stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siili
Käyttäytyminen > Ääntely

Siilit ovat enimmäkseen hiljaa. Kohdatessaan vastakkaisen sukupuolen edustajan siili, etenkin naaras, saattaa alkaa tuhahdella. Siili tuhisee ja niiskuttelee myös haistellessaan ravintoa. Tuhahteluita voi esiintyiä myös kosiskelussa ja varoitusäänissä. Peloissaan siili saattaa ulvahtaa kovalla äänellä. Joskus siilit yskähtelevät, sihisevät tai tirskuttavat kuin linnut. Pienet poikaset piipittävät pesässään, ja isompina kimittävät, kun pelkäävät joutuvansa emostaan eroon. Pelästyneen siilin sydämen syke saattaa olla kuuluvaa.
Käyttäytyminen > Puolustautuminen

Siilin ensimmäinen puolustautumisreaktio on juosta karkuun. Toissijainen puolustautumisreaktio on jäykistyä paikoilleen ja nostaa refleksinomaisesti piikit pystyyn. Ensin siili nostaa otsapiikkinsä, ja jos se ei vielä auta, se nostaa loputkin piikkinsä.
Jos vaara jatkuu, jos siiliä kosketetaan, tai jos siili jää tappelussa häviölle, se vetäytyy osittain tai viimeisessä hädässä kokonaan palloksi piikkiensä suojiin. Kerällemeno tapahtuu vain parissa sekunnissa, ja se on mahdollista erityisten ja monimutkaisten selkää ja kylkiä peittävien iholihasten ansiosta. Siili voi pysytellä pallona tuntikausia. Se myös nukkuu ja talvehtii puolittaisessa palloasennossa, yleensä kyljellään. Siili osaa myös kallistella piikistöään tarvittaessa puolelta toiselle kohti vastustajaa.
Käyttäytyminen > Ravinto

