stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sprengtportenin perustuslakiehdotus
Myöhemmät tapahtumat - "Suomalainen konfederaatio"

Myös Anjalan liiton johtohenkilöihin kuulunut itsenäisyysmies Johan Anders Jägerhorn yritti vaikuttaa venäläisiin, jotta konfederaatiosuunnitelma onnistuisi. Ruotsin armeijan upseeri Johan Anders Jägerhorn kävi kirjeenvaihtoa muun muassa Sprengtportenin kanssa. Toukokuun 20. päivätyssä kirjeessään vuonna 1788 Jägerhorn kirjoitti Sprengportenille niistä ehdoista, joilla Suomen itsenäisyys saavutetaan. Jägerhorn muistutti, etteivät suomalaiset olleet Krimin tataareja, jotka olivat uskoneet Venäjän itsenäisyyslupaukset, mutta joutuneet kuitenkin Venäjän vallan alle. Jägerhornin mukaan Venäjän keisarinnan tulee julistaa Suomi itsenäiseksi sekä täyttää seuraavat ehdot:
Suomen luonnollinen raja palautetaan: Hamina, Lappeenranta ja Savonlinna palautetaan Suomelle. (Rajatilanne ennen Turun rauhaa 1743)
Keisarinna lupaa kaikella voimalla puolustaa Suomen itsenäisyyttä.
Venäjä ei sekaannu Suomen sisäisiin asioihin eikä tyrkytä vierasta hallitsijaa.
Venäjä ei marssita sotajoukkojaan Suomen rajan yli niin kauan kuin Suomi ei ole aloittanut vihollisuuksia Venäjän kanssa.
Jägerhorn pyysi lisäksi kirjeessään Sprengtportenia saapumaan kesällä 1788 Suomeen, jotta hän voisi levittää itsenäisyysasiaa Viaporissa.
Kesäkuussa 1788 Ruotsin kuningas Kustaa III aloitti sodan Venäjää vastaan. Sodan tarkoituksena oli palauttaa Ruotsin mahtia ja ottaa takaisin Venäjälle menetetyt alueet.
Suomessa olevat ruotsalaiset upseerit pitivät Ruotsin aloittamaa Kustaa III:n sotaa laittomana, koska kuninkaalla ei ollut vuoden 1772 hallitusmuodon mukaan oikeutta aloittaa hyökkäyssotaa. 9. elokuuta ruotsalaiset upseerit lähettivät Venäjän keisarinnalle Liikkalan nootin. 12. elokuuta 1788 yhteensä 113 ruotsalaista upseeria allekirjoitti Anjalan liittokirjan, joka oli avoin kapina Ruotsin kuningasta vastaan.
Joulukuussa 1788 Sprengtporten suunnitteli julkaisevansa keisarinna Katariina II:n nimissä manifestin, jota olisi jaettu Suomessa. Samalla Sprengtporten aikoi julistaa itsensä vasta perustetun Suomen konfederaation johtajaksi. Julistuksessa viitataan keisarinnan haluun suojella suomalaisten oikeuksia ja vapauksia. Samalla julistetaan, että yhteiselo Ruotsin kanssa päättyy lukuisista syistä, ja tästedes Suomen suuriruhtinaskunta olisi itsenäinen maa. Sprengtporten myös viittaa julistuksessa konfederaation säätävään lakiin ("confederationsact"), mutta Tigerstedtin mukaan tällaista tuskin oli kirjoitettuna valmiina, koska itse julistus ei koskaan täyttänyt tavoitettaan. Julistuksen allekirjoittaa Sprengtporten seuraavin sanoin: Suomalaisen konfederaation puolesta, G. S. ("På Finska confederationens vägnar - G. S.") Sprengtporten kirjoitti ajatuksiaan myös Jägerhornille joulukuussa 1788.
Itsenäisyyssuunnitelmat kuitenkin kuivuivat kokoon, kun ruotsalaiset joukot asetettiin talvimajoitukseen, jolloin neuvonpito venäläisten kanssa vaikeutui. Vuonna 1789 kapinalliset otettiin kiinni. Osa pakeni tuomiota Venäjälle, kuten esimerkiksi Johan Anders Jägerhorn.
Osa itsenäisyysmiehistä jatkoi työtään Venäjän vallan alaisuudessa pyrkimyksenään Suomen intressien edistäminen.
Kirjallisuutta

