stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edith McGuire

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Edith McGuire |  Edith McGuire |  Edith McGuire |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 200 m |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 100 m |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 4 × 100 m |  |
Edith Marie McGuire (myöhemmin McGuire Duvall, s. 3. kesäkuuta 1944 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja Tokiossa 1964.
McGuire opiskeli Tennesseen valtionyliopistossa ja kuului yliopiston loistavaan pikajuoksujoukkueeseen yhdessä kahden muun olympiavoittajan, Wilma Rudolphin ja Wyomia Tyusin kanssa.
McGuiren ura juoksijana oli lyhyt, mutta hän ehti silti voittaa kuusi Yhdysvaltain mestaruutta kolmessa eri lajissa. Hänen paras lajinsa oli 200 metrin juoksu, jossa hän voitti mestaruuksistaan neljä. Vuonna 1964 hän oli voittamaton tällä matkalla.
Tokion olympialaisissa McGuire kilpaili ensin 100 metrin juoksussa saaden hopeaa joukkuetoverinsa Tyusin jälkeen. 200 metrin finaalissa hän päihitti Puolan Irena Kirszensteinin ja sai kultaa. Kolmannen mitalin hän sai pikaviestissä, jossa Yhdysvallat hävisi Puolalle.
McGuire voitti kultaa myös Pan-Amerikan kisoissa 1963 200 metrillä ja pronssia pituushypyssä.
McGuire lopetti urheilu-uransa 1965 ja ryhtyi opettajaksi. Nykyään hän omistaa useita pikaruokaravintoloita Oaklandissa, Kaliforniassa yhdessä miehensä Charles Duvallin kanssa.
Ennätykset

100 jaardia 10,5
100 m 11,4 (myötätuulessa 11,3)
200 m 23,0
Pituushyppy 624
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edith McGuire Wikimedia Commonsissa
Naisten 200 metrin juoksun olympiavoittajat
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Tilastopaja 🔒
Colin McGinn

Colin McGinn (s. 1950) on brittiläinen filosofi, joka työskentelee nykyään Miamin yliopistossa. Aiemmin hän on opettanut myös Oxfordin yliopistossa ja Rutgers-yliopistossa. Hän lukeutuu analyyttisen filosofian perinteeseen, ja hänet tunnetaan parhaiten töistään mielenfilosofian alalla. Sen lisäksi hän on tutkinut kirjallisuuden filosofiaa ja logiikkaa, ja useita muita nykyfilosofian aloja.
Teoksia

The Character of Mind (1982)
The Subjective View: Secondary Qualities and Indexical Thoughts (1983)
Wittgenstein on Meaning (1984)
Mental Content (1989)
The Problem of Consciousness (1991)
Moral Literacy: Or How To Do The Right Thing (1992)
The Space Trap (1992)
Problems in Philosophy: the Limits of Inquiry (1993)
Minds and Bodies: Philosophers and Their Ideas (1997)
Ethics, Evil and Fiction (1997)
Knowledge and Reality: Selected Papers (1998)
The mysterious flame: Conscious minds in a material world.  New York:  Basic Books, 1999.  ISBN 0-465-01422-4
Logical Properties: Identity, Existence,Predication, Necessity, Truth (2001)
The Making of a Philosopher: My Journey Through Twentieth-Century Philosophy (2002)
Mindfucking (2008)
Aiheesta muualla

McGinnin teoksia (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  PhilPeople 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:   William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:   Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Colin McGinn
Käännös suomeksi
USS McAnn (DE-179)

| USS McAnn |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Federal Shipbuilding and Drydock Company, Newark, New Jersey
Kölinlasku:  17. toukokuuta 1943
Laskettu vesille:  5. syyskuuta 1943
Palveluskäyttöön:  11. lokakuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  15. elokuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  1240 t
Pituus:  93 m
Leveys:  11,2 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  6000 shp
Nopeus:  21 solmua
Miehistöä:  15 upseeria ja 201 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  3 × 3" tykkiä 2 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä 8 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä 3 × 21" (533 mm) torpedoputkea 8 × syvyyspomminheitintä 2 × syvyyspommikiskoa
USS McAnn (runkonumero DE-179) oli Yhdysvaltain  laivaston Cannon-luokan saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa Atlantilla suojaten saattueita.
Valmistus

