stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kauniaisten kartano

Näköala Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Kauniaisten kartano on Kuloveden rannalla Kauniaisten kylässä Nokialla entisen Suoniemen kunnan alueella sijaitseva kartano, joka muodostettiin 1690-luvulla ratsutilaksi Hannu ja Kela –nimisistä tiloista. Suoniemen Kuljun ja Kauniaisten kylät annettiin 1641 läänityksenä Ruotsin armeijan ylipäällikölle, sotamarsalkka Herman Wrangelille. Tämän läänityksen peruuttamisen jälkeen perustettiin kyliin 1671 Kuljun kartano ja 1690-luvulla Kauniaisten kartano. Vuonna 1758 kartanon osti evrstiluutnantti Gustaf Adolf Hjärne, joka yhdisti siihen Pöllön, Käyrän ja Pakulan talot sekä pani kylässä alulle isonjaon.  Jo vuonna 1761 Hjärne kuitenkin kutsuttiin hattupuolueen edustajana Ruotsin valtaneuvostoon, mikä edellytti pysyvää oleskelua Tukholmassa, ja kartanon uudeksi omistajaksi tuli eversti Augustin Ehrensvärd. Kun Viaporin linnoituksen rakennustyöt sitoivat hänet Helsinkiin, hän myi Kauniaisten kartanon vuonna 1765 Porin rykmentin luutnantti Karl Reinhold von Konowille. Von Konowin jälkeen kartano kuului Aminoffin, von Kraemerin ja Wegeliuksen suvuille.
Kauniaisten kartanolla oli useita torppia 1700-luvulta alkaen. Kartanon torpat sijaitsivat pääosin Kauniaisten peräkylässä sekä Jumesniementien varressa lähellä Hämeenkyrön rajaa. Torpat itsenäistyivät vuodesta 1918 alkaen. Toisen maailmansodan jälkeen kartanon maista pakkoluovutettiin maanhankintalain nojalla siirtoväelle noin 700 hehtaaria, mikä oli lähes puolet kartanon siihenastisesta kokonaispinta-alasta. Peltoalastaan kartano menetti kaksi kolmasosaa. Nykyisin kartanossa kasvatetaan Charolais-rotuista lihakarjaa.
Kauniaisten kartanon on omistanut vuodesta 1896 maanviljelysneuvos Lennart Rosenlewin suku, aiemmin kartanolla oli useita omistajia. Vuonna 1840 kartanoon liitettiin Maurin kartano. Mauri oli 1952-1960 seuraintalona ja siellä toimi kahvila, kauppa ja tori. Nykyisin Mauri on seurakuntatalona ja sen vieressä on Maurinlehdon hautausmaa.
Kauniaisten kartanon puinen kaksikerroksinen päärakennus koostuu eri-ikäisistä osista, muut kartanon rakennukset ovat peräisin 1900-luvun alkupuolelta. Päärakennus valmistui vuoden 1810 tienoilla ja sen länsisiipi 1821 sekä itäsiipi 1937. Päärakennuksesta talouspihalle johtaa lehmuskuja. Kartanon rakennukset sijaitsevat harjanteella Piikkilänjärven ja etelän puolella olevan peltoaukean välissä. Kartanon talousrakennuksiin kuuluu 1920-luvun klassismia edustava konttorirakennus, suuria tiilisiä karjarakennuksia, vaunuvaja ja mansardikattoisia entisiä muonamiesten asuntoja. Kartanorakennuksia ovat suunnitelleet arkkitehdit Torkel Nordman, Birger Federley (suunnitteli 1910 kartanon suuren tiilinavetan) ja Jarl Eklund. Kartanon 1700-luvulta peräisin olevan puiston suunnittelijoina ovat toimineet Bengt Schalin ja Paul Olsson. Kartanon lähiympäristössä sijaitsee lisäksi puutarhurin asunto, Rajalan koulurakennus vuodelta 1911, Maurin rukoushuone ja Wegeliuksen huvila.
Aiheesta muualla

