stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles Fort
Fort ja selittämätön > Fortin kirjoitustyyli

Fortin kirjojen ymmärtäminen vaatii aikaa ja paneutumista: hänen tyylinsä on monimutkainen, väkivaltainen ja runollinen, satiirinen ja herkkä, syvällinen ja välillä arvoituksellinen. Ideoita hylätään ja niihin taas palataan joitakin sivuja myöhemmin; esimerkkejä ja tietoa tarjotaan, vertaillaan ja niille esitetään vastakohtia, lopputuloksiin päädytään ja niistä päästään, kun Fort pitää epätavanomaisuutta tavanomaisuuden tarkkailun alla, se epäonnistuu jatkuvasti tekemään selkoa niistä. Hyökkäyksiään jatkaessa Fort näyttää tavanomaisten selitysten naurettavuuden ja sitten esittää omat teoriansa. Colin Wilson pitää Fortin kirjoitustyyliä "raakana" ja "melkein lukemiskelvottomana", ja spekuloi, että Fortille ominaislaatuinen proosa on saattanut olla se, mikä on estänyt häntä saavuttamasta suurempaa suosiota.
Fort ehdottaa esimerkiksi että on olemassa "Super-Sargassomeri", minne kaikki kadonneet tavarat joutuvat – teorioitaan hän perustelee sillä, että ne toimivat aivan yhtä hyvin kuin tavanomaisetkin selitykset. Mitä tulee siihen, uskoiko Fort itsekään teorioitaan, tai ehdotuksiaan, hän vastaa: "En usko mitään omaani, mitä olen milloinkaan kirjoittanut". Wilson luulee, että Fort otti vain muutaman, jos mitään, "selityksistään" tosissaan, ja muistuttaa, että Fort ei edes "yrittänyt esittää yhtenäisiä väitteitä".
Fort ja selittämätön > Fortilainen ilmiö

Fortin kirjoitustyylin vastustamisestaan huolimatta, Wilson hyväksyy, että "tosiasiat todella ovat tarpeeksi ällistyttäviä." Fortin kirjat sisältävät esimerkkeinä oudoista ilmiöistä useita, joihin on vaihtelevasti viitattu okkultistiseina, yliluonnollisina ja paranormaaleina ilmiöitä. Raportoidut tapahtumat sisältävät teleportaation (termi, jonka usein sanotaan olevan Fortin keksimä) ja muut selittämättömät ilmaantumiset ja katoamiset; räyhähenkiin liittyvät ilmiöt; sammakoiden, kalojen tai erinäisten epäorgaanisten aineiden sataminen taivaalta; viljaympyrät; tuntemattomista lähteistä tulevat melut ja räjähdykset; itsesytynnän; levitaation; pallosalamat; lentävät lautaset; jättimäiset valorenkaat merissä; ja eläimet niille oudoissa ympäristöissä.
Hän esittelee lukijalleen useita outoja artefakteja, joita on löytynyt odottamattomista paikoista (joihin englanniksi viitataan OOPArt:eina eli "out of place artefacts"). Hän oli myös kenties ensimmäinen henkilö, joka pyrki selittämään ihmisten outoja ilmestymisiä ja katoamisia ufojen kaappauksilla, ja oli varhainen Maan ulkopuolinen elämä -hypoteesin kannattaja.
Moniin näistä ilmiöistä nyttemmin viitataan englanniksi Fortean, suomeksi fortilaisina ilmiöinä, ja joistakin on jopa syntynyt omia "koulukuntiaan", kuten ufologia ja kryptozoologia. Useimmat tiedemiehistä ja akateemikoista kuitenkin pitävät niitä yhä näennäistieteenä.
Osittainen bibliografia

The Outcast Manufacturers (romaani), 1906
Many Parts (omaelämäkerta, ei julkaistu)
The Book of the Damned, Prometheus Books, 1999, paperikansi, 310 sivua, ISBN 1-57392-683-3, ensijulkaisu 1919.
New Lands, Ace Books, 1941 ja myöhemmät painokset, paperikansi, ensijulkaisu 1923. ISBN 0-7221-3627-7
Lo!, Ace Books, 1941 ja myöhemmät painokset, paperikansi, ensijulkaisu 1931. ISBN 1-870870-89-1
Wild Talents, Ace Books, 1932 ja myöhemmät painokset, paperikansi, ensijulkaisu 1932. ISBN 1-870870-29-8
Complete Books of Charles Fort, Dover Publications, New York, 1998, kovakansi, ISBN 0-486-23094-5
Kirjallisuutta

