stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orno
Historiaa

Taidetakomo Orno Konstsmideri perustettiin 1921, kun taidetakomo Korussa oppinsa saanut A. V. Widén (A=August,V=Villehard) sekä G. F. Rosenberg ja E. Lagerqvist aloittivat työt pienessä, alle 30 neliömetrin tilassa ja alkoivat pian erikoistua valaisimiin. Vuonna 1936 Stockmann tuli mukaan Ornon omistajaksi ja alkoi kehittää valaisinpajaa voimakkaasti. Tehdas siirrettiin Keravalle Stockmannin omistaman Keravan Puusepäntehtaan tiloihin. Vuonna 1950 Ornossa oli jo 120 työntekijää.
Orno panosti vahvasti valaisinten muotoiluun. Tehtaan valaisimia suunnittelivat ennen sotia ja sotien aikana muun muassa Bertil Lindholm, Gunilla Jung-Pircklén ja Gunnel Nyman. 1940-luvun lopulta aina 1960-luvulle Ornon keskeisimmät valaisinmuotoilijat olivat Lisa Johansson-Pape ja Yki Nummi. 1950–1960-lukujen vaihteessa mukaan tulivat Svea Winkler ja Heikki Turunen. 1960-luvun puolivälissä Ornossa harjoitteli sittemmin tunnetuksi tullut japanilainen valaisinsuunnittelija Motoko Ishii. Ornon piirustuskonttori muotoilijoineen sijaitsi Stockmannin Helsingin-tavaratalossa ja tekninen piirustuskonttori Keravalla tehtaan yhteydessä.
Valaisinten materiaaleina Orno käytti lasia, metalleja ja jalopuuta sekä 1950-luvulta alkaen myös muovia. Kangasvarjostimia tehtiin omassa ompelimossa. Kodinvalaisimia tärkeämpi mutta vähemmän tunnettu osa Ornon toimintaa olivat julkisten kohteiden tekniset valaisimet ja tehokkaat ulkovalaisimet, joiden osuus liikevaihdosta oli noin 75 prosenttia vuonna 1950 ja 1980-luvulla vieläkin isompi.
Stockmann myi Ornon 1980-luvun puolivälissä ruotsalaiselle Asealle, jolta Orno siirtyi englantilaisen Thorn-Emin omistukseen. Toiminta loppui vuonna 2001. Ornon valaisinmalleja valmistavat nykyisin ainakin Keraplast Oy ja Innojok Oy.
Keravan museon Stockmann-Orno-kokoelma sisältää tehtaan toiminnasta ja tuotannosta kertovaa esineistöä sekä arkistoa. Kokoelmasta koottiin erikoisnäyttely Orno – Valoa, joka on esillä syyskuusta 2012 maaliskuun alkuun 2013.
Ortometrinen korkeus

Ortometrinen korkeus  H on pisteen ja geoidin välinen etäisyys.
Ortometrinen korkeus lasketaan pisteen ja korkeusdatumin nollatason välisestä geopotentiaalierosta. Tämä geopotentiaaliero, joka ilmaistaan geopotentiaalilukuna  C, jaetaan keskimääräisellä painovoimalla  {\bar {g}} laskettuna pitkin pisteen ja (nollatason kautta kulkevan) geoidin välistä luotiviivaa:
Ortometrisen korkeuden laskeminen edellyttää oletuksia painovoima-arvoista tällä luotiviivalla. Ortometrinen korkeus on käytössä N60-korkeusjärjestelmässä.
Lisää kirjallisuutta

Torge, W., 2001. Geodesy. Third completely revised and extended edition. W. de Gruyter, Berlin, New York, ISBN 3-11-017072-8.
Veijo Kahra

