stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virukset
Lisääntyminen

Virus voi tunkeutua soluun esimerkiksi tarttumalla yhteensopivalla pintaproteiinillaan solukalvon reseptoriin, mikä johtaa endosytoosiin. Virustyypeistä bakteriofagi taas tarttuu bakteerin pintaan ja ruiskuttaa perimäaineksen solun sisään.
Yleensä viruksen pääsy solun sisälle estyy. Mikäli virus kuitenkin pääsee soluun, sen sisältämä nukleiinihappo vapautuu. Jos viruksen nukleiinihappo on DNA:ta, sen täytyy päästä tumaan asti, koska DNA:n lukukoneisto on siellä. Jos viruksen nukleiinihappo on puolestaan RNA:ta, se toimii joko solun lähetti-RNA:na tai retroviruksen tapauksessa se saa isäntäsolun muodostamaan RNA:sta viruksen sisältämän käänteiskopioijaentsyymin avulla vastin-DNA:ta (cDNA). Retroviruksen muodostama DNA tunkeutuu DNA-viruksen tapaan isäntäsolun tumaan.
Isäntäsolun aineenvaihdunta muuttuu muuntuneen DNA:n tai lähetti-RNA:n vuoksi niin, että se alkaa valmistaa viruksen nukleiinihappojen kopioita sekä viruksen kuoren rakenneosia ja entsyymejä. Virusten valmistamisen kannalta tarpeettomat geenit deaktivoituvat. Uudet virukset syntyvät lopulta isäntäsolun sisällä. Mikäli viruksella on lipidivaippa, se muodostuu virukseen proteiinivaipan päälle isäntäsolun solukalvosta viruksen poistuessa solusta. Virusten valmistaminen vahingoittaa usein lopulta niin paljon isäntäsolun omaa aineenvaihduntaa, että solu kuolee.
Joskus isäntäsoluun päässyt virus voi olla pitkään harmiton osa solun DNA:ta. Se voi kopioitua solunjakautumisen kautta isäntäsolun muodostamiin tytärsoluihin. Vasta tietyissä olosuhteissa virus muuttuu laajassa solujoukossa nopeasti vahingolliseksi, virulentiksi. Tällöin uusia viruksia muodostuu suuria määriä, mikä tarkoittaa usein jonkin sairauden puhkeamista isäntäeliössä.
Ihmisen ja kaikkien muidenkin selkärankaisten perimässä on runsaasti siihen fuusioituneiden retrovirusten jäänteitä. Ihmisen DNA:sta noin yhdeksän prosenttia muodostuu retrovirusten jäänteistä, ja kun mukaan lasketaan myös pienet pirstaleet, luku nousee 45 prosenttiin. Selviä virusjäänteitä ihmisen perimässä on huomattavasti enemmän kuin varsinaisia ihmisen geenejä. Virusjäänteiden säätelyalueet eivät enää muodosta viruksia, mutta ne vaikuttavat edelleen ihmisten geenien ilmentymiseen.
Virukset taudinaiheuttajina

Monille viruksille, kuten poliovirukselle, on tyypillistä, että vain osa virustartunnan saaneista sairastuu. Jos puolustusjärjestelmän solut toimivat riittävän tehokkaasti, viruksen monistuminen estyy, eikä tartunnan saanut sairastu.
Viruksen infektoiman solun solukalvo muuttuu yleensä niin, että se alkaa toimia antigeenina. Tällöin T-lymfosyytit voivat tappaa sen. B-lymfosyytit vastaavasti alkavat tuottaa virukselle vasta-aineita isäntäeliön immuunisuojaa varten. Myös infektoitunut solu itse pyrkii toimimaan virusta vastaan estämällä sen lisääntymistä tuottamillaan interferoneilla. Interferonit voivat levitä myös infektoituneen solun ympärillä olevien solujen reseptorimolekyyleihin ja saada muutkin solut tuottamaan interferoneja.
Virukset voivat saada toisinaan potilaan elimistön immuunipuolustuksen riehaantumaan ylikierroksille, jolloin se tuottaa liikaa  tulehdusta välittäviä sytokiineja, joiden tehtävänä on auttaa elimistöä tuhoamaan omia viruksen infektoimia solujaan. Kun tulehdussytokiinejä on liikaa, soluja tuhoutuu haitallisessa määrin.
Virus saattaa myös jäädä ihmisen elimistöön ja aktivoitua uudestaan senkin jälkeen kun hän on jo parantunut sen aiheuttamasta sairaudesta.lähde?
Virukset taudinaiheuttajina > Virustautien historiaa

