stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Öljyväri

Öljyväriputkiloita
Öljyvärit ovat öljymaalauksessa käytettäviä maaleja, joita tehdään hiertämällä pigmenttijauhetta kuivuvaan öljyyn. Sideaineena toimivan öljyn lisäksi öljyväreihin voidaan maalatessa lisätä maalausnesteitä ja ohenteita. Maalaamisen jälkeen öljyväri kuivuu yleensä alle kahdessa viikossa. Ajan myötä värissä voi tapahtua valon vaikutuksesta joitain muutoksia kuten kellastumista.
Taidemaalarit alkoivat suosia öljyvärejä 1400-luvulla.
Historia

Öljyvärit tulivat suosituiksi 1400-luvulla. Hollantilaisen Jan van Eyckin sanotaan usein olleen ensimmäinen, joka käytti öljyä pigmenttien sideaineena. On kuitenkin todennäköistä, että jotkut häntä edeltäneet taiteilijatkin tekivät öljyväreillä kokeiluja. Saksalainen munkki Theophilus kuvaili jo noin vuonna 1100 puupinnalle öljyväreillä tehtyä maalausta ja samalla valitteli öljymaalin pitkää kuivumisaikaa.
Öljyväreistä tuli suositumpia kuin muut värit, sillä hitaasti kuivuvien öljyvärien ansiosta taiteilijat saattoivat muokata ja korjailla maalaustaan paremmin kuin muita värejä käyttäessään. Öljyväreillä myös saadaan maalaukseen kirkasta hehkua ja syvän tummia sävyjä.
Öljyvärejä säilytettiin 1800-luvun puoliväliin asti yleensä nuoralla suljetussa sianrakossa. Se meni helposti rikki, ja maali kuivui siinä nopeasti siihen tehtyjen reikien takia. Tinasta valmistetun kierrekorkillisen öljyväriputkilon keksi vuonna 1841 yhdysvaltalainen taidemaalari John G. Rand. Sen ansiosta maali säilyi entistä paremmin, ja maalarit saattoivat alkaa maalata ulkona pidempiä aikoja. Tämä oli tärkeää etenkin impressionisteille. Öljyväriputkilo teki mahdolliseksi myös sen, että taidemaalarit pystyivät nyt käyttämään samassa maalaussessiossa kaikkia värejään, kun aikaisemmin he olivat joutuneet maalaamaan hitaasti väri kerrallaan. Taiteilijoiden värikirjoa laajensivat 1800-luvulla myös kemistien kehittämät uudet pigmentit.
Valmistus

Öljyvärit valmistetaan hiertämällä pigmenttijauhetta sideaineena toimivaan kuivuvaan öljyyn. Hiertämisen jälkeen pigmentin jokainen värihiukkanen on öljyn ympäröimä, jolloin maalisekoite on samalla sekä riittävän taipuisaa että riittävän tahmeaa maalaamiseen.
Jotkut taiteilijat valmistavat käyttämänsä öljyvärit itse, sillä joitain värejä, kuten hartsiöljystä tehtyjä, ei saa kaupasta. Karmiini, alitsariininpunainen ja lapislatsuli soveltuvat hauraina pigmentteinä käsinvalmistukseen. Koneellisessa valmistuksessa öljyvärin pigmentti voidaan levittää ja päällystää öljyllä käsityötä tasaisemmin. Tällöin öljyä ei jouduta käyttämään liikaa, mikä voisi aiheuttaa kellastumista ja muita haitallisia vaikutuksia. Koneellisesti valmistetut öljyvärit myös säilyvät käsityönä tehtyjä paremmin, ja niiden valikoima on laajempi.
Koostumus > Väriaine