Siili on kaikkiruokainen ja sille voi maistua melkein kaikki sopivankokoinen ruoka hyönteisistä pieniin selkärankaisiin. Ruokavalio vaihtelee paikan, saaliiden saatavuuden ja vuodenajan mukaan, mutta siilien luontaista ravintoa ovat kovakuoriaiset, lehväluteet, tuhatjalkaiset, muurahaiset, pihtihäntäiset ja hämähäkit. Siilit syövät kuitenkin myös toukkia, etanoita, lieroja, sammakoita, sisiliskoja sekä hiirien, myyrien ja maassa pesivien lintujen poikasia. Nuoret siilit ovat ennakkoluulottomampia kuin vanhemmat yksilöt, ja ne syövätkin useammin myös selkärankaisia ja raatoja. Vanhat yksilöt puolestaan keskittyvät kovakuoriaisiin, etanoihin ja lieroihin.
Siilille kelpaavat elävien eläinten lisäksi raadot, kasviravinto, kuten tammenterhot ja marjat, sekä sienet. Kasvien syöminen ei välttämättä ole tarkoituksellista, vaan kasviravintoa siilit syövät lähinnä pakon edessä; ravinnon puutteessa jopa viidesosa ruokavaliosta voi koostua kasviperäisestä aineksesta.
Aikuinen siili syö noin 70 grammaa hyönteisiä vuorokaudessa, mutta imettävällä naaraalla määrä voi olla jopa kaksinkertainen. Siili ei pysty kerralla syömään tuollaista määrää, joten sen on yön aikana syötävä useammin kuin kerran. Mahalaukku on kuitenkin kokoon nähden suuri, ja ruoansulatus on nopeaa.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Siili saavuttaa sukukypsyyden syntymänsä jälkeisenä keväänä, mutta vankeudessa koko talven hereillä olleiden siilien on havaittu tulevan sukukypsäksi jo puolen vuoden iässä.
Siilien kiima-aika alkaa heti niiden herättyä talvihorroksesta, huhtikuun lopulla tai toukokuun alkupuolella. Sen alkamisajankohta vaihtelee alueittain lämpötilaerojen mukaan. Urokset lähtevät herättyään etsimään naaraita. Ne eivät ehdi juurikaan etsiä ravintoa kiima-aikana, joten urosten paino laskee edelleen horroksessa menetetyn painon lisäksi. Urokset kosiskelevat naaraita pitkässä, jopa useita tunteja kestävässä kosiskeluseremoniassa. Koiras pyörii naaraan ympärillä ja pyrkii lähestymään sitä, vaikka naaras torjuu lähentelyn ja kääntyy pois. Eläimet myös nuuskivat toisiaan, ja naaras ääntelee tuhisten. Eläimet ovat välillä poski poskea vasten, kunnes hetken päästä ne taas tuhisevat ja pyörivät. Naaras ei antaudu helposti ja tönii urosta otsapiikeillään ja voi yrittää jopa purra.
Parittelussa naaras laskee piikkinsä alas. Ne kääntyvät tällöin taakse ja muodostavat liukkaan pinnan. Uros joutuu ottamaan naaraan niskapiikeistä tiukan puruotteen päästäkseen naaraan päälle. Parittelu kestää noin kymmenen minuuttia, ja urokset ja naaraat voivat paritella yhden yön aikana useita kertoja.
Raskauden loppuvaiheessa naaras alkaa rakentaa synnytyspesää, joka saattaa sijaita juurakoiden alla, kivien koloissa tai lehti- ja risukasoissa. Pesäpaikan tulee olla mahdollisimman kuiva, ja emo voi tehdä useampia poikaspesiä varmuuden vuoksi.
Kantoaika on viidestä kuuteen viikkoa, ja yhdessä poikueessa on 2–10 poikasta. Keskimäärin poikueessa on reilut viisi jälkeläistä. Synnytys kestää muutamista minuuteista useisiin tunteihin, ja poikaset voivat syntyä sekä pää että takapuoli edellä. Emo nuolee synnytyksen jälkeen poikaset puhtaaksi ja puree napanuorat poikki.
Poikaset syntyvät karvattomina, sokeina ja kuuroina, ovat 6–10 senttimetriä pitkiä ja painavat 8–25 grammaa. Piikit ovat syntyessä piilossa vaaleanpunaisen ihon alla, mutta muutaman tunnin päästä syntymästä ensimmäisen valkoiset piikit saattavat läpäistä jo ihon. Muutaman päivän päästä siilipoikaselle alkaa tulla ensimmäisiä tummempia, valkokärkisiä piikkejä, ja noin kuuden viikon päästä poikasella on aikuisen yksilön väritys. Naaraalla on viisi nisäparia, ja maitorauhaset kehittyvät raskauden loppuvaiheessa. Emo imettää poikasia 4–6 viikkoa proteiini- ja rasvapitoisella maidolla. Poikaset elävät ensimmäiset kolme viikkoaan suojaisessa paikassa sijaitsevassa pesässä. Ne seuraavat emoaan vielä pesästä lähdön jälkeen ja imevät sen maitoa vielä kolmen viikon ajan. Noin kuuden viikon päästä syntymästään poikaset aloittavat itsenäisen elämän. Vieroitetut poikaset ovat keskimäärin 16–18 senttimetrin pituisia ja 120–350 gramman painoisia.
Käyttäytyminen > Talvehtiminen