Koskinen, Yrjö (1870): Yrjö Maunu Sprengtporten'ista ja Suomen itsenäisyydestä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Rauhala, Karl William (1909): Yrjö Maunu Sprengtportenin perustuslakiehdotus vuodelta 1786. Julkaisussa: Historiallinen arkisto 21:1.
Rauhala, K. W. (1908): Y. M. Sprengtportenin suunnitelma Suomen tasavallan perustamisesta. Julkaisussa: Kaikuja Hämeestä. Hämäläis-osakunnan albumi VII.
Saarenheimo, Eero (2006): Casanova ja Sprengtporten. Tammi.
Suomen rajat Sprengtportenin perustuslakiehdotuksen aikaan. Punaisella merkittynä aluemenetykset Turun rauhassa 1743. Sprengtportenin kaavailema Suomen tasavalta olisi koostunut neljän maakunnan liitosta.
Yhdysvaltain Pariisin-lähettiläs Benjamin Franklin, johon Sprengtporten tutustui Ranskassa ollessaan.
Kirjallisuusvuosi 1912

Kirjallisuusvuosi 1912 käsittelee vuoden 1912 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Ensimmäiset olympiakisojen taidekilpailut järjestettiin olympiakisojen yhteydessä.
Suomenkielinen Raamatun taskukokoinen painos julkaistiin antiikva-kirjasimilla. Tätä on pidetty käännekohtana fraktuuran ja antiikvan välisessä taistelussa.
Tšekkiläinen kirjailija Jaroslav Hašek kuvasi novellissaan Karikatura-lehdessä Švejk-henkilöhahmoa. Aiheesta muotoutui ensimmäisen maailmansodan jälkeen teos Kunnon sotamies Švejkin seikkailut maailmansodassa (Dobrý voják Švejk).
Voynichin käsikirjoitus löytyi, kun bibliofiili Wilfrid Voynich osti käsikirjoituksen roomalaisen jesuiittakollegion kirjastosta.
Edgar Rice Burroughsin Tarzan esiintyi julkisuudessa ensimmäistä kertaa, kun hahmosta kertova tarina Tarzan of the Apes alkoi ilmestyä yhdysvaltalaisessa The All-Story -lehdessä.
Julkaisuja

Edgar Rice Burroughs – Tarzan, apinain kuningas
Émile Durkheim – Uskontoelämän alkeismuodot (ransk. Les formes élémentaires de la vie religieuse, suom. 1980)
Ilmari Kianto – Metsäherran herjaaja
Antto Laiho – Wanhan kansan merkkipäivät
Eino Leino – Rahan orja
Eino Leino – Tähtitarha
Jack London – Auringon poikia
Jack London – Kultaa ja kuntoa
Jack London – Punainen rutto
Jack London – Suvun kunnia ja muita kertomuksia Hawaii-saarilta
Thomas Mann – Kuolema Venetsiassa (novelli, saks. Der Tod in Venedig)
G. E. Moore – Ethics
Bertrand Russell – Filosofian ongelmat
Palkintoja

