stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isotöyhtöharakka
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan isotöyhtöharakka voi olla 58,5–76,5 cm ja kokonaispituudesta pyrstön osuus on yli puolet. Selästään ja siivistään laji on väriltään sininen. Otsa, päälaen töyhtö ja posket ovat mustat ja silmien alla on vaaleansininen alue. Nuorilla linnuilla töyhtö on valkokärkinen ja silmäaluslaikku on pienikokoisempi ja tummempi. Isotöyhtöharakan kurkku ja rinta ovat väritykseltään mustat ja vatsa on valkoinen. Isotöyhtöharakka muistuttaa ulkonäöltään pikkutöyhtöharakkaa (Calocitta formosa), mutta on kookkaampi ja pikkutöyhtöharakan kurkku on valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isotöyhtöharakkaa tavataan Meksikosta. Linnun elinympäristöä ovat kuivat ja puolikuivat metsät sekä puoliavoimet seudut, joilla kasvaa yksittäisiä puita tai pienialaisia metsiä. Isotöyhtöharakan elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Isotöyhtöharakat liikkuvat yleensä pareittain tai pienissä ryhmissä. Laji on kaikkiruokainen ja syö marjoja, hedelmiä, hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä pieniä jyrsijöitä. Laji pitää ravinnostaan kiinni yhdellä jalalla ja rikkoo nokallaan esimerkiksi siementen ja hedelmien kuoret.
Isotöyhtöharakan pesimäkausi kestää marraskuulta heinäkuulle. Pesä on suurikokoinen ja rakennetaan risuista, sammalista ja jäkälistä korkeaan puuhun. Naaras munii kolmesta seitsemään valkoista ruskea- tai harmaapilkullista munaa. Isotöyhtöharakka voi myös risteytyä pikkutöyhtöharakan kanssa. Toisinaan sitä pidetäänkin pikkutöyhtöharakan alalajina.
Isotuomipihlaja

| Isotuomipihlaja |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Tuomipihlajat Amelanchier
Laji::  spicata
Kaksiosainen nimi
 Amelanchier spicata  (Lam.) K. Koch 
Katso myös
   Isotuomipihlaja Wikispeciesissä   Isotuomipihlaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isotuomipihlaja (Amelanchier spicata) on tuomipihlajien (Amelanchier) sukuun kuuluva kasvi, joka on todennäköisesti kotoisin itäisestä Pohjois-Amerikasta. Isotuomipihlaja on Suomen suosituin tuomipihlaja, joka leviää helposti luontoon vaikeasti poistettavaksi vieraslajiksi.
Kuvaus

Isotuomipihlaja kasvaa 2–6 metriä korkeaksi tiheäversoiseksi pensaaksi, jonka haarat ovat pystyjä. Se muodostaa runsaasti tyvivesoja. Silmut ovat viininpunaisia. Lehtien kevätväri on harmaanvihreä ja syysväri keltainen tai oranssinpunainen. Lehtiruoti on karvainen. Lehtilapa on soikea ja 2,5–6 cm pitkä. Lehdet ovat nuorina kellertävän nukkakarvaisia alapuolelta. Lehtien laitahampaat ovat pieniä ja tiheässä.
Kukinto on pysty, kapea ja tiheä terttu. Tertussa on valkoisia kukkia yleensä 8–11. Teriöt ovat 12–20 mm leveitä. Terälehdet ovat kaksi kertaa leveytensä pituiset. Kukinta-aika on touko–kesäkuussa. Hedelmä on 8–10 mm kokoinen kuivahko pohjusmarja, jonka kärki on karvainen. Verholehdet ovat lähes pystyt. Marjat ovat syötäviä. Isotuomipihlaja kukkii ja marjoo runsaasti.
Viljely Suomessa ja poistaminen luonnosta

Isotuomipihlajaa on käytetty Suomessa 1900-luvun alkupuolelta. Sitä on käytetty kestävyytensä ja koristeellisuutensa vuoksi yksittäisenä aidannekasvina tai leikattuna pensasaitana.
Isotuomipihlaja menestyy Lappia myöten vyöhykkeillä I–VI (VII). Lintujen levittämänä se on villiintynyt ja täysin kotiutunut maan eteläosiin. Sitä tavataan metsissä, metsänreunamissa, kallioilla, tienvierillä, pientareilla ja harjunrinteillä. Isotuomipihlaja voi levitä laajoiksi kasvustoiksi etenkin hiekkamaassa. Lajin viljelystä pitäisi siksi luopua ja luontoon levinneet isotuomipihlajat olisi hyvä poistaa mieluiten juurineen.  Pensaan leviämistä voidaan myös hidastaa katkaisemalla isotuomipihlajan vesat tyvestä, mutta työ täytyy uusia säännöllisesti, koska isotuomipihlaja muodostaa runsaasti tyvivesoja.
Aiheesta muualla

