stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mika Taanila
Ura ja teokset > Palkinnot

Taanila on voittanut Tampereen elokuvajuhlien kotimaisen kilpailun pääpalkinnon kahdesti (1999 ja 2006) sekä Euroopan laajimman mediataidekilpailun Internationaler Medien Kunstpreisin ja Ars Electronican erikoispalkinnot (2000 ja 2002). Vuonna 1993 MTV:n European Music Video Contestissa Taanilan 22-Pistepirkolle ohjaama musiikkivideo Birdy sijoittui viidenneksi.
Kesällä 2012 Taanila osallistui Kasselissa Documenta 13 -näyttelyyn kolmikanavaisella videoinstallaatiolla Suomen sähköisin kunta (2012). Teos kuvaa dokumenttimateriaalin keinoin Olkiluoto 3 -ydinvoimalan rakentamista Eurajoella. Taanila on ohjannut yhdessä Jussi Eerolan kanssa samasta aiheesta myös dokumenttielokuvan Atomin paluu. Se sai ensi-iltansa Suomen elokuvateattereissa 6. marraskuuta 2015 ja Saksassa vuonna 2017. Elokuva voitti parhaan pohjoismaisen dokumenttielokuvan NORDIC:DOX -palkinnon Kööpenhaminan CPH:DOX -festivaalilla 2015.
Taanilalle myönnettiin ensimmäistä kertaa jaettu mediataiteen valtionpalkinto marraskuussa 2013. Hän sai vuoden 2015 Ars Fennica -palkinnon.
Taanilan ja Sami van Ingenin yhdessä ohjaama dokumenttielokuva Monica in the South Seas (2023) voitti vuoden 2023 Docpoint-elokuvajuhlilla kotimaisen kilpasarjan.
Valikoitu filmografia

Epäonnistunut tyhjyys (2024, 66 min)
Monica in the South Seas (2023, 72 min)
Patentti Nr. 314805 (2020, 2 min)
Maailma (2017, 8 min)
Mannerlaatta (2016, 74 min, DCP)
Atomin paluu (2015, 109 min, DCP, yhteisohjaus Jussi Eerolan kanssa)
SSEENNSSEESS (2013, 55 min, 2 x 16 mm + HD, livemusiikki: Circle)
My Silence (2013, 15 min, video)
Kuuden päivän juoksu (2013, 15 min, DCP)
Suomen sähköisin kunta (2012, 15 min, 3 x HD)
Ihminen ja tiede (2011, 1 min, 16mm)
Täydellisen pimennyksen vyöhyke (2006, 6 min, 2x16mm)
Optinen ääni (2005, 6 min, 35 mm)
Tulevaisuus ei ole entisensä (2002, 52 min, 35 mm)
Fysikaalinen rengas (2002, 4 min, 35 mm)
RoboCup99 (2000, 25 min, 35 mm)
Futuro – tulevaisuuden olotila (1998, 28 min, 35 mm)
Pori (1998, 35 min, 3x16mm, livemusiikki: Circle)
Thank You for The Music – elokuva muzakista (1997, 24 min, 35mm)
Musiikkivideoita

Kauko Röyhkä: Kevät (1991)
Maritta Kuula & Karvanopat: Mäen päällä (1992)
22-Pistepirkko: Birdy (1993)
22-Pistepirkko: Don't Say I'm So Evil (slow) (1993)
22-Pistepirkko: Don't Say I'm So Evil (fast) (1993)
Kauko Röyhkä: Kultainen aasi (1993)
Circle: Kyberia (1994)
22-Pistepirkko: (Just a) Little Bit More (1994)
22-Pistepirkko: Gimme Some Water (1995, yhdessä Asko Keräsen kanssa)
Circle: Surrounding (1995)
Kauko Röyhkä: Kanerva (1995)
22-Pistepirkko: Don't Say I'm So Evil (remix) (1996)
22-Pistepirkko: Roundabout (1996)
The Cybermen: Needle's Eye (1996, yhdessä Marko Homeen kanssa)
Circle: Valerian (1996)
Circle: Kenttä (1997)
22-Pistepirkko: Onion Soup (1998)
Larry & The Lefthanded: No Man’s Land (1998)
22-Pistepirkko: Boardroom Walk (1998)
Ektroverde: Inauguration of A Space Bank (1998)
Circle: Back To Pori (1999)
Maritta Kuula: Peltikatolla (2000)
22-Pistepirkko: This Time (2001)
Kiila: Verbranntes Land (2002)
Joensuu 1685: Crystal Light (2009)
Richard Dawson & Circle: Lily (2021)
Julkaisuja

