stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaajakosken rautatieasema
Muut rakennukset aseman alueella

Radan toisella puolella on entinen rautatien työntekijöiden asuintalo, jonka on myös suunnitellut Thure Hälström. Radan toisella puolella oli SOK:n makasiinirakennus, joka tuhoutui tulipalossa syyskuussa 2013. Se oli aiemmin toiminut junien lastauspaikkana. Makasiinin luo vienyt pistoraide rakennettiin vuonna 1918 samassa yhteydessä kuin rautatie ja samoin makeis- ja margariinitehtaan luo johtanut pistoraide. Myöhemmin rataa jatkettiin makasiinin luota Vaajakosken naulatehtaalle.
Kuvia

Asemarakennus talvella 2012
Ratapihaa kesällä 2013
Entinen rautatieaseman työläisten asuintalo
Väkijoukko katsomassa kiitojunan vierailua 1954
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vaajakosken rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Kuvia Vaajakosken rautatieasemalta Vaunut.org-sivustolla
Pareton periaate

Pareton periaate voi päteä esimerkiksi rahankeräykseen; 20 % ihmisistä lahjoittaa 80 % kokonaissummasta.
Pareton periaate on Pareto-jakaumien erityistapaus, jonka mukaan missä tahansa ilmiössä 80 % seurauksista johtuu 20 %:sta syistä.
Kuvaus

Italialainen Vilfredo Pareto tutki 1800-luvun Englannissa vuoden 1897 kesästä vaurauden jakautumista suhteessa väestöön. Tutkimusten tuloksena syntyi epäoikeudenmukaisen jakautumisen teoria, ja Pareton havainto tunnetaan nykyään 80/20-sääntönä. Englantilainen George Zipf havaitsi kielitieteellisissä tutkimuksissaan vuonna 1949 Pareton vaurauskäyrää vastaavan ilmiön (hyvin pientä osaa kielen sanastosta käytetään erittäin paljon ja hyvin suurta osaa vastaavasti erittäin vähän). Nämä tulokset tunnetaan Zipfin lain nimellä.
Pitkä häntä (engl. the Long Tail) tarkoittaa liiketoiminnan yhteydessä tilannetta, jossa liiketoimintaympäristön muutos mahdollistaa kannattavan liiketoiminnan potenssijakauman vähävolyymisellä alueella. Pitkä häntä -ilmiöstä huolimatta Pareton periaate on edelleen voimassa.
80/20-sääntö ymmärretään usein väärin. Tähän on useita syitä:
Suhde ei ole juuri koskaan tasan 80/20. Esimerkiksi suurissa tuotevalikoimissa suhde on usein lähempänä lukuja 80/10, eli jo 10 % tuotteista riittää tuottamaan 80 % myynnistä.
Suhdeluku 80/20 voi antaa sen kuvan, että lukujen summan olisi tarkoitus olla aina 100 %. Tämä ei kuitenkaan pidä paikkaansa, koska kyseiset osuudet lasketaan eri asioista.
Se, että (esimerkiksi) suhde 80/20 olisi voimassa jossakin tilanteessa, ei sulje pois muita rinnakkaisia suhdelukuja. Esimerkiksi yhtä hyvin voitaisiin sanoa, että 30 % tuotteista tuottaa 95 % myynnistä. Tämä ei ole millään tavoin ristiriidassa 80/20-suhteen kanssa, mutta toisaalta 95/30-suhdetta ei voida myöskään päätellä 80/20:n perusteella.
Suhteessa voidaan verrata keskenään asioita, joilla ei ole loogista yhteyttä.
Suhdetta voidaan käyttää kuvaamaan ilmiöitä, joiden kuvaamiseen se ei sovi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pareton periaate Wikimedia Commonsissa
Papin tytär