Alus tilattiin Federal Shipbuilding and Drydock Companyltä Newarkista New Jerseystä. Sen köli laskettiin 17. toukokuuta 1943 ja Donald Roy McAnnin mukaan nimetty alus laskettiin vesille 5. syyskuuta kumminaan Ethel Marie McAnn. Alus otettiin palvelukseen 11. lokakuuta New Yorkissa ensimmäisenä päällikkönään Charles F. Hooper.
Palvelus

Koeajojen päätyttyä Bermudalla alus partioi Yhdysvaltain itärannikolla Newportista Rhode Islandilta Charlestoniin Etelä-Carolinaan, kunnes se lähti 19. joulukuuta 1943 saattueen mukana Panaman kanavalle. Alus saapui Coco Soloon 26. joulukuuta, mistä se jatkoi matkaansa 31. joulukuuta Key Westiin. Alus saapui 3. tammikuuta 1944 Key Westiin, jossa se oli osa laivaston kaikuluotain koulua kouluttaen sukellusveneentorjuntaa.
Alus liitettiin 21. hävittäjäviirikköön, jonka mukana se partioi Karibialla 29. helmikuuta alkaen. Se liittyi 5. maaliskuuta saattueeseen TJ25 Trinidadista Recifeen. Alus pelasti 15. maaliskuuta Brasilian rannikolla mereen pudonneen B-17 -pommikoneen miehistön ja se saapui seuraavana päivänä Recifeen. Alus liittyi 2. huhtikuuta saattueeseen JT27 Trinidadiin, jonne se saapui 12. huhtikuuta. Seuraavien kolmen kuukauden ajan alus teki kolme matkaa Karibialta Brasiliaan. Se vapautui tehtävästä 12. heinäkuuta ja neljä päivää myöhemmin alus lähti Recifesta suojaten USS Memphisiä. Alukset partioivat Etelä-Atlantilla etsien Saksan laivaston sukellusveneitä ja ne palasivat Recifeen 30. heinäkuuta.
McAnn lähti Nataliin, jonne se saapui 10. elokuuta. Alus poistettiin Yhdysvaltain laivaston palveluksesta 15. elokuuta ja se siirrettiin Lend-Lease-ohjelman perusteella Brasilialle vielä samana päivänä.
Brasilian laivaston CTE Bauru

Alus liitettiin 16. elokuuta Brasilian laivastoon nimellä CTE Bauru (port. Contratorpedeiro de Escolta) runkonumerolla D-18. Alus palautettiin Yhdysvaltain laivastolle 30. kesäkuuta 1953 ja se annettiin heti takaisin osana Mutual Defence Assistance Pactia. Alus poistettiin 1982 Brasilian laivastoluettelosta ja sijoitettiin museoon samana vuonna.
CTE Bauru
Materialistinen historiankäsitys

Materialistinen historiankäsitys eli historiallinen materialismi on dialektisen materialismin mukainen yhteiskuntatieteellinen ja filosofinen teoria. Materialistisessa historiankäsityksessä eli historiallisessa materialismissa filosofinen materialismi ulotetaan luonnon tiedostamisesta ihmisyhteiskunnan tiedostamiseen. Historiallisen materialismin tutkimuskohde on yhteiskunta. Historiallisen materialismin mukaan tuotanto viime kädessä määrää muut yhteiskunnassa tapahtuvat ilmiöt. Yhteiskunnalliset suhteet jaetaan materiaalisiin ja ideologisiin, joista jälkimmäiset muodostavat edellisten yläpuolella olevan päällysrakenteen (synonyymi ylärakenteelle). Materiaaliset suhteet ovat yhteiskunnallisten suhteiden perusta.
Kuvaus

