Armenian historia
Itsenäisyyden aika > Epävakaa demokratia

Vuoristo-Karabahin kriisi oli 1990-luvun puoliväliin mennessä vaatinut tuhansien armenialaisten hengen, eikä konfliktiin saatu pysyvää ratkaisua. Kymmenet tuhannet olivat muuttaneet huonontuvien elinolojen perässä ulkomaille. Huolimatta talouden käänteestä 2000-luvun alussa, monet armenialaiset jäivät ulkomaille. Levon Ter-Petrosjan valittiin uudelleen virkaansa vuonna 1996 ja seuraavana vuonna pääministeriksi valittiin Robert Kotšarjan, joka oli toiminut Vuoristo-Karabahin tasavallan johdossa. Vuonna 1997 Ter-Petrosjan kannatti Vuoristo-Karabahin rauhanneuvotteluissa myönnytyksiä Azerbaidžanille. Kotšarjan ja jotkut hallituksen ministerit eivät tätä hyväksyneet. Erimielisyydet johtivat Ter-Petrosjanin eroon ja Kotšarjan valittiin presidentiksi. Kotšarjanin presidenttikauden alkupuolella, vuoden 1999 lokakuussa Armenian parlamenttiin tehdyssä aseellisessa hyökkäyksessä sai surmansa maan pääministeri Vazgen Sargsjan, puhemies Karen Demirtšjan, sekä kuusi muuta henkilöä. Monet parlamenttiin hyökänneet asemiehet kuolivat vankilassa epämääräisissä olosuhteissa, mikä herätti epäilyjä siitä että Kotšarjan ja häntä presidenttinä seurannut Serž Sargsjan olisivat suunnitelleet heidän murhaamisensa.
Presidenttinä Kotšarjan vaati tiiviimpiä suhteita länteen, ja Armenia liittyi Euroopan neuvostoon vuonna 2001. Vuonna 2003 Kotšarjan valittiin uudelleen Armenian presidentiksi. Hänen toisen presidenttikautensa jälkeen, vuoden 2008 vaalit voitti Serž Sargsjan. Sarjgsjan allekirjoitti sopimuksen Azerbaidžanin presidentin İlham Əliyevin kanssa, jonka mukaan maiden oli määrä tehostaa maiden ponnisteluja Vuoristo-Karabahin konfliktin ratkaisemiseksi. Seuraavana vuonna Armenia ja Turkki sopivat maidensa diplomaattisuhteiden normalisoimisesta, ja avaavansa uudelleen maiden välisen rajan. Turkki oli sulkenut Armenian vastaisen rajansa vuonna 1993, tukeakseen Azerbaidžania Vuoristo-Karabahin konflikitssa. Lisäksi sopimuksessa vaadittiin kansainvälistä komissiota tutkimaan ensimmäisen maailmansodan aikaista armenialaisten kansanmurhaa, joka oli keskeinen kysymys Armenian ja Turkin välisissä suhteissa. Tämä sopimus kuitenkin raukesi vuonna 2010 Vuoristo-Karabahin konfliktin vuoksi. Tuolloin Armenian ja Azerbaidžanin joukot jatkoivat ajoittain tulitusta etulinjojen yli Vuoristo-Karabahissa.
Sargsjan valittiin toiselle presidenttikaudelle vuona 2013. Kansainväliset tarkkailijat huomauttivat kuitenkin, että vaaleissa ei ollut tarjolla aitoa kilpailua, sillä useat Sargsjanin haastajat olivat jättäytyneet vaaleista, sillä he katsoivat että vaalitulosta vääristeltäisiin Sargsjanin eduksi. Samana vuonna Sargsjan aloitti Armenian ulkosuhteiden yllättävän uudelleensuuntauksen ilmoittamalla, että Armenia liittyy Venäjän johtamaan Euraasian talousunioniin. Tämä lopetti käytännössä Armenian pyrkimykset tiivistää suhteita Euroopan unioniin. Vuonna 2015 Armeniassa järjestettiin kansanäänestys, jolla maa muutettiin semipresidentialistisesta järjestelmästä parlamentaarikseksi. Tähän sisältyi presidentin toimivallan supistaminen ja pääministerin valtuuksien lisääminen. Sargsjan puhui vahvasti uudistuksen puolesta, perustellen että presidentin ja pääministerin välinen vallanjako oli aiheuttanut epävakautta. Kriitikot taas katsoivat, että kansanäänestys tarjosi Sargsjanille mahdollisuuden pysyä vallassa pääministerinä, kun hänen toinen presidenttikautensa päättyi vuonna 2018.