Black and White Movies. [valokuvakirja] Luova, 2018.
The Dawn of DIMI. [Erkki Kurenniemen taidetta käsittelevä DVD.] Toimittanut Mika Taanila. Kinotar/Kiasma, 2002.
Futuro: Tulevaisuuden talo menneisyydestä. [192-sivuinen kirja, joka sisältää 75-minuuttisen DVD:n Futuro-talosta.] Toimittaneet Marko Home ja Mika Taanila. Desura, 2002.
Aika & aine. [Viiden Mika Taanila lyhytelokuvan kokoelma-DVD.] Toimittanut Kamiel van der Ster. Reel23, 2006, Amsterdam.
Aikakoneita. [Mika Taanilan näyttelyluettelo.] Toimittaneet Leevi Haapala ja Kati T. Kivinen. Nykytaiteen museo Kiasma, 2013. ISBN 978-951-53-3503-6. ISSN 0789-0338
Kirjallisuutta

Kuuskoski, Martti-Tapio & Tammi, Eero: ”(Epä)täydellisyyden vyöhykkeellä”, Mika Taanilan haastattelu. Filmihullu 5/2006.
Tammi, Eero: ”Intuitiivinen kohtaaminen – kokemuksia Mika Taanilan elokuvista”. Filmihullu 5/2006.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mika Taanila Wikimedia Commonsissa
Mika Taanila Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mika Taanilan kotisivut
Mika Taanilan näyttelysivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Pirkko Moisala

Pirkko Marjatta Moisala (ent. Lahtinen; s. 14. marraskuuta 1953 Taivalkoski) suomalainen musiikkitieteilijä ja Helsingin yliopiston professori.
Moisala valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1982 ja filosofian lisensiaatiksi 1988 musiikkitieteen alalta ja väitteli Turun yliopistossa filosofian tohtoriksi 1991 musiikkitieteen alalta tutkimuksella Cultural cognition in music: Continuity and change in the Gurung music of Nepal. Hänen tutkimusalojaan ovat olleet kulttuurinen musiikintutkimus, etnomusikologia, naissäveltäjät (erityisesti Kaija Saariaho) sekä musiikki ja identiteetti.
Moisala toimi etnomusikologian vs. assistenttina Helsingin yliopistossa 1983–1984, etnomusikologian lehtorina Sibelius-Akatemiassa 1984–1987, tutkijana Suomen Akatemiassa 1987–1990, yliassistenttina Turun yliopistossa 1990–1997, musiikkitieteen professorina Åbo Akademissa 1998–2007 ja Turun yliopistossa 1997 ja 2007–2008. Helsingin yliopistossa Moisala hoiti musiikkitieteen ja etnomusikologian professuuria vuosina 2008–2018.
Julkaisuja

