stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mihail Hodorkovski
Hodorkovskin yritystoiminta avoimeksi

Hodorkovskin yritykset muuttivat toimintaansa vuoden 1999 tienoilla, jolloin hän palkkasi lännestä kirjanpitäjiä. Jukosista tuli yksi harvoja venäläisiä yrityksiä, josta tiesi, keitä sen osakkeenomistajat olivat. Kirjanpidosta tuli avoin, eikä Jukos ollut kenenkään poliittisen suojelijan "siipien alla" niin kuin muut suuret yritykset.  Se alkoi myös maksaa palkkoja ja verojaan. Uusi ajatus oli yhteistoiminta sen sijaan, että vahvat vievät kaiken heikommilta. Hodorkovski halusi myös vuodesta 2000 alkaen kitkeä korruption yrityksestään ja pelata liiketoimissaan reilulla tavalla.
Säätiötoiminta

Hodorkovskin ajatuksena oli kouluttaa muutama prosentti Venäjän kansalaisista eliitiksi, joka saisi maan talouden pitkällä aikavälillä nousuun. Hodorkovski perusti vuonna 2001 hieman George Sorosin malliin Avoin Venäjä -säätiön (Open Russia Foundationin) tukemaan koulutusta ja kulttuuria. Hän hankki sen johtoon merkittäviä tukijoita, kuten Yhdysvaltojen entisen ulkoministerin Henry Kissingerin, lordi Jacob Rothschildin ja Yhdysvaltojen entisen Venäjän-suurlähettilään Arthur Hartmanin.
Keväällä 2006 Venäjän oikeusviranomaiset jäädyttivät säätiön pankkitilejä. Perusteluina oli rahoituksen rikollinen alkuperä.
Talvella 2007 Venäjän viranomaiset syyttivät Hodorkovskia ja hänen liikekumppaniaan Platon Lebedeviä rahanpesusta säätiön kautta. Miehet kiistivät syytökset.
Säätiö ilmoitti toukokuussa 2021 lopettavansa toimintansa. Syynä on työntekijöiden suojelemisen syytteiltä. Säätiön toiminta on jo aiemmin kielletty lailla ja julistettu vuonna 2017 ”ei-toivotuksi järjestöksi”.
Poliittinen toiminta

Hodorkovski pyrki myös politiikkaan. Hän tuki taloudellisesti duumassa kaikkia puolueita, niin oppositiota kuin valtapuoluettakin. Hodorkovski halusi poliittisen ja taloudellisen toiminnan olevan erillään toisistaan toisin kuin Venäjällä on tapana.
Hodorkovskin kerrotaan tarjonneen kahdelle oikeistopuolueelle, Oikeistovoimien liitolle ja Jablokolle 100 miljoonaa dollaria, jos ne yhdistyisivät Putinia vastaan, ja ilmoitti pyrkivänsä Venäjän presidentiksi 2008, vähentävänsä presidentin valtaa ja kehittävänsä Venäjästä pikkuhiljaa parlamentaarisen demokratian. Hodorkovski ajoi myös aktiivisesti Jukosia hyödyttävää lainsäädäntöä, ja hänen sanotaan ostaneen itselleen sadan duuman jäsenen kannatuksen, jopa kommunistisesta puolueesta. Tämän kaltainen laaja lobbaus oli ehkä tuttua Yhdysvalloista, mutta Venäjällä siihen ei ollut totuttu. Hodorkovski olisi halunnut presidentiksi joko vuonna 2004 tai 2008. Nyt jo poliittiset mahdollisuutensa menettänyt Hodorkovski ei sinänsä poikennut poliittiselta ajattelultaan Venäjän nykyjohdosta, sillä hänkin ajoi presidenttikeskeistä ja vanhoillista linjaa. Niin Hodorkovski kuin Putinkin halusivat Venäjästä korkean teknologian yhteiskunnan. Mutta Hodorkovski arvosteli Venäjän nykyistä johtoa piittaamattomaksi kansan pitkän aikavälin eduista.
Hodorkovski koetti luoda öljyjätin

