stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urheiluvuosi 2018
Pohjoismaiset hiihtolajit

Pyeongchangin olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat kuudessa eri maastohiihtolajissa. Mäkihypyssä oli kolme miesten lajia ja yksi naisten kilpailu, ja yhdistetyssä miehet kilpailivat kolmessa lajissa. Norja voitti seitsemän kultaa maastohiihdossa ja kaksi mäkihypyssä. Saksa voitti kaikki yhdistetyn kultamitalit. Norjalaisista Johannes Høsflot Klæbo voitti kolme kultamitalia ja Marit Bjørgen kaikkiaan viisi mitalia.
Lentomäen maailmanmestaruuskilpailut 18.–21.1. Oberstdorfissa, Saksassa. Henkilökohtaisen kilpailun mitalistit olivat Norjan Daniel-André Tande, Puolan Kamil Stoch ja Saksan Richard Freitag. Kovan tuulen takia hypättiin vain kolme kierrosta suunnitellun neljän sijasta. Joukkuekilpailun mitalimaat olivat Norja, Slovenia ja Puola.
Tour de Ski 30.12.2017–7.1.2018 Sveitsissä, Saksassa ja Italiassa. Miesten kilpailun voitti neljännen kerran Sveitsin Dario Cologna ja naisten kilpailun toisen perättäisen kerran Norjan Heidi Weng.
Keski-Euroopan mäkiviikko 29.12.2017–6.1.2018 Saksassa ja Itävallassa. Kokonaiskilpailun voitti Puolan Kamil Stoch 69,6 pisteen erolla Saksan Andreas Wellingeriin. Stoch voitti kaikki neljä osakilpailua, mihin oli aiemmin yhden mäkiviikon aikana pystynyt vain Saksan Sven Hannawald kaudella 2001–2002.
Purjehdus

Olympialuokkien maailmanmestaruuskilpailut 30.7.–12.8. Aarhusissa, Tanskassa.
Pyöräily

Italian ympäriajo 4.–27.5. Kilpailun voitti britti Chris Froome 46 sekunnin erolla alankomaalaiseen Tom Dumouliniin.
Ranskan ympäriajo 7.–29.7. Kilpailun voitti britti Geraint Thomas 1.51 minuutin erolla Tom Dumouliniin. Kolmanneksi sijoittui Thomasin tallikaveri Chris Froome.
Espanjan ympäriajo 25.8.–16.9. Kilpailun voitti britti Simon Yates 1.46 minuutin erolla isäntämaan Enric Masiin.
Maantiepyöräilyn maailmanmestaruuskilpailut 22.–30.9. Innsbruckissa, Itävallassa.
Ratapyöräilyn maailmanmestaruuskilpailut 28.2.–4.3. Apeldoornissa, Alankomaissa.
Pöytätennis

Euroopan-mestaruuskilpailut 18.–23.9. Alicantessa, Espanjassa. Saksalaiset voittivat kolme mestaruutta viidestä.
Ratsastus

Maailmanmestaruuskilpailut 11.–23.9. Tryonissa, Yhdysvalloissa.
Raviurheilu

Prix d’Amérique 28.1. Pariisissa. Voiton vei ruotsalainen, Björn Goopin ohjastama Readly Express, jonka valmentajana toimi suomalainen Timo Nurmos.
Elitloppet 25.–27.5. Tukholmassa. Voiton vei italialainen, Wilhelm Paalin ohjastama Ringostarr Treb.
Kymi Grand Prix 16.6. Kouvolassa.
Suur-Hollola-ajo 30.6.–1.7. Lahdessa.
St. Michel 15.7. Mikkelissä.
Kuninkuusravit 28.–29.7. Rovaniemellä. Kuninkuustittelin voitti Risto Tupamäen ohjastama Costello ja kuningatarkilvan paras oli Markku Hietasen ohjastama Akaasia.
Rugby

Rugby unionin Six Nations Championship 3.2.–17.3.
Salibandy

Salibandyn miesten maailmanmestaruuskilpailut 1.–9.12. Tšekissä. Loppuottelussa Suomi voitti Ruotsin 6–3. Pronssille sijoittui Sveitsi.
Soutu