Fortista ei ole kirjoitettu kovin montaa kirjaa. Teokset ovat lähinnä elämäkerrallisia selityksiä Fortista ja hänen ideoistaan.
Martin Gardnerin kirjassa Fads and Fallacies in the Name of Sciencessa (1957; Dover; ISBN 0-486-20394-8) on luku Charles Fortista.
Damon Knightin Charles Fort: Prophet of the Unexplained on vanhentunut, mutta arvokas elämäkerrallinen lähde, joka kertoo yksityiskohtaisesti Fortin elämästä.
Ulrich Maginin Der Ritt auf dem Kometen. Über Charles Fort on samankaltainen Knightin kirjan kanssa, mutta saksaksi, ja sisältää yksityiskohtaisempia lukuja Fortin filosofiasta.
Louis Pauwelsin ja Jaques Bergierin The Morning of the Magicians on myös ottanut vaikutteita Fortin työstä, ja mainitseekin sen usein.
Jerome Clark, The Extraterrestrial Hypothesis in the Early UFO Age (pp. 122–140 in UFOs and Abductions: Challenging the Borders of Knowledge, David M. Jacobs, editor; University Press of Kansas, 2000; ISBN 0-7006-1032-4)
Jerome Clark, The UFO Book; 1998, Visible Ink
Colin Wilson, Mysteries, Putnam, ISBN 0-399-12246-X
Aiheesta muualla

The Charles Fort Institute. (englanniksi)
The Sourcebook Projectin kotisivu. (englanniksi)
The Skeptic's Dictionary: Charles Fort. (englanniksi)
Fortean Times. (englanniksi)
Charles Fortin kirjat ovat luettavissa (englanniksi) Resologist.net -sivuilta.
Linkit suoraan kirjoihin:
Book of the Damned
New Lands
Lo!
Wild Talents
Many Parts (säilyneitä katkelmia)
The Outcast Manufacturers
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Germania (kirja)

| Germania |
| --- | --- |
 Codex Aesinas
Kirjailija:  Tacitus
Kieli:  latina
Genre:  maantiede ja kansatiede
Julkaistu:  98
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Germania on roomalaisen historioitsija Tacituksen Germaniaa ja sen asukkaita eli germaaneja käsittelevä maantieteellis-kansatieteellinen teos, jonka hän kirjoitti vuonna 98. Suurin osa teoksen tiedoista pohjautunee aiempaan kirjallisuuteen, mutta suurin osa Tacituksen lähteistä on sittemmin kadonnut. Germaniaa pidetään varsin luotettavana lähteenä, ja monet Tacituksen väitteet on sittemmin todistettu arkeologisesti.
Keskiajalla Germaniasta oli vain yksi käsikirjoitus, Codex Hersfeldens, jonka katoamisen jälkeen kirja tunnettiin vain siitä kopioiduista käsikirjoituksista. Ensimmäisen tieteellisen esityksen siitä teki vuonna 1519 Beatus Rhenanus.
Historia

