Sormus
Sormustyyppien historiaa > Koristesormukset

Muinaiset egyptiläiset eivät käyttäneet sormuksia nykyajan tapaan koristeina. Kreikassakin sormuksen puhdas koristekäyttö oli harvinaista. Hellenistisenä aikana keksittiin läpinäkyvä lasipinnoite kultakalvosta tehdyn kuvamotiivin ylle, sekä alettiin kiinnittää kauniita tai harvinaisia jalokiviä tai puolijalokiviä sormuksen yläosaan. Toisiinsa kietoutuvia käärmeitä alettiin käyttää koristeaiheena. Roomassa suosittiin raskaita kultasormuksia, joissa oli kalliita smaragdeja, ametisteja, helmiä ja granaatteja; joskus yksinään, joskus rykelminä ja joskus renkaan ympärillä.
Bysantin ajalta ja pimeältä keskiajalta koristesormuksia on tunnetaan vain vähän. Myöhemmällä keskiajalla 1100-luvulta alkaen jalokivellä koristeltujen koristesormusten käyttö yleistyi Euroopassa. Kiviä käytettiin usein leikkaamattomina luonnollisessa kupumaisessa muodossaan. Helmet olivat erityisen suosittuja. Rengas muotoiltiin yleensä yksinkertaisesti, ja kivi oli kiinnitetty ulkonevaan jalustaan.
Renessanssin aikana kultaseppien taidot nousivat huippuunsa, ja käsityöläiset käyttivät hienosti suunniteltuja sormuksia usein työnäytteinään kultaseppien kiltaan hakiessaan. Renessanssin sormukset olivat keskiajan pelkistettyihin sormuksiin verrattuna prameita, ja niissä yhdistyivät kuvanveistäjän tarkkuus ja taidemaalarin maku.
Koska timantti on kivistä kovin, timanttisormuksesta tuli avioliittovalassa luvatun uskollisuuden symboli.
Koristesormusten renkaat saivat 1600-luvulla jälleen pelkistetymmän asun. Emalia käytettiin enää sormuksen reunoilla ja takaosassa, ja sormuksen veistokselliset piirteet katosivat. Pääosaan nousivat kivet, joita yhdistettiin kultaan, paitsi timantit, jotka alettiin yhdistää hopeaan. Pariisista tuli korusuunnittelun pääkaupunki. Sormuksia koristeltiin usein kameella. Hiontatekniikoiden kehittyessä timantista tuli arvostetuin korukivi.
Sormuksista alettiin 1700-luvun puolivälissä tehdä aiempaa sirompia ja elegantimpia rokokootyylin mukaisesti. Aiheina käytettiin usein kukkia, perhosia ja muita hyönteisiä sekä lehtiä, joihin kivet oli upotettu.
Uusklassisen tyylin aikana 1770-luvun jälkeen sormuksista tuli symmetrisiä ja pelkistettyjä. Jalokiven ympärille upotettiin usein ruusu- tai briljanttihiottuja timantteja. Sormukset suurenivat ja niihin mahtui maalattuja tai kaiverrettuja kuvia maisemista tai jokapäiväisestä elämästä.
1800-luvulla sormuksen ensisijaiseksi käyttömuodoksi oli tullut koristekäyttö, ja valikoima oli hyvin monipuolinen. Vuosisadan puoliväliin mennessä miehet olivat paljolti luopuneet sormusten koristekäytöstä, ja niitä näki enää naisten sormissa. 1860-luvulta alkaen sormusten mallit alkoivat vakiintua, ja asiakkaat kiinnittivät huomiota pääasiassa koristekivien arvoon. Vuosisadan lopussa art nouveau -tyyli toi sormuksiin vähäksi aikaa ihannoitua luonnonkuvausta. Art deco -tyylin mukaiset sormukset 1920-luvulla ja 1930-luvulla olivat suurikokoisia ja väreiltään rohkean kontrastisia. Platina oli renkaan materiaalina muodissa vuosien 1900 ja 1935 välillä, kunnes kulta palasi takaisin muotiin erivärisinä lejeerinkeinä.
Toisen maailmansodan jälkeinen vaurastuminen on tuonnut laatusormukset entistä useampien naisten ulottuville. Merkittävimpiä sormusten valmistajia ovat esimerkiksi ranskalaiset Cartier, Boucheron, Chaumet, Mellerio, Van Cleef & Arpels ja Mauboussin, italialaiset Bulgari ja Buccellati, yhdysvaltalaiset Winston ja Tiffany sekä englantilainen Garrard. Modernit sormusvalmistajat käyttävät perinteisten materiaalien ohella myös titaania ja muoveja.