Veijo Kaarle Kahra (15. toukokuuta 1920 Kuopio – 5. syyskuuta 2004 Turku) oli suomalainen arkkitehti.
Kahra valmistui ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta vuonna 1940. Arkkitehdiksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1950. Hän toimi aluksi arkkitehtina Turun kaupungin talonrakennusosastolla, kunnes vuonna 1954 perusti yhdessä Aarne Ehojoen kanssa yhteisen arkkitehtitoimiston. Kahralla tuli rakennusliike Puolimatkan kanssa kiistaa, koska hänen mielestään talo tuli tehdä kuten hän halusi, jolloin Kahra perusti oman arkkitehtitoimiston nimellä Arkkitehtuuritoimisto Veijo Kahra. Hän suunnitteli 1950–1980-luvuilla useita modernistisia elementtikerrostaloja ja julkisia rakennuksia etenkin Turkuun. Merkittävimpiä Kahran töitä ovat muun muassa Turun ja Kainuun sairaanhoito-oppilaitokset sekä Turun ja Lappeenrannan sädehoitolaitokset ja SYP:n rakennus, Lääke Oy:n, Medipolarin ja Marlin tehtaat ja Hansakorttelin Kultatalo Turun Kauppatorin laidalla.
Kahra toimi SAFAn Turun alaosaston puheenjohtajana vuosina 1964–1965, Kaarinan kunnan rakennuslautakunnassa 1961–1963, Kaarinan kunnan yleisten töiden lautakunnan puheenjohtajana 1964–1968. Kahralle on myönnetty Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki ja Suomen Syöpäyhdistyksen pronssinen ansiomitali.
Kahran vanhemmat olivat Taavi Kahra ja Aili (o.s. Snellman). Puoliso oli Birgit Ingeborg (o.s. Kinnunen) vuodesta 1950. Sotilasarvoltaan Kahra oli kapteeni. Toisessa maailmansodassa hän palveli aluksi nuorempana upseerina Laatokalla ja vuosina 1942–1944 patterin päällikkönä Syvärillä.
Kahran suunnittelemia rakennuksia > Julkiset rakennukset

Vasaramäen koulu (1953) Lehmustie 7b, Vasaramäki, Turku purku-uhan alla
Puolalan koulu (1954–56) yhdessä Aarne Ehojoen kanssa. Kauppiaskatu 14.
Kupittaan yhteiskoulu (1957, laajennus 1962) yhdessä Aarne Ehojoen kanssa. Syreenikuja 1, Vasaramäki, Turku
Hansakorttelin Kultatalo (1957) Aurakatu 12a, Turku
Luolavuoren kansakoulu (1963–1964) Luolavuorentie 36, Turku
Turun seurakuntien diakoniakeskus ja nuortentalo (1961) Eerikinkatu 1, Turku
Ilpoisten ostoskeskus (1969–1970) Lauklähteenkatu 10, Ispoinen, Turku
Martinlaakson uimahalli (1972) Martinlaaksonkuja 2, Martinlaakso, Vantaa
Orminkujan päiväkoti (1980-luku) Orminkuja 4, Varissuo, Turku
Kaipaan luoksesi kotiin

| ”Kaipaan luoksesi kotiin” Yö |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Äänitetty : lokakuu 1988, Köyliö ja maaliskuu 1989, MSL-studio, Lempäälä
 Julkaistu: 29. kesäkuuta 1989
 Formaatti: 7"
 Tuottaja(t): T. T. Oksala
 Tyylilaji: suomirock
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Yön muut singlet
| ”Jestas sentään” 1989 | ”Kaipaan luoksesi kotiin” 1989 | ”Vie mut minne vaan” 1990 |
Kaipaan luoksesi kotiin on kesäkuussa 1989 julkaistu Yön single, jonka nimikappale on albumilta Toinen puoliaika. Sen toiseksi tekijäksi on merkitty Mr. Spirit eli Mika Sundqvist. Laulu äänitettiin levyn toisen studiosession aikana maaliskuussa 1989 Lempäälän MSL-studiolla. B-puolen kappale Peni on peräisin albumin ensimmäisista sessioista, jotka tehtiin lokakuussa 1989 Esa "Nätsi" Rosvallin luona Köyliössä. Siellä valmistunutta materiaalia pidettiin kuitenkin niin heikkona, että maaliskuussa levyä varten äänitettiin kolme uutta kappaletta. Peni on myöhemmin julkaistu vain vuoden 2006 kokoelmalla Yön valoisa puoli.
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Juha Mielonen – kitara
Jani Viitanen – kitara
Juha Rauäng – basso
Veikko Lehtiranta – rummut
Kappaleet

