stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Malaysia Airlinesin lento 17
Kiistely pudottajasta

Ukrainan turvallisuuspalvelu kertoi pian putoamisen jälkeen kaapanneensa kaksi puhelua, joissa venäläismieliset separatistit keskustelevat oletettavasti GRU:n upseerien kanssa siviililentokoneen alasampumisesta. Myöhempien Bellingcat-ryhmän keräämien valokuvien ja videoiden mukaan Torezin seuduilla olisi ollut itään päin matkalla ollut Buk-ohjus. Itä-Ukrainan separatisteihin kuuluvat henkilöt kuvasivat videon aivan onnettomuuden jälkeen. Nauhalta kuuluu: ”Siviilejä, siviilejä”.
Venäläislähteet syyttivät Ukrainan hallitusta koneen tuhoamisesta, mutta teoriat Ukrainan hallinnon osallisuudesta MH17:n putoamiseen ovat jääneet heikolle pohjalle. Venäläisviestimet ovat jääneet kiinni muun muassa kuvamanipulaatioista. Venäjän federaation yleisesikunnan tiedotustilaisuudessa puolestaan väitettiin, että Ukrainan ilmavoimien SU-25-hävittäjä (syytetty lennon alasampumisesta) kykenisi operoimaan 10 kilometrin reittilentokorkeudessa lyhytaikaisesti. Valmistaja Suhoi antaa kuitenkin kattokorkeudeksi seitsemän kilometriä ilman aseita tai ulkoista kuormaa. Täydessä lastissa Suhoi antaa kattokorkeudeksi viisi kilometriä. Samaan aikaan SU-25:a koskevassa Wikipedia-artikkelissa hävittäjän lentokorkeutta muokattiin heijastamaan yleisesikunnan väitteitä; artikkelin muokkaushistorian mukaan muokkaus tehtiin eräältä Kremlin IP-osoitteelta. Myöhemmin venäläiset viestimet ovat uutisoineet muun muassa ”nimettömän todistajan” lausunnosta, jonka mukaan ukrainalaishävittäjän ohjukset olisivat kadonneet lennon aikana.
Yhdysvaltain viranomaisten varhaisten tietojen mukaan oli todennäköisintä, että Itä-Ukrainan separatistit olisivat ampuneet koneen alas vahingossa, koska nämä luulivat sitä Ukrainan asevoimien suureksi Antonov-kuljetuskoneeksi. Väitettä tuki ainakin osin se, että Itä-Ukrainan separatistit olivat aiemmin ampuneet alas armeijan koneita ja helikoptereita. 6 500 metrin korkeudessa lentänyt Ukrainan ilmavoimien An-26 ammuttiin alas 14. heinäkuuta 2014, vain muutamaa päivää ennen MH17:n tuhoa.
Tutkinnat putoamisen syistä > Lentoturmatutkinta

Separatistit luovuttivat Malesian viranomaisille 22. heinäkuuta 2014 löydetyt koneen lennon rekisteröimislaitteet, niin sanotut mustat laatikot. Malesia ilmoitti toimittavansa ne lähimpään ICAO:n hyväksymään tutkimuslaitokseen. Britannian Air Accidents Investigation Branch Farnborough’ssaa otti laitteet tutkittavikseen 23. heinäkuuta.
Hollantilaiset onnettomuuden tutkijat totesivat 9. syyskuuta 2014 alustavassa raportissaan koneen putoamisen syyksi ”useat koneeseen ilmassa osuneet suurinopeuksiset esineet, jotka läpäisivät koneen.” Raportin mukaan kone hajosi jo ilmassa. Tutkinnan lopullisen raportin oli määrä valmistua kesään 2015 mennessä.
Hollantilaisen tutkimuslautakunnan lokakuussa 2015 julkaiseman loppuraportin mukaan Buk-ohjus pudotti lennon MH17, kun ohjuksen taistelukärki räjähti hyvin lähellä ohjaamoa sen vieressä/yläpuolella.
Venäläinen Novaja gazeta paljasti kesäkuussa 2019 Venäjän asevoimien virallisten asiakirjojen vahvistavan rikostutkinnan löydöksiä. Asiakirjat liittyvät muun muassa joukkojen huoltoon ja siirtoihin. Papereissa sovitaan muun muassa 53. ilmatorjuntaprikaatin kaluston saattamisesta ja kuljettamisesta. Niissä luetellaan muun muassa kuljetuksessa mukana olleita ajoneuvoja, joiden joukossa oli aiemmin koneen pudottajaksi epäillyn Buk-järjestelmän saattueessa kuvien perusteella mukana ollut Kamaz-kuorma-auto. Bellingcatin johtavan tutkijan mukaan asiakirjojen tärkeintä antia on tutkijoiden jo aiemmin esiin nostaman Buk-järjestelmän reitin vahvistaminen Venäjällä ennen lentoturmaa. Asiakirjat todistavat, että 53. prikaatin kalustoa siirrettiin Venäjän Kurskista Millerovoon lähelle Ukrainan rajaa kesäkuun 23. ja 25. päivän välillä.. Bellingcatin tutkimusten mukaan ainakin kaksi Venäjän GRU-taustaista upseeria puhui tapaukseen liittyneillä ääninauhoilla.
8. helmikuuta 2023 julkaistujen ääninauhojen mukaan separatistit olisivat pyytäneet Venäjältä raskasta it-aseistusta korkealla lentävien Ukrainan koneiden alas ampumiseksi. Moskova olisi lopulta tähän suostunut, presidentin luvalla.
Tutkinnat putoamisen syistä > Muiden tahojen teorioita