Virukset eivät aiheuttaneet vielä muinaisissa metsästäjä-keräilijöissä vakavia epidemioita. Keräilijäyhteisöt olivat niin pieniä, ettei vaarallisilla viruksilla ollut mahdollista selviytyä niissä pitkään. Vasta kun ihmiset asettuivat aloilleen maanviljelyn myötä noin 10 000 vuotta sitten, virustaudeista tuli pysyvämpiä, ja ne alkoivat verottaa suuriksi kasvaneita ihmisyhteisöjä.
Useat virussairaudet, kuten isorokko ja tuhkarokko, ovat vaivanneet ihmiskuntaa tuhansien vuosien ajan. Jotkut virussairaudet ovat kuitenkin varsin uusia. Esimerkiksi HI-viruksen aiheuttama AIDS on vasta muutaman vuosikymmenen ikäinen ilmiö. Toisaalta ihmisen pitkäikäinen vitsaus isorokko on onnistuttu kitkemään maapallolta Maailman terveysjärjestö WHO:n järjestämän maailmanlaajuisen rokotuskampanjan ansiosta. Sitä aiheuttaneesta Variola-viruksesta on virallisesti jäljellä enää näytteet kahdessa tarkoin vartioidussa laboratoriossa Yhdysvalloissa ja Venäjällä. Isorokkoon kehitettiin myös maailman ensimmäiset rokotteet Englannissa 1700-luvulla.
Virukset taudinaiheuttajina > Virusten aiheuttamia tauteja

AIDS
COVID-19
denguekuume
ebolakuume eli ebola
flunssa (yleisin aiheuttaja rinovirus ja yli 200 muuta virusta, joista osa voi aiheuttaa samalla myös muita merkittäviä tauteja ja oireita)
herpes
influenssa
isorokko
keltakuume
Marburgin tauti
myyräkuume
polio
SARS
Virukset taudinaiheuttajina > Rokotteet

Virusrokotteen kehittämiseen tarvitaan yleensä 10–15 vuotta. Jotkut virukset, kuten HI-virus ja influenssavirus, kykenevät muuntautumaan hyvin nopeasti perimänsä suuren mutaatiofrekvenssin ansiosta, jolloin virusta vastaan toimivaa rokotetta on käytännössä mahdoton kehittää; kun jonkinlainen rokote saadaan kehitettyä, tunnistamisessa käytettävät viruksen pinnan proteiinit ovatkin jo ehtineet muuntua uudenlaisiksi.
Yleisimmässä virusrokotteen tyypissä käytetään elävää virusta, jota on heikennetty, jotta se ei aiheuttaisi tautia. Heikennettyjä viruksia voidaan valmistaa useilla menetelmillä. Erityisen paljon käytetään menetelmää, jossa ihmisen viruksen annetaan siirtyä sukupolvesta toiseen jonkin eläimen, kuten kanan, viljellyissä soluissa tai alkioissa. Tarpeeksi kauan lisäännyttyään virukset ovat muuntuneet niin, että ne kykenevät lisääntymään ihmisessä vain heikosti, eivätkä aiheuta tautia. Ne kykenevät kuitenkin aktivoimaan ihmisen immuunijärjestelmän ja aiheuttamaan immuniteetin. Toinen tapa on käyttää rokotteessa kuolleita eli inaktivoituja viruksia. Virukset inaktivoidaan esimerkiksi kuumentamalla tai kemikaalien avulla. Näin käsitelty virus ei kykene lisääntymään elimistössä, mutta immuunijärjestelmä tunnistaa sen silti. Tällä tavalla saatu immuniteetti on melko lyhytkestoinen, joten rokotus joudutaan aika ajoin uusimaan. Rokote voi sisältää myös pilkottuja taudinaiheuttajia tai niiden pintaproteiineja tai pintasokereita. Pintaproteiinin osia voidaan valmistaa myös synteettisesti, jolloin puhutaan peptidirokotteista. Geeniteknologian avulla valmistettuja proteiineja käyttävät rokotteet ovat rekombinanttirokotteita. Kolmas tyyppi ovat DNA-rokotteet, jotka ovat yhä kokeiluvaiheessa. DNA-rokotuksessa viruksen geenejä ruiskutetaan elimistöön puhtaan DNA:n muodossa.
Virukset taudinaiheuttajina > Lääkkeet