Gerhart Hauptmann
Goethen vuonna 1808 ilmestyneen Faust-teoksen alkurivit fraktuura-kirjasimilla. Otsikossa on sana Zueignung.
Kesävainaja

| Kesävainaja Viikate |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Äänitetty : Miitri Aaltonen, Music Bros, tammikuu 2009
 Julkaistu: 13. toukokuuta 2009
 Formaatti: CD, LP
 Tuottaja(t): Kaarle Viikate & Miitri Aaltonen
 Tyylilaji: heavy metal, hard rock, rautalankamusiikki
 Kesto: 30.08
 Levy-yhtiö: Ranka Recordings
Listasijoitukset
  Suomen virallinen singlelista: 1.
Viikate muut julkaisut
| Marraskuun singlet 2008 | Kesävainaja 2009 | Kuu kaakon yllä 2009 |
Kesävainaja on Viikatteen kahdeksas EP-levy, joka julkaistiin 13. toukokuuta 2009. Kesävainaja-EP:n lisäksi mukana on kesän 2008 festivaaleilla äänitetty Vaiennut soitto-live-EP, joka sisältää alkuperäisen, vuonna 1998 ilmestyneen ”Vaiennut soitto”-EP:n kaikki kappaleet live-versioina. Kappaleet äänitettiin äänitysautoa apuna käyttäen ja live-äänen jälkikäsittely tehtiin SonicImage -studiolla Kouvolassa helmikuussa 2009.
Kesävainaja-EP:n kappale ”Aaveissa vainko olet mun” ilmestyi myöhemmin Viikatteen albumilla Kuu kaakon yllä.
Albumi nousi suoraan Suomen virallisen singlelistan sijalle 1.
Kappaleet

Sävellykset ja sanoitukset Kaarle Viikate, ellei toisin mainita. Sovitukset Viikate ja Miitri Aaltonen.
Kesävainaja-EP
Tanssi – 3.33
Aaveissa vainko olet mun – 4.54
Routakasakka – 2.18
Hallamaatuska – 2.56
Vaiennut soitto-live
Asfaltin tuoksu – 3.35 (live)
Aamun hiljainen hetki – 3.56 (live)
Hanget – 5.24 (live, säv. Timo Rautiainen & Kaarle Viikate)
Vaiennut soitto – 3.22 (live)
Kokoonpano

Arvo Viikate – kitarat, taustalaulu
Ervo Viikate – basso, taustalaulu, kosketinsoittimet
Kaarle Viikate – laulu, kitarat
Simeoni Viikate – lyömäsoittimet
Vierailijat
Punasilmäarmeijan kuoro ja Miitri Aaltonen – taustalaulu kappaleilla ”Tanssi” ja ”Aaveissa vainko olet mun”
Muut henkilöt
Miitri Aaltonen – äänitys ja miksaus
Mika Jussila – masterointi
Janne Peltonen – kannet
Colin Brough – kannen kuva
J-J Nippala – livekappaleiden äänitys
Arvostelut

Imperiumi.net:
Aiheesta muualla

Kesävainaja Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Kesävainaja Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Kirjallisuusvuosi 1920

Kirjallisuusvuosi 1920 käsittelee vuoden 1920 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Brittiläinen Barbara Cartland kirjoitti ensimmäisen romaaninsa nimeltä Jigsaw 19-vuotiaana. Se julkaistiin vuonna 1923.
Sodanjälkeisiä nuorten aikuisten ikäluokkia nimitettiin kadotetuksi sukupolveksi. Aluksi sillä tarkoitettiin kaikkia sodan jälkeen ”eksyksiin” joutuneita, mutta 1920-luvulla se vakiintui tarkoittamaan Pariisissa asuvaa taiteilijaryhmää.
Julkaisuja

Juhani Aho – Muistatko?
Agatha Christie – Stylesin tapaus
Henry Ford – Kansainvälinen juutalainen
Hermann Hesse – Klingsors letzter Sommer
Arvi Järventaus – Satu-Ruijan maa
Ilmari Kianto – Kolme hyvää juttua
Ilmari Kianto – Vienan neitsyt: korkeaveisu Karjalalle, sotasatu Suomelle
Joel Lehtonen – Putkinotkon herrastelijat
D. H. Lawrence – Women in Love (suom. Rakastuneita naisia, 1980)
Eino Leino – Ajatar
Eino Leino – Kodin kukka ja uhrikuusi
Eino Leino – Syreenien kukkiessa
Artturi Leinonen – Lakeuksien lukko
A. A. Milne – Punaisen talon arvoitus
L. M. Montgomery – Kotikunnaan Rilla
Hj. Nortamo – Raumlaissi jaarituksi
Suomen taloudellinen kartta 1920
Edith Södergran – Framtidens skugga (suom. Tulevaisuuden varjo)
Palkintoja

