stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jong-Il Byun

Jong-Il Byun (s. 16. marraskuuta 1968 Soul, Korean tasavalta) on eteläkorealainen nyrkkeilijä. Byun voitti WBC-liiton kääpiösarjan mestaruuden vuonna 1993.
Soulin olympialaisissa 1988 Byun hävisi pistein 1–4 alkusarjan ottelunsa Aleksandăr Hristovia vastaan erotuomarina toimineelta uusiseelantilaiselta Keith Walkerilta saamiensa kahden varoituksen vuoksi. Ottelun aikana molemmat nyrkkeilijät olivat toistuvasti käyttäneet kyseenalaisia otteita. Byunille annetut varoitukset tulivat päällä puskemisesta. Lopputuloksen selvittyä ryhmä paikallisia kannattajia sekä Byunin valmentaja ja avustaja menettivät malttinsa ja ryntäsivät kehään käydäkseen tuomari Walkerin kimppuun. Kärhämässä oli mukana myös paikallinen turvallisuuspäällikkö, joka löi Walkeria nyrkillä. Muut tuomarit kiipesivät kehään  suojellakseen Walkeria, ja lopulta hänen avukseen saapuivat poliisit.
Jo ottelun toisen erän aikana korealainen valmentaja Kim Sung Eun oli kiivennyt kehään haukkumaan Walkeria, mikä olisi riittänyt syyksi Byunin hylkäämiseen. Walker antoi kuitenkin kamppailun jatkua lähetettyään Kimin takaisin omalle paikalleen. Kun ottelun jälkeinen käsirysy oli rauhoittunut, Byun protestoi tuomaripäätöstä jäämällä kehään istumaan 67 minuutiksi. Lopulta virkailijat sammuttivat hallin valot. Tätä ennen epävirallinen kisaprotestoinnin olympiaennätys oli kuulunut eteläkorealaiselle Choh Dong-Kihille, joka Tokion olympialaisissa 1964 viipyi kehässä 51 minuuttia hylkäämisensä jälkeen.
Osasyynä korealaisten raivostumiseen oli se, että he sekoittivat Keith Walkerin kreikkalaiseen Theodoras Vidalikseen. Vidalis oli edellisenä päivänä tuominnut nyrkkeilyottelun, jossa yhdysvaltalainen Michael Carbajal voitti kiistanalaisesti pistein 3–2 eteläkorealaisen Oh Kwang-Soon. Byunin ja Hristovin välisen ottelun yhteydessä sattuneen välikohtauksen seurauksena Kansainvälinen nyrkkeilyliitto AIBA asetti Byunin ottelukieltoon ja määräsi viisi muuta korealaista toimitsijakieltoon. AIBA myös hylkäsi korealaisten jättämän protestin, joka koski ottelun tuomaripäätöstä. Lisäksi Etelä-Korean olympiakomitean puheenjohtaja Kim Chong-Ha erosi tehtävästään. Maan nyrkkeilyliiton johtaja Oh Soo In piti välikohtausta häpeällisenä.
Aiheesta muualla

Yle Elävä arkisto: Olympialaisten huonot häviäjät
Johann von Werth

kreivi Johann von Werth
Johann von Werth (holl. Jan de Werth) (1591/n. 1595, Kaarst – 16. syyskuuta 1652, Königgrätz) oli saksalainen palkkasotilas ja ratsuväenkenraali kolmikymmenvuotisessa sodassa.
Elämäkerta

