stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Herkules ja Lyydian kuningatar
Juoni

Elokuva perustuu löyhästi Sofokleen kuningas Oidipuksen viimeisiä hetkiä kuvaavaan näytelmään Oidipus Kolonoksessa, Aiskhyloksen thebalaissodista kertovaan Seitsemän Thebaa vastaan sekä legendoihin Herkuleesta ja Lyydian kuningattaresta Omfaleesta. Herkules, hänen vaimonsa Iole ja Odysseus palaavat Attikaan, jossa Oidipuksen pojat Eteokles ja Polyneikes riitelevät vallasta. Matkalla Thebaan Herkules voittaa painiottelussa maan jumalan Gaian pojan Antaioksen.
Herkules ja Odysseus saavat aikaan rauhan Oidipuksen poikien välille, mutta joutuvat lyydialaisten kaappaamiksi. Muistinsa menettäneestä Herkuleesta tulee Lyydian kuningattaren Omfalen orja ja rakastaja. Kuningattarella on tapana muuttaa rakastajansa ihmispatsaiksi, ja sama kohtalo uhkaa myös Herkulesta.
Kuningas Laertesin lähettämät miehet vapauttavat Herkuleen. Hän ryntää Thebaan, jossa Eteokles aikoo heittää Iolen tiikereiden raadeltavaksi. Eteokles ja Polyneikes tappavat toisensa, ja lopussa Herkules johtaa thebalaisten puolustustaistelua Polyneikesin kutsumia argoslaisia vastaan kaataen näiden hyökkäystornit.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve Reeves  | … |  Herkules   |
|  Sylva Koscina  | … |  Iole   |
|  Sylvia Lopez  | … |  Omfale   |
|  Patrizia Della Rovere  | … |  Penelope   |
|  Primo Carnera  | … |  Antaios   |
|  Carlo D’Angelo  | … |  Kreonteus   |
|  Gabriele Antonini  | … |  Odysseus   |
|  Cesare Fantoni  | … |  Oidipus   |
|  Mimmo Palmara  | … |  Polyneikes   |
|  Andrea Fantasia  | … |  Laertes   |
|  Aldo Fiorelli  | … |  Argos   |
|  Gino Mattera  | … |  Orfeus   |
|  Aldo Pini  | … |  Tifi   |
|  Nino Marchetti  | … |  Fossore   |
|  Daniele Vargas  | … |  Anfiarao   |
|  Sergio Fantoni  | … |  Eteokles   |
|  Elda Tattoli  | … |  Altmea   |
|  Ugo Sasso  | … |  Polyneikeen virkamies   |
|  Fulvio Carrara  | … |  Pollux   |
|  Willy Colombini  | … |  Kastor   |
|  Angelo Zanolli  | … |  Admeo   |
|  Fulvia Franco  | … |  Antiklea   |
|  Walter Grant  | … |  Aeskulapio   |
|  Marisa Valenti  | … |  Altmean tytär   |
|  Gianni Loti  | … |  Sandone   |
|  Fernando Cicero  | … |  Lastene   |
|  Colleen Bennett  | … |  tanssija Omfalen hovissa   |
|  Sergio Ciani  | … |     |
Tuotanto ja teemat

