stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karplus-yhtälö

Karplus-käyrä on Karplus-yhtälön kuvaaja
Karplus-yhtälö kuvaa vierekkäisiin hiiliatomeihin sitoutuneiden protoneiden, eli visinaalisten protoneiden, välisten NMR-spektroskopiassa esiintyvien kytkentävakioiden suuruuden suhdetta niiden väliseen diedrikulmaan. Karplus-yhtälö on nimetty kehittäjänsä Martin Karplusin mukaan ja Karplus julkaisi yhtälön vuonna 1959. Karplus-yhtälöä voidaan käyttää sekä pienten molekyylien että makromolekyylien kuten proteiinien konformaation määrittämiseen.
Karplus-yhtälö on muotoa
missä J on kytkentävakio, A, B ja C ovat kertoimia ja Φ on yhdisteen H-C-C-H-sidoksen diedrikulma. Kertoimien A, B ja C arvot riippuvat muun muassa yhdisteen hiiliatomien välisten ja hiilen ja vedyn välisten sidosten sidospituuksista, hiilten välisten sidosten sidoskulmista ja hiileen sitoutuneiden muiden substituenttien elektronegatiivisuudesta. Tyypillisiä arvoja hiilivedyille ovat A = 7 Hz, B = -1 Hz ja C = 5 hz. Kun, karplus-yhtälöstä piirretään kuvaaja niin kutsuttu Karplus-käyrä, nähdään, että kytkentävakion arvo riippuu suuresti diedrikulmasta. Se on suurimmillaan, kun protonien välinen diedrikulma on 180°, pienenee nollaan diedrikulman lähestyessä arvoa 90° ja kasvaa jälleen diedrikulman pienetessä.
Karplus-yhtälön avulla voidaan NMR-spektristä saatujen kytkentävakioiden arvojen avulla päätellä visinaalisten protonien välinen diedrikulma ja siten saada tietoa molekyylin konformaatiosta. Esimerkiksi sykloheksaanin tuolikonformaatiossa kahden aksiaalisissa asemissa sijaitsevan protonien välinen kytkentävakio on 10-12 Hz (Φ = 180°), kahden ekvatoriaalisissa asemissa sijaitsevien protonien välinen kytkentävakio on 2–3 Hz ((Φ = 60°) ja toisen protoneista ollessa aksiaalinen ja toisen ekvatoriaalinen on kytkentävakio 3–5 Hz (Φ = 60°).
Karoo

Karoo-alue Etelä-Afrikassa.
Karoo (myös Karroo) on aroalue Etelä-Afrikassa. Sen osa-alueita ovat Länsi-Kapin provinssissa sijaitseva Pieni Karoo, Länsi- ja Itä-Kapin provinsseissa sijaitseva Iso-Karoo ja Pohjoinen Karoo Länsi-Kapin, Luoteismaakunnan ja Vapaavaltion provinsseissa.
Karoo on keinokasteltuna hyvin viljavaa seutua, ja siellä viljellään sitrushedelmiä ja viljakasveja. Myös karjankasvatus on tärkeä maatalouselinkeino.
Karoon punertava savimaa on pouta-aikana kivikovaa. Siitä on saanut nimensä muuallakin Etelä-Afrikassa tavattava Karoo-muodostuma (konglomeraatteja ja hiekkakiveä).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karoo Wikimedia Commonsissa
Karisma

Karisma (kreik. χάρισμα, kharisma, ’armonlahja’ tai ’suopeus’) on yksilön voimakasta kykyä viehättää ihmisiä tai vaikuttaa heihin. Karismaattisiin ihmisiin yhdistetään usein hyvät viestintäkyvyt, innostuneisuus, itsevarmuus ja toisten ihmisten kuuntelutaidot. Karismaattisia ihmisiä on erityisen paljon johtajien ja viihdetaiteilijoiden joukossa.
Käsitteen historia