Kaipaan luoksesi kotiin – 3.43 (säv. & san. Olli Lindholm & Mr. Spirit)
Peni – 2.33 (säv. Jani Viitanen, san. Juha Mielonen)
Kainasto (Ylistaro)

| Kainasto |
| --- | --- |
 Kainasto
 Koordinaatit: 62°54.230′N, 22°36.195′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Seinäjoki
Entinen kunta:  Ylistaro
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2022):  213
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  61410
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kainasto on Seinäjoen kylä entisen Ylistaron kunnan alueella. Se sijaitsee 5,5 kilometriä Ylistaron keskustasta Seinäjoen keskustan suuntaan, valtatie 18:n varrella.
Kainastossa on noin 150 taloa. Entinen koulu toimii nyt päiväkotina. Koulun rinteeseen rakennettiin vuonna 2003 Kainaston hyppyrimäet. Kylällä on kaksi pientä järveä, Varrasjärvi ja Vähäjärvi.
Kylässä toimii Kainaston Nuorisoseura, jonka toimitalo on peräisin vuodelta 1928. Nuorisoseuran toimintaan kuuluu Jyrkän kesäteatteri 400 hengen katettuine ja nousevine katsomoineen. Nuorisoseuran lisäksi kylässä toimivat kyläyhdistys, maamiesseura, maaseutunaiset ja metsästysseura.
Kainaston teollisuusalue on nimeltään Teräsmäki. Se on saanut nimensä siellä toimivista terästukkuyrityksistä Oy Leppinen Steel Ltd ja Esko Leppinen Oy.
Kylän historiakirja Kainastoa kansien välissä (2002) oli ensimmäinen Ylistaron kylähistoriakirja.
Kirjallisuutta

Kainastoa kansien välissä : vanhaa ja uutta Ylistaron Kainastonkylää. Kainaston historiapiiri, 2002. ISBN 952-91-4897-6.
| n k Ylistaro |
| --- | --- | --- |
 Etelä-Pohjanmaa  Seinäjoki 
| Kylät |  Alapää  Asemanseutu  Halkosaari  Hanhikoski  Isokylä  Järviranta  Kainasto  Kirkonkylä  Kitinoja  Kylänpää  Kärkimäki  Myllykoski  Pouttula  Rajamäki  Teräsmäki  Untamala  |  |
Osituksen moite

