stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grigori Perelman
Aiheesta muualla

Tämä matikkanero ei halua miljoonaa ja elää torakoiden kanssa (MTV3, 23.03.2010)
Guardian: Meet the cleverest man in the world (who's going to say no to a $1m prize) (englanniksi)
World's top maths genius jobless and living with mother (Telegraphin haastattelu, 20.8.2006) (englanniksi)
The New Yorker: Manifold Destiny (englanniksi)
näytä
keskustele
Fieldsin mitalin saajat()
1936: Ahlfors • Douglas | 1950: Schwartz • Selberg | 1954: Kodaira • Serre | 1958: Roth • Thom | 1962: Hörmander • Milnor | 1966: Atiyah • Cohen • Grothendieck • Smale | 1970: Baker • Hironaka • Novikov • Thompson | 1974: Bombieri • Mumford | 1978: Deligne • Fefferman • Margulis • Quillen | 1982: Connes • Thurston • Yau | 1986: Donaldson • Faltings • Freedman | 1990: Drinfeld • Jones • Mori • Witten | 1994: Zelmanov • Lions • Bourgain • Yoccoz | 1998: Borcherds • Gowers • Kontsevitš • McMullen | 2002: Lafforgue • Vojevodski | 2006: Okounkov • Perelman • Tao • Werner | 2010: Lindenstrauss • Châu • Smirnov • Villani | 2014: Avila • Bhargava • Hairer •  Mirzakhani | 2018: Birkar • Figalli • Scholze • Venkatesh | 2022: Duminil-Copin • Huh • Maynard • Vjazovska
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Perushahmo

Perushahmo tai tyyppihahmo on tarinoissa esiintyvä arkkityyppinen henkilöhahmo, joka on toistuvan käytön jälkeen vakiintunut jossakin kirjallisuuden, näyttämötaiteen tai elokuvan lajityypissä. Perushahmot pohjautuvat vahvoille ennakko-odotuksille ja stereotyyppisille käsityksille, ja ne ovat helposti tunnistettavissa siinä kulttuuripiirissä, jossa ne ovat syntyneet.
Antiikin Rooman näyttämötaiteessa käytettiin melko suppeaa perushahmojen joukkoa, johon kuuluivat muun muassa ovela orja, kiihkeä nuori rakastaja ja epäluuloinen isä. Samoin renessanssin aikaan syntyneen commedia dell’arten esitykset perustuivat stereotyyppisiin hahmoihin, joilla oli tarkat ja ennaltamäärätyt suhteet toisiinsa. Nykyisin perushahmoja hyödynnetään varsinkin televisiossa, elokuvissa ja sarjakuvissa.
Esimerkkejä

sankari: yleensä tarinan protagonisti
konna: tarinan antagonisti, sankarin vastustaja
valittu: sankarin muunnelma; messiashahmo, joka toteuttaa ennustuksen ja pelastaa maailman
apuri: sankarin uskollinen aisapari, sidekick
viisas vanhus: tietäjähahmo, joka neuvoo ja auttaa sankaria
mestari: viisaan vanhuksen variaatio: itämaisten taistelulajien ylivertainen taitaja
hullu tiedemies: mielipuolinen nero, joka haluaa kostaa kokemansa vääryydet ja väheksynnän
hajamielinen professori: teoreettinen nero, joka kiinnittää vähän huomiota käytännön elämään. Esikuvina mm. Isaac Newton ja Albert Einstein
femme fatale: kohtalokas nainen, joka syöksee päähenkilön tuhoon
naapurintyttö: avoin, hyväsydäminen ja turvallinen, usein tuttu protagonistille
hyväsydäminen huora: lempeä ja ymmärtäväinen langennut nainen
poikatyttö: reipas ja poikamaisesti käyttäytyvä nuori nainen
neito pulassa: nuori nainen, joka sankarin pitää pelastaa
vähä-älyinen lihaskimppu
kovanaama
ihmelapsi
jokamies
veijari
neropatti
neuvokas orja: ylempiarvoisiaan nokkelampi yleensä hyväntahtoinen orja tai palvelija
punainen turvamies: hahmo, joka kuolee lähes heti ilmestyttyään; ilmaisee tilanteen vaarallisuutta
paha äitipuoli
unelmien prinssi, täydellinen kosija, joka pelastaa sankarittaren pulasta
Aiheesta muualla

