stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Simone Martini
Tyyli

Sienalaisen perinteen säilyttäjänä Martinin tyyli erosi firenzeläisen taiteen monumentaalisuudesta ja vakavuudesta: se tunnetaankin pehmeistä, tyylitellyistä ja koristeellisista piirteistään, linjojensa aaltoilevuudesta ja eleganssistaan. Hänen taiteensa on paljon velkaa ranskalaisille koristelluille käsikirjoituksille ja norsunluukaiverruksille, joista tuotiin esimerkkejä Sienaan pyhiinvaellusreitti Via Francigenan kautta 1300-luvulla.
Lippo Memmin San Gimignanossa Maesta-teoksesta pian sen valmistumisen jälkeen tekemä kopio osoittaa, miten vahva vaikutus Martinin prototyypeillä oli muihin taiteilijoihin koko 1300-luvun ajan.
Tärkeimmät teokset

Martinin tärkeimpiä töitä ovat Maestà (1315), suuri fresko Sienan Palazzo Pubblicossa, Tolousen pyhä Ludvig kruunaamassa kuningasta (1317) Museo di Capodimontessa Napolissa, Pyhän Katariinan polyptyykki (1319) Pisassa, Monaldeschi-polyptyykki (1320) Orvietossa sekä Neitsyt Marian ilmestys ja kaksi enkeliä (1333) Uffizin galleriassa Firenzessä (alun perin Sienan tuomiokirkon Sant'Ansanon kappelista), ja lisäksi freskot Pyhän Fransiskuksen basilikassa Assisissa. Näiden lisäksi on säilynyt Palazzo Publicossa sijaitseva Guidoriccio da Foglianoa esittävä suuri fresko (1328). Martinin ajasta Avignonissa on todisteena Notre-Dame-des-Domes-kirkon portaaliin maalattujen freskojen jäännökset ja luonnokset.
Muita töitä

Castiglione d'Orcia, Santo Stefanon kirkko, Neitsyt Maria
Käännös suomeksi
Siniorakas

| Siniorakas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Thelephorales
Heimo::  Bankeraceae
Suku::  Nahkaorakkaat Hydnellum
Laji::  caeruleum
Kaksiosainen nimi
 Hydnellum caeruleum  (Hornem.) P. Karst. 
Katso myös
   Siniorakas Wikispeciesissä   Siniorakas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siniorakas (Hydnellum caeruleum) on nahkaorakkaisin luettava sieni. Se on sitkeämaltoinen ja jykevä, päältä valkoinen tai sinertävä. Alapinnan piikit ovat selkeästi havaittavissa. Itiöemien pinta saattaa muuttua vanhemmiten karvapintaiseksi. Jalassa tavataan myös ruskeita värisävyjä. Halkaistuna sienessä on usein monenlaisia värisävyjä. Laji kasvaa yleisenä mäntykankailla eikä ole uhanalainen.
Siniorakkaan maku on hieman karvaan saippuainen. Haju on aistittavissa ja sitä on verrattu musteeseen. Lajista ei ole ruokasieneksi makunsa eikä sitkeytensäkään vuoksi, mutta sitä on käytetty sienivärjäykseen ainakin Skotlannissa, ja siitä saadaan lankojen erilaisilla metallipuretuksilla sinertäviä ja vihertäviä sävyjä.
Sinikurkkumomotti

| Sinikurkkumomotti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Momotit Momotidae
Suku::  Aspatha
Laji::  gularis
Kaksiosainen nimi
 Aspatha gularis  (Lafresnaye, 1840) 
Katso myös
   Sinikurkkumomotti Wikispeciesissä   Sinikurkkumomotti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinikurkkumomotti (Aspatha gularis) on momotteihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Keski-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Sinikurkkumomotti kasvaa noin 27 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, rinta selkä ja siivet ovat vihreät. Silmienympärystät ovat kellertävät, ja silmien takana on musta laikku. Sinikurkkumomotin vatsa on sininen.
Levinneisyys ja elintavat

