stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Swans

| Swans |
| --- | --- |
 Swans vuonna 2010.
Tiedot
Toiminnassa:  1982– 
Tyylilaji:  post-punk, post-industrial, noise rock, no wave, goottirock, taiderock
Kotipaikka:   New York, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Michael Gira, kitara, laulu   Norman Westberg, kitara   Christophj Hahn, kitara   Phil Puleo, rummut, perkussiot, dulcimer   Chris Pravdica, basso   Thor Harris, rummut, perkussiot, dulcimer  
Entiset jäsenet:  Jarboe, 1984–1997   Vincent "Vinnie" Signorelli   Jonathan Kane   Sue Hanel   Bob Pezzola   Daniel Galli-Duani   Harry Crosby   Roli Mosimann   Algis Kizys   Ted Parsons   Clint Steele   Sami Kumpulainen   Bill Bronson   Stevie McAllister   Ronaldo Gonzalez   Bill Rieflin  
Levy-yhtiö:  Young God Records   Neutral Records   Homestead Records   Caroline/Virgin/EMI Records   Uni/MCA Records   Invisible Records   Atavistic Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Swans on yhdysvaltalainen post-punk-yhtye, jota johtaa laulaja, säveltäjä ja multi-instrumentalisti Michael Gira. Sen musiikin tunnuspiirteitä ovat epätavallisten soitinnusten lisäksi rituaalinomaisesti toistuvat hitaat lauluosuudet ja synkät sanoitukset. Yhtye oli alun perin aktiivinen vuosina 1982–1997 ja on ollut uudestaan toiminnassa vuodesta 2010 lähtien.
Swans oli viisitoistavuotisella urallaan yksi harvoista pitkäikäisemmistä New Yorkin 1980-luvun no wave -liikkeen yhtyeistä. Ryhmän kokoonpano vaihtui jatkuvasti, ja Giran lisäksi ainoat pysyvämmät jäsenet olivat laulaja-kosketinsoittaja Jarboe ja kitaristi Norman Westberg, joista vain jälkimmäinen on mukana vuonna 2010 yhtyeen toimintaa jatkaneessa kokoonpanossa.
Historia > Varhainen Swans, 1982–1985

Varhaisimmassa tunnetussa Swans-kokoonpanossa Michael Gira toimi basistina ja laulajana, Jonathan Kane soitti rumpuja ja Sue Hanel kitaraa. Yhtyeen musiikki koostui hitaista kitaravalleista, hakkaavista rummuista ja Giran huutamalla julistetuista kuolemaa ja väkivaltaa käsittelevistä sanoituksista. Inspiraationa niille mainittiin Jean Genet ja Markiisi de Sade. Hanel ei pysynyt yhtyeessä pitkään, ja Bob Pezzola korvasi hänet ennen ryhmän ensimmäisen julkaisun, Swans-EP:n äänityksiä. Hanelin soittoa kuullaan kuitenkin Body to Body, Job to Job -harvinaisuuskokoelmalla, joskaan sen kansiteksteissä ei eritellä hänen soittamiaan kappaleita.
Swans julkaistiin pienen Labor Recordsin kautta vuonna 1982. Levy eroaa selvästi yhtyeen myöhemmästä tuotannosta. Sen poukkoileva tempo ja hieman epävireiset särökitarat muistuttivat Joy Divisionin tyylistä post-punkia, kun taas lopuillaan olevan no wave -liikkeen vaikutus kuului jazziin viittaavina soitinnuksina ja epätavallisina tahtilajeina. Eräässä haastattelussa rumpali Jonathan Kane vertasi Swansia blues-ikoni Chester "Howlin' Wolf" Burnettiin: molemmat käyttivät samoilla tavoin hypnoottisesti toistuvia yksinkertaisia riffejä.
Ensimmäisellä täysipitkällä julkaisulla Filth (1983) mukana oli ensi kertaa kitaristi Norman Westberg, joka soitti sittemmin jokaisella studioalbumilla Love of Lifea lukuun ottamatta.
Swans keräsi alkuaikoinaan mainetta erityisesti äärimmäisen kovaäänisillä performansseillaan. Poliisit joutuivat keskeyttämään useita yhtyeen liian äänekkäiksi ja väkivaltaisiksi äityneitä esiintymisiä. Gira kuitenkin sanoi vuoden 1996 haastattelussa, ettei kova äänenpaine koskaan ollut itsetarkoituksellista, ja kertoi vihaavansa esitysten mukana tullutta "maailman kovaäänisimmän yhtyeen" mainetta ja sen houkuttelemaa yleisöä.
Historia > Oma tyyli muodostuu, 1986–1988