Ennio De Concinin käsikirjoittamaa elokuvaa ryhdyttiin tekemään pian sen jälkeen, kun Pietro Franciscin ja Steve Reevesin Voittamaton Herkules oli osoittautunut suureksi kaupalliseksi menestykseksi. Se kuvattiin Dyaliscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä kesä-elokuussa 1958 Roomassa Titanus Appian studiolla, Tor Caldaran rantamaisemissa ja Trejajoen laaksossa. Kuvaajana toimi aikaisempaan tapaan Mario Bava, jonka kerrotaan käytännössä vastanneen myös useimpien kohtausten ohjauksesta. Enzo Masettin musiikki lainattiin etupäässa edellisestä elokuvasta. Elokuvaan sisältyvästä laulusta Per l’eternità (englanniksi Evening Star) tuli suosittu Marisa del Fraten italialaisena ja June Vallin amerikkalaisena versiona.
Herkulesta ja Lyydian kuningatarta pidetään edeltäjäänsä parempana elokuvana. Siinä on enemmän toimintaa, vahvemmat näyttelijäsuoritukset sekä upean ranskalaisen Sylvia Lopezin antama voimakas eroottinen lataus. Omfalea esittävä Lopez kuoli leukemiaan pian elokuvan ilmestymisen jälkeen. Maailmanmaineeseen kohonnut Steve Reeves on yhtä ikoninen ja jäykkä kuin Voittamattomassa Herkuleessa, kun taas Iolea esittävä Sylva Koscina jää Lopezin rinnalla selvästi sivuosaan. Muista näyttelijöistä erottuvat Eteoklesta esittävä Sergio Fantoni sekä entinen nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestari Primo Carnera Antaioksena. Enemmän melodraamaan kuin sankarin urotekoihin keskittyvän juonen teemoja ovat avioliiton kahleet ja niihin liittyvä uskottomuus sekä voimakkaiden naisten uhkaama heteroseksuaalinen maskuliinisuus.
Bavalle tyypillisissä voimakkaissa eksoottisissa väreissä hehkuva Herkules ja Lyydian kuningatar on myös kuvauksellisesti edeltäjäänsä näyttävämpi. Taiteellisena johtajana toimineen Flavio Mogherinin valvoma lavastus on ylitsevuotavan barokkimainen ja monet visuaalisista oivalluksista on lainattu Alex Raymondin Flash Gordon -sarjakuvista. Elokuvan suurin ongelma on sen rakenteellinen heikkous. Omfalen viettelykset varastavat huomion Eteoklesin ja Polyneikesin konfliktilta, joka jatkuu vielä kaksikymmentä minuuttia sen jälkeen, kun Herkules on palannut kotiin ja tarina on saavuttanut loogisen päätepisteensä.
Vastaanotto ja julkaisut

Herkules ja Lyydian kuningatar oli vielä edeltäjäänsäkin suurempi kaupallinen menestys, joka vakiinnutti peplumin yhdeksi italialaisen elokuvan suosituimmista tyylilajeista. Se oli Italiassa vuoden 1959 kolmanneksi katsotuin elokuva ja tuotti yhteensä 890 miljoonan liiran pääsylipputulot. Elokuva teki Nello Santin Galateasta yhden Italian suurimmista tuotantoyhtiöistä, mutta yllättäen Santi päätti tämän jälkeen luopua aiheesta ja antoi sen Achille Piazzille, joka ryhtyi tekemään kolmatta Herkules-elokuvaa ohjaaja Vittorio Cottafavin kanssa. Steve Reeves olisi ollut valmis jatkamaan roolissa, mutta halusi työskennellä vain Pietro Franciscin ohjauksessa, ja niinpä Cottafavin Herkuleen koston sankariksi tuli amerikanitalialainen kehonrakentaja Lou Degni alias Mark Forest. Francisci otti itselleen kaiken kunnian Herkuleen ja Lyydian kuningattaren menestyksestä, mikä aiheutti välirikon Mario Bavaan, joka ei enää työskennellyt ohjaajan alaisuudessa. Bavan menettäminen johti Franciscin epäonnistumisiin, jotka lopulta tuhosivat hänen uransa.
Yhdysvalloissa tuottaja Joseph E. Levine osti jälleen elokuvan oikeudet ja antoi sen Warner Brothersin levitettäväksi. Levine käytti ennennäkemättömät yli puolitoista miljoonaa dollaria Herkuleen ja Lyydian kuningattaren mainontaan, joka käsitti muun muassa ensimmäisen suuren televisiokampanjan. Nimellä Hercules Unchained (”Kahleistaan vapautunut Herkules”) julkaistu elokuva tuotti Levinelle miljoonia, jotka mahdollistivat hänen oman levitysyhtiönsä Embassy Picturesin perustamisen. Vuonna 1975 Reevesin molemmat Herkules-elokuvat julkaistiin uudelleen kaksoisnäytäntönä, mutta huonoina tv-kopioina liian monta kertaa nähtyinä ne eivät enää houkutelleet yleisöä. Tuotantoyhtiöiden lopetettua toimintansa elokuvista on tullut osa public domainia, minkä takia niitä ei Yhdysvalloissa ole ollut saatavina kunnollisina laajakangasversioina. Amerikassa Reevesin elokuvista on muodostunut eräänlainen camp-henkinen vitsi, jota edustaa muun muassa niistä vuonna 1997 uudelleen leikattu ja dubattu komedia Hercules Recycled (”Kierrätetty Herkules”). Muualla maailmassa elokuvia arvostetaan yhä, ja niillä on ollut suuri vaikutus italialaisen fantasiaelokuvan kehitykseen.
Herkules ja Lyydian kuningatar on julkaistu DVD:llä lukuisina heikkotasoisina tv-kopiona. Julkaisuista laadukkain lienee saksalaisen Concorden laajakangasversio, joka sisältää saksan- ja englanninkielisen ääniraidan. Elokuvan laajakangasversio on saatavilla myös italialaisena ja ranskalaisena DVD:nä.
Aiheesta muualla