Historiallinen materialismi on nimitys Karl Marxin keskeiselle teorialle, jossa selitetään historian keskeisiä tendenssejä materiaalisista lähtökohdista käsin. Vastakohdaksi "idealistien haaveilulle" ja nuorhegeliläisten abstrakteille käsitteille Marx haluaa asettaa oman ajattelunsa lähtökohdaksi kouriintuntuvan todelliset premissit. Ensinnäkin, jotta ihmiset voisivat ylipäätään tehdä historiaa, heidän täytyy olla elossa. Hengissä pysyäkseen ihmisten on tyydytettävä tarpeensa. Siksi ihmiset tuottavat välineet selviytyäkseen. Tätä ihmiset eivät tee sattumanvaraisella tavalla, vaan he ennemminkin toisintavat ympäriltään löytyvät elinkeinot. Tämä tapa tulla toimeen ja selviytyä määräytyy siis ympäristön asettamien ehtojen mukaan ja määrittää koko yhteiskunnan tuotantotavan. Tämä tuotantotapa on samalla koko yhteiskuntaa kuten myös yksilöiden elämää määrittävä aktiviteetti.
Tuotantotapa

Tuotantotavan käsite ei ole aivan yksiselitteinen, koska Marx käyttää sitä useammassa merkityksessä. Välillä Marx viittaa tuotantotavalla materiaalisiin ja välillä sosiaalisiin seikkoihin tai joskus molempiin yhtä aikaa. Materiaalisessa merkityksessä tuotantotapa viittaa lähinnä työskentelyprosessin fyysiseen luonteeseen eli sen voidaan sanoa tarkoittavan lähes samaa kuin työskentelytekniikka. Tämä sisältää työn spesialisaation muodot sekä työnjaon. Siihen miten työskennellään vaikuttaa varsin pitkälle käytetty teknologia. Periaatteessa työskentelytapa materiaalisessa mielessä voi olla samanlainen selvästi erilaisten taloudellisten organisaatioiden alaisuudessa. Sosiaalisessa merkityksessään ’tuotantotapa’ viittaa tuotannon tarkoitukseen, ylimääräisen työn muotoon ja työläisen riistämisen tapaan. Tuotannon erilaisia tarkoituksia voidaan luokitella sen mukaan, tuotetaanko tavarat omaan käyttöön vai vaihtoon; vaihdetaanko vai myydäänkö vaihtoon tuotettu tavara; pyritäänkö voitot maksimoimaan myynnissä vai ei; ja pyritäänkö voitot käyttämään kulutukseen vai onko kyseessä pääomien akkumulaatio. Ylimääräisen työn (joka viittaa siihen työhön, jonka tuloksia työn tekijä ei itse saa) muoto vaihtelee esimerkiksi siten, että orjatyövoimassa ylimääräinen työ on se osuus orjan tuotannosta, minkä orjuuttaja pitää itsellään sen jälkeen kun on käyttänyt orjan ylläpitoon tarvittavan osan, kun taas kapitalismissa ylimääräinen työ näyttäytyy tuotteiden myynnin kautta saatavana voittona pääoman sijoittamisesta. Työläisen riiston tavoilla viitataan siihen, että kapitalismissa työntekijän riisto perustuu siihen, ettei tällä ole hallussaan tuotantovälineitä joten hän joutuu myymään työvoimansa, kun taas muunlaisissa tuotantotavoissa riisto voi perustua suoremmin yhteiskunnallisiin voimasuhteisiin, väkivaltaan tai sillä uhkaamiseen.
Tuotantovoimat

