stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ala-Rääveli
Maantietoa

Järven pinta-ala on 1 298 hehtaaria eli 13,0 neliökilometriä, se on 14,2 kilometriä pitkä ja 2,9 kilometriä leveä. Leveysmitasta saa käsityksen, että järvenselkä on leveä, mutta ilmoitettu leveys johtuu Pitkänapajanlahdesta, joka työntyy etelään kapeana lahtena. Lahdensuun kohdalla järvi on kuitenkin 2,3 kilometriä leveä. Järvi on kapeimmillaan 400 metriä Haukkasaaren kohdalla. Järveä ympäröivää maisema-aluetta luonnehtii rikkonainen kalliomaasto, jonka jylhyys on karkottanut ihmiset suotuisimmille seuduille. Se on siksi asukastiheydeltään alhainen.
Järvessä on 56 saarta, joiden pinta-ala on 48,1 hehtaaria eli noin 3,6 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista on 11 on yli hehtaarin suuruisia ja 45 yli aarin kokoisia. Suurin saari on Kangassaari, joka on 580 metriä pitkä, 510 metriä leveä ja sen pinta-ala on alle 16 hehtaaria. Se sijaitsee järvessä Koskenmyllyn korkeudella. Muita järvenselän saaria ovat esimerkiksi lounaispään Pirisaaret, Tuusjärven kohdalla Haukkasaari, Kaunissaari ja Tervasaari, sekä Pitkänapajanlahdessa Huhtasaari, Maijalansaari, Myllysaari ja Naulasaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 146,21 miljoonaa kuutiometriä eli 0,14621 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 11,3 metriä ja suurin syvyys on 46,9 metriä. Syvin kohta sijaitsee Tervasaaren itäpuolella. Muita syvänteitä sijaitsee Pirisaarten pohjoispuolella, missä on 40 metriä syvää, Kariniemeä vastapäätä, jossa on 32 metriä syvää, Haukkasaaren ympäristössä, jossa on syvyyttä 36 metriä, Kaunissaaresta Tiutanniemeen, jossa sijaitsee pitkä yli 30 metriä syvä syvänne, Kangassaaren pohjoispuolella, missä on 28 metriä syvää, ja vielä Honkalanniemen edustalla, missä sijaitsee pitkä yli 25 metriä syvä syvänne, jossa on 33 metriä syvä kohta.
Järven rantaviivan pituus on 71,6 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 14,7 kilometriä. Järven rannat ovat pääasiassa metsämaata, mutta sen yhtenäisyyden rikkovat muutamat pienialaiset peltosaarekkeet. Järvellä on paikoin erämaajärven ilme. Järven lounaispäässä sijaitseva Heinolan kirkonkylä ei vielä yllä järven rannoille. Asutus on pääasiassa haja-asutusta ja loma-asutusta. Rannalla on myös Kuurojen liitto ry:n kurssikeskus ja kesänviettopaikka Malminharju. Järven rannalla tai sen läheisyydessä sijaitsee Tuusjärvi, Paaso, Imjärvi ja Muikkusalmi. Valtatie 4, joka haarautuu Lusissa valtatieksi 5, seuraa järven oikeaa rantaa välimatkan päässä ja on vetänyt asutusta sinnepäin. Vastarannoille pääsee kantatieltä 46 ja siitä pohjoiseen haarautuvalta yhdystieltä 15017.
Luontoarvoja

