stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marco Rota
Tunnetuimmat sarjakuvatarinat

Fotobogo – 1994.
Lentäjä-ässä – 1997.
Onneksi olkoon, Aku Ankka – Aku Ankan 50-vuotisjuhlia varten 1984 tehty sarjakuva, joka on tunnettu ”väärästä” tiedosta: Rota esitti Roope Ankan Mummo Ankan veljenä.
Painajainen Paratiisitiellä – 1997.
Riemureissu – 1996.
Aku Ankka ja saraseenien yö – julkaistiin ensimmäisen kerran 1. joulukuuta 1983, Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1989.
Taistelu Ankkalinnasta – 1992.
Viikinkien matkassa – 44-sivuinen, albumimittainen Aikakone-tarinajatkumoon tehty sarjakuva – 1987.
Viikinkien vastustaja – ensimmäinen Augustus Ankka -tarina vuodelta 1975, jolle Rota teki jatkoa lukijoiden ja kustantajan toiveesta vuonna 1979.
Viimeiset vaunut Tucsoniin – kunnianosoitus elokuvaohjaaja John Fordille, jonka elokuvan Hyökkäys erämaassa tyyliin sarja on toteutettu, 1999.
Teokset

Ankantekijät 4: Painajainen Paratiisitiellä (2005). Sanoma Magazines Finland. Toimittaneet Antti Hulkkonen, Jenni Kovanen, Riku Perälä, Kati Valli ja Ville Viitanen. Otava, ISBN 951-32-1841-4.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vidar Svendsen (16.1.2000). Kirjoitus Marco Rotasta (englanniksi) (norjaksi)
Marco Rota InDucks-tietokannassa
Malcot (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Muut:  Europeana  IdRef
Erkki Kurenniemi

| Erkki Kurenniemi |
| --- | --- |
 Opiskelija Erkki Kurenniemi vuonna 1965.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1941 Hämeenlinna
Kuollut: 1. toukokuuta 2017 (75 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  Suunnittelija
Muut tiedot
Lempinimet:  Kurtsi
Erkki Juhani Kurenniemi (10. heinäkuuta 1941 Hämeenlinna – 1. toukokuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen suunnittelija, ajattelija ja taiteilija, joka tunnettiin elektronisen musiikin säveltäjänä ja elektronisten soitinten rakentajana. Häntä pidetään yhtenä elektronisen musiikin merkittävimmistä alkukehittelijöistä Suomessa. Kurenniemi oli myös tieteellisen tutkimuksen yleistajuistaja, futurologi, mediakulttuurin edelläkävijä ja kokeellisten elokuvien tekijä.
Kirjailija Marjatta Kurenniemi oli hänen äitinsä.
Ura

Valtaosan soittimistaan, elektronisista sävellyksistään ja kokeellisista elokuvistaan Kurenniemi toteutti 1960- ja 1970-luvun aikana. Vuosina 1962–1974 hän rakensi kymmenen elektronisen musiikin soitinta ja studiolaitetta toimiessaan Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksen vapaaehtoisena assistenttina. Musiikkitieteen laitoksen ohella Kurenniemi toimi myös teoreettisen fysiikan laitoksen amanuenssina ja vanhempana suunnittelijana vuosina 1962–1973. Luonnontieteiden kandidaatiksi Kurenniemi valmistui vuonna 1968.
Erkki Kurenniemi toimi myös vuonna 1970 perustetun Digelius Electronics Finland Oy:n teknisenä johtajana ja yrityksen loppuvaiheissa sen toimitusjohtajana. Digelius kehitti muun muassa Suomen ensimmäisen mikrotietokoneen vuonna 1973. Kone perustui maailman ensimmäiseen 8-bittiseen mikroprosessoriin Intel 8008. Digeliuksen DIS-järjestelmän nimellä kulkenutta mikrotietokonetta käytettiin teollisuussovelluksissa. Digelius ajautui rahoituksen puutteen vuoksi konkurssiin vuonna 1976. Yrityksen nimestä on jäänyt jäljelle enää jäänne levykauppa Digelius Musicin nimeen. Kurenniemi oli alun perin yksi tämän vuonna 1971 perustetun levykaupan pääosakkaista.
Myöhemmin Kurenniemi toimi teollisuusrobottien ohjausjärjestelmien suunnittelijana Oy W. Rosenlew Ab:n palveluksessa (1976–1978) ja teollisuusautomaation robottijärjestelmien suunnittelijana Nokian Kaapelikoneosastolla (1980–1986). Tämän jälkeen hän toimi erikoissuunnittelijana ja suunnittelupäällikkönä Vantaan Tiedekeskus Heurekassa (1987–1998).
Opetusministeriö myönsi Kurenniemelle Suomi-palkinnon vuonna 2003. Vuonna 2004 Kurenniemi valittiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäseneksi. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Taiteellinen toiminta > Musiikki

