stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bloodgood
Historia

Bloodgood perustettiin vuonna 1985, ja yhtyeen johtohahmo oli Michael Bloodgood, joka oli aiemmin ollut aktiivinen musiikkipiireissä. Ennen Bloodgoodia Michael vaikutti paikallisessa yhtyeessä, jota hän kuvaili "suoraviivaiseksi perusrockiksi." Kyseinen yhtye hajosi vuoden 1984 puolivälissä, Michael Bloodgood kertoi saaneensa kutsumuksen perustaa kristillinen metalliyhtye. Seattlen alue tunnettiin tuolloin yhtyeistä kuten TKO, Queensrÿche ja Metal Church, mutta Bloodgood kertoi kokevansa tehtäväkseen julistaa Kristusta yleisölle ja että yhtye oli luonnollinen tapa toteuttaa sitä.
Vuonna 1985 Bloodgood julkaisi vuonna 1985 demon Metal Missionaries, jota myytiin 5000 kappaletta konserteissa. Vuonna 1986 julkaistiin yhtyeen nimialbumi, jonka tuotti Darrell Mansfield. Vaikka Bloodgood oli visuaalisesti samanlainen kuin muut aikansa metalliyhtyeet, yhtye erottui kolmelta osalta: Les Carlsenin laululla, Michael Bloodgoodin kappalesävellyksillä ja kitaristi David Zaffiron tekniikoilla. Yhtyeen soundi muistutti monin tavoin 1980-luvun johtavia glam metal -yhtyeitä, mutta sanoitukset olivat kristillisiä. Aiheisiin kuuluivat Harmageddonin taistelu, toivo ja voitto Kristuksessa ja armo Jumalan yhteydessä elämisessä sekä vahva Raamatullinen yhteys kauttaaltaan.
Bloodgood teki ensimmäisen laajan Yhdysvaltojen kiertueensa vuonna 1987. Kiertueella kristillisen oikeiston ryhmät prostestoivat yhtyettä. Bloodgood oli suositumpi Euroopassa kuin Yhdysvalloissa ja yhtye kiersi Yhdistynyttä kuningaskuntaa vuonna 1988. Tällä kiertueella vokalisti Les Carlsen esitti Pontius Pilatusta kappaleen "Crucify" aikana sekä väkivaltaisesti Kristuksen ristiinnaulitsemisen. Carlsen perusteli teatraalisuutta siten, että "metallimusiikki itsessään vaikutti visuaalisuuteen ja draamaan... ne tulevat luonnostaan musiikista, jota sävellämme".
Viiden studioalbumin, runsaan kiistanalaisuuden ja rajallisen menestyksen jälkeen Bloodgood hajosi vuonna 1994. Vuonna 2002 yhtye osoitti aktiivisuuden merkkejä ja palasi yhteen loppuvuonna 2006. Vuonna 2007 Bloodgood on työskennellyt Stryper-yhtyeen Oz Foxin kanssa uudessa kokoonpanossaan. Basisti Michael Bloodgood julkaisi verrattain rauhallisen ylistys-CD:n vuonna 2008 nimellä Michael Bloodgood and Friends mukanaan Les Carlsen ja Mark Welling. Albumin nimi on "The Cross Changes Everything".
Vuonna 2010 Bloodgood otettiin Christian Music Hall of Fameen http://www.hallmuseum.com/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuonna 2010 HM-lehti sijoitti Detonation-albumin 23. sijalle 100 kaikkien aikojen parasta kristillistä rockalbumia -listallaan perusteenaan, että albumilla on "aika omaperäinen metallisoundi. Unohtumattomiin kappaleisiin kuuluvat 'Crucify' ja 'Messiah', mutta evankelinen kiihko kohtaa metallin kappaleella 'Self-Destruction' ja balladilla 'Alone in Suicide'. Elokuussa 2010 Heaven's Metal -fanzinessa albumi sijoitettiin kahdeksanneksi 100 kaikkien aikojen parasta kristillistä metallialbumia -listalla.
Jäsenet > Nykyiset jäsenet

Michael Bloodgood - basso († 29 July 2022)
Les Carlsen - laulu
Oz Fox - kitara
Paul Jackson - kitara
Mark Welling - rummut
Jäsenet > Entiset jäsenet

Tim Heintz - koskettimet
David Huff - rummut
David McKay - koskettimet
J.T. Taylor - rummut
David Zaffiro - kitara
Kevin Whistler - rummut
Diskografia > Albumit

