stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ämmänsaaren rautatieasema
Historia

Kun Taivalkosken–Kontiomäen rata rakennettiin, rakennettiin myös lyhyt sivurata Pesiökylästä Ämmänsaareen. Rautatien päätekohta ja Ämmänsaaren rautatieasema sijaitsevat Emäjoen pohjoisrannalla, Valkeaisjärven etelärannalla.
Liikennepaikka avattiin kaupalliselle liikenteelle 1. joulukuuta 1955. Henkilöliikenne lakkautettiin 22. toukokuuta 1966.
Uuno Kahma

Uuno Albert Kahma (14. kesäkuuta 1872 Ilmajoki – 30. huhtikuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen kuuromykkäinkoulun johtaja ja suomentaja.
Kahman vanhemmat olivat kauppias Kaarlo Kahma ja Justiina Amalia Killinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1892 Vaasan yksityislyseosta ja valmistui Keisarillisesta Aleksanterin-Yliopistosta Helsingistä filosofian kandidaatiksi 1897 ja sai maisterin arvon 1919.
Kahma toimi enonsa Kustaa Killisen johtamassa Kuopion kuuromykkäin koulussa opettajana 1900–1923 ja Killisen jälkeen koulun johtajana 1923–1939. Hän toimi myös Kuuromykkäin- ja sokeainkoululehden päätoimittajana ja Kuuromyk­käin- ja sokeainopettajain Liiton puheenjohtajana. Kahma laati suomenkielisen artikulaatiojärjestelmän kuuromykkien opetusta varten.
Uuno Kahma oli naimisissa vuodesta 1913 Maria Elisabet Hällin kanssa. Heidän poikansa oli professori ja geologi Aarno Kahma. Kahman veli Karl Emil Kahma toimi Oulun kuuromykkäinkoulun johtajana.
Teoksia

Kaksi Suomen hyväntekijää. Kyläläisten kirjasia n:o 12. WSOY 1899
Maanjako Venäjällä. Kyläläisten kirjasia n:o 17. WSOY 1899
Suuret ja pienet kansat. Kyläläisten kirjasia n:o 7. WSOY 1899
Venäläiset paroonit ja Vanhan Suomen talonpojat ; B. Estlanderin mukaan. Kyläläisten kirjasia n:o 5. WSOY 1899
Suomen historia : kuuromykkäinkouluja varten ; kirjoittanut Uuno Kahma. WSOY 1927
Suomennoksia

Turkinpyy ja sen hoito : Metsästys- ja metsästyksenhoitoyhdistysten julkaisema lentokirja ; kirj. -nd- ; suom. Uuno Kahma. WSOY 1898
Carl Georg Starbäck : Historiallisia romaaneja keskiajalta : Niilo Bonpoika Sture : kolmijaksoinen historiallinen romaani. 2-3, 1 jakso, Kultainen kaulaketju : kolmiosainen historiallinen kertomus Kaarlo Knuutinpojan (Bonden), Eerik Puken, Krister Niilonpojan ja Kristoffer-kuninkaan välisestä taistelusta ; kuv. Jenny Nyström-Stoopendaal ; suom. Uuno Kahma. WSOY 1899
Carl Georg Starbäck : Historiallisia romaaneja keskiajalta : Niilo Bonpoika Sture : kolmijaksoinen historiallinen romaani. 3 jakso, Testamentti : kolmiosainen historiallinen kertomus Kaarlo VIII ja arkkipiispa Jönsin sekä muiden unioonin ruotsalaisten ystävien välisistä taisteluista ; kuv. Jenny Nyström-Stoopendaal ; suom. Uuno Kahma. WSOY 1900
Malvina Bråkenhjelm : Tehtailijan perillinen. Raittiuden Ystävät, Helsinki 1903
Alain René Le Sage : Gil Blas Santillanalaisen elämänvaiheet ; ranskankielestä suom. Uuno Kahma. Kuopion uusi kirjapaino, Kuopio 1905
Annie Besant : Aikain viisaus : teosofisten oppien pääpiirteet ; suom. U. Ka. Teosofinen kirjakauppa, Joensuu 1912, 2. painos Suomen teosofinen seura, Helsinki, 1923, 3. painos 1973
Laurence Beesley : Titanic ; englanninkielestä suomentanut Uuno Kahma. WSOY 1913
Rolf Nordenstreng : Euroopan ihmisrodut ja kansat ; kolmannesta painoksesta suomentanut Uuno Kahma ; esipuheen kirjoittanut Kaarlo Hildén. Kirja, Helsinki 1929
Winston S. Churchill : Maailmansodan jälkisato. WSOY 1929 (alkuteos The world crisis : the aftermath)
Mustafa Kemal : uuden Turkin luoja : elämäkerta ; kirjoittanut Dagobert von Mikusch ; alkuteoksen ensimmäisestä painoksesta suomentanut Uuno Kahma. WSOY 1930
R. H. Bruce Lockhart : Britanniaa edustamassa. WSOY 1934
Annie Besant : Ihmisen korkeampi kehitys eli Oppilaan polku. Teosofinen seura, Helsinki 1970
Ylikulutuspäivä

