stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Munsalan radikalismi
Aatteellinen tausta

Munsalan radikalismiin liittyi voimakasta pasifismia, raittiusaatetta ja kansankasvatuksen merkityksen korostamista, sekä erityisesti Pohjanmaan oloihin poikkeuksellisen voimakkaita vasemmistolaisia näkemyksiä. Sen juuret olivat uskonnollisissa herätysliikkeissä, kuten pietismissä ja vapaissa suunnissa (erityisesti baptismissa), jotka levisivät alueella 1800-luvulla.
Munsalan radikalismin poliittisena ytimenä oli vasemmistoradikalismi. 1920- ja 30-luvuilla vasemmiston äänestysprosentit Munsalassa olivat kolmin- tai nelinkertaisia ruotsinkielisen Pohjanmaan keskiarvoon verrattuna. Huippuvuonna 1945 äänesti 45 prosenttia munsalalaisista vasemmistoa. Vielä 60-luvulla Pietarsaaressa tunnettiin sanonta "Munsalassa ruohokin on punaista". Munsalan rauhanyhdistys (Munsala fredsförening) oli yksi maan suurimmista sotia edeltäneinä vuosina.
Toisena vaikuttavana tekijänä Munsalalan radikalismissa olivat erilaiset herätyskristilliset suuntaukset. Pohjalainen herätyskristillisyys oli ensimmäisessä vaiheessa erityisesti pietististä, myöhemmin baptistista, ja 1900-luvulle tullessa nousivat puolestaan helluntailaisuus ja muut suuntaukset. 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla vapaat suunnat tavoittelivat uskonnonvapautta ja itsenäisten seurakuntien sallimista. Tämä sai aikaan sen, että muutoin yleisesti uskontokielteinen vasemmistolaisuus ja herätyskristillisyys kietoutuivat erikoisella tavalla yhteen.
Munsalan radikalismi ja sotilaskarkuruus

Jatkosodassa esiintyi aikaisempaa laajempaa sotilaskarkuruutta. Elokuun 1941 aikana Suomen armeija ylitti vanhan rajan. Muun muassa useita munsalalaisia pakeni joukolla kesän 1944 suurtaisteluista. Pakomatka suuntautui kotiseuduille, kuten Munsalaan. Osalla matka jatkui veneillä Pohjanlahden yli Ruotsiin.lähde tarkemmin?
Jatkosodan hyökkäys- ja asemasotavaiheen aikana karkuruus Ruotsiin oli vähäistä sekä rannikkopitäjissä että Pohjois-Suomen läntisissä kunnissa, lukuun ottamatta Kolaria. Määrä kohosi noin 800:aan vuoden 1944 alun ja Lapin sodan päättymisen välillä. Kolme neljäsosaa Ruotsiin paenneista oli kotoisin Pohjanmaan ruotsinkielisistä kunnista. Yhteensä Suomessa pakoilurikoksiin syyllistyi noin 31 000 – 35 000 miestä, varsinaisia karkureita lienee ollut noin puolet tästä.
Kirjallisuutta

Kulomaa, Jukka: Käpykaartiin? 1941-1944. Sotilaskarkuruus Suomen armeijassa jatkosodan aikana. Väitöskirja 1995.
Salminen, Esko: Propaganda rintamajoukoissa 1941-1944. Otava 1976, ISBN 951-1-02303-9 nid 951-1-020304 sid.
Sotatieteen laitos: Suomen sota 1941-1945.
Aiheesta muualla

Yle Arkivet – Munsalasocialismen (ruotsiksi)
Murus gallicus

Murus gallicuksen pienoismalli ranskalaisessa kelttiläisen sivilisaation museossa Bibractessa.
Murus gallicus on ajanlaskun alun tienoilla käytössä ollut kelttiläisen linnoitustekniikka. Sen pääaluetta oli Länsi-Euroopassa etenkin Gallia. Rakennusmateriaalina olivat puu ja maa-ainekset.
Musdamma

Musdamma on mesopotamialainen rakennusten jumala. Häntä kutsutaan "Enlilin suureksi rakentajaksi". Musdamma oli merkitykseltään vähäisempi jumala, jonka Enki-jumala asetti vastaamaan rakennushankkeista ja taloista.
Veijo Murtomäki

