Luigi Pirandello
Elämänvaiheita ja ajatuksia > Perheongelmia ja luovuutta

Vuonna 1894 Pirandello solmi avioliiton isänsä suositteleman nuoren naisen Antonietta Portulanon kanssa. Antonietta oli ujo ja hiljainen ja varakkaan perheen tytär. Hän oli saanut niin vaatimattoman koulutuksen, että ei pystynyt vastaamaan tulevan miehensä kirjeisiin. Sulhasmies kirjoitti morsiamelleen koukeroisia kirjeitä Isosta ja Pienestä Minästä jotka asuivat hänen sisällään, mutta kävivät keskenään katkeraa sotaa. Appiukko Calogero Portolano oli helposti suuttuva mies ja halusi yht´äkkiä perua häät. Luigi joutui myymään nuoren parin kotiin hankitut huonekalut ja palauttamaan myötäjäisrahat. Tuskastuttavan jahkailun jälkeen häät vietettiin lopulta vuonna 1894. Appiukon hahmo on ikuistettu Pirandellon Ruukku-novellin don Lollòn hahmossa. Perheeseen syntyi kolme lasta: Stefano 1895, Rosalia 1897 ja Fausto 1899. Perheen talous oli tiukalla ja nuori aviomies hankki tuloja opettamalla italiaa tyttökoulussa, kirjoittamalla novelleja, tekemällä käännöksiä ja perustamalla kirjallisuuslehden.
Vuosi 1903 oli Pirandellolle katastrofaalinen. Hän isänsä oli sijoittanut omansa ja Antoniettan varat kaivokseen Aragonassa. Tulva tuhosi kaivoksen ja perhe menetti varansa. Antonietta ei kestänyt tietoa, vaan sairastui psyykkisesti. Oireisiin kuului puoli vuotta kestänyt halvaus ja mustasukkaisuus sekä viha miehensä tyttöoppilaita kohtaan. Hän myös jatkuvasti epäili, että hänet yritetään myrkyttää.  Pirandello joutui hankkimaan lisätöitä toimeentulon varmistamiseksi ja hoitamaan iltaisin ja öisin sairasta vaimoaan. Vaikeasta elämäntilanteesta huolimatta hän sai kirjoitetuksi vuonna 1904 omaelämäkerrallisen romaanin Il Fu Mattia Pascal joka oli suurmenestys. Seuraava romaani L´eclusa ilmestyi 1908. Samana vuonna häneltä ilmestyi myös esseekokoelma Arte e Scienza. Kokoelmaan kuului myös essee L ´umorismo. Esseen vuoksi Pirandello äityi väittelyyn Benedetto Crocen kanssa. Väittelyn vuoksi miesten välit katkesivat vuosikausiksi.
Ehkä omien elämänkokemusten vuoksi Pirandellon tuotannossa ei ole koskaan onnellista rakkautta. Matka-novellin Adriana ja Cesaren rakkaus saa lyhyen täyttymyksensä vain kuoleman johdosta. Novellin Seppele tohtori Cima on ainoa koko Pirandellon tuotannossa, josta tulee onnellinen. Lisäksi hänen henkilöhahmonsa ovat jakautuneita kaksoispersoonallisuuksia ja hän kuvaa yleensäkin etevästi mielisairautta.  Pirandellon tuotantoa välittää myös näkemys elämän absurdista sattumanvaraisuudesta jota vastaan hänen henkilönsä kapinoivat. Kapinointi on kuitenkin turhaa ja vaihtoehtoina ovat joko sairastuminen, itsemurha, unelmat tai alistuminen.
Kotiseutunsa Sisilian takapajuisuus ja taloudellinen kehittymättömyys oli Pirandellolle koko aikuisiän jatkuva huolen aihe. Hän vaati kehityksen ja hyvinvoinnin jakamista myös kotiseudulleen. Tästä huolimatta hän oli erittäin skeptinen kehitysuskoa julistaneen muotifilosofin Auguste Comten ajatuksille.
