stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leonard Katz

Leonard Katz (1938 Boston, Massachusetts – 2017) oli yhdysvaltalainen kokeellisen psykologian edustaja. Hän oli Connecticutin yliopiston professori vuosina 1965–2006. 1960-luvun lopulla hän sovelsi kognitiivisen psykologian käsitteitä ja koemenetelmiä tutkiessaan lasten lukutaitoa.
Katz siirtyi vuonna 1974 Haskins Laboratoriesiin, jossa hän työskenteli yhdessä Isabelle Libermanin, Donald Shankweilerin ynnä muiden kanssa Haskinsin ohjelmassa, jossa tutkittiin puheen ja lukemisen välisiä suhteita, etenkin ajatusta, että puheen fonologinen tajuaminen on väline taitavan lukemisen kehittymisessä. Hän tutki aluksi englannin kielen lukemista yhdysvaltalaisilla lapsilla, mutta laajensi tutkimuksen pian käsittämään lukemisen tutkimista muissa aakkoskirjoitusjärjestelmissä (ranska, espanja, turkki, venäjä, serbia) ja järjestelmissä, jotka eivät perustu aakkosiin (korea, kiina). 1990-luvulla hän kuului ryhmin, jotka käyttivät lukemisen tutkimisessa aivojen magneettikuvausta MRI, fMRI ja NMR saatua tietoa (ryhmiä johtivat B. ja S. Shaywitz Yalessa ja K. Pugh Yalessa and Haskinsissa). Tutkimustyönsä lisäksi hän työskenteli konsulttina UConnissa ja Haskinsissa experimental design and statistical analysis.
Koulutus

B. A. ja Ph.D. (1963) Massachusettsin yliopisto, Amherst. Tutkijatohtori Stanfordin yliopisto (1963–1965).
Julkaisut

Katz, L., & Wicklund, D. A. (1971). Word scanning rate for good and poor readers. Journal of Educational Psychology, 62, 138-140.
Katz, L., & Feldman, L. B. (1981). Linguistic coding in word recognition: Comparisons between a deep and a shallow orthography. In A. Lesgold & C. Perfetti, Interactive Processes in reading. Hillsdale. NJ: Erlbaum.
Katz, L. & Frost, R. (1992). The reading process is different for different orthographies: The orthographic depth hypothesis. In Frost, R. & Katz, L., (Eds.). Orthography, Phonology, Morphology, and Meaning, pp. 67–84. Amsterdam: Elsevier North Holland Press.
Katz, L. (2005). Dyslexia. In Philipp Skutch (Ed.), Encyclopedia of Linguistics. New York: Routledge,. 2 volumes. (ISBN 1-57958-391-1.)
Katz, L., Lee, C.H., Tabor, W., Frost, S. J., Mencl, W. E., Sandak, R., Rueckl, J., & Pugh, K. R. (2005). Behavioral and Neurobiological Effects of Printed Word Repetition in Lexical Decision and Naming. Neuropsychologia. 43, 2068-2083.
Katz, L. (2011). The neurobiology of reading and writing. In P. C. Hogan (Ed.), The Cambridge Encyclopedia of the Language Sciences, 932-934. New York: The Cambridge University Press.
Katz, L., Brancazio, L., Irwin, J., Katz, S., Magnuson, J., & Whalen, D. (2011). What lexical decision and naming tell us about reading. Reading and Writing.(in press)
Aiheesta muualla

Haskins Laboratories (Arkistoitu – Internet Archive)
University of Connecticut Psychology Department
Uconn.edu
Kaunojalkaseitikki

| Kaunojalkaseitikki> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Cortinariaceae
Suku::  Seitikit Cortinarius
Laji::  venustus
Kaksiosainen nimi
 Cortinarius venustus  P.Karst. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaunojalkaseitikki (Cortinarius venustus) on melko harvinainen huopaseitikkien alasukuun (Telamonia) kuuluva helttasieni. Se kasvaa syyskuussa tuoreissa ja lehtomaisissa kuusikoissa kuusen juurisienenä ja tunturikoivikoissa koivulla. Laji on levinneisyydeltään pohjoispainotteinen. Kaunojalkaseitikki ei sovellu syötäväksi.
Ulkonäkö