Osituksen moite on muutoksenhakukeino osituksessa tapahtuneen virheen korjaamiseksi. Sen avulla haetaan muutosta toimitusositukseen tai vaaditaan sovinto-osituksen julistamista pätemättömäksi, koska se on tehty väärässä muodossa. Osituksen moite pannaan vireille käräjäoikeudessa tekemällä moitekanne osituksen toista osapuolta vastaan. Kanne on nostettava kuuden kuukauden aikana toimitusosituksen ratkaisun valmistumisesta tai sovinto-osituksen tekopäivästä.
Sovinto-osituksen moiteperusteena voi olla ainoastaan se, ettei sovinto-ositusta ole tehty perintökaaren (40/1965, 23:9) säätämässä muodossa. Sovinto-osituksen tulee olla tehty kirjallisesti, osapuolten on allekirjoitettava se ja kahden esteettömän henkilön on todistettava allekirjoitukset oikeiksi. Toimitusosituksen moite perustuu yleensä siihen, että kanteen nostaja on tyytymätön pesänjakajan johonkin ratkaisuun. Omaisuuden arvon määrittely voidaan katsoa väärin tehdyksi, vastikkeen vaatimiseen olisi pitänyt suostua, varoilla on katettu olematon velka tai ositusta olisi pitänyt sovitella (osituksen sovittelu).
Koska sovinto-ositus on varallisuusoikeudellinen oikeustoimi, sen muuttamiseen tai kumoamiseen voidaan käyttää sopimusoikeudellisia sääntöjä. Sovinto-ositus on julistettava tuomioistuimessa pätemättömäksi, jos sitä rasittaa oikeustoimilain (22/1929, 3 luku) mukainen tai sopimusoikeudellisiin normeihin perustuva pätemättömyysperuste. Sovinto-osituksen kohtuullisuutta arvioidaan oikeustoimilain 36 pykälän ja avioliittolain (234/1929)  103b pykälän perusteella. Pätemättömyyteen ja kohtuuttomuuteen perustuva väite on esitettävä kohtuullisessa ajassa sovinto-ositussopimuksen tekemisestä. Toimitusositus voi olla pätemätön, jos se koskee väärää omaisuutta, asianosainen ei ole ollut sen teon aikana oikeustoimikelpoinen tai se perustuu asianosaisen antamiin virheellisiin tietoihin.
Kaarle IV (keisari)

Kaarle IV:ttä esittävä yksityiskohta maalauksessa noin vuodelta 1370.
Kaarle IV:n patsas Prahassa lähellä Kaarlensiltaa. Arnost Händelin tekemä patsas pystytettiin vuonna 1848 Prahan yliopiston 500-vuotisjuhlan kunniaksi.
Kaarle IV (14. toukokuuta 1316 Praha, Böömin kuningaskunta – 29. marraskuuta 1378 Praha, Böömin kuningaskunta) oli Saksan ja Böömin kuningas vuosina 1346–1378 sekä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija vuosina 1355–1378.
Hän oli yksi aikansa oppineimmista ja diplomaattisesti taitavimmista hallitsijoista. Hän sai aikaan enemmän diplomatian kautta kuin muut sodan kautta, ja maaomistusten, avioliittojen ja perinnön kautta hän laajensi dynastista valtaansa. Kaarlen vallan aikana Prahasta tuli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan poliittinen, taloudellinen ja kulttuurinen keskus ja lopulta pääkaupunki. Hänen hallituskaudestaan lähtien aina 1700-luvulle asti oikeus Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kruunuun perustui Böömin kuninkaan kruunuun.
Suku ja koulutus

Kaarle IV sai kasteessa nimen Venceslaus (Václav), mutta otti myöhemmin nimen Kaarle (Karel). Kaarlen vanhemmat olivat Juhana Luxemburgilainen ja Elisabet, joka oli Böömin kuninkaan Venceslaus II:n tytär, joiden vanhin poika hän oli. Hän kuului Luxemburg-hallitsijasukuuun. Hänen toiseksi vanhin sisarensa Judit (saks. Jutta, Guta, lat. Bona, ransk. Bonne) Luxemburgilainen tai Böömiläinen (1315–1349) naitettiin vuonna 1332 Ranskan kruununprinssi Normandian herttua Jeanille, mutta Judit kuoli ruttoon ennen kuin puolisosta tuli kuningas Juhana II. Vanhimmasta heidän kymmenestä lapsestaan, tuli isänsä seuraaja Kaarle V.
Kaarle sai koulutuksensa Ranskan hovissa vuodesta 1323 lähtien. Yksi hänen opettajistaan ​​Pariisissa oli tuleva paavi Klemens VI. Hän oli kirjallisesti lahjakas ja puhui sujuvasti viittä kieltä: latinaa, tšekkiä, saksaa, ranskaa ja italiaa.
Nuoruus