Hodorkovski aikoi rakennuttaa öljyputken Angarskista Datsiniin Kiinaan, mitä ministeri Kasjanov kannatti ja valtiollinen Rosneft vastusti. Jukos halusi perustaa yhdessä muutaman muun öljy-yhtiön, Lukoilin, Sibneftin ja Tjumenin, kanssa öljysataman Murmanskiin ja vetää sinne öljyputken. Hodorkovski näki öljyn myymisen Kiinan kasvavalle taloudelle edullisena. Joidenkin väitteiden mukaan Yhdysvaltain johtokaan ei halunnut Venäjän edistävän poliittisen vastustajansa Kiinan talouskasvua. Tilanne olisi luonut kilpailijan valtiolliselle Transneftille, jonka varajohtaja sanoi, ettei yhtiö halua kilpailijoita.
Hodorkovski sanoi keväällä 2003, että seselvennä voisi hyvinkin yhdistyä Roman Abramovitšin omistaman Sibneftin kanssa. Näin olisi luotu JukosSibneft, öljyvaroiltaan maailman toiseksi suurin öljy-yhtiö ExxonMobilin jälkeen. Jätti olisi tuottanut maailman neljänneksi eniten öljyä päivää kohden laskien, saman verran kuin Kuwait. Yrityksellä olisi ollut maailman suurimmat kaasuvarat. Venäjänkin mitoissa suuri yhtiö olisi kyennyt hallitsemaan Venäjää.
Mihail Kasjanov ja Aleksei Kudrin tukivat hallituksessa suunnitelmaa. Vielä elokuussa 2008 viranomaiset antoivat luvan Jukosin ja Sibneftin yhdistymiselle, mutta pian ilmeni, että amerikkalainen ChevronTexaco aikoi ostaa 25 prosenttia syntyvästä Jukos-Sibneftistä. Niinpä ulkomaiset ExxonMobil ja ChevronTexaco olisivat saaneet puolet JukosSibneftin osakkeista. Näin suuri ulkomainen omistusosuus merkittävästä energiayhtiöstä olisi ollut uutta Venäjällä. Ulkomaiset öljy-yhtiöt olisivat nykyaikaistaneet yhtiöiden laitteet, mutta toisaalta kaapanneet osan niistä itselleen. Venäjän johto pelkäsi merkittävän osan maan öljyntuotantoa joutuvan ulkomaisten omistajien käsiin. Venäjän sisäiset Jukosin kilpailijat eivät tietenkään pitäneet syntyvästä suuryhtiöstä.
Suuryhtiö saattoi olla trusti. Toisaalta taas Jukosin kaappaus valtiolle hyödytti vallassa istuvia Kremlin ja Pietarin miehiä. Kremlissä mahtava silovikki Igor Setšin omisti osuuksia Rosneftistä, joka kilpaili Venäjällä Jukosin kanssa öljyalalla. Juuri Setšiniä pidetään Jukosin kaatajana. Myöskään valtiollisessa Gazpromissa ei pidetty Hodorkovskin liiketoimista, eikä tietysti myöskään Transneftissä.
Miksi Hodorkovski pidätettiin

