stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Perälä
Henkilöhistoria

Väinö Perälän vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Heikki Perälä ja Sofia Fredrika  Teittinen ja puoliso vuodesta 1914 Elli Ihalainen.  Perälä tuli ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1902. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1904, teologian kandidaatiksi 1921 ja teologian lisensiaatiksi 1928, jolloin hän myös väitteli teologian tohtoriksi. Papiksi Perälä vihittiin 1921. Hän oli Hämeenlinnan lyseon vt. lehtori 1906–1910, Iisalmen yhteiskoulun opettaja 1910–1912, Tornion keskikoulun nuorempi lehtori 1912–1921 ja rehtori 1915–1921 ja Turun suomalaisen lyseon vanhempi lehtori 1921–1954. Paattisten vt. kappalaisena Perälä toimi 1928–1932 ja Suomen Pipliaseuran sihteerinä 1936–1946. Hän oli kirkolliskouksen jäsen 1918 ja Tornion kaupunginvaltuutettu 1919–1921.
Julkaisuja

Boëtius Murenius: Turun kymnaasin lehtori ja Ahvenanmaan piirin rovasti, 1909
Suomen kouluja ja kouluelämää 1600-luvun alkupuolella, 1909
Eräs kohta profeetta Jeremian julistuksesta, 1914
Havaintoja uskonnon ja historian opetuksesta sekä oppimäärien järjestelystä muutamissa Saksan kouluissa, 1915
Tietoja Tornion koulusta vv. 1608–1782: Oppilasluettelo 1769–1782, sisältää myös yksityisten oppilaiden lukuennätykset kunakin lukuvuonna, 1916
Tietoja Tornion koulusta 2, Oppilasluettelo, joka sisältää yksityisten oppilaiden lukuennätykset kunakin vuonna lukuvuosina 1783–1800, 1917
Tietoja Tornion koulusta 3, Vv. 1800–1876: Selostus koulun vaiheista ja ohjelmasta sekä oppilesluettelo 1800–1876, 1921
Tornio: 1621 12/5 1921, 1921, toim. K. J. Lund, Väinö Ollila, Väinö Perälä
Historiallisia tutkimuksia Artturi H. Virkkusen kunniaksi hänen täyttäessään 60 vuotta, 1924
Tietoja Tornion koulusta 4, Aakkosellinen nimiluettelo osiin 1–3, 1927
Eskil Petræus: Turun yliopiston professori ja hiippakunnan piispa 1593–1657: kirkkohistoriallinen tutkielma, 1928, väitöskirja
Yrjö Alanus: elämäkerran luonnos, 1930
25-vuotta Betelissä: Turun lähetysyhdistyksen 25-vuotisjulkaisu 1931, 1931
Johdatus Raamattuun: oppikouluja ja kansakoulun jatko-opetusta varten, 1932
Antti Björkqvist ja hänen saarnakirjansa, 1935
Turun tuomiokirkon jumalanpalveluselämästä uskonpuhdistuksen jälkeen, 1935
Turun historiallinen arkisto: 5, 1936, Väinö Perälä, ym.
Herran tiellä: Turun tuomiokirkkoseurakunnan kolmannen kappalaispiirin ja Mikaelinseurakunnan työstä vuosina 1912–1937, 1937
Ylihärmän seurakunta 1787–1938, 1938
Raamatun historia, 1939, 	Aukusti Kuusisto, Aapeli Saarisalo, Väinö Perälä
Lounais-Suomen sankarivainajain muistojulkaisu 1939–1940, 1940, toim.  Väinö Perälä, Otto Holmström, Juho Silkkilä, Kaarlo Kairisto
Maarian pitäjän historia 2:3, Maaria 1600–1865, 1949
Vehmaan historia, 1951
Johdatus Raamattuun: oppikouluja, seminaareja ja kansakoulun jatko-opetusta varten, 1951
Paattinen 1359–1959, 1959
Suomen koulunopettajain hautausapukassa 1904–1960, 1960
Mynämäki 1260–1960, 1963
Pikakirjoituksen varhaisimpia vaiheita, 1964
Marco Dreosto

