stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sielusta
Sisältö

Sielusta on jaettu kolmeen kirjaan.
Kirja I käsittelee aiempien filosofien käsityksiä ja rajaa tutkimuksen aluetta ja menetelmiä. Aiempien filosofien käsityksistä kirja käsittelee erityisesti Demokritoksen atomistista sieluteoriaa, pythagoralaista ajatusta sielusta ilmassa olevina hiukkasina, Anaksagoraan ja Empedokleen ajatuksia, Platonin Timaioksessa esittämää käsitystä, käsitystä sielusta harmoniana sekä muun muassa Ksenokrateen kannattamaa ajatusta sielusta lukuna.
Sielua koskevan tutkimuksen alaan kuuluvat Aristoteleen mukaan mm. sen tutkiminen, mihin lajiin sielu kuuluu, esimerkiksi onko se substanssi; onko sieluja yksi vai monta; onko sielussa osia; sekä sielulliset vaikutukset (eli tunteet) ja sielun suhde liikkeeseen. Aristoteles toteaa, että ”sielu on elävien olentojen prinsiippi” (arkhē tōn zōōn, 402a6–7) eli niiden olemassaolon ensimmäinen tekijä ja syy.
Kirja II sisältää sielun jaon kolmeen osaan sekä sen käsittelyn, kuinka nämä osat liittyvät organismien elämään. Sielun määritelmäksi muodostuu: ”sielu on substanssi elämään kykenevän ja elimillä varustetun luonnollisen kappaleen muotona ja ensimmäisenä aktuaalisuutena”. Aristoteles käsittelee laajemmin kasveille ja eläimille yhteistä ”ravitsevaa sielua” ja eläimille ominaista ”aistivaa sielua”. Kaikilla elävillä olennoilla, sekä kasveilla että eläimillä, täytyy olla kyky ravita itseään ja lisääntyä samaa lajia olevien elävien kanssa. Samoin kaikilla eläimillä on kyky aistia, ja näin niillä on vähintään tuntoaisti, minkä hän katsoo olevan myös muiden aistien edellytys, sekä kyky tuntea nautintoa ja kipua, mikä on yksinkertaisin aistimuksen laji.
Jos eläimet voivat tuntea nautintoa ja kipua niillä on myös halu. Sen lisäksi joillakin eläimillä on muita aisteja (näkö, kuulo, maku) ja joidenkin kyky aistia on kehittyneempi (kyky erottaa kappaleita monimutkaisemmilla tavoilla, pelkän nautinnon ja kivun aistimisen lisäksi). Aristoteles käsittelee sitä, kuinka tämä toimii.
Näiden lisäksi joillakin eläimillä on muistamisen, mielikuvituksen ja itsensä liikuttamisen kyky. Kirja sisältää joitakin mielenkiintoisia näkemyksiä eläimistä ja niiden kyvystä liikkua. Aristoteleen mukaan sielu saa aikaan tämän kyvyn, ollen näin liikkumisen ja liikkumattomuuden alkusyy eli prinssiippi. Kun jokin tuntee halua, se saa aikaan tämän liikkeen kohti tämän haluamaa asiaa.
Kirja III käsittelee rationaalista sielunosaa eli järkisielua, joka kuuluu vain järjellisille eläimille eli ihmisille ja on näin ihmisen ominaispiirre ja hänet muista eläimistä erottava tekijä. Myöhemmät osat kirjasta palaavat aiempiin aiheisiin antaen osittain ristiriitaisia vastauksia. Jotkut ovat päätelleet tästä, että nämä kirjat eivät olleet alun perin osa teosta ja että ne on liitetty siihen myöhemmin erehdyksessä. Näihin sisältyy muun muassa tunnettu osio ”aktiivisesta” tai ”toimivasta intellektistä”.
Kirjallisuutta > Suomennos

Aristoteles: Sielusta. Teoksessa Teokset V.  (Suomennos Kati Näätsaari, selitykset Juha Sihvola)  Helsinki:  Gaudeamus, 2006.  ISBN 951-662-546-0
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristotle; Hett, Walter Stanley (toim.): On the Soul.  (Loeb Classical Library)  Cambridge, Mass.:  Harvard University Press, 1957.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Ross, William David (toim.): Aristotelis De anima.  (Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press, 1956.  ISBN 019814508X  Kreikankielinen alkuteksti.
Kirjallisuutta > Kommentaareja ja tutkimuskirjallisuutta

