stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rahastaja
Rahastajat Suomessa

Rahastajat olivat Suomessa yleisiä pitkän matkan linja-autoissa, paikallisbusseissa ja raitiovaunuissa 1900-luvulla. Kulkuneuvoon saattoi astua ilman lippua ja ostaa lipun käteisrahalla rahastajalta. Matkustajien joukossa kiertävän rahastajan työvälineisiin kuuluivat olalla kannettava rahastajanlaukku vaihtorahakassoineen sekä rahastajanpihdit tai muunlainen leimauslaite lippujen merkitsemiseen. Rahastajan tunnisti myös erityisestä työasusta, esimerkiksi suikkamallisesta päähineestä.
Rahastajat vähenivät kun matkalippujen myynti ja tarkastus siirtyi kuljettajille, lippuautomaateille, lippujen leimauslaitteille, lippuja tunnistaville lukulaitteille ja pistokokeita tekeville lipuntarkastajille.
Suomen maaseudun linja-autoliikenteessä rahastajat olivat yleensä nuoria naisia, ja tehtäviin kuului muutakin kuin lippujen myyntiä. Rahastaja avusti kuljettajaa muun muassa lumen ja jään poistossa ajoneuvosta, huolehti linja-autossa kulkevan rahtitavaran vastaanotosta ja luovutuksesta ja auttoi matkustajia heidän matkatavaroidensa kanssa. Rahastaja saattoi varsinaisten tehtäviensä lisäksi ottaa hoitaakseen haja-asutusalueiden tutuksi tulleiden ihmisten juoksevia asioita, kuten apteekissa tai postikonttorissa käyntejä. Kaupunkien välisissä linja-autovuoroissa rahastajan toimenkuva muuttui 1900-luvun loppuvuosina lentoemäntää muistuttavaksi autoemännäksi, jonka tehtävä on muun muassa myydä ja tarjoilla matkustajille kahvia ja muita virvokkeita.
Helsingin kaupungin liikennelaitoksella oli toiminnan alkuaikoina pulaa rahastajaksi haluavista. Ovensuussa, alkuaikoina jopa avonaisissa raitiovaunuissa, työskentely oli kylmää ja vetoista. Rahastaja istui omassa työpisteessään kiinteine kassakoneineen. Lipunmyynnin lisäksi hän huolehti matkustamon turvallisuudesta ja piti huudoillaan yllä järjestystä. Hän istui yleensä sivuttain niin, että näki helposti koko matkustamon ja kaikki sisään- ja uloskäynnit.
HKL alkoi luopua rahastajista busseissa 1960-luvulla ja siirtyi kuljettajarahastukseen myös raitiovaunuissa 1970-luvun puolestavälistä alkaen. Viimeinen raitiovaunurahastaja lopetti työn vuonna 1987.
Rahastaja populaarikulttuurissa

Marion Rung levytti Toivo Kärjen ja Reino Helismaan iskelmän ”Pikku rahastaja” (laulun sanoituksessa muodossa ”Pieni rahastajatyttö”), joka osallistui Suomen euroviisukarsintaan 1962. 1970-luvun alun suositussa televisiosarjassa Mennään bussilla yksi päähahmoista on Bob Grantin näyttelemä Lontoon bussien rahastajamies.
Kirjallisuutta

Tarinoita ratikoista. Helsingin kaupunginmuseo, 2022. ISBN 978-952-351-846-9.
Savolainen, Seija (toim.): Tuo pieni rahastajatyttö, tuo tyttö Osulan linjurien... Muistoja Saimaan Osuus-Auton ajoista Lauritsalassa. Lauritsala-seura 2013. ISBN 978-952-93-2226-8.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rahastaja Wikimedia Commonsissa
Hjalmar Raatikainen

Hjalmar Raatikainen (1. lokakuuta 1892 Joensuu – 19. heinäkuuta 1967) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Paavo Raatikainen ja Maria Laukkanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1938 Eeva Tellervo Oksasen kanssa.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Sortavalan lyseossa vuonna 1925 sekä kävi seitsemännen luokan Joensuun lyseossa vuonna 1926. Hän kävi Suojeluskuntain yliesikunnan päällystökoulun Hämeenlinnassa vuosina 1919–1920 ja taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925. Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1929 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osan vuosina 1932–1934. Lisäksi hän suoritti jatkosodan aikana Esiupseerien taktillisen kurssin Tuusulan Päällystökoulussa vuonna 1943.
Jääkäriaika