Herkules ja Lyydian kuningatar Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Herkules ja Lyydian kuningatar Elonet.
Krepost Sveaborgin merilinnoitteet

Krepost Sveaborgin kartta, saarilla sijaitsevat mustat pisteet kuvaavat meririntaman tykkipattereita.
Krepost Sveaborgin merilinnoitteet olivat joukko Helsingin maa- ja merilinnoitukseen, eli Krepost Sveaborgiin kuuluneita linnoitteita. Meririntamaan kuuluivat kahdessa, sekä yhteensä 37 numeroitua tukikohtaa Helsingin ympäristössä nykyisten Espoon, Helsingin ja Vantaan kuntien alueilla.
Meririntama koostui Helsinginniemen ympäristön saarille rakennetuista kahteen sisäkkäiseen puolustuslinjaan jaetuista linnoitteista.
Harmaja, Isosaari, Katajaluoto ja Kuivasaari

Harmajan tukikohdan aseistuksena oli neljä 152 millimetrin Canet-tykkiä. Saaren tykkiaseman rintavarustuksen sisällä oli kolme kellaritilaa. Harmajalle rakennettiin myöhemmin toisen maailmansodan aikana IT-patteri laitteistoineen. Saaren asemista neljän tykin patteri ja tähystystorni ovat suojeltuja.
Isosaaren tukikohdan aseistuksena oli kolme tykkipatteria, joiden varustukseen kuului yhteensä kahdeksan 254 millimetrin Durlacher-tykkiä kahdessa patterissa ja neljä 152 millimetrin Canet-tykkiä kolmannessa patterissa. Tukikohdan tykkiasemien rintasuojiin on rakennettu kellaritiloja. Saarella sijaitsee myös voima-asema, kaksi valonheitinasemaa, sekä kaksi betonista tähystystornia.
Katajaluodon tukikohdan aseistuksena oli neljän 254 millimetrin Durlacher-tykin patteri. Tukikohdan tykkiaseman rintasuojaan on rakennettu kellaritila, minkä lisäksi saarella sijaitsee myös kaksi voima-asemaa, valonheitinasema, sekä betoninen tähystystorni.
Kuivasaarella sijaitsi kolmiosainen valonheitinkokonaisuus, johon kuului betoninen tähystystorni, voima-asema, valonheittimen siirtorata, sekä itse valonheitin. Valonheitinkokonaisuus on nykyisin suojeltu muinaismuistolain nojalla.
Miessaari, Pihlajasaari ja Rysäkari

Miessaaren tukikohdan aseistuksena oli neljän 152 millimetrin Canet-tykin patteri. Tukikohdan tykkiaseman rintasuojaan on rakennettu kellaritila, jossa oli ammus-, keskus- ja hissitilojen lisäksi puhelinkeskus ja konehuone. Saarella sijaitsee myös kolmikerroksinen kallioon louhittu miehistön suojatila, valonheitinasema ja kolmihuoneinen kallioon louhittu keskuskasematti.
Pihlajasaaren tukikohdan aseistuksena oli neljän tykin hajasijoitettu patteri. Patteri on ainut laatuaan aikakaudeltaan Helsingin linnoituksessa. Saarella sijaitsee myös kallioon louhittu betonirakenteinen miehistön- ja ammussuoja.
Rysäkarin tukikohdan aseistuksena oli neljän 254 millimetrin Durlacher-tykin patteri, jonka rakentamisessa on huomoitu maaston korkeuserot. Tukikohdan tykkiaseman rintasuojaan on rakennettu kellaritila, minkä lisäksi saarella sijaitsee myös kaksi betonirakenteista mittaustornia, kaksikerroksinen panssaritorni ja betonirakenteinen valonheitinasema.
Santahaminan itäniemi, Itä-Villinki ja Vuosaaren Skatanniemi

