stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mercyful Fate
Historia > Perustaminen (1980–1981)

Mercyful Fate kehittyi Brats- ja Black Rose -yhtyeistä. Brats soitti punk- ja hard rock -vaikutteista musiikkia ja julkaisi 1980-nimisen albumin. Albumin lauluraidat saivat arvosteluissa moitteita, ja yhtye alkoi etsiä uutta laulajaa.
King Diamond (oik. Kim Bendix Petersen) oli aiemmin laulanut raskasta rockia esittäneessä yhtyeessä Black Rose, jonka sanoitukset ja lavaesiintyminen olivat kauhuviihteen innoittamia. Diamond oli koulutukseltaan kemisti ja varasti työpaikaltaan välineitä, joista rakenteli kotitekoisia pommeja. Hänen ystävänsä työskenteli teurastamolla, ja Black Rose alkoi käyttää konserteissaan sian verta ja sisäelimiä, joita jäsenet heittelivät yleisön päälle. Diamond myös käytti Alice Cooperin innoittamaa mustavalkoista kasvomaalausta.
Bratsin kitaristi Hank De Wank (oik. Rene Krolmark, myöh. Hank Shermann) tarjosi Diamondille laulajan pestiä marraskuussa 1980, jolloin Diamond erosi Black Rosesta. Bratsin uusi kokoonpano sopi heti alussa, että yhtye keskittyisi jatkossa heavy metaliin. Brats soitti muutamia konsertteja ja lähetti levy-yhtiö CBS:lle demonauhoituksia, mutta CBS ei hyväksynyt uutta tyyliä ja vaati kaupallisempaa musiikkia. Myös jotkut Bratsin jäsenet oli tyytymättömiä muutoksiin. Maaliskuussa 1981 Diamond ja Shermann perustivat uuden yhtyeen, joka managerin tyttöystävän ehdotuksesta nimettiin Mercyful Fateksi.
Historia > Alkuperäinen yhtye (1981–1985)

Mercyful Faten ensimmäisinä kuukausina kokoonpanot vaihtelivat tiheään. Yhtye levytti ja julkaisi omakustannedemoja. Kokoonpanoksi vakiintui King Diamond (laulu), Hank Shermann (kitara), Michael Denner (kitara), Timi Hansen (bassokitara) ja Kim Ruzz (rummut). Denner oli soittanut myös Bratsissa. Bratsin hajottua Diamondilla, Shermannilla, Dennerillä ja Hansenilla oli myös lyhytikäinen projekti Danger Zone.
Mercyful Faten demo päätyi BBC:n haltuun, ja yhtye pääsi esiintymään yhtiön pääasialliselle musiikkikanavalle Radio Oneen. Yhtye sai kahdeksan tuntia studioaikaa, jossa äänitetyt kappaleet ”Evil”, ”Curse of the Pharaohs” ja ”Satan’s Fall” soitettiin perjantai-illan rock-ohjelmassa. Hollantilainen pienlevy-yhtiö Rave-On tarjosi yhtyeelle sopimusta. Yhtye matkusti Alankomaihin levyttämään ensimmäistä ammattimaista julkaisuaan, joka ilmestyi yhtyeen nimeä kantavana EP-levynä ja tunnetaan yleensä nimellä Nuns Have No Fun. EP äänitettiin kahdessa päivässä, ja moni yhtyeen suunnittelema yksityiskohta jäi kiireen vuoksi toteuttamatta.
EP:n vastaanotto oli innostunut, ja Mercyful Fate sai Roadrunner Recordsilta kahden albumin levytyssopimuksen. Yhtyeen ensimmäinen pitkäsoitto Melissa ilmestyi 1983, ja sen tuotanto oli EP-levyä huolellisempi. Albumin nimi viittasi ihmisen pääkalloon, jonka Diamond oli saanut lahjaksi ja jolle tämä oli keksinyt mielikuvitustarinan edesmenneenä noitana. Vuonna 1984 ilmestyi Mercyful Faten toinen albumi Don’t Break the Oath. Yhtyeellä oli nyt mahdollisuus äänittää albumia 18 studiopäivän ajan, mikä toi musiikkiin uudenlaista syvyyttä ja soittoteknistä varmuutta. Esikoisalbumille kaikki kappaleet oli säveltänyt Hank Shermannin, mutta nyt mukana oli myös Diamondin ja Dennerin sävellyksiä. Albumi nousi listoille useissa maissa.
Vuonna 1985 Mercyful Fate teki Yhdysvalloissa kiertueen, joka sai tiedotusvälineissä laajaa näkyvyyttä. Parents Music Resource Center (PMRC) vaati rock-albumeihin sisältövaroituksia ja käytti Mercyful Faten kappaletta ”Into the Coven” esimerkkinä okkulttisten sanoitusten vaaroista. Aikalaishaastattelussa Diamond kommentoi asiaa: ”Ihmiset tykkäävät hiukan säikkyä, kyllähän he katsovat kauhuelokuviakin. – – Ihmiset eivät tykkää sanoituksistamme, koska niissä lauletaan Saatanasta, mutta sitten he kuitenkin katsovat Halloweenia, joten mikseivät he voi hyväksyä sanoituksiamme? – – Niihin on parasta suhtautua kauhutarinoina, siinä kaikki.” Myöhemmin Diamond on muistellut PMRC:n toimintaa erinomaisena ilmaisena mainoksena, ja varoitustarroista tuli nuorille musiikinostajille pikemminkin suositus. Diamondin mukaan julkinen arvostelu ei haitannut levymyyntiä vaan keskeisintä oli varmistaa, että jakelijat suostuivat ottamaan yhtyeen levyjä myyntiin.
Historia > Hajoaminen (1985–1992)

