stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henrik IV (Ranska)
Suku ja lapsuus, kasvatus - Béarnin prinssi

Henrikin vanhemmat olivat Vendômen herttua Anton Bourbonilainen ja Navarran kuningatar Jeanne d’Albret. Henrikillä oli viisi sisarusta, joista vain nuorempi sisar Catherine de Navarre (1559–1604) eli aikuiseksi asti; tämä oli Navarran kruununperijä, kunnes Henrikin ensimmäinen poika syntyi vuonna 1601. Lisäksi hänellä oli avioton velipuoli Charles (1554–1610), josta tuli Rouenin arkkipiispa.
Henrik periytyi isänsä kautta suoraan ylenevässä polvessa Ranskan Kapetingien-suvun kuninkaista. Tuskin oli kuitenkaan odotettavissa, että hän jonakin päivänä nousisi Ranskan valtaistuimelle, sillä Katariina de' Médici oli jo synnyttänyt kolme poikaa kuningas Henrik II:lle ja synnyttäisi pian neljännen. Prinssi Henrik vietti suurimman osan varhaislapsuudestaan ​​Béarnissa. Vuosina 1561–1567 hän asui pikkuserkkujensa Ranskan kuninkaan lasten kanssa, joiden joukossa oli hänen tuleva vaimonsa Marguerite de Valois.
Uskonnollinen kriisi katolisten ja protestanttisten hugenottien välillä oli kärjistymässä, mikä johti pitkään sisällissotaan. Isä Antoine de Bourbon liittoutui väliaikaisesti protestanttien kanssa, mutta vaihtoi puolta ja haavoittui kuolettavasti taistelussa heitä vastaan vuonna 1562. Henrikin äiti Navarran kuningatar Jeanne d’Albret piti kiinni periaatteistaan ja julkisti kääntymyksensä kalvinismiin ​​vuonna 1560. Henrik oli juuri täyttänyt 13 vuotta, kun äiti toi hänet takaisin Béarniin. Älyllisen kehityksensä ratkaisevina vuosina hänet kasvatettiin protestanttisuuden tiukoilla periaatteilla. Suunnilleen samaan aikaan hän aloitti sotilaskoulutuksensa. Syksyllä 1567 Henrik toimi nimellisenä johtajana Ala-Navarran kapinallista katolista aatelista vastaan ​​tehdyssä rangaistusmatkassa, joka päättyi helppoon voittoon.
Vuonna 1568 äiti lähetti hänet lankonsa Louis I de Bourbonin, Condén prinssin luokse, joka oli protestanttien joukkojen johtaja. Anjoun herttua, tuleva Henrik III, yllätti protestantit ja voitti heidät Jarnacin lähellä 13. maaliskuuta 1569 ja Condén prinssi surmattiin. Jeanne d’Albret vei Henrikin protestanttisten joukkojen uuden johtajan Gaspard de Colignyn luo, joka antoi nuorelle prinssille sotilaskoulutuksen. Henrik kunnostautui Arnay-le-Ducin taistelussa 26. kesäkuuta 1570, johtaessaan hugenottien ratsuväen ensimmäistä hyökkäystä. Pitkä matka tuhoutuneiden provinssien läpi, joka ulottui Poitousta Burgundin sydämeen, karaisi hänet sotilaalliseen henkeen, jonka hän säilytti koko elämänsä, ja sai hänet pohtimaan valtakuntaa kohdannutta katastrofia.
Navarran kuningas 1572-