Veijo Tapio Murtomäki (s. 26. heinäkuuta 1954 Pyhäjärvi) on suomalainen musiikkitieteilijä ja emeritusprofessori.
Murtomäki opiskeli Jyväskylän yliopistossa ja Sibelius-Akatemiassa. Hän suoritti Sibelius-Akatemian teoriadiplomin 1982. Murtomäki väitteli Helsingin yliopistossa filosofian tohtoriksi vuonna 1991 Sibeliuksen sinfonioista väitöskirjalla Sinfoninen ykseys: Muotoajattelun kehitys Sibeliuksen sinfonioissa.
Työurallaan Murtomäki toimi Sibelius-Akatemian sävellyksen ja musiikinteorian osaston musiikinhistorian professorina, aluksi vuodesta 1991 apulaisprofessorina. Hän on musiikintutkija erikoisalanaan muun muassa Jean Sibeliuksen musiikki. Vuoteen 2022 saakka hän myös kirjoitti musiikkiarvosteluita ja -artikkeleita Helsingin Sanomiin. Sittemmin Murtomäki on kirjoittanut vakituisena avustajana Venäjä-mielisen Naapuriseuran verkkojulkaisuun.
Syksyllä 2022 Murtomäki oli mukana Janus Putkosen järjestämällä ystävyysmatkalla Venäjälle. Hän kritisoi matkan toteutusta jälkikäteen, mutta kertoi lehdistölle pitävänsä Suomea kansainvälisen propagandan ohjailemana käytännössä fasistisena valtiona. Murtomäen mukaan Yhdysvallat masinoi Venäjän suurhyökkäyksen Ukrainaan (2022) saadakseen Venäjän luonnonvarat.
Muoti länsimaissa vuonna 1804–1820

Vuonna 1804–1820 länsimaiseen muotiin vaikutti empiretyyli eli keisarityyli. Empiretyyli syntyi, kun sitä edeltänyt direktoriokauden tyyli saavutti vuonna 1804 huippunsa Ranskan keisarin Napoleonin noustessa valtaan.
Naisten muoti > Mekot ja takit

Naisten mekoissa leveys alettiin kerätä vaatteen takaosaan, ja mekkoihin tehtiin pienet puhvihihat. Vuoteen 1810 asti naisten mekoissa muodikasta oli myös laskostaa hihat niin, että ne olivat olkavarren sisäsivulla pidemmät kuin ulkosivulla. Mekkojen vyötäröt olivat rintojen alapuolella samoin kuin ennen empiretyyliäkin, mutta uuteen suosioon tuli v-kaula-aukko ja poven kohdalta kietaistu yläosa. Aiemmista vuosista poiketen ainakin Ranskassa muotiin tulivat raskaat silkkiset ja samettiset vaatekankaat. Aiemmin naisten muodissa suosittuja olivat olleet kevyet ja ohuet kankaat.
Direktorion aikaan kureliivi oli pois muodista, mutta vuosiksi 1810–1820 se palasi takaisin muotiin. Korsetti ylsi rinnoista lantioon, ja siinä oli tukiluut. Naiset saattoivat pitää pitkiä alushousuja mekon alla, mutta ne eivät tulleet vielä empireaikaan muotiin. Sen sijaan kaulaan asti ulottuva alusmekko oli suosittu kaikissa yhteiskuntaluokissa.
Myös direktoriokautena naisten vaatteissa muodissa olleet laahukset katosivat vuonna 1805 kaikkialla muualla paitsi Napoleonin hovissa: hovilaahus oli pitkä, leveä ja koristeellinen, se poikkesi puvun väristä ja se kiinnitettiin rintojen alapuolelle. Naiset saattoivat pukea mekon kanssa lyhyen, pitkähihaisen spencer-jakun tai pitkän redingote-takin: spencer-jakku oli muodissa vuosina 1810–1815, kunnes vuoden 1815 aikoihin mekkojen helmoja ja hartioita alettiin koristella röyhelöillä, kankaisilla koristeluilla, kirjotuilla kukkaköynnöksillä ja laskostuksilla. Empireajan mittaan hameen helma lyheni niin paljon, että se paljasti lopulta kantajansa nilkat.
Naisten muoti > Asusteet, kengät ja päähineet