Werth oli kotoisin Weertin kylästä Espanjan Alankomaista ja oli alun perin protestanttinen talonpoika. Kotikylästä hän sai myös nimensä Werth. Werth ryhtyi vuonna 1622 palkkasoturiksi liittyessään Espanjan armeijaan ratsumieheksi kahdeksankymmenvuotisessa sodassa. Hän yleni jotenkin upseeriksi ja vuoteen 1630 mennessä (tai vuonna 1633) hän sai everstin arvon. Pian hänellä oli oma rykmentti ja hän siirtyi Baijerin palvelukseen. Werth johti menestyksekkäästi katolisen liigan armeijassa pienempiä operaatioita Etelä-Saksassa vuosina 1632–1634. Hän osallistui vuonna 1634 Nördlingenin taisteluun, jossa menestyi ja kun samana vuonna hän kääntyi vielä katoliseksi, keisari Ferdinand II nimitti hänet kenraaliksi ja paroniksi.
Vuosina 1634–1638 Werth taisteli Bernhard Weimaria ja ranskalaisia vastaan Reinin rintamalla. Vuonna 1635 hän teki pitkälle ulottuneen hävitysretken Lothringeniin ja vuonna 1636 vielä pitemmän hävitysretken Ranskan alueelle, aina Pariisin liepeille asti. Retkien vuoksi häntä pidettiin Ranskassa hävittäjänä ja tuhoajana. Hänet kuitenkin pakotettiin vetäytymään takaisin rajaseuduille, kun Ranska kokosi suuren armeijan. Seuraavana vuonna Werth hävitti Reinin laaksoa. Vuonna 1638 Werth jäi Bernhard Weimarin vangiksi Rheinfeldenin taistelussa. Hänet tuotiin Pariisiin, jossa häntä pidettiin vankina suhteellisen vapaissa oloissa vuoteen 1642 asti. Werth oli yksi kolmesta kenraalista, jotka vaihdettiin Kustaa Horniin 1642. Vapautumisen jälkeen Werth palasi takaisin Baijerin palvelukseen. Hän taisteli Tütlingenin taistelussa vuonna 1643, Freiburgissa (1644) ja toisessa Nördlingenin taistelussa (1645). Kun sota hiipui ja Baijeri yritti tehdä erillisrauhaa, Werth yritti johtaa komentamansa joukot pois Baijerista keisarin palvelukseen, mutta suurin osa miehistä ei seurannut häntä.
Vuonna 1647 keisari antoi hänelle kreivin tittelin. Sodan päätyttyä Werth vetäytyi laajoille tiluksilleen, jotka hän oli saanut sotapalvelustaan. Hän kuoli vuonna 1652 sängyssään.
Werth oli osaava ratsuväen komentaja ja johti menestyksekkäästi useita pienempiä operaatioita. Suuremmissa taisteluissa hän ei kuitenkaan onnistunut yhtä hyvin. Hän oli peloton ja osaava johtaja ja taktikko, mutta häneltä puuttui kyky hallita isompaa taistelukenttää.
Johannes Regis

Johannes Regis (n. 1425 – n. 1496) oli flaamilainen säveltäjä.
Regis työskenteli Cambrain tuomiokirkossa, Antwerpenissä ja Soigniesissa. Hän avusti Guillaume Dufayta vähintään kymmenen vuoden ajan. Regisin teosten joukossa ovat messut "Dum sacrae mysterium" ja "Ecce ancilla". Hän sävelsi myös motetteja. Musiikkiteoreetikko Johannes Tinctoris kehui Regisin musiikkia sen teknisestä monipuolisuudesta.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Johanna Ala-Siurua

| Johanna Ala-Siurua> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. helmikuuta 1972  Ruovesi
Ammatti:  näyttelijä, juontaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  1999–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Johanna Ala-Siurua (s. 26. helmikuuta 1972 Ruovesi) on suomalainen näyttelijä ja juontaja.
Ala-Siurua on kuulunut muun muassa Silja Sillanpään ja Anniina Hankkion perustamaan Tukkateatteriin vuodesta 1999 lähtien. Tämän lisäksi hän on esiintynyt useissa Yleisradion ohjelmissa, kuten Syrhämä ja Poinzi. Kesällä 2007 Ala-Siurua näytteli suositussa maalaiskomediassa Mooseksen perintö Pyynikin kesäteatterissa ja kesällä 2008 Meri Oulun kulttuuriseuran kesäteatterissa Toppilan Möljällä.
Ala-Siurua juontaa lastenohjelma Pikku Kakkosta arkiaamuisin.
Aiheesta muualla