Useimpia viruksia vastaan ei ole varsinaisia lääkkeitä. Antibiootit tepsivät vain bakteereihin, eivät viruksiin. Viruslääkkeet eivät kykene tuhoamaan virusta, vaan ne ainoastaan estävät sen toimintaa. Tavallisia flunssaviruksia vastaan ei ole kannattanut kehittää viruslääkettä, sillä niiden aiheuttamat oireet ovat pääsääntöisesti lieviä. Influenssavirusta vastaan on lääkeaineita, joita käytetään vakavimmissa tapauksissa. Myös esimerkiksi HI-virusta ja herpesvirusta vastaan on kehitetty lääkkeitä. Tietty viruslääke vaikuttaa yleensä vain yhteen virustyyppiin, mutta jotkin lääkkeet vaikuttavat useampaankin.
Virusdiagnostiikka

Virusdiagnostiikka tarkoittaa menetelmiä, joiden avulla virus osoitetaan ja tunnistetaan. Menetelmiä on useita, ja niiden käyttö riippuu esimerkiksi käytettävissä olevan näytteen määrästä ja laadusta sekä viruksen todennäköisestä määrästä näytteessä. Etsittävä kohde voi olla viruspartikkeli, viruksen proteiini, nukleiinihappo tai elimistöön viruksen käynnistä jäänyt jälki. Virusviljely on menetelmä, jossa näyte suodatetaan bakteerisuodattimen läpi ja lisätään maljoilla kasvatettujen solujen joukkoon. Soluissa lisääntyvä virus aiheuttaa mikroskoopilla havaittavia muutoksia, jotka voivat kertoa viruksen laadusta. Elektronimikroskoopin avulla voidaan havaita viruksia, jos niitä on näytteessä runsaasti, kuten ripulitaudeissa. Viruksia voidaan tunnistaa myös näytteessä syntyvien vasta-aineiden perusteella.
Virusten käyttö lääketieteessä

