stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pesäpallon B-sarja 1934
Karsintakierros

Joensuun Palloseura - Värtsilän Teräs 3-2
Värtsilän Teräs - Joensuun Palloseura 0-9 (JoPS jatkoon 12-2)
Jyväskylän Kiri - Warkauden Urheilijat 7-0
Warkauden Urheilijat - Jyväskylän Kiri 2-22 (Kiri jatkoon 29-2)
Ylihärmän Junkkarit - Kokkolan Veikot 21-0
Oulun Pyrintö - Ylihärmän Junkkarit 12-1 (Pyrintö jatkoon.)
Loppusarjat > Itä

Itäisen alueen loppusarja 8.-9.9. Viipurissa
| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts | JK | VKV | JPS | KI |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jyväskylän Kiri | 3 | 2 | 0 | 1 | 5-6 | 4 |  |  | 2-0 | 0-4 |
| Viipurin Kisaveikot | 3 | 2 | 0 | 1 | 11-9 | 4 | 2-3 |  | 3-1 | 6-5 |
| Joensuun Palloseura | 3 | 1 | 0 | 2 | 5-7 | 2 |  |  |  | 4-2 |
| Kotkan Into | 3 | 1 | 0 | 2 | 11-10 | 2 |  |  |  |  |
Jyväskylän Kiri ja Viipurin Kisaveikot selvisivät Suursarjaan 1935.
Loppusarjat > Länsi

Läntisen alueen loppusarja 15.-16.9. Tampereella
| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts | KP | TP | LP | OP |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Keravan KooPee | 3 | 3 | 0 | 0 | 23-12 | 6 |  |  | 5-3 | 9-5 |
| Tampereen Pyrintö | 3 | 2 | 0 | 1 | 19-17 | 4 | 4-9 |  | 7-5 | 8-3 |
| Loimaan Palloilijat | 3 | 1 | 0 | 2 | 11-14 | 2 |  |  |  | 3-2 |
| Oulun Pyrintö | 3 | 0 | 0 | 3 | 10-20 | 0 |  |  |  |  |
Keravan KooPee ja Tampereen Pyrintö Suursarjaan 1935.
Loppusarjat > B-sarjan loppuottelu

| Jyväskylän Kiri – Keravan KooPee  |
| --- | --- | --- | --- |
| 23. syyskuuta Jyväskylä | Kiri | KooPee | 3-9 |
KooPee voitti B-sarjan mestaruuden
Aiheesta muualla

http://vessix.kotisivukone.com/
http://www.joensuunmaila.fi/historia/pptul/1930-34/1934.html
Miesten pesäpallon 2. sarjatason kaudet
| B-sarja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1930-luku |  | 1931 | 1932 | 1933 | 1934 | 1935 | 1936 | 1937 |  |  |
Välisarja
| 1930-luku |  |  |  |  |  |  |  |  | 1938 | 1939 |
| 1940-luku | 1940 | 1941 | Sota | Sota | Sota |  |  |  |  |  |
Suomensarja
| 1940-luku |  |  |  |  |  | 1945 | 1946 | 1947 | 1948 | 1949 |
| 1950-luku | 1950 | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 |
| 1960-luku | 1960 | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 |
| 1970-luku | 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979 |
| 1980-luku | 1980 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
Ykkössarja
| 1980-luku |  | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 1990-luku | 1990 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
Ykköspesis
| 1990-luku |  | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 |
| 2000-luku | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010-luku | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 2020-luku | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |  |  |  |  |  |
Monte Rosan massiivi

Monte Rosan itäpuoli
Monte Rosan kupeessa virtaavaa Grenzgletscher-Gornergletscher -jäätiköstöä
Monte Rosan massiivi on Valais’n Alppeihin kuuluva Dufourspitzen eli Monte Rosan ympärillä oleva vuoristoalue, joka sijaitsee Italian ja Sveitsin rajaseudulla.
Massiivin korkein huippu on itse Monte Rosa (4 634 m), joka on samalla Sveitsin korkein kohta.
Huippuja

