stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Porvoo Jazz Festival
Porvoo Jazz Festivaaleilla esiintyneitä artisteja > 2024

The Mystic Revelation of Teppo Repo, Virta, Kaisa’s Machine, Mathias Sandberg Trio, Mikko Sarvanne Garden, Sointi Jazz Orchestra & Mathias Eick, Adele Sauros Quartet, Perillä, Mikko Hassinen, Jaska Lukkarinen Trio, Josefiina Vannesluoma & Mortal Lease, Kalevi Louhivuori Sun Trio, Olli Hirvonen Trio
Kartano

Fiskarsin kartano vuoden 1982 postimerkissä
Herttoniemen kartanon päärakennus.
Hakoisten kartano Hämeessä
Louhisaaren kartano vuoden 1982 postimerkissä
Sjundbyn kartano vuoden 1982 postimerkissä
Kartano tarkoittaa suurtilaa tai sen isoa päärakennusta. Kartanolle ei ole tarkkaa määritelmää. Kartano on yleensä suurtila, joka on vauras ja sen omistukseen liittyy paljon metsää ja maata. Kartanoon liittyy usein puutarha.
Taustaa

Alkujaan kartano perustui yleensä säterivapauteen tai läänitykseen, ja se oli omavarainen elintarvikkeiden ja muidenkin tavaroiden suhteen. Siellä vietettiin yleensä säädynmukaista elämää. Lisäksi kartanoilla oli usein torppia ja runsaasti peltoa ja metsää. Kartanoita asuttivat alun perin aateliset, mutta myöhemmin kartanoita siirtyi myös talonpoikien omistukseen.
Etymologisesti nimitys juontuu ruotsin sanasta herrgård ’herraskartano’, tarkemmin sanasta gård ’piha, aitaus, linnoitus’.
Kartanoiden omistajat olivat aiemmin yleensä aatelisia tai muita säätyläisiä, mutta myöhemminlähde tarkemmin? kartanoita saattoivat omistaa myös talonpojat.
Kuninkaankartanot

Kartanoita on ollut itsenäisiä ja niin sanottuja kruununkartanoita (kuninkaan omistamia). Kuninkaankartanot olivat kruunun omistamia suuria maatiloja. Ne olivat valtion hallinnon keskuspaikkoja, joihin  kerättiin veroja. Lisäksi ne toimivat mallikartanoina talonpojille. Kuninkaankartanot olivat yleensä voudin tai lampuodin hoitamia. Kuninkaankartanoista käytettiin eri nimityksiä kuten: herraskartano, karjakartano ja mallikartano.
Kartanot Suomessa

Suomessa kartanoihin luetaan rälssisäterit, kruununkartanot sekä muunlaiset suuret tilat, jotka historiallisesti ovat olleet säätyläisten omistuksessa. Komeita aatelissukujen omistamia kartanoita on kutsuttu herraskartanoiksi ja Itä-Suomessa hoveiksi. Herraskartanot ovat voineet olla sekä tehokkaita maa- ja metsätaloustiloja että säätyläisten seuraelämän näyttämöitä. Suomen vanhoista herraskartanoista yli puolet sijaitsee Varsinais-Suomessa.  Valtion omistamia, kruununkartanoita vaatimattomampia tiloja on kutsuttu latokartanoiksi. Myös ensimmäisiä 1600- ja 1700-luvuilla perustettuja rautaruukkeja ja suurempia sotilasvirkataloja voidaan pitää kartanoina.
Viron moisiot

Virossa herraskartanoa kutsutaan moisioksi. Kadonneen baltiansaksalaisen kulttuurin muistomerkkinä Virossa on säilynyt runsaasti moisioita, vaikka niistä suuri osa on aikojen saatossa rappeutunut tai hylätty. Moisioiden alkumuotona pidetään muinais-Viron ylimysten yksityistiloja, ja ensimmäisten moisioiden lasketaan syntyneen 1200-luvun alussa. Moisioita oli 1500-luvun alussa yli 200 ja 1800-luvun puolivälissä jo noin 1 120.
Myös paikoin Varsinais-Suomessa sana moisio on tarkoittanut kartanoa, muualla Suomessa kuitenkin lähinnä peltoa.
Kartanot Euroopassa