Kurenniemen musiikkituotannon tunnetuimman osan muodostavat elektroakustiset sävellykset, joista pääosan hän toteutti musiikkitieteen laitoksen studiossa. Hän toimi myös muiden säveltäjien, esimerkiksi Erkki Salmenhaaran, teosten avustajana ja tuotti säveltäjien käyttöön tarkoitettuja äänimateriaalinauhoja.
Kurenniemen tunnetuimpia sävellyksiä ovat ”On – Off” (1963) ja ”Antropoidien Tanssi” (1968), josta julkaistiin katkelma ”Dance of the Anthropoids” -nimisenä Wigwam-yhtyeen Tombstone Valentine -albumilla (1970). Osa Kurenniemen teoksista syntyi yhteistyönä, esimerkiksi ”Saharan Uni I & II” (1967) Kari Hakalan kanssa sekä ”Inventio/Outventio” (1970) ja Mix Master Universe (1973) Jukka Ruohomäen kanssa. Monet musiikkikappaleet syntyivät omien soittimien esittelyn tai kokeilun tuloksena, esimerkiksi ”Antropoidien tanssi” (”Andromatic”), ”Improvisaatio” (DICO) ja ”Inventio/Outventio” (DIMI-A).
Vuonna 2002 Kurenniemen elektroakustisista sävellyksistä julkaistiin Mika Taanilan toimittama kokoelmaäänilevy Äänityksiä / Recordings 1963–1973.
Taiteellinen toiminta > Elokuvat, media- ja videotaide

Kurenniemen elokuvatuotanto koostuu 14 kokeellisesta 16 mm:n lyhytelokuvasta, joiden aiheina ovat luontokokemus, elämänympäristö ja matkakuvaukset, seksi ja teknologia. Elokuvat kuvattiin vuosina 1964–1971, mutta niiden tarkkaa valmistumisaikaa on vaikea määritellä, koska Kurenniemi esitti teoksiaan ainoastaan muutamille ystävilleen kotonaan. Vain elokuva Ex nihilo on esitetty valmistumisaikanaan julkisesti ja siten myös tarkastettu Valtion elokuvatarkastamossa. Kaikki muut ovat Kurenniemen itsensä mukaan jääneet enemmän tai vähemmän keskeneräisiksi luonnostelmiksi. Kaikki elokuvat ovat mykkiä, mutta vuonna 2003 Kurenniemi ja Mika Taanila yhdistivät kuuteen elokuvaan Kureniemen itsensä samoihin aikoihin tekemää elektronista musiikkia. Filmografian vuosiluvut ovat Kurenniemen omia arvioita siitä, milloin kunkin elokuvan leikkaus on päättynyt.
Myöhemmin Kurenniemi sekä äänitti päiväkirjamuistiinpanoja C-kaseteille 1972–1974 että video- ja valokuvasi jatkuvasti ja intohimoisesti arkielämän ympäristöään ja henkilökohtaisia tapahtumiaan 1980-luvun alkupuolelta lähtien tuottaakseen aineistoa joskus hänen kuolemansa jälkeen koottavalle digitaaliselle virtuaalimaailmalle, jonka keskiössä olisi hänen elämänsä.
Mika Taanilan dokumenttielokuva Tulevaisuus ei ole entisensä (2002) kertoo Erkki Kurenniemestä sekä hänen soittimistaan ja elämänkatsomuksestaan. Elokuva on julkaistu DVD:nä kahdesti. Dawn of Dimi -nimiseen julkaisuun sisältyvät lisämateriaalina Pan sonic plays Kurenniemi, DIMI-baletti, kuusi Kurenniemen lyhytelokuvaa ja muutamia tietokoneanimaatiota. Levyn kansivihkosessa on professori Erkki Huhtamon esittely Kurenniemestä. Tämä teksti on julkaistu myös documenta 13 -näyttelyn sivustolla.
Taiteellinen toiminta > Kurenniemen arkisto ja tuotantoa näyttelyissä

