stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Golyminin taistelu
Taisteluun johtaneet tapahtumat

Kamenski pelkäsi joutuvansa saarretuksi ja käski aloittaa vetäytymisen Ostrołękaan. Bennigsen vastusti esimiehensä käskyä ja asettui puolustukseen Pułtuskiin. Kenraaliluutnantti  Dmitri Golitsynin 4. divisioona ja kenraaliluutnantti Dmitri Dohturovin  7. divisioona olivat vetäytymässä käskyn mukaan Ostrołękaan Makówin ja Różanin kautta.
Napoleonin takaa-ajo käskyn mukaisesti Pierre Augereaun Desjardinin 1. divisioonan tuli lähteä aamulla klo 07.30 Kałęczynistä (powiat ciechanowski, tämä Kałęczyn sijaitsee noin 15 km linnuntietä Gołyminin Kałęczynistä) ja Heudeletin 2. divisioonan lähtö oli klo 09.00. Heidän piti marssia Sońskin kautta kun taas Durosnelin ratsuväen tehtävänä oli katkaista Ciechanówin ja Gołyminin välinen tie ja koota venäläisten jättämää kuormastoa. Muratin ratsuväen tuli lähteä Garnowo Dużesta. Davoutin lähtöpaika marssille olivat Klukowo ja Strzegocin.
Sääolosuhteet

Leuto syksyinen sää oli kestänyt poikkeuksellisen pitkään.  Lisäksi vuodenajalle tavanomaisen kylmyyden ja pakkasen oli lauhduttanut suojasääpäivät. Molempien taistelevien osapuolien taktiset liikkeet ja huolto olivat hankalia suorittaa. Erityisesti ranskalaiset hyökkäävänä osapuolena olivat vaikeuksissa  huoltonsa ja tykistönsä kanssa. Ranskalaiset eivät pystyneet kuljettamaan yhtään tykkiä Gołyminiin. Taistelu suoritettiin päivän lyhyyden takia hämärässä ja pimeällä.
Taistelupaikka

Gołyminin kylä ja ympäristö on hyvin tasaista ja alue suosii puolustajaa lännestä lähestyvää vihollista vastaan. Kylän pohjoista puolta lukuun ottamatta sitä ympäröi laajat metsiköt ja kosteikot. Gołyminin kylä on viiden tien risteyksessä. Pääväylä kulkee kylän läpi Ciechanówista Makówiin.  Nykyiseen Gołyminiin kuuluu lounaassa oleva entinen Kałęczynin kylä, jonne tulevat tiet Ruskowasta ja Garnowosta sekä kaakkoon lähtee tie Pułtuskiin.
Taistelu