Rauha solmittiin elokuussa 1570, ja protestanteille suotiin erittäin liberaaleja myönnytyksiä uskontonsa suhteen. Monet ihmiset, kuten kuningatar Katariina de' Médici, toivoivat sisällissodan päättyneen. Rauhan vahvistamiseksi järjestettiin avioliitto prinssi Henrikin ja Ranskan prinsessa Marguerite de Valoisin välillä. Äitinsä kuoltua kesäkuussa 1572, prinssi Henrikistä tuli Navarran kuningas ja Béarnin herra. Hän ja Marguerite avioituivat Pariisissa 18. elokuuta 1572, mutta jo viisi päivää myöhemmin 24. elokuuta koitti Pärttylinyön verilöyly, jossa kuninkaalliset joukot murhasivat tuhansia ranskalaisia ​​protestantteja. Verenvuodatuksen vuoksi avioliittoa kutsuttiin julkisesti "verenpunaisiksi-häiksi".
Henrik myöntyi lankonsa Kaarle IX:n käskyyn luopua protestanttisesta uskonsa. Hänen kääntymisensä vapaaehtoisesti katolisuuteen oli ilmeisen epäilyttävää ja siksi häntä pidettiin vankina kolme ja puoli vuotta ensin Kaarle IX:n ja sitten Henrik III:n hovissa. Hän kätki huolellisesti kärsimättömyytensä ja  salasi voimakkaan persoonallisuutensa vangitsijoiltaan. Helmikuussa 1576 hänen kuitenkin onnistui paeta Ranskan hovista, minkä jälkeen hän perääntyi ja liittyi protestanttien ja katolisten kapinallisten yhdistettyihin joukkoihin Henrik III:tta vastaan. Vapauduttuaan hän osoitti terävää älyä ja poliittista älykkyyttä roolissaan protestanttisten kirkkojen suojelijana. Hänen maalaisjärkensä – yksi hänen erinomaisista piirteistään, paitsi rakkaussuhteissa – ilmeni sisällissodan syttyessä uudelleen vuoden 1576 lopulla. Hugenotit menestyivät huonosti, ja tilannetta arvioinut Henrik onnistui taivuttelemaan uskonveljensä luopumaan kamppailusta ja hyväksmnään Bergeracin rauhansopimus 17. syyskuuta 1577 huolimatta sen heille aiheuttamista uhrauksista.
Ranskan kuningas

Henrikistä tuli Ranskan laillinen kruununperijä Henrik III:n nuorimman veljen Anjoun herttua François'n kuoltua vuonna 1584, koska tämä oli Ludvig IX:n jälkeläinen ja Kapetingien dynastian viimeinen miespuolinen perillinen. Hän joutui kuitenkin taistelemaan kruunusta katolista liigaa vastaan, joka ei hyväksynyt protestanttista kuningasta. Aiempi kuningas Henrik III liittyi lopulta Henrik IV:n joukkoihin, mutta hänet salamurhattiin elokuussa 1589. Henrik IV oli Henrik III:n kuoltua nimellisesti kuningas vuodesta 1589, mutta katolinen liiga vastusti häntä yhä.
Henrik IV löi katolisen liigan joukot vuonna 1589 Arquesin ja vuonna 1590 Ivryn taistelussa, mutta joutui luopumaan Pariisin piirityksestä, kun katolinen liiga liittoutui espanjalaisten kanssa. Lopulta Henrik suostui ainakin nimellisesti luopumaan protestanttisuudesta – hänen kerrotaan sanoneen ”Pariisi on aina yhden messun arvoinen” – ja hän tuli käytännössäkin kuninkaaksi vuonna 1594. Hän antoi Nantesin ediktin, joka lisäsi protestanttien uskonnonvapautta huomattavasti ja käytännössä lopetti Ranskan uskonsodat. Henrik IV kävi menestyksekkään sodan Espanjaa vastaan vuosina 1595–1598, lisäsi ulkomaankauppaa kauppasopimuksilla osmanien Turkin, Englannin ja Espanjan kanssa sekä rohkaisi Kanadan uudisasuttamista.
Murha

Vaikka Henrikistä pidettiin yleisesti ottaen, jotkut katolilaiset pitivät häntä harhaoppisena vallanananastajana ja jotkut protestantit uskonpetturina. Hän oli ainakin 12 kertaa salamurhayrityksen kohteena, kuten Pierre Barrièren yritys elokuussa 1593 ja Jean Châtelin yritys joulukuussa 1594.
Henrikin murhasi Pariisissa 14. toukokuuta 1610 katolinen kiihkoilija François Ravaillac, joka puukotti häntä, kun hänen avovaununsa pysäytettiin Rue de la Ferronneriella. Kulun pysäytti kuningatar Maria de'Medicin kruunajaisseremoniaan liittyvä ruuhka, kuten Gaspar Bouttatsin tekemässä kaiverruksessa on kuvattu. Hercule de Rohan, joka matkusti vaunuissa kuninkaan kanssa, haavoittui hyökkäyksessä, mutta selvisi hengissä. Ravaillac otettiin kiinni välittömästi ja hänet teloitettiin muutamaa päivää myöhemmin.
Henrik IV haudattiin Saint-Denisin basilikaan.
Perintö