Kurenniemen kaikki elokuvateokset ja Dimi-S-soitin sekä varhainen robottiteos vuodelta 1982, Master Chaynjis, kuuluvat Valtion taidemuseon, Nykytaiteen museo Kiasman kokoelmiin. Kurenniemen laaja yksityisarkisto on sijoitettu Valtion taidemuseon Kuvataiteen keskusarkistoon, jossa se luetteloidaan ja digitoidaan. Osa Kurenniemen soittimista (Integroitu syntesoija, Sähkökvartetti, Dico, Dimi-A, Dimix ja Dimi-6000) on sijoitettu Helsingin yliopiston musiikkitieteen studioon ja osa (Andormatic, Dimi-O ja toinen Dimi-S) Ralph Lundstenin Andromeda-studioon Tukholmaan. Toinen Dimi-A-syntetisaattori on sijoitettu Tukholman musiikkimuseoon.
Vuonna 2012 Kurenniemen tuotantoa esiteltiin laajasti Saksan Kasselissa documenta 13 -näyttelyssä.
Marraskuussa 2013 avatussa näyttelyssä Kiasmassa esiteltiin Kurenniemen henkilökohtaista arkistomateriaalia ja varhaisia mediataideteoksia Kiasman kokoelmista. Näyttelyssä sai myös tutustua Kurenniemen suunnittelemiin Dimi-sähkösoittimiin. Erillisessä tapahtumassa Kiasma-teatterissa esitettiin Kurenniemen elokuvien lisäksi akustisille soittimille sovitettuja Kurenniemen säveltämiä kappaleita.
Kurenniemen Master Chaynjis -robottiteokseen liittyi pienimuotoinen kohu vuonna 1982, kun uskonnollinen mies pillastui robotin kiroilusta ja potki sen hajalle ja hyppi sen päällä.
Tieteellinen toiminta