Saksalainen Corrective-niminen journalistiryhmä nimesi alkuvuonna 2015 tekoon syylliseksi Venäjän 53. ilmatorjuntaprikaati ”Kurskin”. Tätä todisteltiin asiantuntijalausunnoilla, silminnäkijöiden haastatteluilla, kuvilla ja sosiaalisesta mediasta saaduilla tiedoilla. Myös Bellingcat-yhteisö laati vastaavanlaisen raportin.
Venäläisessä Novaja Gazeta -lehdessä 5. toukokuuta 2015 julkaistiin salainen tutkimus, jonka mukaan kone ammuttiin alas Buk M1/9M38M1-ohjuksella, joka oli laukaistu todennäköisesti Zaproštšenskjen kylästä etelään sijaitsevalta paikalta.. Tutkimus ei silti ottanut kantaa siihen, kuka ohjuksen laukaisi.
Venäläisen Buk-ohjuksen valmistajayhtiön Almaz-Antein erään edustajan mukaan ohjus ammuttiin alas Buk-ohjuksen vanhalla mallilla, jota on vain Ukrainan armeijalla, ei enää Venäjän armeijalla.
Kun alankomaalainen lautakunta julkisti onnettomuustutkinnan tuloksen lokakuussa, venäläinen ohjuksen valmistajayhtiö kyseenalaisti monia tutkimuksen yksityskohtia ja ulkoministeri Lavrov vaati uutta tutkimusta. Venäjä vaati raporttiin muun muassa lisää Almaz-Antein antamia tietoja. Venäläiset halusivat poistaa monia viittauksia Buk-ohjukseen, luetella muut mahdollisen koneen tuhon syyt ja ottaa varsinkin mukaan hävittäjävaihtoehdon. Venäläisten mukaan sirpaleita ei voitu aukottomasti kytkeä Buk-ohjukseen. Venäläiset halusivat myös muuttaa arviota ohjuksen laukaisupaikasta Zaproštšenskjen kylän alueelle, joka oli tuhopäivänä luultavasti Ukrainan armeijalla. Alankomaalainen tutkijaryhmä suostui poistamaan viittauksen Venäjän armeijaan konfliktin osapuolena.
Tutkinnat putoamisen syistä > Rikostutkinta

Onnettomuuden kansainvälistä rikostutkintaa johti Hollannin syyttäjänvirasto. Onnettomuustutkintaan verrattuna rikostutkijoilla oli käytössään enemmän erilaista todistusaineistoa. Rikostutkijoiden työssä käytetään esimerkiksi kansalaisten kuvaamia videoita, puheluäänitteitä ja verkossa olleita viestejä.
Kansainvälinen rikostutkintaryhmä tiedotti 17. kesäkuuta 2019, että koneen tuhoamisesta olivat luultavasti vastuussa ainakin kolme venäläistä ja yksi ukrainalainen. Yksi epäillyistä on venäjämielisen separatistiorganisaation, niin sanotun Donetskin kansantasavallan silloinen puolustusministeri Igor Girkin, joka tunnetaan paremmin nimellä Strelkov. Miehiä epäiltiin Alankomaiden lain mukaan murhista.
Tutkijoiden mukaan Venäjä ei suostunut vastaamaan tutkijaryhmän kysymyksiin eikä auttamaan tutkimuksissa. Venäläisten näkemys taas on, että heidän tarjoamiaan tietoja ei haluttu käyttää tutkinnassa. Venäjän mielestä tutkimus on puolueellinen ja yhdistää ilman perusteita Venäjän armeijan malesialaiskoneen alasampumiseen.
Tutkinnat putoamisen syistä > Ehdotus YK:n onnettomuustutkinnasta

