Rat Park
Rat Parkin kokeet

Alexander rakensi rottapuistoon lyhyen tunnelin, johon mahtui vain yksi rotta kerrallaan. Tunnelin päässä rotille annettiin mahdollisuus valita juoda nestettä jommastakummasta kahdesta annostelulaitteesta, jotka tallensivat kunkin rotan nauttimat määrät. Yksi annostelulaitteista tarjosi morfiinipitoista liuosta, toinen hanavettä.
Alexander suunnitteli useita kokeita, joiden tarkoituksena oli tutkia rottien halukkuutta nauttia morfiinia. "Viettelykokeessa" käytettiin hyväksi rottien ilmeistä taipumusta makeannälkään, tarkoituksena tutkia, onko rottia mahdollista houkutella nauttimaan morfiinia mikäli vettä makeutetaan tarpeeksi. Morfiinipitoinen neste maistuu ihmisten suussa karvaalta, ja rotat kokevat ilmeisesti samoin. Alexanderin mukaan ne pudistavat päätään ja hylkäävät morfiiniliuoksen, kuten ne tekevät myös karvaiden kiniiniliuosten kanssa. Viettelykokeessa tutkittiin neljää rottaryhmää. CC-ryhmä eristettiin 22 päivän ikäisenä laboratoriohäkkeihin, jossa ne asuivat kokeen loppuun saakka, 80 päivän ikäiseksi; PP-ryhmä eli saman ajan rottapuistossa; CP-ryhmä siirrettiin häkeistä rottapuistoon 65 päivän ikäisenä ja PC-ryhmä siirrettiin rottapuistosta häkkeihin 65 päivän iässä.
Häkeissä eläneet rotat (ryhmät CC ja PC) mieltyivät morfiiniin välittömästi, jopa silloin kun makeutusainetta oli suhteellisen vähän. Häkissä olevat koirasrotat joivat enimmillään 19 kertaa enemmän morfiinia kuin rottapuiston rotat. Riippumatta siitä kuinka paljon morfiiniliuosta makeutettiin, rottapuiston rotat pääsääntöisesti hylkäsivät sen. Ne kokeilivat sitä silloin tällöin — naaraat hieman koiraita useammin — mutta poikkeuksetta rotat suosivat puhdasta vettä. Alexanderin mukaan kyseessä oli "tilastollisesti merkittävä löydös." Hän kirjoittaa, että kiinnostavin ryhmä oli CP-ryhmä, jonka rotat kasvatettiin häkeissä mutta siirrettiin rottapuistoon ennen kokeen alkua. Nämä eläimet hylkäsivät morfiiniliuoksen vahvassa muodossaan, mutta makeuden lisääntyessä ja morfiinipitoisuuden vähentyessä ne alkoivat juoda sitä lähes yhtä paljon kuin koko tutkimuksen ajan häkeissä eläneet rotat. Hänen johtopäätöksensä mukaan rotat halusivat makeaa vettä mikäli se ei häirinnyt niiden normaalia sosiaalista käyttäytymistä. Tätäkin merkittävämpää oli hänen mukaansa se, että kun morfiinipitoiseen liuokseen lisättiin naloksonia, joka estää opioidien vaikutuksen, se alkoi kelvata myös rottapuiston rotille.
Toisessa kokeessa normaaleissa laboratoriohäkeissä oleskeleville rotille annettiin morfiinia 57 päivän ajan, jolloin ainoa tarjolla oleva juoma oli morfiinipitoista liuosta. Tämän jälkeen ne siirrettiin rottapuistoon, jossa niiden sallittiin valita morfiiniliuoksen ja puhtaan veden välillä. Rotat valitsivat puhtaan veden. Hänen mukaansa rotat osoittivat joitakin riippuvuuden merkkejä, mutteivät varsinaista addiktiota. Rotilla ilmeni "pieniä merkkejä vieroitusoireista, esimerkiksi sätkimistä, muttei esimerkiksi sellaisia kohtauksia ja hikoilua joista myyttisissä tarinoissa usein kuullaan."
Alexander uskoo kokeidensa osoittavan, etteivät eläinten itseannostelua koskevat tutkimukset tarjoa empiiristä tukea teorialle päihdeaineiden aiheuttamasta addiktiosta, ja että teorialla ei ole muutakaan merkittävää pohjaa empiirisen tieteen piirissä, vaikkei sitä olekaan suoranaisesti osoitettu vääräksi. "Eristettyjen koe-eläinten voimakas halu heroiinia ja kokaiinia kohtaan itseannostelukokeissa ei kerro mitään normaalien eläinten ja ihmisten reaktioista näihin huumeisiin. Normaalit ihmiset voivat sivuuttaa heroiinin ... myös silloin kun sitä on tarjolla runsaasti, ja normaalit ihmiset voivat myös käyttää näitä päihdeaineita addiktion todennäköisyyden pysyessä alhaisena."
Vaikka alkuperäisen tutkimuksen tulokset eivät aina toistuneetkaan (joskin tässä tapauksessa sekä häkissä että puistossa olleet rotat osoittivat vähäistä kiinnostusta morfiinia kohtaan, vihjaten geneettisestä eroavuudesta), julkaisut lisäsivät ymmärrystä siitä, että koe-eläinten olosuhteilla saattaa olla vaikutusta addiktiota tutkivien kokeiden tuloksiin. Vuoden 2006 jälkeen aihetta käsitteleviin tutkimuksiin on viitattu yli 100 kertaa, ja lisää tutkimuksia elinolosuhteiden vaikutuksesta muiden päihdeaineiden kulutukseen on julkaistu.
Alexander koki pettymystä tavasta jolla tutkimus otettiin vastaan, ja puhuu kokeistaan yhä intohimoisesti. Vuodesta 1985 Alexander on tutkinut ihmisen addiktiota historiallisen ja antropologisen kulttuurintutkimuksen kautta. Hänen uusin kirjansa "The Globalisation of Addiction: A study in poverty of the spirit" esittää ajatuksen, jonka mukaan syrjäytyminen lietsoo kaikenlaisia addiktioita, mukaan lukien päihdeaineisiin liittymättömät addiktiot, samaan tapaan kuin eristyksissä oleminen lietsoo koe-eläinten päihteiden käyttöä.
Kaksi suurinta tiedejulkaisua, Science ja Nature kieltäytyivät julkaisemasta Alexanderin, Coambsin ja Hadawayn ensimmäistä tutkimusta, joka julkaistiin lopulta Psychopharmacology-erikoisalajulkaisussa. Alkuperäisen tutkimuksen löydökset varmentuivat useissa seuranneissa tutkimuksissa — esimerkiksi Bozarthin, Murrayn ja Wisen tutkimus vuodelta 1989, joka julkaistiin myös Pharmacology, Biochemistry and Behavior -lehdessä — mutta näistäkään ei seurannut mitään. Kirjailija Lauren Slater, Alexanderin miniä, haastatteli Kolumbian yliopiston päihdeongelmajaoston johtajaa ja Yhdysvaltojen entistä huumetsaariaselvennä, psykiatri Herbert Kleberiä, kysyen mikä rottapuistokokeessa oli vikana. Hän vastasi tutkimuksen olevan erinomainen, mutta antoi ymmärtää Alexanderin vääristelleen tutkimustietojaan, tarkoituksenaan herättää julkista keskustelua, ja että tutkimuksessa oli metodologisia vikoja, joista hän ei antanut esimerkkejä. Slater puolestaan uskoo rottapuiston suurimman ongelman olleen sen toteutus Vancouverissa, joka hänen mukaansa on "akateeminen tundra."