stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harri Eljanko
Teoksia

Suomen mitalimiehet tähänastisissa olympialaisissa 1906–1936. Tietoteos, Helsinki 1936
Olympiakisat – kansojen juhla. Sanatar, Helsinki 1939
Suomen hiihdon historia 1886–1968 ; kirj. Harri Eljanko, Jussi Kirjavainen. WSOY 1969
Vuosisata rautatieläisurheilua : VRU (Valtionrautateiden urheilu) 1946–1970. Rautateiden urheilun tuki-säätiö, Helsinki 1970
Urisevat ukot 50-vuotisen toimintansa valossa. Urisevat ukot, Helsinki 1982
Virta mm. venhettä vie : kulttuurimuistoja ; Laulumiehet-lehdessä vuosina 1968–1994 julkaistuja kirjoituksia, toimituskunta Timo Kareoja ym. Mieskuoro Laulu-Miehet, Helsinki 1994
Toimitustöitä

Martti Jukola : Huippu-urheilun historia. 3. täyd. painos, toim. Harri Eljanko WSOY 1956
Suomen suurkisat 1966. Suomen valtakunnan urheiluliitto, Helsinki 1966
Helsingin poliisi-voimailijat 50-vuotias 1921–1971. Helsinki 1971
Suomennoksia

B. G. Geijer : Talvisodan Taipale : tutkimus sitkeästä puolustuksesta ; tekijän ruotsnkielisestä käsikirjoituksesta Vinterkrigets Taipale : en studie av det sega försvarets påfrestningar suom. Harri Eljanko. WSOY 1955
Aiheesta muualla

/ Harri Eljanko Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Harri Eljangon lehtiartikkeleita:
Maailman raskain pyöräkilpailu, Suomen Kuvalehti, 20.07.1935, nro 29, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aika vyöryy yli Naantalin, Suomen Kuvalehti, 07.11.1936, nro 45, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matkamies suurkaupungin katuvilinässä. Varsovassa kehuttiin Tamperetta ja kaivattiin Svinhufvudia, Aamulehti, 16.05.1937, nro 129, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matkamies suurkaupungin katuvilinässä. Budapest saa Helsinki-kadun. Entinen sotavanki muistelee ihanaa Suomen kesäyötä ja ylilääkäri näyttelee valkoisen ruusun ritarimerkkiä sekä presidentinrouva Svinhufvudilta saamaansa valokuvaa nimikirjoituksineen, Aamulehti, 18.07.1937, nro 189, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matkamies suurkaupungin katuvilinässä. "Myyty morsian" on aina loppuunmyyty. Senaattorinrouva väittää "Siljan" Miina Sillanpään tekemäksi. Sibeliuksen Valse Triste ainoa suomalainen kappale musiikkiohjelmassa, Aamulehti, 10.10.1937, nro 273, s. 27, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Honkaniemi

Honkaniemi voi tarkoittaa:
Airi Honkaniemi (1936–2009), näyttelijä
Helkko Honkaniemi (1905–1988), kauppias ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Teemu Honkaniemi (s. 1991), jalkapalloilija
Toivo Honkaniemi (1908–1995), Mannerheim-ristin ritari
Honkaniemi, Viipurin maalaiskunnassa olevan Lebedevkan kylän nimi vuoteen 1948
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Honkaluoto

Honkaluoto, näkymä itäpuolelta
Honkaluoto (ruots. Furuskär) on pieni saari Mustikkamaan itäpuolella Helsingissä. Saari kuuluu Kulosaaren kaupunginosaan. Honkaluodolta on kävely-yhteys Mustikkamaalle Honkaluodonsiltaa pitkin. Saarella on päärakennus ja sauna, jotka ovat Suomalaisen kalastusmatkailun edistämisseura ry:n käytössä. Päärakennus on Museoviraston suojelema.
Hetkiä yössä