Kauniaisten kartanon päärakennus, Signe Branderin valokuva vuodelta 1911, Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
Magnus von Wrightin lyijykynäpiirros Kauniaisten kartanon päärakennuksesta ja puistosta vuodelta 1846, Kansallisgallerian kokoelmat
Ilmakuva Kauniaisten kartanon rakennuksista, vastavalo.net
Katariina Saksi-Lauenburgilainen

| Katariina Saksi-Lauenburgilainen |
| --- | --- |
 Kuningatar Katariina puolisonsa Kustaa Vaasan vieressä hautamonumentissa Uppsalassa.
Ruotsin kuningatar
Valtakausi:  24. syyskuuta 1531 – 23. syyskuuta 1535
Edeltäjä:  Elisabet Itävaltalainen
Seuraaja:  Margareeta Leijonhufvud

Syntynyt:  24. syyskuuta 1513 Ratzeburg
Kuollut:  23. syyskuuta 1535 (21 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Puoliso:  Kustaa Vaasa
Lapset:  Eerik XIV
Isä:  Magnus I Saksi-Lauenburgilainen
Äiti:  Katarina Braunschweig-Wolfenbütteliläinen
Uskonto:  Luterilainen
Kuningatar Katariina puolisonsa Kustaa Vaasan vieressä hautamonumentissa Uppsalassa.
Katariina Saksi-Lauenburgilainen (myös Katariina Saksilainen, 24. syyskuuta 1513 Ratzeburg – 23. syyskuuta 1535 Tukholma) oli Ruotsin kuningatar vuosina 1531–1535. Häntä pidetään uudenaikaisen Ruotsin ensimmäisenä kuningattarena. Hän oli ensimmäinen Kustaa Vaasan kolmesta puolisosta.
Elämä

Katariinan vanhemmat olivat herttua Magnus I Saksi-Lauenburgilainen (k. 1543) ja Katarina Braunschweig-Wolfenbütteliläinen. Hän sai protestanttisen kasvatuksen ja avioitui 18-vuotispäivänään 24. syyskuuta 1531 Tukholmassa Ruotsin kuninkaan Kustaa Vaasan kanssa. Huomenlahjaksi Katariinalle luvattiin Korsholman, Kalmarin ja Öölannin läänit. Avioliiton taustalla oli poliittisia syitä: Saksi-Lauenburgin herttuakunta sijaitsi strategisesti tärkeässä paikassa. Avioliiton avulla Kustaa Vaasa loi myös yhteyden vanhaan Bjälbo-sukuun, josta Katariina polveutui äidinäitinsä Katarina Pommerilaisen kautta,lähde?ja hän sai tärkeitä kontakteja saksalaisiin ruhtinaisiin. Kaiken lisäksi Katariinan sisar Dorothea Saksi-Lauenburgilainen oli avioitunut Tanskan kruununprinssin Kristianin kanssa, joten Kustaa pystyisi vahvistamaan Ruotsin siteitä sekä Tanskaan että Saksaan.lähde?
Vanha ruotsalainen kirjallisuus kuvailee Katariinaa oikulliseksi, kylmäkiskoiseksi ja alati kriittiseksi kaikkea ruotsalaista kohtaan. Avioliittoa on kuvailtu onnettomaksi, mutta asiakirjoista on toisaalta päätelty aivan päinvastaista. Väitettä surkeasta liitosta on sanottu Kustaan vihollisten Lyypekin ja Rostockin valheelliseksi propagandaksi.
Elämä > Kuolema