Dufourspitze (4 634 m)
Ostspitze (4 632 m)
Grenzgipfel (4 618 m)
Nordend (4 618 m)
Zumsteinspitze (4 563 m)
Signalkuppe (4 554 m)
Silbersattel (4 515 m)
Grenzsattel (4 453 m)
Parrotspitze (4 432 m)
Ludwigshöhe (4 341 m)
Corno Nero (4 322 m)
Piramide Vincent (4 215 m)
Balmenhorn (4 167 m)
Punta Giordani (4 046 m)
Jägerhorn (3 970 m)
Cima di Jazzi (3 803 m)
Panoraamanäkymä Matterhornille (vasemmalla, ei kuulu Monte Rosan massiivin huippuihin) ja Monte Rosan massiiville (oikealla) Punta Helbronnerilta heinäkuussa 2009
Pesäpallon B-sarja 1935

Vuonna 1935 Valtakunnansarjan alueiden määrä nousi jo 14:ään. Uusina Satakunnan ja Kainuun alueet, jonka lisäksi Keski-Pohjanmaallakin oli jo riittävästi joukkueita mestaruuden ratkaisemiseksi. B-sarjan mestariksi selvisi Hämeenlinnan Pallokerho.
Aluemestarit 1935

Kaakkois-Suomi	Tainionkosken VPK Urheilijat
Suur-Savo	Mikkelin Ajo
Uusimaa	Tervakosken Pato
Pohjois-Suomi	Oulun Pyrintö
Häme	Hämeenlinnan Pallokerho
Pohjois-Savo	Siilinjärven Ponnistus
Keski-Pohjanmaa	Kannuksen suojeluskunnan Urheilijat
Satakunta	Kokemäen suojeluskunta
Kymenlaakso	Kotkan Into
Pohjois-Karjala	Pankakosken Tehtaan Urheilijat
Varsinais-Suomi	Loimaan Palloilijat
Etelä-Pohjanmaa	Seinäjoen Maila-Jussit
Itä-Karjala	Värtsilän Teräs
Kainuu	Kajaanin Pallo-Kerho
Karsintakierros

Pankakosken Tehtaan Urheilijat - Värtsilän Teräs 6-4
Värtsilän Teräs - Pankakosken Tehtaan Urheilijat 3-5 (PTU jatkoon 11-7)
Siilinjärven Ponnistus - Kajaanin Pallokerho 3-0
Kajaanin Pallokerho - Siilinjärven Ponnistus 5-10 (SiiPo jatkoon 13-5)
Mikkelin Ajo - Tainionkosken VPK Urheilijat 6-2
Tainionkosken VPK Urheilijat - Mikkelin Ajo 0-2 (Ajo jatkoon 8-2)
Kotkan Into suoraan Itäisen alueen loppusarjaan.
Oulun Pyrintö - Kannuksen suojeluskunnan Urheilijat 22-1
Kannuksen suojeluskunnan Urheilijat - Oulun Pyrintö 3-11 (Pyrintö jatkoon 33-4)
Kokemäen suojeluskunta - Loimaan Palloilijat 0-5
Loimaan Palloilijat - Kokemäen suojeluskunta 4-2 (Loimaa jatkoon 9-2)
Hämeenlinnan Pallokerho - Tervakosken Pato 3-0
Tervakosken Pato - Hämeenlinnan Pallokerho 2-5 ("Kerho" jatkoon 8-2)
Seinäjoen Maila-Jussit suoraan Läntisen alueen loppusarjaan.
Loppusarjat > Itä

