stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikke Pärmi
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan aikana Pärmi toimi Pohjolan suojeluskuntapiirin komentajana, mitä tehtävää hän jatkoi myös välirauhan aikana, kunnes hänet siirrettiin takaisin paikallispäälliköksi Kuopion suojeluskuntaan. Jatkosodan puhjettua Pärmi siirrettiin komentajaksi Pohjois-Savon suojeluskuntapiiriin, kunnes hänet siirrettiin rintamalle 28. elokuuta 1941.
Jatkosodan aikana taistelujoukkoja päätettiin täydentää vapaaehtoisilla kriminaalivangeilla ja turvasäilöstä rintamalle määrätyillä miehillä. Pärmi määrättiin 28. elokuuta 1941 vangeista koottavan Erillinen pataljoona 21:n komentajaksi (Osasto Pärmi, Pataljoona tunnettiin ajalla 22. lokakuuta – 6. joulukuuta 1941 nimellä Jalkaväkirykmentti 26:n 3. pataljoona). Pataljoonaan saatiin noin 550 vapaaehtoista rangaistusvankia Sukevan ja Pelson vankiloista. Lisäksi otettiin Köyliön vankileiriltä 288 turvasäilöön poliittisten mielipiteidensä vuoksi määrättyä miestä.
Pataljoonan komentajana hän suoritti vuonna 1941 loppusyksystä hyökkäyksen Tšopinan kylää vastaan. Kylän valtaukseen johtanut hyökkäys noterattiin myös päämajassa, josta Mannerheim lähetti pataljoonalle kiitos- ja tunnustussähkeen 3. marraskuuta 1941.
Seitsemän turvasäilöläistä karkasi jo Riihimäen asemalla matkalla rintamalle, yksi heistä oli myöhempi sisäministeri Yrjö Leino. Kun rintamalla jo ensimmäisen viikon aikana 80 miestä loikkasi vihollisen puolelle tai muuten karkasi, vietiin loput turvasäilöläiset vankileirille ja pataljoonaan jätettiin ainoastaan rangaistusvankeja. Rangaistusvangit osoittautuivat luotettaviksi sotilaiksi, ja myöhemmin yksikkö sai kutsumanimet Musta nuoli ja Pärmin pirut.
Pärmi johdatti pataljoonansa taisteluihin Onkamusjärvellä, Vuohtojärvellä, Vansjärvellä, Salmissa, Lintujärvellä, Porajärvellä, Pälkjärvellä, Semsjärvellä, Kumsassa, Plakkovaaralla, Ahvenjärvellä, Tšopinassa, Ristijärvellä ja Karhumäellä sekä Stalinin-kanavalla. Vuonna 1942 hänet siirrettiin rintamapalvelukseen yli-ikäisenä pois rintamajoukoista Jalkaväenkoulutuskeskus 16:een, josta hänet siirrettiin vielä samana vuonna paikallispäälliköksi hänelle jo tutuksi tulleeseen Kuopion suojeluskuntaan, missä hän palvelikin sodan loppuun saakka.
Sotien jälkeen

Sotien jälkeen Pärmi siirtyi isännöitsijäksi Oy Savon Vaneri- ja Kuitulevytehtaalle, missä hän työskenteli vuoteen 1947 saakka. Pärmi kuoli Kuopiossa vuonna 1957. Hänet haudattiin Alahärmään. Alahärmän Vakkurin kylässä sijaitsee Pärmin syntymäkodin muistokivi.
Henkilökohtaiset piirteet

Pärmi on kerännyt mainetta myös lausahduksillaan ja erikoisella puhetavallaan: Hän äänsi t-äänteet lähes d-äänteinä; tästä on säilynyt muistona jälkipolville hänen usein käyttämänsä, myöhemmin usein lainattu lausahdus "duoda, duoda". Hän myös käytti itse keksimiään "sivistyssanoja". Kaskuna kerrotaan hänen esimerkiksi todenneen juuri vankilasta hänen yksikköönsä tulleelle, taposta tuomitulle miehelle: "Duoda, duoda, jaa eddä daposda duomiddu. Sehän on erinomainen ansiolueddelo, juuri ammaddimiehiä sodassa darvidaan."
Luottamustoimet

