stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Surtsey
Surtseyn eläimistö ja kasvisto

Ensimmäiset saarelle saapuneet lajit olivat eläimiä. Ensimmäisten viiden vuoden aikana saarella oli havaittu noin 70 eläinlajia, joista suurin osa oli hyönteisiä. Nämä lajit olivat kuitenkin vain tilapäisiä vierailijoita. Muun muassa pulmuset (Plectrophenax nivalis) levähtivät saarella muuttomatkallaan. Pulmuset ja muut linnut kuljettivat saarelle siemeniä.
Ensimmäinen putkilokasvilaji, merisinappi (Cakile maritima ssp. arctica), havaittiin saaren rannalla jo vuonna 1965. Rannalle kerääntyneiden kasvinjäänteiden ja lintujen jätöksien takia rannasta oli tullut hedelmällinen kasvualusta. Merisinapin jälkeen saarella havaittiin muitakin rannoille tyypillisiä lajeja, kuten rantavehnää (Leymus arenarius), suola-arhoa (Honckenya peploides) ja halikkaa (Mertensia maritima). Putkilokasvien lisäksi saarella on tavattu sammalia, jotka ovat itiökasveja. Myös jäkälät levisivät saarelle itiöiden avulla.
Linnut asettautuivat pesimään saarelle ensimmäistä kertaa 1970-luvun alkupuolella. Tällöin siellä havaittiin pesivän riskilöitä (Cepphus grylle) ja myrskylintuja (Fulmarus glacialis). Suurin osa saarella tavatuista linnuista on kuitenkin muuttolintuja. Saaren ensimmäiset nisäkkäät, kirjohylkeet (Phoca vitulina) ja harmaahylkeet (Halichoerus grypus), ovat lisääntyneet saarella 1980-luvulta lähtien.
Bibiana Steinhaus

Bibiana Steinhaus
Bibiana Steinhaus (s. 24. maaliskuuta 1979) on saksalainen jalkapalloerotuomari.
Steinhaus on toiminut erotuomarina naisten Bundesliigassa vuodesta 1999 lähtien. Lisäksi hän on tuominnut miesten otteluita Regionalligassa ja ensimmäisenä naisena 2. Bundesliigassa sekä 1. Bundesliigassa.
Kansainväliseksi tuomariksi Steinhaus pääsi 2005. Hän on ollut erotuomarina naisten alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2008 ja 2010 sekä 2009 EM-kisoissa. Steinhaus oli tuomarina myös 2011 MM-kisoissa, joissa hän tuomitsi loppuottelun.
Steinhaus on valittu Saksan vuoden parhaaksi naiserotuomariksi 2007, 2008, 2009 ja 2010.
Varsinaiselta ammatiltaan Steinhaus on poliisi.
Steinhaus avioitui huhtikuussa 2021 englantilaisen erotuomarikollegansa Howard Webbin kanssa. Molemmat ovat jo lopettaneet aktiivisen tuomariuransa, mutta Steinhaus toimii yhä kulisseissa VAR-tuomarina.
Kanavuori

| Kanavuori   72>  kaupunginosa |
| --- | --- |
 Etu-Kanavuori ja Saltunlahti
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Vaajakoski-Jyskä
Koordinaatit:  62°13′56″N, 025°53′47″E
Väkiluku:  700
Postinumero(t):  40800 Vaajakoski
Kanavuori Vaajakosken suunnasta
Koskenvuori, kuvassa näkyvä silta on Jyväskylä–Pieksämäki-radan Haapakosken rautatiesilta
Kanavuori on Jyväskylän 72. kaupunginosa, joka kuului Jyväskylän maalaiskuntaan ennen vuoden 2009 kuntaliitosta. Alueella sijaitsee samanniminen mäki, jonka korkeus on noin 200 metriä. Kanavuori tunnetaan suositusta luontopolustaan.
Kanavuoren alueen asutus koostuu pääasiassa Etu-Kanavuoren omakotitaloalueesta, joka sijaitsee mäen juurella Vaajanvirran rannalla sekä Jyväskylä–Pieksämäki-radan varrella. Myös Ruokosaaren asuinalue sekä Naissaari kuuluvat viralliseen kaupunginosaan. Kanavuoressa oli aiemmin rautatieseisake, mutta se poistettiin käytöstä 1983. Kanavuoren asukasluku oli vuoden 2007 lopussa 738 henkeä.
Maantietoa > Maankohoamat