Brentano, Franz Clemens: Die Psychologie des Aristoteles, insbesondere seine Lehre vom nous poietikos.  Mainz:  F. Kirchheim, 1867.  Teoksen verkkoversio.
Durrant, Michael (toim.): Aristotle’s De Anima in focus.  London:  Routledge, 1993.  ISBN 0-415-05340-4
Hicks, R. D.: Aristotle. De Anima.  Cambridge:  Cambridge University Press, 1907.  Teoksen verkkoversio.
Nussbaum, Martha C. & Oksenberg Rorty, Amélie (toim.): Essays on Aristotle’s De Anima.  Oxford:  Clarendon Press, 1992.
Polansky, Roland: Aristotle’s De anima.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2007.
Thomas Aquinas: Commentary on Aristotle’s De Anima.  (Translated by Kenelm Foster and Sylvester Humphries)  New Haven:  Yale University Press, 1951.  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Teos

Ἀριστοτέλης: Περὶ Ψυχῆς (muinaiskreikaksi) (kreikaksi)
Aristotle: On the Soul (Arkistoitu – Internet Archive), käännös J. A. Smith (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Shields, Christopher: Aristotle’s Psychology The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Jean Buridanin Aristoteleen Sielusta-teosta käsittelevä Expositio et quaestiones in Aristotelis De anima noin vuodelta 1362.
Sikinos (kaupunki)

| Sikinos> Σίκινος.Sijainti |
| --- | --- |
 Sikinos
Koordinaatit:  36°39′43″N, 25°05′24″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Agía Marína, Síkinos, Etelä-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kykladit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sikinos (m.kreik. Σίκινος, lat. Sicinos/Sicinus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikinoksen saarella Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi noin 4,5 kilometriä lounaaseen nykyisestä Síkinoksen kylästä.
Maantiede

Sikinoksen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi samannimisen saaren lounaisosassa lähellä saaren länsirannikkoa. Se oli rakennettu nykyiselle Agía Marínan huipulle linnuntietä noin 4,5 kilometriä lounaaseen nykyisestä Síkinoksen kylästä eli Chórasta. Nykyisen nimensä huippu on saanut siellä olevasta Pyhälle Marinalle (Pyhä Margareeta) omistetusta kirkosta.
Sikinoksen poliksen alueeseen kuului koko Sikinoksen saari, eikä sillä ollut muita poliksia. Saari luettiin antiikin aikana yleensä Kykladeihin, kuten nykyäänkin. Strabon ja Stefanos Byzantionlainen lukivat sen kuitenkin Kreetan lähisaariin. Saarelta ei tunneta kaupungin lisäksi muita antiikin aikaisia asutuspaikkoja.
Historia

Sikinoksen saaren alkuperäiseksi nimeksi mainitaan Oinoe (Οἰνόη) sen viinintuotannon ansiosta. Kreikkalaisessa mytologiassa saari sai myöhemmän nimensä Lemnoksen kuninkaan Thoaksen ja saaren henkilöitymän najadinymfi Oinoen pojasta Sikinoksesta. Myytin mukaan Lemnokselta paennut Thoas ajelehti saarelle puunrungossa.
Sikinoksen kaupunki oli alun perin oletettavasti joonialaisten siirtokunta. Nämä asuttivat saaren noin 900-luvulla eaa. Solon viittasi noin 604 eaa. Sikinokseen ikään kuin merkityksettömän paikan ruumiillistumana. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Sikinētēs (Σικινήτης) tai Sikinitēs (Σικινίτης).
Persialaissotien aikaan Sikinos oli Persian vallan alla. Klassisella kaudella 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Sikinos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 418/417–416/415 eaa. Jossain välissä 400-lukua eaa. saaren sanotaan tulleen doorilaisten asuttamaksi. 300-luvulla eaa. Sikinos kuului toiseen Ateenan liittoon. Piirtokirjoitusten perusteella kaupungissa tiedetään olleen bule eli neuvosto ja demos eli kansankokous.
Kaupungin paikalla ei ole tehty arkeologisia kaivauksia.
Rakennukset ja löydökset