Ylikulutuspäivä vuosina 1969–2018.
Maailman ylikulutuspäivä (engl. Earth Overshoot Day) eli ekovelkapäivä (engl. Ecological Debt Day) on laskennallinen vuodenpäivä, jolloin ihmiskunnan kulutus ylittää Maan ekosysteemin vuotuisen kestävän biologisen tuotannon. Kansainvälisen ylikulutuspäivän lisäksi voidaan laskea kansallisia ylikulutuspäiviä. Ylikulutuspäivät laskee Global Footprint Network.
Ylikulutuspäivä lasketaan ihmiskunnan ekologisen jalanjäljen ja Maan biokapasiteetin perusteella. Ylikulutuspäivä määritetään seuraavasti:
Ylikulutuspäivän jälkeinen osuus kulutuksesta perustuu varantojen, kuten fossiilisten polttoaineiden, käyttöön, ja toisaalta luonnon ”tuotantovälineiden” käyttöön.[lähde? ]
Päivämäärät

| Vuosi | Päivämäärä |
| --- | --- |
1987: 19. joulukuuta
1990: 7. joulukuuta
1995: 21. marraskuuta
2000: 1. marraskuuta
2005: 20. lokakuuta
2007: 26. lokakuuta
2008: 23. syyskuuta
2009: 25. syyskuuta
2010: 21. elokuuta
2011: 27. elokuuta
2012: 22. elokuuta
2013: 20. elokuuta
2014: 19. elokuuta
2015: 13. elokuuta

Seuraavat ylikulutuspäivien päivämäärät perustuvat vuoden 2015 malleihin ja tietoihin, joten ne eroavat vuosittain julkaistuista. Vuosittain julkaistavat päivämäärät eivät ole keskenään kovin vertailukelpoisia, koska malleja kehitetään jatkuvasti. Esimerkiksi laskentatavan muutos ja tilastojen tarkentuminen vuodelle 2010 aikaisti päivämäärää noin kuukauden. Jos edellisen vuoden päivämäärä olisi laskettu uudella menetelmällä, aikaistuminen olisi ollut kolme päivää ja vuoden 2015 mallin mukaan runsas viikko.
1970: 23. joulukuuta
1971: 15. joulukuuta
1972: 6. joulukuuta
1973: 24. marraskuuta
1974: 25. marraskuuta
1975: 28. marraskuuta
1976: 16. marraskuuta
1977: 10. marraskuuta
1978: 6. marraskuuta
1979: 29. lokakuuta
1980: 3. marraskuuta
1981: 10. marraskuuta
1982: 14. marraskuuta
1983: 13. marraskuuta
1984: 6. marraskuuta
1985: 6. marraskuuta
1986: 1. marraskuuta
1987: 25. lokakuuta
1988: 16. lokakuuta
1989: 13. lokakuuta
1990: 13. lokakuuta
1991: 13. lokakuuta
1992: 16. lokakuuta
1993: 17. lokakuuta
1994: 16. lokakuuta
1995: 10. lokakuuta
1996: 9. lokakuuta
1997: 8. lokakuuta
1998: 9. lokakuuta
1999: 10. lokakuuta
2000: 4. lokakuuta
2001: 3. lokakuuta
2002: 28. syyskuuta
2003: 19. syyskuuta
2004: 10. syyskuuta
2005: 3. syyskuuta
2006: 1. syyskuuta
2007: 30. elokuuta
2008: 1. syyskuuta
2009: 6. syyskuuta
2010: 28. elokuuta
2011: 25. elokuuta
2012: 23. elokuuta
2013: 20. elokuuta
2014: 17. elokuuta
2015: 13. elokuuta
2016: 8. elokuuta
2017: 2. elokuuta
2018: 1. elokuuta
2019: 29. heinäkuuta
2020: 22. elokuuta
2021: 29. heinäkuuta
2022: 29. heinäkuuta
2023: 2. elokuuta
2024: 1. elokuuta
Kansalliset ylikulutuspäivät > Suomen laskennallinen ylikulutuspäivä