Lajin 2–7 cm leveä lakki on aluksi puolipallon tai kartion mallinen, mutta muuttuu kasvaessaan laakean kuperaksi. Lakin reuna on pysyvästi kiertynyt sisäänpäin, ja siinä on varsinkin nuorena vaaleanliiloja suojusjätteitä. Yläpinta on väriltään okran- tai pähkinänruskea, toisinaan hyvin vaalea. Kolotyviset heltat ovat melko tiheässä. Ne ovat aluksi harmaanvalkeita mutta muuttuvat lopulta vaalean punaruskeiksi. 4–10 cm pitkä jalka kasvaa 0,5–1,2 cm paksuksi ja on väriltään syvän violetti muuttuen lopulta tyvestä kellanruskeaksi. Jalka on tasapaksu tai vähän nuijamainen. Vaaleanvioletti suojusjäte muodostaa jalkaan pysyvästi rengasvyöhykkeitä tai suomuhahtuvia. Jalan liila väri säilyy jopa kuivatuissa näytteissä, mikä on harvinaista seitikille. Paksu maltokerros on harmaaruskeaa, jalan yläosassa violettia ruskettuen tyveä kohden. Kaunojalkaseitikki tuoksuu miellyttävän hedelmäiseltä, mutta maku on mieto.
Katraskaktukset

| Katraskaktukset |
| --- | --- |
 Lemmonkatraskaktus Maihueniopsis darwinii.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Opuntioideae
Suku::  Katraskaktukset Maihueniopsis  Speg. (1925)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Katraskaktukset (Maihueniopsis) on 18-lajinen, Opuntioideae-alaheimoon kuuluva, eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku. Sen lajit muodostavat tiheitä kasvustoja, niiden varret ovat lähes nivelettömät, juuret mukulamaiset, areolit sijaitsevat painanteissa ja siemenet ovat vaipallisia.
Tuntomerkit

Suvun kaktukset eivät kasva puumaisiksi (vrt. opuntiat) vaan ovat matalia ja mätästäviä. Varren nivelikkyys on huomaamatonta, juuret ovat mukulamaisia. Lehdet ovat pieniä ja karisevat aikaisessa vaiheessa. Painanteissa sijaitsevissa areoleissa on karvoja, glokidioita ja tavallisesti piikkejä, jotka ovat yleensä litteitä. Kukat ovat keltaisia, ja kukkapohjuksessa on vartalon ympärillä vähemmän kuin 30 areolia. Hedelmä on mehevä, avautumaton, vihertävä tai kellertävä, piikikäs tai piikitön. Siemenissä on pehmeä ja villakarvainen vaippa.
Levinneisyys

Katraskaktukset kasvavat Perussa, Boliviassa, Chilessä ja Argentiinassa.
Lajit

Lajeja sukuun sisällytetään tässä 18, mikä luku sisältää myös joskus Puna-sukuun viedyt lajit.
Maihueniopsis archiconoidea
Maihueniopsis atacamensis
Maihueniopsis bonnieae
Maihueniopsis camachoi
Maihueniopsis clavarioides
Maihueniopsis colorea
Maihueniopsis crassispina
Maihueniopsis darwinii – lemmonkatraskaktus
Maihueniopsis domeykoensis
Maihueniopsis glomerata
Maihueniopsis grandiflora
Maihueniopsis minuta
Maihueniopsis nigrispina
Maihueniopsis ovata
Maihueniopsis rahmeri
Maihueniopsis subterranea
Maihueniopsis tarapacana
Maihueniopsis wagenknechtii
Pihlajanmarjakoi

| Pihlajanmarjakoi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Aitoperhoset Ditrysia
Yläheimo::  Kehrääjäkoimaiset Yponomeutoidea
Heimo::  Kehrääjäkoit Yponomeutidae
Alaheimo::  Silmukoit Argyresthiinae
Suku::  Argyresthia
Laji::  conjugella
Kaksiosainen nimi
 Argyresthia conjugella  Zeller, 1839 
Katso myös
   Pihlajanmarjakoi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pihlajanmarjakoi (Argyresthia conjugella) on pieni, harmaankirjava perhoslaji, jonka toukat elävät pääasiassa pihlajanmarjoissa, mutta aiheuttavat ajoittain taloudellisesti merkittäviä tuhoja myös omenoille. Pihlajanmarjakoita tavataan laajalti Euroopassa, Aasiassa ja Amerikassa, ja laji elää erityisesti pihlajia tai omenapuita kasvavissa puutarhoissa ja lehtimetsissä.
Koko ja ulkonäkö

