stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mars-kenttä (Pietari)

Ilmakuva Mars-kentästä vuonna 2016.
Osa Vallankumoustaistelijoiden muistomerkistä.
Mars-kenttä (ven. Ма́рсово по́ле, Marsovo pole) on viheristutuksin somistettu aukio Pietarin keskustassa Venäjällä. Se rajoittuu Joutsenkanavan ja Moikan rantakatuihin, Millionnaja-katuun ja Suvorovin aukioon.
Kesäpuiston vieressä sijaitseva aukio syntyi 1700-luvun alussa kuivatun suon paikalle. Sen aikaisempia nimiä ovat Potešnoje pole (”Huvikenttä”) ja Tsaritsyn lug (”Keisarinnan niitty”). Nykyisen nimensä kenttä on saanut siellä järjestetyistä sotilasparaateista roomalaisen sodan jumalan Marsin mukaan. Vuosina 1918–1940 sen virallisena nimenä oli ploštšad Žertv Revoljutsii (”Vallankumouksen uhrien aukio”).
Pohjoisessa Mars-kenttää reunustavat 1700-luvun lopulla rakennetut Marmoripalatsi sekä Saltykovin ja Betskoin talot. Vuosina 1797–1800 rakennettiin kentän kaakkoispuolella sijaitseva Mikaelinlinna. Vuonna 1801 pystytettiin Aleksandr Suvorovin muistomerkki, joka myöhemmin siirrettiin Suvorovin aukiolle. Länsipuolelle rakennettiin vuosina 1817–1821 Vasili Stasovin suunnittelemat Paavalin rykmentin kasarmit (nykyinen Lenenergon toimitalo), joiden vieressä on Adaminin talo (1823–1827).
Mars-kentän myöhempi historia liittyy Venäjän vallankumouksen tapahtumiin. 5. huhtikuuta 1917 siellä järjestettiin helmikuun vallankumouksen aikana kuolleiden 184 sotilaan ja työläisen juhlalliset hautajaiset, joihin osallistui noin 800 000 henkeä. Saman vuoden vappuna V.I. Lenin esiintyi aukiolla pidetyssä joukkokokouksessa. Heinäkuun 1. päivänä järjestetyssä mielenosoituksessa oli noin puoli miljoonaa osanottajaa. Vuonna 1918 kentälle haudattiin vastavallankumouksellisten murhaamat V. Volodarski ja Moisei Uritski sekä Jaroslavlin kapinan uhreja, vuonna 1919 Judenitšin joukkojen hyökkäyksessä kaatuneita sotilaita ja vuonna 1920 seitsemän ns. Kuusisen klubin murhissa kuollutta suomalaista kommunistia. Vuoden 1918 keväällä Paavalin rykmentin kasarmeihin majoitettiin kaupunkiin saapuneita suomalaisia punapakolaisia.
Vuosina 1917–1919 Mars-kentälle pystytettiin Vallankumoustaistelijoiden muistomerkki, jonka rakentamiseen käytettiin aikaisemmin purettujen satamavarastojen graniittipaasia. Sen ovat suunnitelleet arkkitehti Lev Rudnev, taiteilijat V.A. Konaševitš ja Vladimir Lebedev, muistomerkin tekstit on laatinut valistusasiain kansankomissaari Anatoli Lunatšarski. Vappuna 1920 järjestetyissä Pietarin ensimmäisissä lauantaitalkoissa ryhdyttiin istuttamaan arkkitehti Ivan Fominin ja puutarhuri R.F. Kattserin suunnittelemaa puistoaukiota. Vuosina 1922–1933 kentälle haudattiin Pietarin (Leningradin) bolševikkijohtajia. Vuonna 1957 muistomerkin keskelle sytytettiin Neuvostoliiton ensimmäinen ikuinen tuli.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mars-kenttä Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| n k Pietari |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Yleistä |  Tulvat  Historia Pietari Suuri  Pietari-Paavalin linnoitus  Dekabristikapina  Verisunnuntai  Pietarin neuvosto  Leningradin piiritys  Leningradin juttu  |  |
| Maantiede |  Itämeri Suomenlahti  Pietarin saaret Kivisaari  Koivusaari  Vasilinsaari  Konnunlahti  Moika  Neva  Suzdalinjärvet  Tuutarinjärvi  Tulvapato  Uusi Hollanti  |  |
| Koulutus ja tiede |  Tiedeakatemia  Pietarin valtionyliopisto  Lääketieteellinen  Luoteinen lääketieteellinen  Pediatrinen lääketieteellinen  Teknologinen instituutti  Herzenin pedagoginen yliopisto  Mihailovin tykistöakatemia  |  |
| Kulttuuri |  Museot Eremitaaši  Pietarhovin palatsi  Taideakatemia  Talvipalatsi  Venäläisen taiteen museo  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Mariinski-teatteri  Music Hall  Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti  Puistot Jusupovin puisto  Katariinan puisto  Kesäpuisto  Taurian puisto  Urheilu SKA  Spartak  Zenit  |  |
| Liikenne |  Pulkovo  Satamat Merimatkustajasatama  Morskoi vokzal  Suursatama  Kehätiet  Metro Frunze–Primorje  Kirov-Viipuri  Moskova-Petrograd  Neva-Vasilinsaari  Pravoberežnaja  Sillat  Ratayhteys Baltian asema  Laatokan asema  Leninski prospekt  Moskovan asema  Suomen asema  Varsovan asema  Vitebskin asema  Pietari–Vologda  Kadut Englantilainen rantakatu  Mohovaja ulitsa  Nevski prospekt  Palatsirantakatu  Prospekt Engelsa  |  |
| Hallinnollinen jako |  Amiraliteetti Amiraliteetti  Kolomna (Pietari)  Frunze Kupsila  Kalinin Piskarjovka  Kirov Autuansaari  Uljaala  Kolpina Kolpina  Ust-Ižora  Kraassela Kraassela  Liiha  Rötsänsilta  Krasnogvardeiski Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  Kronstadt Kronstadt  Kurort Kellomäki  Kuokkala  Siestarjoki  Terijoki  Tyrisevä  Valkeasaari  Vammelsuu  Moskova  Neva Nevskaja zastava  Tuntia  Petrograd Korpisaari  Pietarhovi Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  Pietarin keskusta Liteinyi  Primorje Juntolovo  Revonnenä  Puškin Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  Vasilinsaari  Viipuri Levassova  Parkala  Parnas  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri Nevskin luostari  Amiraliteetti  Aurora  Iisakinkirkko  Jumalanäidin ennusmerkin kirkko  Kazanin katedraali  Mars-kenttä  Pietari-Paavalin katedraali  Pyhän kolminaisuuden katedraali  Senaatinaukio  Vaskiratsastaja  Verikirkko  |  |
Marlene