Luonnontieteellinen keskusmuseo, Vieraslajit: Isotuomipihlaja (Amelanchier spicata)
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Isotuomipihlaja (Amelanchier spicata)
Arboretum Mustila: Isotuomipihlaja (Amelanchier spicata)
ITIS: Amelanchier spicata (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Amelanchier spicata:  Wikidata: Q159353  Wikispecies: Amelanchier × spicata  APA: 3112  BioLib: 135752  BOLD: 125743  CoL: 92SRR  EoL: 231067  EPPO: AMESP  EUNIS: 179852  FNA: 250100032  GBIF: 3023852  GRIN: 2880  iNaturalist: 198886  IPNI: 1184240-2  ISC: 4836  ITIS: 25120  MichiganFlora: 2426  NBN: NBNSYS0200001756  NCBI: 1143213  Observation.org: 145436  Open Tree of Life: 600662  PfaF: Amelanchier spicata  Plant List: rjp-7454  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:1184240-2  Tropicos: 27800858  VASCAN: 8625  WisFlora: 2511  WFO: wfo-0001016834  Laji.fi: MX.38920 
Crataegus spicata:  Wikidata: Q39775714  CoL: Z8G5  GBIF: 3023898  IPNI: 69019-2  IRMNG: 10456502  ITIS: 837216  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:69019-2  Tropicos: 50239605  WFO: wfo-0000987206 
Isotuomipihlajan lehtiä ja marjoja.
Dodekapolis

Dodekapolis (m.kreik. Δωδεκάπολις, Dōdekapolis, ”Kaksitoista kaupunkia”) oli antiikin Kreikassa ja muualla antiikin maailmassa nimitys kahdentoista kaupungin tai poliksen eli kaupunkivaltion liitolle. Tunnetuimmat dodekapoliit olivat:
Aioliin dodekapolis: Aigai, Aigiroessa, Gryneion, Killa, Kyme, Larissa, Myrina, Neonteikhos, Notion, Pitane, Smyrna ja Temnos (Smyrna vaihtoi myöhemmin Jooniaan)
Akhaian dodekapolis: Aigai, Aigeira, Aigion, Bura, Dyme, Farai, Helike, Olenos, Patrai, Pellene, Rhypes ja Tritaia
Etruskien dodekapolis: Arretium, Caere, Clusium, Cortona, Perusia, Populonia, Tarquinii, Veji, Vetulonia, Volaterrae, Volsinii ja Vulci (Rusellae liittyi mukaan Vejin tilalle)
Joonian dodekapolis: Efesos, Erythrai, Fokaia, Khios, Klazomenai, Kolofon, Lebedos, Miletos, Myus, Priene, Samos ja Teos (Smyrna liittyi myöhemmin 13. jäseneksi)
Divisioona

Sotilasyksiköt
Armeijaryhmä / Rintama
Armeija
Armeijakunta
Divisioona
Prikaati
Rykmentti
Pataljoona/Patteristo
Komppania/Patteri
Joukkue/Jaos
Ryhmä
Partio
Taistelijapari
Divisioona (lyh. D tai Div) on sotatoimiyhtymä, jonka vahvuus on yleensä 10 000–20 000 henkeä ja komentajana kenraalimajuri tai vastaavan arvoinen upseeri. Divisioona kykenee itsenäisiin sotatoimiin ja siinä on tyypillisesti kaikki aselajiyksiköt. Divisioonista, prikaateista ja pienemmistä yksiköistä muodostetaan armeijakunta.
Divisioona perustui klassiseen kolmijakoon. Kolme taistelevaa komppaniaa muodosti tukevine ja huoltavine yksiköineen pataljoonan. Kolme taistelevaa pataljoonaa tukevine ja huoltavine joukkoyksiköineen muodosti jalkaväkirykmentin. Kolme jalkaväen rykmenttiä, tykistörykmentti sekä tukevat ja huoltavat yksiköt muodostivat divisioonan.
Divisioonasta yksikkönä on nykyisin luovuttu ja ne on korvattu prikaateilla (esim. neljä pataljoonaa) ja taisteluosastoilla (pienimmillään vahvennettu pataljoona tukiyksikköineen).
Historia