Mercyful Faten albumit myivät metallimusiikin mittapuulla hyvin ja saivat hyviä arvosteluja. Jäsenillä oli kuitenkin musiikillisia erimielisyyksiä. Diamond halusi jatkaa raskaan, kauhuteemaisen metallimusiikin soittamista, kun taas Shermann oli innostunut discosta, funkista ja popista. Shermann ehdotti useita musiikkityylejä sisältävää pitkäsoittoa, jonka ”Mercy”-puolella olisi Diamondin ja Dennerin kappaleita ja ”Fate”-puolella hänen omia sävellyksiään, mutta Diamond ei pitänyt ajatuksesta ja 1980-luvun puolivälissä yhtye hajosi sovussa. Diamond perusti sooloyhtyeen, johon myös Denner ja Hansen liittyivät. Shermann perusti oman Fate-yhtyeensä, joka esitti melodista hard rockia.
Kokoelma-albumit The Beginning ja Return of the Vampire ilmestyivät 1987 ja 1992. Ne sisältävät yhtyen varhaisia demonauhoituksia ja muita harvinaisia kappaleita. King Diamondin nimellä julkaistu kokoelma A Dangerous Meeting sisältää sekä Mercyful Faten että Diamondin sooloyhtyeen kappaleita.
Historia > Paluu (1992–1999)

Mercyful Fate perustettiin uudelleen 1992. Rumpali Kim Ruzzia lukuun ottamatta mukana olivat kaikki kuuluisimman kokoonpanon jäsenet. Uudeksi jäseneksi tuli Diamondin sooloyhtyeen rumpali Snowy Shaw. Yhtye julkaisi vuonna 1993 albumin In the Shadows, joka menestyi hyvin. Pian julkaisun jälkeen Timi Hansen jätti yhtyeen, ja uudeksi basistiksi liittyi Sharlee D’Angelo.
Seuraavana vuonna ilmestyivät EP Bell Witch, joka sisälsi sekä studiossa että konsertissa äänitettyjä kappaleita, sekä pitkäsoitto Time, jonka jälkeen rumpali Snowy Shaw’n korvasi Bjarne T. Holm. Tämä kokoonpano levytti albumin Into the Unknown, joka julkaistiin 1996. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 31.
Alkuperäisjäsen Michael Dennerin erottua yhtyeestä kitaristiksi värvättiin Mike Wead. Kokoonpano julkaisi albumit Dead Again (1998) ja 9 (1999). Vuosituhannen vaihteessa yhtyeen toiminta jäi pitkälle tauolle.
Historia > Tauko ja ajoittaiset paluut (1999–2018)