| Marlene |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  15. elokuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Marleen, Marlena, Marleena
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Maria Magdalena
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marlene on alkujaan saksalainen naisen etunimi. Se on syntynyt lyhentymänä yhdistelmänimestä Maria Magdalena.
 Nimestä ovat käytössä myös muunnokset Marleen, Marlena ja Marleena.
Suomessa nimi Marlene on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 1230 henkilölle. Marlenen nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 15. elokuuta.
Tunnettuja Marleneja

Marlene Ahrens (1933–2020), chileläinen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti
Marlene Dietrich (1901–1992), saksalais-yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja
Marlene Elejarde (1951–1989), kuubalainen pikajuoksija
Marlene Favela (s. 1976), meksikolainen näyttelijä
Marlene Hagge (1934–2023), yhdysvaltalainen golfaaja
Marlene Lawston (s. 1998), yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
Marlene Lenz (s. 1932), saksalainen poliitikko ja entinen europarlamentaarikko
Marlene Mathews (s. 1934), australialainen pikajuoksija
Marlene Mortler (s. 1955), saksalainen poliitikko ja europarlamentaarikko
Marlene Moses (s. 1961), naurulainen diplomaatti ja poliitikko
Marlene Niemi (s. 1992), suomalainen uimari
Marlene Schmotz (s. 1994), saksalainen alppihiihtäjä
Marlene Zuk (s. 1956), yhdysvaltalainen evoluutiobiologi ja käyttäytymisekologi
Kuvitteellisia Merleneja