Karisman käsitteellä on kaksituhatvuotinen historia, jonka aikana sanaa on käytetty kahdessa eri merkityksessä. Teologi Paavali kirjoitti kreikankielisissä epistoloissaan vuosina 50–62 karismasta Jumalan armolahjana. Karismaan kuului hänen mukaansa hengellisiä ja yliluonnollisia kykyjä. Karismasta ei kuitenkaan tullut kristillisen teologian osaa Paavalin jälkeen, ja vuosisatojen ajan sanaa käytettiin lännessä vain harvoin.
Sanan nykyinen merkitys ja käyttötavat perustuvat saksalaisen sosiologin Max Weberin kirjaan Wirtschaft und Gesellschaft (1922), jossa Weber määrittelee karismaattisen auktoriteetin tai johtajuuden yhdeksi auktoriteetin kolmesta muodosta. Weber määritteli karisman yksilön ominaisuudeksi, jonka ansiosta häntä pidetään erikoislaatuisena ja kohdellaan kuin hänellä olisi yliluonnollisia, yli-inhimillisiä tai ainakin poikkeuksellisia voimia tai ominaisuuksia. Karisma on Weberin mukaan tunteen asia, jota ei voi pohjimmiltaan järjellä selittää.
Weber antaa kunnian käsitteen kehittämisestä historioitsija Rudolph Sohmille, joka selvensi sitä kristillisyyden yhteydessä. Weber oli kuitenkin ensimmäinen, joka nosti karismaattisen johtajuuden universaaliksi käsitteeksi.
Weberin kuoltua vuonna 1920 hänen teostensa käännösversioiden julkaisun myötä karisman käsite nousi suosituksi sosiologian ja politiikan teorian piirissä. Teoriaa sovellettiin muun muassa natsijohtaja Adolf Hitlerin suosion selityksissä. 1960-luvulla karismaattiseksi johtajaksi nähtiin etenkin Yhdysvaltain nuori presidentti John F. Kennedy.
Weberin karismateoria sai myös arvostelua osakseen. Esimerkiksi sosiologi Pierre Bourdieu piti naivina karisman esittämistä mystisenä yksilön sisäsyntyisenä ominaisuutena. Hänen mukaansa ilmiössä on kyse vain siitä, että karismaattinen johtaja ilmentää olemassa jo olleita tunteita ja pyrkimyksiä.
1960-lukuun mennessä karisman käsitettä oli jo laajennettu niin, että sillä ei enää viitattu yksinomaan poliittiseen johtajuuteen, vaan karismaa nähtiin myös muissa yhteyksissä. 1970-luvulta alkaen karisma yhdistettiin laajalti etenkin suosittuihin elokuvanäyttelijöihin, joilla sanottiin olevan ”tähtikarismaa”.
Karismasta alettiin 1960-luvulta alken puhua jälleen myös kristillisessä yhteydessä, kun sitä käytettiin helluntailaisperäisestä karismaattisesta liikkeestä ja evankelistoista kuten Billy Grahamista.
Piirteet