Venäjän presidentti Vladimir Putin kannatti heinäkuussa 2014 YK:n suorittamaa puolueetonta tutkimusta malesialaiskoneen alasampumisesta. Putin keskusteli kuitenkin heinäkuussa 2015 puhelimessa Alankomaiden pääministeri Mark Rutten kanssa sanoen, että olisi ”ennenaikaista ja haitallista”, jos YK tutkisi koneen alasampumisen. Heinäkuussa 2015 Venäjä esti veto-oikeudellaan YK:n alaisen onnettomuuden tutkinnan. Venäjä syytti ehdotettua päätöstä YK:n tutkintaan politisoituneeksi.
Tutkinnat putoamisen syistä > Tuomioistuimen päätös

Marraskuussa 2022 oikeuskäsittelyssä Hollannissa tuomioistuin on määrännyt kolme syytettyä poissaolevina elinkautiseen vankeusrangaistukseen sekä maksamaan 16 miljoonan euron arvosta vahingonkorvauksia uhrien omaisille. Syytetyistä annettiin kansainvälinen pidätysmääräys. Pääepäilty on venäläinen Igor Girkin, joka on toiminut Venäjän turvallisuuspalvelu FSB:n tiedustelu-upseerina. Kaksi muuta tuomittua ovat Sergei Dubinsky ja Leonid Hartšenko. Neljäs henkilö vapautettiin syytteistä.
Kuolleet

| Kansalaisuus | Matkustajia | Miehistöä | Yhteensä | Lisätiedot |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Alankomaat | 192 |  | 192 | Yhdellä matkustajista oli Alankomaiden/Yhdysvaltain kansalaisuus |
|  Malesia | 29 | 15 | 44 | Yksi matkustajista oli sylilapsi |
|  Australia | 27 |  | 27 |  |
|  Indonesia | 12 |  | 12 | Yksi matkustajista oli sylilapsi |
|  Britannia | 10 |  | 10 | Yhdellä matkustajista oli Britannian/Etelä-Afrikan kansalaisuus |
|  Saksa | 4 |  | 4 |  |
|  Belgia | 4 |  | 4 |  |
|  Filippiinit | 3 |  | 3 |  |
|  Kanada | 1 |  | 1 |  |
|  Uusi-Seelanti | 1 |  | 1 |  |
| Yhteensä | 283 | 15 | 298 |  |
Galleria

Buk-m2 -ohjuksen laukaisualusta.
Lentokoneen reitti.
Kone putosi alas kapinallisalueella.
Kone räjähti ja putosi Doneskista itään, Torezin lähellä 17.7.2014 kello 13.20.
Buk-ohjusjärjestelmän laukaisuvaunu.
Klikkaa kuvassa olevaa kolmiota hiirellä. Silloin näkyy hollantilaisen tutkimuslautakunnan pohjalta tehty animaatio, jossa maasta laukaistu Buk-ohjus räjähtää lähellä MH17:n ohjaamoa.
Megalomania

Sarjakuva, joka kuvaa vainoharhaisuutta.
Megalomania (megas kr. suuri + mania kr. hulluus) on historiallinen käsite, jota toisinaan käytetään merkityksessä suuruudenhulluus. Megalomaaniselle käytökselle on tunnusomaista pakkomielle tai päähänpinttymä, jonka kohteena on raha, valta, nerokkuus tai kaikkivaltius. Megalomania voi kuulua lievempänä versiona ihmisen perusluonteeseen, jolloin henkilö kokee ahneutta rahaa ja valtaa kohtaan, mutta muuttuessaan pakkomielteiseksi se diagnosoidaan sairaudeksi. Megalomaniaa diagnosoitaessa sitä kutsutaan suuruusharhaksi, joka on yksi harhaluuloista.
Sonja (Norjan kuningatar)

| Sonja |
| --- | --- |
 Norjan kuningatar
 Kuningatar Oslon jazz-festivaaleilla vuonna 2017
Norjan kuningatar
Valtakausi:  17. tammikuuta 1991–