Suomalaisten ylikulutuspäivä eroaa maailmanlaajuisesta ylikulutuspäivästä, koska suomalaiset kuluttavat globaalia keskivertoa enemmän.
Kansalliset ylikulutuspäivät > Suomen laskennallinen ylikulutuspäivä > Suomen ylikulutuspäivien päivämäärät

2023: 31. maaliskuuta
2024: 12. huhtikuuta
Yrjö Simola

Yrjö Antero Simola  (13. tammikuuta 1898 Hämeenlinna – 19. lokakuuta 1974 Vantaa) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Simolan vanhemmat olivat kanavankasööri Johan Gustaf Simolin ja Anni Elisabet Hällström ja puoliso vuodesta 1928 Elna Katariina Alho. Simola tuli ylioppilaaksi 1917 ja valmistui metsänhoitajaksi 1922. Hän oli aluksi Diesen Wood & Co:n ja Metsähallituksen Viipurin toimiston palveluksessa ja sitten Kevätniemen sahan palveluksessa 1924–1926 ja 1929–1930, Veitsiluodon sahan ja selluloosatehtaan, sittemmin Veitsiluoto Oy, palveluksessa 1926–1927, Siuron sahan palveluksessa 1927–1928 ja Veitsiluoto Oy:n metsäosastolla vuodesta 1930, metsäosaston päällikkö vuodesta 1937 ja yhtiön metsäpäällikkö vuodesta 1947. Simolalla oli myös useita metsäalan ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Eläkkeelle tehtävistään hän jäi 1963. Metsäneuvoksen arvonimen Simola sai 1958.
V. F. Sagulin

Volter Ferdinand Sagulin (28. huhtikuuta 1856 Somero – 24. syyskuuta 1928) oli suomalainen Helsingissä vaikuttanut kauppapuutarhuri.
Pitkäjärven (Långsjö) kartanossa Somerolla syntyneen Sagulinin vanhemmat olivat maanmittari, tilanomistaja Ernst Reinhold Ferdinand Sagulin (1819–1882) ja Sofia Vilhelmina Palm. Hän kävi kahdeksan vuoden ajan Helsingin ruotsalaista normaalilyseota mutta erosi koulusta 1875 ja siirtyi oppilaaksi M. G. Steniuksen Alkärrin (Leppäsuon) huvilaan Helsingin lähelle perustamaan puutarhakouluun. Käytyään kaksivuotisen koulun Sagulin oli Steniuksen palveluksessa kevääseen 1878 saakka, jolloin hän matkusti ulkomaille hankkiakseen lisäoppia puutarha-alalta. Sagulin opiskeli botaniikkaa ja pomologiaa Pietarissa vuoden ajan, sitten hän opiskeli Tanskassa Rosenborgin oppilaitoksessa Kööpenhaminassa kolmisen vuotta ja viimeksi hän teki kiertomatkan Saksassa. Sagulin palasi Suomeen kesäkuussa 1881 ja hän toimi sitten M. G. Steniuksen Alkärrissä sijainneen kauppapuutarhan käytännöllisenä johtajana seitsemän vuoden ajan.
Elokuussa 1888 Sagulin vuokrasi nykyisen eduskuntatalon paikkeilla Läntisen Viertotien varrella sijainneen Villa Arkadian, jossa oli toiminut Christian Bohnhofin kauppapuutarha noin vuodesta 1859 lähtien. Hän perusti tänne oman liikkeen ja harjoitti laajaa kauppapuutarhaviljelyä ensin Arkadiassa ja sitten jouduttuaan siirtämään viljelyksensä laajenevan kaupungin tieltä 1908 Huopalahdessa aina vuoteen 1927 saakka, jolloin hän luovutti viljelykset muille. Sagulinin Huopalahteen perustama Oy Haagan Puutarha – Haga Trädgård Ab sijaitsi Oskelantien, Laajasuontien, Ryytimaankujan ja rautatien rajoittamalla alueella. Sagulinin jälkeen puutarhan omistivat puutarhurit V. E. Hansson ja G. Rosten viimeksi vuosina 1938–1974 V. E. Hansson yksistään. Sagulin omisti myös kukka- ja siemenkaupan sekä kukkasitomon. Sagulinin siemenkaupan osti vuonna 1928 Bertel Helin (1893–1957) ja siemenkaupasta muodostettiin Helinin johtama osakeyhtiö 1940.
Vuonna 1894 Sagulin perusti yhdessä veljensä, tilanomistaja, maanviljelysneuvos Valdemar Sagulinin (1852–1915) kanssa Långsjön kartanoon Somerolle suurehkon puutarhaliikkeen pääasiassa kielojen ja ruukkuruusujen viljelyä varten. Tämän liikkeen yhteyteen perustettiin myöhemmin hedelmäpuu- ja pensastaimisto. Sagulin oli 1887 mukana perustamassa Helsingin tarhuriseuraa (vuodesta 1897 Puutarhaviljelyn ystävät) ja toimi yhdistyksessä kirjurina, varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana.
Sagulin oli Helsingin köyhäinhuoltolautakunnan jäsenenä. Hän toimi tuomarina puutarhanäyttelyissä muun muassa Hollannissa ja Pietarissa. Sagulin oli useiden puutarha-alan seurojen kunniajäsen ja hän oli jäsenenä komiteassa, joka laati 1904 suunnitelman puutarha-alan koulutuksen järjestämisestä.
Sagulin oli naimisissa vuodesta 1885 Ida Maria Langin (1862–1930) kanssa. Ida Sagulin hoiti Sagulinin 1888 Aleksanterinkadun varrelle perustamaa kukkakauppaa aina kuolemaansa saakka 1930.
Yrjö Sinkari