Johanna Ala-Siurua Tukkateatterin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Johanna Ala-Siuruan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Josef Bühler

Josef Bühler (keskellä)
Tohtori Josef Bühler (16. helmikuuta 1904 Bad Waldsee – 22. elokuuta 1948 Krakova) oli valtiosihteeri Puolan kenraalikuvernementissa Krakovassa toisen maailmansodan aikana.
Bühler syntyi Bad Waldseessa. Hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen 1933. Bühler työskenteli lakimiehenä yhdessä kollegansa tohtori Hans Frankin kanssa, joka oli Adolf Hitlerin asianajaja. Kansallissosialistisen puolueen päästyä valtaan Bühlerista tuli Saksan lakiakatemian presidentti.
Puolan offensiivin jälkeen syyskuussa 1939 Frankista tuli vallatun Puolan kenraalikuvernööri ja Bühler seurasi häntä Krakovaan ja sai valtiosihteerin viran. Hän sai kunnianosoituksena SS-Brigadeführerin arvon Reichsführer-SS Heinrich Himmleriltä tänä aikana.
Bühler otti osaa Wannseen konferenssiin 20. tammikuuta 1942 Frankin edustajana. Konferenssin aikana, jossa keskusteltiin juutalaisia koskevasta lopullisesta ratkaisusta, hän vaati toisia kokoukseen osallistujia ratkaisemaan Puolan juutalaisongelman mahdollisimman nopeasti.
Sodan jälkeen Bühler tuomittiin kuolemaan Puolassa rikoksista ihmisyyttä vastaan. Hänet teloitettiin Krakovassa 1948.
Johannes Rungius

Johannes Rungius eli Johannes Matthiæ, Satacundensis (noin 1666 Loimaa – 3. elokuuta 1704 Narva, Viro) oli suomalainen kirkkoherra ja Turun akatemian teologian, logiikan ja metafysiikan professori.
Rungiuksen vanhemmat olivat Loimaan kirkkoherra Matias Rungius (1640–1715) ja Anna Walstenius. Hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1681. Rungius valmistui Turun akatemiasta filosofian maisteriksi 1691 ja hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa samana vuonna.
Rungius oli kotisaarnaajana piispa Johannes Gezeliuksen luona 1691, Turun katedraalikoulun lehtorina vuodesta 1692 ja Tyrvään kirkkoherrana vuodesta 1695. Hän ei kuitenkaan astunut kirkkoherran virkaan, vaan toimi Gezeliuksen avustajana raamatunselitysteoksen laadinnassa ja toimi kääntäjänä. Rungiuksesta tuli Turun akatemian ylimääräinen teologian professori 1697 ja hän toimi logiikan ja metafysiikan professorina 1700–1701 ollen samalla palkkapitäjänsä Kaarinan kirkkoherrana vuodesta 1698 ja Liedon kirkkoherrana vuodesta 1699 sekä Turun tuomiokapitulin jäsenenä 1698–1701. Rungius oli myös synodaaliväitöksen vt. preeseksensä pappeinkokouksessa Turussa vuonna 1697. Rungius oli sitten Inkerin superintendenttinä Narvassa vuodesta 1701 ja hän oli samalla myös Narvan ruotsalaisen seurakunnan kirkkoherrana.
Rungius kuoli Narvan piirityksen aikana elokuun alussa 1704.
Rungius oli naimisissa vuodesta 1695 Anna Dorotea Munckin kanssa.
Aiheesta muualla