Knut Hamsun
Kirjallisuusvuosi 1916

Kirjallisuusvuosi 1916 käsittelee vuoden 1916 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Irlannin pääsiäiskapinan seitsemästä johtajasta yli puolet oli kirjailijoita: Thomas MacDonagh, Patrick Pearse ja Joseph Plunkett olivat runoilijoita ja James Connolly näytelmäkirjailija.
Zürichiin perustetusta Cabaret Voltaire -kahvilasta tuli uuden taidesuunnan dadaismin päämaja.
Julkaisuja

John Buchan – Greenmantle (rikosromaani)
Albert Einstein – Die Grundlage der allgemeinen Relativitätstheorie
James Joyce – Taiteilijan omakuva nuoruuden vuosilta
Arvi Järventaus – Risti ja noitarumpu
Ilmari Kianto – Kiertävä kirjailija : pikakuvia turneematkalta
Ilmari Kianto – Kotoisten rantojen ikuinen kohina
Henri La Fontaine – The great solution : magnissima charta (tietoteos; kansainväliset suhteet)
Eino Leino – Helkavirsiä
Eino Leino – Musti
Vladimir Lenin – Imperialismi kapitalismin korkeimpana vaiheena
Jack London – Suuren talon pikkurouva
Ferdinand de Saussure – Cours de linguistique générale (suom. Yleisen kielitieteen kurssi (postuumi)
Frans Eemil Sillanpää – Elämä ja aurinko
Edith Södergran – Dikter (suom. Runoja, 1942)
Eduard Vilde – Mäeküla piimamees (suom. Mäenkylän maitomies, 1920)
William Butler Yeats – Easter, 1916 (käsikirjoitus)
Palkintoja

Verner von Heidenstam
Kulttuurikonservatismi

Kulttuurikonservatismi Yhdysvalloissa syntyi 1960-luvun radikaalissa kulttuurimuutoksessa, joka synnytti kulttuurisodan amerikkalaisuuden olemuksesta ja oikeudesta määrittää sitä. Kulttuurikonservatiivit olivat perinteisiin moraaliarvoihin ja markkinatalousjärjestelmään uskovia konservatiiveja. Heidän vastapuolensa olivat arvoliberaalit ja arvorelativistit, vapaan markkinatalouden kriitikot ja sosiaalipoliittisesti vahvan valtion kannattajat. Kulttuurisesti 1960-luvun kysymykset liittyivät seksuaaliseen vallankumoukseen, hippeihin ja avoimen huumeidenkäytön ihannointiin, vapaan kasvatuksen filosofian nousuun sekä yleiseen nuoren sukupolven kapinaan. Kulttuurikonservatiivit etsivät paluuta heikon valtiovallan Amerikkaan, jossa elettiin uskonnollisten perinteiden ja sen mukaisen lainsäädännön mukaan.
Historia > Tausta