Itäisen alueen loppusarja Kotkassa
| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts | KI | SP | PTU | MA |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kotkan Into | 3 | 3 | 0 | 0 | 10-6 | 6 |  | 3-1 | 4-3 | 3-2 |
| Siilinjärven Ponnistus | 3 | 2 | 0 | 1 | 9-7 | 4 |  |  | 5-4 | 3-0 |
| Pankakoski | 3 | 1 | 0 | 2 | 11-11 | 2 |  |  |  | 4-2 |
| Mikkelin Ajo | 3 | 0 | 0 | 3 | 4-10 | 0 |  |  |  |  |
Kotkan Into ja Siilinjärven Ponnistus selvisivät Suursarjaan 1936.
Loppusarjat > Länsi

Läntisen alueen loppusarja
| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts | HPK | SMJ | LP | OP |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hämeenlinnan Pallokerho | 3 | 2 | 1 | 0 | 10-5 | 5 |  | 3-1 | 3-3 | 4-1 |
| Seinäjoen Maila-Jussit | 3 | 2 | 0 | 1 | 7-5 | 4 |  |  | 4-2 | 2-0 |
| Loimaan Palloilijat | 3 | 1 | 1 | 1 | 8-8 | 3 |  |  |  | 3-1 |
| Oulun Pyrintö | 3 | 0 | 0 | 3 | 2-9 | 0 |  |  |  |  |
Hämeenlinnan Pallokerho ja Seinäjoen Maila-Jussit Suursarjaan 1936.
Loppusarjat > B-sarjan loppuottelu

| Hämeenlinnan Pallokerho – Kotkan Into  |
| --- | --- | --- | --- |
| Hämeenlinna | HPK | Into | 3-0 |
HPK voitti B-sarjan mestaruuden
HPK:n joukkue

Eero "Luiro" Salisma, Lukkari
Antero Salisma	1-pesä
Haakon Ilvesmäki	sieppari
Kauko Harviainen	sieppari
Lennart Heinänen	2-pesä
Aarne Leivo	polttaja
Erkki Raassina	3-pesä
Atte Hartikainen	3-vara
Rafael Aalto	Koppari
Bruno Roth	2-vara
Pitkäkynsipäästäinen

| Pitkäkynsipäästäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Soricomorpha
Heimo::  Päästäiset Soricidae
Alaheimo::  Varsinaiset päästäiset Soricinae
Suku::  Sorex
Laji::  unguiculatus
Kaksiosainen nimi
 Sorex unguiculatus  Dobson, 1890 

Katso myös
   Pitkäkynsipäästäinen Wikispeciesissä   Pitkäkynsipäästäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pitkäkynsipäästäinen (Sorex unguiculatus) on aasialainen päästäisten heimoon kuuluva nisäkäslaji.
Levinneisyys

Pitkäkynsipäästäistä tavataan Itä-Aasiassa. Sitä tavataan laajalla alueella, ja se on paikoin hyin yleinen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi, eikä sillä ole merkittäviä uhkia.
Elintavat

Pitkäkynsipäästäinen elää monenlaisissa ympäristöissä alangoilta vuoristoihin. Ruohikkoalueet ja avoimet pellot ovat lajille erityisen suotuisia ja näillä alueilla kannat voivat olla hyvin tiheät. Pitkäkynsipäästäinen käyttää ravinnokseen matoja, hyönteisiä, juoksujalkaisia ja etanoita. Pitkäkynsipäästäinen poikii enintään kolme kertaa vuodessa, ja yhdessä poikueessa on 3–7 poikasta.
Pierre Balmain

Pierre Balmain ja näyttelijä Ruth Ford vuonna 1947.
Pierre Balmain (18. toukokuuta 1914 Saint-Jean-de-Maurienne, Ranska – 29. kesäkuuta 1982 Pariisi) oli ranskalainen muotisuunnittelija.
Hänet tunnettiin erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla monien kuninkaallisten, ruhtinattarien ja näyttelijöiden suosimana, konservatiivisen tyylin muotitaiteilijana.
Suku ja koulutus