Vuonna 1330 Kaarlen isä kutsui poikansa Luxemburgiin, ja vuonna 1331 hän johti isänsä väliaikaisten maaomistusten hallintoa Pohjois-Italiassa. Kaksi vuotta myöhemmin Juhana Luxemburgilainen nimitti hänet Määrin rajakreiviksi ja Böömin käskynhaltijaksi. Omaelämäkerrassaan Kaarle kertoi vaikeuksista, joita hänellä oli lunastaessaan panttina olleita kuninkaallisia linnoja, kaupunkeja ja kartanoita, rakentaa armeijaa ja tukahduttaa aateliston vaikutus, joka oli kasvanut hänen isänsä poissaollessa. Kaarlen hallinnolliset kyvyt herättivät Juhanassa epäilyksiä, ja hänet erotettiin viroistaan vuonna 1335. Sovinnon jälkeen Kaarle määrättiin tehtäviin Böömin ulkopuolelle, mutta hänen pätevyytensä valtiomiehenä ja diplomaattina teki hänestä yhä välttämättömämmän avustajan isälleen.
Vuonna 1341 nyt jo sokeutunut Juhana esitteli Kaarlen seuraajanaan prelaattien, aateliston, kuninkaallisten kaupunkien edustajien ja Breslaun suurlähettiläiden kokouksessa. Vuonna 1343 Juhana uskoi hänelle maan hallinnon. Vuotta myöhemmin, Kaarlen ponnistelujen ansiosta, paavi Klemens VI nosti Prahan hiippakunnan arkkihiippakunnaksi, mikä antoi Böömille kirkollisen autonomian Mainzin ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alaisuudesta. Samaan aikaan Böömin pääkaupungin Prahan Hradčany-kukkulalle muurattiin Kaarlen johdolla rakennetun Pyhän Vituksen katedraalin peruskivi.
Tällä välin käynnistettiin neuvottelut Kaarlen valitsemisesta Saksan kuninkaaksi Ludvig IV:n tilalle, jonka paavi Klemens VI oli oli julistanut kirkonkiroukseen vuonna 1324. Kaarle nousi valtaistuimelle vasta vuonna 1346, jolloin viisi vaaliruhtinasta seitsemästä valitsi hänet ja oli ottanut kaikki valtuutetut paavin vaatimat valat. William of Ockham, eräs keskiajan tärkeimmistä teologeista ja tutkijoista, kutsui Kaarlea lisänimellä rex clericorum ("pappien kuningas"). Ludvig kuitenkin kieltäytyi tunnustamasta Kaarlea ja väitti, että hän oli itse laillinen kuningas.
Vuonna 1346 Kaarle osallistui Crécyn taisteluun, jossa hänen isänsä sai surmansa. Kaarlen itsensä onnistui paeta taistelukentältä haavoittuneena.
Vaikka Ludvig IV kuoli vuonna 1347, hänen kannattajansa valitsivat kuninkaaksi vastaehdokkaita, kunnes Kaarle voitti heidät rauhanomaisesti myöntämällä erivapauksia Etelä-Saksan kaupungeille saaden näin heidän tukensa. Diplomaattista taitoaan käyttämällä hän onnistui saamaan ystäviä myös pohjoisesta. Pian hänet tunnustettiin yleisesti ainoaksi Saksan kuninkaaksi. Hänen huomionsa kohdistui kuitenkin Luxemburg-suvun perintöön eli Böömin kruununmaille, joka oli hänen valtansa päätekijä.
Hallitsijana

