stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rava-Ruska

| Rava-Ruska Рава-Руська |
| --- | --- |
 Rava-Ruskan kaupungintalo.
 lippu:  vaakuna
 Rava-Ruska
 Koordinaatit: 50.2292°N, 23.6229°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Lvivin piiri
Väkiluku (2022)  ():  8 494 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rava-Ruska (ukr. Рава-Руська) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Lvivin piirissä. Rava-Ruska sijaitsee Läntisen Bugin vesistöön kuuluvan Ratajoen varrella, lähellä Puolan rajaa, linnuntietä 52 kilometriä ja maanteitse noin 65 kilometriä aluekeskus Lvivistä luoteeseen. Kaupungissa on rautatieasema. Kansainvälinen, Varsovan ja Lvivin välisen eurooppatien E372 rajanylityspaikka avattiin 2008 noin kuusi kilometriä Rava-Ruskan keskustasta luoteeseen (Ukraina Rava-Ruska - Puolan Hrebenne).
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 8 494 (2022). Vuonna 1990 siellä oli noin 8 900 asukasta.
Tammikuun keskilämpötila on −4,2 ja heinäkuun +17,9 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 609 millimetriä.
Paikkakunnan ensimmäinen kirjallinen maininta on useiden käsitysten mukaan vuodelta 1455, jolloin paikkakunta oli Puolan alaisuudessa. Toisen lähteen mukaan perustaminen olisi tapahtunut vuonna 1604. Vuonna 1622 paikkakunta sai Magdeburgin kaupunginoikeudet. Puolan vuoden 1772 jaossa kaupungista tuli osa Itävaltaa. Vuosina 1854, 1862 ja 1884 tulipalot tuhosivat kaupunkia.
Kaupunki kasvoi kahden rautatielinjan valmistumisen (1887) seurauksena. Vuonna 1900 asukkaita oli jo 9 000. Maailmansotien välisenä aikana Rava-Ruska oli Puolan vallassa. 1921 väkiluku oli yli 15 000 ja 1931 yli 11 000. Vuonna 1939 Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan osaksi, kaupungin asema. Vuosina 1941-1944 Rava-Ruska oli saksalaisten miehittämä. Kaupungissa sijaitsi keskitysleiri (Stalag-325) ja ja juutalaisten ghetto. Miehittäjän surmasivat kaupungissa yhteensä 41 500 ihmistä, joista 24 500 oli sotavankia.
Toisen maailmansodan jälkeen Rava-Ruskasta tuli jälleen osa Ukrainan sosialistista nevostotasavaltaa. Nykyään se on teollisuuden ja liikenteen keskittymä. Teollisuudenaloista tärkein on elintarvikkeiden jalostus. Rava-Ruska on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Lvivin piiriin; sitä ennen se kuului 1962–64 Jarovirin piiriin, sitten Žovkvan piiriin (aiemmalta nimeltään Nesterovin piiri, vuosina 1951–1991 Žovkvan nimenä oli Nesterov).
Kaupungin kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin ja nähtävyyksiin lukeutuvat muun muassa Arkkienkeli Mikaelin kirkko ja reformistiset tilat (1737), Pyhän Josefin kirkko (1770–1776), Pyhän Yrjön kirkko (1846) ja Stalag-325 -keskitysleirillä kuoleiden sotavankien hautausmaa.
Arkkienkeli Mikaelin kirkon ja reformistisen luostarin rapistuneita tiloja (1737).
Katolinen Pyhän Josefin kirkko (1770–1776).
Pyhän Yrjön kirkko (1846).
Paikkakunnalla sijainneen keskitysleirin porttia (Stalag-325).
Rava-Ruskan lukio (kymnaasi).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rava-Ruska Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Matti Schreck

Matti Schreck
Matti Schreck (Georg Mathias Schreck; 19. joulukuuta 1897 Tampere – 19. lokakuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, pankkimies ja Suomi-Filmin toimitusjohtaja. Hän oli tuottajana kaikkiaan 50 elokuvassa vuosina 1935–1945, mukaan luettuna klassikot Juurakon Hulda, Niskavuoren naiset ja Linnaisten vihreä kamari.
Varhaiset vaiheet