Syntynyt:  Sonja Haraldsen 4. heinäkuuta 1937 (ikä 87)  Oslo, Norja
Puoliso:  Harald V
Lapset:  Märtha Louise (s. 1971) Haakon (s. 1973)
Isä:  Karl August Haraldsen
Äiti:  Dagny Haraldsen
Uskonto:  Norjan kirkko
Kuningatar Sonja (Sonja o.s. Haraldsen, s. 4. heinäkuuta 1937 Oslo) on Norjan kuningatar ja kuningas Harald V:n puoliso.
Tausta ja varhainen elämä

Taustaltaan Sonja oli norjalaisen liikemiehen tytär, tavallista porvarillista syntyperää. Hänen vanhempansa olivat nimeltään Karl August Haraldsen ja Dagny Haraldsen. Perhe rakensi talon Oslon Vinderenin kaupunginosaan vuonna 1935, ja Sonja asui siellä suurimman osan elämästään ennen kuin tapasi tulevan miehensä. Talo avattiin yleisölle kuningasparin kultahääpäivänä vuonna 2018.
Sisaruksia Sonjalla oli kolme: yksi sisko ja kaksi veljeä. Perheen lapsista vanhin, Karl Hermann, katosi veneonnettomuudessa ja julistettiin kuolleeksi ennen Sonjan syntymää. Vuonna 1970 sisko, Gry, ajautui itsemurhaan. Sonja on kertonut tämän vaivanneen häntä erityisen paljon, koska oli tuolloin jo vakinainen kasvo norjalaisessa mediassa.
Sonja opiskeli vaatturiksi Oslon ammattikoulussa ja täydensi opintojaan myöhemmin Sveitsissä, jossa hän opiskeli muotisuunnettelua. Palattuaan Norjaan hän opiskeli ranskaa, englantia ja taidehistoriaa Oslon yliopistossa.. Hän valmistui kandidaatiksi.
Norjan kuningattarena

Syntyperänsä vuoksi Norjassa suhtauduttiin ristiriitaisesti Sonjan ja silloisen kruununprinssin Haraldin romanssiin. Sonja ja kruununprinssi Harald tapasivat yhteisten ystäviensä juhlissa vuonna 1959. Pari seurusteli salaa, sillä kuningas Olavi etsi pojalleen aatelissukuista vaimoa Euroopasta. Myöhemmin Harald uhmasi isäänsä ja uhkasi jäädä kokonaan naimattomaksi, mikäli ei saisi mennä naimisiin rakastamansa naisen kanssa.. Sonja ja Harald kihlautuivat maaliskuussa 1968 ja avioituivat 29. elokuuta 1968 Oslossa.
Pariskunnalla on kaksi lasta: prinsessa Märtha Louise ja Norjan kruununprinssi Haakon. Lapsenlapsia heillä on viisi.
Sonjasta on kirjoitettu kirja Norges førstedamer (Norjan ensimmäinen nainen). Lokakuussa 2012 ilmestyi Gyldendalin julkaisema kirja Dronningen.
Vuosina 1987–1990 Sonja toimi Norjan punaisen ristin varapuheenjohtajana.
Norjan puolustusvoimissa Sonjan sotilasarvo on prikaatikenraali. Vuonna 2014 keskustelunaiheeksi nousi kuningattaren korottaminen myös amiraalikuntaan, kun opistopäälliköksi nouseva Louise Dedichen piti ylentää kontra-amiraaliksi.
Galleria