Stock Characters - Pidempi lista ja artikkelit TV Tropes -sivustolla (englanniksi)
Georges Perec

Georges Perec (7. maaliskuuta 1936 Pariisi – 3. maaliskuuta 1982 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija ja elokuvantekijä. Hän oli kokeellisen eli potentiaalisen kirjallisuuden työpajan (Oulipo) kantava voima.
Elämä

Georges Perecin vanhemmat olivat puolanjuutalaisia. Perhe muutti 1920-luvulla Ranskaan. Perec jäi orvoksi isän kuoltua rintamalla ja äidin menehdyttyä Auschwitzin keskitysleirillä. Ottovanhempina toimivat isän sisar ja tämän aviomies. W eli Lapsuudenmuisto -teos kertoo kirjailijan traumaattisesta varhaislapsuudesta, josta hän on todennut, ettei hänellä ole lapsuusmuistoja.
Hän avioitui vuonna 1959 Paulette Petrasin kanssa, mutta liitto päättyi eroon. Elämänsä kuusi viimeistä vuotta Perec eli elokuvantekijä Catherine Binet’n kanssa, joka on tehnyt Perecistä dokumenttielokuvan Te souviens-tu de Gaspard Winckler? (1990).
Perec asui lähes koko elämänsä Pariisissa. Hän aloitti historianopinnot, mutta jätti ne kesken. Sosiologian tutkinnon hän suoritti Tunisissa, jossa hänen vaimonsa työskenteli vuoden ajan. Hän työskenteli arkistonhoitajana vuosina 1961–1978. Ajoittain hän elätti itsensä myös laatimalla sanaristikkoja. Hän olisi halunnut ryhtyä myös kuvataiteilijaksi.
Vuonna 1967 Perec tutustui Raymond Queneauhon, joka oli potentiaalisen kirjallisuuden työpajan Oulipon toinen perustaja. Perec toimi aktiivisesti Oulipossa ja kehitti Oulipo-kirjallisuuden virtuoosimaisiin suorituksiin, josta on osoituksena varsinkin hänen pääteoksensa La vie mode d’emploi (1978, Elämä Käyttöohje), jonka hän omisti Queneaun muistolle.
Perec kuoli keuhkosyöpään 3. maaliskuuta 1982. Hänet haudattiin toiveidensa mukaisesti Père-Lachaisen hautausmaalle. David Bellos julkaisi vuonna 1993 Perec-elämäkerran A Life in the Words, joka käännettiin ranskaksi Une Vie dans les mots vuonna 1994. Bellos sai elämäkerrasta Goncourt-palkinnon. Teosta pidetään kuitenkin kiistanalaisena. Sen jälkeen on ilmestynyt kaksi elämäkertaa, joista toisessa oikaistaan Bellosin kirjoituksia.
Elämä sanoissa

