stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Theodore Illion
Teokset

Rätselhaftes Tibet. Hamburg: Uranus-Verlag 1936. 143 s.
Tibeter über das Abendland. Salzburg: Ignota-Verlag 1947. 215 s.
Der Arzt in der tibetischen Kultur, Esslingen/Neckar, Robugen, 1975
Die Kunst des Heilens im Fernen Osten - Heilverfahren u. Heilmittel, Zürich, Origo-Verlag , 1975
Englanniksi käännetyt teokset
Darkness over Tibet. Rider & Co., London 1937
In secret Tibet: in disguise amongst lamas, robbers, and wise men, a key to the mysteries of Tibet. Rider & Co., London 1937
The Tibetan Art of Healing. Robinson and Watkins, 1975. ISBN 0722401345
Aiheesta muualla

Jürgen Aschoff's International Bibliography of Tibetan Medicine
Hartmut Walravens: "Briefwechsel Johannes Schuberts mit Bruno Beger und Ernst Schäfer" in NOAG 2004/9
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  IdRef
Rhododendron macrophyllum

| Rhododendron macrophyllum |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Kanervakasvit Ericaceae
Suku::  Alppiruusut Rhododendron
Laji::  macrophyllum
Kaksiosainen nimi
 Rhododendron macrophyllum  D.Don ex G.Don 1834 
Katso myös
   Rhododendron macrophyllum Wikispeciesissä   Rhododendron macrophyllum Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rhododendron macrophyllum on luontaisena Yhdysvaltain länsirannikolla kasvava alppiruusulaji.
Rhododendron macrophyllum on ainavihanta, 2–9 metrin korkuinen pystykasvuinen pensas tai pieni puu, jolla on harmaanruskea, karkeakuorinen runko. 2–3 vuotta säilyvät kaljut, yläpuolelta tummanvihreät ja alapuolelta vaaleammat, soikeat lehdet ovat 7–23 senttimetriä pitkiä ja 3–7,4 senttimetriä leveitä. Lehden tyvi on pyöreähkö. Kasvi kukkii huhti-toukokuussa; tiheissä 10–20 kukan kukinnoissa kasvavat kukat ovat violetteja, valkoisia tai vaalean violetinpunaisia, kellomaisia ja 2,8–4 senttimetrin mittaisia. Emi on tiheänukkainen.
Rhododendron macrophyllumin levinneisyysaluetta Pohjois-Amerikan länsiosat merenpinnan tasolta 2000 metrin korkeuteen etelässä Yhdysvaltain Kaliforniasta pohjoiseen Kanadan Brittiläiseen Kolumbiaan. Luontaisia kasvupaikkoja ovat vuorten huiput ja rinteet ja melko kuivatkin paikat, mutteivät koskaan vetiset notkelmat. Kasvi ei siedä liiallista aurinkoa eikä tuulta,
vaan vaatii puolivarjoisan kasvupaikan harvahkon havumetsän suojassa ja viihtyy parhaiten rannikon mereisessä ilmastossa.
Lajin löysi skotlantilainen kirurgi ja kasvitieteilijä Archibald Menzies vuonna 1792 Pohjois-Amerikan länsirannikolta, ja nykyisen tieteellisen nimen antoi Georg Don vuonna 1834 teoksessaan General History of the Dichlanydeous Plants.
Lännenkukkakanukka

| Lännenkukkakanukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Lahko::  Cornales
Heimo::  Kanukkakasvit Cornaceae
Suku::  Kanukat Cornus
Laji::  florida
Kaksiosainen nimi
 Cornus florida  L. 
Katso myös
   Lännenkukkakanukka Wikispeciesissä   Lännenkukkakanukka Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Lännenkukkakanukka (Cornus florida) on kanukkakasvien heimoon kuuluva lehtipuu, joka on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista. Sitä käytetään koristekasvina, ja se on Pohjois-Carolinan osavaltion tunnuskukka.
Lännenkukkakanukka kasvaa yleensä 6–7,6 metrin korkuiseksi. Lehdet ovat 7,57.5-1515 senttimetriä pitkiä, vastakkaisia ja puikeita tai soikeita. Kasvi kukkii touko-kesäkuussa; kukat ovat pieniä ja keltavihreitä, mutta kukintoja ympäröi neljä suurta valkoista suojuslehteä, mikä luo vaikutelman yksittäisestä suurikokoisesta kukasta. Syksyllä muodostuvat punertavat, kiiltävät, syömäkelvottomat 0,8 senttimetrin mittaiset marjat, jotka kasvavat 3–4 tai useamman marjan ryppäissä. Syksyisin pensas saa värikkään syysvärityksen.
Lännenkukkakanukan alkuperäinen levinneisyysalue ulottuu Massachusettsista ja Floridasta länteen Ontarioon, Texasiin ja Meksikoon. Luontaisia kasvupaikkoja ovat metsien aluspuusto ja metsänreunat. Kasvi on suhteellisen herkkä taudeille, kuten Discula destructiva -sienelle, tuholaisille ja saasteille, minkä vuoksi sen kasvattaminen kaupunkiympäristössä voi olla haastavaa.
Hätävarjelu