Golizynin 4. divisioona saapui aamulla 26. joulukuuta klo 08.00 Gołyminiin ja oli niin uupunut ettei pystynyt jatkamaan  matkaa ja lisäksi hänen piti myös odotella  Osten-Sackenin jälkijoukkoja. Gołyminin kylässä oli jo  Dokhturovin 5. divisioonan muutamia rakuuna ja jalkaväkirykmenttejä. Golitzyn toivoi, että hänen miehensä saisivat levätä ennen kuin jatkavat vetäytymistä..
Muratin ratsuväen Lasallen ratsuväkidivisioona Garnowosta oli ensimmäisenä ranskalaisena yksikkönä klo 10.00 hyökkäämässä Gołyminissa. Golitsyn vahvisti jälkijoukkoaan ja Lasalle joutui vetäytymään.
Golitsynin oli pakko luopua suunnitellusta vetäytymisestä Augereaun lähestyessä ja hän asetti joukkonsa puolustusasemiin. Kenraalimajuri Aleksei Štšerbakovin johtaman jalkaväkirykmentti sijoittui asemiin Gołyminin Kałęczyniin  lännestä tulevaa Augereaun armeijakuntaa vastaan. Ratsuväen ja Dohturovin joukot olivat Golitsynin reserviä ja loput omat joukkonsa hän sijoitti Gołyminin ympärille.
Noin klo 14.00 ilmaantui Ciechanówista päin Augereaun armeijakunnan divisioonat. 
Desjardinin divisioona hyökkäsi ensimmäisenä, heidät lyötiin takaisin. Štšerbakovin puolustusasemia vahvistettiin jalkaväkipataljoonalla ja muutamalla tykillä. Heudeletin divisioonakaan ei saavuttanut menestystä, lopun päivästä he enimmäkseen kahakoivat venäläisten oikean sivustan kanssa. Samanaikaisesti Augereaun hyökkäyksen kanssa hyökkäsi myös Muratin ratsuväen Milhaudin ja Kleinin divisioonat ja Davoutin ratsuväki. Ne ajoivat venäläisten ratsuväen Gołyminin eteläpuolella olevaan metsään, mutta eivät pystyneet takaa-ajoon ratsuväelle epäsuotuisan maaston takia.
Venäläisten 7. ja 8. divisioonien kaksi ratsuväkirykmenttiä saapui n klo 15.00 Golitsynin vahvistuksiksi. Vetäytyessään ne olivat onnistunut  ohittamaan Augereaun ratsuväen.
Morand lähestyi kaakosta. Golitsyn lähetti kolme jalkaväkipataljoonaa metsikköön ja suoalueelle Štšerbakovin vasemmalle laidalle Gołyminin eteläpuolelle sekä kaksi ratsuväkirykmenttiä suojaamaan Pułtuskin tietä. Noin 15.30 hyökkäsi Morandin ensimmäinen prikaati ja onnistui ajamaan venäläiset pois asemistaan. Morandin toinen prikaati lähetettiin Pułtuskin tielle estämään venäläisten vetäytymistä Makowiin. Rakuunayksikkö hyökkäsi Osiekin kohdalla tiellä olevan venäläisen ratsuväen kimppuun. Venäläisiä työnnettiin takaisin päin mutta ranskalaiset jäivät metsässä ja suolla asemissa olevien venäläisten ansaan. Ranskalaisten ratsuväki lyötiin takaisin ja heidän komentajansa divisioonakenraali Rapp haavoittui vaikeasti. . Morand sai metsät haltuunsa, mutta ei enää edennyt koska lisätappiot olivat turhia.
Yön laskeuduttua venäläiset aloittivat vetäytymisen. Makowin tie oli edelleen auki.  Dohturovin yksiöt menivät edellä ja noin klo 21.00 Golitsyn lähetti tykkinsä, ratsuväen ja viimeksi jalkaväkensä.
Augereau saapui Gołyminiin aikaisin aamulla 27. joulukuuta.
Molempien osapuolten tappiot olivat suunnilleen 800 miestä.
Taistelun analyysi

Golitsynilla oli etunaan maaston hyödyntäminen puoltustuksessa sekä tykit, joita ranskalaisilla ei ollut ollenkaan. Ranskalaisten hyökkäyksiä ei oltu kunnolla koordinoitu.  Huolimatta venäläisten väsymyksestä ja alivoimasta ranskalaisiin nähden Golitsyn onnistui viivyttämään ranskalaisten etenemistä.  Kun vielä Soultin ei onnistunut  kiertää venäläisten oikeaan sivustaan, Napoleon epäonnistui aikomuksessaan katkaista perääntyvien venäläisten joukot ja saartaa heidät Narew-joelle ansaan.
Gołyminin taistelun osapuolet > Ranskalaiset

Reservi ratsuväkiarmeijakunta Ranskan marsalkka Joachim Murat
Kevyt ratsuväkidivisioona  komentajanaan divisioonakenraali Antoine-Louis-Charles Lasalle
Kevyt ratsuväkiprikaati komentajanaan divisioonakenraali Edouard-Jean-Baptiste Milhaud
Rakuunadivisioona komentajanaan divisioonakenraali Louis Klein
III armeijakunta Ranskan marsalkka Louis-Nicolas Davout
1. jalkaväkidivisioona komentajanaan divisioonakenraali Charles Antoine Morand
2. jalkaväkidivisioona divisioonakenraali Louis Friant
Kevyt ratsuväkidivisioona komentajaan prikaatinkenraali Jacob François Marulaz
VII armeijakunta komentaja Ranskan marsalkka Pierre Augereau
1. jalkaväkidivisioona komentajanaan divisioonakenraali Jacques Desjardin
2. jalkaväkidivisioona komentajanaan divisioonakenraali Étienne Heudelet de Bierre
Kevyt ratsuväkidivisioona komentajaan  prikaatinkenraali Antoine Jean Auguste Durosnel
Gołyminin taistelun osapuolet > Venäläiset