Santahaminan itäniemen tukikohdan aseistuksena oli kaksi tykkipatteria, joiden varustukseen kuului yhteensä neljä 75 millimetrin tykkiä ja neljä 152 millimetrin Canet-tykkiä. Neljän 75 millimetrin tykin patterissa ammus- ja miehistötilat sijaitsevat tykkien välissä. Neljän Canet-tykin pattereissa ei ole kellaritiloja.
Itä-Villingin tukikohdan aseistuksena oli neljän 254 millimetrin Durlacher-tykin patteri. Tukikohdan tykkiaseman rintasuojaan on rakennettu kellaritila, minkä lisäksi saarella sijaitsee myös kolmiosainen valonheitinkokonaisuus, johon kuuluvat kallioon louhittu voima-asema, valonheittimen siirtorata ja valonheitinasema. Saarella on tämän lisäksi kallioon louhittu kaksihuoneinen varastotila.
Vuosaaren Skatanniemen tukikohdan aseistuksena oli neljän 152 millimetrin Canet-tykin patteri.
Kottaraiset

| Kottaraiset |
| --- | --- |
 Kottarainen (Sturnus vulgaris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kottaraiset Sturnidae  Rafinesque, 1815
Suvut
 Katso teksti 
Katso myös
   Kottaraiset Wikispeciesissä   Kottaraiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kottaraiset (Sturnidae) on varpuslintujen lahkoon kuuluva heimo. Siihen kuuluu pieniä ja keskikokoisia kottaraisia, mainoja, rakkeleita ja loisnokkeleita, joista useimmat ovat väriltään tummia. Niillä on pitkä ja suora, kärkeä kohti kapeneva nokka ja voimakkaat jalat. Kottaraisia tavataan luonnostaan vain vanhassa maailmassa eli Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa, pohjoisessa Australiassa ja Tyynenmeren saarilla. Ihmiset ovat kuitenkin siirtäneet muutamia lajeja myös Pohjois-Amerikkaan, Havaijille ja Uuteen-Seelantiin, missä niistä on paikoitellen tullut alkuperäiselle luonnolle haitallisia vieraslajeja. Kottaraiset käyttävät ravinnokseen pääasiassa hyönteisiä ja hedelmiä. Jotkin lajit ruokailevat viljelyksillä ja niitä pidetään tuholaisina. Useimmat kottaraiset pesivät puunkoloissa. Kottaraiset ovat luonnossa taitavia laulajia, ja ihmisen kasvattamana ne voivat oppia matkimaan puhettakin.
Länsimaalaisille tutuin tämän heimon lajeista on suurina parvina asutuksen lähellä elävä kottarainen (Sturnus vulgaris). Aasiassa tunnetuin laji on lemmikkinäkin pidettävä pihamaina (Acridotheres tristis). Suomessa on tavattu kaksi heimon lajia; tavallisen kottaraisen lisäksi punakottarainen (Sturnus roseus), joka on maassa satunnainen vierailija. Lisäksi tarhakarkulaisina, ei siis Suomen lintulajistoon laskettavina, on havaittu kiinankottarainen (Sturnus sinensis) ja viirupääkottarainen (Sturnus cineraceus).
Suvut ja lajit

Luettelo perustuu BirdLife Suomen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön. Luokittelujen eroavuuksista johtuen lajisto voi olla erilainen eri lähteissä. Risti (†) merkitsee, että kyseinen laji on kuollut sukupuuttoon.
Suvut ja lajit > Filippiinienkiipijät Rhabdornis

Filippiinienkiipijä Rhabdornis inornatus
Pikkufilippiinienkiipijä Rhabdornis mystacalis
Suvut ja lajit > Harakkakottaraiset Streptocitta

Celebesinharakkakottarainen Streptocitta albicollis
Sulanharakkakottarainen Streptocitta albertinae
Suvut ja lajit > Kauluskottaraiset Gracupica