Marlene McKinnon, Feeniksin killan jäsen J. K. Rowlingin Harry Potter-kirjasarjassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marlene Wikimedia Commonsissa
Marqués de la Ensenada (D43)

| Marqués de la Ensenada |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ferrol  Sociedad Española de Construcción Naval , Cartagena
Kölinlasku:  4. syyskuuta 1951
Laskettu vesille:  15. heinäkuuta 1959 2. maaliskuuta 1968
Palveluskäyttöön:  10. syyskuuta 1970
Poistui palveluskäytöstä:  1988
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 004 t
Pituus:  116,5 m
Leveys:  11 m
Syväys:  5 m
Nopeus:  32,5 solmua
Miehistöä:  252
Aseistus
Aseistus:  4 × DP 120 mm/50 -tykkiä 6 × Bofors 40 mm/70 -ilmatorjuntatykkiä 2 × Mk11 Hedgehog-sukellusveneetorjuntaheitintä 2 × Mk32 533 mm torpedoputkea
Marqués de la Ensenada (runkonumero D43) oli Espanjan laivaston vuonna 1955 vesillelaskettu Oquendo-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Ferrolista, missä köli laskettiin 4. syyskuuta 1951. Alus laskettiin vesille 15. heinäkuuta 1959. Alus siirrettiin Cartagenaan, missä se laskettiin vesille 2. maaliskuuta 1968 ja otettiin palvelukseen 10. syyskuuta 1970.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta marraskuussa 1988.
Outi Markkanen

Outi Markkanen (s. 1951 Helsinki) on suomalainen kuvittaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria

Markkasen isoisä oli taiteilija Urho Lehtinen (1887-1982). Hän on opiskellut muun muassa Firenzen taideakatemiassa 1972-1973, Lahden taideinstituutissa sekä Prahassa 1976-1978.
Taiteellinen tuotanto > Kuvitukset

Markkanen on kuvittanut muun muassa Jaana Lapon, Hannele Huovin, Marja-Leena Mikkolan ja Leena Laulajaisen kirjoja.
Taiteellinen tuotanto > Teokset

Markkanen on julkaissut teoksia yksin ja yhdessä muiden kanssa:
Kuka asuu kuussa, 2006
Jonnin korvat, 2001, Jaana Lapon kanssa
Unieläimet, 1989
Pieni talvi ja väripuu, 1981, Jaana Lapon kanssa
Taiteellinen tuotanto > Palkinnot

Markkanen on saanut työstään useita palkintoja:
IBBY:n kunnialista, 1992
Lastenkulttuurin valtionpalkinto, 1991
Rudolf Koivu -palkinto, 1980
Tomi Markkola

| Tomi Markkola |
| --- | --- |
 Tomi Markkola Kiuruveden Iskelmäviikko -musiikkitapahtumassa heinäkuussa 2016
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. tammikuuta 1976 (ikä 48) Nokia, Suomi
Ammatti:  laulaja, muusikko
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Soittimet:  harmonikka
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Tomi Markkola (oik. Tomi Teuho-Markkola) (s. 7. tammikuuta 1976 Nokia)  on suomalainen iskelmälaulaja.
Koko ikänsä Nokialla asunut Tomi Markkola aloitti harmonikan soiton 13-vuotiaana. Sittemmin hän kouluttautui puutarhuriksi, mutta lopulta musiikista tuli hänelle ammatti. Hän osallistui Seinäjoen tangomarkkinoille ensimmäisen kerran vuonna 1995, mutta sillä kerralla tie nousi pystyyn Raisiossa pidetyssä semifinaalissa.
Markkola nousi koko Suomen kansan kuuluisuuteen vuonna 1996, kun hänet kruunattiin tangokuninkaaksi Seinäjoen tangomarkkinoilla. Samana vuonna tangokuningattareksi kruunattiin Saija Varjus.
Markkola on lunastanut asemansa suomalaisen iskelmän huipulla upean äänensä ansiosta.lähde? Hänen harrastuksiinsa kuuluu muun muassa golf.lähde? Hänen vaimonsa, Virve Parkkosen, veli on Idols-tähti Pete Parkkonen.
Tomi Markkola esiintymässä Kiuruvedellä heinäkuussa 2016. Harmonikkaa Markkola on soittanut 13-vuotiaasta lähtien.
Tomi Markkolan ensimmäinen levytys oli Reino Markkulan säveltämä ja Juha Vainion sanoittama tango "Kerro, jos luoksesi tulla mä saan", jonka oli ensimmäisenä levyttänyt Eino Grön vuonna 1966. Vuonna 1997 ilmestyi hänen ensimmäinen albuminsa, jota myytiin parin vuoden aikana kultalevyyn oikeuttava määrä. Markkolan ainoaksi levytykseksi vuonna 1999 jäi singlenä julkaistu humoristinen ralli "Ei mennä Turkuun".
Yhtye

Tangokuninkuuden myötä Markkola lähti kiertämään Suomea Sylvia-orkesterin kanssa. Elokuussa 1997 Sylvia vaihtui Boleroon. Boleron kanssa hän keikkaili vuoden 2000 lokakuulle asti, jonka jälkeen Suomea lähdettiin kiertämään Fernetin kanssa.
Fernetin kokoonpano

Pekka Kauppinen (basso ja laulu)
Pertti Kauppinen (rummut ja laulu)
Jussi Halonen (koskettimet ja laulu)
Juha Muukkonen (kitara ja laulu)
Diskografia

Tomi Markkola (1997)
Kerro kuu (1998)
Mitä, missä, milloin vaan (2000)
Parhaat – 40 hittiä (2001,  kokoelma)
Taivaskalliolla (2002)
Kipinä (2003)
Kotimaa (2005)
Yön suudelma (2006)
Miehen tie (2007)
Joulu saavu mun luoksein (2008)
Muistan (2010)
Myyty mies (2016)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tomi Markkola Wikimedia Commonsissa
Seinäjoen tangomarkkinoiden tangokuninkaat
| --- | --- |
1980-luku:   1985: Kauko Simonen  1986: Teuvo Oinas  1987: Harri Lahti  1988: Kari Piironen  1989: Risto Nevala 
1990-luku:   1990: Jouni Raitio  1991: Jaska Mäkynen  1992: Mika Pohjonen  1993: Sebastian Ahlgren  1994: Sauli Lehtonen  1995: Jari Sillanpää  1996: Tomi Markkola  1997: Matti Korkiala  1998: Jouni Keronen  1999: Petri Hervanto 
2000-luku:   2000: Antti Raiski  2001: Erkki Räsänen  2002: Mikko Kilkkinen  2003: Kari Hirvonen  2004: Tommi Soidinmäki  2005: Saska Helmikallio  2006: Marko Lämsä  2007: Henri Stenroth  2008: Jukka Hallikainen  2009: Amadeus Lundberg 
2010-luku:   2010: Marko Maunuksela  2012: Pekka Mikkola  2013: Kyösti Mäkimattila  2014: Teemu Roivainen  2015: Aki Samuli  2016: Marco Lundberg  2017: Teijo Lindström  2018: Jarno Kokko  2019: Johannes Vatjus 
2020-luku:   2022: Keijo Hietikko  2023: Pasi Flodström  2024: Harri Hautaniemi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle
Marsut

| Marsut |
| --- | --- |
 Mara eli pampajänis (Dolichotis patagonum).
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Piikkisikamaiset jyrsijät Hystricomorpha
Osalahko::  Piikkisikamaiset Hystricognathi
Heimo::  Marsut Caviidae  Fischer de Waldheim, 1817 
Alaheimot 
 Caviinae  Dolichotinae – marat  Hydrochoerinae – kapybarat 
Katso myös
   Marsut Wikispeciesissä   Marsut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marsu (Cavia porcellus)
Marsut (Caviidae) on jyrsijöihin kuuluva heimo, johon kuuluu kuusi sukua ja 18 lajia, muun muassa lemmikkieläimenä tunnettu marsu sekä villinä elävät kapybara ja mara.
Luonnonvaraisia marsulajeja tavataan vain Etelä-Amerikassa. Kalliomarsut asustavat Brasilian kuivilla kallioalueilla pääasiassa lohkareiden alla ja kalliohalkeamissa. Marat eli pampajänikset, jotka nimestään huolimatta eivät ole sukua jäniksille, oleskelevat kuivissa ruohikoissa ja pensaikoissa Argentiinassa.
Marsut ja marat elävät pienissä laumoissa, marsut 5–10 yksilön ja marat jopa 40 yksilön ryhminä. Ne oleilevat joko itse kaivamissaan käytävissä tai muiden lajien, kuten kampamyyrien ja viskatsojen, koloissa. Marsut ovat aktiivisempia hämärän tultua. Marat ovat päiväeläimiä, jotka mielellään paistattelevat päivää jyrsijöille epätavallisessa asennossa. Ne joko istuvat kaniinien tapaan eturaajat ojennettuina tai makaavat kissan tavoin etukäpälät pään alle taivutettuina.
Marsut ja marat syövät kaikenlaista kasviravintoa. Kalliomarsut voivat kiivetä puihinkin lehtiä keräämään; vaaran uhatessa ne loikkaavat yhdellä hypyllä maahan. Luonnonvaraisten marsujen koko vaihtelee paljon. Kapybara eli vesisika on maailman suurin jyrsijälaji, kun taas pienimmät marsulajit ovat vain parinkymmenen senttimetrin pituisia ja noin 300 gramman painoisia.
Alaheimot, suvut ja lajit