Kanavuori on jyrkkäseinäinen, kallioinen ja sijaitsee Leppäveden rannalla. Mäen korkeus on 197,5 metriä merenpinnasta ja yli sata metriä viereisten vesistöjen pinnasta. Kanavuoren pohjoispuolella on Koskenvuori. Koskenvuoren huippu ympäristöineen on luonnonsuojelualue. Kanavuoren lähistöllä on neljä pienempää luonnonsuojelualuetta. Kanavuori ja Koskenvuori ovat EU:n Natura 2000 -ohjelman suojelukohteita.
Maantietoa > Ruokosaari

Ruokosaari on Kanavuoren kaupunginosan itäosassa, Leppäveden rannalla sijaitseva niemi. Asutus ja vapaa-ajan asunnot sijaitsevat niemen pohjoisosassa, jossa on myös yksi maatila sekä Jyväskylän seurakunnan Koivuniemen leirikeskus. Vuonna 2008, jolloin alue kuului vielä Jyväskylän maalaiskuntaan, Ruokosaarella oli noin 60 taloa vapaa-ajan asunnot mukaan luettuna. Niemen eteläosassa sijaitseva Mustaniemi on asumaton, mutta siellä on toiminut kivimurskaamo. Vuoden 2008 osayleiskaavan laatimisen yhteydessä tutkittiin mahdollista pientalorakentamista Ruokosaarelle ja Kairahtaan.
Kanavuoren luolasto

