stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matias Möttölä

Matias Möttölä (s. 1973) on suomalainen rahoitusalan asiantuntija ja aiemmin toimittaja ja tietokirjailija. Hän oli 2010-2024 Morningstarin tutkimusjohtaja, analyytikko ja verkkosivuston päätoimittaja. Ennen uraansa Morningstarilla Möttölä työskenteli toimittajana mm. Helsingin Sanomissa, Yleisradion ajankohtaisohjelmissa, Ylioppilaslehdessä ja Imagessa erityisalanaan sijoitusrahastot, rahoitusmarkkinat, pörssi ja globaali talous. Möttölä piti vuosina 2001–2007 Helsingin Sanomissa sijoitusrahastosäästäjille suunnattua palstaa ja 2007-2010 Euroopan markkinoita koskevaa palstaa. Hän on myös ollut sijoitusaiheiden kolumnistina Yleisradiossa ja Kauppalehdessä. Vuonna 2024 Möttölä siirtyi työskentelemään Finanssivalvontaan.
Möttölä on suorittanut Chartered Financial Analyst (CFA) -tutkinnon ja toiminut CFA Society Finland -yhdistyksen puheenjohtajana 2016-2018.
Aiemmin urheilutoimittajana työskennellyt Möttölä on kirjoittanut kaksi urheiluaiheista teosta.
Möttölä on yhteiskuntatieteiden maisteri pääaineenaan kansainvälinen politiikka, josta hän on kirjoittanut mm. Ulkopolitiikka-lehteen poliitikkojen henkilökuvia.
Matias Möttölä on koripalloilija ja koripallovalmentaja Hanno Möttölän veli.
Teokset

Harford, Tim; suomentanut Matias Möttölä: Elämän logiikka: järkevä selitys järjenvastaiselta tuntuvalla maailmalle.  Helsinki:  Nemo, 2009.  ISBN 978-952-5613-77-3
Möttölä, Matias: Rahaa rahastoilla.  Helsinki:  HS kirjat, 2008.  ISBN 978-952-5557-19-0
Möttölä, Matias: Nokian Intia.  Helsinki:  Sitra ja Edita, 2006.  ISBN 951-37-4827-8
Möttölä, Matias; kuvat: Timo Wright; kartat: Anna Back: Berliini, Mondo matkaopas.  Helsinki:  Image Kustannus, 2006.  ISBN 952-99247-5-5
Möttölä, Matias ja Häyrinen, Raiko ja Hänninen, Harri: Tavoitteena maraton.  Helsinki:  Edita, 2003.  ISBN 951-37-3757-8
Möttölä, Matias ja Häyrinen, Raiko: Unelmien NBA: Hanno Möttölän mukana maailman kovimpaan urheilusarjaan.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Nemo, 2000.  ISBN 952-5180-23-9
Möttölä, Matias: Berliini - Mondo matkaopas. Helsinki, Image Kustannus, 2011 (uusittu ja päivitetty). ISBN 978-952-5678-22-2.
Kirjoittajana teoksissa:
Elina Grundström ja Vesa-Matti Lahti: Intia-ilmiö ja Suomi: Sitran Intia-ohjelman taustaselvitys.  Helsinki:  Sitra, 2005.  ISBN 951-37-4478-7  Intia-ilmiö ja Suomi (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)
Möttölä, Matias: Rohkeutta vai nihkeyttä? : suomalaisen kansallistunteen ja globalisaation suhde.  Maahenki, 2005.  ISBN 952-5328-66-X
Elina Grundström; valokuvat: Yrjö Tuunanen: Globalisaation portinvartijat.  Helsinki:  Edita, 2004.  ISBN 951-37-4178-8
Kustaa Tapola