Henrik IV oli aikaansa nähden suvaitsevan ja kansasta välittävän asenteensa sekä ulkopoliittisen menestyksensä takia varsin pidetty, mistä syystä hän on saanut lempinimiä kuten Suuri ja Hyvä kuningas.
Puolisot ja lapset

Henrik IV:n ensimmäinen puoliso oli Ranskan prinsessa Marguerite de Valois, lapseton avioliitto mitätöitiin vuonna 1599. Toinen puoliso oli yli 20 vuotta nuorempi italialainen upporikas perijätär, prinsessa Maria de’ Medici. Henrik suunnitteli avioliittoa myös rakastajattarensa Gabrielle d’Estrées'n kanssa, mutta tämä kuoli vuonna 1599 ennen kuin avioliittoa ehdittiin solmia.
Avioliitosta Maria de’ Medicin kanssa syntyivät lapset:
Ludvig XIII (1601–1643), Ranskan kuningas
Élisabet (1602–1644), Espanjan kuningatar, kuningas Filip IV:n puoliso
Christine (1606–1663), Savoijin herttuatar, herttua Viktor Amadeus I:n puoliso
Nicolas (1607–1611), 5-vuotiaana kuollut vammainen lapsi
Gaston (1608–1660), Orléansin herttua
Henriette-Marie (1609–1669), Englannin kuningatar, kuningas Kaarle I:n puoliso.
Suhteesta rakastajatar Gabrielle d’Estrées'n (1571 tai 1573–1599) kanssa syntyi kolme aviotonta lasta, jotka Henrik tunnusti:
César (1594–1665), Vendômen herttua
Catherine-Henriette (1596–1663), d’Elbeufin herttuatar
Alexandre (1598–1629), Vendômen ritari (Chevalier de Vendôme)
Yksityiselämä

Henrikillä oli elämänsä aikana yli 50 rakastajatarta, mutta vain yhden lapset hän tunnusti omikseen. Catherine Henriette de Balzac d'Entragues, Verneuilin markiisitar (1579–1633) oli Gabrielle d'Estrées'n jälkeen hänen suosikkirakastajattarensa. Myös Catherinen nuorempi Marie-Charlotte de Balzac d’Entragues (1588—1664) oli kuninkaan rakastajatar.
Nuori Henrik III, Navarran kuningas n. 1575
Henrik IV, Ranskan ja Navarran kuningas, Didier Descouens n. 1600
Kuningas Henrik IV:n murha 1610, Gaspar Bouttats
Antimonipentakloridi

| Antimonipentakloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7647-18-9
PubChem CID:  24294 ja 90479165
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SbCl5
Moolimassa:  299,01
Ulkomuoto:  Väritön tai keltainen neste
Sulamispiste:  2,8 °C
Kiehumispiste:  140 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,34 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Antimonipentakloridi eli antimoni(V)kloridi (SbCl5) on antimonin ja kloorin muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää kloorausreagenssina orgaanisen ja epäorgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Antimonipentakloridi on puhtaana huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdisteessä on usein liuenneena klooria, joka aiheuttaa keltaisen värin. Antimonipentakloridi reagoi veden kanssa, jolloin muodostuu vetyklorideja ja antimonin hydratoituneita oksideja, joita kutsutaan antimonihapoksi. Aine liukenee kloroformiin ja tetrakloorimetaaniin. Kuumennetaessa yhdistettä 140 °C:n lämpötilaan se hajoaa antimonitrikloridiksi ja klooriksi. Antimonipentakloridi on vahva Lewis-happo ja muodostaa komplekseja Lewis-emästen kanssa. esimerkiksi kloridi-ionien kanssa muodostuu heksakloroantimonaatti-ioni ([SbCl6]-).
Valmistus ja käyttö

Antimonipentakloridia valmistetaan sulan antimonitrikloridin ja kloorin välisellä reaktiolla. Tuote puhdistetaan tislaamalla alennetussa paineessa. Myös antimonin tai antimonin oksidien ja sulfidien kloorausta voidaan käyttää.
Antimonipentakloridi reagoi monien epäorgaanisten ja orgaanisten yhdisteiden kanssa klooraten ne. Tärkein yhdisteen käyttökohde onkin klooraavana reagenssina kemiallisissa synteeseissä. Yhdistettä käytetään myös katalyyttinä Friedel–Crafts-reaktioissa, isomeroinneissa ja polymerointireaktioissa.
Venäjän jääpallon superliiga