Sinikurkkumomottia tavataan Meksikon eteläosista Hondurasiin. Lajin elinympäristöä ovat tammia ja mäntyjä kasvavat metsät ja kosteammat pilvimetsät. Se liikkuu yksin tai pareittain.
Simieninsakaali

| Simieninsakaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Koirat Canis
Laji::  simensis
Kaksiosainen nimi
 Canis simensis  Rüppel, 1840 
 Simieninsakaalin levinneisyys
Alalajit 
 C. s. simensis  C. s. citernii 
Katso myös
   Simieninsakaali Wikispeciesissä   Simieninsakaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Simieninsakaali (Canis simensis) on punaturkkinen koiraeläin, joka elää Etiopian ylängöllä. Laji tunnetaan myös nimillä etiopiankettu, simeninsakaali, simiensakaali, etiopiansusi ja kaberu. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdottanut lajille uutta nimeä etiopiansakaali. Laji on nykyisin erittäin uhanalainen, koska sitä uhkaavat metsästys, elinalueiden supistuminen ja koirien levittämä raivotauti.
Koko ja ulkonäkö

Simieninsakaalilla on kapea kuono ja pystyt, teräväkärkiset korvat. Hampaat ovat pienet ja yläleuan viimeiset välihampaat ovat samanlaiset kuin sudella. Turkki on yleisväriltään punertava. Selästä se on kellanpunainen, takaosaa päin tummeneva, ja vatsa on vaalea. Väriraja erottuu hyvin. Kaulan sivulla on kaksi kellanpunaista poikkijuovaa. Tiheäkarvainen häntä on ylhäältä ja alapinnalta punertavanvalkoinen, keskeltä tumma. Uros on naarasta kookkaampi. Ruumiin pituus on noin metri. Uros painaa 15–19 kiloa ja naaras 11–14 kiloa.
Simieninsakaali on nimestään huolimatta lähempää sukua sudelle ja kojootille kuin saman mantereen kulta-, vaippa- ja juovasakaaleille. Sen arvellaan kehittyneen susista, jotka viime jääkaudella noin 12 000 vuotta sitten tulivat Afrikkaan ja jäivät eristyksiin alueen vuoristoon.
Levinneisyys ja elinympäristö

Simieninsakaali elää vain Etiopian alpiinisilla vuoristoniityillä 3 000–4 000 metrin korkeudessa. Laji on hävinnyt Eritreasta ja sen kanta on supistunut myös Etiopiassa rajusti. Tärkeimmät elinpaikat ovat Bale- ja Simienvuoristo. Sitä tavataan muun muassa Simienin kansallispuistossa.
Elintavat

Simieninsakaali elää pieninä laumoina, joissa on vain yksi lisääntyvä naaras. Pennut ovat usein useamman  vieraan koiraan jälkeläisiä. Lauma merkitsee noin kuuden neliökilometrin laajuisen reviirin hajumerkeillä, kuten ulosteilla. Reviirin rajat tarkastetaan päivittäin ja mahdolliset tunkeilijat ajetaan pois. Lauman jäsenet pitävät yhteyttä toisiinsa ulvomalla ja kertovat samalla olemassaolostaan muille laumoille. Varoittaessaan tai uhkaillessaan simieninsakaali päästää lyhyitä ja hermostuneita haukahduksia.
Simieninsakaalit syövät pääasiassa jyrsijöitä, joita on ylängöllä runsaasti, jopa neljä tonnia neliökilometriä kohden. Paras saalis on juurirotta, mutta niille kelpaa mikä tahansa alueen yli kymmenestä jyrsijälajista. Sorkkaeläinten kimppuun se käy harvoin. Simieninsakaalin lisääntyminen poikkeaa muiden Canis-suvun koiraeläinten lisääntymisestä. Naaraat parittelevat yleensä eri laumojen urosten kanssa välttääkseen sisäsiittoisuutta, koska moni koiras jää synnyinlaumaan. Naaras synnyttää 60–62 vuorokauden kantoajan jälkeen 3–7 pentua pesäluolaan. Naaraat ovat lisääntymiskykyisiä kaksivuotiaina.
Uhat