| Kustaa Tapola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. maaliskuuta 1895 Lempäälä
Kuollut: 2. huhtikuuta 1971 (76 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota Talvisota Jatkosota
Sotilasarvo:  Jalkaväenkenraali
Kustaa Anders (K. A.) Tapola (29. maaliskuuta 1895 Lempäälä – 2. huhtikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen jalkaväenkenraali, armeijakunnankomentaja ja Mannerheim-ristin ritari.
Tapola oli maailmansotien välisenä aikana merkittävimpiä suomalaisen taistelutaktiikan kehittäjiä ja kouluttajia sekä kirjoittajana (mm. myös venäjäksi käännetty teos Talvitaktiikkaa) että Sotakorkeakoulun taktiikan opettajana ja RUK:n johtajana. Talvi- ja jatkosodassa hän saavutti menestystä Karjalan armeijan ja Kannaksen armeijan esikuntapäällikkönä sekä myöhemmin jatkosodassa 5. divisioonan komentajana, ja sai ansioistaan 2. luokan Mannerheim-ristin. Sotien jälkeen hän keskittyi erityisesti Puolustusvoimien koulutus- ja kehittämiskysymyksiin.
Tapola oli Mannerheim-ristin ritari numero 160. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 18. marraskuuta 1944 ylipäällikkö Mannerheimilta yhdessä kenraali Aksel Airon (numero 159) kanssa Mikkelin päämajassa. Sotilasarvoltaan Tapola oli tuolloin kenraalimajuri. Nimitysperusteluissa sanotaan: Kenraalimajuri K. A. Tapola on komentanut 5. Divisioonaa kesä–heinäkuun raskaissa puolustustaisteluissa Syväriltä Pitkärantaan. Hän on divisioonansa kanssa koko taisteluvaiheen ajan saanut kestää vihollisen Aunuksen voimaryhmän raskaimman painostuksen, ankarimmat iskut. Hänen taitavalla johdollaan divisioona tuotti jatkuvissa, sitkeissä taisteluissa viholliselle huomattavat tappiot ja pysäytti viimein vihollisen etenemisen Pitkärannan seuduilla torjuttuaan sen useita päiviä kestäneet, suurin voimin tekemät läpimurtoyritykset, sille mitä raskaimpia tappioita aiheuttaen. Näin hän vakiinnutti tilanteen Laatokan Karjalan tärkeimmällä operaatiosuunnalla sodan loppuun saakka. (Nimitysperustelut kenraalimajuri K. A. Tapolan nimittämiseksi 18. marraskuuta 1944 Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi.)
Jalkaväenkenraaliksi hänet ylennettiin vuonna 1955.
Perhetausta

Kustaa Tapola oli syntyisin talonpoikaisperheestä Lempäälän Kuokkalan Tapolasta. Perheessä oli kymmenen lasta, joista Kustaa Anders oli kolmanneksi nuorin. Koulussa hän menestyi niin hyvin, että ainoana sisaruksista hänet lähetettiin oppikouluun. Kustaa Tapolan isä Kustaa Evert Tapola oli syntyjään Näsärö, mutta otti vaimonsa sukunimen tullessaan vävyksi Tapolan taloon. Äiti, Matilda Tapola, oli syntyjään Sääksmäen Bergmaneja. Bergman-suku on sääksmäkeläisen Sexmontanus-Montanus suvun talonpoikaistunut haara. Matildan vanhemmat olivat ratsutilallinen Kustaa Kustaanpoika Tapola ja Kustaava Heikintytär. Kustaa Kustaanpoika syntyi Gustaf Gustafsson Bergmanina jouluaattona vuonna 1823 Sääksmäellä Häkärlässä, jossa hänen isänsä oli rusthollari. Perhe muutti vuonna 1845 Lempäälään isän ryhtyessä tilalliseksi Kuokkalan Tapolaan.
Kustaa Tapola pääsi ylioppilaaksi 1916 Tampereen klassillisesta lyseosta. Samana vuonna hän aloitti lääketieteen opinnot Helsingin yliopistossa.
Oma perhe

Tapola meni vuonna 1920 Viipurissa naimisiin Emilia Sopasen (s. 1899) kanssa. Hänen vanhempansa olivat laivanvarustaja Alexander Sopanen ja Katri o.s. Hara. Puolisot saivat kaksi poikaa.
Ura ennen talvisotaa