Kurenniemi kirjoitti läpi elämänsä tiedettä, taidetta, tutkimusta ja tietokone- ja mediakulttuurin mahdollisuuksia käsitteleviä artikkeleita, mutta ei keskittynyt laajempiin julkaisuihin tai kokonaisvaltaisiin esityksiin.
Matemaattisen musiikin teoriansa Kurenniemi esitteli artikkeleissa ”Harmonioiden teoria” (1985) ja ”Musical Harmonies are Divisor Sets” (1988), joissa hän määrittelee harmonian luonnollisen luvun tekijöiden joukoksi. Harmonia voidaan lukea tulkitsemalla tekijäjoukon peräkkäiset luvut intervallisuhteiksi. Harmoniat ovat symmetrisiä, eli eri intervallisuhteet pysyvät samana riippumatta siitä, luetaanko järjestettyä tekijäjonoa lopusta vai alusta käsin. Myös mikä tahansa intervalli tai sointu voidaan laajentaa harmoniaksi laskemalla sitä esittävän lukujoukon suurin yhteinen tekijä f ja pienin yhteinen jaettava s, jolloin niiden virittämä harmonia on H(s/f). Kurenniemen teoriassa duuri- ja mollisoinnut virittävät saman harmonian, mikä selittäisi hänen mukaansa hyvin niiden tasa-arvoisen aseman länsimaisessa tonaalisessa musiikissa.
Harmonioiden teoriassaan Kurenniemi hylkäsi perinteiset sävelasteikot ja oktaaviekvivalenssin ja nosti harmoniansa luonnollisten sävelasteikkojen asemaan. Lisäksi hän oletti rytmin noudattavan samoja suhteita, ainoastaan kuuloalueiden alapuolella.
1990-luvun taitteessa Kurenniemi kirjoitti julkaisemattomia artikkeleita trivalenttiverkkoja käsittelevään teoreettisen konseptin, jota hän kutsui The Graph Field Theoryksi. Teoria käsittelee avaruutta, aikaa ja materiaa. Kurenniemi oli myös toimessa Tiedekeskus Heurekassa.
Yksityiselämä

Erkki Kurenniemen ensimmäinen puoliso oli ohjaaja-käsikirjoittaja Meri Vennamo, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1970. Pariskunta erosi vuosikymmenen lopussa. Hänen toinen aviopuolisonsa oli vuodesta 2012 lähtien Kati Heickell. Kurenniemen tytär on laulaja Aurora Ikävalko (s. 1975).
Erkki Kurenniemen Kansallisgallerialle lahjoittamasta laajasta arkistomateriaalista löytyi lapsia seksuaalisesti esittävää materiaalia vuonna 2024. Kansallisgalleria luovutti poliisille 242 cd-levyä, joista 11 sisälsi laitonta materiaalia. Poliisi teki asiasta esiselvityksen, joka ei johtanut toimenpiteisiin.
Diskografia

Eri esittäjiä: Perspective ’68 – Music in Finland. © 1968 Love Records LRLP 4.
Wigwam - Tombstone Valentine © 1970 Love Records LRLP 19.
Dimi 1 ”Dimi is born”. © 1970 Musica, DDS-1.
Eri esittäjiä: Love Proge 2. © 1998 Love Records LXCD 621.
Eri esittäjiä: Arktinen hysteria – Suomi-avantgarden esipuutarhureita. © 2001 Love Records LXCD 635.
Eri esittäjiä: On/Off – From Ether Sounds To Electronic Music. © 2002 Kiasma Records NYK-001.
Erkki Kurenniemi: Äänityksiä / Recordings 1963–1973. © 2002 Love Records LXCD 637.
Eri esittäjiä: Avantometric Attachments 2002. © 2002 Mediataideyhdistys Avanto ry AAAAA-2002.
Eri esittäjiä: An Anthology of Noise & Electronic Music: Third A-Chronology, Vol. 3, 1952-2004. © 2004 Sub Rosa [220].
Erkki Kurenniemi & Circle: Rakkaus tulessa © 2011 Full Contact / Ektro Records KRYPT-014.
Erkki Kurenniemi: DRY ’73-9-8. © 2011 Ruton Music RUT-003.
Erkki Kurenniemi: Rules. © 2012 Full Contact / Ektro Records KRYPT-022.
Erkki Kurenniemi: 50 Years On-Off. © 2013 Ruton Music RUT-007.
Claes Andersson, Kalevi Seilonen, Erkki Kurenniemi, Otto Donner: Sähkö-shokki-ilta. © 2013 Ektro Records ektro-099.
Filmografia