Järvellä on kolme Natura 2000- ohjelmaan otettua luontokohdetta. Ne ovat Rautvuoren kalliot, Pitkänapajanlahdella Hevosniemen ja Naulasaaren metsät Paason niityt. Näistä on Rautvuori jo rauhoitettu vuonna 2012.
Räävelin vesi on luokiteltu keskihumuksiseksi, niukkaravinteiseksi ja melko kirkasvetiseksi. Veden virkistyskäyttöluokka on erinomainen.lähde?
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Ala-Rievelin alueeseen (14.171) järvi kuuluu. Järven valuma-alueen pinta-ala on 765 neliökilometriä. Järven vedenpinnan korkeus on 77,8 metriä mpy.
Järvi on Rievelin valuma-alueen pääjärvi, joka kokoaa eri suunnilta valuma-alueensa vedet ja päästää ne Sulkavankoskesta Konniveteen. Järven vastapäähän laskee Ylä-Rievelin–Enonveden alueen (14.172) lasku-uoma Kuorekoski, joka laskee Keskisestä. Edemmäksi lounaaseen laskee pohjoisesta Pajujärvien valuma-alueen (14.174) Ala-Pajujärven lasku-uoma Palopuro Koskenmyllyn kulmakunnassa. Aivan tämän viereen laskee Tuusjärven valuma-alue (14.173) Tuusjärven lasku-uomaa myöten. Näiden laskupaikkojen kanssa järven vastarannalle Pitkänapajanlahden suulle tulee Imjärven Imjoessa Imjärven valuma-alueen (14.179) vedet. Muut valuma-alueen osa sisältyvät Ala-Rievelin alueeseen. Se on vastapainoksi vähäjärvinen alue ja siihen kuuluvat Viljonlampi (2 ha), Hattulampi ja Merjeslampi (14 ha), joka laskee Pitkänapajanlahden Merjesselkään, Kuorelampi (1 ha), joka laskee järven sen pohjoispuolelta, ja Mäyrälampi (1 ha), Hirsikankaanlampi (1 ha) ja Huhdaslampi, jotka laskevat sen eteläpäähän.
Järve lasku-uoma on Sulkavankoski, joka on 150 metriä pitkä ja siinä on pudotusta 0,4 metriä. Sulkavankosken kulttuurihistoriallistakin arvoa omaava maisema myllyrakennuksineen on vastikään restauroitu veden virtausta paremmin kestäväksi lähde?. Koski laskee Konniveden Sulkavanlahteen, joka on osa Kymijoen järviketjua.
Historiaa

Ala-Räävelin luonnonhistoriasta on kirjallisuudessa lyhyitä mainintoja. Jääkauden jälkeen mannerjään sulaessa alue peittyi Itämeren Yoldia-vaiheen alle, jonka vedenpinta ylettyi 110 metrin korkeudelle. Korkeammalla sijaitsevat maastonkohdat ovat niin sanottua vedenkoskematonta aluetta. Maankohoaminen oli silloin nopeaa ja seutu nousi suhteellisen nopeasti merestä. Meren aallokko huuhtoi kuitenkin rannat joissakin paikoin paljaiksi ja savi tai hiesualueita syntyi muutamiin paikkoihin. Rantakalliot ovat pääasiassa kiillegneissiä tai granodioriittiä. Aluksi Ala-Räävelin järviallas oli Itämeren Ancylus-vaiheen aikana pitkä vuonomainen lahti sisämaassa. Vedenpinta on tuolloin ollut jopa 87,5 metriä mpy. ja seudulta on löytynyt tältä korkeudelta selviä muinaisia rantavalleja. Myöhemmin varhaisella mesoliittisella kivikaudella järvi oli pitkän muotoinen järvi, jonka vedenpinnan korkeus on ollut lähellä nykyistä tasoa. Järven muiniasten ihmisten asumisen jälkiä on löytynyt kaikilta rannankorkeuksilta. Kuuluisa Heinolan reenjalas on eräs näitä löytöjä. Luoteisrannalla Lusin lähellä sijaitsee Ala-Rievelin kalliomaalaus. Maalauksessa on venekuvioita ja ihmishahmo. Korkean veden aikoina on myös Imjärvi kuulunut Ala-Rääveliin yhtenä sen lahdista. Viimeisin tällainen vaihe oli, kun aluksi itään laskenut järvi puhkaisi myöhemmin uuden lasku-uoman Sulkavankoskessa vedenpinnan tulvittua Imjärveen asti. Uusi koski kului satojen vuosien aikana niskastaan ja järvien vesi laski sinä aikana noin kuusi metriä.
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 järven karttanimi oli ”Heinä Reveli”. Kartan mukaan järven vedenpinta on korkeammalla kuin nykyään. Siinä on piirretty Merjaslammen ja Merjasselän väliin salmi ja samoin on Imjoki ja Ala-Pajujärven lasku-uoma piirretty salmena. Perimätieto kertookin, että järvellä olisi tehty järvenlasku perkaamalla Sulkavankoskea.
Vuoden 1965 ja 1969 peruskartassa oli peltomaita lähinnä järven pohjoisrannoilla, sekä Imjärven ja Tuusjärven kylissä.
Wyatt Earp

