stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Costa Rica
Väestö

Costa Rican vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan maassa asui 4 301 712 ihmistä. Maailmanpankin tekemän arvion mukaan vuonna 2016 Costa Ricassa asui 4,857 miljoonaa ihmistä. Costa Rican väkiluku kasvoi 1900-luvun aikana voimakkaasti, sillä vielä vuoden 1927 väestönlaskennan mukaan asukasluku oli 471 524. 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla väkiluku kasvoi noin 800 000:sta 3,8 miljoonaan. Hyvinvoinnin kasvaessa väestönkasvu on hidastanut. Maahanmuutto piti vuotuisen väestönkasvun vielä 1900-luvun lopulla yli kahdessa prosentissa, mutta 2000–2011 väestönkasvu oli enää 1,1 prosenttia vuodessa. Väestönkasvu hidastumiseen vaikutti 1900-luvulla myös ehkäisymenetelmien käytön lisääntyminen katolisen kirkon vastustuksesta huolimatta.
Costa Rica on väestöltään Keski-Amerikan espanjalaisin valtio. Sen asukkaista melkein neljä viidesosaa on eurooppalaistaustaisia. Eurooppalaisten ja alkuperäisasukkaiden jälkeläisiä mestitsejä on melkein viidesosa maan asukkaista. Huomattavasti pienempiä osuuksia kansasta muodostavat pääosin 1800-luvulla Jamaikalta tuotujen etnisten afrikkalaisten jälkeläiset sekä kiinalaiset siirtotyöläisten jälkeläiset. Afrikkalaisia asuu erityisesti Karibianmeren rannikkotasangolla Limónin maakunnassa. Costa Rica väestöstä alle prosentti kuuluu alueen alkuperäisasukkaisiin. Cordillera de Talamancan alueella asuu bribrejä ja cabécareja, Keskuslaaksoa ympäröivillä kukkuloilla borucoja ja nasoja.
Espanja on Costa Rican valtakieli. Espanjaksi costaricalaiset on tunnettu nimellä ”tico”, heidän sanoissa paljon käyttämän liittopäätteen ”-tico” takia. Kun espanjassa muuten sanottaisiin ’chiquitito’ (pieni) käyttävät ticot usein muotoa ’chiquitico’. Jamaikalailta tuotujen jälkeläiset puhuvat espanjan lisäksi limóninkreolia, joka muistuttaa jamaikankreolia. Vuoden 2017 latinobarometri kyselyssä 57 % asukkaista on roomalaiskatolisia ja 25 % on protestantteja. Muita uskontoja tunnustaa 2 %, uskonnottomia on 15 % asukkaista ja 1 % ei kertonut vakaumustaan.
Koulunkäynti on periaatteessa pakollista yhdeksän vuoden ajan, ja 99 prosenttia ikäluokasta käy kuusivuotisen alakoulun, 72 prosenttia jatkaa kolmivuotiseen yläkouluun. Yläkouluun jatkaa opintojaan melko vähän oppilaista, vaikka maa käyttääkin huomattavasti varaa koulutukseen. Costa Rica on ollut latinalaisessa Amerikassa yksi kaikille avoimen koulujärjestelmän edelläkävijöitä, ja OECD-maista vain Tanska, Uusi-Seelanti ja Islanti käyttävät isomman osuuden bruttokansantuotteesta koulutukseen. Lukutaito on kuitenkin korkea, sillä vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 97,6 prosenttia yli 10-vuotiaista costaricalaisista osasi lukea.
Kulttuuri

Costaricalaisten kansallistunteeseen kuuluu erottautuminen alueen muista valtioista, jotka ovat köyhempiä, huonommin koulutettuja ja poliittisesti epävakaita.
Costaricalaista perusruokaa ovat maissijauhoista leivotut tortillat, joita syödään kolmekin kertaa päivässä riisin ja papujen sekä munien, juuston, kanan tai lihan kanssa. Juhlatilaisuuksiin voidaan valmistaa kokonaisena paistettu porsas.
Kulttuuri > Urheilu