Vuoren toisella puolen sijaitsi aiemmin puolustusvoimien Suojeluvarikko (SluV, niin sanottu Kanavuoren varikko). Puolustusvoimien käyttöön oli Kanavuoren sisälle louhittu useaan kerrokseen noin 13 000 neliömetriä taisteluvälineiden säilytykseen ja huoltoon tarkoitettua varasto- ja työskentelytilaa. Luolastoa louhittiin talvisodan ajan, ja tunnelit valmistuivat 1940. Vuonna 1944 siellä aloitettiin pistoolin patruunoiden valmistus. Sotien jälkeen sinne varastoitiin aseita ja ampumatarvikkeita, 1950-luvulla linnoituskalustoa ja huoltovarmuusmateriaalia. Vuonna 1966 luolastosta tuli Puolustustusvoimien suojeluvarikko, ja 1974 aloitettiin suojelualantarvikkeiden kuten kaasunaamareiden valmistus. Puolustusvoimien toiminta päättyi luolastossa vuonna 2003.
Luolasto on vuodesta 2006 lähtien ollut yksityisen Kiinteistö Oy Vuoriluolat -yrityksen omistuksessa. Joulukuussa 2009 Helsingissä toimiva valtakunnallinen Tekniikan museo solmi vuokrasopimuksen varastotilojensa sijoittamisesta Kanavuoreen. Myös jyväskyläläisen Alvar Aalto -museon varastotilat sijaitsevat Kanavuoren luolissa. Luolastossa on vuokratiloja myös tietotekniikalle. Vuonna 2019 Jyväskylän yliopiston kirjaston vapaakappalekokoelma siirrettiin luolastoon.
Lisäksi Kanavuoressa on ampumarata, pienyrityksiä ja korkean turvallisuusluokan konesali, jota operoi Tnnet Oy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kanavuori Wikimedia Commonsissa
KOY-Vuoriluolat-yhtiön kotisivut
Jyväskylän kaupunginosat suuralueittain
| --- | --- |
01 Kantakaupunki:  1. Keskusta (Kirkkopuisto) · 2. Harju · 3. Puistola (Aren aukio; Tourujoki) · 4. Lutakko · 5. Mattilanpelto · 6. Mäki-Matti (Hippos; Rautpohja)  · 9. Kukkumäki · 11. Nisula (Viitaniemi) · 12. Taulumäki · 14. Tourula (Kangas) · 29. Mannila
02 Kypärämäki-Kortepohja:  7. Kypärämäki (Köhniö) · 8. Savela · 17. Kortepohja (Haukkala; Kortesuo; Laajavuori; Ylioppilaskylä)
03 Lohikoski-Seppälänkangas:  13. Lohikoski  (Holsti; Kyyhkysenmäki; Lahjaharju; Paloniemi) · 19. Seppälänkangas  (Heinälampi) · 48. Tyyppälä · 64. Ankeriasjärvi
04 Huhtasuo:  15. Kangasvuori (Pupuhuhta; Rasinrinne; Seppälä) · 20. Huhtasuo (Huhtakeskus; Kangaslampi; Sulku)
05 Kuokkala:  22. Ristonmaa · 23. Kuokkala (Ainolanranta; Kekkola; Pohjanlampi; Tikka) · 24. Kuokkalanpelto · 25. Ristikivi · 26. Nenäinniemi · 27. Hämeenlahti (Samulinniemi)
06 Keltinmäki-Myllyjärvi:  18. Keltinmäki (Keltinkeskus; Mustalampi; Myllyjärvi; Mäyrämäki; Ylä-Myllyjärvi) · 35. Taka-Keljo · 36. Hanhiperä · 37. Valkeamäki (Köhniöntaus)
07 Keljo:  10. Keljo (Keljonkeskus; Tarhamäki; Valkola) · 21. Keljonkangas (Sarvivuori) · 28. Sääksvuori · 30. Etelä-Keljo
08 Halssila:  16. Halssila  (Aittorinne; Kivistö; Tuohimutka)
09 Säynätsalo:  31. Säynätsalo · 32. Lehtisaari · 33. Muuratsalo (Haikka) · 34. Kinkovuori
10 Tikkakoski-Nyrölä:  58. Nyrölä · 60. Kuikka · 61. Tikka-Mannila · 62. Tikkakoski · 63. Kuukanpää
11 Palokka-Puuppola:  41. Palokka · 42. Mannisenmäki · 43. Rippalanmäki · 44. Haukkamäki · 45. Kirri · 46. Heikkilä · 47. Pappilanvuori · 49. Hiekkapohja · 50. Matinmäki · 51. Jylhänperä · 52. Puuppola · 53. Saarenmaa · 57. Vertaala
12 Vaajakoski-Jyskä:  65. Sulunperä · 66. Jyskä · 67. Väinölä · 68. Haapaniemi · 69. Vaajakoski (Wessmanninmäki) · 70. Kaunisharju · 71. Tölskä · 72. Kanavuori · 73. Hupeli (Kairahta) · 74. Laajaranta  (Vuoritsalo) · 75. Oravasaari · 76. Pohjola · 77. Pitkäjärvi · 78. Leppälahti · 79. Mehtovuori
13 Kuohu-Vesanka:  38. Ruoke · 54. Vesanka (Perälä) · 55. Kuohu · 56. Varsalanperä
14 Korpilahti:  80. Kirkonmäki · 81. Ikolanmäki · 82. Iloniemi · 83. Kemppaisenmäki · 84. Kotamäki · 85. Tähtiniemi · 86. Korpiaho-Heinosniemi · 87. Tikkala (Moksi; Sarvenperä; Tikkala) · 88. Hirvimäki-Puolakka (Saakoski) · 89. Vespuoli (Oittila; Putkilahti)
Jyväskylän maalaiskunta
| --- | --- |
Palokka:   Eerola  Haukkamäki  Heikkilä  Heinämäki  Kirri  Lintukangas  Matinmäki  Nuutti  Pappilanvuori  Perä-Palokka  Rippalanmäki  Ritoniemi 
Vaajakoski:   Asmalampi  Haapaniemi  Hupeli  Janakka  Jyskä  Kairahta  Kanavuori  Kaunisharju  Kotimäki  Savonmäki  Sulunperä  Tölskä  Väinölä 
Tikkakoski:   Tikka-Mannila 
Muut:   Hiekkapohja  Jylhänperä  Kuikka  Kuohu  Laajaranta  Leppälahti  Mehtoniemi  Nyrölä  Oravasaari  Perälä  Pohjola  Puuppola  Ruoke  Saarenmaa  Varsalanperä  Vertaala  Vesanka
Kaipiaisten Nuorisoseura