Wyatt Earp.
Wyatt Berry Stapp Earp (19. maaliskuuta 1848 – 13. tammikuuta 1929) oli yhdysvaltalainen revolverisankari villin lännen aikoina. Earp toimi saluunanpitäjänä, uhkapelurina, lainvalvojana ja myös huijarina. Hänet muistetaan erityisesti Tombstonessa vuonna 1881 käydystä tulitaistelusta.
Elämäkerta

Wyatt Earp syntyi vuonna 1848 Monmouthissa Illinoisissa sotaveteraanin perheeseen. Earpit muuttivat pian Pellaan Iowaan ja vuonna 1869 Lamariin Missouriin, missä Wyatt työskenteli konstaapelina ja meni naimisiin.
Vaimonsa kuoltua Earpia syytettiin kavalluksesta. Hän lähti Lamarista vuonna 1871 Oklahoman Intiaaniterritorioon velkojaan pakoon, mutta siellä hänet pidätettiin hevosvarkaudesta. Earp maksoi takuusumman ja pakeni. Hän asettui lopulta Peoriaan, Illinoisiin, jossa hänet pidätettiin useista eri rikoksista, joista useimmat liittyivät bordelleihin. Muutettuaan Wichitaan, Kansasiin vuonna 1874 hän jatkoi työskentelyä ilotaloissa todennäköisesti eteisvahtimestarina, ja hänet pidätettiin jälleen useaan otteeseen.
Metsästettyään biisoneita muutaman vuoden ajan Earp aloitti vuonna 1875 työt poliisina Wichitassa Kansasissa. Alle vuoden kuluessa hän oli muuttanut Dodge Cityyn, jossa hänet nimitettiin apulaisseriffiksi. Tästä virasta hän erosi vuonna 1879 ja muutti kolmen veljensä kanssa Las Vegasiin New Mexicoon, mistä he jatkoivat Tombstoneen Arizonaan. Siellä veljekset perustivat kaivoksia ja ostivat tontteja.
Earpista tuli Tombstonen apulaisseriffi kesällä 1880, mutta hän erosi myöhemmin samana vuonna jäätyään ilman ylennystä. Seuraavana vuonna Tombstonen poliisipäälliköksi valittu Virgil Earp otti veljensä apulaisekseen. Wyatt toimi Tombstonessa myös uhkapelurina ja saluunan vartijana.
Syyskuussa 1881 Earpin veljekset kävivät Tombstonessa legendaarisen O. K. Corralin taistelun, jossa Earpien johtama joukko onnistui surmaamaan vastustajansa. Earp todettiin syyttömäksi murhiin ja vapautettiin. Vuoden 1881 lopussa Earpista tehtiin Tombstonen apulaisseriffi.
Wyattin veli Morgan Earp murhattiin Tombstonessa maaliskuussa 1882. Wyatt jätti Arizonan keväällä 1882, muutti ensin takaisin Dodge Cityyn ja sieltä Shoshonen piirikuntaan Idahoon. Sen jälkeen hän siirtyi San Franciscoon Kaliforniaan, missä hän muun muassa tuomitsi vuonna 1896 nyrkkeilyn MM-haastajaottelun ja julisti siinä kiistanalaisen tuomion. Seuraavina vuosina hän asui Alaskassa ja vuodesta 1901 alkaen Los Angelesissa, missä hän kuoli vuonna 1929. Hän elätti itsensä Kaliforniassa työskentelemällä poliisina, uhkapeleillä, kaivostoiminnalla ja kiinteistökaupoilla.
Populaarikulttuurissa

Earpin legendaa levitti Stuart N. Laken kirjoittama Wyatt Earp, Frontier Marshal -elämäkerta (1931), vaikkakin monet kirjan väitteet paljastuivat myöhemmin liioitelluiksi tai valheellisiksi.
Wyatt Earpin elämää on kuvattu noin kymmenessä elokuvassa, joista tuoreimman (2012) pääosassa näyttelee Val Kilmer. Tarinan merkittävin tulkinta on kuitenkin John Fordin ohjaama Aavikon laki vuodelta 1946. Suomalaisessa kirjallisuudessa ainakin kirjailija Simo Penttilä on kuvannut Earpia suositussa Punavyö-sarjassaan. Wyatt Earp on esiintynyt pariin otteeseen myös Don Rosan Roope Ankka -sarjoissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wyatt Earp Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Bärbel Wöckel