Yrjö Juhani Sinkari, vuoteen 1936 Zinck (20. lokakuuta 1894 Jaakkima – 18. marraskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen juristi. Hän oli ensin eri viroissa Viipurin hovioikeudessa ja sitten Itä-Suomen hovioikeudenneuvos 1949–1961 ja sen presidentti vuodesta 1961.
Uuno J. Peusa

Uuno Jonas Peusa (29. syyskuuta 1902 Pietari – 6. maaliskuuta 1996 Järvenpää) oli suomalainen opettaja ja koulunjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria

Peusan vanhemmat olivat liikemies, tilanomistaja Juho Peusa ja Eeva Lenkkeri ja puoliso vuodesta 1930 Elvi Elisabeth Väätäinen. Kauppaneuvos Jonas Peusa oli hänen setänsä. Uuno Peusa tuli ylioppilaaksi Viipurissa vuonna 1923 ja valmistui agronomiksi ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1930. Hän oli valmistuttuaan ensin Maatalouskoelaitoksen ylimääräinen assistentti ja toimi sitten opettajana maamieskoulussa Parikkalassa. Peusa suoritti kasvatusopin arvosanan vuonna 1931 ja antoi opettajan virkaan vaaditut opetusnäytteet vuonna 1934.
Maatalousnormaalikoulun lehtoriksi Peusa siirtyi vuonna 1936, mutta oli kuitenkin kansanhuoltoministeriön osastosihteeri 1942–1944 ja toimistopäällikkö 1945–1946. Maatalousnormaalikoulun johtaja ja koulutilan hoitaja hänestä tuli vuonna 1950 ja rehtori vuonna 1960, mistä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1966. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Peusa sai vuonna 1964. Peusalla oli muun ohella useita kunnallisia, seudullisia ja opetusalan luottamustehtäviä. Hänet tunnettiin myös maatalouskoulujen oppikirjojen laatijana.
Julkaisuja

Fysiikan oppikirja alempia maatalouskouluja varten, 1938
Luonnonopin alkeet alempia maatalouskouluja varten, 1945
Kotieläinanatomian sarjan selitykset, 1945
Maamiehen kemia alempaa maatalousopetusta varten, 1947
Maatalouden mittausoppia, 1949
Laskuoppi maataloudellisia kouluja varten, 1952, Antti Heilimo, Uuno J. Peusa
Kemian ja fysiikan työkirja maatalousoppilaitoksia varten, 1968, Uuno J. Peusa, Heikki Väyrynen
Viides nainen

| Viides nainen> Den femte kvinnan |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Henning Mankell
Kieli:  ruotsi
Genre:  rikosromaani, jännitys
Julkaistu:  1996
Ulkoasu:  sidottu
Suomennos
Kustantaja:  Otava
Sarja: Wallander
Edeltävä:  Väärillä jäljillä
Seuraava:  Askeleen jäljessä
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Viides nainen on vuonna 1996 ilmestynyt ruotsalainen rikosromaani, jonka pääosassa on Kurt Wallander. Sen on kirjoittanut Henning Mankell.
Kirja on filmattu kahdesti: ruotsinkielisessä versiossa vuodelta 1996 Wallanderia esittää Rolf Lassgård ja englanninkielisessä vuodelta 2010 Kenneth Branagh.
Juoni