Valtionrautateiden harjoittelijana ollut Raatikainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 5. marraskuuta 1915, josta hänet komennettiin tammikuussa 1916 värväystehtäviin Suomeen. Hän saapui Uumajan kautta Vaasaan ja jatkoi matkaansa Pohjois-Karjalaan, missä toimi värvärinä ja aseiden hankkijana. Syystalvesta vuonna 1917 hän toimi suojeluskuntalaisten kouluttajana, kunnes tammikuussa 1918 hänet komennettiin kouluttajaksi Vimpelin sotakouluun.
Suomen sisällissota

Hän toimi sisällissodan alkaessa Pohjois-Karjalan vapaajoukkojen varaylipäällikkönä ja myöhemmin hänet komennettiin Karjalan rintamalle Karjalan 3. rykmentin 9. pataljoonan komentajan apulaiseksi sekä saman pataljoonan 2. komppanian päälliköksi. Hän otti osaa Joutsenon taisteluihin, missä haavoittui 14. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Raatikainen palveli sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä Karjalan rykmentti 2:n II pataljoonan 2. komppaniassa. Hänet siirrettiin 1. elokuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi Meripataljoonan 2. komppaniaan. Raatikainen erosi armeijasta 20. helmikuuta 1919 vain voidakseen osallistua Viron vapaussotaan 5. maaliskuuta – 8. toukokuuta 1919 välisenä aikana. Virossa hän toimi Länsi-Inkerin vapaajoukoissa aliupseerikurssin johtajana ja myöhemmin joukkueenjohtajana panssarijunadivisioonan suomalaisessa Pataljoonassa Valkin rintamalla. Virosta palattuaan Raatikainen määrättiin 1. kesäkuuta 1919 alkaen Värtsilän suojeluskunnan paikallispäälliköksi, josta hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1920 alkaen sotilasohjaajaksi Joensuun suojeluskuntapiiriin, jossa  hänet nimitettiin piiripäälliköksi 1. lokakuuta 1921. Piiripäällikön tehtävien ohella hän toi 16. maaliskuuta – 1. joulukuuta 1922 välisen ajan Sortavalan suojeluskuutapiirin alipäällystökurssien opettajana. Joensuusta Raatikainen muutti Sortavalaan, jossa hän vastaanotti 1. joulukuuta 1922 alkaen Sortavalan suojeluskuntapiirin II alueen päällikön tehtävät. Sortavalan suojeluskunnasta hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1927 alkaen Karjalan kaartin rykmenttiin, jossa hän toimi nuorempana upseerina, komppanianpäällikkönä, aliupseerikoulun varajohtajana ja 31. heinäkuuta 1933 alkaen yleisesikuntaupseerina. Hänet siirrettiin 18. lokakuuta 1934 yleisesikuntaupseeriksi Mikkelin sotilaspiirin esikuntaan, josta hänet siirrettiin 7. marraskuuta 1934 takaisin Karjalan kaartin rykmenttiin, josta palasi 7. kesäkuuta 1935 uudelleen Mikkelin sotilaspiirin esikuntaan. Hänet nimitettiin viimein 8. huhtikuuta 1937 alkaen Savon sotilasläänin esikuntapäälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Raatikainen osallistui talvisotaan esikuntapäällikkönä 13. divisioonan esikunnassa, joka operoi Laatokan pohjoispuolisilla alueilla. Välirauhan aikana hän jatkoi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin Keski-Pohjanmaan sotilasläänin esikuntapäälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet sijoitettiin sotilasläänin perustaman 11. divisioonan esikuntapäälliköksi, jossa tehtävässä hän toimi divisioonan hyökkäysvaiheen aikana Äänislinnaan ja myöhemmin Neuvostoliiton suurhyökkäyksen torjuntataisteluihin Syvärillä. Divisioonan esikunnasta hän oli poissa vuosien 1942–1944, jolloin hän toimi Pohjois-Kymenlaakson suojeluskuntapiirin komentajana. Raatikainen erosi armeijan palveluksesta sotien jälkeen ja työskenteli sen jälkeen Joensuun raastuvanoikeuden ja maistraatin kunnallisneuvosmiehen virassa vuoteen 1962 saakka. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemeen.
Luottamustoimet