Kehitysmaat ja musiikki. Pirkko Lahtinen, Matti Lahtinen. Työväen sivistysliitto, 1978. ISBN 951-701-080-X
Vesiruukku: Saiko Manmaya luvan lähteä rodi-taloon? Opetusaineistoa Nepalista ja nepalilaisista. Työryhmä: Pirkko Moisala, Kristina Mäntylä ja Ulla Pehrsson. Suomen UNICEF-yhdistys, 1985 ISBN 951-95241-9-3.
Vattenkrukan: fick Manmaya lov att gå till rodi-huset? Undervisningsmaterial om Nepal och människorna som lever där. Arbetsgrupp: Pirkko Moisala, Kristina Mäntylä, Ulla Pehrsson. Översättning från finska av Kerstin Lindström. Helsingfors: Finlands UNICEF-förening, 1985. ISBN 951-95964-0-2.
Kansojen musiikkia. Koonnut Pirkko Moisala. Otava, 1986. (Kasetteja.)
Kansojen musiikkia: Etnomusikologisia kuvauksia. Marja-Leena Kuitunen, Pirkko Moisala. Otava, 1986 ISBN 951-1-08053-9.
Kansojen musiikkia. Otava, 1986. (Kasetteja.)
Cultural cognition in music: continuity and change in the Gurung music of Nepal. Väitöskirja, Turun yliopisto. Suomen etnomusikologisen seuran julkaisuja, 4. Suomen etnomusikologinen seura, 1991. ISSN 0785-2746. ISBN 951-96171-2-4.
Kansanmusiikin tutkimus: Metodologian opas. Toimittanut Pirkko Moisala. Sibelius-akatemian julkaisuja, 4. VAPK-kustannus, 1991. ISSN 0359-2308. ISBN 951-37-0679-6.
Musiikin toinen sukupuoli: Naissäveltäjiä keskiajalta nykyaikaan. Pirkko Moisala & Riitta Valkeila. Kirjayhtymä, 1994. ISBN 951-26-3937-8.
Musiikkitunteja maailmalta: Monikulttuurisia kohtaamisia. Toimittaneet Pirkko Moisala ja Pia Antikainen. Sibelius-akatemian julkaisuja, 10. Sibelius-akatemia, 1995. ISSN 0359-2308. ISBN 952-9658-35-4.
Johdatus musiikintutkimukseen. Toimittaneet Tuomas Eerola, Jukka Louhivuori ja Pirkko Moisala. Acta musicologica Fennica, 24. Suomen musiikkitieteellinen seura, 2003. ISSN 0587-2448. ISBN 951-98479-2-8.
Musiikki kulttuurina. Toimittaneet Pirkko Moisala ja Elina Seye. Suomen etnomusikologisen seuran julkaisuja, 21. Suomen etnomusikologinen seura, 2013. ISSN 0785-2746. ISBN 978-952-99945-1-9.
Modersmålets sånger: Finlands svenskheter framställda genom musik. Redaktion av Johannes Brusila, Pirkko Moisala & Hanna Väätäinen. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 801. Svenska litteratursällskapet i Finland. ISSN 0039-6842. ISBN 978-951-583-340-2.
Hadia Tajik

| Hadia Tajik |
| --- | --- |
 Tajik vuonna 2017
Norjan työ- ja sosiaaliministeri
 Støren hallitus 14. lokakuuta 2021 – 4. maaliskuuta 2022  
Edeltäjä:  Torbjørn Røe Isaksen
Seuraaja:  Marte Mjøs Persen
Norjan kulttuuriministeri
 Stoltenbergin II hallitus 21. syyskuuta 2012 – 16. lokakuuta 2013  
Edeltäjä:  Anniken Huitfeldt
Seuraaja:  Thorhild Widvey
Suurkäräjäedustaja
 1. lokakuuta 2009–  
Norjan työväenpuolueen varapuheenjohtaja
 18. huhtikuuta 2015 – 6. maaliskuuta 2022  
Edeltäjä:  Helga Pedersen
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1983 (ikä 41) Strand, Rogalandin lääni, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  juristi, toimittaja, poliitikko
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Tutkinnot:  Stavangerin yliopisto (journalistiikka) Kingston University (ihmisoikeudet) Oslon yliopisto (oikeustiede)
Aiheesta muualla
www.hadiatajik.no
Hadia Tajik (s. 18. heinäkuuta 1983 Strand) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän oli puolueensa varapuheenjohtaja vuosina 2015–2022 ja toimi Norjan kulttuuriministerinä vuosina 2012–2013 sekä työ- ja sosiaaliministerinä vuosina 2021–2022.
Hajik erosi työ- ja sosiaaliministerin virasta maaliskuussa 2022, kun Verdens Gang -sanomalehti oli paljastanut hänen huijanneen itselleen asumiseensa liittyviä veroetuuksia vuosina 2006–2010. Pari päivää myöhemmin hän vetäytyi myös tehtävästään puolueen varapuheenjohtajana.
Elämä ja ura