| Marco Dreosto |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 2.7.2019–12.10.2022  
Ryhmä:  ID-ryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1969 (ikä 55) Spilimbergo, Italia
Kansalaisuus:  italialainen
Tiedot
Puolue:  Pohjoisen liitto
Marco Dreosto (s. 18. maaliskuuta 1969 Spilimbergo, Italia) on italialainen poliitikko. Dreosto edustaa pohjoisen liittoa. Dreosto on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lokakuuhun 2022 saakka. Hän edusti Euroopan parlamentissa Identiteetti ja demokratia-ryhmää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marco Dreosto Wikimedia Commonsissa
Marco Dreosto Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
| n k   Italian Euroopan parlamentin jäsenet (2019–2024) |
| --- | --- |
EPP:  Adinolfi  Berlusconi (2019–2022)  Caroppo (2019–2022)  Chinnici  Comi (2022–)  De Meo  Dorfmann  Gazzini (2022–)  Martusciello  Mussolini (2022–)  Peppucci (2023–)  Regimenti (2019–2023)  Salini  Tajani (2019–2022)  Vuolo  Zambelli 
Renew:  Calenda (2019–2022)  Castaldo  Danti (2019–)  Ferrandino  Zullo 
G-EFA:  Corrao  D'Amato  Pedicini 
S&D:  Bartolo  Benifei  Bonafè (2019–2022)  Bresso (2023–)  Covassi (2022–)  De Castro  Gualmini  Gualtieri (2019)  Laureti (2022–)  Majorino (2019–2023)  Moretti  Picierno  Pisapia  Roberti  Rondinelli  Sassoli (2019–2022)  Tinagli  Toia  Variati (2022–) 
ECR:  Berlato (2022–)  De Blasis (2022–)  Fidanza  Fiocchi  Fitto (2019–2022)  Gemma  Milazzo  Nesci (2022–)  Procaccini  Sofo (2020–)  Stancanelli 
ID:  Adinolfi  Basso  Baldassarre (2019–2023)  Bizzotto (2019–2022)  Bonfrisco  Borchia  Campomenosi  Casanova  Ceccardi  Ciocca  Conte  Da Re  Dreosto (2019–2022)  Gancia  Ghidoni (2022–)  Grant  Lancini  Lizzi  Panza  Patriciello  Rinaldi  Sardone  Tardino  Tovaglieri  Zanni 
N/I:  Beghin  Cozzolino  Danzì (2022–)  Donato  Evi (2019–2022)  Ferrara  Furore  Giarrusso  Pignedoli  Rossi (2023–)  Smeriglio 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  MEP-hakemisto
Juho Silkkilä

Oskar Johannes (Juho) Silkkilä (13. helmikuuta 1886 Paimio – 12. syyskuuta 1947 Turku) oli suomalainen maanviljelijä, osuustoimintaliikkeen vaikuttaja ja kunnallisneuvos.
Henkilöhistoria

Silkkilän vanhemmat olivat maanviljelijä Johannes Ludvig Silkkilä ja Karolina Justina Aro ja puoliso vuodesta 1907 Lempi Maria Leponiemi. Silkkilä kävi kansakoulun ja kansanopiston ja oli maanviljelijä Pakurlan tilalla Paimiossa vuodesta 1917. Hän oli myös muun muassa Maatalousseurojen keskusliiton valtuuskunnan ja Lounais-Suomen metsänhoitolautakunnan jäsen sekä Varsinais-Suomen maanviljelysseuran, valtion viljavaraston johtokunnan ja Hankkijan hallintoneuvoston puheenjohtaja, samoin kuin Kupittaan Savi -yhtiön johtokunnan ja vakuutusyhtiö Sampsan hallintoneuvoston jäsen. Silkkilä sai ansioistaan kunnallisneuvoksen arvonimen.
Julkaisuja

Lounais-Suomen sankarivainajain muistojulkaisu 1939–1940, Turku: 1940, toim. Väinö Perälä, Otto Holmström, Juho Silkkilä, Kaarlo Kairisto
Vanheneminen

