stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henrik Tikkanen
Elämä ja ura > Osoitesarja

Kirjailijana Tikkanen muistetaan parhaiten vuonna 1975 alkaneesta muistelmasarjastaan. Sarja tunnetaan osoitetrilogiana, joka koostuu teoksista Kulosaarentie 8 (1975), Majavatie 11 (1976) ja Mariankatu 26 (1977). Myöhemmin sarjaa jatkoivat vielä teokset Yrjönkatu (1980) ja Henrikinkatu (1982). Kukin muistelmateos on saanut nimensä osoitteesta, joka on ollut Tikkaselle keskeinen kuvattuna aikana.
Kaikki osoitetrilogian osat ovat noin 140-sivuisia pienoisromaaneja. Sarja kuvaa suomenruotsalaista sivistyneistöä 1920-luvulta 1970-luvulle asti. Keskiössä ovat Tikkanen sekä hänen perheensä. Sarjan tematiikkaa kuvaavat hyvin ensimmäisen osan aloitussanat: ”Tämä on karmea tarina synnillisestä elämästä, äkkikuolemasta, haureudesta ja viinasta. Aiheena on eräs onneton perhe ja sen taistelu kohtaloaan vastaan, sehän juuri kaikessa mahdottomuudessaan on elämän tarkoitus.”
Osoitetrilogiassaan Tikkanen pyrkii rehellisyyteen. Paljastavuudessaan se lähestyy niin sanottua tunnustuskirjallisuutta, jolla on vankka asemansa Suomessa nimenomaan suomenruotsalaisessa kirjallisuudessa. Sarjassa todelliset henkilöt – muun muassa runoilija Arvo Turtiainen, kirjailija Jörn Donner ja presidentti K. J. Ståhlberg – esiintyvät omilla nimillään. Tärkeimpänä taiteellisena ohjenuorana Tikkasella on kuitenkin satiirinen tyyli, mikä vaikuttaa tosiasioitten valintaan ja keskinäiseen painotukseen. Terävä ironia ja sarkasmi leimaa kaikkea kuvausta, minkä ansiosta Tikkasta on verrattu muun muassa Jonathan Swiftiin ja Voltaireen. Kirjailija myös pohtii objektiivisen muistamisen mahdollisuutta, kun kyseessä on oma, tunnesiteitten leimaama elämänhistoria.
Kulosaarentie 8 alkaa Tikkasen syntymän tienoilta vuodesta 1924. Kirjailija etsii syitä perheensä olemisen tapaan myös sukunsa historiasta. Tikkanen osallistuu jatkosotaan vapaaehtoisena, ja sotamuisteluun sisältyy voimakas kritiikki tapaan kuvata sotaa maailmankirjallisuudessa. Teos päättyy kirjailijan isän kuolemaan kohta sodan jälkeen. Teoksessa keskeinen paikka on Kulosaaressa sijaitseva kirjailijan lapsuudenkoti, jonka hän jättää perinnönjaon myötä.
Majavatie 11 keskittyy sodanjälkeisen nuorison ajelehdintaan. Tikkanen solmii ensimmäisen avioliittonsa ja aloittaa suhteensa tulevaan vaimoonsa, Märtaan.
Mariankatu 26 ulottuu 1950-luvulta 20 vuotta eteenpäin. Keskeisenä teemana teoksessa on kirjailijan kohtalonyhteys alkoholisoituneena kuolleeseen isäänsä.
Tikkanen kuoli leukemiaan 59-vuotiaana vuonna 1984.
Teoksia

Etruskeja metsästämässä: Retkiä etruskien maisemassa. Otava 1967. (Kyllikki Villan kanssa.)
Minun saaristoni. (Min älskade skärgård, 1968.)
Minun Helsinkini. (Mitt Helsingfors, 1972.)
Kuoleman Venetsia. Tammi 1973.
Kulosaarentie 8. (Brändövägen 8 Brändö Tel. 35, 1975. Suomentanut Elvi Sinervo.)
Majavatie 11, Herttoniemi, puh. 78 035. (Bävervägen 11 Hertonäs Tel. 78 035, 1976. Suomentanut Elvi Sinervo.)
Mariankatu 26. (Mariegatan 26 Kronohagen, 1977. Suomentanut Elvi Sinervo.)
Unohdettu sotilas. (30-åriga kriget, 1977.)
Yrjönkatu. (Georgsgatan, 1980.)
Henrikinkatu. (Henriksgatan, 1982.)
Viimeinen sankari. (Efter hjältedöden, 1979.)
Henrikit.  1981.
Piirroksia katoavasta Suomesta = Bilder = Drawings. Extramark 1981.
Toskanalainen hymy. (Med ett leende i Toscana 1981.)
Renault, mon amour. 1983.
Testamenttini elämälle: Puhetta ja kuvia elämästä ja kuolemasta, rakkaudesta, sodasta ja rauhasta. Toimittaneet Arvo Ahlroos ja Heikki Karkkolainen. Tammi 1993.
Kirjallisuutta