Vuonna 1986 julkaistu Greed oli ensimmäinen albumi, jossa laulaja Jarboe oli varsinaisesti mukana. Hänen lauluaan kuullaan Giran huutamisen sijaan sekä levyn avausraidalla "Fool" että nimikkokappaleessa "Greed". Jarboen liittyminen aloitti yhtyeen aggressiivisuuden vähittäisen laantumisen. Myös pitkäaikainen basisti Algis Kizys liittyi yhtyeeseen.
Greediä seurasi samana vuonna sen "toinen puolisko" Holy Money, jossa Jarboe oli ensi kertaa päävokalistin roolissa. Se oli samalla ensimmäinen Swans-albumi, jossa mukaan otettiin myös akustisia elementtejä. Giran sanoituksissa käsiteltiin uskonnollisia teemoja, mistä tuli toistuva aihepiiri myöhemmillä levyillä.
Children of Godin (1987) kantavana teemana oli nimenomaan uskonto. Giran mukaan tarkoituksena ei ollut niin kristinuskon pilkkaaminen kuin julistaminenkaan, vaan hän halusi tutkia uskonnollisten viestien voimaa ja toisaalta käsitellä monien henkisten johtajien tekopyhyyttä. Jotkut laulut kuten raivokas "Beautiful Child" muistuttivat yhä vanhaa tuotantoa, mutta monet olivat poikkeuksellisen rauhallisia, ja levyllä kuultiin myös pianoa sekä akustista kitaraa. Näitä vastakohtaisia elementtejä yhdisteltiin peräkkäin luomaan omanlaistaan kontrastia.
Historia > Uusi suunta, 1988–1992

Children of God -levyn jälkeen Gira ilmoitti olevansa kyllästynyt yhtyeen meluisaan ulosantiin perustuvaan maineeseen ja siihen liittyviin odotuksiin. Tämän seurauksena hän päätti edelleen keventää yhtyeen musiikkia korostamalla akustisia elementtejä ja laittamalla Jarboen päälaulajan rooliin. Kaksikko tunnusteli tätä linjaa julkaisemalla levyt Blood, Women, Roses ja Shame, Humility, Revenge nimellä World of Skin (Euroopassa Skin). Näiden kahden albumin musiikki oli hidasta, yksinkertaista ja surumielistä.
Swans jatkoi muunnostaan julkaisemalla cover-singlen Joy Divisionin kappaleesta "Love Will Tear Us Apart" sekä seitsemäntuumaisena vinyylinä, CD:nä että useana eri 12-tuumaisena painoksena vuonna 1988. Osassa painoksista kappale oli Giran (punainen kansi) ja osassa Jarboen (musta kansi) laulamana. Gira on myöhemmin pitänyt julkaisua huonona ja suostui oman versionsa uudelleenpainatukseen vasta paljon Jarboen levyä myöhemmin.
Singleä seurasi kiinnitys MCA Recordsille ja siten Swansin ainoa suuren levy-yhtiön kautta julkaistu albumi, The Burning World (1989). Levyn tuotti Bill Laswell, mikä muutti yhtyeen äänimaailmaa selkeästi. Giran, Jarboen ja Westbergin lisäksi studiossa soittivat nyt sessiomuusikot, ja yhtyeen aiemmin leimalliset raskaat kitaraosuudet saivat väistyä folk- ja maailmanmusiikkivaikutteiden tieltä. Albumilla korostuivat nyt myös populaarimusiikin piirteet: kappaleissa oli puhdasta laulua, vaikka Giran tekstien aiheet käsittelivätkin edelleen masennusta, ahneutta ja epätoivoa. Levyllä on jopa cover bluesyhtye Blind Faithin suositusta kappaleesta "Can't Find My Way Home", joka julkaistiin myös singlenä. Vaikka Swans myöhemminkin ammensi materiaalia samanlaisista akustisista tunnelmista, Gira on myöhemmin ilmaissut jyrkästi, ettei Laswellin tyyli sopinut lainkaan Swansille.
Petyttyään suurten levy-yhtiöiden toimintaan Gira perusti oman levy-yhtiönsä Yong God Recordsin vuonna 1990. Samana vuonna Jarboe ja Gira julkaisivat viimeisen World of Skin -albuminsa Ten Songs from Another World.
1991 Young God Records julkaisi yhtyeen kokeellisen seitsemännen studioalbumin White Light from the Mouth of Infinity, jossa nyt itsenäisempi Swans yhdisti aikaisemman tuotannon aggressiivisia elementtejä uuteen kevyempään tyyliin. Gira myös tuotti albumin itse.
Historia > Viimeiset julkaisut, 1992–1997