Kokolma-albumi The Best of Mercyful Fate ilmestyi syksyllä 2003 ja sai myönteisiä arvosteluja.
Mercyful Faten kappaleita on mukana suositun Guitar Hero -sarjan videopeleissä. Yhtye äänitti peliin Guitar Hero: Metallica (2009) uudet versiot kappaleistaan ”Evil” ja ”Curse of the Pharaohs”, sillä niiden alkuperäiset masternauhat olivat kadonneet. Rumpali Kim Ruzzia lukuun ottamatta pelin kappaleissa soitti yhtyeen kuuluisin kokoonpano.
Historia > Uusi aktivoituminen (2019–)

Vuonna 2019 Mercyful Fate aloitti aktiivisen toiminnan uudelleen. King Diamondin mukaan kysessä ei ollut varsinainen comeback, sillä yhtye ei missään vaiheessa ollut hajonnut ja vanhat jäsenet jatkoivat toimintaa siitä, mihin olivat aiemmin jääneet. Kokoonpanoa jouduttiin kuitenkin muuttamaan, sillä Timi Hansen kuoli 2019. Uudeksi basistiksi värvättiin Joey Vera. Myöskään kitaristi Michael Denner ei osallistu nykyisen kokoonpanon toimintaan.
Kesällä 2022 Mercyful Fate teki ensimmäisen kiertueensa 23 vuoteen. Ohjelmistoon kuului uusi kappale ”The Jackal of Salzburg”. Yhtye suunnittelee myös uutta albumia.
Joey Vera jätti Mercyful Faten alkuvuodesta 2024. Hänet korvasi englantilainen Becky Baldwin, joka oli lomittanut Veraa jo syksyllä 2022, jolloin tämä oli aikatauluongelmien vuoksi estynyt. Baldwinin mukaan Mercyful Faten uusi albumi ilmestyy todennäköisesti vuoden 2025 lopulla, sillä King Diamond haluaa ensin julkaista uuden sooloalbuminsa.
Musiikki ja lavaesiintyminen

Mercyful Faten musiikki on sekoitus perinteistä heavy metalia ja black metalia, ja se luokitellaan black metalin ensimmäiseen aaltoon. Dayal Patterson kirjoittaa black metal -historiikissaan Evolution of the Cult (2013), että ”Mercyful Faten tanskalaiset veteraanit ovat kaikista ensimmäisen aallon bändeistä kauimpana musiikista, jota useimmat ihmiset nykyään tarkoittavat puhuessaan black metalista”.
Monia Mercyful Faten kappaleita oli soitettu jo Brats-yhtyeen nimellä. Niiden tärkein esikuva oli Judas Priest, jolta yhtye omaksui nopeat tempot, progressiivista ja bluesrockia yhdistelevän musiikkityylin sekä polveilevat ja hyökkäävät sävellykset. Mercyful Faten musiikille ominainen kahden kitaristin yhteissoitto muistuttaa Judas Priestiä ja Iron Maidenia. Yhtyeen synkkää tematiikkaa innoitti Black Sabbath. King Diamondin falsettilaulun tärkein esikuva oli Deep Purplen keulahahmo Ian Gillan. Mercyful Faten perustamisen jälkeen musiikki siirtyi entistäkin synkempään suuntaan, ja okkulttiset teemat korostuivat. Diamond esimerkiksi käytti aidoista ihmisen reisiluista tehtyä mikrofonitelinettä.
Esikois-EP:llä Mercyful Fate yhtyeen musiikissa kuului edelleen vahvana brittiläisen heavy metalin uuden aallon vaikutus. Melissa-albumilla oli mukana pitkiä ja progressiivisia kappaleita. Don’t Break the Oathilla bluesin ja progressiivisen rockin ainekset jäivät taka-alalle. Yhtyeen musiikki kehittyi yhä hyökkäävämmäksi ja raskaammaksi, ja albumin tyyli enteili thrash metalia. Joissakin kappaleissa kuullaan myös cembaloa ja syntetisaattoria. Paluulevyt In the Shadows ja Time jatkoivat 1980-luvun albumien tyyliä. 1990-luvun jälkipuoliskon levytysten vastaanotto oli innottomampi, ja AllMusic-sivuston kritiikeissä niitä syytetään vanhan toistamisesta sekä tahattoman koomisista sanoituksista.
Mercyful Faten sanoitukset ovat yliluonnollisia kauhutarinoita. Saatana mainitaan niissä usein. King Diamond oli ateistinen satanisti, mutta Mercyful Faten sanoituksissa aihetta ei käsitellä hengellisestä tai filosofisesta näkökulmasta vaan Saatana esiintyy perinteisen kristinuskon mukaisessa roolissa: pelottavana hirviönä ja pahuuden henkilöitymänä. AllMusicin kriitikko Steve Huey kuvailee Mercyful Faten sanoituksia goottilaisiksi.
Merkitys