Meinander, Henrik: Tikkanens linje: Tidsbilder 1967–1972.  Helsingfors:  Schildts & Söderströms, 2021.  ISBN 978-951-52-5431-3
Wrede, Johan: Tikkanens blick: En essä om Henrik Tikkanens författarskap, livsöde och personlighet.  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2012.  ISBN 978-951-583-245-0
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Tikkanen, Henrik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kuusankosken kirjaston artikkeli Tikkasesta. (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Kirjailija Henrik Tikkanen oli ristiriitainen monilahjakkuus.
Henrik Tikkasen omakuva.
Henrik ja Märta Tikkanen perheineen Barösundissa kesällä 1966.
Lars Huldén

| Lars Evert Huldén |
| --- | --- |
 Lars Huldén Helsingin kirjamessuilla 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. helmikuuta 1926 Pietarsaari
Kuollut: 11. lokakuuta 2016 (90 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomenruotsalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  kielitiede
Lars Evert Huldén (5. helmikuuta 1926 Pietarsaari – 11. lokakuuta 2016 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija, kielentutkija ja kääntäjä.
Tausta

Lars Huldénin isä oli kirjailija ja maanviljelijä Evert Huldén. Muusikko ja kääntäjä Mats Huldén on Lars Huldénin poika. Huldénin juuret ovat pohjalaisessa talonpoikaissuvussa, ja kotiseutu Munsala esiintyy toistuvasti inspiraation lähteenä hänen runoudessaan.  Syntyperässäänkin Lars Huldénissa yhdistyivät runoilijaperinne (toisen polven runoilijana setänsä Jakob Huldénin jälkeen) ja talonpoikaisperinne (isänsä kautta).
Tieteellinen työ

Huldén opiskeli Helsingin yliopistossa ja väitteli vuonna 1957 ruotsin pohjalaismurteista. Hän hoiti yliopiston pohjoismaisten kielten professuuria vuosina 1964–1989. Tutkijana hän keskittyi ruotsin kielen murteisiin, Suomen ruotsinkielisten alueiden paikannimistön alkuperään sekä runoilijoihin Carl Michael Bellman ja Johan Ludvig Runeberg.
Kaunokirjallinen tuotanto

Vuosina 1958–2014 Huldén julkaisi yhteensä nelisenkymmentä runokokoelmaa. Hän kirjoitti myös lauluja, revyitä ja kabareetekstejä. Huldén käänsi ruotsiksi suomenkielisiä näytelmiä ja runoutta (muun muassa Kalevalan vuonna 1999) sekä englanninkielisiä tekstejä, muun muassa William Shakespearen tuotantoa. Hänen kaunokirjallinen esikoisteoksensa oli runokokoelma Dräpa näcken (1958). Huldénin runoille on tyypillistä, että pääteema käsitellään kahdelta eri kannalta, jolloin rinnakkain asettuu kaksi vastakkaista tai ristiriitaista näkemystä aiheeseen. Se merkitsee myös maailman moninaisuuden tunnustamista ja asioiden kompleksisuuden tajuamista. Huldén käyttää usein sananlaskumaisia toteamuksia ja talonpoikaisviisauksia, joihin hän voi lopettaa runon tai taittaa sen kärjen. Runojensa syntyä kuvatessaan hän kertoi, että hän tottui kotikylässään harrastamaan erilaisia kompia, nasevia sanontoja ja nokkelia vastauksia. Niinpä hän saattoi juhlavassakin tilanteessa sisällyttää teksteihinsä leikillisyyttä: Helsingin yliopiston juhlavuonna 1990 hän julkaisi kokoelman akateemisia runoja nimeltä På Pindi klint. Siihen sisältyvä runo Dekanernas psalm ylistää dekaaneja parodioivin raamatullisin säkein.
Teoksia