78-vuotissyntymäpäiväänsä juhliva nainen.
Vanheneminen tai ikääntyminen tarkoittaa iän myötä eteneviä, lopulta kuolemaan johtavia muutoksia elimistössä. Vanhenemista tutkiva tieteenhaara on nimeltään gerontologia.
Vanhenemismuutoksia alkaa esiintyä ihmisellä noin 30. vuoden iässä, erityisesti sellaisten solujen toiminnassa, jotka vähenevät iän myötä. Elimistön vanheneminen rappeutuneeseen tilaan on ainutlaatuinen ilmiö ihmisillä, sillä luonnonvaraisissa eläinpopulaatioissa elinkelpoisuudeltaan heikentyneet yksilöt karsiutuvat luonnonvalinnan myötä pois, kun taas erityisesti kehittyneiden maiden asukkaiden elämään tällaiset seikat eivät vaikuta lähes ollenkaan.
Määritelmä

Vanheneminen on varsin abstrakti, monimerkityksinen käsite. Yleisesti ottaen kyse on kaikista elinajan kasvuun etenevästi liittyvistä muutoksista. Tietyn vanhenemismuutoksen kuvataan usein olevan joko primaaria, "normaalia", "tervettä" vanhenemista tai sekundaarista, patologista, sairauksien aiheuttamaa vanhenemista. Monilla muutoksilla on kuitenkin sekä primaarisia että sekundaarisia piirteitä.
Ikääntyvässä ihmisessä tapahtuvat muutokset voivat johtua normaalista eli ”terveestä” vanhenemisesta, tai ne voivat aiheutua sairauksista. Normaali vanheneminen aiheuttaa elimistöön ajan mukana eri tavoin kasautuvia vaurioita ja kulumista. Eräiltä osin normaalia vanhenemista kontrolloivat geneettisesti määräytyvät prosessit, vaikkakaan vanhenemista sääteleviä geenejä ei ihmiseltä ole vielä löydetty.
Primaari vanheneminen on biologisten perustekijöiden määrittämää luonnonvoimaista vanhenemista. Se aiheuttaa kaikissa ihmisissä solutasolla etenevää rakenteen ja toimintojen heikkenemistä. Tällaisia muutoksia ovat esimerkiksi maksimaalisen hapenottokyvyn, sydämen ja verenkierron toiminnan, lihasmassan ja lihasvoiman, muistin, reaktioajan, ihon ja keuhkojen elastisuuden sekä näön ja kuulon aleneminen.
Primaarilla vanhenemismuutoksella tarkoitetaan siis käytännössä mahdollisimman terveillä esiintyviä ikään liittyviä muutoksia, tai toisin sanoen, mahdollisimman terveiden vanhojen ja nuorten välisiä eroja. Primaarit vanhenemismuutokset ovat tyypillisesti esiintyvyydeltään universaaleja, kulultaan hitaasti eteneviä ja palautumattomia, syiltään sisäsyntyisiä ja vaikutuksiltaan haavoittuvuutta ja toiminnanvajautta lisääviä.
Sekundaarinen vanheneminen on erilaisten ulkoisten tekijöiden muuntamaa vanhenemista. Sekundaarista vanhenemista aiheuttavia tekijöitä ovat esimerkiksi sairaudet, elintavat ja elinolot, kuten tupakointi, fyysinen inaktiivisuus ja ultraviolettisäteily.
Syyt

Vanhenemiselle on esitetty noin 300 teoriaa, jotka voidaan jakaa A. Z. Mendejevin mukaan karkeasti neljään ryhmään: geneettiseen ohjelmoitumiseen, stokastiseen kulumiseen, evoluutioon ja ekologiaan. Näiden perussyiden katsotaan aiheuttavan vanhenemisen ainakin yhdeksän biologisen perusmekanismin (ns. tunnusmerkin, engl. hallmark) kautta. Vanhenemismuutosten nopeuteen eri kudoksissa vaikuttavat vähän myös erilaiset ympäristötekijät, kuten elintavat (ravitsemus, liikunta, uni, jne.).
Syyt > Geneettinen ohjelmoituminen