Hätävarjelu on oikeutusperuste muutoin rikolliseen tekoon, jonka tuomioistuin katsoo olleen oikeutettu eräiden oikeushyvien (esimerkiksi henki, koskemattomuus, omaisuus, kotirauha) puolustamisen kannalta. Hätävarjelussa on siis kyse oikeudesta vääryyttä vastaan. Hätävarjelun ja sitä suuresti muistuttavan toisen oikeutusperusteen, pakkotilan, ero on siinä, että hätävarjelussa puolustaudutaan toisen ihmisen muodostamalta uhalta, kun taas pakkotilassa ihminen suojautuu ympäristöstä, kuten luonnonilmiöistä tai onnettomuuksista, aiheutuvia vaaroja vastaan suojatakseen arvokkaampia oikeushyviä, kuten omaa tai toisen henkeä.
Käsitykset hätävarjelun oikeutuksesta vaihtelevat eri maiden lainsäädännössä paljon. Esimerkiksi Ruotsissa hätävarjelulla on sallittua suojella vain sikäläisessä laissa erikseen mainittuja oikeushyviä eikä mitään muuta. Norjassa hätävarjelu on sallittu jopa ympäristörikoksen estämiseksi. Taipumusta itsensä ja läheistensä suojelemiseen pidetään kuitenkin varsin yleisinhimillisenä. Tällainen puolustautuminen myös usein pelastaa arvokkaita etuja.
Hätävarjelu on oikeus, ei velvollisuus. Henkilö, jolla on oikeus hätävarjeluun, voi halutessaan myös poistua paikalta.
Suomen lain hätävarjelupykälä

Rikoslain 4 luvun 4 § hätävarjelusta kuuluu:
»Aloitetun tai välittömästi uhkaavan oikeudettoman hyökkäyksen torjumiseksi tarpeellinen puolustusteko on hätävarjeluna sallittu, jollei teko ilmeisesti ylitä sitä, mitä on pidettävä kokonaisuutena arvioiden puolustettavana, kun otetaan huomioon hyökkäyksen laatu ja voimakkuus, puolustautujan ja hyökkääjän henkilö sekä muut olosuhteet.
Jos puolustuksessa on ylitetty hätävarjelun rajat (hätävarjelun liioittelu), tekijä on kuitenkin rangaistusvastuusta vapaa, jos olosuhteet olivat sellaiset, ettei tekijältä kohtuudella olisi voinut vaatia muunlaista suhtautumista, kun otetaan huomioon hyökkäyksen vaarallisuus ja yllätyksellisyys sekä tilanne muutenkin.»
Milloin hätävarjelu on oikeutettua?