Metal Missionaries (demo) (1985)
Bloodgood (1986)
Detonation (1987)
Rock In a Hard Place (1988)
Out of the Darkness (1989)
Alive In America: Live Volume One (live albumi) (1990)
Alive In America: Live Volume Two (live albumi) (1990)
All Stand Together (1991)
The Collection (kokoelma) (1991)
To Germany With Love! (live albumi) (1993)
Diskografia > Videot

Alive In America: Live Volume One (1990, live - VHS)
Shakin' The World: Live Volume Two (1990, live - VHS)
Bloodgood Rock Theater  (2000, DVD uudelleenjulkaisu Alive in America ja Shakin' the World -videoista)
Aiheesta muualla

Bloodgoodin viralliset kotisivut (englanniksi)
Bloodgoodin CD Galleria(englanniksi)
Bloodgood Myspacessa (englanniksi)
Michael Bloodgood Myspacessa (englanniksi)
Bloodgood Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Dion

Dion voi viitata seuraaviin:
Paikkoja

Dion (m.kreik. Δῖον, Dīon, lat. Dium) voi viitata seuraaviin:
Dion, antiikin aikainen kaupunki Akten niemellä nykyisellä Chalkidikílla
Dion, antiikin aikainen kaupunki Euboian saarella
Dion, antiikin aikainen kaupunki Koile-Syyriassa, yksi Dekapoliin kaupungeista
Dion, antiikin aikainen kaupunki Kreetan saarella
Dion, antiikin aikainen kaupunki Pieriassa Makedoniassa, nykyinen arkeologinen kohde
Dío eli Díon, kylä ja Dío-Ólympoksen kunnan kunnallisyksikkö Pierian alueyksikössä Kreikassa
Korakiás, antiikin Dion, niemi Kreetan saarella Kreikassa
Henkilöitä > Sukunimenä

Albert de Dion, toinen De Dion-Bouton -automerkin perustajista
Céline Dion (s. 1968), kanadalainen laulaja
Colleen Dion (s. 1964), yhdysvaltalainen näyttelijä
Jules-Albert de Dion (1856–1946), ranskalaisen ajoneuvoteollisuuden pioneeri
Stéphane Dion (s. 1955), kanadalainen poliitikko
Henkilöitä > Etunimenä

Dion Cooper, Dion Cuiper (s. 1993), alankomaalainen laulaja ja lauluntekijä
Dion Derksen, FASHR (s. 1996), alankomaalainen Country Strike -pelaaja
Dion DiMucci (s. 1939), taiteilijanimeltään Dion, yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä
Dion Dublin (s. 1969), englantilainen jalkapalloilija
Dion Fortune, Violet Mary Firth (1890–1964), brittiläinen okkultisti ja kirjailija
Dion Frazer (s. 1981), belizeläinen jalkapalloilija
Dion Kassios, Cassius Dio (n. 155–235), kreikkalais-roomalainen historioitsija ja poliitikko
Dion Khrysostomos, myös Dio Cocceianus tai Dion Prusalainen (n. 40–n. 120), reetori
Dion Phaneuf (s. 1985), kanadalainen jääkiekkoilija
Dion Syrakusalainen (408–354 eaa.), Syrakusan tyranni.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Dion”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Risto Turunen

Risto Turunen (s. 10. joulukuuta 1959 Joensuu) on suomalainen kirjallisuuden professori.
Turunen valmistui ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1980. Hän aloitti opinnot Joensuun yliopistossa 1981, valmistui lisensiaatiksi 1995 ja väitteli tohtoriksi kirjallisuudesta 2003. Väitöskirja oli nimeltään Uhon ja armon aika. Suomalainen kirjallisuusjärjestelmä, sen yhteiskuntasuhteet ja rakenteistuminen vuosina 1944-1952.
Turusen lähestymistapa kirjallisuudentutkimukseen on ollut kulttuurintutkimuksellinen ja taiteensosiologinen. Hänen erityisiä kiinnostuksen kohteitaan on ollut suomalainen kirjallisuuden modernismi. Turunen kirjoitti yhdessä Hannes Sihvon kanssa tutkimuksen Veijo Merestä 1998 (Veijo Meri. Täynnä liikettä, SKS).
Turusella on ollut lukuisia luottamustoimia Joensuun ja Itä-Suomen yliopistossa, Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa, Pohjois-Karjalan maakuntaliiton kulttuurityöryhmässä ja Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiössä. Hän on työskennellyt vuodesta 2016 tutkimuseettisen neuvottelukunnan jäsenenä. Turunen aloitti valtion kirjallisuustoimikunnan jäsenenä 2023. Kaudella 2025–2026 hän toimii kirjallisuustoimikunnan puheenjohtajana.
Turuselle myönnettiin 2022 Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki.
Taistelukivääri