Englannin kielisissä maissa kartanoa kutsutaan termillä manor house tai mansion. Rakennukset kuitenkin eroavat toisistaan siinä, että manor house oli alkujaan feodaaliherran asunto ja hallintokeskus kun taas mansion varakkaan yläluokkaisen kuten vaikkapa porvarin, ylimystön tai aateliston asumus. Ranskassa vastaava termi on château joka voidaan toisaalta kääntää myös palatsiksi tai linnaksi. Useimmin château tarkoittaa Ranskassa palatsia tai isoa maalaistaloa kuin varsinaista linnaa. Tämä tulee esimerkiksi hyvin vastaan vaikkapa Versailles’n palatsissa joka oli alun perin Ranskan kuninkaan metsästysmaja.
Kartanoa voidaan myös joissain tapauksessa kutsua plantaasiksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rakennusperinto.fi – Kartanot (Arkistoitu – Internet Archive)
YLE Elävä arkisto: Suomalaiset kartanot (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Dölle, Sirkku ja Lounatvuori, Irma: Signe Brander Suomen kartanoissa – på Finlands herrgårdar.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ja Museovirasto, 2008.  ISBN 978-951-746-970-8  (suomeksi) (ruotsiksi)
Hein, Ants: Viron hylätyt kartanot: Baltian katoavaa kartanokulttuuria.  (alkuteos Hüljatud mõisad, 1996)  Suomentanut Raudsepp, Ive. Helsinki:  Raud Publishing, 1998.  ISBN 952-9689-16-0
Lönnqvist, Bo: Kartanot ja rusthollit Helsingin seudulla.  (alkuteos Herrgårdar och rusthåll i Helsingforstrakten)  Suomentanut Simukka, Salla. Schildts & Söderströms, 2009.  ISBN 978-951-501-843-4
Meurman, Otto-I: Viipurin pitäjän historia. III. Kartanot.  Viipurin maalaiskuntalaisten pitäjäseura ry ja Viipurin pitäjäsäätiö, 1985.
Nikander, Gabriel & Kurt Antell: Herrgårdar i Finland. I–III.  Söderström & Co, 1928–1929.
Tšeka

| Tšeka |
| --- | --- |

Perustettu:  5. joulukuuta 1917
Lakkautettu:  6. helmikuuta 1922
Tyyppi:  salainen poliisi
Päämaja:  Gorohovaja-katu 2., Pietari Lubjanka-aukio, Moskova
Johtaja:  Feliks Dzeržinski
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tšeka (ven. Всероссийская чрезвычайная комиссия по борьбе с контрреволюцией и саботажем, Vserossijskaja tšrezvytšainaja komissija po borbe s kontrrevoljutsijei i sabotažem, suom. Yleisvenäläinen erityiskomissio vastavallankumousta ja sabotaasia vastaan, lyh. ВЧК, VTšK tai ЧК, TšK eli laus. ven.  [ve: tše ka:], [tše ka:], kutsumanimi Vetšeka tai Tšeka) oli bolševikkijohtaja Vladimir Leninin aloitteesta joulukuussa 1917 perustettu Neuvosto-Venäjän salainen poliisi. Leninin mukaan bolševikkipuolue tarvitsi ”rautaisen käsivarren”, jolla voi suojella ”nuorta vallankumousta” ja taistella vastavallankumouksellisia voimia vastaan sekä pitää kurissa poliittisen opposition.
Perustaminen

Erityiskomission johtoon valittiin puolalaissyntyinen Feliks Dzeržinski. Hän laati puolueelle esityksen, miltä pohjalta uusi komissio toimisi. Oleellista esityksessä oli se, että Tšeka nousisi lain ja valvonnan yläpuolelle ja sillä olisi rajattomat pidätys-, kuulustelu- ja rankaisuoikeudet. Puolueen sisällä se herätti suurta hämminkiä ja eripuraa sekä vastustusta, mutta Lenin tukahdutti vastarinnan ja antoi vallankumoussankarina pitämälleen Dzeržinskille tämän vaatimat oikeudet
Henkilöstö ja päämaja