Kaipiaisten Nuorisoseura on nuorisoseura, joka toimii Kaipiaisten kylässä nykyisessä Kouvolassa, perustettiin vuonna 1903 (vahvistamaton perustamisvuosi) edistämään paikallista kulttuuria, sivistystä ja yhteisöllisyyttä. Alkuvuosina toiminta painottui kansanvalistukseen ja perinteisiin harrastuksiin, kuten näytelmäkerhoihin, iltamiin ja tansseihin. Näillä tapahtumilla oli suuri merkitys kylän yhteishengen ja kulttuurielämän kehittymiselle.
1940- ja 1950-luvuilla seura oli aktiivinen tukikohta sotien jälkeisessä jälleenrakennuksessa ja tarjosi kyläläisille paikkaa kokoontua ja virkistyä. Myöhemmin toiminta laajeni vastaamaan muuttuvan ajan tarpeisiin, kuten lasten ja nuorten harrastusten edistämiseen.
Seurantalo on ollut tärkeä osa nuorisoseuran historiaa. Se toimii edelleen tapahtumien, juhlien ja kokousten keskuksena, ja sen ylläpitäminen on yksi nuorisoseuran tärkeimmistä tehtävistä.
Kaipiaisten Nuorisoseura on yli sadan vuoden ajan ollut Kaipiaisten kylän yhdistävä voima. Vaikka maailma ympärillä muuttuu, tavoitteet ovat pysyneet samoina: edistää yhteisöllisyyttä, kulttuuria ja kylän elinvoimaisuutta.
Seuran visio: Tavoitteena on kehittää seurantaloa entistä aktiivisemmaksi yhteisön keskukseksi, joka palvelee kaikkia kyläläisiä. Yhdistys tekee yhteistyötä muiden paikallisten yhdistysten kanssa ja tarjoaa tapahtumia, jotka houkuttelevat eri-ikäisiä osallistujia. Pitkän tähtäimen tavoitteena on varmistaa seuran taloudellinen vakaus ja mahdollistaa seurantalon kunnostaminen pienin askelin, jotta se säilyy tärkeänä kohtaamispaikkana myös tuleville sukupolville.
Aiheesta muualla

Kaipiaisten Nuorisoseura kotisivut
Seurantalo (valokuvia)
Irakuusi

| Irakuusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Kuuset Picea
Laji::  alcoquiana
Kaksiosainen nimi
 Picea alcoquiana  (Veitch ex Lindl.) Carrière (1867) 
Synonyymit
 Picea bicolor (Maxim.) Mayr 
Katso myös
   Irakuusi Wikispeciesissä   Irakuusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Irakuusi (Picea alcoquiana) on mäntykasveihin kuuluva havupuulaji. Lajia esiintyy vain Japanissa.
Muunnokset

Laji voidaan jakaa kolmeen muunnokseen:
var. acicularis (Maxim. ex Beissn.) Fitschen: Esiintyy Honshūn Yatsugatake-vuorilla.
var. alcoquiana: Esiintyy Keski-Honshūssa.
var. reflexa (Shiras.) Fitschen: Esiintyy Honshūn Akaishi-vuorilla.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Irakuusi (Picea alcoquiana)
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Irakuusi (Picea bicolor)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Picea alcoquiana (englanniksi)
The Gymnosperm Database: Picea alcoquiana (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Picea alcoquiana:  Wikidata: Q1465334  Wikispecies: Picea alcoquiana  CoL: 4HPZM  EoL: 1061647  EPPO: PIEAL  GBIF: 5284853  GRIN: 459233  iNaturalist: 445063  IPNI: 262615-1  IUCN: 42319  NCBI: 130203  NZOR: 877ed876-ef46-48db-b98a-e6b686863d0d  Open Tree of Life: 1040410  PPE: picea-alcoquiana  Plant List: kew-2562723  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:262615-1  WFO: wfo-0000482017 
Abies alcoquiana:  Wikidata: Q50827873  CoL: 63Z5B  GRIN: 459235  IPNI: 77072035-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77072035-1  Tropicos: 24900910  WFO: wfo-0000510987
Pietari Joosef Väänänen

