stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lucky Girl

Ensimmäinen Suomessa rakennettu 8mR-vene Lucky Girl
Lucky Girl on ensimmäisiä Suomessa rakennettuja 8mR-klassisia purjeveneitä. William Fife III:n suunnittelema vene rakennettiin 1909-10 Turun Veneveistämöllä. Veneen tilasi pursiseura NJK arpaveneeksi vauhdittaakseen uuden juuri hyväksytyn kansainvälisen R-mittasäännön mukaan rakennettavien veneiden yleistymistä Suomessa. Arpaveneen voittaja oli koulutyttö Lucy Tallberg. Veneen lunastivat Lucyn isä Gunnar Tallberg ja setä  Bertil Tallberg.
Olympiapronssi 1912

Lucky Girl oli alusta lähtien menestyksellinen kilparadoilla. Vuonna 1910 se voitti Magdalena-pokaalin ja vuonna 1912 pronssia Tukholman kesäolympialaisissa. Suomen olympiahistorian ensimmäisen pronssin purjehti seuraava miehistö:
Arthur Ahnger
Emil Lindh
Bertil Tallberg
Gunnar Tallberg
Georg Westling
Vene katosi toisen maailmansodan jälkeen tietymättömiin mutta löytyi vuonna 1997 Ruotsista jossa se oli asuntovenekäytössä. Vene entisöitiin alkuperäiseen muotoonsa Fife-veneiden kunnostuksiin erikoistuneella Fairlie Restorationsin telakalla. Entisöinti valmistui vuonna 2008. Tätä nykyä vene purjehtii Bodenjärvellä yhdessä mm. Suomessa rakennetun toisen kahveli-kasin, eli Edithin kanssa.
Perustiedot

| --- | --- |
Luokka:: 8mR
Purjenumero:: NA
Suunniteltu:: 1909
Rakennettu:: 1909-1910
Suunnittelija:: William Fife III
Rakentaja:: Turun Veneveistämö, Fairlie Restorations
| --- | --- |
Kotisatama:: Geneve
Pursiseura:: alun perin NJK
Nykytila::  Kilpailee aktiivisesti
Takila::  Sitkan kuusi
Rakenne::  Hoduras-mahonki
¨
Mitat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Pituus: | 12,75 |  |
| Vesilinjan pituus: | 8,02 (8,190 NJK 1913) |  |
| Leveys: | 2,00 (2,36 NJK 1913) |  |
| Syvyys: | NA |  |
| Paino | n. 7 t |  |
| L(Mitattu): | d/k (8,826) |  |
| --- | --- |
Luff (A) [IRC (P)]:: NA
Kärkikolmio (J):: NA
Genua (B) [IRC (E)]:: NA
Purjepinta:: 104,8 (101,9 m2)
Mittakirjan päiväys:: NA (1911 tai 1912, NJK Årsbok 1913
Mittaaja: NA
Aiheesta muualla

'Lucky Girl' launched[vanhentunut linkki] (englanniksi)
'Lucky Girl' segelt wieder
Ernst von Essen

Ernst Gustaf von Essen
Ernst Reinhold von Essen (6. toukokuuta 1885 Jepua – 10. maaliskuuta 1940 Säkkijärvi) oli suomalainen jääkärikapteeni ja toimitusjohtaja. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itä-rintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanianpäällikkönä jääkärijoukoissa sekä talvisotaan pataljoonan komentajana.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat tehtailija Carl Jonathan von Essen ja Aina Johanna von Essen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Martha Roosin kanssa, jonka kanssa he saivat kolme lasta. Essen kävi seitsemän vuotta Vaasan suomalaista reaalilyseota ja kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingforsista vuonna 1904 ja kirjoittautui Pohjalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan suorittamalla koneinsinööritutkinnon Teknisessä korkeakoulussa vuonna 1908. Hän matkusti vuonna 1908 opiskelemaan kutomateollisuutta ulkomaille, opiskellen muun muassa Hollannissa, Saksassa ja Belgiassa. Opintomatkaltaan hän palasi vuonna 1911, toimien sen jälkeen Jepuan villakehruutehdas oy:n teknisenä johtajana. Hänet komennettiin Viipurin upseerikouluun helmikuussa 1919, josta hän valmistui saman vuoden toukokuussa. Myöhemmin suoritti opintomatkan Englantiin vuonna 1924 tutustumaan puuvillateollisuuteen.
Jääkärikausi