Vuonna 1909 Pirandello julkaisi ensimmäisen osan romaanistaan I vecchi e I giovani, joka kertoo Sisilian sorretuista työläisistä. Samana vuonna alkoi myös yhteistyö arvostetun sanomalehden, Corriere della Seran kanssa. Nimimerkkinsä Paulo Post suojissa hän kirjoitti Italian tarvitsevan suuren kapteenin tulevaa sotaa ja nykyistä rauhaa varten. Tällaisen hän kuvitteli myöhemmin löytäneensä Mussolinissa.  Kotielämässä tilanne huononi Antoniettan sairauden muuttuessa entistä pahemmaksi. Antonietta oli vainoharhainen ja reagoi usein väkivaltaisesti. Hän yritti murhata miehensä ja lapset jouduttiin lähettämään asumaan sukulaisten luokse. Vuonna 1919 Antonietta oli pakko lähettää mielisairaalaan, missä hän joutui viettämään loppuelämänsä. Pirandello uskoi ja toivoi loppuun asti, että puoliso palaisi terveenä kotiin.
Vuonna 1915 Pirandello tuomitsi ankarasti parhaillaan käynnissä olleen ensimmäisen maailmansodan. Se oli osa hänen epäluuloaan nykyaikaa ja teknologiaa kohtaan. Tuhoavan sodan taustalla olivat hänen mukaansa myös kapitalistisen ahneuden motiivit jotka hänen mukaansa ovat luoneet ihmisiä kitaansa ahmivia koneita.  Kirjoituksen taustana on nähtävä Pirandellon huoli pojastaan Stefanosta, joka oli mennyt sotaan vapaaehtoisena ja joutunut Itävalta-Unkarin sotavangiksi.
Näytelmän Kuusi roolia etsii tekijää ensi-ilta vuonna 1917 aiheutti tyrmistystä ja yleisön keskuudessa käynnistyi nyrkkitappelu. Aiheen näytelmään hän sai omasta elämästään. Näytelmä edelsi absurdia ja eksistentialistista teatteria. Näyttämö on tyhjä ja näytelmä käsittelee minuuden ongelmaa. Ihminen on kriittinen olento ja vastuussa itsestään. Näyttelijät analysoivat rooliaan ja väittelivät ohjaajan kanssa sanoen tietävänsä paljon paremmin miten kuuluisi näytellä. Yleisön joukkoon oli sijoitettu näyttelijöitä jotka lisäsivät yleisön hämmentyneisyyttä.
Italian parlamenttiin pettynyt Pirandello kirjoitti siitä vuonna 1918 groteskin satiirin. Siinä hän esittää parlamentaarikot moraalittomina opportunisteina joilta puuttuu kaikki kyky tehdä päätöksiä. Hän piti parlamentaarikkoja orankeina ja simpansseina, jotka matkivat toisiaan. Lopuksi hän toteaa kyvyttömän parlamentin johtavan ihmiset kaipaamaan maalle päättäväistä ja autoritääristä johtajaa.
Pirandello oli uskonnollinen, mutta antiklerikaari. Hän piti elämää mysteerinä. Hän uskoi Jumalaan, mutta ei sellaiseen joka on kaukana taivaassa. Jumala oli hänelle Henki, joka asuu meissä ihmisissä. Hän uskoikin näkevänsä ympärillään Hengen luomuksia, ei materiaa. Uskonnollinen tunne oli hänelle elämän laki, missä mielessä hän muistutti venäläisiä kirjailijoita Tolstoita ja Dostojevskiä. Hänen uskonsa oli dogmeista piittaamatonta uskoa elämään ja ihmisyyteen. Tekopyhille papeille Pirandello oli novelleissaan armoton ja hän kritisoi ronskisti myös hautajaisia. Avioliitto ja perhe estävät hänen mukaansa ihmistä toteuttamasta todellista luonnettaan. Silti monet hänen novelleistaan ovat tematiikaltaan kristillisiä ja puolustavat maan hiljaisia ja alistettuja.   Aikansa tieteisoptimismiin hän suhtautui skeptisesti. Hänen mukaansa nykyaikainen filosofia ja tiede vaativat elämän mysteeristä luopumista.