Kokeellinen linja jatkui seuraavalla Love of Life -levyllä (1992) ja siitä julkaistulla Love of Life/Amnesia -EP:llä. The Great Annihilator (1994) oli paluu yksinkertaisempaan materiaaliin. Die Tür ist Zu (1996) oli kokonaan saksankielinen kokeilu, joka kuitenkin vastaanotettiin huonosti Saksassa.
Kyllästyttyään lopullisesti yhtyeen ristiriitaiseen maineeseen ja huonoon kohteluun mediassa Gira päätti lopettaa Swansin uran julkaisemalla eeppisen Soundtracks for the Blind -tuplalevyn ja tekemällä viimeisen maailmankiertueen. Viimeisten vuosien kiertuetallenteista kerättiin livelevy Swans Are Dead.
Saatettuaan Swansin tien päätökseen Gira jatkoi musiikillista uraansa perustamalla Angels of Lightin ja jatkamalla työtään Young God Recordsissa. Hän on julkaissut levyjä myös omalla nimellään ja Body Lovers/Body Haters -yhtyeen kanssa. Jarboe jatkoi soolouraansa.
Historia > Paluu, 2010-

Tammikuussa 2010 Gira ilmoitti kokoavansa Swansin uudestaan levyttämistä ja keikkailua varten.. Swansin ensimmäinen uusi studioalbumi 14 vuoteen oli  My Father Will Guide Me Up a Rope to the Sky  , jonka jälkeen yhtye on keikkaillut aktiivisesti Yhdysvalloissa ja Euroopassa.
Diskografia

| --- | --- |
 Studioalbumit Filth (1983)  Cop (1984)  Greed (1986)  Holy Money (1986)  Children of God (1987)  The Burning World (1989)  White Light from the Mouth Of Infinity (1991)  Love of Life (1992)  The Great Annihilator (1994)  Die Tür Ist Zu (1996)  Soundtracks for the Blind (1996)  My Father Will Guide Me Up a Rope to the Sky (2010)  The Seer (2012)  To Be Kind (2014)  The Glowing Man (2016)  Leaving Meaning (2019)  The Beggar (2023) EP:t Swans (1982)  Young God (1984)  Time is Money (Bastard) (1986)  A Screw (1986)  Love of Life/Amnesia (1992)  Live at Primavera Sound May 28th, 2011 (2011)  Oxygen (2014) Singlet New Mind (1987)  Love Will Tear Us Apart (1988)  Can't Find My Way Home (1989)  Saved (1989)  Celebrity Lifestyle (1994)  Failure/Animus (1996)  I Am the Sun (1997) :  Livealbumit Public Castration Is A Good Idea (1986)  Feel Good Now (1987)  Anonymous Bodies in an Empty Room (1990)  Real Love (1992)  Omniscience (1992)  Kill the Child - Live 1985-87 (1995)  Swans Are Dead (1998)  Not Here / Not Now (2013)  The Gate (2015) Kokoelmat Filth (L.P.#1, E.P.#1) 1982/83 (1990)  Body to Body, Job to Job (1991)  Cop/Young God (1991)  Greed/Holy Money (1991)  Children of God/World of Skin (1997)  Cop/Young God/Greed/Holy Money (1999)  Various Failures (1999)  Filth/Body to Body, Job to Job (2000)  Forever Burned (2003)  Mystery of Faith - Unreleased Pieces: Swans + World of Skin (2004)  White Light From The Mouth Of Infinity/Love Of Life (2015)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhtyeen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Levy-yhtiön bändisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Suuret toiveet