Johtajuutta tutkineen psykologi Ronald Riggion mukaan karismaattiset ihmiset ovat ensisijaisesti loistavia viestijöitä, joissa ilmaisuvoima yhdistyy korkeaan empatiaan. Riggio määritteli karismaattiselle henkilölle kuusi ominaisuutta: tunneilmaisuvoimainen, innostunut, sujuvapuheinen, näkemyksellinen, itsevarma ja toisiin ihmisiin reagoiva. Psykologi Frank Bernierin mukaan karismaa ei voi opettaa, vaan karismaattiset ihmiset ovat luontaisia puoleensavetäjiä, jotka saavat toiset ihmiset tahdistettua itsensä kanssa. Harjoittelulla ihminen voi kuitenkin opetella karismaa muistuttavia viestintätekniikoita. Populaarissa itseapukirjallisuudessa karisman lisäämisestä on tullut suosittua 1990-luvun lopulta alkaen. Näissä kirjoissa karismaa pidetään jokaisessa ihmisessä piilevänä kykynä, jonka esille tuomiseksi annetaan ohjeita.
Karisma perustuu ihmissuhteisiin. Karismaattinen ihminen pystyy ulkoisilla käyttäytymistavoillaan ja "sisäisellä hehkullaan" luomaan henkisiä ja tunnepohjaisia, erityislaatuisia siteitä. Karisma voi ilmetä henkilön kykynä vaikuttaa toisiin ihmisiin myönteisesti luomalla yhteys niin fyysisesti, tunnetasolla, älyllisesti kuin henkisestikin. Tällöin esimerkiksi karismaattisen esiintyjän ja hänen yleisönsä välille syntyy täydellinen ja hyvin vahva yhteys. Karismaa on kuvailtu myös magnetismiksi, auraksi, valovoimaksi tai luontaiseksi auktoriteetiksi.
Karismasta väitellyt Tuomo Takala on arvioinut vaikeasti kuvailtavan karisman viittaavan erityisesti ihmisiin, jotka saavat helposti huomiota ja ihailua. Niin sanotun negatiivisen karisman kyseessä ollessa tällainen persoona saattaa kuitenkin vetää puoleensa jopa vihaa. Takala littää karismaan sellaisia ominaisuuksia kuin ”viehkeys, ylenpalttisuus, mielentyyneys, mystiikka, positiivinen energia, viehätysvoima ja sähköisyys”.
Monia karismaattisia ihmisiä yhdistää se, että heillä on vakaa usko johonkin. Karismaattisella ihmisellä on usein myös kyky viestiä houkuttelevalla tavalla ja vangitsevasti, niin sanallisesti kuin sanattomastikin. Karisma riippuu myös henkilön lahjakkuudesta, energisyydestä, intensiivisyydestä ja rohkeudesta, kuten myös ulkonäöstä, kehonkielestä ja liikkeistä, ilmeistä ja äänenkäytöstä. Monella karismaattisena pidetyllä ihmisellä on ollut poikkeuksellisen selkeä kehonkieli, jonka kautta he ovat pystyneet välittämään lukuisia tunteita ja luomaan itsestään erittäin elävän ja puoleensavetävän kuvan.
Esimerkkejä

Poikkeukselliset johtajat ovat usein muuttaneet politiikkaa henkilökohtaisella karismallaan. Useat poliittiset, uskonnolliset tai yhteiskunnalliset johtajat ovat olleet hyvin karismaattisia ja saaneet karismansa avulla osakseen ihailua ja luottamusta. Karismastaan tunnettuja johtajia ovat esimerkiksi John F. Kennedy, Winston Churchill, Martin Luther King, Mahatma Gandhi ja Nelson Mandela, kuten myös Adolf Hitler. Karismaattiset keulahahmot nousevat valtaan etenkin levottomina aikoina, jolloin ihmiset kaipaavat muutosta. Karismansa avulla johtaja pystyy vakuuttamaan ihmiset siitä, miten asiat voisivat olla paremmin. Viihdetaiteilijoista erityisen karismaattisina on pidetty esimerkiksi Elvis Presleyä, Frank Sinatraa ja Marilyn Monroeta. Karismaattisia ihmisiä on paljon myös yrittäjien, keksijöiden ja urheilijoiden joukossa.
Karismaattisina on pidetty niin ”hyviä” kuin ”pahojakin” ihmisiä. Jälkimmäiseen ryhmään kuuluu esimerkiksi karismansa avulla seuraajia kerännyt rikollinen Charles Manson.
Kirjallisuutta

