stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen maantiede
Pinta-ala ja maankäyttö

Vuoden 2013 alussa Suomen kokonaispinta-ala oli Maanmittauslaitoksen mukaan 390 905 km². Lukuun sisältyivät maa-alueet, makean veden alueet ja merialueet. Maa-alueita oli 303 891 km², makean veden alueita 34 544 km² ja merialueita 52 470 km². Maankohoamisen vuoksi maapinta-ala kasvaa vuosittain noin 7 km².
Vuonna 2005 maapinta-alasta neljä prosenttia oli rakennettua, yhdeksän prosenttia maatalousmaata, 77 prosenttia metsää ja kymmenen prosenttia muuta maata.
Pinnanmuodot, kallioperä ja maaperä

Suomen luonnolle on tyypillistä, että kallioperä on ikivanhaa, iältään maapallon vanhimpia, mutta maaperä hyvin nuorta, viimeisen jääkauden tuloksena vain muutamien kymmenien tuhansien vuosien aikana syntynyttä. Kallioperä Suomessa on kulunut suurissa muodoissaan tasaiseksi mutta rikkoutunut pienissä muodoissaan vaihtelevaksi. Peitteenä kallioperän päällä ovat jääkauden synnyttämä moreeni ja lajittuneet maalajit. Viimeksi mainittuja ovat jäätikköjokisyntyiset sora ja hiekka, joita on etenkin harjumuodostumissa, sekä eri syvyiseen veteen kerrostuneet savi ja muut hienot lajitteet, kuten hieta ja hiesu. Lisäksi on eloperäisiä maalajeja, kuten turvetta ja liejua.
Suomen korkeimpia kohtia ovat tunturit. Itä-Suomen ja Lapin tunturit ovat ikivanhaa Karelidien vuoristoa. Käsivarren Lapin tunturit kuuluvat Skandeihin. Maan eteläosa ja Pohjanmaan rannikko on tasaista, mutta Keski-Suomessa maasto muuttuu kumpuilevaksi. Nykyiset Itä-Suomen vaarat ja Lapin tunturit ovat jäänne muinoin Itä-Karjalasta Lappiin ulottuneesta Karelidien vuoristosta. Käsivarren Lapin korkeimmat tunturit kuuluvat Skandeihin, jonka kallioperä on iältään 400–450 miljoonaa vuotta. Suomen korkein kohta on Skandeihin kuuluva Haltitunturi, jonka rinne kohoaa Suomen puolella 1 324 metriin merenpinnasta.
Yleisin kivennäismaalaji on moreeni, jonka päälle on paikoin kasautunut savikkoa. Moreenin peittämillä alueilla tyypillisiä pinnanmuotoja ovat tavallisesti luode-kaakko-suuntaiset drumliinit, jotka ovat muodoiltaan virtaviivaisia moreenimäkiä. Näitä on esimerkiksi monissa osissa Savoa. Savikkoja on eniten Lounais-Suomen, Pohjanmaan ja Uudenmaan rannikkoalueilla.
Eloperäisistä maalajeista soille on muodostunut turvetta ja kangasmetsiin kangashumusta. Soiden osuus on suurin Pohjois-Pohjanmaalla. Eri puolilla Suomea suoyhdistymätyypit eroavat toisistaan: Etelä- ja Lounais-Suomessa esiintyy keskeltä kohollaan olevia, pääosin sadevesistä ravinteensa saavia keidassoita, pohjoisempana tasaisia ja vetisiä aapasoita ja pohjoisimmassa Lapissa palsasoita, joiden palsakummuissa routa säilyy läpi vuoden.
Jäätikköjokisyntyisistä pinnanmuodoista Viimeisen jääkauden lopulla syntyneet jäätikön reunan suuntaiset reunamuodostumat ja liikesuunnan mukaiset harjut ovat Suomelle tunnusomaisia maastonmuotoja. Reunamuodostumista merkittävimmät ovat Salpausselät, jotka kulkevat eteläisen Suomen poikki lounaasta koilliseen. Harjuista tunnetuimpia ovat Pyynikinharju Pirkanmaalla, joka on maailman korkein soraharjulähde?, sekä Punkaharju Saimaan Puruvedellä.
Vesistöt > Järvet