Muiden Keski-Amerikan maiden tapaan jalkapallo, jonka englantilaiset uudisasukkaat toivat maahan 1900-luvun alussa, on Costa Rican kansallispeli. Maassa on kymmeniä paikallisia ja alueellisia joukkueita. Costa Rican jalkapallomaajoukkue on pelannut MM-kisojen lopputurnauksessa kuudesti 1990, 2002, 2006, 2014, 2018 ja 2022. FIFA-rankingissa se on vuoden 2017 toukokuussa sijalla 20.
Costa Rica osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin vuonna 1936, vaikka sen olympiakomitea perustettiinkin vasta 1953. Säännöllisesti maa on osallistunut vuodesta 1964 alkaen. Sillä on toisinaan ollut yksittäisiä edustajia myös talviolympialaisissa. Maan menestynein urheilija on uimari Claudia Poll, joka on saanut kolme mitalia. Hän voitti 1996 200-metrin vapaauinnissa maan ensimmäisen olympiakultamitalin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Costa Rica Wikimedia Commonsissa
Väli-Amerikan valtiot
| --- | --- |
Mantereen maat:  Belize  Costa Rica  El Salvador  Guatemala  Honduras  Meksiko  Nicaragua  Panama 
Saarivaltiot:  Antigua ja Barbuda  Bahama  Barbados  Dominica  Dominikaaninen tasavalta  Grenada  Haiti  Jamaika  Kuuba  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Trinidad ja Tobago 
Itsehallintoalueet:  Anguilla  Aruba  Bonaire  Brittiläiset Neitsytsaaret  Caymansaaret  Curaçao  Guadeloupe  Martinique  Montserrat  Navassa  Puerto Rico  Saba  Saint Barthélemy  Saint-Martin  Sint Eustatius  Sint Maarten  Turks- ja Caicossaaret  Yhdysvaltain Neitsytsaaret 
Costa Rican kartta
Suitsukepoltin siirtomaakautta edeltäneeltä ajalta.

Costa Rican väestönkasvu
Aliens – paluu

| Aliens – paluu> Aliens |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste. Ellen Ripley (Sigourney Weaver), sylissään Newt (Carrie Henn).
Ohjaaja:  James Cameron
Käsikirjoittaja:  James Cameron
Tarina:  James Cameron David Giler Walter Hill
Tuottaja:  Gale Anne Hurd Gordon Carroll David Giler  Walter Hill
Säveltäjä:  James Horner
Kuvaaja:  Adrian Biddle
Leikkaaja:  Ray Lovejoy
Tuotantosuunnittelija:  Peter Lamont
Pääosat:  Sigourney Weaver Michael Biehn Lance Henriksen Carrie Henn Bill Paxton Paul Reiser
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Brandywine Productions
Levittäjä:  20th Century Fox
Ensi-ilta:   18. heinäkuuta 1986  31. lokakuuta 1986
Kesto:  137 minuuttia (teatteriversio 1986) 154 minuuttia (ohjaajan versio 1990)
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  18 500 000 dollaria
Tuotto:  131 060 248 dollaria
Edeltäjä:  Alien – kahdeksas matkustaja
Seuraaja:  Alien 3
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aliens – paluu (engl.  Aliens) on James Cameronin ohjaama elokuva vuodelta 1986. Se on ensimmäinen jatko-osa Ridley Scottin ohjaamalle tieteiselokuvalle Alien – kahdeksas matkustaja. Pääosissa esiintyvät Sigourney Weaver, Michael Biehn, Lance Henriksen, Carrie Henn, Bill Paxton ja Paul Reiser.
Elokuva perustuu James Cameronin, David Gilerin ja Walter Hillin käsikirjoitukseen. Elokuva on lajityypiltään nopeatempoinen toimintaseikkailu, toisin kuin alkuperäinen Alien. Elokuva menestyi erittäin hyvin. Se seurasi Cameronin Terminator – tuhoajaa ja vakiinnutti hänen asemansa menestyvänä toimintaelokuvien ohjaajana. Elokuva kuvattiin Englannissa 18 miljoonan dollarin budjetilla.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Aliens – paluu -elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta.
Juoni