Kuningatar Sonjan kuninkaallinen monogrammi.
Kunnianosoituksia

Kuningattarelle on myönnetty seuraavat ulkomaiset kunniamerkit:
Toukokuun ritarikunta (Argentiina)
Itävallan tasavallan kunniamitali (Itävalta)
Leopoldin ritarikunta (Belgia)
Etelän ristin ritarikunta (Brasilia)
Stara planinan ritarikunta (Bulgaria)
Chilen ansioritarikunta (Chile)
Kuningatar Jelenan ritarikunta (Kroatia)
Elefanttiritarikunta (Tanska, 1973)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 1998)
Valkoisen Tähden ritarikunta (Viro, 2014)
Ordre National du Mérite (Ranska)
Bundesverdienstkreuz (Saksa)
Vapahtajan ritarikunta (Kreikka)
Unkarin ansioritarikunta (Unkari)
Islannin Haukan ritarikunta (Islanti, 1981)
Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia)
Arvokkaan kruunun ritarikunta (Japani)
Renessanssiritarikunta (Jordania)
Kolmen tähden ritarikunta (Latvia)
Kansallisen tunnustuksen risti (Latvia)
Vytautas Suuren ritarikunta (Liettua)
Aadolf Nassaulaisen ritarikunta (Luxemburg)
Nassaun perheen kultaisen leijonan ritarikunta (Luxemburg)
Alankomaiden leijonan ritarikunta (Alankomaat)
Alankomaiden kruunun ritarikunta (Alankomaat)
Valkoisen kotkan ritarikunta (Puola)
Portugalin ansioritarikunta (Portugali)
Henrik Purjehtijan ritarikunta (Portugali)
Kristuksen veljeskunta (Portugali)
Valkoisen kaksoisristin ritarikunta (Slovakia)
Poikkeuksellisten meriittien ritarikunta (Slovenia)
Diplomaattisten ansioiden ritarikunta (Etelä-Korea)
Kaarle III:n ritarikunta (Espanja, 1995)
Isabella Katolilaisen ritarikunta (Espanja, 1982)
Serafiimiritarikunta (Ruotsi)
Lähde:
Kirjallisuus

Ingar Sletten Kolloen: Kuningatar Sonja (WSOY 2013)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sonja (Norjan kuningatar) Wikimedia Commonsissa
Kongehuset.no: Hennes Majestet Dronningen (norjaksi)
Side2: Sonja fyller 75 år (Arkistoitu – Internet Archive) (norjaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Jutun loppu (elokuva)

| Jutun loppu> The End of the Affair |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Neil Jordan
Käsikirjoittaja:  Graham Greene  Neil Jordan
Tuottaja:  Neil Jordan  Stephen Woolley
Säveltäjä:  Michael Nyman
Kuvaaja:  Roger Pratt
Leikkaaja:  Tony Lawson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures Corporation
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:   3. joulukuuta   14. huhtikuuta 2000
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jutun loppu (The End of the Affair) on Neil Jordanin ohjaama elokuva vuodelta 1999. Se perustuu Graham Greenen romaaniin Jutun loppu.
Juoni

Julianne Moore näyttelee Sarah Milesia, naimisissa olevaa rakastajatarta. Ralph Fiennes tulkitsee päähahmon ilmeisen Greene-vaikutteisen roolin. Hän on mustasukkainen kirjailija Maurice Bendrix, jonka nainen on jättänyt pari vuotta aikaisemmin. Kuvion kolmatta osapuolta, Milesin aviomiestä, esittää Stephen Rea.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ralph Fiennes  | … |  Maurice Bendrix   |
|  Stephen Rea  | … |  Henry Miles   |
|  Julianne Moore  | … |  Sarah Miles   |
|  Heather-Jay Jones  | … |  Henry's Maid   |
|  James Bolam  | … |  Mr. Savage   |
|  Ian Hart  | … |  Mr. Parkis   |
|  Sam Bould  | … |  Lance Parkis   |
|  Cyril Shaps  | … |  tarjoilija   |
|  Penny Morrell  | … |  Bendrix's Landlady   |
|  Simon Fisher-Turner  | … |  tohtori Gilbert   |
|  Jason Isaacs  | … |  Isä Richard Smythe   |
|  Deborah Findlay  | … |  Miss Smythe   |
Vastaanotto > Arvioita

Ilta-Sanomien Timo Malmi toteaa käsikirjoittaja-ohjaaja Jordanin jättäneen Greenelle keskeisen katolisen problematiikan sivummalle. Ohjaaja onnistuu hänestä lähinnä Lontoon ilmapiirin tavoittamisen, hyvien näyttelijöiden ja Michael Nymanin musiikin ansiosta.
Vastaanotto > Palkinnot

Elokuva oli ehdolla kahteen Oscar-palkintoon: parhaaseen naispääosaan ja parhaaseen kuvaukseen.
Aiheesta muualla