Eräissä tanssiaisissa Tukholmassa vuonna 1535 Katariina sai pahoinvointikohtauksen tanssiessaan Tanskan kuninkaan Kristian III:n kanssa, ja ilmeisesti kompastui ja kaatui. Katariinan oletetaan olleen raskaana, ja hän sai onnettomuuden takia komplikaatioita. Katariina menehtyi lapsivuoteessa vuorokautta ennen 22-vuotispäiväänsä yhdessä syntymättömän lapsensa kanssa. Hänet haudattiin väliaikaisesti Tukholman Suurkirkkoon 1. lokakuuta 1535. Lopullisesti Katariina laskettiin haudan lepoon 21. joulukuuta 1560lähde? Uppsalan tuomiokirkossa yhdessä Kustaan ja tämän toisen aviopuolison Margareeta Leijonhufvudin kanssa. Hänen hautapatsaansa sijaitsee niin kutsutussa kustavilaisessa kuorissa alttarin takana.
Kustaan viholliset levittivät huhua, että tämä olisi myötävaikuttanut vaimonsa kuolemaan lyömällä häntä vasaralla. Tutkijat eivät ole löytäneet Katariinan pääkallosta tai luurangosta mitään väkivaltaan viittaavaa.
Katariina, samoin kuin Kustaa Vaasan myöhemmät puolisot Margareeta Leijonhufvud ja Katariina Stenbock, otettiin Helsingin paikannimistöön vuonna 2003.
Lapset

Katariina Saksi-Lauenburgilaiselle ja Kustaa Vaasalle syntyi yksi poika:
Eerik XIV (1533–1577)
Alainen Alposjärvi

| Alainen Alposjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Pello, Ylitornio
Koordinaatit:  66°33′37″N, 24°15′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Alposjoki 
Järvinumero:  67.932.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  86,9 m  
Rantaviiva:  27,263 km  
Pinta-ala:  8,50054 km²  
Tilavuus:  0,06083803174 km³  
Keskisyvyys:  7,16 m  
Suurin syvyys:  22,88 m  
Saaria:  1 
 fiAlainen Alposjärvi 
Alainen Alposjärvi , tai myös Alinen Alposjärvi  ja Alanen Alposjärvi , on järvi Lapissa Pellon ja Ylitornion rajalla Tornionjoen vesistössä. Napapiiri ylittää järven Aukiniemen ja Korkeaniemen kohdalta.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 850 hehtaaria eli 8,5 neliökilometriä. Se on 10,0 kilometriä pitkä ja 1,4 kilometriä leveä. Järven lähiympäristö on korkeussuhteiltaan vaihteleva. Aivan rannan tuntumasta kohoavat pohjoispäässä Uudenviranvaara, Aukirova ja Viitavaara, ja eteläpäässä Haukkavaara ja Muotkavaara. Salmelan kohdalla kohoaa myös korkea mäki. Järveltä voi myös nähdä kauempana sijaitsevia Pakisvaaraa ja Alposrovaa. Järven ympäristössä on pääasiassa metsämaata ja suota on vain nimeksi. Järvessä on kartan mukaan yksi saari Kaakkurisaari, joka sijaitsee Alposjoen luusuan edustalla.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 60,8 miljoonaa kuutiometriä eli 0,061 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 7,2 metriä ja suurin syvyys on 22,9 metriä. Syvin kohta sijaitsee todennäköisesti pohjoispään yli 20 metrisessä laajassa syvänteessä Aukirovan edustalla.
Järven rantaviivan pituus on 27,3 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Joissakin kohdissa rantaan ulottuu suomaatakin. Haja-asutuksen äärellä sijaitsee muutama pieni peltopalsta ja talouksia on alle 20. Yli puolet niistä muodostavat Pakisjärven kulmakunnan. Rannoille on rakennettu yli 100 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet yhdysteiltä 19640, 19641 ja Viitavaaralle johtavalta tieltä. Niille pääsee seututieltä 932, joka alkaa Aavasakalta.
Luontoarvoja