Kaarle kruunattiin Böömin kuninkaaksi (Kaarle I) ja Luxemburgin kreiviksi vuonna 1346. Vuonna 1349 hänet valittiin ja kruunattiin Saksan kuninkaaksi. Kuusi vuotta myöhemmin, vuonna 1355, hänet kruunattiin Italian kuninkaaksi ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi. Burgundin kuninkaaksi kruunaamisensa jälkeen vuodesta 1365 Kaarle oli kaikkien keisarikunnan kuningaskuntien hallitsija.
Muutama kuukausi sen jälkeen kun Prahan ensimmäinen arkkipiispa oli kruunannut Kaarle IV:n Böömin kuninkaaksi, tämä antoi uuden kruunauslain ja määritteli kuninkaan perustuslaillisen aseman osavaltiossa: Böömistä tuli perinnöllinen monarkia, jossa esikoisen ja hänen jälkeläistensä kruununperimys tuli olemaan voimassa sitovana. Jos miespuolisia perijöitä ei ollut, periytyi kruunu tyttärille. Kaarlen perintösopimukset vuonna 1364 Habsburg-suvun kanssa Itävallassa ja Árpádin jälkeläisten kanssa Unkarissa olivat perusta, jolle Itävalta-Unkarin monarkia myöhemmin muodostui. Vuonna 1348 Kaarle perusti Prahaan ensimmäisen Keski-Euroopan yliopiston eli Kaarlen yliopiston, jolla oli samat oikeudet ja vapaudet kuin Pariisin ja Bolognan yliopistoilla.
Samaan aikaan Prahan lähellä muurattiin peruskivi toiselle Kaarlen hankkeelle, Karlštejnin linnalle, johon sijoitettiin keisarilliset kruununjalokivet ja Böömin kuninkaan arvomerkit. Vuonna 1354 Kaarle johti armeijansa Italiaan varmistaakseen Luxemburg-suvun määräysvallan ja vahvistaakseen Böömin uuden kruununperimysvallan. Vuoden 1355 alussa hänet kruunattiin Italian kuninkaaksi Lombardian rautakruunulla Milanossa ja pääsiäisenä 1355 hänet kruunattiin keisariksi Roomassa. Tuolloin eräs firenzeläinen aikalainen kuvaili Kaarlea keskikokoiseksi, mustatukkaiseksi ja leveäkasvoiseksi mieheksi, jolla oli kumara ryhti. Saatuaan näin itselleen keisarillisen kruunun hänen sanotaan hakeneen sen ja palanneen Prahaan jättäen italialaiset sotkeutumaan omiin sisäpoliittisiin ongelmiinsa. Runoilija ja filosofi Francesco Petrarca oli erittäin pettynyt Kaarle IV:ään.
Prahassa Kaarle antoi vuonna 1365 asetuksen, joka tunnetaan nimellä kultainen bulla, joka oli eräänlainen keisarillinen perustuslaki. Se sääteli Saksan kuninkaan valintaa seitsemällä vaaliruhtinaalla, joista tuli erityisoikeuksia saaneina domini terrae eli todellisia hallitsijoita.
Kaarle IV:n hallitusaikana Euroopassa raivosi musta surma vuosina 1347–1352. Siihen menehtyi noin kolmasosa väestöstä. Tällä oli suuri vaikutus yhteiskuntien toimintaan, varsinkin kun sama tauti levisi vielä uusina epidemioina tappaen erityisesti lapsia ja estäen väkiluvun elpymisen. Epidemioita seurasi talouslama. Yhteiskuntarakenne muuttui kohti feodalismia, sillä suuri osa talonpojista joutui talousvaikeuksien takia maaorjiksi. Kaarle käytti epidemiaa myös hyväkseen takavarikoimalla juutalaisten omaisuutta.
Kaarle IV oli antelias taiteiden ja tieteiden suojelija erityisesti Prahassa, ja tuki tarmokkaasti kirkkojen rakentamista ja hyväntekeväisyysjärjestöjen perustamista. Hän oli kiinnostunut varhaisesta humanismista, joka vaikutti erityisesti hänen hallintoonsa. Kaarle vaikutti myös saksan kirjakielen kehitykseen.
Avioliitot ja lapset