Raatikainen toimi Sortavalan suojeluskuntapiirin kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1925–1926 ja Karjalan kaartin rykmentin kunnianeuvoston varapuheenjohtajana vuonna 1929 sekä Karjalan kaartin rykmentin sotaoikeuden jäsenenä vuonna 1930. Hän toimi myös Savon sotilasläänin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1936 ja varajäsenenä vuonna 37 sekä varapuheenjohtajana vuosina 1938–1939. Sotien jälkeen hän toimi muun muassa Joensuun kaupungin urheilulautakunnassa.
Julkaisuja

Nimellä Hj. Raatikainen:
Taktiikka Suomen vapaussodassa. Tiede ja ase 4/1936
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Ari Väänänen (professori)

| Ari Väänänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1968 (ikä 56–57) Kuopio
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  tutkimusprofessori (muuttuva työelämä ja mielenterveys), vieraileva professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen yliopisto (YTM 1997, PsyM 1999, YTT 2005) ja Groningenin yliopisto (Dr.Behav.Sci. 2010)
Instituutti:  Työterveyslaitos ja Kentin yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu, Työterveyslaitos Kotisivu, Univ. of Kent
Ari Kauko Paavo Väänänen (s. 1968 Kuopio) on suomalainen sosiaalipsykologi ja psykologi (YTM, PsyM, YTT, Dr.Behav.Sci.), joka on toiminut  Työterveyslaitoksen muuttuvan työelämän ja mielenterveyden aihepiirin tutkimusprofessorina kesäkuusta 2018 lähtien. Väänänen on myös Kentin yliopiston vieraileva sosiologian professori.
Väänänen on valmistunutTampereen yliopistosta sosiaalipsykologiksi (YTM 1997), psykologiksi (PsyM, 1999) ja edelleen yhteiskuntatieteiden tohtoriksi (YTT) vuonna 2005. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (2005) oli otsikoitu Psychosocial determinants of sickness absence : a longitudinal study of Finnish men and women. Lisäksi hän on väitellyt käyttäytymistieteiden tohtoriksi alankomaalaisessa Groningenin yliopistossa (2010). Hänen toisen väitöstyönsä ohjaajina olivat Abraham Buunk Groningenin yliopistosta, sekä Mika Kivimäki ja Jussi Vahtera Suomesta. Väitöstutkimus oli otsikoitu Source of support, balance of support and health: a gender-foscused cohort study from Finland.
(kesken)
Teoksia

Ari Väänänen: Psychosocial determinants of sickness absence : a longitudinal study of Finnish men and women (Väitöskirja / Tampereen yliopisto; ISBN 951-802-610-6; julkaistu sarjassa People and work, Research reports, ISSN 1237-6183; 67) 2005. University of Tampere. Viitattu 5.1.2022.
Ari Väänänen: Arkistoitu kopio (Väitöskirja / Groningenin yliopisto) 2010. University of Tampere. Arkistoitu 5.1.2022. Viitattu 6.1.2022. (englanniksi)
Erkko Anttila, Sirkku Kivistö, Anna Kuokkanen, Jussi Turtiainen, Pekka Varje, Ari Väänänen: Suomalainen työntekijyys 1945-2013. Vastapaino 2014. ISBN 978-951-768-444-6.
useita yhteisteoksia
Aiheesta muualla

Ari Väänäsen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Pirjo Auvinen (toim.) Miten pitää yllä hyvinvointia, jos elämä ylikuumenee? Haastateltavana tutkimusprofessori Ari Väänänen Työterveyslaitokselta (2.2.2021; kesto 9 min 13 s) (areena.yle.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar
Race X

Race X on vihamielinen avaruusolentolaji Half-Life-tietokonepelisarjassa. Ne esiintyvät Half-Lifen lisäosassa, Opposing Forcessa. Ne ilmaantuvat Black Mesaan vain muutamaa tuntia ennen Gordon Freemanin hyppäämistä Xeniin johtavaan teleporttiin ja niitä ei kohdata muissa Half-Life-peleissä. Syynä tähän on todennäköisesti lajin esiintyminen Gearbox Softwaren kehittämässä pelissä. Race X lisättiin peliin korvaamaan HECU-sotilaat (jotka ovat pelissä pelaajan liittolaisia) ja Xen-joukot.
Race X ei ole osa Xeniä, vaan muukalaiset ovat keskenään vihollisia. Black Mesan tiedemiehet löysivät lajin vahingossa, mutta jättivät sen vähemmälle huomiolle Xenin ollessa heidän kiinnostuksen kohteena. Lajin saavuttua laitokseen käy ilmi, että he pyrkivät muuttamaan maapallon omaksi kasvualustakseen suuren Genewormin avulla.
Lajin olennot ovat kestäviä, ketteriä ja taktisia. Race X on myös täysin orgaaninen laji, ja pelaaja saa halutessaan käyttöönsä heidän omia aseitaan.
Laji > Pit Drone