Kauluskottarainen Gracupica nigricollis
Kyläkottarainen Gracupica contra
Suvut ja lajit > Kiiltokottaraiset Aplonis

| --- | --- |
 Biakinkottarainen Aplonis magna  Bougainvillenkottarainen Aplonis brunneicapillus  Celebesinkiiltokottarainen Aplonis minor  Espiritusantonkottarainen Aplonis santovestris  Kiiltokottarainen Aplonis panayensis  Kosraenkottarainen Aplonis corvina   †  Makirankottarainen Aplonis dichroa  Maukenkottarainen Aplonis mavornata   †  Melanesiankottarainen Aplonis feadensis  Mikronesiankottarainen Aplonis opaca  Molukkienkottarainen Aplonis mysolensis  Norfolkinsaarenkottarainen Aplonis fusca   †:  Papuankottarainen Aplonis mystacea  Pikikottarainen Aplonis cantoroides  Pohnpeinkottarainen eli ponapénkottarainen Aplonis pelzelni  Polynesiankottarainen Aplonis tabuensis  Rarotongankottarainen Aplonis cinerascens  Rennellinkottarainen Aplonis insularis  Salomoninkottarainen Aplonis grandis  Samoankottarainen Aplonis atrifusca  Tanimbarinkottarainen Aplonis crassa  Uudenkaledoniankottarainen Aplonis striata  Vanuatunkottarainen Aplonis zelandica  Viherkottarainen Aplonis metallica
Suvut ja lajit > Kottaraiset Sturnus

Kottarainen Sturnus vulgaris
Mustakottarainen Sturnus unicolor
Suvut ja lajit > Kultamainat Mino

Kultanaamamaina Mino dumontii
Pitkäpyrstömaina Mino kreffti
Kultamaina Mino anais
Suvut ja lajit > Kuningaskottaraiset Basilornis

Celebesinkuningaskottarainen Basilornis celebensis
Sulankuningaskottarainen Basilornis galeatus
Seraminkuningaskottarainen Basilornis corythaix
Suvut ja lajit > Latvuskottaraiset Poeoptera

Isolatvuskottarainen Poeoptera lugubris
Kiiltolatvuskottarainen Poeoptera stuhlmanni
Kobolttikottarainen Poeoptera femoralis
Mustalatvuskottarainen Poeoptera kenricki
Suvut ja lajit > Loistokottaraiset Lamprotornis

| --- | --- |
 Guineanloistokottarainen Lamprotornis iris, synonyymi Coccycolius iris  Harmaakottarainen Lamprotornis fischeri  Kapinkottarainen Lamprotornis bicolor  Keniankottarainen Lamprotornis hildebrandti  Kyläloistokottarainen Lamprotornis chalybaeus  Loistokottarainen Lamprotornis superbus  Paratiisikottarainen Lamprotornis regius, synonyymi Cosmopsarus regius  Peitsipyrstökottarainen Lamprotornis mevesii  Pitkäpyrstökottarainen Lamprotornis caudatus  Principenloistokottarainen Lamprotornis ornatus  Pronssipyrstökottarainen Lamprotornis chalcurus:  Pronssipääkottarainen Lamprotornis purpuroptera  Purppuraperäkottarainen Lamprotornis chloropterus  Raitapyrstökottarainen Lamprotornis australis  Sahelinkottarainen Lamprotornis pulcher  Samettisiipikottarainen Lamprotornis splendidus  Suippopyrstökottarainen Lamprotornis acuticaudus  Tuhkakottarainen Lamprotornis unicolor, synonyymi Cosmopsarus unicolor  Turkoosikottarainen Lamprotornis nitens  Vadikottarainen Lamprotornis shelleyi  Valkolakkikottarainen Spreo albicapillus  Viikunakottarainen Lamprotornis purpureus
Suvut ja lajit > Mainat Acridotheres

| --- | --- |
 Celebesinviidakkomaina Acridotheres cinereus  Intianmaina Acridotheres ginginianus  Jaavankottarainen Acridotheres melanopterus, aiemmin Sturnus melanopterus  Jaavanmaina Acridotheres javanicus  Naamiokottarainen Acridotheres burmannicus:  Pihamaina Acridotheres tristis  Riisimaina Acridotheres cristatellus  Sepelmaina Acridotheres albocinctus  Töyhtömaina Acridotheres grandis  Viidakkomaina Acridotheres fuscus
Suvut ja lajit > Pikkukottaraiset Agropsar