Hodorkovskin omistama Jukos-yhtiö kiersi 1990-luvulla veroja, mutta niin tekivät monet muutkin venäläiset yhtiöt, eikä Kremlin hallinto ole syyttänyt niitä jälkikäteen mistään. Ensimmäinen Hodorkovskin epäsuosioon joutumisen syy oli se, että hän suunnitteli liiketoimia, joista Kremlin silovikkijohto ei pitänyt.
Venäjällä televisioitiin 20. helmikuutaselvennä korruptioaiheinen teollisuusmiesten ja yrittäjien kokous, jossa Putin oli mukana. Hodorkovski kysyi Putinilta, miksi Rosneft sulautti itseensä Severnaja Neft -yhtiön ja maksoi siitä ylihintaa. Hän vihjasi, että korruption vastainen taistelu tulisi ulottaa presidentin lähipiiriinkin, sanoessaan, että pahimmin korruptoituneet istuvat koolla. Putin vastasi Rosneftin olevan valtiollinen yhtiö, joka saikin laajentua. Putin myös mainitsi Jukosillakin olevan omia ylivarantoja. Hän kyseli Hodorkovskin omaisuuden alkuperästä ja mainitsi Jukosin vero-ongelmat.
Putin pyysi 2. huhtikuuta 2003 suoraan Hodorkovskilta, ettei tämä puuttuisi politiikkaan. Hodorkovski puolusti toimiaan laillisina ja sanoi, ettei lähde maanpakoon vaan mieluummin oikeuteen. Huhtikuussa 2003 kiersi Kansallisen strategian neuvoston tekemä muistio Hodorkovskin uhasta ja oligarkkien salaliitosta. Hodorkovskin ja eräiden muiden oligarkkien oli tarkoitus saada omia miehiään joulukuun duuman vaaleissa läpi. Valtion hallitsemassa televisiossa esitettiin keskustelu, jossa aiheena oli oligarkkien omaisuuden palauttaminen. Jukosissa alettiin rikostutkinta jo 19. heinäkuuta 2003, vaikka vielä silloin ei itse Hodorkovskia kuulusteltu.
Poliisioperaatio laski Jukosin osakkeen arvoa 15 prosenttia. Vielä loppukesällä Putin peruutti hyökkäyksen Hodorkovskia vastaan, koska pelkäsi, että Hodorkovskin tuomion ja yhtiön valtiollistamisen myötä ulkomaiset sijoittajat hillitsisivät sijoituksiaan tai vetäisivät rahojaan pois Venäjältä.
Jukos-oikeudenkäynti

Hodorkovski pidätettiin 5. lokakuuta 2003 syytettynä veronkierrosta. Muut syytteet koskivat esimerkiksi valtion omaisuuden varastamista, asiakirjojen väärentämistä ja yhteistyöhaluttomuutta viranomaisten kanssa. Hän oli siitä asti vangittuna. Hodorkovskin pidätystä pidettiin Putinin iskuna oppositiota tukenutta Hodorkovskia vastaan. Hodorkovski tuomittiin toukokuun lopussa 2005 yhdeksän vuoden vankeusrangaistukseen, joka vetoomustuomioistuimen päätöksellä aleni kahdeksaan vuoteen. Lokakuussa 2005 Hodorkovski passitettiin kärsimään lainvoiman saanutta rangaistustaan vankileirille Itä-Siperiassa Tšitan alueella olevan Krasnokamenskin kaupungin lähistölle.
Muut oligarkit ja Venäjän kansa eivät juuri valitelleet Hodorkovskin tuomiosta. Tavallinen kansa ei pitänyt juutalaistaustaisesta Hodorkovskista, koska katsoi tämän muiden oligarkkien tavoin varastaneen Venäjältä.
Armahdus