Ohjelmoituneen vanhenemisen teoriat olettavat, että vanhentuminen on geneettisesti ohjelmoitunutta. Tämän teorian mukaan vanheneminen on lajille hyödyllistä, sillä sen myötä vanhat ja rappeutuneet yksilöt antavat tilaa uusille, nuorille yksilöille. Tämä nykyisin aiempaa vähemmän suosittu teoria perustuu ajatukseen ryhmävalinnasta, ei yksilön edusta.
Syyt > Stokastinen kuluminen

Stokastiset vanhenemisteoriat olettavat, että vanheneminen on kulumisilmiö. Soluihin iän myötä kertyvät DNA:n virheet ja muut biologisten makromolekyylien virheet aiheuttavat muissa makromolekyyleissä virheitä, jotka puolestaan aiheuttavat uusia virheitä DNA:ssa. Tästä seuraa lopulta noidankehä, virhekatastrofi, vanheneminen ja kuolema.
Syyt > Evoluutiobiologiset tekijät

Evoluutiobiologiset teoriat perustuvat kertakäyttöisen ruumiin teoriaan, vähenevän luonnonvalinnan teoriaan ja antagonistisen pleiotropian teoriaan, jotka vaikuttavat yhdessä ja täydentävät toisiaan. Kertakäyttöisen ruumiin teorian mukaan on evolutiivisesti kannattavaa, että eliöt vanhenevat ja kuolevat lisäännyttyään ensin riittävästi, sillä lisääntymisen kustannukset ovat pienemmät kuin jatkuvat somaattisen korjautumisen kustannukset. Vähenevän luonnonvalinnan teorian mukaan luonnonvalinta heikkenee iän mukana, sillä myöhään ilmenevät haitalliset mutaatiot eivät valikoidu pois populaatiosta, sillä ne vaikuttavat vasta yksilön lisääntymisen jälkeen. Näin lajiin voi kertyä myöhään vaikuttavia haitallisia mutaatioita, jotka aiheuttavat lopulta vanhenemisen ja kuoleman. Antagonistisen pleiotropian toerian mukaan nuoruudessa hyödyllisillä geeneillä oletetaan olevan haitallisia vaikutuksia vasta vanhuudessa, lisääntymisen jo lakattua.
Syyt > Ekologiset tekijät

Vanhenemisen ekologisissa teorioissa vanheneminen pyritään kytkemään lajin yleiseen elinkiertoon ja sen ekologiseen rooliin ekosysteemissä. Tämä teoria selittää esimerkiksi sitä, miksi petojen saaliiksi usein joutuvat pienet jyrsijät vanhenevat nopeasti, mutta samankokoiset lepakot ovat pitkäikäisempiä.
Syyt > Tunnusmerkit

2010-luvulta alkaen ikääntymistutkijat eivät ole enää katsoneet vanhenemisen takana olevan mitään yksittäistä perussyytä, vaan useita. Vanhenemisen katsotaan johtuvan vanhenemisen tunnusmerkeistä, joita voidaan tunnistaa yhdeksän:
perimä muuttuu epävakaiseksi, kun DNA vaurioituu
kromosomien päitä suojaavat telomeerit kuluvat
epigeneettiset muutokset aiheuttavat geenien aktivoitumista ja hiljenemistä
proteiinien ylläpitoon eli proteostaasii tulee häiriöitä
ravintoaineisiin reagoivissa järjestelmissä syntyy häiriöitä aineenvaihdunnan muutosten seurauksena
mitokondrioiden toiminnassa ilmenee häiriöitä
vanhentuneita ja jakautumiseen kykenemättömiä soluja kertyy, mikä aiheuttaa tulehdusta terveisiin soluihin
kantasolut loppuvat
solujen väliseen viestintään ilmaantuu häiriöitä, ja muodostuu tulehdusmolekyylejä
Syyt > Vauriot