Pit Dronet ovat ensimmäinen laji, joka nähdään pelissä. Ne ovat lyhyitä, pieniä ja keltanahkaisia muukalaisolentoja, joiden päässä komeilee rivi teräviä piikkejä. Tämä piirre, kuten myös käsimäiset lisäkkeet niiden suun lähellä on sama kuin Shock trooperilla, joka viittaa siihen että ne voivat olla läheisiä lajeja.
Pit Dronen kädet loppuvat viikatemaisiin kynsiin, joita se voi käyttää vaarallisiin hyökkäyksiin. Ne liikkuvat nopeasti ja yleensä pienissä ryhmissä, piirittäen saaliinsa nopeasti. Niillä on kaksi hyökkäystapaa; päässä olevien piikkien sinkoaminen kaukana ollessa tai terävien kynsiensä huitominen lähietäisyydeltä. Jotkin olennoista eivät vaikuta olevan kykeneviä piikkiensä sinkoamiseen ja ovat ulkomuodoltaan erilaisia.
Laji > Shock Trooper

Shock Trooperit ovat lajin älykkäimpiä olentoja. Fyysisesti ne ovat humanoideja joilla on neljä kättä, ja niiden ryhti muistuttaa vortigauntien vastaavaa. Niiden vartaloa peittää laattamaiset osat, jonka takia niiden ulkonäkö muistuttaa hyönteisten ulkoista tukirankaa. Niiden iho on haaleansininen. Niillä on yksi silmä. Tämä silmä on osa Race X-olioiden yleistä morfologiaa - jokaisella lajin muukalaisella, jolla on iso silmä (mukaan lukien pit worm), on myös kaksi silmäluomea jotka säännöllisesti räpähtävät vaakasuorassa pitkin silmämunaa. Niitä yhdistää myös niiden suun, joka on pään alla, ympärillä olevat "lonkerot".
Shock Trooperien pääasiallinen ase on "shokkitorakka" (engl. Shock Roach); elävä olento joka on samankaltainen kuin Alien Gruntien muurahaispesäkäsi (engl. hive-hand). Shokkitorakka ampuu sähkönuolia, ja lataa uusia sähkönuolia ammuttujen tilalle koko ajan. Shokkitorakka ei selviydy ilman elävää isäntää kauaa; jos sitä käyttänyt kuolee, se irrottautuu ja yrittää etsiä itselleen uuden isännän. Jos se kohtaa pelaajan, jolla on jo shokkitorakka se hyökkää pelaajaa kohti ennen kuolemista.
Shock Trooper pystyvät myös luomaan ja heittämään alkiokranaatteja (engl. spore grenade), joita niillä on tapana käyttää piiloutuneita tai kaukana olevia vihollisia vastaan. Shock Trooperien poikaset ampuvat niitä puristettaessa samantapaisia alkioita, ja niitä voidaan näin käyttää alkioiden laukaisuaseena (ase on nimetty "vauvastrooperiksi" pelin tiedostoissa).
Shock Trooperin poikaset muistuttavat nuijapäätä ja ovat lajin aikaisemmassa vaiheessa, joka on yläruumis josta roikkuu lonkeroita. Pienen koon ja raajojen puuttumisen lisäksi on laitettava merkille, että Shock Trooperin poikasilla on kidukset kaksi pientä silmää, toisin kuin aikuisilla joilla on yksi iso silmä. Ne ovat maalla ja vedessä eläviä, tosin kykenemättömiä liikkumaan veden ulkopuolella. Lajin poikasia nähtiin ensimmäisen kerran Black Mesan tutkimuslaitoksen sektori E:n bioholvikompleksissa, jossa niitä pidettiin vesisäiliöissä.
Shock Troopereita kohdataan yleensä pienissä ryhmissä, ja ne taistelevat yleensä muiden Race X -lajien rinnalla. Shock Trooperit hallitsevat myös sanallisen kommunikaatiotaidon, lausuen sähköisiltä kuulostavia ääniä toisilleen.
Shock trooperit ovat taitavia teleportaatioteknologiassa ja käyttävät sitä matkustaakseen taisteluun ja siitä pois. Ne myös hallitsevat pit dronejen ja voltigorien teleporttautumisia. On mielenkientoista huomata, että yhdessä kohdassa pelaaja näkee shock trooperin tarttuvan Black Mesan tiedemieheen ja teleporttautumalla tämän kanssa pois, nähtävästi kidnapaten tämän.
Laji > Voltigore