Siili vaipuu talveksi talvihorrokseen, jossa sen aineenvaihdunta hidastuu. Sen syke esimerkiksi laskee 200–280 lyönnistä 2–12 lyöntiin minuutissa. Ruumiinlämpö laskee jopa 35 celsiusastetta aina 2–4 asteeseen, ja sen energian- ja hapenkulutus vähenee sadasosaan. Virtsatakseen ja poistaakseen kehossaan syntyneen typen siili herää ja lämmittää kehonsa normaaliin lämpötilaan 7–10 päivän välein. Siili herää myös, kun sen lämpö laskee alle neljän plusasteen, jotta se ei paleltuisi hengiltä. Horroksesta herääminen kestää noin 2–5 tuntia ja kuluttaa runsaasti energiaa.
Talvihorroksen pituus riippuu ilmastosta, yksilön ominaisuuksista ja sukupuolesta. Horrosaika on pidempi pohjoisessa kuin etelän lämpimimmillä alueilla, jossa osa yksilöistä saattaa olla aktiivisia ympäri vuoden. Suomessa siilit vaipuvat talvihorrokseen usein lokakuussa. Suomessa, Etelä-Ruotsissa ja Tanskassa siili on talvihorroksessa yleensä noin seitsemän kuukautta vuodessa. Englannissa siili talvehtii 4–5 kuukauden ajan. Lyhyinä talvina siili voi Suomessa selvitä vain kuuden kuukauden horroksella. Vankeudessa siili ei välttämättä vaivu lainkaan talvihorrokseen. Etelä-Euroopassa siilit voivat mennä myös kesähorrokseen kuuman keskikesän aikaan.
Kesällä hankittu rasvakerros toimii talvilevon aikana polttoaineena ja eristävänä kerroksena. Talvihorroksen aikana siili on toimintakyvytön eikä pysty reagoimaan häiriötiloihin, kuten veden valumiseen pesään. Horroksen aikana siili menettää puolet ruumiinpainostaan. Ensimmäisistä kertaa horrostavista siileistä kuolee Suomessa tavallisena talvena yli puolet. Huonoina vuosina myös aikuisista siileistä voi Suomessa kuolla puolet. Myös Ruotsissa, Englannissa ja Saksassa aikuisistakin siileistä kuolee talven aikana kolmasosa.
Siilit kuolevat talvella, jos niiden keräämä rasvakerros ei ole riittävän paksu tai niiden pesät vaurioituvat tai kastuvat. Myös leudot talvet harventavat siilikantoja, sillä jos talven aikana tulee leutoa ja lumet sulavat, siilit saattavat herätä talvihorroksesta liian aikaisin. Silloin uudet pakkaset yleensä koituvat siilien kohtaloksi, koska siilit kuluttavat herätessään paljon energiaa eivätkä välttämättä ehdi suojautua uudestaan talven varalle. Vähälumisuus on myös haitallista: läpi talven kestävät paksut lumikerrokset pesien ympärillä pitävät pesän lämpötilan sopivana ja parantavat siilin selviytymismahdollisuuksia.
Siili voi rakentaa talvipesänsä monenlaiseen paikkaan: risu- ja lehtikasaan, puu- tai lautapinoon, maankoloon, puunjuuren alle, tiheiden pensaiden alle, kaatuneen puunrungon alle, vajan tai lattian alle, tai mihin tahansa melko suojattuun paikkaan. Pesäänsä siili kantaa suullaan kuivia lehtiä ja heinää, joskus myös risuja tai sammalta. Oksat pitävät pesän tukevana. Siilin rakentama talvipesä on läpimitaltaan vajaa puoli metriä, pallomainen tai soikea, ja hiukan litteä. Siilin talvipesässä asuu yleensä yksi siili kerrallaan. Siili voi joskus vaihtaa pesää talven aikana, eikä se käytä vanhaa pesäänsä enää seuraavina talvina. Siili voi talvehtia myös ihmisen tekemässä talvipesässä.
Ekologia > Saalistajat ja kilpailijat

