stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Visentti
Levinneisyys > Häviäminen luonnosta ja palautusistutukset

Visentin alkuperäinen laaja levinneisyysalue kutistui historiallisella ajalla nopeasti metsien häviämisen ja ihmisten levittäytymisen takia. 1800-luvulle tultaessa lajia eli enää kahdella alueella: Białowiezan metsässä Puolan ja Valko-Venäjän rajalla sekä Kaukasusvuorilla. Näiden alueiden populaatiot kuuluivat eri alalajeihin. Białowiezassa elänyt 700 yksilön suuruinen alamaanvisenttien (Bison bonasus bonausus) kanta tuhoutui ensimmäisen maailmansodan aikana, viimeinen luonnonvarainen yksilö tapettiin sieltä vuonna 1919. Kaukasuksen alueella 1800-luvun puolivälissä käydyt sodat puolestaan olivat pienentäneet siellä eläneiden kaukasuksenvisenttien (Bison bonasus caucasicus) kantaa. Niidenkin hävitys eteni nopeasti: 1800-luvun lopulla kaukasuksenvisenttien lukumääräksi arveltiin noin 2 000 ja vuonna 1917 noin 500 yksilöä – ja vuonna 1927 viimeinen yksilö kuoli, minkä jälkeen visenttejä ei enää elänyt luonnossa.
Visentit selvisivät kuitenkin eläintarhoissa, joihin niitä oli sijoitettu vuodesta 1865 lähtien. Vuonna 1919 niitä oli eri eläintarhoissa kaikkiaan 54 yksilöä. Suurin osa näistä tarhayksilöistä oli alamaanvisenttejä. Kaukasuksenvisenteistä saatiin tarhoihin talteen vain yksi naaras, joten tätä alalajia ei ole enää puhdasrotuisena olemassa.
Varsinkin Puolan ja Neuvostoliiton tarhoissa visentit lisääntyivät hyvin. Lajin palauttaminen luontoon aloitettiin vuonna 1952. Ensimmäiset yksilöt vapautettiin Białowiezan metsään Puolan ja Valko-Venäjän rajalle. 2000-luvulle mennessä luontoon oli päästetty eri maissa yhteensä vähintään satoja yksilöitä. Nykyään niitä elää eläintarhojen ja riistapuistojen lisäksi vapaana Puolassa, Saksassa, Slovakiassa, Liettuassa, Valko-Venäjällä, Ukrainassa, Romaniassa, Bulgariassa ja Sveitsissä sekä Venäjällä muun muassa Kaukasuksella ja Pietarin ympäristössä. Kirgisiassa suoritetut istutusyritykset ovat epäonnistuneet. Vuonna 2010 muutamia visenttejä siirrettiin Puolasta Pohjois-Espanjaan.
Vuonna 2006 visenttien yksilömääräksi arvioitiin luonnossa noin 1 800 yksilöä ja vankeudessa noin 1 400 yksilöä. Vuonna 2008 Maailman luonnonsuojeluliitto paransi vuonna 2008 visentin uhanalaisuusluokitusta erittäin uhanalaisesta vaarantuneeksi ja vuonna 2020 silmälläpidettäväksi. Lajia ei siis pidetä enää uhanalaisena. Vuonna 2019 tehdyssä arviossa visenttejä arvioitiin olevan luonnossa yli 2 500 sukukypsää yksilöä. Suurimpien populaatioiden yksilömäärä oli vuosien 2015–2019 aikana kasvanut keskimäärin 12,3 prosenttia vuodessa. Keski-Euroopassa visenteistä on paikoitellen jo haittaa, sillä ne levittäytyvät luonnontilaisten metsäalueiden ulkopuolelle.
Yksi suurimmista visenttien kasvatuskeskuksista on sijainnut Venäjällä noin sata kilometriä Moskovan eteläpuolella. Siellä syntyneitä eläimiä on vapautettu eri puolille entistä Neuvostoliittoa. Suomea lähimmät istutuspaikat olivat Pietarin lähellä, mistä eläimiä on myöhemmin vaeltanut luoteeseen Karjalan tasavaltaan. 1990-luvun alussa visenttejä oli havaittu jo Muolaassa ja Hiitolassa. On arveltu, että laji saattaa tulevaisuudessa levitä Karjalasta Suomeen.
Elinympäristö ja elintavat