Voltigoret ovat suuria olentoja, ja muistuttavat hieman jättiläishämähäkkiä. Niillä on neljä jalkaa ja kaksi kättä, jotka päättyvät viikatemaisiin kynsiin. Näillä aggressiivisillä olioilla on kaksi hyökkäystapaa: ensimmäinen on valtava varaus sähköenergiaa, ja toinen on nopea kynsillä lähietäisyydeltä huitominen. Kun voltigore kuolee, se räjähtää aiheuttaen isoa vahinkoa lähellä oleviin olentoihin.
Voltigoren poikasia päästään näkemään myöhemmin pelissä, ja ne oleskelevat vain pimeissä tunneleissa, aina aikuisia lähellään. Tämä merkitsee sitä, että voltigoreilla on vahva sosiaalinen side. Lapset ovat paljon heikompia ja niiden energialataus on miedompi, mutta vaarallinen.
Laji > Pit Worm

Black Mesan jätevesien käsittelykeskuksessa Adrian kohtaa valtavan, perhosen toukkaa muistuttavan Pit Wormin. Keskellä sen päätä on suuri vihreä silmä, josta se myös voi ampua vihreän laserin kaltaisen energiapurkauksen. Sillä on myös valtavat kynnet, joilla se voi iskeä liian lähelle tulevaa vihollista. Jos olentoa ampuu silmään, se peittää sen käsillää muutamaksi sekunniksi, jonka jälkeen hyökkää aggressiivisesti takaisin. Pit Worm ääntelee jatkuvasti korviariipovalla, kotkaa muistuttavalla äänellä, josta voi päätellä että se ei ehkä ole kasvanut vielä täysin aikuiseksi. Se on kuitenkin monta kertaa isompi kuin tavallinen toukka. Adrian onnistuu lopulta surmaamaan Pit Wormin aktivoimalla laitoksen puhdistusmekanismin, jolloin Pit Worm kuolee upotessaan hitaasti myrkkydesinfioinnin seurauksena huoneeseen tulevaan vihreään myrkkyjätteeseen.
Laji > Geneworm

Geneworm on Half-Life: Opposing Force:n viimeinen vastus, ja kaikkein mysteerisin lajin muukalaisista. Tämä elämänmuoto vastaa "biologisten luonnonvarojen käsittelylaitosta."  Se kykenee keräämään kaikki Maan luonnonvarat ja mukauttamaan ne muukalaisten tarpeisiin. Jos se pystyy pääsemään täysin Maahan ja tulemaan tuotannolliseksi, se pystyisi muuttamaan planeettaa tarpeeksi jotta se voisi muuttua hyödylliseksi kotimaailmaksi Race X -muukalaisille.
Geneworm on vihreä, madonkaltainen olio jolla on monta lonkeroa sekä nokkamainen ulkonema, joka muistuttaa muodoltaan ja asennoltaan Xenin tentacle-olion vastaavaa. Geneworm hyökkää lonkeroillaan ja erittää suustaan kuolettavaa biomyrkkysuihkua. Sen ruumis on läpäisemätön vaurioille, joten tappakseen sen pelaajan täytyy sokaista se hetkellisesti ampumalla sitä kumpaankin silmään kiinteillä laseraseilla, jotka sijaitsevat sen molemilla puolilla. Tämän seurauksena se kutsuu apujoukkoja aukaisemalla vatsansa ja paljastaen taivaankappaleen, josta sen kätyri telesiirtyy läpi. Pelaaja pystyy tekemään vakavaa tuhoa ampumalla taivaankappaleeseen.
Geneworm löytyy syvältä maan alta, nähtävästi hylätystä Black Mesan teollisesta alueesta, ja ilmestyy portaalin avautuman läpi siellä olevaan huoneeseen, nähtävästi ollen joko haluton tai kykenemätön saapumaan tähän maailmaan täysin. Huoneeseen on asetettu kiinteitä laseraseita, jotka saavat voimansa Xenin energiakristalleista. Adrian Shephard lähetetään alas portaalin luo vartijan toimesta, joka sanoo: "Jotkut kavereistasi menivät alas aiemmin, enkä ole nähnyt niitä sen jälkeen".
Laji > Sprite