Tacitus on kirjoittanut Germanian Trajanuksen toisella konsulikaudella eli 98 jälkeen ajanlaskun alun. Teos ei ole välttämättä ollut alkujaan nimeltään Germania. Nimi on tullut yleiseen käyttöön kirjan ensimmäisen luvun ensimmäisestä sanasta. Suurin osa Germanian aineistosta perustunee toisen käden tietoihin aikaisemmasta kirjallisuudesta. Tacitus mainitsee lähteistään vain Caesarin ja Gallian sodan. Tacituksen käyttämistä lähteistä ovat monet sittemmin kadonneet kokonaan. Luultavasti Tacituksen käyttämiä lähteitä olivat esimerkiksi Poseidonioksen kuvaus kelttiläisistä kansoista, Aufidius Bassuksen Bellum Germanicum, Plinius vanhemman Bella Germaniae, Liviuksen Rooman historian 104. kirja sekä Sallustiuksen ja Cornelius Nepoksen kadonneet kirjat. Useimmissa tapauksissa lähdesuhdetta ei voida todistaa tyhjentävästi, vaan siitä esitetään olettamuksia todennäköisyyspohjalta. Lähteiden lisäksi lienee todennäköistä, että Tacitus on sisällyttänyt teokseensa omia havaintojaan esimerkiksi Roomassa mahdollisesti näkemistään germaaneista tai heiltä saadusta sotasaaliista.
Keskiajan yli säilyi vain yksi Germanian käsikirjoitus, Codex Hersfeldens 830-luvun ja 850-luvun väliltä. Se siirrettiin vuonna 1455 Hersfeldistä Roomaan, josta se myöhemmin katosi. Muut kolmisenkymmentä tunnettua säilynyttä käsikirjoitusta perustuvat kopioihin Codex Hersfeldensiksestä. Ensimmäiset painokset Germaniasta tehtiin Venetsiassa vuonna 1470 ja Nürnbergissä vuonna 1473. Enea Silvio Piccolominin eli myöhemmän paavi Pius II:n esitys Germaniasta painettiin Leipzigissa vuonna 1496. Piccolominin mielestä Germania osoitti, kuinka kurjasti germaanit elivät ennen kristinuskon saapumista.
Piccolominin painosta alkoivat tutkia saksalaiset humanistit, ja ensimmäisen tieteellisen esityksen siitä teki vuonna 1519 Beatus Rhenanus. Rhenanus loi pohjaa saksalaiselle historiankirjoitukselle ja oli osaltaan synnyttämässä saksalaista kansallisuusaatetta. Ensimmäisessä maailmansodassa kirja kulki monien saksalaisten sotilaiden mukana, ja toisessa maailmansodassa siitä tehtiin Wehrmachtille tarkoitettu erikoispainos. Natsit käyttivät sitä tukemaan käsityksiään rodullisesta puhtaudesta, vaikka alun perin Tacituksen käsitys germaaneista olikin enemmän maantieteellinen kuin kielellinen.
Joskus on esitetty, että Germania ei välttämättä ole alun perin ollut itsenäinen teos. Tämän käsityksen mukaan Germania on ollut Historiae-teoksen jonkin kadonneen osan sivukuvaus, jonka Tacitus tai joku muu on irrottanut yhteydestään. Germania alkaa ilman varsinaista johdantoa, mutta loppuu maantieteellisesti loogisesti kuvailuihin tunnetun maailman pohjoisista rajoista. Caesar kirjoitti teokseensa Gallian sota ekskurssin gallien ja germaanien tavoista. Samaan tapaan Herodotos kirjoitti Historiateos-kirjassaan esityksen skyyttalaisista. Teorian todistaminen tai sen kumoaminen olisi kuitenkin käytännössä hyvin vaikeaa.
Sisältö ja tyyli

Germania voidaan jakaa kahteen toisistaan selvästi eroavaan osaan, lukuihin 1–27 ja 28–46. Ensimmäisen osan luvut kertovat germaanien alkuperästä, yhteiskunnasta ja yksityiselämästä. Aloitusluku käsittelee Germanian rajoja ja viimeinen germaanien hautajaismenoja. Teoksen toisessa osassa kuvataan tarkemmin yksittäisiä heimoja kartanmukaisessa maantieteellisessä järjestyksessä; se käsittelee pääasiassa ensimmäisessä osassa mainitsemattomia seikkoja.
Tacituksen tyylillä oli kolme pääasiallista piirrettä, tiivis ilmaisu, epäsymmetria ja juhlavuus. Tyyli on saanut voimakkaita vaikutteita Tacituksen suosikkihistorioitsijalta Sallustiukselta. Germania on kirjoitettu hyvin tiiviisti. Kaikki turhat sanat on jätetty tekstistä pois. Tarkoitus on, että lukija täydentää itse tarpeettomat sanat päässään. Epäsymmetria (inconcinnitas) on esimerkiksi Cicerolle tyypillisen symmetrian (concinnitas) vastakohta. Epäsymmetriassa samanarvoisilla osilla on erilainen kirjoitusasu. Sanaston puolesta Tacitus on kirjoittaessaan vältellyt myös hyvin yleisiä ja kuluneita ilmauksia, erikoistermejä ja vierasperäisiä sanoja. Juhlavuutta tekstiin luovat Tacituksen käyttämät retoriset keinot ja runokielen sanat.
Germania sisältää ensimmäisen maininnan fenneistä, joiden nimestä Finland ja finne (Suomi ja suomalaiset) on johdettu:
»Fennit ovat ihmeen villejä, viheliäisen köyhiä. Ei heillä ole aseita, ei hevosia, ei asuntoja. Ravintona ovat kasvit, vaatteina nahat ja makuusijana maa. Ainoa varallisuus on nuolissa, joita he raudan puutteessa terästävät luilla. Metsästys elättää yhtäläisesti sekä miehiä, että naisia. Nämä näet seuraavat miehiä kaikkialle ja pyytävät osan saaliista. Lapsillakaan ei ole muuta suojaa villieläimiltä ja rajuilmoilta kuin jonkinlainen oksista punottu katos. Sinne palaavat nuoret, se on vanhojen turvapaikka. Mutta tämä on heistä onnellisempaa elämää kuin pelloilla huokaileminen, vaivalloinen talojen rakentaminen sekä milloin toiveikas, milloin pelokas huolenpito omasta ja vieraasta omaisuudesta. Rauhassa jumalilta ja rauhassa ihmisiltä he ovat saavuttaneet sen vaikeimman päämäärän, ettei heidän tarvitse edes mitään toivoa.»
Luotettavuus