Kaarle IV oli naimisissa neljä kertaa ja hänellä oli kaikkiaan seitsemän lasta. Vanhin eloon jäänyt poika Venceslaus oli isänsä hartaasta toiveesta asetettava kaikkien valtaistuimien perijäksi, mutta pitkien ja vaikeitten neuvotteluitten jälkeen tätä ei koskaan kruunattu keisariksi. Seuraavaksi keisariksi nousi Kaarlen nuorempi poika Sigismund.
Ensimmäinen Kaarlen puoliso vuonna 1329 oli Blanche de Valois ​(1317–1348), joka oli Kaarle Valois'n, Ranskan Filip III:n pojan ja tämän kolmannen puolison Mahaut de Châtillonin nuorin tytär. Blanchen veli oli kuningas Filip VI.
Heille syntyi kaksi tytärtä:
Margareeta Böömiläinen (1335–1349), avioitui Unkarin Ludvig I:n kanssa
Katariina Böömiläinen (1342–1395), avioitui ensin Itävallan herttua Rudolf IV:n ja sitten Baijerin herttua Otto V:n kanssa
Kaarlen toinen puoliso vuonna 1349 oli Anna Baijerilainen (1329–1353), joka oli Reininmaan paladiinikreivi Rudolf II:n ja Annan, Kärntenin herttua Otto III:n tytär.
Heille syntyi yksi poika:
Venceslaus (1350–1351), kuoli vuoden ikäisenä
Kolmas puoliso vuonna 1353 oli Anna von Schweidnitz (1339–1362), joka oli sleesialaisen Świdnica-Jaworin herttuan Henrik II:n ja prinsessa Katariina Unkarilaisen tytär. Katariina oli Unkarin kuninkaan Kaarle I:n tytär.
Heille syntyivät lapset:
Elisabet Böömiläinen (1358–1373), avioitui Itävallan herttua Albrekt III:n (1349–1395) kanssa, kuoli 15-vuotiaana, ei jälkeläisiä
Venceslaus (1361–1419)
Kuningatar Anna ei ehtinyt nähdä kaksivuotiaan Venceslausin kruunajaisia, vaan kuoli 23-vuotiaana viimeisen lapsensa synnytykseen 11.7.1362.
Kaarlen neljäs puoliso vuonna 1363 oli häntä 30 vuotta nuorempi 16-vuotias Elisabet Pommerilainen ​(n. 1347–1393), jonka vanhemmat olivat Pommerin herttua Bogislaus V (n. 1318–1374) ja Puolan prinsessa Elisabet (1326–1361), Kasimir III:n ja Aldona Liettualaisen tytär.
Heille syntyi kuusi lasta, joista neljä eli aikuiseksi:
Anne Böömiläinen (1366–1394), avioitui Englannin Rikhard II:n kanssa
Sigismund Luxemburgilainen (1368–1437), tuleva Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari, Böömin ja Unkarin kuningas, isänsä Kaarlen seuraaja
Johannes, Määrin rajakreivi ja Görlitzin herttua (1370–1396), avioitui Prahassa 1388 Albrekt Mecklenburgilaisen ja Rikardis Schweriniläisen tyttären, prinsessa Rikardis Katariinan (n. 1370/1372–1400) kanssa. Heille syntyi yksi lapsi, herttuatar Elisabet I Luxemburgilainen (1390–1451), josta tuli vuonna 1411 Luxemburgin hallitsija.
Margareeta Böömiläinen (1373–1410), avioitui Nürnbergin linnakreivi Johannes III:n kanssa.
Perintö

Kaarle IV:n onnistui vahvistaa valtaansa koko Saksan kuninkaana. Hän siirsi keisarikunnan pääkaupungin Prahaan, jota hän kehitti määrätietoisesti tehden siitä johtavan sivistyskaupungin. Hän muun muassa perusti Prahan yliopiston vuonna 1348. Tšekkiläiset pitävät Kaarlea edelleen ”maan isänä” (otec vlasti).
Kaarle IV antoi vuonna 1356 kultaisen bullan, jossa säädettiin keisarinvaalin toimittamisesta ja vahvistettiin Saksan vaaliruhtinaiden oikeudet. Säädös toimi vuosisatojen ajan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan eräänlaisena perustuslakina.
Kaarle IV kuoli 62-vuotiaana Prahassa marraskuussa 1378 ja hänet on haudattu perustamaansa Pyhän Vituksen katedraalin Prahassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaarle IV Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ludvig IV | Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan hallitsija  1355–1378 | Seuraaja: Wenzel IV Luxemburgilainen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Jon Kabat-Zinn