Toukokuussa 1918 Tapola ylennettiin luutnantiksi ja hän toimi kesästä 1918 alkaen Etelä-Savon rykmentissä ja Karjalan Kaartin rykmentissä. Vuonna 1920 hän kävi kadettikurssin ja hänet ylennettiin kapteeniksi 1922. Vuosina 1924–1926 Tapola kävi Sotakorkeakoulun sen ensimmäisellä kurssilla. Sotakorkeakoulun jälkeen Tapola palveli Yleisesikunnassa ja ylennettiin majuriksi 1926. Sotakorkeakoulun taktiikan opettajana hän toimi heti Sotakorkeakoulun käytyään 1926–30. Tapola oli taktikko ja strategioiden laatija sekä kouluttaja. Ennen talvisotaa hän oli kirjoittanut kirjan Talvitaktiikkaa, jota talvisodan aikana löytyi venäjäksi käännettynä kaatuneiden venäläisten upseerien taskusta. Hän oli osaltaan laatimassa myös suomalaisten taktiikan ohjeita. Tutkijat ovatkin todenneet, että pitkälti Tapolan oppien mukaan suomalaiset pärjäsivät niin hyvin talvisodassa. Tapolahan oli myös kouluttamassa suomalaista upseeristoa Sotakorkeakoulun taktiikan opettajana ja RUK:n johtajana ennen sotia. Vuonna 1930 Tapola siirrettiin Viipuriin 2. divisioonan esikuntapäälliköksi. Vuonna 1934 Tapola nimitettiin Haminan varuskunnan päälliköksi ja Reserviupseerikoulun johtajaksi. Vuonna 1937 Tapola ylennettiin everstiksi ja hän siirtyi Yleisesikunnan komento- ja koulutusosaston päälliköksi. Tällöin hän oli suunnittelemassa ja järjestämässä ainoita talvisotaa edeltäviä suuria sotaharjoituksia elokuussa 1939.
Sotavuodet

Tapola määrättiin 10. lokakuuta 1939 Kannaksen armeijan esikuntapäälliköksi, missä tehtävässä hän toimi koko talvisodan ajan. Maaliskuussa 1940 Tapola laati yhdessä komentaja Erik Heinrichsin kanssa niin sanotun pessimistisen raportin, joka meni creed-sanomana marsalkalle päämajaan ja johon perustuen talvisodan lopettamista kiirehdittiin. Hänen käsin kirjoittamansa paperia säilytetään Heinrichsin kokoelmassa.
Välirauhan aikana Tapola toimi ensin maavoimien esikuntapäällikkönä Mikkelissä ja joulukuusta 1940 alkaen pääesikunnan operatiivisen osaston päällikkönä, jossa ominaisuudessa osallistui kenraali Heinrichsin komentaman upseerivaltuuskunnan matkaan toukokuussa 1941 Salzburgiin ja Berliiniin. Valtuuskunta tapasi matkan aikana muun muassa sotamarsalkka Wilhelm Keitelin ja kenraali Alfred Jodlin sekä muuta Saksan korkeimman sotilasjohdon jäsenistöä. Varsinaisia sopimuksia valtuuskunta ei ohjeittensa mukaisesti matkalla tehnyt. Hän suunnitteli Laatokan Karjalan valtaus 1941 -operaation operatiivisen osaston päällikkönä.
Jatkosodan alettua Tapola määrättiin Karjalan armeijan esikuntapäälliköksi. Hyökkäysvaiheessa Karjalan armeija eteni Aunuksen läpi Syvärille. Vuoden 1941 viimeisenä päivänä Tapola ylennettiin kenraalimajuriksi ja toukokuussa 1942 hänet nimitettiin Hämeestä kootun 5. divisioonan komentajaksi. Asemasotavaiheessa divisioonan komentopaikka oli lähes kaksi vuotta Uutujärvellä Aunuksessa.
Syvärin Lotinanpellossa venäläisten suurhyökkäys alkoi 21.kesäkuuta 1944. Lotinanpelto oli 5. divisioonan lohkolla ja 5. Divisioona osallistui torjuntataisteluihin Syväriltä aina Nietjärvelle asti, jossa 5. divisioona saavutti U-asemassa 16.–17. heinäkuuta 1944 tärkeän torjuntavoiton. Nietjärven suurtaistelun voitto vakiinnutti tilanteen tällä suunnalla. Syyskuusta 1944 alkaen Tapola toimi oman toimensa ohella myös VI armeijakunnan komentajana ja määrättiin marraskuun lopulla 1944 Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajaksi. 18. marraskuuta 1944 Tapolalle myönnettiin Mannerheim-risti no 160.
Sodan jälkeen