Pärmi toimi Pohjanmaan Jääkäripataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1924 ja jäsenenä vuosina 1925–1927 sekä Kuopion Rintamamiesyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1937–1938. Kuopion kaupungin verolautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1937–1939. Pärmi toimi myös Kuopion Aseveliyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1940–1943 sekä Kuopion sotaorpotyövaliokunnan varapuheenjohtajana vuosina 1941–1945 ja puheenjohtajana vuosina 1945–1957.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 31. heinäkuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1923  Majuri 9.  toukokuuta 1937  Everstiluutnantti 1942 |      |  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Pohjois-Kymenlaakson asehistoriallinen yhdistys ry: Nikke Pärmi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Pohjolan suojeluskuntapiirin käsivarsikilpi.
Vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä

Vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä eli laki niiden Suomea koskevain lakien ja asetusten säätämisen järjestyksestä, joilla on yleisvaltakunnallinen merkitys (AsK 45/1910) oli Venäjän keisarikunnan duuman säätämä laki, jolla määriteltiin, mitkä asiat kuuluvat Suomen paikalliseen lainsäädäntöön ja mitkä voitiin luokitella yleisvaltakunnallisen lainsäädännön kysymyksiksi. Se oli yksi toisen sortokauden keskeisistä säädöksistä, jotka kavensivat Suomen autonomiaa. Suomessa lakia pidettiin laittomana. Se kumottiin helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917.
Taustaa

Jo vuoden 1899 helmikuun manifesti oli erottanut yleisvaltakunnalliset lait Suomen muusta lainsäädännöstä ja määritellyt niille oman säätämisjärjestyksen, jossa Suomen säätyvaltiopäivillä oli vain neuvoa-antava rooli. Manifesti ei määritellyt yleisvaltakunnallisten lakien piiriä. Sen mukaan Suomen senaatin tuli lähettää kaksi edustajaa Venäjän valtakunnanneuvostoon silloin kun siellä käsiteltiin Suomea koskevia asioita. Manifestin nojalla säädettiin vain yksi laki, vuoden 1901 asevelvollisuuslaki, jolla Suomen oma sotaväki lakkautettiin. Vuoden 1905 marraskuun manifesti lopetti helmikuun manifestin soveltamisen ja kumosi sen nojalla ja seurauksena annetut säädökset, mutta kysymys Suomea koskevista yleisvaltakunnallisista laeista palasi ennen pitkää uudelleen Venäjän hallituksen asialistalle.
Vuoden 1905 vallankumous muutti myös Venäjän hallinnollisia rakenteita. Vuoden 1906 perustuslailla luotiin kaksikamarinen parlamentti, jonka alahuoneena oli duuma ja ylähuoneena valtakunnanneuvosto. Alusta alkaen kumpaankin kaavailtiin myös Suomen edustusta, mutta asiasta syntyi erimielisyys suomalaisten ja venäläisten kesken. Suomalaiset kannattivat delegaatioperiaatetta, jolloin Suomen edustajat osallistuisivat vain Suomen ja Venäjän suhteita koskevien asioiden käsittelyyn, kun taas venäläisten mielestä Suomen tuli olla edustettuna valtakunnan muiden osien tapaan. Päätös asiasta jäi vielä tuolloin tekemättä, koska sen pelättiin herättävän levottomuutta Suomessa.
Vuoden 1910 lain syntyminen