Toinen keskeinen käsite on tuotantovoimat. Tuotantovoimilla tarkoitetaan useimmiten tuotannossa käytettäviä välineitä (oleellista on niiden teknologian kehitystaso). Historiallisen materialismin teoriassa yhteiskunnan luonteen ensisijaisena selittävänä tekijänä ovat juuri tuotantovoimat, jotka nähdään yhteiskunnan perustana. Materiaaliset, tuotantoon ja talouteen liittyvät prosessit muokkaavat yhteiskunnan muita instituutioita. Yhteiskunnan perusta, tuotantovoimat, antavat tietynlaisen taloudellisen rakenteen. Taloudellinen rakenne koostuu suhteista, joita nimitetään tuotantosuhteiksi. Ihmiset asettuvat tuotantosuhteisiin tuotantovoimien kehitysastetta vastaavalla tavalla. Tuotantoon ja talouteen liittyvien rakenteiden pohjalta yhteiskunta saa ylärakenteen, jolla tarkoitetaan muita kuin suoraan tuotantoon ja talouteen liittyviä instituutioita (joihin kuuluu esimerkiksi uskonto ja kulttuuri). Marxin tekstien perusteella ei ole täysin selvää, minkälaisia nämä vuorovaikutussuhteet ovat. Ovatko kulttuuri ja instituutiot tuotantovoimien vaikutuksen määräämiä, vai asettavatko tuotantovoimat niille vain jonkinlaiset puitteet joiden sisällä ne muotoutuvat? Joka tapauksessa Marx näyttää näkevän teknologian (ja muut tuotantovoimat) jonkinlaisena oleellisena linkkinä ihmisen ja ympäristön välillä.
Tuotantosuhteet

Historiallinen materialismi selittää yhteiskunnan kehityksen tuotantovoimien ja yhteiskunnassa vallitsevien tuotantosuhteiden (joista omistussuhteet ovat legalistinen muoto) vääjäämättömällä taipumuksella ajautua konfliktiin keskenään. Tuotantovoimat kehittyvät historian kuluessa jatkuvasti väestönkasvun ja ihmisten loputtomien tarpeiden myötävaikutuksesta. Tietynlaiset tuotantosuhteet vastaavat tiettyjä tuotantovoimien kehityksen astetta, mutta kun tuotantovoimat kehittyvät tästä asteesta ohitse, alkaa tulla yhteiskunnallisia ongelmia. Konfliktin kannalta oleellisia yhteiskunnassa vallitsevia suhteita ovat suhteet niiden välillä, jotka kontrolloivat tuotantovälineitä ja niiden jotka eivät. Näin ollen jännite tuotantovoimien ja tuotantosuhteiden välillä näyttäytyy yhteiskuntaluokkien välisenä konfliktina. Vallitseva luokka hallitsee olemassa olevaa tuotannonmuotoa, mutta kehittyvät tuotantovoimat lisäävät vallitsevaa luokkaa vastaan nousevan luokan voimia. "Koko tähänastisen yhteiskunnan historia on ollut luokkataistelujen historiaa."
Historiallinen vaihemalli

Historiallisen materialismin mukaan yhteiskuntia on seuraavia tyyppejä:
alkukantainen yhteiskunta
orjanomistusyhteiskunta
feodaalinen yhteiskunta
kapitalistinen yhteiskunta
sosialistinen yhteiskunta
kommunistinen yhteiskunta
Kukin listassa oleva tyyppi on edellistä korkeampi, ts. tuotantovoimien kehitysaste on siinä edellistä korkeampi.
Yhteiskuntien historiallinen kehityskulku näyttäytyy Marxin historianfilosofiassa seuraavana:
Orjayhteiskunnat
selkeät rajat vapaiden ja orjien välillä; antiikin Kreikan polikset
väkivaltainen orjien kurissapito
Feodaaliyhteiskunta
maanomistajien ja maaorjien välinen kamppailu
epävakaa ajanjakso, jonka aikana yhteiskunnallinen murros, osa pitkää prosessia
Kapitalistinen (teollisuus)yhteiskunta
porvariston ja proletariaatin eli työväenluokan kamppailu
vähän väkivaltaa; laillisesti legitimoitu valta
riisto näkymättömämpää, koska se tapahtuu rakenteellisesti
On epäselvää, kuinka pitkälle Marx tarkoitti vaiheteoriansa universaaliksi malliksi yhteiskunnan kehityksestä. Tällainen universaali tulkinta mallista on yleinen marxilaisessa perinteessä, mutta Marx itse suorasanaisesti kiisti mallin universaaliuden eräässä myöhäisellä iällä kirjoittamassaan kirjeessä, jossa hän sanoi mallinsa kuvaavan vain Euroopan historiallista kehitystä.
Vaihemallissa väkivalta ja näkyvä riisto vähenevät uusien tuotantomuotojen myötä, mutta riiston kokonaismäärä säilyy. Marx ja Engels katsoivat, että kapitalistisen(kin) tuotantomuodon ristiriidat johtavat väistämättä vallankumoukseen, jonka seurauksena on luokaton yhteiskunta. Marx kuitenkin kirjoittaa vain hyvin vähän siitä, millainen tämä uusi yhteiskuntarakenne on.
Luokat ja luokkataistelu