| Papin tytär |
| --- | --- |
Kirjailija:  Juhani Aho
Kieli:  suomi
Kustantaja:  SKS
Julkaistu:  1885
ISBN:  951-746-152-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Papin tytär on Juhani Ahon romaani vuodelta 1885. Se kertoo papin tyttären Ellin lapsuudesta ja nuoruudesta, hänen rakastumisistaan ja joutumisestaan avioliittoon. Aho suunnitteli jo Papin tyttären kirjoittamisen aikana laajempaa avioliittoromaania, jatkoa Ellin tarinalle. Sanomalehtityö kuitenkin viivytti jatko-osan syntyä; Papin rouva ilmestyi 1893. Papin tyttären aikajana on useita vuosia, jatko-osassa  tapahtumat tiivistyvät muutamaan kesäiseen viikkoon. Molemmat romaanit on julkaistu myös samassa niteessä nimellä Papin tytär - Papin rouva.
Tematiikka

Iisalmelaisen papin poika Johannes Brofeldt (Juhani Aho) kirjoitti Papin tyttären kotipappilansa ullakkokamarissa. Realismia edustavassa teoksessa keskeinen teema on naisen yhteiskunnallinen asema, tyttöjen kasvatus, heidän oikeutensa koulutukseen (yleinen oppivelvollisuus Suomessa tuli voimaan 1921) sekä järjestetyn avioliiton mielekkyys. Ulkoisia tapahtumia Papin tyttäressä on niukasti. Yhteiskuntakritiikki on epäsuoraa. Ellin henkistä liikkuma-alaa pienentää vanhanaikainen kasvatus ja naisen rajattu elämänpiiri. Vastakohtana ilmenee Ellin tarve nähdä kauemmas, konkreettisesti ja kuvaannollisesti. Hänellä on kaipuu jonnekin muualle, pois ahtaasta elämänpiiristä. Hänen kapinansa ei kuitenkaan suuntaudu ulospäin. Hän käpertyy itseensä.
Juoni

Yksitoistavuotias Elli asuu vanhempiensa kanssa maalaispappilassa, hänen veljensä ovat huomattavasti vanhempia ja muuttaneet pois kotoa. Vanhemmille aiheuttaa huolta Ellin halu kiipeillä katoille ja puihin, halu nähdä avarampia maisemia. Hänet päätetään lähettää kaupunkiin kouluun, vaikka isä ensin vastustaa ajatusta. Isän mielen saa muuttumaan eräs tuttava, jonka tytär on koulussa.
Koulukaupungissaan Elli asuu erään naisopettajan luona. Ellin mieltymys korkeisiin paikkoihin ja niistä avautuviin näköaloihin saa hänet suorastaan hullaantumaan eräällä luokkaretkellä kaupungin kupeessa olevalle näköalapaikalle. Luokan muut tytöt naureskelevat Ellille, mutta hän saa hyvän ystävän eräästä Sigridistä. Elli ja Sigrid viettävät paljon aikaa keskenään ja Elli tutustuu myös Sigridin veljeen Arthuriin. Elli tuntee itsensä kaupungin oloissa perin maalaiseksi. Pahiten hänen ulkopuolisuuden tunteensa korostuu Sigridin kodissa järjestettävillä kutsuilla. Ensimmäisen lukuvuoden loppua kohden Ellin ja Sigridin välit viilenevät ja katkeavat kokonaan, kun Sigridin perhe muuttaa toiseen kaupunkiin.
Luvussa kaksitoista siirrytään muutama vuosi ajassa eteenpäin. Elli palaa kotipappilaansa. Hänen vanhempansa haluavat naittaa hänet. Vävyehdokas on muuan maisteri, joka vierailee pappilassa Olavi Kalm -nimisen ylioppilaan kanssa. Elli ihastuu ylioppilaaseen. Molemmat pitävät Johan Ludvig Runebergistä, Ellin lempiteos on runoelma Hanna, joka on romaanin toistuva intertekstuaalinen viite. Yhdessä papin tytär ja ylioppilas käyvät ihailemassa näköaloja, viettävät aikaa kahden. Ylioppilaan täytyy kuitenkin lähteä, ja arki palaa Ellin elämään. Maisteri kosii häntä. Elliä kauhistuttaa ajatus avioliitosta maisterin kanssa, jota hän ei lainkaan rakasta. Hänen äitinsä selittää, että "maailmassa hyvin harvoin tyttö saa sen, jota oikein rakastaa... usein hänen täytyy tyytyä siihen, jota voi sietää." Ja Ellipä ajautuu hiljalleen naimisiin maisterin, tulevan pastorin kanssa.
Arviointeja

