stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lentopallon miesten SM-sarjakausi 1983–1984
Miesten SM-sarja > Karsintasarja

Nousukarsintasarjaan annettiin 1-sarjan lohkovoittajille 1 lähtöpiste.
| sija | Joukkue | O | V | H | Vo Erät | Hä Erät | Lähtöpisteet | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Seinäjoen Maila-Jussit | 6 | 6 | 0 | 18 | 3 | 1 | 13 |
| 2 | Vammalan Lentopallo | 6 | 4 | 2 | 13 | 9 | 1 |   9 |
| 3 | Luolajan Kajastus | 6 | 1 | 5 | 7 | 15 | 0 |   2 |
| 4 | Uimaharjun Kari | 6 | 1 | 5 | 6 | 17 | 0 |   2 |
Lentopallon miesten SM-sarjakausi 1982–1983

Lentopallon miesten mestaruussarjassa kaudella 1982–1983 pelattiin kymmenen joukkueen runkosarja, josta kuusi parasta selvisi mitalisarjaan ja loput neljä alempaan jatkosarjaan taistelemaan sarjapaikastaan. Mestaruuden voitti Loimu -79 Turku, jolla nimellä Raision Loimu pääsarjassa esiintyi. Varsinainen Raision Loimu pelasi ykkössarjassa ja osallistui mestaruussarjakarsintaan jääden pisteen (käytännössä yhden voiton) päähän noususta.
Miesten SM-sarja > Runkosarja

| sija | Joukkue | O | V | H | Vo Erät | Hä Erät | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Pieksämäen NMKY | 18 | 16 | 2 | 49 | 20 | 32 |
| 2 | Loimu -79, Turku | 18 | 15 | 3 | 51 | 13 | 30 |
| 3 | Hesa | 18 | 13 | 5 | 45 | 24 | 26 |
| 4 | Salon Viesti | 18 | 11 | 7 | 41 | 32 | 22 |
| 5 | Rantaperkiön Isku | 18 | 10 | 8 | 36 | 32 | 20 |
| 6 | Oulun Kisko | 18 | 9 | 9 | 33 | 38 | 18 |
| 7 | Lahden Kimmo | 18 | 5 | 13 | 27 | 44 | 10 |
| 8 | Poliisien Palloseura | 18 | 5 | 13 | 24 | 44 | 10 |
| 9 | Seinäjoen Maila-Jussit | 18 | 4 | 14 | 22 | 45 | 8 |
| 10 | Karhulan Veikot | 18 | 2 | 16 | 14 | 50 | 4 |
Miesten SM-sarja > Ylempi jatkosarja

Jatkosarjaan annettiin lähtöpisteitä runkosarjan sijoituksen perusteella 6-4-3-2-1-0
| sija | Joukkue | O | V | H | Vo Erät | Hä Erät | Eräpisteet | Lähtöpisteet | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Loimu -79, Turku | 10 | 9 | 1 | 28 | 9 | 534–368 | 4 | 22 |
| 2 | Pieksämäen NMKY | 10 | 5 | 5 | 21 | 17 | 499–427 | 6 | 16 |
| 3 | Salon Viesti | 10 | 6 | 4 | 19 | 20 | 465–482 | 2 | 14 |
| 4 | Rantaperkiön Isku | 10 | 6 | 4 | 23 | 18 | 514–485 | 1 | 13 |
| 5 | Hesa | 10 | 4 | 6 | 19 | 20 | 453–486 | 3 | 11 |
| 6 | Oulun Kisko | 10 | 0 | 10 | 4 | 30 | 276–493 | 0 |   0 |
Miesten SM-sarja > Mitaliottelut > Välierät