Suomi tunnetaan maailmalla järvien valtavasta määrästä. Yhteensä maassa on Maanmittauslaitoksen mukaan 168 000 yli puolen hehtaarin suuruista järveä. Yli viiden aarin kokoisia järviä on 187 888, ja niissä on vettä yhteensä 230 kuutiokilometriä.lähde?
Suomen suurin järvi on Vuoksen vesistön keskusjärvi Saimaa ja lähinnä suurimpia omien vesistöjensä pääjärvet Päijänne, Inarijärvi ja Oulujärvi. Eniten järviä on Järvi-Suomessa Kokemäenjoen, Kymijoen ja Vuoksen vesistöalueilla. Muita suuria järvivesistöjä ovat Oulujoen vesistö ja Inarijärven lasku-uoman Paatsjoen vesistö.
Vesistöt > Joet

Suomen puoliselta valuma-alueeltaan suurimpia jokivesistöjä ovat Kemijoen, Oulujoen,Tornionjoen ja Iijoen vesistöt. Muista jokivesistöalueista Suomen puoliselta alaltaan suurimpia ovat Tenon, Kyrönjoen, Koutajoen, Siikajoen, Kalajoen, Lapuanjoen, Kiiminkijoen, Pyhäjoen, Karvianjoen, Tuulomajoen ja Simojoen vesistöalueet.
Pisin Suomen joista on Kemijoki ja lähinnä pisimpiä Iijoki, Ounasjoki, Kitinen, Muonionjoki, Luiro, Kymijoki, Tornionjoki, Simojoki, Ivalojoki ja Kiiminkijoki.
Vesistöt > Saaret

Järvi-Suomen vastineena Suomen rannikolla Saaristomerellä on Euroopan laajinlähde? saaristo. Meren ja sisävesien saaria on yhteensä 179 584.lähde?
Vanhastaan Suomen suurimpana saarena on pidetty Soisaloa (1 638 km²). Uudemman käsityksen mukaan Soisalo ei ole saari, koska sitä ympäröivä vedenpinta ei ole kauttaaltaan samassa tasossa. Vedenpinnan korkeusero sen eri puolien välillä on noin kuusi metriä. Ympäröivien vesien saman tason perusteella Suomen suurimmaksi saareksi on esitetty Sääminginsaloa Saimaalla. Sen pinta-ala on 1 069 km². Sääminginsalo on kuitenkin saari vain, jos kaivetun kanavan mantereesta erottama alue hyväksytään saareksi. Kaikki saaren määrittelyperusteet täyttävistä saarista suurin on Ahvenanmaan pääsaari (685 km²) ja toiseksi suurin on Kemiönsaari (524 km²).
Ilmasto

Suomen ilmasto on maan sijainnin takia väli-ilmasto, jossa on meri- tai mannerilmaston piirteitä riippuen ilmavirtausten suunnasta ja matalapaineiden liikkeistä. Alueen lämpötilaan vaikuttavat suuresti sen sijainti keskileveysasteilla suurimmaksi osaksi pohjoisten leveyspiirien 60° ja 70° välillä ja Atlantilla Skandinavian länsipuolella virtaava Golfvirta, joka kohottaa Suomen lämpötilaa korkeammalle verrattuna yhtä pohjoisessa manneralueisiin. Toisaalta muihin Pohjoismaihin verrattuna Suomen ilmasto on mantereisempi.
Elävä luonto

Kasvillisuusvyöhykkeistä pääosa Suomesta kuuluu boreaaliseen vyöhykkeeseen eli pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen, joka edelleen jakautuu Suomessa eteläboreaaliseen, keskiboreaaliseen ja pohjoisboreaaliseen vyöhykkeeseen. Eteläisin Suomi kuuluu hemiboreaaliseen vyöhykkeeseen, joka edustaa havumetsä- ja lehtimetsävyöhykkeen vaihettumisaluetta. Alueella esiintyy havupuiden ohella jaloja lehtipuita yleisimmin Suomessa. Vastaava, mutta rajoiltaan kasvillisuusvyöhykkeistä poikkeava vyöhykkeisyys on myös soilla, joista eteläisessä Suomessa vallitseva suoyhdistymätyyppi on keidassuot ja pohjoisempana aapasuot. Aivan pohjoisimmassa Suomessa on palsasoita, joiden sisällä esiintyy ajoittaista ikiroutaa.
Eläinmaantieteellisesti Suomi kuuluu palearktiseen alueeseen, jonka eläimistö on tyypillistä pohjoiselle havumetsävyöhykkeelle.
Poliittinen maantiede