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bärbel Wöckel, 1980 |  Bärbel Wöckel, 1980 |  Bärbel Wöckel, 1980 |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 200 m |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 4 × 100 m |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 200 m |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 4 × 100 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Rooma 1974 | 4 × 100 m |  |
|  Kultaa | Ateena 1982 | 200 m |  |
|  Kultaa | Ateena 1982 | 4 × 100 m |  |
|  Hopeaa | Ateena 1982 | 100 m |  |
Bärbel Wöckel (o.s. Eckert, s. 21. maaliskuuta 1955 Saksan demokraattinen tasavalta) on itäsaksalainen yleisurheilija, pikajuoksija, joka voitti neljä olympiakultaa ja kolme Euroopan-mestaruutta.
Wöckel voitti kultaa naisten 200 metrin juoksussa ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa sekä Montrealin kesäolympialaisissa 1976 että Moskovan kesäolympialaisissa 1980. Ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa hän voitti Roomassa 1974 Itä-Saksan voittaessa 4 × 100 metrin viestijuoksun maailmanennätysajalla 42,51 ja Wöckelin juostessa ankkuriosuuden. Samoissa kisoissa hän sijoittui 100 metrin juoksussa seitsemänneksi. Ateenan EM-kilpailuissa 1982 Wöckel voitti kultaa 200 metrin juoksussa ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa sekä saavutti hopeaa 100 metrin juoksussa.
Ennätykset

| matka | aika | päiväys | paikka |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 m | 10,95 | 1. heinäkuuta 1982 | Dresden |
| 200 m | 21,85 | 21. heinäkuuta 1981 | Potsdam |
| 400 m | 49,56 | 30. toukokuuta 1982 | Erfurt |
Diane Edelijn

Diane Edelijn
Diane Hendrina Edelijn (s. 12. kesäkuuta 1960, Rotterdam, Etelä-Hollanti) on alankomaalainen uimari, joka osallistui vuoden 1976 kesäolympialaisiin. Siellä hän sijoittui kahdeksanneksi 100 metrin selkäuinnissa ja karsiutui alkuerissä 200 metrin selkäuinnissa. Lisäksi hän osallistui 4x100 metrin sekauintiviestiin, joukkueella Wijda Mazereeuw (rintauinti), José Damen (perhosuinti), ja Enith Brigitha (vapaauinti), sijoitus viides.
Dynastia – viimeinen luku

| Dynastia – viimeinen luku> Dynasty: The Reunion |
| --- | --- |
Tyyli:  saippuasarja, draama
Luoja(t):  Richard Shapiro Esther Shapiro
Pääosissa:   John Forsythe  Linda Evans  Joan Collins  John James  Heather Locklear  Emma Samms  Al Corley  Robin Sachs  Maxwell Caulfield  Kathleen Beller  Michael Brandon  Jeroen Krabbé 
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   ABC Kolmoskanava  MTV3
Esitetty:   1991-10-2020. lokakuuta 1991 – 1991-10-2222. lokakuuta 1991  1992-8-1717. elokuuta 1992 – 1992-9-77. syyskuuta 1992
Jaksoja:   2  4
Tuotanto
Tuottaja(t):  Elaine Rich
Vastaava(t) tuottaja(t):  Douglas S. Cramer Richard ja Esther Shapiro Aaron Spelling
Ohjaaja(t):  Irving J. Moore
Käsikirjoittaja(t):  Richard ja Esther Shapiro Edward DeBlasio Robert ja Eileen Pollock
Säveltäjä(t):  Peter Myers Bill Conti (tunnusmusiikki)
Tuotantoyhtiö(t):  Aaron Spelling Productions
Edeltäjä:  Dynastia (Dynasty, 1981–1989) Colbyt (The Colbys, 1985–1987)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Dynastia – viimeinen luku (engl. Dynasty: The Reunion) on vuonna 1991 valmistunut yhdysvaltalainen minisarja, joka on tehty jatkoksi 1980-luvun Dynastia-televisiosarjalle. Minisarjassa paljastetaan, mitä rikkaiden Carringtonien ja Colbyjen elämään kuuluu, kun Dynastian päätösjakson tapahtumista on kulunut pari vuotta.
Näyttelijät