| Suuret toiveet> Great Expectations |
| --- | --- |

Ohjaaja:  David Lean
Käsikirjoittaja:   David Lean  Ronald Neame  Cecil McGivern  Kay Walsh 
Perustuu:  Charles Dickensin romaaniin
Tuottaja:  Ronald Neame
Säveltäjä:  Walter Goehr
Kuvaaja:  Guy Green
Leikkaaja:  Jack Harris
Tuotantosuunnittelija:  John Bryan
Lavastaja:  Wilfred Shingleton
Pääosat:   John Mills  Valerie Hobson  Bernard Miles  Francis L. Sullivan  Jean Simmons 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Cineguild, General Film Distributors Ltd.
Levittäjä:  Rank Organisation Netflix
Ensi-ilta:   1946  Suomessa 1947 
Kesto:  117 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suuret toiveet (Great Expectations) on David Leanin ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1946. Se perustuu Charles Dickensin romaaniin, joka on suomennettu nimillä Suuria odotuksia (1934) ja Loistava tulevaisuus (1960). Romaanin pohjalta elokuvan käsikirjoituksen laativat ohjaaja David Lean, tuottaja Ronald Neame sekä Cecil McGivern ja Kay Walsh. Pääosia näyttelevät John Mills, Valerie Hobson, Bernard Miles, Francis L. Sullivan ja Jean Simmons.
Klassikon asemaan nousseessa Dickensin tarinassa 1800-luvun englantilainen orpopoika saa itselleen salaperäisen tukijan ja etenee vauraaksi herrasmieheksi. Tarina on filmattu tätä ennen 1917 ja 1934 sekä puolen tusinaa kertaa myöhemmin, mutta tätä vuoden 1946 David Leanin elokuvasovitusta pidetään yhä yleisesti parhaana, jopa parhaana kaikista Dickensin tekstien elokuvasovituksista.
Vuonna 1999 British Film Instituten kyselyssä Suuret toiveet äänestettiin kaikkien aikojen viidenneksi parhaaksi brittielokuvaksi. Vastaajina oli tuhat Ison-Britannian elokuva- ja televisioammattilaista. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Suuret toiveet Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Suuret toiveet Elonet.
Suuret tunteet

| Suuret tunteet Jukka Kuoppamäki |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 14. kesäkuuta 2006
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 33.23
 Levy-yhtiö: EMI Finland
Jukka Kuoppamäen muut julkaisut
| Minun lauluni 2005 | Suuret tunteet 2006 | Sininen ja valkoinen 2008 |
Suuret tunteet on Jukka Kuoppamäen albumi, joka julkaistiin 14. kesäkuuta 2006.
Kappaleet

Sinussa on valo – 3:06
Sä kosketit mua  – 2:48
Elämä on kaunis – 3:30
Lauluja tältä planeetalta – 3:55
Rauhaa ja rakkautta – 3:19
Kaunis kotimaa – 3:28
Sinua kaipaan – 4:03
Johda meidät rakkauteen – 2:30
Suuret tunteet – 3:51
Yhteen hiileen – 2:53
Denys Popov

Denys Popov (s. 17. helmikuuta 1999 Myhija) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa kotimaassaan Kiovan Dynamoa ja on pelannut vuodesta 2021 alkaen Ukrainan miesten maajoukkueessa.
Popov pelasi Kiovan Dynamon junioreissa ja pääsi edustusjoukkueessa ensimmäisen kerran liigaotteluun huhtikuussa 2019. Kauden 2021–2022 loppuun mennessä hän on pelannut 33 liigaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia. Hän voitti liigamestaruuden kaudella 2020–2021 sekä cupin kausilla 2019–2020 ja 2020–2021. Hän on pelannut Mestarien liigassa kuusi ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin, joulukuussa 2020 Ferencvárosia vastaan. Eurooppa-liigassa hän on pelannut viisi ottelua.
Popov on pelannut useissa Ukrainan juniorimaajoukkueissa. Hän pelasi kolme ottelua alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2016 ja neljä ottelua alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2018. Jälkimmäisessä turnauksessa Ukraina ylsi välieriin. Vuonna 2019 Popov oli voittamassa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruutta. Hän teki voittomaalit alkulohkossa Yhdysvaltoja ja Qataria sekä neljännesvälierässä Panamaa vastaan. Voitokkaassa välierässä Italiaa vastaan hän sai kaksi varoitusta eikä siten saanut pelata loppuottelussa.
Miesten maajoukkueessa Popov pelasi ensimmäisen kerran toukokuussa 2021 ystävyysottelussa Bahrainia vastaan sekä toisen ja kolmannen kerran kesäkuussa 2022 Kansojen liigan otteluissa Irlantia vastaan.
Déraciné