| Loimu-79 – Rantaperkiön Isku  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Loimu | Isku | 3–0 | 15-7 , 15-11 , 15-10 |
|  | Isku | Loimu | 3–2 | 13-15 , 7-15 , 15-6 , 15-5 , 15-6 |
|  | Loimu | Isku | 3–2 | 15-11 , 7-15 , 11-15 , 15-10 , 15-4 |
|  | Isku | Loimu | 2–3 | 16-14 , 16-14 , 7-15 , 6-15 , 13-15 |
Loimu loppuotteluun voitoin 3-1.
| Pieksämäen NMKY – Salon Viesti  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | PNMKY | Viesti | 3–2 | 12-15 , 15-13 , 15-12 , 14-16 , 15-11 |
|  | Viesti | PNMKY | 3–0 | 16-14 , 15-4 , 15-10 |
|  | PNMKY | Viesti | 3–1 | 9-15 , 15-12 , 16-14 , 17-15 |
|  | Viesti | PNMKY | 1–3 | 15-12 , 6-15 , 13-15 , 11-15 |
PNMKY loppuotteluun voitoin 3-1.
Miesten SM-sarja > Mitaliottelut > Loppuottelut

| Loimu-79 – Pieksämäen NMKY  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Loimu | PNMKY | 3–1 | 15-8 , 12-15 , 15-12 , 15-13 |
|  | PNMKY | Loimu | 2–3 | 9-15 , 15-9 , 7-15 , 15-10 , 13-15 |
|  | Loimu | PNMKY | 3–1 | 15-12 , 11-15 , 15-10 , 15-11 |
Loimu-79 Suomen mestari voitoin 3-0.
Mestarit: Markku Ahila, Eero Alatalo, Jussi Jokinen, Kari Kalin, Jouni Koskela,  Kari Körkkö, Jukka Rajakangas, Pasi Rautio. Jouni Rindell. Valmentaja: Jukka Kutila.
Miesten SM-sarja > Mitaliottelut > Pronssiottelut

| Salon Viesti – Rantaperkiön Isku  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Viesti | Isku | 3–1 | 7-15 , 15-7 , 15-13 , 15-13 |
|  | Isku | Viesti | 0–3 | 12-15 , 10-15 , 9-15 |
Salon Viestille SM-pronssia voitoin 2-0.
Miesten SM-sarja > Alempi jatkosarja

Jatkosarjaan annettiin lähtöpisteitä runkosarjan sijoituksen perusteella 3-2-1-0
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| sija | Joukkue | O | V | H | Vo Erät | Hä Erät | Eräpisteet | Lähtöpisteet | Pisteet |
| 1 | Poliisien Palloseura | 6 | 5 | 1 | 17 | 4 | 302–232 | 2 | 12 |
| 2 | Lahden Kimmo | 6 | 4 | 2 | 14 | 9 | 317–280 | 3 | 11 |
| 3 | Seinäjoen Maila-Jussit | 6 | 2 | 4 | 8 | 15 | 268–314 | 1 |   5 |
| 4 | Karhulan Veikot | 6 | 1 | 5 | 6 | 17 | 254–315 | 0 |   2 |
Sarjasta putosivat Seinäjoen Maila-Jussit ja Karhulan Veikot. Tilalle nousivat Jyväskylän Kiri ja Lauritsalan Kisa
Miesten SM-sarja > Karsintasarja

Nousukarsintasarjaan annettiin 1-sarjan lohkovoittajille 1 lähtöpiste.
| sija | Joukkue | O | V | H | Vo Erät | Hä Erät | Lähtöpisteet | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Jyväskylän Kiri | 6 | 5 | 1 | 17 | 6 | 1 | 11 |
| 2 | Lauritsalan Kisa | 6 | 3 | 3 | 12 | 14 | 0 |   6 |
| 3 | Raision Loimu | 6 | 2 | 4 | 10 | 14 | 1 |   5 |
| 4 | SaLe, Kuopio | 6 | 2 | 4 | 11 | 15 | 0 |   4 |
Salaisuus varjossa