Kangasjärvi, Jukka: Jutun loppu Film-O-Holic.com. 14.04.2000. Viitattu 8.4.2021.
Söpö: Jutun loppu (1999) : Alkuperäinen nimi: The End of the Affair Leffatykki. 11.12.2005. Viitattu 8.4.2021.
Silvia (Ruotsin kuningatar)

| Silvia |
| --- | --- |
 Kuningatar Silvia vuonna 2023.
Ruotsin kuningatar
Virkakausi:  19. kesäkuuta 1976 –

Syntynyt:  Silvia Renate Sommerlath 23. joulukuuta 1943 (ikä 81) Heidelberg, Saksa
Puoliso:  Kaarle XVI Kustaa (vih. 1976)
Lapset:  Kruununprinsessa Victoria Prinssi Carl Philip Prinsessa Madeleine
Isä:  Walther Sommerlath
Äiti:  Alice Soares de Toledo
Nimikirjoitus:  
Kuningatar Silvia (s. 23. joulukuuta 1943, syntyjään Silvia Renate Sommerlath) on Ruotsin kuningatar ja kuningas Kaarle XVI Kustaan puoliso.
Varhainen elämä

Silvia syntyi Heidelbergissä Saksassa toisen maailmansodan aikana saksalaisen isän Walther Sommerlathin ja brasilialaisen äidin Alice Soares de Toledon neljäntenä lapsena. Silvian isä oli Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsen. Sodan jälkeen perhe muutti São Pauloon Brasiliaan, jossa he asuivat 1947–1957. Vuonna 1957 perhe muutti takaisin Saksaan.
Varhainen elämä > Ura ennen hovia

Ennen avioliittoaan Silvia oli töissä Argentiinan suurlähetystön konsulaatissa Münchenissä. Hän on työskennellyt myös lentoemäntänä.
Silvia puhuu kuutta kieltä; ruotsia, saksaa, ranskaa, espanjaa, portugalia ja englantia. Hän osaa myös ruotsalaista viittomakieltä.
Avioliitto ja lapset

Silvia tapasi Ruotsin kruununprinssin Kaarle Kustaan vuoden 1972 kesäolympialaisten aikana. Kun Ruotsin silloinen kuningas Kustaa VI Aadolf kuoli 15. syyskuuta 1973, Kaarle Kustaasta tuli maan uusi kuningas Kaarle XVI Kustaa. Koska Silvia ei ollut aatelissukuinen, häntä ei pidetty sopivana puolisoehdokkaana kuninkaalle. Näin ollen Kaarle Kustaa ja Silvia päättivät pitää suhteensa salaisuutena, mutta se paljastui, kun pari salakuvattiin yhdessä huoltoasemalla.
Silvia ja Kaarle Kustaa ilmoittivat 12. maaliskuuta 1976 kihlauksestaan, ja heidät vihittiin avioliittoon 19. kesäkuuta samana vuonna. Vihkiminen toimitettiin Tukholman Suurkirkossa, ja sitä todisti 1 200 vierasta.
Päivää ennen ABBA julkaisi uuden kappaleen nimeltä Dancing Queen. Yleinen harhaluulo on, että kappale oli kirjoitettu nimenomaan Silvialle tämän kuningattareksi nousun kunniaksi, mutta todellisuudessa ABBA oli kirjoittanut kappaleen jo aiemmin ja päätti vain julkaista sen tällöin, koska sen katsottiin olevan tapahtumaan sopiva.
Kuningattaren hääpuku oli hankittu Diorin muotitalosta, ja sen suunnittelija oli Marc Bohan. Valkoista duchesse-silkkiä oleva kapealinjainen pitkähihainen hääpuku on malliltaan yksinkertainen ja sen pääntie on umpinainen. Pitkä laahus on kiinnitetty puvun selkään. Puku oli sopiva tausta Silvian käyttämälle kuningatar Sofian pitsihunnulle ja Bernadotte-suvun perinteikkäälle kuningatar Josefinan kameediadeemille.
Silvialla ja Kaarle Kustaalla on kolme lasta:
kruununprinsessa Victoria, Länsi-Götanmaan herttuatar, s. 1977
prinssi Carl Philip, Värmlandin herttua, s. 1979
prinsessa Madeleine, Hälsinglandin ja Gästriklandin herttuatar, s. 1982.
Ruotsin kuningattarena