Dräpa näcken 1958
Om samordning hos Bellman 1961
Speletuss 1961
Ordstudier i Fredmans epistlar 1963
Spöfågel 1964
Enrönnen 1966
Dikter i fosterländska ämnen 1967
Sju nya och ganska lustiga visor 1968
Herr Varg! 1969
Herdedikter 1973
Läsning för vandrare 1974
Två Raseborgsspel 1974
Långdansen 1976
Island i december och andra resedikter 1976
Röster om krig och fred 1976
Heim-Hem 1977
J.L. Runeberg och hans vänner 1978
Fredmans handskrifter 1979
Hus. Berättelser 1979
Dikter vid särskilda tillfällen 1979
Visbok 1979
Dikterna till jubileet 1981
Jag blir gammal, kära du 1981
Mellan jul och Ragnarök 1984
Visor på två sorters svenska 1987
Judas Iskariot Samfundet årsbok 1987, 1987
På Pindi klint 1990
Berättelser ur mitt förflutna liv 1990
Anders 1990
Psalmer för trolösa kristna 1991
Berättelser om mig och andra 1992
Dikter om Bellman 1992
När flaggorna flög 1992
Carl Michael Bellman 1994
Berättelser i urval 1979-1996, 1996
Vers och prosa under ganska många år 1997
Vegas färd 1997
Vers och prosa under ganska många år 1997
Sånger, allvarsamma I 2000
Sånger, allvarsamma II 2000
Finlandssvenska bebyggelsenamn 2001
En folkets man 2001
Sånger från scen och kabaré 2002
Återkommen från Atlanta 2005
Den problematiske Runeberg 2005
Utförlig beskrivning av bärplockares väg 2006
Himmelshögt och vattentätt 2007
Känt och okänt folk och fä 2008
Tre spel om kärlek 2009
Dikt och dans 2010
Kajaneborg 1636 – Författarmonologer 2010
Inga stjärnor i natt, sir 2012
Diakonissans kassa: Sonetter tillägnade sammanslutningen Doppingarna i Borgå 1989–2013 2013
Kroppen sig framåt lutar 2014
Teosten suomennoksia

Pitkäätanssia.  ((Långdansen. Dikter 1958–1976 i urval, 1976.) Suomentanut Pentti Saaritsa)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1979.  ISBN 951-26-1701-3
Kun kuningatar Silvia itki ja muita kertomuksia.  (Suomentaneet Eila Pennanen ja Satu Marttila)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1991.  ISBN 951-26-3631-X
Taivas tummuu, mutta valkoisiin pilviin osuu valo: Runoja vuosilta 1975–1987.  (Suomentanut Pentti Saaritsa)  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17415-7
Ruusunpunainen suru: Carl Michael Bellmanin elämäkerta.  ((Carl Michael Bellman, 1994.) Suomentanut Seppo Mussalo)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1999.  ISBN 951-570-342-5
Erään marjamatkan seikkaperäinen kuvaus: Runosatoa viideltä vuosikymmeneltä.  (Suomentanut Pentti Saaritsa)  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31588-5
Yhä mennään eteenpäin: Runoja.  ((Kroppen sig framåt lutar, 2014.) Suomentanut Pentti Saaritsa)  Helsinki:  Siltala, 2015.  ISBN 978-952-234-265-2
Palkinnot

Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 1980
Dan Andersson -palkinto 1984
Axel Olof Freudenthal -mitali 1986
Ruotsin akatemian pohjoismainen palkinto 2000
Kirjallisuutta

Assmuth, Lari – Harling-Kranck, Gunilla – Lillqvist, Jonas (toim.): Lars Huldén: Bibliografi 1949–2007.  (Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 698)  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2007.  ISSN 0039-6842  ISBN 978-951-583-150-7
Bruun, Patrick ym. (toim.): Lars Huldén: Festskrift 5.2.1986.  (Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 530)  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 1986.  ISSN 0039-6842  ISBN 951-9018-17-4
Saari, Mirja – Londen, Anne-Marie – Nilsson, Kim (toim.): Xenia Huldeniana: En vänskrift tillägnad Lars Huldén på hans 60-årsdag 5.2.1986.  (Meddelanden från Institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet, B:10)  Helsingfors universitet, 1986.  ISSN 0358-0180  ISBN 951-45-3862-5
Sorvali, Irma: Sju studier tillägnade Lars Huldén på hans 60-årsdag 5.2.1986.  (Meddelanden från Institutionen för nordiska språk vid Uleåborgs universitet, B:9)  Uleåborg:  Uleåborgs universitet, 1986.  ISSN 0783-3474  ISBN 951-42-2127-3
Wik, Inga-Britt (toim.): Strövtåg i ordskogen: Lars Huldén om liv och verk.  (Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 636)  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2002.  ISSN 0039-6842  ISBN 951-583-072-9
Aiheesta muualla