Kenraalisotamarsalkka Mihail Kamenski.
4. Divisioona: Komentaja kenraaliluutnantti Dmitri Golitsyn,
15 jalkaväkipataljoonaa, 20 eskadroonaa ratsuväkeä, 28 tykkiä
7. Divisioona: Komentaja kenraaliluutnantti Dmitri Dohturov (osittain).
3 jalkaväkipataljoonaa, 2 ratsuväkirykmenttiä
3. Divisioona: Komentaja kenraaliluutnantti Fabian Osten-Sacken (osittain)
jonkun verran jalkaväkeä, 2 ratsuväkirykmenttiä
Jälkitapahtumat

Venäläisten divisioonat perääntyivät kohti Różanissa olevia pääjoukkoja. Bennigsen perääntyi Narew-joen Nowogródiin, jossa se liittyi  1. tammikuuta 1807 (J: 20. joulukuuta 1806) Buxhoevdenin armeijaan.
Napoleon pysäytti etenemisensä 28. joulukuuta (J: 16. joulukuuta) kadottaessaan yhteyden venäläisiin ja perusti talvileirin. Ranskalaiset olivat väsyneitä ja tyytymättömiä ja heidän huoltonsa oli epäjärjestyksessä
Vihollisuudet alkoivat aika pian. Bennigsen nimitettiin armeijan komentajaksi ja hän ryhtyi yllätykselliseen talvioperaatioon hyökkäämällä ranskalaisten vasempaan sivustaan. Mohrungenin taistelu taisteltiin  25. tammikuuta (J: 13. tammikuuta). Napoleon teki vastahyökkäyksen 03. helmikuuta (J: 22. tammikuuta) Jonkowon taistelussa ja 06. helmikuuta (J: 25. tammikuuta) oli Hoff'n taistelu ennen suurta Eylaun taistelua.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of Golymin
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Битва при Голымине
Kirjallisuutta

Petre, F. Loraine: Napoleon's Campaign In Poland 1806–1807, s. 400. Määritä julkaisija! ISBN 9781853674419
Михайловский-Данилевский, Александр Иванович: Описание второй войны Императора Александра с Наполеоном в 1806 и 1807 годах, s. 455. Määritä julkaisija!
Smith, Digby: The Greenhill Napoleonic Wars Data Book: Actions and Losses in Personnel, Colours, Standards and ArtilleryActions and Losses in Personnel, Colours, Standards and Artillery, 1792-1815, s. 52. Määritä julkaisija! ISBN 1853672769
Aiheesta muualla

Ranskalaisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa (englanniksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  2. Divisioona (ranskaksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  3. Divisioona ja 4.Divisioona
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  6. Divisioona (ranskaksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  5. Divisioona ja 7. Divisioona (ranskaksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  8. Divisioona (ranskaksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  14. Divisioona (ranskaksi)
Kartalla ovat Ranskan, Venäjän ja Preussin joukot joulukuussa 1806 sekä taistelupaikat
Gołyminin taistelu noin klo 14.00
Gołyminin taistelu noin 17.00
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Gottfrid Gräsbeck

Gottfrid Gustaf Unosson Gräsbeck (15. helmikuuta 1927 Turku – 19. heinäkuuta 2010 Turku) oli suomalainen säveltäjä ja kuoronjohtaja.
Säveltäjänä Gräsbeck sovelsi monia eri sävellystekniikoita. Hän sävelsi muun muassa kuoroteoksia, elektronimusiikkia ja dodekafonisia teoksia. Gräsbeckin varhaisemmat sävellykset edustivat vahvasti modernismia. Hänen suuriin sävellysteoksiinsa kuuluvat muun muassa Stämmor ur elementen (1965) ja Magnificat (1983).
Gräsbeck toimi musiikin lehtorina Åbo Akademissa ja johti vuosikymmenien ajan Åbo Akademin kuoro- ja orkesteritoimintaa, muun muassa kuoroja Brahe Djäknar ja Florakören. Gräsbeckin johdolla yliopiston kuorot esiintyivät menestyksekkäästi myös ulkomailla. Ylioppilaskuoro Brahe Djäknar sai vuonna 1969 nais- ja mieskuorojen luokan ensimmäisen palkinnon Let the Peoples Sing -kilpailussa.
Gräsbeckille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1982.
Gottfrid Gräsbeckin puoliso oli hammaslääkäri, pianisti La Vonne Gräsbeck (1929–2020). Heidän lapsiaan ovat viulisti Manfred Gräsbeck, pianisti Folke Gräsbeck, pianisti Solveig Gräsbeck ja laulaja Yvonne Gräsbeck.
Carola Grönhagen-Riska