Elokuvan alussa Nostromo-rahtialuksen ainoa selviytynyt jäsen Ellen Ripley (Sigourney Weaver) pelastetaan avaruudesta sen jälkeen, kun hän on ollut 57 vuotta hyperunessa. Ripley saa kuulla, että Hadley’s Hope -niminen siirtokunta on perustettu LV-426-planeetalle, josta Nostromon miehistö löysi Alienin. Siirtokuntaan menetetään yhteys ja Ripley lähtee vastahakoisesti Weyland-Yutanin järjestämän pelastusretkikunnan mukaan neuvonantajana. Mukana on joukko kovia merijalkaväen sotilaita. LV-426:lla joukko toteaa, että Alienit ovat tappaneet siirtokuntalaiset. Retkikunta joutuu ansaan ja Alienit uhkaavat heitä.
Retkikunta törmää henkiinjääneeseen pikkutyttöön nimeltä Rebecca ”Newt” Jorden (Carrie Henn), jonka perheen kohtalo esitellään elokuvan ohjaajan versiossa. Retkikunnan sotilaiden yrittäessä tuhota Alieneita Weyland-Yutanin edustaja Carter Burke (Paul Reiser) sabotoi kamppailua ja aikoo tuoda Alienin sikiöitä yhtiölleen tutkittaviksi, joka onnistuisi vain käyttämällä retkikunnan muita jäseniä loisisäntinä sikiöille. Retkikunnan taistellessa henkensä edestä suurta Alien-joukkoa vastaan Newt joutuu olentojen haltuun, mutta piittaamatta omasta hengestään Ripley tahtoo pitää kiinni Newtille antamastaan lupauksesta olla hylkäämättä tätä. Alieneiden lisäksi Ripley joutuu taistelemaan myös aikaa vastaan, sillä siirtokunnan ylikuormittunut fuusioreaktori on lämpöydinräjähdyksen partaalla.
Ripley tunkeutuu reaktorirakennuksen sydämeen ja pelastaa Newtin juuri kuoriutuvalta facehuggerilta ja kohtaa ensimmäistä kertaa Alien-kuningattaren. Hän pakenee Newtin, Hicksin (Michael Biehn) ja Bishopin (Lance Henriksen) kanssa emoalukselle, jossa hän kohtaa jälleen kuningattaren, joka vaurioittaa Bishopin toimintakyvyttömäksi repimällä tämän kahtia. Ripley pudottaa kuningattaren lastaustrukilla ilmalukkoon ja lopulta avaruuteen. Eloonjääneet Ripley, Newt, Hicks ja Bishop asettuvat pakoaluksen hyperunikammioihin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sigourney Weaver  | … |  Ellen Ripley   |
|  Carrie Henn  | … |  Rebecca ”Newt” Jorden   |
|  Lance Henriksen  | … |  Bishop   |
|  Michael Biehn  | … |  alikersantti Dwayne Hicks   |
|  Paul Reiser  | … |  Carter Burke   |
|  Bill Paxton  | … |  Hudson   |
|  William Hope  | … |  luutnantti Gorman   |
|  Jenette Goldstein  | … |  Vasquez   |
Vaikutus

Elokuva on inspiroinut selviytymiskauhupelien kehitystä kuten Project Firestart (1989). Myös elokuvaan perustuvia pelejä on tehty kuten Aliens: The Computer Game (1987).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aliens – paluu Wikimedia Commonsissa
Aliens – paluu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| n k Alien-elokuvat |
| --- | --- |
Pääsarja:  Alien – kahdeksas matkustaja (1979)  Aliens – paluu (1986)  Alien 3 (1992)  Alien – ylösnousemus (1997) 
AVP-sarja:  Alien vs. Predator (2004)  Aliens vs. Predator 2 (2007) 
Esiosat:  Prometheus (2012)  Alien: Covenant (2017) 
Muut osat:  Alien: Romulus (2024)
Bryce Bennett