Kulttuurikonservatismi rakentui 1800-luvun lopussa syntyneelle perinteelle. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä kriittisiä kulttuurikonservatiiveja olivat muun muassa Irving Bappitt (1865–1937) sekä George Santanaya (1863–1952), mutta heidän vaikutuksensa käytännön politiikkaan jäi vähäiseksi. Kriittinen kulttuurikonservatimi vastusti liberalismia, ateistisväritteistä humanismia ja idealistista pragmatiikkaa. Kritiikin kohteena oli erityisesti John Deweyn kasvatusopillinen pragmatismi, jonka katsottiin toistavan Karl Marxin ajatuksia.
Kulttuurikonservatismi suuntautui myös liberaaliksi ja Manifest destiny -opin mukaiseksi muuntunutta imperialismia vastaan. Konservatiivit epäilivät ulkopolitiikkaa, sillä he pitivät amerikkalaista yhteiskuntaa liian hedonistisena ja materialistisena. Taustalla vaikutti myös eurooppalainen perintö, jota edustavalle älymystölle amerikkalaisuuden self made man -ihanne oli kauhistus. Aikakautta on pidetty konservatiivisten intellektuellien viimeisenä taisteluna, jota puritanismin ja maatalouden Yhdysvallat kävi modernin ajan teollisia voimia vastaan. Konservatiivikriitikot olivat tuolloin haluttomia levittämään yhdysvaltalaista modernia kulttuuria ja suosivat anti-interventionistista politiikkaa. Kriitikkojen vaikutus jäi kuitenkin ennen toista maailmansotaa vähäiseksi.
Kirjallisuusvuosi 1913

Kirjallisuusvuosi 1913 käsittelee vuoden 1913 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tapahtumia

Oikeusistuin kielsi kirjailija Leo Tolstoin käsikirjoitusten julkaisemisen Venäjällä. Kiellon tarkoituksena oli estää edesmenneen kirjailijan viimeisten, yhteiskuntakriittisten ja anarkististen teosten levittäminen.
Suomalainen pilapiirtäjä ja kuvittaja Eric Vasström sai vankeustuomion julkaistuaan karikatyyrin Venäjän keisarin perheestä.
Julkaisuja

Santeri Alkio – Jaakko Jaakonpoika
Guillaume Apollinaire – Les peintres cubistes (esikoisteos)
Maria Jotuni – Kun on tunteet
Arvid Järnefelt – Manon Roland
Aino Kallas – Lähtevien laivojen kaupunki
Ilmari Kianto – Porokirja
V. A. Koskenniemi – Hiilivalkea ynnä muita runoja
D. H. Lawrence – Sons and Lovers (suom. Poikia ja rakastajia, 1934)
Joel Lehtonen – Punainen mylly
Eino Leino – Naisen orja
Eino Leino – Onnen orja
Eino Leino – Seikkailijatar
Johannes Linnankoski – Sirpaleita
Jack London – Etelämeren auringon alla
Jack London – Kuunlaakso 1–2
Ferenc Molnár – Báró Márczius és egyéb elbeszélések (suom. Parooni, 1921)
Marcel Proust – Kadonnutta aikaa etsimässä (À la recherche du temps perdu, 1. osa, Du côté de chez Swann)
Saki – When William Came
August Strindberg – Palkkapiian poika (Tjänstekvinnans son, kaksiosaisen jälkimm. osa)
Eduard Vilde – Pisuhänd (näytelmä, suom. Vihtahousu, 1915)
Palkintoja

Rabindranath Tagore
Kohtaamispaikka

Kohtaamispaikaksi kutsutaan kaikille kansalaisille avointa, mahdollisesti jollekin ihmisryhmälle suunnattua, tilaa, jonka pääasiallisena tarkoituksena on tarjota kansalaisille mahdollisuus vapaamuotoiseen kohtaamiseen. Kohtaamispaikkoja ylläpitävät usein järjestöt, kunnat ja/tai seurakunnat.
Osa kohtaamispaikoista on tarkoitettu yleisesti kaikille kansalaisille ja osa taas on suunnattu palvelemaan joidenkin erityisryhmien, esimerkiksi mielenterveyskuntoutujien, työttömien tai vammaisten henkilöiden tarpeita. Ihmiset hakeutuvat kohtaamispaikkoihin paitsi tapaamaan muita ihmisiä myös saamaan konkreettista apua ja tukea tai auttamaan muita.
Kohtaamispaikkojen tarkkaa lukumäärää Suomessa ei tiedetä. Jonkinlaisia viitteitä antaa Kansalaisareenan ylläpitämä rekisteri, jossa on tällä hetkellä yli 200 kohtaamispaikan tiedot.
Kohtaamispaikkojen edustajat, sekä työntekijät että vapaaehtoiset, kokoontuvat vuosittain valtakunnalliseen kohtaamispaikkojen seminaariin. Vuonna 2017 seminaari järjestetään Savonlinnassa.
Kummeli (täsmennyssivu)