Germaniaa on yleisesti ottaen pidetty varsin luotettavana tietolähteenä. Tietyt Tacituksen Germaniassa esittämät väitteet on voitu todeta todeksi arkeologian kautta. Löytöjen perusteella fennit käyttivät Tacituksen väittämien mukaisesti turkisasuja ja luukärkisiä nuolia, mutta hevoset ja kiinteät asumukset puuttuivat. Suoruumiit tukevat Tacituksen kuvailua germaanien kuolemanrangaistuksista ja vaatetuksesta. Yleisesti ottaen arkeologiset löydöt ovat useammin tukeneet kuin kumonneet Tacituksen väitteitä. Toisaalta joitakin hänen kuvailuistaan ei voida pitää tosina. Fennit ovat tuskin esimerkiksi valinneet elämäntyyliään, koska he ”pitivät sitä onnellisimpana vaihtoehtona”. Toisaalta kirjan jotkin luvut voivat olla monitulkintaisia tai epäselviä, mikä voi johtua tarpeesta tiivistää tekstiä tai Tacituksen käyttämän lähteen laadusta.
Tarkoitus

Germanian tarkoituksesta on esitetty useampia eri näkökantoja. Yksinkertaisimmillaan sitä voidaan pitää puhtaasti asiasisällöllisenä maantieteellis-kansatieteellisenä kuvauksena germaaneista ilman minkäänlaista yksiselitteistä poliittista tendenssiä. Jotkut tutkijat ovat tosin tukeneet näkemystä, jonka mukaan Germania on tarkoitettu varoitukseksi germaanien taholta uhkaavasta vaarasta roomalaisille. Toisaalta muiden näkemysten mukaan Tacituksen kuvailut esimerkiksi Teutoburgin taistelun voittaneista keruskeista tai aikanaan voimakkaista kimbreistä on tarkoitettu pikemminkin osoittamaan, kuinka germaanien aikaisemmin muodostama vaara Roomalle oli nyt ohi.
Suomennokset