Johannes Rungiuksen elämäkerta Kansallisbiografiassa
Josef Bremer nuorempi

Josef Bremer (1863)
Josef Bremer nuorempi, vuodesta 1850 Brehmer, (23. tammikuuta 1789 – 5. joulukuuta 1874 Pyhäjärvi Ul) oli suomalainen kapteeni ja tehtailija.
Bremerin vanhemmat olivat turkulainen tukkukauppias, Teijon ruukinpatruuna, ylitirehtööri Josef Bremer vanhempi ja Anna Charlotta Kijk. Hän pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa 1801.
Bremer palveli tykkijunkkarina Suomen tykistörykmentissä vuodesta 1808 ja hänestä tuli aliluutnantti samana vuonna. Hän sai siirron Wenden tykistörykmenttiin vuonna 1811, erosi rykmentistä samana vuonna mutta palasi uudestaan palvelukseen Wenden rykmenttiin 1812. Bremeristä tuli aliluutnantti 1814 ja hän sai eron kapteenina vuonna 1817 palaten sitten Suomeen.
Bremer omisti Kirjakkalan ruukin 1817–1827. Vuonna 1822 hän vuokrasi Jokioisten ruukin ja kartanon ja lunasti ne omistukseensa vuonna 1827. Högforsin (Karkkilan) ruukin Bremer omisti vuodesta 1836 lähtien. Hän perusti Högforsiin Suomen ensimmäisen putlauslaitoksen vuonna 1852 ja valssaamon sekä Joroisiin Huutokosken masuunin 1858.
Josef Bremer oli naimisissa vuodesta 1817 Albertina Sofia Baerin (k. 1878) kanssa. Heidän poikansa oli vuorihallituksen intendentti Valfrid Leopold Brehmer. Bremerillä oli viisi veljeä, joista mainittakoon turkulainen kauppias ja verkatehtailija Jakob Reinhold Bremer (1773–1830), masuunimestari ja tehtailija Karl Otto Bremer (1776–1828), kauppalaivuri Hans Henrik Bremer (1779–1832) sekä Teijon ja Kirjakkalan ruukkien omistaja Robert Bremer (1777–1844).
Maanviljelysneuvos Nestor Maximilian Bremer oli Josef Bremerin veljenpoika ja ottolapsi.
Joulutilkkutäkki

| Joulutilkkutäkki Eri esittäjiä |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 5. marraskuuta 2007
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: joulumusiikki hengellinen musiikki
 Kesto: 44.02
 Levy-yhtiö: Warner Music
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 24.
Tilkkutäkki -kokoelmalevysarjan muut julkaisut
| Tilkkutäkki 3 2006 | Joulutilkkutäkki 2007 |   |
Joulutilkkutäkki on Tilkkutäkki -kokoelmalevysarjan neljäs osa, joka julkaistiin 5. marraskuuta 2007 levymerkillä Warner Music.
Kappaleet

Jaakko Löytty: Joulupuu on rakennettu – 3.02
Teppo Nuorva: Suutari ja vieras – 3.29
Pekka Simojoki: Jouluyön hymni – 3.18
Pekka Ruuska: Paimenen laulu – 4.47
Merja Laaksonen: Tulkoon joulu – 6.39
Kari Haapala: Beetlehemin tähti – 2.43
Mikko Kuustonen: Joulun rauhaa – 3.57
Jukka Leppilampi: Maa on niin kaunis – 3.10
Tarvo Laakso: Konsta Jylhän joululaulu – 3.47
Jouko Mäki-Lohiluoma: En etsi valtaa loistoa – 3.12
Tilkkutäkki-kuoro: Enkeli taivaan – 5.58
Josef Blösche