Muotokuvassa: Lars Huldén. Yle Areena. Yleisradio. Arkistoitu 19.2.2013. Viitattu 13.2.2013.
Kukkonen, Pirjo: / Huldén, Lars (1926–2016). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  13.10.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Lars Huldénin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Veli Autio

Veli Oiva Autio (2. heinäkuuta 1909 Kuutsalo (Kymi) – 13. elokuuta 1993 Kotka) oli suomalainen kilpasoutaja. Hän toimi soudussa perämiehenä.
Autio edusti soutu-urallaan Kuutsalon Aallottarenpoikia, Sunilan Sisua ja vuonna 1945 perustettua Sunilan Soutajia. Hän edusti Suomea Lontoon 1948 olympialaisten perämiehellisten nelosten kilpailussa, jossa Sunilan Soutajien venekunnan airoissa olivat veljekset Helge ja Osrik Forsberg sekä serkukset Veikko ja Oiva Lommi. Joukkue ei selviytynyt loppukilpailuun.
Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Autio saavutti hopeaa vuonna 1946 sekä pronssia vuosina 1947 ja 1949. Suomen mestaruuden hän voitti nelosessa vuosina 1945, 1946 ja 1947 sekä kahdeksikossa vuonna 1946.
Helsingin 1952 olympialaisissa Autio oli Suomen soutujoukkueen valmentajana ja johtajana. Hän toimi myös Suomen Soutuliiton liittohallituksessa.
Australianhiirimaluri

| Australianhiirimaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Oreoscopus
Laji::  gutturalis
Kaksiosainen nimi
 Oreoscopus gutturalis  (De Vis, 1889) 
Katso myös
   Australianhiirimaluri Wikispeciesissä   Australianhiirimaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Australianhiirimaluri (Oreoscopus gutturalis) on tiaismalureihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Australiassa.
Koko ja ulkonäkö

Australianhiirimaluri kasvaa 12–15 cm pitkäksi, ja koiraat ovat hieman naaraita kookkaampia. Sukupuolet muistuttavat enimmäkseen toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, selkä ja siivet ovat tumman ruskeat. Silmäkulmajuova on valkoinen ja myös kurkku on valkoinen. Australianhiirimalurin rinnan musta laikku on suurempi ja selkeämpi koiraaraalla kuin naaraalla. Linnun vatsa on ruskea.
Levinneisyys ja elintavat

Australianhiirimaluria tavataan vain Queenslandin pohjoisrannikolla. Lajin elinympäristöä ovat lämpimät sademetsät ja erityisesti niiden tiheiköt. Se liikkuu useimmiten pareittain. Australianhiirimalurin ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit ja mahdollisesti myös pienet sammakot ja liskot. Pesimäkausi on heinäkuulta marraskuulle. Katettu pallomainen pesä rakennetaan esimerkiksi törmään tai kaatuneeseen puunrunkoon. Naaras munii kaksi munaa.
Australianhiirimaluri luokitellaan erittäin uhanalaiseksi, ja kannan kooksi arvioidaan noin 660 000 täysikasvuista yksilöä. Kantaa uhkaa ilmastonmuutoksen aiheuttama kuivuus ja kuumuus.
Sami Garam