| Hetkiä yössä |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Eino Ruutsalo
Käsikirjoittaja:  Eino Ruutsalo
Tuottaja:  Eino Ruutsalo
Säveltäjä:  Osmo Lindeman
Kuvaaja:  Eino Ruutsalo
Leikkaaja:  Eino Ruutsalo
Lavastaja:  Eino Ruutsalo
Pääosat:  Yrjö Tähtelä Irja Myllylä Lauri Haapanen Teuvo Mertens Kaarlo Juurela
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Eino Ruutsalo
Ensi-ilta:  1961
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hetkiä yössä on Eino Ruutsalon esikoisohjaus vuodelta 1961.
Elokuvaa on luonnehdittu symbolistiseksi kohtalondraamaksi.
Yrjö Tähtelää lukuun ottamatta muut näyttelijät ovat harrastelijoita. Cisse Häkkisellä oli elokuvassa pieni osa (nimellä Christer Häkkinen) poikana puussa, kuten myös Ruutsalon pojalla Juha Ruutsalolla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Yrjö Tähtelä  | … |  yövartija, "Kristus"   |
|  Irja Myllylä  | … |  nuori rakastavainen   |
|  Lauri Haapanen  | … |  nuori rakastavainen   |
|  Teuvo Mertens  | … |  vankikarkuri   |
|  Aila Kokkila  | … |  synnyttävä nainen   |
|  Kaarlo Juurela  | … |  synnyttävän naisen mies   |
|  Mojo Parikka  | … |  Ofelia   |
|  Väinö Marttinen  | … |  lämmittäjä   |
|  Aune Sjöroos  | … |  lehdenjakaja   |
|  Severi Seppänen  | … |  roistopomo   |
|  Aune Hytönen  | … |  katunainen   |
|  Armas Kauhanen  | … |  mies, joka etsii porttia   |
|  Raija Sinkkonen  | … |  itkevän lapsen äiti   |
|  Crister Häkkinen  | … |  2. poika puussa   |
|  Juha Ruutsalo  | … |  1. poika puussa   |
|  Arvo Summanen  | … |  ryöväri   |
|  Yrjö Ruutu  | … |  ryöväri   |
Vastaanotto

Elokuva esitettiin Jyväskylän kulttuuripäivillä, ja sen jälkeisessä arviossaan nimimerkki h. (Keskisuomalainen) totesi, että se ”poikkeaa rakenteellisesti täysin ns. story-elokuvista, sillä se liikkuu impulssien, assosiaatioiden ja symboolien varassa”. Arvostavasti elokuvaan suhtautui Lassi Nummi (Uusi Kuvalehti), joka painotti sitä, että elokuva on ”vakavasti otettava taiteellinen yritys, jonka kömpelyydet [- -] eivät saa estää meitä näkemästä sen ansioita”. Juhani Lindström (Helsingin Sanomat) huomauttaa, että onneksi Kristus-hahmo-aiheet kuuluvat elokuvan historiaan. Moitteiden jälkeen hän antaa Ruutsalolle kiitosta kuvaustyöstä ja toteaa, että tämä käyttää Helsinkiä tehokkaasti hyväkseen, mutta huomauttaa vielä, että ”Ruutsalon Helsinki muistuttaa epäilyttävästi Pariisia”. Valma Kivitie (Elokuva-Aitta) ei nähnyt kuvauksessa ansioita, eikä Tähtelää lukuun ottamatta myöskään näyttelijätyössä.
Helmi Virtaranta

Helmi Virtaranta (vas.) ja Marja Torikka.
Helmi Virtaranta (o.s. Linna, 19. joulukuuta 1919 Hämeenkyrö – 8. syyskuuta 1999) oli suomalainen kielitieteilijä, kansanperinteen tallentaja ja valokuvaaja. Hänet tunnetaan erityisesti työstään yhdessä aviopuolisonsa Pertti Virtarannan kanssa.
Elämä ja ura > Varhaiset vuodet