Alaiseen Alposjärveen on istutettu kuhaa, taimenta ja pohjasiikaa.lähde?
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Miekojärven alueella (67.93), jonka Alposjoen valuma-alueeseen (67.932) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 86,9 metriä mpy.
Alposjoen valuma-alue on Tengeliönjoen valuma-alueella sen latvavesiä. Järvi saa kaiken vetensä Alposjoen valuma-alueesta kahta pääreittiä myöten. Järveen laskee pohjoisesta Ylisen Alposjärven (428 ha) lasku-uoma Välijoki ja sen eteläpäähän laskee Pakisjärveltä (76 ha) alkava lyhyt Kaivosoja. Pakisjärveen laskee pieni Pakisoja, joka tuo hieman vesitäydennystä Kypäsjärvestä, joka on bifurkaatiojärvi. Järven omaan lähialueeseen kuuluu Aukirovan takaa laskeva Aukiriipi (7 ha) ja Sirkkajänkä, joka laskee Aukiriipiin.
Järven laskujoki on Alposjoki, joka laskee 1,4 kilometrin päässä Miekojärven Alposlahteen.Joella on pudotusta 10,0 metriä. Miekojärvestä alkaa Tengeliönjoki, joka on myös koko valuma-alueensa pääuoma.
Aiheesta muualla

Honka, Aapo & Pikkupirtti, Maria: Tengeliönjoen säännöstelyn kehittäminen (PDF), Raportteja 37, ISBN 978-952-314-591-7, Lapin elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus, 2017
(67.9)
AKK-Motorsport

| AKK-Motorsport |
| --- | --- |
Puheenjohtaja:  Jarmo Mahonen
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
AKK-Motorsport ry (ent. Autourheilun Kansallinen Keskusliitto ry) on suomalaisen autourheilun kattojärjestö, jonka muodostaa 320 jäsenyhdistystä ympäri maata. Järjestön yhtenä tehtävänä on edustaa Suomea FIA:ssa ja tärkeimpänä tehtävänä tukea autourheilun harrastamista Suomessa. Suomi on jaettu kahdeksaan alueeseen, joilla kaikilla on oma aluevaltuusto. Nämä alueelliset valtuustot järjestävät pääasiallisesti kuljettajantutkintoja ja koulutusta. AKK on jakautunut kolmeentoista eri lajiryhmään, joiden edustusryhmät koostuvat lajin asiantuntijoista. Lajiryhmien työtä taas toteuttavat lajipäälliköt. Järjestön hallituksen puheenjohtajana toimii Jarmo Mahonen.
AKK Sports Oy on AKK-Motorsport ry:n omistama markkinointiyhtiö, joka on perustettu vuonna 1993.
Historia

AKK aloitti toimintansa vuoden 1960 alussa nimellä Autourheilun Kansallinen Kilpailulautakunta, ja se sai siihen saakka Suomen Autoklubin hallussa olleet oikeudet Suomessa pidettäviin autokilpailuihin. Autourheilun Kansallinen Keskusliitto itsenäistyi Autoliiton alaisuudesta vuonna 1992, ja samalla Autoliitto lakkautti autourheiluosastonsa.
AKK:n pitkäaikaisena puheenjohtajana vuosina 1982–2011 toimi toimitusjohtaja Kari O. Sohlberg.
Jäsenmäärät

Jäsenyhteisöjen jäsenmäärät vaihtelevat suuresti. Pienimmissä on alle 10 jäsentä, suurimmissa yli 500. Alle 50 jäsenen yhdistyksiä on 34 prosenttia, alle 100 jäsenen 30 prosenttia, alle 200 jäsenen yhdistyksiä 21 prosenttia, ja yli 200 jäsenen yhdistyksiä on 14 prosenttia jäsenyhteisöjen määrästä. Autourheilun suurimpina lajeina on jokamiehenluokka (jokkis) ja ralli. Rallissa järjestetään noin 50 kilpailua vuosittain, jokamiehenluokassa sata. Jokamiehenluokan kilpailuissa on keskimäärin 147 kilpailijaa, rallissa 116. Harrastajiakin on eniten jokamiehenluokassa.lähde?
Vuonna 2019 liiton jäsenyhdistyksissä oli noin 28 500 jäsentä.lähde?
Auto-urheilun keskusliiton lajit

autosuunnistus
crosskart
drag racing
drifting
endurance
jokamiehenluokka
jäärata-ajo
karting
off road
pienoisautoilu
ralli
rallicross
rallisprint
rata-ajo
taloudellisuusajo
Talous