Syksyllä 1945 Tapola nimitettiin Sotakorkeakoulun johtajaksi ja sotakoulujen tarkastajaksi ja heinäkuussa 1948 jalkaväen tarkastajaksi. Eläkkeelle Tapola jäi täyttäessään 60 vuotta 29. maaliskuuta 1955, ja 4. kesäkuuta 1955 hänet ylennettiin jalkaväenkenraaliksi. Hänen eläkevuotensa olivat täynnä toimintaa. Joulukuussa 1955 valtioneuvosto kutsui hänet Puolustustaloudellisen suunnittelukunnan puheenjohtajaksi, mistä tehtävästä Tapola pyysi eron toukokuussa 1958. Tapola toimi myös Puolustusrevision jäsenenä ja valtakunnallisen aluejaon kehittäjänä. Hän oli Sotatieteellisen ja Sotilaspsykologisen seuran perustajia ja Korkeimman oikeuden sotilasjäsen 18 vuotta. Poliittisista syistä häntä ei koskaan valittu Puolustusvoimain komentajaksi, johon hän oli ehdolla useita kertoja.
Lukuisissa kirjoituksissaan ja puheissaan Tapola käsitteli varsinkin moraalisia ja historiallisia kysymyksiä. Hän toimi aktiivisesti myös monissa järjestöissä kuten Suomen ladussa yhdessä ystävänsä Tahko Pihkalan kanssa sekä Mannerheim-ristin ritarien säätiössä varapuheenjohtajana, Työterveyslaitoksen neuvottelukunnassa ja Partiojärjestöjen aatteellisessa neuvottelukunnassa (PAN). Hän oli myös Jousiampujainliiton puheenjohtaja. Tammi–helmikuussa 1951 Tapola sai yhdessä Albert Puroman kanssa kunniatehtävän noutaa Suomen marsalkka Mannerheimin ruumis kotimaahan.
Kustaa Tapola kuoli Tilkan sotilassairaalassa Helsingissä 2. huhtikuuta 1971. Hänet on haudattu Lempäälän kirkkomaalle. Tapolan hautamuistomerkin reliefin on tehnyt kuvanveistäjä Jussi Pohjonen vuonna 1943.
Kustaa Tapolasta sanottua ja kirjoitettua