Pihlajanmarjakoi on pieni, harmaankirjava perhonen, jonka siipiväli on vain 10–14 mm ja joka muistuttaa paljon eräitä muita Argyresthia-suvun lajeja. Lajilla esiintyy myös jonkin verran yksilöllisiä ulkonäköeroja. Etusiivet ovat kapeat ja yleisväriltään tavallisesti ruskehtavan harmaat. Siiven etureunassa on pieniä kermanvalkoisia täpliä, joiden väliset kohdat ovat muuta siipeä tummemman harmaita. Lisäksi siiven kärjessä on suurempi kermanvalkoinen laikku ja siiven takareuna on tyvestä lähtien noin kahden kolmasosan matkalta leveästi kermanvalkoinen. Siiven takareunan puolivälistä lähtee leveä mustanharmaa vyö, joka katkaisee kermanvalkoisen alueen ja suuntautuu vinosti siiven kärkeä kohti, muttei kuitenkaan ylety siiven etureunaan saakka. Takasiivet ovat yksivärisen vaaleanharmaat. Pään ja keskiruumiin yläpuolet ovat kermanvalkoiset, ja takaruumis on vaaleanharmaa.
Nuoret toukat ovat kellertävän valkoisia ja niillä on ruskea pää, niska sekä takaruumiin kärki. Täysikasvuinen toukka on noin 7 mm pitkä ja väriltään vaalean punertava.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajia tavataan laajalti Euroopassa, Aasiassa ja Amerikassa. Suomessa lajia tavataan lähes koko maassa, mutta Lapista on vain hajanaisia havaintoja. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta elokuulle, ja lennon huippu sijoittuu kesäkuun loppupuoliskolle.
Elinympäristö ja elintavat

Pihlajanmarjakoita tavataan pihlajia tai omenapuita kasvavissa puutarhoissa ja lehtimetsissä. Perhoset ovat aktiivisia ympäri vuorokauden, ja illan tullen niitä voi lentää kirkkaiden valojen luokse. Naaraat munivat hedelmäraakileiden pinnalle ja munat kuoriutuvat viikon-parin kuluttua. Kukin naaras tuottaa yleensä 35–45 munaa, mutta joskus enemmänkin. Toukkien pääasiallista ravintoa ovat pihlajanmarjat, joiden hedelmälihaan ne kaivertavat käytäviä. Kuitenkin, erityisesti vuosina, joina pihlajanmarjoja on vähän, perhoset munivat omenoille, jolloin toukat elävät omenoiden hedelmälihassa ja tekevät hedelmät käyttökelvottomiksi. Tarvittaessa toukka voi siirtyä hedelmästä toiseen. Vajaan kahden kuukauden kuluttua kuoriutumisestaan täysikasvuiset toukat laskeutuvat silkkirihman varassa maahan ja koteloituvat aivan maanpinnan alle toukan silkistä kehräämän kaksinkertaisen kotelokopan sisään. Kotelo talvehtii.
Lajin luontaisista vihollisista merkittävin on Microgaster politus -vainopistiäinen. Myös eräät petokovakuoriaiset, sienitaudit ja virukset rajoittavat kantaa.  Lajille on saatavilla kaupallinen feromoni ja torjuntaa varten lajin esiintymistä ja runsautta voidaan kartoittaa feromonipyydyksillä. Torjunta tapahtuu myrkytyksin.
Ravintokasvi