"Papin tyttären kautta on Juhani Aho astunut pitkän askeleen eteenpäin itsetietoisena kirjailijana", nimimerkki Eo (Eljas Erkko) arvioi Valvoja-lehdessä (1886, 195). Julius Krohn arvioi niin ikään Valvojassa (1886, 39) Ahon kertomistavan muuttuneen vilkkaammaksi esikoisromaani Rautatiehen verrattuna. Hän havaitsi Papin tyttäressä kuitenkin "kokoonpanon heikkoutta", joka näkyi esimerkiksi kirjan periaatteen epäyhdenmukaisuudessa sekä päähenkilön luonteenkuvauksen ontumisessa. Ahon lauserakennuksessa ja kielessä Krohn ei havainnut samanlaista edistystä kuin kertomistyylissä. Hän kritisoi myös svetisismejä ja murteellisuuksia. Esimerkkinä Krohn mainitsi muun muassa "se oli pahasti tehty sinulta" (sen teit pahasti). Kustantajaa moitittiin liiallisista painovirheistä.
Huomioita

Papin tytär ilmestyi jouluksi 1885. Sen taustalla on nähty muun muassa Valvoja-lehdessä saman vuoden keväällä käyty keskustelu naiskasvatuksesta ja siihen liittyvät Ahon omakohtaiset, vielä tuoreet koulukokemukset. Vaikka romaanin henkilöiden esikuvat eivät ole Brofeldtin suvusta, Aho on ottanut teoksessaan epäsuorasti kantaa myös oman pappiskotinsa henkiseen perintöön.
Aiheesta muualla

Aho, Juhani: Papin tytär - Papin rouva, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000, ISBN 951-746-152-6
Kodin suuret klassikot, Juhani Aho I osa, Espoo, Weilin+Göös, 1989, ISBN 951-35-4816-3
Papin tytär Gutenbergissä
Vaatimus

Vaatimus eli vaade ovat pääosin synonyymejä ja tarkoittavat usein aivan samaa asiaa.
Vaatimus

Vaatimus on jollekin henkilölle, oikeushenkilölle tai viranomaiselle esitetty kehotus tehdä tai olla tekemättä jotakin, esimerkiksi maksaa rahaa tai pidättäytyä toimenpiteistä. Vaatimus esitetään yleensä oikeudenkäynnissä tai hallintomenettelyssä. Nimitystä käytetään myös kanteen yhteydessä, sillä kanteen eräs osa on kannevaatimus. Vaatimus esiintyy usein sanan vaade synonyyminä.
Viranomaisen on annettava asianosaiselle mahdollisuus ilmaista mielipiteensä muiden tekemiin vaatimuksiin ennen asian ratkaisemista. Myös viranomaisen asianosaiseen kohdistama vaatimus edellyttää kuulemista. Viranomaiseen kohdistuva vaatimus on asianosaisen tahdonilmaisu, jonka tarkoituksena on saada viranomainen tekemään jokin toimi.
Vaade