Jon Kabat-Zinn
Jon Kabat-Zinn (s. 5. kesäkuuta 1944) on yhdysvaltalainen lääketieteen emeritusprofessori. Hän on perustanut stressiklinikan ja tietoisuustaitokeskuksen Massachusettsin yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan. Hän opettaa tietoisuustaitomietiskelyä stressin, ahdistuksen, kivun ja sairauksien helpottamiseksi.
Elämä

Kabat-Zinnin vanhemmat ovat biolääketieteilijä Elvin Kabat ja Sally Kabat. Hänen puolisonsa on Myla Kabat-Zinn, jonka vanhemmat ovat Roslyn ja Howard Zinn. Hänellä on kolme aikuista lasta Will, Naushon ja Serena. .
Ura

Kabat-Zinnin elämäntyö keskittyy lähinnä tavoitteeseen saada tietoisuustaito (myös: tietoinen läsnäolo) lääketieteen ja yhteiskunnan hyväksymäksi menetelmäksi. Kabat-Zinn on kirjoittanut sekä yksin että yhdessä muiden kanssa tieteellisiä artikkeleita tietoisuustaidosta ja sen kliinisistä sovellutuksista. Hän on kirjoittanut aiheesta kaksi kirjaa Full Catastrophe Living: Using the Wisdom of Your Body and Mind to Face Stress, Pain, and Illness (Delta, 1991) ja Wherever You Go, There You Are: Mindfulness Meditation in Everyday Life (Hyperion, 1994). Yhdessä vaimonsa Myla Kabat-Zinnin kanssa hän on kirjoittanut teoksen Everyday Blessings: The Inner Work of Mindful Parenting, (Hyperion, 1997).
Kabat-Zinn on Massachusettsin yliopisto tietoisuustaitokeskuksen perustaja ja entinen johtaja. Hän on myös perustanut 1979 yliopistoon stressiklinikan ja toiminut sen johtajana.
Kabat-Zinn sai PhD:n arvon molekyylibiologian alalta 1971 MITistä, jossa hän opiskeli lääketieteen Nobel-palkinnon saaneen Salvador Lurian ohjauksessa. Kabat-Zinnin työ nykyaikaisen terveydenhoidon piirissä on merkittävää. Hän tutkimustyönsä on keskittynyt erityisesti parantamisen psykofyysiseen vuorovaikutukseen sekä tietoisuustaitosovelluksiin kroonista kipua ja stressiperäisiä häiriöitä potevien auttamiseksi. Kabat-Zinn aloitti tietoisuustaitoihin pohjautuvan stressin vähentämisen (MBSR) klinikallaan vuonna 1979. MBSR-menetelmään liittyy mietiskelyä ja joogaharjoituksia, jotka auttavat erilaisista vaivoista kärsiviä tietoisen keskittymisen kautta kohentamaan oloaan. Sen avulla saadaan käyttöön sisäisiä voimavaroja pyrittäessä kohentamaan terveyttä ja hyvinvointia. Kabat-Zinn on työtovereineen tutkinut keskittymisen vaikutusta aivoihin, etenkin stressin aikaisiin tunnetiloihin ja immuunijärjestelmään.
Kabat-Zinnin johdolla on tehty pienimuotoinen kliininen tutkimus mielenharjoitusten vaikutuksesta valohoitoa saavien psoriasispotilaiden ihoon.. Uudempi tutkimus osoittaa positiivisia muutoksia aivotoiminnassa, tunteiden käsittelyssä stressin vaikutuksen alaisena ja immuunijärjestelmän toiminnoissa MBSR-kurssin käyneissä yritysympäristössä tehdyssä satunnaistetussa kliinisessä kokeessa.