Toukkien ravintokasveja ovat kotipihlaja (Sorbus aucuparia) sekä omenat (Malus)
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pihlajanmarjakoi (Argyresthia conjugella)
Ötökkätieto: Pihlajanmarjakoi (Argyresthia conjugella)
Kasper: Pihlajanmarjakoi (Argyresthia conjugella)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Argyresthia conjugella (apple fruit moth) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q793513  BAMONA: Argyresthia-conjugella  BioLib: 45876  BOLD: 18007  BugGuide: 530443  CoL: 682TP  EoL: 952372  EPPO: ARGYCO  EUNIS: 299876  Fauna Europaea: 433998  Fauna Europaea (new): 6641499a-60ca-4dac-b2c2-4612c0995fd4  GBIF: 1830241  iNaturalist: 214136  IRMNG: 10260363  LepIndex: 123000  LoB: 5534  MONA: 2449  MaBENA: ArgyrConju  NatureServe: 2.742870  NBN: NHMSYS0000501364  NCBI: 687015  Observation.org: 16609  Open Tree of Life: 91771  Laji.fi: MX.59070
Piae Cantiones

Piae cantiones, vuoden 1582 laitoksen kansilehti.
Piae Cantiones (lat. ’hurskaita lauluja’; koko nimeltään Piæ Cantiones ecclesiasticæ et scholasticæ veterum episcoporum) on kokoelma latinankielisiä teini- eli apupappilauluja, joita laulettiin Suomessa ja Ruotsissa katoliselta keskiajalta 1800-luvulle asti.
Historia

Kokoelman julkaisi viipurilainen ylioppilas Theodoricus Petri Rutha Saksassa vuonna 1582. Sen tekstien oikeaoppisuuden tarkasti Turun katedraalikoulun rehtorina toiminut Jacobus Finno. Laulut ovat alkuperältään yleiseurooppalaisia. Joukossa saattaa kuitenkin olla myös jokunen Suomessa syntynyt. Vuonna 1616 Hemminki Maskulainen julkaisi lauluista suomenkielisen, nuotittoman käännöksen, Wanhain Suomen maan Piispain ja Kirkon Esimiesten laulud Christuxesta ja inhimillisen elämän surkeudhesta.
Vuonna 1625 Theodoricus Petrin sukulaiset julkaisivat kirjasta uuden, laajennetun laitoksen. Siihen vaihdettiin tai lisättiin useita Rostockin Mariankirkon kanttorin Daniel Fridericin laatimia moniäänisiä sovituksia.
Latinankielisiä lauluja on useissa 1500–1700-luvulta säilyneissä käsikirjoituksissa ja muutamissa painetuissa arkkijulkaisuissa. Vuonna 1679 Ruotsissa painettiin vuoden 1582 kokoelmasta uusintapainos, tosin ilman nuotteja. Turun tuomiokirkon kanttori Johan Lindell julkaisi lauluista 17 muuntunutta versiota kahdessa kokoelmassa (1761 ja 1776), joista vain jälkimmäisessä oli nuotit.
Ruotsalainen Tobias Norlind kiinnitti 1900-luvun alussa huomiota kokoelmaan. Hänen tutkimustensa innoittamana Heikki Klemetti julkaisi vuonna 1911 lauluista omina sovituksinaan valikoiman, jota hän laajensi 1922. Alkuperäisyyteen pyrkineet ja uusilla suomennoksilla varustetut suomen- ja ruotsinkieliset laitokset (1967, 1972) julkaisivat Harald Andersén ja Timo Mäkinen. Viimeksi mainittu on käsitellyt kokoelmaa saksankielisessä väitöskirjassaan (1964) ja sitä täydentävässä suomenkielisessä kirjassa (1968). Ruotsista käsin on vuodesta 2009 alkaen pyritty käynnistämään uutta tutkimusprojektia.
Sisältö

Kokoelma sisältää 74 laulua, joista seitsemän kaksiäänistä, kolme kolmiäänistä ja kaksi neliäänistä. Kokoelma sisältää pääosin hengellisiä joulu-, pääsiäis- ja helluntailauluja sekä valituslauluja. On todennäköistä, ettei kokoelma sisällä kaikkia tuohon aikaan laulettuja laulutyyppejä, vaan Jacobus Finno ei pitänyt sopivana ottaa mukaan esimerkiksi juoma- ja rakkauslauluja. Suomessa on ilmeisesti laulettu niitäkin, vaikkei niitä olekaan alkuperäisinä säilynyt.
Eräs tunnetuimpia kirjan lauluista on Jeesuksen syntymän ylistys ”Gaudete”, josta on tehty lukuisia versioita. Pertti Neumann julkaisi a cappella -version sooloalbumillaan Albion 1986. Brittiläinen folkrockyhtye Steeleye Span sai albumillaan Below the Salt niin ikään a cappellana esittämänsä version singlelistan 14. sijalle joulukuussa 1973. Molemmat versiot on esitetty alkuperäisellä tekstillä. Neumannin version soolo-osuudet esittää Niko Haukkala, kun taas Steeleye Spanin versiossa osuudet esittää Maddy Prior.
Kokoelmaan sisältyvän kevään ylistyslaulun ”Tempus Adest Floridum” säveltä on myöhemmin käytetty tunnetussa englantilaisessa joululaulussa ”Good King Wenceslas”.
Kirjallisuutta