Asusteista naisten muodissa suosittuja olivat pitkät, värikkäät hartialiinat. Naiset saattoivat kantaa liinaa käsivarrellaan tai kädessä, tai kannatella sitä selkäpuolella molempien käsivarsien varassa. Hartioiden peittona saattoi olla pienempi kolmikulmaliina, joka peitti puvun syvää kaula-aukkoa. Muodissa olivat jonkin aikaa myös pitkät valkoiset hansikkaat, jotka kuitenkin poistuivat muodista sen myötä, kun mekkojen hihoista alettiin tehdä pitkähihaisia. Muodikkaat naisten kengät olivat empireaikaan matalia. Sateenvarjot olivat sekä muodikkaita että käytännöllisiä asusteita, ja ne olivatkin suosittuja kaikissa yhteiskuntaluokissa.
Naisten hiusmuodissa suosittua oli pitää hiukset verrattain lyhyinä ja kihartaa ne. Vuonna 1810 muotiin tuli lisäksi keskijakaus.
Päähineistä hilkka oli tavallinen. Naiset käyttivät myös pieniä hattuja, direktorion aikaan muotiin tulleita turbaaneja ja pieniä huiveja tai liinoja, jotka he sitoivat takaraivolta tai leuan alta. Joskus liinat oli koristeltu jalokivillä. Naiset saattoivat koristella kampauksia myös sulilla ja asustekammoilla.
Työväenluokan naiset saattoivat käytännön syistä tehdä vaatteensa värikkäistä puuvillakankaista ja pitää mekon päällä esiliinaa. Matalia kenkiä käytännöllisemmät olivat nauhakengät.
Redingote-takki vuodelta 1818–1820.
Ranskalaisen naisen asukokonaisuus vuodelta 1815. Mallinukella on päällään myös spencer-jakku.
Miesten muoti

Leikkaus nousi miesten puvuissa aiempaa tärkeämpään osaan, ja pukeutumisessa alkoi korostua hillittyneisyys. Polvihousut poistuivat miesten muodista lähes kokonaan, ja niiden sijaan yleistyivät trikoohousuja löysemmät pitkät housut. Housut tehtiin tukevasta puuvillakankaasta, ja lahkeet olivat tarpeeksi lyhyet paljastaakseen nilkat. Molemmissa lahkeissa saattoi myös olla lyhyt viilto. Muodikkaat englantilaiset miehet käyttivät pitkiä housuja jo vuodesta 1807 alkaen, mutta ne olivat silti varsin vapaamuotoinen asuvalinta. Pitkistä housuista tuli yleisesti hyväksytty vaatekappale vasta vuonna 1825. Miehet saattoivat pitää ratsastusasua myös aamu- tai kävelypukuna. Ratsastusasuun kuuluivat nahkasaappaat, tiukat housut ja ratsastustakki. Vuoteen 1808 saakka dandyt suosivat pukeutumisessaan Jean de Bry -ratsastustakkia. Vuoden 1815 aikaan sanskulottien käyttämät pitkät, valkoiset housut tulivat muodikkaiksi. Keski- ja yläluokkaiset miehet suosivat pukeutumisessaan silinteri- ja knallihattuja, joiden materiaali saattoi olla silkkiiä tai majavannahkaa.
Ratsastuskenkien lisäksi miehet saattoivat pitää nauhakenkiä. Nauhakenkien tai pitkien housujen kanssa he saattoivat käyttää sukkahousuja.
Jean de Bry päällään ratsastustakki, joka oli dandyjen keskuudessa muodissa 1799–1808. Maalaus vuodelta 1793.
Lasten muoti

Lasten muoti mukaili aikuisten muotia. Housut tulivat kuitenkin lapsilla aikuisia aiemmin muotiin, ehkä jo vuoden 1804 tienoilla. Tyttöjen lisäksi myös poikalapset oli tapana pukea noin neljänteen ikävuoteen asti mekkoihin. Vauvoille saatettiin sisälläkin pukea röyhelöinen ja nauhoilla koristeltu hilkka.
Ihmekukat