Tapahtumat sijoittuvat syksyyn 1994. Vanhahko mies löydetään kuolleena ansakuopasta, jossa terävät bambunuolet ovat surmanneet hänet. Pian sen jälkeen katoaa kukkakauppias, joka myös löytyy surmattuna metsästä. Tutkiessaan tapauksia poliisit päätyvät arvioon, että molempien surma on kosto jostakin.
Šuruppak

Šuruppak tai Shuruppak, nykyinen Tall Faʾrah, oli muinainen sumerien kaupunki, joka sijaitsi etelään Nippurista, nykyisen Qadisiyyan maakunnan alueella Irakissa. Kaupunki oli alun perin Eufratin rannalla.
Paikalla 1900-luvulla tehdyt arkeologiset kaivaukset paljastivat kolme asutuskerrosta, jotka ulottuivat aina myöhäisestä esihistoriallisesta ajasta Urin kolmannen dynastian aikakaudelle saakka. Huomattavimmat löydöt olivat talojen rauniot sekä taulut, joissa oli nuolenpääkirjoitusta. Tämä osoittaa, että Šuruppakissa oli pitkälle kehittynyt yhteiskunta jo 3000-luvulla eaa.
Šuruppak on sumerilaisten vedenpaisumuskertomuksen tapahtumapaikka. Tarujen mukaan valtava vedenpaisumus tuhosi koko ihmiskunnan, lukuun ottamatta ainutta eloonjäänyttä, Ziusudraa. Suojelusjumala oli käskenyt Ziusudraa rakentamaan valtavan arkin, jonka avulla hän selvisi tuhoisasta tulvasta. Jälkeenpäin Ziusudra loi ihmiskunnan ja eläimet uudelleen, ja hän itse sai ikuisen elämän. Ziusudra vastaa Gilgameš-eepoksen Utnapištimia ja Raamatun Nooaa.
Viides ristiretki

Damiettan kaupungin valtaus. Cornelis Claesz van Wieringenin maalaus noin vuodelta 1625.
Viides ristiretki lähti Unkarista, Itävallasta ja Baijerista vuoden 1215 neljännen lateraanikonsiilin siunaamana. Ristiretkeläisten onnistui valloittaa Damiettan kaupunki Egyptissä vuonna 1219. Voitonhuumassaan he yrittivät käydä myös Kairon kimppuun, mutta Niili tulvi heidän edessään ja saartoi ristiretkeläiset, jotka tulivat pahasti lyödyiksi.
Paavi Innocentius III varusti retken matkaan hyökkäämään nousevaa voimakasta muslimivaltio Egyptiä vastaan. Koska toinen ristiretki oli ollut pettymys, hän halusi välttää kuninkaiden sekaantumista matkajärjestelyihin. Fredrik II olisi ollut innokas, mutta paavi torjui hänen osallistumisensa. Tällä kertaa mukana oli aikaisempaa vähemmän ranskalaisia, sillä heitä tarvittiin harhauskoisten torjunnassa omalla maallaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Crusades of the 13th Century Encyclopedia Britannica
Šelopugino

Šelopugino (ven. Шелопу́гино) on kylä ja maalaiskunta Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Unda-joen rannalla 462 kilometriä Tšitasta kaakkoon. Kylä on Šelopuginon piirin keskus. Siellä haarautuvat Nertšinski Zavodista Sretenskiin ja Nertšinskiin johtavat tiet. Asukkaita on 3 600 henkeä (vuonna 2002).
Kylän ovat perustaneet Länsi-Venäjältä saapuneet uudisasukkaat. Ensimmäisen kerran se mainitaan vuonna 1782. Vuodesta 1851 Šelopuginossa oli Taka-Kaukasian kasakkapataljoonan päämaja. Vuoteen 1917 saakka sen kautta kulki Nertšinskin pakkotyövankilan vankien tärkein kuljetusreitti. Vuonna 1930 talonpojat kapinoivat maatalouden kollektivisointia vastaan.
Šelopuginossa toimii maatalousyritys, meijeri, puunjalostuslaitos ja kirjapaino. Kylässä on keskikoulu, lasten luomistyön keskus, kotiseutumuseo, kulttuuritalo ja piirisairaala. Lentokenttä suljettiin 1990-luvulla. Paikallislehtenä ilmestyy Put Iljitša (”Iljitšin tie”). Nähtävyyksiin kuuluvat entisen siirtovankilan rakennukset.
Aiheesta muualla