Hankkeen uuden Suomea koskevan yleisvaltakunnallisen lainsäädäntöjärjestyksen luomiseksi käynnisti Venäjän pääministeri Pjotr Stolypin vuonna 1908. Laki valmisteltiin suomalais-venäläisessä sekakomiteassa, jonka puheenjohtajana toimi valtakunnankontrollööri Pjotr Haritonov ja sihteerinä kenraalikuvernöörin apulainen Adam Lipski. Komitean muut venäläiset jäsenet olivat kenraali Mihail Borodkin, entinen Viipurin läänin kuvernööri Nikolai Mjasojedov sekä valtakunnanneuvoston jäsenet Nikolai Korevo, Deutsch ja Jakuntšnikov, ja suomalaisjäsenet arkkipiispa Gustaf Johansson, senaattori August Nybergh sekä professorit Robert Hermanson, E. G. Palmén ja E. N. Setälä.
Keisari Nikolai II määräsi 27. maaliskuuta (juliaanisen kalenterin mukaan 14. maaliskuuta) 1910 Suomen eduskunnan antamaan lausunnon lakiehdotuksesta. Eduskunta ilmoitti kuitenkin 11. toukokuuta kieltäytyvänsä antamasta lausuntoa, sillä suomalaisen tulkinnan mukaan lakiehdotus oli syntynyt laittomassa järjestyksessä eikä sitä voisi toteuttaa ilman eduskunnan hyväksyntää. Tästä välittämättä pääministeri Stolypin vei ehdotuksen pian Venäjän duuman käsittelyyn. Duuma hyväksyi lain 10. kesäkuuta (28. toukokuuta) äänin 164–23. Toistasataa duuman edustajaa oli mielenosoituksellisesti poistunut istunnosta asiasta päätettäessä. Äänestyksen jälkeen lain kannattajiin lukeutunut kiihkovenäläinen edustaja Vladimir Puriškevitš huudahti riemuissaan ”Finis Finlandiae!” (’Suomen loppu’ latinaksi). Nikolai II vahvisti lain 30. (17.) kesäkuuta. Vladimir Markovin johtama amiraalisenaatti julkaisi sen Suomen asetuskokoelmassa 8. heinäkuuta.
Näin yleisvaltakunnallinen lainsäädäntö oli järjestetty lailla, jonka säätämiseen myös Venäjän yhteiskunta oli duuman välityksellä osallistunut; helmikuun manifestin oli keisari antanut ohi valtakunnanneuvoston käsittelyn. Vuoden 1910 laki myös korvasi helmikuun manifestin tehden sen tarpeettomaksi.
Sisältö

Koska helmikuun manifestin puutteena oli ollut yleisvaltakunnallisen ja paikallisen lainsäädännön välisen rajan jääminen määrittämättä, vuoden 1910 laissa tämä epäkohta yritettiin korjata 19 kohdan luettelolla yleisvaltakunnallisten lakien piiriin kuuluvista asioista. Luettelossa yleisvaltakunnallisiksi asioiksi määriteltiin muun muassa Suomen erillishallinnon perusteet, venäjän kielen asema, venäläisten oikeudet Suomessa ja sotilasasiat. Ongelmaksi kuitenkin ilmeni se, että yleisvaltakunnallisten lakien piiriin oli siirretty liikaa ja liian merkityksettömiä asioita, kuten esimerkiksi karviaismarjojen tuonti Suomeen.
Lain mukaan Suomen eduskunnan tuli valita kaksi Suomen suuriruhtinaskunnan edustajaa valtakunnanneuvostoon ja neljä duumaan.
Seuraukset

Koska lakia yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä ei ollut säädetty Suomen perustuslakien mukaisessa järjestyksessä, sitä pidettiin Suomessa laittomana. Eduskunta kutsuttiin 14. syyskuuta 1910 kokoontuneille ylimääräisille valtiopäiville valitsemaan uuden lain mukaisia Suomen edustajia duumaan ja valtakunnanneuvostoon sekä antamaan lausuntoja eräistä lakiehdotuksista, jotka perustuivat uuteen lakiin. Eduskunnan puhemies P. E. Svinhufvud ilmoitti 23. syyskuuta, ettei hän voisi antaa valtiopäiväkutsussa mainittuja asioita eduskunnan käsiteltäviksi, koska ne rikkoivat Suomen perustuslakeja, ja eduskunta päätti yksimielisesti yhtyä Svinhufvudin kantaan sekä vaati keisaria kunnioittamaan Suomen perustuslakeja. Tästä kuultuaan Nikolai II hajotti eduskunnan ja määräsi uudet vaalit. Suomen edustajia duumaan ja valtakunnanneuvostoon ei koskaan valittu.
Merkittävin vuoden 1910 lain nojalla säädetty laki oli vuoden 1912 yhdenvertaisuuslaki, jolla venäläisille taattiin Suomessa samat oikeudet kuin Suomen kansalaisille. Seuraavaksi Venäjän hallituksen asettama komitea alkoi valmistella Suomea koskevaa isoa lainsäädäntöohjelmaa. Vuonna 1914 julkisuuteen tullut ohjelma tunnetaan suurena venäläistämisohjelmana, mutta sitä ei koskaan ehditty toteuttaa.
Kumoaminen

Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjällä nousi valtaan entisiä oppositiomiehiä, jotka olivat jo aikaisemmin duumassa kannattaneet suomalaisten oikeuksia. Heti vallankumouksen jälkeen keskustelun aiheeksi Venäjällä nousikin Suomen yleisvaltakunnallisen lainsäädännön kohtalo. Väittelyä syntyi siitä, pitäisikö se keskeyttää väliaikaisesti, perustuslakia säätävään kokoukseen asti, vai lakkauttaa lopullisesti. Päätökseksi tuli lopullinen lakkautus. Maaliskuun manifestilla kumottiin vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä ja muun muassa vuoden 1890 postimanifesti.
Merkitys

Vaikka vuoden 1910 laki kavensi Suomen itsehallintoa, vuonna 1908 annettu asetus esittelyjärjestyksen muutoksesta oli sen merkittävämpi kaventaja.
Aiheesta muualla

Laki niiden Suomea koskevain lakien ja asetusten säätämisen järjestyksestä, joilla on yleisvaltakunnallinen merkitys (45/1910)
Aimo Vuorinen

Aimo Kullervo Vuorinen (s. 25. syyskuuta 1929 Loimaa) on suomalainen Lappeenrannassa asuva kirjailija ja graafikko. Vuorinen on kirjoittanut suomalaisista Leningradin matkailijoista kertovan Votkaturistit-komedian (1976). Hän on kirjoittanut myös lehtipakinoita Etelä-Saimaa-lehteen nimimerkillä Kuiskaaja.
Vuorinen kävi viisi luokkaa Hämeenlinnan lyseota ja suoritti sitten ammatillisia opintoja. Hän muutti Hämeenlinnasta Lappeenrantaan 1951.
Vuorisen kirjalliseen tuotantoon kuuluu näytelmiä ja kuunnelmia, kaksi romaania, lehtipakinoita ja Lappeenrannan paikallista historiaa kuvaavia teoksia. Hän on pyrkinyt kuvaamaan teoksissaan suomalaista elämänmuotoa usein jonkun rajatilaihmisen näkökulmasta ja komiikan keinoja käyttäen.
Vuorisen Votkaturistit-näytelmää on esitetty vuodesta 1976 lähtien, ja sen on nähnyt ainakin puoli miljoonaa katsojaa. Vuorinen itse pitää parhaimpina 1980-luvulla kirjoittamiaan viittä näytelmää (Vanhan miehen hyvästijättö, Vierailu, Runoilija käy kaupungissa, Maisteri, Veteraani).
Vuorinen on tehnyt myös käyttögrafiikkaa kuvittaen muun muassa paikallishistoriikkejä. Päätyökseen hän toimi 1951–1993 Chymos Oy:n tehtaalla graafikkona ja pakkaussuunnittelijana. Hän tuli opiskelemaan lähteneen pakkaussuunnittelijan sijaiseksi alun perin pariksi kuukaudeksi. Sijaisuus venähti 42 vuoden mittaiseksi. Hän on suunnitellut mm. Marianne- ja Omar-karkkien kääreet ja keksinyt niiden nimet.
Näytelmiä ja kuunnelmia

Minäkö minä?, kuunnelma, 1966
Tasavallan lapset, 1967
Pallo, televisionäytelmä, 1968
Reikäenkeli, 1974
Ryhtisaapas ja Provokaattori, 1975
Thalian temppeli, 1976
Votkaturistit, 1976
Partajeesus, kuunnelma, 1977
Kerrostalossa, 1978
Miesten koulu, 1980
Vibraattori, 1982
Hirvikeikka, 1983
Mies joka tahtoi ostaa suon, kuunnelma, 1984
Vanhan miehen hyvästijättö, 1984
Nordenskjöld-tv-dokumentin draamajaksot, 1985
Vierailu, 1986
Kultainen häkki, 1989
Runoilija käy kaupungissa, 1989
Poikani venäläinen vaimo, 1989
Veteraani, 1991
Maisteri, 1992
Tämä ihmisten kaupunki, 1994
Pääsiäinen on peruutettu, 1996
Romaanit

Vuorokausi. Karisto 1964
Kaunis on kuolla. 1968
Muuta kirjallista tuotantoa

Lappeenranta kautta aikojen, paikallishistoria. 1974
Kuiskaaja : Psst!, pakinoita. Etelä-Saimaan kustannus 1976
Lappeenranta, kuvateos. Lappeenrannan kaupunki 1979
Mestareita ja tekijöitä, Chymos Oy:n historia. Orion-yhtymä 1980
Lappeenrannan vanha linnoitus, paikallishistoria. Lappeenrannan kilta 1991
Lappeenrannan linnoitus, paikallishistoria. Lappeenrannan kilta 1992
Voikoski, satavuotias sukufirma.
Sotilaiden Lappeenranta, paikallishistoria. Lappeenrannan kilta 1998
Lappeenrannan kirkot. Lappeenrannan kilta 2001
Virstanpylväs ja äiti Karjala. Lappeenrannan kilta 2003
Sattuipa kerran: kaskuja Lappeenrannasta, kirjoittajat Aune Hikipää ja Aimo Vuorinen. Lappeenrannan kilta 2005
Rakuunamäki: Lappeenrannan historiallinen varuskunta-alue, paikallishistoria. Lappeenrannan kilta 2007
Lappeenrannan linnoitus, paikallishistoria. Lappeenrannan kilta 2008
Tärkeintä on veljeys : kertomus Lauritsalan rotaryklubin vaiheista 1956–2006, teksti Aimo Vuorinen. Lauritsalan Rotaryklubi 2008
Palkinnot

Kymen läänin taidepalkinto 1969
I palkinto Kouvolan kaupungin näytelmäkilpailussa 1980
Tampereen Työväenteatterin näytelmäkilpailun palkinto 1984
Hämeenlinnan kaupungin juhlavuoden näytelmäkilpailun palkinto 1989
Markku Vuorinen (asianajaja)

Markku Antero Vuorinen (4. toukokuuta 1956 Ilmajoki – 9. tammikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen asianajaja ja työoikeuteen erikoistuneen Asianajotoimisto Kasanen & Vuorinen Oy:n perustajaosakas.
Toiminta

Markku Vuorinen työskenteli koko lakimiesuransa työoikeuden parissa ja edusti työ- ja virkasuhteita koskevissa erimielisyyksissä palkansaajan näkökulmaa yhteensä noin 1 000 riitajutussa. Hän myös toimi ammattiliittojen neuvonantajana.
Vuorinen toimi työntekijöiden asiamiehenä muun muassa Rakennushallituksen siivoustoiminnan yhtiöittämiseen ja liikkeen luovutukseen liittyneessä nk. Engel-tapauksessa (1997) ja Metsäkeskusten toimihenkilöiden lisäeläkettä koskeneessa kiistassa vuonna 2000. Kumpikin kuuluu korvaussummaltaan Suomen suurimpiin työoikeudellisiin riitajuttuihin.lähde?
Rakennushallitus–Engel-riidassa oli kantajina yhteensä noin 650 siivoojaa ja kiinteistönhoitajaa, joille kaikille valtio joutui kolme vuotta jatkuneen oikeusjutun päätteeksi maksamaan vahingonkorvausta laittomasta irtisanomisesta. Korvaussumma oli yhteensä noin 45 miljoonaa markkaa (noin 7 miljoonaa euroa). Siivoojien voittoisa taistelu valtiotyönantajaa vastaan kirvoitti useita kansanedustajien kirjallisia kysymyksiä.
Metsäkeskusten toimihenkilöiden lisäeläkeriidassa kiisteltiin siitä, voiko lisäeläke olla työsuhteen ehto ja voiko työnantaja muuttaa sitä yksipuolisesti. Kantajia oli satoja. Riita ratkaistiin lopulta sovintoneuvotteluissa ja työnantajan maksettavaksi sovittu korvaussumma päätettiin pitää salaisena.
Rakennushallituksesta irtisanottujen siivoojien taistelua valtiotyönantajaa vastaan kuvaa Timo-Erkki Heinon Ylelle toimittama tv-dokumentti Hävitty juttu (1998).  Tv-dokumentti puolestaan toimi innoittajana  Jarmo Lampelan ohjaamalle Eila-elokuvalle (2003). Elokuvan käsikirjoituksen laatinut Tove Idström kertoi muokanneensa siivoojien asiamiehenä toimineen lakimiehen roolia pehmeämmäksi ja empaattisemmaksi sen jälkeen, kun hän oli tutustunut Markku Vuorisen laatimiin oikeudenkäyntiasiakirjoihin.lähde?
Ura