Germania on suomennettu neljä kertaa. Ensimmäisen tekijä on Oulussa roomalaisen kirjallisuuden lehtorina toiminut Oskar Blomstedt jo 1865. Matti Klinge kirjoittaa, että Tuomo Pekkasen suomennos olisi luotettavin ja uskottavin, mutta katsoo, että Edwin Linkomiehellä on paikoin tyylillistä etumatkaa.
Publius [Gaius] Cornelius Tacitus, Germania; suom. Osk. Blomstedt. Oulu: Barck 1865
Tacitus, Publius Cornelius: Germania.  (Germania.)  Suomentanut K. J. Hidén. Roomalaisten ja kreikkalaisten kirjailijain teoksia, 1. Helsinki:  Yrjö Weilin, 1904.  Teoksen verkkoversio.
Tacitus, Publius Cornelius: Germania.  (Germania.)  Suomentanut ja lyhyesti selittänyt Edwin Linkomies. Helsinki:  Otava, 1952.
Tacitus, Publius Cornelius: Germania.  (Germania.)  Suomentanut latinan kielestä ja lyhyesti selittänyt Tuomo Pekkanen. Latinankielinen rinnakkaisteksti. Helsinki:  Gaudeamus, 1976.  ISBN 951-662-180-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Germania (kirja) Wikimedia Commonsissa
Marika Mielonen, Asyndeton adversativum -rakenteen käännösstrategioita Tacituksen teoksessa Germania pro gradu, Helsingin yliopisto 2022
Hannu Salmi, ”Metsässä syntyneet” ja silva hercynia. Germaaninen metsä tasavallan ajan lopun ja keisariajan alun klassisessa kirjallisuudessa. s. 9–22. Hetkiä historiassa. Turun yliopisto 2002 ISBN 951-29-2299-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2  3  4  5 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Puola 2  Vatikaani 2 
Muut:  IdRef 2 
Johannes Janssoniuksen Germanian kartta vuodelta 1657.
Rendswührenin mies, suoruumis Saksasta ajanlaskun alun paikkeilta.
Glencore

| Glencore plc |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Osake:  LSE: GLEN, SEHK: 0805, JSE: GLN
ISIN:  JE00B4T3BW64
Perustettu:  1974 (Marc Rich + Co AG) 
Perustaja:  Marc Rich
Toimitusjohtaja:  Ivan Glasenberg
Puheenjohtaja:  Tony Hayward
Kotipaikka:  Baar, Zugin kantoni, Sveitsi
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Toimiala:  raaka-ainekauppa, kaivostoiminta
Tuotteet:  kupari, sinkki, nikkeli, alumiini, rautamalmi, rautaseokset, kivihiili, raakaöljy ja öljytuotteet, vehnä, ohra, kaura, ruokaöljyt, soija, puuvilla ja sokeri
Liikevaihto:  221 miljardia USD (2014)
Henkilöstö:  181 000 (2015)
Kotisivu:  www.glencore.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Glencore plc on brittiläis-sveitsiläinen raaka-ainekauppaan ja kaivostoimintaan erikoistunut jättiyritys, jonka kotipaikka on Sveitsin Baar. Vuonna 2014 se oli maailman kymmenenneksi suurin yritys Fortune 500 Global -listalla. Glencore on maailman suurin kaivosyhtiö.lähde?
Nykyinen Glencore plc syntyi toukokuussa 2013 raaka-aineyhtiö Glencoren ja kaivosyhtiö Xstratan fuusiona. Glencore-nimi tulee sanoista GLobal ENergy COmmodity REsources, ja yhtiö toimittaa metalleja, mineraaleja, raakaöljyä, öljytuotteita, kivihiiltä, maakaasua ja maatalous­tuotteita asiakas­yrityksilleen, jotka toimivat energia-, teräs-, ajoneuvo- ja elintarvike­teollisuudessa.
Glencoren historia on ollut skandaalintäyteinen. Perustaja Marc Richiä kutsuttiin talousrikostensa vuoksi 1990-luvulla maailman etsityimmäksi valkokaulus­rikolliseksi, ja myöhemmin yritys on ollut usein otsikoissa ympäristö­laiminlyönneistään sekä lahjonta- ja veronkierto­syytteistä eri puolilla maailmaa.
Velkaisen Glencoren osakekurssi on vuonna 2015 ollut jyrkässä laskussa. Syksyllä 2014 Glencoren osake maksoi yli kolme Englannin puntaa, syyskuun lopussa 2015 vain 0,77 puntaa.
Historiaa