Vaade eli oikeusvaade on jonkin oikeuden haltijan valta vaatia toisilta tiettyä tekoa tai tekemättä jättämistä. Vaateen tilalla käytetään usein sanaa vaatimus. Yksityisoikeudellinen vaade on esimerkiksi saamisvaatimus ja julkisoikeudellinen vaade voi olla vaikkapa verovaatimus. Vaade voi olla myös kansainväliseen oikeuteen liittyvä. Se on usein aineellisoikeudellinen, mutta vaade saattaa olla myös prosessioikeudellinen, kuten esimerkiksi tuomiovaade tai täytäntöönpanovaade.
Oikeudellinen vaade on yksityisoikeuden piiriin liittyvä ilmentymä, joka kuuluu oikeusjärjestelmän käsiteverkostoon. Se on osapuolen vallinnassa oleva ja oikeudellisen suojan omaava mahdollisuus toteuttaa haluamansa asiantila. Jos asiassa on kaksi osapuolta, toisen vaadetta vastaa toisen velvoite.
Jotakin suoritusta vaativalla velkojalla on velkomisoikeus eli vaade, jos vaatimus täyttää aineellisoikeudelliset edellytykset ja saaminen on erääntynyt. Rahamääräinen maksuvaade on esimerkiksi konkurssisaatava, joka velallisen konkurssin jälkeen on vahvistettu konkurssituomiossa. Jos asianosainen tuomioistuimessa pitää vastapuolen vaadetta oikeana, on kyseessä myöntäminen, joka on kanteen tai sen osan vastustamisen vastakohta.
V2-ohjus

V2-ohjuksen laukaisu Peenemündessä 21. kesäkuuta 1943.
V2-ohjus Meillerwagen-kuljetusvaunussaan.
V2-ohjus Peenemünden museossa.
Sotasaaliiksi saatu V2-ohjus Meillerwagen-kuljetusvaunussaan.

V2-ohjus (saks. Vergeltungswaffe 2, ”Kostoase 2”), viralliselta nimeltään Aggregat 4 (A4) oli Saksan toisen maailmansodan aikana kehittämä ensimmäinen ballistinen ohjus ja ensimmäinen ihmisen tekemä esine, joka ylitti avaruuden rajana pidetyn Kármánin rajan (100 km).
V2-ohjuksia käytettiin lähinnä sodan loppuvaiheessa brittiläisten ja belgialaisten kohteiden tuhoamiseen. Pääkohteet olivat Lontoo ja Antwerpen. V2 oli melko epätarkka nykyisiin ohjuksiin verrattuna. Nykymääritelmän mukaan kyseessä olikin lähinnä raketti, koska sen matkaan ei laukaisun jälkeen voitu vaikuttaa.
Tekniikka

V2-ohjusten ohjausjärjestelmä perustui gyroskooppeihin, ja sen taistelukärkenä oli noin tuhat kilogrammaa amatoli-nimistä räjähdettä. Raketin kantomatka oli noin 300 kilometriä ja osumatarkkuus 50 prosentin todennäköisyydellä 17 kilometrin säteelle kantomatkansa päässä. Lentonopeus oli 5 400 km/h ja lentoradan lakikorkeus 96 kilometriä. V2 oli huomattavasti kalliimpi kuin V1-ohjus. Se oli tuonaikaisen tekniikan ihme, mutta epäkäytännöllinen sota-ase. Silti sen valmistus oli Adolf Hitlerin mielestä ensisijaisen tärkeää.
V2:n polttoaineena toimi 75% etanoli ja hapettimena nesteytetty happi.  Alkoholi valmistettiin käyttämällä perunoita.. Hapettimena nopean palamisen aikaansaamiseksi käytettiin nestemäistä happea, joka oli raketin alimmaisessa isossa säiliössä. Polttoainetta raketissa oli 3 800 kilogrammaa ja happea 4 900 kilogrammaa. Vetyperoksidilla toimivilla höyryturbiineilla pumpattiin polttoainetta ja happea palotilaan, johon nesteet tulivat 1 224 suuttimen kautta, jotta sekoitussuhde säilyisi oikeana. Paloaika oli noin 65 sekuntia.
Ohjuksen kuljetusvaunua (Meillerwagen) käytettiin myös laukaisualustana, jonka avulla laukaisut ehdittiin tehdä ennen kuin vihollinen havaitsi toimintaa.
Historia