Siilillä on varsin vähän luonnollisia vihollisia, mutta ainakin ketun, mäyrän ja isojen petolintujen tiedetään saalistavan siilejä ravinnokseen. Nuorta siiliä voivat silti uhkata useammat eläimet. Esimerkiksi varis, harakka ja lokit voivat nokkia pienen siilin kuoliaaksi, sillä lintujen nokat ovat vielä pienen siilin piikkejä pidemmät. Nuoria siilejä voivat syödä myös näätä, kärppä ja rotat.
Ketut eivät todennäköisesti uhkaa hyväkuntoisia aikuisia siiliä, sillä niillä ei ole varsinaisesti tekniikkaa siilin kerän aukaisemiseen, vaikka kettuihin on liitetty erilaisia myyttejä siitä, kuinka ne voivat esimerkiksi virtsata siilin päälle ja pakottaa näin siili aukaisemaan itsensä. Mäyrä sen sijaan pystyy aukaisemaan pitkillä kynsillään ja voimaikkailla etukäpälillään kerällä olevan siilin. Siilien onkin todettu välttävän alueita, joissa on suuri mäyräkanta. Mäyräpopulaation kasvun on jopa epäilty olevan taustalla siilien vähenemiseen, sillä mäyrät sekä syövät siilejä että kilpailevat samasta ravinnosta. Brittiläiset luonnonsuojelujärjestöt ovat kuitenkin painottaneet, että mäyrä ja siili pystyvät elämään samoilla elinalueilla, jos niillä on tarpeeksi suotuisia ympäristöjä. Siilikanta on kuitenkin vähentynyt selvästi myös alueilla, joilla mäyriä ei ole.
Ekologia > Sairaudet ja loiset

Taudeista siili kärsii saman verran kuin muutkin villieläimet. Suurimmilla osalla siileistä on loisia, ja ne saattavat heikentää siiliä ja vaikuttaa esimerkiksi sen kasvuun, rasvan varastoimiseen tai immunologiaan. Sukkulamatoihin kuuluvat keuhkomadot ovat erittäin yleisiä, ja ne voivat aiheuttaa keuhkoputkentulehdusta ja pesäkekeuhkokuumetta. Capillaria-suvun madot aiheuttavat enteriittiä, ja ne voivat erityisesti vaikuttaa siilin kuolleisuuteen ja selviytymiseen stressaavina aikoina, kuten kiimassa ja horroksessa. Siilin yleisimpiin tauteihin kuuluu myös salmonelloosi. Kirppuja, punkkeja ja muita ulkoloisia siilillä on yleensä runsain määrin. Esimerkiksi puutiaisia löytyi suomalaisessa tutkimuksessa lähes puolelta siileistä. Nuoret siilit voivat kärsiä punkkien aiheuttamasta kroonisesta verenhukasta, ja toisaalta ne voivat heikentää nuoria, vanhoja tai sairaita yksilöitä horrokseen siirtyessä tai siitä herätessä. Ulkoloiset tarttuvat usein pesien kautta, ja monet loiset siirtyvät siileihin jo synnyinpesästä.
Ekologia > Vieraslajina

Siiliä pidetään haitallisena vieraslajina muun muassa Uudessa-Seelannissa, mihin se on levinnyt ihmisten mukana. Siili uhkaa paikallisia selkärangattomia, matelijoita, sammakkoeläimiä ja maassa pesiviä lintuja. Ne kilpailevat myös ravinnosta alkuperäisten hyönteissyöjien, kuten Uudessa-Seelannissa kiivien, kanssa.
Skotlantilaisilla Uistin saarilla rantalintujen määrä väheni siilialueilla vuosien 1983–2000 aikana noin 39 prosenttia. Siilit tuhosivat Etelä-Uistilla vuosien 1996–1997 pesimäkaudella jopa 60 prosenttia joidenkin rantalintalajien pesistä.
Taksonomia ja evoluutio