Minisarjan rooleissa esiintyvät monet Dynastiasta tutut näyttelijät. Mukana ovat muun muassa John Forsythe, Linda Evans, Joan Collins, John James, Heather Locklear, Emma Samms ja Kathleen Beller. Adam Carringtonia Dynastiassa esittänyt Gordon Thomson ei sen sijaan näyttele minisarjassa, vaan hänen tilallaan nähdään Robin Sachs. Myös Jack Coleman joutui jättäytymään pois aikataulusyistä, joten Steven Carringtonin rooliin palaa hahmon alkuperäinen esittäjä Al Corley.
Näyttelijät > Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Forsythe   | … |  Blake Carrington   |
|  Linda Evans   | … |  Krystle Carrington   |
|  Joan Collins   | … |  Alexis Colby   |
|  John James   | … |  Jeffrey ”Jeff” Colby   |
|  Heather Locklear   | … |  Samantha Josephine ”Sammy Jo” Carrington   |
|  Emma Samms   | … |  Fallon Carrington Colby   |
|  Al Corley   | … |  Steven Carrington   |
|  Robin Sachs   | … |  Adam Carrington   |
|  Maxwell Caulfield   | … |  Miles Colby   |
|  Kathleen Beller   | … |  Kirby Anders   |
|  Michael Brandon   | … |  Arlen Marshall   |
|  Jeroen Krabbé   | … |  Jeremy Van Dorn   |
Näyttelijät > Muissa rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Cameron Watson   | … |  Bart Fallmont   |
|  Wendie Malick   | … |  Carol Marshall   |
|  Tony Jay   | … |  Dr. Jobinet   |
|  Alphonsia Emmanuel   | … |  Mrs. Litton   |
|  Keone Young   | … |  Mr. Woo   |
|  Brandon Bluhm   | … |  Blake ”L. B.” Colby   |
|  Justin Burnette   | … |  Steven Daniel ”Danny” Carrington, Jr.   |
|  Jessica Player   | … |  Krystina Carrington   |
|  William Beckley   | … |  Gerard   |
|  Virginia Hawkins   | … |  Jeanette Robbins   |
|  Betty Harford   | … |  Hilda Gunnerson   |
Jaksot

Dynastia – viimeinen luku on saanut ensiesityksensä yhdysvaltalaisella ABC-kanavalla syksyllä 1991. Minisarja on lähetetty alun perin kahdessa osassa, mutta Suomessa se on nähty neliosaisena. Sarja on esitetty Kolmoskanavalla syyskesällä 1992 ja MTV3:lla keväällä 2001.
| Ensiesitys Yhdysvalloissa> Jakso | Ensiesitys Yhdysvalloissa> Alkuperäinen nimi | Ensiesitys Yhdysvalloissa> Ensiesitys | Esitykset Suomessa> Jakso | Esitykset Suomessa> Suomenkielinen nimi | Esitykset Suomessa> Ensiesitys | Esitykset Suomessa> Uusintaesitys |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | ”Dynasty: The Reunion – Part 1” | 20. lokakuuta 1991 | 1. | ”Kaikki pelissä” | 17. elokuuta 1992 | 9. huhtikuuta 2001 |
| 1. | ”Dynasty: The Reunion – Part 1” | 20. lokakuuta 1991 | 2. | ”Lupa tappaa” | 24. elokuuta 1992 | 10. huhtikuuta 2001 |
| 2. | ”Dynasty: The Reunion – Part 2” | 22. lokakuuta 1991 | 3. | ”Vaarallisia suhteita” | 31. elokuuta 1992 | 11. huhtikuuta 2001 |
| 2. | ”Dynasty: The Reunion – Part 2” | 22. lokakuuta 1991 | 4. | ”Ympyrä sulkeutuu” | 7. syyskuuta 1992 | 12. huhtikuuta 2001 |
Aiheesta muualla

Dynastia – viimeinen luku Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Dynastia – viimeinen luku Elonet.
Dynastiasta kuuluisuuteen noussut Heather Locklear palasi minisarjassa Sammy Jo Carringtonin rooliin.
Eddingtonin raja