Mercyful Fatella oli huomattava vaikutus myöhempään äärimetalliin. Rock-journalisti Sam Dunn esittää dokumenttielokuvassaan Metal: A Headbanger’s Journey (2005) metallimusiikin sukupuun, jossa Venom, Bathory, Celtic Frost ja Mercyful Fate mainitaan black metalin ensimmäisen aallon keskeisimpinä yhtyeinä. Motörheadin ja Venomin ohella Mercyful Fate oli myös eräs thrash metalin perustajista. Vaikutusvaltaisimpina pidetään 1980-luvun alkupuoliskon julkaisuja.
Mercyful Fate innoitti myöhempien black metal -yhtyeiden julkisuuskuvaa ja lavaesiintymistä. Jo Arthur Brown, Alice Cooper, The Misfits, The Damned ja Kiss olivat käyttäneet kasvomaalauksia ja ammentaneet lavaesiintymiseensä vaikutteita kauhuelokuvista, mutta Mercyful Fate oli ensimmäinen okkulttista ja saatanallista kuvastoa lavaesiintymisessään järjestelmällisesti hyödyntänyt metalliyhtye. King Diamondin kasvomaalaukset innoittivat myöhempien black metal -yhtyeiden corpse paint -meikkiä.
King Diamond oli luultavasti ensimmäinen metallimuusikko, joka kuului Anton LaVeyn perustamaan Saatanan kirkkoon. Diamond tunsi LaVeyn henkilökohtaisesti, vaikka tämä ei yleisesti ottaen pitänyt rockmusiikista. Vaikka Diamond teki eron henkilökohtaisen vakaumuksensa ja ja Mercyful Faten julkikuvan välille, ero ei useinkaan ollut selvä hänen ihailijoilleen ja vastustajilleen. Mercyful Fate antoi esikuvan myöhemmille black metal -yhtyeille, joille satanismi ei ollut pelkkä sanoitusten aihe vaan vakava ideologia.
Tunnettuja Mercyful Faten innoittamia yhtyeitä ovat Metallica ja Dimmu Borgir. Metallica levytti useita yhtyeen kappaleita albumilleen Garage Inc. Metallican jäsen Lars Ulrich soittaa rumpuja In the Shadows -albumin kappaleella ”Return of the Vampire”.
Jäsenet > Nykyinen kokoonpano