Rikoslain 4. luvun 4. pykälän ensimmäisen momentin mukaan teko voidaan oikeuttaa hätävarjeluna, mikäli se on välttämätön välittömästi uhkaavan oikeudettoman hyökkäyksen torjumiseksi. Puolustautuminen on siis oikeutettua ainoastaan oikeudetonta hyökkäystä vastaan ja vain sellaisin keinoin, joita voidaan pitää hyväksyttävinä tilanteen kokonaiskuva huomioon ottaen. Lisäksi mahdollisuus hätävarjelun käyttöön on ajallisesti rajoitettua. Oikeus hätävarjeluun turvautumiseen on siis rajattu varsin tiukasti. Tämä on tarpeellista, jotta hätävarjelua ei alettaisi käyttää perusteena oman käden oikeuteen.
Lain tarkoittama hyökkäys on ihmisen teko, joka voi aiheuttaa vahinkoa jollekin oikeushyvälle. Esimerkiksi sairauskohtaus ei ole teko eikä siten myöskään hyökkäys, vaikka siitä aiheutuisikin sivullisille ruumiinvammoja. Jos ihminen on usuttanut eläimen hyökkäykseen, eläin on hyökkäyksen apuväline ja oikeutettu kohde puolustusteolle.
Hätävarjelussa käytetyn voimankäytön puolustettavuutta arvioitaessa huomioidaan, paitsi suojeltavan edun merkitys ja hyökkäyksen vaarallisuus, myös puolustuksessa käytetyn väkivallan ja sen aiheuttamien vahinkojen suuruus. Vähäarvoisen omaisuusedun pelastamiseksi ei ole lupa aiheuttaa esimerkiksi vakavia henkeen tai terveyteen kohdistuvia vammoja. Tähän viitataan suomalaisessa oikeustieteellisessä kirjallisuudessa yleisesti vertauskuvalla ”omenavarasta ei saa ampua”. Yleisemmin, kovin vähäistä oikeuksien loukkausta ei ole sallittua torjua voimakeinoin, vaikka teko jäisi sen takia kokonaan torjumatta. Hätävarjelupykälän ensimmäisessa momentissa luetellaan huomioitavat seikat:
Hyökkäyksen laatu ja voimakkuus:
Puolustautujan ja hyökkääjän henkilö:
Muut olosuhteet:
Omaa tai toisen kunniaa ei ole sallittua puolustaa hätävarjeluna koskaan. Hätävarjeluun vedoten ei ole myöskään mahdollista ottaa haltuun omaisuutta, joka on ehtinyt jo päätyä häiriöttömästi sen anastaneen haltuun. Jo tapahtuneiden oikeushyvän loukkausten korjaamiseksi on lähtökohtaisesti turvauduttava viranomaisten apuun. Eräin ehdoin tällaisesta tilanteesta kuitenkin säädetään Pakkokeinolaissa itseapuna. Oikeudettomasti omaisuutta hallussaan pitävä voi, estäessään omaisuuden laillista takaisinottoa, kuitenkin syyllistyä oikeudettomaan hyökkäykseen ja mahdollistaa hätävarjelutilanteen.
Milloin hätävarjelu on oikeutettua? > Oikeudeton hyökkäys

Hätävarjelu on sallittua ainoastaan oikeudetonta hyökkäystä vastaan. Toisin sanoen hyökkäyksen on täytettävä jonkin rikoksen tunnusmerkistö siten, ettei sitä kata mikään oikeuttamisperuste. Esimerkiksi myymälävarasta kiinniottava vartija toimii yksityisistä turvallisuuspalveluista annetun lain oikeuttamana, eikä kiinniottoon sisältyvä vapaudenriisto anna myymälävarkaalle mahdollisuutta turvautua hätävarjeluun.
Oikeudeton hyökkäys saattaa olla myös jatkuva rikos. Esimerkiksi kotirauhan piiriin tunkeutunutta ryöstäjää vastaan hätävarjeluoikeus jatkuu niin kauan, kuin ryöstäjä on kotirauhan piiriin kuuluvalla alueella. Jatkuva rikos on poikkeus, ei sääntö. Silloin kun omaisuus on jo siirtynyt häiriöttömästi toisen haltuun, myös siihen kohdistunut hyökkäys on päättynyt, ja sitä kautta alkuperäisen omistajan hätävarjeluoikeus on poistunut.
Milloin hätävarjelu on oikeutettua? > Puolustusteon tarpeellisuus