Vauriolla tarkoitetaan vanhenemisen aikana kerääntyviä rakenteellisia muutoksia, eli toimintahäiriöitä tai viestintämuutoksia ei lasketa. Vaurioiden päätyyppejä ovat
solukato (atrofia)
kuolemaa karttavien seneskenssisolujen kertyminen
ylijakautuvien solujen kertyminen (esim. syöpä)
solunsisäisen jätteen kertyminen (esim. LDL)
solunulkoisen jätteen kertyminen (esim. amyloidi)
solunulkoisen rakenteen jäykistyminen
mitokondrio-DNA:n muuntuminen.
Syyt > Elintavat

Elintavoilla voidaan hidastaa vanhenemista ja siihen liittyvien terveysongelmien ilmenemistä. Yleisimmin esille nostetaan liikunnan, ravinnon ja nautintoaineiden (alkoholin ja tupakan) käyttö. Myös unen määrällä ja harrastuksilla voi olla yhteyksiä ikääntymiseen ja sen aiheuttamiin muutoksiin.
Muutokset > Kehon pituus ja paino

Ihmisen kehon pituus alkaa progressiivisesti vähetä noin 40 vuoden iästä alkaen, naisilla nopeammin kuin miehillä. Yli 60-vuotiailla lyhenemistä tapahtuu jo kaksi senttimetriä kymmenessä vuodessa. Pituuden menetyksen syitä ovat asennon ja ryhdin muutokset, kyfoosin lisääntyminen, nikamavälilevyjen kokoonpuristuminen, nikamien luukato sekä nikamia tukevien nivelsiteiden höllentyminen. Naisilla pituutta vie myös luun menetys ja osteoporoosi. Vaikutuksensa kehon pituuden muutokseen on myös genettisillä sekä ravinto- ja elintapatekijöillä.
Ihmisen paino lisääntyy noin 50–60 vuoteen asti, naisilla vähän miehiä myöhempään ikään asti. Painon kasvu johtuu tavallisimmin rasvan määrän lisääntymisestä kehossa. Sen jälkeen lihaskudoksen ja muiden rasvattomien komponenttien määrä alkaa vähentyä, ja 70. ikävuoden jälkeen ihmisen paino laskee yleensä keskimäärin 2–3 kilogrammaa kymmenessä vuodessa.
Muutokset > Kehon koostumus

Lihaskudoksen, muiden proteiinien ja luiden mineraalien määrä vähenee progressiivisesti aikuisiästä lähtien. Ikääntyvän ihmisen kehon rasvan määrä alkaa lisääntyä ja rasvaton massa vähentyä, ja kehon sisäinen rasva lisääntyä suhteessa ihonalaiseen rasvaan. Ihonalaista rasvaa kertyy enemmän keskivartaloon kuin raajoihin. Rasvapitoisuuden muutos tasaantuu 70.–80. ikävuoden tienoilla.
Muutokset > Luusto

Luun määrä saattaa alkaa vähentyä ja luiden rakenne heikentyä 35–40 vuoden iässä, erityisen selvästi 50. ikävuoden jälkeen. Naisilla muutoksia kiihdyttää estrogeenin tuotannon väheneminen ja luun resoption lisääntyminen.
Muutokset > Liikuntaelimistö

Ihmisen lihasvoima saavuttaa huippunsa 20–30 vuoden iässä ja alkaa noin 50 vuoden iässä heikentyä yhden prosentin vuosivauhdilla. Kuudenkymmenenviiden ikävuoden jälkeen lihasvoima heikkenee jo 1,5–2 prosenttia vuodessa. Naisten lihasvoima heikkenee miehiä nopeammin.
Räjähtävä voimantuottokyky alkaa heiketä miehillä 20 vuoden ja naisilla jo 10 vuoden iässä. Maksimaalinen juoksunopeus heikkenee 25. ja 80. ikävuoden välillä 0,6–0,7 prosenttia vuodessa, sen jälkeen jo kaksi prosenttia vuodessa.
Maksimaalinen hapenottokyky alkaa laskea noin 30 vuoden iässä.
Ihmisen tasapainon heikkeneminen alkaa varhaisessa aikuisiässä ja kiihtyy noin 60. ikävuodesta alkaen, kun alaraajojen lihasvoima vähenee ja kyky aktivoida lihaksia ennakoivasti heikkenee. Reaktiokyky alkaa hidastua 25 vuoden iässä vähitellen, ja hidastumisen nopeus kiihtyy 50. ikävuodesta alkaen. Yhdessä muun muassa etukumaraksi muuttuneen ryhdin ja aistien heikkenemisen kanssa tämä kaikki lisää kaatumisen vaaraa.
Haurautta ja liikkumisvaikeuksia aiheuttavaa, iän myötä lisääntyvää hauraus-raihnausoireyhtymää esiintyy erään eurooppalaisen tutkimuksen mukaan yli 65-vuotiaista miehistä jo noin 12 prosentilla ja naisista 21 prosentilla. Yli 80-vuotiaista sitä saattaa esiintyä jopa 40 prosentilla ihmisistä.
Muutokset > Iho ja hiukset