Mäkinen, Timo: Die aus frühen böhmischen Quellen überlieferten Piae-cantiones-Melodien.  (Diss. (Helsingin yliopisto))  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopistoyhdistys, 1964.
Mäkinen, Timo: Piae cantiones -sävelmien lähdetutkimuksia.  (Acta musicologica Fennica, 1)  Helsinki:  Suomen Musiikkitieteellinen Seura, 1968.  ISSN 0587-2448
Aiheesta muualla

Piae Cantiones – Pohjoismaiden vanhin laulukirja, Jyväskylän yliopiston kirjasto.
Piae Cantiones 1625 digitoituna, Jyväskylän yliopiston kirjasto
Piae Cantiones 1582 digitoituna, Kansalliskirjasto
Piae Cantiones 1582 - Online edition. (englanniksi, latinaksi)
Piae Cantiones - A Medieval Song Treasury. (englanniksi)
Gaudete, ensimmäinen sivu.
Sanna Pietiäinen

Sanna Pietiäinen (s. 1964) on suomalainen laulaja, muusikko ja musiikin- ja laulunopettaja. Hän asuu Kanta-Hämeessä Jokioisilla.
Musiikkigenreistä hän on levyttänyt pääasiassa pop- ja iskelmämusiikkia sekä suomalaista tangoa. Konserteissa ja muissa esiintymistilanteissa hän laulaa edellämainittujen lisäksi mm. laulelmia, jazzia, chansonia ja myös jonkin verran taidemusiikia.
Elämä ja ura

Pietiäinen aloitti musiikkiopinnot lapsena ensin pianonsoitolla. Sittemmin mukaan tulivat poikkihuilun ja laulunopiskelu. Hän opiskeli ensin Lounais-Hämeen musiikkipistossa ja jatkoi siitä Sibelius-Akatemiaan Helsinkiin, mistä valmistui musiikin maisteriksi vuonna 1991 musiikkikasvatuksen osastolta. Syventymiskohteina hänellä olivat pop/jazz-musiikki ja yksinlaulu.
Pietiäinen on laulanut kuoroissa ja lauluryhmissä. Esimerkkinä näistä La Danza -lauluyhtye joka kilpaili pariin otteeseen Syksyn sävelessä. Hän on toiminut opettajana peruskouluissa ja lukiossa sekä musiikkiopistoissa. Hän on toiminut ammattimuusikkona konsertoiden, ja keikkaillen laulajana ja kosketinsoittajana tanssiorkestereissa. Pietiäinen on M.A. Nummisen Uusrahvaanomaisen tango-orkesterin solisti.
Musiikkiteatterissa hän on ollut mukana näyttelemässä, laulamassa ja kapellimestarina.  Vuonna 2016 Riihivuori-kesäteatterissa musiikkiteatteriesityksen Yhden tähden hotelli -esityksessä, jossa hän näytteli hotellinomistaja Ansaa. Sanna tekee myös laulelmakeikkoja kaksin miehensä kitaristi Hannu Mattilan kanssa.
Pietiäinen  myös säveltää ja on osallistunut sävellyskilpailuihin ja voittanut kaksi kertaa sävellyksillään. Hän on ollut useana vuonna mukana Mykkäelokuvafestivaaleilla Forssassa säveltäjänä ja muusikkona.
Vuonna 2018 hän on säestämässä D. W. Griffithin elokuvaa Isn't Life Wonderful? (1924)
Saavutuksia