Avioliiton myötä Silviasta tuli Ruotsin kuningatar.
Vuonna 1999 Silvia perusti ensimmäisen hyväntekeväisyysjärjestönsä nimeltä Childhood, jonka tavoitteena on huolehtia lasten oikeudesta turvalliseen lapsuuteen. Hänen tyttärensä Madeleine on myös työskennellyt järjestön parissa.
Vuonna 2021 Silvia kaatui kotonaan ja hän joutui sairaalaan, jossa hänellä todettiin useampi murtuma.
Galleria

Silvian henkilökohtainen vaakuna
Silvian monogrammi
Kuningaspari juhlimassa Kaarle XVI Kustaan 40-vuotispäivää Ruotsin kuninkaana.
Kunnianosoituksia

Kuningatar Silvialle on myönnetty seuraavat ulkomaalaiset kunnianosoitukset:
Itävallan tasavallan kunniamitali (Itävalta, 1979)
Leopoldin ritarikunta (Belgia)
Laila Utaman perheen ritarikunta (Brunei)
Stara planinan ritarikunta (Bulgaria)
Bernardo O'Higginsin ritarikunta (Chile)
Elefanttiritarikunta (Tanska)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 1995)
Valkoisen Tähden ritarikunta (Viro, 2011)
Valkoisen ruusun ritarikunta (Suomi, 1982)
Kunnialegioona (Ranska, 1984)
Ordre National du Mérite (Ranska, 1963)
Bundesverdienstkreuz (Saksa)
Kunniaritarikunta (Kreikka)
Islannin Haukan ritarikunta (Islanti, 1981)
Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia, 1991)
Arvokkaan kruunun ritarikunta (Japani)
Kolmen tähden ritarikunta (Latvia, 1995)
Kansallisen tunnustuksen risti (Latvia)
Vytautas Suuren ritarikunta (Liettua)
Liettuan ansioritarikunta (Liettua)
Nassaun perheen kultaisen leijonan ritarikunta (Luxemburg)
Alankomaiden leijonan ritarikunta (Alankomaat)
Pyhän Olavin ritarikunta (Norja)
Kristuksen veljeskunta (Portugali)
Henrik Purjehtijan ritarikunta (Portugali)
Isabella Katolilaisen ritarikunta (Espanja, 1979)
Tunisian ansioritarikunta (Tunisia)
Chula Chom Klaon ritarikunta (Thaimaa)
Ruhtinas Jaroslav Viisaan ritarikunta (Ukraina, 1999)
Hymyn ritarikunta (Puola)
Vuonna 1990 Silvia nimettiin Turun yliopiston humanistisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuningatar Silvia Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Thomás Xenákis

| Mitalit> Maa:   Kreikka.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kreikka.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kreikka.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Kreikka> Miesten voimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 1896 | Köysikiipeily |  |
|  Hopeaa | Ateena 1896 | Nojapuiden joukkuekilpailu |  |
Thomás Xenákis (kreik. Θωμάς Ξενάκης; 30. maaliskuuta 1875 – 7. heinäkuuta 1942 Orange, Kalifornia, Yhdysvallat) oli kreikkalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän osallistui Ateenan olympialaisiin 1896, joissa hän voitti hopeaa sekä köysikiipeilystä että nojapuiden joukkuekilpailusta.
Aiheesta muualla

Thomás Xenákis Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Thomas Xenakis
Käännös suomeksi
Marius Maximus

Marius Maximus oli roomalainen historioitsija ja virkamies, joka eli toisella ja kolmannella vuosisadalla jaa. Hän oli luultavasti sama mies kuin eräs Lucius Marius Maximus Perpetuus Aurelianus, joka oli kotoisin pohjoisafrikkalaisesta tai hispanialaisesta suvusta ja oli syntynyt noin vuonna 160. Hänen isänsä oli Gallia Lugdunensiksen ja Aquitanian provinssien ritarisäätyläinen prokuraattori. Hän oli konsulina vuonna 198 tai 199 ja uudelleen vuonna 223 ja toimi Gallia Belgican, Ala-Germanian, African ja Asian maaherroina. Vuosina 217–218 hän oli myös Rooman kaupunginprefekti.
Maximus kirjoitti Rooman keisarien elämäkerran, joka ulottui Nervasta Macrinukseen tai Elagabalukseen. Hän saattoi imitoida tai jatkaa Suetoniuksen ja Cassius Dion töitä. Mariuksen teos on kadonnut, mutta se mainitaan lähteenä Historia Augustassa.