stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jänislampi (Laukaa)

| Jänislampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Laukaa
Koordinaatit:  62°18′09″N, 26°14′27″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Lievestuoreenjärven valuma-alue (14.39)
Laskuoja:  oja Lievestuoreenjärveen 
Järvinumero:  14.393.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  95,2 m  
Pituus:  300 m  
Leveys:  70 m  
Rantaviiva:  0,638 km  
Pinta-ala:  1,426 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiJänislampi 
Jänislampi  on Keski-Suomessa Laukaassa Kankaankylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Lievestuoreenjärven valuma-alueella (14.39), jonka Saarilamminojan valuma-alueeseen (14.393) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 95,2 metriä mpy.
Junioriliiga

| Junioriliiga |
| --- | --- |

Kestoaika:  60 minuuttia
Pääosissa:  Ville Klinga Taina Nyberg
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  MTV3
Esitetty:  23. maaliskuuta 2013 – 8. kesäkuuta 2013
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  12
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Yellow Film & TV
Junioriliiga oli keväällä 2013 MTV3-kanavalla esitetty lasten ja nuorten urheiluohjelma, jossa seurattiin jokaisessa jaksossa yhden urheilulajin ottelu ja kilpailukoosteita. Ohjelma sisälsi myös haastatteluita, pelaajaesittelyitä, analyysejä, inserttejä, sekä Kasva urheilijaksi -studion, jossa käsiteltiin eri asiantuntijoiden kanssa läpi urheilijaksi kasvamisen teemoja. Ohjelman juontajana toimi Ville Klinga ja haastattelijana Taina Nyberg.
Jaksot

| Jakso | Urheilulaji | Ensiesitys |
| --- | --- | --- |
| 1. | Salibandy | 23. maaliskuuta 2013 |
| 2. | Koripallo | 30. maaliskuuta 2013 |
| 3. | Maastohiihto | 6. huhtikuuta 2013 |
| 4. | Uinti | 13. huhtikuuta 2013 |
| 5. | Jääkiekko | 20. huhtikuuta 2013 |
| 6. | Tennis | 27. huhtikuuta 2013 |
| 7. | Jääkiekko | 4. toukokuuta 2013 |
| 8. | Jalkapallo | 11. toukokuuta 2013 |
| 9. | Karting | 18. toukokuuta 2013 |
| 10. | Pesäpallo | 25. toukokuuta 2013 |
| 11. | Yleisurheilu | 1. kesäkuuta 2013 |
| 12. | Suunnistus | 8. kesäkuuta 2013 |
Jokin ihmisessä (elokuva)

| Jokin ihmisessä |
| --- | --- |
 Elokuvan julisteessa Jussi Jurkka ja Anneli Sauli.
Ohjaaja:  Aarne Tarkas
Käsikirjoittaja:  Aarne Tarkas
Perustuu:  Mika Waltarin pienoisromaaniin Jokin ihmisessä (1944)
Tuottaja:  Mauno Mäkelä
Säveltäjä:  Einar Englund
Kuvaaja:  Esko Nevalainen
Leikkaaja:  Nils Holm
Lavastaja:  Kai Lappalainen
Pääosat:  Jussi Jurkka Anneli Sauli Emmi Jurkka Mirjami Kuosmanen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Fennada-Filmi
Ensi-ilta:  1956
Kesto:  70 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jokin ihmisessä on 1956 valmistunut film noir -elokuva, jonka on ohjannut Aarne Tarkas. Mika Waltarin 1944 ilmestyneeseen pienoisromaaniin perustuva elokuva on toisen maailmansodan aikaan sijoittuva onneton rakkaustarina. Elokuvan virallinen ensi-ilta oli 13. huhtikuuta 1956 Helsingissä Adamsissa ja Tuulensuussa.
Juoni