Saksalaiset raketeista ja avaruuslennoista kiinnostuneet harrastajat perustivat vuonna 1927 Johannes Winklerin johdolla Breslaussa Verein für Raumschiffahrtin eli Avaruuslentoyhdistyksen. Hieman myöhemmin mukaan tuli V2:n tuleva kehitysjohtaja Wernher von Braun. Vuodesta 1930 alkaen yhdistyksessä kokeiltiin erilaisia pieniä raketteja vaihtelevalla menestyksellä. Yhdistys siirtyi myöhemmin Berliinin lähelle niin sanottuun Raketenflugplatziin. Siellä kokeiltiin ensin Mirak-nimisiä raketteja. Repulsor-sarjan raketti nousi sieltä vähän yli kilometrin korkeuteen, mutta raketit myös räjähtivät usein.
Rakettiyhdistys otti vuonna 1932 yhteyttä Reichswehriin, sillä se halusi rahoitusta. Armeijalle suunnattu rakettinäytös epäonnistui, mutta tykistön rakettitekniikasta vastannut kapteeni Walter Dornberger kiinnostui raketeista, koska hän uskoi, että niistä voitaisiin kehittää pitkän kantaman aseita. Sopimusta armeijan kanssa ei kuitenkaan syntynyt. Vuonna 1933 yhdistys hajosi, ja monet harrastajat siirtyivät maatilalle Kummersdorfiin kehittelemään raketteja. Heitä johti armeijan puolelta Walter Dornberger, ja insinööriryhmää johti Wernher von Braun. Vuonna 1934 laukaistiin kaksi hyrrävakautettua A2-rakettia Borkumin saarelta Luoteis-Saksasta 2,2 ja 3,5 kilometrin korkeuteen.
Rakettiryhmä siirtyi vuonna 1937 Itämeren rannikolle Peenemündeen, jossa voitiin suorittaa kauas merelle suuntautuvia koelentoja ilman, että tarvitsi pelätä rakettien putoavan lähelle ihmisasutusta. Muutaman kerran tuona vuonna laukaistu 6,74 metrin pituinen A3 oli epävakaa ja epäonnistui laukauksissaan, eivätkä saksalaiset kehittäneet sitä enää eteenpäin. A5 kehitettiin vuoteen 1938 mennessä, ja jopa 12 kilometrin korkeuteen ulottuneet koelennot olivat tuloksellisia. Koelentoja tehtiin erityisen paljon vuonna 1941.
Historia > V2:n synty

Ohjuksen kehittely oli edelleen työlästä. Maaliskuussa 1941 laukaistu A4 lensi vain noin 1,6 kilometriä ja murskautui veteen. Seuraava raketti lensi noin 11 kilometrin korkeuteen. Menestynyt koelaukaisu toteutettiin 3. lokakuuta, jolloin A4 eli V2 nousi kymmenien kilometrien korkeuteen.
V2-raketteja valmistettiin sodan lopulla Mittelwerkin tehtaalla orjatyövoimalla. Valmistus oli riskialtista, ja sen aikana kuoli enemmän ihmisiä (15 000–20 000) kuin näillä aseilla pystyttiin tappamaan (noin 7 250). V2 oli sotilaskäytössäkin melko epäluotettava ase. Eräs ohjus lensi vaakasuorassa kohti Saksaa sen ohjausjärjestelmän pettäessä. Epäonnistuneita laukaisuja oli runsaasti, ja ohjausjärjestelmä oli liian epätarkka osuakseen strategisesti tärkeisiin kohteisiin. Sodan jälkeen sekä yhdysvaltalaiset että venäläiset ottivat V2:n asevalikoimaansa ja suorittivat raketilla yläilmakehään suuntautuneita tieteellisiä lennätyksiä. Pian suurvallat alkoivat kumpikin omalla tahollaan kehittää yhä edistyneempiä raketteja. Molemmilla oli töissä sodan aikana ja ennen sotaa työskennelleitä saksalaisia rakettiasiantuntijoita.
V2:n aiheuttamat tuhot

