stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hanger
Musiikki > Tietoa kappaleista

Vain 20 sekuntia kestävä avausraita ”Son of Falcon Eddie” syntyi spontaanisti studiossa, kun soundeja ja mikrofonin toimivuutta tarkistettiin. Paikalla ollut yhtyeen jäsenten ystävä Mambo Kelkka lauloi Remu Aaltosen kehotuksesta lyhyen pätkän ”’O sole mion” säveltä mukaillen. Laulun loputtua kuuluu, kun Aaltonen alkaa nauraa. Sitä seuraavassa ”Deadlinessa” kiteytyvät Hurriganesin lähes kaikki siihenastiset vaikutteet. Kappaleen on sanottu myös olevan esimerkki levyn yleislinjasta. Teinipopteemaan yhdistyvät menneiden vuosikymmenten nostalginen melodisuus, hardrockin voima ja uuden aallon yleisistä normeista piittaamattomuus.
Kitaristi Ile Kallio laulaa kaksi kappaletta. Ne ovat raskas rock ”Seventh Sky” ja rauhallisempi ”Until I Settle Down”. Myös basisti Cisse Häkkinen esiintyi pitkästä aikaa solistina, kun hän tulkitsi The Searchersin levyltä löydetyn Jerry Leiberin ja Mike Stollerin sävellyksen ”Love Potion No. 9”. Myös alkujaan The Driftersin levyttämä rhythm and blues -klassikko ”Ruby Baby” on heidän käsialaansa. Kolmas lainakappale ”Money” on puolestaan aggressiivinen versio muun muassa Barrett Strongin, The Beatlesin ja The Rolling Stonesin levyttämästä kappaleesta.
Yhtyeen omiin kappaleisiin lukeutuvat rock and roll -tyylinen ”Muskogee” ja 1960-lukumainen ”Can’t Come Home”. Jim Pembroken kirjoittama ”Burn” on musiikillisesti lähellä heavyrockia. Huomattavaa hittipotentiaalia on Hurriganes-kirjan kirjoittaja Honey Aaltosen mukaan albumin päättävässä kappaleessa ”Honey I’m Leaving”, jonka yhtye esitti playbackinä tv-ohjelmassa Toivotaan, toivotaan.
Albumin yhdeksäs kappale ”Shanandoah” on merkitty yhtyeen omaksi, mutta sen sävellyksen on huomattu olevan lähes suora lainaus Crabby Appletonin vuoden 1970 hitistä ”Go Back”. Levytys ei ollut kuitenkaan Suomessa tunnettu, eivätkä Aaltonen, Kallio ja Pembroke ole omien sanojensa mukaan koskaan kuulleet kyseistä kappaletta.
Kansitaide

Ruotsin-painos Stranded in the Junglen piirretty kansikuva ei miellyttänyt yhtyettä. Kuvassa toisen maailmansodan aikainen Hurricane-hävittäjä on pudonnut viidakkoon ja tunnistamattomat lentäjät makaavat kuolleina. Remu Aaltonen uskoi kannen olevan levy-yhtiö Sonetin kannanotto laajentuneeseen kokoonpanoon ja symboli Hurriganesin kuolemalle, koska Aaltonen oli lopettanut rumpujen soiton.
Suomen-painos Hangerille kansi vaihdettiin nimimerkki Razin, eli Paulyn De Fresnesin, piirustukseen, jossa Aaltonen, Häkkinen ja Kallio ovat kuvattuna lentokonehallissa Hurricane-hävittäjän luona. Kuvaa on verrattu Korkeajännitys-sarjakuviin. Takakannessa lentokone on positiivisia asenteita korostaen piirretty lentoon nousussa.
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti

Hanger ilmestyi marraskuussa 1978. Albumi oli Remu Aaltosen soololevy No Panicin tavoin Scandia-yhtiön julkaisema. Hanger osoittautui Hurriganesin siihen asti huonoimmin myyväksi levyksi. Se ylsi listasijalle kahdeksan ja oli samalla yhtyeen ensimmäinen albumi, joka ei myynyt kultalevyyn oikeuttavaa määrää, jonka raja oli tuolloin 25 000 kappaletta. Syynä heikolle myynnille on pidetty vallitsevaa punk- ja rockabilly-innostusta. Levy ei yleisesti ottaen tuonut Hurriganesille uusia ihailijoita, ja monet entisetkin fanit vieroksuivat yhtyeen uutta tyyliä. Suomalaisen nuorison keskuudessa yhtye oli ollut vuosikausia selvästi suosituin, mutta nyt se oli menettänyt asemansa uusien virtausten myötä. Esimerkiksi Suosikki-lehden vuosiäänestyksessä yleensä kärjessä ollut Hurriganes jäi nyt selvästi Teddy & The Tigersin jälkeen toiseksi.
Ruotsin-versio Stranded in the Jungle päihitti välittömästi Suomen myyntiluvut, sillä albumia myytiin Ruotsissa kahdessa viikossa 15 000 kappaletta. Stranded in the Jungle oli parhaimmillaan Ruotsin listan sijalla 19. Listaviikkoja kertyi seitsemän.
Julkaisu ja vastaanotto > Arvioita

Albumi sai ristiriitaista palautetta. Arvostetut vierailevat muusikot herättivät kriitikoissa mielenkiintoa, mutta itse levyn saama palaute ei ollut kovinkaan positiivista. Hangeria pidettiin omituisena kokeiluna ja sen äänimaailmaa kaoottisena. Albumia kritisoitiin sekavaksi, mutta silti tasapaksuksi. Suosikki-lehden Juho Juntunen kuitenkin piti Hangeria lupaavana näyttönä Hurriganesin uusista voimista itseään toistaviin edellislevyihin verrattuna.
»Hurriganes on palannut alkuaikojensa rytmeihin, ja musiikki liikkuu siis 50- ja 60-lukujen maailmoissa, mikä sopiikin nappiin nykyisten muotivirtausten kanssa. Laulut vakuuttavat kuitenkin kuulijalle, että Hurriganes ei ole vielä kuopattavaksi valmis yhtye. Hangerilla on iso nippu Hurriganesin omia sävellyksiä, jotka ovat harvinaisen melodisia ja kypsiä tuotteita, vaikkei lauluissa olekaan liikaa omaperäisiä aineksia.» 
(Juho Juntunen, Suosikki.)
Ennen albumin julkaisua basisti Cisse Häkkinen kehui Help!-lehdessä Hangeria Hurriganesin parhaaksi levyksi. Ile Kallio puolestaan sanoi myöhemmin, ettei kyseessä ollut enää Hurriganes, koska hänen mielestään yhtyeen soundi perustui rumpuihin, bassokitaraan ja kitaraan. Kun mukaan tulivat kosketinsoittimet, ne ainoastaan heikensivät yhtyeen vahvuuksia. Kallio on sitä mieltä, että Hurriganes olisi pitänyt laittaa tauolle siksi aikaa, kunnes Remu Aaltonen pystyisi taas soittamaan. Aaltonen itse pohti syitä albumin vaisuun vastaanottoon Suosikin numerossa 7/79:
»Kun en itse päässyt soittamaan rumpuja. Eikä siinä ollut oikein rockbiisejä. Me yritettiin tehdä musaa, enemmän melodioita. Se oli liian hyvää musaa, liian hyviä biisejä. Eikä homma kulkenut kun en päässyt rumpujen taakse, se kun on eräänlainen tavaramerkki.» 
(Remu Aaltonen kysymykseen ”Mikä meni vikaan viimeisessä (levyssä)?”, Suosikki 7/79.)
Esko Lehtonen sanoo vuonna 1983 julkaistussa Suomalaisen rockin tietosanakirja 1 -teoksessaan Hangerin olleen ”epäonnistunut kokeilu kokoonpanolla, jossa Remu oli pelkästään laulusolistina.”
Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

| Valtio | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Suomi | 8. | 14 | joulukuu 1978 |  |
|  Ruotsi | 19. | 7 | 15.12.1978 |  |
Julkaisun jälkeen