ArmaLite AR-10
Taistelukivääri on täysitehoista kivääripatruunaa ampuva itselataava kivääri. Nimitystä käytetään erottamaan täysitehoista patruunaa käyttävät sotilaskiväärit keskitehoista patruunaa käyttävistä sekä kerta- että sarjatulta ampuvista kivääreistä, joita kutsutaan rynnäkkökivääreiksi. Termit menevät helposti sekaisin, ja taistelukivääreiksi luokiteltavia aseita kutsutaankin joskus virheellisesti rynnäkkökivääreiksi. Länsimaiset taistelukiväärit ovat nykyään useimmiten kaliiperiltaan 7,62×51 mm NATO (täysitehoinen), siinä missä rynnäkkökiväärit ovat 5,56×45 mm NATO (keskitehoinen).
Historia

Taistelukiväärit olivat yleisimmillään toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä, kun monet asevoimat käyttivät niitä palveluskivääreinään. Maailmansodan vanhat aseet saivat korvaajikseen uusia, jotka olivat itselataavia, usein sarjatulella varustettuja kivääreitä. Kylmän sodan alun tunnettuja taistelukiväärejä ovat muun muassa M14, FN FAL, HK G3 ja AR-10.
Sittemmin ne korvautuivat palveluskäytössä pitkälti kevyempää patruunaa ampuvilla rynnäkkökivääreillä. Nykyaikaiset taistelukiväärit muistuttavat pitkälti rynnäkkökiväärejä, mutta ampuvat vain tehokkaampaa patruunaa. Ne ampuvat kertatulta tai sekä kerta- että sarjatulta ja niihin voi kiinnittää monenlaisia lisävarusteita. Taistelukiväärejä käytetään nykyään harvemmin varsinaisena sotilaiden palveluskiväärinä, mutta voimaa ja kantamaa vaativassa ammunnassa ne ovat suositumpia. Pitkän matkan ammuntaan onkin kehittynyt kevyempi tarkkuuskivääri, tukiampujan kivääri, jotka muistuttavat teknisesti usein hyvin paljon taistelukiväärejä.
Bodom (vuoden 2016 elokuva)

| Bodom |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Taneli Mustonen
Käsikirjoittaja:   Taneli Mustonen  Aleksi Hyvärinen 
Tuottaja:  Aleksi Hyvärinen
Säveltäjä:  Panu Aaltio
Kuvaaja:  Daniel Lindholm
Leikkaaja:  Aleksi Raij
Lavastaja:  Anneli Arusaar
Pääosat:   Nelly Hirst-Gee  Mimosa Willamo  Mikael Gabriel  Santeri Helinheimo Mäntylä 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi  Viro 
Tuotantoyhtiö:   Don Films  Münchhausen Productions 
Ensi-ilta:   2016-08-1919. elokuuta 2016  
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 100 000 euroa
Tuotto:  655 951 euroa
Katsojat:  60 694
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bodom on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut suomalainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut Taneli Mustonen. Elokuvassa neljä nuorta lähtee telttailemaan Bodominjärvelle rekonstruoidakseen siellä vuonna 1960 tapahtuneet Bodominjärven murhat. Elokuvan pääosia esittävät Nelly Hirst-Gee, Mimosa Willamo, Mikael Gabriel ja Santeri Helinheimo Mäntylä.
Elokuva kutsuttiin Cannesiin Marché du Filmin järjestämään tapahtumaan, johon elokuvat valitsi tilaisuuden järjestäjien (Cannesin elokuvamarketin ja kanadalaisen Frontières-elokuvatapahtuman) yhteinen raati. Elokuvasta julkaistiin kaksi teasertraileria sekä virallinen traileri Don Filmsin YouTube-kanavalla.
Bodom sai ensi-iltansa 19. elokuuta 2016. Elokuva sai kolme Jussi-ehdokkuutta parhaasta elokuvasta, naispääosasta (Willamo) ja äänisuunnittelusta; se voitti äänisuunnittelun palkinnon. Willamo palkittiin Yhdysvalloissa järjestettävässä Screamfest-kauhuelokuvatapahtumassa parhaan naispääosan palkinnolla.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Nelly Hirst-Gee  | … |  Ida   |
|  Mimosa Willamo  | … |  Nora   |
|  Mikael Gabriel  | … |  Elias   |
|  Santeri Helinheimo Mäntylä  | … |  Atte   |
|  Pirjo Lankinen  | … |  äiti   |
|  Ilkka Heiskanen  | … |  isä   |
|  Sami Eerola  | … |  eränkävijä   |
|  Otso Ahosola  | … |  nuori eränkävijä   |
|  Ville Saksela  | … |  nuori   |
|  Iiris Kankkunen  | … |  nuori   |
|  Tommi Korpela  | … |  eränkävijän ääni   |
|  Jarkko Niemi  | … |  nuoren kundin ääni   |
Juoni