Historiallisen materialismin mukaan luokat ovat sellaisia ihmisryhmiä, jotka eroavat toisistaan ennen kaikkea sen mukaan, mikä on niiden paikka suhteessa taloudelliseen tuotantoon. Luokat eroavat toisistaan myös sen mukaan, millä keinoin ja missä määrin ne saavat osansa yhteiskunnallisesta tulosta.
Virallinen oppikirja Marxismin-leninismin perusteet kertoo, että täydellisimmän määritelmän luokista antaa Vladimir Lenin, jonka mukaan luokiksi nimitetään suuria ihmisryhmiä, jotka eroavat toisistaan sen mukaan, 1) mikä on niiden paikka historiallisesti määräytyneessä yhteiskunnallisen tuotannon järjestelmässä, 2) mikä on niiden suhde tuotantovälineisiin ja 3) millä keinoin ne ja missä määrin ne saavat osansa yhteiskunnallisesta rikkaudesta. Luokat ovat ihmisryhmiä, joista toinen voi anastaa itselleen toisen työn tulokset niiden erilaisen aseman vuoksi.
Luokkataistelun synnyttää eri luokkien aseman vastakkaisuus yhteiskunnassa ja niiden etujen välinen ristiriita. Kommunistisen puolueen manifestissa sanotaan:
»Vapaa ja orja, patriisi ja plebeiji, paroni ja maaorja, ammattikuntamestari ja kisälli, lyhyesti sanoen sortaja ja sorrettu ovat aina olleet toistensa vastakohtia, käyneet keskeytymätöntä, milloin peitettyä, milloin avointa taistelua, mikä on päättynyt joka kerta koko yhteiskunnan vallankumoukselliseen uudistamiseen tai taistelevien luokkien yhteiseen häviöön.»
Luokkia sanotaan antagonistisiksi, jos niiden edut ovat vastakkaiset ja sovittamattomat. Antagonistisia luokkia ovat mm. orjanomistajat ja orjat.
Yhteiskunnallinen vallankumous

Historiallisen materialismin mukaan yhteiskunnallinen vallankumous on sellainen laadullinen harppaus yhteiskunnan kehityksessä, minkä tuloksena toinen yhteiskuntataloudellinen muodostuma vaihtuu toiseen. Historiallisen materialismin mukaan yhteiskunnallisten vallankumousten syvin syy on uusien tuotantovoimien ja aikansa eläneiden tuotantosuhteiden välisessä ristiriidassa. Tuotantovoimien ja tuotantosuhteiden välinen ristiriita ilmenee luokkien yhteentörmäyksenä. Taloudellisella alalla yhteiskunnallisen vallankumouksen päätarkoituksena on ratkaista kehittyvien tuotantovoimien ja aikansa eläneiden tuotantosuhteiden välinen ristiriita ja poliittisella alalla vallankumous ratkaisee aikansa eläneen poliittisen päällysrakenteen ja muovautuvien uusien taloudellisten suhteiden eli taloudellisen kehityksen kypsyneiden tarpeiden välisen ristiriidan. Vallankumouksen perustunnusmerkkinä on valtiovallan siirtyminen yhden luokan käsistä toisen luokan käsiin. Vastavallankumous tarkoittaa vallan palauttamista entiselle hallitsevalle luokalle.
Kansa ja kansanjoukot