Carnaby Street (n. 1971, 4:07, väri)
Computer Music (n. 1966, 6:29 mv)
Electronics In The World of Tomorrow (n. 1964, 4:56, väri & mv)
Elämän reikänauha (1967, 8:03, mv)
Ex nihilo (1968, 12:47)
Firenze (n. 1970, 9:15, väri)
Flora & Fauna (n. 1965, 5:59, väri)
Joulumysteeri (1969, 5:50, mv))
Huumaava elämänlanka (n. 1968, 7:04, väri)
Sex Show 1 & 2 (n. 1969, 5:10, väri)
Talo (1969, 2:44, mv)
Tavoiteltu kaunotar (. 1965, 4:15, mv)
Tuli ja vesi (n. 1968, 10:55, väri)
Winterreise (n. 1964, 9:53, väri & mv)
Soitinluettelo

Integroitu syntetisoija (myös nimellä Sähkö-ääni-kone, 1964–) Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitokselle
Sähkökvartetti (1967–1968) M. A. Nummiselle
Andromatic (1968) säveltäjä Ralph Lundstenille ja Leo Nilssonille
DICO (1969) säveltäjä Osmo Lindemanille
DIMI-A (1970)
DIMI-O (1971)
DIMI-S (1972)
DIMIX (1972)
DIMI-T (1973)
DIMI-6000 (1973–1974)
DIMI-H (2005–2006), yhteistyössä Thomas Carlsonin kanssa
Teosluettelo > Elektroakustiset teokset

On-Off (1963)
Ein-Aus (1964), lyhennetty versio On-Off:sta; lähetetty Saksaan; kadonnut
Saharan Uni I & II (1967), yhteistyössä Kari Hakalan kanssa
Antropoidien tanssi (1968)
Hana (1969)
Preludi (1970)
Virsi (1970)
Inventio-Outventio (1970), sovitus J.S. Bachin a-molli-inventiosta (BWV 784); Outventio yhteistyössä Jukka Ruohomäen kanssa
Slice (1971; kadonnut?)
?Death (1972; kolme eri versiota vuosilta 1972–75)
Mix Master Universe (1973; yhteistyössä Jukka Ruohomäen kanssa; kolme versiota)
Suru (1980)
Teosluettelo > Live-elektroniset teokset ja improvisaatiot

Improvisaatio (1968, Integroitu syntesoija; Sähkö-ääni-kone; Amos Andersonin taidemuseossa, Sähkö-shokki-ilta, 8. ja 9.2.1968)
Improvisaatio (1969, DICO, Yleisradiossa)
Improvisaatio / Dimi-1 (1970, DIMI-A)
Improvisaatio (1971, DIMI-O)
DEAL (1972, DIMI-O, Oslossa)
Improvisaatio (1973, DIMI-T)
Teosluettelo > Kollektiiviteokset

Äänikirje Jan Barkille (1963), yhteistyössä Kaj Chydeniuksen, Henrik Otto Donnerin, Erkki Salmenhaaran ja Raija Mattilan kanssa
Siamfoni (1964), yhteistyössä Henrik Otto Donnerin, Erkki Salmenhaaran, Jan Barkin, Arne Mellnäsin ja Lars Wernerin kanssa
Odotus (1969), valmistettu Yleisradiossa yhteistyössä Kauko Laurikaisen, Markku Mäkelän ja Hasse Wallin kanssa
Kellot (1969), valmistettu Yleisradiossa yhteistyössä Henrik Otto Donnerin, Osmo Lindemanin, Markku Mäkelän ja Hasse Wallin kanssa
Työn kantaatti (1980), yhteistyössä Pekka Sirénin ja Pentti Kakkorin kanssa
Teosluettelo > Elokuva-, teatteri- ja näyttelymusiikkia sekä kuunnelmat