Tajik on syntynyt ja kasvanut Bjørheimin kylässä Strandin kunnassa lounaisessa Norjassa. Hänen vanhempansa ovat tulleet Norjaan pakolaisina Pakistanista 1970-luvulla. Hän on opiskellut toimittajaksi Stavangerissa, ja hänellä on myös oikeustieteellinen koulutus Kingstonin ja Oslon yliopistoista.
23-vuotiaana hänestä tuli poliittinen neuvonantaja tuolloiselle pääministerille Jens Stoltenbergille. Vuonna 2009 hänet valittiin ensimmäistä kertaa suurkäräjille. Vuonna 2012 hänestä tuli kulttuuriministeri. Hän oli 29-vuotiaana tuohon mennessä Norjan kaikkien aikojen nuorin ministeri, ja hänestä tuli myös ensimmäinen muslimi, joka on toiminut Norjassa ministerinä. Vuonna 2013 hänestä tuli suurkäräjien oikeusvaliokunnan puheenjohtaja. Lokakuussa 2021 hänestä tuli työ- ja integraatioministeri Støren hallitukseen.
Kirjallisuus

Tajik, Hadia. Frihet - En politisk og personlig historie. Tiden Norsk Forlag, 2020. ISBN 9788210057816
Aiheesta muualla

Hadia Tajik Kingston Universityn alumniesittelyssä (englanniksi)
Hadia Tajik Norjan suurkäräjien nettisivuilla (norjaksi)
Hadia Tajik World Economic Forumin esittelyssä (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| n k Støren hallitus |
| --- | --- |
Støre
Nykyiset: Aas-Hansen Sigrun Gjerløw Aasland Terje Aasland Aukrust Borch Brenna Eide Eriksen Jaffery Myrseth Nordtun Nygård Næss Sandtrøen Sandvik Skjæran Stensend Stoltenberg Tung Vestre Vågslid
Entiset: Enoksen (2021–2022) Gjelsvik (2022–2023) Gram (2022–2025) Hoel (2024–2025) Huitfeldt (2021–2023) Kjerkol (2021–2024) Mehl (2021–2025) Moe (2021–2023) Persen (2021–2023) Pollestad (2023–2025) Sande (2023–2025) Tajik (2021–2022) Toppe (2021–2025) Trettebergstuen (2021–2023) Tvinnereim (2021–2025) Vedum (2021–2025)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Taiteiden yö

Melbournelainen Strange Fruit -ryhmä Helsingin Taiteiden yössä vuonna 2007.
Taiteiden yö (Taiteiden Yö) on monipuolinen kulttuuritapahtuma, joka järjestetään useissa Suomen kaupungeissa ja kunnissa yleensä elokuussa. Ensimmäinen Taiteiden yö järjestettiin Helsingissä vuonna 1989, ja seuraavana vuonna tapahtuma alkoi myös Turussa. Helsingissä Taiteiden yö on osa Helsingin juhlaviikkoja.
Taiteiden yönä museot ja galleriat ovat auki, kirjakaupoissa ja kahviloissa on runonlausuntaa ja musiikkiesityksiä. Kulttuuritarjontaa on usein näkyvästi esillä myös katukuvassa.
1990-luvun loppupuolella Taiteiden yöstä oli muodostua toinen vappu kaupungilla oleskelun ja alkoholinkäytön noustessa tapahtuman ehkä näkyvimmäksi osaksi. 2000-luvulla Helsingin taiteiden yö on kuitenkin siistiytynyt, ja samoin on käynyt Turussa tapahtuman muuttuessa selkeästi taidepainotteisempaan suuntaan vuonna 2016.
Kaupunkeja, joissa järjestetään Taiteiden yö -tapahtuma