Salaisuus varjossa on nuortenromaani, jonka ruotsalainen kirjailija Maria Gripe julkaisi vuonna 1982. Alkuperäisen teoksen nimi on Skuggan över stenbänken (suom. Varjo kivipenkin yllä). Suomeksi teos on julkaistu vuosina 1985 ja 1989 (Tammi), 3. painos on vuodelta 1990. Kirjan on kääntänyt Eila Kivikkaho. Kirja on ensimmäinen osa Gripen neljä romaania käsittävästä Varjo-sarjasta, ja vaikka se on nuorille suunnattu, se sopii kaikille hieman mystisistä tarinoista kiinnostuneille.
Kirja sijoittuu vuosiin 1911–12. Kirjan kertojaminä on 14-vuotias Berta, rauhallinen ja hieman epävarma nuori, jonka säätyläisperheeseen kuuluvat isoveli Roland ja pikkusisar Nadja. Perheen äiti tuntuu olevan taloudenhoitajatar Svean vietävissä. Isä taas on hajamielisen oloinen tutkijatyyppi. Isä on jollain lailla poissaoleva, sillä isän mielen tuntuu täyttävän lähinnä vain yksi ihminen, Emanuel Swedenborg, jota käsittelevää suurta tutkimustyötä isä on tehnyt jo useita vuosia. Muutoin isä keskittyy opetustyöhön. Kesäisin kun muu perhe vetäytyy maalle, isä jää kaupunkiin, ja kun perhe palaa kaupunkiin, isä vuorostaan häipyy maalle.
Varjo-sarja

Salaisuus varjossa (Skuggan över stenbänken, 1982)
...ja metsän valkeat varjot (...och de vita skuggorna i skogen, 1984)
Varjojen lapset (Skuggornas barn, 1986)
Varjojen kätkö (Skugg-gömman, 1988)
Aiheesta muualla

RisingShadow – scifi- ja fantasiakirjat: Salaisuus varjossa – (www.risingshadow.fi)
Jukka Salminen (oopperalaulaja)

Jukka Tapio Salminen (s. 15. syyskuuta 1944 Rauma) on suomalainen oopperalaulaja (tenori).
Salminen opiskeli Antti Koskisen, Pekka Salomaan, Rudolf Bautzin ja Licinio Francardin johdolla. Hänestä tuli Suomen kansallisoopperan solisti vuonna 1974. Salminen tulkitsi siellä rooleja muiden muassa Giuseppe Verdin, Giacomo Puccinin, Georges Bizet'n ja Wolfgang Amadeus Mozartin oopperoissa. Vuosina 1981–1982 hän esiintyi Richard Wagnerin Lentävän hollantilaisen tuotannoissa Savonlinnan oopperajuhlilla. Salmisen ohjelmistoon on kuulunut myös suomalaisia oopperarooleja, kuten Juhan Shemeikka, Pohjalaisten Antti sekä Olavi Jukka Linkolan oopperassa Elina.
Aiheesta muualla

Jukka Salminen Kansallisoopperan ja -baletin esitystietokannassa
Les Mirages

Les Mirages oli helsinkiläinen rockyhtye, joka toimi vuosina 1963–1965. Se aloitti toimintansa Töölön yhteiskoulussa The Sharks -nimellä vuonna 1962.
Les Miragesin perustivat Rainer Lindgren (laulu, rummut), Heikki "Hector" Harma (soolokitara), Sakari Lehtinen (komppikitara) ja Arto Tonteri (basso). Harman tilalle tuli vuonna 1964 Seppo Nikulainen. Myös The Saintsissa soittanut Matti Mustonen oli mukana yhtyeessä sen toiminnan loppuvaiheessa.
Tuotanto

Singlet
Uncle Rock / She'll Be Mine (1964, Polydor 54 901)
Onko rakkauteni turhaa / Nyt on kaikki ohitse (1964, Polydor 54 904)
Frans Lepanto