Carola Grönhagen-Riska (o.s. Grönhagen; s. 7. joulukuuta 1945 Helsinki) on suomalainen lääkäri. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 2001. Hän on erikoistunut nefrologiaan ja oli vuodesta 1998 Helsingin yliopistollisen keskussairaalan nefrologian klinikan ylilääkäri ja vuodesta 2000 Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin lääketieteellisen toimialan toimialajohtaja ja johtava ylilääkäri. Hän jäi eläkkeelle talvella 2013.
Oleg Gordijevski

Oleg Gordijevski
Oleg Gordijevski ja Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan Valkoisessa talossa vuonna 1987.
Oleg Antonovitš Gordijevski (ven. Олег Антонович Гордиевский; s. 10. lokakuuta 1938 Moskova, Neuvostoliitto) on entinen KGB:n eversti, kaksoisagentti ja eräs kuuluisimmista kylmän sodan aikaisista loikkareista. Hän toimi Britannian tiedustelupalvelun MI6:n salaisena kaksoisagenttina työskennellessään 1970- ja 1980-luvuilla Neuvostoliiton suurlähetystöissä Kööpenhaminassa ja Lontoossa. Gordijevski loikkasi länteen vuonna 1985, jolloin brittiagentit salakuljettivat hänet ulos Neuvostoliitosta Suomen kautta. Sen jälkeen hän toimi Britannian ja Yhdysvaltojen poliittisen johdon neuvonantajana.
Varhainen ura

Gordijevskin isä ja veli olivat KGB:n palveluksessa. Gordijevski opiskeli Moskovassa valtion kansainvälisessä instituutissa ja meni sen jälkeen töihin ulkoministeriöön. Hän sai viran Itä-Berliinissä elokuussa 1961 Berliinin muurin rakennustöiden aikana. Gordijevski liittyi KGB:hen vuonna 1963 ja sai viran Neuvostoliiton suurlähetystössä Kööpenhaminassa Tanskassa. Peitevirkanaan hän työskenteli suurlähetystön konsuliosastolla, mutta todellisena tehtävänään hän hoiti yhteyksiä Tanskassa asuneisiin neuvostoliittolaisiin vakoojiin.
Loikkaus