Musiikin maisteri 1991
Sinitaivas -konserttikiertue 1997
Satumaan muistot -konserttikiertue 1998
Bumtsibum -konserttikiertue 1999
Sauli Lehtosen muistorahaston stipendi 2000
Syksyn Sävel 2001 kappaleella "Jos lähdet" (neljäs sija)
Sininen paraati -konserttikiertue 2006
Laulu suuresta kaipuusta - Arto "Mamba" Koskisen laulusarjan ensiesitys 2010
Kuolematon kevät - Arto "Mamba"Koskisen laulusarja Saima Harmajan runoihin ensiesitys 2012
Yhden tähden hotelli -musiikkinäytelmässä Ansan rooli 2015–2016
Mykkäelokuvafestivaaleilla sävellystehtävät ja elokuvien säestäminen useana vuonna
Lukuisia televisio- ja radioesiintymisiä
Konsertteja Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Belgiassa, Saksassa, Sveitsissä, Venäjällä, Ranskassa ja Itävallassa
Saavutuksia > Kilpailumenestyksiä

Ponnahdus Pinnalle 1987
Valssin valtiatar 1992
Tangoprinsessa 1997
Sävellyskilpailuvoittoja 1996 ja 1998
Saavutuksia > Elokuvaesiintymisiä

Satumaa - Unto Monosen elämä ja tangot -elokuvassa 1999 (Ohjaus Claes Olsson)
'Mittsommernachstango' - elokuvassa 2013 (Ohjaus Viviane Blumenschein)
Diskografia

Viimeisen päivän aatto, single (1990, Fifty-fifty records)
Sanna Pietiäinen, CD (1999 Pr Sea Sound)
Kerro, CD (Emi 2001)
Finnischer Tango Onko onni unta vain? (Trikont 2003)
Ihanaa elämää, (MTG 2003)
Unelmat elää, (Utenova & Bonnier 2006)
Kirjallisuutta

Latva, Tony ja Tuunainen, Petri: Iskelmän tähtitaivas: 500 suomalaista viihdetaiteilijaa. Helsinki: WSOY, 2004. ISBN 951-0-27817-3
Donald Cohen: Tango voices - Songs from the soul of Buenos Aires & beyond. United Kingdom: Wise Publications ISBN 978-1-84609-900-7
Aiheesta muualla

Sanna Pietiäinen Facebook-sivu
Sanna Pietiäisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Kaulukset

| Kaulukset |
| --- | --- |
 Pitsikaulus (Brachyscome multifida)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Kaulukset Brachyscome  Cass.
Katso myös
   Kaulukset Wikispeciesissä   Kaulukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaulukset (Brachyscome) on asterikasvisuku (heimo Asteraceae), jonka paria lajia viljellään yksivuotisina koristekasveina. Suvussa on hieman alle sata lajia, joista valtaosa esiintyy luonnonvaraisina Australiassa.
Lajeja

nukenkaulus (Brachyscome iberidifolia)
pitsikaulus (Brachyscome multifida)
Aiheesta muualla

Finto, Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kaulukset (Brachyscome)
Suomen Lajitietokeskus: Kaulukset – Brachyscome
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2702913  Wikispecies: Brachyscome  APNI: 64485  CoL: 3CK8  EPPO: 1BCHG  FloraBase: 22177  FoAO2: Brachyscome  GBIF: 3144537  GRIN: 13707  iNaturalist: 323538  IPNI: 7981-1  IRMNG: 1342326  NBN: NHMSYS0000456588  NCBI: 46665  NZOR: f464ac8a-6f3b-4828-b2d5-d1259ba353c9  Open Tree of Life: 765774  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:7981-1  Tropicos: 40030738  VicFlora: 00639d42-d7a0-4ec3-a5c2-0b9140c904df  WFO: wfo-4000005248  WoRMS: 1075577
Niilo Kauppi