Suomen  hallinnollinen  aluejako  pohjautuu maakunta- ja kuntajakoon. Vuonna 2020 Suomessa on 19 maakuntaa ja 310 kuntaa.
Suomen suurimmat kunnat 31. elokuuta 2024.
| Sija | Kaupunki | Asukasluku |
| --- | --- | --- |
| 1. | Helsinki | 681 802 |
| 2. | Espoo | 318 507 |
| 3. | Tampere | 258 770 |
| 4. | Vantaa | 250 073 |
| 5. | Oulu | 215 530 |
| 6. | Turku | 204 618 |
Luonnonvarat

Suomen geologiset luononvarat koostuvat malmeista ja teollisuusmineraaleista, kiviaineksesta, turpeesta ja maalämmöstä. Vuonna 2012 malmeja louhittiin 12 ja teollisuusmineraaleja 29 kaivoksesta. Siilinjärven apatiittikaivos on tärkein teollisuusmineraaliesiintymä. Suomi on merkittävä koboltin ja platinaryhmän metallien tuottaja Euroopan tasolla. Metallimalmeista hyödynnetään myös kultaa, kuparia, nikkeliä, sinkkiä ja kromia.
Suomen uusituviin luonnonvaroihin kuuluvat metsät ja monet luonnonvaraiset kala- ja riistalajit, marjat ja sienet.
Rajat

Suomella on kolme rajanaapuria: Ruotsi lännessä, Norja pohjoisessa ja Venäjä idässä. Etelässä Suomenlahden toisella puolella, kansainvälisen merialueen erottamana on Viro.
Suomen ja Ruotsin raja on lähes kokonaan vesistöissä. Pohjoisessa Kolmen valtakunnan rajapyykiltä alkaa lyhyt, vain 230 metriä pitkä maaraja. Raja jatkuu jokirajana 555,5 kilometrin matkan pienten purojen, Kilpisjärven, Könkämäenon, Muonionjoen ja Tornionjoen kautta Tornioon saakka. Tornion ja Haaparannan välissä raja on määritelty suorin linjoin, samoin Tornion saaristossa. Meriraja jatkuu Perämerelle, jossa maiden aluevesirajat erkanevat. Ahvenanmerellä on yhteistä merirajaa ja raja halkaisee myös Märketin luodon.
Suomen ja Norjan raja on noin 736 km pitkä, mistä 442 km on maarajaa ja 294 km jokirajaa. Maarajan läntinen osuus alkaa Kolmen valtakunnan rajapyykiltä ja kulkee muun muassa Haltin kautta. Käsivarren juuresta Peltotunturin kupeelta raja jatkuu jokirajana Tenojoen vesistössä. Pulmangin ja Nuorgamin tienoilla raja taas erkanee joesta ja jatkuu maarajana, joka päättyy Muotkavaaralla sijaitsevaan Suomen, Norjan ja Venäjän rajapyykkiin.
Suomen ja Venäjän raja eli itäraja alkaa pohjoisessa Muotkavaaran rajamerkiltä ja jatkuu maastossa suorin linjoin, valkoisilla taitepistepaaluilla tai kivisillä rajapyykeillä merkittynä. Rajavyöhykkeellä kulku on luvanvaraista. Rajan kulku määritetty Moskovan välirauhassa (1944) ja Jäniskosken–Niskakosken alueen myyntisopimuksessa (1947), mutta paikoin raja on ollut samassa kohdassa pitempäänkin: rajan vanhimmat osat Kainuussa periytyvät Täyssinän rauhasta (1595). Maaraja päättyy etelässä Virolahdelle, josta jatkuu meriraja Virolahden, Haminan ja Kotkan edustalla avomerelle pisteeseen, jossa maiden aluevesirajat erkanevat.
Suomen aluevesiraja kulkee avomerellä yleensä 12 meripeninkulman päässä uloimmista maastonkohdista. Tätä kuitenkin rajoittavat Ruotsin, Venäjän ja Viron kanssa tehdyt sopimukset. Viron kanssa on vuonna 1994 sovittu vapaan kauttakulun ylläpitämiseksi Suomenlahdella, että kummankaan aluemeret eivät ulotu lähemmäs kuin 3 meripeninkulman päähän keskiviivasta. Lisäksi Bogskärin eteläpuolella aluemeri ulottuu vain 3 meripeninkulman päähän. Aluemeren tarkat rajat on asetuksella määritelty koordinaattipisteitä yhdistävinä suorina ja ympyränkaarina.
Ääripisteet