Maailmanmestaruuskilpailut 9.–16.9. Plovdivissa, Bulgariassa.
Suunnistus

Maailmanmestaruuskilpailut 4.–11.8. Riiassa ja Siguldassa, Latviassa. Kaksinkertaisia mestareita olivat Norjan Eskil Kinneberg ja Ruotsin Tove Alexandersson, jotka molemmat voittivat toisen mestaruuksistaan viestissä.
Euroopan-mestaruuskilpailut 6.–13.5. Ticinossa, Sveitsissä.
Tiomila 28.–29.4. Nynäshamnissa, Ruotsissa. Miesten viestin voitti IFK Göteborg ja naisten viestin Järla Orientering, molemmat Ruotsista.
Jukolan viesti 16.–17.6. Lahdessa ja Hollolassa, Suomessa. Miesten Jukolan voitti tamperelaisseura Koovee ja naisten Venlojen viestin ruotsalainen Stora Tuna OK.
Taitoluistelu

Pyeongchangin olympialaisissa kilpailtiin viidessä eri lajissa. Kanada voitti kaksi kultamitalia, kun pari Tessa Virtue / Scott Moir voitti jäätanssin ja kanadalaiset voittivat joukkuekilpailun. Japanin Yuzuru Hanyu voitti miesten kilpailun, venäläisiä olympiaurheilijoita edustanut Alina Zagitova naisten kilpailun sekä saksalaispari Aliona Savchenko / Bruno Massot pariluistelun.
Maailmanmestaruuskilpailut 19.–25.3. Milanossa. Miesten yksiluistelun voitti Yhdysvaltain Nathan Chen, naisten kilpailun Kanadan Kaetlyn Osmond, pariluistelun saksalaiset Aliona Savchenko ja Bruno Massot sekä jäätanssin ranskalaiset Gabriella Papadakis ja Guillaume Cizeron.
Euroopan-mestaruuskilpailut 15.–21.1. Moskovassa, Venäjällä. Mestaruuden voittivat Espanjan Javier Fernández kuudennen kerran peräkkäin, Venäjän 15-vuotias Alina Zagitova, pariluistelussa Venäjän Jevgenija Tarasova / Vladimir Morozov sekä jäätanssissa Ranskan Gabriella Papadakis / Guillaume Cizeron.
Muodostelmaluistelun maailmanmestaruuskilpailut 6.–7.4. Tukholmassa. Mestaruuden voitti suomalainen Marigold IceUnity.
Tennis

Australian avoin turnaus 15.–28.1. Miesten kaksinpelissä sveitsiläinen Roger Federer otti 20. Grand Slam -voittonsa kukistamalla loppuottelussa kroatialaisen Marin Čilićin 3–2. Naisten kaksinpelissä 27-vuotias tanskalainen Caroline Wozniacki voitti loppuottelussa Romanian Simona Halepin 2–1 ja saavutti uransa ensimmäisen Grand Slam -voiton.
Ranskan avoin turnaus 27.5.–10.6. Miesten kaksinpelissä espanjalainen Rafael Nadal voitti 11. Ranskan-mestaruutensa. Hän voitti loppuottelussa itävaltalaisen Dominic Thiemin 3–0. Naisten kaksinpelin loppuottelussa Simona Halep voitti yhdysvaltalaisen Sloane Stephensin 2–1 ja saavutti uransa ensimmäisen Grand Slam -voiton.
Wimbledonin turnaus 2.–15.7. Miesten kaksinpelissä serbialainen Novak Đoković voitti neljännen Wimbledon-mestaruutensa. Hän voitti loppuottelussa eteläafrikkalaisen Kevin Andersonin 3–0. Naisten kaksinpelin loppuottelussa saksalainen Angelique Kerber voitti yhdysvaltalaisen Serena Williamsin 2–0.
Yhdysvaltain avoin turnaus 27.8.–9.9. Miesten kaksinpelin voitti kolmannen kerran urallaan serbialainen Novak Đoković, joka oli loppuottelussa Argentiinan Juan Martín del Potroa parempi lukemin 3–0. Tämä oli Đokovićille kaikkiaan 14. Grand Slam -turnausvoitto. Naisten kaksinpelin voiton vei historian ensimmäisenä japanilaisena Naomi Ōsaka.
ATP-finaalit 12.–18.11. Lontoossa, Isossa-Britanniassa. Kaksinpelin loppuottelussa saksalainen Alexander Zverev voitti maailmanlistan ykkösen, serbialaisen Novak Đokovićin. Nelinpelin loppuottelun voitti yhdysvaltalaispari Mike Bryan / Jack Sock.
Davis Cupin finaali 23.–25.11. Lillessä, Ranskassa. Kroatia voitti Ranskan 3–1. Mestaruus oli Kroatialle sen historian toinen.
Triathlon

