stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
RN Nembo (1901)

| RN Nembo |
| --- | --- |
 RN Nembo

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pattisonin telakka, Napoli
Kölinlasku:  6. elokuuta 1899
Laskettu vesille:  18. toukokuuta 1901
Palveluskäyttöön:  26. kesäkuuta 1902
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 17. lokakuuta 1916
Tekniset tiedot
Uppouma:  380 t (kuormattu)
Pituus:  64,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,94 m
Syväys:  2,29 m
Koneteho:  5 200 - 5 350 ihp
Nopeus:  30,2 solmua (koeajot)
Miehistöä:  51-58
Aseistus
Aseistus:  5 × 57 mm/43 tykkiä 4 × 356 mm torpedoputkea
RN Nembo (ital. Regia Nave Nembo) oli Italian kuninkaallisen laivaston Nembo-luokan hävittäjä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Napolista Pattisonin telakalta, missä köli laskettiin 6. elokuuta 1899. Alus laskettiin vesille 18. toukokuuta 1901 ja liitettiin laivaston 26. kesäkuuta 1902.
Palvelus

Alus upposi 17. lokakuuta 1916 Itävalta-Unkarin laivaston sukellusveneen SM U-16 torpedoimana.
Mikko Ekorre

| Mikko Ekorre> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 4.2.1974–25.3.1983  
Ryhmä/puolue:  SKDL
Vaalipiiri:  Lappi
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. elokuuta 1941 Petsamo
Kuollut: 27. marraskuuta 2022 (81 vuotta) Kemi
Ammatti:  opettaja
Mikko Erik Ekorre (22. elokuuta 1941 Petsamo – 27. marraskuuta 2022 Kemi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1974–1983.
Elämä > Työura

Petsamon Salmijärvellä syntyneen ja Tervolan Sihtuunassa varttuneen Mikko Ekorren vanhemmat olivat maanviljelijä Yrjö Ekorre ja Laina Ylinenpää. Keskikoulun käytyään hän oli kotiseudullaan maa- ja metsätöissä 1957-1962 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Kemijärven seminaarista 1966. Ekorre työskenteli kansa- ja peruskoulunopettajana Tervolan Venekumotussa, Kemin maalaiskunnan Lassilassa ja Kemissä. Hän oli myös Tervolan kansalaisopiston va. rehtori 1968-1969 ja Kemin va. koulutoimensihteeri 1973-1974.
Elämä > Politiikassa