| Déraciné |
| --- | --- |
 Déraciné pelin virallinen kansikuva.
Kehittäjä:  From Software
Julkaisija:  Sony
Jakelija:  Sony
Ohjaaja:  Hidetaka Miyazaki
Tuottaja:  Yuzo Kojima, Masaaki Yamagiwa, Teruyuki Toriyama
Suunnittelija:  Hidetaka Miyazaki
Käsikirjoittaja:  Hidetaka Miyazaki
Taiteilija:  Kozo Maeda, Taisei Nakagaki, Yuki Nakamura
Säveltäjä:  Tsukasa Saitoh, Shoi Miyazawa, Yuka Kitamura
Pelimoottori:  Unreal Engine 4
Julkaistu:   6. marraskuuta 2018
Lajityyppi:  seikkailupeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  ESRB: Teini-ikäisille  PEGI 12  USK 12 
Alusta:  PlayStation 4
Jakelumuoto:  Blu-Ray, PlayStation Network
Oheislaite:  PlayStation VR
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK        : 
Déraciné on From Softwaren kehittämä ja Sonyn julkaisema virtuaalitodellisuuteen pohjautuva seikkailupeli. Peli on julkaistu yksinoikeudella PlayStation 4 -pelikonsolille marraskuussa 2018, ja se vaatii toimiakseen PlayStation VR -virtuaalitodellisuuslasit, PlayStation Cameran, sekä kaksi PlayStation Move -ohjainta.  Déraciné on ensimmäinen peli, jonka From Softwaren toimitusjohtaja Hidetaka Miyazaki on käsikirjoittanut itse. Hidetaka Miyazaki on myös ohjannut pelin.
Pelaaminen

Pelissä pelataan keijukaisella, jota maanpäälliset ihmiset eivät voi aistia, eikä havaita, koska keijukaisten fyysinen olemus perustuu toiseen ulottuvuuteen. Maan ulkopuolisena olentona keijukainen kokee maanpäälisen ajan pysähtyneen paikoilleen. Tämän lisäksi ihmiset eivät voi nähdä, eivätkä millään muullakaan tavalla aistia keijukaisia. Tämä tarkoittaa ettei pelaaja voi puhua tai näyttäytyä ihmisille vaan joutuu elämään eristyksissä kaikesta maanpäällisestä elämästä.
Pelaaja voi vaikuttaa maanpäällisiin asioihin käyttämällä apunaan vedettävää kelloa. Kellon avulla pelaaja voi kelata maanpäällistä aikaa eteen tai taaksepäin. Kellon avulla pelaaja voi vaikuttaa asioihin esimerkiksi siirtämällä jotain esinettä ja kelaamalla aikaa eteenpäin, jolloin esineen siirtämisen aiheuttama vaikutus näkyy pelaajalle. Pelaajan tavoite on aikaa manipuloimalla saada ihmiset huomaamaan että hän on olemassa.
Tarina

Tarinan vaikutteina on skotlantilaisen runoilijan Fiona McLeodin teokset. Pelin tarinaa kuvastaa yksinäisyys, sekä eristyneisyys, jotka olivat usein myös Fionan runojen keskeisiä teemoja.
Peli sijoittuu 1900-luvun ranskalaiseen sisäoppilaitokseen, jossa elää keijukainen, mutta koulun oppilaista Yuliya-niminen nuori tyttö on ainut, joka uskoo keijukaisten olemassa oloon.
Pelin tarina alkaa kun Yuliya päättää tehdä testin, jonka avulla hän voi todistaa luokkakavereilleen että keijukaiset ovat olemassa.
Aiheesta muualla

Pelin läpipeluu (englanniksi)
A Story Playthrough of Déraciné (englanniksi)
Demokraattinen puolue (Japani)