Havaijin Ironman-kilpailu 13.10. Miesten kilpailun voitti toisen peräkkäisen kerran saksalainen Patrick Lange ja naisten kilpailun neljännen peräkkäisen kerran sveitsiläinen Daniela Ryf.
Uinti

Lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailut 11.–16.12. Hangzhoussa, Kiinassa.
Pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 3.–12.8. Glasgow'ssa ja Edinburghissa, Skotlannissa.
Vesipallo

Euroopan-mestaruuskilpailut 14.–28.7. Barcelonassa. Loppuottelussa Serbia ja Espanja ratkoivat ensi kertaa mestaruuden rangaistusheittokilpailulla varsinaisen peliajan päätyttyä tasan 7–7. Serbia voitti rangaistusheitot 5–3 ja vei mestaruuden. Pronssiottelussa Kroatia voitti Italian 10–8. Kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Serbian Filip Filipović.
Voimistelu

Telinevoimistelun maailmanmestaruuskilpailut 25.10.–3.11. Dohassa, Qatarissa.
Telinevoimistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 2.–12.8. Glasgow'ssa, Skotlannissa.
Trampoliinivoimistelun maailmanmestaruuskilpailut 7.–10.11. Pietarissa, Venäjällä.
Trampoliinivoimistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 12.–15.4. Bakussa, Azerbaidžanissa.
Rytmisen voimistelun maailmanmestaruuskilpailut 10.–16.9. Sofiassa, Bulgariassa.
Rytmisen voimistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 1.–3.6. Guadalajarassa, Espanjassa.
Joukkuevoimistelun maailmanmestaruuskilpailut 7.–10.6. Sofiassa, Bulgariassa. Mestaruuden voitti venäläisjoukkue Madonna.
Joukkuevoimistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 11.–13.5. Tallinnassa, Virossa. Mestaruuden voitti venäläisjoukkue Madonna.
Yleisurheilu

Sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut 1.–4.3. Birminghamissa, Isossa-Britanniassa. Kisojen menestynein maa oli Yhdysvallat, joka voitti kuusi kultaa ja yhteensä 18 mitalia. Puolan joukkue teki miesten 4 × 400 metrin viestijuoksussa sisäratojen maailmanennätyksen 3.01,77. Etiopian Genzebe Dibaba voitti kultaa 1 500 ja 3 000 metrin juoksuissa sekä Yhdysvaltain Courtney Okolo 400 metrin juoksussa ja 4 × 400 metrin viestijuoksussa.
Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut 10.–15.7. Tampereella, Suomessa. Mitaleille ylsi 43 maata.
Euroopan-mestaruuskilpailut 6.–12.8. Berliinissä, Saksassa. Iso-Britannia ja Puola voittivat seitsemän kultamitalia. Mitaleille ylsi 27 maata, minkä lisäksi neutraaleina urheilijoina kilpailleet venäläiset saavuttivat mitaleja.
Maastojuoksun Euroopan-mestaruuskilpailut 9.12. Tilburgissa, Alankomaissa. Miesten mestaruuden voitti norjalainen Filip Ingebrigtsen ja naisten turkkilainen Yasemin Can. Sekaviestin voitti Espanja.
Parayleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 20.–26.8. Berliinissä, Saksassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluvuosi 2018 Wikimedia Commonsissa
Luettelo Helsingin pörssissä noteeratuista yhtiöistä