| Ihmekukat |
| --- | --- |
 Mökinihmekukka (Mirabilis jalapa)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Ihmekukkakasvit Nyctaginaceae
Suku::  Ihmekukat Mirabilis  L.
Katso myös
   Ihmekukat Wikispeciesissä   Ihmekukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ihmekukat (Mirabilis) on ihmekukkakasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Ihmekukkia on noin 50 lajia. Ne ovat yksi- tai monivuotisia juurimukulallisia kasveja. Niitä esiintyy Amerikan mantereella Yhdysvaltojen lounaisosasta Keski-Amerikkaan ja Etelä-Amerikkaan. Ihmekukilla on suuret trumpetinmuotoiset ja usein tuoksuvat kukat. Tunnettu laji on Perusta ja muualta trooppisesta Amerikasta kotoisin oleva mökinihmekukka, jonka erikoisuus on tuoksuvat ja hyvin moniväriset kukat, jotka aukeavat iltapäivällä ja lakastuvat seuraavaan aamuun mennessä. Mökinihmekukka on monivuotinen perenna, mutta usein yksivuotisena viljelty. Eräitä muitakin ihmekukkalajeja käytetään yksivuotisina koristekasveina.
Lajeja

mökinihmekukka eli ihmekukka (Mirabilis jalapa)
torvi-ihmekukka (Mirabilis longiflora)
punaihmekukka (Mirabilis viscosa)
idahonihmekukka (Mirabilis macfarlanei)
herttaihmekukka (Mirabilis nyctaginea)
Mökinihmekukka.
Torvi-ihmekukka.
Mirabilis oxybaphoides.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Ihmekukat (Mirabilis)
Suomen Lajitietokeskus: Ihmekukat – Mirabilis
ITIS: Mirabilis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Mirabilis (englanniksi)
Flora of China: Mirabilis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158323  Wikispecies: Mirabilis  APDB: 192667  APNI: 94283  CoL: 5TK9  eFloraSA: Mirabilis  EPPO: 1MIBG  FloraBase: 22615  FNA: 120783  FoAO2: Mirabilis  FoC: 120783  GBIF: 3086140  GRIN: 7656  iNaturalist: 50615  IPNI: 27940-1  IRMNG: 1118479  ITIS: 19624  NBN: NHMSYS0000460732  NCBI: 3537  NZOR: a37c5beb-513f-4318-b015-99d76309dd3f  Open Tree of Life: 740460  PLANTS: MIRAB  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:326862-2  Tropicos: 40020243  VASCAN: 1422  VicFlora: 7d689acf-8393-4803-972e-f384aa6f55ec  WFO: wfo-4000024368
Muistoja lapsen ja hopeahapsen

| Muistoja lapsen ja hopeahapsen> Från barnaår till silfverhår.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Anders Gustaf Ramsay
Kieli:  ruotsi
Genre:  henkilöhistoria
Kustantaja:  Söderström & Co
Julkaistu:  1904–1907
Sivumäärä:  1 275
Suomennos
Julkaistu:  suom. Knut Sarlin, Porvoo WSOY 1908 (lyhennetty)  suom. Antti Nuuttila, Helsinki WSOY 1966 (lyhentämätön)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Muistoja lapsen ja hopeahapsen (Från barnaår till silfverhår: skildringar) on suomalaisen Anders Gustaf Ramsayn kirjoittama, alkujaan ruotsiksi vuosina 1904–1907 ilmestynyt kahdeksanosainen elämäkertateos. Se on julkaistu lyhentämättömänä suomeksi vuonna 1966 neliosaisena ja vuonna 1987 uudelleen kaksiosaisena.
Julkaiseminen

Teos ilmestyi vuosien 1904 ja 1907 välisenä aikana ruotsinkielisenä ja kahdeksanosaisena nimellä Från barnaår till silfverhår: skildringar ja suomeksi käännettynä lyhennelmänä vuonna 1908. Lyhentämättömänä teoksen suomensi Antti Nuuttila ja se ilmestyi vuonna 1966 neliosaisena. Kaksi ensimmäistä ja kaksi jälkimmäistä osaa julkaistiin vuonna 1987 kumpikin yhtenä niteenä, joista ensin mainittu kattaa vuodet 1836–1864 ja jälkimmäinen vuodet 1865–1907.
Sisältö

Teos sisältää J. J. Huldénin ja Henrik Ramsayn (lokakuussa 1948 kirjoittamat) alkusanat ja kirjailijan johdannon sekä loppusanat. Vuosien 1836–1864 ajalta teoksessa on 64 lukua ja vuosien 1865–1907 ajalta 38 lukua, yhteensä siis 102 lukua. Muistelmissa kuvataan yksityiskohtaisesti sääty-yhteiskunnan ajan elämää erityisesti Turun seudulla ja Helsingissä, mukaan lukien tapa- ja muu kulttuuri mutta myös liike- ja teollinen toiminta, samoin kuin matkustamista, ajanviettoa ja tapahtumia muun muassa Ranskan, Italian ja Englannin kaupungeissa kuten Pariisissa, Roomassa, Napolissa, Pisassa, Firenzessä, Venetsiassa ja Lontoossa, mutta myös Pietarissa Venäjän keisarikunnan aikana ja Tukholmassa.
Sisältö > Luvut