Simieninsakaali on nykyään erittäin uhanalainen, ja sen kanta on enää noin 500 yksilöä. Kanta on jakautunut useisiin pienempiin populaatioihin. Suurin populaatio on Bale-vuorten kansallispuistossa, jossa elää noin 200 yksilöä. Toinen tärkeä elinalue on Simienin kansallispuisto, jossa elää 50–100 eläintä. Elinalueet ovat pienentyneet ihmisasutuksen levitessä.
Lajia uhkaa metsästys turkin takia sekä vaino karjarosvona, vaikka sen aiheuttamaa uhkaa karjalle on liioiteltu vahvasti. Simieninsakaalit eivät pelkää ihmistä ja päästävät muutaman metrin päähän. Myös karja saattaa heikentää jyrsijäkantoja, jopa kansallispuistoissa. Kaikkein pahin uhka on kuitenkin karjankasvattajien koirien levittämä raivotauti ja penikkatauti. Tilannetta on yritetty parantaa rokottamalla koiria, koska sakaalit ovat herkkiä rokotteen yliannostukselle. Koirat myös lisääntyvät sakaalien kanssa ja uhkaavat näin lajin geeniperimää. Ainakin naarassakaalin ja uroskoiran lisääntymisestä tiedetään.lähde?
Simieninsakaalien suojeluun on erikoistunut EWCP-järjestö (Ethiopian Wolf Conservation Programme).
Aiheesta muualla

Tunturisusi.com: Etiopiansusi (anonyymi yksityinen sivusto)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q188957  Wikispecies: Canis simensis  ADW: Canis_simensis  ARKive: canis-simensis  CoL: 5WXTW  ECOS: 1640  EoL: 327993  GBIF: 5219143  iNaturalist: 42045  IRMNG: 10762843  ISC: 90294  ITIS: 621851  IUCN: 3748  MDD: 1005946  MSW: 14000779  NCBI: 32534  Observation.org: 82242  Open Tree of Life: 752755  Paleobiology Database: 433177  Species+: 10871  ZooBank: FE981C90-6153-4BC5-89C2-F3A999EF5A11
Sindbad contro i sette saraceni

| Sindbad contro i sette saraceni |
| --- | --- |
 Elokuvan ranskalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Emimmo Salvi
Käsikirjoittaja:  Emimmo Salvi, Benito llforte, Sergio Tocci
Tuottaja:  Samuel Z. Arkoff
Säveltäjä:  Italo Fischetti
Kuvaaja:  Mario Parapetti
Leikkaaja:  Enzo Alfonsi
Lavastaja:  Giuseppe Ranieri
Pääosat:  Dan Harrison, Gordon Mitchell, Bella Cortez, Carla Calò
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Avis Film
Ensi-ilta:  18. joulukuuta 1964
Kesto:  94 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  154 588 000 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sindbad contro i sette saraceni (”Sindbad vastaan seitsemän saraseenia”) on vuonna 1964 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tuhannen ja yhden yön satuaiheeseen perustuvan elokuvan on ohjannut Emimmo Salvi. Sen pääosia esittävät Dan Harrison, Gordon Mitchell, Bella Cortez ja Carla Calò.
Juoni

Julma tyranni Omar hallitsee Kufran kaupunkia. Saadakseen koko maan valtaistuimen hänen on voitettava seitsemän heimon edustajat suurissa turnajaisissa. Omaria vastaan taistelevat jeritit valitsevat edustajakseen Sindbadin, joka rakastuu prinsessa Fatmaan. Turnajaisten aikana kansa nousee kapinaan, jeritit tunkeutuvat Kufraan ja lopulta rakastavaiset saavat toisensa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Dan Harrison  | … |  Sindbad   |
|  Gordon Mitchell  | … |  Omar   |
|  Bella Cortez  | … |  Fatma   |
|  Carla Calò  | … |  Farida   |
|  Luigi Tosi  | … |  Meneth   |
|  Amedeo Trilli  | … |  Hassouan   |
|  Tony Di Mitri  | … |  Sherif   |
|  Lilly Zander  | … |     |
|  Franco Doria  | … |     |
|  Attilio Severini  | … |     |
|  Maria Pia Conte  | … |     |
|  Tonino Stoppa  | … |     |
|  Renato Terra Caizzi  | … |     |
|  Mario Russo  | … |     |
|  Alberto Conversi  | … |     |
Tuotanto

