stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Al-Mansura
Historia

Al-Mansura perustettiin vuonna 1219. Ristiretkeläiset olivat vallannet saman vuoden marraskuussa Damiettan kaupungin. Heitä vastaan taistellut aijubidisulttaani al-Kamil perusti al-Mansuran paikalle linnoitetun sotilasleirin, josta kaupunki myöhemmin muodostui. Paikka suojasi vesireittejä, jotka johtivat Niilille. Heinä-elokuussa ristiretkeläiset voitettiin taistelussa al-Mansuran liepeillä ja he joutuivat antautumisehtojensa mukaisesti lähtemään Egyptistä. Al-Mansuran edustalle päättyi myös Ranskan kuningas Ludvig IX:n johtama ristiretki vuonna 1250. Ristiretkeläisten oli onnistunut jälleen vallata Damietta, mutta Baibars al-Bunduqdarin johtama armeija voitti heidät taistelussa kaupungin kaduilla. Ludvig IX jäi myöhemmin vangiksi, ja hänet pakotettiin hintana vapaudestaan luopumaan Damiettasta. Nimen al-Mansura eli "voitto" on joskus sanottu viitanneen voittoon ranskalaisista.
Egyptin mamelukkihallitsijoiden valtakaudella kaupunki kuului Al-Daqahliyyan maakuntaan, jonka keskus oli nykyinen Ushmum al-Rumman. Maakunnan hallinnollinen keskus siirtyi al-Mansuraan Osmanien valtakunnan kaudella Egyptin osmanikuvernööri Hadim Suleiman Pašan päätöksellä vuonna 1527. Sittemmin kaupunki kasvoi etenkin puuvillan tuotannon keskuksena.
Talous ja liikenne

Al-Mansura on oman alueensa kaupan keskus. Ympäröivällä maaseudulla kasvatetaan esimerkiksi puuvillaa, riisiä ja pellavaa. Kaupungissa on maatalouden tuotantoon liittyvää teollisuutta, kuten puuvillan ja jauhojen valmistusta, sekä tekstiiliteollisuutta. Damiettajoen yli Takhlaan kulkee silta.
Väestö ja koulutus

Al-Mansuran asukasluku oli vuonna 2006 yhteensä 439 348. Vuonna 1970 vastaava lukema oli 218 000, ja vuonna 1917 asukkaita oli 49 000.
Kaupungissa sijaitsevia korkeamman asteen oppilaitoksia ovat al-Mansuran yliopisto, Al-Azharin yliopiston al-Mansuran haara ja al-Mansuran polytekninen instituutti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Al-Mansura Wikimedia Commonsissa
Damiettan ylittävä silta.
Piirros al-Mansuran taistelusta 1300-luvulta.
Al-Mansuran yliopisto.
Amar pelos dois

|  Amar pelos dois |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Salvador Sobral
Levy-yhtiö:  Sons em Trânsito
Kesto:  03:05
Tyylilaji:  pop, jazz
Julkaistu:  10. maaliskuuta 2017
Säveltäjä(t):  Luísa Sobral
Sanoittaja(t):  Luísa Sobral
Euroviisutiedot
Vuosi:  2017
Maa:  Portugali
Kieli:  portugali
Sijoitus:  1.
Pisteet:  758
Sijoitus semifinaalissa:  1.
Pisteet semifinaalissa:  370
Sanat:  sanoitus
Video:  videolinkki
Amar pelos dois on portugalilaislaulaja Salvador Sobralin esittämä kappale, jolla hän voitti vuoden 2017 Eurovision laulukilpailun.
Kappale kilpaili Euroviisujen ensimmäisessä semifinaalissa 9. toukokuuta, jossa se sijoittui ensimmäiseksi 370 pisteellä ja pääsi finaaliin. Finaalissa se sai piste-ennätyksen, eli yhteensä 758 pistettä ja voitti näin kilpailun.
Sobral esittämässä kappalettaan Euroviisujen kenraaliharjoituksissa.
Amar Ujala