Visentin tyypillisintä elinympäristöä ovat vanhat sekametsät, joissa on sekä aluskasvillisuutta että avoimia alueita. Białowiezan metsän kaltaiset metsäalueet eivät ole paras mahdollinen elinympäristö visentille. Białowiezan yksilöt ovatkin riippuvaisia talviruokinnasta, jota ilman niiden kuolleisuus olisi suurta. 10 000 vuotta sitten kuolleiden visenttiyksilöiden luiden kemiallista koostumusta tutkimalla on todettu, että tuolloin eläneet visentit käyttivät ravinnokseen ruohoa ja lehtiä avoimessa maastossa. Sittemmin ne säilyivät kantojen romahtaessa vain metsäalueilla. Esimerkiksi Alankomaissa vapaasti laiduntavat laumat selviävät hyvin avoimessa dyyniympäristössä.
Visentillä on vähän luonnollisia vihollisia, vain sudet ja karhut ovat kyenneet niitä ihmisen lisäksi saalistamaan.
Visentin tiineysaika kestää 254–272 vuorokautta.
Visentti kulttuurissa

Visentti on Valko-Venäjällä sijaitsevan Brestin alueen sekä Lapin Lennoston alaisen Hävittäjälentolaivue 11:n tunnuseläin.
Visenttiä esittävä luolamaalaus Chauvetin luolassa, Ranskassa.
Visentti Saksassa.
Visentin levinneisyys: holoseenin aikainen levinneisyys vaaleanvihreällä, keskiajan levinneisyys tummanvihreällä ja 1900-luvulle säilyneet reliktipopulaatiot punaisella.
Visenttejä Ukrainassa.
Emä ja vasikka.
Voimistelu kesäolympialaisissa 1956

Voimistelu kesäolympialaisissa 1956 järjestettiin 3.–7. joulukuuta. Voimistelussa kilpailtiin viidessätoista lajissa, joista kahdeksan oli miehille ja seitsemän naisille. Kaikki tapahtumat järjestettiin West Melbourne Stadiumilla.
Mitalit > Miehet

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Joukkuekilpailu |  Neuvostoliitto   Albert Azarjan   Valentin Muratov   Boris Šahlin   Pavel Stolbov   Juri Titov   Viktor Tšukarin |  Japani   Nobuyuki Aihara   Akira Kono   Masami Kubota   Takashi Ono   Masao Takemoto   Shinsaku Tsukawaki |  Suomi   Raimo Heinonen   Olavi Leimuvirta   Onni Lappalainen   Berndt Lindfors   Martti Mansikka   Kalevi Suoniemi |
| Moniottelu |  Viktor Tšukarin |  Takashi Ono |  Juri Titov |
| Permanto |  Valentin Muratov |  Nobuyuki Aihara    William Thoresson    Viktor Tšukarin (*) | — |
| Hevonen |  Boris Šahlin |  Takashi Ono |  Viktor Tšukarin |
| Renkaat |  Albert Azarjan |  Valentin Muratov |  Masao Takemoto    Masami Kubota (*) |
| Hyppy |  Helmut Bantz    Valentin Muratov (*) | — |  Juri Titov |
| Nojapuut |  Viktor Tšukarin |  Masami Kubota |  Takashi Ono    Masao Takemoto (*) |
| Rekki |  Takashi Ono |  Juri Titov |  Masao Takemoto |
Mitalit > Naiset