Vielä marraskuun alussa Hurriganes oli keikkaillut triona, mutta uuden albumin myötä yhtye lähti kiertueelle viisimiehisenä. Huumeongelmista kärsineen rumpali Beaver Aitto-ojan korvasi kuitenkin Tomi Parkkonen. Myös kosketinsoittaja Pedro Hietanen jäi kiireiden vuoksi sivuun, jolloin koskettimia soitti Jim Pembroke. Suomalaiskriitikot ihmettelivät, kun Suomen arvostetuimman yhtyeen, Wigwamin, keulahahmo liittyi kaupalliseksi ja arvostelun alapuolelle tuomittuun Hurriganesiin.
Yhtyeen heikentynyt suosio näkyi myös keikkamyynnissä, sillä soittopaikoissa oli usein puolet vähemmän yleisöä kuin aiemmin. Viisimiehisen Hurriganesin viimeinen esiintyminen järjestettiin 31. maaliskuuta 1979 Helsingin Kulttuuritalolla. Se oli samalla Ile Kallion viimeinen keikka yhtyeessä, sillä Albert Järvinen korvasi hänet samana keväänä.
Kappalelista

| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sanat | Sävel | Päälaulu | Kesto |  |  |  |  |
| 1. | Son of Falcon Eddie | Jim Kowalzskij | Mambo Kelkka | Mambo Kelkka | 0.20 |  |  |  |  |
| 2. | Deadline | Jim Kowalzskij | Hurriganes | Remu Aaltonen | 3.55 |  |  |  |  |
| 3. | Ruby Baby | Jerry Leiber, Mike Stoller | Jerry Leiber, Mike Stoller | Remu Aaltonen | 2.06 |  |  |  |  |
| 4. | Can’t Come Home | Jim Kowalzskij | Hurriganes | Remu Aaltonen | 3.55 |  |  |  |  |
| 5. | Love Potion No. 9 | Jerry Leiber, Mike Stoller | Jerry Leiber, Mike Stoller | Cisse Häkkinen | 2.20 |  |  |  |  |
| 6. | Seventh Sky | Jim Kowalzskij | Hurriganes | Ile Kallio | 3.28 |  |  |  |  |
| 7. | Money | Janie Bradford, Berry Gordy | Janie Bradford, Berry Gordy | Remu Aaltonen | 3.16 |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sanat | Sävel | Päälaulu | Kesto |  |  |  |  |
| 8. | Muskogee | Jim Kowalzskij | Hurriganes | Remu Aaltonen | 2.19 |  |  |  |  |
| 9. | Shanandoah | Jim Kowalzskij | Hurriganes | Remu Aaltonen | 4.02 |  |  |  |  |
| 10. | Burn | Jim Kowalzskij | Jim Kowalzskij | Remu Aaltonen | 4.15 |  |  |  |  |
| 11. | Until I Settle Down | Jim Kowalzskij | Hurriganes | Ile Kallio | 4.37 |  |  |  |  |
| 12. | Honey I’m Leaving | Jim Kowalzskij | Jim Kowalskij | Remu Aaltonen | 3.09 |  |  |  |  |
Painokset > Hanger