Itävallan perimyssodan aikana 1740-luvulla syntyi ajatus isojen armeijoiden jakamisesta pienempiin itsenäisiin osiin eli divisiooniin. Pierre de Bourcet esitti teoksessaan Principes de la guerre de montagne 1760-luvulla, että ideaalisti etenevä armeija tuli jakaa kolmeen osaan, jotka etenisivät samansuuntaisesti enintään yhden päivämarssin päässä toisistaan. Näin vihollinen ei voisi ennalta tietää missä osat yhtyisivät ja hyökkäisivät. Bourcet oli osallistunut esikunnan pioneeriupseerina vuonna 1744 ranskalais-espanjalaiseen hyökkäykseen Alppien yli Savoijiin. Tällöin divisioonajako oli toiminut hyvin käytännössä. Ranskan armeija vastusti kuitenkin divisioonajaon käyttöönottoa ja vasta vuosina 1787–1788 jako otettiin käyttöön. Tällöin 12 000 miestä jalka- ja ratsuväkeä sekä tykistöä, pioneereja ja muita apujoukkoja organisoitiin hallinnollisesti yhden komentajan alaisuuteen. Divisioonajaon käytännön käyttöönotto oli kuitenkin vaikeampaa ja vasta 1796 siitä tuli tavallista Ranskassa. Käytännön ongelmana armeijan jakamisessa ja samaan suuntaan liikkumisessa oli muun muassa saman suuntaisten teiden vähyys ja puuttuvat kartat. Ranskan vallankumouksen jälkeen syntyneiden massa-armeijoiden takia divisioonajako oli pakko ottaa käyttöön myös taistelukentällä.
Ensimmäiseen maailmansotaan asti divisioonissa oli tyypillisesti kaksi prikaatia, joissa molemmissa oli kaksi rykmenttiä. Sodan aikana esimerkiksi Saksa ja Ranska poistivat divisioonasta yhden rykmentin, sillä kahden prikaatin rakenne ei sopinut asemasotaan.
Toisen maailmansodan aikana jalkaväkidivisioonan määrävahvuus vaihteli. Se oli 5 000–18 000 maasta, ajankohdasta ja käyttötarkoituksesta riippuen.
Suomalaiset divisioonat

Suomessa divisioona oli perinteisessä jaossa pienin sotatoimiyhtymä. Se koostui yleensä kolmesta jalkaväkirykmentistä, jotka puolestaan koostuivat kolmesta pataljoonasta. Lisäksi divisioonassa oli taistelua tukevan aselajin, kenttätykistön, kenttätykistörykmentti.
Divisioonan komentajana toimi yleensä kenraalimajurin tai everstin arvoinen upseeri. Rykmenttiä komensi eversti tai everstiluutnantti.
Talvisodassa Suomen armeijassa oli kaikkiaan 12 divisioonaa, jatkosodan alussa kenttäarmeijaan perustettiin 16 divisioonaa.
Talvisodan aikana divisioona koostui kolmesta jalkaväkirykmentistä (JR), tykistörykmentistä, kevyestä osastosta, kahdesta pioneerikomppaniasta sekä muista esimerkiksi viestijoukoista. Numerointi noudatti seuraavaa kaavaa: 13. divisioona sisälsi JR 39:n, JR 38:n ja JR 37:n (divisioonan numero x3 suurin numero ja loput siitä alaspäin yhden portaissa), tykistörykmentin 13 ja kevytosaston 13 (divisioonan numero) sekä pioneerikomppaniat 26 ja 25 (divisioonan numero x2 ja yksi porras alaspäin).
Jatkosodassa esimerkiksi rauhan ajan prikaati (kantajoukko) 7 muuttui JR 7:ksi ja muut divisioonan rykmentit olivat (kantajoukko+21) JR 28 sekä JR 49. Edellä mainitut rykmentit muodostivat 2. divisioonan. Myöhemmin yksi rykmentti supistettiin pataljoonaksi, jolloin esimerkiksi 2.D:ssä olivat JR7 ja JR 49 + erillinen pataljoona.
Divisioonista luovuttiin 1960-luvulla ja niiden tilalle perustettiin sotilasläänit.
Nykyisessä suomalaisessa organisaatiossa suurin kiinteä yksikkö ja divisioonaa pienempi sotatoimiyhtymä on prikaati, jolla on tukenaan kenttätykistörykmentti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Divisioona Wikimedia Commonsissa
Isänmaallinen Kansanpuolue