Tämä on luettelo Helsingin pörssissä noteeratuista pörssiyhtiöistä. Yhtiöt on luokiteltu pörssin toimialaluokituksen mukaisesti. Lisäksi yhtiöt jaettu pörssin luokituksen mukaisesti markkina-arvoltaan suuriin (yli 1 mrd. €), keskisuuriin (yli 150 milj. €) ja pieniin (alle 150 milj. €).
Pääosa Helsingin pörssissä noteeratuista yhtiöistä on suomalaisia, mutta joukossa on myös ruotsalaisia yhtiötä kuten SSAB ja Telia Company sekä yksi virolainen yhtiö, Tallink Grupp.
Aiheesta muualla

Nasdaq Nordic: Kaikki listatut yhtiöt
Pörssitieto: Kaikki entiset pörssiyhtiöt
| n k  Eurooppalaiset pörssiyhtiöt |
| --- | --- |
Yleiseurooppalaiset:  Euronext Amsterdam  Bryssel  Irlanti  Lissabon  Milano  Oslo  Pariisi  Nasdaq Baltic Riika  Tallinna  Vilna  Nasdaq Nordic Helsinki  Kööpenhamina  Tukholma  Islanti 
Kansalliset:  Sveitsi
Postmoderni kirjallisuus

Postmoderni kirjallisuus on käsite, jota alettiin käyttää 1960-luvulla yhdysvaltalaisessa kirjallisuuden tutkimuksessa. Postmoderni kirjallisuus on korostanut kirjallisen todellisuuden keinotekoisuutta muun muassa itsensä tiedostavan sepitteellisyyden eli metafiktion kautta. Yhdysvaltalaisessa kirjallisuudessa postmodernismia edustavat esimerkiksi Kurt Vonnegut, John Barth ja Donald Barthelme. Eurooppalaisen postmodernistisen kirjallisuuden edustajia ovat esimerkiksi Peter Ackroyd, Italo Calvino, Angela Carter, John Fowles, Günter Grass, Umberto Eco ja Orhan Pamuk.
Yhdysvalloissa 1960- ja 1970-luvulla syntynyt language-runous on postmodernistisen lyriikan näkyvin muoto. Sitä määrittää kielen itsensä tuominen runouden aiheeksi.
Teorian perusteet

Postmodernismi vastusti modernismin tarkkarajaisuutta, tiukkaa muodollisuutta ja yhdisteli eri aikakausien tyylejä estottomasti. Tyypillistä postmodernismin ajan kirjallisuudelle on intertekstuaalisuuden käyttäminen, eli viittaukset toisiin teoksiin. Todellisuuden ja fiktion, korkean ja matalan kulttuurin sekoittuminen sai alkunsa, sekä erilaisia tyylejä ja tekstilajeja sekoitettiin vapaammin. Tekstit ja merkit tulivat lajien ja muodollisten erojen tilalle. Muita yleisiä piirteitä postmodernismin ajan kirjallisuudelle ovat parodia, pastissi, leikillisyys ja sirpaleisuus. Ajan näkyvimpiä lajeja ovat jännitys- ja muu aiemmin marginaalinen kirjallisuus. Kirjallisuudessa postmodernismi on hyvin vaikeasti määriteltävä, sillä se perustuu ajatteluun siitä, että minkäänlaista järjestystä ei ole vaan kirjailija tulee antautua erilaisten tulkintojen vietäväksi.
Postmodernismi laajempana ilmiönä

Postmodernismi on myös selvästi kirjallisuutta laajempi kulttuuri-ilmiö. Siihen kuuluu ironinen ja irrallinen tyyli, sillä kirjailijat yrittivät kuvata kaoottista maailmaa valtavalla määrällä eri tapoja. Näistä esimerkkeinä ovat toisiinsa täysin riippumattomien henkilöiden, juonenkäänteiden tai toimijoiden vastakkainasettelu, joilla kertomus katkaistaan tai joilla siihen luodaan epäjärjestystä. Muita keinoja ovat tarinan kertojien ja näkökulmien vaihtelu sekä tekstin keinotekoisuuden korostaminen, ja näiden kaikkien tarkoituksena on tekstin lineaarisuuden rikkominen.
Erilaiset poliittiset ja historialliset muutokset vaikuttivat vahvasti tyylikauden muutoksiin. Se liitetään myös jälkiteolliseen yhteiskuntaan ja elämäntapaan, jonka arvoja joukkotiedotusvälineet ja kulutus säätelevät.
Postmodernismia marxilaisista lähtökohdista on tutkinut Fredric Jameson.
Postmodernistisia kirjailijoita