King Diamond – laulu, kosketinsoittimet (1981–1985, 1992–1999, 2008, 2011, 2019–)
Hank Shermann – sähkökitara (1981–1985, 1992–1999, 2008, 2011, 2019–)
Bjarne T. Holm – rummut (1994–1999, 2008, 2019–)
Mike Wead – sähkökitara (1996–1999, 2019–)
Becky Baldwin – bassokitara (2022, 2024–)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Timi Hansen – bassokitara (1981–1985, 1992–1993, 2008, 2011, 2019)
Carsten Van Der Volsing – kitara (1981)
Ole Beich – bassokitara (1981)
Ole Frausing – rummut (1981)
Jan Lindblad – rummut (1981)
Nick Smith – rummut (1981)
Kim Ruzz – rummut (1981–1985)
Benny Petersen – sähkökitara (1981–1982)
Michael Denner – sähkökitara (1982–1985, 1992–1996, 2008, 2011)
Sharlee D’Angelo – bassokitara (1993–1999)
Morten Nielsen – rummut (1992–1993)
Snowy Shaw – rummut (1993–1994)
Joey Vera – bassokitara (2019–2024)
Diskografia > Albumit

Melissa (1983)
Don’t Break the Oath (1984)
In the Shadows (1993)
Time (1994)
Into the Unknown (1996)
Dead Again (1998)
9 (1999)
King Diamond Mercyful Faten konsertissa 1999.
Mercyful Faten konsertti vuonna 2022.
Col du Sanetsch

Col du Sanetsch -sola
Sanetschin patojärven alue
Col du Sanetsch (saks. Sanetschpass, aiemmin ransk.  Col du Sénin) on alppisola Sveitsissä, Bernin Alpeilla, Valais'n kantonissa, Savièsen kunnassa. Solan korkeus on 2 252 metriä. Rhôneen laskeva Morgejoki saa alkunsa solan eteläpuolelta. Vastaavasti Saanen yksi alkujoki Sarine laskee pohjoiseen.
Sola on vanha kulkureitti Valais'n kantonista, Sionista seudulta, Bernin kantoniin, Saanen laaksoon, Gstaadin seudulle. Kinttupolku solaan on rakennettu 1800-luvulla.
Kraftwerk Sanetsch AG rakensi 1960-luvun alussa solan pohjoispuolelle voimalaitoksen ja patojärven (ransk.  Lac de Sénin, saks. Sanetschsee). Voimalaitoksen teho on 18 MW. Rakennustöiden yhteydessä solan yli etelästä rakennettiin tie. Solalle ja patojärvelle on postiautoyhteys Sionista kesäisin sekä viikonloppuisin syksyllä. Pohjoisesta padolle on köysirata, jolla on säännöllinen liikenne kesäkuulta lokakuulle.
Solan ensimmäinen majatalo (saks. Berggasthaus) avattiin vuonna 1885. Col du Sanetsch on kesäisin suosittu retkeilykohde, jossa on hotelli.  Myös patojärvellä on hotelli-ravintola.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Col du Sanetsch Wikimedia Commonsissa
Erään pyöräilijän Sanetsch-matkasivu
Mark Clarke

Mark Clarke (s. 25. heinäkuuta 1950, Liverpool) on englantilainen muusikko, säveltäjä, basisti ja laulaja, joka muutti 70-luvun puolivälissä New Yorkiin.
Ura