Olisi mahdollista laatia hätävarjelupykälä, jossa puolustusteon tarpeellisuutta ei huomioitaisi. Näin ei olla kuitenkaan tehty, joten lainsäätäjä edellyttää arviota siitä, onko puolustusteko lainkaan perusteltu.
Muiden kuin henkilöön kohdistuvien hyökkäysten tapauksessa syntyy helposti tilanne, jossa oikeushyvän puolustamiseksi riittää esimerkiksi poliisin kutsuminen paikalle. Omakätinen puolustusteko ei siis automaattisesti ole oikeutettu, vaikka hätävarjelun piiriin kuuluvaa asiaa loukattaisiinkin. Silloinkin kun puolustusteko on oikeutettu, sen tulee tapahtua lievintä mahdollista voimaa käyttäen.
Hätävarjelupykälän nykyisessä sanamuodossa ei enää käy ilmi, että hätävarjelun tulee tapahtua nimenomaan suojelemistarkoituksessa. Lain esitöissä tästä vaatimuksesta kuitenkin pidetään kiinni (HE 44/2002 vp sivulla 116). Oikeustieteellisessä kirjallisuudessa katsotaan, että tiedon hätävarjelun oikeutuksesta tulisi olla sama, kuin mitä vaaditaan rikoksessa olosuhdetahallisuuden osalta. Näin tulkiten hätävarjelussa toimisi henkilö, joka pitää ”varsin todennäköisenä”, että hätävarjeluun oikeuttava tilanne on käsillä.
Milloin hätävarjelu on oikeutettua? > Ajallinen ulottuvuus

Puolustautuminen on ajallisesti rajattua. Hätävarjelu on sallittua vasta, kun hyökkäys on välittömästi uhkaamassa tai jo alkanut. On huomattava, että hätävarjeluteon perusteleminen jälkeenpäin välittömästi uhkaavan hyökkäyksen tapauksessa voi olla varsin vaikeaa, sillä kyse on subjektiivisesta näkemyksestä eikä rikoksen tunnusmerkistön mukainen teko ole välttämättä vielä tapahtunut. Siinä tilanteessa edellytetään, että hyökkääjä on todellakin luonut konkreettisen vaaran rikoksen tapahtumisesta. Vastaavasti hätävarjeluoikeus päättyy välittömästi, kun hyökkäys on päättynyt ja suojeltavia oikeushyviä uhkaava vaara on poistunut. Liian myöhään, eli oikeudettoman hyökkäyksen jo loputtua, aloitettu puolustautuminen muuttuu itsessään oikeudettomaksi hyökkäykseksi, jota vastaan toinen osapuoli voi mahdollisesti käyttää hätävarjelua.
Hätävarjelupykälän valossa hyökkäyksen kostaminen on rangaistavaa jo siitä yksinkertaisesta syystä, ettei se ei ole hyökkäyksen torjumiseksi tarpeellista.
Nykyisen oikeuskäytännön mukaan aikarajojen ylittymistä käsitellään oikeudessa hätävarjelun liioitteluna.
Milloin hätävarjelu on oikeutettua? > Voimankäytön puolustettavuus

Jokainen hätävarjelutilanne on erilainen ja siksi puolustettavuus on aina tapauskohtaista. Asiaan vaikuttavat puolustettavan edun merkitys, hyökkäyksen vaarallisuus sekä puolustusteossa käytetyn väkivallan ja syntyneiden vahinkojen suuruus. Hyökkääjän henkilöllä, fyysisellä voimalla ja varustautumisella on merkitystä arvioinnissa. Jos hyökkääjä on esimerkiksi pieni lapsi, tiukka kiinnipitäminen omista oikeuksista ei välttämättä ole perusteltua. Voimakeinojen tarpeellisuutta tarkasteltaessa merkitystä on paitsi puolustusvälineellä, myös sen käyttötavalla. Esimerkiksi Korkeimman oikeuden ratkaisussa 2019:22 katsottiin veitsen käyttö puolustustilanteessa oikeutetuksi, mutta veitsen käyttötapa ylitti sen, mitä voitiin pitää välttämättömänä.
Luuloteltu hätävarjelu

Luulotellusta eli putatiivisesta hätävarjelusta on kyse silloin, kun henkilöllä on väärä tilanteenkuva, ja siksi tekee teon luullen sen olevan hätävarjeluna oikeutettu. Esimerkiksi puolustautuminen leluaseen käyttäjää vastaan on putatiivista hätävarjelua, jos lelua ei tilanteessa voinut erottaa aidosta aseesta. Kynnys anteeksiantamiseen on kuitenkin korkealla. Jos niin kutsuttu huolellinen henkilö olisi välttänyt erehdyksen, voi rangaistusvastuu seurata tuottamuksellisesta rikoksesta. Vasta sitten, jos huolellinenkaan toiminta ei olisi pelastanut väärinkäsityksiltä, sulkeutuu vastuu myös tuottamuksellisista rikoksista.
Provosoitu hätävarjelutilanne