Sami Karolus Garam (s. 31. lokakuuta 1967 Helsinki) on suomalainen kokki ja kirjailija. Hän asuu Helsingissä.
Garam on tunnettu televisio- ja radiokanavilla esitetyistä ruokaohjelmista, joissa hän esiintyy, sekä useista ”stadinnoksista” eli Helsingin puhekielelle (stadin slangille) käännetyistä kirjoista. Stadintajan ura alkoi Aku Ankan käännöskilpailun voitosta. Hän on ollut ääninäyttelijänä Disneyn ja Pixarin Rottatouille-elokuvan suomenkielisessä versiossa. Vuosina 2001–2002 Garam juonsi lapsille suunnattua sarjakuvatietovisailua Suuri kupla. Sen jälkeen hän on tehnyt useita tv-ohjelmia, mm. Food: Impossible, Lihansyöjät ja Juurien jäljillä.
Sami Garam on Károly Garamin ja Sirkka Garamin (o.s. Saarikoski) vanhin poika. Sami Garamin äiti Sirkka Garam on kirjailija  Pentti Saarikosken sisar. Sami Garamin isä Károly Garam on unkarilaissyntyinen sellisti, jonka isä on pappi ja opettaja Lajos Garam vanhempi. Károly Garamin veli on myös nimeltään Lajos Garam, hän on viulisti. Sami Garam oli naimisissa tekstiiliartesaani Päivi Garamin kanssa. He hakivat avioeroa joulukuussa 2017. Heillä on kolme lasta: Julia, Petra ja Kasper. Garamilla on uusi terveydenhoitoalalla työskentelevä Nina-etuniminen naisystävä, jonka hän esitteli julkisesti ensimmäistä kertaa tammikuussa 2018.He menivät naimisiin huhtikuussa 2019 ja erosivat 2022. Garamilla diagnosoitiin vuonna 2023 alopecia universalis, eli kaikkien ihon karvojen poislähteminen.
Sami Garamilla on vuonna 2010 perustettu ravintolayritys, Garam & Vermiglio Catering Oy. Toimipaikkoja oli vuonna 2020 kahdeksan.
Sami Garam on mukana kilpailijana Farmi Suomi -televisio-ohjelmassa, joka kuvataan Pieksämäellä elokuussa 2024.
Kirjallinen tuotanto

Rotsi on mut byysat puuttuu.  (Aku Ankka -sarjakuva-albumi)  Suomentanut Sami Garam (stadinnos). Helsinki Media, 2000.  ISBN 951-32-0965-2
Snögeli ja seittemän snadii starbuu, WSOY 2001
Jörde-Juge, 2001
Stadilainen tsöge, WSOY 2002
Sami Garam heittää kehiin Allu Stemun Seittemän broidii.  ((Aleksis Kiven Seitsemän veljestä, slangi.) Kuvittanut Otso Lindfors)  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28257-X
Daijuilastooreja, WSOY 2004
Puolialaston kokki, Sanoma Magazines 2004
Samin keittiössä-perinteisiä ja moderneja klassikkoruokia, Gummerus 2005
Asterix ja Kessen rehukotsa, Egmont 2005
Boltsin södeimmät rakkausrunot, Kirjastudio 2005
Pidot Ankkalinnassa, Sanoma Magazines 2006
Nyt Grillataan, Gummerus 2006
Tuoreen isän kirja, WSOY 2007
Kokkaa vartissa, Minervakustannus 2007
gAstronominen keittokirja, EDITA 2008
Keittiö mökillä, Metsäkustannus 2015
Keittiö retkellä, Metsäkustannus 2016
Talvikeittiö, Metsäkustannus 2016
Tv ja radio

2016–2019 Yle Aamu-tv, kesäkokki, TV1
2012 Hei me karpataan Painonhallinta show, TV5
2011 Juurien Jäljillä Ruoka, matkailu, reality
2009, 2010 Lihansyöjät, grillausohjelma Barbeque-show, MTV3MAX
2008- jatkuu Huomenta Suomi tv-aamukokki Breakfast show-chef, MTV3
2007, 2008 Grillausvinkki, radiokokki Barbeque tips, Radio Aalto
2005, 2006 Huomenta Suomi, kesägrillaus Barbeque-chef, MTV3
2004 Sami kokkaa, tv-kokkiohjelma Traditional cooking show, Nelonen/Crea Video
2003– Arkipäivän radion ruokavinkki Radio-chef, YLEQ/Edit station
2002–2003 Food impossible, kokkiohjelma Extreme cooking, Sub Tv/ Susamuru Oy
2001–2002 Suuri Kupla, lasten gameshow Children´s gameshow- host, Susamuru/ TV1
2001–2007 Slangipakinoita radioon Helsinki dialect stories on radio, Ylen aikainen
2000–2002 Keittiössä Sami Garam, radiokokki Radio-chef, Radio Aino YLE
Aino Autio