Schreck kävi Tampereen suomalaisen yhteiskoulun ja pääsi ylioppilaaksi keväällä 1916. Seuraavana vuonna hän liittyi suojeluskunnan Tampereen Teknillisen opiston komppaniaan. Tammikuussa 1918 punakaarti pidätti hänet. Schreck oli pidätettynä kuukauden, kunnes vallankumousoikeus vapautti hänet 28. helmikuuta 1918. Pidätys saattoi pelastaa hänen henkensä, sillä samaan aikaan tapahtuneessa Suinulan verilöylyssä teloitettiin 15 Tampereen Teknillisen opiston komppanian jäsentä. Vapauduttuaan hän piti antamastaan lupauksesta kiinni, eikä ottanut enää osaa suojeluskuntatoimintaan.
Toiminta elokuvateollisuudessa

Schreck osallistui ensimmäisen kerran Suomi-Filmin toimintaan 25. huhtikuuta 1934 sen varsinaisessa yhtiökokouksessa Kansallis-Osake-Pankin nimeämänä edunvalvojana. 6. kesäkuuta samana vuonna hänet valittiin Suomi-Filmin hallituksen puheenjohtajaksi T. W. Zimmermannin tilalle. Suomi-Filmin toimitusjohtajaksi Schreck nimitettiin joulukuun 1936 alusta lukien. Hänen palkkansa oli 8 000 markkaa kuukaudessa sekä kahden prosentin tantiemi yhtiön nettovoitosta. Schreck oli tuolloin yksi yhtiön pääomistajista Nils Dahlströmin ja Risto Orkon ohella. Jokaisen omistusosuus osakkeista oli 24,53 %. Käytännössä kolmikko päätti Suomi-Filmin asioista koko 1930-luvun jälkipuoliskon ajan. Hän oli osakkaana myös yli 800-paikkaisessa Kino-Savoyssa.
Schreck osallistui myös elokuva-alan järjestötoimintaan. Vuonna 1937 hänet valittiin Suomen Biografiliiton (Suomen Filmikamari) puheenjohtajaksi. Hän siirsi elokuvateatteri Tuulensuun Suomi-Filmille vuonna 1939 yhtiön yhdenneksitoista teatteriksi. Schreck oli aktiivisesti mukana Kolmannen valtakunnan valvoman Kansainvälisen Filmikamarin toiminnassa toisen maailmansodan aikana. Hän osallistui IFK:n kokouksiin Keski- ja Etelä-Eurooppaan.
Toukokuussa 1945 Schreck siirtyi syrjään koko elokuva-alalta. Hän myi kaikki Suomi-Filmin osakkeensa ja keskittyi pankkimiehen tehtäviin. Hän kuoli lokakuussa 1946 pitkälliseen sairauteen.
Perhe

Hänen vanhempansa olivat arkkitehti Georg Schreck ja Anna Forsman.
Hänen vaimonsa oli Aino Tellervo Huttunen, Matti Schreckillä oli kolme tytärtä Tuulikki, Ilona ja Marjatta sekä poika Jyri. Tuulikki Schreck oli lapsinäyttelijänä kolmessa isänsä tuottamassa elokuvassa. Hänen puolisonsa Aino Schreck oli aikansa kuuluisa laulajatar ja poikansa Jyri Schreck runoilija ja dramaturgi. Kirjallinen toiminta jatkuu Tuulikki Schreckin tyttärissä Päivi Tapola ja Katri Tapola ja elokuva-ala tämän pojanpojassa Aarne Tapolassa.
Aiheesta muualla

Matti Schreck Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Se murhaa joka osaa
Viittauksia muissa teoksissa

Agatha Christien romaaniin Murha maalaiskylässä perustuvassa ITV:n televisioelokuvassa neiti Marple (Geraldine McEwan) lukee Chandlerin kirjaa. Elokuvan alkupuolella neiti Marple sanoo esseen englanninkieliseen nimeen viitaten: "There is never anything simple about murder".
Aiheesta muualla

Chandler, Raymond (1950), The Simple Art of Murder ISBN 0-394-75765-3
Raymond Chadler: The Simple Art of Murder" University of Texas. Arkistoitu 11.5.2011. Viitattu 18.7.2016. (englanniksi)
Joyce Carol Oates: The Simple Art of Murder The New York Review of Books. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Simple Art of Murder
Käännös suomeksi
Prymorskyin piiri (Odessa)