Tapolan persoona ja toiminta ovat inspiroineet useita kirjoittajia. Kirjailija Jalmari Finne kuvasi häntä Isänmaan tähden -näytelmänsä päähenkilönä, ehdottoman rehellisenä, luotettavana ja oikeudenmukaisena majuri Urho Talolana. 5. Divisioonan pastori, runoilija Jaakko Haavio kirjoitti teoksessaan Ajalla vaaran, vaivan, että ”Tapola oli hyvä mies”, joka toi ”joukkonsa pois surmanloukusta”. Haavio sanoi myös, että Tapola oli ”tarkka kaikissa toimissaan” ja ”miehet pitivät kenraalistaan”.
Kirjailija Martti Santavuori kuvasi Tapolaa teoksessaan Miesten taistelu. Hän kirjoitti tämän ”poikamaisista, älykkäistä ja rauhallisista kasvoista”. Santavuori myös ihaili hänen kykyään ”työskennellä herkeämättä” ja hallita yhtäältä kokonaisuuksia ja toisaalta yksityiskohtia, siirtyen asiasta toiseen ”keveydellä ja helppoudella”. Santavuoren ohella toisetkin kaunokirjailijat kuten Jukka L. Mäkelä ja Reino Lehväslaiho kirjoittivat kuvauksia Tapolasta sotaa käsittelevissä teoksissaan. Mannerheim-ristin ritareita esittelevässä kirjassaan Taistelujen miehet Joppe Karhunen luonnehti Tapolaa osuvasti: ”Määrätietoisuus, harkinta, rauhallisuus ja sitkeys kovissakin koettelemuksissa olivat hänelle luonteenomaisia.”
Myös työtoverit ovat muistelmissaan kirjoittaneet hänestä: kenraali Armas Martolan mielestä hän oli ”viisas ja sitkeä”, kenraali Harald Öhquist kiitti häntä ”vuosikymmenten hyvästä yhteistyöstä ja uskollisesta toveruudesta”, kenraali Hugo Österman kehui häntä ”taitavaksi ja tarmokkaaksi”. Poikansa menettänyt jalkaväenkenraali Erik Heinrichs kirjoitti kirjeessään Tapolalle, miten hänen ”sydämensä täyttyi rauhalla” hänen tietäessään, että ”teltan ulkopuolella odotti minua ystävä, jonka luja rauhallinen mieli ja ymmärtäväinen asenne oli ennenkin elämäni raskaimpina hetkinä ollut lähellä minua ja antanut minulle tukea”. Teoksessa Sotakorkeakoulu suomalaisen sotilastaidon kehittäjänä (Siltala, 209) kenraalimajuri, FT Vesa Tynkkynen kirjoittaa Tapolasta muun muassa, että ”Talvisotaan mentiin pitkälti Tapolan taktisilla opeilla.”
Kunniamerkit ja muut kunnianosoitukset

Vapauden Risti 4.lk miekkojen kera (1918)
Vapaudenmitali 1.lk (1918)
Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki 2.lk (1921) (KAT palautti R SVR 1.lk 1934)
Muistomitali (1918)
Talvisodan muistomitali/solki Karjalankannas, miekkojen kera 2 kpl
Jatkosodan muistomitali
RUK:n muistomitali (myös pienoismitali)
Helsingin valloituksen muistomitali
Keski-Kannaksen muistoristi
Summan risti
Karjalan risti (myös pienoisristi)
Päämajan muistoristi
Ilves-divisioonan muistoristi. (myös pienoisristi)
Aunuksen risti VI AK 1941-44 (myös pienoisristi)
Upseeriliiton kultainen ansiomerkki. (myös pienoismerkki)
Vapauden Risti 1.lk (17. kesäkuuta 1940) miekkojen kera
Vapauden Risti 1.lk rintatähden kera (1. lokakuuta 1941) (Harvinainen everstille!)
Saksan Kotkan 1.luokan ansioristi 1938
Saksan Rautaristi 2.lk (5. lokakuuta 1941)
Ruotsin Miekkaritarikunnan 1.lk:n komentaja (10. marraskuuta 1942)
Saksan Rautaristi 1.lk 1943
2.lk Mannerheim-Risti (annettu 18. marraskuuta 1944) n:o 160
Urheilun hopeinen ansioristi. Urheilu – Isänmaa
Suojeluskuntaristi (1917–1918)
Hämäläisosakunnan Ilves-merkki. K.A. Tapola 1955.
K.A. Tapola 1955. Vimpelin koulu 1917, numerot 83 ja 140, myös pienoismerkki,
Sotakorkeakoulun merkki. 1924–1926 Y1 Kapteeni K.A. Tapola Vierumäki Mouhu Tuohikotti (Valtionhoitajan vahvistama merkki määrätyistä taisteluista)
K. Tapola Sotainvalidimerkki n:o 1052 1918 Vapaussota,
Puolan Sotakorkeakoulun merkki, RUK 29 Kapt. Tapola, K 86,1 P KKK, Hiihdon MM-kilpailut 1938 2 kpl I p 2 km juoksu 18. kesäkuuta 1911, 3 p hiihdosta
Puolustusvoimain kultainen ansiokilpi (29. 3.1965) Jalkaväenkenraali Kustaa Anders Tapola (Puolustusvoimain korkein kunniamerkki)
Julkaisut