Palvelukseen otettiin aluksi vallankumouksen nuoria veteraaneja ja aiemmin tsaarin poliisissa palvelleita kokeneita miehiä. Tšekan henkilöstomäärä kasvoi nopeasti perustamisen jälkeen. Maaliskuussa 1918 tšekistejä oli 600 ja vuoden loppuun mennessä määrä oli kasvanut 40 000 henkilöön. Vuonna 1921 henkilöstöä oli jo 280 000, jolloin se kasvoi valtakunnalliseksi organisaatioksi.
Henkilöstössä oli paljon puolalaisia. Suomalaisia palveli erikoisjoukoissa, jotka vartioivat Tšekan päämajaa Pietarissa. Päämajan osoite Pietarissa oli Gorohovaja-katu 2. Myöhemmin päämaja siirrettiin Moskovaan Lubjanka-aukiolle.
Monista hyvin kunnostautuneista Tšekan aluepäälliköistä nousi myöhemmin Neuvostoliiton johtajia. Nižni Novgorodissa toimineesta Nikolai Bulganista tuli Neuvostoliiton pääministeri vuosiksi 1955–1958. Hierarkiassa nousivat myös Lavrenti Berija ja Sergei Kirov.
Sisällissodan aika

Venäjän sisällissodan aikana Tšeka toimi kovaotteisesti. Dzeržinski haali komissioon henkilöitä, jotka ryhtyivät päättäväisesti ankariin rankaisutoimiin, joihin puna-armeija ei halunnut osallistua. Lenin vaati laajamittaista joukkoterroria esimerkinomaisesti erityisesti Pietarissa, josta sitä laajennettiin muualle maahan.
Sisällissodan päätyttyä vuonna 1923 Tšekan teloittamien ihmisten määrän saattoi laskea kymmenissä tuhansissa. Tšeka käytti teloittajina pääasiassa unkarilaisia ja bulgarialaisia sotavankeja; näiden kansojen edustajia pidettiin tuolloin Venäjällä sivistymättöminä barbaareina, jotka sopivat tuollaisiin vastenmielisiin tehtäviin.lähde? Henkensä puolesta pelkäävät sotavangit pyrkivät äärimmäisellä julmuudella osoittamaan kelpoisuutensa teloittajinalähde? – ja säästämään henkensä, mikä ei aina onnistunut, koska teloittajat saatettiin mahdollisina myöhempinä todistajina tappaa myrkyttämällä tai ampumalla, kuten tsaariperheen teloittajat.lähde tarkemmin?
Tšeka loi ne kovat mallit, joiden mukaan Neuvostoliiton salainen poliisi hyvin pitkälle toimi samassa perustarkoituksessa: tukahduttaa ja estää poliittinen oppositio. Marraskuussa 1917 Tšeka loi käsitteen kansanvihollinen, jonka maan hallitus virallisti 28. marraskuuta 1917. Kansanvihollisista julkaistiin listoja, joihin kuuluivat muun muassa vanhanvallan virkamiehet. Salainen poliisi määritteli pääasiassa itse Leniniltä ja politbyroolta saamansa toimeksiannon mukaisesti, kuka edusti oppositiota. Yhteiskunnalliseen oppositioon luettiin muun muassa aatelisto, älymystö, kulakit ja kirkon jäsenistö.
Tšekan ensimmäisiä suurimpia operaatioita oli viljan pakko-otot keväästä 1918 alkaen, jolloin alkoi syntyä kapinointia. Tällöin Tšeka käytti silmitöntä väkivaltaa tarkoitusperiensä toteuttamiseksi.
Toiminta ulkomailla