Frans William Lepanto (alk. Leppälax) (21. tammikuuta 1895 Kokkola – 4. marraskuuta 1977 Heinola) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti, joka aloitti sotilasuransa Jääkäripataljoona 27:n komppanian vääpelinä osallistuen itärintaman taisteluihin Kuurinmaalla. Suomen vapaussodassa Lepanto palveli ensin joukkueenjohtajana ja sitten komppanianpäällikkönä. Rauhan aikana Lepanto palveli Suojeluskuntajärjestössä ja Savon prikaatissa upseerina. Jatkosodassa Lepanto toimi Jalkaväkirykmentti 31:n 2. pataljoonan (II/JR31) komentajana.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat puuseppä Anders Leppälax ja Sofia Lundqvist. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna  1938 Kerttu Pihlan kanssa.
Opinnot

Lepanto kävi kansakoulun ja Vaasan kauppakoulun vuosina 1911–1913.  Hän suoritti yksityisesti kuudennen luokan Helsingin uudessa ruotsalaisessa oppikoulussa vuonna 1924 ja seitsemännen luokan Viipurin ruotsalaisessa lyseossa vuonna 1938. Hän suoritti Sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928 sekä konekivääri- ja kanaatinheitinkurssin vuonna 1937.
Jääkäriaika

Liikeapulaisena toiminut Lepanto lähti vapaaehtoiseen sotilaskoulutukseen jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 29. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917, jossa hän toimi syksyllä 1917 komppanianvääpelinä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Lepanto astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet nimitettiin Suomen laillisen hallituksen armeijan 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan konekiväärikomppanian joukkueenjohtajaksi, josta hänet määrättiin komppanianpäälliköksi 25. maaliskuuta 1918 alkaen. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdessa, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Lepanto palveli sisällissodan jälkeen 2. konekiväärikomppanian päällikkönä 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Rykmentissä hän hoiti 4. heinäkuuta - 12. elokuuta 1918 välisen ajan rykmentin adjutantin tehtäviä. Armeijasta hän erosi 21. marraskuuta 1918 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen 15. joulukuuta 19I8 alkaen ja hänet sijoitettiin ensin sotilasohjaajaksi ja myöhemmin paikallispäälliköksi Vaasan suojeluskuntaan. Edellä mainitussa tehtävässä hän toimi 15. toukokuuta 1919 saakka. Myöhemmin hän työskenteli liikemiehenä Vaasassa ja Helsingissä. Lepanto astui uudelleen suojeluskuntain palvelukseen 1. marraskuuta 1920 ja hänet sijoitettiin ensin paikallispäälliköksi Pyhtään suojeluskuntaan, josta hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1921 alkaen paikallispäälliköksi Kotkan suojeluskuntaan.
Hän erosi toistamiseen Suojeluskuntajärjestön palveluksesta 15. marraskuuta 1923 ja astui uudelleen armeijan palvelukseen 12. maaliskuuta 1924 ja hänet sijoitettiin nuoremmaksi upseeriksi Uudenmaan rykmenttiin, missä hän palveli 8. komppaniassa.  Hänet siirrettiin koulutusupseeriksi Jalkaväen kapitulanttikouluun 28. toukokuuta  1926, josta hänet siirrettiin edelleen päälliköksi 13. heinäkuuta 1926 alkaen Savon jääkärirykmentin 2. komppaniaan. Rykmentissä hänet määrättiin sisäisellä siirrolla 1. marraskuuta 1926 alkaen aliupseerikoulun johtajaksi, josta hänet siirrettiin edelleen 22. joulukuuta 1926 alkaen päälliköksi 1. konekiväärikomppanian ja niin ikään päälliköksi 29. maaliskuuta 1932 alkaen 3. komppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin 2. elokuuta 1933 alkaen päälliköksi 1. komppaniaan, josta 1. toukokuuta 1934 alkaen päälliköksi 8. komppaniaan ja edelleen 1. huhtikuuta 1937 alkaen päälliköksi konekiväärikomppaniaan.
Luottamustoimet