Lentävän valopallon kaltaiset Spritet ovat olioita joita voi nähdä leijuskelevan ilmassa eteenpäin. Niistä ei ole harmia eivätkä ne voi satuttaa pelaajaa missään vaiheessa peliä. Niiden jopa näkee johdattavan Adriania eteenpäin; ne kaikki oikeastaan vievät portaaliin, josta Geneworm tunkeutuu ulos ja muodostuvat energiaksi portaaliin, joka yhdistää kahta maailmaa.
Pit drone, joka aikoo iskeä oikealla kynnellään.
Jenni Väänänen

| Jenni Väänänen |
| --- | --- |
 Jenni Väänänen vuonna 2002
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jenni Maria Väänänen o.s. Dahlman
Syntynyt: 27. lokakuuta 1981 (ikä 43) Piikkiö
Puoliso:  Ossi Väänänen (vih. 2021) Kimi Räikkönen (vih. 2004; ero 2014)
Malli
Pituus:  178 cm
Jenni Maria Väänänen (o.s. Dahlman, vuosina 2004–2014 Dahlman-Räikkönen, s. 27. lokakuuta 1981 Piikkiö) on suomalainen malli.
Ura

Väänänen tuli tunnetuksi missinä ja mallina tyttönimellään Dahlman. Hän kävi mallikoulun 14-vuotiaana ja alkoi kierrellä mallikilpailuja 16 vuoden ikäisenä, jolloin voitti myös ensimmäisen kilpailunsa, Vuoden morsian -tittelin (1996).lähde? Vuonna 1998 Väänänen oli Miss Turku. Hän osallistui moniin Miss Suomen ja Suomen Neidon osakilpailuihin sijoittuen vuonna 2000 Suvi Miinalan ensimmäiseksi perintöprinsessaksi. Samana vuonna hän oli kolmas Miss Queen of the Year -kilpailussa ja hänet kruunattiin ensimmäiseksi Miss Skandinavia 2001 -kilpailussa Suvi Miinalan sijoittuessa toiseksi.
Sittemmin Väänänen on ollut mallitoimisto Paparazzin listoilla ja tehnyt jonkin verran juonto- ja malliesiintymisiä. Hän on toiminut myös kilparatsastajana ja hänellä on sijoituksia kansallisista amatöörisarjan kilpailuista sekä Suomessa että Euroopassa.
Väänänen oli lokakuussa 2007 Helsinkiin avatun Bläk-yksityisklubin vetäjä.
Keväällä 2015 hän juonsi Mallikoulu-ohjelman kolmatta tuotantokautta. Saman vuoden syksyllä hänet nähtiin Posse-ohjelmassa.
Yksityiselämä

Väänänen oli naimisissa Formula 1-kuljettaja Kimi Räikkösen kanssa vuosina 2004–2014. He tapasivat toisensa vuoden 2001 lopulla ja kihlautuivat huhtikuussa 2002. Pari avioitui 31. heinäkuuta 2004 Vanajanlinnassa. Runsaasti huomiota herättivät häiden massiiviset turvatoimet; Vanajanlinna lähiympäristöineen oli suljettu kaikilta ulkopuolisilta ja sen yläpuolinen ilmatila oli lentokiellossa. Avioliiton myötä hän otti sukunimekseen Dahlman-Räikkönen. Pariskunta erosi vuoden 2013 alussa ja virallisesti avioero tuli voimaan vuoden 2014 heinäkuussa. Eron jälkeen Väänänen otti takaisin tyttönimensä Dahlmanin.
Väänänen avioitui jääkiekkoilija Ossi Väänäsen kanssa heinäkuussa 2021 ja kertoi ottavansa miehensä sukunimen. Parin esikoispoika syntyi maaliskuussa 2017. Toinen poika syntyi elokuussa 2018.
Salomon Waara