Hämeenkyrössä syntynyt Virtaranta muutti jo kansakouluikäisenä äitinsä mukana Tampereelle ja kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1939. Hän aloitti suomen kielen opiskelun Helsingin yliopistossa vielä samana vuonna ja valmistui lopulta sodan keskeyttämien opintojen jälkeen 1948. Vuotta aikaisemmin Virtaranta oli muuttanut Ruotsiin, kun hänen puolisonsa Pertti Virtaranta sai suomen kielen lehtorin viran Lundin yliopistosta. Pariskunta oli tavannut toisensa jo Helmi Virtarannan lukioaikoina ja avioliiton he solmivat vuonna 1945. Ruotsissa hän kirjoitti puhtaaksi virolaisen Julius Mägisten vaikeaselkoisella käsialalla laatiman Värmlandsfinska ortnamn -teoksen.
Elämä ja ura > Kansanrunouden kerääjänä

Helmi ja Pertti Virtaranta tekivät murteenkeruumatkoja vuodesta 1945 lähtien muun muassa eri puolille Suomea, kuten Satakuntaan, Värmlannin suomalaisalueille Ruotsiin sekä Itä-Karjalaan ja Tverin alueelle. Helmi Virtaranta on itse tallentanut eniten karjalaista kansanperinnettä, johon lukeutuu itkuvirsiä ja runoutta sekä erilaisia uskomuksia, satuja ja tarinoita. Hän kirjoitti myös puhtaaksi kaikki pariskunnan keruumatkojen päiväkirjat. Heidän varsinainen suurtyönsä oli vuosina 1968–2001 kuusiosaisena julkaistu Karjalan kielen sanakirja. Pertti Virtaranta oli teoksen ensimmäinen päätoimittaja vuodesta 1955 alkaen, Helmi puolestaan toimitti teosta 1955–1961 ja työskenteli sen jälkeen toimitussihteerinä 21 vuoden ajan. Vaikka Helmi Virtaranta oli mukana käytännössä kaikkien puolisonsa yli 150 teoksen toimitustyössä, mainitaan hänen nimensä tekijänä ainoastaan kolmessa. Vuonna 1991 Helmi Virtaranta oli yksi Kalevalaseuran myöntämän Kekrinpäivän tunnustuspalkinnon saajista ja Samuli Paulaharju -palkinto hänelle myönnettiin yhdessä miehensä kanssa vuonna 1985.
Elämä ja ura > Valokuvaajana

Helmi Virtaranta tunnettaan myös ansioituneena valokuvaajana, kun hän tallensi keruumatkojen tietolähteitä sekä heidän elinympäristöään. Osan valokuvista kuitenkin otti Pertti Virtaranta, mutta pariskunta ei pitänyt niistä tarkkaa kirjaa, vaan Helmi Virtarannan mukaan itse kohde oli tärkeämpi kuin kuvan ottaja. Heidän matkoiltaan peräisin olevat valokuvat on tallennettu Museoviraston, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen arkistoihin. Niitä on ollut esillä lukuisissa näyttelyissä Suomessa ja Pohjoismaissa sekä Keski-Euroopassa ja Karjalan tasavallassa. Helmi Virtaranta osallistui myös Suomen valokuvataiteen museon 1910–1960-lukujen suomalaisia naiskuvaajia esittelevään näyttelyyn vuonna 1992.
Teokset

Sinipeukaloinen tyttö – lyydiläisten, vienalaisten ja inkeriläisten kansansatujan mukaan, WSOY, Porvoo, 1957.
Vienan runonlaulajia ja tietäjiä, kirj. Aatu Kuronen, Petri Lesonen & Iivo Marttinen, toim. Helmi Virtaranta, Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki, 1975.
Suistamolaisia sananparsia, kirj. Aleksanteri Sarala, toim. Helmi Virtaranta, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki, 1968.
Iivo Marttisen kalastuskertomuksia Vienan Karjalasta, Helsingin yliopisto, Helsinki, 1976.
Kauas läksit karjalainen – matkamuistelmia tverinkarjalaisista kylistä, kirj. Helmi & Pertti Virtaranta, WSOY, Porvoo–Helsinki–Juva, 1986.
Karjalan kieltä ja kansankulttuuria 1, kirj. Helmi & Pertti Virtaranta, Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki, 1990.
Ahavatuulien armoilla – itkuvirsiä Aunuksesta, kirj. Helmi & Pertti Virtaranta, toim. Marja Torikka & Raija Koponen, Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki, 1999.
Hell Yeah! (Black ’n Bluen albumi)