Bryce Bennett (s. 14. heinäkuuta 1992) on yhdysvaltalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Squaw Valley Ski Teamia.
Alppihiihdon maailmancupissa Bennett kilpaili ensimmäisen kerran Lake Louisen supersuurpujottelussa joulukuussa 2013. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Beaver Creekin syöksylaskussa joulukuussa 2015 oltuaan 29:s. Joulukuussa käydyssä Val Gardenan syöksylaskussa hän laski numerolla 57 kuudenneksi laskien näin ensimmäistä kertaa urallaan kymmenen parhaan joukkoon. Hän on sijoittunut neljänneksi Val Gardenan ja Bormion syöksylaskuissa joulukuussa 2018. Ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa hän saavutti Val Gardenan syöksylaskussa joulukuussa 2021. Hän voitti Val Gardenan ensimmäisen syöksylaskun joulukuussa 2023. Toisessa syöksylaskussa hän sijoittui kolmanneksi. Saman kauden syöksylaskucupissa hän sijoittui viidenneksi.
Bennett sijoittui Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 alppiyhdistetyssä 11:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän oli syöksylaskussa yhdeksäs ja alppiyhdistetyssä yhdestoista. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui syöksylaskussa kymmenenneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui supersuurpujottelussa 17:nneksi ja syöksylaskussa 19:nneksi. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän oli syöksylaskussa kymmenes ja supersuurpujottelussa viidestoista.
Plutarkhos

| Plutarkhos> Πλούταρχος |
| --- | --- |
 Plutarkhoksen rintakuva. Nykyaikainen kopio Chairóneiassa eli antiikin Khaironeiassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 45–47 Khaironeia, Boiotia
Kuollut: noin 120–125 Delfoi, Fokis
Koulutus ja ura
Koulukunta:  keskiplatonistinen
Tunnetut työt:  Kuuluisien miesten elämäkertoja, Moralia
Opettaja:  Ammonios Ateenalainen
Plutarkhos (m.kreik. Πλούταρχος, Plūtarkhos, lat. Plutarchus; noin 45/47 Khaironeia – noin 120/125) oli antiikin kreikkalainen keskiplatonilainen filosofi ja elämäkertakirjailija. Hänet tunnetaan teoksestaan Kuuluisien miesten elämäkertoja sekä lukuisista filosofista tutkielmista, jotka on koottu kokoelmaksi Moralia.
Elämä > Nuoruus ja perhe

Plutarkhoksen elämästä tiedetään vain vähän yksityiskohtia, ja suurin osa niistä on poimittu hänen omista teoksistaan. Hän oli kotoisin Khaironeiasta Boiotiasta, ja syntyi joskus vuosien 45–47 välillä. Syntymäaika on päätelty siitä, että hän sanoo opiskelleensa Ateenassa Ammonioksen oppilaana samaan aikaan, kun keisari Nero oli kierroksellaan Kreikassa, toisin sanoen vuosina 66–67. Näin hänen voidaan päätellä olleen tuolloin nuorukainen, ehkä noin 20-vuotias. Nero vieraili Delfoissa vuonna 66, ja Plutarkhos vaikuttaa sanovan olleensa siellä samaan aikaan. Plutarkhos mainitsee itsensä Neron aikalaiseksi myös eräässä toisessa yhteydessä. Plutarkhos viipyi Ateenassa tarpeeksi pitkään, että sai kaupungin kansalaisuuden.
Plutarkhoksen isän nimi oli oletettavasti Autobulos. Isoisänsä hän mainitsee olleen nimeltään Lamprias. Tältä Plutarkhos oli kuullut eräitä Marcus Antoniusta koskeneita anekdootteja, jotka Lamprias oli puolestaan kuullut Filotaalta, joka oli opiskellut lääketiedettä Aleksandriassa samaan aikaan kun Antonius oli siellä Kleopatran kanssa. Plutarkhoksen isoisoisä Nikarkhos oli puolestaan kertonut hänelle khaironeialaisten kärsimyksistä Aktionin taistelun aikaan. Plutarkhoksella oli kaksi veljeä, Timon ja Lamprias nuorempi. Ollessaan vielä nuori mies Plutarkhoksen tehtäväksi annettiin kerran toimia kaupunkinsa lähettiläänä ja matkustaa provinssin roomalaisen kuvernöörin luokse.
Plutarkhoksen vaimo oli nimeltään Timoksena. He saivat neljä poikaa sekä tyttären, jonka nimi oli myös Timoksena. Yksi pojista oli Plutarkhos nuorempi ja toinen Lamprias nuorin. Tyttären kuoltua Plutarkhos kirjoitti vaimolleen lohdutukseksi kirjeen Lohdutukseksi puolisolle.
Elämä > Myöhempi elämä