Sikinoksen kaupunkikeskuksen paikalta on löydetty joitakin jäänteitä kaupungista, kuten agoraa julkisine rakennuksineen sekä muureja. Lyödökset ajoittuvat pääosin hellenistiselle ja roomalaiselle kaudelle.
Saaren ainoa merkittävämpi antiikin aikainen rakennusjäänne on roomalaisaikainen hautamuistomerkki 200-luvulta jaa. Rakennus on tunnettu myös Apollon Pythioksen temppelinä, koska se oli ilmeisesti tässä käytössä myöhemmin; tähän viittaa paikalta löydetty piirtokirjoitus. Rakennus yhdisteli doorilaista ja joonialaista tyyliä, ja sen julkisivussa oli kaksi pylvästä (distylos in antis). Antiikin aikainen rakennus on myöhemmin tehty osaksi Episkopín luostaria sen kirkoksi. Rakennus sijaitsee samalla vuorenharjanteella kuin kaupunkikeskus siitä pohjoiseen, hieman huippua alempana.
Antiikin aikaisesta hautamuistomerkistä ja temppelistä tehty Episkopín luostarin kirkko.
Siikakoski (Konnevesi)

| Siikakoski |
| --- | --- |
 Siikakoski keväällä 2021.
Maat:  Suomi
Kunta:  Konnevesi
Koordinaatit:  62.61751°N, 26.34335°E
Joki:  Kellanvirta 
Pituus:  200–250  m
Pudotuskorkeus:  1,1–1,2  m
Keskivirtaama:  56  m³/s
Siikakoski helmikuussa 2007.
Tasavallan presidentti Urho Kekkonen kalasti aktiivisesti Konneveden Siikakoskella vuosina 1964−1981. Muistokivi Siikakosken varrella.
Siikakoski on Keski-Suomen Konnevedellä Rautalammin pääreitillä olevan Kellanvirran alussa sijaitseva koski. Kellanvirrassa on lisäksi vielä Taikinainen, Karinkoski ja Kellankoski. Joessa kalastamista markkinoidaan Konneveden Kosket-nimikkeen alla, jota vetää Konneveden kunnan tytäryhtiö Kellankosken Voima Oy. Kunta myös omistaa kosken .
Yleistä

Siikakoski alkaa Konnevedestä ja sen vesi on yhtä kirkasta ja vedenlaadultaan erinomaista kuten Konnevedessäkin. Järven luusuassa sijaitsee Koskisaari, jonka molemmilta puolilta vesi virtaa suoraan koskeen. Koski on 250 metriä pitkä  ja sen leveys on kartan mukaan 80–130 metriä . Kosken pinta-alaksi on ilmoitettu 2,4 hehtaaria . Siikakosken oikeaan rantaan on raivattu ainakin 150 metriä pitkä kivetön uoma. Uoma puhkaisee oikealla rannalla olevan niemenkärjen, jota kosken alapäässä ylittävä yhdystien 16771 silta hyödyntää. Kosken vasemmalla rannalla on muistolaatta tien varressa ja alempana on kalastajille tarkoitettu laavu.
Luontoarvoja

Siikakosken kiinnostavin piirre on villin taimenen kutu. Tutkimuksien mukaan Kellanvirran koskista Siikakoskessa on eniten kutukuoppia. Arvioidaan, että vuosittain koskessa kutee 10–30 naarasta (vuonna 2012 arviolta 40–60 naarasta). Kellanvirta on eteläisen Suomen merkittävin villin järvitaimenen lisääntymisalue . Kosken nimenkin perusteella siika kutee samassa koskessa, mutta siitä ei ole tutkittua tietoa. Koskesta saadaan saaliiksi myös harjusta.
Hydrologiaa

Siikakosken valuma-alueen pinta-ala on 5 781,79 neliökilometriä ja sen järvisyys on 20,82 %. Siikakosken virtaamat mitataan kosken niskalta eli Konneveden luusuasta. Keskivirtaamaksi (MQ) on mitattu 56 kuutiometriä sekunnissa (m³/s, vuosina 1981–2010 , tai 53 m³/s ), keskiylivirtaamaksi (MHQ) 93,28 m³/s ja keskialivirtaamaksi (MNQ) 32,92 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1967–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 17,8 m³/s havaittiin 24.10.2006, ja suurin virtaama (HQ) on 143,00 m³/s vastaavasti 21.6.1988.
Historiaa