Pietari Joosef Väänänen, aik. Petter Wänänen (8. toukokuuta 1781 Kuopio – 1846) oli Itä-Suomen ensimmäinen kirjakauppias 1800-luvun alkupuolella. Väänänen näki tärkeimmäksi tehtäväkseen hengellisten kirjojen toimittamisen ja levittämisen maakuntaan. Hänen elämäntyönsä jätti pysyvät jäljet suomalaisen herätysliikkeen historiaan.
Kotitausta

Pietari Joosef Väänänen syntyi Kuopion Kehvon kylässä 8. toukokuuta 1781 talonpoika Ivar Väänäsen ja vaimon Anna Catharina Hollenderin poikana. Kaiken kaikkiaan perheessä oli kolme poikaa, ja kun vanhin peri tilan ja nuorempi nai itsensä kotivävyksi muualle, jäi keskimmäiselle ainoaksi mahdollisuudeksi hankkia elantonsa muualta. 1811 Pietari myi osuutensa tilasta vanhemmalle veljelleen Ivarille 2 000 riikintaalerin hinnasta, mutta jäi silti vielä asumaan lapsuudenkotiinsa. Vanhempi veli, patriarkaalista kuria pitänyt Ivar Väänänen tuli myöhemmin omien lastensa murhaamaksi.
Kirjakauppiaaksi

Hengellisen herätyksen saatuaan Pietari Väänänen ryhtyi painattamaan uskonnollisia kirjasia. Vuonna 1819 Väänänen sai maaherra Aminoffin vastustuksesta huolimatta luvan kirjakaupan perustamiseen Kuopion kaupungissa. Väänänen oli anonut oikeuksia jo pitkään ja useat arvovaltaiset kirkonmiehet olivat kirjoittaneet asian puolesta suosituskirjeitä, mutta ilmeisesti vasta arkkipiispa Jacob Tengström vaikutti ratkaisevasti tuen myöntämiseen.
Pietari Joosef Väänänen oli yhdessä appensa kultaseppä Lunströmin kanssa Kuopion alueen ensimmäisiä heränneitä maallikoita. Väänänen tuki rahallisesti Henrik Renqvistin opiskelua, mutta kunnon kauppiaana hän piti yhteyttä myös herätysliikkeiden keskenään kilpaileviin liikkeisiin; hän oli kaikkien hovihankkija. Tämä oli taloudellisesti viisasta. Herännäisyyden historiaa tallentanut L. J. Niskanen syytti Väänästä myöhemmin "kahakätisyydestä", tämä kun "piti kaikki hyvänä, niin Paavon kuin myöskin Lustin ja muut tekopyhät".
Aikalaisten suosituksia kirjakauppalupaa varten