Niilo Kauppi (s. 2. heinäkuuta 1959 Helsinki) on suomalainen valtiotieteilijä ja politiikan tutkija, joka toimii tutkimusprofessorina (directeur de recherche) Ranskan kansallisessa tieteellisessä tutkimuskeskuksessa (Centre national de la recherche scientifique (CNRS). Hän on tehnyt tutkimuksia ranskalaisesta älymystöstä ja politiikasta, Euroopan poliittisesta integraatiosta ja korkeakoulu- ja tiedonpolitiikasta. Kauppi on valtio-opin dosentti Jyväskylän yliopistossa (1995-) ja Helsingin yliopistossa (1998-); vierailevana tutkijana ja professorina hän on ollut useassa korkeakoulussa Euroopassa ja Yhdysvalloissa.lähde?
Vuonna 1997 Kauppi perusti Jari Ehrnroothin kanssa kulttuuriyhdistys Helsinki Forumin, jolle myönnettiin vuonna 2002 YLE:n Valopilkku palkinto itsenäisestä ja omapäisestä ajattelusta ja oleellisten yhteiskunnallisten kysymysten taitavasta esittämisestä totutusta poikkeavalla tavalla. Helsinki Forum lakkautettiin vuonna 2005.
Teoksia

Max Weberin lukutapoja, SoPhi, 2018. (toim. Kari Palosen kanssa) ISBN 978-951-39-7266-0
Toward a Reflexive Political Sociology of the European Union: Fields, Intellectuals and Politicians. Palgrave, 2018.
A Political Sociology of Transnational Europe. ECPR Press, 2013. (toim.)
Transnational Power Elites: The New Professionals of Governance, Law and Security, Routledge, 2013. (toim. Mikael Rask Madsenin kanssa)
Radicalism in French Culture. A Sociology of French Theory in the 1960s. Routledge, 2010.
Democracy, Social Resources and Political Power in the European Union. Manchester University Press, 2005.
Europe in Flames. Helsinki University Press, 2001 (toim. Jari Ehrnroothin kanssa).
The Politics of Embodiment: Habits, Power, and Pierre Bourdieu’s Theory. Peter Lang, 2000.
French Intellectual Nobility: Institutional and Symbolic Transformations in the Post-Sartrian Era. State University of New York Press, 1996.
The Making of an Avant-Garde: Tel Quel. Mouton de Gruyter, 1994. (käännös Anne R. Epstein)
Vanguards of Modernity. Society, Intellectuals, and the University]. Publications of the Research Unit for Contemporary Culture 32, 1992. (toim. Pekka Sulkusen kanssa)
Tel Quel: la constitution sociale d'une avant-garde]. Finnish Society of Sciences and Letters, 1990.
Kauas pilvet karkaavat

| Kauas pilvet karkaavat |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste, Marja-Leena Helin, 1996.
Ohjaaja:  Aki Kaurismäki
Käsikirjoittaja:  Aki Kaurismäki
Tuottaja:  Aki Kaurismäki
Säveltäjä:  
Kuvaaja:  Timo Salminen
Leikkaaja:  Aki Kaurismäki
Pääosat:  Kati Outinen Kari Väänänen Elina Salo Sakari Kuosmanen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Sputnik Oy
Ensi-ilta:   26. tammikuuta 1996
Kesto:  96 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  5 562 154 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kauas pilvet karkaavat on Aki Kaurismäen ohjaama ja käsikirjoittama elokuva. Elokuva on Kaurismäen Suomi-trilogian ensimmäinen osa, ja se sai ensi-iltansa vuonna 1996.
Kauas pilvet karkaavat kertoo työttömyydestä ja 1990-luvun alun lamasta, mutta Kaurismäki pyrki elokuvassaan välttämään työnantajien esittämistä vihollisena ja sen sijaan kuvaili vihollisen ”olevan näkymätön”. Elokuva on omistettu Matti Pellonpään muistolle: hänen piti alun perin näytellä pääosaroolia, mutta hän kuoli vuonna 1995 vain muutamia viikkoja ennen kuvausten alkamista. Kaurismäki piti näyttelijänvaihdosta kohtuuttomana, koska elokuva oli kirjoitettu Pellonpäälle ”mittatilaustyönä”. Lopulta Kaurismäki päätti kirjoittaa elokuvan uudelleen ja teki alun perin sivuhahmoksi tarkoitetusta Kati Outisesta päähenkilön.
Elokuva sai parhaan elokuvan Jussin, Kaurismäki ohjaus- ja käsikirjoitus-Jussit, Kati Outinen naispääosa-Jussin ja Elina Salo naissivuosa-Jussin. Ylen äänestyksessä vuonna 2012 kriitikot valitsivat sen kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi suomalaiselokuvaksi.