Faagiterapiassa bakteereja vastaan käytetään niitä tappavia viruksia eli bakteriofageja. Niitä käytetään ulkoisesti ihoinfektioissa, leikkaushaavoissa ja palovammoissa sekä sisäisesti suolistotulehduksissa. Myös suonensisäistä käyttöä on kokeiltu, vaikka se onkin vaikeaa. Ennen bakteereja tappavien antibioottien keksimistä 1920-luvulla faagiterapiaa käytettiin monessa maassa. Nykyisin sitä käytetään vielä esimerkiksi Venäjällä, Georgiassa, Puolassa ja Intiassa. Kiinnostus faagiterapiaan on virinnyt uudelleen länsimaissa 2000-luvulla kun antibiooteille vastustuskykyisiä bakteerikantoja on löytynyt.
Geeniterapiassa viruksia käytetään kuljettamaan hoitavia geenejä kohdesoluihin. Virusten genomiin ympätään lisägeenejä, jotka virus kuljettaa mukanaan soluihin, missä ne koodaavat haluttua proteiinia.
Viruksia voidaan hyödyntää syöpäsolujen tuhoamisessa, sillä jotkin virukset infektoivat luonnostaan syöpäsoluja ja tappavat niitä. Viruksista johdettujen geeninkuljettimien eli vektorien avulla voidaan syöpäsoluihin myös viedä aineita, jotka aiheuttavat solun tuhoutumisen.
Biotekniikassa virusvektorien avulla on selvitetty esimerkiksi sitä, mitä jokin proteiini saa aikaan soluissa. Proteiinia vastaava geeni lähetetään soluihin virusvektorin mukana. Jos halutaan valmistaa jotain proteiinia, sitä vastaava geeni siirretään virusvektoriin, jonka avulla solut muunnetaan haluttua proteiinia tuottaviksi tehtaiksi. Faagiseulonnan avulla voidaan tuottaa spesifejä ja erityisen hyvin toimivia bakteerien vasta-aineita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv -sivuston videoita viruksista
International Committee on Taxonomy of Viruses (ICTV) talk.ictvonline.org. Arkistoitu 4.8.2022. Viitattu 12.10.2018 (englanniksi).
Mandal, Ananya: What is a Virus? The Medical News. 23.8.2018. Viitattu 12.10.2018 (englanniksi).
Krug, Robert M. & Wagner, Robert R.: Virus Encyclopædia Britannica. Viitattu 12.10.2018 (englanniksi).
Lodish, H & Berk, A & Zipursky, SL, et al.: ”Section 6.3Viruses: Structure, Function, and Uses”, Molecular Cell Biology.  (4th edition)  New York:  Freeman, 2000.  ISBN 0-7167-3136-3  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Introduction to the Viruses UCMP - University of California Museum of Paleontology. Viitattu 12.10.2018 (englanniksi).
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q808  Wikispecies: Virus  BOLD: 782766  EoL: 5006  GBIF: 8  iNaturalist: 131236  NCBI: 10239  WoRMS: 10 
Sauvamaisen tupakan mosaiikkiviruksen rakennekuva, jossa näkyy RNA-rihma ja sitä ympäröivä proteiinivaippa.
Pyöreän influenssaviruksen poikkileikkaus.
Uusi HI-virus tulossa infektoituneesta isäntäsolusta.
Herpesvirus leviää hermosoluissa aiheuttamatta oireita, kunnes muuttuu virulentiksi. Tällöin virukset kulkeutuvat iholle aiheuttamaan näkyvää solutuhoa.
Olantsapiini

| --- | --- |

Olantsapiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-metyyli-4-(4-metyyli-1-piperatsinyyli)- 10H-tieno[2,3-b][1,5]bentsodiatsepiini
Tunnisteet
CAS-numero: 132539-06-1
ATC-koodi: N05AH03
PubChem CID: 4585
DrugBank: 132539-06-1
Kemialliset tiedot
Kaava: C17H20N4S 
Moolimassa: 312,439
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: n. 93 % sitoutuu verinesteeseen
Metabolia: maksassa CYP1A2, CYP2D6 
Puoliintumisaika: 21–54 tuntia 
Ekskreetio: virtsa 60 %, uloste 30 % 
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ei riittävästi tietoa
Reseptiluokitus:  reseptilääke
Antotapa: suun kautta, lihaspistoksena
Suomalainen olantsapiinivalmiste: Olanzapin Ratiopham 10 mg -lääkepakkaus ja -levy.
Zyprexa-lääkepakkaus
Olantsapiini (Suomessa valmistenimillä Olanzapin, Olanzapine, Olazax, Solazin, Zalasta, Zypadhera, Zyprexa) on piperatsiineihin kuuluva bentsodiatsepiinijohdos eli tienobentsodiatsepiini, joka kuuluu epätyypillisten eli toisen polven psykoosilääkkeiden ryhmään. Sitä käytetään skitsofrenian psykoosioireiden ja kaksisuuntaisen mielialahäiriön kohtalaisten ja vaikeiden maniavaiheiden hoitoon. Maniahoidon tehotessa voidaan käyttöä jatkaa estämään mielialahäiriön uusiutumista.
Olantsapiinin toi markkinoille Eli Lilly nimellä Zyprexa vuonna 1996. Lääkepatentin vanhennuttua markkinoille on tullut useita erinimisiä ja edullisempia rinnakkaisvalmisteita. Olantsapiini on reseptilääke.
Annostus