AKK-Motorsport on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta liikuntaa edistävien järjestöjen toimintaan yhteensä noin 1 660 000 euroa. Vuosittainen tuki on ollut vuodesta 2023 lähtien 302 000 euroa.
Aiheesta muualla

AKK-Motorsportin sivusto
Rallin keskustelusivusto ralli.net
Jokamiehenluokan keskustelusivusto jokkis.net
Kaukokirjoitin

Hughes-lennätin on lainattu Rupriikin näyttelyyn Soneran historiallisista kokoelmista.
Saksalainen kaukokirjoitin vuonna 1930.
Toisen maailmansodan aikaisia kaukokirjoitinlaitteita
Kaukokirjoitin eli telex eli teleksi on sähkömekaaninen laite, jota käytetään merkkimuotoisten viestien lähettämiseen paikasta toiseen yksinkertaista sähköistä viestikanavaa kuten lennätinlinjaa pitkin. Tyypillinen kaukokirjoitin on paperille tulostava kirjoituskonetta muistuttava laite. Useimmissa kaukokirjoittimissa on myös ollut mahdollisuus tallentaa vastaanotetut viestit reikänauhalle ja lähettää nauhalle tallennettuja viestejä automaattisesti eteenpäin. Telex oli laajasti eri teollisuudenalojen käytössä, ollen mm. ilmailun kaukoviestintäverkko AFTN:n alkuperäinen siirtotie. Esimerkiksi yhä käytössä olevat METAR- (säähavainto) TAF-  (sääennuste) ja NOTAM- (ilmailutiedotus) sanomat on alkujaan suunniteltu nimenomaan telex-yhteyden välityksellä siirrettäviksi.
Kaukokirjoittimia alkoi ilmestyä lennätinlaitoksiin 1800-luvun loppupuolella, mutta nykyisin ne ovat suurelta osin poistuneet käytöstä kehittyneempien viestintämenetelmien tieltä.
Kaukokirjoittimien varhaiseen kehitykseen vaikuttaneita keksijöitä olivat Royal E. House, David E. Hughes, Charles Krum ja Émile Baudot. Émile Baudot’lta ovat saaneet nimensä Baudot-koodi sekä signaalinmuutosnopeuden mittayksikkö baudi.
Telex-merkki on digitaalinen, viisibittinen merkki. Reikänauhalle muodostuu tulostettaessa viisi reikäsaraketta. Kirjaimet ja numerot ovat eri merkistöinä, joiden kesken merkistö vaihdetaan tietyllä merkillä.
Amerikkalainen vuonna 1906 perustettu Teletype Corporation oli yksi tunnetuimmista kaukokirjoitinvalmistajista. Teletypen kaukokirjoittimia käytettiin paljon tietotekniikassa päätteinä, mistä on periytynyt esimerkiksi Unix-maailmassa yleinen tapa kutsua mitä tahansa päätettä TTY:ksi (lyhenne Teletypestä).
Automatik Lo 133 -merkkinen kaukokirjoitin käytössä.
Telex-verkko on kaukokirjoitinverkko, jossa laitteet ovat yhteydessä toisiinsa puhelinverkon kaltaisella reititysjärjestelmällä. Ensimmäinen telex-verkko otettiin käyttöön Saksassa 1930-luvulla. Suomessa palvelun huippuvuosi oli vuonna 1985, jolloin telex-liittymiä oli noin 8 500. Posti- ja lennätinlaitoksen seuraaja Sonera lopetti telex-verkon Suomessa vuonna 2005.
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo: Sähkön pitkä historia, s. 266–267.  ("Lennättimen jatkokehitys")  Otatieto, 2009.  ISBN 978-951-672-358-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaukokirjoittimet Wikimedia Commonsissa
Alaskan varhaiset arktiset kulttuurit