Sindbad contro i sette saraceni on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa. Eräissä maissa sen sankari nimettiin kohtalaisesti menestyneen Le sette fatiche di Alì Babàn (1962) vanavedessä Ali Babaksi.
Elokuva on vaatimattomasti toteutettu laimeahko toimintaseikkailu, jossa ei ole lainkaan Emimmo Salvin muille töille ominaista eksentristä viehätystä (esim. Vulcano, figlio di Giove, 1962). Siitä on liikkeellä heikkotasoinen amerikkalainen versio, jonka filmikelat ovat kaiken lisäksi väärässä järjestyksessä. Espanjalaisen Impulson DVD:llä julkaisema laajakangasversio sisältää espanjan- ja italiankielisen ääniraidan.
Aiheesta muualla

Sindbad contro i sette saraceni Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Singos

| Singos> Σίγγος.Sijainti |
| --- | --- |
 Singos
Koordinaatit:  40°15′06″N, 23°43′17″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ágios Nikólaos, Sithonía, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  400–300-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Khalkidike, Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Singos (m.kreik. Σίγγος, lat. Singus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Khalkidikessa Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Sithonían kunnan alueella noin kaksi kilometriä itään nykyisestä Ágios Nikólaoksen kylästä.
Maantiede

Singoksen kaupunki sijaitsi Sithonian niemen itärannikolla kaupungista nimensä saaneen Singoksenlahden (Σιγγιτικὸς κόλπος, Singitikos kolpos, lat. Singiticus sinus, nyk. Singitikóslahti tai Pyhänvuorenlahti) rannalla. Niemi on keskimmäinen nykyisen Chalkidikín niemimaan kolmesta niemestä, ja kuului antiikin aikana Khalkidiken alueeseen, joka ei käsittänyt koko nykyistä, antiikin aikaisesta alueesta nimensä saanutta niemimaata, mutta käsitti ainakin Sithonian niemen. Kaupunki sijoitetaan meren rannalle noin kaksi kilometriä itään nykyisestä Ágios Nikólaoksen kylästä ja saman verran kaakkoon nykyisestä Schoinián kylästä. Singoksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta.
Historia

Singoksen historiasta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Herodotoksen mukaan Singos oli yksi seudun kaupungeista, joka antoi joukkoja Kserkseen käyttöön hänen vuoden 480 eaa. hyökkäyksessään Kreikkaan. Myöhemmin 400-luvulla eaa. Singos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 454/453–433/432 eaa. sekä vielä vuonna 421 eaa. Se saattoi osallistua vuoden 432 eaa. kapinaan Ateenaa vastaan ja liittyä Olynthokseen synoikismoksessa. Kaupunki ilmeisesti tuhottiin tuolloin.
Vuoden 421 eaa. Nikiaan rauhan jälkeen Singos oli jälleen oma poliksensa. Makedonian Filippos II saattoi tuhota sen vallatessaan Khalkidiken. Singos ei ollut olemassa ainakaan enää roomalaisella kaudella Strabonin aikana. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Singios (Σίγγιος).
Rakennukset ja löydökset

Singoksen paikalta on löydetty kaupungin ja sen sataman jäänteitä. Kaupunki on ollut ympäröity muurilla, joka ajoitetaan klassiselle tai hellenistiselle kaudelle.
Sininen moskeija (Jerevan)

| Sininen moskeija> Gök Jami |
| --- | --- |

Perustiedot
Sijainti:  Jerevan  Armenia
Koordinaatit:  40°10′41″N, 44°30′20″E
Rakennustyyppi:  moskeija
Arkkitehtuuri
Rakennuttaja:  Husain Ali Kha
Valmistumisvuosi:  1760-luku
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sininen moskeija on moskeija Armenian pääkaupunki Jerevanissa. Moskeijan rakennutti Jerevanin kaani 1760-luvulla. Moskeija muutettiin Neuvostoliiton kaudella museoksi, mutta Armenian itsenäistyttyä sitä ovat käyttäneet etenkin iranilaiset diplomaatit.
Historia