alaheimo Caviinae
suku marsut Cavia
marsu Cavia porcellus
kobaia Cavia fulgida
Cavia aperea
Cavia intermedia
Cavia magna
Cavia tschudii
suku Galea
Galea flavidens
Galea musteloides
Galea spixii
suku pikkumarsut Microcavia
aavikkopikkumarsu Microcavia australis
pohjanpikkumarsu Microcavia niata
Microcavia shiptoni
alaheimo Dolichotinae
suku marat Dolichotis
mara eli pampajänis Dolichotis patagonum
aavikkomara Dolichotis salinicola
alaheimo kapybarat eli vesisiat Hydrochoerinae, syn. Hydrochoeridae
suku Hydrochoeris
kapybara eli vesisika Hydrochoeris hydrochaeris
Hydrochoeris isthmius
suku Kerodon
kalliomarsu Kerodon rupestris
Kerodon acrobata
Marttilan vaakuna

Marttilan vaakuna
Marttilan vaakuna on Marttilan kunnan tunnus, joka on saanut aiheensa pitäjän vanhan kirkon suojeluspyhimyksestä Pyhästä Martista, jonka mukaan koko pitäjää alettiin myöhemmin kutsua Pyhän Martin pitäjäksi eli Marttilaksi. Itse kuva-aihe on peräisin kirkon vanhasta kirkonkellosta.
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa, vihreätyviöisessä kilvessä ratsastava, viittaansa leikkaava Pyhä Martti, jonka alapuolella istuva kerjäläinen; kaikki kultaa”. Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Marttilan kunnanvaltuusto hyväksyi sen 1. joulukuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 17. heinäkuuta 1956.
Arto Ali-Eskola, Pyhän Martin patsas Marttilan kunnantalon edustalla, betoni.
Marttilan kunnantalon edustalla on pystytettynä Arto Ali-Eskolan Marttilan vaakunaan perustuva veistos.
Marokon–songhaivaltakunnan sota

Songhaivaltakunta laajimmillaan.
Marokko 1600-luvun vaihteessa.
Marokon–songhaivaltakunnan sota oli Ahmad al-Mansurin hallitseman Marokon vuodesta 1591 lähtien käymä sota  Ishaq II:n Songhaivaltakuntaa vastaan. Marokkolaiset löivät songhait Tondibin taistelussa ja hävittivät valtakunnan nopeasti Dendin aluetta lukuun ottamatta. Valloitetulle alueelle syntyi myöhemmin Timbuktun paššakunta.
Valmistelut

Portugalilaiset lyönyt Marokon sulttaani Ahmad al-Mansur piti itseään kaikkien muslimien johtajana. Käydäkseen pyhää sotaa uskottomia vastaan hän tarvitsi varoja, joita tarjosivat Saharan eteläpuolisen songhaivaltakunnan rikkaudet, varsinkin kulta ja orjat. Maiden kiistakapulana oli Taghazan suolakaivosten verotus. Marokkolaiset olivat miehittäneet kaivokset vuosina 1556–1557, minkä johdosta songhait siirsivät suolan tuotannon etelämmäs Taoudeniin.
Länsi-Sudan kiinnosti myös Pohjois-Afrikkaa hallinneita osmaniturkkilaisia. Estääkseen heidän etenemisensä alueelle Ahmad miehitti Tuwatin ja Guraran keitaat vuonna 1582 ja solmi seuraavana vuonna sopimuksen Bornun hallitsijan kanssa. Vuonna 1583 hän lähetti Gaoon vakoojan, joka palatessaan vuonna 1589 kertoi songhaivaltakuntaa hävittäneestä sisällissodasta. Hänen mukanaan saapui askia Ishaq II:n kapinallinen veli, joka pantiin pyytämään Marokon sulttaanilta sotilaallista apua songhaivaltakunnan hallitsijan syrjäyttämiseksi. Tammikuussa 1590 Ahmad lähetti Ishaqille uhkavaatimuksen, jonka tämä torjui uhmakkaasti.
Sodan kulku