Lepanto toimi Savon prikaatin I pataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1928 ja 1931 ja varapuheenjohtajana vuonna 1930 sekä jäsenenä vuosina 1929 ja 1933. Savon jääkärirykmentin kunnianeuvoston jäsenenä hän toimi vuodesta 1937 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 17. elokuuta 1917  Gewehrführer 9. syyskuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 28. toukokuuta 1926  Majuri 1940  Everstiluutnantti 1944 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania.
Pekka Salmimies

Pekka Salmimies (4. joulukuuta 1941 Helsinki – 9. huhtikuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen psykiatrian erikoislääkäri, urheilulääkäri, johtamiskouluttaja ja terveydenhoitoalan yrittäjä. Valtakunnallisesti tunnetuksi hän tuli 1980-luvun taitteessa seksuaalivalistusta antaneesta TV1:n televisio-ohjelmasta Lämmöllä.
Salmimies valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Länsi-Saksan Freie Universität Berlinistä vuonna 1968, ja psykiatriaan hän erikoistui samalla kun työskenteli eri sairaaloissa 1968–1977. Lukuvuoden 1978–1979 hän teki jatko-opintoja stipendin turvin Max Planck -instituutissa Münchenissä. Hyksin psykiatrisella konsultaatiopoliklinikalla hän työskenteli 1973–1983 ja uudelleen 1986–1996.
Salmimies työskenteli oman työnsä ohella urheilulääketieteen parissa, oli mukana muun muassa yleisurheilun MM-kisojen 1983 ylilääkärinä ja toimi Suomen urheiluopiston vastaavana lääkärinä 1983–1984. Tämän jälkeen hän oli kuopiolaisen lääkäriaseman toimitusjohtajana 1985–1986 ja sitten perustamansa Peruskunto Oy:n johdossa.
Urheilulääketieteen ja seksologian ohella Salmimiehen erikoisalueita olivat johtaminen ja esimiestyöskentely, johtoryhmätyöskentelyn kehittäminen ja organisaatioiden muutosprosessit. Luennoinnin ja koulutuksen lisäksi hän laati ammattikirjoja ja artikkeleita.
Vuoden 1982 presidentinvaalissa Salmimies oli Helvi Sipilän sitoutumattomana valitsijamiesehdokkaana Helsingissä.
Teoksia

Korhonen, Juho; Salmimies, Pekka; Santala, Esa : Terveystiedon perusteet. Gummerus, 1976. ISBN 951-20-1202-2.
Salmimies, Pekka & Achté, Kalle: Seksuaaliongelmat : toiminnalliset seksuaaliset häiriöt ja niiden hoito. Psykiatrian tutkimussäätiö, 1980. ISBN 951-99273-6-0.
Erkki Oikarinen, Tero Selvinen, Pekka Salmimies et.al.: Kestävyysjuoksu : valmennuksen perustietous : harjoittelun sisältö ja suunnittelu. Suomen Urheiluliitto, 1988. ISBN 951-99919-4-8.
Porenne, Pertti & Salmimies, Pekka: Tehokkuutta johtoryhmän työskentelyyn, WSOY 1996. 2. ja 3. painos nimellä Tehokkuutta johtoryhmän ja hallituksen työskentelyyn. ISBN 951-0-20262-2.
Salmimies, Pekka & Salmimies, Raija: Esimiehen arkipsykologiaa. WSOY 1998. ISBN 951-0-23036-7.
Aiheesta muualla