| Josef Blösche |
| --- | --- |
 Valokuva Varsovan kansannousun ajalta. Josef Blösche on kuvassa aseellinen saksalainen sotilas.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. helmikuuta 1912  Frýdlant, Itävalta-Unkari
Kuollut: 29. heinäkuuta 1969 (57 vuotta)  Leipzig, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1938–1945
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Rottenführer
Josef Blösche (12. helmikuuta 1912 – 29. heinäkuuta 1969) oli SS:n Rottenführer ja tuomittu sotarikollinen. Blösche tunnetaan parhaiten eräistä Varsovan gheton tapahtumia kuvaavista valokuvista, joissa hän muun muassa poseeraa SS-kenraali Stroopin vieressä seuraamassa Varsovan gheton tuhoamista.
Hän työskenteli nuoruudessaan maatilalla ja liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen 1938 sen jälkeen kun Saksa oli vallannut Sudeettimaan. Blösche toimi saksalaisten valtaamassa Puolassa vuodesta 1940, jolloin hän liittyi turvallisuuspalvelu Sicherheitsdienstin (SD) SS-divisioonaan ja palveli Varsovan ghetossa kesällä 1942 jolloin alkoivat juutalaisten joukkosiirrot Treblinkaan. Hän toimi Varsovan ison ja pienen gheton yhdistävän puusillan vahtina. Hänen toimiaan kuvataan muun muassa elokuvassa Pianisti, jossa hän ampuu naisen joka erehtyy kysymään Blöscheltä minne heitä ollaan kuljettamassa.
Blösche tunnettiin Varsovan Frankensteinina sadistisista tavoistaan kohdella juutalaisia. Hänen tiedetään raiskanneen ja ampuneen naisia. Natsit palkitsivat hänet mitaleilla ansioistaan Varsovan kansannousun kukistamisessa.
Toukokuussa 1945 Blösche joutui Neuvostoliittoon sotavankeuteen ja oli lyhyen aikaa pakkotyössä työleirillä. Vuoden 1946 alussa hänet palautettiin Saksan demokraattiseen tasavaltaan. Elokuussa 1946 hänen kasvonsa vaurioituivat pahoin työtapaturmassa, mikä myöhemmin esti hänen tunnistamisensa. Vuonna 1947 Blösche pääsi vapaaksi ja eli normaalia elämää, meni naimisiin ja sai kaksi lasta.
Blösche tunnistettiin ja pidätettiin vuonna 1967. Hän joutui Erfurtissa Saksassa oikeuteen ja todettiin syylliseksi noin 300 000 juutalaisen kuljetuksen järjestämiseen keskitysleirille ja mahdollisesti 2 000 murhaan.
Hänet teloitettiin ampumalla Leipzigissa 29. heinäkuuta 1969.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Joel Karekezi

| Joël Karekezi |
| --- | --- |
 Joël Karekezi vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1985 (ikä 38–39) Gisenyi, Ruanda
Ammatti:  käsikirjoittaja, elokuvaohjaaja ja -tuottaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  2009-
Tunnetuimmat ohjaukset:  The Mercy of the Jungle (2018)
Palkinnot
 FESPACO:n Yennengan kultainen ori (2019) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Joël Karekezi (s. 1985 Gisenyi, Länsi-Ruanda, Ruanda) on ruandalainen käsikirjoittaja, elokuvaohjaaja ja -tuottaja.
Karekezi syntyi ja vietti varhaislapsuutensa Ruandassa. Hän koki Ruandan kansanmurhan, jonka aikana hänen isänsä menehtyi. Hän onnistui siskonsa kanssa pääsemään pakolaisena Gomaan, Kongoon. Myöhemmin, hän opiskeli kolme vuotta biologiaa, kemiaa ja kasvatustiedettä Kigalin kasvatustieteellisessä korkeakoulussa. Käsitelläkseen ja ulkoistaakseen traumaattisia kokemuksiaan hän tutustui elokuvaohjaukseen kanadalaisessa verkkopohjaisessa Cinecours-elokuvakoulussa, josta valmistui 2008. Lisäksi hän on opiskellut käsikirjoittamista Maisha Film Labissa Ugandassa.
Hän voitti toisella ohjaamallaan pitkällä elokuvalla, antimilitaristisella The Mercy of the Junglella (2018) afrikkalaiseen elokuvaan keskittyvien FESPACO:n elokuvajuhlien pääpalkinnon Yennengan kultaisen oriin (2019). Elokuvan pohjoismainen ensi-ilta oli tammikuussa 2019 Göteborgin elokuvajuhlilla. The Mercy of the Jungle -elokuva ajoittuu Kongon toisen sodan aikaan. Kaksi nuorta sotilasta, kersantti ja sotamies, joutuu erilleen yksiköstään. Eksyneiden on selvittävä viidakon läpi.
Filmografia