Nähtyään nuorena miehenä Liverpoolissa Beatles-yhtyeen ja monia muita yhtyeitä Mark Clarke päätti ryhtyä basson soittajaksi. Vuonna 1966 Mark Clarke soitti yhtyeessä The Kegmen, vuonna 1968 yhtyeessä The Locomotive ja myöhemmin vuonna 1968 yhtyeessä St. James Infirmary. Eräässä Liverpool Echo -lehden uutisessa häntä kutsuttiin "Liverpoolin Joe Cockeriksi".
Soiteltuaan noin vuoden ajan paikallisia keikkoja, hän muutti Lontooseen, missä hänet esiteltiin Clem Clempsonille, joka soitti siihen aikaan Colosseum-yhtyeessä. Kesällä 1970 Colosseum-yhtye haki uutta basistia ja koesoiton jälkeen yhtyeen johtaja Jon Hiseman pyysi Mark Clarkea liittymään yhtyeeseen, missä hän soitti elokuusta 1970 marraskuussa 1971 tapahtuneeseen hajoamiseen saakka. Colosseumin jälkeen hän oli Uriah Heepin basistina kaksi kuukautta vuosien 1971 ja 1972 vaihteessa. Hän sävelsi Ken Hensleyn kanssa menestyskappaleen "The Wizard", missä hän myös soitti ja lauloi laulun väliosan. Uriah Heepin jälkeen vuonna 1972 Clarke perusti Jon Hisemanin kanssa Tempest-yhtyeen. Myöhemmin hän soitti myös Ken Hensleyn kahdella sooloalbumilla.
Tempestin jälkeen Mark Clarke soitti Manfred Mann-yhtyeessä ja perusti vuonna 1975 Natural Gas -yhtyeen Joey Mollandin (Badfinger) ja Jerry Shirleyn (Humble Pie) kanssa. Yhtye julkaisi omalla nimellään olevan albumin vuonna 1976. Mark Clarke muutti 70-luvun puolivälissä Yhdysvaltoihin. Vuonna 1977 Clarke liittyi Richie Blackmooren Rainbow-yhtyeeseen. Yhdysvalloissa hän aloitti vuonna 1980 yhteistyön Billy Squierin kanssa. Vuonna 1985 hän liittyi The Monkees-yhtyeeseen ja soitti heidän Reunion-kiertueellaan vuosina 1986-87. Hän oli mukana myös Monkees-jäsen Davy Jonesin soolokeikoilla aina hänen kuolemaansa saakka. Lisäksi hän on levyttänyt ja ollut kiertueilla muun muassa seuraavien artistien kanssa: Ian Hunter, Mountain with Leslie West, Roger Daltrey, British Rock Symphony with Alice Cooper and Peter Frampton.
Vuodesta 1994 lähtien Clarke oli mukana jälleen Colosseum-yhtyeessä, kun yhtye jatkoi toimintaansa 23 vuoden tauon jälkeen aina yhtyeen jäähyväiskeikkaan saakka 28. helmikuuta 2015 Lontoon SBE:ssä.
Vuonna 2010 Clarke julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa, nimeltään Moving to The Moon.
Vuonna 2017 Mark Clarkesta tuli uuden JCM trion jäsen. Yhtyeen muut jäsenet olivat rumpali Jon Hiseman ja kitaristi Clem Clempson. Yhtye levytti albumin "Heroes" loppuvuonna 2017 ja se julkaistiin huhtikuussa 2018. JCM aloitti Euroopan kiertueensa 7. huhtikuuta 2018, mutta se keskeytyi 22.4.2018 Bonnissa olleen keikan jälkeen Jon Hisemanin sairastuttua. Hän menehtyi 12.6.2018 toukuussa tehdyn aivokasvainleikkauksen komplikaatioihin. Yhtye on sittemmin jatkanut toimintaansa muiden rumpaleiden, kuten Ralph Salmins, kanssa.
Helmikuun 18. päivänä 2020 Ana Gracey ilmoitti Facebook-sivullaan, että Colosseum jatkaa uudessa kokoonpanossa ja Mark Clarke on basistina.
Levytykset

Colosseum
1970 – Daughter of Time
1971 – Colosseum Live
1994 – Colosseum LiveS - The Reunion Concerts
1997 – Bread and Circuses
2003 – Tomorrow's Blues
2007 – Live05
2014 – Time On Our Side
Uriah Heep
1972 – Demons and Wizards
Tempest
1973 – Tempest
1974 – Live in London
1974 – Living in Fear
Natural Gas
1976 – Natural Gas
Ken Hensley
1975 – Eager to Please
1980 – Free Spirit
Ian Hunter
1983 – All of the Good Ones Are Taken
Mountain
1985 – Go For Your Life
1996 – Man's World
Solo albums
2010 – Moving to the Moon
JCM
2018 – Heroes
John Cockcroft

| John Douglas Cockcroft |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1897 Todmorden, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 18. syyskuuta 1967 (70 vuotta) Cambridge, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:   Britti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  St John's College (Cambridge)
Väitöstyön ohjaaja:  Ernest Rutherford
Instituutti:  Harwellin ydintutkimuskeskus
Tutkimusalue:  Fysiikka
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1951)
John Douglas Cockcroft (27. toukokuuta 1897 – 18. syyskuuta 1967) oli brittiläinen fyysikko.
Ura