Ekorre valittiin eduskuntaan vuonna 1974. Hän toimi muun muassa sivistysvaliokunnan puheenjohtajana 1979–1982. Vuonna 1979 Ekorre arvosteli kirjallisessa kysymyksessään voimakkaasti kansanedustaja Veikko Hanhirovan veljen omistamaa maansiirtoyhtiötä. Hän syytti Hanhirova-yhtymää työsuojelusäännösten rikkomisesta sekä työsuojeluvaltuutettujen ja luottamusmiesten koulutuksen laiminlyönnistä. Toimitusjohtaja Ahti Hanhirova vaati Ekorren asettamista syytteeseen herjauksesta, mutta eduskunnan perustuslakivaliokunnan esityksen mukaisesti syytettä ei nostettu. Kyseessä oli kolmas kerta itsenäisen Suomen historiassa, jolloin kansanedustajan syytesuojaa yritettiin murtaa. Vuoden 1982 presidentinvaalien jälkeen Ekorre oli Lauha Männistön kanssa Sorsan III hallituksen ministerikaavailuissa, mutta SKDL:n paikat menivät lopulta Kalevi Kivistölle, Jouko Kajanojalle ja Jarmo Wahlströmille.
1980-luvulla Ekorre oli SKP:n enemmistöläisten niin sanotun kirveslinjan näkyvimpiä hahmoja. NKP:n politbyroon mukaan Ekorre, Aulis Juvela ja Arvo Kemppainen edustivat jyrkintä vähemmistökommunistien vastaista linjaa. Vuoden 1983 eduskuntavaaleissa vähemmistöläisiin kuulunut Lapin läänin vaalipiirin ääniharava Esko-Juhani Tennilä pudotettiin SKDL:n ehdokaslistalta Ekorren aloitteesta. Lopputuloksena oli kuitenkin hänen putoamisensa eduskunnasta, kun taas Tennilä valittiin omalta listaltaan yli 15 000 äänellä. Eduskunnasta pudottuaan Ekorre palasi opettajan virkaansa ja työskenteli STS-pankin Kemin konttorin johtajana 1985-1987, jonka jälkeen hän ryhtyi yrittäjäksi.
Ekorre toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1978 ja 1982. Hän oli Kemin kaupunginvaltuuston jäsen 1973-2017 ja toimi sen puheenjohtajana 1975–1988. Vasemmistoliittoa edustanut Ekorre ei enää asettunut ehdolle terveydellisistä syistä vuoden 2017 kuntavaaleissa. Hän oli myös yhden kauden ajan Tervolan kunnanvaltuuston jäsen. Ekorre oli muun muassa n Lapin läänin piirijärjestön ja SDNL:n Lapin piirin puheenjohtaja, SDPL:n liittotoimikunnan jäsen sekä Suomi-Neuvostoliitto-Seuran valtuuston varapuheenjohtaja. Lisäksi hänellä oli luottamustehtäviä muun muassa Pohjola-Nordenin, Suomen Satamaliiton, Suomen 4H-liiton, Koulun Kerhokeskuksen, Veitsiluoto Oy:n, Pohjolan Liikenteen ja Kemin Osuuskaupan hallinnoissa.
Rikostuomiot

Ekorre tuomittiin kesäkuussa 1991 Kemin raastuvanoikeudessa väärennöksistä 190 päiväsakkoon. Hän oli STS-pankissa työskennellessään väärentänyt neljä nimeä luottoasiakirjoihin. Tapauksen seurauksena Ekorre menetti itsenäisyyspäivänä 1992 hänelle myönnetyn Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkin, koska ritarikunnan hallitus ei ollut tietoinen tuomiosta merkkiä myöntäessään. Ansiomerkin menetystä luonnehdittiin tuolloin ainutkertaiseksi tapahtumaksi. Tammikuussa 1996 Ekorre sai seitsemän kuukauden ehdottoman vankeusrangaistuksen kirjanpitorikoksesta ja väärennöksestä laiminlyötyään konsulttiyrityksen kirjanpidon.
Toukokuussa 2021 Lapin käräjäoikeus tuomitsi Ekorren kolmesta törkeästä veropetoksesta, kolmesta törkeästä kirjanpitorikoksesta sekä yhdestä törkeästä velallisen epärehellisyydestä vuoden ja kahden kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Ekorre oli yhdessä yhtiökumppaninsa kanssa hävittänyt tai kätkenyt yritystensä kirjanpitoa ja laiminlyönyt tilinpäätösten laatimisen. Vankeusrangaistuksen lisäksi tuomioistuin määräsi heidät yhteisvastuullisesti maksamaan Verohallinnolle yli 400 000 euroa vahingonkorvauksia. Rovaniemen hovioikeus piti vankeusrangaistuksen pituuden voimassa mutta alensi syytettyjen korvausvelvollisuuden noin 150 000 euroon.
Perhe

Mikko Ekorren puoliso oli Toini Leinonen, jonka kanssa hän avoitui vuonna 1959. Heillä on kaksi lasta.
Rauno Linja-aho

Rauno Juhani Linja-aho (s. 19. maaliskuuta 1963 lähde?) on suomalainen muusikko, pääinstrumenttinaan kitara. Linja-aho on asunut pitkään Raisiossa, ja hän onkin tullut tunnetuksi raisiolaisyhtye Sigin kitaristina. Linja-aho soitti Sigissä vuosina 1979–1987  sekä uudelleen vuodesta 2019. Hän soittaa kitaran lisäksi ainakin bassoa.
Josip Šimunić