| Amar Ujala> अमर उजाला |
| --- | --- |
Levikki:  2,962 milj. (7-12/2016)
Kotikunta:  Noida
Kotimaa:   Intia
Sivukoko:  broadsheet
Ilmestymistiheys:  päivittäin
Kieli:  hindi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Amar Ujala (hindiksi अमर उजाला) on Intiassa julkaistava hindinkielinen sanomalehti. Se luokiteltiin heinä-joulukuun 2016 levikkitutkimuksessa Intian 4. laajalevikkisimmäksi sanomalehdeksi. Lehden päivittäinen levikki oli tuolloin keskimäärin 2,962 miljoonaa. Vuoden 2015 levikin (2,935 milj.) perusteella lehti luokiteltiin levikltään maailman 8. suurimmaksi sanomalehdeksi.
Alex Meschini

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Alexandre Raphael Meschini
Syntymäaika: 25. maaliskuuta 1982 (ikä 42)
Syntymäpaikka: Cornélio Procópio, Brasilia
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 175 cm
Seura
Seura: Spartak Moskova
Pelinumero: 12
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2003–2004 2004–2009 2009– | Guarani Internacional Spartak Moskova | 40 (6) 168 (56) 51 (15) |
Maajoukkue
| 2008– | Brasilia | 4 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 9. joulukuuta 2010.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 9. joulukuuta 2010.
Alexandre Raphael Meschini, yleensä vain Alex (s. 25. maaliskuuta 1982 Cornélio Procópio, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän edustaa venäläistä Spartak Moskovaa ja on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Ura

11. maaliskuuta 2004 Alex teki nelivuotisen sopimuksen Internacionalin kanssa. Hänestä maksettiin 450 000 euron siirtokorvaus. Ennen siirtymistään hän edusti yhden kauden ajan Guarania.
Helmikuussa 2009 hän siirtyi venäläiseen Spartak Moskovaan. Pelattuaan 1,5 vuoden ajan joukkueessa hänet päätettiin nimetä uudeksi kapteeniksi.
Ura > Maajoukkue

Alex teki ensiesiintymisensä Brasilian maajoukkueessa 12. lokakuuta 2008 ottelussa Venezuelaa vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alex Meschini Wikimedia Commonsissa
Alexin esittely World Football -sivustolla (englanniksi)
Amstrad PCW

| Amstrad PCW |
| --- | --- |
 Amstrad PCW 8512
Valmistaja:  Amstrad
Tuoteperhe:  PCW
Tyyppi:  mikrotietokone
Julkaistu:  1985
Valmistus lopetettu:  1998
Näyttö:  viher-musta (8-sarja) / musta-valko (9-sarja)
Suoritin:  Zilog Z80
Massamuisti:  levykeasema
Keskusmuisti:  256 KB / 512 KB
Amstrad PCW (tunnettu myös nimellä Joyce) on Amstradin tietokonesarja, jota yhtiö valmisti vuodesta 1985 vuoteen 1998.
PCW on lyhenne sanoista Personal Computer Wordprocessor. Laitteessa ei ollut varsinaista ROM-muistia, ja se pystyi vain aloittamaan käynnistyksen (boot sequence) levykkeeltä. Laite käynnistyi suoraan LocoScript tekstinkäsittelyohjelmaan tai pystyi lataamaan CP/M-käyttöjärjestelmän levykkeeltä.
PCW-malleja arvioidaan myydyn yhteensä 1,5 miljoonaa.
Laitteen 8-sarjassa oli vihermusta näyttö, 9-sarjassa mustavalkoinen.
Mallit

PCW 8256, 256 kB RAM
PCW 8512, 512 kB RAM
PCW 9256, 512 kB RAM
PCW 9512, 512 kB RAM
PcW-10
PcW-16
Ahlaisten–Noormarkun rintama