Isänmaallinen Kansanpuolue oli suomalainen 1930-luvun alussa toiminut kansallissosialistinen puolue, jota johti muurari Ernest Hedborg.
IKP:tä edelsi syksyllä 1931 muodostettu Kansallisen Työväenpuolueen Keskusliitto, jolla oli vuonna 1932 Helsingissä yksi osasto, johon kuului 126 jäsentä. IKP perustettiin 16. maaliskuuta 1932. Puolueen puheenjohtajaksi valittiin Vapaan Työväenliiton puheenjohtaja Hedborg ja puoluesihteeriksi Rafael Svinhufvud. IKP oli ensimmäinen Suomeen perustetuista lukuisista kansallissosialistisista puolueista, mutta sen suosio jäi vähäisemmäksi kuin esimerkiksi SKSL:n tai SKJ:n. IKP ei osallistunut vuoden 1933 eduskuntavaaleihin ja sen kokouksiin kerääntyi huomattavasti vähemmän ihmisiä kuin esimerkiksi SKJ:n vastaaviin. Maaliskuussa 1933 IKP:n vuosikokous päätti tukea IKL:ää, vaikka SKJ nähtiinkin puolueelle läheisemmäksi. Puolueen toiminta loppui myöhemmin samana vuonna.
IKP:n puolueohjelma julkaistiin 3. joulukuuta 1932 Helsingissä pidetyssä kokouksessa. Ohjelman kirjoittajat ottivat huomattavasti vaikutteita Saksan natsien ja Italian fasistien ohjelmista. IKP kannatti esimerkiksi vahvaa johtajuutta, ja se halusi lakkauttaa parlamentarismin. Tilalle puolue tarjosi vaaleilla valittavaa valtionjohtajaa, jolla olisi vahvat toimintaoikeudet. Puolue halusi suojella suomalaista rotua, ja se vaati ”juutalaisten ja muiden turmiollisten vierasmaalaisten” maahanmuuton ja -tulon estämistä. IKP kannatti myös korporatistista työelämämallia. Puolue käytti tunnuksenaan hakaristein koristeltua lippua.
IKP vastusti propagandassaan sekä vasemmistoa että IKL:ää. Kumpikaan ei puolueen mielestä ajanut työläisten etuja. IKP vastusti myös vapaamuurareita. Entinen vapaamuurari, kirjailija Örnulf Tigerstedt, pääsi puolueen jäseneksi, mutta samalla korostettiin, ettei hän voinut nousta siinä johtavaan asemaan.
IKP:n sääntöjen mukaan puolue koostui keskus-, piiri- ja paikallisjärjestöistä. IKP:llä oli myös naisjärjestö sekä nuorisojärjestö, jota johti Jaakko Somersalo. Somersalon mielestä Benito Mussolini oli hyvä esikuva Suomenkin nuorisolle.
Aiheesta muualla