| Prymorskyin piiri Приморський район |
| --- | --- |
 Ilmakuva Odessan vanhasta kaupungista, etualalla Odessan kansallinen akateeminen ooppera- ja balettiteatteri.
 Prymorskyin piiri kattaa Odessan keskustan ja rannikkoa keskustasta etelään.
Valtio:  Ukraina
Alue:  Odessan alue
Piiri:  Odessan piiri
Kaupunki:  Odessa
Perustettu:  1944 (2003)
Pinta-ala:  24,2 km²
Väkiluku:  259 000
Prymorskyin piiri (ukr. Приморський район, Primorskyi raion, 'Rannikkopiiri') on yksi Ukrainan suurkaupunki Odessan neljästä hallinnollisesta alueesta (kaupunkipiiristä). Piiri sisältää Odessan historiallisen keskustan ja sen etelänpuoleisia Mustanmeren rannikon kaupunginosia. Piirin pinta-ala on 24,2 neliökilometriä.lähde? Piirin väkiluvuksi on arvioitu noin 259 000 ihmistä (VL 2001).
Prymorskin piiri on perustettu vuonna 1944. Nykyinen Odessan kaupungin jako neljään piiriin ja näiden piirien rajat ovat olleet voimassa vuoden 2003 alusta. Uudistuneeseen Prymorskyin piiriin tuli Odessan aiempi Žovtnevyin piiri sekä osa aiemmista Illitšivskyin, Leninin, Prymorskyin ja Keskustan piirien alueista. Osa aiemmasta Prymorskyin piiristä liitettiin samalla uudistuneeseen Kiovan piiriin.
Prymorskyin piirin alueella sijaitsevat muun muassa:
Ilmakuva Kirkastumisen katedraalin suunnalta.
Odessan raatihuone ja sen edustan aukio.
Kulikovon kenttä (Кулико́ве по́ле) on yksi piirin monista aukioista, hallintorakennuksen edustalla.
Odessan päärautatieasema.
Arkadijan (Аркадія) kaupunginosan uimarantaa Prymorskyin piirin eteläosassa.
Potjomkinin portaat.
Herttua de Richelieun patsas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Prymorskyin piiri (Odessa) Wikimedia Commonsissa
Prymorskyin piirin rajat Open Street Map -kartalla (OSM) (ukrainaksi) (openstreetmap.org)
Prymorskyin piirin hallinto (Приморська районна адміністрація) (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (omr.gov.ua)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Приморський район (Одеса)
Käännös suomeksi
Paul Schrader

| Paul Schrader |
| --- | --- |
 Schrader heinäkuussa 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Paul Joseph Schrader
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1946 (ikä 78) Grand Rapids, Michigan, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -kriitikko
Puoliso:  Jeanine Claudia Oppewall (1969–1976) Mary Beth Hurt (1983–)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1972–
Aiheesta muualla
paulschrader.org
IMDb 
Elonet
Paul Joseph Schrader (s. 22. heinäkuuta 1946 Grand Rapids, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -kriitikko. Hänen tunnetuimpia elokuviaan käsikirjoittajana on Martin Scorsesen Taksikuski (1976) ja ohjaaja-käsikirjoittajana American Gigolo (1980) ja Mishima – elämän neljä lukua (1985).
Elämä

Schrader sai ankaran kalvinistisen kasvatuksen eikä nähnyt nuoruutensa aikana ainuttakaan elokuvaa. Hän opiskeli teologiaa Calvin Collegessa ja ryhtyi elokuvakriitikoksi 1970-luvun alussa. Schraderin kriittinen essee ”Transcendental Style in Film: Ozu, Bresson, Dreyer” ilmestyi vuonna 1972. Hän myös opetti Columbian yliopistossa.
Schraderin ensimmäinen myyty käsikirjoitus oli Yakuza – samuraitten kirous vuonna 1974. Schraderin läpimurto käsikirjoittajana oli 1976 valmistunut Taksikuski, joka oli myös Schraderin ja Martin Scorsesen pitkän yhteistyön alku. Schraderin ensimmäinen oma ohjaustyö oli Osasto 291 – Detroit vuonna 1978. Ohjaajana Schrader sai huomiota vasta American Gigolo -elokuvalla 1980. Vuonna 1982 ilmestyi Kissaihmisten uudelleenfilmatisointi. Mishimaa (1985) pidetään yhtenä hänen parhaista elokuvistaan.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Ohjaaja | Käsikirjoittaja |
| --- | --- | --- | --- |
| 1975 | The Yakuza | Sydney Pollack | Paul Schrader |
| 1976 | Taksikuski | Martin Scorsese | Paul Schrader |
| 1976 | Obsession | Brian De Palma | Paul Schrader |
| 1977 | Kolmannen asteen yhteys | Steven Spielberg | Paul Schrader |
| 1977 | Rolling Thunder | John Flynn | Paul Schrader |
| 1978 | Osasto 291 – Detroit | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1979 | Hardcore | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1979 | Old Boyfriends | Joan Tewkesbury | Paul Schrader |
| 1980 | Kuin raivo härkä | Martin Scorsese | Paul Schrader |
| 1980 | American Gigolo | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1982 | Kissaihmiset | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1985 | Mishima – elämän neljä lukua | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1986 | Moskiittorannikko | Peter Weir | Paul Schrader |
| 1987 | Light of Day | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1988 | Kristuksen viimeinen kiusaus | Martin Scorsese | Paul Schrader |
| 1988 | Patty Hearst | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1990 | The Comfort of Strangers | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1992 | Light Sleeper | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1994 | Witch Hunt | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1995 | City Hall | Harold Becker | Paul Schrader |
| 1996 | Touch | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1997 | Verijäljet | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1999 | Forever Mine | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 1999 | Bringing Out the Dead | Martin Scorsese | Paul Schrader |
| 2002 | Auto Focus | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 2005 | Dominion: Prequel to the Exorcist | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 2007 | The Walker | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 2014 | Dying of the Light | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 2016 | Dog Eat Dog | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 2017 | First Reformed | Paul Schrader | Paul Schrader |
| 2021 | The Card Counter | Paul Schrader | Paul Schrader |
Kirjallisuutta