Olantsapiini saattaa joillakin aiheuttaa voimakasta väsymystä, siksi se suositellaan ottamaan illalla, ja yleensä olantsapiiniannos otetaan vain kerran vuorokaudessa.lähde? Annosväli on 5–30 mg vuorokaudessa.
Haittavaikutukset

Enemmän kuin joka kymmenennellä potilaalla esiintyy lihomista (yli 11 kk käytön aikana 64 % potilaista lihoo vähintään 7 %, 32 % potilaista vähintään 15 % ja 12 % potilaista vähintään 25 %), uneliaisuutta, verenpaineen laskua ylös noustessa (huimausta) ja verinesteen prolaktiini arvojen kasvua (yli 30 %:lla potilaista).
Yhdellä 10−100:sta käyttäjästä ilmenee ekstrapyramidaalioireita (parkinsonismia eli vapinaa ja lihasjäykkyyttä; kyvyttömyyttä pysyä paikallaan; liikehäiriöitä (dyskinesiaa) ja kouristuksia), antikolinergisiä oireita (esimerkiksi ummetus, suun kuivuminen, näön hämärtyminen), maksan aminotransferaasi arvojen (ALAT, ASAT) määrän kasvua (etenkin hoidon alussa, mahdollisesti ohimenevää ja oireetonta, mutta ei kuitenkaan aina), eosinofiilien määrän kasvua, valkosolujen puutosta, neutrofiilien puutosta, kolesteroli arvojen suurenemista, verensokeri arvojen suurenemista, triglyseridi arvojen suurenemista, alkalisen fosfataasin pitoisuuksien kasvua, kreatiinikinaasi arvojen kasvua, gammaglutamyylitransferaasi arvojen suurenemista, korkeaa virtsahappo pitoisuutta, erektiohäiriötä, seksuaalisen halun vähenemistä, voimattomuutta, huimausta, väsymystä, turvotusta, kuumetta, sokerivirtsaisuutta, ruokahalun voimistumista ja ihottumaa.
Yhdellä 100−1 000 käyttäjästä kehittyy veritulppa (etenkin keuhko- ja syvä laskimoveritulppa), diabetes tai olemassa oleva pahentuu (joissakin tapauksissa pahentuminen johtanut happomyrkytykseen, koomaan ja muutamassa kuolemaan), muistihäiriöitä, tardiivi dyskinesia (kouristuksia ja etenkin kasvojen pakkoliikkeitä), muita kouristuskohtauksia, puheen liikehäiriöitä, dystonia (esimerkiksi silmien kiertoliikettä), sydämen harvalyöntisyys, sydämen QT-ajan pidentyminen, virtsankarkailua, virtsaumpea, virtsaamisen aloitusvaikeuksia, kuukautisten puuttumista, rintojen kasvua miehillä ja naisilla, maitovuotoa, puolustusjärjestelmän yliherkkyyttä, kokonaisbilirubiini arvojen kasvua, nenäverenvuotoa, hiustenlähtöä, valoherkkyys reaktioita (ihon palaminen auringossa) ja vatsan turvotusta.
Yhdellä 1 000−10 000 käyttäjästä ilmenee sydänperäinen äkkikuolema, pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä, sydämen rytmihäiriö (kammiovärinää), maksatulehdus (hepatosellulaarinen, kolestaattinen tai sekamuotoinen maksavaurio), lihaskudoksen äkillinen vaurio, haimatulehdus, kammiotiheälyöntisyyttä, verihiutaleiden vähäisyyttä, kestoerektio (kivulias) ja matalaa ruumiinlämpöä.
Yleisyydeltään tuntemattomia haittavaikutuksia ovat yleisoireinen eosinofiilinen oireyhtymä eli DRESS (iho-oireita, kuumetta, imusolmuke turvotusta, sisäelinoireita, jotka lähinnä maksa- ja munuaisoireita) ja vastasyntyneen lääkeainevieroitusoireyhtymä.
Monien muiden psykoosilääkkeiden tavoin olantsapiinin pitkäaikainen käyttö on yhdistetty keskushermoston solukuolemiin ja muihin aivovaurioihin. Eräässä tutkimuksessa jatkuva olantsapiinin käyttö terveillä apinoilla supisti aivojen kokoa muutamassa vuodessa lähes 10 prosentilla.
Haittavaikutukset > Eri ihmisryhmillä