Ulkomaille lähetettyjen illegaalien määrän kasvaessa, vuonna 1919 Tšekaan muodostettiin ulkomaantoimintoja varten erillinen osasto INO eli Inostrannyi otdel. Kun nuori Neuvostovaltio alkoi muodostaa diplomaattisia suhteita muihin maihin, vakoilutoiminta sisällytettiin diplomaattiseen kanssakäymiseen, tällöin Tšekan agenteille muodostettiin muodollinen kaapu, jonka turvin he saattoivat toimia muissa maissa. Leninin aikana ulkomailla tavoiteltiin maailmanvallankumousta Kominternin välityksellä, mutta Stalinin noustua valtaan maailmanvallankumouksellisesta toiminnasta luovuttiin.
Kotimaassa Tšekan tarkoitus oli levittää mahdollisimman laajaa pelkoa kansan ja vastustajien keskuuteen. Lenin yllytti Tšekaa kotimaassa suoraan toimintaan, joka oli hänen mukaansa kommunistien keskeinen instrumentti vallan säilyttämiseksi. Ulkomailla toimittiin huomattavasti hienovaraisemmin ja agenteiksi määrättiin monenlaisia intellektuelleja henkilöitä, jotka päätyönsä lisäksi toimivat vakoojina. Leninin tunnustettua Suomen itsenäisyyden, aloitettiin välittömästi salainen toiminta Suomea vastaan. Tšeka lähetti ensimmäisen vakoilijansa Aleksei Filippov nimisen lakimiehen ja lehtikustantajan Suomeen. Filippov antoi ennen lähtöään vakuutuksen Tšekalle raportoivansa kaikista teollisuutta, pankkitoimintaa ja konservatiiveiltä saamistaan tiedoista toimeksiantajalleen.
Stalinin puhdistuksissa vuosina 1937–1938 INO:n toimintakyky heikkeni huomattavasti ja se ei kyennyt enää toimittamaan raportteja entiseen malliin ulkomailta. Vuonna 1938 se ei kyennyt 127 päivän aikana toimittamaan ainuttakaan raporttia Stalinille. Ulkomaan toiminta oli kärsinyt niin suuresti että NKVD päätti 3. lokakuuta 1940 perustaa Neuvostoliiton ensimmäisen tiedustelukoulutuskeskuksen, joka sijoitettiin lähelle Moskovaa Balašnikaan. Koulutuskeskus nimettiin Škola osobogo naznatšenijaksi eli lyhyesti ŠON. Siellä oppilaille annettiin koulutusta läntisestä tapakulttuurista, historiasta, kielistä, uskonnosta, filosofiasta, kulttuurista ja diplomatiasta. Koulutuksen tavoitteena oli sovittaa yhteen ideologinen ortodoksisuus ja länsimainen porvarillisuus. ŠON koulutti aluksi 120 oppilasta vuosittain vakoilutehtäviin ulkomaille, joista suurin osa oli miehiä.
Hallinnolliset muutokset

Helmikuussa 1922 Tšeka liitettiin osaksi Venäjän sisäasiainkansankomissariaattia (lyh. NKVD, käytännössä sisäasiainministeriö) nimellä Valtion poliittinen hallinto, lyh. GPU. Seuraavana vuonna siitä tuli koko Neuvostoliiton kattava Valtion yhdistynyt poliittinen hallinto, lyh. OGPU. Džerzinski johti salaista poliisia kuolemaansa 1926 asti. Tšekistien alkuperäinen tinkimättömyys ja vallankumouksellinen henki säilyi nimenmuutoksista huolimatta aina Neuvostoliiton kaatumiseen saakka.
Vanhaa nimikettä käytettiin puhekielessä vielä Espanjan sisällissodassa (1936–1939). Vielä nykyisinkin venäläiset saattavat käyttää puhekielessä sanaa tšekisti tarkoittaessaan salaisen poliisin miestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tšeka Wikimedia Commonsissa
Kartusiaani

| Kartusiaani |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa::  Ranska
Rodun syntyaika::  n. 1500-luku
Rodun lyhenne::  CHA
Kategoria::  III
Ulkonäkö ja terveys
Turkki::  lyhyt
Paino::  urokset 5–8 kg,   naaraat 4–5 kg
Kartusiaani (ransk. Chartreux) on kissarotu. Se on vanha ranskalainen alkuperäisrotu, joka tunnetaan ainakin 1500-luvulta alkaen. Kantamuodoltaan lyhytkarvainen kartusiaani on väriltään aina sininen. Luonteeltaan kartusiaanit ovat rauhallisia ja seurallisia.
Ulkonäkö