Ahlaisten–Noormarkun rintama Suomen sisällissodan Satakunnan rintaman rintamalohko, joka muodosti rintaman rannikkolohkon. Helmikuun lopussa 1918 käynnistyneet taistelut käytiin lähinnä Ahlaisten, Noormarkun ja Pomarkun kuntien alueella. Taistelut päättyivät punaisten vetäytyessä Porin seudulta 12.–13. huhtikuuta.
Taustaa

Sisällissodan käynnistyessä tammikuun lopussa punaiset ottivat haltuunsa Satakunnan suurimmat asutuskeskukset Porin ja Rauman sekä strategisesti tärkeän Tampereen radan. Rintamalinjan muodostuessa punaiset perustivat helmikuun ensimmäisen viikon aikana tukikohtansa Poriin, Noormarkkuun, Laviaan, Suodenniemelle, Hämeenkyröön ja Kyröskoskelle. Valkoiset puolestaan asettuivat Merikarvialle, Kankaanpäähän ja Ikaalisiin. Valkoisilla oli pulaa joukoista, sillä helmikuun alussa he saivat koottua ainoastaan neljästä komppaniasta muodostetun Porin pataljoonan, joka asettui Kankaanpäähän. Helmikuun lopussa valkoiset saivat lisävoimia ja onnistuivat muodostamaan kahdesta pataljoonasta kootun rykmentin.
Valkoisten tarkoituksena oli vallata Pori ja edetä auttamaan Varsinais-Suomen suojeluskuntalaisia. Maaliskuun alussa Uudenkaupungin suojeluskuntalaiset joutuivat kuitenkin vetäytymään Ahvenanmaalle. Samaan aikaan valkoiset suunnittelivat jo Tampereen valtausta, minkä johdosta rannikolle ei haluttu sitoa liikaa joukkoja. Tämän vuoksi rintamalohko jäi sodan kokonaiskuvan kannalta sivunäyttämön rooliin. Taistelut jatkuivat kuitenkin aktiivisina, sillä valkoisten komentajat Paavo Talvela ja Gunnar von Hertzen saivat johtaa joukkojaan itsenäisesti.
20. helmikuuta käynnistyneen punaisten yleishyökkäyksen tavoitteena oli aluksi edetä Noormarkkuun. Siellä joukkojen piti jakaantua kahtia toisen osaston jatkaessa Pomarkkuun ja toisen Pohjanlahden rantatietä pitkin Merikarvialle. Reposaaresta lähti samaan aikaan kolmas osasto saariston kautta Merikarvialle katkaisemaan valkoisten perääntymistiet. Tämän jälkeen joukkojen oli tarkoitus jatkaa Etelä-Pohjanmaalle ja yhtyä samanaikaisesti Pohjois-Hämeestä saapuviin joukkoihin.
Punaisten hyökkäysvaihe > Ensimmäinen hyökkäys