| Demokraattinen puolue> 民主党 Minshutō |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  27. huhtikuuta 1998
Lopetti:  27. maaliskuuta 2016
Johto:   Katsuya Okada (viimeinen) 
Ideologia:   sosiaaliliberalismi  liberalismi 
Poliittinen kirjo:  keskusta, keskusta-vasemmisto
Kotisivu:  www.dpj.or.jp
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Demokraattinen puolue (jap. 民主党, Minshutō) oli vuosina 1998–2016 toiminut sosiaaliliberalistinen japanilainen poliittinen puolue. Puolue oli Japanin suurin oppositiopuolue ja edustajamäärältään maan toiseksi suurin puolue hallitsevan Liberaalidemokraattisen puolueen jälkeen. Vuonna 2016 puolue yhdistyi Japanin uudistuspuolueen (Ishin no tō) kanssa, jolloin uuden puolueen nimeksi tuli edeltäjiensä nimistä yhdistetty Minshintō, Demokraattinen uudistuspuolue.  Englanninkielisenä nimenään uusi puolue jatkaa The Democratic Party -nimen käyttöä.
Vuoden 2009 vaaleissa Demokraattinen puolue nousi Japanin suurimmaksi puolueeksi, jolla oli alahuoneessa 308 paikkaa 480 edustajasta. Hallituskaudellaan puoluetta ravistelivat kuitenkin useat skandaalit eikä se kyennyt ylläpitämään kansansuosiotaan, vaan seuraavissa, vuoden 2012 alahuonevaaleissa se sai vain 57 edustajaa alahuoneeseen. Vuoden 2013 ylähuonevaaleissa puolueen edustajien määrä ylähuonessakin putosi 59:ään 242 edustajasta. Vuoden 2014 alahuonevaaleissa puolue kykeni nostamaan edustajamääränsä 73:een, mutta puolueen puheenjohtaja Banri Kaieida ei tullut valituksi ja erosi puolueen puheenjohtajan paikalta vaalituloksen selvittyä.
Demokraattinen puolue perustettiin 27. huhtikuuta 1998 neljän liberaalidemokraatteja vastustaneen puolueen yhdistyessä, minkä jälkeen se kasvoi merkittäväksi poliittiseksi voimaksi.
Puolueella oli useita ei-japanilaista alkuperää olevia edustajia, kuten suomalaissyntyinen ylähuoneen jäsen Marutei Tsurunen ja puoliksi taiwanilainen Renhō.
Aiemmat vaalit

Puolue sai merkittävät vaalivoitot vuoden 2003 alahuoneen ja 2004 ylähuoneen valeissa, mutta menetti kannatustaan vuoden 2005 vaaleissa. Vuoden 2007 ylähuoneen vaaleissa puolue saavutti vaalivoiton, saaden lähes 40 prosenttia äänistä ja 11 lisäpaikkaa.
Puolueen puheenjohtajat

Naoto Kan (1998–1999)
Yukio Hatoyama (1999–2002)
Naoto Kan (2002–2004)
Katsuya Okada (2004–2005)
Seiji Maehara (2005–2006)
Ichirō Ozawa (2006–2009)
Yukio Hatoyama (2009–2010)
Naoto Kan (2010–2011)
Yoshihiko Noda (2011–2012)
Banri Kaieda (2012–2014)
Katsuya Okada (2014–2016)
Aiheesta muualla

Puolueen verkkosivut (japaniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Democratic Party of Japan
Käännös suomeksi
Denys Kostjuk

| Denys Kostjuk |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. maaliskuuta 1982 (ikä 42)
Kansalaisuus:  Ukraina
Pyöräilijä
Pituus:  176 cm
Paino:  65 kg
Laji:  Maantiepyöräily
Rooli:  Ajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
2004   2005   2006–2007   2008   2009–2010   2011–2012   2013–2014   2015–2016   2016:  Chocolade Jacques   Jartazi Granville Team   Intel-Action   ISD Sport Donetsk   ISD-Neri   Lampre-ISD   Kolss Cycling Team   Kolls-BDC Team   ISD Continental Team
Suurimmat voitot
 GP Donetsk 2007, 2008  Maantieajon Ukrainan-mestaruus 2007, 2013 
Denys Kostjuk (ukr. Денис Костюк; s. 13. maaliskuuta 1982 Pervomaisk) on ukrainalainen maantiepyöräilijä.
Kostjuk ajoi ammattilaisena vuosina 2004–2016. Hän voitti muun muassa maansa mestaruuden 2007 ja 2013 sekä Donetskin GP-kilpailun vuosina 2007 ja 2008. Hän kilpaili Pekingin olympialaisissa 2008, joissa hän oli aika-ajon 36. ja sijoittui maantieajossa 76:nneksi. Vuonna 2011 Kostjuk oli Ranskan ympäriajon 153. ja sijoittui MM-kisojen 23:nneksi maantieajossa. Hän voitti Race Horizon Parkin ensimmäisen kilpailun 2013 ja kolmannen kisan 2014.
Kostjuk on naimisissa kolmiloikan maailmanmestari Olha Saladuh’an kanssa
Tampereen Laulajat