Markku Vuorinen kirjoitti ylioppilaaksi Ilmajoen lukiosta 1975 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi  Helsingin yliopistosta 1980.  Opiskeluaikanaan hän toimi Helsingin yliopiston oikeustieteen ylioppilaiden tiedekuntajärjestön  Pykälä ry:n hallituksen puheenjohtajana ja hallituksen jäsenenä. Myöhemmin hän opetti Pykälän valmennuskursseilla.lähde?
Uransa alkuvuosina Vuorinen työskenteli lakimiesharjoittelijana ja lakimiehenä muun muassa Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK:ssa, Teollisuustoimihenkilöliitossa ja Liikeväen liitossa. Liikeväen liitossa hän osallistui kaupan alan uuden liiton valmisteluun ja vuonna 1987 kolme kaupan alan ammattiliittoa yhdistyi Liikealan ammattiliitoksi, joka kuuluu nykyisen Palvelualojen ammattiliitto PAMin perustajaliittoihin. Vuosina 1989–2005 hän työskenteli toimihenkilöliittojen omistaman Suomen Oikeuspalvelu Oy:n lakimies-toimitusjohtajana.
Vuonna 1996 Markku Vuorinen perusti opiskeluaikaisen ystävänsä Jussi Kasasen kanssa työoikeuteen erikoistuneen asianajotoimiston. Osa työoikeudellisista riidoista käsitellään  työtuomioistuimessa, jossa Vuorinen edusti palkansaajapuolta 5–10 riidassa vuosittain. Lisäksi hän on osallistui valtakunnansovittelijan johdolla käytäviin lakkosovitteluluihin ammattiliittojen asiamiehenä.
Markku Vuorinen oli Asianajotoimisto Kasanen & Vuorisen osakas kesään 2014, jolloin hän jäi eläkkeelle ja luopui samalla asianajajanimikkeestä. Oikeusministeriö myönsi hänelle luvan toimia oikeudenkäyntiavustajana. Hän toimi myös nuorten työoikeusjuristien mentorina.
Kirjallinen tuotanto ja media

Vuorinen osallistui työoikeudesta käytävään keskusteluun ja kirjoitti kymmeniä artikkeleita työelämän tyypillisistä riidoista, esimerkiksi palkan alentamisesta ja työpaikkakiusaamisesta. Artikkeleita julkaistiin laajasti ay-lehdissä ja muutama Vuorisen kirjoittama artikkeli julkaisttin myöhemmin Kasanen & Vuorisen nettisivuilla. Vuorinen oli myös usein käytetty luennoitsija ja asiantuntijahaastateltava mediassa [10,11], viimeksi työsuhteen päättymistä käsittelevässä artikkelissa Liiketalous-lehdessä 4/2014. Markku Vuorinen on myös yksi Lakiopas työntekijälle -teoksen (2002) kirjoittaja.
Aiheesta muualla

Markku Vuorisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Vysokaje

| Vysokaje, Vysokoje (Высокае, Высо́кое) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Vysokaje, Vysokoje
 Koordinaatit: 52°21′59″N, 23°22′45″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Brestin alue
Korkeus:  noin 140–170 m
Väkiluku (10/2009):  5 376
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 kamenec.brest-region.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vysokaje (valkoven. Высокае) eli Vysokoje (ven. Высо́кое) on pieni rajakaupunki Kamjanetsin hallintopiiriissä Valko-Venäjän Brestin alueen länsiosissa Puolan rajalla. Kaupungin asukasluku oli 5 376 lokakuun 2009 väestönlaskennassa.
Liikenne ja raja-asema

Maanteitse Vysokajen pikkukaupunki sijaitsee 43 kilometriä maakunnan pääkaupungista Brestistä luoteeseen. Mikäli samaa kantatietä P16 jatkaa pohjoiseen, Pestšatka-Połowce-rajanylityspaikka Puolaan tulee vastaan 11 kilometriä Vysokajen pohjoispuolella. Tavaraliikenteeseen käytetyn samansuuntaisesen rautatien viimeinen Valko-Venäjän puoleinen raja-asema Vysoko-Litovsk (ven. Высоко-Литовск) sijaitsee noin 4 kilometriä Vysokajen kaupungin pohjoispuolella. Puolan puoleinen radan raja-asema on nimeltään Czeremcha (ven. Черемха, Tšeremha).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupunkikuvaus (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (garady.org)
Tietoa kaupungista (venäjäksi) (dorogiby.info)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi), (englanniksi) tai (puolaksi)
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta (venäjäksi)
Valokuvia kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (globus.tut.by)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Vuorimunkki

| Vuorimunkki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Kellokasvit Campanulaceae
Suku::  Munkit Jasione
Laji::  montana
Kaksiosainen nimi
 Jasione montana  L. 
Katso myös
   Vuorimunkki Wikispeciesissä   Vuorimunkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vuorimunkki (Jasione montana) on kellokasvien (Campanulaceae) heimoon ja munkkien sukuun kuuluva ruohovartinen, yksi- tai kaksivuotinen kasvi.
Ulkonäkö ja koko

Vuorimunkin varret ovat pystyjä tai kohenevia ja kasvavat 10–50 senttimetrin korkuisiksi. Varret ovat yksittäisiä, haarattomia tai tyviosastaan haarovia ja yläosastaan lehdettömiä. Kasvi on karvainen. Lehdet ovat tasasoukan suikeita tai kapean vastapuikeita, aaltolaitaisia, ehytlaitaisia tai harvaan matalahampaisia. Varsilehdet ovat kooltaan 10–40 mm pitkiä ja 2–5 mm leveitä. Ruusukelehdet lakastuvat varhain. Pallomainen kukinto on tiheä, 1–2,5 cm leveä mykerömäinen sarja, jonka tyvellä on suomumaisia ylälehtiä. Verhiönliuskat ovat äimämäisiä. Teriö on 6–15 mm pitkä ja väriltään yleensä vaaleansininen, joskus valkoinen tai vaaleanpunainen. Teriönliuskat ovat aluksi yhdessä, tyvestä alkaen eriytyviä. Verhiön ja teriön torvi on suora, ja kukkien luotit pistävät piikkeinä esiin torvista. Laji suosii ristipölytystä, ja sen kukissa vierailee runsaasti hyönteisiä.
Suomessa vuorimunkki kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on kahdella kärkiraolla avautuva kota. Kookas kasvi voi hyvänä vuonna tuottaa tuhansia siemeniä, jotka voivat säilyttää itävyytensä maaperässä yli vuosikymmenen. Vuorimunkki voi muodostaa tiheitä kasvustoja, mutta kasvin runsaus ja koko vaihtelee suuresti vuosittain.
Levinneisyys

Vuorimunkkia tavataan Euroopassa Portugalista Romaniaan ja Ukrainan ja Venäjän länsiosiin. Etelässä levinneisyysalue rajoittuu Espanjan keskiosiin, Keski-Italiaan ja Kreikan pohjoisosiin, pohjoisessa Britteinsaarille ja Fennoskandian eteläosiin, jossa lajia esiintyy Tanskassa sekä Suomen, Ruotsin ja Norjan eteläosissa. Laji on levinnyt myös Turkin länsiosiin ja Pohjois-Afrikkaan Marokkoon ja Algerian pohjoisosiin. Vieraslajina vuorimunkkia kasvaa myös muutamin paikoin Yhdysvaltain itä- ja länsirannikolla sekä Uudessa-Seelannissa.
Suomessa vuorimunkki on alkuperäislaji. Sitä tavataan harvakseltaan Etelä- ja Itä-Suomessa. Levinneisyysalueen pohjoisraja kulkee Satakunnasta Pohjois-Karjalan eteläosiin. Pohjois-Karjalan Pärnävaarassa on lajin pohjoisin tunnettu esiintymispaikka.