Jawdar-paššan komentama kolme-nelituhantinen marokkolaisjoukko lähti vuonna  1590 Marrakechista valloittamaan songhaivaltakuntaa. Se ylitti Saharan kuudessakymmenessä päivässä ja saapui maaliskuussa 1591 Nigerjoelle. Marokkolaiset etenivät Gaon lähelle Tondibiin, jossa käytiin ratkaiseva taistelu 12. maaliskuuta 1591.
Kiireellä koottu songhaiarmeija käsitti varovaisten arvioiden mukaan 10 000 ratsumiesta ja 30 000 jalkamiestä. Heidän edellään ajettiin karjaa, joka kääntyi ensimmäisten laukauksien jälkeen takaisin tai jonka marokkolaiset päästivät ohitseen. Musketein ja mörssärein varustetut valloittajat, joista monet olivat eurooppalaisia palkkasotureita, löivät helposti jousin ja keihäin aseistautuneet puolustajat. Songhait pakenivat joen yli ja marokkolaiset marssivat lähes autioksi jätettyyn Gaoon. Kaupunki tuotti Jawdar-paššalle suuren pettymyksen. ”Aasinajajien päällikön talo Maghrebissa on hienompi kuin askian palatsi”, hänen kerrotaan sanoneen.
Ishaq II yritti neuvotella marokkolaisten vetäytymisestä ja tarjoutui maksamaan Ahmad al-Mansurille säännöllisiä lunnaita kultana ja orjina. Timbuktuun siirtynyt Jawdar oli valmis hyväksymään tarjouksen, mutta sulttaani lähetti hänen tilalleen uuden komentajan Mahmud bin Zarkunin, jonka hän määräsi valloittamaan koko Sudanin alueen.
Mahmud-pašša otti tehtäväkseen songhaivaltakunnan täydellisen tuhoamisen. Hän valtasi sen entisen pääkaupungin Kukiyan, ajoi Ishaq II:n pois maasta, tappoi tämän seuraajan askia Muhammad Gaon ja ryhtyi hävittämään vastarintaa Dendissä. Mahmudin tavoitteena oli myös Timbuktun sivistyneistön tuhoaminen. Kymmeniä oppineita tapettiin tai lähetettiin Marokkoon, heidän joukossaan kuuluisa Ahmad Baba.
Mahmud sai surmansa vuonna 1594, minkä jälkeen alueen kansojen alistaminen annettiin jälleen Jawdarin tehtäväksi. Lopputuloksena oli ratkaisu, jossa marokkolaiset miehittivät Timbuktun, Gaon ja Djennén kaupunkeja ja niiden välisiä jokisatamia, mutta jättivät sisämaan väestön hallitsemaan itseään. Myöhemmin alueelle kehittyi marokkolaissotilaiden jälkeläisten armojen hallitsema Timbuktun paššakunta.
Songhaivaltakunnan tappion syyt ja seuraukset

Songhai oli Ghanan ja Malin jälkeen viimeinen suuri länsisudanilainen valtakunta. Sen romahduksen syitä olivat sisäiset valtataistelut, portugalilaisten rannikkokaupan ja katovuosien aiheuttama talouden taantuminen sekä laajan valtion etnisen ja sosiokulttuurisen koheesion puuttuminen.
Marokkolaisvalloitusta seurasi Länsi-Sudanissa pitkällinen poliittisen hajanaisuuden kausi, johon liittyi talouden ja kulttuurin taantuminen. Tästä sekasorrosta nousivat sittemmin Segun, Kaartan ja Macinan kaltaiset bambara- ja fulbevaltiot.
Polkujuoksu

