelädakotalaisen Rapid Cityn kodinturvajoukot surmasivat 75 pakenevaa lakotaa, joista osa oli henkitanssijoita. Kodinturvaajat koostuivat kauppiaista, farmareista ja nuorista cowboysta, joita yhdisti viha intiaaneja kohtaan. Heidät oli aseistettu Etelä-Dakotan kuvernöörin Arthur C. Melletten suostumuksella. Lakotojen ruumiit piilotettiin syrjäiseen paikkaan, josta niitä ei voitu löytää. Surmattujen henkipaidat, sulkapäähineet ja muu omaisuus kuljetettiin Chicagoon, jossa avattiin museo tavaroiden esittelyä varten.
Vaikka osa sanomalehdistä yritti vähätellä henkitanssin mukana tulleita ongelmia, toiset vastaavasti paisuttelivat asiaa. Rapid City Daily Journal toi ilmoille synkän ennusteen 20. joulukuuta 1890: ”Koko intiaanirodun kapina Yhdysvaltoja vastaan on lähellä”.
Jo viikon kuluttua erään lakota-soturin vahingonlaukauksesta puhkesi Wounded Kneen verilöylyyn. Sotilaat surmasivat yli 150 puolustuskyvytöntä lakotaa, joista suurin osa oli naisia ja lapsia. Verilöylyn jälkeen lakotojen henkitanssiliike tyrehtyi nopeasti. Vuoden 1891 tammikuun aikana kenraali Milesin sotaväki pakotti tanssijat palaamaan asteittain Pine Ridgen reservaattiin.
Henkitanssi Wounded Kneen jälkeen

Wounded Kneen tapahtumista huolimatta henkitanssi levisi vuoden 1891 aikana muun muassa pawneiden ja osagien keskuuteen. He sävelsivät omat laulunsa ja mukauttivat sanoman omaan kulttuurinsa sopivaksi. Myös Oklahoman reservaateissa asuvat cheyennet, arapahot ja kiowat saivat jatkaa henkitanssiaan. Intiaaniasiain viraston komissaari kävi henkilökohtaisesti toteamassa, että Oklahomassa asuvien heimojen uskonnolliset menot eivät olleet vaaraksi ympäristölle. Heidän henkitanssinsa jatkuivat keskeytymättömänä vuoteen 1914.
Vaikka henkiliikkeen isän Wovokan maine oli kärsinyt Wounded Kneen tapahtumista, häntä ei kuitenkaan unohdettu. Monet intiaanikansat arvostivat häntä edelleen suurena henkimiehenä. 1900-luvun alussa Wovoka teki vierailuja monien heimojen kylissä ympäri maata. Henkitanssin harjoittaminen jatkui myös Kanadan Saskatchewanissa, jossa pienehkö yhteisö dakotoja piti yllä Wovokan oppeihin perustuvaa henkiliikettä 1960-luvulle saakka. Myöhemmin 1970-luvun aikana Amerikan intiaaniliikkeeseen (American Indian Movement) kuulunut lakotojen pyhä mies Leonald Crow Dog elvytti henkitanssin osana Punaisen vallan liikettä (Red Power Movement). Amerikan alkuperäisväestölle henkitanssi edusti Yhdysvaltain intiaanipolitiikan ja amerikkalaisen kulttuurin vastustamista ja antoi voimaa puolustaa perinteisen kulttuurin säilyttämistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pauite Indians ~ Ghost Dancers
A Brief Summary of the Relationship between Peyote Use and the Ghost Dance
Tuntemattoman taiteilijan näkemys lakotojen henkitanssista.
Välähdys siouxien (lakotojen tai dakotojen) henkitanssista vuonna 1894.
Tyyppi 23 -fregatti