Tapola, K. A.: Päijänteen oikean rannan puhdistus ja Vierumäen taistelu, teoksessa Puolesta Savon ja syntymämaan, Muistelmia ja kuvia vapaustaistelusta, toim. Karttunen, K. I., Valve, Antti ja Simonen, Vihtori, Jakaja: K. I. Karttunen. 1919.
Tapola, K. A.: Talvitaktiikkaa, teos, Yleisesikunnan julkaisu, 1929.
Tapola, K. A.: Karjalan Kannas – Kannaksen Armeija, teoksessa W. E. Tuompo ja V. A. M. Karikoski (toim.): Kunnia – isänmaa, Miten Suomi taisteli s. 38–99, Kustannusosakeyhtiö Kivi, Helsinki, 1941.
Tapola, K. A.: Kannaksen taistelut 1939–40, Uusi Suomi, Karjala-liite, 17.5.1942.
Tapola, K. A.: Tutkimus ja esitys valtakunnallisista alueellisista jaoista vuodelta 1946.
Tapola, K. A.: Kenraalimajuri K. A. Tapolan puhe Sotakorkeakoululle sen 25-vuotisjuhlassa 7.1.1949. Tiede ja ase, Sarja: Suomen sotatieteellisen seuran julkaisuja N:o 7, s. 9, Otava, Helsinki, 1949.
Tapola, K. A.: Mistä on kysymys, teoksessa Peruskalliomme - Maanpuolustus, Suomen Reserviupseeriliitto 1931–1951, s. 21–26, Weilin & Göös, Helsinki, 1951.
Tapola, K. A.: Hämäläisistä sodissamme 1939 – 40 ja 1941 – 44, teoksessa Hetemäki, Eero ja Suvanto, Pekka (toim.): Kaikuja Hämeestä XI, Hämäläis-osakunta 1954, s. 260–292, Tampere, 1954. (myös erillispainos)
Tapola, K. A.: Karjalan kannas – Suomen lukko (s. 40), Suomalainen sotilaana ja taistelijana (s. 291) teoksessa Suomi tahtoi elää I, Toimituskunta, jossa K. A. Tapola mukana, Sanoma Oy, 1955.
Tapola, K. A.: Jalkaväen tarkastajan julkaisut, muun muassa teokset Harva puolustus (1950) ja Jalkaväen tulen käytöstä (1952).
Nagelfar

Nagelfar Färsaarten postimerkissä.
Nagelfar tai Naglfar (muinaisnorjaksi Naglfari) on germaanisessa ja skandinaavisessa mytologiassa kauhea, valtavan suuri laiva, joka on tehty vainajien kynsistä. Sen on määrä viedä jääjättiläiset ja muut pahat voimat Ragnarökiin, viimeiseen taisteluun. Kun Ragnarök koittaa, ohjaa Loki Nagelfarin taisteluun aasoja vastaan. Jotta kohtalonhetkeä olisi saatu lykättyä, oli germaanikansoilla tapana varmistaa, että kuolleiden kynnet oli leikattu ennen kuin he poistuivat tästä maailmasta.
Tamminiemen pesänjakajat