Kartusiaanilla on kaksikerroksinen turkki, jonka kerrokset eli pohjavilla ja päällyskarva ovat samanpituiset. Kartusiaani on lihaksikas ja kookas kissa. Urokset ovat huomattavasti suurempia kuin naaraat. Uroksen paino on tavallisesti noin 5–8 kg ja naaraan noin 4–5 kg. Yksilöt kehittyvät hitaasti ja ovat lyhytikäisiä. Uros on täysin kehittynyt vasta 4–5-vuotiaana, naaras 2–3-vuotiaana. Ne saattavat elää vain seitsemän vuotta.
Historia

Ensimmäiset maininnat kartusiaaneista ovat 1500-luvulta. Ne kulkeutuivat Ranskaan noin 400–500 vuotta sitten Aasiasta ristiretkeläisten mukana. Ranskankielinen nimitys "Chartreux" tuli 1600-luvun aikana. Luonnontieteilijät Linnaeus ja Buffon antoivat sille latinankielisen nimen (Felis catus coeruleus, "sininen kissa") erotuksena tavallisesta kotikissasta (Felis catus domesticus). Vaikka kartusiaanit tunnettiin ranskalaisina kissoina, niitä pidettiin tavallisen kansan kissoina. Niitä arvostettiin tuohon aikaan varsinkin nahkansa ja lihansa takia ja rotan pyydystäjinä.
Kartusiaani on tullut yleisemmäksi kasvatuksen laajennuttua. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen ranskalaiset kissankasvattajat kiinnostuivat vanhan kissarodun säilyttämisestä. Toisen maailmansodan jälkeen ei kartusiaanien luonnonkantoja enää ollut, ja siitä asti yksilöitä on saanut vain kasvattajilta. Kartusiaanit ovat vieläkin melko harvinaisia ympäri maailmaa, myös Ranskassa. Suomessa oli kartusiaanin nimellä kissoja 1960–1970-luvuilla. Kun FiFe (Fédération Internationale Féline) 1977 uudelleen eriytti kartusiaanin ja sinisen britin standardin, katosivat kartusiaanit Suomesta. Vuonna 1999 tuotiin Suomeen ensimmäinen kartusiaani yli 20 vuoden tauon jälkeen.
Luonne

Kartusiaanit ovat muihin rotuihin verrattuna hyvin hiljaisia. Ne ovat muutenkin säyseitä, lapsiystävällisiä ja sopeutuvia. Kartusiaanit monien kissojen tapaan pitävät toistuvasta päivärytmistä, eivätkä kovin isoista muutoksista. Kartusiaanit ovat hyvin "koiramaisia" kiintymykseltään ja käytökseltään. Ne oppivat nimensä yleensä kohtalaisen nopeasti ja tulevat luokse kutsusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kartusiaani Wikimedia Commonsissa
Yllästunturi

Yllästunturi
Yllästunturi kesällä.
| --- | --- |
Tyyppi:  tunturi
Sijainti:  Kolari, Suomi
Vuoristo:  Skandit 
Korkeus merenpinnasta:  719,3 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Laskettelurinne Ylläsjärven puolella.
Yllästunturi (Ylläs) on 719,3 metriä korkea tunturi Länsi-Lapissa Kolarin kunnassa. Tunturin kupeessa sijaitsee kaksi kylää – pohjoispuolella Äkäslompolo ja eteläpuolella Ylläsjärvi – jotka molemmat saavat tulonsa pääosin matkailusta.
Ylläksen alueella on Ylläksen lisäksi 15 muuta tunturia ja huippua, jotka ovat Kukastunturi, Lainiotunturi, Kuertunturi, Kesänki, Pyhätunturi, Kellostapuli, Linkukero, Iso-Totovaara, Äkäskero, Keskinen laki, Niesakero, Kiuaskero, Mustakero, Iso-Kukasvaara sekä Aakenus.
Yllästunturin huipulla ovat Digitan TV- ja ULA-radiolähettimet. Äkäslompolon puolella on Pallas-Yllästunturin kansallispuiston luontokeskus Kellokas.
Matkailun historia