Plutarkhos vaikutti pääosin kotikaupungissaan Khaironeiassa, sanoen ”asun pienessä kaupungissa, ja jotta se ei tulisi vielä pienemmäksi, pysyn siellä”. Kotikaupungissaan hänellä oli joitakin virkatehtäviä. Hän toimi myös läheisessä Delfoissa, jossa hänellä oli tehtävä Apollonin pappina. Plutarkhos vieraili kuitenkin Roomassa sekä muualla Italiassa, sillä hän mainitsee käyneensä myös muun muassa Ravennassa. Hän kävi myös ainakin Aleksandriassa.
Roomassa Plutarkhos luennoi keisari Domitianuksen (hallitsi 81–96) aikana, sillä hän mainitsee stoalaisen Arulenus Rusticuksen saaneen kirjeen keisarilta ollessaan Plutarkhoksen luennolla. Plutarkhos tunsi myös muun muassa moninkertaisen konsulin Sosius Senecion, jota puhuttelee Theseuksen elämäkertansa johdannossa.  Plutarkhos sanoo, ettei oppinut Italiassa juurikaan latinaa, sillä hänen aikansa veivät julkiset tehtävät sekä filosofian luentojen pitäminen, ja hän perehtyi vasta myöhemmällä iällä roomalaiseen kirjallisuuteen.
Roomassa Plutarkhos tutustui myös keisari Trajanukseen (hallitsi 98–117). Eräiden tietojen mukaan Plutarkhos olisi ollut keisarin opettaja, ja keisari olisi tehnyt hänestä konsulin. Tämä perustuu kuitenkin pelkästään Sudassa olevaan mainintaan, joka on epäluotettava, sekä Johannes Salisburylaisen teoksen Policraticus kautta tunnettuun latinankieliseen kirjeeseen, joka on kuitenkin väärennetty, vaikkakaan Johannes itse ei todennäköisesti ollut sen väärentäjä.
Jossakin välissä Plutarkhos palasi takaisin Khaironeiaan, mutta tutkijat ovat olleet erimielisiä siitä, tapahtuiko tämä jo ennen Trajanuksen kuolemaa vai vasta sen jälkeen. Plutarkhoksen tarkkaa kuolinaikaa ei tunneta. Se sijoitetaan joskus vuosien 120 ja 125 välille.
Filosofia