Historiallisen materialismin eräs perusväittämä on, että kansa on tärkein historian luoja, historian reaalinen subjekti. Käsite kansanjoukot on historiallisesti muuttuva kategoria, jota luonnehditaan seuraavilla kriteereillä:
sen ytimenä ovat aineellisia hyödykkeitä tuottavat työtätekevät joukot
se käsittää yhteiskunnan kansanvastaista huippukerrosta ja taantumuksellisia luokkia vastustavan väestön enemmistön
siihen kuuluvat kaikki yhteiskunnalliseen edistykseen myötävaikuttavat sosiaaliset kerrokset.
Historiallinen edistys

Historiallisen materialismin mukaan historiallisen edistyksen kriteeri on tuotantovoimien kehitystaso. Tässä kuitenkaan tuotantosuhteita ei eristetä tuotantovoimista, esim. laskemalla tuotantovoimien kehitystasoksi pelkkä tekninen kehitystaso.
Aiheesta muualla

Marx, Karl. Feuerbachin teesit.
Marx, Karl. Filosofian kurjuus.
Engels, Friedrich. Anti-Dühring.
Engels, Friedrich. Sosialismin kehitys utopiasta tieteeksi.
Lenin, V. I. Militantin materialismin merkityksestä.
Stalin, J. V. Dialektinen ja historiallinen materialismi.
George McManus

Geroge McManusin piirtämä Snookums-sarjakuva.
George McManus (23. tammikuuta 1884 St. Louis, Missouri – 22. lokakuuta 1954 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen sarjakuvantekijä, joka tunnetaan parhaiten sarjakuvasta Vihtori ja Klaara (Bringing up Father tai Jiggs and Maggie).
McManus syntyi irlantilaisperheeseen. Hän oli jo nuoresta hyvin lahjakas piirtäjä ja humoristi. Hän jätti koulunkäynnin ja pääsi St. Louis Republic -sanomalehden palvelukseen kuvittajaksi jo 16-vuotiaana. Silloin hän loi ensimmäisen sarjakuvansa, Alma and Oliver, mutta lähti kotikaupungistaan New Yorkiin saatuaan töitä arvostetussa New York World -sanomalehdessä. Siellä hän kokeili monia erilaisia sarjakuvia (Snoozer, The Merry Marcelene, Panhandle Pete, Ready Money Ladies, Let George Do It, Cheerful Charlie ja Nibsby the Newsboy in Funny Fairyland). Vuonna 1904 McManusin sarjakuva The Newlyweds, joka kertoi tyylikkäästä pariskunnasta ja heidän vauvastaan, oli suhteellisen suosittu. New York Journal American -sanomalehti kiinnostui piirtäjästä ja McManus jatkoi sarjaansa uudella työnantajallaan nimellä Their Only Child. Muita hänen piirtämiään strippejä olivat Rosie's Beau, Love Affairs of a Mutton Head, Spareribs and Gravy ja Bringing Up Father, joista jälkimmäisellä hän pääsi suuren menestyksen makuun. King Features Syndicate otti sarjan levitykseen. McManus piirsi sitä vuodesta 1913 kuolemaansa saakka, jolloin Vernon Greene ryhtyi sen piirtäjäksi.
McManusin piirrokset olivat ensiluokkaisia. Hän oli ensimmäinen sarjakuvapiirtäjä, jonka grafiikka täytti kaikki laatuvaatimukset. Viiva oli ohut, joustava, tarkka ja ekspressiivinen. McManusin vaikutus näkyy selvästi monien sarjakuvapiirtäjien, kuten Hergén ja Joost Swarten tyylissä.
McManus kuoli vuonna 1954 kotonaan. Vuonna 1995 Vihtori ja Klaara oli yksi niistä sarjakuvista, jotka pääsivät mukaan Yhdysvalloissa julkaistuun Comic Strip Classics -postimerkkisarjaan.
Kirjallisuutta