Pierre Alexandre Claudius Balmainin isä oli kangastukkuri, joka kuoli pojan ollessa 7-vuotias. Hänen äitinsä Françoise piti sisarensa kanssa muotiputiikkia nimeltä Galeries Parisiennes ja puki poikansa kuin pienen prinssin, jolla oli paašikampaus. Pierre kävi koulua Chambéryssa, ja vietti viikonloppuja setänsä luona kylpyläkaupunki Aix-les-Bainsissa, jossa hänen kiinnostuksensa haute couture-muotiin herättivät siellä nähdyt seurapiirinaiset.
Äiti haaveili pojasta tulevan laivaston lääkäri, mutta poika lähti opiskelemaan arkkitehtuuria École des Beaux-Arts'iin vuonna 1933 ja meni töihin Edward Molyneux’n muotitaloon vuonna 1934. Hän teki muotipiirrustuksia myös Redfernin muotitalon suunnittelija Robert Piguet'lle. Hän työskenteli Lucien Lelongin muotitalossa 1930-luvun lopulla ja 1940-luvun alussa yhdessä Christian Diorin kanssa sekä teki Lelongille kokoelmia yhteistyössä vuosina 1940–1946.
Muotihuone

Toisen maailmansodan jälkeen Balmain perusti nimeään kantavan muotihuoneen, jonka rahoitukseen osallistui muun muassa Pariisissa asunut yhdysvaltalainen kirjailija Gertrude Stein. Balmainin muotitalo oli välitön menestys, ja sen vaatteille oli ominaista erinomainen laatu, erityisesti iltapuvussa, joissa naisellisuus yhdistyi vaikuttavaan eleganssiin. Pariisista muotitalo laajeni kymmenen vuotta myöhemmin sivuliikkeisiin New Yorkiin ja Caracasiin. Tuotevalikoimaa laajennettin ja Balmain-nimellä myytiin käsinommeltujen iltapukujen lisäksi myös erilaisia asusteita, matkalaukkuja ja hajuvesiä.
Hänen asiakkaisiinsa kuuluivat Thaimaan kuningatar Sirikit, Belgian Fabiola ja filmitähdet Marlene Dietrich, Katharine Hepburn, Ingrid Bergman, Brigitte Bardot ja Sophia Loren sekä Windsorin herttuatar, Gertrude Stein ja Alice B. Toklas.
Balmainin ensimmäinen parfyymi oli Vent Vert (”Vihreä tuuli”), ja suurimmaksi menestykseksi nousi Jolie Madame (1953). Hajuvedet Balmain myi vuonna 1960 Revlonille, joka jatkoi tuoksuissa Balmainin nimen käyttöä. Balmain lisensioi tuotemerkkiään myös muissa tuoteryhmissä niin, että hänen kuollessaan vuonna 1982 Balmain-merkkisiä tuotteita valmisti noin 130 yritystä eri puolilla maailmaa.
Arkkitehtuuri jäi Pierre Balmainin elinikäiseksi harrastukseksi, ja hänellä oli osittain itse suunnittelemansa talo muun muassa Elban saarella, Firenzessä, Normandiassa ja Marrakeshissä. Hän sanoi: "”Reagoin usein kuin arkkitehti ja ajattelen kuin arkkitehti. Arkkitehdin ja couturierin (muotitaiteilijan) välillä on varmasti valtava määrä yhteistä perustaa."
Hän julkaisi muistelmansa (engl. My Years and Seasons) vuonna 1964. Vuonna 1978 hänelle myönnettiin Ranskan Kunnialegioonan arvo.
Perintö