Kanelikorvakottarainen Agropsar philippensis
Mantsuriankottarainen Agropsar sturninus
Suvut ja lajit > Purppurapääkottaraiset Hylopsar

Kuparipyrstökottarainen Hylopsar cupreocauda
Purppurapääkottarainen Hylopsar purpureiceps
Suvut ja lajit > Pyhämainat Gracula

Srilankanmaina Gracula ptilogenys
Pyhämaina Gracula religiosa
Suvut ja lajit > Rakkelit Onychognathus

| --- | --- |
 Etiopianrakkeli Onychognathus albirostris  Hentorakkeli Onychognathus tenuirostris  Kalliorakkeli Onychognathus morio  Kyhmyrakkeli Onychognathus salvadorii  Metsärakkeli Onychognathus fulgidus:  Rotkorakkeli Onychognathus tristramii  Sokotranrakkeli Onychognathus frater  Somalianrakkeli Onychognathus blythii  Töpörakkeli Onychognathus walleri  Valkosiipirakkeli Onychognathus nabouroup
Suvut ja lajit > Silkkikottaraiset Spodiopsar

Silkkikottarainen Spodiopsar sericeus
Viirupääkottarainen Spodiopsat cineraceus
Suvut ja lajit > Vilkkuperäkottaraiset Sturnia

Andamaanienkottarainen Sturnia erythropygia
Bramiinikottarainen Sturnia pagodarum
Harmaasiipikottarainen Sturnia malabarica
Kiinankottarainen Sturnia sinensis
Suvut ja lajit > Lajit, joilla on oma sukunsa

| --- | --- |
 Aavikkokottarainen Speculipastor bicolor  Apovuorenkottarainen Goodfellowia miranda  Balinkottarainen Leucopsar rothschildi  Celebesinkottarainen Scissirostrum dubium  Celebesinmaina Enodes erythrophris  Helttakottarainen Creatophora cinerea  Himalajankottarainen Saroglossa spiloptera  Kaljukottarainen Sarcops calvus  Kultapäämaina Ampeliceps coronatus  Madagaskarinkottarainen Hartlaubius auratus:  Miombokottarainen Neocichla gutturalis  Mustavatsakottarainen Notopholia corusca  Necropsar rodericanus   †  Punakottarainen Pastor roseus  Purppurakottarainen Cinnyricinclus leucogaster  Reunioninkottarainen Fregilupus varius, syn. Fregilupus various   †  Rusovatsakottarainen Pholia sharpii, synonyymi Cinnyricinclus sharpii  Srilankankottarainen Sturnornis albofrontatus  Valkokauluskottarainen Grafisia torquata
Herakles (Euripides)

| Herakles> Ἡρακλῆς |
| --- | --- |
 Herakleen hulluus aiheena mosaiikissa. Villa Torre de Palma, Portugali, 200/300-luku jaa.
Kirjoittaja:  Euripides
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Theba
Kantaesitys:  n. 416 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Amfitryon, Herakleen maallinen isä Megara, Herakleen puoliso Lykos, Theban kuningas Herakles, Zeuksen poika Iris, jumalten sanansaattaja Hulluus sanansaattaja Theseus, Herakleen ystävä
Kuoro:  Theban vanhuksia
Herakles (m.kreik. Ἡρακλῆς, Hēraklēs, lat. Hercules tai Heracles) on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia. Sen aiheena on Herakleen saama hulluuskohtaus, jonka aikana tämä surmasi vaimonsa ja lapsensa.
Historia

Euripideen Herakleen kantaesitys oli Ateenan Dionysoksen teatterilla Dionysia-juhlilla noin vuonna 416 eaa. Se oli Euripideen toinen Herakleesta kertonut tragedia Herakleen lapsien jälkeen. Näytelmä ei voittanut palkintoja näytelmäkilpailuissa.
Sisältö

Tragedia koostuu 1 428 runosäkeestä.
Tulkintoja

Näytelmän pääteemoina voidaan nähdä muun muassa sankaruus ja hulluus, jumalten tekojen käsittämättömyys sekä ystävyys, joka voittaa kaikki vastoinkäymiset. Näytelmä jakaantuu jyrkästi kahteen jaksoon, joista ensimmäinen kuvaa Herakleen sankariutta ja toinen hulluutta. Tästä syystä juonta on myös kritisoitu, sillä jaksot ovat juonellisesti toisistaan melko irrallisia, eivätkä seuraa toisistaan suoraan. Toisaalta Heran viha Heraklesta kohtaan oli yleisön tuntema aihe, jonka voi katsoa oikeuttavan siirtymän.
Kirjallisuutta > Suomennos