Suomen-painos Hanger ilmestyi alkujaan vinyylilevynä ja C-kasettina. Molemmista on otettu yhdet uusintapainokset. Vinyylipainokset erottaa toisistaan kansien pienen sävyeron perusteella. C-kasettipainoksilla taas on eri kataloginumerot, minkä lisäksi kansikuvat ovat hieman erilaiset. CD-version julkaisi Fazer vuonna 1996. Lisäksi vuonna 1990 Safir-yhtiö oli julkaissut sen samalla CD:llä yhdessä Fortissimo-albumin kanssa. Svart Records julkaisi vuonna 2016 kaksi rajoitettua vinyylipainosta, joista toinen on painettu mustalle (300 kpl.) ja toinen vihreälle vinyylille (200 kpl.). Painokset ovat avattavakantisia ja niiden mukana tuli myös juliste, tarra sekä bonussingle. Lipposen Levy ja Kasetti julkaisi vinyylistä uusintapainoksen vuonna 2021. Painos on 350 kappaleen suuruinen ja painettu punaiselle vinyylille.
| Formaatti | Levy-yhtiö ja tunnus | Julkaistu | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| LP | Scandia SLP 660 | 1978 |  |
| LP | Scandia SLP 660 (uusintapainos) |  |  |
| MC | Scandia SMK 5660 | 1978 |  |
| MC | Scandia SMK 660 (uusintapainos) |  |  |
| CD | Fazer 0630-13175-2 | 1996 |  |
| LP | Svart SVR411 (musta vinyyli) | 2016 |  |
| LP | Svart SVR411 (vihreä vinyyli) | 2016 |  |
| LP | Lipposen Levy ja Kasetti LIPPOLEVY121 (punainen vinyyli) | 2021 |  |
Painokset > Stranded in the Jungle

Ruotsin-painos Stranded in the Junglea ei ole koskaan julkaistu CD:nä. C-kasettipainoksesta on otettu yksi uusintapainos, vinyylipainoksesta ei ainuttakaan.
| Formaatti | Levy-yhtiö ja tunnus | Julkaistu | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| LP | Sonet SLP 3039 | 1978 |  |
| MC | Sonet SKA-3039 | 1978 |  |
| MC | Sonet SKA-3039 (uusintapainos) |  |  |
Kokoonpano

Muusikot
Remu Aaltonen – laulu
Cisse Häkkinen – bassokitara, taustalaulu, laulu kappaleessa ”Love Potion No. 9”
Ile Kallio – kitara, taustalaulu, laulu kappaleissa ”Seventh Sky” ja ”Until I Settle Down”
Beaver Aitto-oja – rummut
Pedro Hietanen – kosketinsoittimet
Jim Kowalzskij (Jim Pembroke) – taustalaulu, kitara
Mambo Kelkka – laulu kappaleessa ”Son of Falcon Eddie”
Muut
Måns Groundstroem – äänitys Love-studioilla
Anders Oredson – miksaus Finnlevy-studioilla
Raz – kansi
Aiheesta muualla

Tietoa Hangerin ja Stranded in the Junglen vinyylipainoksista
Tietoa Hangerin ja Stranded in the Junglen kasettipainoksista
Hurriganes
| --- | --- |
Studioalbumit:   Rock and Roll All Night Long  Roadrunner  Crazy Days  Hot Wheels  Tsugu Way  Hanger  Jailbird  10/80  Fortissimo  Rockin’  Seven Days, Seven Nights  Hurrygames  30th Anniversary  Electric Play 
Livealbumit:   Live at Metropol  Live in Stockholm 1977  Live in Hamina 
Kokoelmat:   Sixteen Golden Greats  Hurrigane By The Hurriganes  20 Golden Greats  1978–1984  Rockin’ Tonight – 18 All Time Hits  The Legacy  20 suosikkia – Get On  Double Trouble  25 Golden Greats  20 suosikkia – Muskogee  20 suosikkia – Let's Go Rocking Tonight  Scandia Years 1977–1984  Rock Rock Tonight  30 Golden Greats 
VHS/DVD:   Oowee – Oohla  Rock’n’Roll All Night Long 1973–1988 
Filmografia:   Kuumat kundit  Ganes 
Remu Aaltonen kotonaan vuonna 1978.
Harjavallan vaakuna

Harjavallan vaakuna
Harjavallan vaakuna on saanut aiheensa Harjavallan läpi virtaavan Kokemäenjoen valjastamisesta. Tunnuksen vinoristit kuvastavat joen patoamista, ja sen salamat viittaavat vuonna 1939 rakennettuun Harjavallan voimalaitokseen.
Vaakunan selitys kuuluu: ”sinisessä kentässä salamakimppu paaluittain, saatteena sen kummallakin puolella kaksi vinoristiä keskenään hirsittäin; kaikki kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 11. helmikuuta 1952.
BNC-liitin