| Type 23 |
| --- | --- |
 Alustyypin silhuettipiirros

Tekniset tiedot
Uppouma:  3 500 t (standardi) 4 200 t (max)
Pituus:  133 m
Leveys:  16,1 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  2 × Rolls-Royce Spey SM1A -kaasuturbiinia yht. 23 190 kW 4 × GEC-Alsthom Paxman Valenta 12 RP2000CZ yht. 2 980 kW
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  181
Aseistus
Meritorjunta:  2 × Boeing Harpoon 1 × DP 4,5" Mk8 2 × kaksiputkista 12,75" (324 mm) Stingray -sukellusveneentorjuntatorpedoputkea 1 × helikopteri
Ilmatorjunta:  2 × GWS.26 Sea Wolf 2 × 30 mm DS30M Mark 2
Tyyppi 23 on Britannian kuninkaallisen laivaston kuudentoista fregatin muodostama alusluokka, joka muodostaa Kuninkaallisen laivaston pinta-alusten rungon muodostaen määrällisesti puolet palveluksessa olevista fregateista/hävittäjistä. Aluksista kolme on myyty Chileen, jossa ne ovat edelleen Chilen laivaston käytössä. Luokan aluksista ensimmäinen otettiin palvelukseen 1989 ja viimeinen kesäkuussa 2002.
Alukset suunniteltiin alun perin sukellusveneneidentorjuntaan, mutta modernisointien myötä niistä on kehittynyt monipuolisia aluksia, jotka kykenevät palvelemaan missä tahansa. Luokan alukset on nimetty brittiläisten herttuoiden mukaan, minkä seurauksena luokkaa kutsutaan toisinaan Duke-luokaksi.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Norfolk | Yarrow Shipbuilders | 14. joulukuuta 1985 | 10. heinäkuuta 1987 | 1. kesäkuuta 1990 | Chilen laivastolle 2006 Almirante Cochrane |
| HMS Argyll | Yarrow | 20. maaliskuuta 1987 | 8. huhtikuuta 1989 | 31. toukokuuta 1991 | Laivasto ilmoitti aluksen palveluksesta poistosta 14. toukokuuta 2024 |
| HMS Lancaster | Yarrow | 18. joulukuuta 1987 | 24. toukokuuta 1990 | 1. toukokuuta 1992 | palveluksessa 2012 |
| HMS Marlborough | Swan Hunter | 22. lokakuuta 1987 | 21. tammikuuta 1989 | 14. kesäkuuta 1991 | Chilen laivastolle 2008 Almirante Condell |
| HMS Iron Duke | Yarrow | 12. joulukuuta 1988 | 2. maaliskuuta 1991 | 20. toukokuuta 1993 | palveluksessa 2012 |
| HMS Monmouth | Yarrow | 1. kesäkuuta 1989 | 23. marraskuuta 1991 | 24. syyskuuta 1993 | palveluksesta 30. kesäkuuta 2021 |
| HMS Montrose | Yarrow | 1. marraskuuta 1989 | 31. heinäkuuta 1992 | 2. kesäkuuta 1994 | palveluksesta 17. huhtikuuta 2023 |
| HMS Westminster | Swan Hunter | 18. tammikuuta 1991 | 4. helmikuuta 1992 | 13. toukokuuta 1994 | Laivasto ilmoitti aluksen palveluksesta poistosta 14. toukokuuta 2024 |
| HMS Northumberland | Swan Hunter | 4. huhtikuuta 1991 | 4. huhtikuuta 1992 | 29. marraskuuta 1994 | palveluksessa 2012 |
| HMS Richmond | Swan Hunter | 16. helmikuuta 1992 | 6. huhtikuuta 1993 | 22. kesäkuuta 1995 | palveluksessa 2012 |
| HMS Somerset | Yarrow | 12. lokakuuta 1992 | 25. kesäkuuta 1994 | 20. syyskuuta 1996 | palveluksessa 2012 |
| HMS Grafton | Yarrow | 13. toukokuuta 1993 | 5. marraskuuta 1994 | 29. toukokuuta 1997 | Chilen laivastolle 2007 Almirante Lynch |
| HMS Sutherland | Yarrow | 14. lokakuuta 1993 | 9. maaliskuuta 1996 | 4. heinäkuuta 1997 | palveluksessa 2012 |
| HMS Kent | Yarrow | 16. huhtikuuta 1997 | 27. toukokuuta 1998 | 8. kesäkuuta 2000 | palveluksessa 2012 |
| HMS Portland | Marconi Marine (ent. Yarrow) | 14. tammikuuta 1998 | 15. toukokuuta 1999 | 3. toukokuuta 2001 | palveluksessa 2012 |
| HMS St. Albans | BAE Systems Marine (ent. Marconi Marine, ent. Yarrow) | 18. huhtikuuta 1999 | 6. toukokuuta 2000 | 6. kesäkuuta 2002 | palveluksessa 2012 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Type 23 fregatit virallinen sivu
Naval Technology Type 23
Type 23 Info (Arkistoitu – Internet Archive)
Tyypin 23 fregatit
HMS Argyll (F231)