Tintagilesin kuolema (1962; Helsingin Ylioppilasteatteri)
Limppiece (1964, elektronimusiikkia näyttelyyn/happeningiin Ateneumissa; yhteistyössä M.A.Nummisen kanssa)
Hyppy (ohj. Eino Ruutsalo, 1964; yhteistyössä Henrik Otto Donnerin kanssa)
Tietokoneet palvelevat (ohj. Risto Jarva, 1968)
Ruusujen aika (ohj. Risto Jarva, 1969)
Pakasteet (ohj. Risto Jarva, 1969)
Suomi rakentaa (1970; musiikkia näyttelyyn)
Pohjoismaiset rakennuspäivät (1971; musiikkia näyttelyyn)
Ruumiinavauspöytäkirja, rakkaani (1971; radiokuunnelma)
Kirjallisuutta

Krysa, Joasia & Parikka, Jussi (toim.): Writing and Unwriting (Media) Art History: Erkki Kurenniemi in 2048.  MIT Press, 2015.  ISBN 978-0-262-02958-2  (englanniksi)
Mellais, Maritta (toim.): Erkki Kurenniemi – A Man from the Future.  (Central Art Archives, 25)  Helsinki:  Finnish National Gallery, 2013.  ISSN 1238-4100  ISBN 978-951-53-3518-0  Teoksen verkkoversio.
Ojanen, Mikko – Suominen, Jari: Erkki Kurenniemen sähkösoittimet. Musiikki, 2005, nro 3, s. 15–44.  Artikkelin verkkoversio.
Ojanen, Mikko: User Stories of Erkki Kurenniemi’s Electronic Musical Instruments, 1961–1978.  (Diss)  Helsinki:  University of Helsinki, 2020.  ISBN 978-951-51-6393-6  Teoksen verkkoversio.
Rantanen, Tytti: Elämää ja elektroerotiikkaa: Erkki Kurenniemen 1960-luvun kokeelliset lyhytelokuvat. Niin & näin, 2017, nro 2, s. 126–130.  Artikkelin verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ojanen, Mikko: / Kurenniemi, Erkki (1941–2017). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 30.3.2021. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Erkki Kurenniemen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Erkki Kurenniemi @ pHinnWeb. (englanniksi)
Tiits, Kalev: Erkki Kurenniemi – Avantgarden innovaattori.
Erkki Kurenniemi-Sähkö Recordings Connection.
DIMI, suomalainen syntetisaattori. Ylen Elävä arkisto.
Erkki Kurenniemi, digitaalisten näkyjen näkijä. Ylen Elävä arkisto.
Documenta 13. (englanniksi)
Dimi-H. (englanniksi)
Technical article describing some of Erkki Kurenniemi’s electronic musical instruments. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Erkki Kurenniemi @ ubu.
Erkki Kurenniemi – mies tulevaisuudesta -verkkonäyttely.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia 
Muut:  Europeana  IdRef 
Kurenniemi (oik.) esittelee suunnittelemaansa syntetisaattoria muusikko Jukka Ruohomäelle vuonna 1971.
Suomalaisia musiikintutkijoita  1960-luvun alkupuolella: Ilpo Mansnerus (vas.), Erkki Kurenniemi, Ilpo Saunio ja Seppo Heikinheimo.
Kuroli

| Kuroli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Leptosomiformes  Sharpe, 1991
Heimo::  Kurolit Leptosomidae  Blyth, 1838
Suku::  Leptosomus  Vieillot, 1816
Laji::  discolor
Kaksiosainen nimi
 Leptosomus discolor  (Hermann, 1783) 
Alalajit
 L. d. discolor   L. d. gracilis   L. d. intermedius 
Katso myös
   Kuroli Wikispeciesissä   Kuroli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuroli (Leptosomus discolor) on ainoa laji kurolien heimossa (Leptosomidae, aiemmin Leptosomatidae). Lajin nimesi Johann Hermann vuonna 1783. Se luokiteltiin aiemmin säihkylintujen (Coraciiformes) lahkoon. Nykyään se sijoitetaan omaan lahkoonsa Leptosomiformes.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 42–50 cm. Koiras ja naaras ovat eri värisiä. Koiras on alapuolelta ja päästä sametinharmaa. Selkä, pyrstö ja siipien yläpinta ovat tumman metallinvihreät. Silmäkulmajuova on tumma. Naaras ja nuori lintu ovat tummanruskeita vaaleanruskein täplin. Yleisimmät äänet ovat vihellyksiä.
Esiintyminen