Hän toimi Cambridgessä vuosina 1928–1946 professorina ja vuodesta 1946 Harwellin ydintutkimuskeskuksen johtajana.
Cockcroft onnistui yhdessä Ernest Thomas Sinton Waltonin kanssa vuonna 1932 ensimmäisenä maailmassa halkaisemaan atomin pommittamalla litiumytimiä 150 000 voltin jännitteellä kiihdytetyillä protoneilla. Hän saikin vuonna 1951 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Waltonin kanssa ensimmäisen hiukkaskiihdyttimen rakentamisesta.
Collo

| Collo القل, al-Qull |
| --- | --- |

 Collo
 Koordinaatit: 37°0′20″N, 6°34′10″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Skikda
Piirikunta:  Collo
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  24 km²
Väkiluku (2020):  44 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Collo (arab. القل‎, al-Qull) on satamakaupunki Skikdan maakunnassa Algeriassa. Se sijaitsee Välimeren rannalla 70 kilometriä Skikdasta länteen. Collon kunnassa oli arviolta 44 200 asukasta vuonna 2020.
Collon kunnan pinta-ala on 24 neliökilometriä. Se sijaitsee Collon ja En Nsan lahtien rannalla, joita erottaa Djerdan niemi. Kaupungin itäpuolella on Gueblin vadi ja kapea alluviaalitasanko.
Kaupunki on Collon piirikunnan eli daïran keskus. Siihen kuuluvat myös Beni Zidin ja Cheraïan kunnat.
Collo on saanut alkunsa puunilaisesta kauppapaikasta, jota kutsuttiin roomalaisaikana nimellä Chullu. Se kuului 200-luvulle saakka numidialaisten Cirtan, Milevumin ja Rusicadan muodostamaan liittokuntaan. Keskiajalla kaupunki sai nimen El Koll. 1500–1700-luvuilla se oli yksi harvoista eurooppalaisille avoimista kauppasatamista Algeriassa.
Kaupunkiin johtaa maantie RN85. Siellä toimii kalastussatama ja vuonna 1958 perustettu kalasäilyketehdas. Kaupunki on erinomaisine hiekkarantoineen myös suosittu matkailukohde. Nähtävyyksiin kuuluvat rannalta jyrkästi nousevat portaat, vuonna 1756 rakennettu Sidi Ali El Kebirin moskeija ja Djerdjan majakka. Heinäkuun ensimmäisellä viikolla vietetään sardiinijuhlia.
158 kaupungin valtiomuodot

| 158 kaupungin kansanvaltaiset, harvainvaltaiset, parhaidenvaltaiset ja tyranninvaltaiset valtiomuodot lajeittain> Πολιτεῖαι πόλεων δυοῖν δεούσαιν ρξʹ· κατ' εἴδη· δημοκρατικαί, ὀλιγαρχικαί, τυραννικαί, ἀριστοκρατικαί.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Aristoteles tai Aristoteleen koulukunta
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  poliittinen filosofia
Julkaistu:  300-luku eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
158 kaupungin kansanvaltaiset, harvainvaltaiset, parhaidenvaltaiset ja tyranninvaltaiset valtiomuodot lajeittain (m.kreik. Πολιτεῖαι πόλεων δυοῖν δεούσαιν ρξʹ· κατ' εἴδη· δημοκρατικαί, ὀλιγαρχικαί, τυραννικαί, ἀριστοκρατικαί) oli Aristoteleen teoksiin kuulunut kokoelma, joka sisälsi nimensä mukaisesti 158 antiikin aikaisen, enimmäkseen antiikin kreikkalaisen, kaupunkivaltion (polis) valtiomuotojen kuvaukset.
Historia