Schrader on Schrader. Directors on Directors -sarja Faber, 2004 ISBN 9780571221769.
Aiheesta muualla

Paul Schrader Elonetissä.
Paul Schrader Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Scopus 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Henake Schubak

Henake Schubak (30. elokuuta 1911 Turku – 12. kesäkuuta 1986 Bromarv) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki pitkän uran suomenruotsalaisissa teattereissa paitsi näyttelijänä myös ohjaajana ja teatterinjohtajana. Hän työskenteli myös ruotsalaisissa teattereissa ja teki elokuvarooleja sekä Suomessa että Ruotsissa.
Elämä ja ura

Henake Schubakin vanhemmat olivat liikemies Simon Schubak ja Siffre Schubak. Hän oli naimisissa näyttelijä Synnöve Isakssonin kanssa vuodesta 1954. Pariskunnalle syntyi kaksi lasta: Sera (1956) ja Sem (1958).
Schubak suoritti Helsingin Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulun vuosina 1933–1935. Uransa aikana hän näytteli Ruotsalaisen teatterin lisäksi Turun ruotsalaisessa teatterissa sekä ruotsinmaalaisissa teattereissa Riksteatern ja Folkparken. Schubak toimi Wasa Teaterin johtajana vuosina 1953 ja 1954.
Toisen maailmansodan aikana Schubak oli aktiivisesti mukana niin sanotussa sotateatteritoiminnassa. Hän näytteli sekä suomenkielisessä Karhumäen Teatterissa että ruotsinkielisessä Frontteaternissa. Uskonnoltaan juutalainen Schubak ohjasi vuonna 1964 Unga Teaternissa näytelmän Anne Franks dagbok. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1966. Vuonna 1976 hänet palkittiin Ruotsalaisen teatterin kultaisella laakeriseppeleellä. Samana vuonna hän jäi eläkkeelle.
Elokuvauransa Schubak aloitti järjestäjänä Nyrki Tapiovaaran elokuvissa. Schubakin merkittävin rooli valkokankailla on Peterin osa elokuvassa Saariston tyttö. Schubak näytteli sivuosia myös eräissä ruotsalaisissa elokuvissa 1940- ja 1950-luvuilla.
Filmografia > Suomi

Miehen tie (1940) (järjestäjä)
Kaksi Vihtoria (1939) (järjestäjän apulainen)
Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939)
Yö on pitkä (1952) (johtaja Strömmer)
Suomalaistyttöjä Tukholmassa (1952)
Saariston tyttö (1953) (Peter)
Asessorin naishuolet (1958)
Isaskar Keturin ihmeelliset seikkailut (1960)
Solveigin laulu (1974)
Filmografia > Ruotsi

Hotell Kåkbrinken (1946)
Livet i Finnskogarna (1947)
Rallare (1947)
Främmande hamn (1948
Sjösalavår (1949)
Bärande hav (1951)
Ingen morgondag (1957)
Aiheesta muualla

Henake Schubak Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland
Reijo Salminen