Josip ”Joe” Šimunić (s. 18. helmikuuta 1978 Canberra) on australialaissyntyinen jalkapalloilija, joka maajoukkuetasolla on edustanut Kroatiaa vuodesta 2001. Hänen vanhempansa muuttivat Australiaan Jugoslaviasta.
Topparina pelaava Šimunić aloitti uransa Australiassa Melbourne Knightsissa vuonna 1995 ja voitti liigamestaruuden kaudella 1995/1996. Vuonna 1998 hän siirtyi Bundesliigan Hamburger SV:hen. Vuodesta 2000 Šimunić on pelannut Hertha BSC Berlinissä.
Šimunić pelasi ensimmäisen maaottelunsa 10. marraskuuta 2001 Koreaa vastaan ja on sittemmin edustanut Kroatiaa vuoden 2002 MM-kisoissa, 2004 EM-kisoissa ja 2006 MM-kisoissa. Hän on pelannut 45 ottelua, joissa on tehnyt kolme maalia (tilanne 22. kesäkuuta 2006).
Šimunić sai vuoden 2006 MM-kisoissa ottelussa Australiaa vastaan punaisen kortin. Šimunić oli saanut ottelussa keltaisen kortin 61. peliminuutilla ja tuomari Graham Poll näytti hänelle toista keltaista korttia taklauksen jälkeen 90. minuutilla, mutta ei lähettänyt häntä ulos kentältä. Lopulta kolme minuuttia myöhemmin Poll antoi Šimunićille suunsoitosta kolmannen keltaisen kortin ja tällä kertaa sen jälkeen punaisen. FIFA mainitsi alun perin kaikki kolme varoitusta otteluraportissa , mutta poisti toisen (90. minuutin varoituksen) keltaisen kortin myöhemmin .
Joseph Bertrand

| Joseph Bertrand |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. maaliskuuta 1822 Pariisi
Kuollut: 3. tai 5. huhtikuuta 1900 (78 vuotta) Pariisi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  École polytechnique
Oppilaat:  Désiré André
Tutkimusalue:  matematiikka
Tunnetut työt:  Calcul des probabilités, Bertrandin paradoksi, Bertrandin laatikkoparadoksi
Joseph Louis François Bertrand (11. maaliskuuta 1822 Pariisi, Ranska – 3. tai 5. huhtikuuta 1900, Pariisi, Ranska) oli ranskalainen matemaatikko, joka tutki differentiaaliyhtälöiden käyttöä fysiikassa, infinitesimaalianalyysiä, funktioteoriaa ja todennäköisyyslaskentaa. Hän kirjoitti useita oppikirjoja ja esitti eräitä tunnettuja todennäköisyyslaskennan paradokseja.
Nuoruus

Joseph Bertrandin vanhemmat olivat Alexandre Jacques François Bertrand ja Marie Caroline Belin. Josephilla oli vanhempi veli Alexandre (s. 1820), josta tuli arkeologi.
Joseph oli lahjakas lapsi ja osasi jo yhdeksänvuotiaana algebraa, alkeisgeometriaa ja latinaa. Hänen isänsä kuoli hänen ollessaan yhdeksänvuotias. Isän kuoltua Joseph muutti setänsä, matemaatikko Jean-Marie Duhamelin luokse ja sai tältä opetusta. 11-vuotiaana hän sai luvan kuunnella École polytechniquen luentoja. Vuonna 1839 hän väitteli tohtoriksi École polytechniquessa väitöskirjalla Sur la théorie des phénomènes thermo-mécaniques. Samana vuonna hän julkaisi ensimmäisen artikkelinsa, joka käsitteli sähkön matemaattista teoriaa. Hän jatkoi opintojaan Pariisin École des Minesissa.
Ura