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Joukkuekilpailu |  Neuvostoliitto   Polina Astahova   Ljudmila Jegorova   Lidija Kalinina   Larysa Latynina   Tamara Manina   Sofija Muratova |  Unkari   Andrea Bodó   Erzsébet Gulyás   Ágnes Keleti   Aliz Kertész   Margit Korondi   Olga Tass |  Romania   Georgeta Hurmuzachi   Sonia Iovan   Elena Leuşteanu   Elena Mărgărit   Elena Săcălici   Emilia Vătăşoiu |
| Yhteisvoimistelu |  Unkari   Andrea Bodó   Erzsébet Gulyás   Ágnes Keleti   Aliz Kertész   Margit Korondi   Olga Tass |  Ruotsi   Evy Berggren   Ann-Sofi Colling   Doris Hedberg   Maude Karlén   Karin Lindberg   Eva Rönström |  Neuvostoliitto   Polina Astahova   Ljudmila Jegorova   Lidija Kalinina   Larysa Latynina   Tamara Manina   Sofija Muratova    Puola (*)   Dorota Jokiel   Natalia Kot   Danuta Nowak   Helena Rakoczy   Barbara Ślizowska   Lidia Szczerbińska |
| Moniottelu |  Larysa Latynina |  Ágnes Keleti |  Sofija Muratova |
| Hyppy |  Larysa Latynina |  Tamara Manina |  Olga Tass    Ann-Sofi Colling (*) |
| Eritasonojapuut |  Ágnes Keleti |  Larysa Latynina |  Sofija Muratova |
| Puomi |  Ágnes Keleti |  Eva Bosáková    Tamara Manina (*) | — |
| Permanto |  Ágnes Keleti    Larysa Latynina (*) | — |  Elena Leuşteanu |
* : Jakoivat mitalin
Mitalitaulukko

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sija | Maa | Kulta | Hopea | Pronssi | Mitalien määrä |
| 1. |  Neuvostoliitto | 11 | 6 | 6 | 23 |
| 2. |  Unkari | 4 | 2 | 1 | 7 |
| 3. |  Japani | 1 | 5 | 5 | 11 |
| 4. |  Saksa | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 5. |  Ruotsi | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 6. |  Tšekkoslovakia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 7. |  Romania | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 8. |  Puola | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 8. |  Suomi | 0 | 0 | 1 | 1 |
Vladislav IV Vaasa

| Vladislav IV Vaasa |
| --- | --- |
 Vladislav IV Vaasa Rubensin maalaamana.
Puolan kuningas
Valtakausi:  8. marraskuuta 1632 – 20. toukokuuta 1648
Kruunajaiset:  6. helmikuuta 1633
Edeltäjä:  Sigismund III Vaasa
Seuraaja:  Juhana II Kasimir
Venäjän tsaari
Valtakausi:  19. heinäkuuta 1610 – 21. helmikuuta 1613
Edeltäjä:  Vasili Šuiski
Seuraaja:  Mikael Romanov

Syntynyt:  9. kesäkuuta 1595 Krakova, Puola-Liettua
Kuollut:  20. toukokuuta 1648 Merkinė, Puola-Liettua
Puoliso:  Cecilia Renata Marie Louise Gonzaga
Lapset:  Sigismund Kasimir Maria Anna Isabella Władysław Konstanty Vasa
Suku:  Vaasa
Isä:  Sigismund III Vaasa
Äiti:  Anna Itävaltalainen
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Vladislav IV Vaasa eli Ladislaus Puolalainen (puol. Władysław IV Waza, lat. Ladislaus), (9. kesäkuuta 1595 Krakova – 20. toukokuuta 1648 Merkinė) oli Puola-Liettuan kuningas 8. marraskuuta 1632 alkaen kuolemaansa asti.
Suku