Tampereelta lähetetyn aselastin myöhästyessä punaisten hyökkäys käynnistyi vuorokauden myöhässä 21. helmikuuta. Noormarkun miehityksen jälkeen osa punaisista jatkoi Oskar Haimilan johdolla Pirttijärvelle ja Ahlaisten kirkonkylään. Seuraavaan iltaan mennessä ne etenivät vastarintaa kohtaamatta Merikarvian Haminaholmaan ja Pohjansahalle. Rauman ja Turun punakaartilaisista koottu 300 miehen osasto puolestaan miehitti Pomarkun kirkonkylän. Pomarkusta tehtiin tunnusteluja Honkakosken ja Leväsjoen suuntiin, mutta kyliä ei miehitetty.
25. helmikuuta valkoiset käynnistivät vastahyökkäyksen tarkoituksenaan oli murtautua punaisten linjojen läpi ja viedä aseita Uudenkaupungin suojeluskuntalaisille. Pirttijärvellä käydyn taistelun seurauksena Haimilan johtamat punaiset vetäytyivät takaisin Noormarkkuun. Saarrostusta pelätessään punaiset vetäytyivät seuraavana yönä myös Pohjansahalta takaisin Reposaareen. Pomarkussa valkoiset etenivät varhain aamulla 25. helmikuuta punaisten selustaan Noormarkkuun johtavalle tielle, ja pakottivat heidät perääntymään Pomarkun kirkon taakse. Kaksi tuntia myöhemmin punaiset onnistuivat konekivääritulellaan torjumaan Honkakosken suunnasta hyökänneen toisen valkoisten osaston. Valkoiset yrittivät iltapäivällä hyökätä vielä kirkonkylän itäpuolelta, mutta kun Noormarkun suunnassa ollut osasto samanaikaisesti irrottautui asemistaan pääsivät punaiset myöhään illalla vetäytymään. Pomarkun taisteluissa kaatui 10 punaista ja 7 valkoista.
Punaisten hyökkäys oli näin 26. helmikuuta mennessä takaisin lähtöasemissaan Reposaareessa ja Noormarkussa. Uusi rintamaesikunta perustettiin Noormarkkuun A. Ahlström Oy:n tiloihin, jossa se toimi huhtikuulle saakka. Rauman punakaartin joukot perääntyivät Poriin, ja Helsingin punakaartin joukot palasivat saamansa käskyn mukaisesti takaisin Helsinkiin.
Punaisten hyökkäysvaihe > Toinen hyökkäys

Punaisten rintamapäällikkönä toiminut Oskar Haimila vangittiin 28. helmikuuta syytettynä perääntymiskäskyn antamisesta sekä juopottelusta taistelun aikana. Samana päivänä punaisten esikunnassa hyväksyttiin August Wesleyn rintamanoikaisusuunnitelman mukainen uusi hyökkäyssuunnitelma. Gustav Keldmanin johtamien Euran, Eurajoen ja Kokemäen punakaartien komppanioiden tehtäväksi tuli edetä Merikarvialle ja jäädä odottamaan uusia määräyksiä. Hjalmar Roströmin johtaman Porin ja Pomarkun punakaartien osastot puolestaan hyökkäsivät Pomarkkuun kahdelta eri suunnalta. Toisen osaston piti kiertää lännestä Kiilholman kautta valkoisten selustaan ja toisen osaston edetä kirkonkylään suoraan Harjakankaalta. Valtauksen jälkeen oli tarkoitus lähettää osasto Ahlaisten Lampissa olleiden valkoisten selustaan. Hyökkäyssuunnitelma oli pääosiltaan esikuntaan kuuluneen Frans Koskisen laatima. Siihen liittyi myös Lavian punaisten toiminta, jonka tarkoituksena oli sitoa Kankaapäässä olleita valkoisia.
Hyökkäys käynnistyi 1. maaliskuuta kello 3, jolloin Porin punakaartin II komppania lähti etenemään Harjakankaalta. Suunnitelmasta poiketen osasto kiersi idästä Lassilan kautta, koska alueella oli tavattu valkoisia. Varsinainen hyökkäys käynnistyi neljä tuntia myöhemmin. Merikarvian suuntaan edennyt 600-miehinen osasto jäi Lampin sahan kohdalla valkoisten konekiväärien ristituleen ja joutui parin tunnin kuluttua vetäytymään takaisin Noormarkkuun menetettyään viisi kaatunutta. Pomarkkuun hyökänneet kaksi Porin punakaartin komppaniaa juuttuivat myös tulitaisteluun valkoisten kanssa, ja lopulta puoli viiden aikaan iltapäivällä Roström veti joukkonsa takaisin Noormarkkuun. Lassilan kautta kiertänyt osasto ei ehtinyt taisteluun mukaan lainkaan, vaan se käännytettiin takaisin muiden punaisten jo vetäydyttyä.
Tämän jälkeen tilanne rannikkolohkolla rauhoittui runsaan viikon ajaksi lähes kokonaan. Ainoa taistelu käytiin 6. maaliskuuta, jolloin valkoiset yrittivät hyökätä Lampaluodon, Bastuskärin ja Anttooran saariin yhdeksän kilometrin levyisellä rintamalla.
Punaisten hyökkäysvaihe > Kolmas hyökkäys