Kuroli elää Madagaskarilla ja Komorien saariryhmässä. Se on paikkalintu. Kanta on elinvoimainen, mutta metsien raivaaminen ja ylimitoitetut hakkuut ovat uhka lajin säilymiselle.
Elinympäristö

Kurolin elinympäristöä ovat trooppiset ja saarekkeiset metsät sekä puustoiset savannit.
Lisääntyminen

Pesä on yleensä puunkolossa, joskus maavallin onkalossa. Kaksi munaa ovat kermanvalkoisia tai vaaleanruskeita.
Ravinto

Kuroli syö hyönteisiä, etenkin karvaisia perhostoukkia, sekä pieniä matelijoita, esimerkiksi kameleontteja.
Hanna Kuusela

Hanna Kuusela (s. 1982 Vantaa) on suomalainen sosiologi, kulttuurintutkija ja tietokirjailija. Hän työskentelee sosiologian apulaisprofessorina Jyväskylän yliopistossa. Aiemmin hän toimi akatemiatutkijana Tampereen yliopistossa ja sekä luottamusmiehenä ja yliopiston konsistorin jäsenenä. Kuusela on taloussosiologian ja mediakulttuurin dosentti Turun ja Tampereen yliopistoissa.
Kuusela väitteli Lontoon yliopiston Goldsmiths’ Collegessa vuonna 2011 aiheella What Can a Book Do? Following a Book through a Literary Controversy and a War. The Case of The Bookseller of Kabul.
Vuonna 2019 Kuusela julkaisi yhdessä Anu Kantolan kanssa vertaisarvioidun teoksen Huipputuloiset, joka käsittelee 2000-luvun vaurasta eliittiä Suomessa. Kirja oli ilmestymisvuonnaan tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokas.
Kuusela on Attac ry:n entinen puheenjohtaja. Hän on toiminut myös Kulttuurintutkimus-lehden päätoimittajana. Kuuselan puoliso on Vastapaino-kustantamon toimitusjohtaja Kimmo Jylhämö.
Teoksia

Kuusela, Hanna & Rönkkö, Mika (toim.): Puolueiden kriisi. Into. 2008. ISBN 9789520101282
Bruun, Otto & Eskelinen, Teppo & Kauppinen, Teppo & Kuusela, Hanna (toim.): Immateriaalitalous : kapitalismin uusin muoto. Gaudeamus. 2009. ISBN 9789524956734
Jylhämö, Kimmo & Kuusela, Hanna (toim.): Politiikkaa, idiootti! Into. 2009. ISBN 9789520103651
Kuusela, Hanna & Ylönen, Matti: Konsulttidemokratia. Gaudeamus. 2013. ISBN 9789524957984
Kantola, Anu & Kuusela, Hanna: Huipputuloiset. Vastapaino. 2019. ISBN 9789517687133
Kollaboraatio: Yhteistekijyys nykykirjallisuudessa ja taiteessa. Vastapaino. 2020. ISBN 9789517688345
Syytös: muuan akateeminen komitragedia.  Vastapaino, 2024.  ISBN 978-952-397-180-6
Hilkka Kuusela