Hodorkovski vapautettiin vankilasta 20. joulukuuta 2013 presidentti Putinin armahduspäätöksellä. Hodorkovski oli anonut armahdusta äitinsä sairauteen vedoten, mutta kiisti yhä syyllisyytensä. Hän oli aikaisemmin kieltäytynyt armahduksen anomisesta, koska piti itseään syyttömänä. Vankilasta vapauduttuaan Hodorkovski matkusti saman tien Berliiniin Saksan entisen ulkoministerin Hans-Dietrich Genscherin järjestämällä yksityiskoneella. Vapautumisen jälkeisessä tiedotustilaisuudessa Hodorkovski kiitti muun muassa Angela Merkeliä, jonka rooli vapauttamisessa oli ollut merkittävä. Hodorkovski ilmoitti, ettei aio palata politiikkaan eikä yritysmaailmaan, mutta jatkaa yhteiskunnallista vaikuttamista. Hän myös puhui Venäjän ja muiden maiden poliittisten vankien puolesta vedoten Ukrainan presidenttiin Viktor Janukovytšiin, jotta tämä vapauttaisi Julija Tymošenkon vankeudesta.
Hodorkovskin mukaan hänelle on luvattu mahdollisuus palata Venäjälle, mutta hänellä ei ole takuita siitä, että hän pääsisi poistumaan maasta uudestaan. Hodorkovski on sanonut, ettei aio palata Venäjälle niin kauan kuin tuomioistuimen määräys satojen miljoonien eurojen arvoisten verorästien takaisinmaksusta on voimassa. Tammikuussa 2014 Hodorkovskille myönnettiin Sveitsin viisumi, ja hän matkusti maahan tapaamaan siellä opiskelevia poikiaan. Hodorkovski jättäytyi sittemmin Sveitsiin asumaan saatuaan maahan vuoden mittaisen oleskeluluvan.
Hodorkovskin vapauttamista pidettiin alkuun poliittisena tekona mutta myöhemmin on esitetty arvioita, että se liittyy Haagin kansainvälisessä tuomioistuimessa käsiteltävinä oleviin korvausvaatimuksiin. Putin on mahdollisesti vapauttanut Hodorkovskin sillä edellytyksellä, että kanteet vedetään pois. Näkemyksen on esittänyt Venäjän entinen pääministeri Mihail Kasjanov, joka on sittemmin kuulunut Putinin vastustajiin. Hänen mukaansa Venäjä olisi häviämässä Haagin jutun. Venäjän korkein oikeus on ilmoittanut käyvänsä läpi Hodorkovskin tuomiot Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen suosituksesta.
Myöhempiä tapahtumia

Ukrainan vallankumouksen aikaan Hodorkovski otti vahvasti kantaa Maidan-liikkeen puolesta ja on sittemmin tukenut Ukrainan nykyhallintoa. Itä-Ukrainan kriisin aikaan hän matkusti Itä-Ukrainaan keskustelemaan tukijoidensa sekä venäläismielisten kapinallisten kanssa.
Joulukuussa 2015 Venäjä antoi kansainvälisen etsintäkuulutuksen Hodorkovskista syytettynä Neftejuganskin kaupungin pormestari Vladimir Petuhovin ja East Petroleum Handelsgaz -yhtiön johtaja Jevgeni Rybinin murhien tilaamisesta vuosina 1998 ja 1999.
Vuonna 2017 Hodorkovski perusti Dossier Center -verkkosivuston, joka pyrkii keräämään todistusaineistoa mahdollisia tulevia korruptio-oikeudenkäyntejä varten.
Vierailuja

Hodorkovski vieraili Ruotsissa maaliskuun lopulla 2015 tapaamassa entistä ulkoministeriä Carl Bildtiä. 1. huhtikuuta 2015 hän tapasi yllättäen pääministeri Alexander Stubbin Kesärannassa. Vierailusta ei annettu julkisuuteen tarkempia tietoja.
Hodorkovskin teoksia

Uusia muistelmia kuolleesta talosta. (Alkuteos Tjuremn'e ljudi, suom. Jukka Mallinen) Sammakko, 2014. ISBN 978-952-483-282-3
How Do You Slay a Dragon? A Manual for Start-Up Revolutionaries. Verkossa
My Fellow Prisoners. Abrams Press, 2015. ISBN 978-1468310450
Mihail Hodorkovski & Martin Sixsmith: The Russia Conundrum: How the West Fell for Putin's Power Gambit – and How to Fix It. St. Martin's Press, 2022. ISBN 978-1250285591
Toisten teoksia Hordorkovskista

Sakwa, Richard: Tapaus Hodorkovski: Toisinajattelijana Putinin Venäjällä. (Alkuteos Putin and the Oligarch: The Khodorkovsky–Yukos Affair, suomentanut Jukka Raunu) Minerva, 2014. ISBN 978-952-312-041-9
Panjuškin, Valeri: Mihail Hodorkovski – hiljaisuuden vanki. (Alkuteos Uznik tišiny, suomentanut Jukka Mallinen) Tammi, 2007. ISBN 978-951-31-3815-8
Gibney, Alex: Citizen K. Dokumenttielokuva. (Yhdistynyt kuningaskunta/Yhdysvallat, 2019) (englanniksi) (venäjäksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mihail Hodorkovski Wikimedia Commonsissa
Mihail Hodorkovskia tukeva tiedotuskeskus (venäjäksi)
RIA Novosti: Hodorkovskin puhe oikeudessa 31.3.2009 (kesto 1:50, engl. tekstitys)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Horsmakiitäjä

| Horsmakiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Aitoperhoset Ditrysia
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Macroglossinae
Suku::  Deilephila
Laji::  elpenor
Kaksiosainen nimi
 Deilephila elpenor  Linné, 1758 
Katso myös
   Horsmakiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Horsmakiitäjä (Deilephila elpenor) on suurikokoinen kiitäjäperhoslaji. Sen toukat syövät pääasiassa maitohorsmaa (Epilobium angustifolium) tai mataroita (Galium), mutta myös monet muut kasvit kelpaavat ravinnoksi.
Koko ja ulkonäkö

Horsmakiitäjä on hyvin helposti tunnistettava perhonen. Väriltään se on oliivinvihreä ja räikeän vaaleanpunainen. Etusiivet ovat pohjaväriltään oliivinvihreät ja niissä on siiven takareunasta siiven kärkeen suuntautuneita vaaleanpunaisia juovia. Takasiivet ovat vaaleanpunaiset ja niiden tyvessä on mustaa väriä. Ruumis on tukeva ja pohjaväriltään oliivinvihreä. Selkäpuolella, keskiruumissa on selviä vaaleanpunaisia juovia ja takaruumiin keskellä on yksi perhosen vartalon suuntainen vaaleanpunainen raita. Siipiväli on 50–70 mm, naaraat ovat yleensä koiraita kookkaampia.
♂
♂  △
♀
♀ △
Horsmakiitäjää muistuttava perhoslaji on pikkukiitäjä (Deilephila porcellus), joka on kuitenkin selvästi pienikokoisempi. Myös horsmakiitäjän ja pikkukiitäjän risteymiä tunnetaan.
Lajin toukkia tapaa varmimmin maitohorsmilla. Toukat ovat karvattomia ja väriltään vihreitä tai myöhemmässä vaiheessa ruskeita. Toukan etuosassa on kaksi paria saalistajia harhauttavia mustia silmätäpliä ja peräpäässä selvästi erottuva mustavalkoinen piikki. Piikki erottaa horsmakiitäjän toukan muuten hyvin samantapaisesta pikkukiitäjän toukasta. Täysikasvuinen toukka on 70–80 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Laajalti Euroopassa ja Aasiassa tavattava perhoslaji, jonka esiintymisalue ulottuu muutamana ulkonäöltään hieman poikkeavana eri alalajina Iberian niemimaalta Intiaan ja Japaniin. Horsmakiitäjä lähtee lentoon vasta hämärän vaihduttua pimeydeksi, ja tulee helposti valolle ja joskus myös syötille. Horsmakiitäjä on levinnyt ihmisen mukana myös Kanadan länsiosiin. Suomessa horsmakiitäjä on yleinen laji, jota tavataan ainakin Oulun korkeudelle asti. Pohjoiseen mennessä laji harvinaistuu. Lentoaika on yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta elokuun alkuun, harvoin toisena sukupolvena syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Horsmakiitäjä viihtyy monenlaisissa ympäristöissä metsänreunoista niittyihin ja puutarhoihin. Se on yöaktiivinen perhonen, joka lentää helposti valolle ja joskus myös syötille. Perhonen lähtee lentoon vasta hämärän vaihduttua pimeydeksi ja vierailee ahkerasti kukilla. Naaraat aloittavat lentonsa jonkin verran koiraita aikaisemmin. Molemmat sukupuolet lentävät valolle, koiraat hieman naaraita useammin. Valoisan ajan horsmakiitäjät viettävät leväten kasvillisuuden joukossa.
Naaras munii noin 200 munaa yksittäin tai pareittain ravintokasveille. Muniminen kestää useita öitä ja naaras liikkuu sen aikana ilmeisesti melko laajallakin alueella. Munat kuoriutuvat runsaan viikon kuluttua. Myös toukka on aluksi aktiivinen öisin ja piilottelee päivisin maassa tai kasvin vartta vasten painautuneena. Isommat toukat syövät ympäri vuorokauden, eivätkä juuri liiku sijoiltaan. Uhattuna toukka vetää päänsä piiloon ja pullistaa eturuumistaan niin, että silmätäplät leviävät. Toukka on täysikasvuinen elo-syyskuun vaihteessa, jolloin se kaivautuu maan alle ja koteloituu kovan kotelokopan sisään. Kotelo on liikuntakykyinen ja työntyy yleensä ulos kotelokopasta ennen perhosen kuoriutumista. Laji talvehtii kotelona, usein kaksi kertaa.
Ravintokasvi

Kiitäjätoukan ruokavalio koostuu pääasiassa maitohorsmista (Epilobium angustifolium) tai mataroista (Galium), mutta myös monet muut kasvit kelpaavat ravinnoksi. Horsmakiitäjän toukat syövät myös jättipalsamin (Impatiens glandulifera) lehtiä.
Aiheesta muualla

Horsmakiitäjä – Deilephila elpenor Laji.fi. Viitattu 19.2.2021.
Suomen Perhoset: Horsmakiitäjä
5.16. Horsmakiitäjä, Deilephila elpenor Lajihakemisto – 5. Kiitäjät. Viitattu 19.2.2021. (harrastajan sivu)
Deilephila elpenor (large elephant hawkmoth) Centre for Agriculture and Biosciences International – CABI. Viitattu 19.2.2021. (englanniksi)
Semiochemicals of Deilephila elpenor, the Elephant hawkmoth The Pherobase: Database of Pheromones and Semiochemicals. Viitattu 19.2.2021. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161384  Wikispecies: Deilephila elpenor  BAMONA: Deilephila-elpenor  BioLib: 51207  BOLD: 53757  BugGuide: 553254  CoL: 92ZF5  EoL: 508359  EPPO: DEILEL  Fauna Europaea: 443736  Fauna Europaea (new): b8a37e34-53ec-45d9-a9ce-41b52f7640a2  GBIF: 1864377  iNaturalist: 55996  ITIS: 936042  LoB: 6003  MONA: 7894.1  MaBENA: DeileElpen  NatureServe: 2.878329  NBN: NBNSYS0000006077  NCBI: 283834  Observation.org: 1696  Open Tree of Life: 3093426  Laji.fi: MX.61492 
Horsmakiitäjän toukka.
Eirik Hornborg

Eirik Hornborg 1910-luvulla.
Eirik Mikael Hornborg (29. syyskuuta 1879 Helsinki – 29. joulukuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja, kirjailija ja merenkulun ja sodankäynnin historiaan erikoistunut historioitsija. Hän oli yksi Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän allekirjoittajista.
Opinnot

Hornborgin vanhemmat olivat kamreeri Albrecht Hornborg ja Alma Maria Hornborg. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1897 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1901. Hornborg toimi Uusmaalaisen osakunnan kuraattorina syyslukukauden vuonna 1904. Tukholman yliopiston kunniatohtorin arvonimen hän sai vuonna 1936.
Opetustoimi

Hornborg toimi historian ja ruotsinkielen opettaja Helsingin uudessa ruotsalaisessa tyttökoulussa vuodesta 1900 alkaen ja saman koulun johtajaksi hänet nimitettiin vuonna 1907. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1915 saakka. Helsingin uuden ruotsalaisen yhteiskoulun johtajana hän toimi vuodet 1914–1918 ja sen jälkeenkin vielä koulun historian ja ruotsinkielen opettajana.
Jääkäriaktivistina