Punaisten viimeinen hyökkäysvaihe käynnistyi 9. maaliskuuta. Se tehtiin kolme päivää aikaisemmin Satakunnan rintaman komentajaksi tulleen Kustaa Salmisen laatiman suunnitelman mukaan. Rannikkolohkolla tarkoituksena oli edetä Noormarkusta Ahlaisiin, Pomarkkuun ja Lassilaan. Rintamanosalle keskitettiin noin 1 700 miestä. Noormarkun joukkojen ylipäällikkönä oli Haimilan vangitsemisen jälkeen toiminut Porin punakaartin päällikkö Armas Honkasalo, mutta nyt hänet syrjäytettiin ja tilalle tuli Helsingin punakaartiin kuulunut Aksel Aarre.
Ahlaisten saaristossa punaiset yrittivät 9.–10. maaliskuuta edetä mantereelle 600 miehen voimin kuuden kilometrin levyisellä rintamalla, mutta valkoiset onnistuivat pitämään asemansa. Aarren johtamat Helsingin, Leppävaaran, Porin, Rauman ja Pomarkun punakaartien komppaniat puolestaan käynnistivät 9. maaliskuuta 500 miehen hyökkäyksen Pomarkkuun. Taistelu alkoi hieman ennen puoltapäivää ja jatkui koko iltapäivän ajan. Lopulta valkoiset onnistuivat saartamaan punaisten oikean siiven, jossa ollut Leppävaaran punakaartin komppania lyötiin hajalle ja se kärsi pahoja tappioita. Seuraavana paikalta vetäytyi Porin punakaartin komppania, jota pian seurasivat loput punaisten osastot. Myös Poosjärven kautta valkoisten selustaan kiertämään lähetetty osasto vetäytyi takaisin Noormarkkuun. Harjakankaalta Lassilaan hyökännyt 300 miehen vahvuinen osasto joutui myös palaamaan iltapäivällä juututtuaan taisteluun vankkojen kiviaitojen takaa puolustautuneita valkoisia vastaan. Pomarkussa käydyissä taisteluissa kaatui 13 punaista ja 2 valkoista.
Valkoiset siirsivät punaisten hyökkäyksen jälkeen osan miehistään Tampereen piiritykseen, niin että rannikkolohkolle jäi ainoastaan noin 500 miestä. Punaiset eivät olleet tietoisia joukkojen vähenemisestä, vaan katsoivat valkoisten uhkaavan Mäntyluodon satamaa, ja käynnistivät 14. maaliskuuta rannikolla laajan hyökkäyksen 900 miehen voimin. Punaiset hyökkäsivät Ahlaisten kirkonkylän edustalle, mutta valkoiset onnistuivat lopulta pitämään asemansa Paavo Talvelan johdolla tehdyn vastahyökkäyksen ansiosta. 16. maaliskuuta valkoiset hyökkäsivät kahdella komppanialla Noormarkun kirkonkylään, jonka jälkeen taistelut taukosivat asemasodaksi. Rintamalinja jäi ennalleen Lampaluoto–Kellahti–Noormarkku–Harjakangas–Kullaa-linjalle. Alueella nähtiin vain tykkitulta ja käytiin hajanaisia partioiden välisiä kahakoita, joita oli erityisesti Harjakankaan ja Lassialan välillä.
Valkoisten hyökkäys Noormarkkuun