| Hell Yeah! Black ’n Blue |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2003–2011
 Julkaistu: 2011
 Tuottaja(t): Jeff Warner
 Kesto: 47.47
 Levy-yhtiö: Frontiers
Black ’n Bluen muut julkaisut
| Rarities 2007 | Hell Yeah! 2011 |   |
Hell Yeah! on yhdysvaltalaisen heavy metal -yhtyeen Black ’n Bluen studioalbumi vuodelta 2011.
Vaikka Black 'n Blue on tehnyt satunnaisia paluuesiintymisiä ja kiertueita alkuperäiskokoonpanollaan yhtyeen hajottua vuonna 1989, on Hell Yeah! yhtyeen ensimmäinen kokonaan uutta materiaalia sisältävä albumi sitten vuoden 1988 In Heatin. In Heat -albumista poiketen Hell Yeah! -albumilla ei soita yhtyeen alkuperäinen kokoonpano: Kissiin vuonna 2002 liittynyt alkuperäiskitaristi ja perustajajäsen Tommy Thayer ei soita albumilla, vaan hänen tilalleen vuonna 2003 hankittu Shawn Sonnenschtein vastaa albumin kitaransoitosta yhdessä myös albumin tuottaneen Jeff Warnerin kanssa. 
Yhtye aloitti albumin nauhoittamisen jo vuonna 2003 paluunsa myötä, mutta hiljaiseloa pitkään viettäneen yhtyeen oli vaikeuksia löytää levy-yhtiö, joka julkaisisi albumin. Albumin julkaisua kaavailtiin jo saman vuoden syksylle, mutta se myöhästyi lopulta kyseisten ongelmien vuoksi. Solmittuaan levytyssopimuksen vuonna 2011 Frontiers Recordsin kanssa albumi näki päivänvalon, ja se julkaistiin Japanissa 20. huhtikuuta, Euroopassa 10. toukokuuta ja Pohjois-Amerikassa 17. toukokuuta, ja se sai osakseen positiivisia arvosteluja.
Kappalelista

Kaikki kappaleet on kirjoittanut Jaime St. James.
Monkey – 3.53
Target – 4.12
Hail Hail – 5.22
Fools Bleed – 4.53
C'mon – 2.33
Jaime's Got the Beer – 0.54
Angry Drunk Son of a Bitch – 3.20
So Long – 3.52
Trippin' – 0.46
Falling Down – 4.33
Candy – 4.14
Hell Yeah! – 3.50
World Goes Round – 3.24
I Smell a Rat – 4.24 (Japanin bonuskappale)
A Tribute to Hawking – 1.19 (piilokappale)
Kokoonpano

Jaime St. James – laulu
Jeff Warner – rytmikitara, taustalaulu
Shawn Sonneschein – soolo,- rytmikitara
Patrick Young – basso, taustalaulu
Pete Holmes – rummut, taustalaulu
Arvostelut

About.com:
Heptyyni

1-heptyynin rakenne
Heptyyni on orgaaninen yhdiste, joka kuuluu alkyyneihin, joille tunnusomainen piirre on yksi kolmoissidos hiiliatomien välillä. Kaikki alkyynit (kuten myös heptyyni) ovat alkeenien tapaan tyydyttymättömiä yhdisteitä. Heptyynin molekyylikaava on C7H12.
Heptyyneja