Takala, Tuomo: Tutkimuksia karismasta eri konteksteissaan.  Rovaniemi:  Lapin yliopistokustannus, 2013.  ISBN 978-952-484-618-9  Teoksen verkkoversio (viitattu 1.11.2023).
Karjalan metsäsissit

| Karjalan metsäsissit |
| --- | --- |
 Akseli Gallen-Kallelan suunnittelema Itä-Karjalan sotalippu, joka oli käytössä vuosina 1920–1922.
Toiminnassa:  1920–1922
Valtio:  Itä-Karjala
Rooli:  Puolisotilaallinen joukko
Koko:  3 000
Sodat ja taistelut:  Itäkarjalaisten kansannousu
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Jalmari Takkinen, Ukki Väinämöinen, Paavo Talvela
Metsäsisseiksi nimitettiin lokakuussa 1921 alkaneessa Itä-Karjalan kansannousussa eli vapaustaisteluissa taistelleita karjalaisia talonpoikia. Sanan metsäsissi keksivät karjalaiset talonpojat itse. Kansannousun aikana, pääasiassa Vienassa ja Pohjois-Aunuksessa, taistelleita metsäsissejä oli noin 3 000. Metsäsissien oli tarkoitus vapauttaa Itä-Karjala venäläisvallasta ja luoda Karjalan kansalle oma vapaustaistelu. Metsäsissit olivat Itä-Karjalan historian ensimmäinen ja ainoa oma armeija. He loivat Itä-Karjalalle oman sotalipun, jossa oli aseistettu karhu Itä-Karjalan puna-musta-vihreän lipun päällä. Heraldiikasta vastasi Akseli Gallén-Kallela.
Karjalan metsäsissien esikunta Kiimasjärvellä tammikuussa 1922.
Metsäsissiliikkeen synty

Loppuvuonna 1921 syntyi Itä-Karjalaan kaikessa hiljaisuudessa komppanian kokoisia tai pienempiä aseistautuneita miesjoukkoja. Miesjoukot olivat verrattavissa Suomessa vuonna 1917 perustettuihin suojeluskuntiin. Pian miesjoukot yhdistettiin Karjalan Metsäsissirykmentiksi, jonka kokonaisvahvuus oli siis tuo noin 3 000 miestä.
Karjalan metsäsissejä johtamaan perustettiin Koivuniemellä 14.–15. lokakuuta 1921 pidetyssä kokouksessa Karjalan Metsäsissijärjestö. Sillä oli kolmihenkinen hallitus, jonka johdon enemmistö oli karjalaisilla: henkinen johtaja Ukki Väinämöinen alias Vaseli Levonen (Sidoroff) ja Ossippa Borissainen (Borissoff, myös Kivinen) olivat karjalaisia, metsäsissien ylipäällikkö Ilmarinen alias Jalmari Takkinen oli sen sijaan syntyisin Rantasalmelta. Hänen asemansa oikeutti toimiva yhteys aktivisteihin. Metsäsissien poliittinen elin oli Karjalan Keskushallitus. Ulkomaanasioita hoitava, lähinnä länsivaltojen apua pyytävä, elin oli Karjalan Ulkomainen Valtuuskunta. Metsäsissit jakautuivat kolmeen joukko-osastoon: Karjalan Metsäsissirykmenttiin (MSR), Vienan Rykmenttiin (VR) ja Repolan Pataljoonaan (RP). Metsäsissirykmentin esikunta oli Kiimasjärvellä, ja rykmentissä oli noin 600 miestä. Rykmenttiä johti Ilmarinen ja sen hiihtopataljoonaa jääkäri Antti Isotalo. Uhtualaisen luutnantin Erkki Simolan ja myöhemmin Heino Parviaisen johtama Vienan Rykmentti toimi Pohjois-Vienassa, ja se oli hieman pienempi kuin Metsäsissirykmentti. Repolan Pataljoona toimi Aunuksen Karjalassa, ja siihen liittyi melkoinen osa suomalaisista heimosotureista.
Sissit menestyivät hyvin ja valtasivat suurimman osan Vienaa, 60 000 km², ja uhkasivat Muurmannin rataa. Metsäsissit ja karjalaiset saivat julkisuutta maailmalla. He eivät antaneet armoa neuvostohallituksen kanssa toimiville, paikallisille kommunisteille tai venäläismielisille.
Metsäsissiliikkeen loppu