Ensimmäiset onnistuneet operatiiviset laukaisut tapahtuivat 8. syyskuuta 1944. Kaiken kaikkiaan V2-ohjuksia laukaistiin koeammunnat pois lukien 3 172 kertaa. V2-iskuissa lasketaan Lontoossa kuolleen 7 000 ihmistä. Toisen maailmansodan aikaisella tekniikalla V2 oli mahdoton torjua, koska sen pudotessa ratansa korkeimmalta kohdalta 100–110 kilometrin korkeudesta kolminkertaisella äänennopeudella (noin 3 550 km/h) maata kohti millään ilmatorjunta-aseella tai hävittäjälentokoneella ei sitä olisi voitu estää. Jos niitä olisi ammuttu suurikaliiberisilla ilmatorjuntatykeille, laskelmien mukaan ohi menneiden ammusten maahan osuessaan tekemät vahingot olisivat olleet suuremmat kuin V2:n aiheuttamat vahingot.
V2-ohjuksilla oli suuri psykologinen pelotevaikutus, sillä ääntä nopeampina ne iskivät ennalta varoittamatta toisin kuin pommikoneet tai V1-ohjukset, joilla oli voimakas suriseva ääni.
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen sekä Ranska, Britannia, Yhdysvallat että Neuvostoliitto käyttivät takavarikoituja V2-ohjuksia omien ohjus- ja avaruusohjelmiensa perustana. Myös ohjuksen rakentamiseen ja kehittämiseen osallistuneita saksalaisia siirrettiin Yhdysvaltoihin (Wernher von Braunin johtama ryhmä tuotiin Yhdysvaltain maavoimien operaation Paperiliittimen mukana) ja Neuvostoliittoon (Helmut Gröttrupin johtama ryhmä) heti sodan jälkeen.
Seuraava V-tunnusta kantanut, mutta vähemmän tunnettu ase, V3, ei ollut enää ohjus, vaan nuoliammuksia ampuva supertykki.
Kirjallisuutta

Irving, David: V-2, Hitlerin unelma.  (1. painos)  WSOY, 1969.
Dungan, Tracy: V-2: A Combat History of the First Ballistic Missile.  Westholme Publishing], 2005.  ISBN 1-59416-012-0  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta V2-ohjus Wikimedia Commonsissa
astronautix.com: V2 (englanniksi)
V2:n aiheuttamat tuhot Lontoossa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Raketen och Jag
över teknisk undersökning av robotflygplan, som landat i Sverige.
More V2 Technical Intelligence Operations (Arkistoitu – Internet Archive)
V2 Intelligence Operations (Arkistoitu – Internet Archive)
Technical Intelligence and Foreign Materiel Acquisition (Arkistoitu – Internet Archive)
Tyska robotar som störtat i Sverige 1943-1944
Soviet search for rocket technology in Germany
urrender of the V-2 Division and the formation of Versuchskommando Altenwalde (AVKO) for Backfire tests
KAZIMIERZ SZRAJER, 1919-2012 & the German Rocket V-2, WWII July 1944 (Arkistoitu – Internet Archive)
How aerial photographs tracked down Hitler's flying bombs (Arkistoitu – Internet Archive)
A4tebeschreibung
A4_Fibel
raketenspezialisten.de
Raketenfertigung in Friedrichshafen
kheichhorn.de
bernd-leitenberger.de
v2werk-oberraderach.de
Natsi-Saksan ”kostoaseet” ()
V1-ohjus
V2-ohjus
V3-supertykki
Geoffrey A. Parker