Filosofialtaan Plutarkhos oli platonilainen ja tarkemmin keskiplatonisti. Hän pyrki muodostamaan Platonin teoksissa esitetyistä ajatuksista johdonmukaisen ja uskottavan filosofisen kokonaisuuden. Hän hyväksyi sen Antiokhoksen ja Eudoroksen näkemyksen, että Platonin dialogeista voitiin löytää selkeitä oppeja, joita voitiin yrittää tulkita. Hän kuitenkin hylkäsi sen Antiokhoksen näkemyksen, joka piti Arkesilaoksen ja Karneadeen akateemisen skeptisismin tulkintaa Platonista vääränä tai katsoi skeptisismin kuuluneen lähinnä Platonin varhaiseen, sokraattisen vaiheeseen. Sen sijaan Plutarkhos katsoi, että Platon yhdisteli dialogeissaan selkeitä oppeja aporeettiseen ja skeptiseen lähestymistapaan.
Tämän seurauksena Plutarkhoksen näkemys platonistisesta filosofiasta oli holistisempi kuin toisaalta Antiokhoksella ja Eudoroksella ja toisaalta akateemisilla skeptikoilla. Hän kannatti Akatemian eri näkemysten yhteyttä, ja kirjoitti tästä kadonneessa tutkielmassaan Akatemian ykseydestä Platonin jälkeen. Samasta syystä hän myös korosti akateemisen skeptisismin eroa pyrrhonismiin, mistä kirjoitti samoin kadonneessa tutkielmassaan Pyrrhonistien ja akateemikkojen erosta.
Koska Plutarkhos katsoi aporeettisen aineksen olevan oleellinen osa Platonin filosofiaa, hän kirjoitti itsekin dialogeja Platonin tavoin. Hän käytti Platonin tavoin myös myyttejä, metaforia ja analogioita kirjoituksissaan, eikä koskaan esiinny niissä itse yhtenä keskustelijana; sen sijaan hän käytti dialogeissaan perheensä jäseniä.
Filosofia > Metafysiikka

Plutarkhos oli laaja-alaisesti kiinnostunut eri filosofisista kysymyksistä, jotka nousevat esille Platonin dialogeissa. Hänen näkemystensä keskiössä oli kuitenkin Platonin Timaios-dialogi ja sen kuvaama metafysiikka, joka vaikutti pitkälti siihen, kuinka hän ymmärsi Platonin ajattelun kokonaisuuden. Hän katsoi sen selittävän asioiden perimmäiset syyt, sekä pelkästään järjellä käsitettävien syiden ja niiden aistein havaittavissa olevien seurausten väliset suhteet. Plutarkhos tulkitsi Timaiosta kirjaimellisesti, ja katsoi maailmassa vaikuttavan kaksi perusprinsiippiä, jotka ovat luojajumala ja määräämätön dyadi.
Plutarkhos käsitteli aihetta erityisesti tutkielmassa Sielun syntymisestä Timaioksessa. Jumala vastasi maailmassa olevasta järjestyksestä ja järjellisyydestä, ja loi järjestyksen järjellisen maailmansielun kautta. Dyadi vastasi epäjärjestyksestä ja toimi epäjärjellisen maailmansielun kautta. Nämä kaksi maailmansielua olivat sama sielu, joka oli ensin, ennen luomista, epäjärjellinen, mutta tuli järjelliseksi jumalan toiminnan kautta. Maailmansieluun jääneet epäjärjelliset ainekset olivat syynä maailmassa oleviin pahoihin asioihin. Tutkielmassaan Isiksestä ja Osiriksesta Plutarkhos esitti saman myyttinä, jossa Osiris vastasi luojajumalaa ja Isis vastaanottavaa ainetta.
Filosofia > Psykologia ja etiikka