Eta Carinae -tähdestä purkautuu kaasua, koska se on Eddingtonin rajaa kirkkaampi.
Eddingtonin raja on raja-arvo tähden kirkkaudelle, jota kirkkaamman tähden pinnalta purkautuu kaasua ulos säteilypaineen vaikutuksesta. Säteily syntyy tähden sisällä tai tiiviin tähden pinnalle putoavan kaasun kitkakuumennuksesta. Eddingtonin raja määrää tähtien maksimimassan, jonka on ajateltu olevan 130 Auringon massaa. Suuren Magellanin pilven tähti R136a1 on kuitenkin tulkittu massaltaan jopa 300 Auringon massaa vastaavaksi.
Kun johonkin tiiviiseen tähteen putoaa kaasua, kaasu säteilee energiaa, koska sen potentiaalienergia muuttuu kaasun sisäisen kitkan takia lämmöksi ja säteilyksi. Mitä suurempi massavirta tähden pinnalle putoaa ulkopuolelta, sitä voimakkaammin tähti säteilee. Toisaalta tiedetään, että hyvin kirkkaan ja kuuman "normaalin" tähden säteilypaine puhaltaa kaasua ulos tähdestä. Hyvin kuumat ja massiiviset tähdet ovat epävakaita säteilynpaineen takia, ne pyrkivät "kiehumaan yli". Eddingtonin rajaa suurempi massavirta tiiviin tähden pinnalle on mahdoton, koska massavirran pudotessa tähden pinnalle vapautuva säteily puhaltaa kaasun ulos.
HMS Easton

| HMS Easton |
| --- | --- |
 HMS Easton

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  J. Samuel White and Company, Cowes
Kölinlasku:  25. maaliskuuta 1941
Laskettu vesille:  11. heinäkuuta 1942
Palveluskäyttöön:  7. joulukuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1953
Tekniset tiedot
Uppouma:  1070 t (kuiva) 1458 t (max)
Pituus:  85,3 m
Leveys:  10,16 m
Syväys:  3,51 m
Koneteho:  19000 hv
Nopeus:  27 solmua (50 km/h)
Miehistöä:  168
Aseistus
Aseistus:  4 4" QF Mk XVI tykkiä kaksiputkisina Mk XIX asennuksina 4 kaksinaulaista QF Mk VIII tykkiä neliputkisena Mk VII asennuksena 2 20 mm Oerlikon ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina P Mk III asennuksina 2 21" (533 mm) torpedoputkea 4 syvyyspomminheittäjää ja 3 kiskoa, joihin 110 syvyyspommia
HMS Easton (viirinumero L09) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin III saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin 19. heinäkuuta 1940 J. Samuel White and Companyltä Cowesista osana vuoden 1940 hätäohjelmaa. Sen köli laskettiin 25. maaliskuuta 1941 ja alus laskettiin vesille 11. heinäkuuta 1942. Alus valmistui saman vuoden lopulla 7. joulukuuta.
Palvelus