Tampereen Laulajat (ent. Mieskuoro Laulajat) on vuonna 1909 perustettu tamperelainen mieskuoro. Kuoroa on johtanut vuodesta 2014 Paavo Hyökki. Kuoron vuosittaisia esiintymisiä ovat itsenäisyyspäivän aaton konsertti Tampere-talossa, vapunpäivän konsertti Näsinpuiston laululavalla sekä joulukonsertit Tampereen ja lähikuntien kirkoissa. Kuoron nimi vaihtui Mieskuoro Laulajista Tampereen Laulajiksi keväällä 2024.
Tampereen Laulajat julkaisi toukokuussa 2024 Elämän Laulu -albumin, jossa on sekä ensilevytyksiä että mieskuoromusiikin klassikoita Sibeliukselta ja Palmgrenilta. Vuonna 2023 kuoro julkaisi äänitteen ja musiikkivideon Antti Tuiskun kappaleesta Kahvia ja pullaa.
Kuorolla on oma tunnuskappale Laulajain marssilaulu, jonka on säveltänyt Martti Hela ja sanoittanut Akseli Hela.
Kuoronjohtajat

Kyösti Kanniainen 1909–1910
Paavo Halme 1910–1911
Einar Holmström 1911–1913
Frans Linnavuori 1913–1921
Wolmari Wolanen 1921–1924, 1929–1950
Aaro Ahlstedt 1924–1929
Tauno Sola 1950–1972
Yrjö Hakulinen 1973–1975
Seppo Naarajärvi 1975–1977
Matti Vihtonen 1977–1985
Aatos Alanko 1986–1992
Pertti Jussila 1993–1994
Pekka Nikula 1994–2006
Juha Holma 2006–2014
Paavo Hyökki 2014–
Dublinin viskipalo 1875

| Dublinin viskipalo 1875 |
| --- | --- |
 Aikalaispiirros viskipalon tapahtumista.
Päivämäärä:  18. kesäkuuta 1875
Kellonaika:  kello 20 jälkeen
Tapahtumapaikka:  The Liberties, Dublin, Irlanti (tuolloin osa Isoa-Britanniaa)
Kuolleita:  13
Dublinin viskipalo 1875 sai alkunsa iltakahdeksan jälkeen 18. kesäkuuta 1875, kun Reidin mallastamolla ja Malonen varastolla The Libertiesin alueella Dublinissa syttyi tulipalo. Varastolla säilytettiin noin 5 000 tynnyrillistä viskiä ja muita väkijuomia. Palon levitessä puisiin tynnyreihin ne hajosivat, ja viskiä virtasi varastosta kadulle levittäen samalla paloa läheisiin taloihin. Palavan viskin virta Mill Streetillä oli yli puolen metrin levyinen, 15 senttiä syvä ja 400 metriä pitkä. Kahden tunnin kuluttua syttymisestään palo oli levinnyt viskin mukana kaikkiin taloihin Mill Streetin toisella sivulla sekä joihinkin taloihin Chamber Streetillä.
Dublinin palokunta ei voinut sammuttaa paloa vedellä, koska se olisi vain levittänyt viskiä entisestään. Sen sijaan viskin päälle kaadettiin sotilaiden avustuksella hiekkaa, soraa ja hevosenlantaa, joihin viski lopulta imeytyi, jolloin palokunta pääsi sammuttamaan palavia rakennuksia. Palo oli yksi Dublinin historian tuhoisimpia: monet menettivät kotinsa, ja pormestarin heidän avukseen perustamaan rahastoon kerättiin satoja puntia.
Itse palo ei vaatinut yhtään kuolonuhria. Palosta erikoisen tekee kuitenkin se, että 13 ihmistä kuoli sen seurauksena alkoholimyrkytykseen. Huomattuaan kadulla virtaavan viskin ihmiset keräsivät sitä patoihin ja pannuihin, ja niiden täytyttyä käyttivät hattujaan ja jopa saappaitaan juoma-astioina. Runsaan alkoholin nauttimisen seurauksena ainakin 24 ihmistä toimitettiin tajuttomina kaupungin sairaaloihin.