Olantsapiinia ei suositella dementoituneiden vanhusten psykoosin tai käytöshäiriöiden hoitoon, koska se kaksinkertaistaa kuoleman todennäköisyyden jo runsaan kuukauden käytön aikana. Myös aivoverenkiertohäiriöiden todennäköisyys kasvaa.  Suomalaisen lääkäriseura Duodecimin  vuonna 2011 julkaiseman artikkelin mukaan olantsapiini soveltuisi kuitenkin käytettäväksi lyhytvaikutteisena ruiskeena aggressiivisen psykoottisen vanhuksen nopeaan rauhoittamiseen. Psykoosien hoitoon olantsapiinia käytetään vanhuksien osalta edelleenkin. Yhdysvalloissa valmistaja oli markkinoinut tuotettaan (Zyprexa) ilman lääkeviraston hyväksyntää muistisairaiden ikäihmisten hoitokeinona ja joutui siksi suorittamaan mittavia korvauksia.
Käyttöä alle 18-vuotiaille lapsille ja nuorille ei suositella, koska tiedot hoidon turvallisuudesta ja tehosta puuttuvat. Lyhytaikaisissa tutkimuksissa nuorilla on havaittu aikuisia enemmän lihomista sekä rasva- ja prolaktiiniarvojen muutoksia.
Muistisairailla vanhuksilla olatsapiini saattaa aiheuttaa liiallisesta rauhoituksesta johtuvaa kaatuilua. Kaatumiset voivat johtaa vaikeasti parannettaviin luunmurtumiin, etenkin lonkkamurtumiin.lähde?
Olantsapiinin lääkeainepuhdistuma saattaa heiketä ikääntyessä ja myös maksasairauksien yhteydessä, jälkimmäisessä merkittävästikin. Lääkkeen määrä puoliintuu elimistössä keskimäärin 30–40 tunnissa. Lääke vaikuttaa useisiin kemiallisiin vastaanottajiin eli sillä on laajakirjoinen sitoutumistaipumus. Samanaikaiset muut lääkkeet, kuten masennuslääkkeet, saattavat muuttaa olantsapiinin aineenvaihduntaa.
Olantsapiini saattaa altistaa Asperger-henkilöt paniikkihäiriölle. Myös muu samanaikainen lääkitys voi olla osasyynä. Syy on selittämätön, mutta paniikkikohtauksia on ilmentynyt olantsapiinihoidon aikana AS-henkilöllä. Yksi mahdollisuus lienee, että paniikkioireet lähtevät kehittymään usean portin hermoliitoksen välittäjäaineiden tukkiutuessa samanaikaisesti.
Korvattavuus