Puolueohjelma (1932) (Pohtiva – poliittisten ohjelmien tietovaranto)
Dniprorudne

| Dniprorudne (Дніпрорудне) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Dniprorudne
 Koordinaatit: 47.3807°N, 34.9545°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Zaporižžjan alue
Piiri:  Vasylivkan piiri
Perustettu:  1961
Kaupungiksi:  1970
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  9,2 km²
Väkiluku (2021):  18 036
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dniprorudne (ukr. Дніпрорудне; ven. Днепрорудное, Dneprorudnoje; vuoteen 1963 asti Dniprograd ukr. Дніпроград) on teollisuuskaupunki Ukrainan eteläosan Zaporižžjan alueen Vasylivkan piirissä.  Kaupunki sijaitsee Dnepriin padotun Kah’ovkan tekojärven etelärannalla, 26 kilometriä piirikeskus Vasylivkasta länteen ja maanteitse 85 kilometriä aluekeskus Zaporižžjasta etelään. Dniprorudnen kautta kulkee rautatie Enerhodariin Zaporižžjan ydinvoimalan alueelle. Dniprorudnen asukasluvuksi arvioitiin 14 583 (2021).
Varhaisesta ihmistoiminnasta seudulla ennen ajanlaskun alkua todistavat kaupungin alueelta löydetyt pronssikauden hautakummut, sekä skyyttien toiminnan jäljet (esimerkiksi katakombi 400-luvulta eaa.).
Lähistöltä on löydetty rikas rautamalmiesiintymä. Sen kaupalliseksi jalostamiseksi perustettiin aluksi Dniprogradiksi kutsuttu asutus vuonna 1961, jonka nimi vaihdettiin Dniprorudneksi vuonna 1963. Kaupungiksi se tuli vuonna 1970. Vuoden 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli 21 054, joista pääosa oli etnisesti ukrainalaisia.
Osana 24. helmikuuta 2022 aloittamaansa hyökkäyssotaa Venäjä miehitti kaupungin jo sodan alkuviikkoina. Osa siviiliväestöstä pääsi evakuoitumaan kaupungista pois maaliskuun alkupuolella. Venäläiset miehittäjät kuitenkin kidnappasivat Dniprorudnen pormestarin 13. maaliskuuta 2022. Siviilivirkamiehen kaappaus panttivangiksi on kiellettyä toimintaa sodankin aikana. Venäjän tapaa kidnapata miehittäjän kanssa yhteistyöstä kieltäytyviä siviilivirkamiehiä ja toimittajia on luonnehduittu terroristivaltion toimintatavaksi.
Linja-autoasema.
Kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dniprorudne Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Dodz

Dodz (ven. Додзь, komiksi Додз, Dodź) on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissa Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdajoen varrella 14 kilometriä Kortkerosista länteen. Kylässä on 220 ja kunnassa 850 asukasta (vuonna 2007).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1707. Dodzin kuntaan kuuluu myös Vizjabožin (ven. Визябож, komiksi Визябöж, Viźaböž) maaseututaajama ja samanniminen kylä. Kunnan alueella on syktyvkarilaisten puutarhapalsta- ja huvila-alueita. Palveluihin kuuluvat Vizjabožin peruskoulu ja kulttuuritalo, Dodzin kerhotalo sekä Vijabožin ja Dodzin lastentarhat, kirjastot ja ensiapuasemat. Dodzissa on vuonna 2006 valmistunut Pietarin ja Paavalin kirkko.
Jan Długosz

| Jan Długosz |
| --- | --- |
 Jan Długosz piirroksessa vuodelta 1889.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1415 Brzeźnica
Kuollut: 19. toukokuuta 1480 Krakova
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jan Długosz (1415 Brzeźnica – 19. toukokuuta 1480 Krakova) oli puolalainen 1400-luvulla elänyt oman aikansa merkittävimpiin kuulunut historioitsija. Długoszin tärkeimpiä töitä oli 12-osainen Historia Polonica eli Puolan historia.
Elämäkerta

Długosz opiskeli nuorena liberaaleja taiteita Krakovan akatemiassa, mutta ei koskaan valmistunut opinnoistaan. Sittemmin hänestä tuli Krakovan arkkipiispan Zbigniew Oleśnickin oikea käsi. Arkkipiispa oli tuohon aikaan Puolan sijaishallitsija Jogailan poikien ollessa vielä alaikäisiä. Arkkipiispan kuoltua hänestä tuli kuningas Kasimir IV:n luottamusmies. Kuninkaan alaisuudessa hän toimi muun muassa eri kirkon ja valtakunnan luottamustoimissa. Niiden töiden lisäksi hän toimi Kasimirin poikien opettajana. Długosz tuotti myös historiallista kirjallisuutta pääteoksenaan 12-osainen Puolan historia. Hän valmisteli myös käsikirjoitusta Banderia Prutenorum, joka käsitteli Tannenbergin taistelussa Saksalaiselta ritarikunnalta saatuja sotalippuja. Käsikirjoituksesta on saatu tietoja taistelun kulusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jan Długosz Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 2  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Isännöitsijä

Isännöitsijä on ammattinimike, jonka merkitys on aikojen kuluessa muuttunut. Nykyään isännöitsijällä tarkoitetaan lähes yksinomaan asunto-osakeyhtiön tai kiinteistöyhtiön operatiivista johtajaa, joka johtaa yhtiötä hallituksen ja yhtiökokouksen antamien päätösten mukaisesti.
Isännöitsijä historiassa