Serž Sargsjanin toisen presidenttikauden päätyttyä huhtikuussa 2018, maan parlamentti valitsi hänet pääministeriksi. Nikol Pašinjan, kansanedustaja ja tunnettu toimittaja, johti Sargsjanin vastaisia mielenosoituksia, jotka katsoivat että Sargsjan yrittää keskittää vallan itselleen. Mielenosoitukset jatkuivat useita päiviä, ja myös maan armeijan jäsenet liittyivät joukkoon. Mielenosoitukset saivat Sargsjanin eroamaan tehtävästään. Pašinjan nousi itse pääministeriksi toukokuussa 2018. Pašinjan ryhtyi välittömästi valtaan noustuaan erottamaan korruptoituneita virkamiehiä ja myös entinen presidentti Robert Kotšarjan joutui syytetyksi.
Pašinjanin hallitus julkaisi talousuudistus suunnitelman, jolla oli optimistiset tavoitteet, mutta jota kritisoitiin sen epämääräisistä yksityiskohdista. Armenian suurin kauppakumppani Venäjä muuttui uutta hallitusta kohtaan epäilevämmäksi ja kaasuyhtiö Gazprom korotti Armeniaan toimitettavan maakaasun hintaa. Tämä sai Armenian lähestymään Irania, ja Armenian toimimista mahdollisena iranilaisen maakaasun kauttakulkupaikkana. Pašinjanin hallitus herätti myös toiveita ratkaista Vuoristo-Karabahin konflikti ja rauhanneuvottelut Azerbaidžanin kanssa aloitettiin. Diplomaattista ratkaisua ei kuitenkaan saatu aikaan ja neuvottelujen katkeaminen johti jännitteiden kärjistymiseen vuoden 2020 puolivälissä. Vuoristo-Karabahissa tapahtui yhteenottoja armenialaisten ja azerbaidžanilaisten joukkojen välillä, ja Toinen Vuoristo-Karabahin sota syttyi syyskuussa 2020. Taistelut olivat pahimmat sitten 1990-luvun puolivälin, ja niissä armenialaiset joukot kokivat tuntuvia tappioita.  Pašinjan suostui vetämään armenialaiset joukot ja luopumaan hallinnasta suurimmassa osassa Armenian miehittämiä alueita. Tämän myötä Armenia joutui vastaanottamaan alueelta tuhansia pakolaisia. Tämä rasitti entisestään maan taloutta, jota oli rasittanut jo entisestään maailmanlaajuinen koronaviruspandemia.
Armenian valtakunta suurimmillaan Tigranes Suuren valtakaudella 95–66 eaa.
Roomalainen temppeli Garnissa
Armenialaisten aakkosten kehittäjä Mesrop Maštots kuvattuna Stepanos Nersissianin maalauksessa, vuodelta 1882.
Armenialaisten kansanmurhassa sai surmansa arviolta 600 000-1,5 miljoonaa ihmistä.
Armenian ja Karabahin neuvoston hallinnassa ainakin jonkin aikaa ollut alue   Armenian vaatimat alueet, joita se ei koskaan hallinnut   Armeniaan Sèvresin rauhan­sopi­muk­sella liitetyt alueet; sopimusta ei ratifioitu eikä se koskaan tullut voimaan.