| Ääripiste | Paikka | Kunta | Sijainti (WGS84) | Viitteet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Pohjoisin (myös EU:n) | Nuorgam | Utsjoki | 70°05.537′N, 27°57.335′E |  |
| Eteläisin (manner) | Tulliniemi | Hanko | 59°48.479′N, 22°54.787′E |  |
| Eteläisin (saari) | Bogskär | Kökar | 59°30.241′N, 20°20.879′E |  |
| Eteläisin (rakennelma) | Suomen leijona (majakka) | – | 59°28.362′N, 20°48.784′E |  |
| Eteläisin (aluemeri) | avomerellä 5,7 km Bogskäristä etelään | Kökar | 59°27.249′N, 20°20.879′E |  |
| Eteläisin (talousvyöhyke) | avomerellä Pohjois-Itämerellä | – | 58°50.670′N, 20°28.888′E |  |
| Itäisin (myös manner-EU:n) | saari Virmajärvessä | Ilomantsi | 62°54.523′N, 31°35.202′E |  |
| Läntisin (manner) | Kolmen valtakunnan rajapyykki | Enontekiö | 69°03.597′N, 20°32.922′E |  |
| Läntisin (saari) | Märket | Hammarland | 60°18.071′N, 19°07.864′E |  |
| Läntisin (aluemeri) | avomerellä 12,5 km Märketistä etelälounaaseen | Hammarland | 60°11.502′N, 19°04.993′E |  |
Ääripisteet > Keskipisteet

Suomen maantieteellinen keskipiste on Siikalatvalla entisessä Piippolan kunnassa Kestilän ja Piippolan välillä Talasnevan suoalueella. Keskipisteen merkki (64°10′50.55″N, 25°48′11.6″E) pystytettiin vuonna 1958 Suomen Kuvalehden avustuksella Leskelän kylään valtatie 4:n varteen.
Suomen manneralueen keskipiste on Puolangan Housuvaaralla. Siellä aikanaan sijainnut keskipisteen merkki on sirretty Puolangan kirkonkylään, joka sijaitsee noin 10 km etelämpänä.
Weberin piste on Hauholla, joka kuuluu Hämeenlinnan kaupunkiin.
Suomen aluemerikeskipiste (maa-alueet + merialueet) on Haapajärvellä Kuusaan kylällä. Maanmittauslaitoksen antamat koordinaatit ovat 429299,4 ja 7084487,9 (käänteisessä E-N ETRS-TM35FIN -koordinaatistossa). Arvot ovat kansainvälisessä WGS 84 -koordinaatistossa Maanmittauslaitoksen muuntolaskimen mukaan 63.88043°N, 25.56059°E. Pyörähdysellipsoidilla laskettuna saadaan kuitenkin tarkempi sijainti. Se on noin 123 metrin päässä edellisestä ETRS:llä lasketusta, kohdassa 63.881507°N, 25.561223°E. Tarkin kohta saadaan geoidilla laskettuna, Se on noin 5.5 metrin päässä edellisestä, kohdassa 63.881556°N, 25.561227°E.
Manner- ja Meri-Suomen puoliväli sijaitsee Limingassa
Suomi Unescon maailmanperintöluettelossa

Suomen ensimmäinen luontokohde Unescon Maailmanperintöluettelossa on Merenkurkku, missä maankohoaminen on noin sentin vuodessa. Merenkurkun saaristo on Ruotsin Höga Kustenin (Korkean Rannikon) maailmaperintökohteen laajennus. Merenkurkun ulommilta saarilta on Ruotsiin matkaa vain 25 kilometriä. Aiemmin Suomesta luetteloon on hyväksytty kuusi kulttuuriperintökohdetta muun muassa Vanha Rauma ja Suomenlinna.
Kirjallisuutta