Ennen ensimmäistä maailmansotaa Hornborg osallistui aktiivisesti kirjalliseen propagandatyöhön, joka ajoi Suomen oikeuksia, ja julkaisi aiheesta muun muassa vuonna 1914 Tukholmassa kirjoitelman Rysslands frammarsch. Hän liittyi vuoden 1914 jälkipuoliskolla jääkäriliikkeeseen ja julkaisi vuoden 1915 puolella ruotsalaisille lukijoille anonyymisti kirjasen Finlands öde och Sveriges trygghet, jolla hän pyrki muokkaamaan ruotsalaisten yleistä mielipidettä myönteiseksi Suomen itsenäisyyspyrkimyksille.
Hornborg liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 11. heinäkuuta 1916, ja hänet siirrettiin 1. lokakuuta pataljoonan 2. komppaniaan. Sotilasarvoltaan hän oli Saksassa Hilfsgruppenführer. Hän osallistui ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Saksan itärintamalla Riianlahdella, ja 23. marraskuuta 1916 hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin Berliiniin Suomen toimistoon sanomalehtijaoston johtajaksi. Hän toimi samalla jääkäripataljoonan rintamajulkaisun Suomen Jääkärin toimittajana. Muiden töidensä ohella hän toimi Saksasta käsin myös Suomen vapausliikkeen ulkomaanvaltuuskunnan kirjallisena avustajana.
Poliittinen toiminta jääkärikauden jälkeen

Hornborg valittiin kesällä 1916 kansanedustajaksi Ruotsalaisen kansanpuolueen riveistä Uudenmaan vaalipiiristä ja sen johdosta hän matkustikin heti Venäjän vallankumouksen puhjettua Suomeen osallistuakseen valtiopäivätyöhön. Valtiopäivillä hän ajoi voimallisesti Suomen itsenäisyysasiaa sekä oli ajamassa suojeluskunta-aatetta Uudellamaalla. Hänet valittiin kansanedustajaksi myös vuonna 1917.
Hornborg jäi sisällissodan puhjettua edelleen Helsinkiin, koska hänen puolueryhmänsä sitä häneltä toivoi. Sisällissodan aikana hän laati paljon kirjoitelmia, joita sitten jaettiin monisteina punaisten miehittämässä Helsingissä valkoisille piireille. Hän vaikutti myös salaisesti toimivassa Helsingin suojeluskunnassa, joka aktivoitiin itse taistelutoimintaan saksalaisten aloitettua sotatoimet Helsingin vapauttamiseksi.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hornborg vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Ingeborg Ilmonin kanssa. Hornborg valittiin uudelleen kansanedustajaksi vuosina 1919 ja 1924, josta eteenpäin hän kieltäytyi ehdokkuudesta. Hän toimi valtiopäivillä perustuslakivaliokunnan jäsenenä vuonna 1918 ja sotilasasiainvaliokunnan puheenjohtajana vuosina 1918 ja 1919 sekä asevelvollisuuskomitean jäsenenä vuosina 1919–1920 ja puolustusrevisionin puheenjohtajana vuosina 1923–1926.
Hornborg toimi sisällissodan jälkeen vuodesta 1919 alkaen joukkueenjohtajana Helsingin suojeluskunnan Oldboys-rykmentissä ja kuului myös jäsenenä Viron Avustamisen Päätoimikuntaan.
Tammikuussa vuonna 1945 J. K. Paasikiven hallitus nimitti Hornborgin puheenjohtajaksi komiteaan, jonka tehtäväksi annettiin tutkia Suomen sodanaikaisen poliittisen johdon virkatoimien lainmukaisuus mahdollista oikeudenkäyntiä varten. Hornborgin komitean mietintö valmistui saman vuoden heinäkuussa, mutta se salattiin julkisuudelta valvontakomission vaatimuksesta.
Luottamustoimet

Hornborg toimi Finlands svenska författarföreningin puheenjohtaja vuosina 1922–1924 ja 1932–1933 ja Nya Argus -aikakauslehden toimituksen jäsenenä vuosina 1926–1948 sekä Svenska litteratursällskapet i Finlandin hallituksen jäsenenä vuosina 1930–1947 ja puheenjohtajana vuosina 1934–1947. Hän oli myös Uusmaalaisen osakunnan ja Suomen laivapäällystöliiton kunniajäsen.