Maaliskuun lopussa punaisilla oli Ahlaisten–Noormarkun rintamalohkolla noin 1 800 miestä. Jäiden heikettyä punaiset tyhjensivät saariston pikkusaaret ja keskittivät rannikolla olleet joukkonsa Porin edustalle Lampaluotoon. 24. maaliskuuta Pietarista evakuoitu Yhdysvaltain suurlähetystön henkilökunta ylitti rintamalinjan Lampaluodossa jatkaen matkaansa Tornion kautta Ruotsiin.
Asemasotavaiheen aikana Porissa oli syntynyt rintamapäällikkö Kustaa Salmisen vastainen oppositio, joka ryhtyi syrjäyttämään Salmista tämän käydessä Tampereella. Opposition johtomiehenä oli toimittaja Hannes Uksila, joka oli kyllästynyt joukkojen kurittomuuteen ja väkivaltaisuuksiin. 27. maaliskuuta Uksila kirjoitti Tampereen pääesikunnalle ja Kullervo Mannerille osoitetun pitkän viestin, jossa hän uskoi valkoisten olevan helposti lyötävissä ja tarjoutui piiriesikunnan tukemana ylipäälliköksi. Tampereella tilanne kuitenkin nähtiin toisin, sillä Poriin oli jo 23. maaliskuuta lähetetty määräys valmistatumisesta perääntymiseen, kun valkoisten pelättiin katkaisevan rautatien.
30. maaliskuuta valkoiset hyökkäsivät päämajan määräyksen mukaisesti Noormarkkuun, jotta punaisia saataisiin sidottua rannikolle ja näin estettäisiin lähettämästä apuvoimia Tampereelle. Taisteluista tuli koko rintamalohkon verisimmät. Punaiset torjuivat valkoisten etenemisen Kellahdessa sekä Pomarkkuun johtavalla maantiellä, mutta Kaapalasta edenneet joukot pääsivät kirkonkylän tuntumaan. Hyökkäys kuitenkin pysäytettiin iltapäivällä ja valkoiset perääntyivät. Harjakankaalle valkoiset hyökkäsivät kolmesta eri suunnasta, mutta punaisten puolustus kesti, ja hyökkääjä joutui vetäytymään illan pimettyä. Tilanne rintamalohkolla jäi entiselleen, mutta valkoiset onnistuivat tavoitteessaan. Punaiset vahvistivat asemiaan Noormarkussa ja Harjakankaalla, eivätkä lähettäneet apujoukkoja Tampereen puolustukseen Karkun rintamalle. Noormarkun ja Harjakankaan taisteluissa kaatui 27 valkoista ja ainakin 50 punaista, joista osa oli antautuneina teloitettuja.
Punaiset jättävät rintaman

Valkoisten vallattua Tampereen 6. huhtikuuta kulki rannikkolohkon rintama linjalla Lampaluoto–Noormarkku–Harjakangas–Palus–Kullaa. Punaisten rintamakomentajaksi tullut Hannes Uksila sai samoihin aikoihin vetäytymiskäskin, jota hän ei kuitenkaan noudattanut. Sen sijaan Uksila yritti mobilisoida koko työväestön punakaartiin ja teki vielä pakko-ottoja. Niiden epäonnistuttua Uksila ryhtyi vihdoin suunnittelemaan vetäytymista tarkoituksenaan viedä joukkonsa Mäntyluodosta meren ylitse ja antautua Ruotsin viranomaisille. Jäätilanne esti suunnitelman toteuttamisen ja lopulta Porin esikunta teki päätöksen maanteitse tapahtuvasta vetäytymisestä iltapäivällä 10. huhtikuuta. Käsky välitettiin rintamajoukoille seuraavana aamuna, jonka jälkeen Reposaaressa ollut punaisten tykistö ryhtyi tyhjentamään varastojaan tulittamalla valkoisten asemia Ahlaisten kirkonkylässä.
Varsinainen perääntyminen alkoi 11.–12. huhtikuuta välisenä yönä, jolloin Noormarkusta irrottautuneet joukot vetäytyivät Poriin tuhoten taakseen jättämänsä Noormarkunjoen sillat. Jälkijoukko joutui vielä taistelukosketukseen heitä seuranneiden valkoisten kanssa Ruosniemessä 13. huhtikuuta. Viimeiset punaiset poistuivat Porista aamulla 13. huhtikuuta kello 10, jonka jälkeen valkoiset ottivat kaupungin haltuunsa iltapäivän aikana. Rintamalohkon itäisen siiven muodostaneet Kullaan joukot vetäytyivät samana päivänä Nakkilaan, jossa ne liittyivät itää kohti pakeneviin punaisiin. Perääntyminen suuntautui Kokemäen ja Huittisten kautta Punkalaitumelle, josta punaiset kuun lopussa jatkoivat edelleen kohti itää. Osa Porin seudun punaisista vetäytyi junalla Tyrväälle jatkaen Karkun rintamalle viivyttämään pohjoisesta hyökkäävia valkoisia.
Amstrad PC1512