Vuonna 1841 Bertrand nimitettiin matematiikan opettajaksi Lycée Saint-Louis’hin. Vuonna 1856 Bertrand sai professuurin École polytechniquessa ja vuonna 1862 Collège de Francessa. Hän opetti myös Lycée Henry IV:ssä ja École normale supérieuressä.
Bertrand esitti vuonna 1845 konjektuurin, että lukujen n/2 ja n−2 välillä on aina vähintään yksi alkuluku, jos n > 6. Hän tiesi tämän pitävän paikkansa kun  n<6\;000\;000. Pafnuti Tšebyšov todisti väittämän yleisesti vuonna 1850, ja se tunnetaan nimillä Bertrandin postulaatti ja Tšebyšovin lause. Myöhemmin Ramanujan ja Erdős esittivät lauseelle yksinkertaisempia todistuksia.
Bertrand kirjoitti useita oppikirjoja, muun muassa lukiolaisille tarkoitetut kirjat Traité d’arithmetique (1849) ja Traité élémentaire d’algèbre (1850). Hänen merkittäviin töihinsä kuuluu todennäköisyyslaskennan oppikirja Calcul des probabilités (1888). Sen 50-sivuisessa esipuheessa hän tarkastelee kriittisesti todennäköisyyteen liittyviä väärinkäsityksiä ja osoittaa muun muassa Daniel Bernoullin, Alembertin ja Buffon’n tekemiä virheitä. Kirjassa esitetään kaksi kuuluisaa todennäköisyyden paradoksia, Bertrandin paradoksi ja Bertrandin laatikkoparadoksi. Ensimmäisessä ympyrään piirretään ”satunnainen” jänne, ja tulos riippuu siitä, miten tämä satunnaisuus on tulkittava. Laatikkoparadoksissa on kolmessa laatikossa kussakin kaksi mitalia, joko kultaa tai hopeaa. Yksi laatikko valitaan satunnaisesti ja nähdään toinen sen sisältämistä mitaleista. Kysymys koskee valitun laatikon toista mitalia. Laatikkoparadoksia voidaan käyttää Bayesin teoreeman havainnollistamiseen. Bertrandin kirjalla Calcul des probabilités oli suuri vaikutus Poincarén samannimiseen, vuonna 1896 julkaistuun kirjaan.
Bertrand oli Ranskan akatemian, Ranskan tiedeakatemian ja Royal Societyn jäsen sekä Kunnialegioonan suurupseeri (ransk. grand-officier).
Yksityiselämä

Bertrand loukkaantui vuonna 1842 vakavasti junaonnettomuudessa. Vuonna 1844 hän avioitui Louis Celine Aclocquen kanssa. He saivat kolme lasta, joista Marcel Bertrandista tuli kuuluisa geologi.
Bertrand tunsi läheisesti useita aikansa matemaatikkoja. Hänen sisarensa Louise avioitui matemaatikko Charles Hermiten kanssa, ja heidän tyttärensä puolestaan nai Émile Picardin.
Energia Sveitsissä

Sveitsin keskeiset enegianlähteet: Fossiiliset, ydinvoima, vesivoima ja tuulivoima.
Energia Sveitsissä kuvaa Sveitsin energian tuotantoa, kulutusta ja siirtoa.
Energian kulutus

Energiankulutus asukasta kohti vuonna 2022 oli 101,9  miljoonaa BTU:ta, maailmassa 50:nneksi suurinta.
Vuonna 2022 loppukäyttäjistä suurimmat ryhmät olivat  liikenne (31 %) ja kotitalouksien energiankäyttö (27 %). Teollisuuden osuus oli 19,8 %.
Vuonna 2024 ensirekisteröidyistä henkilöautoista yleisimmin käyttövoimana oli ei-ladattava hybridi, 33,6 %:ssa autoista. Seuraavaksi suosituimmat olivat bensiinimoottori (29 %) ja täyssähköautot (19,3 %). Diiselemoottori oli 9,4 %:ssa uusista autoista, lataushybrideitä oli 8,7 %.
Energian tuotanto