Pierre Balmainin assistenttina toimi 25 vuotta hänen tanskalainen kumppaninsa Erik Mortensen, joka johti muotitaloa Pierre Balmainin kuoleman vuonna 1982 jälkeen vuoteen 1990 asti. Vuonna 2016 Balmain-muotitalo siirtyi noin 500 miljoonalla eurolla Qatarin emiirin omistamalle yhtiölle, jolla on myös muita muotimerkkejä kuten Valentino.
Balmainille myönnettin postuumisti Dé d´Or (Kultainen sormustin) eli Ranskan muotialan arvostetuin palkinto parhaasta haute couture kokoelmasta heinäkuussa 1982.
Pierre Balmain mainitaan Peter Sarstedtin vuoden 1969 hitissä ”Where Do You Go To (My Lovely)?” ja Hectorin siitä tekemässä suomennoksessa ”Kuningatar”: Kaikki vaatteesi tehnyt on Balmain / niissä kimmeltää helmet kuin jää....
Pierre Balmain mannekiininsa kanssa 1951
Madame Ginette Spanier, malli Marie Teresa ja Pierre Balmain tämän kotona Croissyssä, tv-ohjelman kuvaus 1961
Jakkupuku villaa, punoskoristettu, Pierre Balmain 1957
Balmainin mannekiineja iltapuvuissa 1951
Leninki kuvioitua silkkiä, Pierre Balmain 1964
Leninki silkkiä, synteettistä kuitua ja metallia, Pierre Balmain 1950-1969
Monte San Giorgio

| Monte San Giorgio |
| --- | --- |
 Monte San Giorgio Luganojärven niemellä (keskellä oikealla) luoteesta nähtynä.
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Ticino, Sveitsi Varesen maakunta, Italia  45°55′N, 8°57′E
Tyyppi:  luontokohde
Kriteerit:  VIII
Tunnusnumero:  1090
Valintahistoria
Valintavuosi:  2003
Laajennusvuosi:  2010
 Monte San Giorgio
Monte San Giorgio on Sveitsin ja Italian raja-alueella, Ticinon kantonissa ja Varesen maakunnassa, sijaitseva 1 097 metrin korkeuteen kohoava puuston peittämä vuori. Siellä on runsaimmat tunnetut merieläinten fossiiliesiintymät triaskaudelta, runsaan 200 miljoonan vuoden takaa.
Vuoresta tuli Sveitsin aluetta käsittävä Unescon maailmanperintökohde vuonna 2003. Kohdetta laajennettiin vuonna 2010 sisältämään osia myös Italian puolelta. Varsinainen perintökohde on laajuudeltaan 11 neliökilometriä, ja se sijaitsee sveitsiläisten Mendrision, Brusino Arsizion ja Riva San Vitalen sekä italialaisen Porto Seresion kuntien alueella. Suojavyöhyke on huomattavasti laajempi, 32 neliökilometriä, ja rajoittuu pohjoisessa Luganojärveen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Monte San Giorgio Wikimedia Commonsissa
Bianchi, Stefania; Rieber, Hans: Monte San Giorgio (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  14.3.2017. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Unescon maailmanperintökohteet Sveitsissä
Albulan ja Berninan rautatiet sekä Albula- ja Berninasolat, osittain Italiassa
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Bellinzonan markkinakaupungin kolme linnaa, puolustusmuuri ja maavallit
Bernin vanhakaupunki
Jungfraun–Aletschin alppialue
kellokaupungit La Chaux-de-Fonds ja Le Locle
Lavaux'n viinipenkereet
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt (yhteinen kuuden muun maan kanssa)
Monte San Giorgio, osittain Italiassa
St. Gallenin luostari
St. Johannin benediktiiniluostari
Sardona
Unescon maailmanperintökohteet Italiassa
Agrigento
Alberobellon trullitalot
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Amalfin rannikko
Aquileia
Assisin fransiskaanikohteet
Berninan rautatie (yhteinen Sveitsin kanssa)
Casertan palatsi, Vanvitellin akvedukti, San Leucion rakennusryhmä
Castel del Monte
Cerveteri, Tarquinia
Cilento ja Vallo di Diano, Paestum, Velia, Certosa di Padula
Crespi d’Adda
Dolomiitit
Etna
Ferrara
Firenze
Genova: Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Ivrea
Langobardien hallintokeskukset Italiassa
Liparisaaret
Mantova ja Sabbioneta
Medicien villat ja puutarhat
Modenan katedraali, Torre Civica ja Piazza Grande
Monte San Giorgio (yhteinen Sveitsin kanssa)
Napoli
Padovan kasvitieteellinen puutarha
Piazza dei Miracoli
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret
Piemonten viinimaisema: Langhe-Roero ja Monferrato
Pienza
Pompeji, Herculaneum, Torre Annunziata
Portovenere, Cinque Terre ja saaret Palmaria, Tino ja Tinetto
Ravennan varhaiskristilliset rakennukset
Rooma
San Gimignano
Santa Maria delle Grazie
Sassi di Matera
Savoijin kuninkaallisen suvun asuinrakennukset
Siena
Su Nuraxi di Barumini
Syrakusa ja Pantalican kivinen nekropolis
Urbino
Val Camonica
Val di Noto
Val d’Orcia
Venetsia
Verona
Vicenza ja Veneton palladiolaiset villat
Villa Adriana
Villa d'Este
Villa Romana del Casale
Monte Rosso