| Amstrad PC1512 |
| --- | --- |

Valmistaja:  Amstrad
Julkaistu:  1986
Suoritin:  Intel 8086
Keskusmuisti:  512 KB
Amstrad PC 1512 järjestelmä
Amstrad PC1512 on Amstrad plc:n vuonna 1986 julkaisema IBM PC -yhteensopiva tietokone. Se julkistettiin 499 punnan hintaisena ja yhtenä ensimmäisistä edullisista PC-klooneista siitä tuli Euroopassa myyntimenestys, saavuttaen yli 25 prosentin markkinaosuuden. Konetta markkinoitiin enemmän koti- kuin toimistokäyttöön.
PC1512:n vakiovarusteluun kuului Intel 8086 -suoritin, 512 kilotavun keskusmuisti ja CGA-yhteensopiva näytönohjain, jolla saattoi lisäksi näyttää 16 väriä 640 × 200 kuvapisteen tarkkuudella. Kone toimitettiin valinnaisesti joko kahdella levykeasemalla tai yhdellä levykeasemalla ja 10 tai 20 megatavun kiintolevyasemalla.
Koneen mukana toimitettiin MS-DOS 3.2 käyttöjärjestelmä, Digital Researchin GEM 2.0 graafinen käyttöliittymä ja Locomotive Softwaren BASIC 2 ohjelmointiympäristö. BASIC 2:lla kirjoitetut ohjelmat olivat tulkattuja ja sitä pystyi käyttämään ainoastaan GEMin alaisuudessa.
Koneen virransyöttö kulki näytön kautta, mikä teki näytön päivittämisestä vaikeaa. Hiiri oli Amstradin oma malli, joka ei ollut täysin yhteensopiva kaikkien DOS-ohjelmien kanssa.
Amstrad PC1640

PC1512:ta seurasi lähes välittömästi malli PC1640, joka oli lähes identtinen, mutta keskusmuistia oli kasvatettu 640 kilotavuun. Näyttöoptioina olivat Hercules (mustavalko), CGA ja EGA.
Amstrad Action

| Amstrad Action |
| --- | --- |
Aihealue:  Amstrad, videopelit
Julkaisija:  Future Publishing
ISSN:  ISSN 0954-8068
Perustettu:  1985
Lakkautettu:  1995
Kotimaa:  Iso-Britannia
Ilmestymistiheys:  kuukausittain
Kieli:  englannin kieli
Amstrad Action oli brittiläinen Amstrad-tietokoneisiin ja ohjelmiin keskittynyt aikakauslehti. Lehteä julkaistiin kuukausittain.
Lehti oli Future Publishingin ensimmäinen lehti. Lehti aloitti käytännön julkaista ohjelmia lehden mukana tulevilla kaseteilla.
Lehden teossa olivat mukana Chris Anderson, Peter Connor ja Bob Wade Personal Computer Games ja Zzap!64 lehdistä, sekä Trevor Gilham.
Aiheesta muualla