Ihon vanhenemiseen liittyvät ihon oheneminen, kuivuminen, veltostuminen, kasvaimet, orvaskeden solumäärän pieneneminen, melanosyyttien väheneminen, verisuonten kollageenin väheneminen, karvatuppien ja hikirauhasten väheneminen, karvatuppien melanosyyttien toiminnan pysähtyminen, sierainten ja korvakäytävien karvojen paksuuntuminen, kynsien heikentyminen, varpaankynsien paksuuntuminen ja hermopäätteiden väheneminen.
Ihon kimmoisuus alkaa vähentyä 28–34-vuotiaana. Tämän johdosta silmien ympärysten alun perinkin ohuelle iholle alkaa ilmaantua ilmejuonteita. 30-vuotiaan iho ei uusiudu enää yhtä voimakkaasti kuin 10 vuotta nuoremmalla, minkä takia esimerkiksi vanhemmiten aknesta jää pysyvämpiä jälkiä ihoon. Kolmenkymmenenviiden ikävuoden jälkeen juonteita ja ryppyjä alkaa ilmaantua myös silmien alle ohuelle iholle, ja iho alkaa vähitellen kaikkialla kasvoissa muuttua väsyneemmän näköiseksi. Eräs selkeimmistä vanhenemisen ulkoisista merkeistä 40 vuoden jälkeen ihmisellä ovat ihoon tulevat rypyt, mikä seuraa sidekudosten perusaineena toimivan kollageeni-valkuaisaineen menettäessä kimmoisuuttaan. Iho myös muuttuu ohuemmaksi ihosolujen vähentymisen myötä. Ihmisen kaulan iho löystyy 45. ikävuoden jälkeen, mikä aiheuttaa leukalinjan epäselventymistä.
Hiukset muuttuvat ihmisen ikääntyessä harmaiksi ja harvenevat, ja monet miehet kaljuuntuvat.
Muutokset > Uni

Unen rakenteessa tapahtuu havaittavia muutoksia noin 60. ikävuodesta alkaen. Nukahtamiseen kuluva aika pitenee, unen yhtäjaksoisuus heikkenee, yöllä tapahtuu lyhytaikaista heräilemistä, ja uni muuttuu pinnallisemmaksi. Syvän NREM-unen kokonaiskesto lyhenee ja osuus yöunesta pienenee, mutta kevyt NREM-uni lisääntyy. Päivätorkahtelu yleistyy.
Muutokset > Hedelmällisyys

Miehen seksuaalinen aktiivisuus laskee iän myötä monesta syystä, mutta siemenneste säilyy toimivana, ja isäksi mies voi tulla hyvinkin korkeassa iässä. Seerumin keskimääräinen testosteronipitoisuus alkaa laskea 30–40 vuoden iässä, osittain normaalin vanhenemisen seurauksena. Keski-ikäisen ja vanhemman miehen kivesten androgeenituotanto laskee tasaisesti vajaan yhden prosentin vuosivauhdilla.
Naisen hedelmällisyys alkaa heikentyä voimakkaasti noin 37 vuoden iässä. Vaihdevuodet alkavat keskimäärin 51–52 vuoden iässä, pienellä osalla naisista jo 40-vuotiaana. Vaihdevuosien aikana tapahtuu hormonaalisia muutoksia, ja kuukautiset loppuvat.
Muutokset > Solut