Metsäsissien jouduttua alakynteen ylivoimaisia venäläisiä vastaan, kärsien kaiken lisäksi elintarvike-ja ammuspulasta, Karjalan Metsäsissijärjestön jäsenet ja johto sekä Karjalan Metsässissirykmentin rippeet vetäytyivät Suomen puolelle rajaa. Metsäsissien mukana siirtyi Suomeen tuhansia karjalaisia pakolaisia. Viimeisten metsäsissien, 267 miehen taisteluvahvuisen Vienan Rykmentin, taistelut päättyivät helmikuun lopulla 1922. Metsäsissijärjestö oli alussa täysin karjalainen, mutta loppupuolella metsäsissejä jo johti suomalainen jääkärimajuri Paavo Talvela.
Metsäsisseistä ja pakolaisista muodostettiin muun muassa Vihtori Kosolan johdolla karjalaispataljoonia Pohjanmaalla, mutta muuten Metsäsissijärjestö oli lakkautettu. Metsäsissijärjestön ja eri karjalaisasioiden hoitokuntien, valtuuskuntien, hallitusten ja neuvostojen jälkeen perustettiin niiden toiminnan jatkajaksi Akateeminen Karjala-Seura (AKS).
Aiheesta muualla

Kun tshekistiosasto tuhoutui viimeiseen mieheen. Karjalan metsäsissien päällikkö kertoo metsäsissien ensimmäisen voitokkaan taistelun vaiheet 15 vuotta sitten, Hakkapeliitta, 03.03.1936, nro 9, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Heimosodat 1918–1922 |
| --- | --- |
Viron vapaussota (1918–1920):  Viron Avustamisen Päätoimikunta  Pohjan Pojat  I Suomalainen Vapaajoukko 
Vienan retket (1918):  Muurmannin legioona  Karjalan rykmentti 
Aunuksen retkikunta (1919):    
Petsamon retket (1918 ja 1920):    
Inkeriläisten kansannousu (1918–1920):  Inkerin Väliaikainen Hoitokunta  Pohjois-Inkerin Hoitokunta  Kirjasalon tasavalta  Inkerin Pataljoona  Pohjois-Inkerin Rykmentti 
Itäkarjalaisten kansannousu (1921–1922):  Karjalan metsäsissit  Läskikapina 
 Heimoaate  Itä-Karjalan kysymys  Suur-Suomi-aate  Suomen sisällissota  Venäjän sisällissota  Tarton rauha 
Karjalan metsäsissipataljoonan Jalmari Takkinen (oikealla), Järvinen ja Malkamäki Kiimaisjärvellä 1921–1922. Kuvan on  ottanut tutkimusmatkailija ja arkeologi Sakari Pälsi.
Vuonna 1998 Suomussalmella Raatteen Portin pihapiirissä paljastettiin Vienan vapaussoturien ja pakolaisten muistomerkki.
Karniisi

Karniisi oviaukossa Saksassa.
Karniisi on klassisessa arkkitehtuurissa leikkausprofiililtaan s-kirjaimen muotoinen lista. Laskevassa karniisissa kovera osa on ylhäällä ja kupera alhaalla, kun taas nousevassa karniisissa muoto on päinvastainen. Termiä karniisi on käytetty myös korniisista, palkiston ylimmästä, ulkonevasta osasta klassisessa arkkitehtuurissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karniisi Wikimedia Commonsissa
Karneades