Siili kuuluu siilien heimoon, joka puolestaan kuuluu nisäkkäiden Eulipotyphla-lahkoon. Euraasiensiilien suvussa puolestaan on kolme muutakin lajia siilin lisäksi. Siilit luokiteltiin pitkään hyönteissyöjiin, johon oli sijoitettu monia pieniä hyönteisiä syöviä nisäkkäitä. Hyönteissyöjien lahko oli kuitenkin varsin sekalainen lahko, ja se oli tarpeen jakaa uudelleen. Siileillä oli välillä myös oma Erinaceomorpha-niminen lahkonsa.
Siilien suorat esivanhemmat elivät eoseenikaudella 34–56 miljoonaa vuotta sitten, vaikka hieman vanhempiakin siilimäisiä eläimiä tunnetaan. Nykyisenkaltaisia siilejä alkoi ilmaantui noin 15 miljoonaa vuotta sitten, eikä siili ole noista ajoista juurikaan muuttunut. Sitä kutsutaankin siksi joskus eläväksi fossiiliksi.
Euraasiensiilien sukuun kuuluu kolme eurooppalaista lajia, siili, idänsiili ja Erinaceus roumanicus. Siili on eriytynyt kahdesta muusta siilistä todennäköisesti jo plioseenikaudella. Viimeisen jääkauden aikana siili selviytyi kolmessa refugissa, joista sen jälkeen on levittäytynyt takaisin läntiseen ja pohjoiseen Eurooppaan. Refugien seurauksena siilistä vaikuttaisi olevan olemassa kolme monofyleettistä ryhmää eli kladia. Yksi kladi levittäytyi Italiasta pohjoiseen Itävaltaan, Sveitsiin, Saksaan, Alankomaihin, Pohjoismaihin ja Viroon. Toinen kladi levisi Espanjasta, Ranskaan, Alankomaihin ja Britteinsaarille. Kolmas kladi on jäänyt Sisiliaan.
Siili ja ihminen > Käyttö

Siiliä on pidetty usein pyhänä ja viisaana eläimenä. Roomalainen luonnontutkija Plinius vanhempi ja 1200-luvulla elänyt saksalainen filosofi Albertus Magnus uskoivat, että siilit osaavat ennustaa säätä.
Roomalaisille siilin selkänahka oli haluttua kauppatavaraa. He käyttivät siilin nahkaa muun muassa villan karstaamiseen. Germaanit puolestaan käyttivät siilin rasvaa ja sisäelimiä tautien hoitamiseen, koska siilillä uskottiin olevan maagisia kykyjä. Edward Topsell (1572–1625) keräsi kirjaansa useita siilien käyttötarkoituksia. Hänen mukaansa siilin ruumiinosilla pystyi parantamaan muun muassa yönäköä, lepraa ja virtsakiviä. Gotlannin itäosissa siilin piikkejä puolestaan käytettiin hammastautien parantamiseen. Piikki työnnettiin kipeän hampaan juureen ja annettiin veren vuotaa. Piikki piilotettiin sen jälkeen kiven alle ja toivottiin, että kipu tarttuisi piikkiin ja jäisi sen kätköpaikkaan.
Siiliä on käytetty ravinnoksi tuhansia vuosia, mutta Euroopassa lähinnä romanit ovat käyttäneet sitä säännöllisesti. He päällystivät siilin savella ennen paistamista, ja paistin valmistuttua kova savikuori rikottiin, jolloin siilin piikit jäivät saveen. Keskiajalla siilit olivat rikkaiden herkkuja ja vuonna 1425 juhlaruokaa Englannissa.
Siilejä myytiin 1800-luvulla Suomessa torilla, sillä ne olivat tuohon aikaan muodikkaita pihaeläimiä.
Siili ja ihminen > Kirjallisuusviitteet

Siili kuvataan kirjallisuudessa usein sympaattisena, ystävällisenä ja huolehtivaisena eläimenä. Eri europpalaisten maiden siilitarinat eivät paljoakaan eroa toisistaan. Kuva- ja satukirjoissa siili on usein vaatetettu ja piikkinen pikkuihminen. Lajinomaisesti tällaiset siilit eivät käyttäydy, sillä ravintona on esimerkiksi hunajateetä keksien kera. Grimmin veljesten sadussa ”Jänis ja siili” siili on myös kekseliäs ja pystyy päihittämään nopeilla aivoilla ja yhteistyöllä nopean jäniksen. William Shakespeare sen sijaan kirjoittaa Kesäyön unelma -näytelmässä siilin käärmeiden ja muiden inhottavien eläinten joukkoon.
Suomessa tunnettu on Kirsi Kunnaksen runo ”Tunteellinen siili”, joka valittiin vuonna 2014 Ylen nettisivujen yleisöäänestyksessä Kunnaksen rakastetuimmaksi runoksi. ”Tunteellisen siilin” lisäksi lastenlaulu ”Siili menee lypsylle” ovat muokanneet paljon myöhempiä suomalaisia lastenkirjojen, laulujen ja runojen siilikuvauksia. Britannian kirjallisuuden tunnetuin siili lienee Beatrix Potterin Rouva Siiri Sipinen, joka sai inspiraationsa Potterin omasta lemmikkisiilistä. Saksankielisissä maissa tunnetaan puolestaan animaatiosta syntynyt Mecki-niminen hahmo, jonka televisiolehti Hörzu otti maskotikseen.
Milla Paloniemen sarjakuva Kiroileva siili saavutti Suomessa 2000-luvun lopulla suuren suosion.
Siili ja ihminen > Siili kuvataiteessa