Kirjoittajan kutsumukselleen Perec sai tukea Maurice Nadeaulta ja Roland Barthes’ilta, jotka olivat vakuuttuneita hänen kirjallisista kyvyistään. Ensimmäisestä romaanistaan Les Choses Perec sai Renaudot-palkinnon vuonna 1965.
La Disparition (1969, Häviäminen) -romaanin kirjoittamiseen osallistuivat monet Oulipo-ryhmän jäsenet. Perec pyysi heiltä ilman e-vokaalia kirjoitettuja tekstejä, jotka hän sitten yhdisti kuuluisaan lipogrammi-romaaninsa.lähde? Tässä yli 300-sivuisessa romaanissa ei esiinny yhtään e-kirjainta. Pereciä huvitti se, ettei edes kirjan kustantaja huomannut, mitä romaanista puuttuulähde?.
La Disparition -romaanin henkilö Anton Voyl (ranskan voyelle tarkoittaa vokaalia) katoaa salaperäisesti viidennessä luvussa. Romaanista puuttuu luku viisi, sillä e on aakkosten viides kirjan ja romaanissa on yhtä monta lukua kuin aakkosissakin. Ystävät yrittävät etsiä Voylia, mutta aina, kun he ovat lähestymässä arvoituksen ratkaisua, katoavat he vuorostaan. Lipogramminsa vastapainoksi Perec kirjoitti toisen romaanin, Les Revenentes (1972), jossa puolestaan ei ole käytetty muita vokaaleja kuin e-kirjainta.
Omaelämäkerrallinen W eli Lapsuudenmuisto -kirja on omistettu E:lle (”pour E”), jonka on katsottu viittaavan ”pour eux” eli ”heihin”, vanhempiin, jotka Perec menetti jo lapsena. Luvun 11 jälkeen on paljonpuhuva lähes tyhjä sivu, jonka keskellä lukee vain: (…).
Perecin pääteos La vie mode d'emploi (1978, Elämä: Käyttöohje) rakentuu monista toisiinsa limittyvistä kertomuksista. Alaotsikkona on monikollinen Romans (Romaaneja). Lukuja ei ole aivan sataa, vaan yhdeksänkymmentäyhdeksän, mikä jättää tietoisesti pienen raon keskeneräisyydelle. Italo Calvino luonnehti teosta viimeiseksi suureksi tapaukseksi romaanin historiassa. Perec sai teoksesta Médicis-palkinnon
Arte-TV-kanava esitti vuonna 1999 Bernard Queysannen dokumenttielokuvan Georges Perec, lire traduire. La vie mode d’emploi -romaanin saksantaja Eugen Helmlé keskustelee filmissä David Bellosin kanssa, joka on kääntänyt Perecin teoksia englanniksi ja kirjoittanut elämäkerran. He kertoivat Perecin kielipelien, lainausten ja nokkelien sanankäänteiden kääntämisen synnyttämistä ongelmista.
Un cabinet d’amateur käsittelee Guillaume van Haechtin maalausta, joka esittää Corneille van der Geestin taidegalleriaa. Novelli muodostaa eräänlaisen kirjaparin La vie mode d’emploi’lle. Se on samalla ”mise en abyme” eli taulu taulussa. Kaikki Perecin teokset ovat metafiktiota eli ne käsittelevät omaa syntyhistoriaansa.
Perecin viimeiseksi teokseksi jäi elokuva Récits d’Ellis Island, joka kertoo amerikkalaisen unelman perässä Yhdysvaltoihin muuttaneista siirtolaisista. New Yorkissa, kivenheiton päässä Vapaudenpatsaasta, on Ellis Island -saari, jonne väki ohjattiin. Tulokkaat eroteltiin. Sairaat, vammaiset ja mielenterveysongelmista kärsivät merkittiin valkoisella liidulla. Dokumentin kautta Perec saattoi puhua omasta tapauksestaan. Nykyisin Ellis Island on siirtolaismuseo.
Suomennetut teokset

W eli Lapsuudenmuisto (W ou le souvenir d'enfance), suomentanut Päivi Kosonen. Helsinki: Like, 1991 ISBN 951-578-076-4.
Tiloja / avaruuksia (Espéces d'espaces), suomentanut Ville Keynäs. Helsinki: Loki-kirjat, [1992] ISBN 952-9646-02-X.
Elämä: käyttöohje: romaaneja (La vie mode d'emploi), suomentanut Ville Keynäs. Helsinki: Loki-kirjat, 2006 ISBN 952-9646-56-9.
Talvinen matka (Le voyage d'hiver). Osuuskunta Poesia, 2017. ISBN 978-952-305-083-9 Sarja: Poesiavihkot ISSN 2343-0834
Häviäminen (La Disparition), suom. Ville Keynäs. Helsinki: Teos 2023 ISBN 978-952-363-361-2
Ellis Island. Projektin kuvaus, essee, Parnasso 6–7/2017 s. 40–43 suom. Päivi Kosonen (sis. lyhyen taustoituksen)
Suuntaa-antava luettelo, novelli, suom. Maija Kauhanen, julkaisussa Granta 1: Ruoka, Otava 2013 ISSN 2341-8559
Kaikki teokset