Öljyväri saa värinsä väriaineesta eli pigmentistä, joka on kiinteää, yksittäisistä hiukkasista muodostuvaa ainetta. Väriaine on dispergoitava sideaineeseen, kuten öljyyn, ennen kuin sitä voidaan käyttää. Kun öljy on kuivunut, se toimii värihiukkasten sideaineena ja suojaa niitä, liimaa väriaineen maalauspohjaan sekä korostaa värien syvyyttä ja sävykkyyttä. Maaliaineen on oltava koostumukseltaan tasaista niin että jokainen värihiukkanen on erillään ja kokonaan sideainekalvon ympäröimä. Taiteilijat yhdistivät pigmentin öljyyn ennen vanhaan itse hiertämällä esimerkiksi hiertolevyn ja hiertimen avulla. Nykyisin dispergoinnin tekevät erityiset värialan ammattilaiset.
Väriaineen öljynimukyky ilmoitetaan lukuna, joka on pienin määrä pellavaöljyä, jonka avulla 100 grammasta väriainetta saadaan koossapysyvä tahna. Jokainen väriaine tarvitsee eri määrän öljyä, sillä pigmenttien öljynimukyky vaihtelee suuresti. Öljyn imeytymiseen vaikuttavat esimerkiksi värihiukkasten muoto, väriaineen ominaispaino sekä väriaineen volyymi. Yli 70-prosenttisen öljysekoitteen tarvitsevat yleensä esimerkiksi poltettu umbra, polttamaton ja poltettu siena, ftalosyaanit, alitsariini, kobolttivärit, kinakridonit ja lamppumusta. Alle 55 prosenttia öljyä tarvitsevat esimerkiksi ultramariini, mangaanisininen ja lyijyvalkoinen. Maalatessa on suositeltavaa välttää vähän öljyä sisältävillä maaleilla maalaamista paljon öljyä sisältävien maalien päälle, sillä se voi johtaa maalin halkeiluun.
Koostumus > Öljyt

Öljymaalauksessa sideaineena käytettävät luonnonöljyt saadaan kasvien siemenistä ja hedelmistä. Öljyt jaotellaan kuivuviin, osittain kuivuviin ja kuivumattomiin. Maalaustaiteessa käytetään vain kuivuvia ja osittain kuivuvia öljyjä. Lisäksi käytetään tuoksuvia eteerisiä öljyjä, jotka haihtuvat nopeasti jälkiä jättämättä. Öljy ei kuivuessaan haihdu, vaan se muodostaa kuivan ja kiinteän kalvon absorboimalla ilmasta happea.
Suosituin öljy on perinteisesti ollut pellavaöljy, sillä se kuivuu nopeasti. Kylmäpuristettua pellavaöljyä pidetään parempana kuin kuumapuristettua. Myös pähkinäöljyä, unikkoöljyä, auringonkukkaöljyä ja safloriöljyä käytetään. Pähkinäöljyn etu pellavaöljyyn on se, että se on väritöntä ja sopii siten valkoisen värin sideaineeksi kellertävää pellavaöljyä paremmin. Se ei kuitenkaan säily kauan tuoreena ja siihen voi tulla eltaantunut haju. Unikko- ja safloriöljy ovat osittain kuivuvia öljyjä, joten niitä on usein käytetty paitsi sellaisenaan, myös hidastamaan joidenkin väriaineiden nopeaa kuivumista tai paremman koostumuksen saamiseksi.
Koostumus > Muut aineet

Öljyväreillä maalatessa voidaan käyttää sideaineiden lisäksi maalausnesteitä ja ohenteita, kuten pellavaöljyä, dammarhartsivernissaa ja ranskalaista tärpättiä. Öljyväreihin lisätään usein kuivumista nopeuttavia aineita sekä läpinäkyviä pigmenttejä, jotka parantavat niiden ominaisuuksia kuten sekoitettavuutta. Yleisiä täyteaineita ja sakeuttajia ovat alumiinihydraatti, blanc fixe ja kaoliini.
Kuivuminen

Öljyvärien kuivumisaika vaihtelee noin kahdesta päivästä kahteen viikkoon. Kuivumisaika riippuu sekä pigmentistä että öljystä. Hitaimmin kuivuvia öljyvärejä ovat esimerkiksi atsovärit, kinakridonit ja alitsariini.
Ajan myötä maalauksen pinnan pellavaöljykalvossa tapahtuu valosta riippuvia muutoksia. Hajavalossa öljykalvo kovettuu hitaasti ja vaurioituu ja kellastuu vain vähän. Auringonvalossa kalvo kovettuu melko nopeasti ja se vaurioituu jonkin verran. Ultraviolettivalossa öljy kovettuu nopeasti, minkä seurauksena se haurastuu ja vaurioituu vakavasti. Pimeässä kalvo pehmenee ja kellastuu voimakkaasti.
Rajoitukset ja myrkyllisyys