Kirjan 102 varsinaista lukua ovat seuraavat, kirjailijan loppusanat ovat teoksen luku 103:
Varhaisimmat muistoni
Isänäiti
Ikävä jouluilta 1839
Naapuritalossa 1839–40
Ensimmäinen teatterikäyntini 1840
Äidinäiti
Isoisän lompakko 1841
Äidinäidin äiti 1841
Sukupiirteitä
Eräs Suomen kouluista 1840-luvulla 1841–43
Maisteri Confucius 1844–48
Ystäväni ja minä 1844
Joko Shakespeare tai hullu 1847–48
Kun tunteet heräävät 1848
Kymnaasissa 1848–49
Arnellin setä 1849
Turussa 1849
Veljekset Nisse ja Nasse 1849
Äidinäidin hautajaiset
Nuoruuteni Helsinki 1840–50
Millaista silloin oli
Asunnot ja huonekalut
Kodissa ja seurapiireissä
Ristiäiset-häät-hautajaiset
Muodit ja vaateparret
Teatterimuistoja
Julkiset huvitukset
Musiikki ja kaunotaiteet
Sanomalehdet ja posti
Maalla
Ylioppilas! 1852
Ensimmäiset ylioppilasspeksit 1853–58
Eräs aristokraattinen koti 1852–55
Kolme sukupolvea
Eräitä aateliskartanoita 1850–60
Keisarinvierailu 1854
Kun minusta piti tulla husaari
Ensimmäinen sotavuosi 1854
Toinen sotavuosi 1855
Paljastettu vakoilija, Lokakuun 28. päivä 1855
"Töölön juttu", Marraskuun 30. päivä 1855
Jälkinäytös, Marraskuussa 1855
Virallista kirjeenvaihtoa 1856
Uusilla urilla 1856
Promootio 1857
Hauska kesä 1857
Kun nuuskanjauhajan leski puhui ranskaa
Audienssi hänen hirmuisuutensa luona, Marraskuu 1857
Työn touhussa 1857–1863
Suomalainen Traviata 1860
Tulitikkuja ja teevettä
Kaltevalla pinnalla 1862–1863
Matkalla vapauteen 1863
Kesä Pariisissa
Ranskalaisten ja maanmiesteni parissa
Syksy ja joulu
Severin Falkman taiteilijana ja ihmisenä
Turkkilaiset tanssiaiset
Eräs huviretki
Majuri Myhrberg
Räätäli ja paroni
Nuoria venäläisia matkoilla
In vino veritas
Odottamattomia tapaamisia
Italiaan
Firenzessä ja Pisassa
La bella Napoli
Retkeilyä kaupungin ympäristössä
Matkalla Roomaan
Kirkoissa ja taidegallerioissa
Rooman raunioita
Tuttavia, isoisia ja vähäväkisiä
Pääsiäisviikko
Roomasta Venetsiaan
Paluumatka
Pari päivää Pariisissa
Kesä Englannissa
Jälleen Björkbodassa
Sammuneita tähtiä
Turussa 1868–70
Myötä- ja vastoinkäymisiä
Kun metsiemme uinuvat miljoonat herätettiin eloon
Kelloni
Rautatietoimilupien aika
Yhtä ja toista 1872–73
Alamäkeä 1874–76
Seikkailukas matka 1876
Ankeita aikoja 1877–79
Retkillä idässä ja lännessä 1879–84
Tukholmassa 1884-86
Osakeyhtiö Thetis 1886–87
Miljoonia metsästämässä 1887
Pariisissa 1887–89
Maailmannäyttely 1889
Kesäistä elämää 1889
Takaisin kotimaahan
Tyyntä myrskyn jälkeen 1890–1900
Kolmekymmentä vuotta myöhemmin 1893
Routavuosien elämää 1900–04
Kuinka minusta tuli kirjailija 1904
Suurlakon päiviä 1905
Auringon pilkahduksia
Laitokset

