Suomen lähiöt
Lähiörakentamisen historia > Tapiolan rakentaminen

Espoon Tapiolaa alettiin suunnitella vuonna 1951 Väestöliiton Hagalundista ostamalle maa-alueelle. Uuden yhdyskunnan ”ohjelmajulistuksena” toimi Väestöliiton toiminnanjohtajan Heikki von Hertzenin kirjoittama pamfletti Koti vaiko kasarmi lapsillemme sekä Väestöliiton julkaiseman Asuntopolitiikka-lehden kirjoitukset aiheesta. Vastoin yleistä kehityssuuntaa Tapiolan rakentamisen taustalla oli yksityisistä järjestöistä muodostettu Asuntosäätiö, jonka muodostivat muun muassa Väestöliitto, Mannerheimin lastensuojeluliitto ja Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK. Muuten kaupunkien rakentaminen oli siirtymässä yhä voimakkaammin yhteiskunnan tehtäväksi. Tapiolan Suunnittelua ohjaamaan asetettiin asemakaavatoimikunta, jonka johtajaksi valittiin Otto-I. Meurman.
Otto-I. Meurman oli laatinut jo vuonna 1945 Hagalundin tilalle rakennussuunnitelman tilan omistajan Arne Grahnin toimeksiannosta. Meurmanin suunnitelmana oli luoda kaikki toiminnot sisältävä elimellinen yhdyskunta. Suunnitelmassa yhdisteltiin Asemakaavaopin solujaottelua puutarhakaupunkiin. Alue jaettiin kolmeen osaan, ja se suunniteltiin noin 12 600 hengelle. Täydellinen asumakunta se ei kuitenkaan ollut, sillä suunnitelmista puuttui teollisuusalue. Kerrostalojen korkeudeksi määriteltiin yleensä korkeintaan kolme kerrosta, joissain tapauksissa neljä; tarkoituksena oli, että rakennukset sopeutuisivat mittakaavaltaan ympäröivään luontoon. Alvar Aallon 1936 suunnittelema Sunilan tehtaan asuntoalue muistutti Hagalundin suunnitelmaa maaston huomioon ottamisessaan. Molempien kaavat olivat vapaamuotoisia rakennusten ja katujen sijoittelussa. Meurman kuitenkin painotti pientaloja, kun Aallon suunnitelma oli kerrostalovoittoinen. Se olikin vaikutteiltaan funktionalistisempi ja keskieurooppalaisempi, kun Meurmanin suunnitelma nojasi anglosaksiseen puutarhakaupunkiperiaatteeseen.
Tapiolan Asemakaavatoimikunnan kanta oli, että kaavoitus tuli tarkistaa kunkin alueen toteutuksen yhteydessä – tämä tarkoitti sitä, että Tapiola suunniteltiin sekä toimistossa että maastossa paikan päällä. Pohjana toimi aluksi Meurmanin tekemä Hagalundin rakennussuunnitelma, mutta pitkin 1950-lukua tehtyjen muutosten myötä asemakaava yksinkertaistui vapaamuotoiseksi, maastoon sovitetuksi kaavaksi, josta oli karsittu kaikki ylimääräinen. Kerrosmäärää kasvatettiin useilla kaavamuutoksilla, ja pian hallitseva rakennustyyppi oli pientalon sijaan kerrostalo. Hagalund oli ollut yksityishenkilön omalle maalleen suunnittelema huvilakaupunki, mutta Tapiolan kaavoittamiseen vaikuttivat pyrkimykset rakentamisen taloudelliseen ja tekniseen kehittämiseen sekä suuri asuntopula. Otto-I. Meurmanille askelittainen kehitys kohti kerrostalovaltaisuutta oli lopulta liikaa. Hän vastusti Viljo Revellin suunnittelemia 9-kerroksisia kerrostaloja, ja niiden kerrosmäärää laskettiinkin kompromissina seitsemään. Meurman ei hyväksynyt tätäkään, ja jätti eroanomuksensa tehtävästä 1954.
Tapiolasta pyrittiin tekemään mahdollisimman omavarainen, ja alueella oli myös pyrkimyksiä hallinnolliseen itsenäisyyteen. Yhdyskunnan sisäinen toiminta käynnistettiin nopeasti muun muassa paikallisyhdistysten ja lehden perustamisen myötä. Omavaraisuus ei kuitenkaan täysin toteutunut. Suunnittelijoiden asenteet Tapiolaa kohtaan muuttuivat kriittisiksi 1960-luvulla, sillä alueen katsottiin edustavan vanhentuneita arvoja ja tavoitteita. Tapiolan jälkeen rakennetuilla alueilla maisemasuunnittelulla ei ollut yhtä suurta merkitystä. Hurmeen mukaan tämä liittyi kustannussäästöihin, mutta myös maisemasuunnittelun heikkoon asemaan.