Kaverukset Nora, Elias, Atte ja Ida lähtevät Bodominjärvelle telttailemaan rekonstruoidakseen siellä vuonna 1960 tapahtuneet murhat. Ida on hyljeksitty koulussa nakukuviensa vuoksi. Hänen ihastustaan Eliasta syytetään kuvien ottamisesta.
Yöllä Bodomilla Idan ja Aten ollessa teltassa, joku tarttuu heihin teltan läpi. Atte menee ulos, jolloin mystinen hahmo puukottaa hänet. Nora ja Elias juoksevat paikalle, mutta liian myöhään. Kuoleva Atte käskee heidän paeta ennen kuin murhaaja palaa teltalle.
Kolmikko yrittää paeta autolle, mutta Noran jalka nyrjähtää, ja hän pyytää Eliasta ja Idaa jatkamaan. Elias yrittää selittää suuttuneelle Idalle, ettei ole koskaan ottanut hänestä yhtäkään nakukuvaa. Sillä hetkellä mystinen hahmo puukottaa Eliasta takaapäin surmaten hänet. Puukottajaksi paljastuu Nora, joka on juoninut Idan kanssa koko reissun tappaakseen Eliaksen ja Aten, jotka pilasivat Idan elämän. Tytöt pukevat suojavaatteet päälleen ja heittävät poikien ruumiit Bodominjärveen. Tytöt aikovat paeta autollaan, mutta tajuavat, että auton avaimet ovat Eliaksen taskussa. Ida sukeltaa epätoivoisesti järveen hakemaan avaimia. Nora on näkevinään järven metsikössä liikettä.
Automatkalla vilustunut Ida kysyy Noralta, ovatko hänen nakukuvansa oikeasti olemassa. Nora murtuu ja paljastaa rakastuneensa Idaan, eikä kestänyt tämän hehkuttamista Eliaksesta. Opiskelijabileissä Nora juotti Idan känniin ja vei hänet sängylle nukkumaan. Tämän jälkeen koulussa alkoi levitä Noran levittämä huhu Idan nakukuvista, joita ei todellisuudessa ollutkaan. Nora valehteli Idalle Eliaksen ottaneen kuvat. Ida toivoi Eliaksen ja Aten kuolevan, jolloin kaksikko alkoi suunnittella poikien tapporeissua. Ida järkyttyy kuullessaan totuuden ja uhkaa kertoa kaiken, jolloin Nora lyö häntä jakoavaimella kasvoille. Ida suuttuu ja hyökkää autoa ajavan Noran kimppuun. Tytöt ajavat ojaan.
Tuntematon mies tarjoutuu auttamaan tyttöjä ja hinaa heidät perässään pois. Nora kysyy Idalta puukosta, jolla tämä surmasi Aten, mutta mitään puukkoa ei olekaan. Tytöt tajuavat autoa ajavan miehen olevan murhaaja, jolloin miehen ajama hinausauto alkaa kiihdyttää vauhtia niin, että tyttöjen auto lentää katolleen. Ida loukkaantuu kolarissa, eikä hän pysty liikkumaan. Nora yrittää paeta, mutta miehen ajokoira saa Noran kiinni.
Nora ja Ida heräävät nuotiopaikalta päät perunasäikeissä ja suut tukittuina. Mies heittää tytöt murhatelttaan ja tappaa Noran Idan silmien edessä. Aamun koittaessa, Ida herää oman talonsa pihasta järkyttyneenä. Noran ja poikien ruumiit löydetään ja Idaa syytetään ystäviensä murhista, eikä kukaan usko Idan kertomaa totuutta. Tapauksesta uutisoidaan laajasti ja sen innoittamana uudet telttailijat saapuvat Bodominjärvelle. Mutta kaikkien tietämättä, salaperäinen murhaaja vaanii edelleen kaikkia metsiin astuneita.
Tuotanto