Westerholm, John & Raento, Pauliina (toim.): Suomen kartasto 1999: 100-vuotisjuhlakartasto.  (6. laitos)  Helsinki:  WSOY: Suomen maantieteellinen seura, 1999.  ISBN 951-0-22480-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen maantiede Wikimedia Commonsissa
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna 
Harjujen päälle on usein rakennettu teitä. Kuva Punkaharjulta.
Kauhanevaa Pohjanmaalla.
Järvi-Suomen maisemia Nilsiän Tahkovuorelta nähtynä.
Suomen pisin joki on Kemijoki.
Gullkronan saaristoa Saaristomerellä.
Suomen ilmasto on pääasiassa kostea- ja kylmätalvinen (merkitty kartassa vihreällä).
Aavasaksan silta Ruotsin rajalla.
Suomen mantereen eteläisin piste Hangon Tulliniemessä.
Kolmen valtakunnan rajapyykki Kilpisjärvellä.
Suomen itäisin piste Ilomantsin Virmajärvellä.
Petri Suominen

Petri Juhani Suominen (s. 30. huhtikuuta 1971 Turku) on suomalainen uimari. Hän oli 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa Suomen paras rintauimari.
Suominen edusti Suomea kaksissa kesäolympialaisissa. Soulin 1988 olympialaisissa hän sijoittui 100 metrin rintauinnissa 14:nneksi ja karsiutui 200 metrin rintauinnin alkuerissä. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän karsiutui molempien rintauintimatkojen sekä 4 × 100 metrin sekauintiviestin alkuerissä. Perthin MM-kilpailuissa 1991 hän sijoittui 100 metrin rintauinnissa 13:nneksi ja karsiutui 200 metrillä. EM-kilpailuissa hän sijoittui 100 metrillä 14:nneksi Bonnissa 1989 ja 12:nneksi Ateenassa 1991. Sprinttiuinnin EM-kilpailuissa 1992 Espoossa hän voitti kultaa 4 × 50 metrin sekauintiviestissä. Vuonna 1987 hän saavutti nuorten EM-hopeaa 100:n ja 200 metrin rintauinnissa.
Seuratasolla Petri Suominen edusti pääasiassa Uintiklubi ÅSK:ta. Hän voitti Suomen mestaruuden 50 metrin radalla 17 kertaa ja 25 metrin radalla 16 kertaa vuosina 1986–1993. Hän lopetti uintiuransa keväällä 1994. Hänen valmentajanaan toimi Ritva Rennes.
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1977

Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1977 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa San Sebastianissa 1977.
Suomen seitsemästä miehestä ja kahdesta naisesta koostuva joukkue saavutti kolme mitalia. Mitalisteista Arto Bryggare oli ensimmäistä kertaa palkintokorokkeella, kun taas Pekka Päivärinnalle EM-hallimitali oli jo kolmas ja  Antti Kalliomäelle peräti viides. Tuleva EM-hallimenestyjä Reijo Ståhlberg oli ensimmäisissä sisäratojen EM-kisoissaan neljäs.
Mitalistit

| Mitali | Nimi | Laji |
| --- | --- | --- |
| Hopeaa | Pekka Päivärinta | 3 000 metrin juoksu |
| Hopeaa | Antti Kalliomäki | seiväshyppy |
| Pronssia | Arto Bryggare | 60 metrin aitajuoksu |
Joukkue > Miehet

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| 60 metriä | Arto Bryggare | alkuerässään viides (6,90) |
| 800 metriä | Markku Taskinen | alkuerässään kuudes (2.31,6) |
| 3 000 metriä | Pekka Päivärinta | loppukilpailussa toinen (7.59,3) |
| 60 metrin aidat | Arto Bryggare | loppukilpailussa kolmas (7,79) |
| seiväshyppy | Antti Kalliomäki | toinen (530) |
| seiväshyppy | Tapani Haapakoski | kahdeksas (580) |
| kuulantyöntö | Reijo Ståhlberg | neljäs (19,83) |
| kuulantyöntö | Markku Tuokko | kymmenes (18,53) |
Joukkue > Naiset

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| 60 metrin aidat | Ulla Lempiäinen | alkuerässään viides (8,60) |
| korkeushyppy | Susann Sundkvist | kymmenes (180) |
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1982

Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1982 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Milanossa 1982.
Suomen joukkue koostui vain neljästä urheilijasta. Edellisissä Milanossa pidetyissä kisoissa 1978 mestaruuden voittanut Antti Loikkanen saavutti tällä kertaa 1 500 metrillä pronssia. Vuoden 1978 kisoissa kaatunut  Arto Bryggare ei tälläkään kertaa onnistunut Milanossa, vaan jäi välieriin. Helinä Laihorinne saavutti uransa toisen loppukilpailupaikan 60 metrin juoksussa.
Mitalistit

| Mitali | Nimi | Laji |
| --- | --- | --- |
| Pronssia | Antti Loikkanen | 1 500 metrin juoksu |
Joukkue > Miehet

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| 1 500 metriä | Antti Loikkanen | loppukilpailussa kolmas (3.39,62) |
| 60 metrin aidat | Arto Bryggare | välierässään neljäs (7,89) |
| seiväshyppy | Rauli Pudas | ilman tulosta |
Joukkue > Naiset

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| 60 metriä | Helinä Laihorinne | loppukilpailussa kuudes (7,36) |
Suomenvedenpohja

| Suomenvedenpohja |
| --- | --- |
 Laivoja purjehtimassa Viipurin linnan ohi kohti Suomenvedenpohjaa vuonna 1709
  SuomenvedenpohjaSuomenvedenpohja Leningradin alueen kartalla. 
Koordinaatit:  60°45′0″N, 28°43′0″E
Sijainti:  Viipuri
Valtio:  Venäjä
Merialue:  Suomenlahti
Suomenvedenpohja (ven. Бухта Защитная, Buhta Zaštšitnaja ’suojalahti’) on Viipurinlahden äärimmäinen perukka Viipurissa, kaupungin keskustan pohjoispuolella Viipurin piirissä Leningradin alueella Venäjällä.
Koko ja sijainti

Suomenvedenpohja on noin 9 kilometriä pitkä ja leveimmästä kohdasta noin 1,5 kilometriä leveä lahti, jonka pinta-ala on noin 10 km². Sen erottaa Viipurinlahdesta Linnasaari. Linnasaaren länsipuolisessa Kivisillansalmessa kulkee Suomenvedenpohjan halki nykyinen Saimaan kanavalle johtava vesiväylä. Saaren itäpuolisessa Linnasalmessa olevalla saarella sijaitsee Viipurin linna. Linnasaaren koillisosassa Suomenvedenpohjan kaakkoisrannalla on Monrepos’n kartano, ja vastapäätä Linnasaarta lahden eteläpäässä Viipurin historiallinen keskusta.
Nimi

Samaan nimiperheeseen Suomenvedenpohjan kanssa liittyvät käsitteet Suomenvedenselkä ja Suomenvesi. Näistä Suomenvedenselkä on Viipurin ja Linnasaaren eteläpuolinen Viipurinlahden selkä Viipuriin ja Uuraan välillä. Paikannimi esiintyy jo Pähkinäsaaren rauhansopimuksessa vuodelta 1323, tällöin muodossa Somewesi (Suomenvesi).
Vesiväylä

Suomenvedenpohjaan laskee pohjoisesta Juustilanselän kautta Vuoksen vanhan, läntisen lasku-uoman muodostanut vesistö, joka pitkälle historialliselle ajalle muodosti kulkukelpoisen vesireitin Viipurin ja Käkisalmen välille Suomenlahdelta Laatokalle. Maankohoamisen myötä uoma vähitellen kuivui, eikä sitä 1600-luvulla enää voinut kulkea suurilla veneillä, kun yhä suurempi osa Vuoksen vesistä virtasi Käkisalmen haaran kautta. Lopullisesti tämä Vuoksen läntinen haara jäi kuivilleen, kun Kiviniemen kannas Sakkolassa puhkaistiin vuonna 1857 ja Vuoksi sai nykyisen päälasku-uomansa Taipaleenjokeen.
Saimaan kanavan valmistuttua vuonna 1856 väylä kanavalle tehtiin Viipurinlahdelta Linnasalmen, Suomenvedenpohjan ja Juustilanjärven kautta, ja kanavaan rakennettiin 0,6 metrin korkuinen sulku Lavolaan Suomenvedenpohjan ja Juustilanjärven välille. Vuonna 1932 sulku Lavolassa korvattiin avokanavalla. Kun kanava vuosina 1964–1968 rakennettiin uudelleen, väylä Suomenvedenpohjassa siirrettiin nykyiselle paikalleen Kivisillansalmeen. Nykyään Vuoksen vanhan uoman loppuosa Suomenvedenpohjan ja Juustilanselän välillä muodostaa merenpinnan tasossa olevan sisääntuloväylän Saimaan kanavalle ennen kanavan ensimmäistä sulkua Juustilassa.
Historialliset kylät ja kartanot