Samaa dualismia Plutarkhos sovelsi psykologiassaan. Platonin tavoin hän katsoi, että ihmissielussa oli järjellinen ja epäjärjellinen osa, jotka taistelivat hallintavallasta. Hieman Platonista poiketan Plutarkhos jakoi ihmisen kolmeen osaan, jotka olivat ruumis, sielu ja järki. Hänen ajattelussaan ihmissielu, jonka alkuperä on maailmansielussa, toimii välittäjänä ruumiin ja järjen välillä ja muuttuu järjelliseksi ja hyväksi tai epäjärjelliseksi ja pahaksi sen mukaan, osallistuuko se enemmän järjen vai ruumiin toimintaan.
Eettisessä ajattelussaan Plutarkhos jakoi sen hellenistiseen filosofiaan kuuluneen perusajatuksen, että filosofia on elämäntapa. Hän kannatti platonistista filosofiaa elämän perustuksena ja puolusti sitä, että tällainen elämäntapa on hyvä ja onnellinen. Samalla hän vastusti stoalaisten ja epikurolaisten näkemyksiä, katsoen näiden perustuvan väärinasetettuihin eettisiin ideaaleihin, ja arvosteli näitä muun muassa sellaisissa tutkielmissaan kuin Stoalaisilla on järjenvastaisempia väitteitä kuin runoilijoilla ja Epikuroksen mukaan on mahdotonta elää edes mukavasti.
Filosofia > Vaikutus

Plutarkhoksella oli paljon vaikutusta myöhempiin platonisteihin erityisesti siinä, että hän pyrki muodostamaan kokonaisnäkemyksen Platonin teosten sisällöstä, sekä siinä, että hän korosti Timaioksen kuvaamaa metafysiikkaa.
Teokset

Plutarkhoksen teokset jaetaan nykyisin yleensä kahteen ryhmään: elämäkerrat ja muut kirjoitukset, kuten filosofiaa käsittelevät tekstit.
Teokset > Elämäkerrat

Plutarkhoksen kuuluisin teos on sarja elämäkertoja, joka tunnetaan nimellä Kuuluisien miesten elämäkertoja tai alun perin Rinnakkaiselämäkertoja (Βίοι παράλληλοι, Bioi parallēloi). Siitä on säilynyt 46 elämäkertaa. Elämäkerrat on kirjoitettu pareittain, ja niissä verrataan aina yhtä kreikkalaista ja roomalaista henkilöä keskenään. Tällaisiksi pareiksi on yhdistetty esimerkiksi Aleksanteri Suuri ja Julius Caesar sekä Demosthenes ja Cicero.
Plutarkhoksen elämäkertoja ei ole tarkoitettu historiankirjoitukseksi vaan ihmisluonteen kuvauksiksi, ja ne heijastavat näin Plutarkhoksen eettistä ajattelua historiallisten henkilöiden kautta. Elämäkerrat keskittyvät kuvaamaan luonteita usein ennemmin anekdoottien kuin elämänvaiheiden yksityiskohtaisen käsittelyn kautta. Kirjallisten vapausten vuoksi niitä ei voisi edes käyttää historiana sellaisenaan, vaikka ne usein ovatkin tärkeimpiä lähteitä käsiteltyjen henkilöiden henkilöhistorioihin. Kuitenkin niitä on arvostettu kautta aikojen ennen kaikkea ikiaikaisten ihmisluonteiden kuvauksena.
Elämäkerroista on suomennettu valikoima, jossa rinnakkaiselämäkertaparit on hajotettu yksittäisiksi elämäkerroiksi. Säilyneiden Rinnakkaiselämäkertojen lisäksi Plutarkhos kirjoitti myös useita muita elämäkertoja, jotka eivät ole säilyneet nykyaikaan.
Teokset > Eettiset kirjoitukset

Muut Plutarkhokselta säilyneet teokset on koottu kokoelmaan, joka tunnetaan yleensä latinankielisellä nimellään Moralia (kreikaksi Ἠθικὰ σύγγραμματα, Ēthika syngrammata, ”Etiikkaan liittyviä kirjoituksia”). Siihen kuuluu 78 eklektistä tutkielmaa, kirjettä ja muuta kirjoitusta monilta eri aihealueilta. Osa on käytännöllisiä filosofisia tutkielmia, osa historiallisia tutkielmia ja osa lähinnä anekdoottikokoelmia. Eettiset kirjoitukset ilmentävät Plutarkhoksen ihmisystävällistä luonteenlaatua. Teoksissa on vain vähän teoreettisempaa filosofointia. Osa kokoelmaan päätyneistä kirjoituksista on epäperäisiä, ja niiden kirjoittajasta käytetään nimitystä Pseudo-Plutarkhos.
Joitakin kokoelman tutkielmia on suomennettu. Niihin kuuluvat muun muassa kirjoitus Lihansyönnistä, joka on vanhin säilynyt antiikin teksti, jossa lihansyönnin oikeutus kyseenalaistetaan järkiperäisin perustein, sekä tutkielmat Eläinten älykkyydestä ja Mielen tyyneydestä.
Teokset > Teosten historia

