stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Byrokratia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Byrokratia Wikimedia Commonsissa
Suomi, Reima: Byrokratiasta tuli turhaan kirosana (Alkuperäinen URL) WebCite. 24.9.2014. Arkistoitu 24.11.2020. Viitattu 13.10.2014.
Vartola, Juha: Byrokratia modernin hallinnan muotona, Teoksessa Karppi Ilari & Sinervo Lotta-Maria (toim.) Governance: uuden hallintatavan jäsentyminen. Tampere: Tampereen yliopisto. Kauppa- ja hallintotieteiden tiedekunta. Hallintotieteiden keskus, ss. 13-43, 2009. ISBN 978-951-44-7619-8. Viitattu 1.6.2016.
Burundin historia

Burundin historia kattaa nykyisen Burundin tasavallan historian esihistoriasta nykypäivään. Maa on sikäli poikkeuksellinen Afrikan maaksi (yhdessä naapurinsa Ruandan sekä Botswanan, Lesothon ja Swazimaan kanssa), että sen rajat periytyvät suoraan ennen kolonialismia olleen ajan valtiosta. Historiansa aikana Burundi on ollut Saksan ja Belgian siirtomaa. Vuonna 1962 se saavutti itsenäisyyden ja vanha tutsimonarkia palautettiin kuningas Mwambutsa IV:n alaisuudessa. Tasavalta julistettiin vuonna 1966. 1960-luvulta lähtien Burundissa on ollut lukuisia maan kahden tärkeimmän etnisen ryhmän, hutujen ja tutsien, välisiä yhteenottoja, jotka ovat tuottaneet kaikkiaan satoja tuhansia pakolaisia ​​ja noin 250 000 kuollutta.
Varhaishistoria

Burundin varhaisimmat asukkaat olivat twa-pygmejä. 1000-luvulta eteenpäin alueelle saapui maanviljelystä harjoittaneita hutuja, mutta he joutuivat myöhemmin väistymään heidät alistaneiden tutsien tieltä. 1500-luvulla tutsit perustivat Burundiin oman feodaalikuningaskuntansa. Tuolloin hutujen ja tutsien välinen raja ei ollut vielä niin selkeä kuin nykyään, ja rikas hutu saatettiin luokitella tutsiksi siinä missä köyhä tutsi luokiteltiin hutuksi. Tutsit harjoittivat perinteisesti karjanhoitoa, kun taas hutut olivat maanviljelijöitä.
Siirtomaa-aika

Ensimmäisiä alueella käyneitä eurooppalaisia olivat englantilaiset tutkimusmatkailijat Richard Burton ja John Hanning Speke vuonna 1858 sekä Henry Morton Stanley ja David Livingstone vuonna 1871. Burundista tuli siirtomaa vuonna 1890 Saksan valloittaessa Burundin ja sen pohjoispuolella sijaitsevan naapurivaltion Ruandan. Burundi ja Ruanda liitettiin molemmat Saksan Itä-Afrikkaan.
Saksa hallitsi Burundia vuoteen 1916 asti, jolloin Belgia miehitti maan. Sekä saksalainen että belgialainen siirtomaavalta tukeutui Burundin tutseihin ja tuki näiden harjoittamaa hutujen alistamista, jossa nähtiin yhtäläisyyttä jopa Etelä-Afrikan apartheidiin ja kutsuttiin "mustaksi apartheidiksi." Sodan jälkeen Ruanda ja Burundi jäivät Belgian hallintaan Kansain­liiton mandaattialueena nimellä Ruanda-Urundi. Vuonna 1925 Belgia yhdisti Burundin hallinnollisesti kuuluvaksi Belgian Kongoon. Kansainliiton hajottua alueesta tuli 1946 Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalue.
Itsenäisyys

Burundi saavutti sisäisen autonomian vuonna 1959 ja täyden itsenäisyyden vuonna 1962. Maata hallitsi mwami Mwambutsa IV. Hänen poikansa, prinssi Louis Rwagasore toimi ensimmäisenä pääministerinä, mutta joutui salamurhan uhriksi ja hänen seuraajakseen nousi Andre Muhirwa. Burundin itsenäisyyden alkuajat olivat hyvin levottomat, ja kuningas pakeni Eurooppaan eikä enää suostunut palaamaan takaisin. Seuraavaksi kuninkaaksi valittiin Ntare V. Hänenkään valtakautensa ei kuitenkaan kestänyt kauan, vaan jo samana vuonna kapteeni Michel Micombero syrjäytti hänet. Myöhemmin Micombero julisti Burundin tasavallaksi.
Itsenäisyys > 1970- ja 1980-luvut