Peter Ackroyd
Kari Aronpuro
John Barth
Donald Barthelme.
Italo Calvino
Samuel R. Delany
Marguerite Duras
Umberto Eco
John Fowles
Günter Grass
John Irving
Jack Kerouac
Väinö Kirstinä
Toni Morrison
Orhan Pamuk
Thomas Pynchon
Catherynne M. Valente
Don DeLillo
David Foster Wallace
William S. Burroughs
Kirjallisuutta

Brax, Klaus: Unhoon jääneiden huuto. Kolme tutkielmaa postmodernista historiallisesta romaanista. Helsinki: Avain, 2017.
McHale, Brian: Postmodernist Fiction. London and New York: Routledge, 1987.
Hutcheon, Linda: A Poetics of Postmodernism: History, Theory, Fiction. London and New York: Routledge, 1988.
Hutcheon, Linda: The Politics of Postmodernism. London and New York: Routledge, 1989.
Vartiainen, Pekka: Postmoderni kirjallisuus: Länsimaisen kirjallisuuden historia 1945–2000.  Helsinki:  Avain, 2013.  ISBN 978-951-692-793-3
Li Hongzhang

| Li Hongzhang |
| --- | --- |
 Li Hongzhang, Hubert Vosin maalaama muotokuva vuodelta 1898.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. helmikuuta 1823 Hefei
Kuollut: 7. marraskuuta 1901 Peking
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Li Hongzhang (yksink.: 李鸿章; perint.: 李鴻章; pinyin: Lǐ Hóngzhāng; 15. helmikuuta 1823 Hefei – 7. marraskuuta 1901 Peking) oli kiinalainen sotilaskomentaja ja valtiomies. Hän oli 1800-luvun lopulla Kiinan ulkopolitiikan johtavia hahmoja ja pyrki modernisoimaan Kiinaa sekä varsinkin sen armeijaa. Li Hongzhang toimi Kiinan pääkaupunkia Pekingiä ympäröineen Zhilin maakunnan (nykyinen Hebei) käskynhaltijana vuosina 1870–1895. Hän kukisti useita kapinoita ja neuvotteli useita rauhansopimuksia ulkovaltojen kanssa. Varovaista ulkopolitiikkaa kannattanut Li kutsuttiin viimeisinä vuosinaan useasti pelastamaan Kiinaa rauhanneuvotteluissa, kun muut olivat epäonnistuneella sotapolitiikalla saattaneet maan ahdinkoon.
Länsimaissa Litä pidettiin 1800-luvun lopussa johtavana kiinalaisena valtiomiehenä.
Varhaisempi ura

Lin upseerikoulutus käynnistyi vuonna 1844 Zeng Guofanin johdolla, ja Zengistä tuli hänen oppi-isänsä. Li läpäisi keisarillisen virkatutkinnon vuonna 1847. Taiping-kapinan puhjettua vuonna 1850 hän järjesti isänsä kanssa vapaaehtoisen sotilasjoukon, joka ajoi kapinalliset pois heidän kotimaakunnastaan. Kapinallisia vastaan taistellut Zeng kutsui Lin vuonna 1860 esikuntaansa, ja vuonna 1862 Listä tuli Jiangsun maakunnan vt. sotilaskuvernööri. Vuosina 1863–1864 Li tuki brittiläistä Charles Gordonia, jonka palkkasotureista kokoama ”aina voittoisa armeija” taisteli menestyksekkäästi Shanghain ympäristössä taiping-kapinallisia vastaan. Myöhemmin Gordonin armeija alistettiin Lille, jolla yhdessä Zengin kanssa oli merkittävä rooli taiping-kapinan lopullisessa kukistamisessa. Vuosina 1865–1870 Li toimi eri tehtävissä eripuolilla Kiinaa ja tukahdutti useita muita kapinaliikkeitä. Zeng ja Li nujersivat yhdessä muun muassa Nian-kapinan vuonna 1868.
Toiminta Kiinan vahvistamiseksi