Elokuvan tapahtuma-aika on pidetty tietoisesti ajattomana. Ohjaaja Taneli Mustonen ja käsikirjoittaja Aleksi Hyvärinen työstivät elokuvan käsikirjoitusta kansainvälisissä käsikirjoittajien workshopeissa. Mustonen halusi rekonstruktio-juonella nuorten tarinoiden avulla kommentoida vanhoja tapahtumia. Elokuvaan on jätetty viitteitä todellisiin tapahtumiin.
Vastaanotto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Helsingin Sanomat Jutta Sarhimaa: 
Episodi Jussi Huhtala: 
Film-O-Holic.com Riina Kesänen: 
Ilta-Sanomat Tarmo Poussu: 
Aamulehti Antti Selkokari: 
Hufvudstadsbladet  Sara Ehnholm Hielm: 

Suomen Kuvalehden Kalle Kinnunen kehui elokuvaa Kuvien takaa -blogissaan ja vertasi sitä Alexandre Ajan Haute tensioniin (2003). Helsingin Sanomien Jutta Sarhimaa antoi elokuvalle neljä tähteä: ”En pitänyt tympeän alatyylisestä Luokkakokouksesta, mutta kauhussa Mustosen törkeys toimii. Viimeiseen asti hiotussa Bodomissa on yllättäviä nyansseja, makua ja näyttävyyttä, vedenalaista kuvausta, steadicam-juoksentelua ryteikössä.” Episodin Jussi Huhtala antoi Bodomille kolme tähteä. Hän kehui elokuvan kuvausta ja äänimaailmaa, mutta ei pitänyt sitä tarpeeksi pelottavana: "Komedian on tarkoitus naurattaa ja kauhuelokuvan pelottaa, mutta Bodom ei ole kauhutarinaksi kovin pelottava. Tai sitten samat ihmiset, jotka nauroivat Luokkakokoukselle, vapisevat kauhusta Bodomin parissa. Mustonen kuitenkin tuntuu tietävän, millainen on suuren yleisön maku." Film-O-Holic.comin Riina Kesänen oli samoilla linjoilla siitä, ettei Bodom "todennäköisesti kykene edes säpsähdyttämään vähänkään kauhuun perehtynyttä katsojaa", mutta kehui sitä kunnioitettavaksi opasteeksi "sillä melko tuntemattomalla genretiellä, jota suomalaisen elokuvan soisi jatkossakin seuraavan". Hufvudstadsbladetin Sara Ehnholm Hielm antoi elokuvalle yhden tähden ja arvioi sen kiinnostavan lähinnä teini-ikäistä yleisöä.
Yhdysvaltalaisessa Screamfest-kauhuelokuvatapahtumassa Mimosa Willamo palkittiin parhaana naispääosan esittäjänä lokakuussa 2016.
Jussi-gaalassa 2017 Panu Riikonen palkittiin parhaan äänisuunnittelun Jussi-palkinnolla. Elokuva oli ehdolla myös parhaasta elokuvasta ja Willamo naispääosasta.
Aiheesta muualla

Bodom Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| n k Taneli Mustonen |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Ella ja kaverit (2012)  Luokkakokous (2015)  Bodom (2016)  Luokkakokous 2 – Polttarit (2016)  Se mieletön remppa (2020)  The Twin – Paha kaksonen (2022) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Placebo (2006)  Karjalan kunnailla (2009–2012) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Deadline 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Sensuuri 2001 (2000)  Rakas isä, rakas äiti (2000)  Kaivoksen lapset (2003)  Fasisti (2013)
Birkan viikinkisoturinainen