Haapavesi
Hamina (nimellä Valojen yö)
Helsinki
Hämeenlinna
Joensuu (nimellä Joen yö)
Jyväskylä (nimellä Yläkaupungin yö)
Kaustinen
Kemi
Kouvola (nimellä Taiteiden yö)
Kuhmo
Kuopio (nimellä Kuopion Sataman yö)
Lahti (nimellä Taidelauantai)
Lappeenranta (nimellä Linnoituksen yö)
Naantali (nimellä Birgitan yö)
Oulu (nimellä Oulun Taiteiden Yö)
Raahe
Rauma (nimellä Mustan pitsin yö)
Salo (nimellä Taiteiden yä)
Tampere (nimellä Tapahtumien yö)
Turku (nimellä Turun Taiteiden yö)
Tuusula
Tyrnävä
Uusikaupunki
Vaasa (nimellä Vaasan Taiteiden Yö)
Myrskylä (nimellä Pyhä Yö - Taiteiden Yö)
Kaupunkeja, joissa on aiemmin järjestetty Taiteiden yö -tapahtumia

Kajaani (korvattu niin sanotuilla venetsialaisilla)
Seinäjoki (nimellä Seinäkuun yö)
Aiheesta muualla

Helsingin taiteiden yö
Jyväskylän Yläkaupungin Yö
Turun Taiteiden yö
Tuusulan taiteiden yö
Vaasan taiteiden yö
Särkisalo

| Särkisalo Finby> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Salo |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Näkymä Ulkoluodolle Särkisalossa.
Sijainti:  60°06′50″N, 022°57′00″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Seutukunta:  Salon seutukunta
Kuntanumero:  784
Hallinnollinen keskus:  Särkisalon kirkonkylä
Perustettu:  1868
– emäpitäjä:  Perniö
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Salo Halikko Kiikala Kisko Kuusjoki Muurla Perniö Pertteli Suomusjärvi Särkisalo
– syntynyt kunta:  Salo
Pinta-ala:  152,32 km²  (1.1.2008)
– maa:  81,72 km²
– sisävesi:  1,07 km²
– meri:  69,53 km²
Väkiluku:  742   (31.12.2008)
– väestötiheys:  9,08 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  12,8 %
– 15–64-v.:  59,2 %
– yli 64-v.:  28,0 %
Särkisalon kirkkoherranvirasto kesäkuussa 2013.
Särkisalo (ruots. Finby) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Särkisalossa oli lakkautushetkellä vuonna 2008 742 asukasta, ja sen pinta-ala oli 152,32 km², josta 81,72 km² maata, 1,07 km² sisävesialueita ja loput 69,53 km² merivesialueita. Kunta oli kaksikielinen; 88 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään suomea ja 11 prosenttia ruotsia. Särkisalon naapurikunnat olivat Perniö, Kemiö, Västanfjärd ja Tammisaari. Tammisaaren kohdalla entisiä naapurikuntia ovat Tenhola ja Bromarv.
Varsinais-Suomen kaakkoisosassa, Uudenmaan maakunnan rajalla sijaitseva Särkisalo oli asukasluvultaan maakunnan pienimpiä kuntia. Asutus keskittyi pääsaarelle, Kaukosaloon ja entiseen Perniön kuntaan rajoittuneeseen mannerosaan. Kesäisin kunnan väkiluku lisääntyi varsin huomattavasti kesäasukkaiden ansiosta.
Särkisalon kunta lakkautettiin, ja se yhdistettiin Salon seudun kuntaliitoksessa yhdeksän muun kunnan kanssa uudeksi kunnaksi 1. tammikuuta 2009 alkaen. Tällöin siihenastinen Salon kaupunki, Halikon kunta, Kuusjoen kunta, Perttelin kunta, Muurlan kunta, Perniön kunta, Särkisalon kunta, Kiskon kunta, Kiikalan kunta ja Suomusjärven kunta lakkautettiin ja tilalle perustettiin niiden silloiset alueet käsittävä uusi kunta, joka otti käyttöönsä Salo-nimen ja kaupunki-nimityksen.
"Meren verran parempi" oli Särkisalon kunnan slogan.
Historia

