Kutsuntapiiri
Kutsuntapiirit 1901–1905

Vuonna 1901 annettu Suomen suuriruhtinaanmaan asevelvollisuuslaki määräsi Suomen miespuolisen väestön asevelvolliseksi. Palvelukseen kutsuttiin vain osa miehistä ja heidät määrättiin arvalla, joka täytyi ottaa vain kerran elinaikana. Arvanottoon kutsuttiin vuosittain yksi ikäluokka eli ne miehet, jotka vuoden alussa olivat 21-vuotiaita. Asevelvollisuuslain mukaan jokaisessa Suomen läänissä tuli olla yksi tai kaksi kutsuntapiiriä. Läänin kuvernöörin asiana oli laatia ehdotus läänin kutsuntapiirien lukumäärästä ja niiden alueesta. Kuvernöörien ehdotukset vahvisti keisarillisen Suomen senaatti sovittuaan asiasta sotaministerin kanssa. Asevelvollisuuslaki annettiin 12. heinäkuuta 1901 ja julistus maan jakamisesta kutsuntapiireihin julkaistiin 24. heinäkuuta 1902.
Läänit oli jaettu kutsuntapiireihin seuraavasti:
Hämeen lääni muodosti yhden kutsuntapiirin, jossa piirisotilaspäällikön asemapaikkana oli Hämeenlinnan kaupunki
Kuopion lääni oli jaettu kahteen kutsuntapiiriin siten, että ensimmäisen kutsuntapiirin piirisotilaspäällikön asemapaikkana oli Kuopion kaupunki ja toisen kutsuntapiirin piirisotilaspäällikön asemapaikkana Joensuun kaupunki
Mikkelin lääni muodosti yhden kutsuntapiirin Mikkelin kaupungin ollessa piirisotilaspäällikön asemapaikkana
Oulun lääni jakaantui kahteen kutsuntapiiriin siten, että ensimmäisessä kutsuntapiirissä piirisotilaspäällikön asemapaikkana oli Oulun kaupunki ja toisessa kutsuntapiirissä Raahen kaupunki
Turun ja Porin lääni oli jaettu kahteen kutsuntapiiriin; ensimmäisessä kutsuntapiirissä piirisotilaspäällikön asemapaikkana oli Turun kaupunki ja toisessa Porin kaupunki
Uudenmaan lääni muodosti yhden kutsuntapiirin, jossa piirisotilaspäällikön asemapaikka sijaitsi Helsingin kaupungissa
Vaasan lääni oli jaettu kahteen kutsuntapiiriin siten, että ensimmäisen kutsuntapiirin piirisotilaspäällikön asemapaikkana oli Nikolainkaupunki ja toisen Jyväskylän kaupunki
Viipurin läänissä oli kaksi kutsuntapiiriä siten, että ensimmäisen kutsuntapiirin piirisotilaspäällikön asemapaikka oli Viipurin kaupungissa ja toisen kutsuntapiirin piirisotilaspäällikön asemapaikka Sortavalan kaupungissa.
Kutsuntapiiriä pienempi alue asevelvollisuusasioissa oli kutsunta-alue. Yhteen kutsunta-alueeseen sai kuulua yksi tai useampi maalaiskunta tai kaupunkikunta, mutta kutsunta-alueella ei saanut olla vähempää kuin 5 000 asukasta eikä enempää kuin 50 000 asukasta. Ehdotuksen läänin jakamisesta kutsunta-alueisiin teki kuvernööri, joka sitten lähetti ehdotuksensa senaatin tutkittavaksi ja vahvistettavaksi. Muodostetuista alueista annettiin tieto sotaministerille. Samoin toimittiin, jos kutsunta-alueita muutettiin. Lisäksi kuvernöörin tehtävänä oli määrätä jokaiseen kutsunta-alueeseen kokouspaikka arvanoton ja katsastuksen toimittamista varten.
Jokaisessa kutsuntapiirissä oli piiritoimisto asevelvollisuusasioita varten. Piiritoimiston puheenjohtajana toimi piirisotilaspäällikkö ja jäseninä yksi sotilaspäällikkökunnan määräämä upseeri, yksi kuvernöörin määräämä henkilö piirin kunnallishallitusten esimiesten tai jäsenten joukosta ja kuvernöörin lainoppineista henkilöistä valitsema toimiston sihteeri. Kun piiritoimisto kokoontui kunkin kutsunta-alueen kutsuntatilaisuudessa, otettiin mukaan yksi kuvernöörin määräämä poliisivirkamies ja kolme jäsentä jokaisesta kutsunta-alueen kunnasta. Kutakin kuntaa edustavat jäsenet valitsi kunta, kuitenkin siten, että maalaiskunnan kunnallishallituksen esimies oli piiritoimiston pysyvä jäsen. Kuntaa edustavilla jäsenillä oli äänivalta ainoastaan niissä asioissa, jotka koskivat heidän omaa kuntaansa.
Jokaisessa läänissä oli asevelvollisuusasioita hoitava läänintoimisto. Sen puheenjohtajana toimi kuvernööri ja jäseninä yksi sotilaspäällikkökunnan määräämä esiupseeri, lääninsihteeri, kaksi kuvernöörin määräämää kunnallishallituksen esimiestä läänistä sekä läänintoimiston sihteeri.
Vuoden 1901 asevelvollisuuslaki lakkautettiin 29. maaliskuuta 1905 annetulla julistuskirjalla ja asevelvollisuus tuli uudelleen käyttöön vasta itsenäisessä Suomessa.