| Argyll |
| --- | --- |
 Argyll Vallettassa

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow Shipbuilders, Scotstoun
Kölinlasku:  20. maaliskuuta 1987
Laskettu vesille:  8. huhtikuuta 1989
Palveluskäyttöön:  31. toukokuuta 1991
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 900 t
Pituus:  133 m
Leveys:  16,1 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  2 x Rolls-Royce Spey SM1A -kaasuturbiinia (23,19 MW) Risteilymoottori: 4 x GEC-Alsthom Paxman Valenta  12CM yht. 2 980 kW
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  185
Aseistus
Aseistus:  1 x GWS26 Sea Wolf 2 x Boeing Harpoon 2 x kaksiputkista 324 mm sukellusvenetorpedoputkea Stingray-torpedoille 1 x 4,5" Mk.8 2 x 30 mm DS30M 2 x Minigun 4 x GPMG-konekivääriä 1 x Westland Lynx HMA8
HMS Argyll (viirinumero F231)  on Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 23 fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 15. heinäkuuta 1986 Yarrow Shipbuildersilta, missä köli laskettiin 20. maaliskuuta 1987. Se laskettiin vesille 8. huhtikuuta 1989 kumminaan Lady Wendy Levene ja otettiin palvelukseen 31. toukokuuta 1991.
Palvelus

Vuonna 2000 alus kuului sisällissotaan ajautuneen Sierra Leonen rannikolle lähetettyyn laivasto-osastoon. Operaation aikana se oli Länsi-Afrikan aseman vartioaluksena ja viipyi alueella syyskuuhun, jolloin HMS Iron Duke saapui sen tilalle. Helmikuusta elokuuhun 2005 alus oli Persianlahdella suojaten kahta öljynporauslauttaa. Paluumatkalla se vieraili Boulognessa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:HMS Argyll (F231)
Alus oli huollettavana Frigate Refit Complexissa Devonportissa, kun laivasto ilmoitti 14. toukokuuta 2024 sen palveluksesta poistosta. Syynä palveluksesta poistoon pidetään laivaston henkilöstö pulaa eli kaikkia aluksia ei kyetä miehittämään.
Käännös suomeksi
Sauvignon Blanc