Särkisalossa on ollut jonkinlaista asutusta ja kauttakulkua pronssikaudella 500-luvulla eaa. mistä kertovat alueelta löydetyt kymmenen hautaröykkiötä. Vakinaisen asutuksen arvellaan tulleen Särkisaloon suunnilleen 1100-luvulla. Ensimmäinen kirjallinen maininta Särkisalosta on vuodelta 1329. Särkisalolaista kalkkia on käytetty tiedettävästi Turun linnan rakennustöissä 1500-luvulla.
Kristinusko ja ruotsinkielinen väestö saapuivat Särkisaloon keskiajalla. Siellä on perimätiedon mukaan ollut kappeli, joka korvattiin 1500-luvulla saarnahuoneella. 1660-luvulla alueelle määrättiin rakennettavaksi oma kirkko, ja Särkisalosta tuli Perniön kappeli. Omaksi pitäjäkseen Särkisalo irtaantui vuonna 1868 ja sen seurakunta itsenäistyi vuonna 1924.
Förbyn kylään perustettiin vuonna 1881 kalkkikaivos, jonka toiminta laajeni vuosikymmenien mittaan huomattavasti. Kaivoksesta louhittiin 1970-luvulla vuosittain noin 100 000 tonnia kalkkikiveä. Kaivoksen yhteydessä toimineen kalkkitehtaan päätuotteena oli maataloudessa käytetty maanparannuskalkki. Muuta teollisuutta kunnassa oli vähän.
Sotien jälkeen Särkisaloon asutettiin Koiviston siirtoväkeä, josta huomattava osa oli kalastajia. Samoin Kannaksella sijainneella Kurkijoella oli kyläselvennä, jossa oli 1800-luvulla Pohjanmaalta muuttaneiden perua ruotsinkielinen yhteisö. Heidät sijoitettiin Finbyhyn eli Särkisaloon.lähde?
Förbyn kylässä sattui joulukuussa 1982 kalkkilouhoksen sortuma, joka aiheutti noin hehtaarin laajuisen rotkon ja vei mukanaan pätkän maantietä sekä osan vanhasta kaupparakennuksesta. Alue eristettiin lisäsortumien vaaran vuoksi.
Maantiede

Särkisalo sijaitsee Saaristomeren rannikolla, ja siihen kuuluu pieni kaistale mannerta ja 119 sisäsaariston saarta. Väestö oli keskittynyt saarille, joista suurimmat ovat Isoluoto, Ulkoluoto ja Pettu. 22 neliökilometrin kokoinen Isoluoto on Särkisalon pääsaari, jossa sijaitsevat Särkisalon kirkonkylä ja suurin kylä Förby. Kunnan mannerosan ja Isoluodon kiinteän pengertien vuoksi Särkisalon katsottiin olevan saaristo-osakunta.
Isoluodolla sijaitsee puinen 1700-luvulla rakennettu Särkisalon kirkko. Museoviraston vuonna 2009 määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin Särkisalossa kuuluu Tessvärin kartano. Särkisalon asukasluku oli 708 vuonna 2013. Kesäisin alueen asukasluku nelinkertaistuu. Alueen palvelut ovat hiljalleen vähentyneet, ja yksi merkittävimmistä työnantajista, Förbyn kaivos, lopetti toimintansa vuonna 2010.
Maantiede > Kylät

Särkisalo jakaantui 26 kylään: Aisböle, Bastböle, Falkki (Falkberg), Finnari (Finnarv), Förby, Hakkala, Heikberg, Hästö, Kaukassalo (Kolsjö), Kiviniemi (Stennäs), Kota, Kraila (Gråböle), Montola (Mondola), Muuri (Murom), Niksaari (Niksor), Norrby, Pensalo, Pettu, Seppälänmäki (Smedsby), Siksalo (Siksala), Suutarkylä, Särkisalon kirkonkylä (Finby kyrkoby), Söderby, Taamarla (Domarby), Tessvärr, Verkkoranta (Varkna).
Liikenne