Lääkäri Pekka Salmimies vastaa kuuntelijoiden kirjeisiin, Sukupuolielämän kirjelaatikko 1974, audio 19 min, Yle Areena.
Lepakko (rakennus)

| Lepakko |
| --- | --- |
 Näkymä Länsiväylän Porkkalankadun puoleisesta päästä kaakkoon vuonna 1969. Vasemmalla Liekkihotelli, keskellä Porkkalankadun ja Itämerenkadun välillä sijainnutta pienteollisuusaluetta.
Osoite:  Porkkalankatu 1
Sijainti:  Ruoholahti, Helsinki
Valmistumisvuosi:  1940
Purkuvuosi:  1999
Rakennuttaja:  Suomen Väri- ja Vernissatehdas Oy
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lepakko eli Lepakkoluola oli Helsingin Ruoholahdessa sijainnut varastorakennus, joka tuli kuuluisaksi toimiessaan vuosina 1967–1979 asunnottomien alkoholistien hätämajoitustilana ja sen jälkeen tärkeänä nuorisokulttuurin tapahtumapaikkana. Rakennus purettiin syksyllä 1999.
Maalivarasto

Porkkalankatu 1:ssä (vuoteen 1970 Lauttasaarenkatu) sijainnut Lepakko oli alun perin Suomen Väri- ja Vernissatehdas Oy:n varasto, joka rakennettiin arkkitehti Ragnar Gustafssonin suunnittelemana vuonna 1940. Suomen Väri- ja Vernissatehdas oli Tikkurilan Värin jälkeen maan suurin maalitehdas. Liiketoiminnan kasvaessa yhtiö päätti rakentaa uuden varaston teollisuusalueeksi kaavoitettuun Ruoholahteen. Helsingin kaupunki vuokrasi varastoa varten tontin Lauttasaarenkatu 1:stä, jonne varastorakennus valmistui 1940.
Vuokrasopimus kaupungin kanssa oli umpeutumassa 1960-luvulla, eikä kumpikaan osapuoli ollut kiinnostunut jatkamaan sitä. Väri- ja Vernissatehdas siirsi kaikki toimintansa Korsoon, ja toiminta Ruoholahden varastorakennuksessa päättyi vuoden 1967 lopussa.
Lepakko

Juhannuksen alla 1979 kaupunki tyhjensi yömajan. Talo jäi tyhjilleen, kunnes elokuun puolivälissä nuorisojoukko ja elävän musiikin yhdistys Elmu valtasivat sen ja nimi "Lepakkoluola" lyheni muotoon "Lepakko". Lepakko oli 1980-luvulla yksi pääkaupungin merkittävimpiä kulttuurikeskuksia. Siellä oli monenlaista toimintaa, kuten radioasema Radio City, teatteri Viirus, Aira Samulinin tanssikoulu ja moottoripyöräjengi. Siellä järjestettiin keikkoja ja kellarissa treenasi moni aikakauden suosituimmista yhtyeistä.
Helsingin keskustan laajetessa länteen Lepakon tontin arvo nousi, ja Helsingin kaupunki halusi antaa sen Nokian käyttöön. Sopuratkaisuna Elmulle annettiin uudet toimitilat Nosturistalähde?. Lepakon purkaminen aloitettiin maanantaina 22. marraskuuta 1999 klo 7 aamulla. Viimeinen siellä järjestetty tapahtuma oli Pillusions-reivit, jotka kestivät 46 tuntia ajalla 20.–22 marraskuuta ja päättyivät muutama tunti ennen purkua. Viimeinen Lepakossa kuultu musiikkikappale oli reivien jälkeen soitettu Louis Armstrongin ”What a Wonderful World”. Tilalle rakennettiin toimistorakennus, jota Nokia ei kuitenkaan ottanut käyttöönsä, vaan siihen tuli Ilmarisen konttori. Lepakosta on paikalla muistona Lepakon aukio, jolla sijaitsevaan vitriiniin on siirretty Lepakon salin katosta riippunut Jouni Kuusimäen lepakkoveistos.
Lepakossa esiintyneitä artisteja

Gary Moore, 14.5.1983
Motörhead, 26.4.1984
W.A.S.P., 11.10.1984
Helix, 17.1.1985
Megadeth, 28.5.1988 (Lepakon piha)
Candlemass, 4.2.1989
Kreator, 5.6.1989
Nuclear Assault, 28.10.1989
Bonfire, 28.3.1990
Death Angel, 16.5.1990
Faith No More, 21.6.1990
Entombed, 18.8.1990
Kreator & Death, 26.11.1990
Entombed & Kazjurol, 14.6.1991
Omnitron, 10.11.1991
The Thrill, 2.12.1998
Kirjallisuutta

