Lännenelokuva
Historia > Amerikan lännenelokuvat

Lännenelokuvia tehtiin runsaasti jo mykkäelokuvien ajalla. Ensimmäisenä lännenelokuvana pidetään yleisesti Edwin S. Porterin vuonna 1903 ohjaamaa Suurta junaryöstöä. D. W. Griffith ohjasi sarjan suosittuja lännenelokuvia 1910-luvulla, ja näyttelijöistä suosioon nousivat Bronco Billy Anderson, William S. Hart ja Tom Mix. Suurin osa 1920-luvulta 1940-luvulle tehdyistä lännenelokuvista oli halpatuotantoja ja juoneltaan kaavamaisia.
Ensimmäinen eeppinen lännenelokuva äänielokuvan ajalta on Raoul Walshin Suuri lännen tie (1930), jota seurasivat esimerkiksi Cimarron (1931), Ei mikään enkeli (1939) sekä John Fordin Hyökkäys erämaassa (1939), jonka pääosassa on useiden lännenelokuvien päätähti John Wayne. 1930-luvulta 1950-luvulle suosittu lännenelokuvien hahmo oli "laulava cowboy", jota esittivät esimerkiksi Gene Autry, Tex Ritter ja Roy Rogers.
Eeppisen lännenelokuvan kultakautta olivat 1940- ja 1950-luvut. Esimerkkeinä tuon ajan klassikoista voi mainita elokuvat Kuolemantuomiopaikka (1942), Sheriffi (1952), Etäisten laaksojen mies (1953), Johnny Guitar (1954), Etsijät (1956) ja Rio Bravo (1959).
Merkittävät ohjaajat kuten John Ford, Howard Hawks, Anthony Mann, Michael Curtiz, Fritz Lang, William A. Wellman ja King Vidor ohjasivat useita laadukkaita lännenelokuvia, joissa näkyvät laaja taiteellinen itseilmaisu ja aiempaa vahvempi historiallinen realismi. 1950-luvun lännenelokuvissa käsitellään hienostuneella otteella monenlaisia teemoja, ja niiden päähahmot ovat aiempaa moniulotteisempia. 1960-luvulla psykologian ja motivaation korostaminen jatkuivat lännenelokuvassa, mutta siihen tuli myös suorasti kuvattua väkivaltaa (esim. Sam Peckinpahin ohjaama Hurja joukko). Menestyneimpiä italialaisten elokuvatudioiden 1960-luvulla tuottamia niin sanottuja spagettiwesterneitä ovat Sergio Leonen ohjaamat ja Clint Eastwoodin tähdittämät elokuvat (ks. dollaritrilogia).
Intiaanit nähtiin lännenelokuvissa aina 1950-luvulle asti lähes pelkästään uhkana, kasvottomana esteenä valkoisen miehen kulttuurin voittokululle. Heitä tyypillisesti väheksyttiin, ei niinkään halveksuttu. Intiaanit alettiin nähdä uudella tavalla 1960-luvulta alkaen. Heitä romantisoitiin edelleen, mutta heitä alettiin käsitellä tasapuolisesti valkoisiin nähden. Intiaaneihin myötätuntoisesti suhtautuva elokuva on esimerkiksi Arthur Pennin Pieni suuri mies (1970).
Lännenelokuvien suosio oli laskenut 1970-luvulle tultaessa, ja 1980-luvulla niitä ei Yhdysvalloissa enää tuotettu juuri lainkaan. 1980-luvun merkittävimpiä lännenelokuvia olivat Kalpea ratsastaja ja Silverado, jotka molemmat valmistuivat vuonna 1985. Muutoin lännenelokuvien tilalle olivat tulleet avaruuselokuvat, joissa onkin paljon lännenelokuvien elementtejä. Harvoja 1900-luvun lopun menestyneitä lännenelokuvia olivat Tanssii susien kanssa (1990), Armoton (1992) ja Tombstone (1993).
2000-luvulla lännenelokuvien suosio on jälleen kasvanut, ja on valmistunut monia suosittuja sekä kriitikoidenkin ylistämiä lännenelokuvia, kuten Armoton maa (2003), Klo 15:10 lähtö Yumaan (2007), Jesse Jamesin salamurha pelkuri Robert Fordin toimesta (2007), Coenin veljesten ohjaamat Kova kuin kivi (2010) ja The Ballad of Buster Scruggs (2018) sekä Quentin Tarantinon Django Unchained (2012). Pitkän linjan elokuvakriitikko Pertti Avola toteaa lännenelokuvan historiaa käsittelevässä teoksessaan, että "western näyttää elävän jonkinlaista pientä renessanssia 2010-luvun puolivälissä".