Hänen vanhempansa olivat Sigismund III Vaasa ja Itävallan arkkiherttuatar Anna Itävaltalainen (1573 –1598), jonka isä oli Sisä-Itävallan arkkiherttua Kaarle II (1540–1590), joka oli keisari Ferdinand I:n ja Böömin ja Unkarin prinsessa Anna Jagellonican (1503–1547) nuorin poika.
Hänen isänpuoleiset isovanhempansa olivat Ruotsin kuningas ja Suomen herttua Juhana III ja Katariina Jagellonica. Hänen äidinpuoleinen isoäitinsä oli Baijerin prinsessa Maria Anna (1551–1608), joka oli Itävallan arkkiherttuatar Annan (1528 –1590) ja Baijerin herttua Albrekt V:n (1528–1579) tytär. Sukulaisuussuhteita mutkistaa se, että Kaarle II oli myös vaimonsa Baijerin prinsessa Maria Annan eno.
Hänellä oli neljä sisarusta ja seitsemän sisaruspuolta, kuusi kuoli jo pieninä lapsina. Velipuoli Juhana II Kasimir oli hänen seuraajansa valtaistuimella. Velipuoli Juhana Albert (1612–1634) oli kardinaali, Warmian ja Krakówan ruhtinaspiispa ja velipuoli Karl Ferdinand (1613–1655) oli Wrocławin piispa 1625, Płockin piispa 1640 ja Opolen herttua 1648-1655. Sisarpuoli Anna Katarina Konstantia (1619–1651) avioitui Neuburgin vaaliruhtinas Filip Vilhelmin (1615–1690) kanssa, heillä ei ollut lapsia.
Kuningas

Vladislav oli Ruotsin laillinen kuningas, mutta Kaarle IX syrjäytti Ruotsissa hänen isänsä Sigismund III Vaasan vuonna 1599. Vladislav otettaisiin Ruotsin kruununperilliseksi vuonna 1599, jos hän saapuisi vuoden kuluessa Ruotsiin kasvatettavaksi, mitä ei tapahtunut. Vaatimus Ruotsin kruunuun pysyi voimassa vuoden 1660 Olivan rauhaan asti.
Hän oli myös nimellisesti Venäjän hallitsija sekasorron aikana, vuosina 1610–1613. Kun moskovalaiset nousivat kapinaan ja karkottivat Puolan joukot, valitsi neuvoa-antava säätykokous zemski sobor vuonna 1613 tsaariksi Mikael Romanovin. Vladislav lakkasi virallisesti vaatimasta Venäjän kruunua vuonna 1634.
Puolan valtaistuimelle Vladislav valittiin isänsä jälkeen vuonna 1632.
Avioliitot ja lapset