Hjalmar Stolpen tekemä piirros Birkan haudasta Bj 581, julkaistu vuonna 1889.
Birkan viikinkisoturinainen oli 900-luvulla elänyt nainen, joka haudattiin sotureille kuuluneiden hauta-antimien kanssa kammiohautaan Ruotsin Birkassa. Haudan ihmisjäännöksiä pidettiin (tarkista vuosiluku) arkeologisista kaivauksista saakka miehelle kuuluvana. Osteologisen analyysin ja muinais-DNA-tutkimuksen perusteella jäännökset kuuluvat naiselle. Naisen mukana haudattu esineistö osoittaa, että hän oli korkea-arvoinen ammattisotilas.(viite) Tätä tulkintaa on kuitenkin kritisoitu, sillä joidenkin arkeologien(viite) ja historioitsijoiden(viite) mielestä hautaesineet eivät ole todisteita siitä, että naiset olivat sotilaita patriarkaalisessa viikinkiyhteiskunnassa. Nämä erilaiset näkemykset ovat olleet osa viikinkiajan naisten rooleista käytyä keskustelua.
Arkeologinen tausta > Kaivaustutkimukset

Arkeologi ja etnografi Hjalmar Stolpe (1841–1905) kaivoi soturihaudan 1870-luvulla, osana Björkön saarella ("koivusaarella") tehtyjä viikinkiaikaisen Birkan tutkimuksia. Vuonna 1889 hän luetteloi haudan numerolla Bj 581. Hautaa on pidetty yhtenä viikinkiajan ikonisimmista viikinkiajan hautauksista. Haudan päällä oli suuri kivi ja se sijaitsi korotetulla tasanteella varustuksen yhteydessä. Puinen hautakammio oli 3,45 m pitkä ja 1,75 m leveä. Ruumis oli kaivettaessa istuvassa asennossa ja haudatulla oli yllään hopeapunoskoristeisia silkkivaatteita. Hauta-antimet sisälsivät "miekan, kirveen, keihään, panssarinuolenkärkiä, väkipuukon, kaksi kilpeä ja kaksi hevosta, yhden tamman ja yhden orin". Seuraavien 128 vuoden ajan luurangon oletettiin kuuluvan "taistelun kovettamalle miehelle". Soturia verrattiin Richard Wagnerin Valkyyrioiden ratsastuksen hahmoihin.
Arkeologinen tausta > Ihmisjäänteiden uudelleenanalysointi

1970-luvulla tehdyissä luututkimuksissa kyseenalaistettiin oletus siitä, että luut kuuluvat miehelle. Tukholman yliopiston bioarkeologin Anna Kjellströmin vuonna 2014 tekemän lantioluiden ja leukaluun osteologisen analyysin perusteella hautaus kuului naiselle. Osa arkeologeista oli edelleen skeptisiä. He viittasivat siihen mahdollisuuteen, että luut oli nimikoitu väärin edellisellä vuosisadalla, tai ehkä sekoitettu toisten samalta alueelta kaivettujen hautojen ihmisjäännösten kanssa.
Charlotte Hedenstierna-Jonsonin johdolla tehty tutkimus julkaistiin syyskuussa 2017 ja siinä tehtyjen huomioiden mukaan "Kjellströmin tekemä osteologinen analyysi kirvoitti viikinkiajan sotureiden sukupuoleen, genderiin ja identiteettiin liittyviä kysymyksiä". Hedenstierna-Jonsonin tutkimusryhmä eristi haudan Bj 581 hampaasta ja käsivarren luusta. Maja Krezwinskan mukaan luuranko kuului naiselle, sillä DNA:ssa oli x-kromosomeja, mutta ei y-kromosomeja.
Samassa tutkimuksessa tutkittiin luurangosta myös strontium-isotooppeja, haudatun maantieteellisen liikkumishistorian tutkimiseksi. Tulosten perusteella haudatulla oli samankaltaiset arvot kuin nykyihmisillä, jotka elävät entisellä viikinkien vaikutusalueella. Tulosten yhteydessä on pohdittu sitä oliko tutkittu henkilö kotoisin Birkasta vai oliko hän muuttanut sinne myöhemmässä vaiheessa elämäänsä.
Tutkimuksen johtopäätös oli se, että "haudan Bj 581 yksilö on ensimmäinen varmistettu korkea-arvoinen viikinkisoturinainen". Kirjoittajat vastasivat tämän artikkelinsa herättämään kritiikkiin toisessa artikkelissa, joka julkaistiin Antiquity-lehdessä. Artikkelissa kerrottiin lisää tietoa käytetystä metodologiasta ja uudelleenvarmistettiin aiempi johtopäätös.
Arkeologinen tausta > Hautaesineistön tutkimus