Karekezi on käsikirjoittanut ja ohjannut kolme ensimmäistä elokuvaansa. Hän on lisäksi tuottanut molemmat pitkät elokuvansa.
The Pardon (lyhytelokuva, 2009)
Imbabazi: The Pardon (2013)
The Mercy of the Jungle (2018)
Aiheesta muualla

Joel Karekezi (englanniksi) (neonrouge.com)
The Mercy Of The Jungle -elokuvan (2018) traileri (tekstitys (englanniksi)) (youtube.com)
About Joel Karekezi (englanniksi) (facebook.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Joel Karekezi
Käännös suomeksi
Joel Kanebjörk

| Joel Kanebjörk |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. helmikuuta 1988 (ikä 36) Uppsala
Salibandyn pelaaja
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Seura:   Storvreta
Pelinumero:  5
Pituus:  186 cm
Paino:  87 kg
| Urheilijan ura> Junioriseurat |
| --- | --- | --- | --- |
1996–2003 2003–2005 2005:  IK Sirius  Hagunda IF  Årsta IBK
Seurat
| Vuodet | Seura | Ottelut (M+S=P) | Ottelut (M+S=P) |
| 2005– 2009 | Storvreta Storvreta Ungdom | 100 (24+19=43) 1 (2+0=2) | 100 (24+19=43) 1 (2+0=2) |
Maajoukkue
| 2004–2006 2006– |  Ruotsi U-19  Ruotsi | 12 (12+9=21) 28 (14+18=32) | 12 (12+9=21) 28 (14+18=32) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2010.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 8. joulukuuta 2010.
| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten salibandy.MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten salibandy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Zürich 2012 | Salibandy |  |
|  Hopeaa | Helsinki 2010 | Salibandy |  |
Joel Kanebjörk (s. 24. helmikuuta 1988 Uppsala, Ruotsi) on ruotsalainen salibandypelaaja. Hän edustaa Ruotsin Superliigassa Storvretaa. Hän on pelannut Ruotsin maajoukkueessa vuodesta 2006 lähtien.
Ura

Kanebjörk aloitti salibanyn pelaamisen kahdeksanvuotiaana Siriusin junioreissa. Sittemmin hän edusti junioritasolla Hagundaa ja Årstaa.
Aikuisten tasolla Kanebjörk pelasi ensimmäisen kerran kaudella 2005–2006 Storvretassa Ruotsin pääsarjassa. Hän pelasi kauden aikana 18 ottelua ja teki kaksi maalia. Toisella kaudellaan Kanebjörk pelasi 21 ottelua ja keräsi kuusi tehopistettä (5+1). Kaudella 2008–2009 Kanebjörk kävi pelaamassa yhden ottelun Ruotsin 2-divisioonassa, mutta palasi seuraavaaksi kaudeksi takaisin vanhaan seuraansa.
Maajoukkueura

Kanebjörk edusti Ruotsin alle 19-vuotiaiden maajoukkuetta vuosina 2004–2006. Tuona aikana hän pelasi 12 ottelua ja keräsi 21 tehopistettä.
Aikuisten tasolla Kanebjörk edusti Ruotsia ensi kerran vuonna 2006. Hänet valittiin ensimmäistä kertaa MM-kisoihin vuonna 2010. Kanebjörk oli turnauksen päätteeksi maansa toiseksi paras pistemies 16 pisteellä. Kanebjörk saavutti kisoissa hopeaa, kun Ruotsi hävisi loppuottelun Suomelle maalein 6–2.
José Clemente Orozco

José Clemente Orozcon patsas Guadalajarassa, Meksikossa.
José Clemente Orozco (1883–1949) oli meksikolainen taidemaalari ja graafikko. Uransa Orozco aloitti poliittisena pilapiirtäjänä. Hän kuuluu maansa uudemman monumentaalimaalauksen merkkinimiin. Orozco maalasi kansallista ja sosiaalista paatosta heijastelevia, suurpiirteisyytensä ja yksinkertaisuutensa vuoksi hyvin vaikuttavina pidettyjä freskoja. Hän myös julkaisi omaelämäkerran.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta José Clemente Orozco Wikimedia Commonsissa
Joulutaulu