McManus, George: Vihtori & Klaara.  (Toimittanut Jussi Karjalainen. Sarjakuvaklassikot 4)  Helsinki:  Arktinen Banaani, 2007.  ISBN 978-952-5602-45-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Priozjornyi

Priozjornyi (ven. Приозёрный, komiksi Каляты, Kaljaty) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdan rannalla Kaljatyjärven luona 18 kilometriä Kortkerosista koilliseen. Taajamassa on 820 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2007).
Taajama on perustettu vuonna 1956. Vuonna 1989 sen asukkaista 42 % oli komeja ja 40 % venäläisiä. Priozjornyin kuntaan kuuluu myös Važkurjan (ven. Важкурья, komiksi Важкуа, Važkua) kylä. Tärkeimmät työnantajat ovat maatalous ja metsäteollisuus. Kunnan alueella toimii maatalousyritys Važ Kurja. Palveluihin kuuluvat Priozjornyin lastentarha, keskikoulu ja kulttuuritalo, Važkurjan alakoulu sekä Priozjornyin ja Važkurjan kirjastot ja ensiapuasemat. Važkurjassa on kirkko ja miesluostari.
Christine Prinsloo

| Mitalit> Maa:   Zimbabwe.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Zimbabwe.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Zimbabwe.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Zimbabwe> Naisten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Moskova 1980 |  |  |
Christine Seraphine ”Chris” Prinsloo (s. 3. toukokuuta 1952 Oldeani, Tanganjikan huoltohallintoalue) on zimbabwelainen kilpauransa päättänyt maahockeypelaaja ja olympiavoittaja.
Prinsloo pelasi Zimbabwen olympiakultaa voittaneessa naisten maajoukkueessa Moskovassa 1980, missä naisten maahockeyturnaus kuului ensimmäisen kerran olympiaohjelmaan. Hän pelasi jokaisessa viidessä ottelussa. Zimbabwen joukkue kutsuttiin Moskovan boikoteista kärsineeseen olympiaturnaukseen vain viikkoja ennen olympialaisten alkua, ja pelaajat valittiin vain päiviä ennen avajaisia. Maa oli ennen samana vuonna tapahtunutta itsenäistymistään ollut suljettu olympialaisista rotusyrjintänsä vuoksi, tosin olympiajoukkueen jäsenet kuuluivat kaikki maan valkoihoiseen vähemmistöön. Maajoukkue pelasi ensimmäisen kerran kotimaansa ulkopuolella ja keinotekoisella alustalla. Moskovassa Zimbabwe ei hävinnyt otteluakaan voitettuaan vastustajistaan kolme ja pelattuaan kahdesti tasan.
Graham McNamee

| Graham McNamee |
| --- | --- |
 Graham McNamee vuonna 1924.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1888
Kuollut: 9. toukokuuta 1942 (53 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Vanhemmat:  Annie Liebold John Bernard McNamee
Puoliso:  Josphine Garret (1921–1930) Ann Lee Sims (1932–)
Graham McNamee (10. heinäkuuta 1888 – 9. toukokuuta 1942) oli yhdysvaltalainen radiotoimittaja ja urheiluselostaja. McNamee oli tunnetuimpia 1920-luvun radiopersoonia kotimaassaan.
McNamee oli uranuurtaja radion urheiluselostajana. Hän selosti muun muassa nyrkkeilyä ja baseballia ensimmäisten joukossa. Urheilun lisäksi McNamee teki muun muassa lähetykset Republikaanien ja Demokraattien vuoden 1924 puoluekokouksista, ja Charles Lindberghin Atlantin ylilennosta 1927.
McNamee on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.