Alaskan varhaiset arktiset kulttuurit olivat metsästäjä-keräilijäryhmien luomia pyyntikulttuureja, jotka saattoivat alkaa jo yli 25 000 vuotta ihmisen saavuttua Beringiaan, jonka itäosa Alaska on. Viimeistään noin 14 000 vuotta paleointiaanien perinne levittäytyi Alaskaan, ja myöhemmin luultavasti eri kansojen luoma varhainen mikroteriä valmistanut NAMANT-perinne. Ajan kuluessa Alaskan alueelle saapui ja/tai siellä syntyi itäsiperialaisten, na-dene-kansojen, aleuttien ja eskimoiden esi-isien kulttuureja. Noin 2500–2000 eaa. Alaskassa nousi paleoeskimojen Denbighin kulttuuri, joka levisi itään Kanadan pohjoisosiin muuntuen siellä paikalliseksi kulttuuriksi. Tämän jälkeen Alaskaan syntyi vaihteleva määrä kulttuureja. Alaskaan antoivat vaikutteita sekä eteläiset intiaanien kulttuurit, että Aasian kulttuurit. Eskimoiden Thulen kulttuuri syntyi Alaskan pohjoisosissa joskus 500–1000 eaa. leviten nopeasti itään.
Paleointiaanit

Löydökset Alaskan varhaisimmista asukkaista ovat melkoisen vaillinaisia ja hajanaisia. Ihmiset saattoivat muuttaa pohjoiseen Siperiaan asumaan viimeistään 25 000 vuotta sitten, ja varhaisia mikroteriä tehneen NAMANT-kulttuurin ihmisiä asui Siperian ja Alaskan välisillä Aleuteilla luultavasti jo 25 000–5000 eaa. Itä-Alaskan Yukonin Old Crow Flatsissa asuttiin ehkä jo 27 000 vuotta sitten.
Intiaanien esi-isät saapuivat Alaskaan viimeistään jääkauden lämpimän vaiheen alussa ennen vuotta 13 500 eaa..
Vanhin eskimoihin liittyvänä pidetty niin sanottu paleoarktinen perinne oli noin 9500–5500 eaa. eli 11 500–7500 vuotta sitten. Tämän kulttuurin löydökset ovat kuitenkin epämääräisiä. Kulttuuriin liitetään mm mikrosäleytimet, ottimella varustetut kiviraaka-aineen kappaleet joista lyötiin irti pieniä teriä.
Paleoarktine kulttuuri liitettään joihinkin Itä-Siperian myöhäispaloeliittisiin perinteisiin.
Varhaisia Aleuttien merinisäkkäiden pyyntiin liittyviä löytöpaikkoja ovat yli 7000 vuotta vanha Anangula ja noin 15 000 v vanha Onion Portage. Alaskassa varhaisin mikroliittiperinne oli NAMANT. Alaskaan syntyi monenlaisia pyyntikulttuureja jääkauden päättymisen aikoihin noin 8000 eaa..
Onion Portagen Akmak-kompleksi tuotti mm myöhäispaleoliittisen tyylisiä 2-puolisesti iskettyjä säikeitä kiviteriä ja ottimellisia mikrosäleytimiä.
Noin 5000 eaa. Aleuteille, Alaskaan ja varsinkin Sewardin niemimaalle oli syntynyt pieniä eristettyjä asutuksia. Noin 2500 eaa. pohjoinen napameri suli osittain jääkauden jäljiltä olevasta jäästä mikä loi edellytyksiä pyyntikulttuurien synnylle. Amerikan paleoarktinen työkalun perinne käsittää muutamia aikaan 9000–6000 eaa. ajoitettuja löytöjä. Tähän perinteeseen liittyy yleensä 2-puolisesti iskettyjä kivityökaluja. Lienee metsästetty biisonia, hevosta ja hirveä. Anangulassa muista poiketen 1-puolinen iskentä, samoin kuin Callagher Flintissä. Arktikselle tyypillistä meririistaa ovat partahylje, norppa ja maitovalas.
Vaihe 2 ja pohjoinen arkaainen kulttuuri

Noin 5000 eaa. alkoi "eskimokulttuurien vaihe 2" (engl. Eskimo culture stage II), jolloin Beringiassa oli monia paikallisia perinteitä. Noin 4000 eaa. Anangulassa ja Ocean Bay ssa harjoitettiin merinisäkkäiden pyyntiä. Sisämaassa Onion Portagessa ja muissa paikoissa oli erilaisia elinkeinon harjoitustapoja paikasta riippuen, tundralla ja metsässä. Sisämaan kulttuuri oli joko paikallisesti paleointiaaneista kehittynyt tai etelän arkaaisista kulttuureista lähtöisin.
Tätä kokonaisuutta kutsutaan nimellä "Pohjoinen arkaainen" Northern archaic. Pohjoinen arkaainen perinne saattoi olla athabascojen esi-isien luoma, mutta tämä hyvin kiistanalaista.
Denbighin kulttuuri

Niin sanottu eskimokulttuurien vaihe III (englanniksi Eskimo Culture Stage III) alkoi kehittyen 2500–1900 eaa. Alaskassa ja Pohjois-Aleuteilla. Näihin aikoihin paleoeskimot syrjäyttivät Arktiksen mahdolliset intiaanit. Vaihe III nosti paleoeskimojen arktisen pientyökalukulttuurin, joka levittäytyi Alaskasta Grönlantiin asti. Aleuteille tämä ehkä alkujaan Itä-Siperiassa alkanut perinne ei levinnyt. Yleensä ei käytetty öljylamppuja, ja oltiin puusta riippuvaisia lämmityksessä. Nämä paleoeskimot pyydystivät sekä maalla että merellä. Joillain seuduilla elettiin puoliksi maanalaisissa taloissa. Mikroteriä kiinnitettiin luuhun tai puuhun. Kulttuuri hajaantui itään levitessään, Kanadan-Grönlannin Independence I erosi eteläisemmistä Esi-Dorsetin ja Sarqaqin kulttuureista. Varhainen paleoeskimojen vaihe kesti joillain alueilla 800 eaa. asti.
Melko tarkoin 4000 vuoden ikäistä Denbighin kulttuuria on säilynyt kiviesineinä lähinnä Pohjois- ja Itä-Alaskan rannikkoalueilla Kanadan rajalle asti. Kiviteriä käytettiin puusta ja luusta tehtyjen keihäisten ja nuolien pienten kärkiosien lisäksi. Kiviesineet olivat nuolenkärkiä, yksipuolisia teriä, kärkiteriä, kaapimia ja niin kuin Independence I:ssä monia kaivertimen spalls ja mikroteriä. Denbighin kulttuurin kaksipuolisesti työstetyt kiviterät olivat pieniä ja taidokkaasti tehtyjä
Mikroteriä eli 10 mm:n levyisiä teräviä kivenpaloja käytettiin luultavasti nahan leikkaamiseen tai puun vuolemiseen. Vain taltat olivat suuria kiviesineitä. Denbighin kulttuuri näyttäisi olevan muiden arktisten pienesinekulttuurien edeltäjä. Vanhimmiksi ajoitetut Denbighin kulttuurin löydöt on tehty Brooksin ja Kobukin jokien varsilla. Kulttuuri harrasti sekä meri- että sisämaapyyntiä, siihen liittyy kalastusta ja varsinkin peuranmetsästystä ja 2–3 puoliksi maahan kaivetun "kuoppamajan" ryhmiä. Noin 60 cm syvien kuoppamajojen keskellä oli tulisijat. Alussa kulttuuri oli Kobukin- ja brooksinjoen varsilla Alaskan sisämaassa. Denbighin metsästäjät käyttivät rannikon asumuksia ehkä kesällä, myöhemmin ympäri vuoden, kun meripyynti kehittyi jäätyneisiin vesiin sopiviksi. Itse Denbigh on 4000 v vanha. Ajoitusten mukaan Denbighin kulttuuri olisi levinnyt hyvin nopeasti noin 4800 km 400–500 vuodessa Länsi-Alaskasta Pohjois-Grönlantiin.
Choris

