stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alweg
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alweg Wikimedia Commonsissa
Wuppertalin Schwebebahnin esittely Robert Schwandlin metrosivustolla
The Monorail Society, monoraileja kannattava sivusto
LightRailNow, monorailien kritiikkiä
Los Angeles monorail proposal (The Monorail Society)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Alweg
Käännös suomeksi
Seksuaalivallankumous

| Seksuaalivallankumous: perheen ja kulttuurin romahdus |
| --- | --- |

Kirjailija:  Tapio Puolimatka
Kustantaja:  Perussanoma Oy
Julkaistu:  2017
Sivumäärä:  190
ISBN:  9789518887945
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Seksuaalivallankumous: perheen ja kulttuurin romahdus on Tapio Puolimatkan kirjoittama kantaa ottava tietokirja, jossa hän käsittelee yhteiskuntaelämän keskeiseksi paradoksiksi katsomiaan näkemyksiä: kun yksilön vapaus korotetaan ylimmäksi arvoksi, seurauksena on perheen ja yhteiskunnan hajoamisprosessi, jonka lopputuloksena yksilön vapaus kaventuu.
Kirjassa Puolimatka taustoittaa kysymystä lyhyellä katsauksella perheen merkitykseen korkeakulttuurin historian taitekohdissa. Hän esittää näkemyksiään perheen asemaa antiikin Kreikan ja Rooman kulttuureissa ja perheen atomisoitumisen merkitystä näiden kulttuurien heikkenemisessä. Tältä osin hän tukeutuu erityisesti Harvardin yliopiston professorin Carle Zimmermanin laajaan tutkimukseen Family and Civilization. Muita historiallisesti tärkeitä taitekohtia ovat hänen mielestään tässä suhteessa Ranskan suuri vallankumous ja bolsevikkivallankumous Venäjällä. Nykyajassa hän tarkastelee kriittisesti atomistista vapauskäsitystä, seksuaalisen vapauden myyttiä ja sukupuolineutraalia vallankumousta.
Yhteiskuntaelämän keskeinen paradoksi

Kirjan tarkoituksena on analysoida Puolimatkan arvion mukaan yhteiskuntaelämän keskeistä paradoksia: kun yksilön vapaus korotetaan ylimmäksi arvoksi, seurauksena on perheen ja yhteiskunnan hajoamisprosessi, jonka lopputuloksena yksilön vapaus kaventuu. Vaikka seksuaalisen vapauden ja valtion keskitetyn kontrollin ajatellaan Puolimatkan mielestä usein olevan toistensa vastakohtia, ne saattavat todellisuudessa olla toistensa edellytyksiä. Kirjassa viitataan esipuheeseen, jonka Aldous Huxley kirjoitti romaaniinsa Uusi uljas maailma:
»Poliittisen ja taloudellisen vapauden vähetessä on seksuaalisella vapaudella taipumusta vastaavasti kasvaa. Ja diktaattori −− tekee viisaasti rohkaistessaan tätä vapautta. Huumausaineiden tuottamat valveunet, elokuvat ja radiolähetykset yhtyneinä seksuaaliseen vapauteen helpottavat orjuutta, joka on alaisten kohtalona. Kun ottaa huomioon kaiken tämän, näyttää Utopia olevan paljon lähempänä kuin kukaan pari vuosikymmentä sitten osasi edes kuvitella. Sen vuoksi sijoitinkin Utopian kuuden vuosisadan päähän. Nykyisin tuntuu siltä, että tuollainen kauhutilanne odottaa meitä jo yhden ainoan vuosisadan kuluttua −−.» 
(Huxley)
Puolimatkan kirjassa esittämän väitteen mukaan vapaan yhteiskunnan edellytyksenä on perhekeskeinen kulttuuri, joka tukee sekä aikuisten että lasten moraalista kehitystä. "Vapaat instituutiot edellyttävät yksilöä, joka hallitsee itseään eettisesti. Itsehallinnan kyky ei ole synnynnäinen, vaan se kehittyy lasten saadessa henkilökohtaista ohjausta rakastavassa perheessä. Perheinstituution hajotessa nuorison häiriökäyttäytyminen ja nuorisorikollisuus kasvavat. Yhteiskuntamoraalin heikentyessä keskitettyjä valvontajärjestelmiä täytyy kehittää ja valtion viranomaisten valtaa kasvattaa. Ongelmien kasautuessa yhteiskunta ei enää pysty hallitsemaan niitä asettamatta lisärajoituksia kansalaisten vapaudelle." (Seksuaalivallankumous, s. 9.)
Kaksi kilpailevaa teoriaa