Siilin näköismuotokuvan maalasi 1500-luvun loppupuolella saksalainen taidemaalari Hans Hoffman, joka teki siitä vesiväri-guassi-maalauksen. Siili on niin elävän näköinen, että Hoffmanin epäillään tehneen luonnoksen elävästä mallista, vaikka se ei ollutkaan kovin yleistä. Siilejä ovat aiheena käyttäneet myös belgialainen Pieter Snayers, jonka teoksessa siili kyräilee hedelmäasetelman taustalla, ja englantilainen maaseutukuvaaja Edwin Henry Landseer, joka maalasi 1828 koiransa ahdistelemassa kerälle mennyttä siiliä teoksessa Jacko with a Hedgehog. Modernissa maalaustaiteessa siili on kuitenkin esiintynyt hyvin harvoin.
Siili ja ihminen > Siili tunnuseläimenä

Siili on ollut Uudenmaan maakuntanisäkäs 1990-luvun alusta lähtien. Siili on tšekkiläisen Jihlavan kaupungin tunnuseläin, ja se on antanut nimensä myös paikalliselle ježek-oluelle.
Siili ja ihminen > Pihasiilit

Siilit liikkuvat paljon kulttuuriympäristöissä, kuten pihoissa. Niistä on tullutkin varsin suosittuja pihaeläimiä, joita monet ruokkivat ja joista on tullut monille miltei lemmikeitä. Siilejä ruokitaan, ja niille tehdään pesiä ja talvehtimislaatikoita.
Pihalla käyvää siiliä voi ruokkia keväällä ja syksyllä. Keskikesällä siili löytää luonnosta monipuolisempaa ravintoa kuin mitä ihminen sille tarjoaa, ja kesäruokinta voi myös lihottaa siiliä liiaksi. Kesälläkin vaikeat sääolot, kuten takatalvi tai pitkä kuiva kausi, voivat nälkiinnyttää siilejä. Tällöin ne saattavat tarvita ihmisen apua. Siili kuitenkin kuolee todennäköisemmin nestehukkaan kuin nälkään, joten tuoretta vettä voi pitää kesällä muidenkin luonnoneläinten saatavilla. Siilillä on hyvä paikkamuisti, mutta se löytää juottopaikalle vain, jos se tuntee sen jo ennalta. Muuten sillä voi mennä kuivan kauden alettua päiviä tai viikkoja ennen kuin se törmää juottopaikkaan sattumalta. Syksyllä siili hyötyy ruokinnasta kaikkein eniten, sillä silloin se kerää massaa talvihorrosta varten.
Vaikka siili on luonnossa kaikkiruokainen, sitä ei voi ruokkia kaikella ihmisen ruoalla. Sopivia siilille annettavia ruokia ovat muun muassa ennen tarjoilua liotetut kissan ja koiran kuivamuonat, kissan ja koiran purkkiruoat ja makkarat sekä kypsennetty, suolaton kala tai liha. Sen sijaan esimerkiksi maitotuotteita siilille ei saa antaa, sillä se saa siitä laktoosi-intoleranssioireita. Siilillä ei ole laktoosia pilkkovaa entsyymiä, joten maitotuotteet aiheuttavat ripulia ja vatsakipuja, jotka voivat heikentää siiliä. Raa’asta kalasta saatava tiaminaasientsyymi puolestaan aiheuttaa siilille B1-vitamiinin puutosta.
Pihoihin voi rakentaa myös talvipesiä, jotka voi asettaa paikoilleen jo keväällä poikaspesiksi. Pesä ei saa lämmetä liikaa eikä toisaalta kylmetäkään talven aikana. Talvimökin sijaan siilille voi jättää myös risu-, lehti- ja oksakasoja tai avoimia varastojen vajojen alustoja.
Kirjallisuutta