Micombero syrjäytettiin vallankaappauksella vallasta 1976, ja vallankaappauksen johtaja Jean-Baptiste Bagaza valittiin presidentiksi jo 1979 ja uudelleen 1984. Hän taas kukistui 1987, ja uudeksi presidentiksi nousi Pierre Buyoya. Hän palautti Burundiin siviilihallinnon.
Itsenäisyys > 1990-luku

1990-luvulla Burundi sai vielä kaksi uutta presidenttiä: vuonna 1994 pidetyissä vaaleissa Cyprien Ntaryamiran ja sen jälkeen Sylvestre Ntibantunganyan, joka kukistui lopulta tutsien johtaman armeijan tekemässä vallankaappauksessa vuonna 1996 ja Pierre Buyoya nousi jälleen presidentiksi.
Burundin presidentti Cyprian Ntaryamira ja Ruandan presidentti Juvenal Habyarimana saivat surmansa, kun heitä  kuljettanut lentokone ammuttiin alas 6. huhtikuuta 1994 Ruandassa.
Taistelut armeijan ja hutu­kapinallisten välillä kiihtyivät, mikä johti Burundin sisällissotaan, joka kesti vuoteen 2000 saakka.
Itsenäisyys > Vuoden 2000 jälkeen

Burundin presidenttinä vuodesta 2005 toiminut Pierre Nkurunziza on johtanut maata autoritaarisella otteella. Nkurunziza valittiin uudelleen presidentiksi vuosien 2010 ja 2015 vaaleissa. Hänen kiistanalainen valintansa kolmannelle kaudelle vuonna 2015 aiheutti maassa levottomuuksia, joissa kuoli ainakin 1 200 ihmistä ja 400 000 ihmistä joutui lähtemään kodeistaan. Vuonna 2018 hyväksytettiin kansanäänestyksellä muutos perustuslakiin, jonka jälkeen Nkurunziza voisi periaatteessa jatkaa presidenttinä vuoteen 2034 saakka.
Hallitseva puolue CNDD-FDD valitsi tammikuussa 2020 kenraali Evariste Ndayishimiyen ehdokkaakseen toukokuussa 2020 suunniteltuihin vaaleihin. Hän on hallitsevan puolueen pääsihteeri ja presidentti Nkurunzizan läheinen liittolainen ja arveltiinkin, että Nkurunziza säilyy tärkeänä taustavaikuttajana mahdollisen presidentinvaihdoksen jälkeenkin. Burundin tärkein oppositiopuolue CNL nimesi ehdokkaakseen Agathon Rwasan, joka on entinen kapinallisjohtaja ja presidentti Nkurunzizan pitkäaikainen poliittinen vastustaja. Agathon Rwasa oli myös johtava oppositioehdokas vuosien 2010 ja 2015 vaaleissa, joita molempia hän kuitenkin lopulta boikotoi.
Kesäkuussa 2020 Evariste Ndayishimiye nousi  suunniteltua aiemmin Burundin uudeksi presidentiksi Nkurunzizan kuoltua äkillisesti. Edeltäjänsä suosikki Evariste Ndayishimiye oli voittanut toukokuun 2020 presidentinvaalit, joita oppositio syytti vilpillisiksi.
Axel Bäckman

Axel Arvid Bäckman (12. maaliskuuta 1893 Petolahti – 5. lokakuuta 1935 Sydney) oli suomalainen jääkärimajuri ja liikemies. Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Erik Herman Bäckman ja Karolma Sofia Hägglund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Karin Loenbomin kanssa.
Opinnot

Axel Bäckman kirjoitti ylioppilaaksi Kristiinan ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Saasalaiset osakuntaan. Hän jatkoi opiskelujaan Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysismatemaattisella osastolla vuosina 1912–1914. Upseerien pioneerikurssille hän osallistui Korialla vuonna 1922.
Jääkäriaika