Koski-inventoinnissa mainitaan, että koskessa on ollut ainakin yksi vesimylly ja vesisaha, joita ei enää ole olemassa. Keisarillinen senaatti määräsi 23.3.1914 Rautalammin reitin lauttausväylästä. Uittotoiminta oli alkanut kuitenkin jo 1850-luvulla ja sitä jatkettiin vuoteen 1964 saakka. Vuosina 1972–1973 uittolaitteet purettiin pois. Siikakoskella on nähty kalastamassa vuosien mittaan myös monia merkkihenkilöitä ja valtiopäämiehiä. Heistä tunnetuimpia lienevät Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter  ja Suomen tasavallan pitkäaikainen presidentti Urho Kekkonen . Siikakosken rannalle onkin pystytetty Urho Kekkosen kalaretkistä muistolaatta.
Aiheesta muualla

Konneveden Kosket konnevedenkosket.fi.  15.1.2020. Viitattu 15.1.2020.
Siikakoski - Konneveden Kosket, youtube.com
Ursin, Jorma: Konneveden kosket nauteskelijän paratiisi, Viitattu 5.8.2023
https://peda.net/konnevesi/kotiseutuyhdistys/muistomerkit/siikakoskella
https://konnevedenmuseo.fi/siikakoski/
Sífnos

Sífnoksen saari ilmasta.
| --- | --- |
Sijainti:  36.9667°N, 24.7167°E, Sífnos Mílos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Korkein kohta:  Profítis Ilías, 682 m
Pinta-ala:  73,942 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2 625
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sífnos (kreik. Σίφνος) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 73,942 neliökilometriä ja asukasluku 2 625 (vuonna 2001). Hallinnollisesti Sífnos kuuluu Sífnoksen kuntaan, Míloksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Apollonía.
Maantiede

Sífnos sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren eteläosissa. Se on Kykladien saariryhmän saarista eteläisimpiä. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Sérifos luoteispuolella, Kímolos, Polýaigos ja Mílos lounaispuolella sekä Antíparos ja Páros itäpuolella.
Saari on vuoristoinen ja sen korkein kohta on Profítis Ilías (682 metriä).
Maantiede > Hallinto ja kylät

Sífnos kuuluu hallinnollisesti Sífnoksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat pääkylä Apollonía eli Chóra (869 asukasta), joka sijaitsee saaren sisäosissa; sekä Artemónas (800 asukasta), saaren pääsatama Kamáres (245), joka sijaitsee saaren länsirannikolla luonnonsatamalahden pohjukassa; sekä Platýs Gialós (199). (Katso myös: Luettelo Sífnoksen kunnan kylistä.)
Historia > Antiikki

Varhaisimmat merkit asutuksesta Sífnoksella ovat peräisin neoliittiselta kaudelta. Myöhemmin Sífnoksen asukkaita olivat ensin pelasgit, ja sen jälkeen sitä asuttivat foinikialaiset, kaarialaiset ja lelegit. Myöhemmällä pronssikaudella noin 1600-luvulla eaa. saari kuului minolaiseen kulttuuripiiriin ja tämän jälkeen mykeneläiseen kulttuuripiiriin. Mykeneläisellä kaudella saarella oli merkittävä akropolis Ágios Andréaksessa. Joonialaiset asuttivat saaren noin 1130–1120 eaa. Saaren antiikin aikaisen Sifnoksen poliksen kaupunkikeskus ja akropolis sijaitsi nykyisen Kástron paikalla.
500-luvulla eaa. Sifnokselle toivat vaurautta sen kulta- ja hopeakaivokset. Saaren vauraus näkyy muun muassa saarelaisten Delfoihin rakennuttamassa niin kutsutussa Sifnoslaisten aarrekammiossa. Roomalaisella ja bysanttilaisella ajalla saari taantui ja sitä käytettiin muun muassa karkotuspaikkana.
Historia > Myöhempi historia

Bysanttilaisen ajan jälkeen saari päätyi Marco Sanudon valtaan ja osaksi Náxoksen herttuakuntaa vuonna 1207. Myöhemmin saarta hallitsi muun muassa Gozzadinon suku. Osmanit valtasivat saaren vuonna 1537. Venetsialaiset saivat sen takaisin vuosiksi 1568–1617. Vuonna 1821 Sífnos liittyi Kreikan vapaustaisteluun turkkilaisia vastaan ja siitä tuli pian tämän jälkeen osa itsenäistynyttä Kreikkaa.
Nähtävyydet