Vuonna 1870 Li nimitettiin Zengin seuraajana Zhilin maakunnan kenraalikuvernööriksi ja varakuninkaaksi. Hän toimi samanaikaisesti myös Tianjinin, Quanzhoun ja Niuzhuangin kaupan ylivalvojana. Hän käytännössä kontrolloi suurta osaa Kiinan ulkomaankaupasta, sillä hänen valvontaansa kuuluivat Jangtsejoen pohjoispuolella sijainneet sopimussatamat, eli satamat, joiden kautta kauppa länsimaiden kanssa kulki. Vaikka Kiinalla oli myös hiljattain perustettu ulkoministeriö eli Zongli yamen, suhteiden hoitaminen länsimaihin kasaantui Lin käsiin. Keisari Tongzhin kuoltua vuonna 1875 Li johti vallankaappausta, jolla valtaistuimelle nostettiin keisari Guangxu kahden leskikeisarinnan, Cixin ja Ci’anin valvonnassa.
Lin strategiana oli pyrkiä vahvistamaan Kiinaa sotilaallisesti, jotta se voisi vapautua länsimaiden ohjailusta, mutta samalla hän tiedosti Kiinan heikkoudesta seuraavat epämiellyttävät välttämättömyydet. Niin kauan kuin sisäinen vahvistautuminen oli kesken, Kiinan pitäisi pyrkiä ratkaisemaan kaikki kansainväliset kiistat ilman sotimista, vaikka se merkitsisi myönnytyksiä myönnytysten perään ulkovalloille. Sotaisamman politiikan kannattajat leimasivat Lin petturiksi. Hän oli kuitenkin huomannut, että Kiinan heikkouden vuoksi aseisiin turvautuminen johti usein vielä kalliimpiin menetyksiin kuin taipuminen neuvottelupöydässä. Siinä missä monet Kiinan hovissa olivat huolissaan Venäjän vastaisen pitkän maarajan puolustamisesta ja Turkestanin päätymisestä Venäjän valtaan, Li piti tärkeämpänä rannikoiden puolustamista Japanin ja länsivaltojen sotilaallisen uhan varalta. Hän toteutti monenlaisia varsinkin armeijaa palvelleita hankkeita, joihin kuului muun muassa sotasatamien ja linnoitusten rakentamista, sotilasakatemian ja uusien asetehtaiden perustaminen, länsimaisten sotalaivojen hankkiminen sekä nuorten kiinalaisten lähettäminen Yhdysvaltoihin opiskelemaan uusia taitoja.
Li pyrki luomaan teollista yritystoimintaa, joka olisi puhtaasti kiinalaisessa omistuksessa. Hän perusti vuonna 1872 kiinalaisen höyrylaivayhtiön, koska kaupallinen laivaliikenne Kiinan rannikoilla oli ajautunut ulkomaalaisten haltuun. Laivaliikennettä tukemaan hän perusti vuonna 1877 Kaipingin hiilikaivokset ja rakennutti vuonna 1880 valmistuneen Kiinan ensimmäisen rautatien, jotta hiili saataisiin kuljetettua kaivoksista rannikon satamiin. Li perusti myös vuonna 1881 Kiinan ensimmäisen lennätinlinjan ja vuonna 1882 ensimmäisen puuvillakehräämön, jolle annettiin monopoliasema ulkomaalaisten pitämiseksi poissa markkinoilta.
Johtava ulkopoliitikko