Kummeli voi tarkoittaa:
kummeli, merimerkki
Kummeli, suomalainen television viihdesarja. Tähän liittyvät:
Kummeli Stories, vuoden 1995 elokuva
Kummeli Kultakuume, vuoden 1997 elokuva
Kummelin Jackpot, vuoden 2006 elokuva
Kummeli Alivuokralainen, vuoden 2008 elokuva
Kummeli V, vuoden 2014 elokuva
Kummeli esittää: Kontio & Parmas, vuoden 2018 televisiosarja
Kummeli esittää: Kontio & Parmas -elokuva, vuoden 2022 elokuva
Kilan kirkko (Västmanlandin lääni)

| Kilan kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Salan kunta Västmanlandin lääni, Ruotsi
Koordinaatit:  59°52′12″N, 016°32′42″E
Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Västeråsin hiippakunta
Seurakunta:  Kilan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1300-luku
Materiaali:  kivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kilan kirkko (ruots. Kila kyrka) on alkujaan 1300-luvulla rakennettu Västeråsin hiippakuntaan kuuluvan Kilan seurakunnan kivinen kirkkorakennus Salan kunnassa Västmanlandin läänissä Ruotsissa.
Kirkko on väriltään vaalean tiilenpunainen ja sen sokkeli on tummemman punainen. Malliltaan se on länsitornillinen pitkäkirkko. Siinä on taitekatto ja tornin huipulla on pieni lanterniini. Julkisivussa räystään alapuolella runkohuonetta ja tornia kiertää profiloitu korniisi. Eteläseinällä on ulkoneva barokkityylinen portaali. Kirkon pääsisäänkäynti on länsitornin pyörökaarisessa portaalissa.
Kirkon sisäpuolella keskiaikaista tyyliä edustavat kaksi tähtiholvia, joista lähimpänä tornia olevassa on jäljellä koristemaalauksia. Kirkon alttarikaappi on peräisin noin vuodelta 1500. Saarnastuoli on tehty vuonna 1651, se oli korvattu uudemmalla saarnastuolilla vanhanaikaisena, mutta palautettu myöhemmin paikoilleen. 1700-luvulta on peräisin kuorin kupoliholvi ja kuorin taakse sovitettu sakaristo. 1800-luvulta on säilynyt urkufasadi. Muu sisutus on tehty pääosin vuosina 1936 ja 1969. Sisustuksen väreinä ovat vihreä ja punaruskea.
Historia > Alkuperäinen kirkko

Ilmeisesti vanhan puukirkon tilalle rakennettu kivikirkko on rakennettu vuoden 1300 tienoilla. Alkuperäisasussaan kirkko oli noin 20 metriä pitkä ja pohjamuodoltaan suorakaide. Siinä oli paanukatto ja kirkkosalin sisäkatto oli puinen tynnyriholvi. Sisällä seiniä oli koristeltu muun muassa kiviharkkoja jäljittelevin maalauksin. Kuoriin antoi valoa suuri ikkuna ja kirkon eteläseinällä oli kaksi ikkunaa. Kirkkosaliin muurattiin kaksi tähtiholvia 1400-luvun jälkipuoliskolla, siinä yhteydessä ikkunajakoa piti muuttaa holvia kannattavien pilareiden takia. Seiniin tehtiin kuviomaalauksia ja myöhemmin myös holvit koristeltiin maalauksin. 1600-luvun puolivälissä kuorin pohjoissivulle rakennettiin urkulehteri. Salalainen Peder Arvidsson teki vuonna 1651 kirkkoon saarnastuolin. Myöhemmin 1600-luvulla keskiaikaisia ikkuna-aukkoja suurennettiin ja avattiin myös uusia ikkunoita.
Historia > Länsitorni, kirkon jatkaminen ja sisustusmuutoksia