Hätävarjeluun vetoaminen ei ole mahdollista tilanteessa, jossa henkilö itse on aiheuttanut omalla toiminnallaan tilanteen kärjistymisen yhteenotoksi. Tällainen agent provocateur voi omasta mielestään ”hätävarjelua” harjoittaessaan syyllistyä todellisuudessa jopa törkeään pahoinpitelyyn.
Hätävarjelun liioittelu

Hätävarjelussa ei ole kyse pelkästään yksilön omasta arviosta, vaan yhteiskunnassa edellytetään kykyä itsehillintään. Oikeuksien loukkaamisen takia valloilleen pääseet aggressiiviset tuntemukset eivät tee hätävarjeluna tehtyä tekoa automaattisesti oikeutetuksi tai edes anteeksiannettavaksi. Voimakkaan tunnetilan vallassa tehty, niin kutsuttu affektiteko, voi kuitenkin joskus toimia rangaistuksen lieventämisperusteena.
Rikoslain 4 luvun 4 pykälän toisen momentin mukaan, jos hätävarjeluna tehty teko on kokonaisarvosteluun nähden pahempi kuin olisi ollut tilanteeseen nähden välttämätöntä, tekijä voidaan tuomita täyteen tai alennettuun rangaistukseen. Tällöin teossa on kysymys hätävarjelun liioittelusta, ja hätävarjelu voi oikeuttamisen sijaan toimia teon anteeksiantoperusteena.. Mitä yllätyksellisemmästä tilanteesta on ollut kysymys ja mitä lyhyempi harkinta-aika henkilölle on jäänyt, sitä ymmärrättävämmiksi hätävarjelutilanteen mahdolliset virhearvoinnit oikeudessa käyvät. Anteeksianto (ja sitä kautta lievempi rangaistus) voi tulla kyseeseen, jos henkilöltä ei kohtuudella olisi voinut vaatia muunlaista toimintaa, kun otetaan huomioon tilanteen vaarallisuus, yllätyksellisyys ja tilanne muutoin. Eräiden muiden maiden rikoslaissa erikseen mainitut ”pelko, kauhu ja hämmennys” kuvaavat tuntemuksia, joiden vallassa tekijän täytynyt olla, jotta hänen arviointikykynsä olisi alentunut niin, että anteeksiantoperuste suomalaisessa oikeuskäytännössä tulee sovellettavaksi.
Pykälän sanamuoto ”... ettei tekijältä kohtuudella olisi voinut vaatia muunlaista suhtautumista…” on itsessään ehdoton rangaistusvastuusta vapauttava peruste. Sen sijaan kysymys siitä olisiko voitu vaatia, sisältää hyvinkin laajan mahdollisuuden teon tarpeellisuuden harkintaan ja tuomioistuimen tuleekin arvioida tapauskohtaisesti olisiko henkilö voinut toimia toisin. Hätävarjelutilanteeseen joutuneelta voidaan myös edellyttää maltillisuutta ja tilanteen uudelleenarviointia.
Sallitun ja liioitellun hätävarjelun rajoihin otetaan kantaa Korkeimman oikeuden päätöksessä 2019:22.
Poliisin, ja muiden työssään voimankäyttöön oikeutettujen, kohdalla voi olla varsin tulkinnanvaraista, onko kysymys ollut työtehtävässä oikeutetusta voimankäytöstä vai täyttyykö hätävarjelun kynnys. Voimankäyttöön oikeutettujen ihmisryhmien kohdalla kynnys hätävarjelun liioitteluun on oikeuskäytännössä matalampi kuin tavallisella kansalaisella. Toisaalta on kiistatonta, että myös voimankäyttöön oikeutetut voivat tosiasiallisesti joutua hätävarjelutilanteeseen. Esimerkiksi Korkein oikeus päätöksessään KKO 2004:75 vapautti poliisimiehen virkavastuusta henkilön kuolemaan johtaneessa hätävarjelutilanteessa.
Poistunut laki: hätävarjelu oikeudetonta viranomaistoimea vastaan