1-heptyyni, CAS-numero 628-71-7
2-heptyyni, CAS-numero 1119-65-9
3-heptyyni, CAS-numero 2586-89-2
Aiheesta muualla

ChemBlink: 1-Heptyne (englanniksi)
Yksinkertaisimmat hiilivedyt
Helsingin Barokkiorkesteri

Helsingin Barokkiorkesteri on vanhan musiikin esityskäytäntöihin ja periodisoittimiin erikoistunut orkesteri. Barokin lisäksi orkesteri on esittänyt niin renessanssin ja klassismin ajan teoksia kuin orkesterille sävellettyä nykymusiikkia. Helsingin Barokkiorkesteri on niittänyt mainetta niin kansainvälisesti kuin kotimaassaan, se on yksi Euroopan arvostetuimmista periodiyhtyeistä. Lisäksi se on yksi suomalaisen kulttuuriviennin lippulaivoista. Se on tehnyt lukuisia levytyksiä Alba Recordsille sekä AEOLUS- ja Naxos-levymerkeille. Orkesterin taiteellisena johtajana on toiminut vuodesta 2003 cembalisti Aapo Häkkinen.
Historia > Varhaisvaiheet

Idea uudesta vanhan musiikin orkesterista syntyi opiskelijoiden kesken vuonna 1997 Meilahden kirkossa pidetyn barokkikonsertin jälkimainingeissa. Uuden kokoonpanon perustaminen nähtiin tarpeellisena, sillä silloisen Suomessa hallitsevan barokkiyhtyeen, Kuudennen kerroksen orkesterin (nyk. Suomalaisen Barokkiorkesterin), paikat olivat lähinnä vanhemman muusikkosukupolven hallussa.  Kokoonpano nimettiin Uudeksi Kapelliksi ja se toimi tällä nimellä vuoteen 2002 asti. Orkesterin yhdistyksen Barokkiorkesteri Uusi Kapelli ry:n perustamiskirja allekirjoitettiin joulukuussa 1997. Orkesteri piti ensikonserttinsa Helsingin Vanhassa kirkossa 25.5.1997 ja sen johti silloinen Sibelius-Akatemian vanhan musiikin lehtori Anssi Mattila.  Uuden vuoden konsertin perinne aloitettiin samana vuonna ja se on jatkunut näihin päiviin asti.
Ensimmäinen toimintavuosi oli suhteellisen hiljainen, mutta seuraavana vuonna toiminta kiihtyi ja vuosi 1998 olikin Uuden Kapellin aktiivisinta aikaa. Periodisoittimet olivat siihen aikaan Suomessa suhteellisen uusi ilmiö, mikä sai kuorot ja kanttorit innostumaan orkesterista siinä määrin, että osasta keikoista jouduttiin kieltäytymään suuren kysynnän takia. Kaikki orkesterin soittajat eivät tunteneet periodisoittimia, joten osalle muusikoista jäi tehtäväksi tutustuttaa muut soittajat asiaankuuluvien instrumenttien pariin. Orkesterin alkutaipaleella ei voida puhua varsinaisesta ohjelmasuunnittelusta. Uusi Kapelli meni sinne, minne pyydettiin ja siten ohjelmisto muotoutui ikään kuin itsestään.
Historia > Hengähdystauko

Vuoden 1998 jälkeen orkesterilla alkoi hiljaisempi kausi. Tämä saattoi olla oire alkuinnostuksen hiipumisesta työteliään vuoden jälkeen. Myös kokoustoiminta lakkasi lähes täysin: syksyn 1999 jälkeen peräti kolmeksi vuodeksi. Eräs orkesterissa alusta asti vaikuttanut jäsen arvelee yhdeksi syyksi opiskelujen tuomat muutokset: soittajat lähtivät vaihto-opiskelijoiksi maailmalle ja valmistuivat. Orkesterissa pitkään toiminut Ville Sirviö muistelee orkesterin olleen jumissa. Vuosina 1999–2001 Uusi Kapelli näyttäytyi konserttilavoilla vain satunnaisesti. Selkeää taiteellista johtajaa tai suuntaa ei ollut.
Historia > Uuteen nousuun