Geoffrey Alan Parker FRS (s. 24. toukokuuta 1944) on brittiläinen biologi, joka on erikoistunut evoluutiobiologiaan.
Parker kävi Lymmin oppikoulua Lymmissä Cheshiressä. Hän valmistui Bristolin yliopistosta 1965 ja väitteli filosofian tohtoriksi samassa laitoksessa 1969. Hänen väitöskirjansa käsitteli kultalantakärpäsen (Scatophaga stercoraria) lisääntymiskäyttäytymistä ja sukupuolivalintaa (The reproductive behaviour and the nature of sexual selection in Scatophaga stercoraria L.).
Parker havaitsi lantakärpäskoiraiden parittelevan useiden naaraiden kanssa, samoin kuin naaraiden parittelevan useiden koiraiden kanssa. Hän loi käsitteen siittiökilpailu, joka tarkoittaa koiraiden pyrkimystä siittää mahdollisimman paljon omia jälkeläisiä ja pyrkiä näin levittämään omia geenejään mahdollimman paljon. Naaraan osalta siittiökilpailu varmistaa hedelmöityksen ja edesauttaa geneettisen monimuotoisuuden lisääntymistä.
Vuonna 1969 Parker siirtyi Liverpoolin yliopistoon, jonka biologian professorina hän on toiminut vuodesta 1989 alkaen. 10. kesäkuuta 1997 Parker toimi Hanna Kokon vastaväittäjänä tämän väitöstilaisuudessa Helsingin yliopistossa.lähde? Parker on Royal Societyn jäsen.
Vaattojärvi

Vaattojärvi on vajaan kahdensadan asukkaan järvikylä Kolarin kunnassa. Kylässä on noin 80 asuttua taloa ja noin 70 vapaa-ajan asuntoa. Lisäksi kylästä löytyy kauppa, koulu, viisi toimivaa maitotilaa, kaksi lammastilaa, perunanviljelijä, kaksi kenttäsirkkeliä, puusepänverstas sekä korjaamotoimintaa.
Vaattojärvellä on lavatanssipaikka nimeltä Rantapaviljonki, joka valmistui vuonna 1992. Paviljongilla järjestetään kesäisin tansseja joka lauantai, ja myös muunlaista toimintaa voidaan järjestää, joko yleisiä tai yksityisiä tilaisuuksia. Erityisen Rantapaviljongista tekee se, että se on Länsi-Lapin ainoa kesätanssipaikka, josta saadulla tuotolla kylää on kehitetty monin eri tavoin. Rantapaviljongin yhteydessä on yleinen uimaranta, ja sen ympäristöön on rakennettu myös muita rakennuksia, kuten anniskeluterassi ja pukuhuoneet.
Vaattojärven koulussa toimivat alakoulun luokat esikoulusta kuudenteen. Koulun läheisyydessä on 1970-luvun lopulla rakennettu valaistu kuntorata, jonka pituus on noin 1 600 metriä. Uuden koulun rakentamisen yhteydessä vuonna 1994 koulun läheisyyteen rakennettiin täysimittainen, valaistu jääkiekkokaukalo, sekä hieman myöhemmin pukeutumistila sitä varten.
Aiheesta muualla

Vaattojärven kylän kotisivut
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Heikki, Elma: Telatie johtaa kylään. Syrjäkylän tarinaa eli muistelmia vuosien varrelta. Tornio: E. Heikki, 1986.
Jaako, Pentti ym. (toim.): Kalakentästä kylän raitille : Vaattojärven kylähistoria. Vaattojärven kylähistoriatoimikunta, 1995. ISBN 952-90-7090-X.
Vaaleatyrskynpolkija

| Vaaleatyrskynpolkija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappakeijut Hydrobatidae
Suku::  Tyrskynpolkijat Fregetta
Laji::  grallaria
Kaksiosainen nimi
 Fregetta grallaria  (Vieillot, 1817) 
Katso myös
   Vaaleatyrskynpolkija Wikispeciesissä   Vaaleatyrskynpolkija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vaaleatyrskynpolkija (Fregetta grallaria) on pienikokoinen valtamerilintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 20 cm, siipien kärkiväli 40–48 cm ja paino 45–65 g. Lajista tunnetaan useita värimuotja, joista tavallisin on vaalea muoto, joka on pääosin tummamruskea, hartioilla, selässä ja yläperässä on valkoisia höyhenten kärkiä, pyrstön yläpeitinhöyhenissä on valkoinen laikku, siivellä on harmaanruskea laikku, vatsa ja rinta ovat valkoiset, siipien alapinnat ovat laajalti valkoiset ja myös alaperä on osittain valkoinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä, nuoren linnun puku on kuin aikuisen. Lajista tunnetaan neljä alalajia.
Esiintyminen