Aiemmin hätävarjelupykälässä oli erillinen momentti kansalaisen oikeudesta puolustautua oikeudetonta viranomaistoimintaa vastaan. Momentti poistettiin vuonna 2004 voimaan tulleesta uudistetusta rikoslaista, koska
Jos viranomaistoimi todella on oikeudeton, jo pykälän ensimmäinen momentti oikeuttaa hätävarjeluun.
Kansalaisella ei ole juuri mahdollisuuksia todeta viranomaistoimen oikeudettomuutta tilanteessa, jossa hätävarjelu tulisi kysymykseen. Etenkään, kun oikeuskäytännössä oli jo aiemmin katsottu, ettei viranomaisen vähäinen virheellinen menettely riitä tekemään toiminnasta oikeudetonta (esim. KKO 2000:90).
Viranomaistoimi ei käytännössä koskaan pääty kansalaisen tekemään vastarintaan vaan luultavasti päinvastoin, vastarinta johtaa suurempaan voimankäyttöön. Siksi on vastuutonta rohkaista kansalaista toimintaan, jolla voi olla hänelle itselleen haitalliset seuraukset.
Momentin myös katsottiin sinänsä kyseenalaistavan viranomaistoiminnan auktoriteettia.
Aiheesta muualla

Hätävarjelu
Illiberaali demokratia

Illiberaali demokratia tarkoittaa yhteiskuntamuotoa, joka on demokratian ja diktatuurin välimuoto. Monesti vahva johtaja ohjaa suoraan ja peitetysti demokraattiselta näyttävää hallintosysteemiä.
Yleensä illiberaalissa demokraattisessa maassa järjestetään vaalit, mutta äänestäjien valinnanvapautta ohjataan monin tavoin, ja opposition toimintaa rajoitetaan. Näin ollen illiberaalin demokratian vaalit ovat vapaat, mutta eivät reilut. Tämä voi näkyä vaikkapa siinä, että yhtä ehdokasta mainostetaan muita enemmän valtiota lähellä olevissa valtakunnallisissa
tiedotusvälineissä. Illiberaali demokratia ei sinänsä ota kantaa ihmisoikeuksiin: illiberaalissa demokraattisessa maassa saattavat ihmisoikeudet toteutua hyvin, keskinkertaisen huonosti tai hyvinkin heikosti. Yleensä puolidemokratiassa on laaja korruptio.
Käytännössä Illiberaali demokratia merkitsee pienen sisäpiirin valtaa. Silti illiberaalissa demokraattisessa maassa kansan mielipide pyritään ainakin jossain määrin ottamaan huomioon, mutta sitä pyritään myös muokkamaan halutuksi. Monesti illiberaali demokratia syntyy diktatuurin raunioille. Illiberaaleina demokratioina on pidetty muun muassa Alberto Fujimorin Perua 1990-luvulla, Meksikoa vuosina 1988-1989, Slobodan Miloševićin Serbiaa ja Vladimir Putinin Venäjää, joissa Illiberaali demokratia oli ja on määritelty 
ohjatuksi tai suvereeniksi demokratiaksi Vladislav Surkovin ideoimana.
Esimerkiksi Fujimorin Perussa hallinnon autoritaarisuutta edisti hallitusta vastaan taisteleva sissiliike, jonka menetyksekkäät tukahduttamistoimet vaativat kovaa hallituksen harjoittamaa kontrollia ja joissa rikottiin ihmisoikeuksia.
Illiberaali demokratia on pohjimmiltaan epävakaa, koska se pyrkii ajamaan vain suppean ryhmän etuja, monesti kyseenalaisin keinoin. Aikaa myöten tämä herättää tyytymättömyyttä laajoissa kansankerroksissa, mikä monesti johtaa jonkinasteiseen kumoukseen tai muuhun vallan muutokseen. Muutos voi luoda diktatuurin, illiberaalin demokratian tai liberaalin demokratian.
Latinalaisessa Amerikassa illiberaalit demokratia näyttävät kehittyvän kohti demokratiaa. Monesti illiberaalista demokratiasta syntynyt demokratia on täällä ei-vapaa demokratia, jossa vaalit ovat vapaat ja rehelliset, mutta kansalaisten oikeuksia rajoitetaan silti yhä. Kyse on silloin ei-vapaasta demokratiasta.
Kirjallisuutta