| Superliga |
| --- | --- |
Laji:  Jääpallo
Maa(t):   Venäjä
Perustettu:  1992 (Superliga 2011)
Edeltäjä:  Neuvostoliiton mestaruussarja
Joukkueita:  14
Hallitseva mestari:  Kuzbass Kemerovo
Eniten mestaruuksia:  Vodnik, Moskovan Dynamo (9)
Sarjataso:  1
Alempi taso:  Vysšaja liga
Sivusto:  www.rusbandy.ru
Superliga (ven. Суперлига), josta käytetään suomen kielessä myös nimeä Superliiga, on jääpallon Venäjän mestaruuskilpailun korkein sarjataso. Jääpallon Venäjän mestaruuskilpailua hallinnoi Venäjän jääpalloliitto. Superligan voittaja on jääpallon Venäjän mestari. Superliga käynnistyi kaudella 2011–2012, kun se korvasi Mestaruussarjan (ven. Высшая лига, Vysšаja ligа, "Korkein liiga") korkeimpana sarjatasona. Jääpallon Venäjän mestaruudesta on pelattu kaudesta 1992–1993 lähtien. Venäjän mestaruuskilpailu on jatkoa Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarjalle, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1936.
Superligassa pelaa 14 joukkuetta. Hallitseva Venäjän mestari on Kuzbass Kemerovo.
Sarjajärjestelmä

Kaudeksi 2009–10 Venäjän liigassa luovuttiin aiemmin voimassa olleesta alueellisesta lohkojaosta. Nykyisin kaikki joukkueet pelaavat keskenään kaksinkertaisen runkosarjan, jonka päätteeksi 8 parasta joukkuetta etenee maaliskuussa pelattaviin pudotuspeleihin. Puolivälierät ja välierät pelataan paras kolmesta -periaatteella ja finaali yksiosaisena. 
Superligasta on mahdollisuus pudota Mestaruussarjaan ja vastaavasti Mestaruussarjasta on mahdollisuus nousta Superligaan.
Joukkueet kaudella 2024–2025

Kaudella 2024-2025 Superliigassa pelaa neljätoista joukkuetta.
Venäjän Superliigan joukkueiden maantieteellinen sijainti
| Joukkue | Kotikaupunki | Kotikenttä | Kapasiteetti | Perustettu | Sijoitus 2023-24 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| AK Bars-Dynamo | Kazan | Raketa | 7500 | 1958 | 8. |
| Dinamo | Moskova | Krylatskoje | 8000 | 1923 | 3. |
| HK Murman Murmansk | Murmansk | Stroitel | 5000 | 1999 | 12. |
| Kuzbass | Kemerovo | LD Kuzbass | 6000 | 1948 | 1. |
| Jenisei | Krasnojarsk | Jenisei | 5000 | 1934 | 8. |
| Baikal-Energija | Irkutsk | LD Baikal | 6000 | 1923 | 8. |
| SKA-Neftjanik | Habarovsk | Jerofei | 10 000 | 1947 | 4. |
| Start | Nižni Novgorod | Start | 6200 | 1932 | 8. |
| Sibselmaš | Novosibirsk | Sibselmaš | 8000 | 1937 | 9. |
| Rodina | Kirov | Rodina | 7500 | 1934 | 11. |
| SKA-Urаlski Trubnik | Pervouralsk | Urаlski Trubnik | 6000 | 1937 | 14. |
| Volga | Uljanovsk | Volga-Sport-Arena | 5000 | 1934 | 10. |
| Vodnik | Arkangeli | Trud | 10000 | 1925 | 2. |
| Sajany-Hakasija | Abakan | Sajany-stadion | 21 000 | 1980 | 13. |
Joukkueet kaudella 2024–2025 > Entiset pääsarjatason joukkueet

Lokomotiv, Orenburg
HK Borovitši, Borovitši
SKA-Sverdlovsk, Jekaterinburg
Mayak, Krasnoturjinsk
Stroitel/Dynamo-Syktyvkar, Syktyvkar
Metallurg, Bratsk
SKA Zabajkalets-Energija, Tšita
Lesokhimik, Ust-Ilimsk
Krasnaja Zarya/BSK, Pietari
Sever, Severodvinsk
Severonikel, Montšegorsk
Agrokhim, Berezniki
Yunost, Omsk
Vympel, Koroljov
Znamya, Votkinsk
Zarya, Novosibirsk
Shakter, Leninsk-Kuznetski
Cheremshan, Dimitrovgrad
Podshipnik, Samara
Vympel, Kaliningrad
Vostok, Arsenyev
Dynamo, Almaty, Kazakstan
Zorki Krasnogorsk
Kirovets, Ufa
Mestarit