Urospuolinen BNC-liitin
BNC-T-liittimiä päätevastuksilla
BNC-liitin on kehitetty 1940-luvun loppupuolella pienoisversioksi C-tyypin liittimestä. BNC on lyhenne sanoista Bayonet Neill-Concelman. Tässä viimeinen sana tarkoittaa Amphenolin insinööriä nimeltä Carl Concelman. (Eri lähteissä esiintyy myös merkityksiä Bayonet Nut Connector, British Naval Connector ja Bayonet Navy Connector.) BNC-liitin on tarkoitettu suurtaajuisten signaalien siirtoon käytettävien koaksiaalikaapelien nopeaan liittämiseen eri laitteisiin.
Rakenne

Pääasiassa kevytmetallista valmistetun liittimen naaraspuolisen, laiterunkoon asennettavan osan hylsymäisen osuuden ulkopuolella on kaksi bayonet-tappia. Näitä vastaavat hahlot ovat kaapelin päähän asennetun, urospuolisen liittimen kierrettävässä osassa.
Käyttö

Liittämiseen riittää, kun urospuolinen liitin työnnetään naarasliittimeen asennossa, jossa edellisen hahlot osuvat jälkimmäisen tappien kanssa samalle linjalle. Sen jälkeen kierrettävää osaa käännetään neljänneskierros myötäpäivään. Tällöin kierreosan hahlojen muotoillut päät lukittuvat tappien osuessa niihin. Kierrettävän osan sisällä oleva jousi vetää liitinosat toisiaan vasten estäen samalla itsestään takaisin kiertymisen. Irrottaminen tapahtuu painamalla kierreosaa kevyesti runkoa vasten ja kiertämällä neljänneskierros vastapäivään. BNC-liitin soveltuu erittäin hyvin ohuiden koaksiaalikaapeleiden liittämiseen (RG-58, RG-59, RG-179, RG-316, jne.) mm. mittauslaitteissa ja videosovelluksissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta BNC-liitin Wikimedia Commonsissa
Harjun villatehdas

Harjun villatehdas oli suomalainen villalankoja, sarkaa ja peitevilttejä valmistanut tehdas, joka toimi Valkealassa vuodesta 1898 aina 1950-luvun lopulle. Tehtaan perusti vuonna 1898 maisteri August Aleksander (tai Alexander) Andersson (1862–1940). Hirsistä tehty kaksikerroksinen tehdasrakennus sijaitsi Kymijoen Lappakoskessa, itärannan vieressä olevassa pienessä saaressa, lähellä Savon radan Harjun asemaa. Se oli rakennettu osittain virtaavan veden päälle, ja se sai käyttövoimansa turbiinien välityksellä suoraan koskesta. Rakennuksessa oli sekä karstaamo, kehräämö että kutomo. Vuonna 1912 tehtaassa oli 52 työntekijää ja vuotuinen myynti 300 000 markkaa. Vuonna 1916 villatehtaan verotettavat tulot olivat 60 300 markkaa.
Villatehdas toimi Harju Yllefabrik(s) Aktiebolag -nimisenä osakeyhtiönä vuosina 1898–1921 ja vuodesta 1923 lähtien toiminimellä Harjun Villatehdas. August Anderssonin jälkeen tehdasta johti hänen poikansa Elis Albert Antskog vuoteen 1945 saakka, ja sen jälkeen Eliksen leski Hanna Antskog. Tehtaan toiminta päättyi 1950-luvun loppupuolella, mahdollisesti vuonna 1956. Koneet myytiin Pohjanmaalle, ja itse tehdasrakennus purettiin osittain 1960-luvun lopulla ja kokonaan vuonna 1982.
Alueella on säilynyt tehtaan isännöitsijän asuinrakennus ”Villala” vuodelta 1915.
ORP Błyskawica