Joillain öljyväreillä on käyttöä rajoittavia ominaisuuksia. Alitsariinikarmosiini ja kobolttikeltainen kestävät valoa huonosti. Kobolttikeltainen ei kestä myöskään lämpöä, ja se voi aiheuttaa elimistössä myrkytyksen. Lisäksi etenkin lyijyä sisältävät värit ovat myrkyllisiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Öljyväri Wikimedia Commonsissa
Pellavaöljyyn tehtyä öljyväriä. Vasemmalla öljy, oikealla väriainejauhe.
Hit Gyülekezete

| Hit Gyülekezete |
| --- | --- |
 Seurakunnan tilaisuus vuonna 2016.
Suuntautuminen:  kristinusko
Kirkkokunta:  Helluntaiherätys
Perustettu:  1979 Virallisesti 1989
Johtava pastori:  Sándor Németh
Pääkirkko:   Budapest, Unkari
Jäseniä:  n. 70 000
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hit Gyülekezete (suom. Uskon kirkko) on kristillinen seurakunta, joka sijaitsee Budapestin kaupungissa Unkarissa. Seurakunnalla on yhteensä noin 70 000 jäsentä. Jäsenmäärältään Hit Gyülekezete on Euroopan suurin evankelinen seurakunta vuonna 2021. Seurakuntaa pidetään megakirkkona. Viikoittain seurakunnan tilaisuuksiin osallistuu noin 8000 ihmistä.
Seurakunnan johtava pastori on Sándor Németh, joka perusti seurakunnan vaimonsa Judithin kanssa kristillisenä rukousryhmänä 1979. Kommunistisen hallinnon alla seurakunnan toiminta oli laitonta ja toiminta vetäytyi maan alle. Unkarin hallitus tunnusti seurakunnan lailliseksi uskonnolliseksi järjestöksi vuonna 1989. 1990-luvulla seurakunta kasvoi vapaaehtoisten maksujen perusteella Unkarin neljänneksi suurimmaksi kirkkokunnaksi. Seurakunnalla on aktiivisia jäseniä yli 70 000. Seurakunnalla on yli 300 paikallisryhmää Unkarissa, sekä muualla Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Yoido Full Gospel Church

| Yoido Full Gospel Church |
| --- | --- |
 Risti seurakunnan rakennuksen ulkopuolella.
Suuntautuminen:  kristinusko
Kirkkokunta:  Helluntaiherätys
Perustettu:  1973
Johtava pastori:  Young Hoon lee
Pääkirkko:   Soul, Etelä-Korea
Jäseniä:  489 000
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yoido Full Gospel Church (hangul: 여의도 순복음 교회; hanja: 汝矣島純福音敎會; uudistettu latinisaatio: Yeouido Sunbogeum Gyohoe) on Soulissa, Etelä-Koreassa sijaitseva helluntailainen megakirkko. Seurakuntaa pidetään maailman suurimpana. Vuonna 2013 seurakunnalla oli 489 000 jäsentä.
Yoidon seurakunta on jaettu 15 seurakuntapiiriin, jossa on 13 aluekappelia. Vuonna 2014 seurakunnan palveluksessa oli 410 pastoria, 1 205 vanhinta, 1 909 johtavaa diakonia, 8 567 johtavaa diakonissaa sekä 49 615 diakonia ja diakonissaa. Seurakuntasoluja oli yhteensä 9 632.
Seurakunnan johtavana pastorina toimii Younghoon Lee ja emeritus-pastorina Yonggi Cho.
Word of Life (Donetsk)

| Word of Life |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  helluntaiherätys
Kirkkokunta:  karismaattinen liike (Livets Ord)
Perustettu:  1990
Pastori:  Leonid Padun
Pääkirkko:  Donetsk, Ukraina
Jäseniä:  n. 5 000 / vko
Aiheesta muualla
Sivusto
Word of Life (ukr. Слово життя, Slovo žyttja) on kristillinen seurakunta, joka sijaitsee Donetskissa Ukrainassa. Seurakunnalla on yhteensä yli 5 000 viikoittaista kävijää. Seurakunta edustaa helluntaiherätystä. Donetskin Word of Life -kirkko perustettiin vuonna 1990 Leonid Padunin toimiesssa johtavana pastorina. Aluksi seurakunnan toiminta tapahtui kaduilla ja kodeissa. Uskonnonvapauden myötä seurakunta laajensi toimintaansa ja alkoi toimimaan vapaasti. Marraskuussa 1991 seurakunta rekisteröityi virallisesti oikeushenkilöksi: tuolloin seurakunnalla oli 500 jäsentä.
Vuonna 1993 seurakunta avasi Raamattukoulun ja vuonna 1995 se rekisteröitiin uskonnolliseksi oppilaitokseksi. Vuodesta 1995 lähtien seurakunta on käyttänyt Tkatsenko-kadulla sijaitsevaa rakennusta. Rakennuksessa toimivat seurakunnan lisäksi Raamattu-instituutti, kirkon toimistoja, UCEC ja alakoulu. Seurakunnan kokouksia järjestetään 1000 hengen salissa. Vuonna 2005 kirkko osti Sokolyna-kadulta tontin 7000 hengen kirkon rakentamiseksi.
Taimisto