Yrityksen perusti vuonna 1974 raaka-ainemeklari Marc Rich (1934–2013) nimellä Marc Rich + Co AG. Toukokuussa 2013 Glencore toteutti odotetun fuusion yhteistyökumppaninsa Xstratan kanssa, josta se oli omistanut osan jo vuodesta 1990 lähtien.
Yrityksellä rikastunut perustaja Marc Rich joutui Yhdysvalloissa vuonna 1983 syytetyksi 51 eri syytekohdasta, muun muassa verorikoksista ja laittomasta kaupankäynnistä Iranin kanssa panttivankikriisin 1979–1981 aikana. Liittovaltion syyttäjänä New Yorkin osavaltiossa tuolloin toiminut Rudy Giuliani kuvasi juttua maan kaikkien aikojen suurimmaksi veronkiertotapaukseksi. Rich pakeni Sveitsiin kunnes presidentti Bill Clinton armahti hänet vuonna 2001, viimeisenä virassaolopäivänään. Maanpakonsa aikana Rich yritti saada yritykselleen määräävän markkina-aseman maailman sinkkikaupasta. Hanke epäonnistui, ja vuosina 1993–1994 Rich joutui myymään enemmistöosuuden konkurssikypsästä Marc Rich + Co:sta Glencore International -yhtiölle, jonka perusti yrityksen muu toimiva johto management buyoutina. Glencoren johto toimi kuitenkin sen jälkeenkin läheisessä yhteistyössä viranomaisia piileskelleen Marc Richin kanssa seuraavat 21 vuotta.
Glencore International listautui Lontoon pörssiin toukokuussa 2011 ja otettiin mukaan FTSE 100 -indeksiin. Yrityksen osake noteerataan myös Hongkongin ja Johannesburgin pörsseissä.
Syytöksiä

CIA-tiedustelupalvelun mukaan Glencore International olisi maksanut yli 3,2 miljoonaa dollaria lahjuksina Saddam Husseinin hallinnolle saadakseen irakilaista öljyä Yhdistyneiden kansakuntien Ruokaa öljystä -ohjelman puitteissa. Glencore on kiistänyt syytökset. Jo Marc Richin aikana yritystä syytettiin laittomasta kaupankäynnistä Etelä-Afrikan rotusortohallituksen kanssa.
Sambiassa Glencoren omistama Mopani Copper Mines plc on ollut kritiikin kohteena happosateista ja miljoonien ihmisten terveysongelmista sekä veronkierrosta.
Kongon demokraattisessa tasavallassa Glencoren tytäryhtiö käytti kuparimalmin rikastuksessa happoa, joka laskettiin suoraan paikallisten kalastajien käyttämään jokeen. Yritystä on syytetty myös maan valtiollisten kaivosten yksityistämisessä tapahtuneista väärinkäytöksistä.
Yhtiön vastuullisuuskysymyksiä käsiteltiin vuonna 2012 Yle TV1 -kanavalla esitetyssä Nicolas Shaxsonin dokumentissa Afrikkaa ryöstämässä (Stealing Africa, 2012).
Gail Godwin

| Gail Godwin |
| --- | --- |
 Gail Godwin 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1937 (ikä 87–88) Birmingham, Alabama, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
gailgodwin.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gail Godwin (s. 1937 Birmingham, Alabama, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija.
Godwin käsittelee teoksissaan naisen valintoja avioliiton, uran, perheen ja omien tarpeiden ristipaineissa. Ratkaisuna hän esittää taiteen. Häntä on verrattu Doris Lessingiin ja Margaret Drabbleen.
Suomennetut teokset

Ystävättäret (The Finishing School), suom. Marja Helanen-Ahtola, Espoo: Weilin + Göös 1987 ISBN 951-35-3727-7
Äiti ja kaksi tytärtä (A mother and two daughters), suom. Pirkko Lokka, Minna Lokka, Mirka Huhtanen,  Helsinki: WSOY 1985  ISBN 951-0-13073-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gail Godwin Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Edward Gibbon

Edward Gibbon.
Edward Gibbon (8. toukokuuta 1737 – 16. tammikuuta 1794) oli englantilainen historioitsija, jota on pidetty yhtenä nykyaikaisen historiankirjoituksen perustajista.
Elämä