Joulutaulu on jouluaiheiseen maalaukseen perustuva, kirjapainossa painettu, seinälle kiinnitettävä paperinen taulu. Ruotsissa, jossa maalaukseen perustuvien, painettujen joulutaulujen perinne 1900-luvulla syntyi, joulutauluja kutsutaan nimellä julbonad. Suomen kielessä joulutaulu voi tarkoittaa myös muuta jouluaiheista seinällä pidettävää kuvaa.
Joulutaulut olivat suosittuja joulukoristeita 1920–1960-luvuilla Ruotsissa, mutta myös Suomessa ja muissa Pohjoismaissa. Joulutaulujen painosmäärät olivat Ruotsissa niiden kulta-aikana 1930–1960-luvuilla miljoonia kappaleita ja niitä oli lähes jokaisessa ruotsalaiskodissa. Tauluissa kuvattiin tavallisimmin joulutonttujen elämää ja askareita, mutta oli myös muita aiheita. Joulutauluista pienimmät olivat kooltaan noin 40 x 20 cm ja suurimmat noin 80 x 40 cm. Joulutaulujen tunnetuin maalaaja oli ruotsalainen taiteilija ja kuvittaja Jenny Nyström (1854–1946), joka 1880-luvulla loi nykyaikaisen joulutonttu-hahmon. Muita tunnettuja joulutaulujen maalareita olivat muun muassa Erik Forsman (1916–1976), Anders Olsson (1913–1999), Curt Nyström (1893–1965) ja Lars Carlsson (1921–2002). Nykyisin joulutauluja on myytävänä ainoastaan vintage-tauluina, tavallisesti käytettyinä. Sen lisäksi että niitä edelleen käytetään joulukoristeina, on niistä muodostunut keräilyesineitä. Vanhimpia ja harvinaisimpia joulutauluja myydään antiikkihuutokaupoissa.
Yksi paperinen Anders Olssonin joulutaulu maksoi 1940-luvulla Ruotsissa 30 äyriä, mikä on tämän päivän rahassa noin seitsemän Ruotsin kruunua (euroina 70 senttiä.) Olssonin joulutauluja myytiin myös raamitettuina. Ne maksoivat kruunun ja 25 äyriä, mikä nykyrahassa on noin 25 kruunua (2,5 euroa).
Joulutaulujen historia

Joulutaulujen maalauksen historia alkoi Etelä-Ruotsissa 1700-luvun puolivälissä kankaalle (tavallisesti pellavakankaalle) tai suoraan puuseinään tehdyistä maalauksista. Tauluja (bonader) maalattiin joulua ja muita juhlapyhiä varten. Aiheet otettiin Raamatusta ja maalaukset kuvasit pääasiassa viittä aihetta: Jeesuksen syntymä, kolme viisasta miestä, Kaanan häät, tietämättömät neitsyet ja tuhlaajapoika. Maalaukset saivat alkunsa kirkkomaalauksesta. Kirkon maalarit toimivat opettajina käsityöläisille, jotka alkoivat maalata joulu- ja muita aiheita palkkiota vastaan. Kulttuuri ja vauraus alkoivat kehittyä Ruotsissa vapauden aikakaudella ja talonpojilla oli varaa ostaa juhlamaalauksia. Maalauksia alettiin tehdä 1800-luvun alkupuolella kankaan sijasta paperille. Perinne jatkui 1880-luvulle saakka, jolloin kirjanpainotaidon kehittymisen myötä Saksasta alkoi tulla painettuja jouluaiheisia ja muita kuvia ja käsityöläisten maalaukset jäivät historiaan.
Kirjapainossa painettuja, taiteilijoiden maalauksiin perustuvia joulutauluja alettiin Ruotsissa valmistaa ja myydä 1920-luvulla. Joulutaulujen aiheiden kehittymiseen Jenny Nyströmillä oli merkittävä vaikutus. Joulutaulujen suosio oli suurimmillaan 1930–1950-luvuilla. Kun televisio ja aikakauslehdet yleistyivät, joulutaulujen suosio alkoi 1960-luvulla vähentyä ja niiden valmistus loppui vähitellen kokonaan.
Joel Hongisto