Reijo Salminen viittaa muun muassa seuraaviin henkilöihin:
Reijo Salminen (s. 1943), suomalainen geokemian tutkimusprofessori
Reijo Salminen (s. 1945), suomalainen tv-visailujuontaja
Reijo Salminen (s. 1945), suomalainen imitaattori
Reijo Salminen (1930–2003), suomalainen taikuri
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Reijo Salminen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Madeleine de Scudéry

| Madeleine de Scudéry |
| --- | --- |
 Madeleine de Scudéry.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1607 Le Havre, Ranska
Kuollut: 2. kesäkuuta 1701 (93 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Sapho
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Tyylilajit:  historialliset romaanit
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Madeleine de Scudéry, pseudonyymi Sapho (15. lokakuuta 1607 Le Havre, Ranska – 2. kesäkuuta 1701 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija.
Elämäkerta

Madeleine de Scudéry, jonka aatelinen isä oli kotoisin Provencesta, asui yhdessä veljensä, kirjailija Georges de Scudéryn kanssa vuoteen 1655 ja oli veljensä tavoin kiinnostunut kirjoittamisesta.
Scudéry omaksui aikakauden tyylisuunnan, niin sanotun presiöösin tyylin, ja jo ennen kuin hän vuonna 1644 lähti veljensä mukana Marseilleen, hän kävi markiisitar Catherine de Vivonnen salongissa Hôtel de Rambouillet'ssa ja kuului Fronde-kapinan jälkeen myös Hôtel de Nevers'n ja Hôtel de Créquin kantavieraisiin.
Fronden jälkeen hän itse piti kuuluisaa kirjallista salonkia Société du samedi ('lauantaiseura'), joka oli viimeisiä jossa presiöösin tyylin henkeä vielä vaalittiin. Seuran jäseniä on sanottu ensimmäisiksi sinisukiksi.lähde? Tämä yltiöromanttinen ja hienostunut näkemys leimaa myös hänen kirjoittamiaan viittä valtavan suurta herooista historiallista romaania, jotka tosin ilmestyivät hänen veljensä nimissä: Ibrahim, ou l'illustre Bassa (4 osaa, 1641), jonka ansiosta tulivat muotiin turkkilaiset aiheet ja orientalismi, Artamène ou le grand Cyrus (10 osaa, 1649–1653), Clélie, histoire romaine (10 osaa, 1654–1660). Romaanit saivat myrskyisän suosion ja kuuluvat ajan suurimpiin kirjallisiin menestyksiin.
Yhtä paljon huomiota eivät herättäneet hänen kaksi viimeistä romaaniaan Almahide, ou l'esclave reine (8 osaa, 1660) ja Mathilde d’Aguilar, histoire espagnole (1667).lähde? Kaikki kertomukset ovat avainromaaneja, jotka historian puettuna kuvaavat Ranskan hovin elämää ja tapoja ja joista vieraiden nimien alle kätkeytyy useita ajankohdan tunnetuimpia henkilöitä, kuten Condé (Cyrus), Longuevillen herttuatar (Mandane), Ruotsin kuningatar Kristina (Cleobuline) ja kirjailijatar itse (Sapho).
Ranskan akatemia palkitsi de Scudéry vuonna 1671 hänen tyylistään Discours sur la gloire. Hänen viimeiset teoksensa muodostuivat lähinnä sarjasta moraalisia Conversations (10 osaa, 1680–1692), jotka ovat vähemmän tunnettuja mutta eivät hänen kirjoituksistaan vähempiarvoisia. Hän kirjoitti myös runoja.
Madeleine de Scudéryn romaaneille on ominaista sisällön puolesta se että hän käsittelee rakkautta, historiallisia ja klassisistisia aiheita allegorian muodossa ja ottaa presiositeetin hengessä etäisyyttä kaikkeen, mikä hänen mielestään on alhaista ja vulgaaria. Hänet liitetään usein barokkiin, mutta toisaalta hänen teoksensa olivat tärkeä silta keskiajan ritarikirjallisuudesta romantiikkaan. Hänen kymmenosainen teoksensa Artamène ou le grand Cyrus, jossa on 2,1 miljoonaa sanaa, on maailmanhistorian pisimpiä romaaneja.
Kirjallisuutta