Polkujuoksija kapealla polulla.
Polkujuoksu (tunnetaan vuoristoalueilla myös nimityksellä vuoristojuoksu) on urheilulaji, jossa juostaan tai patikoidaan poluilla.
Historiaa

Polkujuoksu nousi suosioon ensin Yhdysvalloissa ja Euroopan alppimaissa. Ensimmäinen polkujuoksuyhdistys, American Trail Running Association, perustettiin Yhdysvalloissa vuonna 1996. Yhdysvalloissa lajia harrastavien määrä kasvoi vuosien 2006 ja 2012 välillä 4,5 miljoonasta yli 6 miljoonaan. Laji tuli Suomeen 2010-luvulla. Järjestettyjen polkujuoksutapahtumien määrä on kasvanut kaikkialla maailmassa viime vuosina.
Lajin luonne

Polkujuoksijat mainitsevat usein pääasiallisiksi syikseen polkujuoksun suosimiselle pienemmän iskurasituksen maantiejuoksuun verrattuna, näköalat ja luonnonläheisyyden.
Polkujuoksu muistuttaa maastojuoksua. Lajit erottaa selkeimmin juoksutapahtumien osalta, sillä polkujuoksutapahtumissa matkan pituus on yli 12 kilometriä kun taas selkeämmin standardoidussa maastojuoksussa juostaan tyypillisesti alle 12 kilometrin matkoja ja samaa kierrosta useaan kertaan. Polkujuoksijat myös juoksevat kapeammilla poluilla kuin maastojuoksijat, ja reitillä voi olla suuria korkeuseroja.
Vuoristo- tai tunturijuoksussa juostaan ja kilpaillaan maastossa vuoristoalueilla. Reittien kaltevuus on merkittävä osa lajin haasteellisuutta. Tunturijuoksuja järjestetään sillä oletuksella, että osallistujilla on vuoristosuunnistustaitoja ja he kantavat riittävästi selviytymisvarusteita.
Polkujuoksu on lajina monipuolisempi kuin tasaisella radalla juokseminen. Polkujuoksijan täytyy käyttää koko kehoaan aktiivisesti. Polulla juokseminen vaatii valppautta ja on teknisesti haastavaa, sillä juoksija joutuu koko ajan tarkkailemaan polkua edessään väistääkseen kivet ja muut esteet. Polkujuoksijan askel on suhteellisen lyhyt. Askelpituus ja askeltiheys vaihtelevat juoksun aikana, ja välillä juoksija joutuu loikkimaan ja kiipeämään. Ylämäkijuoksu ja alamäkijuoksu vaativat kumpikin omanlaistaan tekniikkaa, lihasvoimaa ja koordinaatiota. Käsiä käytetään aktiivisesti tasapainottamaan juoksua etenkin alamäkeen juostaessa. Polkujuoksijan vauhti onkin selvästi hitaampaa kuin tasaisella juoksijan vastaavalla matkalla.
Varusteet

Polkujuoksijan perusvarusteita ovat lenkkikengät ja säänmukaiset vaatteet. Polkujuoksukengältä vaaditaan hyvää istuvuutta, jotta se on tukeva epätasaisessa maastossa. Polkujuoksuun tarkoitettujen kenkien päällys on suunniteltu kestäväksi ja märkiin oloihin sopivaksi. Vaimennusta ei ole kovin paljon, sillä polku on alustana pehmeä ja ohutpohjainen kenkä on vakaampi kuin paksupohjainen. Polkujuoksijat käyttävät normaalisti nastattomia kenkiä, mutta nastallisia kenkiä käytetään märällä, mutaisella tai jäisellä kelillä.
Jotkut polkujuoksijat suosivat ihonmyötäisiä vaatteita, sillä ne eivät tartu puihin ja pensaisiin kuten löysät vaatteet. Pitkillä matkoilla ja huonolla säällä voidaan käyttää lämpimiä vaatekappaleita kuten irtohihoja, säärystimiä, päähineitä, käsineitä ja kuoritakkia.
Polkujuoksijat kuljettavat varusteitaan juoksun aikana juoksurepussa tai -liivissä. Yleisiä varusteita ovat vesi, energiageeli ja muu kiinteä ruoka, urheilukello, älypuhelin, sykepanta, silmäsuoja, otsalamppu ja kokoontaitettavat juoksusauvat.