Yllästunturista tuli 1930-luvun lopulla yksi Suomen suosituista tunturihiihtopaikoista. Kevättalvella 1935 ruotsinkielinen naisten liikuntaliitto (FFF) järjesti siellä hiihtokurssin ja Suomen Latu vuonna 1939. Ensimmäiset hiihtoturistit asuivat Ylläsjärven ja Äkäslompolon maalaistaloissa. Yllästunturin lähistölle rakennettiin ensimmäinen pieni hiihto- ja retkeilymaja vuonna 1939, ja myöhempinä vuosina niitä rakennettiin lisää. Ylläksen ensimmäinen varsinainen matkailurakennus oli arkkitehti Jouko Ylihannun suunnittelema hirsirakenteinen, punamullattu hiihtomaja Ylläskartano, joka valmistui Äkäslompolon kylään vuonna 1950. Ylihannu piirsi Ylläksen seudulle myöhemmin myös muita majoja. Tie Äkäslompoloon valmistui vasta vuonna 1953, ja samana vuonna Metsähallitus rauhoitti ympäröivän 17 000 hehtaarin tunturialueen luonnonsuojelualueeksi.
Ylläksen talvimatkailussa alkoi uusi vaihe vuonna 1967, kun Yllästunturi Oy pystytti  Äkäslompolon puolelle ensimmäisen hiihtohissin. Matkailu ja rakentaminen laajentuivat nopeasti 1980-luvun jälkipuolelta lähtien laskettelun suosion lisääntyessä. Vaikka Suomen 1990-luvun alun lama hiljensi matkailurakentamista, oli vuoteen 2012 mennessä Ylläkselle rakennettu jo 22 000 vuodepaikkaa, ja yleiskaavassa kasvutavoitteeksi oli asetettu yli 50 000 vuodepaikkaa vuoteen 2040 mennessä. Suuren vuodepaikkamäärän ja monipuolisten, kaupunkimaisten palveluluiden vuoksi Yllästä voi kutsua lomakaupungiksi.
Vuosikymmenten myötä Yllästunturille rakennettiin yhä uusia laskettelurinteitä, hissejä ja lumetusjärjestelmiä. Ne tehtiin Metsähallituksen omistamalle Yllästunturin luonnonsuojelualueelle, joka vuokrattiin hissiyhtiölle. Vuokrasopimuksessa mainittuja maisemanhoito-ohjeita noudatettiin syksyyn 1991 asti, jolloin uusi hissiyhtiö, Ylläs-Ski Oy, muokkasi jääkauden muovaamat, varvikkoiset ja jäkälöityneistä kivistä koostuneet rinteet kauttaaltaan maansiirtokoneilla, jotta laskettelukautta saataisiin pidennettyä. Yllästunturin rinteiden maisemavauriot näkyvät pitkien etäisyyksien päähän.
Ylläkselle suunniteltiin 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa Yllästunturin läpi louhittavaa 2–3 kilometrin mittaista tunnelia, joka olisi lyhentänyt Äkäslompolon ja Ylläsjärven välistä liikenneyhteyttä. Tunturin sisään kaavailtiin tunnelin yhteyteen rakennettavaa luolastoa, johon olisi tullut mm. jäähalli, pelikenttiä, kongressitiloja, ravintoloita, myymälöitä, huoltotiloja ja väestönsuojia sekä pysäköintitilat 600 henkilöautolle ja sadalle linja-autolle. Tunturin laelle suunniteltiin hotellia ja mökkikylää. Ympäristöministeriö ei hyväksynyt yleiskaavaan sisällytettyä tunturin läpäisevää tunnelia eikä tunturin laelle kaavailtua hotellia, ja korkein hallinto-oikeus päätti vuonna 1994, ettei Yllästunturin läpi rakenneta tunnelitietä.
Tunnelin sijaan Ylläksellä avattiin syyskuussa 2005 maisematie (yhdystie 9401), joka kulkee tunturin puolelta toiselle sen läntisellä laidalla. Matka kylien välillä on nyt noin 15 kilometriä. Maisematie on tehty hieman puurajan alapuolelle, joten se ei näy kaukaa katsottuna tunturin rinteessä.
Ylläksen hiihtokeskukset