Sveitsin energiankulutus vuonna 2023 jakaantui eri lähteiden kesken seuraavasti:
öljy: 33 %
ydinvoima: 28 %
biopolttoaineet ja jätteenpoltto: 12,7 %
vesivoima: 14 %
maakaasu: 10,2 %
kivihiili: 0,3 %
Sveitsin sähköntuotanto jakautui vuonna 2022 eri lähteiden kesken seuraavasti:
vesivoima: 48 % kokonaiskapasiteetista
ydinvoima: 39,4 %
aurinkoenergia: 6,5 %
biopolttoaineet ja jätteenpoltto: 5 %
fossiiliset polttoaineet: 0,9 %
tuulivoima: 0,3 %
Maassa on neljä toimivaa ja kaksi suljettua ydinreaktoria. Vuonna 2003 sveitsiläiset hylkäsivät kaksi ydinvoiman vastaista lakiehdotusta: Moratorium Plus, joka olisi jatkanut uusien ydinvoimaloiden rakennuskieltoa, ja Strom ohne Atom, joka olisi johtanut ydinvoimaloiden alasajoon. Fukushiman ydinonnettomuuden jälkeen vuonna 2011 Sveitsi päätti luopua ydinvoiman rakentamisesta antaen kuitenkin olemassa oleville viidelle voimalaitokselle 50 vuoden käyttöiän.
RN Zeffiro (1904)

| RN Zeffiro |
| --- | --- |
 RN Zeffiro

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pattisonin telakka, Napoli
Laskettu vesille:  14. toukokuuta 1904
Palveluskäyttöön:  1. huhtikuuta 1905
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 13. maaliskuuta 1924
Tekniset tiedot
Uppouma:  380 t (kuormattu)
Pituus:  64,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,94 m
Syväys:  2,29 m
Koneteho:  5 200 - 5 350 ihp
Nopeus:  30,2 solmua (koeajot)
Miehistöä:  51-58
Aseistus
Aseistus:  5 × 57 mm/43 tykkiä 4 × 356 mm torpedoputkea
RN Zeffiro (ital. Regia Nave Zeffiro) oli Italian kuninkaallisen laivaston Nembo-luokan hävittäjä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Napolista Pattisonin telakalta. Alus laskettiin vesille 14. toukokuuta 1904 ja liitettiin laivaston 1. huhtikuuta 1905.
Palvelus

Alus romutettiin 13. maaliskuuta 1924.
Clickbait (NeonoeNin kappale)

| Clickbait |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  NeonoeN
Levy-yhtiö:  RTCG
Kesto:  2:55
Tyylilaji:  rock, vaihtoehtorock, indie rock
Julkaistu:  10. marraskuuta 2024
Säveltäjä(t):  Ilija Pejović
Sanoittaja(t):  Ilija Pejović
Tuottaja(t):  Ilija Pejović Marko Vukčević Filip Vulanović Milan Vujović
Euroviisutiedot
Vuosi:  2025
Maa:  Montenegro
Kieli:  montenegro, englanti
Video:  videolinkki
Clickbait (suom. Klikkiotsikko) on montenegrolaisen yhtyeen NeonoeNin esittämä kappale, joka julkaistiin 10. marraskuuta 2024. NeonoeN voitti kappaleella Montenegron vuoden 2025 euroviisukarsinnan Montesong 2024 -kilpailun ja täten sen oli tarkoitus edustaa Montenegroa vuoden 2025 Eurovision laulukilpailussa Baselissa. Yhtye kuitenkin vetäytyi oikeudesta edustaa Montenegroa, kun kävi ilmi, että kappale oli esitetty Euroviisujen sääntöjen vastaisesti ennen 1. syyskuuta 2024. ”Clickbait” oli esitetty vuonna 2023 Festival Kulture Zabjelo -festivaalilla.
RN Lampo (1899)

| RN Lampo |
| --- | --- |
 RN Lampo

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  F. Schichau, Elbing
Kölinlasku:  16. toukokuuta 1899
Laskettu vesille:  7. lokakuuta 1899
Palveluskäyttöön:  23. kesäkuuta 1900
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 18. maaliskuuta 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  315 t
Pituus:  62,05 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,50 m
Syväys:  2,60 m
Koneteho:  5 230 - 5 998 ihp
Nopeus:  31+ solmua (koeajot)
Miehistöä:  53-61
Aseistus
Aseistus:  1 × 76 mm/40 tykki 5 × 57 mm/43 tykkiä 2 × 356 mm torpedoputkea
RN Lampo (ital. Regia Nave Lampo) oli Italian kuninkaallisen laivaston Lampo-luokan hävittäjä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Saksasta Elbingistä F. Shichaulta, missä köli laskettiin 16. toukokuuta 1899. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 7. lokakuuta ja liitettiin laivastoon 23. kesäkuuta 1900.
Palvelus