Kirkon ulkoasu muuttui huomattavasti vuonna 1780 tehdyssä muutostyössä. Kellotapuli purettiin, ja kirkosta purettiin eteläsivun asehuone ja läntinen päätyseinä. Purettujen seinien kivistä rakennettiin länsitorni, ja kellotapulista saadusta puutavarasta tehtiin palkkeja ja pukit kirkonkelloille. Jyrkkä harjakatto sai väistyä nykyaikaisemman taitekaton tieltä. Vanhoja ikkuna-aukkoja ummistettiin ja uusia avattiin, niin että ikkunavälit olivat säännöllisempiä ja julkisivut tulivat symmeririsimmiksi. Vanhoista ikkunoista tehtiin torniin lanterniini. Kirkkoa jatkettiin itäpäädystä, sinne tehtiin perustukset kuorin jatkeelle ja sakaristolle, ne rakennettiin vasta vuonna 1798. Tuolloin kuoriin muurattiin kupoliholvi ja takaseinän viereen muurattiin edelleen olemassa oleva alttari, jossa oli puinen kansi. Kuorin alle kaivettiin viinikellari, jonne oli kulku sakaristosta. Saarnastuoli siirrettiin kuorin ja runkohuoneen välisen holvikaaren eli triumfikaaren kohdalle. Kirkkosalin penkit ja lehteri maalattiin sinisen ja siniharmaan sävyin, ja seinissä ja holveissa olleet maalaukset kalkittiin piiloon. Sakaristo varustettiin kiintein arkkupenkein. Uusittu kirkkosali oli aikaisempaa isompi, valoisampi ja koruttomampi, eivätkä keskiaikainen alttarikaappi ja vuodelta 1651 oleva saarnastuoli sopineet tyyliin. Kirkossa vuonna 1801 tehdyn tarkastuksen mukaan alttarikaappi ja saarnastuoli olivat vanhanaikaisia. Niinpä vuonna 1828 kirkkoon vaihdettiin uusi alttarisaarnastuoli, jonka teki kuvanveistäjä Fahlcrantz.
Seuraava iso sisätilojen muutostyö tehtiin vuonna 1891, jolloin 1600- ja 1700-luvuilta peräisin olleet suljetut penkkikorttelit vaihdettiin avoimiin penkkiriveihin, jotka ootrattiin vaalean tammen värisiksi. Kirkkoon tehtiin sementtilattia ja kirkkosaliin tuli kamiina lämmityslaitteeksi. Kaksi vuotta myöhemmin rakennettiin lehterille urut, joiden fasadi oli uusigoottilaista tyyliä. Paanukatto korvattiin peltikatolla.
Historia > Paluuta vanhaan