Vaaleatyrskynpolkijat pesivät Oseanian eristyneillä saarilla Lord Howen saariryhmässä Australiassa ja Macauley Islandilla, Curtis Islandilla Kermadecsaarilla Uudessa-Seelannissa, sekä Chilen merialueella muun muassa Juan Fernándezin saarilla. Lajin populaation koko on noin 300 000 yksilöä. Pesimäajan ulkopuolella laji kiertelee valtamerillä, ja se on tavattu Kap Verden vesillä 17.8.1986. Lajin ainoana uhkana ovat saarille villiintyneet rotat ja kissat. Lord Howelta on nyttemmin poistettu kissat ja rottien poistaminen on suunnitteilla.
Elinympäristö

Linnut pesivät vaikeapääsyisillä saarilla ja kalliokareilla.
Lisääntyminen

Vaaleatyrskynpolkijat kaivavat pesäonkalonsa pehmeään maahan tai laativat pesänsä vulkaanisten kivenlohkareiden suojaan. Pesäkuoppa on vuorattu kuivilla heinillä. Ne pesivät yhdyskunnittain, usein rantavalleilla. Naaras munii yhden valkoisen munan tammi-maaliskuussa ja molemmat emot hautovat vuorotellen yhteensä 37 päivää. Poikaset lähtevät pesästä tavallisesti toukokuussa noin 80 päivän ikäisinä. Emot ruokkivat niitä äyriäisillä ja kalmareilla.
Ravinto

Ruokavalio koostuu pääjalkaisista, lähinnä kalmareista, ja äyriäisistä. Linnut saalistavat lentää lepattamalla lähellä merenpintaa, ja polkevat välillä vettä räpylöillään. Ne ruokailevat kaukana avomerellä sekä päivällä että yöllä, usein muiden ulappalintujen seurassa.
Aiheesta muualla

EOL (kuva)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Fregetta grallaria:  Wikidata: Q1270284  Wikispecies: Fregetta grallaria  ADW: Fregetta_grallaria  AFD: Fregetta_grallaria  Avibase: 224E1093DDF013E4  BirdLife: 22698465  BOLD: 112706  BOW: wbspet1  CoL: 6JM8D  eBird: wbspet1  EURING: 27720  GBIF: 2481982  iNaturalist: 4173  IRMNG: 11009487  ITIS: 174656  IUCN: 22698465  NCBI: 79628  Neotropical: wbspet1  NZBO: white-bellied-storm-petrel  NZOR: 258b9f43-fe00-48eb-aaa1-080c6dffbaff  OBIS: 212695  Open Tree of Life: 82197  Paleobiology Database: 371364  Paleobiology Database: 371364  SeaLifeBase: 73569  WoRMS: 212695  Xeno-canto: Fregetta-grallaria 
Procellaria grallaria:  Wikidata: Q109578354  GBIF: 8856491
Vaccinia-virus

Vaccinia-virus on suuri, vaipallinen ja morfologialtaan monimutkainen virus, joka kuuluu Poxviridae-heimoon. Sillä on lineaarinen kaksijuosteinen DNA (dsDNA) -genomi, joka on pituudeltaan noin 200 kbp ja koodaa noin 200 geeniä. Vaccinia-viruksen geenit ovat pakattu tiiviisti niin, että koodaamatonta DNA:ta on vain vähän. Vaccinia-virus, kuten muutkin Poxviridae-heimon jäsenet, replikoi DNA-genominsa isäntäsolun sytoplasmassa.