Hautaesineistöön kuului pelilauta ja nappuloita, joiden ajatellaan olevan todisteita haudatun strategisesta ajattelusta ja osoittavan "hänen olevan upseeri, joka voisi johtaa joukkoja taistelussa". The Guardian -lehdessä kirjoitettiin "Pelinappulat, jotka ovat mahdollisesti peräisin eräänlaisesta shakin edeltäjästä hnefatafl-pelistä, osoittavat, että haudattu naissoturi saattoi olla taistelustrategi". Kjellströmin mukaan "vain muutama soturi on haudattu pelinappuloiden kanssa ja ne ovat merkkejä strategisesta ajattelusta". Arkeologiset todisteet viittaavat myös siihen, että nainen kuului sotilaskastiin. The Washington Postin artikkelin mukaan ”Soturi todellakin oli nainen. Eikä kuka tahansa nainen, vaan viikinkisoturi, kilpineito kuten Game of Thronesin muinainen Brienne Tarthilainen.” Arkeologi David Zorin mukaan "useat viikinkisaagat kuten 1200-luvun Völsunga-saaga kertovat miessotureiden rinnalla taistelevista "kilpineidoista".
Naissoturit muissa viikinkiajan lähteissä > Mytologia

Skandinaavisen mytologian Edda-kokoelmassa kuvataan valkyrioiksi kutsuttua yliluonnollisten naisten joukkoa. He toimivat Valhallan vartijoina määräsivät kuolemasta taistelukentällä. Heitä kuvataan harvoin taistelussa, mutta kilpeä käyttäen.
Kilpineidot ovat naissotureita, joilla on miehisiä piirteitä ja asenteita, kuten pukeutuminen ja aseiden käyttö. He taistelevat taruissa joko sen vuoksi, että perheestä ei ole yhtään miespuolista jäsentä jäljellä tai avioliittoa paetakseen.
Naissoturit muissa viikinkiajan lähteissä > Ikonografia

Osebergin laivahaudan tekstiili kuvaa antropomorfisia hahmoja asuissa, jotka muistuttavat viikinkiajan naisten vaatteita, pitäen keihäitä ja miekkoja.
Tanskan Tissøsta löydettyjen solkien kuvioiden on tulkittu kuvaavan aseistettuja ratsastavia naisia.
Tanskan Hårbysta löydetty kolmiulotteinen esine kuvaa viikinkiajan naishahmoa, joka pitää miekkaa ja kilpeä. Hahmo on tulkittu valkyriaksi, mutta skandinaavisessa mytologiassa valkyrioita ei koskaan ole kuvattu miekan kantajina (heidän aseensa on keihäs). Tämä herättää kysymyksiä siitä, voisiko pieni patsas esittää naissoturia.
Naissoturit muissa viikinkiajan lähteissä > Kirjallisuus

Tanskalainen historioitsija Saxo Grammaticus kuvasi soturinaiset aseita pitäviksi miehiksi.
Saagakirjallisuudessa on myös monia esimerkkejä. Grönlannin saagassa esiintyvä Freydís on manipuloiva ja ahne. Huijattuaan kanssaan matkustaneita ihmisiä, Freydís murhasi viisi naista kirveellä.
Lohilaaksolaisten saagassa kerrotaan tarina Auðrista, jonka mies jättää hänet toisen naisen vuoksi siksi, että Auðr pitää aina yllään miesten polvihousuja. Auðr päättää kostaa ja mieheksi pukeutuneena pistää miestään miekalla. Lohilaaksolaisten saagassa esiintyy kaikista saagoista eniten naishahmoja, luultavasti se oli tarkoitettu naisyleisölle. Saaga esitti kiehtovan vaihtoehdon naisille, jotka elivät elämäänsä yhteiskunnan rajoitusten alaisina.
Hervörin saagassa esiintyvä Hervör on Angantyrin ainoa lapsi. Jo nuoresta pitäen hän on enemmän kiinnostunut aseista kuin perinteisistä naisten töistä. Hän kantaa perheen miekkaa vastoin hänen isänsä toiveita ja osallistuu moneen maskuliiniseen seikkailuun. Hervör luopuu miehen roolistaan vasta sitten kun hän päättää asettua aloilleen ja hankkii lapsia, jotta suvulla olisi vihdoin miespuolinen perillinen.
Käännös suomeksi
Øyjarin kappeli

| Øyjarin kappeli Øyjar kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2010.
Sijainti:  Vestre Slidre, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1964
Suunnittelija:  Karl Stenersen
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  80
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Øyjarin kappeli (norj. Øyjar kapell) on Vestre Slidren kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1964.