Särkisalon liikenneolot olivat pitkään hankalat, kunnes vuonna 1962 valmistui pengertie, joka yhdistää pääsaaren, Isonluodon, Kaukosalon kautta mantereeseen. Ylönkylässä tie yhtyy Perniön ja Kemiön väliseen maantiehen. Aiemmin Förbyhyn päättynyttä maantietä on sittemmin jatkettu Ulkoluotoon, Siksaloon ja Pettuun. Pienemmät entisen kunnan alueen saaret ovat tiettömiä ja pitkälti myös asumattomia.
Liikenne > Etäisyyksiä Särkisalosta

Salo 40 km
Tammisaari (Raasepori) 50 km
Turku 90 km
Kulttuuri > Murre

Särkisalon alueella puhutun kielen perustana on itäinen Lounais-Suomen murre. Särkisalon murre kuuluu Lounais-Suomen itäryhmän rantaryhmään.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Särkisalon pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla kryyrätys silaka eli maustesilakat, jotka tarjoillaan kylmien kuoriperunoiden ja hapanleivän kera.
Tunnettuja särkisalolaisia

Sebastian Westberg, freestylemotocrossajaja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Särkisalo Wikimedia Commonsissa
| n k Särkisalo |
| --- | --- |
Taajamat:  Förby 
Rekisterikyliä:  Aisböle  Bastböle  Falkki  Finnari  Förby  Hakkala  Heikberg  Hästö  Kaukassalo  Kiviniemi  Kota  Kraila  Montola  Muuri  Niksaari  Norrby  Pensalo  Pettu  Seppälänmäki  Siksalo  Suutarkylä  Särkisalon kirkonkylä  Söderby  Taamarla  Tessvärr  Verkkoranta 
| n k Varsinais-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aura  Kaarina  Kemiönsaari  Koski Tl  Kustavi  Laitila  Lieto  Loimaa  Marttila  Masku  Mynämäki  Naantali  Nousiainen  Oripää  Paimio  Parainen  Pyhäranta  Pöytyä  Raisio  Rusko  Salo  Sauvo  Somero  Taivassalo  Turku  Uusikaupunki  Vehmaa 
Entiset kunnat:  Alastaro  Angelniemi  Askainen  Dragsfjärd  Halikko  Hiittinen  Houtskari  Iniö  Kakskerta  Kalanti  Karinainen  Karjala  Karuna  Kemiö  Kiikala  Kisko  Korppoo  Kuusisto  Kuusjoki  Lemu  Loimaan kunta  Lokalahti  Maaria  Mellilä  Merimasku  Metsämaa  Mietoinen  Muurla  Naantalin maalaiskunta  Nauvo  Paattinen  Paraisten maalaiskunta  Perniö  Pertteli  Piikkiö  Pyhämaa  Rymättylä  Somerniemi  Suomusjärvi  Särkisalo  Tarvasjoki  Uskela  Uudenkaupungin maalaiskunta  Vahto  Velkua  Västanfjärd  Yläne 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
T-90

| T-90 |
| --- | --- |
 T-90A
Valmistushistoria
Suunnittelijat:  Kartsev-Venediktov
Valmistajat:  Uralvagonzavod
Valmistusmaa:   Venäjä
Valmistusvuodet:  1993–
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  9,53 m
– pelkkä runko:  6,86 m
Leveys:  3,78 m
Korkeus:  2,22 m
Taistelupaino:  46,5 t
Maksiminopeus:  
– tiellä:  65 km/h
– maastossa:  45 km/h
Toimintasäde:  375 km, lisäpolttoainetankeilla 550 km
Pääase:  2A46M 125 mm rihlaamaton
Muu aseistus:  12,7 mm itkk, 7,62 mm kk
Panssarointi:  etutorni: 420-750(-920 reaktiivipanssaroinnin kanssa) mm. RHA:ta kineettisistä energiaa vastaan. 580-1050(-1340 ERAn kanssa) mm.  RHA:ta kemiallista energiaa vastaan. eturunkopanssari: 670–710 mm RHA:ta kineettistä energiaa vastaan. 990–1070 mm. RHA:ta kemiallista energiaa vastaan.
Moottori:  Uraltrac V-84MS V-12 nelitahti
– hevosvoimat:  840 hv
– kilowattia:  626 kW
– vääntö:  3200 Nm
Miehistö:  3
T-90 on venäläinen taistelupanssarivaunu, joka otettiin käyttöön vuonna 1993. T-90 on Venäjän asevoimien käytössä olevista nykyaikaisin taistelupanssarivaunu T-14 vaunun jälkeen. Vaunuja on valmistettu kaikkine versioineen noin tuhat (vuonna 2010), mutta se on nykyhetken myydyimpiä.
Kehitys