Amstrad Action Magazine (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Amstrad Action
Käännös suomeksi
Abbiategrasso

| Abbiategrasso |
| --- | --- |
 Castello Visconteo
 vaakuna
 Koordinaatit: 45°24′3″N, 8°55′6″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Lombardia
Metropolikaupunki:  Milano
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  47,8 km²
Korkeus:  120 m
Väkiluku (31.12.2019):  32 855
 – Väestötiheys:  688 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
Postinumero:  20081
Suuntanumero(t):  02
 
 http://www.comune.abbiategrasso.mi.it/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Abbiategrasso on kunta Lombardian alueella Pohjois-Italiassa. Se on osa Milanon metropolikaupunkia, etäisyys Milanon keskustasta on noin 22 kilometriä länsilounaaseen. Abbiategrassossa on yksi Viscontin suvun keskiaikaisista linnoista (Castello Visconteo). Abbiategrasson elinkeinorakenne on monipuolinen sekä alkutuotannon, teollisuuden että palvelujen osalta.
Maantiede ja ilmasto

Abbiategrasso sijaitsee Lombardian länsiosassa ja Milanon metropolikaupungin lounaisosassa. Se rajoittuu lännessä Piemonteen. Sveitsistä alkunsa saava Ticinojoki virtaa Abbiategrasson läntisimmän osan kautta kohti etelää. Noin 25 kilometriä Abbiategrassosta länteen on Piemonten puolella sijaitseva Novaran kaupunki. Abbiategrasson talvet ovat viileitä ja kesät melko kuumia, sateet painottuvat kevääseen ja syksyyn. Vuotuinen keskilämpötila on 12,9 °C.
Historia

Abbiategrasson panivat alkuun keltit 500-luvulla eaa. Alueelle saapui kelttiheimoihin kuuluneita gallialaisia Alppien pohjoispuolelta 300-luvulla eaa. Paikkakunnan kehitys alkoi kuitenkin vasta roomalaisten aikakaudella, jolloin Ticinon vartta kulki merkittävä kauppareitti. Rooman valtakunnan luhistuttua alueelle saapui langobardeja, joiden mukaan Lombardia on saanut nimensä. Abbiategrasson itäpuolella kasvoi ja kehittyi Milano, jonka valtapiiriin paikkakunta ajautui. Siitä tuli Milanon etuvartio, jonka Rooman keisari Fredrik I Barbarossa tuhosi 1162.
Abbiategrasso alkoi laajeta etelään, kun Santa Maria Vecchian tienoille rakennettiin vaatimaton linna. [[Viscontit rakennuttivat Abbiategrassoon oman linnansa 1300-luvulla. Abbiategrasso ajautui muun Milanon herttuakunnan tavoin espanjalaisten valtaan 1530-luvulla. Abbiategrasson teollinen kehitys alkoi Italian yhdistymisen aikoihin 1800-luvun puolen välin paikkeilla. Paikkakunnan väkiluku kasvoi huomattavasti 1900-luvun puolen välin jälkeen, mutta ei kuitenkaan samaan tahtiin Milanoa lähempänä sijaitsevien teollisuuskaupunkien kanssa. Sen väkiluku ei myöskään notkahtanut 1900-luvun lopussa, vaan vakiintui 27 000 asukkaan paikkeille, kunnes alkoi kasvaa jälleen 2000-luvulla.
Abbiategrasson huomattavia kirkkoja on Basilica di Santa Maria Nuova, jota alettiin rakentaa 1365. Abbiategrasson symbolina pidetään 1300-luvulla rakennettua linnaketta Castello Visconteo, joka korvasi Fredrik I Barbarossan tuhoaman linnan. Castello Visconteo rappeutui 1500-luvulla espanjalaisvallan aikana ja sen neljästä tornista jäi pystyyn vain yksi. 2000-luvulla linna on ollut julkisessa käytössä.
Historiallisesti niin ikään merkittävän Palazzo Cittadini Stampan tarkkaa rakennusajankohtaa ei tiedetä, mutta sen arvellaan saaneen alkunsa 1400-luvun taitteessa. Kolmikerroksisen talon arkkitehtoninen ilme on muuttunut vuosisatojen aikana, ja 1900-luvulla se rappeutui pahoin. Talon peruskorjaus valmistui 2014.