Plutarkhoksen teoksista on säilynyt epätäydellinen luettelo, jonka otsikko on ”Plutarkhoksen kirjojen luettelo” (Πλουτάρχου βιβλίων πίναξ, Plūtarkhū bibliōn pinaks). Se on laitettu hänen poikansa Lampriaan nimiin. Ei ole tietoa siitä, onko luettelo todella Lampriaan tekemä, mutta ainakin on todennäköistä, että luettelo tehtiin jo antiikin aikana, sillä tällaiset teosluettelot olivat ajalle tyypillisiä.
Moralian ensimmäisen painetun laitoksen (editio princeps), kuitenkin vielä heikkolaatuisen, painoi Aldus Manutius Venetsiassa vuonna 1509. Rinnakkaiselämäkertojen ensimmäinen painettu mutta osittainen ja samoin vielä heikkolaatuinen laitos valmistui Filippo Giuntan painamana vuonna 1517. Plutarkhoksen kaikkien teosten ensimmäinen painettu laitos oli Henri Estiennen eli Henricus Stephanuksen Genevessä vuonna 1572 paimana 13-osainen laitos. Kreikankielinen teksti ja sen latinankielinen käännös painettiin Leipzigissa 12-osaisena vuosina 1774–1782. Se tunnetaan J. J. Reisken editiona, vaikka hän kuoli jo vuonna 1774.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Plutarkhos: Lykurgos: Spartan lainsäätäjä.  Suomentanut Kalle Suuronen. Helsinki:  WSOY, 1942.
Plutarkhos: Kuuluisien miesten elämäkertoja.  (Bioi parallēloi, noin 80–120.)  Suomentanut Kalle Suuronen. Suomennoksen tarkistanut, johdannon kirjoittanut ja selittävän hakemiston laatinut Edwin Linkomies. 4. painos (1. painos 1955). Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 978-951-0-15794-7
Plutarkhos: Lihansyönnistä.  (Peri sarkofagias, noin 100.)  Suomentanut Tua Korhonen, Antti J. Niemi ja Pia Åberg. Helsinki:  Summa, 2004.  ISBN 952-5418-15-4
Plutarkhos: Hellien tunteiden kirja.  (Sisältää kirjoitukset: ”Neuvoja vastanaineille”, ”Sisarrakkaudesta”, ”Kiintymys jälkeläisiin”, ”Rakkaudesta”)  Suomentanut ja selityksin varustaneet Erkki Sironen ja Sampo Vesterinen. Jälkisanat Erkki Sironen. Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3274-9
Plutarkhos: Eläinten älykkyydestä ja muita kirjoituksia.  (Sisältää kirjoitukset: ”Eläinten älykkyydestä”, ”Gryllos”, ”Pitopuheita” (valikoima))  Suomentanut Tua Korhonen ja Liisa Kaski. Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-352-8
Plutarkhos: Mielen tyyneydestä.  (Sisältää kirjoitukset: ”Mielen tyyneydestä”, ”Vihan hallinnasta”, ”Turhasta uteliaisuudesta” ja ”Lohdutukseksi puolisolle”)  Suomentanut Juhana Torkki. Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-36943-1
Kirjallisuutta > Muut suomennetut tekstit

Plutarkhos: Sopiiko filosofia keskustelunaiheeksi juominkeihin? – Pöytäpuheita I, 1. Suom. Mikko Yrjönsuuri. niin & näin 4/1995, 19–20.