Vuonna 1936 tehtiin ulko- ja sisäpuolisia muutoksia, korjauksen suunnittelija oli arkkitehti Arre Essén. Julkisivut roiskerapattiin ja ovet päällystettiin kuparilevyin. Kirkkosalin ikkunoihin lisättiin sisäpuitteet, joiden lasitus tehtiin vanhaa lasia jäljittelevällä lasilla lyijyjuotoksin. Kirkkosalin jäljellä olleet koristemaalaukset otettiin esiin ja restauroitiin. Vuodelta 1828 ollut alttarisaarnastuoli poistettiin silloisen valtionarkeologin ankarasta vastustuksesta huolimatta ja se korvattiin vuonna 1651 tehdyllä vanhalla saarnastuolilla, joka restauroitiin. Samoin keskiaikainen alttarikaappi palautettiin entiselle paikalleen. Asehuoneeseen tehtiin tiililattia ja sakariston alapuoliseen betoniseen kellariin asennettiin keskuslämmityskattila. Vuonna 1938 kuorin ikkunoihin tehtiin lasimaalaukset. Keskuslämmityskattila vaihdettiin sähkölämmitykseen vuonna 1955.
Viimeisin suuri kunnostus tehtiin vuonna 1969, jolloin kirkon kivimuurien perustuksia vahvistettiin ja julkisivut korjattiin. Julkisivupinnat maalattiin vaalean tiilenpunaisen sävyisellä kalkkimaalilla, väri löytyi vanhoja maalikerroksia tutkimalla. Asehuoneeseen sisustettiin vaatesäilö ja wc-tilat. Kuorin lattiaan tuli kiillotettu kalkkikivilattia. Kirkon penkkeihin lisättiin uudet päädyt ja selkänojat, ja ne pehmustettiin ja verhoiltiin. Penkkirivien päädyt on maalattu vaaleanvihreiksi kuten myös alttarikaide. Korjauksen suunnittelivat arkkitehti Lars Holmer ja Bjerkingin insinööritoimisto. Viimeisin näkyvä muutos on vuodelta 1893 ollen peltikaton muuttaminen kupariseksi vuonna 1979.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kilan kirkko (Västmanlandin lääni) Wikimedia Commonsissa
Kila kyrka Riksantikvarieämbete. (ruotsiksi)
Alström, Ulf: Kila kyrka – Antikvarisk kontroll  2008. Kulturmiljövård Mälardalen. Arkistoitu 12.8.2010. Viitattu 2.6.2017. (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Kila kyrka, Västmanland
Käännös suomeksi
Kleitos Musta

William Raineyn maalauksen aiheena on Kleitos Mustan ja Aleksanteri Suuren välinen riita.
Kleitos oli makedonialainen sotilas, joka eli Filippos II:n ja Aleksanteri Suuren aikana. Hänestä käytettiin lisänimeä Musta. Hän kunnostautui sotilaana jo Filippoksen aikana, ja hänen siskonsa Lanike hoiti Aleksanteri Suurta vauvana.
Kun Aleksanteri Suuri aloitti sotaretkensä Persiaa vastaan, Kleitos oli jo toveriratsuväen kuninkaallisen osaston ageman päällikkö. Kleitos pelasti Aleksanterin hengen Granikosjoen taistelussa. Persialainen Spithridates oli vähällä tappaa Aleksanterin taistelun aikana, mutta Kleitos sattui olemaan lähellä ja esti Spithridatesta iskemästä Aleksanteria kuoliaaksi. Kleitos johti agemaa myös Issoksen ja Gaugamelan taisteluissa. Gaugamelan jälkeen hän sairastui, ja hänet jätettiin lepäämään Susaan. Kleitos palasi armeijan luokse Ektabanassa.
Sen jälkeen, kun Filotas oli vangittu syytettynä salaliitosta Aleksanteria vastaan, Kleitos ja Hefaistion saivat jakaa toveriratsuväen komennon keskenään.
Vuonna 328 eaa. Kleitos oli närkästynyt siitä, että Aleksanteri oli alkanut käyttää persialaisia vaatteita ja vaatia maanmiehiltään persialaisia tapoja. Erään juhlan aikana Kleitoksen ja Aleksanterin välille syttyi riita, joka loppui siihen, että Aleksanteri murhasi Kleitoksen. Antiikin lähteet eroavat siinä, miten tämä tapahtui. Quintus Curtius Rufuksen mukaan Aleksanteri otti keihään, seurasi Kleitosta, joka oli jättänyt juhlasalin, ja tappoi hänet salin ulkopuolella. Junianus Justinuksen mukaan Aleksanteri tappoi Kleitoksen keihäällä riidan aikana. Arrianos ja Plutarkhos taas kertovat, että Kleitos palasi juhlasaliin herjaamaan Aleksanteria lähdettyään riidan jälkeen sieltä pois. Aleksanteri olisi murhannut hänet vasta tämän jälkeen.
Aiheesta muualla

Wiki Ancient Library - Cleitus the Black (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)