Lindfors, Jukka & Salo, Markku: Nupit Kaakkoon: ELMU kymmenen vuotta.  Elävän musiikin yhdistys & Kustannusosakeyhtiö City, 1988.  ISBN 951-96102-1-9  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Herva, Jenna: Asunnottomien asemaa ja epäkohtia jokaiselle itsenäiselle vuodelle – Itsenäisyyden juhlintaa vuonna 1967 Agricola – Suomen humanistiverkko. 5.12.2023.
Lepakon alku ja loppu. Ylen Elävä arkisto.
"Holy Hermione, Robin – they’re bulldozing the Batcave!" (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Sanomat (international edition).
Helsingin julkiset veistokset. (Arkistoitu – Internet Archive)
Sisäkuva liekkihotellista vuodelta 1973.
Nuorisoa vallatun Lepakkoluolan edustalla elokuussa 1979.
Yhtyeen harjoitustila kuvattuna ennen rakennuksen purkamista.
Tero Salminen

Tero Salminen on Efima Oy:n toimitusjohtaja ja yksi sen neljästä perustajasta 
. Hän on myös tietokirjailija, joka on kirjoittanut kolme kirjaa yhtiökumppaninsa Sanna Kaarlejärven kanssa. Koulutukseltaan hän on kauppatieteen maisteri, gradunsa hän on tehnyt sovellusvuokrauksesta eli asp:stä .
Teoksia

Sanna Lahti & Tero Salminen: Kohti digitaalista taloushallintoa: sähköiset talouden prosessit käytännössä, Wsoypro 2008, ISBN 951034186X
Sanna Lahti & Tero Salminen: Digitaalinen taloushallinto, Sanoma Pro Oy 2014, ISBN 978-952-63-1806-6
Sanna Kaarlejärvi & Tero Salminen: Älykäs taloushallinto - Automaation aika, Alma Talent 2018, ISBN 978-952-14-3429-7
Mirja Salkinoja-Salonen

Mirja Salkinoja-Salonen
Mirja Sinikka Salkinoja-Salonen (o.s. Salkinoja; s. 18. toukokuuta 1940 Hauho) on suomalainen mikrobiologi ja Helsingin yliopiston emeritaprofessori. Hän on toiminut myös akatemiaprofessorina. Salkinoja-Salonen oli 1960–1970-lukujen ajan tutkijana Hollannissa, 1970-luvulta lähtien hän on toiminut tutkijana pääasiassa Suomessa. Hänen puolisonsa on vuodesta 1973 toimittaja Seppo Heikki Salonen.
Opinnot

Salkinoja-Salonen tuli ylioppilaaksi 1958, valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi 1963 Helsingin yliopistosta  ja väitteli 1971 biokemiassa  Vrije Universiteitissa Amsterdamissa.
Työura