Karneades
Karneades (m.kreik. Καρνεάδης, 214–129 eaa.) oli antiikin kreikkalainen Platonin Akatemiaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Kyrenestä.
Karneades oli merkittävin Arkesilaoksen seuraajista. Hän oli radikaali skeptikko ja ensimmäinen tunnettu filosofi, joka totesi metafyysikkojen epäonnistuneen täysin uskonnollisten uskomusten järkiperäisessä selittämisessä. Viimeistään vuodesta 159 eaa. lähtien hän pyrki järjestelmällisesti osoittamaan vääriksi kaikki aikaisemmat dogmaattiset oppilauseet, erityisesti stoalaisten opit, sekä jopa epikurolaisten opit, jotka olivat säästyneet aiemmilta skeptikkojen hyökkäyksiltä.
Erityisesti hän vastusti stoalaisen Khrysippoksen ajatuksia ja teoksia. Diogenes Laertioksen mukaan hän kehitti tätä kuvaavan sanonnan:
Karneades ei jättänyt jälkeensä teoksia. Hänen nimiinsä laitetut teokset ovat kirjoittaneet hänen oppilaansa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diogenes Laertios: Karneadeen elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Diogenes Laertios: Karneadeen elämäkerta. (kreikaksi)
Internet Encyclopedia of Philosophy: Carneades. (englanniksi)
Antiikin filosofia  Platonismi
Karkuri (vuoden 1984 elokuva)

| Karkuri> Runaway |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Crichton
Käsikirjoittaja:  Michael Rachmill
Tuottaja:  Michael Rachmill
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  John A. Alonzo
Leikkaaja:  James Coblentz
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia
Levittäjä:  TriStar Pictures Netflix
Ensi-ilta:  6. joulukuuta 1984 5. huhtikuuta 1985 (Suomi)
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karkuri (Runaway) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteiselokuva. Michael Crichtonin ohjaaman elokuvan pääosissa esiintyivät Tom Selleck, Cynthia Rhodes, Kirstie Alley, Stan Shaw ja Kiss-yhtyeen basisti-laulaja Gene Simmons. Alley sai naissivuosastaan Saturn-tieteiselokuvapalkintoehdokkuuden. Elokuva ei saanut mainittavaa suosiota.
Juoni

Poliisin erikoisyksikkö, joka käsittelee epäkuntoon joutuneita ja ihmishenkiä vaarantavia robotteja eli "karkureita", kohtaa robotin joka on murhannut omistajaperheensä ja joka tekee "itsemurhan". Sen virtapiirien todetaan olleen siten muutetut, että ne kykenevät surmaamaan ihmisiä. Mikropiirien tekijäksi osoittautuu tri Charles Luther (Simmons), joka on myös kehittänyt luodin kokoisen lämpöohjautuvan ohjuksen, joka vääjäämättä hakeutuu kohteeseensa jopa kulman taakse.
Pelastaakseen kidnapatun pojan poliisiyksikkö joutuu menemään rakenteilla olevaan pilvenpiirtäjään tappajarobottien ohi, jotka kyllä päästävät sisälle, mutteivat ulos. Hullu tiedemies joutuu lopulta omien robottiensa uhriksi.
Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tom Selleck  | … |  Jack Ramsay   |
|  Cynthia Rhodes  | … |  etsivä Karen Thompson   |
|  Stan Shaw  | … |  Marvin James   |
|  Gene Simmons  | … |  tri Charles Luther   |
|  Chris Mulkey  | … |  Dave Johnson   |
|  Kirstie Alley  | … |  Jackie   |
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoi elokuvan yllä leijuvan tiettyä puolitosissaan tehtyä camp-henkeä. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Erkki Kariluoma

Erkki Kariluoma (aik. Berg) (16. syyskuuta 1911 Viipuri – 10. marraskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen jääpalloilija ja jalkapalloilija. Lisäksi hän oli voittamassa ensimmäistä jääkiekon Suomen mestaruutta vuonna 1928.
Ura jääpalloilijana