Alankomaalainen taimitarha
Taimisto eli taimitarha on paikka, missä viljellään puiden, pensaiden tai perennojen taimia. Monet taimitarhat ovat puutarhoja, mutta on myös metsän kasvatusta varten olevia taimitarhoja. Taimet myydään esipakattuina, paakkutaimina tai astiataimina ja entisaikaan myös paljasjuuritaimina. Paljasjuuritaimet ovat kasvaneet maassa ja ne on ennen myyntiä yksinkertaisesti nostettu maasta ja mullat on ravisteltu pois. Näin myytiin ennen monia havupuiden taimia. Esipakattuihin taimiin on laitettu muovikelmu ympärille ennen myyntiä. Paakkutaimien juuria ympäröi multapaakku, joka on pakattu kankaaseen, muoviin tai verkkoon. Astiataimet kasvatetaan ja myydään ruukuissa tai muissa viljelyastioissa. Näin myydään perennojen ja muiden puutarhakasvien taimia.
Historia

Ensimmäiset todistettavat tiedot puun taimia kasvattavista taimitarhoista ovat Rooman valtakunnan ajalta, 200-luvulta eaa. Saksasta oli 1500-luvulla eräänlaisia taimikenttiä, jotka olivat taimitarhojen esivaihe. Tanskassa 1670 alkaen valtio velvoitti istuttamaan uudet taimet hakatun metsän tilalle ja 1680 alkaen valtio vaati
taimitarhojen perustamista. Ruotsissa metsänviljelyä alettiin arvostaa 1700-luvun puolivälissä, jolloin vallitsi niin kutsuttu hyödyn aikakausi. Tällöin tutkittiin, miten puulajeja pitää kylvää ja istuttaa ja mukana oli muun muassa kasvitieteilijä Carl von Linné. Suomessa Evon metsäoppilaitoksen perustamisen 1860-luvulla jälkeisinä vuosikymmeninä perustettiin Suomen ensimmäiset taimitarhat, joita olivat opiston kotitaimitarha sekä Evon-, Vesijaon- ja Punkaharjun kruununpuistot. Yksityisien metsien puun hoitoa alettiin edistää 1800-luvun puolivälistä saakka. 1900-luvun alussa yksityismetsiin alettiin tilata istuttajia. Metsätaimitarhatuotanto keskittyi suuriin keskustaimitarhoihin 1950-luvulla ja vuosittaiset metsänistutusalueet moninkertaistuivat. Paakkutaimien kasvatustekniikkaa kehitettiin 1900-luvun lopulla ja 2000-luvulla paakkutaimet syrjäyttivät paljasjuuritaimet metsätaimitarhoilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.huutokoskentaimisto.fi/index.php?option=com_content&task=view&id=12&Itemid=26 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.ahosentaimisto.fi
http://www.pinsiontaimisto.fi/etusivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Sarygamyş