| Tamminiemen pesänjakajat |
| --- | --- |
 Kansikuva.
Kirjailija:  Lauantaiseura
Kieli:  suomen kieli
Genre:  satiiri, politiikka
Kustantaja:  Lehtimiehet Oy (Kustannus-Vaihe Ky)
Julkaistu:  1981
Sivumäärä:  160
ISBN:  951-99336-6-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tamminiemen pesänjakajat: Kekkonen lähtee – kuka tulee? on vuonna 1981 ilmestynyt suomalainen ironinen ja satiirinen kirja, jossa esitellään 22 tunnettua poliitikkoa presidentti Urho Kekkosen seuraajaehdokkaina ja pohditaan heidän mahdollisuuksiaan menestyä seuraavissa presidentinvaaleissa. Sen kirjoittivat nimimerkillä ”Lauantaiseura” esiintyneet Helsingin Sanomien toimittajat Aarno Laitinen, Arto Astikainen, Kalle Heiskanen, Ritva Remes, Hannu Savola, Anneli Sundberg ja Janne Virkkunen. Teos perustui heille kertyneeseen sisäpiirin tietoon, josta osan julkistamista ei pidetty silloisen journalistisen tavan mukaan sopivana.
Tamminiemen pesänjakajien keskeiset teemat ovat kansalaisilta salattu Urho Kekkosen heikentynyt terveys, poliitikkojen kulissien takaiset valtapelit ja Neuvostoliiton puuttuminen Suomen sisäisiin asioihin. Teos herätti ilmestyessään suuren poliittisen kohun ja sen on katsottu tuulettaneen Kekkosen presidenttikauden poliittista ilmapiiriä.
Kirjan nimi viittaa silloiseen tasavallan presidentin virka-asuntoon Tamminiemeen.
Taustaa

Historioitsija Aleksi Mainion mukaan Helsingin Sanomien poliittisesta toimituksesta oli 1970-luvulla kehittynyt alallaan Suomen paras, ja sitä arvostettiin Sanoma Oy:n sisällä ja pelättiin talon ulkopuolella. Poliittisen toimituksen esimieheksi vuonna 1976 nimitetty Aarno Laitinen oli aiemmin toiminut HS:n työmarkkinatoimittajana. Kommunistien sisäisiä kiistoja aitiopaikalta seuraamaan päässyt Laitinen oli vuonna 1971 esitellyt HS:n lukijoille SKP:n vähemmistöä kuvanneen termin ”taistolaiset”. Moni yhteiskunnallinen vaikuttaja halusi kertoa tietonsa ensimmäiseksi Helsingin Sanomille, jonka levikki ja vaikutusvalta olivat murskaavia.
1970- ja 1980-luvun taitteessa alkoi näyttää selvältä, että Urho Kekkosen vuonna 1956 alkaneen presidenttikauden loppu oli vääjäämättä lähestymässä, mutta kukaan ei tiennyt, mitä olisi tulossa Kekkosen väistyttyä. Kekkonen itse oli jo ennen vuoden 1978 presidentinvaalia tuntenut voimiensa hiipuvan. Vaalin jälkeen hän oli varma, että alkanut virkakausi tulisi olemaan hänen viimeisensä. Amerikansuomalainen lehtimies Werner Wiskari, jolla oli tapana Suomessa käydessään pistäytyä myös Tamminiemessä, kuvaili järkyttyneenä New York Timesiin vuonna 1979 kirjoittamassaan artikkelissa, miten ”Kekkosella pätkii”. Kekkosen kunnon kerrottiin jälkeenpäin olleen erityisen huono talvella 1980. Talven ja kevään 1981 aikana presidentin vointi vaihteli voimakkaasti ja tällöin hän harkitsi vakavasti virkakautensa keskeyttämistä.
Suurelle yleisölle Urho Kekkosen kunnon romahtaminen paljastui elokuun lopulla 1981, kun presidentti vastoin lääkäriensä neuvoja teki perinteisen kalastusmatkan Islantiin. Matkan aikana otetuissa kuvissa Islannin presidentti Vigdís Finnbogadóttir talutti selvästi väsyneen näköistä Kekkosta ja turvamiehet auttoivat Kekkosta alas lentokoneesta Helsinki-Vantaan lentoasemalla. Presidentin adjutantti, eversti Lasse Wächter korosti kuitenkin kyseessä olleen Kekkosen ”vähäinen matkaväsymys”. Muut kalastusmatkalla mukana olleet myönsivät myöhemmin, ettei presidentti ollut käynyt kalastamassa koko matkan aikana.
Urho Kekkosen virkakauden loppuvuosina käynnistynyt presidenttipeli henkilöityi ennen muita pääministeri Mauno Koivistoon ja hänen viransijaisenaan Suomen Pankin pääjohtajan tehtäviä hoitaneeseen Ahti Karjalaiseen. Tiedotusvälineiden tekemien mielipidetiedustelujen perusteella äänestäjien ylivoimainen suosikki Kekkosen seuraajaksi oli Koivisto. Keskustapuolueen johto ja useat teollisuusjohtajat, niin kutsutut idänkaupan vuorineuvokset puolestaan ajoivat uudeksi presidentiksi Karjalaista. Lisäksi Karjalaisen hyväksi toimi kulissien takana Viktor Vladimirov, Neuvostoliiton suurlähetystössä työskennellyt Neuvostoliiton tiedustelupalvelun (KGB) kenraali.
Kirjan synty