| Monte Rosso |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Jon Sundell Tuomas Milonoff
Käsikirjoittaja:  Jon Sundell
Tuottaja:  Riku Rantala
Säveltäjä:  Ercola Timo A. Kaukolampi DJ Street Kobra Vilunki 3000
Leikkaaja:  Jon Sundell
Lavastaja:  Ville Tervonen Markus Friskberg
Pääosat:  Manne Tainio Jani Tolin Laura Sipiläinen Aku Kihlberg Jussi Piiroinen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Yleisradio
Ensi-ilta:  2008
Kesto:  38 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Monte Rosso on  Jon Sundellin ja Tuomas Milonoffin ohjaama lyhytelokuva vuodelta 2008. Elokuva on mustavalkoinen.
Veijarikomedia kertoo kesäisestä viikonlopusta Helsingissä. Päähenkilö Eki elää viikonloppuja varten ja tekee töitä vain rahoittaakseen niitä. Ohjaaja Sundellin mukaan Ekissä on Uuno Turhapuron piirteitä. Vahva slangidialogi on työryhmän käsialaa.
Tekijöiden mukaan mustavalkoisuudella haluttiin välttää muodinmukaisuutta. Kritiikissä todetaan että mustavalkoisuus luo elokuvaan nostalgista tunnelmaa, mutta mustavalkoisuutta lukuun ottamatta elokuva on täysin nykyaikainen. Juonta pidetään kliseisenä, replikointia kökkönä, näyttelemistä amatöörimäisenä, mutta kritiikissä näitä seikkoja ei pidetä puutteena, sillä elokuva on kriitikon mukaan tehty tunteella Helsinkiä kohtaan. Pussikaljaelokuva nähdään sen henkiseksi sukulaiseksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Manne Tainio  | … |  Eki   |
|  Jani Tolin  | … |  Petson   |
|  Laura Sipiläinen  | … |  Aamu   |
|  Aku Kihlberg  | … |  Väyrynen   |
|  Jussi Piiroinen  | … |  Chipi-Lee   |
Peterloon verilöyly

Taiteilija George Cruikshankin näkemys Peterloon verilöylystä.
Peterloon verilöyly oli Manchesterin St. Peter’s Fieldsissä 16. elokuuta 1819 tapahtunut väkivallanteko. Osapuolina verilöylyssä olivat yleistä äänioikeutta sekä muita uudistuksia vaatineiden mielenosoittajien joukko ja paikalliset sotilasyksiköt, jotka hajottivat mielenosoituksen väkivaltaisesti. Mielenosoittajien päämiehinä toimivat Samuel Bamford sekä Henry Hunt, jota nimitettiin myös ”Orator” Huntiksi hänen puhetaitojensa vuoksi. Paikallisten talonpoikien ratsuväen osastoa komensivat kapteeni Hugh Birley ja majuri Thomas Trafford.
Mielenosoitukseen osallistuneiden määrästä ei ole varmaa tietoa. Usein on esitetty arvioita noin 60 000 osallistujasta, mutta myös jopa 100 000 osallistujan arvioita on nähty. Myöskään kuolonuhrien määrästä ei ole täyttä varmuutta, mutta sen arvioidaan yleisesti olevan 10 ja 20 hengen välillä.
Nimitys ”Peterloo” on pilkallinen viittaus Waterloon taisteluun 1815.
Tapahtumien kulku