Sarygamyş vuoden 2001 satelliittikuvassa.
Järven rantaa Uzbekistanin puolella.
Sarygamyş (karakalpakiksi Sarıqamıs, uzb. Sariqamish) on keinokastelualueiden poistoveden muodostama suolajärvi Turkmenistanin ja Uzbekistaniin kuuluvan Karakalpakstanin rajalla. Sen pinta-ala oli 3 955 neliökilometriä ja vesimäärä 68,56 kuutiokilometriä vuonna 2006.
Sarygamyş sijaitsee samannimisessä 150 kilometriä pitkässä ja 90 kilometriä leveässä syvängössä Ustjurtin laakion eteläpuolella ja Karakumin aavikon pohjoispuolella. Sen pohja on 45 metriä merenpinnan alapuolella. Sarygamyş on ajoittain toiminut Amudarjan laskujärvenä ja se rajoittuu joen kuivuneeseen suistoalueeseen. Järvi on aikoinaan laskenut Uzboýn kautta Kaspianmereen. Amudarjan muutettua kulkuaan joki alkoi jälleen virrata Araljärveen, ja Sarygamyş kuivui 1300–1500-lukujen jälkeen. Se sai viimeisen kerran vettä Amudarjasta vuonna 1878.
Sarygamyşin syvänkö alkoi 1960-luvun alussa saada vettä Daşoguzin ja Xorazmin keidasalueilta kanavia ja muinaista Daryalikjokea pitkin. Järvellä alettiin harjoittaa kalastusta vuonna 1966. Sen pinta-ala on kasvanut huomattavasti, ja koska keinokastelun poistovesijärjestelmän tarkoitus on maaperän suolapitoisuuden vähentäminen, järviveden suolapitoisuus kasvaa jatkuvasti. Kaksituhattaluvun alussa se oli 11–12 grammaa litrassa. Vesi sisältää runsaasti myös maataloudessa käytettyjä myrkkyjä.
Jos Sarygamyşin saama vesimäärä (noin 5 kuutiokilometriä vuodessa) pysyy samana kuin 2000-luvun alussa, järven pinta-ala kasvaa vuoteen 2100 mennessä 7 823 neliökilometriin ja sen suolapitoisuus lisääntyy 27,6 grammaan litrassa. Tämä aiheuttaisi Sarygamyşin kalakannan ja järven ympärille syntyneen ekosysteemin kuoleman.
Järven pohjois- ja länsipuolella Uzbekistanissa sijaitsee vuonna 2020 perustettu Etelä-Ustjurtin kansallispuisto. Turkmenistanissa on Sarygamyşin rauhoitusalue ja Gaplaňgyrin luonnonpuisto.
Nisyros (kaupunki)

| Nisyros> Νίσυρος |
| --- | --- |
 Nisyroksen kaupungin arkeologista aluetta Palaiókastrossa.
Sijainti
 Nisyros
Koordinaatit:  36°36′23″N, 27°07′49″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Palaiókastro, Mandráki, Nísyros, Etelä-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria / Kykladit
Aiheesta muualla
  Nisyros Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nisyros (m.kreik. Νίσυρος, lat. Nisyrus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Nisyroksen saarella Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi lähellä nykyistä Mandrákin kylää. Kaupungin arkeologinen kohde tunnetaan nimellä Palaiókastro (Παλαιόκαστρο, ”Vanha linna”).
Maantiede

Nisyroksen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi samannimisen saaren luoteisrannikolla heti nykyisen Mandrákin kylän eteläpuolella olevalla kukkulalla, joka toimi kaupungin akropoliina eli linnavuorena ja yläkaupunkina. Kaupungilla oli satama, oletettavasti Mandrákin paikalla.
Nisyroksen saari itsessään sijaitsi antiikin ajan nimistöllä Kosin ja Teloksen saarten välissä, Plinius vanhemman mukaan noin 12,5 roomalaista mailia Kaarian Triopionin niemestä. Saari tunnettiin myös nimellä Porfyris. Se oli kuten nykyisinkin lähes pyöreä, ja sen ympärysmitta oli Strabonin mukaan noin 80 stadioninmittaa. Tuliperäinen saari tunnettiin antiikin aikana kuumista lähteistään, jotka sijaitsivat kaupungin itäpuolella, sekä erinomaisesta viinistään.
Nisyroksen kaupunkivaltion alueeseen kuului koko Nisyroksen saari sekä sen läheiset pienet saaret, eikä sillä ollut muita poliksia. Stefanos Byzantionlainen mainitsee saarella olleen toisen kaupungin nimeltä Argos (Άργος). Se sijaitsi saaren lounaisrannikolla ja oletettavasti kuului Nisyroksen poliksen alaisuuteen. Pseudo-Skylaks luki Nisyroksen saaren osaksi Kaariaa ja Stefanos Byzantionlainen osaksi Kykladeja. Nykyisin se luetaan osaksi Dodekanesiaa eli Eteläisiä Sporadeja.
Historia