| Błyskawica |
| --- | --- |
 ORP Blyskawica museolaivana

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  J. Samuel White and Company, Cowes
Kölinlasku:  syyskuu 1935
Laskettu vesille:  1. lokakuuta 1936
Palveluskäyttöön:  25. marraskuuta 1937
Poistui palveluskäytöstä:  palveluksesta 1. toukokuuta 1976
Loppuvaihe:  museolaiva
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 975 t (standardi) 2 400 t (kuormattu)
Pituus:  114 m
Leveys:  11,3 m
Syväys:  3,3 m
Koneteho:  54 000 hv
Nopeus:  39 solmua (72 km/h)
Miehistöä:  192
Aseistus
Aseistus:  7 × Bofors 120 mm wz.34/36 tykkiä 2 × kaksiputkista Bofors 40 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × kaksipiippuista 13,2 mm Hotchkiss ilmatorjuntakonekivääriä 6 × 550/533 mm torpedoputkea 2 × syvyyspomminheitintä, joihin 20 × wz BH200 syvyyspommia 44 × miinaa
ORP Błyskawica oli Puolan laivaston Grom-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Błyskawica on nykyisin museolaiva, ja sitä pidetään kansallisena aarteena, sillä se on ainoa Puolan merivoimien alus, joka on rakennettu ennen toista maailmansotaa. Sen 50-vuotisen palveluksen kunniaksi sille myönnettiin Puolan korkein sotilasansiomerkki Virtuti Militari. Sen varmistamiseksi, että alus säilyy jälkipolville, on 1985 perustettu yhdistys Museosotalaiva "Błyskawican" ystävät.
Valmistus

Alus tilattiin Britanniasta J. Samuel White and Companyltä Cowesista. Tilattu alus oli kooltaan Britannian Kuninkaallisen laivaston laivueenjohtajia suurempi. Aluksen köli laskettiin syyskuussa 1935.
Palvelus

Puolan merivoimien hävittäjät määrättiin 30. elokuuta 1939 toteuttamaan niin kutsuttu Pekin suunnitelma, jonka mukaan niiden tuli siirtyä Britanniaan ja liittyä Kuninkaalliseen laivastoon. Alukset kohtasivat 1. syyskuuta Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjät HMS Wandererin ja HMS Wallacen, jotka opastivat alukset Leithiin. Puolalaiset jatkoivat seuraavana yönä edelleen Rosythiin. Alus vastaanotti 3. syyskuuta kuninkaalliselta laivastolta viirinumerokseen H34:n.
Alus hyökkäsi 7. syyskuuta Saksan laivaston sukellusvenettä vastaan Skotlannin rannikolla 10 mailia South Uist -saaren itäpuolella ja oli ensimmäinen puolalainen sota-alus, joka hyökkäsi toisessa maailmansodassa sukelluksissa olleen sukellusveneen kimppuun. Se sai 6. marraskuuta määräyksen pelastaa ORP Gromin kanssa Doggerbankin alueelta mereen pudonneen lentäjän. Matkalla alusten kimppuun kävi kaksi Heinkel He-115 -vesilentokonetta, joista toinen pudotti torpedon. Alus siirrettiin 10. marraskuuta telakalle Chathamissa, jossa sen kattilat puhdistettiin ja potkurit vaihdettiin.
Aluksen päälliköt

T. Podjazd-Morgenstern 25. marraskuuta 1937 – 5. tammikuuta 1938
Wlodzimierz Andrzej Kodrebski-Poraj 5. tammikuuta 1938 – 2. lokakuuta 1939
Tadeusz Gorazdowski 2. lokakuuta – 26. marraskuuta 1939
Jerzy Umecki 26. marraskuuta 1939 – 16. helmikuuta 1940
Stanislaw Michal Nahorski 16. helmikuuta – 28. toukokuuta 1940
Wojciech Francki 5. kesäkuuta – 16. heinäkuuta 1940
Stanislaw Hryniewiecki 16. heinäkuuta – 13. syyskuuta 1940
Tadeusz Gorazdowski 13.–27. syyskuuta 1940
Wojciech Francki 28. syyskuuta 1940 – 20. maaliskuuta 1942
Tadeusz Gorazdowski 20. maaliskuuta – 14. heinäkuuta 1942
Ludwik Lichodziejewski 14. heinäkuuta 1942 – 24. heinäkuuta 1943
Konrad Franciszek Namiesniowski 24. heinäkuuta 1943 – 4. tammikuuta 1945
Ludwik Lichodziejewski 4. tammikuuta – marraskuu 1945
Blomberg–Fritsch-kriisi