Saaren nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa mykeneläisaikainen linnavuori Ágios Andréaksessa sekä sen Ágios Andréaksen arkeologinen museo lähellä Apolloníasta, antiikin aikainen linnavuori ja venetsialaisaikainen linna Kástrossa, sekä samoin Kástrossa sijaitseva Sífnoksen arkeologinen museo. Muihin nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Chrysopigín luostari vuodelta 1650 saaren kaakkoisrannikolla sekä antiikinaikaisten kultakaivosten paikka saaren pohjoisosassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sífnos Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Santoríni Thíra  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas, Kímolos  Ágios Andréas, Koufonísia  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Makáres  Ágios Nikólaos, Thíra  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Almyronísi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avelonísia Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Diakoftó  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Escháti  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Foúis  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Alidonísi  Gáidaros  Megálo  Platý  Prásso  Tourlítis  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi, Kímolos  Kalógeroi, Tínos  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Kasséles  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Klimatónisa  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lazaronísi  Lázaros  Makáres  Makrá  Makronísi  Manolonísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálo Viókastro  Megálos Refmatiáris  Mikrí Pláka  Mikronísi  Mikró Viókastro  Mikrós Avelás  Mikrós Refmatiáris  Moschonás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi, Íos pohj.  Petalídi, Íos loun.  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Porí  Práso  Prasonísi, Íos  Prasonísi, Kímolos  Prasoúra  Psathonísi, Íos  Psathonísi, Sýros  Revmatonísi  Revmatonísia  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Theotókos  Thermonísia  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaronísi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous  Vryokastráki 
Sífnoksen saarta.
Mykeneläisen ajan raunioita Ágios Andréaksen arkeologisella alueella.
Sífnoksen Artemónaksen ja Apollonían kylät.
Siipipapu

| Siipipapu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Palkokasvit Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Alaheimo::  Faboideae
Suku::  Psophocarpus
Laji::  tetragonolobus
Kaksiosainen nimi
 Psophocarpus tetragonolobus  (L.) DC. 
Katso myös
   Siipipapu Wikispeciesissä   Siipipapu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
| Siipipavun siemenet |
| --- | --- |

Ravintosisältö/100 g
Energiaa:  1711 kJ (409 kcal)
Proteiinia:  29,65 g
Hiilihydraatteja:  41,7 g
laktoosia:  0 g
Rasvaa:  16,3 g
josta tyydyttynyttä:  2,3 g
Vitamiinit
B1, Tiamiini:  1,03
B2, Riboflaviini:  0,45
B3, Niasiini:  3,09
B6, Pyridoksiini:  0,175
B9, Foolihappo:  45
Kivennäisaineet
Rauta:  13,44
Natrium:  38
Kalium:  977
Magnesium:  179
Kalsium:  440
Fosfori:  451
Sinkki:  4,48
Mangaani:  3.721
Lähteet
 Ravintoarvojen lähde: Basic ReportNutrient data for 16135, Winged beans, mature seeds, raw USDA. Arkistoitu 19.11.2012. Viitattu 10.5.2013. 
Siipipapu eli goanpapu (Psophocarpus tetragonolobus) on Kaakkois-Aasiasta peräisin oleva palkokasveihin kuuluva viljelyskasvi. Siitä voidaan käyttää ravinnoksi sekä siemenet, lehdet että juurimukulat, jotka kaikki sisältävät runsaasti proteiinia. Sitä on vanhastaan viljelty lähinnä vain Burmassa, Indonesiassa ja Uudessa-Guineassa, mutta runsassatoisuutensa ja suuren ravintoarvonsa vuoksi sitä pidetään yhtenä lupaavimmista tulevaisuuden viljelyskasveista muuallakin kolmannessa maailmassa.
Ulkomuoto

Siipipapu on köynnöskasvi, joka voi kasvaa noin kolmen metrin korkuiseksi, siis selvästi korkeammaksi kuin tarhapapu. Se on monivuotinen ruohovartinen kasvi, mutta sitä kasvatetaan usein yksivuotisena.
Siipipavun kukat ovat suurikokoisia ja vaaleanpunaisia. Sen palot ovat nelikulmaisia, siipipalteisia, jopa 20 senttimetriä pitkiä, ja niissä voi olla enimmillään 40 siementä.
Ekologia