Axel Bäckman liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 55 muun miehen kanssa 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella, Schmardenissa ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan päälliköksi 5. jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Komppanianpäällikkönä hän otti sisällissodassa osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet komennettiin 12. heinäkuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Pioneerikoulutuspataljoonan 1. komppaniaan. Myöhemmin 16. huhtikuuta 1919 hänet komennettiin pataljoonan 2. komppaniaan päälliköksi. Pioneeripataljoona N:o 2:n komentajana hän toimi 6. – 18. heinäkuuta 1920 ja 13. syyskuuta 1920 – 3. helmikuuta 1923 välisen ajan. Seuraavaksi hänet komennettiin Rautatiepataljoonaan insinööri- ja aseupseeriksi. Armeijasta hän otti eron 30. tammikuuta 1924, jonka jälkeen hän toimi liikemiehenä. Luottamustoimiin hän osallistui 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1919–1920. Myöhemmin hän muutti Australiaan, jossa kuoli Sydneyssä 5. lokakuuta 1935. Hänet on haudattu Sydneyhin N.S.W.
Jääkäripataljoona saapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Buxtehude

| Buxtehude |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Buxtehude
 Koordinaatit: 53°29′N, 9°42′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Ala-Saksi
Piirikunta:  Stade
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  76,49 km²
Korkeus:  5 m
Väkiluku:  39 792
 – Väestötiheys:  520 as./km²
 
 www.buxtehude.de Kotisivut  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buxtehuden sijainti Staden piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Ala-Saksin osavaltiossa.
Buxtehude on kaupunki Hampurin metropolialueella Ala-Saksin osavaltion pohjoisosassa Saksassa. Noin 40 000 asukkaallaan se on Staden piirikunnan toiseksi suurin kaupunki.
Kaupungin pohjoisosa sijaitsee marskimaalla, eteläosa puolestaan geestmaalla eli nousuvedenkin aikana kuivana pysyvällä Pohjanmeren rantamaalla. Kaupungin halki virtaa etelä–pohjoissuuntaisesti Este-joki, joka on Elben 45-kilometrinen sivujoki. Buxtehuden alueella Esten leveys on kolmesta viiteen metriä. Buxtehuden korkein kohta sijaitsee 51 metriä merenpinnan yläpuolella, alimmat kohdat puolestaan joitakin senttimetrejä merenpinnan alapuolella.
Historia

Kaupungin pohjapiirros vuodelta 1747, Nicolaus Rohlfs
Buxtehuden kotiseutumuseo rakennettiin vuoden 1913 suuren palon jälkeen
Nykyisen Buxtehuden alueella oli talonpoikaisasutusta 900-luvulla. Paikkakunnasta on asiakirjamaininta vuodelta 959 muodossa Buochstadon. Buxtehude perustettiin vuonna 1197. Mahtavan Hansaliiton jäsen kaupungista tuli vuonna 1369. Buxtehude taantui 1600-luvulla ja joutui Ruotsin vallan alle. Liikenneyhteyksien paraneminen ja teollistuminen kohensi kaupungin asemaa 1830- ja 1840-luvuilla. Rautatieverkkoon kaupunki liitettiin 1881. Pommitetusta Hampurista pakeni toisen maailmansodan lopulla ihmisiä ympäryskuntiin, myös Buxtehudiin, jonka väkiluku kasvoi 14 000:een. Varuskunta lakkautettiin vuonna 1994.
Evankelisen St. Petri -kirkon historia ulottuu 1200-luvulle. Kirkon alkuperäinen torni tuhoutui salamaniskusta vuonna 1853. Buxtehuden keskiaikainen raatihuone vuodelta 1418 tuhoutui tulipalossa 1911. Uuden raatihuoneen sisustuksessa on käytetty keskiaikaisesta rakennuksesta pelastettua materiaalia. Buxtehuden uusromanttinen vanha kauppahalli, Alte Markthalle, rakennettiin 1912 ja 1913. Keskikaupungilla on säilynyt erinäisiä porvaristaloja 1500- ja 1600-luvuilta.
Kulttuurielämä, oppilaitokset ja urheilu