Yleisiin solujen vanhenemismuutoksiin kuuluu muun muassa telomeerien lyheneminen, solunjakautumisen pysähtyminen, ohjelmoituneen solukuoleman lisääntyminen, kalsiumpitoisuuden kasvu, solukalvojen läpäisevyyden, lipidiprofiilin ja proteiinitoiminnan muutos, väriaineiden kerääntyminen (esim. lipofuskiini), geeniluennan vaimeneminen, kroonisen tulehduksen geeniteiden aktivoituminen, insuliinisignaalitien vaimeneminen, tuman ja mitokondrion DNA:n vaurioituminen, energiantuotannon (ATP) heikentyminen ja muut aineenvaihdunnan muutokset.
Muutokset > Kudokset

Yleisiin kudosten vanhenemismuutoksiin kuuluvat muun muassa kuivuminen, solunsisäisen vesiosuuden pieneneminen, jäykistyminen, rasvoittuminen, solukato, solujen kasvu ja koon vaihtelu, sidekudosproteiinien ristisidosten lisääntyminen, amyloidin kertyminen, struktuurittoman hyaliinin lisääntyminen, elektrolyyttien määrän väheneminen ja ärsykevasteiden vaimentuminen.
Lisäksi kudosspesifisempiä vanhenemismuutoksia ovat esimerkiksi seuraavat:
Sidekudos: Soluväliaineen, glykoproteiinien ja säikeiden tuotannon hidastuminen, arpeutumisen hidastuminen, fibroblastien rasvoittuminen, kollageenin taipuisuuden ja kestävyyden heikentyminen, elastiinin polymeroituminen, turpoaminen ja fragmentoituminen, elastiinin venyvyyden ja palautumiskyvyn väheneminen, elastiini-kalsiumsuola-sidosten muodostuminen, ruston läpikuultavuuden ja kimmoisuuden väheneminen, ruston pinnan vaurioituminen ja kollageenin katkeaminen, luumassan väheneminen, nivelten jäykistyminen, jänteiden vetolujuuden heikentyminen ja haavan paranemisen hidastuminen.
Poikkijuovainen lihaskudos: Nopeiden ja hitaiden lihassäikeiden väheneminen, satelliittisolujen väheneminen, lihaskato, motoristen yksikköjen väheneminen, sidekudoskalvojen paksuuntuminen, lihasvälien rasvoittuminen, lihassäikeiden lipofuskiinin lisääntyminen, lihassolun energiantuotannon vähentyminen, sarkoplasmakalvoston kalsiumaineenvaihdunnan muutokset, ATP-tuotannon vaimentuminen, mitokondrioiden soluhengityksen väheneminen, myosiinin raskaan ketjun tuotannon väheneminen ja mikroverenkierron säätelymekanismien heikentyminen.
Veren hyytymistaipumuksen kasvu.
Muutokset > Verisolut ja immuniteetti

Luuytimen ja verisolujen vanhenemiseen liittyy luuytimen rasvoittuminen, luuydinvasteiden hidastuminen, leukosytoosivasteen vaimentuminen, veren hemoglobiinin ja hematokriitin lasku, punasolun keskisolukoon kasvu, punasolujen osmoottisen vastustuskyvyn lasku ja leukosyyttien väheneminen.
Immuunijärjestelmän vanhenemiseen taas kuuluu autoimmunisaation lisääntyminen, soluvälitteisen, vasta-ainevälitteisen, luonnollisen ja hankinnaisen immuniteetin heikentyminen, kateenkorvan surkastuminen, naiivien T-solujen vähentyminen, muisti-T-solujen lisääntyminen, sytokiiniprofiilin muutos (krooninen tulehdus), CD8-suppressorisolujen lisääntyminen, CD4-auttajasolujen väheneminen, globuliinien osuuden kasvu, IgA- ja IgG-pitoisuuden kasvu, IgM-pitoisuuden lasku, kuumevasteen vaimentuminen, rokotevasteen vaimentuminen ja monoklonaalinen gammapatia.
Muutokset > Umpieritysjärjestelmä