Vladislav IV avioitui vuonna 1636 serkkunsa Itävallan arkkiherttuatar Cecilia Renatan, saks. Cäcilie Renate (1611–1644) kanssa, joka oli keisari Ferdinand II:n ja Baijerin prinsessa Maria Annan (1574–1616) nuorin tytär.
Vladislavilla ja Cecilia Renatalla oli kolme lasta.
Sigismund Casimir (1. huhtikuuta 1640 – 9. elokuuta 1647), kuoli 7-vuotiaana
Maria Anna Isabella (8. tammikuuta 1642 – 7. helmikuuta 1642), kuoli alle kuukauden ikäisenä
kuolleena syntynyt tytär (23. maaliskuuta 1644)
Cecilia Renata kuoli kolmannen synnyksen jälkeisenä päivänä infektioon. Sekä Władysław että Puolan kuninkaallinen hovi suri kuningatar Cecilia Renataa tämän äkillisen kuoleman jälkeen. Hän jätti myös hyvän vaikutuksen kansaansa, lähinnä hurskauden ja hyväntahtoisuuden vuoksi.
Vladislavilla oli avioton poika avioliittoaan edeltäneestä suhteesta kauppiaantytär Jadwiga Łuszkowskan (n. 1616–1648 jälkeen) kanssa:
Władysław Konstanty (1635–19. maaliskuuta 1698) Wasenaun kreivi. Hän oli Roomassa ollessaan pikkuserkkunsa, maanpaossa olevan Ruotsin entisen kuningattaren Kristiinan kaartin kapteeni. Roomassa hänet nimitettiin myös paavi Aleksanteri VIII:n paavilliseksi kamariherraksi. Kristiinan kuoltua vuonna 1689 Władysław ei saanut niitä etuuksia, joita tämä oli aikonut jättää hänelle, ja hän joutui elämään köyhyydessä
Toisen kerran Vladislav IV avioitui vuonna 1646 Mantovan prinsessa Marie Louise Gonzagan (1611–1667) kanssa, joka oli Mantovan herttua Kaarle I Gonzagan (1580–1637) ja ranskalaisen Catherine de Mayennen (1585–1618) vanhin tytär. Kahden vuoden lapsettoman avioliiton jälkeen Vladislav kuoli odottamatta vuonna 1648.
Leskikuningatar Marie Louise avioitui seuravana vuonna Vladislavin velipuolen ja seuraajan, Puolan kuningas Juhana II Kasimirin kanssa, jonka kanssa hän oli naimisissa 18 vuotta. Heille syntyivät lapset Maria Anna Teresa ja Juhana Sigismund, jotka kuolivat jo lapsina.
Kuningatar Marie Louise (puol. Ludwika Maria) oli Bona Sforzan ohella vaikutusvaltaisimpia kuningatarpuolisoita Puolan historiassa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladislav IV Vaasa Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Vasili Šuiski | Venäjän tsaari 1610–1613 | Seuraaja: Mikael Romanov |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Sigismund III Vaasa | Puolan kuningas 1632–1648 | Seuraaja: Juhana II Kasimir |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Puolan kuningatar puol.Cecylia Renata, Peeter Danckers de Rij 1642
Puolan kuningatar Ludwika Maria Gonzaga, Justus van Egmontin työhuone, 1646
Käännös suomeksi
Volframihappo

| Volframihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7783-03-1
PubChem CID:  1152
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  H2WO4
Moolimassa:  249,856 g/mol
Ulkomuoto:  Keltainen jauhe
Sulamispiste:  100 °C (hajoaa)
Tiheys:  5,5 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Volframihappo (H2WO4) on epäorgaaninen volframin yhdiste, jota voidaan pitää volframitrioksidin hydraattina (WO3·H2O). Yhdistettä voidaan käyttää muiden volframiyhdisteiden valmistukseen ja keltaisena väriaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa volframihappo on keltaista amorfista jauhetta. Se ei liukene veteen eikä happoihin, mutta on luonteeltaan hapanta ja liukenee emäsliuoksiin kuten hydroksideihin ja ammoniakkiin muodostaen volframaattisuoloja. Vetyfluoridi liuottaa volframihappoja muodostaen komplekseja.
Valmistus ja käyttö

Volframihappoa muodostuu keltaisena usein kolloidisena sakkana käsiteltäessä kuumia volframaattisuolaliuoksia, esimerkiksi ammoniumparavolframaattia, hapoilla. Kylmistä liuoksista saostuu tyypillisimmin valkoista sakkaa, joka on vaihtelevia määriä kidevettä sisältävää volframitrioksidia. Volframihappoa muodostuu myös useiden volframiyhdisteiden kuten volframiheksafluoridin, -heksakloridin ja -heksabromidin reagoidessa veden kanssa.
Volframihappoa käytetään hyvin puhtaan hienojakoisen metallisen volframin valmistuksessa. Lisäksi sitä voidaan käyttää muiden volframiyhdisteiden valmistukseen ja kirkkaankeltaisena pigmenttinä lasitteissa.
Valentin Vološinov