Pelätessään pidätyksen olevan lähellä Gordijevski päätti loikata länteen. Paon avustaminen olisi voinut haitata Britannian ja Neuvostoliiton suhteita, mutta pääministeri Thatcher antoi operaatiolle luvan. MI6 oli laatinut jo etukäteen uskaliaan pakosuunnitelman, joka käynnistettäisiin, jos Gordijevski antaisi merkin olemalla tiettyyn aikaan tiistaiyönä tietyssä paikassa Moskovassa lähellä hotelli Ukrainaa. Merkin vastaanottaja käveli paikan ohi joka viikko samaan kellonaikaan, hämäystarkoituksessa silloinkin kun Gordijevskin tiedettiin olevan muualla kuin Moskovassa. Vaikka KGB tarkkaili Gordijevskia kellon ympäri, se ei tajunnut mitään.
Pako-operaatio alkoi 19. heinäkuuta 1985, jolloin Gordijevski meni lenkille Moskovan puistossa kuten tavallista, onnistui hämäämään KGB:n agentteja ja nousi Leningradin asemalla Leningradin-junaan. Moskovassa käynnissä olleen kansainvälisen nuorisofestivaalin aiheuttama tungos auttoi karistamaan seuraajat. Seuraavana päivänä Gordijevski matkusti Leningradista toisella junalla Terijoelle ja sieltä bussilla lähellä Suomen rajaa sijaitsevaan Viipuriin, mistä hän käveli kaupungin ulkopuolelle sovittuun kohtaamispaikkaan. Paikalle saapui kaksi Britannian Moskovan-suurlähetystön autoa, jotka olivat saaneet luvan ajaa Helsinkiin keksityn sairaustapauksen varjolla. Gordijevski kätkettiin Ford Cortinan takakonttiin, ja autot ajoivat Suomen puolelle. Diplomaattisen koskemattomuuden ansiosta autoja ei tutkittu rajanylityspaikalla, ja vainukoirat onnistuttiin harhauttamaan perunalastupussilla ja likaisella vauvanvaipalla. Heti rajanylityksen jälkeen auton radiosta alettiin soittaa Sibeliuksen Finlandiaa, jotta Gordijevski tietäisi olevansa turvassa. Suomen puolella oli odottamassa toinen auto, joka kuljetti Gordijevskin Lappiin Norjan rajalle. Pohjois-Norjasta hänet lennätettiin Oslon kautta Englantiin.
Suomen puolella operaatiosta vastasi MI6:n Helsingin-päällikkö Margaret ”Meta” Ramsay, myöhempi työväenpuolueen poliitikko. Hän vihjasi operaatiosta etukäteen myös Suomen Suojelupoliisin päällikölle Seppo Tiitiselle. Gordijevskin loikkaus julkistettiin muutamaa viikkoa jälkeenpäin. Loikkaus herätti paljon huomiota, sillä korkea-arvoisena KGB-agenttina Gordijevski oli hyvin tärkeä sekä idälle että lännelle.
Ben Macintyren kirjan Vakooja ja petturi mukaan Lontoossa uskottiin, että Suomi oli sitoutunut palauttamaan neuvostoliittolaiset loikkarit kotimaahansa ja että KGB valvoi kaikkea lentokentistä lähtien. Tämän vuoksi Gordijevskin uskottiin olevan turvassa vasta hänen päästyään Suomesta Norjaan. Historioitsija Kimmo Rentolan mukaan sopimusta rajaloikkarien palauttamisesta ei Suomen ja Neuvostoliiton välillä ollut olemassa. Läntisten diplomaattien seurueeseen ei myöskään olisi kajottu, eikä KGB olisi voinut jahdata heitä Suomessa. Rentolan mukaan Macintyre joko dramatisoi kuvausta Gordijevskin loikkauksesta tai Suomen-tuntemus oli Lontoossa 1980-luvulla heikolla tasolla.
Loikkauksen jälkeen

Britanniassa Gordijevskista tuli pääministeri Thatcherin epävirallinen neuvonantaja Neuvostoliiton uudeksi johtajaksi kohonneeseen Mihail Gorbatšoviin liittyneissä asioissa. Myös Yhdysvaltain presidentit Ronald Reagan ja George Bush konsultoivat Gordijevskia samassa asiassa.
Neuvostoliitossa Gordijevskille langetettiin aluksi poissaolevana kuolemantuomio maanpetoksesta. Gordijevskin vaimo ja lapset olivat loikkauksen aikana olleet lomalla Azerbaidžanissa eikä heille aluksi annettu lupaa matkustaa tämän luo Lontooseen. Lupa annettiin lopulta vuonna 1991, tosin vaimo jätti hänet heti päästyään Englantiin.
Gordijevski asui vuonna 2020 edelleen salaisessa osoitteessa Lontoossa. Hänen suojeluaan tehostettiin toisen entisen KGB-vakoojan Sergei Skripalin murhayrityksen jälkeen. Gordijevski uskoo, että myös hänet on ainakin kerran yritetty myrkyttää. Gordijevskille Neuvostoliitossa aikoinaan langetettu kuolemantuomio on yhä voimassa.
Teokset

Oleg Gordijevski ja Inna Rogatchi: Sokea peili: ihmisiä vallan ja vakoilun puristuksessa. Suomentanut Esa Adrian. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1997. ISBN 951-0-21082-X
Kirjallisuutta

Ben Macintyre: Vakooja ja petturi: kylmän sodan tärkein vakoiluoperaatio. Suomentanut Aura Nurmi. Jyväskylä: Atena Kustannus, 2019. ISBN 978-952-300-604-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Walter Gräsbeck