Salomon Waara, kuva vuodelta 1891
Salomon Adamsson Waara (18. heinäkuuta 1855 Övertorneån pitäjä, Ruotsi - 11. tammikuuta 1926 Janakkala) oli suomalainen nahkatehtailija. Waara oli kotoisin Aapuan kylästä, Ruotsin puoleisesta Torniojokilaaksosta. Hän perusti Napialan Nahkatehtaan vuonna 1880 Janakkalaan Napialan kylään. Salomon Waara vuokrasi Knuutilan tilalta ruotusotamiehen torpan ja perusti siihen nahkuriverstaan. Työ oli luonteeltaan käsityötä, joka tuotti aluksi mäntti- ja parkkinahkaa. Yritystä laajennettiin vuonna 1882. Nahkuriverstaan tuotteita myytiin markkinoilla mutta sillä oli jo 1800-luvun lopulla oma myymälä Helsingissä. 1900-luvun puolella nahan valmistus sai teollisuuden mitat. Tehdas jatkoi toimintaansa suvun omistuksessa yli sata vuotta, kunnes lopetti vuonna 1991.
Aiheesta muualla

Salomon Waara Waaran ja Göranssonin sukua (Waaran suvusta kertova blogi). Viitattu 23.4.2011.
Napialan Nahkatehdas Oy Waaran ja Göranssonin sukua (Waaran suvusta kertova blogi). Viitattu 23.4.2011.
Mika Väyrynen (muusikko)

Mika Väyrynen (s. 7. lokakuuta 1967 Helsinki) on suomalainen harmonikkataiteilija.
Koulutus

Väyrynen on opiskellut konserttiharmonikansoittoa Tampereen konservatoriossa, Sibelius-Akatemiassa ja Gustave Charpentier -konservatoriossa, Pariisissa. Hän suoritti maisteritutkinnon 1992 ja tohtoritutkinnon 1997. Hänen opettajinaan ovat toimineet muun muassa Timo Kinnunen, Matti Rantanen, Max Bonnay ja Friedrich Lips. Väyrysen väitöskirjan otsikkona oli Harmonikansoiton tekniset periaatteet.
Ura ja saavutukset

Väyrynen on voittanut useita palkintoja kansainvälisissä kilpailuissa, muun muassa Coupe Mondiale -kilpailun Luzernissa, Sveitsissä vuonna 1989. Hän on myös ollut lukuisissa kansainvälisten kilpailujen tuomaritehtävissä.
Ensikonserttinsa Väyrynen piti Tampereella 1985, jonka jälkeen hän on konsertoinut muun muassa Itävallassa, Belgiassa, Ukrainassa, Kiinassa, Kroatiassa, Tanskassa, Ranskassa, Saksassa, Islannissa, Japanissa, Hollannissa, Norjassa, Puolassa, Venäjällä, Slovakiassa, Ruotsissa ja Yhdysvalloissa Suomen konserttien lisäksi. Monet konsertit ovat tapahtuneet kyseisten maiden tunnetuilla konserttiareenoilla, kuten Wienin Musikvereinin kultaisessa salissa, Pariisin Salle Pleyelissä, Tokion Musashino Hallissa, Amsterdamin De Ijsbrekerissä ja Tampere-talolla.
Väyrynen on esiintynyt lukuisilla kansainvälisillä festivaaleilla ja työskennellyt yhteistyössä lukuisten solistien ja orkesterien, muun muassa Helsingin kaupunginorkesterin ja kapellimestari Okko Kamun, Radion sinfoniaorkesterin ja Sakari Oramon ja lukuisien muiden orkestereiden sekä kapellimestareiden kanssa. Hän on myös kantaesittänyt useiden nykysäveltäjien, kuten Jouni Kaipaisen, Tuomas Kantelisen, Ilkka Kuusiston, Paavo Korpijaakon, Pehr Henrik Nordgrenin, Petri Makkosen, Matti Murron, Juhani Nuorvalan, Bogdan Preczin, Leif Segerstamin ja Erkki-Sven Tüürin teoksia.
Väyrysen repertuaari ja levytykset sisältävät laajalti erilaisia tyylilajeja: nykymusiikkia, uutta tangoa, konserttoja ja kamarimusiikkia. Hän toimii harmonikansoiton opettajana Sibelius-Akatemiassa sekä aktiivisena konserttitaiteilijana ja vierailevana artistina eri puolilla maailmaa.