Werner von Blomberg, Werner von Fritsch ja Erich Raeder ennen kriisiä Nürnbergin puoluepäivillä syyskuussa 1936.
Blomberg–Fritsch-kriisi oli natsi-Saksan ylintä sotilasjohtoa alkuvuodesta 1938 ravistellut seksiskandaali, jonka seurauksena valtakunnan sotaministeri, sotamarsalkka Werner von Blomberg ja maavoimien komentaja, kenraalieversti Werner von Fritsch joutuivat jättämään paikkansa. Seurauksena oli ylimmän sotilasjohdon uudelleenjärjestely ja armeijan johdon siirtäminen Adolf Hitleriä tukevien upseerien käsiin.
Hossbachin konferenssi

Hitler järjesti salaisen kokouksen valtakunnankansliassa 5. marraskuuta 1937. Paikalla olivat Hitlerin lisäksi asevoimien komentaja Blomberg, maavoimien komentaja Fritsch, merivoimien komentaja Erich Raeder, ilmavoimien komentaja Hermann Göring, ulkoministeri Konstantin von Neurath ja eversti Friedrich Hossbach.
Hitler aloitti vetoamalla Saksan kansan elintilan puutteeseen ja tarpeeseen laajentaa valtakunnan alueita. Ensimmäisiksi laajennuksen kohteiksi hän mainitsi Tšekkoslovakian ja Itävallan ja ensimmäinen laajennussota tulisi tarvittaessa käydä jo seuraavana vuonna, mutta viimeistään vuoteen 1943 mennessä. Saksan eteneminen riippuisi osittain Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan asenteesta ja toimista, sillä Hitler varoi joutumista niin sanottuun kahden rintaman sotaan. Britannian ja Ranskan varalta hän esitti kolme vaihtoehtoista strategista suunnitelmaa. Edelleen Hitler puhui tarpeesta saavuttaa autarkia, taloudellinen omavaraisuus ja riippumattomuus sodankäyntiä silmällä pitäen.
Blomberg, Fritsch ja Neurath kritisoivat ja vastustivat suunnitelmaa, jonka he uskoivat saattavan Saksan suursotaan. Hitler raivostui ja alkoi yhdessä Göringin ja Heinrich Himmlerin kanssa suunnitella keinoja, joilla asevoimien johto saataisiin korvattua. Suuri osa Wehrmachtin johtomiehistä vaihdettiinkin Hitlerille uskollisiin sotilaisiin.
Blomberg-kriisi

Joulukuun alussa 1937 59-vuotias valtakunnan sotaministeri Blomberg ilmoitti ilmailuministeri Hermann Göringille solmivansa avioliiton 25-vuotiaan sihteerinsä Margarethe Gruhnin kanssa. Vaikka korkean saksalaisen upseerin avioliittoa alemmista yhteiskuntaluokista tulevan naisen kanssa oli aikaisemmin pidetty sopimattomana, Göring kehotti Blombergia ottamaan rohkean askeleen. Hän muistutti tätä ottaneensa itsekin vaimokseen valtakunnannäyttelijä Emmy Sonnemannin. Göring jopa auttoi Blombergia lähettämällä maasta kiusallisen kilpakosijan. 12. tammikuuta 1938 Blomberg ja Margarethe Gruhn solmivat avioliiton. Göring toimi bestmanina, ja Adolf Hitler oli Göringin ohella toinen avioliiton todistajista.
Muutama päivä vihkimisen jälkeen Göringin käsiin osui poliisin muistio, jonka mukaan Gruhn oli työskennellyt nuoruudessaan Berliinissä prostituoituna. Hitler kutsutti Blombergin takaisin avioparin häämatkalta Caprilta ja ilmoitti, että Gruhnin kyseenalaisen menneisyyden vuoksi Blomberg oli sopimaton valtakunnan sotaministeriksi ja armeijan kenraaliksi. Blomberg kieltäytyi ottamasta avioeroa ja pyysi eroa tehtävistään.
Fritsch-kriisi