Joel Mikael Hongisto (s. 28. kesäkuuta 1931 Loimaan kunta) on suomalainen SKDL:ää edustanut poliitikko. Hongisto toimi kansanedustajana vuosina 1978–1979. Hän vaikutti myös Loimaan kunnallispolitiikassa ja Metallityöväen liitossa.
Hongisto työskenteli vuodesta 1945 alkaen maatöissä, linja-auton rahastajana ja penkkipuuseppänä, kunnes hän vuonna 1953 siirtyi metallitöihin Fiskars-yhtiön Ovako-Kettinkitehtaalle. Hongisto jatkoi tehtaalla vuoteen 1991 ja hän oli pääluottamusmies vuosina 1971–1989.
Hongisto nousi kansanedustajaksi lokakuussa 1978 Arto Merisaaren kuoltua Rissalan lentoturmassa. Turun läänin eteläistä vaalipiiriä edustanut Hongisto kuului eduskunnassa toiseen lakivaliokuntaan. Hongisto ei uusinut paikkaansa vuoden 1979 vaaleissa ja hän ehti olla kansanedustajana alle puoli vuotta.
Hongisto meni naimisiin vuonna 1953. Hänellä on kolme lasta.
Joel Jänkälä

Yrjö Joel Jänkälä (23. huhtikuuta 1877 Koskenkylä, Kemi – 19. joulukuuta 1971) oli suomalainen Kemissä vaikuttanut liikemies ja konsuli.
Joel Jänkälän vanhemmat olivat Matti Jänkälä (1842–1926) ja Greta Amanda Vanha (1846–1887). Hän kävi yhteiskoulun ja sai vuonna 1897 päästötodistuksen Raahen Porvari- ja Kauppakoulusta. Jänkälä oli konttoristina kauppias Hirmun palveluksessa Kemissä ja Pyhäjärven Kauppa Oy:ssä johtajana. Vuosina 1899–1900 Jänkälä oli harjoittelijana eri liikkeissä Tallinnassa, Riiassa, Kööpenhaminassa, Hampurissa, Lontoossa ja Glasgowissa.
Suomeen palattuaan Jänkälä oli vuoteen 1917 saakka Karihaarassa Kemi Oy:n palveluksessa konttoristina, konttoripäällikkönä ja isännöitsijän apulaisena. Tämän jälkeen Jänkälä oli Kemissä itsenäisenä liikemiehenä ja harjoitti vuodesta 1926 alkaen noin kymmenen vuoden ajan puutavarakauppaa ja puutavaran vientiä.
Jänkälä oli Kemissä useiden liikelaitosten johtokuntien jäsenenä ja tilintarkastajana. Hän oli Kansallis-Osake-Pankin Kemin konttorin valvojana vuodesta 1919 ja toimi Kemissä Saksan varakonsulin sijaisena 1909–1914 ja sittemmin Tanskan varakonsulina Kemissä ja Torniossa. Jänkälä oli Kemissä myös monien kunnallisten lautakuntien jäsenenä tai puheenjohtajana sekä Kemin rahatoimikamarin varaesimiehenä.
Jänkälä osti vuonna 1917 sahanhoitaja Petter Tuhkasen vuonna 1875 Kemiin rakentaman empiretyylisen puutalon piharakennuksineen. Jänkälän mukaan nimensä saanut talo oli Jänkälän suvun omistuksessa vuoteen 1983 saakka, jolloin Kemin kaupunki osti sen. Talo peruskorjattiin ja se toimii juhlahuoneistona.