"Kun tilallinen Petter Ivarsson Kehvon kylästä, joka kauan on saanut osakseen ympäristön seurakuntien kiitollisuutta hankkimistaan oppikirjoista, jotka muuten olisivat olleet saavuttamattomissa rahvaan kristinuskon kohentamiseksi, on sitoutunut hankkimaan nuorisolle tarpeelliset kirjat, näyttää siltä kuin täällä esiintyvä puute huomattavasti helpottuisi, jos Wänänen saa kirjakauppaoikeudet, varsinkin kun hän  on tunnettu säännöllisyydestään ja epäitsekkyydestään." (Matthias Ingman, rovasti, kirkkoherra ja triviaalikoulun tarkastaja)
"Sinä aikana, kun minä pian kymmenen vuotta olen ollut pappina tässä seurakunnassa, on talonpoika Petter Ivarsson Wänänen Kuopion pitäjän Kehvon kylästä usein myynyt tämän seurakunnan asukkaille kirjoja kristinopissa. Näitä kirjoja on saanut vain Turusta, jonne on matkaa 50 peninkulmaa. Tästä johtuu, että kirjoista rahvaan keskuudessa on ollut suuri puute. Jos Wänänen saisi korkealta esivallalta luvan vapaasti ja ilman syytteen uhkaa harjoittaa tätä kauppaa, uskaltaisin sitä suuremmalla syyllä jouduttaa hänen hakemustaan, koska Wänänen on yleisesti tunnettu erinomaisesta rehellisyydestään ja omanvoiton pyyteettömyydestään." (Gabriel Krogius, Leppävirran rovasti)
"Wänänen myös Pohjois-Savon rovastikunnassa on monet vuodet myynyt ja tarjonnut aapisia, katekismuksia ja virsikirjoja kuin myös hengellisiä kirjoja ja kirjoitelmia ja siten suureksi osaksi vähentänyt rahvaan kirjojen puutetta täällä pohjoisessa, joka meidän kaukaisessa seurakunnassa usein vallitsee. Hän  on myös toimittanut kristillisyyttä kohottavista kirjasista käännöksiä suomen kielelle, jotka hän on painattanut omalla kustannuksellaan." (Johan Boucht, Pohjois-Savon rovastikunnan kirkkoherra)
"Eittämätön ja samalla murheellinen totuus on, että ainakin Pohjois-Savossa vallitsee valitettava puute kristillisestä  kirjallisuudesta, varsinkin suomenkielisistä aapisista, katekismuksista ja virsikirjoista. Tämän johdosta olisi kaksinverroin toivottavaa, että löydettäisiin mies, joka ottaa hankkiakseen näitä tähdellisiä kirjoja yksinkertaisen rahvaan parhaaksi. Hänen luokseen voitaisiin osoittaa kaikki tarvitsijat, jotka saisivat näitä kirjoja sopivin kohtuullisiin hintoihin. Kun Kuopion pääseurakunnasta löytyy talonpoika nimeltään Petter Wänänen, joka monet vuodet on täällä tullut tunnetuksi kirjojen myyjänä ja joka olisi halukas avaamaan kirjakaupan Kuopion kaupungissa, olisi häntä rohkaistava myöntämällä hänelle lailliset oikeudet toiminnalleen." (Petter Bonsdorff, Pieksämäen rovasti)
Perhesuhteet

Pietari Väänänen avioitui 15. elokuuta 1819 ystävänsä Lundströmin ottotyttären Anna Margareta Sellströmin (1799–1839) kanssa. Pariskunnalla oli neljä aikuisikään elänyttä lasta:
Anders Johan (10.7.1820–1863), kirjailija
Maria Charlotta (7.12.1825–1909), puoliso ravintoloitsija Kuopiossa C. M. Dahlström
Agatha Sofia (14.2.1828–1910), puoliso kappalainen B. W. Neiglick
Lovisa (24.3.1830–1913), toimi miehensä kuoleman jälkeen Jyrkän tehtaan johtajana, puoliso tehtaanjohtaja O. F. Brax
Arvio Väänäsestä

Kansallinen elämänkerrasto luonnehtii Väänästä seuraavasti:
»Sekä ihmisenä että kristittynä Väänänen kuului herännäisyysliikkeen historian kaikkein hienoimpien henkilöiden joukkoon. Hänen oma uskonkäsityksensä näyttää olleen valoisasti evankelinen, mutta avaramielisenä hän hyväksyi myös lainomaisemmalla kannalla olevien Paavo Ruotsalaisen seuraan kuuluvan pietistisen kristillisyyden - - - suuren arvon Väänäsen toiminnalle antoivat raamattu- ja traktaattiseura-aatteen johtavat miehet, kuten arkkipiispa Tengström, rovasti Kustaa Rancken ja Johan Paterson.»
Kirjallisuutta