HMS Easton siirrettiin valmistuttuaan hyväksyntätesteihin ja varustettavaksi, joiden päätyttyä se siirtyi Scapa Flowhun koulutukseen. Matkan aikana alus suojasi rannikkosaattuetta. Alus osallistui 13. tammikuuta 1943 laivastoharjoitukseen HMS Walpolen ja HMS Ledburyn kanssa. Koulutuksen päätyttyä alus matkasi Gibraltarille liittyäkseen 22. Hävittäjälaivueeseen.
Alus upotti 17. helmikuuta Bougien edustalla HMS Wheatlandin kanssa  Italian laivaston sukellusveneen Asterian. Alus siirrettiin 20. helmikuuta Algeriin sukellusveneidentorjuntaan HMS Wheatlandin, HMS Lamertonin ja HMS Bicesterin kanssa. Saksan laivaston sukellusvene U-443 paikannettiin 23. helmikuuta ja osasto  upotti sen Algerin edustalla syvyyspommein (26°35′N, 11°56′E). Alus hyökkäsi 4. maaliskuuta Cartagenan edustalla sukellusvene U-83:n kimppuun ilman tulosta.
HMS Easton osallistui toukokuussa operaatio Retributioniin, jossa estettiin akselivaltojen joukkojen evakuointi Tunisiasta Sisiliaan. Alus valmistautui kesäkuussa Sisilian maihinnousuun ja siihen liittyvien saattueiden suojaamiseen. Se siirrettiin heinäkuussa itäiselle Välimerelle Saattajaryhmä R:ään operaatioon osallistumiseksi.
Alus suojasi 5. heinäkuuta Port Saidista maihinnousualueelle saattueen MWF36. Paria päivää myöhemmin alus suojasi sillanpäähän saattueen MWF37, josta erottuaan se matkasi Syrakusaan. Alus saapui määränpäähänsä 13. heinäkuuta.
Aluksen suojatessa 23. elokuuta saattuetta MKF22 se sai  Pantellarian edustalla kaikuluotain havainnon Saksan laivaston sukellusveneestä U-548. Alus hyökkäsi  syvyyspommein kahdesti ilman tulosta. Kreikan laivaston hävittäjä Pindos liittyi hyökkäykseen, jolloin sukellusvene nousi pintaan. HMS Easton ajoi sukellusveneen päälle upottaen sen (36°25′N, 12°39′E). Törmäyksessä alus kärsi pahoja vaurioita menettäen liikuntakykynsä. Pindos hinasi liikuntakyvyttömän aluksen Maltalle.
Alukselle tehtiin syyskuussa Maltalla tilapäiskorjauksia, jotka mahdollistivat siirron Gibraltarille. Alus siirtyi lokakuussa Gibraltarille, jossa se siirrettiin telakalle.
Palvelus > 1944

HMS Easton aloitti syyskuussa 1944 telakalta palattuaan koeajot sekä valmistautumisen palvelukseen. Alus liitettiin Maltalle sijoitettuun 59. Hävittäjäviirikköön, jonne se siirtyi telakalta valmistuttuaan 18. syyskuuta. Alus tuki lokakuussa Egeanmeren operaatioita pyrkien estämään saksalaisten joukkojen siirrot alueella.
Se tuki marraskuussa Kreikan vapauttamisen jälkeen edelleen alueen sotilasoperaatioita. Alus tulitti 5. joulukuuta Kreikan kommunistien asemia Pireuksen lähistöllä, kunnes se vapautettiin operaatiosta 9. joulukuuta.
Palvelus > 1945

HMS Easton jatkoi vuoden 1945 alussa sotilasoperaatioiden tukemista Kreikan ja Albanian rannikoilla, kunnes se siirrettiin helmikuussa kotimaahan rannikkosaattueiden suojaksi. Alus liitettiin Sheernessissä 21. Hävittäjälaivueeseen.
Alus määrättiin huhtikuussa huoltoon, minkä vuoksi se siirtyi Southamptoniin. Alus siirrettiin toukokuussa telakalle, mistä se palasi elokuussa. Se siirrettiin 29. lokakuuta reserviin heti koeajojen päätyttyä. Alus palasi palvelukseen 1946 liitettynä Portsmouthiin sijoitettuun 3. Saattajaryhmään. Kuitenkin aluksella havaitut viat tekivät aluksesta palveluskelvottoman.
Alus poistettiin palveluksesta marraskuussa 1947. Vuonna 1949 ollessaan huollossa sen todettiin olevan liian pahoin vaurioitunut korjattavaksi. Aluksen varusteet poistettiin ja se siirrettiin koulutuskäyttöön, mistä se sijoitettiin 1952 poistolistalle. Alus myytiin 4. joulukuuta BISCOlle, joka siirsi romuttamisen Metal Industriesille. Alus saapui hinattuna 15. tammikuuta 1953 Charlestowniin lähelle Rosythiä romutettavaksi.
Fred Ebb

Fred Ebb (8. huhtikuuta 1928 New York – 11. syyskuuta 2004 New York) oli yhdysvaltalainen Broadway-sanoittaja, joka tunnetaan parhaiten pitkästä yhteistyöstään säveltäjä John Kanderin kanssa. Heidän tunnetuimpiin näytelmiinsä kuuluvat Cabaret, Woman of the Year ja Chicago. Kanderin ja Ebbin elokuvamusiikkituotantoon kuuluu tunnuskappale ”New York, New York” Martin Scorsesen ohjaamaan samannimiseen elokuvaan.