Kreikkalaisessa mytologiassa Nisyroksen saari sai alkunsa, kun Poseidon löi kolmikärjellään irti osan Kosin saaresta ja heitti sillä gigantti Polybotesta. Saaren tuliperäiset ilmiöt selitettiin maan alle jääneen Polyboteen toiminnalla. Nisyroksen alkuperäisinä asukkaina pidettiin perinteessä kaarialaisia, kunnes sen asuttivat Herakleen pojan Thessaloksen johtamat doorilaiset. Varhaisin maininta nimestä Nisyros on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa Nisyros esiintyy Troijan sotaan osallistuneiden joukossa Thessaloksen poikien johdolla.
Perinteisen käsityksen mukaan Nisyrokselle asettui argolislaisia, samoin kuin Kalymnalle, sen jälkeen kun Agamemnon joukkoineen palasi Troijasta. Tämä selittäisi paitsi Argos-nimen esiintymisen saarella myös sen, että Herodotos kutsuu Nisyroksen asukkaita epidauroslaisiksi. Myöhemmin saari menetti suuren osan asukkaistaan maanjäristyksissä, mutta se asutettiin uudelleen Kosilta ja Rhodokselta käsin.
Historiallisella ajalla Nisyros oli edelleen doorilaista aluetta. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Nisyrios (Νισύριος) ja Nisūrios (Νισούριος). 400-luvun eaa. alkupuolen persialaissotien aikaan Nisyrosta, samoin kuin Kosin ja Kalymnan poliksia, hallitsi Halikarnassoksen kuningatar Artemisia. Tämän komentamat laivat siirtyivät Salamiin meritaistelussa vuonna 480 eaa. kreikkalaisten puolelle. 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Nisyros kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 452/451–428/427 eaa. Myöhemmin Nisyros siirtyi Spartan puolelle. Konon sai kaupungin kapinoimaan spartalaisia vastaan vuonna 394 eaa.
Nisyros löi omaa hopea- ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien, ja on ollut ainakin tästä päätellen tuolloin poliksena itsenäisimmillään. Hellenistisellä kaudella noin vuonna 200 eaa. Nisyros tuli Rhodoksen poliksen vallan alle ja myöhemmin Ptolemaiosten vallan alle.
Kaupungin alueella on suoritettu vain vähän arkeologisia kaivauksia 1900-luvulla. Akropoliin muureja kunnostettiin vuosina 2003–2006, samalla kun paikkaa kohennettiin muutoinkin arkeologisena kohteena.
Rakennukset ja löydökset

Nisyroksen akropolis on ollut ympäröity muurein, jotka on ajoitettu noin 400–300-luvuille eaa. Ne ympäröivät noin 10 hehtaarin kokoisen alueen. Muureja on säilynyt nykyaikaan poikkeuksellisen hyvin, parhaimmillaan jopa seitsemän metrin korkeudelta, ja ne muodostavat parhaiten säilyneet antiikin aikaiset kaupunginmuurit Egeanmeren saarilla. Muureja on säilynyt niiden eteläsivulta noin 230 metrin matkalta ja itäsivulla noin 80 metrin matkalta. Muurit oli tehty tummasta laavakivestä, ja niiden paksuus on noin 3,5 metriä. Muureissa oli neliskulmaisia torneja, joiden koko oli noin 9 × 8,5 metriä, ja joista on säilynyt kuusi etelä- ja kaksi itäsivulla. Muurien kaakkoiskulmassa oli noin 2,1 metriä leveä portti. Akropoliilta kulki alemmas kaksi muurinosaa, jotka ympäröivät oletettavasti akropoliin rinteeseen rakennettua alakaupunkia.
Muurin ulkosivusta on löydetty piirtokirjoitus, jossa lukee ΔΑΜΟΣΙΟΝ ΤΟ ΧΩΡΙΟΝ ΠΕΝΤΕ ΠΟΔΕ[Σ] ΑΠΟ ΤΟ ΤΕΙΧ[ΕΟΣ] (damosion to khōrion pente podes apo to teikheos, ”maa viisi jalkaa muurista kuuluu kansalle (= on yhteistä)”), mikä kielsi rakentamasta viitta jalkaa lähemmäksi muuria, jottei sen puolustarkoitus olisi vaarantunut. Tämä kirjoitus on ajoitettu noin vuosiin 350–325 eaa.
Strabonin mukaan kaupungissa oli Poseidonille omistettu temppeli tai pyhäkkö. Poseidonin paikallinen epiteetti oli Argeios. Alempaa laaksosta on löydetty hautoja 600–400-luvuilta eaa. Varhaiselta kristilliseltä kaudelta kaupungin paikalta on löydetty Pyhälle Johannekselle (Ágios Ioánnis) omistetun basilikakirkon jäänteet, mukaan lukien marmoripylväitä ja korinttilaisia kapiteeleja.
Kaupungista tehtyjä esinelöytöjä on esillä Nísyroksen arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nisyros (Palaiókastron arkeologinen alue) Wikimedia Commonsissa
Poseidon (vasemmalla) Nisyroksen saari olallaan lyömässä Polybotesta. Kuvitusta attikalaisessa punakuviotekniikalla koristellussa kyliksissä, n. 475–470 eaa.
Nisyroksen kaupungin muureja.
Nisyroksen kaupungin muureja.
Taisto Lehto