Från barnaår till silfverhår, Söderström & Co 1904–1907
Muistoja lapsen ja hopeahapsen 1-4, suom. Seppo Nuuttila. Alkulauseet 1. osassa: J. J. Huldén ja Henrik Ramsay. Helsinki WSOY 1966
Muistoja lapsen ja hopeahapsen 1, suom. Seppo Nuuttila. Alkulauseet: J. J. Huldén ja Henrik Ramsay. Helsinki WSOY 1987 ISBN 951-0-14500-9
Muistoja lapsen ja hopeahapsen 2, suom. Seppo Nuuttila. Helsinki WSOY 1987 ISBN 951-0-14501-7
Kirjallisuutta

Katri Lehto, "Vuosisadan herrasmies : Anders Ramsay: Muistoja lapsen ja hopeahapsen", teoksessa: Kirjojen Suomi, toim. Juhani Salokannel. Otava 1996 ISBN 951-1-14082-5
Ali Munsterhjelm

Ali Munsterhjelm
Alarik Gustaf Waldemar (Ali) Munsterhjelm (12. maaliskuuta 1873 Tuulos – 17. maaliskuuta 1944 Hämeenlinna) oli suomalainen taidemaalari joka tunnettiin Turku-aiheisista maalauksistaan. Hänen setänsä oli taidemaalari Hjalmar Munsterhjelm ja poikansa kirjailija Erik Munsterhjelm.
Elämäkerta

Munsterhjelmin vanhemmat olivat tilanomistaja Rudolf Waldemar Munsterhjelm ja tämän 1. vaimo Julia Mathilda Elisabeth Dahlberg. Munsterhjelm kävi Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulua vuosina 1888 ja 1890–1893. Munsterhjelm opiskeli sitten Pariisissa Académie Julianissa, Académie Colarossissa ja Académie Deléclusessa vuosien 1893–1903 välillä ja hän teki myös opintomatkoja Italiaan ja muihin Välimeren maihin sekä Englantiin. Näyttelyjä hän alkoi pitää vuodesta 1891 alkaen aina vuoteen 1943 saakka.
Vuodesta 1907 Munsterhjelm asui Turussa ja muutti sieltä Helsinkiin 1926. Munstehjelm, joka tunnettiin ”pitkän-Alin” nimellä, maalasi maisemakuviaan paljolti ulkona; Turussa Aurajoen rannoilla ja Helsingissä meren rannoilla ja satamissa. Hän joutui luopumaan tästä työskentelytavasta 1930-luvun lopulla sairastuttuaan nivelreumaan.
Koloristisella kaudellaan 1910-luvulla Munsterhjelm käytti maalauksissaan puhtaita ja voimakkaita värejä. Myöhemmin hänen värien käyttönsä muuttui hillitympään suuntaan. Parhaiten hänet tunnetaan Turun Aurajokea ja sen lähiympäristöä sekä Turun tuomiokirkkoa kuvaavista maalauksistaan.
Teoksia

Kalkkiveneitä, 1908
Kalkkijaaloja Aurajoella, 1909
Aurajokinäkymä, 1912
Taloryhmä 1915
Peilin ääressä
Kuvia teoksista

Ali Munsterhjelm: Fiskarsin ruukki (1910-luku)
Ali Munsterhjelm: Näkymä Aurajoelta (1930-luku)
Ali Munsterhjelm: Ruokolahdesta (1930-luku)
Palkinnot

Kunniamaininta Pariisin maailmannäyttelyssä 1900
II palkinto valtion maisemamaalauskilpailussa 1901 ja 1909
Aiheesta muualla

Ali Munsterhjelm Kansallisgallerian kokoelmissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ali Munsterhjelm Wikimedia Commonsissa
/ Munsterhjelm, Ali (1873 - 1944) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Wilho Sjöströmin muotokuva Munsterhjelmista vuodelta 1907
I Suomalainen Vapaajoukko