Aiemmin isännöitsijä-nimitystä on käytetty laajemmin disponentista eli liikkeen, tehtaan, talon tai muun vastaavan laitoksen isännän sijaisesta, johtajasta tai hoitajasta. Isännöitsijöitä on ollut muun muassa teollisuuslaitoksissa, sahoilla, kartanoissa ja meijereissä. Nykyään vastaavissa tehtävissä toimivia henkilöitä kutsutaan toimitusjohtajiksi.
Isorokko

| Isorokko |
| --- | --- |
 Isorokon aiheuttamia arpia ja paiseita
Syyt:  Variola major, Variola minor
Esiintyvyys:  tauti hävitetty 1980, viimeinen villi tapaus 1977
Kuolleisuus:  30%
Ehkäisy:  rokotus
Hoito:  sairastuneen tukeminen
Luokitus
ICD-10:  B03
ICD-9:  050
Tautitietokanta:  12219
MeSH:  D012899
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Isorokko eli variola on yleisvaarallinen, vuonna 1980 luonnosta hävitetyksi julistettu, virusperäinen tartuntatauti. Sen aiheuttaja on Variola-niminen DNA-virus. Isorokko on hävitetty maailmasta Maailman terveysjärjestön rokotuskampanjalla. Ainoat tunnetut virusnäytteet ovat tiettävästi Yhdysvaltojen Atlantassa sijaitsevan CDC:n toimitiloissa ja Venäjällä Moskovan virustutkimusinstituutin tarkoin vartioiduissa laboratorioissa.
Taudin aiheuttaja

Isorokkovirus on kookas, noin 200–350 nanometrin kokoinen, kulmistaan pyöristyneen tiilen muotoinen virus, jonka sisällä on yksi kaksijuosteinen DNA-molekyyli. Se kuuluu poxvirusten heimoon ja siellä Orthopox-sukuun. Isorokkoviruksen hyvin läheisiä sukulaisia ovat lehmärokko, vaccinia-virus, apinarokko, kamelirokko sekä hiirirokko eli ektromelia. Ne kaikki antavat sairastettuna toisilleen vahvan risti-immuniteetin. Kaikkien Orthopox-virusten luontaisina isäntinä pidetään pikkujyrsijöitä.
Isorokkoviruksesta tunnetaan kaksi varianttia: tavallisempi variola major sekä selvästi lievempää tautia aiheuttanut variola minor. Näistä variola minorin levinneisyys rajoittui lähinnä latinalaiseen Amerikkaan sekä hyvin paikoittaisesti Afrikkaan. Isorokkoviruksen arvellaan eriytyneen omaksi lajikseen noin 10 000 vuotta sitten, mutta viruksen mutaationopeutta ei tunneta ja kirjallisuudessa aikahaarukka vaihtelee suuresti oletetun mutaationopeuden mukaan jopa 68 000 vuodesta vain 3000 vuoteen.
Toisin kuin useimmat virukset, solun sisään päästyään isorokkovirus lisääntyy solulimassa, eikä tumassa. Tämä on mahdollista, sillä isorokkoviruksen varsin suuri genomi koodaa melkein kahtasataa proteiinia, minkä ansiosta se ei tarvitse isäntäsolun transkriptio- ja replikaatiomekanismeja lisääntyäkseen. Aikaa viruksen tunkeutumisesta soluun siihen, kun uudet virukset purkautuvat ulos, kestää 12–16 tuntia.
Isorokkovirus säilynee tartuttamiskykyisenä kehon ulkopuolella useiden päivien ajan, arviolta korkeintaan pari viikkoa. Muumioituneista ruumiista ja anatomisten museoiden kudosnäytteistä on löydetty elekronimikroskoopilla yksittäisiä viruksia, mutta niitä ei ole saatu kasvamaan soluviljelmässä. Viruksen genomi kuitenkin tunnetaan täysin ja periaatteessa isorokkoviruksen valmistaminen laboratoriossa on mahdollista.
Tartuntatapa ja epidemiologia