Suunta kääntyi vuonna 2002, kun yhdistyksen hallitus kokoontui toukokuussa monen vuoden tauon jälkeen. Tämä kokous oli merkittävä orkesterin historiassa, sillä siellä päätettiin vaihtaa kokoonpanon nimi Helsingin Barokkiorkesteriksi sekä valittiin orkesterin ensimmäinen taiteellinen johtaja. Cembalisti Aapo Häkkinen aloitti tehtävässä alkuvuodesta 2003.
Uuden taiteellisen johtajan myötä orkesterin toiminnasta tuli harkitumpaa. Aikaisemmin orkesterin ohjelmisto muotoutui sen mukaan, minne se kutsuttiin konsertoimaan. Häkkisen aloitettua toimensa ohjelmisto suunniteltiin tarkasti ja toiminta kehittyi ammattimaisempaan suuntaan. Yksi orkesterin suurimmista haasteista oli kuitenkin tulla tunnetummaksi. Monet asiat jouduttiin aloittamaan puhtaalta pöydältä.
Vähitellen yhtyeen maine kasvoi, mistä on merkkinä esimerkiksi esiintymiskutsu Lontoon Wigmore Halliin toukokuussa 2005. Häkkinen johti suurimman osan vuoden 2005 konserteista, mutta lokakuussa orkesteri kutsui amerikkalaisen barokkigurun Skip Sempén johtamaan Helsingin vanhan musiikin viikoille. Konsertti sai ylistävät arviot ja orkesterin voittokulku jatkui. Sempén jälkeen mukaan kutsuttiin eurooppalaisia barokkispesialisteja: Erich Höbarth ja Reinhard Goebel. Viimeistään vuonna 2005 Helsingin Barokkiorkesteri oli lunastanut paikkansa kotimaan orkesterikentällä. Häkkinen kuvaa vuosien 2005–2008 olleen eräänlaista buumin aikaa, jolloin orkesterin tunnettuus kasvoi Suomessa sekä ulkomailla.
Toiminnan laajenemisen myötä myös vierailijoita saattoi kutsua esiintymään yhä enemmän. Vuosien varrella Sempén, Höbarthin ja Goebelin lisäksi orkesteria ovat johtaneet muun muassa Rinaldo Alessandrini, Riccardo Minasi ja Enrico Onofri. Eturivin kansainvälisistä solisteista orkesterin kanssa on konsertoinut muun muassa Isabelle Faust, Soile Isokoski, Vesselina Kasarova, María Cristina Kiehr, Julia Lezhneva, Viktoria Mullova, Carolyn Sampson ja Nathalie Stutzmann.
Häkkisen aloitettua toimensa orkesterin taiteellisena johtajana konsertteja saatiin lähinnä Häkkisen keskieurooppalaisten kontaktien kautta.  Myös vuosina 2009 ja 2010 suurin osa Helsingin Barokkiorkesterin konserteista oli ulkomailla, orkesteri vieraili ahkerasti eurooppalaisilla barokkifestivaaleilla. Orkesteri halusin kuitenkin soittaa enemmän kotimaassa.
Kotimaan konserteille saatiin otolliset puitteet syksyllä 2011, kun Musiikkitalo avattiin. Vanhan musiikin sarjat aloitettiin Helsingin Musiikkitalossa ja Rauman Pyhän Ristin kirkossa.  Kesällä 2013 Helsingin Barokkiorkesteri perusti Janakkalan Barokki -festivaalin.
Diskografia