Šelopugino Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
Ylä-Sarkajärvi

| Ylä-Sarkajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°33′30″N, 24°55′55″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pääskylänjoen valuma-alue (35.76)
Laskujoki:  Passunoja Ala-Sarkajärveen 
Järvinumero:  35.761.1.025
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  129,2 m  
Rantaviiva:  1,473 km  
Pinta-ala:  6,846 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiYlä-Sarkajärvi 
Ylä-Sarkajärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,8 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Ottelen Myllykylän välisen kalliomurroksen laaksossa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata ja kosteikkoa. Pohjoisrannalla sijaitsee entinen maatila ja vapaa-ajan asunto. Järven eteläpuolelta kulkee yhdystie 16975.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129,2 metriä mpy. Siihen on johdettu eteläisiltä soilta niiden kuivatusvesiä. Samassa painaumassa sijaitsee neljä lampea tai järveä. Ylä-Sarkajärven vieressä on kartassa nimetön lampare, sen koillispuolella on Pirkonlahti ja sen vieressä lampi Kylänahonlahti. Nämä vesistöt on yhdistetty omilla ojilla Ylä-Sarkajärveen. Koillispuolella sijaitseva Kangasjärvi laskevat siihen yhdessä Palvajärven ja Matojärven kanssa Pirkonlahden kautta. Järven laskuoja laskee Passunojana Ala-Sarkajärven läpi Pitkäveteen.
Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa on järvi piirretty nimellä ”Ylinen Sarkanen” ja sen järviallas on siinä nykyistä laajempi. Järvenlaskun ajankohta on tätä kirjoittavalle tuntematon, mutta siinä kuroutuivat eri lammiksi Pirkonlahti, Kylänahonlahti sekä nimetön pikkulampi. Järven kokonaispituus on ollut yli 900 metriä.
Šelopuginon piiri

Šelopuginon piiri Taka-Baikalian aluepiirin kartalla.
Šelopuginon piiri (ven. Шелопугинский район, Šelopuginski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1961 perustetun piirin pinta-ala on 3 900 neliökilometriä. Asukkaita on 9 000 henkeä (vuonna 2009).
Šelopuginon piiri sijaitsee Taka-Baikalian keskiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Sretenskin, idässä Gazimurski Zavodin, etelässä Aleksandrovski Zavodin ja lännessä Balein piireihin.
Piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Glinjanka, Kopun, Malyi Tontoi, Mironovo, Nižnjaja Šahtama, Šelopugino, Šivija ja Veršino-Šahtaminski. Hallinnollinen keskus on Šelopuginon kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 25.
Šelopuginosta on maantieyhteys Sretenskin kautta aluepiirin pääkaupunkiin Tšitaan, jonne on matkaa 462 kilometriä. Lentokenttä suljettiin 1990-luvun puolivälissä.
Seudun talous perustui aikaisemmin kaivosteollisuuteen. Nykyään harjoitetaan puunhankintaa ja pienimuotoista elintarviketeollisuutta. Maatalous on erikoistunut viljan viljelyyn sekä maidon ja lihan tuotantoon.
Šelopuginon koulun yhteydessä toimii kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Put Iljitša (”Iljitšin tie”). Nähtävyyksiin kuuluu vuonna 1872 rakennettu puinen Kristuksen syntymän kirkko Šivijan kylässä. Piirin alueella sijaitsee Turovin luonnonsuojelualue.
Aiheesta muualla