Olantsapiini kuuluu ylempään erityiskorvattavuusryhmään, eli se on potilaalle korvattava lääke muun muassa skitsofreniadiagnoosin yhteydessä.lähde?
Lopetus

Olantsapiinilääkitystä tulee käyttää tarkoin lääkärin ohjeiden mukaan. Lääkitystä ei tule lopettaa omatoimisesti. Lääkkeen virhekäyttö voi vaurioittaa keskushermostoa ja aiheuttaa kuoleman. Äkillinen lopettaminen aiheuttaa lyhyellä aikavälillä hikoilua, unettomuutta, vapinaa, ahdistusta, pahoinvointia ja oksentelua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olantsapiini Wikimedia Commonsissa
Yhtyneet laboratoriot: Olantsapiini (Arkistoitu – Internet Archive)
Human Metabolome Database: Olanzapine (englanniksi)
KEGG: Olanzapine (englanniksi)
ChemBlink: Olanzapine (englanniksi)
The Official Zyprexa(R) (Olanzapine) Site (englanniksi)
näytä
keskustele
Antipsykootit()
| --- | --- |
Butyrofenonijohdokset:  benperidoli  bromiperidoli  droperidoli  fluanisoni  haloperidoli  melperoni  moperoni  pipamperoni  trifluperidoli 
Fentiatsiinijohdokset:  butaperatsiini  diksyratsiini  flufenatsiini  klooripromatsiini  levomepromatsiini  mesoridatsiini  peratsiini  perfenatsiini  perisiatsiini  pipotiatsiini  proklooriperatsiini  promatsiini  sulforidatsiini  tioridatsiini  tiopropatsaatti  tioproperatsiini  trifluoperatsiini  triflupromatsiini 
Muut tyypilliset antipsykootit:  klooriprotikseeni  flupentiksoli  klopentiksoli  loksapiini  molindoni  pimotsidi  tiotikseeni  tsuklopentiksoli 
Toisen sukupolven antipsykootit:  amisulpridi  asenapiini  iloperidoni  ketiapiini  klotsapiini  lumateperoni  lurasidoni  mosapramiini  olantsapiini  paliperidoni  perospironi  risperidoni  sertindoli  sulpiridi  tsiprasidoni  tsotepiini 
Kolmannen sukupolven antipsykootit:  aripipratsoli  brekspipratsoli  karipratsiini
Asiakkuudenhallinta

Asiakkuudenhallinta (engl. customer relationship management, CRM) on käsite, joka sisältää asiakaslähtöisen ajattelutavan organisaatiossa sekä siihen liittyvät tietojärjestelmät. Suhteiden muodostumisen ja kehittämisen taustalla on se ajatus, että suhteet tuovat hyötyä molemmille osapuolille. Asiakkaalle hyöty tuo esimerkiksi ostamiseen liittyvän riskin alenemisen suhteen kehittyessä ja luottamuksen syntyessä. Myös alennukset, nopeampi palvelu, tuotteen tai palvelun räätälöinti, samanlaisen arvomaailman jakaminen ja tuttavuussuhde voivat tuoda haluttua etua asiakkaalle. Yrityksen hyöty on lisääntyneet myyntitulot ja markkinaosuuksien kasvaminen nyt ja tulevaisuudessa. B2B-markkinoilla suhteen tuomia etuja on esimerkiksi toimittajaan liittyvien etsintäkustannusten väheneminen tai poistuminen kokonaan. Suhteen myötä saattaa syntyä erilaisia yhteistyöetuja esimerkiksi tuote- ja palvelukehityksen saralla. Molemmat osapuolet voivat oppia toisiltaan niin osaamisesta kuin toimintatavoistakin.
Asiakaslähtöinen ajattelu