Valtiomuotojen kokoelma koottiin Aristoteleen johtamassa peripateettisessa koulukunnassa. Aristoteles ei välttämättä kirjoittanut niitä kaikkia itse, mutta ne kirjoitettiin hänen ohjauksessaan. Valtiomuodot oli koottu Aristoteleen poliittisen filosofian tutkimustyön käyttöön. Aristoteleen teos Politiikka ilmentää laajaa tästä tutkimustyöstä peräisin olevaa kreikkalaisten kaupunkivaltioiden valtiomuotojen tuntemusta: se sisältää yli 300 viittausta valtiomuotoihin ja lakeihin, joista monet ovat ei-kreikkalaisten kaupunkien lakeja.
Kokoelma on kadonnut jo antiikin aikana, eikä se näin ollut osana läpi keskiajan välittynyttä Aristoteleen teosten tekstikorpusta (Corpus Aristotelicum). Sen olemassaolo tunnetaan antiikin aikaisista teosluetteloista, joihin lukeutuu muun muassa Diogenes Laertioksen antama Aristoteleen teosten luettelo. Diogenes vaikuttaa olevan ensimmäinen, joka on kutsunut kokoelmaa 158 kaupungin valtiomuodoiksi. Aristoteles itse viittaa kokoelmaan Nikomakhoksen etiikan lopussa, jossa hän kehottaa opiskelijoitaan tutkimaan olemassa olevia valtiomuotoja ja tämän jälkeen kääntymään Politiikassa esitettyihin kysymyksiin, kuten esimerkiksi kysymykseen siitä, mikä hallintomuoto on paras.
Kokoelman ainoa nykyaikaan säilynyt tutkielma on Ateenan valtiomuoto, joka on säilynyt vuonna 1890 löytyneessä papyruksessa. Myös se saattaa olla jonkun Aristoteleen oppilaan tämän elinaikana kirjoittama.
Sisältö

Kokoelman jokainen tutkielma sisälsi todennäköisesti kuvauksen sekä kaupungin valtiomuodon historiasta että valtiomuodosta sellaisena kuin se oli tutkielman kirjoitushetkellä. Tutkijat ovat kuitenkin erimielisiä siitä, sisälsikö kokoelma 158 eri kaupungin valtiomuotojen kehityshistorian, vai 158 eri lakikokoelmaa, niin että kokoelmassa saattoi olla yhdestä kaupungista useampia lakikokoelmia. Aristoteles itse ei mainitse lukua.
Säilyneistä katkelmista tai viittauksista on päätelty, että kokoelmaan olisivat kuuluneet ainakin seuraavien (kaupunki)valtioiden tai kansojen valtiomuodot; osa näistä tunnistuksista on kyseenalaisia:
Adramyttion
Afytis
Aitolia
Akarnania
Akhaia
Akragas
Aigina
Ambrakia
Amorgos
Argilos
Arkadia (Arkadian liitto)
Ateena (tutkielma Ateenan valtiomuoto)
Athamania
Bottiaia
Delfoi
Efesos
Elis
Epeiros
Epidauros
Eretria
Fasis
Fleius (?)
Fokaia
Gela
Herakleia Minoa
Hermione
Himera
Iasos
Ithaka
Kalaureia
Karthago
keltit (?)
Keos
Kios
Kolofon
Korkyra
Kreeta
Kroton
Kyme (?)
Kyrene
Kythera
Kythnos
Lepreon
Leukas
Lokroi Epizefyrioi
Lyykia
Magnesia
Malis
Massalia
Megara
Melos
Methone
Miletos (?)
Naksos
Oiantheia (?)
Opus
Orkhomenos
Paros
Pellene
Persia (?)
Rhegion
Samos
Samothrake
Sinope
Skyytia (?)
Soloi
Sparta
Sybaris
Syrakusa
Tanagra
Taras
Tegea
Tenedos
Tenos
Theba
Thera (?)
Thespiai
Thessalia
Traakia (?)
Troizen
Selitykset:
1 2 3 4 5 6 7 8  Mahdollisesti yhdistelmä useiden polisten laeista.
↑  Amorgoksen tripolis: Aigiale, Arkesine ja Minoa.
↑  Osana Troizenin valtiomuotoa.
↑  Keoksen tetrapolis: Iulis, Karthaia, Koressia ja Poieessa.