Sinisen moskeijan rakennutti Jerevanin kaani Husain Ali Khan. Sen rakennustyöt valmistuivat moskeijan mihrabissa olevien kaiverrusten mukaan vuonna 1767 tai 1768. Se tunnettiin turkkilaisella nimellä Gök Jami ja persiaksi Masjid-u Jum'a tai Jami-i Shahr. Gök viittaa taivaansiniseen väriin. Sininen moskeija oli perjantaimoskeija. Venäläiset valtasivat Jerevanin vuonna 1827. Moskeija on nykyisin ainoa Jerevanin persialaiskautinen rakennus.
Neuvostoliiton kaudella Sinisestä moskeijasta tehtiin Jerevanin kaupunginmuseo. Armenian itsenäistyttyä moskeijaa entisöitiin Iranin tuella 1990-luvun puolivälillä. Rakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1999. Moskeijaa ovat myöhemmin käyttäneet lähinnä Jerevanin Iranin lähetystön työntekijät. Armeniassa moskeijaan viitataankin usein "persialaisena" moskeijana. Käytännössä sen käyttäjät olivat kuitenkin aikanaan turkkilaisia azereja, vaikka nimitystä "azeri" ei vielä moskeijaa rakennettaessa käytetty.
Näkymä moskeijalle.
Siniraitaperhoahven

| Siniraitaperhoahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Saha-ahvenet Serraninae
Suku::  Hypoplectrus
Laji::  indigo
Kaksiosainen nimi
 Hypoplectrus indigo  (Poey, 1851) 
Synonyymit
 Plectropoma indigo Poey, 1851  Plectropoma bovinum Poey, 1852  Hypoplectrus bovinus (Poey, 1852) 
Katso myös
   Siniraitaperhoahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siniraitaperhoahven (Hypoplectrus indigo) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja saha-ahventen (Serraninae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Siniraitaperhoahven voi kasvaa maksimissaan noin 15 senttimetrin mittaiseksi. Sen väritys on hyvin samankaltainen kuin raitaperhoahvenella (Hypoplectrus puella), josta erotukseksi sillä kuitenkin juovat ovat sinisiä ja niiden väliin jäävät alueet ovat valkeita. Kylkiviivallaan lajilla on 48–53 suomua.
Siniraitaperhoahventa tavataan yleisimpänä Hispaniolan ja Great Inaguan saarten läheisyydessä olevilla riutoilla. Myös Caymansaarilla ja Jamaikassa se on yleinen, ja esiintyy lisäksi myös harvinaisempana Floridan aluevesillä ja toisinaan myös Bahamasaarilla ja läntisen manner-Karibian vesillä. Karibian alueella se muodostaa 3,6 prosenttia sukunsa Hypoplectrus lajien havainnoista. Siniraitaperhoahven oleskelee 3–45, yleensä 3–17 metrin syvyydessä vedenpinnasta.
Siniraitaperhoahvenen ravintoa ovat pääasiassa kalat, jotka muodostavat lähes 80 prosenttia sen ravinnosta. Se syö muun muassa sinineitokalaa (Chromis cyanea) ja aurinkoneitokalaa (Chromis insolata). Siniraitaperhoahventen vatsoista on löydetty myös äyriäisiä.
Simo (nimi)

| Simo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  28. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  10. toukokuuta, 30. kesäkuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Simone
Nimen alkuperä:  Simon, Simeon
Infobox OKNimi-testi OK: 
Simo on suomalainen miehen etunimi. Nimi on muunnos heprealaisesta nimestä Simeon, joka esiintyy myös muodossa Simon ja tarkoittaa ”hän on kuullut”. Simon nimipäivä on 28. lokakuuta, joka läntisissä kirkkokunnissa on vanhastaan apostoli Simon Kiivailijan muistopäivä.
Suomessa nimi Simo oli 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Suomessa 15 048 henkilölle.
Kuvitteellisia Simoja