Essen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 3. huhtikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Essen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, mistä hänet siirrettiin 30. maaliskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 4. jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonaan ja edelleen 4. Täydennyspataljoonaan, mistä myöhemmin muodostettiin 6. jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoona, jonka konekiväärikomppanian päälliköksi hänet määrättiin. Hän otti osaa taisteluihin Ilveksessä ja Hotakassa, jossa hän haavoittui vaikeasti 23. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen haavoistaan toipunut von Essen jäi armeijan palvelukseen ja ehti palvella muun muassa Savon jääkäripataljoona 7:ssä, Laatokan jääkäripataljoona 18:ssa, kunnes hänet viimein siirrettiin 18. syyskuuta 1918 alkaen Kaartin jääkäripataljoonan täydennyskomppanian ja edelleen 1. lokakuuta 1918 alkaen konekiväärikomppanian päälliköksi. Viipurin upseerikokelaskursseille opettajaksi hänet komennettiin 7. helmikuuta 1919 ja tässä tehtävässä hän toimi 16. huhtikuuta 1919 saakka. Suomen armeijasta hän erosi 27. toukokuuta 1919. Vuodesta 1919 alkaen hän toimi Jepuan villakehruutehdas oy:n teknisenä johtajana ja vuodesta 1925 Äetsän tehtaitten teknillisenä johtajana, Vuonna 1930 siirtyi Jepuan villakehruutehdas oy:n toimitusjohtajaksi ja vuodesta 1933 hän siirtyi Vaasan puuvillatehdas oy:n kutomomestariksi ja toimi myöhemmin ostopäällikkönä aina vuoteen 1939 saakka. Hän kuului Jepuan suojeluskunnan esikuntaan vuosina 1930–1933.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Essen osallistui Erillinen Pataljoona 20:n (Er.P 20) komentajana ja kaatui Säkkijärven Vilajoella (Niskalahti–Heinlahti) ollessaan tiedustelemassa etulinjan tilannetta. Hänet siunattiin taistelukentälle jääneenä. Hän toimi myös Pohjanmaan ruotsalaisten vapaussoturiliiton 1. puheenjohtajana.
Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania.
Etelänkellosammal

| Etelänkellosammal |
| --- | --- |
 Encalypta vulgaris
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Silmälläpidettävä 
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Lahko::  Kellosammalten lahko Encalyptales
Heimo::  Kellosammalten heimo Encalyptaceae
Suku::  Kellosammalet Encalypta
Laji::  vulgaris
Kaksiosainen nimi
 Encalypta vulgaris  Hedw. 
Katso myös
   Etelänkellosammal Wikispeciesissä   Etelänkellosammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänkellosammal (Encalypta vulgaris) on lehtisammallaji kellosammalten heimossa (Encalyptaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskolla erityisesti lauhkealla vyöhykkeellä. Suomen alueella lajin levinneisyys painottuu etelään ja sitä esiintyy nykyisin Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja Uudellamaalla.
Etelänkellosammal kasvaa pienikokoiseksi, alle yhden senttimetrin pitkäksi. Lehtien muoto on pitkulaisesta kielimäiseen. Niissä on karvakärki ja punainen keskisuoni. Itiöpesäkkeen perä on yhden senttimetrin pituinen ja punainen. Pesäke on sileä ja sen huntu ripsireunaton.
Luettelo Hollolan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Hollolan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Hollolan kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Hämeenkoski (aik. Koski Hl.) liitettiin Hollolaan vuonna 2016.
Julkiset taideteokset, muistomerkit ja muistolaatat

Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Karhu ja poikanen lähde? | Salpakankaantie 3 | Salpakangas | 60.9855°N, 25.5403°E |  |  |  |  |
| Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki, Hämeenkoski | Hämeenkosken kirkon puisto, Toijalantie 11 (karttalinkki likimääräinen) | Hämeenkoski | 61.0243°N, 25.1428°E |  |  |  |  |
| Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki ("Uusi päivä") | Hautausmaa; Särkäntie 2, Hollola |  | 61.0521°N, 25.4301°E | Mikkola, WalterWalter Mikkola | 1956 |  |  |
| Kenraalimajuri E. R. Laguksen muistomerkki | Kallioseinämässä | Hämeenkoski, keskusta | 61.0245°N, 25.1478°E |  | 1974 |  |  |
| Kirkkailan muistomerkki | Kirkkoaidanmäki, Jarvalantie 203 |  | 60.9828°N, 25.4498°E |  |  |  |  |
| Kosken Pyhän Laurin kirkon muistomerkki | Käikäläntie | Hämeenkoski | 61.0278°N, 25.1373°E |  | 1972 |  |  |
| Presidentti J. K. Paasikiven syntymäpaikan muistomerkki | Valtatie 12:n ja Kärkölän tien risteys | Hämeenkoski, Huljala | 61.0041°N, 25.1948°E | Renvall, EssiEssi Renvall (reliefi) | 1961 |  |  |
| Punaisten muistomerkki | Parinpellontie 80, Parinpelto |  | 61.057°N, 25.4235°E | Saartio, RafaelRafael Saartio | 1948 |  |  |
| Sankarihautojen muistomerkki, Hollola | Särkäntie 2 |  | 61.0521°N, 25.4306°E | Finne, GunnarGunnar Finne | 1941 |  |  |
| Sankarihautojen muistomerkki, Hämeenkoski | Hämeenkosken sankarihautausmaa, Toijalantie 11 | Hämeenkoski | 61.0243°N, 25.1425°E | Salmenlinna, AnttiAntti Salmenlinna | 1949 |  |  |
| Vakaumuksensa puolesta kaatuneiden muistomerkki, Hollola | Hautausmaa; Särkäntie 2, Hollola |  | 61.0524°N, 25.4309°E |  |  |  |  |
| Vakaumuksensa puolesta kaatuneiden muistomerkki, Hämeenkoski | Hämeenkosken Valkjärven hautausmaa; Asikkalantie | Hämeenkoski | 61.0245°N, 25.1602°E |  | 1951 |  |  |
| Vapaussodan muistomerkki | Hämeenkosken sankarihautausmaa, Hämeenkosken kirkko; Toijalantie 11 | Hämeenkoski | 61.0243°N, 25.1427°E |  |  |  |   |
Ethlinn

H. R. Millar: Cian löytää Balorin tyttären. Piirros vuodelta 1905.
Ethlinn tai Ethniu on Irlannin kelttiläisessä mytologiassa kuoleman jumala Balorin tytär ja Lughin äiti.
Oli ennustettu, että Balorin surmaisi hänen oma tyttärenpoikansa. Balor lukitsi Ethlinnin kristallitorniin estääkseen ennustusta käymästä toteen. Cian, jonka taikalehmän Balor oli varastanut, sai kuitenkin kostettua pujahtamalla torniin naiseksi pukeutuneena ja viettelemällä Ethlinnin. Ethlinn synnytti kolme poikaa, joista kaksi Balor hukutti, mutta kolmas eli Lugh pakeni ja surmasi Balorin myöhemmin Magh Tuireadhin toisessa taistelussa.
Etelä-Pohjanmaan vaakuna