Asiakaslähtöisessä ajattelussa asiakas nähdään yrityksen resurssiksi siinä missä henkilöstö, varallisuus, tuotteet ja yrityskulttuuri. Myynnin maksimoimiseksi asiakkaiden tarpeet pyritään kartoittamaan mahdollisimman perusteellisesti. Apuna käytetään segmentointia eli asiakkaiden jaottelua myynnin kannalta otollisiin kohderyhmiin. Tämä on yksi asiakkuudenhallinnan työkaluista.
Segmentoinnissa erotetaan toisistaan kuluttaja- ja yritysasiakkaat, ja molemmat ryhmät jaetaan edelleen pienempiin kohde­ryhmiin. Jaon perustana käytetään asiakkaasta saatavilla olevia tietoja: mitä tuotteita asiakas ostaa, kuinka paljon, ja kauanko asiakassuhde on kestänyt. Syntyvää kuvaa voidaan täydentää myös eri lähteistä saatavilla demo­grafisilla ja psyko­grafisilla tiedoilla.
Segmentointi perustuu historiatietoon, missä piilee myös sen heikkous. Se kertoo mitä tapahtui eilen, mutta ei sitä, mitä tapahtuu nyt ja seuraavaksi. Asiakaslähtöiset yritykset pyrkivätkin tutustumaan myös asiakkaidensa arkielämään ja käymään näiden kanssa jatkuvaa vuoropuhelua eri kanavien välityksellä. Näitä kanavia ovat esimerkiksi viestintä, asiakastilaisuudet, tukipalvelut, valitusten ja palautteen käsittely sekä asiakastyytyväisyystutkimukset. Toisissa yrityksissä pelkkiä asiakkuudenhallinnan järjestelmiä pidetään riittävinä. Monessa tapauksessa asenteet saattavat estää yrityksiä laskeutumastaselvennä asiakkaidensa tasolle.
Asiakkuuksien johtamisen (CRM) keskeiset tehtävät ovat:
tunnistaa ja valita strategisesti tärkeät asiakkuudet
asettaa tavoitteita ja laatia toimintastrategioita asiakkuuksien kehittämiseksi
toteuttaa suunnitellut toimenpiteet ja
kehittää toimintaa edelleen siitä saatujen tulosten ja palautteen perusteella
Tärkeää on, että yritys tuntee asiakkaansa ja sen, kuinka toisaalta asiakkaat luovat arvoa yritykselle ja toisaalta yritys luo arvoa asiakkaalle. Suhteen onnistunut kehittäminen kuitenkin edellyttää, että myös asiakas tunnustaa suhteen olemassaolon. Aito asiakassuhde edellyttää, että suhde on myös asiakkaan mielessä saanut erityisen aseman eikä asiointia koeta vain joukkona satunnaisia kontakteja. Suhteiden kehittymisestä on esitetty erilaisia vaihemalleja, mm. tikapuumalli (alun perin Dwyerin, Schurrin ja Ohion kehittämä) ja porrasmalli (mallia ovat kehittäneet mm. Christopher, Payne ja Ballantyne).
Yrityksen näkökulmasta tausta-ajatuksena on, että pitkäaikaiset, uskolliset asiakkaat ovat kannattavia. 
Tätä perustellaan monella tavalla, muun muassa:
Uusien asiakkaiden hankkiminen ensinnäkin on kalliimpaa kuin entisten pitäminen
Uskolliset asiakkaat ostavat enemmän ja useampia tuotteita tai palveluja
Asiointi helpottuu, kun sekä asiakas että myyjä oppivat toistensa tavoille. Näin myös palvelukustannukset vähenevät
Uskolliset asiakkaat suosittelevat yritystä muille ja näin toimivat arvokkaina yrityksen markkinoijina
Uskolliset asiakkaat eivät ole hintaherkkiä, ja he antavat palvelussa mahdollisesti sattuvat pienet virheet helpommin anteeksi
Markkinoinnin tehokkuuden nähdään paranevan, kun markkinointi on kohdistettu ryhmälle, jonka ajatellaan lähtökohtaisesti suosivan yritystä