Elokuva alkaa nuoren naisen kuolinvuoteen viereltä ja kertoo takaumana toisensa jo lapsena tunteneiden Kaukon (Jussi Jurkka) ja Osmin (Anneli Sauli) synkän tarinan, joka ajoittuu sotavuosien molemmin puolin. Romaanista poiketen Tarkas sijoitti tapahtumat toisen suursodan äärelle, päähenkilöiden Venäjän-vaiheet Ruotsiin ja Aunuksen retken Lapin sodaksi. Elokuvan päätös oli silloisten mittapuiden mukaan ”moraaliton”. Loppua muutettiin, mutta silti elokuvalle määrättiin 30 prosentin rangaistusvero. Tarkas itse piti elokuvaa ohjaustöistään parhaana.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jussi Jurkka  | … |  Kauko   |
|  Anneli Sauli  | … |  Osmi Järvelä   |
|  Emmi Jurkka  | … |  tupakkakauppias   |
|  Mirjami Kuosmanen  | … |  nainen   |
|  Leo Jokela  | … |  Hanski   |
|  Jalmari Parikka  | … |  lumpunkerääjä   |
|  Henny Valjus  | … |  Kaukon äiti   |
|  Leo Riuttu  | … |  Osmin mies   |
|  Santeri Karilo  | … |  lääkäri   |
|  Liisi Palteisto  | … |  Osmi 7-vuotiaana   |
|  Pia Hattara  | … |  Osmin äiti   |
|  Matti Lehtelä  | … |  Osmin isä   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  Kaukon isä   |
|  Reino Valkama  | … |  talonmies   |
|  Kai Lappalainen  | … |  Osmin veli   |
|  Juhani Kumpulainen  | … |  Osmin saattaja   |
|  Kauko Vuorensola  | … |  merimies   |
|  Lennart Lauramaa  | … |  sotilaskarkuri   |
|  Matti Tamminen  | … |  sotilaskarkuri   |
|  Uolevi Lönnberg  | … |  komisario   |
|  Sakari Jurkka  | … |  Kaukon veli   |
|  Aarne Tarkas  | … |  luutnantti   |
|  Mirja Karisto  | … |  2. tyttö kapakassa   |
|  Eero Berg  | … |   uutistenlukijan ääni   |
Arviot

Inkeri Lius (Suomen Sosialidemokraatti) esitti aikalaisarviossaan pahoittelunsa siitä, että tekijät joutuvat kärsimään ankarasta 30 prosentin verosta, vaikka hän ruotikin elokuvaa kriittisesti toteamalla muun muassa, että sen ’moraalittomat’ kohtaukset vaikuttavat voimakkaammin kuin alkuperäisessä novellissa. Kriitikoiden yleinen linja olikin, ettei elokuva ole onnistunut.
Tarkas sai kuitenkin kiitosta elokuvallisten keinojen taitajana (Ywe Jalander, Vapaa Sana), samoin kuvaaja: ”– – karun realistista tyyliä noudatteleva elokuva [kuuluu] kotimaisessa tuotannossamme huippuluokkaan" (Modest Savtschenko, Työkansan Sanomat).
Kriitikko Arto Pajukallio on luonnehtinut elokuvaa kunnianhimoiseksi melodraamaksi, jonka päähenkilöt ovat poikkeuksellisen moderneja ja ristiriitaisia. Eräs toinen kriitikko (Tv-maailma 28/2012) taas kuvaa sitä aidoksi film noir -elokuvaksi, synkäksi rikosfilmiksi. Vuorosanat lähentelevät sietokyvyn rajaa, mutta miespääosan näyttelijä Jussi Jurkka on oikealla tavalla arvoitus.
Jokioisten työväentalo

| Jokioisten työväentalo |
| --- | --- |
 Jokioisten työväenyhdistyksen talo.
Sijainti:  Kirkonkylä, Jokioinen
Valmistumisvuosi:  1934
Purkuvuosi:  1990
Rakennuttaja:  Jokioisten Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  betoni
Julkisivumateriaali:  tiili
Kerrosluku:  2
Kerrosala:  189 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jokioisten työväentalo oli Jokioisten kunnan keskustassa sijainnut työväentalo. Se purettiin vuonna 1990.
Historiaa