Lauantaiseura-ryhmä koostui Helsingin Sanomien poliittisesta toimituksesta, ja siihen kuuluivat toimituksen esimies Aarno Laitinen sekä toimittajat Arto Astikainen, Kalle Heiskanen, Ritva Remes, Hannu Savola, Anneli Sundberg ja Janne Virkkunen.
Aarno Laitisen mukaan idea presidenttipeliä ruotivasta kirjasta syntyi alun perin Helsingin Sanomien politiikan toimittajien kokoonnuttua iltaoluelle kantapaikkaansa, Helsingin keskustassa sijainneeseen baariin tapahtumista köyhän uutispäivän päätteeksi tammikuussa 1981. Tuolloin ajateltiin edessä olevan kolmen vuoden pitkä odotus ennen seuraavaa presidentinvaalia, ja sitä ennen käytäisiin vielä kevään 1983 eduskuntavaalit. Päätös kirjan tekemisestä kypsyi kesällä 1981, kun ryhmä päätti kirjoittaa paljastuskirjan presidentti Kekkosen heikkenevästä terveydentilasta ja hänen mahdollisista seuraajistaan. Laitisen mukaan Tamminiemen pesänjakajat -nimen keksi Anneli Sundberg. Lauantaiseura-nimi lainattiin 1830-luvulla toimineelta samannimiseltä seuralta, joka oli pohtinut, miten voitaisiin kohottaa Suomen kansan sivistystasoa ja virittää kansallistunnetta. Kukin kirjoittaja teki oman osuutensa kirjasta salaa ja työajan ulkopuolella. Kirjan tekstit kokosi ja viimeisteli Laitinen.
Kirjasta tuli satiirinen ja ironinen esittely 22 suomalaisesta poliitikosta, joiden arveltiin jollain lailla olevan mukana tulevissa presidentinvaaleissa. Kirjan julkaisijan piti alun perin olla WSOY, joka kuitenkin kieltäytyi julkaisemasta sitä yhtiön pääjohtajan Hannu Tarmion vaadittua heinäkuussa 1981 nähtäväkseen silloin vielä keskeneräisen käsikirjoituksen. Tämän jälkeen tekijäryhmä päätti tarjota julkaisua muille kustantajille, mutta monet niistä olivat jo lyöneet syksyn kustannusohjelmansa lukkoon, ja eräät jouduttiin Aarno Laitisen mukaan sivuuttamaan niiden todellisten tai epäiltyjen puolueyhteyksien vuoksi. Kauko Kareen kustannusyhtiö Alea-Kirja hylättiin Laitisen mukaan siksi, ”ettei sen kustantamia kirjoja kukaan ota vakavasti”. Kirjan kustansi loppujen lopuksi Lehtimiehet Oy:n ”pöytälaatikkofirma” Kustannus-Vaihe Ky, joka oli tunnettu kevyen kioskikirjallisuuden julkaisijana. Aarno Laitisen mukaan julkaisupäätös syntyi Lehtimiehet Oy:n toimitusjohtajan Urpo Lahtisen silloisen puolison Hymy Lahtisen yllyttämänä.