T-90:ää valmistetaan Nižni Tagilin kaupungissa Uralilla. Vaunun on suunnitellut Kartsev-Venediktov. Uralvagonzavod (UVZ, suom. Uralin vaunutehdas) tehdas on sama, jossa suuri osa neuvostovalmisteisista T-72-vaunuista tehtiin.
T-90 onkin pikemminkin uusi versio T-72:sta kuin kokonaan oma mallinsa, koska perusformaatti on edelleen sama. Panssarointi, aseistus, ammunnanhallintajärjestelmä, omasuojajärjestelmät ja moottori on modernisoitu vastaamaan nykyisiä vaatimuksia. Lähes T-90:n tasoa vastaa uudelleen varusteltu T-72BU.
Vaikka T-90 perustuukin T-72:een, on siihen liitetty myös T-80:n yhteydessä kehitettyjä ominaisuuksia, kuten puolustusjärjestelmä Štora-1.
1990-luvun alkupuolella Venäjä ylläpiti täysmittaisia kahden taistelupanssarivaunun kehityshankkeita. T-80:n osoittauduttua liian kalliiksi (2,2 milj USD/kpl), siirryttiin kehittämään edullisempaa T-90:ää (1,6 milj USD/kpl, kurssit em. ajalta). T-90:stä oli tarkoitus tulla Venäjän armeijan panssareiden pääkalustoa. Vuoteen 2004 mennessä vaunuja oli otettu käyttöön arvioiden mukaan 150 ja vuonna 2010 noin 500. Vaunuja valmistetaan noin 60–100 vuodessa ja kokonaismääräksi on tarkoitus tulla 1500. Moskovan sotilaspiirin Kantemirovskaja ja Taman-divisioonat on tarkoitus varustaa T-90A-vaunuilla vuoteen 2010 mennessä Venäjä vie vaunuja myös ulkomaille ja lisensoi sen valmistusta.
Malleja on neljä: S (С kyrillisin aakkosin), E sekä  SK ja K, joista jälkimmäiset ovat komentovaunumalleja. Syyskuussa 2016 Uralvagonzavod ilmoitti uuden T-90MS-mallin kehitystyön valmistuneen ja sen valmistamisen voivan alkaa heti tilausten tullessa. MS-mallissa on valetun tykkitornin sijaan hitsattu tykkitorni, sekä muita uusia ominaisuuksia, joista osa voidaan asentaa myös vanhempiin vaunumalleihin. T-90MS-mallissa on käytetty digitaalista Sosna-U-tähtäinjärjestelmää. Vaunuja on tilannut aiemmin varhaisempia malleja käyttänyt Intia, sekä vielä helmikuussa 2017 nimeämätön Lähi-idän valtio.
Intian lisäksi vaunuja ovat ostaneet Algeria ja Turkmenistan ja sopimusneuvotteluja on käyty Kyproksen, Libyan ja Saudi-Arabian kanssa.
Tulevaisuudessa Venäjän armeijan on tarkoitus korvata T-90 uudella T-14 taistelupanssarivaunulla.
Venäläis-intialainen T-90 - Bhishma

Intia osti 15. helmikuuta 2001 allekirjoitetun sopimuksen mukaan 124 vaunua koottuina ja 186 koottavaksi Intiassa. Myytävät 310 vaunua käyttävät erilaista moottoria kuin Venäjän operoimat vaunut, eikä niissä ole Štora-1- tai Arena-puolustusjärjestelmiä. Intiassa kootuille vaunuille annettiin mallinimi Bhishma.
Lokakuussa 2006 Intia hankki 330 vaunua lisää ja oikeuden koota korkeintaan 1000 vaunua.