Buxtehude tunnetaan myös "satukaupunkina" (Märchenstadt). Sen nimi esiintyy useissa saksalaisen kielialueen saduissa, kuten Grimmin veljesten klassikkosadussa Jänis ja siili, joka sijoittuu Buxtehudeen. Etelä-Saksassa kaupungin nimeä käytetään leikillisesti viittamaan paikkaan, jota ei oikeastaan ole olemassa. Esimerkkeinä mainittakoon sanonnat "jemand geht nach Buxtehude" tai "…nach Buxtehude, wo der Pfeffer wächst"; "joku menee Buxtehudeen" tai "...Buxtehudeen, missä pippuri kasvaa", vrt. suomenkielen "painua sinne missä pippuri kasvaa".
Buxtehudelaisia kansanjuhlia ovat muun muassa keväisin ja syksyisin järjestettävä Pistennacht, Pohjois-Saksan suurimmat helluntaimarkkinat eli Pfingstmarkt sekä vanhassakaupungissa järjestettävä Altstadtfest. Viinijuhla eli Weinfest järjestetään vuosittain elokuun lopussa St.-Petri-Platz -aukiolla.
Kaupungissa on lukuisia peruskouluja sekä muun muassa kaksi reaalikoulua ja kaksi lukiota. Lisäksi kaupungissa toimii yksityinen taidekoulu Malerschule sekä yksityinen ammattikorkeakoulu Hochschule 21.
Kaupungin merkittävin urheiluseura on Der Buxtehuder SV von 1892 e.V. (BSV). Erityisen hyvin se tunnetaan menestyksestään käsipallossa. Seuran muita lajeja ovat muun muassa sulkapallo, lentopallo, jalkapallo, judo, nyrkkeily, pyöräily, uinti sekä yleisurheilu.
Talous ja liikenne

Buxtehuden rautatieasema sijaitsee linjalla Cuxhaven–Hampuri. Kaupunki kuuluu Hampurin seudun paikallisjunaverkkoon. Bundesstrasse 3 kulkee Buxtehudesta Sveitsin rajalle. Lisäksi valtatie 73 Cuxhavenista Hampuriin kulkee kaupungin halki. Moottoriteille A 1 ja A 7 on Buxtehudesta noin viidentoista minuutin matka.
Buxtehudessa on muun muassa Airbusin, Bacardiin ja Unileverin tuotantolaitoksia. Ruotsalaisella V&S Groupilla on pullottamo Buxtehudissa. Kaupungin paikallislehtiä ovat Buxtehuder Tageblatt sekä mainosrahoitteinen Neue Buxtehuder.
Kuuluisuuksia

Buxtehudessa ovat syntyneet muun muassa filosofi Ferdinand Canning Scott Schiller, arkkitehti Werner Issel, jalkapalloilija Stefan Studer ja seiväshyppääjä Michael Stolle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin viralliset sivut
| --- | --- |
Postinumero:: 21614
Kuntakoodi:: 03 3 59 010
Ġain

Ġain-kirjaimen itsenäinen muoto.
Ġain eli ghain (arab. غين‎, ġain, pers. ‏غین‎, ġein) on arabialaisen kirjaimiston 19. kirjain. Sen itsenäinen muoto on غ.
Ġain äännetään arabiaksi soinnillisena velaarisena frikatiivina [ɣ] tai soinnillisena uvulaarisena frikatiivina [ʁ]. Tämä ääntämys on säilytetty monissa arabialaista kirjaimistoa käyttävissä kielissä, kuten pandžabissa, urdussa, paštussa, sindhissä ja kurdissa. Persiaksi ġain lausutaan vokaalien välissä [ɣ] ja muualla joko [q], [ɢ] tai [x].
Ġainin kirjoitusasu muuttuu huomattavasti riippuen siitä, missä kohdassa sanaa kirjain esiintyy. Sanan alussa ja sellaisten kirjainten jälkeen, joita ei koskaan liitetä seuraavaan kirjaimeen, ġain kirjoitetaan غـ (esim. غا ġā). Sanan keskellä edeltävään ja seuraavaan kirjaimeen liitettynä ġainin kirjoitusasu on ـغـ (esim. نغا nġā), ja sanan lopussa edeltävään kirjaimeen liitettynä se kirjoitetaan ـغ (esim. نغ nġ).
Ghain on omaksuttu moniin turkkilaisiin kieliin, joissa sitä usein merkitsee latinalainen kirjain ğ. Turkin kielessä se kuitenkin on nykyisin enimmäkseen äänetön, siinä missä esimerkiksi tataarissa se äännetään arabialaisittain.
Barbara Taylor Bradford