Erkki Kariluoman päälajina oli jääpallo, jossa hän pelasi hyökkääjänä. Hän aloitti jääpallouransa Viipurin Reippaassa vuonna 1928, jolloin hän oli Reippaan joukkueessa voittamassa ensimmäistä jääkiekon Suomen mestaruutta. Seuraavana vuonna hän oli uuden viipurilaisen palloiluseuran Viipurin Palloseuran (ViPS) riveissä, jossa hän oli voittamassa mestaruutta kaudella 1931, jolloin pelattiin ensimäinen sarjamuotoinen jääpallon pääsarja. Kariluoma pelasi sen jälkeen vielä neljä kautta ViPS:n riveissä.
Erkki Kariluoma oli perustamassa joulukuussa 1936 Ensoon palloilun erikoisseuraa Ylä-Vuoksen Palloseuraa (YVPS) saaden 3 vuotta myöhemmin Gösta Bergin Reippaan jääkiekko-mestarijoukkueesta pelikaverikseen. Kaudella 1939 YVPS nousi jääpallon mestaruussarjaan ja eteni aina loppuotteluun, jossa se hävisi HIFK:le numeroin 1-4 Kariluodon tehdessä YVPS:n ainoan maalin.
Talvisodan jälkeen Kariluoma siirtyi Helsinkiin, jossa hän pelasi viipurilaisessa evakkoseura Viipurin Sudet. Seura osallistui välirauhan aikana pelattuun kauden 1941 Mestaruussarjaan häviten HIFK:lle 4-2. Jatkosodan aikana Sudet siirtyi takaisinvallattuun Viipuriin osan viipurilaisjääpalloilijoista jäädessä Helsinkiin, jossa entiset ViPS:n pelaajat perustuivat uuden seuran Hukat, jossa Kariluoma pelasi kaudella 1943. Sodan jälkeen kaudella 1945 Kariluoma pelasi kauden jälleen Susissa, mutta siirtyi seuraavaksi kaudeksi Hukkiin, jossa hän pelasi kauteen 1950 asti. Näin hän pelasi jääpallon pääsarjaa kaikkiaan  14 kautta seuroina viipurilaiset Reipas, ViPS ja Sudet sekä ensolainen YVPS ja helsinkiläinen Hukat. Kaikkiaan hän pelasi 59 pääsarjaotelua tehden niissä 39 maalia.
Jääpallomaaotteluja Erkki Kariluoma pelasi urallaan 8 A- ja 2 B-maaottelua, joista ensimmäinen oli vuonna 1929 ja viimeinen vuonna 1948. Niissä hän teki kuusi maalia.
Ura jääpalloilijana > Saavutukset

Suomen mestaruus 1931 ViPS:n riveissä,
3 SM-hopeaa 1934 ViPS:n riveissä, 1939 YVPS:n riveissä ja 1941 Susien riveissä
5 SM-pronssia 1930, 1932, 1933 ViPS:n riveissä, 1943 Hukkien riveissä
Ura jalkapalloilijana

Kariluoma pelasi kilpatasolla myös jalkapalloa samoissa seuroissa, joissa pelasi jääpalloa eli kaudet 1930-1936 ViPS:n riveissä. Niistä kauden 1930 silloista jalkapallon A-sarjaa. Kaudet 1937-1939 hän pelasi ensolaisen YVPS:n riveissä. Sotavuosina hän pelasi Susien riveissä. Kaikkiaan Kariluoma pelasi 23 pääsarjaottelua tehden niissä 12 maalia.
Ura jalkapalloilijana > Saavutukset jalkapallossa

SM-pronssi kaudella 1941
Muusta

Kariluoma työskenteli ennen sotia Karjalassa asuessaan varastomiehenä. Sotien jälkeen hän asettui asumaan Helsinkiin, jossa työskenteli koneasentajana.
Karneia

| Karneia> Κάρνεια |
| --- | --- |
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Apollonin kunniaksi
Päivämäärä:  Karneios 7.–15. (elo-syyskuu)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  mm. Sparta, Kreikka
Karneia (m.kreik. Κάρνεια, myös Κάρνεα, Karnea, lat. Carnaea/Carnea) oli antiikin kreikkalainen juhla, jota vietettiin Spartassa ja muissa doorilaisissa kaupungeissa Apollon Karneioksen kunniaksi. Sitä vietettiin juhlasta nimensä saaneen Karneios (Καρνεῖος) -kuun 7.–15. päivä eli nykyisen elokuu-syyskuun aikoihin.
Historia