Alus romutettiin 18. maaliskuuta 1920.
302. kōkūtai

| 302>  kōkūtai |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1944-1945
Valtio:   Japani
Rooli:  yöhävittäjätoiminta
Osa joukkoa:  keisarillisen pääkaupungin ilmapuolustusyksiköt
Tukikohta:  Kisarazu Atsugi
Kalusto:  Mitsubishi J2M Raiden Mitsubishi A6M Reisen
302. kōkūtai oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien yöhävittäjäyhtymä (rykmentti), joka perustettiin 1. maaliskuuta 1944 Kisarazussa keisarillisen pääkaupungin ilmapuolustusyksiköksi. Perustamisen päätyttyä kōkūtai siirrettiin Atsugiin. Yksikön kalustoksi suunniteltiin 48 torjuntahävittäjää ja 24 yöhävittäjää. Marraskuussa yksikköön kuuluivat 1. hikōtai, jonka kalustona oli 10 Mitsubishi J2M Raiden torjuntahävittäjää ja 27 Mitsubishi A6M5 Reisen hävittäjää, 2. hikōtai, jonka kalustona oli kuusi D4Y2-S yöhävittäjää, sekä 3. hikōtai, jonka kalustona oli 15 Nakajima J1N1-S Gekko ja kaksi P1Y1-S Ginga yöhävittäjää.
RN Turbine (1901)

| RN Turbine |
| --- | --- |
 RN Turbine

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pattisonin telakka, Napoli
Kölinlasku:  20. elokuuta 1899
Laskettu vesille:  21. marraskuuta 1901
Palveluskäyttöön:  28. elokuuta 1902
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 24. toukokuuta 1915
Tekniset tiedot
Uppouma:  380 t (kuormattu)
Pituus:  64,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,94 m
Syväys:  2,29 m
Koneteho:  5 200 - 5 350 ihp
Nopeus:  30,2 solmua (koeajot)
Miehistöä:  51-58
Aseistus
Aseistus:  5 × 57 mm/43 tykkiä 4 × 356 mm torpedoputkea
RN Turbine (ital. Regia Nave Turbine) oli Italian kuninkaallisen laivaston Nembo-luokan hävittäjä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Napolista Pattisonin telakalta, missä köli laskettiin 20. elokuuta 1899. Alus laskettiin vesille 21. marraskuuta 1901 ja liitettiin laivaston 28. elokuuta 1902.
Palvelus

Alus upposi 24. toukokuuta 1915 Adrianmerellä taistelussa Itävalta-Unkarin laivaston risteilijän SMS Helgolandin ja sitä saattaneiden hävittäjien SMS Csepelin, SMS Tátran ja SMS Likan kanssa.
Ko San

| Ko San |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. lokakuuta 1976 (ikä 48) Busan, Etelä-Korea
Kansalaisuus:   eteläkorealainen
Ammatti:  tutkija
Ura
Tyyppi:  astronautti
Ko San (s. 19. lokakuuta 1976) on eteläkorealainen avaruustutkija.
Yhteensä noin 32 000 eteläkorealaista oli ilmoittautunut vapaaehtoiseksi Etelä-Korean ensimmäiselle avaruuslennolle. Ko oli yksi kahdesta 25. joulukuuta 2006 valitusta finalistista Korean astronauttiohjelmassa; toinen oli Yi So-yeon. Ko valittiin tehtävään, mutta  hän joutui myöhemmin luopumaan asemastaan toistuvien sääntörikkomusten vuoksi. Varalla ollut Yi lensi avaruuteen kahden kosmonautin kanssa.
Punaisenmeren periplus