Puolimatka vertailee kahta kilpailevaa teoriaa seksuaalisuuden suhteesta inhimilliseen hyvinvointiin.
Puolimatkan käsityksen mukaan länsimaissa tällä hetkellä vallitseva teoria on, että seksuaalisen vapauden ajatellaan johtavan estottomien, suvaitsevaisten ja onnellisten ihmisten kehittymiseen ja syrjinnän häviämiseen. Seksuaalisesti vapautetun ihmisen ajatellaan tämän teorian mukaan olevan vapaa ennakkoluuloista, syrjivistä asenteista, homofobiasta, insestifobiasta ja jopa lajifobiasta (kammosta ihmisten ja eläinten välisiä seksuaalisuhteita kohtaan) (Seksuaalivallankumous, s. 10).
Seksuaalisen vapauden puolustajista ovat kirjassa esillä markiisi de Sade, Friedrich Engels, Sigmund Freud, Ruth Benedict, Margaret Mead, Alfred Kinsey, Wilhelm Reich ja kulttuurimarxilaiset. Puolimatkan mukaan aikamme seksuaalikasvatus rakentuu paljolti tämän näkemyksen varaan, koska sitä ovat ratkaisevasti muokanneet Kinseyn opetuslapset kuten Mary Calderone ja Wardell Pomeroy.
Puolimatkan mukaan vastakkainen näkemys tukeutuu niin sanottuun luonnonoikeuden perinteseen. Hän tulkitsee, että sen mukaan seksuaalisuus on voima, "joka lujittaa naisen ja miehen moraaliseen sitoumukseen perustuvaa rakkaussuhdetta avioliitossa ja luo pohjan äidin, isän ja lapsen erottamattomalle yhteydelle perheessä. Yksiavioisen kulttuurin ihanteena on naisen ja miehen solmima elinikäinen ja puolisouskollinen avioliitto: avioliittolupaus sisältää ehdottoman moraalisen velvoitteen." (Seksuaalivallankumous, s. 10)
Puolimatkan tulkitsee, että luonnonoikeuden tradition mukaan seksuaalisen vapauden kulttuuri johtaa perheen hajoamiseen ja lasten syrjäytymiseen. Lasten elinehtojen heikentäminen johtaa korkeakulttuurin murenemiseen. Tämän näkemyksen edustajista ovat kirjassa esillä J. D. Unwin, Pitirim Sorokin, Carle Zimmerman, Dietrich von Hildebrand, Roger Scruton, David Popenoe ja W. Bradford Wilcox.
Sukupuolieroon perustuva yksiavioisuutta korostava näkemys olettaa Puolimatkan teoriassa, että luonto tukee ihmisen hyvinvointia ja että luonnon rakenteiden kuten sukupuolieron ja avioliiton rakenteiden kunnioittaminen on edellytys ihmisen vapaudelle.
Nämä kaksi lähestymistapaa sisältävät Puolimatkan tulkinassa erilaisen näkemyksen normatiivisuudesta. Yksiavioinen näkemys ilmentää heteronormatiivisuutta, jonka mukaan seksuaalisen rakkauden tarkoitus toteutuu naisen ja miehen välisessä elinikäisessä ja puolisouskollisessa avioliitossa. Seksuaalista vapautta kannattava näkemys sen sijaan pyrkii lieventämään tai murtamaan sukupuolieroon ja puolisouskollisuuteen perustuvan avioliittoinstituution normatiivisen merkityksen.
Perheen historia toistaa itseään

Puolimatkan tulkinnassa Ranskan suuri vallankumous ja bolševistinen vallankumous Venäjällä ovat esimerkkejä yhteiskunnallisista murrosvaiheista, joissa seksuaalisen vapautta lisättiin avioliittoinstituution sitovuuden kustannuksella. Hän analysoi näiden muutosten yhteiskunnallisia seuraamuksia erityisesti lasten kannalta.
Vallankumouksellisia kehityskulkuja hän vertaa paljon hitaampiin vastaaviin kehityskulkuihin antiikin Kreikassa ja Roomassa ja myöhemmin Euroopassa. Erityisesti pohditaan perheinstituution heikentymisen vaikutusta antiikin Kreikan ja Rooman yhteiskuntaelämään.
Kritiikki