Alaskan Denbighin kulttuuri muuttui vasta noin 2700 vuotta sitten ja taantui, ja painottui sisämaahan. Eskimokulttuurien vaihe VI:n (engl. Eskimo culture stage VI) aikana paleoeskimot hankkivat enenevässä määrin elatuksensa merinisäkkäiden pyynnistä. Vaihe VI:n vienyt kehitys alkoi 1600 eaa., kun noin 3600 v sitten ilmestyi Chorisin kulttuuri Beringinsalmen seudun pohjoispuolella. Kulttuuri teki suuria lehtimäisiä kiviteriä muttei käyttänyt mikroteriä. Asuinpaikat olivat rannikon kiinteitä taloja, teltoissa harvemmin sisämaassa. Kulttuuri katosi 2700 eaa. Näihin aikoihin Independence II saattoi kehittyä P-Grönlannissa Independence I:sta. Denbighin jälkeen Choris, Norton ja Ipiutak seurasivat toisaan. Aleuteilla ja Beringenmeren saarilla oli omaleimaisia perinteitä.
Norton

Denbighin ja Chorisin kulttuurien kadottua oli 200 vuoden katkos 2700–2500 eaa., ja Alaskaan ilmestyi Nortonin kulttuuri. Kulttuuria luonnehtivat Siperian tyyppiset öljylamput ja koristellut saviastiat. Kiviset astiat ja hiotut liusketyökalut tulivat Etelä-Alaskasta. Kulttuuri oli meripainotteinen, asutuskeskukset suurempia ja pysyvämpiä kuin aiemmin. Kuoppatalot suuria ja syviä, ja niihin kuljettiin tunnelin kautta. Porat olivat yleisiä, näitähän ei ollut idempänä vallitsevassa Dorsetin kulttuurissa.
Ipiutak

Nortonin kulttuurin loppuvaiheessa ilmestyi peuraa metsästänyt, "Nortonista riisuttu" Ipiutakin kulttuuri 0–900 jaa., mm keramiikka, hiotut liuske-esineet, öljylamput, valaanmetsästystyökalut ja tunnelitalot puuttuivat. Hylkeenpyyntiäkin oli, lähinnä peuran varassa mm Point hopessa. Talvisin elettiin sisämaassa, kesäisin oli rannikolla pienten merinisäkkäiden metsästystä. Tehtiin nelikulmaisia taloja, joita oli Point Hopessa 600. Ihmiset olivat shamanistisessa yhteisöissä eriarvoisia. Taide oli skyyttiläis-siperialaista. Vainajille annettiin runsaat hautalahjat. Ipiutakin kulttuuri teki kulttuuri teki Arktiksen ensimmäiset rautatyökalut. Noin 800 Ipiutakin ihmiset siirtyivät pois rannikkoilta pieniin sisämaan leireihin.
Beringinmeren kulttuurit

Beringinmeren saarilla asui Ipiutakin kulttuurin aikoihin ja jo ennen Ipiutakia vanhan Beringinmeren valaanpyyntikulttuurin ja Okvikin ihmisiä. vanha valaanpyyntikulttuuri ja Okvik olivat ehkä olivat ehkä eri kulttuureja, ehkä saman kulttuurin erilaisia haaroja. Vanha vaalaanpyyntikulttuuri kesti Cape Crusensternissä vain sata vuotta ilmaantuen ja häviten äkkiä. Sen jälkeen Beringinsalmessa oli vain Nortonin kulttuuri. Aleuttien kulttuuri jatkoi ommillaan, paitsi Kodiakinsaarelle syntyi Kachemakin perinne. Beringinmeren harppuunoissa aaltokaiverruksia, ja kytköksiä Tšuktšien niemimaalle. Myöhemmässä Punukin kulttuurissa jopa satojen asukkaiden kyliä, ja meripyynti siinä vielä tärkeämpi