Yleistä äänioikeutta ja yhteiskunnallisia uudistuksia vaatineiden mielenosoittajien joukko kokoontui marssien St. Peter’s Fieldsiin maanantaina 19. elokuuta 1819. Marssia paikalle oli harjoiteltu jo ennestään sen sujuvuuden takaamiseksi, ja sitä säesti musiikki, laulu ja tanssi. Osa mielenosoitukseen osallistujista tuli lähes 50 kilometrin päästä.
Vaikka mielenosoitus ei ollut väkivaltainen eivätkä sen osallistujat olleet aseistautuneet, paikalliset viranomaiset päättivät silti hajottaa sen ja vetosivat sen sotilaalliselta ja järjestäytyneeltä vaikuttaneeseen olemukseen. Virallinen talonpoikien ratsuväelle annettu määräys oli, että vain mielenosoituksen puhujat tuli pidättää ja muut jättää rauhaan. Mielenosoittajat kuitenkin pyrkivät estämään ratsuväen etenemisen tarttumalla toinen toistaan käsistä muodostaen ihmisketjuja, joten talonpoikien ratsuväki suoritti rynnäkön ja iski sapelein maahan ihmisiä ja näiden kantamia banderolleja. Joillakin ratsumiehistä oli myös henkilökohtaisia kaunoja tiettyjä mielenosoittajia kohtaan. Syntynyttä paniikkia ja sekasortoa pidettiin merkkinä vastarinnasta esivaltaa kohtaan, joten myös 600 miehen vahvuinen husaariosasto, jota komensi everstiluutnantti Guy L’Estrange, määrättiin hajottamaan mielenosoitusta.
Noin kymmenessä minuutissa kaikki hengissä selvinneet mielenosoittajat olivat paenneet St. Peter’s Fieldsistä, ja jäljellä oli enää ruumiita ja loukkaantuneita. St. Peter’s Fieldsissä paikalla olleet lehtimiehet pidätettiin.
Jälkipyykki

Useita mielenosoituksen päämiehiä joutui oikeuteen verilöylyn jälkeen. Heitä syytettiin ensin valtiopetoksesta, mutta syytteestä luovuttiin vastahakoisesti. Useimmat heistä tuomittiin vankeuteen, Henry Hunt kahdeksi vuodeksi. Myös tapausta julkisuudessa kritisoineita uudistusmielisiä, merkittävimpinä Francis Burdett ja John Cartwright, tuomittiin vankeuteen ja sakkoihin. Prinssihallitsija Yrjö lähetti verilöylyyn osallistuneille husaareille viralliset onnentoivotuksensa, mikä osoitti ettei hän katsonut näitä syylliseksi mihinkään rikkeeseen.
The Times -lehti julkaisi verilöylyn tapahtumista kuvauksen, joka järkytti kansaa laajalti. Runoilija Percy Bysshe Shelley kirjoitti verilöylyn innoittamana runon ”The Masque of Anarchy”, joka kuitenkin jäi julkaisematta. Verilöylyä todistamassa ollut liikemies John Edward Taylor perusti tapauksen johdosta The Manchester Guardian -lehden.
Peterloon verilöylyn jälkeen Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus hyväksyi joukon uusia lakeja, joissa muun muassa vaadittiin kirkollisia tai valtiollisia asioita käsittelevien yli 50 henkilön julkisten kokoontumisten hyväksyttämistä etukäteen paikallisviranomaisella.
Samuel Bamford ei jatkanut yhteiskunnallisena aktivistina vankeustuomionsa jälkeen ja kieltäytyi osallistumasta myöhempään chartistien uudistusmieliseen liikkeeseen. Teoksissaan Passage in the Life of a Radical (1843) ja Early Days (1849) hän esitti huomattavaa kritiikkiä aiempia poliittisia tovereitaan kohtaan.
Verilöylyn muistomerkki