Sune Walter Gräsbeck (19. kesäkuuta 1892 Viipuri – 8. tammikuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen teollisuusmies.
Gräsbeck suoritti Helsingissä 1912 Högre Svenska Handelsläroverketin korkeakouluosaston. Sen jälkeen hän matkusteli Euroopassa ja Yhdysvalloissa. 1912 hän oli töissä Pietarissa Bureau Vegassa ja sen jälkeen vuosina 1917–1918 suomalaista paperia ja selluloosaa myyvässä Oy Bumaganissa toimitusjohtajana. Vuonna 1918 hänet palkkasi Suomen selluloosayhdistys (myöhemmin Finncell), jonka toimitusjohtajaksi hänet pian nimitettiin. Hän hoiti tehtävää kuolemaansa asti. Hänen johdollaan Finncell saavutti mainiot tulokset, muun muassa vuosina 1921–1935 selluloosan vienti kasvoi kymmenkertaiseksi.
Gräsbeckillä oli lukuisia luottamustehtäviä valtiollisissa, kaupallisissa ja akateemisissa järjestöissä, liitoissa ja komiteoissa. Vuosina 1940–1941 hän oli muun muassa Petsamon Nikkeliä pohtivan neuvostoliittolais-suomalaisen sekakomitean ja vuonna 1944 sotakorvauskomitean puheenjohtajana. Sujuvasti venäjää puhuvana ja huumorintajuisena henkilönä Gräsbeck onnistui näissä tehtävissään aikaansaamaan Suomelle edullisia päätöksiä. Hän johti myös menestyksekkäästi kauppavaltuuskuntien matkoja Yhdysvaltoihin ja Britanniaan, ja hankki sieltä merkittäviä lainoja. Hän vastaanotti lukuisia kunnianosoituksia, sai vuorineuvoksen arvon 1940, tekniikan kunniatohtoriksi hänet vihittiin 1949 ja hän sai lukuisia suomalaisia ja ulkomaisia kunniamerkkejä. Hänestä tuli muun muassa Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentaja (KBE).
Griffon belge

| Griffon belge |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Belgia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 610
Rodun syntyaika:  1800-luvun loppu
Alkuperäinen käyttö:  rottakoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  12-15 vuotta
Muita nimityksiä:  griffoni, belgiangriffoni, Belgischer Griffon, belgia grifoon
FCI-luokitus:  ryhmä 9 Seura- ja kääpiökoirat alaryhmä 3.1 Belgialaiset kääpiökoirat: griffonit #81
Ulkonäkö
Paino:  3,5–6 kg
Väritys:  Musta sekä musta puhtain ja selvärajaisin punaruskein merkein. Merkit sijaitsevat eturaajoissa käpälästä ranteeseen ja takaraajoissa käpälästä kintereeseen, raajojen sisäpinnalla ylös saakka, rinnassa, poskissa, leuassa, silmien yläpuolella, korvien sisäpuolella, hännän alapuolella ja peräaukon ympärillä.
Griffon belge eli belgiangriffoni on Belgiasta kotoisin oleva koirarotu, joka kuuluu FCI:n roturyhmään 9. Griffon belge on yksi kolmesta belgiangriffonin rotumuunnoksesta. Toiset kaksi rotumuunnosta ovat karkeakarvainen griffon bruxellois ja sileäkarvainen petit brabançon. Suomeen ensimmäiset belgiangriffonit tulivat jo 1920-luvulla, mutta varsinaiset kantagriffonit tulivat Suomeen vuonna 1958.
Griffon belge tarkoittaa sananmukaisesti belgiangriffonia, mutta suomennettu nimitys voisi aiheuttaa paljon sekaannusta, koska kaikki kolme belgialaista griffonia kuuluvat virallisesti rotuun nimeltä belgiangriffoni. Lisäksi englanninkielisissä maissa kaikki kolme muunnosta kattava päärotu belgiangriffoni tunnetaan nimillä Brussels Griffon ja Griffon Bruxellois – joka viittaa vastaavasti Suomessa ja Belgiassa ainoastaan punaiseen karkeakarvaiseen muunnokseen. Tämä voi myös aiheuttaa jonkin verran sekaannusta.
Luonne

Griffon belget ovat luonteeltaan uteliaita, terhakoita sekä ystävällisiä. Ne ovat herkkähaukkuisia ja hyvin miellyttämisenhaluisia. Reippaana rotuna Griffonit ovat hyviä perhe- ja vahtikoiria, jotka sopivat niin lenkkeilijälle kuin agilitykentille. Griffoni kiintyy syvästi perheeseensä ja seuraa uskollisesti ja innokkaasti perhettään harrastuksissa ja arjessa.
Rotumuunnokset