| Viiniköynnös (Vitis vinifera 'Sauvignon Blanc') |
| --- | --- |
 Kypsiä ’Sauvignon Blanc’ -viinirypäleitä.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Rosopsida
Lahko::  Vitales
Heimo::  Viiniköynnöskasvit Vitaceae
Suku::  Viiniköynnökset Vitis
Laji::  Viiniköynnös vinifera
Lajike::  ’Sauvignon Blanc’
Kolmiosainen nimi
 Vitis vinifera ’Sauvignon Blanc’  L. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sauvignon Blanc (Vitis vinifera ’Sauvignon Blanc’), myös Sauvignon, Petit Sauvignon ja Sauvignon Jaune (Gironde), Sauvignon Fumé ja Blanc Fumé (Keski- ja Länsi-Ranska), Muskat-Silvaner (Saksa ja Itävalta) ja Fumé Blanc (Yhdysvallat) on Bordeaux’sta lähtöisin oleva viiniköynnöslajike, jota käytetään pääasiassa valkoviinin tuotantoon. Se on nykyään Chardonnayn jälkeen suosituin valkoinen lajike.
Lajikkeen nimi juontuu ranskan sanasta sauvage ’villi’, millä viitataan lajikkeen esiintymiseen alkuperäiskasvina läntisessä Ranskassa. Sana blanc tarkoittaa puolestaan valkoista. Sauvignon Blanc -viinit ovat yleensä luonteeltaan kuivia, pistäviä (varsinkin Uuden-Seelannin Marlborough’n alueen Sauvignon Blancin tuoksua kuvataan viiniasiantuntijoiden parissa ”kissanpissaksi karviaismarjapensaassa”) ja raikkaita. Lajiketta käytetään myös osana jälkiruokaviinisekoitteita kuten Sauternesia ja Barsacia.
Historiaa

Sauvignon Blanc on lähtöisin Ranskan luoteisosassa sijaitsevasta Loiren laaksosta. Cabernet Sauvignon on Sauvignon Blancista ja Cabernet Francista 1700-luvulla jalostettu lajike.
Charles Wetmore vei lajiketta Château d’Yquemin Sauternes-viinitilalta Yhdysvaltoihin 1880-luvulla. Se osoittautui erittäin tuottoisaksi Livermoren laaksossa. Lajikkeen synonyymiksi vakiintui Yhdysvalloissa kuiva tammitynnyrikypsytetty menestysviini Fumé Blanc; sen lanseerasi vuonna 1968 Robert Mondavi, joka siten nosti tuolloin vielä vähäarvoisena pidetyn lajikkeen esille.
Sauvignon Blanc koeistutettiin 1970-luvulla Uuteen-Seelantiin. Päämääränä oli saada Müller-Thurgau-lajikkeelle pari sekoiteviiniä varten. Chileen rypäle päätyi jo 1800-luvun alussa, ja siellä lajike säästyi myöhemmin saman vuosisadan aikana lähes koko Euroopan viiniköynnökset tuhonneelta viinikirvalta.
Ulkonäkö ja kasvatus

Sauvignon Blanc -lajikkeen köynnökset kasvavat erittäin runsaiksi. Jotta kaikki energia ei kuluisi kasvamiseen, tarvitaan latvuston karsintaa ja lehtipeitteen ohentamista. Sekä hallitsematon kasvu että liiallinen karsiminen johtaa valjuihin viineihin.
Lajike versoo yleensä myöhään satokaudella, mutta rypäleet kypsyvät nopeasti. 
Sauvignon Blanc -rypäleet eivät ole erityisen värikkäitä, koska niissä on vain vähän pigmenttiä. Valmiit viinit ovat oljen värisiä, kun taas esimerkiksi Chardonnaysta tulee väriltään enemmänkin keltaisen ja kullan väliltä olevia viinejä.
Lajikkeen lehdet ovat pieniä ja leveitä, ja ne jakautuvat kolmesta viiteen lohkoon. Päällys on mattapintainen, alapuolella on jouhia. Tertut ovat kartionmuotoisia, pieniä, lyhyitä ja ahtaita. Rypäleet ovat pieniä, lievästi pitkulaisia ja melko läpinäkyviä. Kuori pysyy paksuna aivan viime hetkiin ennen poimintaa.
Viinien ohella lajikkeesta on uutettu myös muun muassa kauneudenhoitotuotteita.
Viinin valmistus

Sato korjataan sata päivää köynnösten kukkimisen jälkeen. Esimerkiksi Sancerren tarhoilla on keskimäärin 6 000 köynnöstä hehtaaria kohti, ja yhden hehtaarin maksimituotanto on 60 hehtolitraa.