Suomen presidentinvaali 1937
Ehdokasasettelu ja vaalikamppailu

P. E. Svinhufvud halusi tulla valituksi toiselle presidenttikaudelle puolueiden yläpuolisen yleisporvarillisen vaaliliiton ehdokkaana. Itsenäisyyspäivänä 1936 hänen luokseen marssi kaikkien porvaripuolueiden edustajista muodostettu lähetystö pyytämään häntä ehdokkaaksi. Ainoastaan kokoomus oli hankkeessa mukana ehjänä, muista puolueista oli vain osia. IKL oli jätetty lähetystön ulkopuolelle, koska mukaan haluttiin saada mahdollisimman suuri osa poliittisesta keskustasta. IKL:lle mieluisin presidenttiehdokas olisi ollut marsalkka Gustaf Mannerheim, mutta tämän kieltäydyttyä puolue asettui Svinhufvudin taakse. Äärioikeiston sanastossa ”Ukko-Pekasta” oli hänen presidenttikautensa aikana tullut ”Akka-Pekka”, mutta häneen tyydyttiin paremman puutteessa. Jotkut IKL:ssä pitivät Mannerheimin jälkeen seuraavaksi parhaana vaihtoehtona entistä maalaisliittolaista presidenttiä Lauri Kr. Relanderia, jota ei kuitenkaan kiinnostanut paluu politiikkaan tai yhteistyö IKL:n kanssa.
Edistyspuolueen oikeistosiipi toivoi puolueen ehdokkaaksi entistä pääministeriä T. M. Kivimäkeä tai Suomen Pankin pääjohtajaa Risto Rytiä. Kivimäen hallituksen syksyllä 1936 tapahtuneeseen kaatumiseen vaikuttanut skandaali Etsivän Keskuspoliisin muistioista teki kuitenkin Kivimäen ehdokkuuden mahdottomaksi, ja Rytiä pidettiin liiaksi ”Kivimäen miehenä”. Puolueen ehdokkaaksi valittiin enemmistön kannattama entinen presidentti K. J. Ståhlberg, mutta ovi jätettiin raolleen Rytin ”varaehdokkuudelle”. Ståhlbergiä asettuivat tukemaan myös Suomen pienviljelijäin puolue, Kansanpuolue ja Ruotsalainen vasemmisto.
Maalaisliiton lisätty keskushallitus, eduskuntaryhmä ja puolueen sanomalehtien päätoimittajat päättivät 1. joulukuuta 1936 pidetyssä yhteiskokouksessa asettaa puolueen presidenttiehdokkaaksi pääministeri Kyösti Kallion. Päätös oli yksimielinen, sillä muita varteenotettavia ehdokkaita ei ollut tarjolla; entinen pääministeri J. E. Sunila kuoli lokakuussa 1936, Relander oli jättänyt kokonaan politiikan ja maaherrana pitkään toiminut E. Y. Pehkonen oli jäänyt sivuun valtakunnallisista asioista. Maalaisliiton oikeistosiipi oli valmis tukemaan Svinhufvudia, jos Kallio ei selviäisi vaalin viimeiselle kierrokselle.
SDP:n puolueneuvosto asetti 8. marraskuuta ehdokkaaksi puolueen entisen puheenjohtajan Väinö Tannerin, vaikka puolueen vasemmistosiipi olisi mielellään nähnyt presidenttinä Ståhlbergin. Puolue ei kuitenkaan käynyt kampanjaansa niinkään oman ehdokkaansa puolesta, vaan ennen kaikkea Svinhufvudin uudelleenvalinnan estämiseksi.
Ruotsalainen Kansanpuolue (RKP) ei asettanut vaaliin omaa ehdokasta, ja puolueelle riittikin, että valittava presidentti takaisi ruotsinkielisten perustuslailliset oikeudet ja edistäisi pohjoismaista yhteistyötä. Useimmat RKP:n valitsijamiesehdokkaat ilmoittivat etukäteen olevansa joko Ståhlbergin tai Svinhufvudin kannattajia.
Neuvostoliitossa oleskellut Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) johto puolestaan antoi julistuksen, jonka mukaan puolueen kannattajien tulisi yrittää estää ”taantumusmiehen” valinta presidentiksi äänestämällä jotain demokraattista ehdokasta. Näitä olivat esimerkiksi Ståhlberg, Tanner ja A. K. Cajander mutta ei Kallio, joka oli aikanaan pääministerinä määrännyt kommunistien joukkopidätyksen. SKP:n pääsihteerin Arvo ”Poika” Tuomisen myöhemmän kertoman mukaan Kommunistisen internationaalin pääsihteeri Georgi Dimitrov oli kuitenkin valitsijamiesvaalin jälkeen määrännyt, että kansanrintamapolitiikan nimissä Suomen kommunistien oli tuettava presidentiksi talonpoikaistoa edustavaa Kalliota.
Valitsijamiesten vaalit järjestettiin 15.–16. tammikuuta. Vaaleissa oli ehdolla 1 122 henkilöä. Ehdokkaiden kokonaismäärä oli 1 136 mukaan lukien useammassa kuin yhdessä vaalipiirissä ehdolla olleet. Äänestysprosentti oli 57,8 eli korkeampi kuin vuosien 1925 ja 1931 presidentinvaaleissa. Kokoomus ja edistyspuolue menestyivät vaaleissa huomattavasti paremmin kuin vuoden 1936 eduskuntavaaleissa, tosin ne eivät esiintyneet omilla nimillään vaan pelkästään Svinhufvudin ja Ståhlbergin vaaliliittoina. IKL:llä oli yhdeksässä vaalipiirissä oma ehdokaslista, muualla kokoomuksen ja IKL:n ehdokkaat olivat samoilla listoilla. Ruotsalaisella vasemmistolla oli oma lista Uudenmaan läänin vaalipiirissä, kun taas pienviljelijäpuolueen ja Kansanpuolueen ehdokkaat olivat kaikkialla samoilla listoilla edistyspuoluelaisten kanssa. SDP:n ehdokaslistat kantoivat joissain vaalipiireissä puolueen ja joissain Tannerin nimeä.