Šelopuginon piiri Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
Aginskoje¹ • 
Aginskoje¹ • 
Akša • 
Aleksandrovski Zavod • 
Balei • 
Borzja • 
Duldurga¹ • 
Gazimurski Zavod • 
Gornyi • 
Hilok • 
Kalar • 
Kalga • 
Karymskoje • 
Krasnokamensk • 
Krasnyi Tšikoi • 
Kyra • 
Mogoitui¹ • 
Mogotša • 
Nertšinsk • 
Nertšinski Zavod • 
Olovjannaja • 
Onon • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
Priargunsk • 
Šelopugino • 
Šilka • 
Sretensk • 
Tšernyševsk • 
Tšita • 
Tšita • 
Tungir–Oljokma • 
Tungokotšen • 
Uljoty • 
Zabaikalsk
¹= kuuluu Agan Burjatian piirikuntaan
Vasarapäähaikara

| Vasarapäähaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Varjohaikarat Scopidae
Suku::  Scopus
Laji::  umbretta
Kaksiosainen nimi
 Scopus umbretta  Gmelin, 1789 

Alalajit
 S. u. bannermanni  S. u. minor  S. u. tenuirostris  S. u. umbretta 
Katso myös
   Vasarapäähaikara Wikispeciesissä   Vasarapäähaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vasarapäähaikara (Scopus umbretta), aiemmalta nimeltään varjohaikara, on laajalle levinnyt afrikkalainen kosteikkolintu. Se on sukunsa (Scopus) ja heimonsa (Scopidae) ainoa laji. Perinteisesti vasarapäähaikara luetaan haikaralintuihin (Ciconiiformes), mutta nykyään se luokitellaan kuitenkin pelikaanilintujen (Pelecaniformes) lahkoon.
Koko ja ulkonäkö

Vasarapäähaikaran pituus on noin 56 cm ja paino 470 g. Sen pää on erikoisen muotoinen johtuen pitkähköstä tukevasta nokasta ja niskassa sojottavasta töyhdöstä. Sen höyhenpuku on tasaisen ruskea ja koivet sekä nokka mustat. Pyrstö on lyhyt, mutta siivet ovat leveät ja lintu on erinomainen liitolentäjä. Kaarrellessaan se ojentaa kaulansa suoraksi kuten esimerkiksi kattohaikara, mutta lentäessään se vetää kaulansa sisään kuten harmaahaikara.
Esiintyminen

Vasarapäähaikarat elävät Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, Madagaskarilla ja Arabian niemimaan lounaisrannikolla. Niiden esiintymisalueen pinta-ala on 10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on suuruudeltaan 170 000–1 100 000 yksilöä.
Elinympäristö

Vasarapäähaikaran elinympäristöä ovat kaikenlaiset kosteikot, mukaan lukien riisipellot, teko- ja kastelualtaat, joet ja suot, sekä savanneilla että metsäseuduilla.
Lisääntyminen

Vasarapäähaikarat rakentavat huomattavan suuren risupesän puun latvaan, kallion laelle, joenpenkalle tai mutavallin päälle. Pesän halkaisija voi olla 1,5 metriä ja se koostuu tuhansista oksista, jotka emot muuraavat yhteen mudalla. Risukasan päälle rakennetaan mudasta seinät ja katto, ja itse pesämaljaan pääsee mudasta rakennetusta tunnelista, joka on 13–18 cm leveä ja jopa 60 cm pitkä. Pari voi rakentaa useita pesiä, jopa viisi, joista vain yhden ne ottavat käyttöön. Seuraavana vuonna ne rakentavat uudet pesät. Monet lintulajit käyttävät myöhemmin vasarapäähaikaran pesiä. Naaras munii 3–7 valkoista munaa, jotka pian tummuvat mudan värisiksi. Molemmat puolisot hautovat yhteensä 28–30 päivää ja poikaset jättävät pesän 44–50 päivän ikäisinä. Jonkin aikaa pesästä lähdön jälkeen ne käyvät siellä vielä yöpymässä.
Ravinto

Vasarapäähaikaran ruokavalio koostuu pääosin sammakkoeläimistä. Muita saaliseläimiä ovat kalat, hyönteiset, katkaravut ja pikkujyrsijät.
Erityistä

Lounais-Afrikan paikalliset asukkaat uskovat vasarapäähaikaralla olevan maagisia voimia. Linnun uskotaan kykenevän ennustamaan kuoleman näkemällä tuomitun henkilön kuvan vedenkalvolta tai putoavan tähden, pahan enteen, taivaalla hänen kotinsa yllä. Haikara lentää uhrin asumuksen yli raakkuen pitkällä valittavalla äänellä varoittaakseen kohtalosta.[lähde? ]