Massimo Vacchetta & Antonella Tomaselli: Hyppysellinen onnea. Tallinna: Aviador Kustannus, 2018. ISBN 978-952-7063-41-5.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta siili Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Siili Wikisitaateissa
Laji.fi: Siili (Erinaceus europaeus)
Yle Oppiminen: Siili
ITIS: Erinaceus europaeus (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Erinaceus europaeus (European hedgehog) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Erinaceus europaeus, the West European hedgehog (englanniksi)
Pro Igel (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) (englanniksi)
Thehedgehog.co.uk (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q6145  Wikispecies: Erinaceus europaeus  ADW: Erinaceus_europaeus  BioLib: 20496  BOLD: 27253  CoL: 3B2C2  EPPO: ERNAEU  Fauna Europaea: 305459  Fauna Europaea (new): 827885fe-59c8-413d-9592-3d608279c2da  GBIF: 5219616  GISD: 176  iNaturalist: 43042  IRMNG: 10230485  ISC: 84114  ITIS: 633540  IUCN: 29650  MDD: 1003810  MSW: 13600020  NBN: NBNSYS0000005078  NCBI: 9365  NZOR: ce1df0e9-f75a-43ed-bf63-5fac7dc30a1f  Observation.org: 390  Open Tree of Life: 796660  Paleobiology Database: 104181  Paleobiology Database: 104181  TSA: 6654  WoRMS: 1465489  Xeno-canto: Erinaceus-europaeus  ZooBank: C0F982F8-E39A-4C07-8037-BE69028B24C0  Laji.fi: MX.44990 
Siilin luuranko
Siilin vatsaa peittää tuuhea karvoitus. Kuvassa naarassiili.
Leukistinen eli vaalea siili
Siili vaahdottaa
Puolustautuessaan siili voi käpertyä kerälle.
Yhden vuorokauden ikäinen siili.
Siili syömässä uudenseelannintiiran munaa.
Tiellä liikkuvista siileistä varoittava kyltti Hollannissa.
Tšekkiläisen Jihlavan kaupungin vaakunassa on kaksi siiliä.
Hans Hoffmanin siilimaalaus.
Siilit tulevat kesäisin mielellään juomaan vesiastiasta.
Lumirikko

| Lumirikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Rikkokasvit Saxifragaceae
Alaheimo::  Heucheroideae
Suku::  Vanarikot Micranthes
Laji::  tenuis
Kaksiosainen nimi
 Micranthes tenuis  (Wahlenb.) Small 
Synonyymit
 Saxifraga tenuis  Saxifraga nivalis ssp. tenuis 
Katso myös
   Lumirikko Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lumirikko (Micranthes tenuis) on pieni, monivuotinen arktinen rikkokasvi.
Ulkonäkö ja koko

Lumirikko kasvattaa 3–12 senttimetriä pitkän, lähes kaljun vanan. Nahkeat ruusukelehdet ovat 10–15 mm pitkiä, puikeita tai pyöreähköjä, pienihampaisia ja väriltään usein punertavia. Kukinto on harsu terttu, jossa kukkaperät ovat jopa 10–20 mm pitkiä. Kaksineuvoisten kukkien verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verhiönliuskat ovat pystyjä. Teriö on verhiön pituinen, ja se muuttuu lopulta väriltään valkoisesta selvästi punaiseen. Heteitä on kymmenen kappaletta. Emiö on kaksilehtinen ja enintään tyvestä yhdislehtinen. Emilehtien tyvellä on mesisuomuja. Suomessa lumirikko kukkii heinä-elokuussa. Kukinnan jälkeen kypsyy kaksiosainen, monisiemeninen kota. Kodan liuskat ovat lyhytsuippuisia ja uloskääntyneitä.
Levinneisyys