Hilkka Kuusela-Berghem eli Pogostan Hilkka (18. marraskuuta 1932 Impilahti – 2. lokakuuta 1995) oli suomalainen toimittaja. Hän oli Ilomantsissa ilmestyvän Pogostan Sanomien päätoimittaja 1966–1984.
Kuuselan puoliso oli vuodesta 1991 Juhani Berghem. He keräsivät yhdessä ikoneja, ja Kuuselan kuoltua Berghem hankki niitä lisää. Kokoelma sai nimekseen Pogostan Hilikan ja Juhani Berghemin Ikonikokoelma. Berghem teki niiden perusteella samannimisen kirjan, jossa kerrotaan ikoneista yleisemminkin. Berghem lahjoitti kokoelman vuonna 2000 Joensuun taidemuseolle.
Kuuselasta on tehty dokumenttielokuva Pogostan Hilkka (1975), jonka on toteuttanut Juhani Tiikkainen.
Teokset

Ortodoksisten nuorten liitto 1943–1983 toim. Risto Aikonen; toimituskunta: Hilkka Kuusela ym.; Kuopio: Ortodoksisten nuorten liitto, 1983. ISBN 951-99447-7-X.
Pogostan Hilikan pakinoita. Heinävesi: Valamon luostari, 1990 (Valamon luostarin julkaisuja 38, ISSN 0356-2085) ISBN 951-9468-38-2.
Kuusenpunikkitatti

| Kuusenpunikkitatti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Lehmäntatit Leccinum
Laji::  piceinum
Kaksiosainen nimi
 Leccinum piceinum  Pilát & Dermek 
Katso myös
   Kuusenpunikkitatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuusenpunikkitatti (Leccinum piceinum) on punikkitattilaji. Sitä tavataan taigalla kuusen seuralaisena. Se muistuttaa paljon koivunpunikkitattia ja männynpunikkitattia sikäli, että se on kookkaanpuoleinen, punalakkinen ja sen jalassa on mustaksi kääntyvä suomupeite. Toisaalta sen väritys on paljon esimerkkilajeja ruskeampi ja myös paistettaessa siitä tulee tumman punertavaa, kun vertailulajeilla väri menee varsin mustaksi.
Kuusenpunikkitatti on mainio ruokasieni.
Aiheesta muualla

Biolib valokuvia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3501463  BioLib: 60166  CoL: 6P5GV  GBIF: 7942472  iNaturalist: 543058  IndexFungorum: 316424  MycoBank: 316424  NatureServe: 2.1072296  NCBI: 196693  SpeciesFungorum: 316424  Laji.fi: MX.71810
Yvette Roudy

Yvette Roudy vuonna 2012.
Yvette Roudy (s. 10. huhtikuuta 1929 Pessac, Gironde, Ranska) on ranskalainen sosialistisen puolueen poliitikko, joka on edustanut Ranskaa Euroopan parlamentissa. Tämän lisäksi hän on toiminut kahdesti ministerinä, jolloin hänellä on ollut lukuisia niin alueellisia kuin paikallisiakin luottamustehtäviä. Roudy on tukenut feminismiä voimakkaasti.
Elämäkerta

Yvette Roudy suoritti isänsä painostuksesta ammatillisen koulutuksen. 17-vuotiaana hän aloitti työnteon ohessa iltakoulun tavoitteenaan ylioppilastutkinnon suorittaminen.
Vuonna 1963 hän käänsi ranskaksi Yhdysvalloissa ilmestyneen Betty Friedanin teoksen The Feminine Mystique (La femme mystifiée). Kirjan kääntäminen oli hänelle käännekohta, joka sai hänet alkamaan kehittää omia ajatuksiaan.
Vuonna 1962 syntynyt järjestö Mouvement Démocratique Féminin (MDF), kokosi, kommunisteja lukuun ottamatta, yhteen koko vasemmiston. Roudy ohjautui järjestöön Colette Audyn johdatuksella, ja hänestä tuli järjestön keskeinen toimija yhdessä Marie-Thérèse Eyquemin kanssa.
Roudy perusti aikakauslehti La Femme du XXe Sièclen. Roudy vakuuttui siitä, että poliittiseen toimintaan olisi lähdettävä mukaan, jotta keskustelua naisten asioista saataisiin kehitettyä. Hän ryhtyi myös tukemaan François Mitterrandia.