Simo Sisu, Ankkalinnan poliisipäällikkö
Citykoira Simo, sarjakuvahahmo
Simo (Simon), hahmo Alvin ja pikkuoravat -animaatiosarjassa sekä sarjaan perustuvissa elokuvissa.
Simo (engl. Smee), kapteeni Koukun perämies Walt Disneyn 'Peter Pan'-animaatioelokuvissa.
Sinitäpläbarili

| Sinitäpläbarili |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Särjet Cyprinidae
Alaheimo::  Danioninae
Suku::  Barilius
Laji::  bakeri
Kaksiosainen nimi
 Barilius bakeri  Day, 1865 
Katso myös
   Sinitäpläbarili Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinitäpläbarili (Barilius bakeri) on särkien (Cyprinidae) heimoon kuuluva makean veden kalalaji. Sen kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Francis Day vuonna 1865.
Sinitäpläbarilia tavataan endeemisenä eli kotoperäisenä Intiasta. Sitä pidetään myös akvaariossa. Laji kasvaa yleensä korkeintaan 15 senttimetrin mittaiseksi. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut sinitäpläbarilin elinvoimaiseksi lajiksi.
Vandaalisota

Eri germaaniheimojen hyökkäykset Rooman valtakuntaan vuosina 100–500 jaa. Vandaalien liikkeet sinisellä.
Hilderik lyöttämässään kolikossa
Itä-Rooman keisari Justinianus I (hallitsi 527–565).
Vandaalisota käytiin Pohjois-Afrikassa nykyisen Tunisian alueella vuosina 533–534. Sodassa Itä-Rooman valtakunnan joukot valtasivat vandaalien valtakunnan, jonka vandaalit olivat perustaneet Pohjois-Afrikkaan 400-luvulla.
Vuonna 530 vandaalien roomalaismielinen kuningas Hilderik syrjäytettiin, mikä antoi Itä-Rooman keisari Justinianukselle verukkeen ryhtyä sotaan vandaaleja vastaan. Itä-Rooman joukot nousivat sotapäällikkö Belisariuksen johdolla maihin Tunisian itärannikolla vuonna 533 ja kukistivat vandaalien kuningas Gelimerin johtaman armeijan Ad Decimumin taistelussa 13. syyskuuta. Taistelun jälkeen Belisarius marssi Karthagoon, joka antautui roomalaisille. Kun Belisarius kukisti vandaalit uudelleen Trikamaronin taistelussa saman vuoden joulukuussa, oli jo selvää, että roomalaiset tulisivat voittamaan sodan. Gelimer pakeni Numidian vuorille, mutta antautui roomalaisille maaliskuussa 534, jolloin sota päättyi. Se merkitsi vandaalien kuningaskunnan loppua.
Taustaa > Vandaalien kuningaskunta