1993: Zorki Krasnogorsk
1994: SKA-Sverdlovsk Ekaterinburg
1995: Sibselmaš Novosibirsk
1996: Vodnik Arkangeli
1997: Vodnik Arkangeli
1998: Vodnik Arkangeli
1999: Vodnik Arkangeli
2000: Vodnik Arkangeli
2001: Jenisei Krasnojarsk
2002: Vodnik Arkangeli
2003: Vodnik Arkangeli
2004: Vodnik Arkangeli
2005: Vodnik Arkangeli
2006: Dynamo Moskova
2007: Dynamo Moskova
2008: Dynamo Moskova
2009: Dynamo Moskova
2010: Dynamo Moskova
2011: Dynamo-Kazan
2012: Dynamo, Moskova
2013: Dynamo, Moskova
2014: Jenisei, Krasnojarsk
2015: Jenisei, Krasnojarsk
2016: Jenisei, Krasnojarsk
2017: SKA-Neftjanik, Habarovsk
2018: SKA-Neftjanik, Habarovsk
2019: SKA-Neftjanik, Habarovsk
2020: SKA-Neftjanik, Habarovsk, Dynamo Moskova
2021: Jenisei, Krasnojarsk
2022: Dynamo, Moskova
2023: SKA-Neftjanik, Habarovsk
2024: Kuzbass Kemerovo
Antonina

Keisarinna Theodora ja hänen palvelijansa Ravennan San Vitalen basilikassa sijaitsevassa mosaiikissa. Theodora on keskellä ja kaksi naista hänen vasemmalla puolellaan saattavat olla Antonina ja tämän tytär Joannina.
Antonina (s. noin 484?, k. 565 jälkeen) oli itäroomalaisen sotapäällikkö Belisariuksen vaimo.
Antoninan isä ja isoisä olivat kummatkin kilpa-ajajia Konstantinopolissa ja Thessalonikissa. Hän oli ammatiltaan näyttelijä kuten äitinsäkin. Antonina meni naimisiin sotapäällikkö Belisariuksen kanssa ja he saivat yhden tyttären, Joanninan. Aikalaishistorioitsija Prokopioksen mukaan hänellä oli monta lasta aikaisemmista avioliitoista, mukaan lukien poika Photius ja tytär, joka meni naimisiin erään Ildigerin kanssa. Vuonna 540 eräs Sergius kosiskeli Antoninan lapsenlasta. Jossakin vaiheessa Antoninasta tehtiin patriisi.
Prokopios väittää, että Antonina eli hurjastelevaa elämää, jota rajoitti vain pelko keisarinna Theodorasta, joka oli hänen vanha ystävänsä. Prokopioksen mukaan Antonina oli Theodoran agentti ja vaikuttamassa muun muassa paavi Silveriuksen syrjäyttämiseen vuonna 537 ja Johannes Kappadokialaisen erottamiseen. Prokopios väittää myös, että Belisariuksen adoptoimasta Theodosiuksesta tuli Antoninan rakastaja ja historioitsija kuvaakin heidän suhdettaan yksityiskohtaisesti teoksessaan Salattu historia. Prokopioksen mukaan Antonina kannatti miestään, mutta piti tätä valtansa alla. Suurin osa Antoninan irstailuista kertovista tarinoista on kuitenkin varmasti liioiteltua.
Antonina oli mukana monilla Belisariuksen sotaretkillä. Hän seurasi miestään Pohjois-Afrikan sotaretkelle vuonna 533. Hän oli myös Roomassa vuonna 537 miehensä kanssa kun gootit piirittivät kaupunkia. Myöhemmin samana vuonna Belisarius lähetti hänet turvaan Napoliin, missä hän yhdessä Prokopioksen kanssa auttoi kokoamaan laivaston ja tarvikkeita Belisariuksen sotajoukkojen avuksi. Antonina pysyi luultavasti miehensä kanssa Italiassa vuoteen 540 asti, jolloin hän palasi Belisariuksen kanssa Konstantinopoliin.
Antonina ei aluksi seurannut miestään sotaretkelle sassanideja vastaan vuonna 541 mutta liittyi häneen myöhemmin. Prokopioksen mukaan Antoninan ja Belisariuksen välit olivat kylmät Theodosiuksen takia ja Belisarius antoi jopa pidättää vaimonsa. Theodoran käskystä Belisarius vapautti Antoninan, joka myöhemmin pelasti Belisariuksen, kun tämä oli joutunut epäsuosioon. Prokopioksen mukaan Antonina kuitenkin vastusti Belisariuksen nimittämistä idän joukkojen komentoon magister militum per Orientemiksi, koska tämä oli loukannut häntä.
Antonina oli Belisariuksen mukana Italian sotaretkellä 540-luvulla. Vuonna 548 Belisarius lähetti hänet Konstantinopoliin pyytämään vahvistuksia. Theodora oli kuitenkin kuollut äskettäin ja Antonina pyysi keisari Justinianusta kutsumaan Belisariuksen kotiin. Vuonna 549 Antonina rikkoi Joanninan ja Theodoran lapsenlapsen Anastasiuksen kihlauksen.
Antonina kuoli joskus vuoden 565 jälkeen.
Antimonitribromidi

| Antimonitribromidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7789-61-9
PubChem CID:  24615 ja 24758200
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SbBr3
Moolimassa:  361,46
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  96 °C
Kiehumispiste:  287 °C
Tiheys:  4,148 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Antimonitribromidi (SbBr3) on antimonin ja bromin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Sitä voidaan käyttää muiden antimoniyhdisteiden valmistamiseen, tekstiilien värjäyksessä, analyyttisen kemian reagenssina ja polymeerien palonestoaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa antimonitribromidi on valkoista tai kellertävää kiteistä ainetta. Sillä on kaksi kidemuotoa, jotka ovat α- ja β-muodot. Yhdiste liukenee happoihin, emäksiin ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten asetoniin ja kloroformiin. Antimonitribromidi hydrolysoituu veden vaikutuksesta antimonitrioksidiksi. Aine on Lewis-happo ja muodostaa kompleksja. Yhdiste ärsyttää ihoa ja hengitysteitä ja voi kosketuksiin joutuessaan aiheuttaa syövytysvammoja.
Valmistus ja käyttö

Antimonitribromidia valmistetaan useimmiten kuumentamalla antimonin ja bromin seosta. Toinen tapa on antimonitrikloridin ja booritribromidin välinen halogeeninvaihtoreaktio.
Antimonitribromidia käytetään muiden antimoniyhdisteiden valmistamiseen, tekstiilien värjäyksessä peittana, eräiden metalliseosten värjäämiseen, analyyttisen kemian reagenssina ja polymeerien kuten polyeteenin palonestoaineena.
Kassel

| Kassel |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Kassel
 Koordinaatit: 51°19′N, 09°30′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Hallintopiiri:  Kassel
Piirikunta:  piiritön kaupunki
Hallinto:  
 – Pormestari:  Christian Geselle (SPD)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  106,80 km²
Korkeus:  167 m
Väkiluku (31.12.2020):  201 048
 – Väestötiheys:  1 882 as./km²
 
 Kotisivut  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kassel on kaupunki Fuldajoen rannalla pohjoisessa Hessenin osavaltiossa Saksassa. Vuoteen 1926 saakka se tunnettiin virallisesti nimellä Cassel. Kaupungin pinta-ala on 106,80 km² ja vuoden 2020 lopussa siellä oli 201 048 asukasta. Kassel on niin sanottu piiritön kaupunki (saks. kreisfreie Stadt) eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista. Nykytaiteen documenta-näyttelyt järjestetään Kasselissa.
Historia

Kassel mainittiin ensimmäistä kertaa virallisesti vuonna 913, jolloin siitä käytettiin nimeä Chasella. Kaupunkioikeudet Kassel sai viimeistään vuonna 1189. 1600-luvun lopulla rakennetusta Oberneustadtin kaupunginosasta tuli turvapaikka hugenoteille. Koska Kasselissa valmistettiin lentokoneita ja tankkeja, Liittoutuneet pommittivat sitä rajusti toisen maailmansodan aikana ja 90 prosenttia kaupungin keskustasta tuhoutui. Kasselin pommituksessa vuonna 1943 kuoli 10 000 ihmistä ja 150 000 jäi kodittomiksi. Kaupungin keskusta rakennettiin lähes kokonaan uudelleen 1950-luvulla. Rakennukset tehtiin kuitenkin nykyaikaisella tyylillä, eikä useimmista sodan aikana tuhoutuneista rakennuksista tehty entisenlaisia.
Saksan ensimmäinen observatorio (avattu 1558) sijaitsee Kasselissa. Vuodesta 1955 lähtien kaupungissa on järjestetty viiden vuoden välein nykytaiteen näyttely documenta. Kasselissa sijaitsee myös Unescon maailmanperintökohteisiin kuuluva Bergpark Wilhelmshöhe.
Ilmasto