Etelä-Pohjanmaan maakuntavaakuna
Etelä-Pohjanmaan vaakuna on Etelä-Pohjanmaan maakunnan heraldinen tunnus. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu: "Sinisessä kentässä alatusten kolme juoksevaa hopeista kärppää, joiden hännänpäät mustat."
Vaakuna on suunniteltu Etelä-Pohjanmaan liiton toimesta vuonna 1997, kun hallinnollisia maakuntia kaavailtaessa uusi maakunta tarvitsi oman tunnuksen. Heraldisena asiantuntijana vaakunan valinnassa toimi Touko Saari. Vaakunan kärpät ovat peräisin Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakunasta, jossa niitä on kolmen sijaan kuusi. Kärppien katsottiin edustavan puhtautta, sekä turkiseläimenä myös vaurautta.
Historiallisen maakunnan vaakunaa käyttää ilman kruunua Pohjois-Pohjanmaan maakunta. Kärpät esiintyvät myös Pohjanmaan nykymaakunnan vaakunassa, kun taas Keski-Pohjanmaan maakunta käyttää historiallisen maakunnan varhaisimpaan vaakunaan perustuvaa näätävaakunaa.
Etelä-Pohjanmaan maakuntalippu.
Vaakunan pohjalta on tehty myös maakuntalippu, jonka virallinen naulaus- ja vihkimistilaisuus tapahtui maakuntavaltuuston kokouksen yhteydessä 22.5.2000. Joulukuussa 2019 kokoomuksen valtuustoryhmä esitti maakuntalipun käytön laajentamista ja virallisen liputuspäivän valitsemista maakuntahallitukselle, joka ehdotti 22.4.2020 liputuspäivän valitsemista maakuntauudistuksen voimaan tulon jälkeen. 29.6.2020 Etelä-Pohjanmaan maakuntavaltuusto hyväksyi esityksen lipun käytön laajentamisesta muun muassa maakuntahallinnon tilaisuuksissa ja suositteli lipun käyttöä myös maakuntaliiton jäsenkunnille.
Etelä-Pohjanmaan isännänviiri.
Maakuntavaakunan ja -lipun värit esiintyvät myös Etelä-Pohjanmaan perinteisessä isännänviirissä.
Galleria

Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakuna.
Vaasan läänin vaakuna vuosina 1962-1997.
Länsi-Suomen läänin vaakuna vuosina 1997-2009.
Maakuntavaakunan värit Seinäjoen vaakunassa.
Uuno Eskola

| Uuno Eskola |
| --- | --- |
 Uuno Eskola.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Uuno Eskolin
Syntynyt: 16. elokuuta 1889 Pertteli
Kuollut: 9. maaliskuuta 1958 (68 vuotta) Helsinki
Ammatti:  elokuvaohjaaja taidemaalari kirjailija
Puoliso:  Aune Böök
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Uuno Eskola (vuoteen 1906 Eskolin; 16. elokuuta 1889 Pertteli – 9. maaliskuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija, lavastaja, näyttelijä ja kirjailija. Hän debytoi Helsingissä vuonna 1915. Hän ohjasi, käsikirjoitti, lavasti ja tuotti elokuvat Ei auta itku markkinoilla (1927) ja Lumisten metsien mies (1928) sekä näytteli elokuvassa Koskenlaskijan morsian (1923).
Elämä

Uuno Eskolan vanhemmat olivat lakkitehtailija Karl Viktor Eskolin ja Eeva Kristiina Willstedt. Puoliso oli Aune Helmi Hermine Böök vuodesta 1925. Parhaimpina aikoina Uuno Eskolan lapsuudenkoti oli pramea, mutta välillä isän liiketoimet epäonnistuivat ja perhe köyhtyi. Eskola muutti 11-vuotiaana Saloon veljensä Vihtorin luokse, mutta palasi kotiin kolme vuotta myöhemmin. Isää ja poikaa yhdisti isänmaallisuus. Kodista tuli suomalaisuusaatteen levittämiskeskuksia Perttelissä. Eskola omaksui ajatuksen terve ruumis, terve sielu ja tahraton mieli. Isän kuoleman jälkeen Eskola muutti takaisin Saloon. Hän alkoi harrastaa näyttelemistä ja lausuntaa sekä jatkoi kirjoittamista. Salosta Eskola muutti Helsinkiin ja sai myytyä tauluja sotarikkaille. Maaseudun asukkaat eivät olleet vielä tottuneet uuteen taiteeseen. Naimisiin mennessä Eskola otti vastaan Rauman teatterinjohtajan viran. Pariskunnan koti paloi, ja aviopari muutti myöhemmin Tampereelle. Eskolasta tuli Tampereen Teatterin lavastaja ja näyttelijä seitsemän vuoden ajaksi 1926–1933. Hän kehitti merkittävästi Suomen näyttämötaidetta ja hänet kutsuttiin New Yorkiin 1933 osanottajaksi kansainväliseen lavastusnäyttelyyn yhdessä Matti Warenin kanssa. Eskolat muuttivat Helsinkiin, ja Uuno rupesi vapaaksi taiteilijaksi.
Vuonna 1917 Eskola oli mukana perustamassa suojeluskuntia. Hän osallistui suojeluskuntien asehankintoihin, ja oli syntymäpitäjänsä Perttelin suojeluskunnan ensimmäinen harjoituspäällikkö. Myöhemmin Eskola otti osaa Vapaussodan Rintamamiesten Liiton toimintaan. Hän suunnitteli liiton ja lähes 90 rintamamiesyhdistyksen liput, liiton ansiomerkit sekä Vapaussodan Invaliidien Liiton merkin.
Eskola on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Kuvataideura > Taideopinnot

Uuno Eskola opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1914–1915 ja Helsingin yliopiston piirustussalissa. Piirustuksenopettajatutkinnon hän suoritti Eero Järnefeltille. Eero Järnefelt oli Eskolan pitkäaikainen henkinen tuki. Ulkomailla Eskola opiskeli vuosina 1919–1920 Saksassa Dresdenissä,b jossa hänen opettajanaan oli Oskar Kokoschka. Hän teki opintomatkat Kööpenhaminaan vuonna 1919, Pariisiin vuonna 1931 ja Italiaan vuonna 1953. Maalaamisen alkeet Uuno Eskola oli oppinut turkulaisen Edvin Lydenin johdolla vuosina 1911–1913.
Kuvataideura > Näyttelyt

Eskola on osallistunut Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1915, 1916 ja 1917. Ulkomailla hänen töitään on ollut esillä Kööpenhaminassa vuonna 1919.
Kuvataideura > Tyylisuunnat

Uuno Eskolan nuoruuden tuotanto oli melko ekspressiivistä. Hän käytti paljon sinistä ja ruskeaa. Tunnelma teoksissa oli alakuloinen ja runollisen mystinen. Eskola teki tuolloin suuren tilaustyön Venäjän armeijalle. Eskola oli Marraskuun ryhmän jäsen.
Eskola kokeili maalauksissaan myös kubismia, futurismia, surrealismia ja uusasiallisuutta. Häntä viehätti myös monumentaalitaide, ja hän kokeili siinä eri tekniikkoja. Eskola kehitti täysin oman fresko- ja mosaiikkitekniikan. Erityisesti Eskolaa kiinnosti Kalevala- ja uskonnolliset aiheet (kirkkotaide). Lappi oli hänelle myös rakas aihe, erityisesti ruskan kirkkaat ja runsaat värit. Eskolan nuoruudentyöt tuhoutuivat kotitalon palossa Raumalla 1925.
Kuvataideura > Palkinto

Uuno Eskola palkittiin vuonna 1949 Pro Finlandia -mitalilla. Vuonna 1922 hän sijoittui jaetulle neljännelle sijalle Suomen Kuvalehden järjestämässä ilmeilykilpailussa.
Kuvataideura > Taideteoksia

Eskola on maalannut Enontekiön kirkkoon alttaritaulun Taivaaseen astuva Kristus. Alttaritaulu on marmorifresko saamelaisista ihmisistä ja tunturimaisemasta. Eskola on tehnyt myös Kiuruveden kirkkoon mosaiikkialttaritaulun. Samoin Iisalmen kirkon alttaritaulumosaiikki on Eskolan tekemä (1954). Kaikkiaan Eskola on tehnyt neljä alttaritaulumosaiikkia. Hän on myös suunnitellut 1970 vihityn Roihuvuoren kirkon (Helsinki) kastekappelin alttaritaulumosaiikin.
Eskola suunnitteli Lempäälässä sijaitsevan Lempäälän-Vesilahden taistelujen muistomerkin, Vesilahden taistelujen muistomerkin ja Halikon kaatuneiden muistokiven.
Eskola on tehnyt muun muassa öljymaalaukset Kevättalvi (1920), Hartaushetki (1916–1921), Taiteilijan puoliso (1927), Omakuva (1929), Lapin Talvi (1947), Paimen (1941). Mosaiikki, Tuonelan joella, on valmistunut 1951.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Rooli | Tuotantoyhtiö | Huomioitavaa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1923 | Koskenlaskijan morsian | näyttelijä | Suomi-Filmi | mykkäelokuva |
| 1927 | Ei auta itku markkinoilla | ohjaus, näyttelijä | Aquila-Suomi, Eskola | mykkäelokuva, tuhoutunut |
| 1928 | Lumisten metsien mies | ohjaus | Aquila-Suomi, Eskola | mykkäelokuva, tuhoutunut lyhyttä katkelmaa lukuun ottamatta |
Kirjallinen ura

Omaelämäkerrallinen romaani Veren viettelys sai vuonna 1923 ilmestyttyään kahtalaiset arviot. Tornion lehden mukaan se ei ollut "tulevaisuuden lupaus". Satakunnan Kansan kirjoituksensa lopussa kriitikko kiittää Eskolan tyyliä taidokkaaksi. Parnassossa Sanna Nyqvist kirjoittaa vuonna 2023, että se tuo hänen mieleensä Mika Waltarin Suuren illusionin, joka tosin ilmestyi vasta vuosia myöhemmin kuin Eskolan teos. Kirjailijat tunsivatkin toisensa, ja Eskola maalasi Waltarin muotokuvan, joka nykyisin on kustannusyhtiö WSOY:n kirjallisuussäätiön kokoelmissa. Eskolan toinen teos tuhoutui lähes valmiina käsikirjoituksena kotitalon palossa Raumalla 1925, ja kirjailijanura ei jatkunut sen jälkeen.
Kirjallisuutta

Juusela-Sarasmo, Pirjo ym. (toim.): Uuno Eskola — taiteellisen veren viettelys.  (Salon taidemuseon julkaisuja, 26)  Salo:  Salon taidemuseo Veturitalli, 2016.  ISSN 1459-739X  ISBN 978-952-5830-19-4
Aiheesta muualla

Eskola, Uuno. Kansallisgalleria.
Taide Salmela Uuno Eskola Taide Salmelan kokoelmissa.
Kirjava Uuno Eskola Kansallisgalleria Kirjavassa.
Salon taidemuseo Veturitalli (Arkistoitu – Internet Archive) 28.5.-9.10.2016 Lyyli Säilä, Uuno Eskola ja taiteilijatoverit.
Salon taidemuseo Veturitalli (Arkistoitu – Internet Archive) Maisema (Kiskosta).
Salon taidemuseo Veturitalli (Arkistoitu – Internet Archive) Salon punakaarti, Kansan Arkiston taidekokoelma.
Salon taidemuseo Veturitalli (Arkistoitu – Internet Archive) Uuno Kailas, Heinolan taidemuseo.
Salon taidemuseo Veturitalli (Arkistoitu – Internet Archive) Apteekkari Hjalmar Aschan, Turun taidemuseo.
Salon taidemuseo Veturitalli (Arkistoitu – Internet Archive) Sic transit gloria mundi, niin muuttuu maallinen kauneus, Salon seurakunta.
Tamperelaista näyttämölavastusta Amerikkaan kansainväliseen näyttelyyn. Suomea edustavat Uuno Eskola ja Matti Warén, Aamulehti, 17.12.1933, nro 339, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Veren viettelyksestä kyisen pellon kyntäjäksi, Helsingin Sanomat, 27.08.1939, nro 229, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Uuno Eskola |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Ei auta itku markkinoilla (1927)  Lumisten metsien mies (1928) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet 
Uuno Eskolan osallistuminen Suomen Kuvalehden ilmekilpailuun vuonna 1922
Luettelo FC Inter Turussa pelanneista jalkapalloilijoista

Tämä on luettelo FC Interissä sarjaotteluita pelanneista jalkapalloilijoista.
Etelä-Savon vaakuna

Etelä-Savon maakuntavaakuna.
Etelä-Savon vaakuna on Etelä-Savon maakunnan heraldinen tunnus. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu: "Mustassa kentässä vastapalkittain viritetty käsijousi; kaikki kultaa, paitsi jousen jänne sekä nuolen kärki ja sulitettu pyrstö hopeaa."
Savon isännänviiri.
Vaakunan aihe on käännetty muunnelma Savon historiallisen maakunnan vaakunasta, jonka kruunutonta mallia käyttää Pohjois-Savon maakunta. Varhaisimmissa Savon vaakunan kuvaelmissa jousen suunta oli Etelä-Savon vaakunan mukainen. Vaikka jousen suuntaa voidaan pitää heraldisesti epäkorrektina, on Etelä-Savon vaakuna yksittäinen poikkeustapaus Suomen maakuntien vaakunoiden joukossa. Savon jousi esiintyy muun muassa Mikkelin ja Savonlinnan vaakunoissa ja sen värejä on käytetty Savon perinteisessä isännänviirissä.
Etelä-Savon maakuntalippu.
Etelä-Savon maakunnalla on käytössä myös vaakunan pohjalta tehty maakuntalippu, jossa jousen lisäksi on lipun tangonpuoleisella reunalla keltainen pieli sekä raita. Lipun on tehnyt suunnittelija Suvi Ripatti ja Etelä-Savon maakuntahallitus vahvisti sen käyttöön 10.6.2020.
Galleria

Savon vaakuna vuoden 1562 teoksessa Armorial suédois. Ranskan kansalliskirjasto, Pariisi.
Savon vaakuna Kustaa II Aadolfin hautajaista vuodelta 1634.
Mikkelin läänin vaakuna vuosina 1962-1997.
Itä-Suomen läänin vaakuna vuosina 1997-2009.
Savon jousi Mikkelin vaakunassa.
Savon jousi Savonlinnan vaakunassa.
Etelänhiippasammal

| Etelänhiippasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Orthotrichales
Heimo::  Orthotrichaceae
Suku::  Hiippasammalet Orthotrichum
Laji::  cupulatum
Kaksiosainen nimi
 Orthotrichum cupulatum  Brid. 
Katso myös
   Etelänhiippasammal Wikispeciesissä   Etelänhiippasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänhiippasammal (Orthotrichum cupulatum) on lehtisammallaji hiippasammalten heimossa (Orthotrichaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoisen ja eteläisen puoliskon lauhkealla vyöhykkeellä. Suomen alueella laji on eteläinen, sitä esiintyy harvinaisena Lounais-Suomessa ja Pohjois-Karjalassa.
Etelänhiippasammal kasvaa yhdestä kolmeen senttimetriä pitkäksi ja muodostaa tiheitä ruskeanvihreitä kasvustoja. Lehdet ovat pitkät ja kapeat, tylppä- tai lyhytkärkiset. Niiden reunat ovat taakäänteiset. Itiöpesäke on soikea ja sen kaulaosa puolipallomainen. Pesäkkeessä on 16 eripituista juomua.
Aiheesta muualla

ITIS: Orthotrichum cupulatum (englanniksi)
Bryophyte Flora of North America: Orthotrichum cupulatum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q9352425  Wikispecies: Orthotrichum cupulatum  APNI: 120911  CoL: 74XZW  EoL: 929653  EUNIS: 197800  FNA: 250061858  GBIF: 2672721  iNaturalist: 165947  IRMNG: 11408396  ITIS: 547931  NatureServe: 2.126763  NBN: NBNSYS0000036709  NCBI: 522323  NZOR: a9b358aa-31d6-4069-9ce9-9ea49b8dd914  Observation.org: 17479  Open Tree of Life: 411015  Plant List: tro-35183140  PLANTS: ORCU2  Tropicos: 35183140  WFO: wfo-0001195023  Laji.fi: MX.43736