Aino Eliisa Isomäki (o.s. Autio; 4. tammikuuta 1932 Seinäjoki – 17. marraskuuta 2022 Hämeenlinna) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli 80 metrin aitajuoksu.
Aino Autio karsiutui Helsingin 1952 olympialaisissa 80 metrin aitajuoksun alkuerissä. Autio osallistui myös pikaviestiin, jossa Suomen joukkue karsiutui alkuerissä. Autio edusti Suomea kolmessa maaottelussa 1951–1953, joissa voitti aitajuoksun Göteborgissa 1951 ja Kööpenhaminassa 1952.
Seuratasolla Autio edusti Seinäjoen Urheilijoita. Vuonna 1952 hän juoksi 200 metrin Suomen ennätykseksi ajan 26,6. Autio voitti 80 metrin aitajuoksun Suomen-mestaruuden vuonna 1951 ja saavutti lisäksi hopeaa vuonna 1952 sekä aidoissa että 200 metrillä ja myös 4 x 100 metrillä vuosina 1951–1953.
Isomäki toimi Seinäjoen Urheilijoiden tyttöjen ohjaajana 1950-luvun lopulla ja oli Kuortaneen urheiluopiston leirihuoltajana. Isomäki valmistui kotiteollisuusopettajaksi Wetterhoffin kotiteollisuusopistosta vuonna 1956. Hän toimi Seinäjoen tyttölyseossa käsityön ja piirustuksen opettajana, Kurikan kansalaiskoulussa  kudonnan opettajana, ja Forssan B-mielisairaalassa askartelunohjaajana, josta työstä eläköityi. Isomäen harrastukset olivat hiihto, lenkkeily, mökkeily ja avantouinti, sekä myöhemmin käsityöt, sudokut, kryptot ja penkkiurheilu. Isomäki ehti asua kaikkiaan 13 paikkakunnalla, viimeiseksi Hämeenlinnassa.
Sinna Virtanen

| Sinna Virtanen |
| --- | --- |
 Kritiikin Kannusten saajat 2018. Virtanen kuvassa keskellä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1987
Ammatti:  dramaturgi, käsikirjoittaja, näyttelijä
Käsikirjoittaja
Aktiivisena:  2012–
Merkittävät teokset:  Farmi – Orwellin eläinidylli
Palkinnot
 Kritiikin Kannukset (2018) 
Aiheesta muualla
Elonet
Sinna Virtanen (s. 1987) on suomalainen dramaturgi ja käsikirjoittaja. Hän on työskennellyt muun muassa Suomen Kansallisteatterissa ja Ryhmäteatterissa.
Ura

Virtanen valmistui dramaturgiksi 2015. Leipälajinaan hän pitää ennen kaikkea käsikirjoittamista. Virtasen lähtökohtana ovat perinpohjaiset kirjoitusprosessit; tekstilähtöisyyden ohella hänen johtotähtenään on lähestyä näyttämöä työryhmän kanssa menetelminään erilaiset työtavat ja materiaalit. Hän on kiinnostunut tekstin käyttäytymisestä näyttämöllä ja teatteritaiteen ennalta arvaamattomuudesta.
Virtasen näytelmäkäsikirjoituksia ovat muun muassa hänen taiteellinen opinnäytteensä Mary Anning 1739–1839 ja Farmi – Orwellin eläinidylli, joka kantaesitettiin Ryhmäteatterissa syyskaudella 2016.
Virtanen kuuluu palkittuun taiteilijaryhmään Honkasalo-Niemi-Virtanen, joka operoi vapaasti taiteen ja tieteen välimaastossa fokuksenaan historia ja esihistoria. Ryhmän kaksi muuta jäsentä ovat kuvataiteilija Felicia Honkasalo sekä kuvataiteilija ja trumpetisti Akuliina Niemi.
Virtanen on toiminut myös näyttelijänä. Hän teki muutamia tyttörooleja 1980- ja 1990-luvun televisiotuotannoissa, kuten Fakta homma ja Hynttyyt yhteen. Ensinmainitussa hän esitti 1987 Kaasisten vauvaa ja seuraavalla vuosikymmenellä hän esitti samaisen roolin kymmenvuotiaaksi varttuneena. Tytär-roolien jatkumoon kuuluu niin ikään Kuitusen tyttären rooli Matti Ijäksen televisioelokuvassa Lahja. Televisiosarjassa Kylmäverisesti sinun Virtanen teki Maija Miettisen roolin.
Virtasen aikuisiän rooleja ovat muun muassa tytön osa lyhytelokuvassa Pyramidi, naispääosa lyhytelokuvassa Käsilaukku ja nuorempi ruusu Akseli Tuomivaaran kokoillan elokuvassa Korso.
Näytelmäkäsikirjoituksia