Koska Blombergin ero oli onnistunut niin helposti, Hitler ja puoluejohto juonivat samantyyppisen skandaalin myös maavoimien komentajan Werner von Fritschin pään menoksi. 26. tammikuuta 1938 Werner von Fritsch kutsuttiin valtakunnankansliaan, jossa paikalla oli pikkurikollinen Otto Schmidt. Schmidt ansaitsi elantonsa kiristämällä homoseksuaaleja maassa, jossa homoseksuaaliset teot oli ankarasti kriminalisoitu. Hän ”tunnisti” von Fritschin mieheksi, jonka hän oli yllättänyt harjoittamasta seksiä erään berliiniläisen miesprostituoidun kanssa. Vaikka Fritsch kiisti syytöksen jyrkästi, Hitler vapautti hänet tehtävistään maavoimien johdossa.
Fritschin kollegat alkoivat tutkia tapausta omin päin, ja pian selvisi, että Otto Schmidtin kiristyksen kohteeksi joutunut mies oli todellisuudessa ollut ratsumestari von Frisch eikä suinkaan kenraali von Fritsch. Hermann Göring keskeytti 10. maaliskuuta pidetyn ensimmäisen sotaoikeuden istunnon, jossa von Fritschin siveettömyyssyytöksiä käsiteltiin, vedoten kiristyneeseen tilanteeseen Itävallan suunnalla – Anschluss eli Itävallan yhdistämisen Saksaan tapahtui 12. maaliskuuta. 18. maaliskuuta pidetyssä toisessa sotaoikeuden istunnossa Otto Schmidt peruutti aikaisemman tunnistuksensa ja sanoi, että Gestapo oli painostanut hänet väärään todistukseen. Fritsch vapautettiin kaikista syytteistä, ja hänestä tehtiin vanhan tykistörykmenttinsä kunniaeversti. Fritsch kaatui Puolan offensiivissa Varsovan lähellä Pragassa. Useiden todistajien mukaan Fritsch asettui tietoisesti kuolemanvaaraan vihollisen tulituksessa.
Otto Schmidt löydettiin surmattuna vain muutama päivä oikeudenkäynnin jälkeen. Hänen kuolemansa jäi hämäräksi.
Seuraukset

Sotaministeri Blombergin erottua tehtävistään Adolf Hitler ilmoitti lakkauttavansa koko valtakunnan sotaministeriön ja siirtävänsä sen tehtävät uudelle esikunnalle Oberkommando der Wehrmachtille. Sen johtajaksi Hitler nimitti nöyristelevän ja kansallissosialisteihin myötämielisesti suhtautuvan Wilhelm Keitelin. Wehrmachtin johdon Hitler otti omiin käsiinsä. Maavoimien komentajaksi Hitler nimitti niin ikään myötämielisen Walther von Brauchitschin. Ilmailuministeri Göring, joka ilmeisesti oli toivonut itse pääsevänsä asevoimien komentajaksi, sai ikään kuin lohdutuksena valtakunnanmarsalkan arvon.
Blombergia ja Fritschiä kunnioittaneet Wehrmachtin korkea-arvoiset usein vanhoista ritarisuvuista periytyvät upseerit eivät antaneet Hitlerille ja natsipuolueelle skandaaleihin johtanutta juonittelua ja erottamisia anteeksi. Hitlerin ja natsien vastaiset salaliitot vahvistuivat armeijan piirissä, ja korkea-arvoiset upseerit yrittivät useita kertoja murhata Hitlerin. Näistä yrityksistä lähimpänä onnistumista oli heinäkuun 20. päivän salaliittona tunnettu pommiattentaatti vuonna 1944.