Karkea- ja sileäkarvainen ovat saman rodun erilaisia karvamuunnoksia. Erivärisiä ja eri karvatyyppisiä koiria on sallittua risteyttää keskenään, joten samasta pentueesta voi esiintyä molempia karvamuunnoksia ja kaikkia värejä. Griffonit osallistuvat näyttelyyn kolmena erillisenä rotuna. Griffon belgeksi rekisteröidään karkeakarvainen joko kokonaan musta tai musta punaisin merkein (black&tan). Myös mustan ja punaruskean sekoitus rekisteröidään griffon belgeksi. Griffon bruxellois'ksi rekisteröidään karkeakarvainen ja väriltään yksinomaan punainen/punaruskea. Petit brabançon'ksi rekisteröidään sileäkarvaiset griffonit väristä riippumatta.
Alkuperä

Musta belgiangriffoni on griffon bruxellois -muunnoksen tapaan kotoisin Brysselin alueelta, jossa se oli suosittu 1890-luvulla. Se jalostettiin 1800-luvun lopulla kääpiösnautserista, yorkshirenterrieristä, mopsista ja apinapinseristä, joista viimeksi mainitulta se peri nykyisen värityksensä. Muut ulkonäölliset piirteet ovat periytyneet suurimmaksi osaksi sekä apinapinseriltä että mopsilta.
Toisen teorian mukaan kaikkien belgiangriffoneiden, myös mustan griffon belgen, juuret olisivat samassa rodussa: pienessä, karkeakarvaisessa paikallisessa smousje-rottakoirassa, joka muistutti naapurimaan hollanninrottakoiraa. Sittemmin tämä vanha alkuperäisrotu tunnettiin nimellä griffon d'ecurie ("talligriffoni") ja 1800-luvulla sitä alettiin risteyttää mopsin ja kingcharlesinspanielin kanssa. Griffon belge onkin tämän teorian mukaan perinyt nykyisen kääpiökokonsa ja black & tan -värityksensä kääpiöspanielilta, ja lyhyen kuononsa sekä viimeksi mainitulta että mopsilta. Ainoastaan karvapeite on säilynyt samanlaisena kuin alkuperäisellä talligriffonilla.
Aiheesta muualla

Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Griffon bruxellois

| Griffon bruxellois |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Belgia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 2 341Suomessa syntyy alle 50 vuodessa.
Alkuperäinen käyttö:  rottakoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  12-15 vuotta
Muita nimityksiä:  brysselingriffoni, Brüsseler Griffon, brüsseli grifoon
FCI-luokitus:  ryhmä 9 Seura- ja kääpiökoirat alaryhmä 3.1 Belgialaiset kääpiökoirat: griffonit #80
Ulkonäkö
Paino:  3,5–6 kg
Väritys:  punainen ja punertava, pään karvoituksessa sallitaan hieman mustaa
Griffon bruxellois eli brysselingriffoni on Belgiasta kotoisin oleva koirarotu. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 9. Griffon bruxellois on yksi kolmesta belgiangriffonin rotumuunnoksesta. Toiset kaksi rotumuunnosta ovat karkeakarvainen griffon belge ja sileäkarvainen petit brabançon. Suomeen ensimmäiset belgiangriffonit tulivat jo 1920-luvulla, mutta varsinaiset kantagriffonit tulivat Suomeen vuonna 1958. Bruxellois tarkoittaa sananmukaisesti brysseliläistä.
Englanninkielisissä maissa Brussels Griffon ja Griffon Bruxellois viittaavat punaisen muunnoksen lisäksi myös koko belgiangriffoni-rotuun, kun taas Belgiassa ja Suomessa kaikki kolme muunnosta menevät nimikkeen Griffon Belge/belgiangriffoni alle. Tämä voi aiheuttaa jonkin verran sekaannusta.
Luonne

Griffon bruxellois’t ovat luonteeltaan uteliaita, terhakoita ja ystävällisiä. Ne ovat herkkähaukkuisia ja hyvin miellyttämisenhaluisia. Reippaana rotuna griffonit ovat hyviä perhe- ja vahtikoiria, jotka sopivat niin lenkkeilijälle kuin agilitykentille. Griffon kiintyy syvästi perheeseensä ja seuraa uskollisesti ja innokkaasti perhettään harrastuksissa ja arjessa.