Monteverdi, Alba Records, 2004
Franz Xaver Richter: Grandes Symphonies (1744) Nos. 1–6 (set. 1), Naxos, 2007
Franz Xaver Richter: Grandes Symphonies (1744) Nos. 7–12 (Set 2), Naxos, 2009
Johan Joachim Agrell : Orchestral Works, Aeolus, 2010
Franz Xaver Dussek : Four Symphonies, Naxos, 2012
Bach: Harpsichord concertos vol. 1, Aeolus, 2012
Bach: Harpsichord concertos vol. 2, Aeolus, 2014
Joseph Martin Kraus: Arias and Overtures, Naxos, 2014
Aiheesta muualla

Helsingin Barokkiorkesterin sivut
Suomen sinfoniaorkesterit ry
Yle: asiasana Helsingin Barokkiorkesteri
Herman Valamolainen

Sergei ja Herman Valamolainen.
Pyhittäjä Herman Valamolainen (Герман Валаамский) on toinen Valamon luostarin perustajista yhdessä Pyhittäjä Sergei Valamolaisen kanssa.
Perimätieto kertoo luostarin perustajan, kreikkalaisen Sergein saapuneen Bysantista Laatokan pohjoispuolelle, nykyisen Sortavalan tienoille, mistä hän siirtyi Valamon saarelle. Saari oli vanha uhrikeskus, jossa asui tietäjävanhuksia ja paikallisia velhoja.
Sergei asettui asumaan luoliin, saarnasi asukkaille evankeliumia ja kastoi ihmisiä kristityiksi. Näin pikkuhiljaa saarelle syntyi luostariyhteisö, johon liittyi myös karjalaissyntyinen[lähde? ] Herman, joka jatkoi pyhittäjäisä Sergein työtä.
Perimätiedoissa luostarin perustaminen on sanottu tapahtuneen vuonna 992 mutta asiasta on kiistelty kovastikin. Eräiden tietojen mukaan perustaminen ajoittuisi 1100-luvulle ja eräiden tietojen mukaan vasta 1300-luvulle.
Suomen ortodoksinen kirkko kunnioittaa kumpaakin luostarin perustajaa sekä Sergei Valamolaista että Herman Valamolaista Karjalan valistajina ja pyhinä. Heidän muistopäiväänsä vietetään vuosittain kesäkuun 28. päivänä.
Aiheesta muualla

Pyhittäjät Sergei ja Herman Valamolainen / Ortodoksi.net
Heikki Kirkinen: / Sergei ja Herman Valamolainen Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  19.11.1998. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Human (Rag’n’Bone Manin kappale)

| ”Human” Rag’n’Bone Man |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Human
 Julkaistu: 21. heinäkuuta 2016
 Formaatti: digitaalinen lataus
 Tuottaja(t): Two Inch Punch
 Tyylilaji: blues rock, R&B
 Kesto: 03.19
 Levy-yhtiö: Sony, Columbia
Rag’n’Bone Manin muut singlet
| ”Healed” 2016 | ”Human” 2016 | ”Skin” 2017 |
Human on brittiläisen laulajan-lauluntekijän Rag’n’Bone Manin musiikkikappale. Sen julkaisivat Sony Music Entertainment ja Columbia Records hänen ensimmäisen, kappaleen nimeä kantavan studioalbuminsa toisena singlenä 21. heinäkuuta 2016. Kappaleen ovat sanoittaneet Rag’n’Bone Man sekä Jamie Hartman ja sen tuotannosta vastasi Two Inch Punch. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Charlie Robins ja se julkaistiin singlen julkaisupäivänä.
"Human" oli kaupallisesti valtava menestys, sen päästyä singlelistan kärkeen kymmenessä eri valtiossa kuten Islannissa, Itävallassa, Saksassa, Skotlannissa ja Sveitsissä. Lisäksi se on myynyt Italiassa nelinkertaista ja Sveitsissä viisinkertaista platinaa.
Käännös suomeksi
Hermonen

Hermonen on seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Heikki Hermonen (1898–1979), diplomi-insinööri ja geodeetti, Tampereen teknillinen apulaiskaupunginjohtaja
Julius Hermonen (s. 1997), jääkiekkoilija.
Hukuttaminen ja vesikidutus