| Barbara Taylor Bradford> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. toukokuuta 1933 Leeds, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 24. marraskuuta 2024 (91 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1984–2023
Tyylilajit:  sisustus- ja viihdekirjallisuus
Aiheesta muualla
www.barbarataylorbradford.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Barbara Taylor Bradford (10. toukokuuta 1933 Leeds, Englanti – 24. marraskuuta 2024) oli brittiläinen kirjailija ja toimittaja. Hän asui Yhdysvalloissa. Hänen tuotantoonsa kuuluu sisustuskirjoja ja viihderomaaneja. Romaanisarja Rahan ruhtinatar, Unelmien valtiatar ja Nainen ylitse muiden kertoo liike-elämässä toimivista naisista. Toimittajana Bradford kirjoitti lehtiin lähinnä sisustuksesta ja muodista.
Suomennetut teokset

Rahan ruhtinatar, (A woman of substance), suom. Anu Niroma, WSOY 1982 ISBN 951-0-11207-0
Unelmien valtiatar, (Hold the dream), suom. Anu Niroma, WSOY 1986 ISBN 951-0-13800-2
Naisen tahto, (Act of will), suom. Anu Niroma, WSOY 1987 ISBN 951-0-14547-5
Nainen ylitse muiden, (To be the best), suom. Anu Niroma, WSOY 1988 ISBN 951-0-15307-9
Hänen elämänsä naiset, (The women in his life), suom. Margit Salmenoja, WSOY 1991 ISBN 951-0-17208-1
Muistojensa vanki, (Remember), suom. Kaijamari Sivill, WSOY 1992 ISBN 951-0-18183-8
Enkelikasvo, (Angel), suom. Kaijamari Sivill, WSOY 1994 ISBN 951-0-19052-7
Kaikki voitettavana, (Everything to gain), suom. Kristiina Drews, WSOY 1995 ISBN 951-0-20000-X
Ajan naamio, (Dangerous to know), suom. Irmeli Ruuska, WSOY 1996 ISBN 951-0-20974-0
Naisen voima, (Power of a woman), suom. Inkeri Wallenius, ja Hilkka Pekkanen WSOY 1998 ISBN 951-0-22535-5
Ystävyyden voima, (A sudden change of heart), suom. WSOY Hanna Tarkka, 1999 ISBN 951-0-23807-4
Sydämesi paikka, (Where you belong), suom. Kristiina Savikurki, WSOY 2000 ISBN 951-0-24876-2
Tie tähtiin, (The triumph of Katie Byrne), suom. Päivi Paappanen, WSOY 2002 ISBN 951-0-27250-7
Emman salaisuus, (Emma's secret), suom. Liisa Honkasaari, WSOY 2005 ISBN 951-0-30710-6
Pariisin viikot, (Three weeks in Paris), suom. Liisa Honkasaari, WSOY 2005 ISBN 951-0-30291-0
Onnen yllätykset, (Unexpected blessings), suom. Anja Meripirtti, WSOY 2008 ISBN 978-951-0-33270-2
Tahtonaiset, (Just Rewards), suom. Anja Meripirtti, WSOY 2009 ISBN 978-951-0-34067-7
Suvun vihollinen, (Breaking the rules), suom. Anja Meripirtti, WSOY 2010 ISBN 978-951-0-35842-9
Cavendon Hall: muutoksen tuulia, (The Cavendon women), suom. Virpi Kuusela, Harper Collins Nordic 2015 ISBN 978-91-509-0606-6
Cavendon Hall: uuden ajan portailla, (Cavendon Hall), suom. Virpi Kuusela, Harper Collins Nordic 2015 ISBN 978-91-509-0605-9
Cavendon Hall: sodan tuulet, (The Cavendon luck), suom. Virpi Kuusela, Harper Collins Nordic 2017 ISBN 978-91-509-2697-2
Olympique Lyonnais