Siipipapu on trooppinen kasvi ja sellaisena arka kylmälle. Sen useimmat muodot eivät kuki, jos päivän pituus on huomattavasti yli 12 tuntia. Tämän vuoksi se ei yleensä tuota satoa lauhkeassa vyöhykkeessä, mutta kasvista on olemassa myös päiväneutraaleja lajikkeita. Parhaiten siipipapu menestyy kuumassa ja kosteassa ilmastossa.
Muiden palkokasvien tavoin myös siipipavun juurissa on Rhizobium -sukuun kuuluvia bakteereja, jotka sitovat tehokkaasti typpeä ilmasta sellaiseen muotoon, jossa kasvi voi käyttää sitä hyväkseen valmistaessaan tarvitsemiaan aminohappoja. Tämän vuoksi siipipavun viljelyksessä ei juuri tarvita typpilannoitteita.
Käyttö ja ravintoarvo

Siipipapua viljellään ennen kaikkia siementensä vuoksi, mutta myös sen lehdet, kukat ja juurimukulat ovat syötäviä.
Siipipavun siemenissä on noin 35 % proteiinia ja 18 % rasvaa. Sen proteiini sisältää runsaasti lysiiniä, ja sen rasva on korkealaatuista ja runsaasti tyydyttymättömiä rasvahappoja.
Useimmat siipipapukannat tuottavat myös runsaasti juurimukuloita. Niitä voidaan käyttää perunan tavoin, ja ne muistuttavat maultaankin perunaa. Niissä on kuitenkin proteiinia monin verroin enemmän kuin perunassa, jopa 20 %.
Siipipavun kukkia käytetään usein riisin ja leivonnaisten värjäämiseen.
Siipipavun lehdetkin ovat syötäviä ja sisältävät runsaasti proteiinia. Ne on kuitenkin keitettävä ennen käyttöä, sillä raakoina ne kuitenkin sisältävät trypsiinin ja amylaasin inhibiittoreja, jotka estävät proteiinien ja hiilihydraattien hyväksikäyttöä ruuansulatuksessa.
Siipipavun syötävät osat ovat myös vitamiineja, etenkin A- ja C-vitamiinin, sekä kalsiumin ja raudan lähteitä.
Tulevaisuuden mahdollisuudet

Siipipapu on vasta 1970-luvulta lähtien saanut osakseen maailmanlaajuista huomiota. Runsassatoisuutensa, monikäyttöisyytensä ja suuren ravintoarvonsa vuoksi sitä pidetään yhtenä lupaavimmista tulevaisuuden viljelyskasveista. Sen viljelyksen yleistyminen edellyttää kuitenkin vielä paljon tutkimus- ja jalostustyötä. Ongelmana on muun muassa sen köynnöstävä kasvutapa, joka vaikeuttaa koneellista sadonkorjuuta. Vuonna 1975 Sri Lankaan perustettiin siipipapuun keskittyvä kansainvälinen tutkimuslaitos. Myöhemmin sen toiminta on kuitenkin tyrehtynyt maan epävakaan poliittisen tilanteen vuoksi.
Siipipavun palkoja
Siipipavun juurimukuloita torikaupassa Mandalayssa Burmassa
Keitettyjä siipipavun juurimukuloita burmalaiseen tapaan valmistettuina
Kookosmaidossa keitetyistä siipipavuista, sianlihasta ja anjoviksesta valmistettu filippiiniläinen ruokalaji
Juha Sihvola

| Juha Sihvola |
| --- | --- |
 Juha Sihvola tammikuussa 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1957 Sippola
Kuollut: 14. kesäkuuta 2012 (54 vuotta) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  filosofia, historia
Juha Sihvola (29. elokuuta 1957 Sippola – 14. kesäkuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen filosofi ja historioitsija. Hän toimi Jyväskylän yliopiston yleisen historian professorina vuodesta 2000 sekä Suomen Akatemian huippuyksikköohjelmaan kuuluvan Filosofisen psykologian, moraalin ja politiikan tutkimuksen huippuyksikön varajohtajana vuodesta 2008. Vuodet 2004–2009 hän toimi Helsingin yliopiston tutkijakollegiumin johtajana.