Annukka Peura, Kuvitettuja naisia : kaksi eurooppalaista salonkia. Julkaisussa Motmot : Elävien runoilijoiden klubin vuosikirja 1994, s. 108–117 ISBN 951-0-20129-4
Eero Tarasti, Maailma ja sen tulkinta. Julkaisussa Synteesi 30(2011) : 1, s. 3–14
Päivi Rainio, Madeleine de Scudė́ry : keskustelu, kohteliaisuus ja sukupuoli, pro gradu. Helsinki : Helsingin yliopisto, 2008
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Vorožba

| Vorožba (Ворожба) |
| --- | --- |
 Vorožban rautatieasema.
 lippu:  vaakuna
 Vorožba
 Koordinaatit: 51.1721°N, 34.2247°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Sumyn alue
Piiri:  Sumyn piiri
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  14,8 km²
Väkiluku (2022):  6 674
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vorožba (ukr. Ворожба) on rautateiden risteysasemakaupunki Sumyn alueen Sumyn piirissä. Kaupunki sijaitsee Dneprin valuma-alueeseen kuuluvan Seimjoen sivuhaaran Vyrin varrella, maanteitse noin 60 kilometriä aluekeskus Sumystä luoteeseen.
Tammikuun keskilämpötila on −7,8 ja heinäkuun +19,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 521 millimetriä.
Kellotorni, taaempana Vorožban kirkastumisen kirkko.
Toinen kirkko
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 6 674 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 8 384 asukasta, joista oli etnisesti ukrainalaisia 74 prosenttia ja venäläisiä 19 prosenttia.  Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 9 811 asukasta.
Paikkakunnan asuttivat Dneprin oikean rannan talonpojat ja se mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran vuonna 1653,  toisen lähteen mukaan 1665. Kaupunkityyppisen taajaman aseman paikkakunta sai 1923; kaupungiksi Vorožba nimettiin vuonna 1957.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Vorožba on kuulunut Sumyn piiriin; sitä ennen se oli Bilopilljan piirin kaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vorožba Wikimedia Commonsissa
Vorožbjaska miska hromada (Ворожбянська міська громада) (Vorožban kaupunkiromadan sivusto, joku on sotkenut) gromada.info. Viitattu 10.4.2024. (ukrainaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Haivoron

| Haivoron (Гайворон) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Haivoron
 Koordinaatit: 48.3409°N, 29.8672°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Kirovohradin alue
Piiri:  Holovanivskin piiri
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  11,3 km²
Väkiluku (2021):  14 214
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Haivoron (ukr. Гайворон) on kaupunki Keski-Ukrainassa Etelä-Bugin vasemmalla eli koillisenpuoleisella rannalla. Kaupunki sijaitsee hallinnollisesti Kirovohradin alueen Holovanivskin piirissä, maanteitse 245 kilometriä aluekeskus Kropyvnytskyistä länteen. Kaupungissa on rautatieasema.
Haivoron on Holovanivskin piirin (121 150 as., 2021) väkirikkain asutustaajama. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 14 214 (2021). Vuonna 2001 asukkaita oli 16 126, ja heistä valtaosa oli etnisesti ukrainalaisia.
Tammikuun keskilämpötila Haivoronissa on -5,5 ja heinäkuun +20,3 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 520 millimetriä.
Haivoronista on tehty arkeologisia löytöjä usealta aikakaudelta. Kuudennen ja seitsemännen vuosisadan (jaa.) asutusta pidetään yhtenä varhaisslaavien raudanvalmistuksen paikkakuntana; sieltä on löydetty 25 raudansulatusuunin jäänteet. Nykyinen asutus on tunnettu 1700-luvun alkupuolelta lähtien ja muodostunut kolmen asutun paikan yhdistelmänä. Nälänhätä 1921, 1932–33 ja 1947. Oli 29. heinäkuuta 1941 ja 11. maaliskuuta 1944 välisen ajan saksalaisten miehittämänä; tällöin yli 500 asukasta menehtyi. Kaupunkityyppiseksi taajamaksi Haivoron tuli vuonna 1938 ja kaupungin aseman se sai vuonna 1949. Seudulla on magmakiviesiintymä, josta saadaan rakennuskiveä ja kivimurskaa. Paikkakunnalta louhittua graniittia on käytetty rakennusmateriaalina Odessassa. Vuonna 1964 valmistui vesivoimalaitos.
Haivoron oli Haivoronin piirin hallinnollinen keskus vuoteen 2020 saakka. Ukrainan aluehallinnon uudistuksessa kesällä 2020 maan piirien lukumäärää vähennettiin ja Haivoronista tuli osa Holovanivskin piiriä.
Haivoronin vesivoimalaitos.
Haivoronin rautatieasema ja ratapihaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haivoron Wikimedia Commonsissa
Гайворонська міська громада (ukrainaksi) (gromada.info)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine