Šarian historia
Myöhemmät lakikoulukunnat (800–865) > Koulukuntien eroja

Al-Shafi'i (767–820) kuului aluksi Medinan koulukuntaan, mutta asettui sitten traditionismin kannalle. Hän kuitenkin arvosteli näiden oikeuskäsitysten puutteellisuutta, minkä takia Shafi'in seuraajat katsoivat hänet kokonaan uuden lakikoulukunnan perustajaksi. Hanafit Kufassa ja malikit Medinassa alkoivat pian seurata hänen jälkiään oikeuskäsityksissä. Tuloksena oli islamilaisen lain klassinen teoria (usul al-fiqh), joka sai lopullisen muotonsa 800-luvun kuluessa ja oli eräissä suhteissa vivahtekkaampi kuin Shafi'in. Tämä oli torjunut oppineiden yksimielisyyden lakiperiaatteena, mutta klassinen teoria palautti sen ja ymmärsi sen yhtä peruuttamattomaksi kuin kaikkien muslimien yksimielisyyden. Klassinen teoria kuitenkin omaksui Shafi'in periaatteen sunnasta, missä traditio tuli aina johtaa profeetta Muhammediin saakka. Vastedes oppineiden yksimielisyys tuli määräämään sen, mitkä traditiot olivat peräisin profeetalta. Tämä antoi kullekin koulukunnalle oman tulkintavapautensa.
Klassinen teoria opetti, että islamilainen laki perustui seuraaviin prinsiippeihin tai lähtökohtiin: 1) Koraani, 2) profeetan sunna, 3) profeetan kumppaneilta ja muilta tuleva traditio, 4) yksimielisyys sekä 4) analogia ja oma järkeily. Šiialaisuus on lisännyt näihin imaamien antaman esikuvan. Shafi'i nimitti Koraania ja sunnaa "kahdeksi periaatteeksi" ja katsoi että yksimielisyys (ijma) ja analogia (qiyas) olivat näille alisteisia. Tabari (k. 923) hyväksyi kolme periaatetta: Koraanin, sunnan  ja yksimielisyyden. Tabari ja hanbalit asettivat analogiaperiaatteen näitä alemmalle tasolle.
Vaikka myöhemmät koulukunnat hyväksyivät nämä periaatteet, jälkiä vanhemmista on jäänyt joihinkin. Hanafit eivät ole kokonaan hylänneet henkilökohtaista mielipidettä (ra'y) tapauksissa, joissa analogia ei anna järkeviä tuloksia. Sama varaus on koskenut malikiitteja. He ovat myös tukeutuneet Medinan koulun muinaiseen yksimielisyyteen joissakin asioissa. 1400-luvulla marokkolaiset malikiitit hyväksyivät paikallisten tapojen tulon oikeuskäytäntöön käytännön syistä. Paikallisten tapojen tunkeutuminen šariaan on todellisuudessa aina kuulunut islamin historiaan, vaikka se on periaatteessa torjuttu.
Shafi'in luoma järjestelmä ei kelvannut kaikille traditionisteille, sillä he eivät hyväksyneet edes sitä järjen käyttöä, joka sisältyi analogiseen ja systemaattiseen lakiajatteluun. He valitsivat mieluummin heikosti perustellun tradition kuin vahvan analogian. Tämä käy ilmi traditionisti Ahmad ibn Hanbalin (k. 855) opetuksista, jotka hänen oppilaansa kokosivat samalla tavalla kuin al-Malikin oppilaat oman mestarinsa opetukset. Näin syntynyt hanbali-koulukunta nojasi vahvasti traditionismiin. Se ei koskaan kasvanut suureksi, mutta saattoi lukea riveihinsä joukon huomattavia oppineita.
Samaan aikaan kun hanbali-madhhab syntyi, kehittyi toinen traditionistinen madhhab, zahiri-koulukunta, joka torjui analogisen ja systemaattisen järjenkäytön. Maliki-koulukunnan edustaja Ibn Tumart (k. 1130) oli almohadien liikkeen perustaja Marokossa ja kuului myös traditionisteihin. Muita henkilöön liittyviä madhhabeja  syntyi muun muassa Tabarin (k. 923) ympärille. Vuoden 1300 jälkeen jäljellä oli kuitenkin vain neljä oikeaoppista sunni-madhhabia: hanafi-, maliki-, shafi'i- ja hanbali-koulut.