Kasselissa vuoden lämpimin kuukausi on elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 22,8 °C, mutta heinäkuu on lähes yhtä lämmin. Keskimääräinen alin lämpötila on pakkasen puolella joulu-, tammi- ja helmikuussa. Sadetta saadaan tasaisesti ympäri vuoden 40–80 millimetriä kuukaudessa. Vuosittainen sadanta on 690 millimetriä.
Ystävyyskaupungit

Firenze, vuodesta 1952
Berliini, vuodesta 1962
Mulhouse, vuodesta 1965
Rovaniemi, vuodesta 1972
Västerås, vuodesta 1972
Jaroslavl, vuodesta 1988
Arnstadt, vuodesta 1989
Ramat Gan, vuodesta 1990
İzmit, vuodesta 1999
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kassel Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut (saksaksi)
Hessenin piirikunnat ja piirivapaat kaupungit
Bergstraße
Darmstadt
Darmstadt-Dieburg
Frankfurt am Main
Fulda
Gießen
Groß-Gerau
Hersfeld-Rotenburg
Hochtaunuskreis
Kasselin kaupunki
Kasselin piirikunta
Lahn-Dill-Kreis
Limburg-Weilburg
Main-Kinzig-Kreis
Main-Taunus-Kreis
Marburg-Biedenkopf
Odenwaldkreis
Offenbach am Main
Offenbachin piirikunta
Rheingau-Taunus-Kreis
Schwalm-Eder-Kreis
Vogelsbergkreis
Waldeck-Frankenberg
Werra-Meißner-Kreis
Wetteraukreis
Wiesbaden
Solar-Werk 1, SMA:n aurinkokennotehdas Kasselin lähistöllä.
Näkymä Bergpark Wilhelmshöhestä Kasseliin.
Antimonitrifluoridi

| Antimonitrifluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7783-56-4
PubChem CID:  24554 ja 10176366
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SbF3
Moolimassa:  178,76
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  292 °C
Kiehumispiste:  345 °C
Tiheys:  4,38 g/cm3
Liukoisuus veteen:  4924 g/l (25 °C)
Antimonitrifluoridi (SbF3) on antimonin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää fluoraavana kemikaalina orgaanisissa synteeseissä ja eräiden lasilaatujen valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa antimonitrifluoridi on värittömiä hygroskooppisia kiteitä. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja vesiliuokset ovat suhteellisen pysyviä ja hydrolysoituvat vain hitaasti. Veden lisäksi antimonitrifluoridi liukenee hyvin myös poolisiin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin ja asetoniin sekä muihin ketoneihin. Hiilivetyihin se sen sijaan on liukenematon. Antimonitrifluoridi on vahva Lewis-happo ja muodostaa komplekseja esimerkiksi fluoridi-ionien kanssa. Ilmassa kuumennettaessa antimonitrifluoridi hajoaa antimonioksidifluoridiksi.
Valmistus ja käyttö

Antimonitrifluoridia voidaan valmistaa antimonitrioksidin tai metallisen antimonin ja vetyfluoridin välisellä reaktiolla. Muodostuvasta liuoksesta haihdutetaan vesi pois ja tuote puhdistetaan sublimoimalla.
Antimonitrifluoridia käytetään mietona fluoraavana reagenssina niin orgaanisten kuin epäorgaanistenkin yhdisteiden valmistuksessa. Yhdiste korvaa helposti sekä orgaanisiin että epäorgaanisiin molekyyleihin sitoutuneet klooriatomit fluoriatomeilla. Esimerkiksi fosforitrikloridista muodostuu fosforitrifluoridia. Erityisen käyttökelpoinen reaktio on happofluoridien valmistaminen happoklorideista. Ainetta käytetään myös posliinin ja emalien valmistamiseen sekä suuren taittokyvyn omaavien fluoridilasien ja valokuitujen valmistuksessa sekä tekstiilien peittana käytettävien yhdisteiden valmistukseen.