Isorokko tarttui pisaratartuntana suun tai silmien limakalvon, iholla olevan haavan tai hengitysilman aerosolien mukana. Tästä syystä myös sen ilmaantuvuus väestössä noudatti samanlaista vuodenaikaisvaihtelua kuin varsinaisten hengitystievirusten: tartuntamäärät olivat korkeimmillaan talvella ja keväällä. Potilas tartutti tautia eteenpäin eniten noin viikko tartunnan saamisen jälkeen, rakkulaisen ihottuman alkaessa muodostua. Infektoiva annos oli hyvin pieni, jo muutama viruspartikkeli riitti aiheuttamaan taudin. Toisaalta, virusta oli enimmäkseen suurissa sylki- ja limapisaroissa, jotka eivät yskiessäkään lennä paria metriä etäämmälle tartunnan lähteestä. Aerosolien mukana virukset voivat kulkeutua kauemmaksikin esimerkiksi ilmanvaihtoputkistossa.
Isorokko esiintyi tavallisesti paikallisina epidemioina, joissa sairastuivat edellisen epidemian jälkeen syntyneet tai muuten vailla hankittua immuniteettia olevat. Erilaisilla kokoontumisilla ja juhlilla oli keskeinen rooli tartuntojen leviämisessä, etenkin hajallaan elävissä paimentolaisyhteisöissä. Afrikassa 1960- ja Intiassa 1970-luvuilla tehtyjen tutkimusten mukaan isorokkoon sairastuneiden ikäjakauma vastasi varsin tarkasti väestön ikäjakaumaa, eikä sairastuvuudessa ole havaittu eroja sukupuolten välillä.
Isorokon perustartuttavuusluvun on arvioitu olleen 3–6, mutta joissakin ihmispopulaatioissa ehkä jopa 10. Yksittäisessä taloudessa tartunnan saamisen riski oli suurempi kuin vesirokolla, mutta pienempi kuin tuhkarokolla. Laskennallisesti epidemian välttämiseksi väestön hankitun immuniteetin on oltava 66–83 %., mutta paikallisia tartuntaketjuja tiedetään syntyneen myös väestöissä, joissa rokotuskattavuus oli yli 90 %. Kansainvälinen Smallpox Eradication Program tavoitteli yli 80 % rokotuskattavuutta, mutta WHO:n suositus oli pyrkiä sataprosenttiseen rokotuskattavuuteen.
On arveltu, että eurooppalaisessa väestössä esiintyvä geenivirhe CCR5-Δ32, joka estää solukalvon reseptoriproteiinin Ccr5 toiminnan, olisi vaikeuttanut isorokkoviruksen tunkeutumista soluihin, ja siksi evolutiivisen valintapaineen ansiosta päässyt vuosisatojen saatossa yleistymään eurooppalaisessa väestössä. Mutaatio on yleisin Pohjois-Euroopassa, missä sitä kantaa jopa 16 % väestöstä.
Rokote

Isorokko oli ensimmäinen sairaus, johon kehitettiin rokote. Englantilainen Edward Jenner julkaisi rokotusmenetelmänsä vuonna 1798. Rokonistutus eli inokulaatio menetelmänä on kuitenkin paljon vanhempi. Systemaattista immunisointia isorokkoa vastaan oli harjoitettu Intiassa kenties yli tuhannen vuoden ajan. Varsinaiset isorokkorokotteet ovat koko historiansa ajan perustuneet risti-immuniteettiin lähisukuisen Vaccinia-viruksen kanssa.
Isorokkorokotus annetaan olkavarteen, rikkomalla iho rokoteaineeseen kastetulla kaksikärkisellä neulalla. Onnistuneessa rokotuksessa pistokohdalle kehittyy rakkula, josta jää tunnusomainen arpi. Rokotteen antama suoja oireista tautia vastaan säilyy noin 90 %:ssa arviolta 5–10 vuotta, mutta heikkenee vähitellen. Vielä 1960-luvulla joissakin valtioissa suositeltiin tehosterokotetta 10 vuoden välein. On arvioitu, että suoja vakavilta tautimuodoilta säilyy hyvänä ainakin parin-kolmenkymmen vuoden ajan, ja suoja kuolemaan johtavaa tautia vastaan lienee elinikäinen.
Bioterrorismin uhan vuoksi isorokkorokote kuuluu vielä nykyäänkin monien valtioiden kriisiajan varautumiseen. 2000-luvun alusta lähtien Yhdysvaltojen asevoimat on rokottanut rutiininomaisesti pienen osan henkilöstöstään. Isorokkorokotetta valmistavat muutamat lääkeyhtiöt, kuten Sanofi tuotemerkillä ACAM2000 ja Bavarian Nordic tuotemerkillä Imvanex (EU) / Imvamune (Kanada) / Jynneos (USA).