Oot sä onnellinen? (2013)
Peep Show (2013)
Yön kuningatar (2013)
Kummitusjuna (2015)
Farmi – Orwellin eläinidylli (2016)
Filmografia > Näyttelijänä

Fakta homma (1987, 1996–1997) televisiosarja
Hynttyyt yhteen (1995) televisiosarja
Lahja (1997) televisioelokuva
Vaarallinen kevät (1999) lyhytelokuva
Kylmäverisesti sinun (2005) televisiosarja
Pyramidi (2012) lyhytelokuva
Käsilaukku (2012) lyhytelokuva
Korso (2014) valkokangaselokuva
Zootropolis – eläinten kaupunki (2016) Bellwether (ääni)
Arcane (2021) Jinx (ääni)
Aiheesta muualla

Uniarts.fi: Sinna Virtasen opinnäytetyö luo muotokuvan Mary Anningista (10.2.2015) (Arkistoitu – Internet Archive)
Svensk Filmdatabas: Sinna Virtanen
Maris Gothóni

Maris Gothóni (s. 23. helmikuuta 1979 Berliini) on suomalais-itävaltalainen musiikkielämän vaikuttaja. Hän toimii Stavangerin sinfoniaorkesterin taiteellisena toiminnanjohtajana ja keväästä 2023 Belgian kansallisorkesterin taiteellisena toiminnanjohtajana. Elokuussa 2024 Gothóni aloittaa Radion sinfoniaorkesterin intendenttinä Tuula Sarotien jäädessä eläkkeelle.
Gothóni on toiminut kuraattorina ja managerina muun muassa Tongyeongin kansainvälisille musiikkijuhlille Etelä-Koreassa, Weiwuying International Music Festivalille Taiwanissa, Soulin filharmonikoille, Philharmonia Orchestran Music of Today-sarjalle sekä Hugo Wolf-Akademielle Stuttgartissa. Gothóni vastaa vuoden 2023 Avanti! Suvisoitto-festivaalin taiteellisesta suunnittelusta.
Gothóni aloitti uransa muusikkona ja kirjailijana, konsertoiden solistina ja kamarimusiikkina eri puolilla maailmaa. Kirjailijana hän esittäytyi 1996 runokokoelmallaan Peili peilistä; hän on julkaissut myös esseitä musiikista ja kirjallisuudesta.
Maris Gothónin puoliso on säveltäjä Unsuk Chin. Hänen isänsä on pianisti ja säveltäjä Ralf Gothóni ja velipuolensa viulisti Mark Gothóni.
Juha Turkka

Juha Turkka vuonna 1999.
Juha Mikko Kalervo Turkka (s. huhtikuussa 1970 Joensuu) on suomalainen näytelmäkirjailija, teatteriohjaaja ja entinen nyrkkeilijä.
Juha Turkka on Jouko Turkan ja Maija-Liisa Mártonin poika. Vuosina 1997–1998 Jouko Turkka teki yhdessä poikansa kanssa televisiokanava Neloselle talk show’ta nimeltä Turkka & Turkka. Ohjelmaa luonnehdittiin TV-lehtien ohjelmatiedoissa lauseella ”väljä kulttuuriohjelma”.
Juha Turkka on entinen SM-tason nyrkkeilijä. Hänen seuransa oli Helsingin Tarmo. Nyrkkeilystä hän sai silmänpohjan murtuman, joka vaurioitti hänen kasvohermotustaan.
Kirjallinen tuotanto

Rajala, Panu ym.: ”Rakkauden pakolaiset”, Novelleja rakkaudesta.  Helsinki:  Ilta-sanomat, 1999.
Huutoja hiekkalaatikosta.  (Ihmisen ääni-sarja)  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25808-3
Unelma.  Elisa Kirja, 2014.  ISBN 978-952-282-336-6
Australianpronssikäki

| Australianpronssikäki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käkilinnut Cuculiformes
Heimo::  Käet Cuculidae
Suku::  Pronssikäet Chalcites
Laji::  basalis
Kaksiosainen nimi
 Chalcites basalis  (Horsfield, 1821) 
Synonyymit
 Chrysococcyx basalis 
Katso myös
   Australianpronssikäki Wikispeciesissä   Australianpronssikäki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Australianpronssikäki (Chalcites basalis) on käkiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Australiasta ja Kaakkois-Aasiasta.