Euripides: Herakles.  Suomentanut Alkuteosta mukaillen suom. Pentti Saarikoski. Otava, 1967.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Euripides: Hercules. Teoksessa Euripidis fabulae.  (Vol. II (Sup., El., Her., Tro., Iph.Tau., Ion) Toim. James Diggle. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1981.  ISBN 978-0-19-814590-5  Kreikankielinen alkuteksti.
Euripides: Suppliant Women. Teoksessa Euripides: Suppliant Women. Electra. Heracles.  (Euripides Volume III. Käännös David Kovacs. Loeb Classical Library 9)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1998.  ISBN 9780674995666  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Euripides: Heracles.  (Aris and Phillips Classical Texts. The Plays of Euripides 10, toim. Shirley Ann Barlow)  Aris & Phillips, 1996.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Cropp, Martin & Hamilton, Richard (toim.): Euripides' Heracles: Commentary.  (Bryn Mawr Greek commentaries)  Thomas Library, Bryn Mawr College, 1987.  ISBN 0929524098
Papadopoulou, Thalia: Heracles and Euripidean Tragedy.  (Cambridge Classical Studies)  Cambridge University Press, 2005.  ISBN 1139446673
Aiheesta muualla

Euripides: Heracles. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Euripideen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet:  Alkestis · Andromakhe · Bakkhantit · Elektra · Foinikian naiset · Hekabe · Helena · Herakleen lapset · Herakles · Hippolytos · Ifigeneia Auliissa · Ifigeneia taurien mailla · Ion · Kyklooppi · Medeia · Orestes · Troijan naiset · Turvananojat · (Rhesos)
Kadonneita ja katkelmallisia:  Aiolos
Herakleen hulluus kuvattuna niin kutsutussa Madridin krateerissa, n. 350–320 eaa.
Hermostoputki

Hermostoputki on hermostolevystä kehittyvä putkimainen rakenne, josta muodostuu selkärankaisten keskushermosto eli aivot ja selkäydin ja silmien aiheet.
Kehitys

Gastrulaation jälkeen alkion solut ovat järjestäytyneet kolmeen kerrokseen: ektodermi, mesodermi ja endodermi. Hermostolevy kehittyy ektodermistä ja sijaitsee alkion selkäpuolella. Hermostolevy paksuuntuu ja muodostaa uurteen, jonka reunat yhtyvät keskiviivassa. Ihmissikiöllä tämä tapahtuu sikiön ollessa n. 21 vuorokauden ikäinen. Hermostoputken kehitykselle tärkeitä säätelijöitä ovat geenien lisäksi eräät ravintoaineet, kuten foolihappo. Foolihappo aktivoi homokysteiinin muuttumista metioniiniksi. Mikäli sikiö kärsii foolihapon puutteesta, elimistöön kerääntyy liikaa homokysteiiniä mikä johtaa hermostoputken kehityshäiriöihin.
Hermostoputkesta kehittyvät rakenteet

Hermostoputken etupäästä muodostuvat aivot ja silmät ja takapäästä selkäydin. Etupää muodostaa ensin kolme ja myöhemmin viisi rakkulaa, joista kehittyvät aivojen eri osat. Nämä viisi rakkulaa muodostavat pääteaivot, väliaivot, keskiaivot, taka-aivot ja ydinjatkeen, joka jatkuu selkäytimenä.
| Kolmirakkulavaihe | Viisirakkulavaihe | Täysin kehittynyt yksilö |
| --- | --- | --- |
| Etuaivot (prosencephalon) | Pääteaivot (telencephalon) | Isoaivot (cerebrum) |
Etuaivot (prosencephalon): Väliaivot (diencephalon)
Keskiaivot (mesencephalon)
| Ruutuaivot (rhombencephalon) | Taka-aivot (metencephalon) | Pikkuaivot (cerebellum) ja aivosilta (pons) |
Ruutuaivot (rhombencephalon): Ydinjatke (medulla oblongata)
Hermostoputki