Les Choses: Une histoire des années soixante, 1965
Quel petit vélo à guidon chromé au fond de la cour ?, 1966
Un homme qui dort, 1967
La Disparition, 1969 Häviäminen.  Suomentanut Ville Keynäs. Teos, 2023.  ISBN 9789523633612
Petit traité invitant à la découverte de l’art subtil du go, 1969 (yhdessä Pierre Lussonin ja Jacques Roubaud’n kanssa)
Les Revenentes, 1972
Die Maschine, 1972
Oulipo. Créations, Re-créations, récréations, 1972 (yhdessä Raymond Queneaun, Paul Fournelin ja muiden Oulipon jäsenten kanssa)
La Boutique obscure, 1973
Espèces d’espaces, 1974 (Tiloja/Avaruuksia, suom. Ville Keynäs. Helsinki: Lokikirjat', 1992)
Ulcérations, 1974
W ou le souvenir d’enfance, 1975 (W eli Lapsuudenmuisto, suom. Päivi Kosonen. 1991)
Alphabets. Cent soixante-seize onzains hétérogrammatiques, 1976
Je me souviens, 1978
La Vie mode d’emploi. Romans, 1978 (Elämä: Käyttöohje, suom. Ville Keynäs. Helsinki: Lokikirjat, 2006)
Les mots croisés, 1979
Un Cabinet d’amateur, 1979
La Clôture et autres poèmes, 1980
Récits d’Ellis Island, 1980
Théâtre, 1981
Elokuvat

A Man Asleep, 1973
Un homme qui dort, 1974
Les Lieux d’une fugue, 1978
Ellis Island, 1980
Aiheesta muualla

Petri Liukkonen: Perec authorscalendar.info-sivustolla (englanniksi)
Perec-yhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Le Cabinet d'amateur (ranskaksi)
Braulio Tavares: Perec (Archive.org) (englanniksi)
Georges Perec's `Negative' Autobiography (englanniksi)
Today in Literature
Manet van Montfrans / Georges Perec: visite au cabinet du falsificateur (ranskaksi)
Lyhyt elämäkerta (ranskaksi)
Entretiens et conférences Mireille Ribière. (englanniksi)
Georges Perec Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  ELMCIP  Europeana  SNAC  IdRef
Émile Vandervelde

Émile Vandervelde vuonna 1919.
Émile Vandervelde (25. tammikuuta 1866 Ixelles, Belgia – 27. joulukuuta 1938 Ixelles) oli belgialainen valtiomies, moninkertainen ministeri, yliopiston professori ja puoluejohtaja.
Poliittinen elämä

Vandervelde väitteli kolmen alan tohtoriksi: oikeustieteestä, yhteiskuntatieteistä sekä kansantaloustieteestä. Opintojensa aikana hän liittyi jäseneksi perustettuun Belgian työväenpuolueeseen (Parti Ouvrier Belge, P.O.B.), ja kymmenen vuotta myöhemmin hänet valittiin Belgian parlamenttiin. Hän kirjoitti vuonna 1894 P.O.B:n aatteellisen ohjelman, joka tunnetaan nimellä Quaregnon julistus.
Vuonna 1894 Vanderveldestä tuli siis Charleroin kaupungin kansanedustaja. Vuodesta 1900 hän toimi Brysselin kaupungista valittuna kansanedustajana. Edustajantoimessaan hän taisteli erityisesti yleisen äänioikeuden ja yhteiskunnallisen tasa-arvon puolesta.
Vanderveldestä tuli ministerineuvoston eli hallituksen jäsen vuonna 1916, ja hän toimi kansanhuoltoministerinä 1917–1918. Sen jälkeen hän toimi vuoteen 1921 oikeusministerinä, jossa tehtävässä hän teki laajan rangaistuslaitosuudistuksen. Vuosina 1925–1927 Vandervelde toimi Belgian ulkoministerinä ja vielä 1936–1937 terveysministerinä. Näiden kahdenkymmenen ministerivuoden aikana toteutui useita Vanderveldelle tärkeitä ja keskeisiä uudistuksia kuten: yleinen ja yhtäläinen äänioikeus, ammatillisen järjestäytymisen vapaus, kahdeksantuntinen työpäivä, eläke- ja työttömyysvakuutus sekä kieltolaki.
Kansainvälinen toiminta

Kansainvälisissä tehtävissä Vandervelde toimi Toisen internationaalin presidenttinä vuonna 1900 ja vielä vuonna 1918. Syyskuussa 1920 hän vieraili sosialistisen internationaalin valtuuskunnan mukana Georgian kansantasavallassa. Matkan oli järjestänyt Georgian Sosialidemokraattinen puolue.
Vandervelde vieraili Suomessa kesäkuussa 1914 ja oli puhujana helsinkiläisen Raittiusyhdistys Koiton Hakasalmen puistossa järjestämässä kesäjuhlassa. Hän oli yhdistyksen kunniajäsen vuodesta 1914 lähtien. Vandervelde kävi vierailunsa aikana myös Torniossa.
Vuonna 1925 Vandervelde osallistui Locarnon neuvotteluihin, jotka päättyivät Euroopan ja Kansainliiton kannalta myönteisesti. Tämä oli Vandervelden elämän suuria tähtihetkiä.
Muu toiminta

Vandervelde toimi Brysselin vapaan yliopiston professorina ja P.O.B:n puheenjohtajana tehtävän perustamisesta 1933 alkaen aina kuolemaansa saakka. Lisäksi hän oli ahkera kirjoittaja ja lehtien avustaja. Hän kirjoitti erityisesti lehtiin Germinal, Journal littéraire, artistique et social au Mouvement social sekä Revue Rouge.
Kuolema

Émile Vandervelde kuoli 27. joulukuuta 1938 synnyinkaupungissaan Ixellesissä, joka on itsenäinen kaupunkikunta Brysselin alueella. Elokuvaohjaaja Henri Storck ohjasi kantaa ottavan elokuvan Le patron est mort, joka kertoi Vadervelden kuolemasta sekä hautajaisista. Elokuva tuo hyvin esille sen suuren liikutuksen tunteen, jota koko Belgian työväenluokka tunsi johtajansa poismenon johdosta.
Teokset

Les associations professionnelles d'artisans et d'ouvriers en Belgique (1892)
L'Evolution industrielle et le collectivisme (1896)
Le question agraire en Belgique (1897)
Le Socialisme en Belgique (1898), with Destreé
L'Alcoolisme et le conditions du travail en Belgique (1899)
Le propriété foncière en Belgique (1900)
L'Exode rural et le retour aux champs (1903)
Le Socialisme et l'agriculture (1906)
Le collectivisme et l’évolution industrielle (1906)
Essais socialistes (1906)
Le Belgique et le Congo belge|Congo (1911)
La Belgique (1915)
L’effort belge (1915)
La Belgique envahie et le socialisme international (1917)
Trois aspects de la révolution russe 7 mai - 25 juin 1917 (1917)
Le Socialisme contre l'Etat (1918)
Parti ouvrier belge 1885-1925 (1925)
Jaurès (1929)
Etudes marxistes : le marxisme a-t-il fait faillite? (1930)
A travers la révolution chinoise : Soviets et Kuomintang (1931)
L’alternative: capitalisme d’état ou socialisme démocratique (1933)
Livre noir de la dictature autrichienne La justice et les Lois sous le Dr Schuschnigg, Des faits rien que des faits (1934)
Ce que nous avons vu en Espagne (1938) Jeanne E. Vandervelde (toim.)
Souvenirs d'un militant socialiste (1939)
La situation mondiale : rapport sur la conférence de Zurich, fait au conseil général du P.O.B. le 22 juin 1932 (päiväämätön)
Teokset > Suomennetut teokset

Kehitys sosialismia kohden, suom. Aku Rissanen. Tampere : Alex Halonen, 1909
Sosialismi ja teollisuuden kehitys, suom. Aku Rissanen. Astoria (Ore.). Toverin kustannusyhtiö, 1908
Sosialismi ja tuotannon kehitys, suom. M. A. Airola, julkaisija: Viipuri, Viipurin työväen sanomalehti-o.y., 1909
Sosialistinen yhteiskuntajärjestelmä, suom. Väinö Jokinen. Julkaisija: Helsinki, Vihtori Kosonen, 1907
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ABS, Robert, Emile Vandervelde, Bruxelles, Editions Labor, 1973
Polasky, Janet, Emile Vandervelde, le Patron, Bruxelles, Editions Labor, 1995 ISBN 280401035X.
Polasky, Janet, The Democratic Socialism of Emile Vandervelde : Between Reform and Revolution, Washington, Oxford, Berg, 1995.
Työväenliikkeen kirjasto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Perhostonnikala

| Perhostonnikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Makrillikalat Scombroidei
Heimo::  Makrillit Scombridae
Alaheimo::  Gasterochismatinae
Suku::  Gasterochisma
Laji::  melampus
Kaksiosainen nimi
 Gasterochisma melampus  (Richardson, 1845) 
Katso myös
   Perhostonnikala Wikispeciesissä   Perhostonnikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Perhostonnikala (Gasterochisma melampus) on ahvenkalojen lahkoon kuuluva suurikokoinen makrillikala. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Perhostonnikalalla voi kertyä pituutta 165 cm ja painoa 40–50 kg. Kalan erottaa muista makrillilajeista helposti suurten suomujensa takia.
Perhostonnikalan vartalo on selän puolelta sinivihreä, ja väri vaihtu hiljalleen keltaiseen vatsassa. Pyrstö on puolikuun muotoinen. Nuorilla yksilöillä rintaevät ovat päätä pidemmät. Kaikki evät ovat mustia tai tummanharmaita.
Levinneisyys

Perhostonnikalaa tavataan eteläisen pallonpuoliskon subtrooppisissa vesissä. Verenkiertojärjestelmänsä avulla se voi pitää ruumiinlämpönsä merivettä reilusti lämpimämpänä. Niitä tavataan kuitenkin harvoin yli 200 metrin syvyydestä.
Ravinto

Perhostonnikala on nopealiikkeinen ja aggressiivinen petokala, joka syö enimmäkseen muita kaloja. Havaijin lähettyviltä pyydetyistä yksilöistä on löydetty kuitenkin myös kalmarin jäänteitä ja lintujen höyheniä.
Kalastus

Perhostonnikalalla ei ole suurta kaupallista merkitystä. Sitä saadaan Japanissa lähinnä sivusaaliina sinievätonnikalan pyynnistä pitkälläsiimalla. Kuitenkin avomerellä liikkuvat kalastajat pyytävät suurikokoisia perhostonnikaloja mielellään. Urheilukalastajatkin pyytävät perhostonnikalaa. Saalis myydään pääasiassa pakastettuna, savustettuna tai säilykkeenä, ja se kypsennetään tavallisesti paistinpannulla, uunissa tai hiilloksella.
Aiheesta muualla

Gasterochisma melampus FishBase.org (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q934588  Wikispecies: Gasterochisma melampus  AFD: Gasterochisma_melampus  BOLD: 18729  CoL: 6K9ZY  FishBase: 100  GBIF: 2374226  iNaturalist: 187416  IRMNG: 10824599  ITIS: 202065  IUCN: 170340  NCBI: 13537  NZOR: fba06551-f14d-43d2-a41e-7782f8221bde  OBIS: 219709  Open Tree of Life: 445132  Paleobiology Database: 352539  WoRMS: 219709
Pekka Pesonen

Pekka Juhani Pesonen (s. 1. huhtikuuta 1947 Norrköping, Ruotsi) on suomalainen kirjallisuudentutkija ja emeritusprofessori. Hän oli Helsingin yliopiston venäläisen kirjallisuuden professori 1998–2010. Hän teki tutkimus- ja opetustyön ohella lehtikritiikkiä venäläisestä kirjallisuudesta sekä  radio-ohjelmia. Lisäksi hän on vetänyt suurelle yleisölle avoimia luento- ja keskustelusarjoja.
Pesonen valmistui  Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1973, filosofian lisensiaatiksi 1975 ja filosofian tohtoriksi 1987. Hän oli Helsingin yliopistossa tuntiopettaja ja vt. assistentti 1970–1972, 1974 ja yleisen kirjallisuustieteen assistentti 1975–1980. Vuonna 1979 hän oli Oulun yliopistossa kirjallisuuden vt. apulaisprofessori. Vuosina 1981–1983 ja 1986–1987 hän oli Helsingin yliopistossa vt. apulaisprofessori, 1988–1997 apulaisprofessori ja 1998–2010 venäläisen kirjallisuuden professori.
Aiheesta muualla

Pekka Pesonen 375 humanistia -sivusto 9.3.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Osmo Pertola