Umpieritysjärjestelmän vanhenemismuutoksiin kuuluvat veren LH:n, FSH:n ja sukupuolihormonien väheneminen (menopaussi ja andropaussi), kasvuhormonin ja IGF1:n väheneminen (somatopaussi), DHEA:n ja DHEAS:n väheneminen (adrenopaussi), somatomediinin ja hypotalamuksen välittäjäainepitoisuuksien lasku, gonadotrooppisten hormonien muutos, prolaktiinin lasku, ADH:n nousu, melatoniinin lasku, noradrenaalinin lisääntyminen, reniini-angiotensiini-aldosteronijärjestelmän heikentyminen, TSH:n kasvu, kilpirauhassolujen vähentyminen, kilpirauhasen kystat, trijodityroniinin ja kalsitoniinien väheneminen, haiman amyloidin kertyminen, suolistohormonien muutokset ja kolekystokiniinin ja somatostatiinin lisääntyminen.
Muutokset > Hengityselimistö

Hengityselimistön vanhenemismuutoksia ovat keuhkokudoksen kimmoisuuden väheneminen, ilmavastuksen kasvu, rintarangan kyfoosin kasvu, kylkiluurustojen kalkkiutuminen, rintakehän jäykistyminen, hengityslihasten surkastuminen ja voiman lasku, keuhkorakkuloiden läpimitan kasvu ja kokonaispinta-alan lasku, ilmatiehyiden läpimitan lasku, uloshengityksen sekuntikapasiteetin ja huippuvirtauksen lasku, jäännösilman kasvu, vitaalikapasiteetin pieneminen, valtimoveren happiosapaineen lasku, hengityskeskuksen yskänheijasteen ja hypoksia- ja hyperkapniavasteiden vaimentuminen, unenaikaisten hengityshäiriöiden lisääntyminen, rasitushengenahdistuksen lisääntyminen ja keuhkoputkien puhdistuman väheneminen.
Muutokset > Ruuansulatuskanava

Ruuansulatuskanavan vanhenemiseen kuuluvat hammaskato, suun limakalvomuutokset, syljen erityksen väheneminen, suolen peristaltiikan ja mahalaukun tyhjenemisen hidastuminen, mahalaukun suolahapon erityksen vähentyminen, suoliston bakteeriflooran muuntuminen, limakalvon ja lihaskerroksen surkastuminen, nukkalisäkkeiden mataloituminen ja imeytymispinta-alan pieneneminen.
Muutokset > Hermosto

Aivojen vanhenemiseen liittyy aivojen tilavuuden lasku, aivokammioiden ja aivovakojen laajeneminen, aivoalueiden surkastuminen, hermosolujen pieneneminen, epämuodostuminen ja väheneminen, hermoliitosten ja tuojahaarakkeiden väheneminen, lipofuskiinin lisääntyminen, myeliinin väheneminen ja kalpeneminen, gliasolujen lisääntyminen, solulimalisäkkeiden surkastuminen, aivokammion sisäpinnan rikkoutuminen, mukautumiskyvyn ja muovautuvuuden heikentyminen, aivokuoren glukoosiaineenvaihdunnan heikentyminen, dopaminergisen aktivaation ja muskariinireseptoreiden väheneminen, aivoverisuonten oheneminen, suprakiasmaattisen tumakkeen vaimentuminen, aivolisäkkeen etuosan osmoreseptoriherkkyyden lasku ja ruokahalun sentraalisen säätelyn vaimentuminen.
Selkäytimessä tapahtuu motoneuronikatoa.
Autonomisen hermoston vanhenemiseen liittyy pitkäaikaisen sympaattisen aktivaation kasvu, keskushermoston sympaattisten keskusten aktivaation kasvu, barorefleksien ja katekoliamiinivasteiden heikentyminen, suoliston Meissnerin ja Auerbachin verkon solukato, hermoimpulssien kulun vaimeneminen sekä stressivasteen, stressinsietokyvyn ja verenpaineen säätelyn heikentyminen.