Gibbon syntyi kohtalaisen varakkaaseen englantilaiseen perheeseen, joka tuki hänen opintojaan. Hän pääsi jo 15-vuotiaana protestanttiseen Oxfordin Magdalen Collegeen. Hän ei kuitenkaan pitänyt saamastaan opetuksesta ja kääntyi hetkeksi katolisuuteen. Tästä nousi suuri kohu, jota hän pakeni Sveitsiin. Hylättyään englantilaisen yliopistomaailman Gibbon opiskeli itsekseen. Hän palasi Englantiin vuonna 1759 ja toimi muutaman vuoden armeijan palveluksessa, mutta jatkoi samalla yksityisiä opintojaan.
Gibbon lähti uudelleen kotimaastaan vuonna 1764. Nyt kohteena oli Rooma, jossa hän koki tuotantonsa kannalta ratkaisevan elämyksen tuolloin vielä antiikin raunioiden täyttämällä Capitolium-kukkulalla. Hän halusi kirjoittaa Rooman valtakunnan katoamisen historian. Vuosina 1776–1789 hän julkaisi kuusiosaisen teoksen Rooman valtakunnan rappio ja tuho (engl. The History of The Decline and Fall of the Roman Empire). Viimeiset vuotensa Gibbon asui vuoroin Lausannessa ja Lontoossa.
Rooman, Bysantin ja keskiajan historia

Gibbonin teosta on pidetty 1700-luvun historiankirjoituksen huipentumana, koska siinä yhdistyivät aikakauden pääsuuntauksien tärkeimmät piirteet. Ensiksikin se perustui hyvin huolelliseen alkuperäislähteiden kartoittamiseen niin sanotun antikvarismin mallin mukaan. Toisaalta Gibbon jäljitteli ylittämättömästi ajan filosofista historiankirjoitusta, jolle tyyli ja luettavuus olivat tärkein ansio.
Vaikka Gibbon puhuukin otsikossa vain Rooman valtakunnan rappiosta, teos on kuitenkin laaja katsaus keskiajan syntyyn ja sen vaiheisiin. Hän aloittaa historian keisari Trajanuksen kaudesta (98 jaa.) ja jatkaa sitten valtakunnan hajoamisen selvittelyä. Gibbon katsoi Rooman suuruudenajan olleen vuosien 90 ja 180 välillä, Domitianuksen kuolemasta Commoduksen valtaantuloon saakka, ihmiskunnan historian onnellisimpana aikakautena, jonka hyvinvointi kuitenkin riippui ratkaisevasti Rooman silloisten keisarien luonteesta. Ennen tätä kautta Roomaa olikin hallinnut joukko kelvottomia keisareita kuten Caligula, Nero ja Domitianus, ja jatkuvasti oli vaarana, että joku heidän kaltaisensa nousisi jälleen valtaistuimelle.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Historia on oikeastaan vain merkintöjä ihmiskunnan rikoksista, mielettömyyksistä ja onnettomuuksista. | ” |
– Edward Gibbon
Gibbon kirjoittaa niin Bysantista kuin lännen valtioistakin, ja kuusiosainen, tuhansien sivujen laajuinen teos päättyy Konstantinopolin luhistumiseen vuonna 1453. Tällöin hänen mielestään antiikin Rooma oli lopullisesti kadonnut.
Gibbonin teos tunnetaan ennen kaikkea sen kielteisestä suhtautumisesta kristinuskoon, jonka hän katsoi yhdeksi pääsyyksi Rooman tuhoon. Se rappeutti roomalaisen hyveeseen (virtus) perustuneen järjestelmän. Gibbonia on pidetty niin keskiajan kuin Bysantin mustamaalaajana, mutta hänen teoksensa on vivahteikkaampi.
Suomennetut teokset

Gibbon, Edward (1999). Rooman valtakunnan rappio ja tuho: I osa: luvut I–XVI. Helsinki: Albion. ISBN 951-98103-2-3.
Gibbon, Edward (2003). Rooman valtakunnan rappio ja tuho: II osa: luvut XVII–XXVI. Helsinki: Albion. ISBN 951-98103-9-0.
Gibbon, Edward (2007). Rooman valtakunnan rappio ja tuho: III osa: luvut XXVII–XXXVIII. Helsinki: Albion. ISBN 978-952-99496-1-8.
Kirjallisuutta

Gibbon, Edward: On Christianity. Buffalo, New York: Prometheus Books, 1991.
J.G.A. Pocock, Barbarism and Religion, I–IV. Cambridge 1999–2005.
Roy Porter, Gibbon: Making History. London 1988.
David Womersley, Transformation of the Decline and Fall of the Roman Empire. Cambridge 1988.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Edward Gibbonin teokset Project Gutenbergin sivuilla. (englanniksi)
Edward Gibbon: Rooman valtakunnan rappio ja tuho, osat 1-3. Suomennos PDF-muodossa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi