Uranuksen tutkimus
Tutkimus > Löytyminen

Uranus oli ensimmäinen planeetta, joka löydettiin kaukoputken avulla. Ensimmäiset mahdolliset havainnot Uranuksesta teki Hipparkhos 25. maaliskuuta 127 eKr. Myöhemmin Hipparkhoksen havainnot kirjoitettiin ylös Klaudios Ptolemaioksen Almagest-teokseen. Mahdollisesti myös Ptolemaios havaitsi Uranuksen tähtitaivaalla, mutta hän luuli sitä tähdeksi. Ensimmäiset varmat havainnot Uranuksesta teki vuonna 1690 John Flamsteed, joka kuitenkin merkitsi Uranuksen 34 Tauri -nimiseksi tähdeksi. Hän havainnoi Uranusta uudelleen vuosina 1712 ja 1715, kuten myös James Bradley vuosina 1748, 1750 ja 1753. Myös ranskalainen Pierre Charles Le Monnier havainnoi Uranusta monia kertoja vuosien 1750 ja 1769 aikana, ja hänkin uskoi kohteen olevan tähti.
Kymmenen ja yhdentoista välisenä aikana illalla 13. maaliskuuta 1781 saksalaissyntyinen englantilainen tähtitieteilijä ja muusikko William Herschel huomasi Kaksosten ja Härän tähdistöjen lähettyvillä muita tähtiä suuremmalta näyttävän kohteen tähtitaivaalla. Löytönsä hän teki uudella itse rakentamallaan kaukoputkellaan kotitalonsa takapihalta Englannin Bathissa. Suuruutensa vuoksi hän piti kohdetta komeettana, mutta se varmistui joksikin muuksi taivaankappaleeksi neljä päivää myöhemmin, kun Herschel huomasi kohteen liikkuneen tähtitaivaalla. Herschel uskoi löytäneensä komeetan. Herschel ilmoitti löydöstään Royal Societylle, jonka jäsenet ryhtyivät tutkimaan kohdetta tarkemmin. Herschel raportoi löydöstään myös Kuninkaallisen tähtitieteilijän virassa olleelle Nevil Maskelynelle, joka uskoi Uranuksen olevan planeetta. Suomalainen Anders Johann Lexel laski Uranuksen radan ja huomasi sen muistuttavan enemmän ympyrämäistä, planeettalle kuuluvaa rataa kuin komeettamaista rataa. Lexel ilmoitti asiasta kirjeitse sveitsiläiselle matemaatikolle Daniel Bernoullille, joka julkaisi kirjeen. Näin eurooppalaisten tieteilijät saivat tietää Uranuksen planeettamaisesta radasta. Johann Elert Bode alkoi tutkia vanhempia havaintoja kohteesta ja huomasi, että Uranus oli nähty lukuisia kertoja mutta kirjattu ylös tähdeksi. Kaksi vuotta myöhemmin Uranus hyväksyttiin yleisesti uudeksi planeetaksi lukuisten eurooppalaisten tähtitieteilijöiden havaintojen ansiosta.
Herschel ehdotti Uranuksen nimettävän Britannian kuninkaan Yrjö III:n mukaan. Herschel ehdotti nimeksi Georgium Sidus (suom. Yrjön tähti), joka ei saanut kannatusta Britannian ulkopuolella. Hän ehdotti taivaankappalleelle nimeä Neptunus. Ranskalaiset tähtitieteilijät ehdottivat planeetan nimettävän löytäjänsä mukaan Herscheliksi. Johann Elert Bode ehdotti nimeksi kreikkalaista taivaan jumalaa Uranosta. Boden kollega Martin Klaproth kannatti, ja hän nimesi pian ehdotuksen jälkeen löytämänsä alkuaineen uraanin Uranoksen mukaan. Lopulta Uranus yleistyi planeetan nimeksi. Britanniassa uudesta planeetasta käytettiin nimeä Georgium Sidus, kunnes siitä luovuttiin 1800-luvun puolivälissä.
Yrjö III palkitsi Herschelin planeetan löydöstä vuonna 1781 Royal Societyn Copley-mitalilla. Vuonna 1787 Herschel löysi kaksi Uranuksen kuuta, Titanian ja Oberonin. 1790-luvulla hän väitti löytäneensä vielä neljä kuuta lisää sekä Uranuksen renkaat, mutta havaintoja ei pystytty todentamaan.
John Couch Adams ja myöhemmin Urbain Le Verrier huomasivat Uranuksen kiertoradassa poikkeamia, jotka voitiin selittää tuntemattomalla planeetalla Uranuksen takana. Siten Neptunuksen rata pystyttiin laskemaan, ja planeetta löydettiin 23. syyskuuta 1846.