Pohjoismaissa lumirikko kasvaa Norjan, Ruotsin ja Suomen vuoristo- ja tunturialueilla, Islannissa, Färsaarilla sekä Huippuvuorilla. Suomessa sitä kasvaa pääasiassa Enontekiön suurtuntureilla sekä myös Utsjoella ja Muonion pohjoisosissa.
Elinympäristö

Lumirikko kasvaa tunturien valuvesipahdoilla, kosteilla sorakankailla ja lumenviipymäpaikoilla. Laji on kalkinsuosija.
Aiheesta muualla

Pohjolan kasvien pauloissa: Micranthes tenuis - lumirikko
Kasviatlas 2020: Lumirikon (Micranthes tenuis) levinneisyys Suomessa.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q18121654  Wikispecies: Micranthes tenuis  BOLD: 263372  CoL: 42QGK  FNA: 250065906  GBIF: 5567575  iNaturalist: 357937  IPNI: 160082-2  ITIS: 895020  NatureServe: 2.156629  NCBI: 1301395  Open Tree of Life: 3943115  Panarctic Flora: 500117  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:160082-2  Tropicos: 50123424  VASCAN: 9267  WFO: wfo-0001243301  Laji.fi: MX.38719
Robert de Luzarches

Robert de Luzarches (k. 1236) oli ranskalainen muurarimestari ja arkkitehti. Hän oli vuodesta 1220 lähtien Amiensin katedraalin arkkitehti. Luzarches aloitti katedraalin päälaivan rakennustyöt. Hänen seuraajakseen tuli Thomas de Cormont vuonna 1223 tai 1235. Thomas de Cormontia puolestaan seurasi hänen poikansa Renaud de Cormont noin vuonna 1240.
Luonnon Tutkija

| Luonnon Tutkija |
| --- | --- |
Entiset nimet:  Luonnon Ystävä
Lehtityyppi:  luontolehti, tiedelehti
Aihealue:  luonnontiede
Julkaisija:  Vanamo
ISSN:  ISSN 0024-7383
Perustettu:  1897
Kotimaa:  Suomi
Kieli:  suomi
Luonnon Tutkija, aiemmin: Luonnon Ystävä, on Suomen Biologian Seura Vanamon julkaisu. Lehti ilmestyy nykyisin viisi kertaa vuodessa ja sen päätoimittaja on Juhani Mänttäri.
Lehti julkaisee biologian tutkimusta koskevia artikkeleita, kirja-arvosteluja, henkilökuvauksia, väitöskirjojen tiivistelmiä ja biologiaan liittyvää keskustelua.
Historia

Lehti alkoi ilmestyä vuonna 1897 nimellä Luonnon Ystävä. Lehden perusti ja sen ensimmäisenä päätoimittaja toimi Kaarlo Mainio Levander. Vanamo-seura ryhtyi julkaisemaan lehteä vuonna 1900.
Luonnon Ystävä oli suomalainen yleistajuinen luonnontieteellinen aikakauslehti, joka ilmestyi 1897–1946. Sitä julkaisi Suomalainen Eläin- ja Kasvitieteellinen Seura Vanamo. Sen ilmestymistiheys vaihteli 6–12 kertaa vuodessa. Lehden alaotsikko oli ensin "Yleistajuinen luonnontieteellinen aikakauslehti" ja vuodesta 1919 "Eläin- ja kasvitieteellinen aikakauslehti".
Lehden nimi vaihtui Luonnon Tutkijaksi vuoden 1947 vuosikerrassa.