Peterloon verilöylylle ei pitkään aikaan ollut yhtään muistomerkkiä Manchesterissa. Free Trade Hall -rakennuksen ulkoseinään oli aiemmin kiinnitettynä sininen muistolaatta, jossa viitataan ainoastaan ”ihmismassan hajottamiseen” ilman mainintaa kuolonuhreista. Muistolaatta korvattiin vuonna 2007 Manchesterin kaupunginvaltuuston päätöksellä punaisella laatalla, jossa kerrotaan 15 ihmisen kuolleen ja yli 600 loukkaantuneen verilöylyssä.
Vuonna 2014 Manchesterin kaupunginvaltuuston kulttuurivastaava Maria Balshaw pyysi taiteilija Jeremy Delleriä suunnittelemaan muistomerkin Peterloon verilöylyn vuonna 2019 koittavaa 200-vuotispäivää varten. Deller julkisti suunnitelmansa muistomerkiksi loppuvuonna 2018. Suunniteltu muistomerkki on noin kuusi jalkaa (noin 182 senttimetriä) korkea ja 82 jalkaa (noin 11,6 metriä) leveä kiviveistos, jonka rakennusmateriaalina käytetään kiveä eri puolilta Britanniaa ja sen entisiä siirtomaita. Muistomerkin suunniteltu sijaintipaikka on vain noin sadan metrin päässä verilöylyn tapahtumapaikasta.
Peterloon verilöyly mediassa

Peterloon verilöylyä käsittelee Mike Leigh’n vuoden 2018 elokuva Peterloo. Siinä Henry Huntia esittää Rory Kinnear.
Kirjallisuutta

Marlow, Joyce: Peterloo Massacre.  HarperCollins, 1971.  ISBN 978-0586035054.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peterloon verilöyly Wikimedia Commonsissa
Kartta Manchesterin keskustasta verilöylyn tapahtuma-aikaan. Mielenosoittajien sijainti on osoitettu punaisella ja paikallisten sotilasyksiköitten sijainti sinisellä.
Neil Swainson

Neil James Sinclair Swainson (s. 15. marraskuuta 1955 Victoria, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen kontrabasisti ja säveltäjä. Hän opiskeli lyhyesti Robert Meyerin johdolla Victoriassa, mutta on pitkälti itseoppinut. Soitettuaan vuosina 1975–1977 Paul Hornin kvintetissä hän muutti Torontoon. Vuosina 1978–1982 hän oli Moe Koffmanin kvintetin jäsenenä, ja hän myös toimi sidemanina Joanne Brackeenin, Doc Cheathamin, George Colemanin, Al Cohnin, Johnny Griffinin, Jay McShannin, Bob Moverin ja Red Rodneyn kaltaisten yhdysvaltalaismuusikoiden kanssa.
Vuosina 1983–1987 Swainson teki yhteistyötä trumpetisti Woody Shawin kanssa. Vuodesta 1985 alkaen hän ajoittain tuurasi Don Thompsonia George Shearingin kokoonpanossa, jossa hänestä lopulta tuli Thompsonin seuraaja vuonna 1988. Shearingin kanssa Swainson on esiintynyt Yhdysvalloissa, Euroopassa, Australiassa ja Japanissa.
Princessa (vuoden 1997 albumi)

| Princessa Princessa |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1997
 Tyylilaji: pop
 Levy-yhtiö: East West Records
Princessa muut julkaisut
|   | Princessa 1997 |   |
Princessa on samannimisen artistin albumi vuodelta 1997.