| Punaisenmeren periplus> Περίπλους τῆς Ἐρυθρᾶς Θαλάσσης Periplus Maris Erythraei.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  muinaiskreikka (koinee)
Genre:  maantiede, periplus
Julkaistu:  1. vuosisata jaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Punaisenmeren periplus (m.kreik. Περίπλους τῆς Ἐρυθρᾶς Θαλάσσης, Periplūs tēs Erythrās Thalassēs; lat. Periplus Maris Erythraei) on antiikin kreikkalainen maantieteellinen teos, joka kuvaa Punaisenmeren ja Intian valtameren aluetta.
Historia

Teoksen Punaisenmeren periplus on kirjoittanut joku tuntematon kreikkalainen kauppamerenkulkija ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Se on tarkoitettu kauppamerenkulkijoille oppaaksi roomalaisten alueiden ja Afrikan itärannikon, Arabian niemimaan sekä Intian välisessä kaupankäynnissä. Se on ainoa varsinainen Punaisenmeren alueen periplus, tosin samaa aluetta kuvaa myös Agatharkhideen maantieteellinen teos Punaisestamerestä.
Teoksen teksti on säilynyt nykyaikaan vain yhden käsikirjoituksen välityksellä. Se on Codex Palatinus Graecus 398 (fols. 40v–54v), joka on tehty 900-luvulla, ja jota säilytetään Heidelbergin yliopiston kirjastossa. Teksti on täynnä virheitä, sillä se on perustunut vialliseen esikuvaan, jota kopioija on yrittänyt korjailla. Kopioitsijoiden ajan kuluessa tekemät lukuisat virheet ovat seurausta siitä, että tekstissä on paljon harvinaisia sanoja ja eurooppalaisille vieraita paikannimiä. British Museumissa on teoksen toinen käsikirjoitus B.M. Add. 1939I (fols. 9r–12r), joka on 1300–1400-luvuilta. Se kuitenkin perustuu Codex Palatinukseen, eikä tuo lisäarvoa. Teoksen editio princeps eli ensimmäinen painettu laitos oli vuonna 1533.
Sisältö

Teoksessa kuvaillaan merireitit ja kauppareittimahdollisuudet Punaisellamerellä sekä Intian valtamerellä, sillä antiikin aikana Punainenmeri (lat. Mare Erythraeum) tarkoitti koko Intian valtameren pohjoisosaa. Teos kuvaa kahta rannikkopurjehdusta, jotka kummatkin saavat alkunsa Egyptistä. Toinen suuntautuu Intiaan, ja sisältää paljon yksityiskohtia, jotka ovat hyödyllisiä merenkulkijoille. Toinen, joka on kuvattu suppeammin, suuntautuu Afrikan itärannikkoa pitkin nykyiseen Dar es Salaamiin saakka.
Kirjallisuutta

Brodersen, Kai (toim.): Periplus Maris Erythraei.  (Zweisprachige Ausgabe., Opuscula 3)  Speyer:  KDV, 2021.  ISBN 9783939526476
Casson, Lionel (toim.): The Periplus Maris Erythraei: Text with Introduction, Translation, and Commentary.  Princeton:  Princeton University Press, 2012.  ISBN 9781400843206
Frisk, Hjalmar (toim.): Le Périple de la Mer Erythrée suivi d'une Étude sur la Tradition et la Langue.  (Göteborgs Högskolas Årsskrift, No. 33)  Göteborg:  Göteborgs Högskola, 1927.
Huntingford, G. W. B. (toim.): The Periplus of the Erythraean Sea, by an unknown author: With some Extracts from Agatharkhides 'On the Erythraean Sea'.  London:  Hakluyt Society, 1980.  ISBN 978-0-904180-05-3
Mullerus, Carolus (Müller, Karl) (toim.): ”Anonymi Periplus Maris Erythraei”, Geographi Graeci Minores, s. xcv–cxi & 257–305.  (Vol. I)  Paris:  Ambrose Firmin Didot, 1855.
Schoff, Wilfred Harvey (toim.): The Periplus of the Erythraean Sea: Travel and Trade in the Indian Ocean by a Merchant of the First Century.  New York:  Longmans, Green, & Co, 1912.  ISBN 978-81-215-0699-1
The Periplus of the Erythrean Sea, Containing an Account of the Navigation of the Ancients, from the Sea of Suez to the Coast of Zanguebar.  (Volume I Volume II)  Cadell and Davies, 1800.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punaisenmeren periplus Wikimedia Commonsissa
The Periplus of the Erythraean Sea: Travel and Trade in the Indian Ocean by a Merchant of the First Century. Ancient History Sourcebook. Fordhamin yliopisto. (englanniksi)
The Voyage around the Erythraean Sea (englanniksi)
Teoksen mainitsemia keskeisiä paikkoja ja niiden väliset reitit.
Vuoden lehtikuvat