Valentin Nikolajevitš Vološinov (ven. Валенти́н Никола́евич Воло́шинов, 30. kesäkuuta (J: 18. kesäkuuta) 1895 Pietari – 13. kesäkuuta 1936 Leningrad) oli venäläinen kielitieteilijä. Hänen teoriansa ovat vaikuttaneet erityisesti kirjallisuudentutkimukseen, kielitieteeseen ja marxilaisen ideologian teoriaan. Hän kuului Mihail Bahtinin ympärille ryhmittyneeseen piiriin jo Näävelissä vuodesta 1918 lähtien. Vološinov kuului ensin Boris Zubakinin kanssa teosofiseen liikkeeseen, mutta irtautui siitä ja palattuaan Pietariin 1922 aloitti kielititeen opinnot ja kääntyi marxilaiseksi. Hänen läheisin työtoverinsa oli Lev Jakubinski.
Vološinoville kieli kuului kulttuurin ytimeen. Idealistisen kulttuurifilosofian vastapainoksi hän käytti kuitenkin sanaa ideologia. Ideologiaa ei voi erottaa yhteisöllisestä ja historiallisesta kontekstista. Hän kritisoi Ferdinand de Saussuren aloittamaa kielitieteen perinnettä, jossa kieltä tarkasteltiin ensisijaisesti muusta maailmasta irrallisena kielijärjestelmänä. Vološinov ymmärsi kielen pikemminkin toimintana, käytännöllisenä tietoisuutena ja konkreettisena maailmassa olemisena. Kielen keskukseksi tuli puhunta, joka on sosiaalista eikä yksilöllistä kielijärjestelmän realisointia kuten Saussurella. Toisaalta hän kritikoi Vosslerilaista idealistista kielitiedettä.
Vološinovin tunnetuimmat teokset ovat Freidizm (1927) ja Marksizm i filosofija jazyka (1929).
Vološinov kuoli vuonna 1936 eli 40-vuotiaana tuberkuloosiin.
Teoksia

Vološinov, Valentin: Kielen dialogisuus: Marxismi ja kielifilosofia.  ((Alkuteos Марксизм и философия языка, 1929.) Suomennos, esipuhe ja selitykset Tapani Laine)  Tampere:  Vastapaino, 1990.  ISBN 951-9066-35-7
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Voitto (nimi)

| Voitto |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  14. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  9. helmikuuta, 13. maaliskuuta, 24. toukokuuta, 28. toukokuuta, 2. kesäkuuta, 15. syyskuuta
Muunnelmia:  Vote, Voti, Vihtori
Vastineita eri kielissä:  Gyözö
Nimen alkuperä:  Victor
Infobox OKNimi-testi OK: 
Voitto on suomalainen miehen etunimi.
Voitto on käännösmukaelma latinalaisesta nimestä Victor, joka merkitsee 'voittajaa'.
Nimi tuli käyttöön 1800-luvun lopulla, kun kansallinen herääminen ja isänmaallinen henki nousivat. Suosituimmillaan Voitto oli 1920–1940-luvuilla. Nimiehdokkaana se oli jo vuonna 1865, mutta Suomen almanakkaan se pääsi vasta 1929.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Voitto-nimen on saanut 7 501 miestä ja kymmenkunta naista.
Tunnettuja Voittoja