Kokemäen Uuno lavalla hänelle tyypillisessä "puhelinkeskustelussa".
Osmo Olavi Pertola (25. maaliskuuta 1927 Kokemäki – 29. lokakuuta 1964 Harjavalta) oli suomalainen koomikko. Hänet muistetaan Kokemäen Uunona, jonka hahmon Pertola loi 1950-luvulla.
Lapsuus ja nuoruus

Osmo Pertola syntyi maanviljelijäperheeseen Kokemäen Ylistaron kylässä vuonna 1927. Hän oli nelilapsisen perheen toiseksi nuorin lapsi. Vanhin kolmesta veljestä oli vuonna 1921 syntynyt kotiseutuneuvos Esko Pertola, joka tunnetaan Kokemäellä paikkakunnan kansanperinteen ja historian tallentajana.
Näyttelemisen Pertola aloitti vuonna 1945 Kokemäen nuorisoseurassa, esiintyen useissa erityylisissä näytelmissä. Nuorisoseura käytti tuotannoissaan paljon vierailevia ohjaajia ja näin Pertola pääsikin esiintymään muun muassa näyttelijä Martta Hannulan ja kirjailija Vappu Ouran ohjauksessa. Näyttelemisen lisäksi hän osallistui maakunnallisiin nuorisoseurojen puhekilpailuihin. Niistä saadut lukuisat voitot ja myönteiset arvostelut kannustivat Pertolaa vähentämään näyttelemistä ja esiintymään yksin.
Kokemäen Uuno

Vuonna 1954 Pertola aloitti esiintymisen Kokemäen Uunona. Nimen syntyyn vaikutti paikallisen osuuskaupan johtaja, joka halusi lainata etunimeään Pertolan taiteilijanimeksi. Aluksi hän esiintyi Kokemäellä ja muualla Satakunnassa. Hahmon suosio kasvoi kuitenkin nopeasti ja esiintymistilaisuuksia tuli yhä kauempaa.
1950-luvun lopulla Kokemäen Uuno pääsi myös radioon sekä juuri aloitettuihin TV-lähetyksiin. Nämä esiintymiset kasvattivat entisestään suosiota eri puolilla maata. Hän esiintyi samoissa iltamissa aikakauden suurten nimien, kuten Reino Helismaan, Tapio Rautavaaran ja Niilo Tarvajärven kanssa. Suosio kasvoi niin, että Pertolalla saattoi olla useita esiintymistilaisuuksia saman päivän aikana. Huippuna oli vappuaatto vuonna 1960, jolloin hänet nähtiin lavalla kolmessatoista eri tapahtumassa Tampereella ja sen ympäristössä.
Ensimmäisen ja ainoaksi jääneen esiintymisensä valkokankaalla Kokemäen Uuno teki vuonna 1961 Veikko Itkosen ohjaamassa ja Reino Helismaan käsikirjoittamassa rillumarei-komediassa Mullin mallin. Siihen oli koottu asemansa jo vakiinnuttaneen tähden Esa Pakarisen rinnalle nousevat koomikot Pertola ja Eemeli. Myös uraansa aloittelevalla Spede Pasasella oli rooli elokuvassa. Mullin mallin ei ole saanut kriitikoilta juurikaan myönteisiä arvioita. Vuonna 2012 se julkaistiin kuitenkin DVD:nä.
Samana vuonna valmistui myös Tamvisiolle tehty 60 minuutin mittainen tv-ohjelma Kokemäen Uunon kaupunkimatka. Siinä esiintyivät Pertolan lisäksi muun muassa Henry Theel ja Carola.
Pertolan huumori oli ystävällistä ja hyväntahtoista. Hän ei jutuillaan halunnut loukata tai pilkata ketään. Kokemäen Uunon tarinoissa seikkaili säännöllisesti erilaisia hänen luomiaan henkilöhahmoja. Niistä merkittävin oli puoliso Amalia. Lavaesiintymiset eivät koostuneet lyhyistä vitseistä, vaan ne olivat pitkiä monologeja. Yksi Pertolan bravuureista oli lavalla esitetyt kuvitteelliset puhelinkeskustelut. Sellaisesta koostuu kokonaan myös hänen esiintymisensä Mullin mallin -elokuvassa.