Vuonna 1966 palkittiin Hufvud­stads­bladetin Osmo Kuusisto (vas.) ja Avun Martti Brandt.
Vuoden lehtikuvat on Suomen lehtikuvaajat ry:n ensisijaisesti jäsenilleen järjestämä kilpailu, jossa valitaan edellisen vuoden parhaat lehtikuvat useassa sarjassa sekä lisäksi vuoden kuvajournalisti. Kilpailua on järjestetty vuodesta 1962. Kilpailun tarkoitus on koota menneen vuoden tapahtumien journalistisia valokuvia yhteen sekä tuoda esiin lehtikuvaajia ja edistää heidän tunnettuuttaan. Vuoden nuoren lehtikuvaajan palkinnon myöntää Lehtikuvaajarahasto.
Vuonna 2015 kilpailu järjestettiin ensimmäistä kertaa Kuvajournalismikilpailu-nimellä. Vuonna 2014 kilpailua ei resurssipulan vuoksi järjestetty ollenkaan. Kilpailun voittajille maksetaan verovapaat rahapalkinnot Journalistisen kulttuurin edistämissäätiön Lehtikuvaajarahastosta. Lisäksi Vuoden lehtikuva -palkinnon voittaja saa vuoden ajaksi haltuunsa Tapio Wirkkalan suunnitteleman kiertopalkinnon. Palkinto on valettu lehtikuvaaja Räshid Nasretdinin pimiöstä kerätystä hopeasta. Palkintoon on kaiverrettu Vuoden lehtikuva -palkinnon voittajien nimet vuodesta 1966 alkaen.
Kuvajournalismikilpailuun osallistuvien valokuvien tulee olla manipuloimattomia ja journalistisesti eettisiä. Kilpailussa noudatetaan World Press Photo -järjestön järjestämän World Press Photo -kuvakilpailun eettisiä ohjeita. Kilpailuun osallistuvat kuvajournalistit kirjoittavat itse kuviinsa kuvatekstit eli metadatan, joka selittää kuvan taustaa.
1990-luvun puolivälissä Vuoden lehtikuva -kilpailua käytiin ensin alueellisesti, erikseen pääkaupunkiseudulla sekä Länsi-, Itä- ja Pohjois-Suomessa.
Palkittuja > 1962

Caj Bremer: Napoleon (Kekkonen Korsikalla, käsi povitaskussa)
Helge Heinonen: Onnenlaukaus (Pentti Nikulan seiväs katkeaa)
Palkittuja > 1963

Pentti Koskinen: Malja kahden suuren selän takana (Juuso Walden juo samppanjaa Harold Macmillanin ja Ahti Karjalaisen selän takana)
Palkittuja > 1964

Helge Heinonen: 101-vuotias (huivipäinen nainen)
Palkittuja > 1965

Osmo Kuusisto: Viisi aamulla (puolustusvoimain eläköityvä komentaja Sakari Simelius näyttää sormin työpäiviään)
vuoden reportaasi: Martti Brandt, Apu