Kansallinen elämänkerrasto.  (Osa V)  Porvoo:  Werner Söderström Osakeyhtiö, 1934.
Mindaugas

| Mindaugas |
| --- | --- |
 Mindaugas kuvattuna Alexander Guagninin kronikoissa.
Liettuan suuriruhtinas Liettuan kuningas
 Suuriruhtinaana 1236–1253 Kuninkaana 1253–1263  
Edeltäjä:  ei tiedossa
Seuraaja:  Treniota
Henkilötiedot
Syntynyt: 1200
Kuollut: 1263
Mindaugas (myös Mendog ja Mindowe) (1200–1263) oli ensimmäinen tunnettu Liettuan suuriruhtinas ja ainoa Liettuan kuningas. Mindaugasin valtakausi kuninkaana kesti kymmenen vuoden ajan, kunnes hänen veljenpoikansa Treniota ja herttua Daumantas murhasivat hänet. Vaikka hänen valtakautensa olikin levotonta aikaa, nykyään Liettuassa Mindaugasia pidetään maan perustajana ja länsimaisen kulttuurin tuojana.
Suuriruhtinaana

Mindaugasin varhaisesta taustasta ei tiedetä kuin se, että Liivinmaan riimikronikan mukaan hänen isänsä oli merkittävä kuningas (ein kunic grôβ). Liettualaisen historioitsija Tomas Baranauskasin mukaan Mindaugasin isä oli mahdollisesti Henrikin Liivinmaan kronikassa vuonna 1213 mainittu nimeämätön ruhtinas. Mindaugas hallitsi alkuaikoinaan Aukštaitijaa eli niin sanottua Varsinais-Liettuaa. 1200-luvulla Kalparitaristo, paavi sekä Saksan keisari kiinnostuivat kaikki Liettuan alueista ja vuonna 1236 se mainitaan yhtenä valloitettavana pakana-alueena. Paavi Gregorius IX julisti erityisen ristiretken Liettuaan ja Žemaitijaan vuonna 1236. Volkwinin johtamat kalparitarit hävisivät Mindaugasin kilpailija Vykintasin johtamille žemaitijalaisille Saulen taistelussa 22. syyskuuta 1236.
Liivinmaan riimikronikan mukaan Mindaugas oli vuoteen 1238 mennessä koonnut valtansa alle kaikki liettualaiset maat. Muissa lähteissä yhdistämistä tapahtui vielä myöhemmin 1230-luvulla ja vielä 1240-luvullakin. Rusilaisissa lähteissä Mindaugasia kutsutaan suuriruhtinaaksi (Veliki knjaz), mikä tarkoittaa, että hän oli useamman ruhtinaan pää. Vuodesta 1245 häntä kutsutaan latinankielisissä lähteissä nimellä Supreme Rex ja että hän hallitsi kaikkia liettualaisia maita, sekä niiden lisäksi eteläistä Seloniaa, Mustaa Rusia ja mahdollisesti Minskiä ja Breslavia. Vuonna 1239 hän oli lähettänyt poikansa Vaišvilkasin hallitsemaan Novgorodia. Mindaugasin vallan tunnustivat myös ilmeisesti muinaispreussilaiset Nadruvia, Skalvia sekä jotvingialaiset Sudovian pohjoisosassa.
Kuninkaana

Vuonna 1248 Mindaugas lähetti veljenpoikansa Tautvylasin, Edivydasin ja Saulen taistelun voittaja Vykintasin valtaamaan Smolenskia, mutta yritys epäonnistui. Sittemmin Mindaugasin pyrkimys vallata näiden alueet Liettuassa johtivat sisällissotaan, jossa Tautvylas, Edivydas ja Vykintas solmivat Mindaugasin vastaisen liiton Saksalaisen ritarikunnan ja Galitsian-Volynian kanssa. Mindaugas puolestaan lahjoi ritarikunnan Andreas von Stirlandin puolelleen.
Paavi Innocentius IV kastoi Mindaugasin 1251 ja vastineeksi siitä Mindaugasista tuli kuningas. Kesällä 1251 Mindaugas ja hänen puolellaan olleet kalparitarit torjuivat Tautvylasin hyökkäyksen Vorutan linnaan. Tappion jälkeen Tautvylas pakeni Galitsiaan ja tehtiin rauha, jossa Mustan Rusin hallitsijaksi nousi Galitsian ruhtinas Danielin poika Roman ja Polotskin ruhtinaskunnan johtoon nousi Tautvylas. Mindaugasin ja hänen vaimonsa Mortan virallinen kruunaaminen tapahtui vuonna 1253 ja kruunauksen suoritti paavia edustanut Kulmin arkkipiispa. Oletettua kruunauspäivää 6. heinäkuuta pidetään Liettuassa nykyin kansallisena juhlapäivänä. Mindaugas rakennutti kirkon Vilnaan nykyisen katedraalin paikalle, mikä viittaa siihen että Vilna oli jo tuolloin Liettuan keskus. Vuosina 1251–1261 Liettuan ja Liivinmaan välillä vallitsi pitkä rauha. Tänä aikana Liettua laajentui itään rusilaiselle alueelle. Mindaugas solmi rauhan myös Galitsian kanssa, jonka ruhtinas Danielin pojalle Švarnille hän naitti tyttärensä. Vuonna 1259 Kultaisen ordan mongolit hyökkäsivät Liettuaan pystymättä kuitenkaan alistamaan sitä.
Valtakauden loppu