Voitto Ahonen (1942–1995), taloustoimittaja ja historiantutkija
Voitto Eloranta (1876–1922), sanomalehtimies ja SDP:n kansanedustaja
Voitto Hautala (1947–2023), pesäpalloilija ja pelinjohtaja
Voitto Helander (1937–2009), valtio-opin professori, Suomalaisen tiedeakatemian jäsen
Voitto Hellsten (1932–1998), pikajuoksija
Voitto Huotari (s. 1943), Mikkelin hiippakunnan piispa 1993–2009
Voitto Jalava (1924–1994), pikajuoksija
Voitto Kantokorpi (1935–2021), kuvanveistäjä ja taidemaalari
Voitto V. Kolho (1885–1963), yritysjohtaja ja urheiluampuja
Voitto Koskela (1922–1993), insinööri, yritysjohtaja ja kauppaneuvos
Voitto Koskenmäki (s. 1942), agronomi, järjestö- ja yritysjohtaja ja maanviljelysneuvos
Voitto Liukkonen (1940–2007), urheilutoimittaja ja -selostaja
Voitto Nurmi (s. 1937), näyttelijä
Voitto Oksanen (1892–1947), juristi ja korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos
Voitto Ormasuo (1923–1989), kirjailija
Voitto Pohjola (1913–1995), paperi- ja konttoritarvikekauppias ja kauppaneuvos
Voitto Pokela (1924–2010), australiansuomalainen pappi ja kirjailija
Voitto Raatikainen (1930–2012), urheilutoimittaja ja tietokirjailija
Voitto Ranne (s. 1932), ammattijärjestöjohtaja ja kouluneuvos
Voitto Saario (1912–2001), oikeusneuvos, Helsingin hovioikeuden presidentti 1972–1982
Voitto Salmela (1900–1987), ITE-taiteilija
Voitto Savela (1937–2002), vanhoillislestadiolainen saarnaaja ja päätoimittaja
Voitto Scharlin (1935–2017), yritysjohtaja ja kauppaneuvos
Voitto Silander (s. 1948), kartanlukija
Voitto Soini (s. 1938), jääkiekkoilija, jalkapalloilija ja valmentaja
Voitto Sulander (1928–2016), urheilutoimittaja
Voitto Vikainen (1912–1985), taidegraafikko
Voitto Vilermo (1927–2003), jalkapalloilija
Voitto Viro (1914–1999), kirkkoherra ja kirjailija
Voitto Voipio (1921–2012), rovasti ja kirjailija
Kuvitteellisia Voittoja

Voitto Koskela, henkilöhahmo Väinö Linnan romaanitrilogiassa Täällä Pohjantähden alla
Voitto (engl. Unwin), hahmo animaatiosarjassa Kummikarhut
Voitto Sutela, televisiosarjassa Salatut elämät
Artemi Volynski

Artemi Volynski
Artemi Petrovitš Volynski (ven. Арте́мий Петро́вич Волы́нский, 1689 – 8. heinäkuuta (J: 27. kesäkuuta) 1740 Pietari) oli venäläinen valtiomies.
Artemi Volynski kuului vanhaan aatelissukuun. Vuosina 1719–1724 hän toimi Astrahanin kuvernöörinä osallistuen Persian sotaretken valmisteluun. Vuosina 1725–1730 hän oli Kazanin kuvernöörinä. Vuodesta 1738 hän työskenteli keisarinna Anna Ivanovnan ministerinä. 1730-luvulla Volynskin ympärille muodostui etupäässä köyhtyneistä aatelisista koostunut ns. ”Volynskin kerho”, joka pyrki lisäämään aateliston poliittista merkitystä ja rajoittamaan ulkomaalaisten vaikutusvaltaa. Ernst Johann von Bironin ja Andrei Ostermanin juonittelu johti vuonna 1740 Volynskin ja tämän kumppanien Andrei Hruštšovin ja Pjotr Jeropkinin pidätykseen ja teloitukseen valtionpetoksesta syytettyinä. Heidät on haudattu Pietariin Sampsonin katedraalin viereen.
Vomyn