Ylläs on suosittu hiihto- ja laskettelukeskus. Sen markkinointislogan on Luonnollisesti ykkönen. Yllästunturilla on kaksi laskettelukeskusta: Ylläsjärven puolella Sport Resort Ylläs (Hiihtokeskus Iso-Ylläs) ja Äkäslompolon puolella Ylläs-Ski. Hiihtokeskuksista on yhteys toisiinsa. Hiihtokeskusten lisäksi myös useat muut Äkäslompolossa ja Ylläsjärvellä toimivat yritykset ja yhdistykset ovat ottaneet Yllästunturin nimen osaksi omaansa. Niin on tehnyt esimerkiksi Äkäslompolossa toimivat urheiluseurat Ylläksen Nousu ja Ylläksen rasti.
Ylläksen alueella on runsasti matkailuun liittyviä palveluja. Majoitukseen on 23 000 vuodepaikkaa kahdeksassa hotellissa. Maastohiihtäjille on 330 kilometriä latuja, joista 38 kilometriä on valaistu. Kaikki ladut sopivat sekä perinteiselle että luistelutyylille. Taukopaikkoina on 21 latukahvilaa ja 23 laavua tai kotaa. Koiran kanssa hiihtäminen on sallittu neljällä ladulla. Kahdessa hiihtokeskukessa on yhteensä 29 hiihtohissiä ja 63 laskettelurinnettä. Moottorikelkkareittejä on 410 kilometriä, näistä 300 kilometriä on hoidettuja reittejä.
Alueella on lisäksi kaksi päivittäistavarakauppaa, välinevuokraamoita, voitelupalveluita, hiihtokouluja, kaksi frisbeegolf-rataa ja kylpylä. Kotieläinpiha Koninjänkässä on yli 40 erilaista eläinlajia.
Pallas-Yllästunturin luontokeskus Kellokas on Äkäslompolon puolella tunturia, tunturiin johtavan tien varressa.
Ylläksellä on yksi gondolihissi, joka kulkee tunturin juurelta tunturin huipulle seitsemässä minuutissa. Hississä on 55 kahdeksan henkilön gondolia, ja sen erikoisuutena on maailman ensimmäinen saunagondoli. Ylläksellä on neljä FIS-rinnettä, joista niin sanottu maailmancup-rinne on Suomen ainoa Super-G-rinne.
Ylläksellä on myös mahdollisuus avantouintiin kolmessa eri paikassa: Ylläsjärvellä, Luosujärvellä ja Äkäslompolossa.
Tulevaisuus