Žemaitijalaiset olivat Memelin (nyk. Klaipėda) perustamisen jälkeen vuonna 1252 hyökkäilleet jatkuvasti Saksalaista ritarikuntaa vastaan. Heidän voitettuaan ritarikunnan joukot Skuodassa 1259 kuurit kapinoivat ja semgallit irtautuivat ritarikunnan hallinnasta. Semgallien voitettua Durben taistelun vuonna 1260 kuurit vapautuivat kokonaan ja muinaispreussilaiset aloittivat kapinan. Ritarikunnan elpyessä 1261 žemaitijalaiset pyysivät apua Mindaugasilta tämän sisarenpojan Treniotan välityksellä. Mindaugas suostui ja keräsi sotakoalition ritarikuntaa vastaan. Sota ritarikuntaa vastaan merkitsi Liettuan palaamista pakanalsuuteen, vaikka Mindaugas itse ei tiettävästi katolilaisuudesta luopunut. Mindaugasin sotakoalitioon kuului Liettuan hallitsemat rusilaiset ruhtinaskunnat Polotsk ja Vitebsk, sekä Novgorod. Hyökkäyksiä tehtiin Liivinmaalle, puolalaiseen Masoviaan ja ritarikunnan läntisille alueille muinaispreussilaisten tukemiseksi. Treniota omistautui sodalle lännessä, ja Mindaugas toimi puolestaan idässä. Kaksikon välit kiristyivät ritarikunnan kukistettua Liivinmaan kapinalliset. Mindaugasin tappoi lopulta hänen vaimokseen Mortan kuoleman jälkeen ottama vaimo, joka oli jo Nalšian ruhtinas Daumantasin aviopuoliso. Treniotan rohkaisemana Daumantas tappoi Mindaugasin ja hänen kaksi poikaansa vuonna 1263. Treniota nousi Mindaugasin seuraajaksi, vaikkakin hänen valtakautensa jäi melko lyhyeksi. Mindaugasin poika Vaišvilkas, joka oli aikanaan vetäytynyt luostariin, yritti kukistaa Treniotaa. Treniotan murhasi lopulta eräs Mindaugasin palvelija, ja Vaišvilkas hallitsi Liettuaa vuodesta 1264 vuoteen 1267, mutta vetäytyi lopulta takaisin luostariin, jossa hänetkin murhattiin seuraavana jouluna.
Muuta

Mindaugasiin on myöhemmin suhtauduttu ristiriitaisesti. Pakanallismieliset pitivät häntä petturina, kun taas kristityt ovat pitäneet hänen tukeaan kristinuskolle liian laimeana. Gediminasin tiedetään maininneen hänet vain ohimennen, kun taas Vytautas Suuri ei maininnut häntä koskaan. Häntä on jopa väitetty myöhemmin Puola-Liettuaan kohdistuneen tuhon aiheuttajaksi. Mindaugas oli puolalaisen Juliusz Słowackin näytelmä Mindowen aihe. Lisäksi hän on esiintynyt Martinš Zivertsin näytelmässä Vara (1944) ja Justinas Marcinkevičiuksen runossa Mindaugas (1969). Molemmissa teoksissa arvosteltiin Mindaugasin väkivaltaista Liettuan valtion synnyttämisprosessia.