Suomenvedenpohja sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle 1940 luovuttamalla alueella ja oli Suomeen kuuluessaan osa Viipurin kaupunkia ja Viipurin maalaiskuntaa.
Lahden eteläpäässä sijainneen Viipurin kaupungin vanhimman alueen ja Linnasaaren ohella Suomenvedenpohjaan rajoittuivat Viipurin maalaiskunnasta vuosina 1924–1933 Viipurin kaupunkiin liitetyt Laiharannan, Huusniemen ja Papulan kylät lahden koillisrannalla ja Herttualan ja Tuuttilan kylät lahden lounaisrannalla sekä Viipurin maalaiskuntaan vuonna 1939 kuuluneet Pakkaisen, Lavolan, Pietilän, Kaukolan ja Rapattilan kylät lahden pohjoisrannalla.
Viipurin ympäristön monista kartanoista Suomenvedenpohjan rannoille osuivat Monrepos'n ohella Herttualan, Auralan, Kaukolan, Rapattilan, Pälttärin, Pietilän, Lavolan, Pakkaisten ja Lauharannan kartanot eli hovit. Näiden lisäksi alueella oli runsaasti myös huvila-asutusta.
Joihinkin alueen kylistä oli jo 1930-luvulle tultaessa ehtinyt muodostua myös kaavoitettuja esikaupunkialueita. Suomenvedenpohjan rannoille osuvia näistä olivat ainakin Imatran esikaupunki Huusniemen kylässä ja Karjalan esikaupunki Papulan kylässä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Leino, Kalevi: Suomenvedenpohja: kyliä talosta taloon: Viipurin pitäjän Kaukola, Lavola, Palosilta, Rapattila, Rääsiä, Vatikivi, osa Ykspäätä.  [Hollola]:  [Kylätoimikunta], 1991.  ISBN 952-90-2926-8
Meurman, Otto-I.: Viipurin pitäjän historia. 3, Kartanot.  [Hyvinkää]:  Viipurin pitäjäsäätiö, 1985.
Топографические карты 1:200 000. P-35-XXIX,XXX.   1991.  Kartan verkkoversio Narod.ru -palvelussa (viitattu 28.5.2010) (venäjäksi)
Рыбалка на Карельском перешейке, рыбалка Ленинградская область. 37 - участок карты.   Рыбка.инфо.  Kartan verkkoversio Rybka.info -palvelussa (viitattu 29.5.2010) (venäjäksi)
Россия, Ленинградская область, Выборгский район, Бухта Защитная Яндекс.Карты. Yandex.ru. Viitattu 2.6.2010.
Suomenvedenpohja ja osa Viipuria OpenStreetMapin kartassa
Viipurin Kivisillansalmen ylittävä Kalininin silta, jonka alitse kulkee 1968 avatun uuden Saimaan kanavan tuloväylä Viipurinlahdelta Suomenvedenpohjaan
Toinen Suomenvedenpohjan Viipurinlahdesta erottavista salmista on Linnansalmi, jonka kautta kulki vuonna 1856 avatun vanhan Saimaan kanavan tuloväylä vielä 1930-luvulla
Tapani Suominen (jääkiekkoilija)

Tapani Suominen (s. 24. marraskuuta 1943 Pori) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina SM-sarjassa vuosina 1961–1967 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Suominen edusti SM-sarjaurallaan Porin Karhuja ja Rosenlewin Urheilijat -38:aa. Hänelle kertyi uran aikana 78 SM-sarjaottelua ja niissä 14 jäähyminuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden RU-38:n joukkueessa vuonna 1967.