Vomyn (ven. ja komiksi Вомын) on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissa Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdajoen rannalla 62 kilometriä Kortkerosista koilliseen. Kylässä on 605 ja kunnassa 665 asukasta (vuonna 2007).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1676. Sen nimi perustuu komin sanaan vomyn ’suvanto’. Valtaosa asukkaista on komeja. Kuntaan kuuluu myös Jakuševskin (ven. Якушевск; komiksi Якушев, Jakušev) kylä. Palveluja ovat Vomynin lastentarha, peruskoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema.
Voiman talo

| Voiman talo |
| --- | --- |
 Voiman talo vuonna 2012.
Osoite:  Hämeenkatu 10
Sijainti:  Kyttälä, Tampere
Koordinaatit:  61°29′55″N, 23°46′05″E
Rakennustyyppi:  liike-, toimisto- ja asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1937
Suunnittelija:  Georg Jägerroos
Rakennuttaja:  Osuusliike Voima
Urakoitsija:  Rakennustoimisto Niilo Ahti 
Tyylisuunta:  funktionalismi
Kerrosluku:  6
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Voiman talo on arkkitehti Georg Jägerroosin suunnittelema liike-, toimisto- ja asuinrakennus Tampereella, osoitteessa Hämeenkatu 10. Kuusikerroksinen talo on valmistunut vuonna 1937, ja se edustaa maltillista funktionalismia. Katutason liikekerros ja sen päällä sijaitseva, julkisivussa korostuva ravintolakerros ovat lasipintaisia. Toimisto- ja asuinkerrokset sijoittuvat niiden yläpuolelle.
Historiaa > Osuusliike Voiman talo

Tamperelaiset osuuskaupat yhdistyivät syksyllä 1917 Osuusliike Voimaksi. Suuri osuuskunta osti keskustasta toimitalokseen Hämeenkatu 10:ssä sijainneen Hällströmin palatsin, jonka se kaavaili muuttavansa tavarataloksi. Rakennus kuitenkin tuhoutui seuraavana keväänä käydyssä Tampereen taistelussa. Sodan jälkeen osuusliike pystytti tontille väliaikaisen, matalan ja ulkoasultaan vaatimattoman puutalon.
Uuden ja ajanmukaisen keskustoimitalon suunnittelu käynnistyi vuonna 1935. Piirustukset tilattiin Kulutusosuuskuntien Keskusliiton rakennusosastolta Helsingistä. Rakennuksen valmistuttua tiloihin sijoittuivat muun muassa Voiman tavaratalo Suuraitta sekä Voiman Suurravintola, josta muodostui työväenluokkainen vastine hienolle Hotelli Tammerin ravintolalle.
Kun osuusliike 1960-luvun alussa rakensi kadun toiselle puolelle uuden liiketalon (Hämeenkatu 11), tavaratalo siirtyi sinne. Ravintola sen sijaan jäi entiselle paikalleen. ”Uusi Voima” ja ”Vanha Voima” yhdistettiin toisiinsa maanalaisella tunnelilla. Se oli kulkuväylänä käytössä 1970-luvulle asti. Seuraavalla vuosikymmenellä Voima yhdistyi valtakunnalliseen E-osuuskunta Ekaan ja Voima-nimiset kaupat hävisivät katukuvasta.
Historiaa > Vuoden 2010 tuhopoltto

Marraskuussa 2010 talon katutason pizzeriassa tapahtui tuhopoltto. Räjähdysmäisessä tulipalossa kuoli kolme ja loukkaantui neljä ihmistä. Rakennus kärsi noin 7,5 miljoonan euron vahingot.
Status

Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan Voiman talo on rakennustaiteen, kulttuurihistorian ja kaupunkikuvan kannalta erittäin merkittävä kohde. Talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 2005.
Rakennus on kiinteä osa Hämeenkatua, joka muodostaa valtakunnallisesti merkittävän rakennuskokonaisuuden yhdessä Hämeensillan ja Keskustorin kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hämeenkatu 10 Wikimedia Commonsissa
Hämeenkadun varrella : Osuusliike Voiman toimi- ja asuintalo, Aamulehti, 01.08.1937, nro 203, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Osuusliike Voiman liike- ja asuintalo Tampereella. Arkkitehti Georg Jägerroos, Arkkitehti, 01.08.1937, nro 8, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Voiman talossa paloi vuonna 2010.