Olympique Lyonnais on ranskalainen jalkapalloseura, joka vuonna 1950 irtautui vuonna 1899 perustetusta rugby- ja jalkapalloseura Lyon Olympiquesta. Siksi sillä on periaatteessa kaksi eri perustamisvuotta. Seura hallitsi Ranskan Ligue 1:tä 2000-luvun alkupuolella, kun se voitti seitsemän perättäistä liigamestaruutta Jacques Santinin, Paul Le Guenin, Gérard Houllierin sekä Alain Perrinin johdolla.
Kaudella 2011/12 Lyon palasi neljän kuivan kauden jälkeen pokaalikantaan, kun se voitti Coupe de Francen loppuottelussa US Quevillyn 1-0.
Saavutukset

Ligue 1 : 7 (2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008)
Ligue 2 : 3 (1951, 1954, 1989)
Ranskan cup : 5 (1964, 1967, 1973, 2008, 2012)
Ranskan liigacup : 1 (2001)
Ranskan supercup : 8 (1973, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2012)
Intertoto Cup : 1 (1997)
Päävalmentajat 1950–

1950–12/1954 Oscar Heisser
12/1954–1955 Julien Darui
1955–1959 Lucien Troupel
1959–1961 Gaby Robert
1961–1962 Manu Fernandez
1962–1966 Lucien Jasseron
1966–1968 Louis Hon
1968–2/1976 Aimé Mignot
2/1976–1980 Aimé Jacquet
1980–11/1981 Jean-Pierre Destrumelle
11/1981–2/1982 Vladimir Kovacevic
2/1982–1984 Robert Herbin
1984–10/1987 Robert Nouzaret
10/1987–3/1988 Denis Papas
3/1988–6/1988 Marcel Leborgne
6/1988–1993 Raymond Domenech
1993–1995 Jean Tigana
1995–10/1996 Guy Stéphan
10/1996–2000 Bernard Lacombe
2000–2002 Jacques Santini
2002–2005 Paul Le Guen
2005–2007 Gérard Houllier
2007–2008 Alain Perrin
2008–2011 Claude Puel
2011–2014 Rémi Garde
2014–12/2015 Hubert Fournier
12/2015–2019 Bruno Génésio
7–10/2019 Sylvinho
10/2019–2021 Rudi Garcia
2021–10/2022 Peter Bosz
10/2022–9/2023 Laurent Blanc
9/2023 Jean-François Vulliez
9/2023–11/2023 Fabio Grosso
11/2023–1/2025 Pierre Sage
1/2025– Paulo Fonseca
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seuran virallinen sivusto (ranskaksi) (englanniksi) (portugaliksi)
| n k Ligue 1 |
| --- | --- |
2024–2025:  Angers  Auxerre  Brest  Le Havre  Lens  Lille  Lyon  Marseille  Monaco  Montpellier  Nantes  Nice  Paris Saint-Germain  Reims  Rennes  Saint-Étienne  Strasbourg  Toulouse 
Entiset:  Aix-en-Provence  Ajaccio  Gazélec Ajaccio  Amiens  Alès  Antibes  Angoulême  Arles-Avignon  Avignon  Bastia  Béziers  Bordeaux  Boulogne  Caen  Cannes  Châteauroux  Club Français  Colmar  Dijon  Evian  Excelsior Roubaix  Fives  Grenoble  Gueugnon  Guingamp  Hyères  Istres  Laval  Le Mans  Limoges Foot  Lorient  Lyon OU  Martigues  Metz  Mulhouse  AS Nancy  FC Nancy  Nîmes  Niort  Olympique Lillois  Paris  Paris-Charenton  Racing Paris  Racing Roubaix  Red Star Paris  Roubaix-Tourcoing  Rouen  Sedan  SO Montpellier  Stade Français  Sète  Sochaux  Toulon  Tours  Troyes  Valenciennes
Bysantin arkkitehtuuri