Jokioisten työväenyhdistys perustettiin vuonna 1903, ja se liittyi Sosialidemokraattiseen Puolueeseen vuonna 1906. Perustavassa kokouksessa mukaan liittyi 55 henkeä, ja jo saman vuoden lopulla jäsenmäärä oli noussut 156:een. Vuoden 1907 alussa jäseniä oli jo yli 350. Alkuun yhdistys piti kokouksiaan entisessä koulurakennuksessa, jossa toimi myös Jokioisten nuorisoseura.
Oman talon rakennusaikeita hidasti vaikeus saada tonttia, mutta vuonna 1927 yhdistys sai tontin hankittua ja ryhtyi rakentamaan. Pula-aika kuitenkin keskeytti rakennustyöt 1930-luvun vaihteessa. Tontti oli valtion vuokratontti. Talo saatiin talkootyönä pystyyn vuonna 1934, mutta vuokrasopimuksen mukaan rakennukseen ei ollut mahdollista saada kiinnelainaa. Näin ollen se oli edelleen keskeneräinen vuonna 1938, eikä muutosta ollut useaan vuoteen näkyvissä, sillä Jokioisten keskustaan oli annettu rakennuskielto vuoden 1940 loppuun saakka. Yhdistyksessä oli kuitenkin tuolloin 115 jäsentä. Yhdistys sai lopulta lunastettua tontin omakseen vuonna 1947.
Talo oli vielä vuonna 1982 yhdistyksen Jokioisten Sosialidemokraattisen Työväenyhdistyksen omistuksessa. Samana vuonna yhdistys kuitenkin päätyi talousvaikeuksien vuoksi myymään talon Rakennuskunta Hakalle. Talon purkaminen viivästyi kahdeksalla vuodella, mutta lopulta vuonna 1990 se purettiin ja tilalle valmistui rivitaloja vuonna 1991.
Toimintaa työväentalolla

Talolla pidettiin muun muassa Jokioisten Osuuskaupan kokouksia. Siellä toimi myös opintokerho ja näytelmäseura. Vuonna 1952 pidettiin työttömien kokous, johon tuli noin 50 työtöntä sekä kunnanjohtaja ja huoltosihteeri. Vuonna 1961 talolla esitettiin elokuva osana Työläisnuorisoviikon ohjelmaa.
Talolla pidettiin myös voimistelu- ja urheiluseura Koetuksen harjoituksia rekki-, nojapuu- ja permantoliikkeissä niin miehille, naisille kuin lapsillekin. Lisäksi talolla harjoitteli kisällilauluja esittänyt ryhmä Hellureipoppoo. Siellä järjestettiin myös juhlia, kuten häitä ja syntymäpäiviä.
Jokioisten Työväen Näytelmäseuran kulta-aikaa oli 1950-luku, jolloin näytelmäseurassa oli noin 15 hengen ydinjoukko. Vuosittain harjoiteltiin 2–3 kokoillan näytelmää. Sotien jälkeen työväentalon näyttämöä rakennettiin, ja sinä aikana esitykset pidettiin palokunnantalolla.
Myös torvisoittokunnan parasta aikaa oli 1950-luku. Soittokunta perustettiin vuonna 1947. Kahdeksanhenkisenä aloittanut soittokunta kasvoi 15-henkiseksi orkesteriksi, jota pyydettiin myös naapurikuntiin. Muun muassa gramofonien yleistyminen kuitenkin vähensi soittokunnan kannattavuutta, ja torvet myytiin vuonna 1973.
1980-luvun alussa talolla pidettiin ainoastaan kokouksia ja juhlia.
Rakennus

Talo oli betonia ja tiilivuorattu. Myös sen katto oli tiiltä. Rakennuksen pinta-ala oli 189 m², ja siinä oli kaksi kerrosta. Taloon saatiin juhlasali ja näyttämö vasta vuonna 1953. Lisäksi siinä oli keittiö, eteinen ja yhden huoneen ja keittiön asunto. Talossa ei ainakaan vuonna 1982 ollut vesijohtoa, viemäröintiä tai wc:tä, mutta sähkölämmitys oli hankittu vuonna 1976. Toisen lähteen mukaan talo tosin liitettiin kunnalliseen vesijohtoverkkoon jo vuonna 1965, samalla kun taloa remontoitiin muutenkin. Myös 1970-luvun alussa tehtiin remonttia: verantaa korjattiin ja maalattiin, yläkertaan johtanut portaikko ja eteinen korjattiin ja vesikattoja paikattiin.
Kaarlo Metsävainio