Salkinoja-Salonen työskenteli Vrije Universiteitissa eri tehtävissä 1963–73. Vuonna 1973 hän palasi Suomeen Helsingin yliopiston mikrobiologian apulaisprofessoriksi, jossa tehtävässä hän työskenteli vuoteen 1992, jolloin hänet nimitettiin mikrobiologian professoriksi.  Professorina hän toimi vuoteen 2008, josta ajasta 1995–2000 akatemiaprofessorina . Vuosina 2008–2013 hän työskenteli Helsingin yliopiston sovelletun kemian ja mikrobiologian laitoksella tutkimusjohtajana.  Tämän jälkeen hän teki tutkimustyötä Aalto-yliopiston sähkötekniikan ja automaation laitoksella keskittyen anturitekniikan soveltamiseen rakennusten sisäilmaongelmien tutkimuksessa.  Vuosina 1982–2015 Mirja Salkinoja-Salonen ohjasi 54 väitöskirjaa.
Salkinoja-Salonen on toiminut  tutkijana Helsingin yliopiston ensimmäisessä huippuyksikössä (2002-2007) ja Suomen Akatemian huippuyksikössä (2008-2013).
Uransa alkuaikoina Salkinoja-Salonen paneutui  kemikaalien biohajoavuuden tutkimusmenetelmiin tutkimalla Royal Shell -laboratoriossa mikrobien kykyä hajottaa synteettisiä pesuaineita. Suomessa hän tutki synteettisten ja kloorattujen yhdisteiden  biohajoavuutta. Salkinoja-Salosen tutkimukset edesauttoivat, että metsäteollisuus siirtyi sellun valkaisussa happivalkaisuun. Hänen tutkimuksensa vaikuttivat myös siihen, että sahateollisuus luopui myrkyllisen ja vesistöjen pohjaan kertyvän kloorifenolin käytöstä sahatavaran sinistysestossa .
1990-luvulta lähtien Salkinoja-Salonen on tutkinut mikrobien tuottamia myrkkyjä hometaloista, rehuista ja ruokamyrkytyksiä aiheuttaneista elintarvikkeista. Samanaikaisesti hän on selvittänyt kemikaalien yhteyttä asumisterveyteen. Maaleissa, liimoissa, desinfiointi- ja puhdistusaineissa sekä kosmetiikassa yleisesti käytetyt PHMB-yhdisteet ovat osoittautuneet haitallisiksi erityisesti hengitysilmassa. Salkinoja-Salosen tutkimukset ovat osoittaneet, että jos sisäilmaongelmia pyritään ehkäisemään kemikaaleilla, saadaan pahimmillaan aikaan myrkyllisiä yhdisteitä, jotka aiheuttavat pysyviä vaurioita ihmisen hermostoon ja immuunipuolustusjärjestelmään.
Tutkimuksissaan Salkinoja-Salonen on soveltanut uusia menetelmiä kohteisiin, joihin liittyy voimakkaita huolia. Tämän takia hänen tuloksensa ovat herättäneet toisinaan vilkasta keskustelua ja väittelyä tutkijoiden kesken.
Palkitessaan Mirja Salkinoja-Salosen 2023 Suomen Kulttuurirahasto totesi: "Tekninen, kemiallinen sekä mikrobiologinen tutkimus yhdistyvät Salkinoja-Salosen työssä poikkeuksellisella tavalla. Hän ei ole arastellut tuoda esiin tutkittua tietoa, vaikka se olisi poikennut elintarvike- ja rakennusteollisuuden tai maatalouden vallitsevista käytännöistä."
Tunnustukset

Mirja Salkinoja-Salonen on saanut lukuisia kunnianosoituksia, muun muassa seuraavat:
Ympäristön Finlandia-palkinnon hän sai 1992.
Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkin hän sai 1996 ja samana vuonna Maj ja Tor Nesslingin tunnustuspalkinnon työstä ympäristötutkimuksen ja -opetuksen hyväksi.
Hänet valittiin vuonna 2004 Suomen Kemiallisen Seuran ja Kemianteollisuuden liiton jäsenäänestyksessä nykyajan toiseksi tärkeimmäksi suomalaiseksi kemistiksi.
Vuonna 2013 hänet kutsuttiin American Academy of Microbiologyn jäseneksi. Akatemia toimii suurimman mikrobiologian alan tiedejärjestön American Society for Microbiologyn yhteydessä.
Aalto-yliopisto nimitti Salkinoja-Salosen vuonna 2016 rakennustekniikan kunniatohtoriksi.
Hän sai 2023 Suomen Kulttuurirahaston palkinnon merkittävästä kulttuuriteosta. Palkinto myönnettiin "ilman, maan ja veden puhdistajalle, terveyden edistäjälle".