Mongolivaltakunta
Armeija > Taktiikka

Mongolien sotajoukot painottivat yleensä nopeutta ja liikkuvuutta. Tämän takia mongolien ratsuväen haarniska oli suhteellisesti ottaen kevyt, eikä kokonaan tehty metallista. Mongolien tärkeimmät aseet olivat vastakaarijousi, jonka nuolet läpäisivät jopa haarniskan, ja sapeli, joka sekin oli eurooppalaisia miekkoja kevyempi. Mongolit olivat taitavia jousiampujia (taitoa opetettiin lapsesta alkaen sekä tytöille että pojille), ja heillä oli muihin ajan sotajoukkoihin verrattuna useampia ja tehokkaampia nuolityyppejä (tulinuoli, viestinuoli, myrkkynuoli). Mongolit eivät mielellään heti antautuneet lähitaisteluun, vaan käyttivät ensin jousiaan kauempaa heikentäen vastustajaa etenkin surmaten tämän hevosia. Mongoleille oli tyypillistä harhauttaa vetäytymisellä, jonka jälkeen takaa-ajoon lähtenyt vihollinen piiritettiin. Yhteen taisteluun otettiin yleensä 1 tümenin (10 000) verran sotilaita, mutta enintään 3 tümenia (30 000). Eurooppalaiset ritariarmeijat olivat suurempia, mutta hitaampia ja jäykempiä toimimaan. Toisaalta mongoleilla ei ollut täydennysjoukkoja ja esimerkiksi Etelä-Venäjän valloitusretkilllä heidän piti vetäytyä odottelemaan täydennystä Mongoliasta.
Mongolien sotaretki oli aina tarkasti suunniteltu ja sitä ennen oli pyritty keräämään kaikki oleellinen tieto vastustajasta ja alueesta lähettämällä 100 km etäisyydelle tiedustelijoita tai vakoojia. Ennen suurta taistelua pidettiin kurultai-kokous. Mongoliarmeijoiden menestys, organisaatio ja liikkuvuus mahdollisti niiden taistelun useilla eri rintamilla samanaikaisesti. Tärkeä oli joukkojen keskinäinen viestiliikenne, johon käytettiiin sekä savusignaaleja että jam-lähettiratsastajien verkostoa. Vihollinen saatettin yllättää hyökkäämällä savuverhon suojassa tai lumimyrskyssä.
Kaifengin kaupunkiin oli vuonna 1238 pudotettu leijojen avulla lentolehtisiä, joissa ihmisiä kehotettiin antautumaan ja maksamaan lunnaita. Mongolit pyrkivät luomaan kauhua tappamalla kaupungeissa jokaisen elävän sielun, kotieläimet mukaanlukien. Lisäksi he silpoivat ruumiit ja leikkasivat ihmisten korvat mukaansa voitonmerkeiksi, kuten Liegnitzin taistelun jälkeen vuonna 1241. He käyttivät pitkissä piirityksissä ihmiskilpiä, jopa mongoleiksi puettuja paikallisia asukkaita, jotka omat joukot tappoivat nuolillaan.
Mongolien hevoset olivat pieniä ja sitkeitä, ne pystyivät 95-120 km päivätaipaleisiin. Yhdellä ratsumiehellä oli 16 varahevosta odottamassa vaihtoa. Taistelukentällä joukoille annettiin äänimerkkejä, mutta ensimmäinen hyökkäys tapahtui aina hiljaisesti.
Toisin kuin useat muut liikkuvat soturit, kuten hunnit tai viikingit, mongolit tunsivat myös piiritystekniikat. Mongolit olivat tunnetuimpia ratsujousimiehistään, mutta keihäillä aseistetut joukot olivat yhtä taitavia, ja mongolit värväsivät muita sotilasasiantuntijoita valloittamiltaan mailta. Kokeneiden kiinalaisten insinöörien ja muurinmurtajajoukkojen avulla, jotka olivat asiantuntijoita trebuchetien, katapulttien ja muiden heitinlaitteiden rakentamisessa, mongolit pystyivät piirittämään linnoitettuja asuinpaikkoja, joskus rakentamalla laitteita paikan päällä saatavilla olevista aineksista. He käyttivät myös ruudilla toimivia pieniä käsikanuunoita sekä kreikkalaista tulta, rikkikaasua ja sirpaleita sisältäviä räjähteitä.
Mongolien etuna oli myös kyky matkata pitkiä etäisyyksiä jopa poikkeuksellisen kylminä talvina; esimerkiksi jäätyneet joet toimivat mongoleille maanteinä. He olivat myös taitavia jokien ylittämisen tekniikoissa: ennen Muhin taistelua huhtikuussa 1241 mongolien 30 000 miehen armeija ylitti kevättulvivan Sajó-joen yhdessä yössä ja pääsi näin lyömään Unkarin kuninkaan Béla IV:n joukot.