Hagia Sofia.
Bysantin arkkitehtuuri on vuoden 330 jälkeen syntyneessä Bysantin valtakunnassa kehittynyt arkkitehtuurityyli. Kuuluisin Bysantin taiteen arkkitehtoninen luomus on Hagia Sofia. Entisen Bysantin ydinalueelta löytyy jonkin verran saman tyylisiä rakennuksia, lähinnä kirkkoja ja luostareita. Tyyli levisi myös Bysantin läntisiin siirtokuntiin, kuten Sisiliaan ja Venetsiaan. Pyhän Markuksen tuomiokirkko Venetsiassa edustaa bysanttilaista arkkitehtuuria sekoitettuna länsieurooppalaiseen gotiikkaan. Bysanttilaiseen tyyliin kuuluvat värikkäät ja runsaat mosaiikit.
Bysantin valtakunnan romahtaessa vuonna 1453 bysanttilainen arkkitehtuuri sai väistyä, kun turkkilaiset toivat mukanaan islamilaisen tyylin. Tosin osmanit käyttivät omassa arkkitehtuurissaan myös vanhoja vaikutteita Bysantin arkkitehtuurissa, mikä näkyy selvästi esimerkiksi sulttaani Ahmedin moskeijassa Istanbulissa. Venäjällä, josta oli Bysantin jälkeen tullut ortodoksisen kirkon suojelija, ortodoksisten kirkkojen arkkitehtuuri sai paljon vaikutteita perinteisestä venäläisestä tyylistä. 1800-luvulla, kun muutkin vanhat tyylit nousivat taas suosioon, bysanttilainen arkkitehtuuri alkoi elpyä. Sinä aikana kirkkoja rakennettiin bysanttilaiseen tyyliin paljon esimerkiksi Balkanin vastaitsenäistyneissä ortodoksisissa maissa.
Tunnettuja rakennuksia > Hagia Sofia

Vuosina 330–1450 kehittyneen tyylin tunnetuin rakennustaiteen luomus on yli 50 metriä korkea, 500-luvulla Anthemios Tralleislaisen ja Isidoros Miletoslaisen rakentama Hagia Sofia -kirkko (532–537) Istanbulissa. Tämä kirkkorakennus oli mahtavine kupukattoineen 500-luvun suurin rakennusihme, jonka vihkiäistilaisuudessa kirkon rakennuttaja keisari Justinianuksen sanotaan lausuneen: ”Salomo, olen voittanut sinut!”. Myös aikaisemmin ennen Bysantin kulttuurikautta kupoleja ja holvikattoa oli käytetty kuvaamaan taivaankantta. Kirkon pohjakaavana on neliön sisään piirretty risti. Ristivarsien leikkauskohdan yläpuolella on valtava kupoli, joka ikään kuin leijuu ilmassa ilman tukea. Vaikutelma tulee siitä, että kupolia tukevat niin sanotut pendentiivit, joista paino siirtyy katsojalta piilossa olevien holvien, pylväiden ja seinien tukijärjestelmään.
Bysanttilaisarkkitehtuuria Suomessa

Bysanttilaisarkkitehtuuriin kuuluu muun muassa Helsingin keskustassa sijaitseva ortodoksinen Uspenskin katedraali sipulinmuotoisine kupoleineen sekä Tampereen ortodoksinen kirkko.
Rakennusgalleria

Hagia Sofia.
Suuri lavra Athos-vuorella.
Hilandarin luostari Athos-vuorella.
Ósios Loukáksen luostari.
Panagia Kosmosotiran luostari.
Pyhän Markuksen basilika Venetsiassa.
Uuden Athoksen luostari Novyi Afonissa, Abhasiassa.
Rakennusgalleria > Bysantin arkkitehtuurista vaikutteita saaneita myöhempiä rakennuksia

Perinteistä venäläistä arkkitehtuuria edustavassa Pyhän Vasilin katedraalissa on havaittavissa bysanttilaisarkkitehtuurin vaikutus muun muassa holvikaarissa.
Kristuksen ylösnousemuksen katedraali Pietarissa.
Muuten karjalaistyylinen Kristuksen kirkastuksen kirkko Kižin saarella noudattaa venäläis-bysanttilaista muotoa.
Valamon luostari.
Laivaston katedraali Kronstadtissa.
Tavaratalo GUM Moskovassa.
Pyhän Savan katedraali Belgradissa.
Uspenskin katedraali Helsingissä.
Aleksanteri Nevskin katedraali Tallinnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bysantin arkkitehtuuri Wikimedia Commonsissa