Japani haastoi vuonna 1876 Kiinan valta-aseman Koreassa ja otti haltuunsa aiemmin Kiinan suojeluksessa olleet Riukiusaaret vuonna 1879. Kiinan hallitus antoi Koreaa koskeneet kysymykset Lin vastuulle. Hän pyrki tukemaan Korean hovin sisäisissä valtakamppailuissa kiinalaismielistä ryhmittymää ja järjesti nuoren kiinalaisen upseerin Yuan Shikain Korean käskynhaltijaksi. Vuonna 1883 Li sai komentoonsa Vietnamin rajalle sijoitetut joukot, ja hän yritti neuvotteluilla saada Ranskan tunnustamaan Annamin kuulumiseen Kiinan etupiiriin. Seurauksena oli kuitenkin Kiinan–Ranskan sota, jonka Kiina hävisi, ja Annam päätyi Ranskalle. Li toimi Kiinan edustajana sodan päättäneissä Tianjinin rauhanneuvotteluissa vuonna 1885. Samana vuonna hän sopi japanilaisen Itō Hirobumin kanssa Korean muuttamisesta Kiinan ja Japanin yhteiseksi protektoraatiksi. Japanilaiset rohkaisivat 1890-luvun alussa Kiinaa vahvistamaan otettaan Korean asioista. Li erehtyi luottamaan heidän vilpittömyyteensä, vaikka todellisuudessa Japani valmistautui valtaamaan Korean kokonaan itselleen.
Lin rauhanponnisteluista huolimatta Kiinan ja Japanin välille puhkesi Korean kiistan vuoksi vuonna 1894 sota, jonka Kiina hävisi. Taisteluista japanilaisia vastaan vastasi pääasiassa Lin alainen pohjoinen sotalaivasto. Hän joutui näin epäsuosioon sodan vastoinkäymisten vuoksi, vaikka olikin itse vastustanut sotaan lähtemistä. Helmikuussa 1895 Li kuitenkin lähetettiin Japaniin neuvottelemaan rauhasta. Neuvottelujen aikana japanilainen fanaatikko yritti surmata hänet ampumalla, mutta hän selvisi hengissä ja kykeni päättämään neuvottelut. Maaliskuun 17. päivänä 1895 solmitussa Shimonosekin rauhassa Kiina joutui luovuttamaan Japanille Formosan saaren ja Liaotungin niemimaan, tunnustamaan Korean itsenäisyyden, maksamaan sotakorvauksia, avaamaan lisää sopimussatamia sekä myöntämään Japanille Kiinan suhteen samat edut, kuin mitä se oli aiemmin joutunut myöntämään länsimaille. Länsimaiden ja erityisesti Venäjän painostuksesta sopimusta muutettiin pian siten, että Liaotungin niemimaa palautui Kiinalle maksua vastaan.
Li osallistui vuonna 1896 Venäjän tsaari Nikolai II:n kruunajaisiin Moskovassa ja neuvotteli samalla salaisen liittosopimuksen Kiinan ja Venäjän välille. Sopimuksessa Venäjä sai samalla oikeuden jatkaa Siperian rataa Kiinan alueen poikki Mantšuriassa niin sanotulla Kiinan itäisellä rautatiellä. Huhuttiin, että venäläiset olisivat lahjoneet Litä suurella rahasummalla tekemään tämän myönnytyksen. Ennen paluutaan Kiinaan hän vieraili myös Saksassa, Britanniassa ja Yhdysvalloissa ja sai hyvän vastaanoton. Lin palatessa hänen suosionsa Kiinassa oli alentunut, mutta leskikeisarinna Cixi suojeli häntä, eikä vuoden 1898 palatsivallankaappaus siten horjuttanut hänen asemaansa.
Vuonna 1899 Listä tuli Liangguangin maakunnan virkaatekevä kuvernööri ja varakuningas. Hänet kutsuttiin vielä seuraavana vuonna neuvottelemaan rauhasta länsimaiden kanssa, sillä ne olivat lähettäneet joukkojaan Kiinaan kukistamaan maassa puhjennutta boksarikapinaa. Kiinalle nöyryyttävä mutta tilanteen ratkaissut rauhansopimus syntyi 7. syyskuuta 1901. Li kuoli kaksi kuukautta myöhemmin.
Kunnianosoitukset

Punaisen kotkan ritarikunnan suurristi timantein (Preussi, 1896)
Kuninkaallinen viktorialaisritarikunnan kunniasuurristi (Iso-Britannia)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Li Hongzhang Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Li Hongzhang lordi Salisburyn ja George Curzonin seurassa.