Hukuttaminen on yksinkertainen kidutusmenetelmä, jossa uhrin päätä painetaan veden alle, kunnes tämä on hukkumaisillaan. Uhri voidaan elvyttää käsittelyn uusimiseksi useita kertoja. 
CIA on käyttänyt tätä toistuvasti terroristiepäiltyjä vastaan, mutta presidentti Barack Obama kielsi sen heti astuttuaan virkaansa.
Ns. vesikokeella voidaan tarkoittaa myös noituuden testaamiseen käytettyä keinoa, jossa köyden päähän sidottu noituudesta epäilty voitiin upottaa jokeen tai lampeen useita kertoja, joka kerta hieman kauemmin. Jos uhri hukkui, hänet julistettiin viattomaksi: noitaa ei voinut uskomuksen mukaan hukuttaa, koska tällä oli käytössään taikakeinoja.
Painevesikidutus on ollut käytössä Etelä-Amerikan diktatuurien vankiloissa: uhrit suljetaan häkkiin tai kahlitaan, minkä jälkeen heitä ruiskutetaan paloletkuilla. Uhrit palelevat ja vedenpaine aiheuttaa usein ruhjeita.
Kiinassa kidutetaan poliittisia vankeja kastelemalla vuorotellen erittäin kylmällä ja kuumalla vedellä. Vaikka näkyviä palovammoja ei syntyisikään, uhrit kärsivät suuria tuskia lämpötilaeron vuoksi.
Kirjallisuutta

Kidutusraportti.  Suomentanut Paavo Löppönen. Amnesty international / Otava, 1976.  ISBN 951-1-04075-8.
Herman Vihtori Luukko

Herman Vihtori Luukko (6. tammikuuta 1880 Nurmo – 23. heinäkuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen kansakoulujen tarkastaja.
Luukko valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista vuonna 1903. Hän toimi opettajana Saarijärvellä, Alahärmässä ja Tampereella. Luukko sai kansakouluntarkastajan pätevyyden 1913, mutta hän toimi v.t. kansakouluntarkastajana jo vuodesta 1910 Tampereen, Forssan, Mikkelin ja Lohjan piireissä. Luukko oli Oulun piirin vakinaisena kansakouluntarkastana 1919–1925 ja hän toimi samalla vuosina 1922–1923 myös Oulun kaupungin kansakouluntarkastajana. Vuodesta 1925 alkaen Luukko oli Seinäjoen piirin kansakouluntarkastajana hoitaen tätä virkaa kuolemaansa asti.
Luukko kuului Seinäjoen yhteiskoulun johtokuntaan ja vanhempainneuvostoon. Hän oli koulukasvitarhatyön uranuurtajia ja julkaisi tältä alalta teoksen "Sydänjuuret maahan". Suomen koulukasvitarhayhdistyksen sihteerinä Luukko oli 1914–1919.
Luukko kuoli 59-vuotiaana heinäkuussa 1939 Helsingin Diakonissalaitoksella.
Julkaisuja

Nimellä H. V. Luukko:
Sydänjuuret maahan!: koulukasvitarhat kansantaloudellisina ja pedagoogisina kasvatusvälineinä. Suomen koulukasvitarhayhdistys, Tampere 1918,  2. uudistettu ja runsaasti lisätty painos nimellä Kansakoulu kansan kouluksi: sydänjuuret maahan!: koulukasvitarhat kansantaloudellisina ja pedagogisina kasvatusvälineinä. WSOY 1934
Hugo Noth

Hugo Noth (s. 1943 Fribourg, Sveitsi) on saksalainen harmonikkataiteilija ja -pedagogi.
Koulutus

Noth opiskeli harmonikansoittoa Trossingenissa vuodesta 1964 alkaen Fritz Doblerin johdolla. Tämän lisäksi hän opiskeli säveltämistä, soitinnusta ja harmoniaa Helmut Degenin ja Bernhard Rövenstrunckin johdolla.