| I Suomalainen Vapaajoukko |
| --- | --- |
 Tallinnaan saapunut I Suomalaisen Vapaajoukon 1. komppania marssimassa satamasta paraatiin Pietarintorille 30.12.1918. Keskellä komentaja Martin Ekström, oikealla tulkki-adjutantti Elmar Kirotar ja taaempana komppanian päällikkö Anto Eskola.
Toiminnassa:  1918–1919
Valtio:  Viro
Puolustushaarat:  maavoimat
Koko:  rykmentti
Sodat ja taistelut:  Rakveren taistelu, Narvan taistelu
Ansiomerkit:  Narvan valloituksen kunniamerkki suomalaisille vapaaehtoisille
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Martin Ekström
I Suomalainen Vapaajoukko (myös Ensimmäinen Suomalainen Vapaajoukko) oli suomalainen sotilaallinen vapaaehtoisjoukko, joka osallistui Viron vapaussotaan vuosina 1918–1919. Vapaajoukko oli vapaussodan ensimmäinen kokoonpantu ja taisteluihin osallistunut vapaaehtoisjoukko, mutta silti se on historiassa jäänyt Hans Kalmin johtamien Pohjan Poikien varjoon. Noin 1 550 miehen vahvuista Vapaajoukkoa komensi ruotsalainen majuri Martin Ekström.
Vapaajoukon ensimmäiset vaiheet

Bolševikkien nopea eteneminen ja virolaisten joukkojen huono tilanne sai Suomessa aikaan vaatimuksia valtionjohtoa myöten veljeskansan auttamiseksi. Bolševikkijoukot olivat vuoden 1918 lopussa enää 30 kilometrin päästä Tallinnasta. Joulukuussa 1918 perustettiin Viron Avustamisen Päätoimikunta, joka päätti muodostaa kaksi majuri Martin Ekströmin ja everstiluutnantti Hans Kalmin johtamaa suomalaista vapaaehtoisjoukkoa: I Suomalaisen Vapaajoukon ja Pohjan Pojat. Kummankin joukon johtajat olivat Suomen sisällissodan veteraaneja. Kenraalimajuri Martin Wetzer oli kummankin joukon yhteinen ylipäällikkö.
Heti joulukuun alussa, pari viikkoa ennen Kalmia, Ekström aloitti vahvennetun pataljoonan eli noin runsaan 1 100 miehen järjestämisen. Halukkaita oli paljon ja joukko saatiin koottua nopeasti. I Suomalaisen Vapaajoukon, ja samalla koko suomalaisen vapaaehtoisarmeijan, ensimmäinen komppania saapui luutnantti Anto Eskolan johdolla Tallinnaan 30. joulukuuta jäänmurtaja Tarmolla. Suomalaisten vapaaehtoisjoukkojen kuljetuksia Viroon suojasivat koko ajan brittialukset. Perillä oli komppaniaa vastaanottamassa sotilassoittokunnan lisäksi koko Viron poliittinen ja sotilaallinen johto, mukaan lukien pää- ja sotaministeri Konstantin Päts.
Taistelut

Suomalaisjoukkojen saapuminen nostatti virolaisten taistelutahtoa ja virolaiset saivat ensimmäiset voittonsa. Majuri Ekström johdatti vasta noin 500–600 miehen vahvuiset joukkonsa pohjoisrintamalle 5. tammikuuta 1919. Ensimmäisiin taisteluihin osasto joutui kolmen päivän kuluttua tästä. Tosin ennen tätä suomalaisia sotilaita oli jo ehtinyt karata taisteluihin.
I Suomalainen Vapaajoukko osallistui varsin itsenäisenä joukkona Pohjois-Viron vapauttamiseen ja sillä oli erittäin tärkeä rooli. Vapaajoukko kohtasi ja myös taisteli alueella venäläisten puolella olleita suomalaisten punaisten joukkoja vastaan, mikä saikin mitä erikoisimpia tilanteita ja tapahtumia aikaan. Tavallaan Suomen sisällissota jatkui vielä Pohjois-Virossa.
Suomalaiset taistelivat raivoisasti ja uhmakkaasti, minkä ansiosta ensimmäisten päivien taistelut olivat lähinnä bolševikkien joukkopakoa itään päin. Ekströmin ja luutnantti Erkki Varmavuoren välisen vedonlyönnin tuloksena vapaajoukko valtasi Rakveren 12. tammikuuta 1919. Vapaajoukon noin 500 Kundan satamasta lähtenyttä suomalaista tekivät surkeassa säässä maihinnousun meritse Utrian (Udrian) seudulle 17. tammikuuta 1919. Tämän jälkeen taistelut jatkuivat Narvan maantien varrella. Operaatio oli osa suomalaisten ja virolaisten uhkarohkeaa tavoitetta vallata Narva takaisin.