Vandaalien germaanikansa oli tunkeutunut Galliaan vuonna 406 ja Hispaniaan vuonna 409. Vuonna 429 vandaalikuningas Geiserik perusti valtakunnan Pohjois-Afrikkaan, ja vuonna 439 vandaalit valtasivat Karthagon ja tekivät siitä valtakuntansa pääkaupungin. Itä-Rooman yritykset Pohjois-Afrikan takaisin valtaamiseksi epäonnistuivat. Keisari Theodosius II lähetti vuonna 441 laivastonsa kukistamaan vandaaleja, mutta se jouduttiin kutsumaan takaisin, kun hunnit ja persialaiset uhkasivat Itä-Rooman rajoja. Theodosius solmi rauhan vandaalien kanssa seuraavana vuonna. Sopimuksessa tunnustettiin vandaalien hallitsemat alueet erilliseksi, itsenäiseksi valtakunnaksi entisen Rooman valtakunnan rajojen sisällä. Tämä oli merkittävä tapahtuma, sillä aiemmin Rooman valtakuntaan asettuneet germaanikansat olivat virallisesti Rooman liittolaisia (foederatus). Vuonna 455 Geiserikin johtamat vandaalit ryöstivät Rooman kaupungin. Itä-Rooman keisari Leo I käynnisti vuonna 468 suuren sotaretken vandaalien lyömiseksi, mutta se päättyi katastrofiin, kun vandaalit onnistuivat tuhoamaan roomalaisten laivaston. Vuoteen 476 mennessä Itä-Rooma teki rauhan Geiserikin kanssa. Vandaalien hallussa olivat Pohjois-Afrikka, Sisilia, Sardinia, Korsika ja Baleaarit.
Geiserik kuoli vuonna 477, ja hänen poikansa Hunerik (hallitsi 477–484) aloitti laajat katolisten vainot. Vandaalit olivat areiolaisia kristittyjä, joita katoliset pitivät harhaoppisina. Vainot jatkuivat Gundamundin hallituskaudella (484–496), kunnes kuningas Trasamund (hallitsi 496–523) lopetti ne ja päätti mieluummin yrittää käännyttää katoliset rauhanomaisin keinoin. Trasamundin seuraajaksi nousi vuonna 523 Hunerikin poika Hilderik. Hänen aikanaan suhteet Itä-Roomaan olivat hyvät. Hilderik lopetti roomalaisten alamaistensa käännyttämisen areiolaisuuteen, kutsui karkotettuja katolisia piispoja takaisin ja avasi useita kirkkoja. Hilderik oli myös Itä-Rooman keisari Justinianus I:n henkilökohtainen ystävä. Hilderikin aikana vandaalien poliittinen ja sotilaallinen vaikutusvalta alkoi kuitenkin heiketä. Armeija kärsi tappioita maureja vastaan, ja liitto ostrogoottien kuninkaan Theoderik Suuren kanssa purkautui. Hilderik yritti korvata tämän lähentymällä keisari Justinianusta ja nimittämällä kuuluisan sotapäällikön ja serkkunsa Gelimerin armeijan komentajaksi, mikä osoittautui kuitenkin vakavaksi virheeksi.
Taustaa > Gelimer syrjäyttää Hilderikin

Gelimer kukisti maurit taistelussa ja alkoi neuvotella heidän kanssaan liiton solmimisesta. Hän oli kuitenkin huolissaan Hilderikin harjoittamasta politiikasta. Gelimer oli perimysjärjestyksessä toisena Hilderikin jälkeen, ja hän pelkäsi menettävänsä perintöoikeutensa siksi, että Hilderik nöyristeli roomalaisia. Gelimerin voittoisa sota maureja vastaan oli nostanut hänen arvostustaan sotilaskomentajana ja lisännyt hänen vaikutusvaltaansa. Gelimer väitti Hilderikiä liian heikoksi kuninkaaksi, ja vandaalit pelkäsivät, että tämä luovuttaisi valtakunnan roomalaisille. Gelimer onnistui saamaan puolelleen ylimystön tuen, ja toukokuussa 530 hän teki vallankaappauksen. Hilderik ja hänen läheisimmät seuraajansa vangittiin ja Gelimer nosti itsensä kuninkaaksi.
Gelimer yritti solmia ystävälliset suhteet naapurivaltioihin. Hän lähetti lahjoja keisari Justinianukselle, joka kuitenkin kieltäytyi ottamasta niitä vastaan tai tunnustamasta Gelimeriä. Justinianus lähetti viestin myös ostrogooteille ja neuvoi heitä toimimaan samoin. Justinianus syytti Gelimeriä kapinasta ja uhkasi sodalla, jos Hilderikiä ja muita vangittuja ei vapautettaisi ja päästettäisi matkustamaan Konstantinopoliin. Hilderikin vapauttaminen olisi kuitenkin horjuttanut Gelimerin asemaa, eikä hän uskonut, että Justinianus pystyisi hyökkäämään.