Taisto Lehto (s. 21. marraskuuta 1928 Hollola) on entinen suomalainen pesäpalloilija.
Kopparina pelannut Lehto voitti pesäpallon Suomen mestaruuden Lahden Mailaveikkojen joukkueessa vuosina 1949–1952. Hän oli PPL:n joukkueen koppari Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa.
Lehto pelasi viisi kertaa Itä–Länsi-ottelussa. Hänet tunnettiin lempinimellä "Pesäpallokenttien vinttikoira". Hänen veljensä Tapio Lehto oli kolmiloikan Suomen mestari ja olympiaedustaja.
Saavutukset > Pelaajana

4 SM-kultaa: 1949, 1950, 1951, 1952
2 SM-hopeaa: 1948, 1953
5 Itä-Länsi-ottelua: 1948, 1950-1953
Tuojatilaston voitto SM-sarjassa 1950 ja 1951 (epävirallinen)
Optio

Optio arvopaperina on johdannaissopimus, jossa option myyjä eli asettaja antaa sitovan lupauksen kaupan tekemisestä jollakin kohde-etuudella sovittuna hetkenä tai ajanjaksona tulevaisuudessa tiettyyn hintaan. Option ostaja eli haltija voi puolestaan vapaasti päättää, toteutetaanko option ehtojen mukainen transaktio. Optiosopimuksen haltijalla on siis oikeus, mutta ei velvollisuutta, suorittaa sovittu transaktio. Optiosopimus on siis yksipuolinen oikeus. Optio on yksi johdannaisen muoto ja sen kohde-etuutena voi olla esimerkiksi jokin osake, raaka-aine tai valuutta. Reaalioptio puolestaan on mikä tahansa investointipäätös, joka pidetään avoimena siten, että se voidaan joko valita tai olla valitsematta tulevana ajankohtana.
Historiallinen tausta

Ensimmäisten optiosopimusten käyttäjinä pidetään yleisesti Antiikin kreikkalaisia maanviljelijöitä, jotka pyrkivät aikanaan suojaamaan niillä oliivisatonsa mahdollisen kuivuuden tai tulvien aiheuttamilta taloudellisilta menetyksiltä. He ymmärsivät, että sadonkorjuusta saatava tuotto riippui suuresti säästä, joten he päättivät "vakuuttaa itsensä" optioilla kompensoidakseen mahdollista rahallista menetystä. Oman taloudellisen positionsa suojaamiseen pyrkivät maanviljelijät eivät kuitenkaan olleet ainoita optioista kiinnostuneita markkinoilla, sillä pian näillä johdannaissopimuksilla alettiinkin käydä suojaamisen lisäksi myös täysin spekulatiivista kauppaa "uhkapelaajien" lyödessä vetoa tulevan oliivisadon suuruudesta maanviljelijöiden kanssa. Näillä spekuloijilla harvemmin oli omaa oliivisatoa omistuksessa, mutta he halusivat lyödä vetoa optiosopimuksilla kohde-etuuden tulevasta hinnankehityksestä.
Nykymuotoisten vakioitujen optiosopimusten kaupankäynti alkoi yhdysvaltalaisessa Chicago Board Options Exchange:ssä (CBOE) vuonna 1973. Vaikka optioilla oltiinkin käyty kauppaa jo tätä aiemmin, CBOE onnistui luomaan puitteet järjestäytyneelle rahoitusinstrumenttien kaupankäynnille tarkoin yksilöidyillä sopimusehdoilla. Etenkin akateemiset edistysaskeleet, joita eurooppalaiset tutkijat Fischer Black ja Myron Scholes (1972, 1973), tekivät optiosopimusten hinnan määrittelyssä sekä Robert Mertonin (1973) edistivät suuresti optiokaupankäynnin räjähdysmäistä kasvua (ks. Black–Scholes-malli).lähde?