Teivo Teivainen: Fujimorin Peru, ISBN 951-578-648-7
Aiheesta muualla

Krastev, Ivan: Eastern Europe's Illiberal Revolution Foreign Affairs. 5/6 2018. Council on Foreign Relations. Viitattu 10.11.2018. (englanniksi)
Iku-Turso (sukellusvene)

| Iku-Turso |
| --- | --- |
 Iku-Turso

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Crichton-Vulcan, Turku
Kölinlasku:  1927
Laskettu vesille:  5. toukokuuta 1931
Palveluskäyttöön:  13. lokakuuta 1931
Poistui palveluskäytöstä:  1946
Tila:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  493 t (pinnalla) 716 t (sukellus)
Pituus:  63,5 m
Leveys:  6,2 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 × Atlas-diesel 580 hv 2 × Brown Boveri -sähkömoottori 300 hv
Nopeus:  12,6 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 575 mpk pinnalla) 80 mpk (sukellus)
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  6 × 530 mm torpedoputkea 1 × 76/48 28LT 1 × 20 ItK/30M myöh. 20 ItK/39M 1 × 7,62 ITKK L33/36 20 × miina
Iku-Turso oli Suomen laivaston Vetehis-luokan sukellusvene talvi- ja jatkosodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 4. huhtikuuta 1927 Turusta Crichton-Vulcanin telakalta, missä köli laskettiin vielä samana vuonna telakkanumerolla CV704. Alus laskettiin vesille 5. toukokuuta 1931 ja valmistui saman vuoden lopulla 13. lokakuuta.
Palvelus

Iku-Turson miehistö laski 22. kesäkuuta 1941 Mohnin pohjoispuolelle 2,5 meripeninkulman jonoon 20 S/36 -merimiinaa ja toiset 20 miinaa Ruuskerin koillispuolelle Suursaaresta kaakkoon 24. kesäkuuta ja vielä 18 miinaa Vaindloon eteläpuolelle 26. kesäkuuta, minkä jälkeen loput suunnitelluista miinanlaskumatkoista peruutettiin. Alukselta laskettiin vielä 11. heinäkuuta 18 miinaa Lobinniemen pohjoispuolelle.
Sukellusvene  määrättiin 31. heinäkuuta partioimaan Hangon ja Tallinnan välisellä reitillä. Hangon valvojien ilmoitettua 30. marraskuuta saattueen saapumisesta, lähetettiin sukellusvene Vetehisen kanssa merelle. Ne eivät kyenneet estämään saattueen matkaa.
Sukellusvene upotti 27. lokakuuta 1942 (päällikkönä komentajakapteeni Eero Pakkala) torpedoimalla Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen Štš-320:n, jonka koko miehistö sai surmansa. Alus lähti 23. elokuuta 1944 Risholmista Lavansaareen, missä se vaurioitui pahoin osuessaan miinoitettuun sukellusveneverkkoon Lavansaaren satamassa. Aluksen päällikkönä oli tuolloin kapteeniluutnantti Pentti Airaksinen. Aluksen korjaukset saatiin päätökseen 14. joulukuuta, minkä jälkeen alus siirrettiin 20. joulukuuta Naantaliin..
Pariisin rauhansopimuksen mukaisesti Suomi luopui sukellusveneistä, joten alus myytiin 1. heinäkuuta 1953 Belgiaan Etablissement Pascal de Saedeleirille romutettaviksi muiden Vetehis-luokan veneiden ja Saukon kanssa. Veneet luovutettiin 4. elokuuta ostajalle. Katajanokalle saapui 10. elokuuta saksalainen hinaaja Stein, joka hinasi Iku-Turson ja Vesihiiden romutettavaksi. Alukset saapuivat 31. elokuuta Scheiden suulle, mistä ne jatkoivat Antverpenin satamaan.
Iku-Tursoa käytettiin 1932 saksalaisen sukellusvene-elokuvan Morgenrot kuvauksissa.
Päälliköt

Veneen päälliköinä olivat:
kapteeniluutnantti K. Pekkanen
kapteeniluutnantti Eero Pakkala
kapteeniluutnantti Pentti Airaksinen
Kirjallisuutta

Markku Melkko, Suomen sukellusveneet, Minerva, 2008 ISBN 978-952-492-208-1
Vetehis-luokan sukellusveneet