Kaarlo Metsävainio vuonna 1959
Kaarlo Henrik Immanuel Metsävainio, vuoteen 1906 Gutzén (25. kesäkuuta 1890 Kolari – 16. elokuuta 1962) oli suomalainen filosofian tohtori ja rehtori.
Metsävainion vanhemmat olivat nimismies Henrik Immanuel Gutzén ja Elin Cecilia Hertmann. Hän pääsi ylioppilaaksi 1910 Kajaanin yhteiskoulusta. Metsävainio opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1915, maisteriksi 1917 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1934. Kasvitieteen alan väitöskirja käsitteli suokasvien juuristoja.
Metsävainio oli Oulun Suomalaisen yhteiskoulun maantieteen ja luonnonhistorian opettajana vuodesta 1918 alkaen ja Oulun yhteislyseon rehtorina 1931–1958. Hän oli Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä ja toimi vuonna 1919 perustetun Oulun korkeakouluseuran sihteerinä 1919–1957.
Metsävainio maalasi vuonna 1910 Piippolan kirkon alttaritaulun Jeesus kolkuttaa ovelle.
Teoksia

Katsaus Oulun korkeakouluseuran toimintaan vuosina 1919-1923 ja kertomus vuodelta 1924. Oulun korkeakouluseura, Oulu 1926
Oulun satunnaiskasvisto vuosina 1917-1925. Helsinki 1926
Oulun seudun talvisiementäjät. Annales Societatis zoologicae-botanicae Fennicae Vanamo 3,5. Helsinki 1926
Untersuchungen über das Wurzelsystem der Moorpflanze, väitöskirja. Annales botanici Societatis zoologicae-botanicae Fennicae Vanamo 1,1. Suomalainen eläin- ja kasvitieteellinen seura Vanamo, Helsinki 1931
Oulun korkeakouluseura vuosina 1919 - 1933 : 15-vuotiskatsaus ja kertomus vuodelta 1933. Oulu 1934
Sotkamon pitäjän Kallio-, Lappa- ja Tervajärven ja niitä yhdistävien purojen vesikasvillisuudesta. Sotkamon pitäjä, Oulu 1943
Toimituksia

Oulun luonnonystäväin yhdistyksen julkaisuja ; toim. K. Metsävainio. Oulun luonnonystäväin yhdistys, Oulu 1961
Suomennoksia

Henrik Ramsay : Huvudlinjerna i den finska industrins utveckling. Handelsgillets i Helsingfors bibliotek IV. Frenckellska Tryckeri-Aktiebolaget, Helsingfors 1915, ilmestynyt suomeksi nimellä Suomen teollisuuden kehityksen pääpiirteet ; suomentanut Kaarlo Metsävainio. WSOY 1919
Henrik Ramsay : Liebig. Biografier 4. Schildt, Borgå 1918, ilmestynyt suomeksi nimellä Justus Liebig ; suomentanut K. Metsävainio. Merkkimiehiä n:o 7. WSOY 1917
Kahlekuningas

Harry Houdini vuonna 1899.
Kahlekuningas on esiintyjä, jonka ohjelmanumeroon kuuluu vapautuminen esimerkiksi kahleista, pakkopaidasta, köysistä tai lukitusta arkusta. Kahlekuninkaat ovat useimmiten taikureita. Kahlekuningas voi esiintyä esimerkiksi sirkuksessa.
Usein esityksen vaativuutta lisätään siten, että taiteilija nostetaan roikkumaan pää alaspäin ketjuilla tai köydellä. Köysi voidaan vielä sytyttää palamaan, jolla tempulle annetaan aikaraja.
Kenties maailman tunnetuin kahlekuningas oli yhdysvaltalainen Harry Houdini.
Kahluupaikka

Kahlaamo Piltuanjoen Lavittakosken niskalla.
Kahluupaikka (kahluu, kahlaamo) on matala kohta vesireitillä, joessa, purossa tai kapeassa salmessa, jota pitkin kuljettaessa kyseisen vesialueen toiselle puolelle pystytään siirtymään varmemmin ja turvallisemmin kuin muualla lähialueella. Kahluu voi olla luonnonmuovaama tai rakennettu. Teillä olevien kahluupaikkojen pohjat ovat lähes aina paranneltuja, jotta sillä käytetyt ajoneuvot eivät juuttuisi veteen. Toisinaan pohjaan rakennetaan betonilaatta tai kaksoislaatta ajorampiksi ja laatan reunat korotetaan, jotta levän ja muun aineksen liukkaus ei suistaisi ajoneuvoja alavirran suuntaan. Kahluupaikkaa on tiettävästi kutsuttu myös vieskaksi.
Kaman sellu- ja paperitehdas

Kaman sellu- ja paperitehdas (ven. OAO Tselljulozno-bumažnyi kombinat "Kama", ent. Kamski tselljulozno-bumažnyi kombinat) on Permin aluepiirin Krasnokamskissa sijaitseva tuotantolaitos, joka kuuluu nykyisin suurelle metsäteollisuuden Investlesprom-holdingyhtiölle. Tehdas on ensimmäisenä Venäjällä aloittamassa aikakauslehtipaperina käytettävän päällystetyn kevytpaperin tuotannon. Suomalainen Vaahto Group sai tehtäväkseen tehtaan paperikoneiden uudistamisen vuonna 2008.  Keväällä 2011 tuotantolinjan käynnistäminen oli lykkääntynyt epäluotettavien laitetoimittajien takia.
Kaman sellu- ja paperitehdas oli suurimpia ja tunnetuimpia Neuvostoliiton paperitehtaita. Tehtaan perustaminen kuului Neuvostoliiton ensimmäiseen viisivuotissuunnitelmaan ja se aloitti toimintansa 1936. Neuvostoliiton hajottua tehdasta ei yksityistetty, vaan se pysyi valtion omistuksessa olevana, mutta silti itsenäisestä toimivana yhtiönä. Sittemmin se ajautui konkurssiin. Tehtaalla oli kolme kapeaa sanomalehtipaperikonetta, ja se sai Madridissa laatupalkinnon vuonna 1995.
Aiheesta muualla

Камский целлюлозно-бумажный комбинат Большая советская энциклопедия. (venäjäksi)
Junior Seau

| Junior Seau |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. tammikuuta 1969 San Diego, Kalifornia
Kuollut: 2. toukokuuta 2012 Oceanside, Kalifornia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Pituus:  191 cm
Paino:  112 kg
Pelipaikka:  tukimies
Pelinumero:  55
Pelaajaura
Seurat:  San Diego Chargers Miami Dolphins New England Patriots
NFL-varaus:  5. varaus, 1990 San Diego Chargers
Pääsarjaura:  1990–2009
Hall of Fame:  2015
Tiaina Baul ”Junior” Seau (19. tammikuuta 1969 San Diego, Kalifornia – 2. toukokuuta 2012 Oceanside, Kalifornia)  oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. NFL-urallaan hän edusti kolmea eri seuraa; San Diego Chargersia, Miami Dolphinsia ja New England Patriotsia. Seaun pelipaikka oli keskimmäinen tukimies.
Ura

Etelä-Kalifornian yliopistossa yliopistojalkapalloa pelannut Seau valittiin vuoden 1990 NFL:n varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella, viidentenä pelaajana. Seaun varasi hänen kotikaupunkinsa joukkue San Diego Chargers, jonka fanien suosikiksi hän nousi nopeasti. Chargersissa Seau pelasi yhteensä 12 kautta, jonka jälkeen hänet hankittiin mantereen toiselle laidalle, Miami Dolphinsin joukkueeseen. Pelattuaan kolme kautta Dolphinsissa, Seau päätti lopettaa uransa.
Seau päätti palata NFL-kentille vain neljä päivää lopettamispäätöksensä jälkeen, tehden sopimuksen New England Patriotsin kanssa. Pelattuaan neljä kautta Patriotsissa, Seau ilmaisi jälleen halunsa lopettaa, vaikka hän ei ikinä jättänytkään virallista lopettamisilmoitusta.
Seau valittiin urallaan 12 kertaa NFL:n tähdistöotteluun Pro Bowliin. Hänet valittiin Pro Football Hall of Fameen vuonna 2015.
Kuolema

Seau löytyi 2. toukokuuta 2012 kuolleena asunnostaan. Poliisit epäilevät hänen tehneen itsemurhan.
Karhumakaki

| Karhumakaki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Häntäapinat Cercopithecidae
Suku::  Macaca
Laji::  arctoides
Kaksiosainen nimi
 Macaca arctoides  (I. Geoffroy Saint-Hilaire, 1831) 
 Karhumakakin levinneisyys
Katso myös
   Karhumakaki Wikispeciesissä   Karhumakaki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Karhumakaki (Macaca arctoides) kuuluu marakattiapinoiden alaheimoon, jonka lajeista useimmat elävät Aasiassa tai Afrikassa. Puissa eläviin apinoihin verrattuna niiden raajat ovat lyhyemmät ja muutamissa tapauksissa myös häntä on surkastunut. Niiden ravinto on monipuolista, eivätkä ne koskaan syö ensisijaisesti lehtiä.
Tuntomerkit

Karhumakaki on tummanruskea, sen päälaen turkissa on pyörtyäinen ja turkki harvenee otsan ympärillä muodostaen kaljun ja paljastaen ryppyisen otsan. Karvattomat kasvot ovat punaiset ja niissä on usein tummia täpliä. Ruumis on noin 50 cm pitkä, ja häntä puuttuu kokonaan.
Levinneisyys

Karhumakakia tavataan Assamista (Intiasta) Burman yli Etelä-Kiinaan asti sekä lisäksi Vietnamissa ja Thaimaassa.
Ravinto

Se syö kasvi- ja eläinravintoa.
Kahluusyvyys

Vesistön ylitystä maastoautolla.
Kahluusyvyys on ajoneuvon ominaisuus, joka ilmaisee kuinka syvässä vedessä sillä on mahdollista kulkea.
Kahluusyvyys on olennainen tekijä ajoneuvon maastoliikkuvuuden kannalta. Maastoajoneuvoissa sitä on parannettu muun muassa moottorin sytytysjärjestelmän suojauksella ja moottorin ilmanottojärjestelmään lisätyllä snorkkelilla.
Jokin ihmisessä

| Jokin ihmisessä |
| --- | --- |
Kirjailija:  Mika Waltari
Kieli:  suomi
Genre:  pienoisromaani
Kustantaja:  omakustanne
Julkaistu:  1944
Sivumäärä:  88 s.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jokin ihmisessä on Mika Waltarin pienoisromaani, jonka hän julkaisi omakustanteena 1944.
Tarina

Pienoisromaanin kertoja on väkivaltainen rikollinen nimeltään Kauko, joka rakastuu nuorena miehenä naapurin tyttöön, Osmiin. Kauko ei välitä yhteiskunnan säännöistä tai moraalista, vaan elää hetkessä osaamatta rakentaa itselleen tulevaisuutta. Vankilasta vapautunut Kauko ei voi saada Osmia mielestään, vaikka Osmi on jo mennyt naimisiin ja perustanut perheen. Tarina on tyyliltään realistinen ja yhteiskunnallinen rakkauskertomus, joka sijoittuu aikaan ennen ja jälkeen Suomen itsenäistymisen Helsingissä, Viipurissa ja Pietarissa.
Julkaisu

Waltari tarjosi WSOY:lle kesällä 1939 kokoelmaa, joka oli muuten samanlainen kuin 1978 ilmestynyt, mutta Kultakutrin sijasta siinä oli Sellaista ei tapahdu. Kustantaja kuitenkin torjui kokoelman: ”..ne kaikki samalla ovat erinomaisen epämiellyttäviä ja että niissä tämän tästä löytää sairaalloisia piirteitä, joita ei meillä ole syytä tuoda kirjallisuuteen”. Lopuksi Yrjö Jäntti toivoi, ettei Waltari pahastuisi päätöksestä. Waltari jatkoi tekstien hiomista ja julkaisi ne sitten lehdissä ja omakustanteina.
Myöhemmin teksti ilmestyi WSOY:n kustantamana kokoelmassa Kuun maisema 1953 ja  vuonna 1978 WSOY julkaisi sen yhteisniteenä pienoisromaanien Vieras mies tuli taloon, Ei koskaan huomispäivää, Kultakutri ja Fine van Brooklyn kanssa otsikolla Mika Waltarin teoksia.
Kritiikki

Teosta ovat kiitelleet niin V. A. Koskenniemi aikanaan kuin myöhemmätkin kirjoittajat.
Sovitukset

Aarne Tarkas on ohjannut sen pohjalta vuonna 1956 samannimisen elokuvan.
Jylhä (Korpiklaanin albumi)

| Jylhä Korpiklaani |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 5. helmikuuta 2021
 Tyylilaji: folk metal
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Listasijoitukset
  6. (albumilista)    2. (fyysinen albumilista)
Korpiklaanin muut julkaisut
| Kulkija 2018 | Jylhä 2021 | Rankarumpu 2024 |
Jylhä  on Korpiklaanin yhdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 5. helmikuuta 2021. Kappaleesta ”Leväluhta” julkaistiin single sekä musiikkivideo 23. lokakuuta 2020.
Levynjulkaisukeikka järjestettiin suoratoistona 5. helmikuuta 2021.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Verikoira | 6.19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Niemi | 3.42 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Leväluhta | 3.50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Mylly | 4.43 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Tuuleton | 5.50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Sanaton maa | 4.29 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Kiuru | 5.26 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Miero | 4.20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Pohja | 4.28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Huolettomat | 4.16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Anolan aukeat | 3.05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Pidot | 3.46 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Juuret | 6.19 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Jonne Järvelä – laulu & akustinen kitara
Sami Perttula – harmonikka
Tuomas Rounakari – viulu
Jarkko Aaltonen – basso
Kalle “Cane” Savijärvi – kitara
Samuli Mikkonen – rummut
Arvostelut

Imperiumi.net:
Inferno:
Kaaoszine:
Soundi:
Metalliluola: 9.5/10
Aiheesta muualla

Jylhä Discogsissa (englanniksi)
Albumi Jylhä (Korpiklaanin albumi) Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Korpiklaani
| --- | --- |
Studioalbumit:   Idja  Shamániac  Spirit of the Forest  Voice of Wilderness  Tales Along This Road  Tervaskanto  Korven kuningas  Karkelo  Ukon Wacka  Manala  Noita  Kulkija  Jylhä  Rankarumpu 
Singlet:   "Keep on Galloping"  "Vodka"  "Ukon Wacka"  "Metsälle"  "Rauta"  "Lempo"  "Leväluhta"  "Interrogativa Cantilena"  "Krystallomantia"  "Gotta Go Home"  "Saunaan"  "Aita"  "Oraakkelit" 
Musiikkivideot:   "Wooden Pints"  "Hunting Song"  "Kädet siipinä"  "Beer Beer"  "Happy Little Boozer"  "Tervaskanto"  "Metsämies"  "Keep on Galloping"  "Vodka"  "Gotta Go Home"  "Saunaan"  "Aita"  "Oraakkelit" 
Muuta:  Diskografia
Kaarlo Merimaa

Karl-Erik (Kaarlo) Merimaa (aik. Mannström, 13. huhtikuuta 1902 Haapajärvi – 18. elokuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja nuortenkirjailija.
Merimaan vanhemmat olivat proviisori Akseli Johannes Merimaa (vuoteen 1906 Mannström) ja Elsa Eleonora Konsin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1922 Turun lyseosta. Merimaa asui sittemmin eri puolilla Suomea ja työskenteli toimittajana, suojeluskuntajärjestössä valistusohjaajana, Kansanhuollon virkailijana ja viimeksi Mikkelin vankilan apulaisjohtajana.
Merimaan tunnetuin teos on nuortenkirja Takapihan sankareita, josta vuonna 1992 tehtiin elokuva Takapihan sankarit.
Teoksia

Kihlausosuuskunta, näytelmä, Osuuskauppojen iltamaohjelmistoa 13. Helsinki 1929.
Takapihan sankareita, nuortenkirja. WSOY 1931, 2. painos 1962, 3. painos 1966, 4. painos 1973.
Yrjön koettelemukset, nuortenkirja. WSOY 1932.
Lehtori lemmensumpussa. Suomen Kirja, Helsinki 1946.
Kräki-Kalle ja Limperi, Nuorten toivekirjasto 142. WSOY 1961.
Hyljätty prikaati, Nuorten toivekirjasto 176. WSOY 1967.
Takapihan sankareita. Kräki-Kalle ja Limperi. Suuri nuorten kirjakerho, Helsinki 1978.
Merimaan kirjoista tehtyjä elokuvia

Takapihan sankarit, ohjaus Panu Pohjola 1992 (Takapihan sankareita -kirjasta)
Palkinnot

Topelius-palkinto 1968
Aiheesta muualla

Kaarlo Merimaa : Tykkien virsi Viteleessä. Hajamuistoja Aunuksen retkeltä, Hakkapeliitta, 31.07.1934, nro 31, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kastelholman linnalääni

Suomen alueen linnaläänit 1595–1634
Kastelholman linnalääni oli yksi Ruotsin kuningaskunnan yhdeksästä linnaläänistä myöhemmän Suomen suuriruhtinaskunnan ja Suomen tasavallan alueella. Sen keskuspaikkana oli Kastelholman linna Sundissa. Ensimmäinen kirjallinen maininta Kastelholman linnaläänistä on vuodelta 1388.
Alue rajoittui pääosin nykyisen Ahvenanmaan maakunnan alueelle.