Ylläkselle, Äkäslompolon puolelle on suunniteltu laajaa matkailualuetta, jonka suunnittelunimenä on Kuura. Se sisältäisi yli 13 000 vuodepaikkaa, useita hotelleja, joista mainittakoon alueen keskuksena toimiva hiutalehotelli, siirtohissin Äkäslompolon keskustasta, golfkentän, poronsarvien muotoisia mökkikyliä ja mahdollisen gondolihissin.
Lisäksi Sport Resort Ylläksen gondolin ala-aseman alueelle on tehty asemakaava, joka mahdollistaa uuden kylpylähotellin, ski-in ski-out -tyyppisen majoituskompleksin, hyvinvointikeskus-hotellin, kappelin, torin, 18-reikäisen golfkentän ja asuntoautopysäköintialueen sekä ison elämyskeskuksen, johon tulisi elokuvateatteri ja laser-ammuntapelikeskus.
Kummastakin kylästä, Äkäslompolosta ja Ylläsjärvestä, on tehty omat kehittämissuunnitelmat, jotka mahdollistavat rautatien rakentamisen Ylläsjärven alueelle.lähde? Ylläksen alueelle on useiden vuosikymmenien ajan ollut lukuisia erilaisia rautatiesuunnitelmia.
Lisäksi Skiresort.info:n mukaan Ylläkselle on suunniteltu rakennettavaksi toinen gondoli vuonna 2018.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yllästunturi Wikimedia Commonsissa
Äkäslompolon kyläyhdistyksen sivut
Kuukkeli, matkailijoille suunnattu tiedotuslehti
Matkaopas aiheesta Ylläs Wikimatkoissa
Suomen talviurheilukeskukset
| --- | --- |
Pohjois-Suomi:  Hetta Hiihtomaa (Enontekiö)  Iso-Syöte (Pudasjärvi)  Kallinkangas (Keminmaa)  Kirintövaara (Posio)  Levi (Kittilä)  Luosto (Sodankylä)  Olos (Muonio)  Ounasvaara (Rovaniemi)  Paljakka (Puolanka)  Pallas (Muonio)  Pyhä (Pelkosenniemi)  Ristivuori (Merijärvi)  Ruka (Kuusamo)  Ruskotunturi (Oulu)  Saariselkä (Inari)  Salla (Salla)  Saukkovaara (Ristijärvi)  Suomu (Kemijärvi)  Taivalvaara (Taivalkoski)  Ukkohalla (Hyrynsalmi)  Vuokatti (Sotkamo)  Ylläs (Kolari) 
Keski-Suomi:  Hasa (Juva)  Himos (Jämsä)  Häkärinteet (Hankasalmi)  Joupiska (Seinäjoki)  Juupavaara (Juupajoki)  Kasurila (Siilinjärvi)  Kaustinen (Kaustinen)  Kiuaskallio (Kurikka)  Koli (Lieksa)  Laajavuori (Jyväskylä)  Lakis (Vimpeli)  Lekotti (Savonlinna)  Louekallio (Sievi)  Maarianvaara (Kaavi)  Mustavaara (Kontiolahti)  Paavonrinteet (Saarijärvi)  Parra (Teuva)  Puijo (Kuopio)  Pukkivuori (Virrat)  Purnu (Hartola)  Pääskyvuori (Heinävesi)  Riihivuori (Muurame)  Ruunarinteet (Savonlinna)  Savivuori (Viitasaari)  Simpsiö (Lapua)  Tornimäki (Mikkeli)  Sotkanrinteet (Kauhajoki)  Tahko (Kuopio)  Varkaus Ski Center (Varkaus)  Vuorenmaa (Soini) 
Etelä-Suomi:  Alhovuori (Lohja)  Ellivuori (Sastamala)  Hiittenharju (Harjavalta)  Hirvensalo (Turku)  Jämi (Jämijärvi)  Granin mäki (Kauniainen)  Kalpalinna (Janakkala)  Klaukkalan tornikeskus (Nurmijärvi)  Kokonniemi (Porvoo)  Konka Ski (Rautjärvi)  Korkeakangas (Valkeakoski)  Meri-Teijo Ski (Salo)  Messilä (Hollola)  Mielakka (Kouvola)  Mustavuori (Tampere)  Myllymäki (Lappeenranta)  Peuramaa (Kirkkonummi)  Påminne (Raasepori)  FreeSki (Ruokolahti)  Ruosniemi (Pori)  Salomonkallio (Nakkila)  Sappee (Pälkäne)  Serena Ski (Espoo)  Solvalla-Swinghill (Espoo)  Sveitsi (Hyvinkää)  Talma Ski (Sipoo)  Uuperinrinteet (Hamina)  Vihti Ski Center (Vihti) 
Ylläksen gondolihissi