Spartassa Karneia oli toinen kaupungin kahdesta suurimmasta juhlasta Hyakinthian ohella. Sosibioksen mukaan juhla perustettiin 26. olympiadin aikana eli noin vuonna 676 eaa. Apollonia palvottiin Karneios-epiteetillä eri puolilla Peloponnesosta, erityisesti Amyklaissa, kuitenkin jo hyvin varhaisina aikoina ja jo ennen doorilaisvalloitusta. Erään tulkinnan mukaan 26. olympiadin aikaan juhliin olisi lähinnä tehty muutos niin, että sen kilpailuihin lisättiin musiikkikilpailut. Kyseisenä vuonna niiden voittajaksi mainitaan Terpandros.
Spartalaiset eivät voineet osallistua sotatoimiin juhlan aikana. Tällä oli suuri vaikutus Spartan sotahistoriassa, sillä sodat käytiin usein kuumimpaan kesäaikaan, jolloin oltiin vapaita maatöistä. Seuraukset muistetaan erityisesti persialaissotien ajalta, sillä sen vuoksi spartalaiset myöhästyivät osallistumasta Marathonin taisteluun vuonna 490 eaa., eivätkä voineet lähettää koko armeijaansa Thermopylain taisteluun vuonna 480 eaa. Sama tapa liittyi kuitenkin myös useimpiin muihin suuriin kreikkalaisiin juhliin, ja tapaan viitataan jo Homeroksella.
Spartan lisäksi juhla tunnetaan muun muassa Argoksesta, Gytheionista, Kyrenestä, Messenestä, Sikyonista, Sybariista ja Therasta. Sotilaallisena juhlana Karneia muistutti jossain määrin Ateenan Boedromiaa.
Ohjelma

Spartassa Karneia-juhla alkoi Karneios-kuun, jota attikalaisessa kalenterissa vastasi Metageitnion, 7. päivä, ja juhlat kestivät yhdeksän päivää. Sitä viettivät erityisesti nuoret miehet.
Juhla jäljitteli sotilasleirielämää ritualisoidussa muodossa. Siinä pystytettiin yhdeksän telttaa tai aurinkosuojaa, ja kussakin eli ja aterioi juhlan ajan yhdeksän nuorukaista, noudattaen johtajan käskyjä. Juhlan uhritoimituksia johti pappi, joka tunnettiin nimellä Agētēs (Ἀγητής), minkä vuoksi koko juhla tunnettiin joskus nimellä Agētoria tai Agētoreion (Ἀγητόρια/Ἀγητόρειον). Pappia avusti viisi miestä (Καρνεᾶται, Karneātai) jokaisesta Spartan heimosta. Näiden tuli kustantaa juhlat ja uhrit. Tehtävä kesti neljä vuotta, jona aikana heidän tuli pysyä naimattomana.
Juhlaan kuului myös kuorolaulua ja tanssia, johon osallistuivat myös kaupungin neidot, sekä musiikkikilpailut ainakin vuodesta 676 eaa. lähtien. Musiikkikilpailuilla oli suuri merkitys spartalaisen musiikkielämän ja koko arkaaisen ajan kreikkalaisen runouden ja musiikin kehitykseen. Juhlaan kuului myös erityinen juoksukilpailu stafylodromos (σταφυλοδρόμος, ”viinirypälejuoksu”).
On ehdotettu, että juhliin olisi kuulunut myös kulkue, jossa kuljetettiin Apollon Karneioksen kuvaa veneessä sen muistoksi, kun doorilaiset doorilaisvalloituksessa siirtyivät Naupaktoksesta Peloponnesokselle.