Filosofisen etiikan professori Timo Airaksinen kritisoi sitä, että Puolimatka tukeutuu kirjassaan niin vahvasti Harvardin yliopiston sosiologeihin Carle Zimmermaniin ja Pitirim Sorokiniin, joiden tuotanto painottuu 1900-luvun puoliväliin. Mika Bergmanin kritiikin mukaan "Rooman tuhon selittäminen avioliittoinstituution heikkemisellä voi olla osittain totta, mutta on paljon sanottu, että se olisi ollut perimmäinen syy" .
Timo Hännikäisen mukaan Puolimatkan teoksessa näkemykset ovat paikoin huonosti perusteltuja ja siinä on mutkien oikomista ja taustoittamattomia väitteitä. Tausta-aineisto, esimerkiksi Kansojen historia ja 1900-luvun alkupuolen materiaali, on ongelmallista tieteellisyyttä tavoittelevassa lähestymistavassa. Olisi tarvittu tuoreempaa aineistoa jotta teksti olisi vakuuttavampaa. Hännikäisen mukaan "parhaimmillaan Puolimatka taas on kirjan loppuosassa, käsitellessään seksuaalisen vapautumisen modernien teoreetikkojen kuten Margaret Meadin ja Alfred Kinseyn heppoisia tutkimusmenetelmiä".
Aiheesta muualla

Manu Ryösö: Isku vääryyttä vastaan. Sanansaattaja 23.3.2017
Mika Bergman: Rajat vapauttavat. Luterilainen 4/2017, ss. 134-135
Leevi Launonen: Perheen historia toistaa itseään. RV-lehti 12.10. 2017
Marimar

| Marimar |
| --- | --- |
Tyyli:  draama
Kestoaika:  60 min
Pääosissa:   Thalía  Eduardo Capetillo  Chantal Andere 
Alkuperämaa:   Meksiko
Alkuperäiskieli:  espanja
Verkko:   Canal de las Estrellas
Esitetty:  31. tammikuuta 1994 – 26. elokuuta 1994
Jaksoja:  74
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Televisa
Aiheesta muualla
IMDb 
Marimar on meksikolainen televisioyhtiö Televisa:n esittämä TV-sarja. Sen päärooleissa ovat Thalía, Eduardo Capetillo ja Chantal Andere.
Aiheesta muualla

IMDB
Caroline von Braunschweig

Caroline von Braunschweig
Caroline Amalie Elisabeth von Braunschweig-Wolfenbüttel eli Karoliina (1768–1821) oli Englannin kuninkaan Yrjö IV:n puoliso. Hänen isänsä oli Braunschweigin herttua Kaarle Vilhelm Ferdinand ja äitinsä Augusta von Hannover. Caroline avioitui vuonna 1795 Yrjö IV:n kanssa, joka kuitenkin hylkäsi hänet vuoden kuluttua. Heille syntyi sinä aikana tytär Charlotte Augusta, joka kuoli vuonna 1817 synnyttäessään omaa lastaan. Brunswick  Prinssi halusi avioeron, mutta Caroline suostui vain muuttamaan erilleen.
Caroline muutti vuonna 1795 Italiaan, mutta kun Yrjöstä oli tullut kuningas, Caroline palasi vuonna 1820 Englantiin saadakseen kuningattaren oikeudet. Häntä ei kuitenkaan päästetty kruunajaisiin, ja hän kuoli kuukautta myöhemmin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Charlotte von Mecklenburg-Strelitz | Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsijan puoliso 1820-1821 | Seuraaja: Kuningatar Adelaide  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Jujutsu Kaisen

Jujutsu Kaisen (jap. 呪術廻戦) on Gege Akutamin manga ja siihen perustuva anime. Jujutsu Kaisen yhdistää kauhua, toimintaa ja komediaa.
Mangaa on julkaistu Weekly Shonen Jump -lehdessä vuodesta 2018 lähtien. Mangaa on julkaistu Japanissa 26 osaa.
Anime-sarja on alkanut lokakuussa 2020 ja sarjan ensimmäinen kausi on pituudeltaan 24 jaksoa.
Gekijō-ban Jujutsu Kaisen 0 -elokuva on televisiosarjan esiosa, josta julkaistaan myös romaaniversio. Elokuvan käsikirjoittaja on Hiroshi Seko ja Baraddo Kitaguni kirjoittanut kirjan elokuvan perusteella. Elokuva perustuu Gege Akutamin mangaan Jujutsu Kaisen 0 Tokyo Toritsu Jujutsu Kōtō Senmon Gakkō, joka on esiosa varsinaisella manga-sarjalle.
Tarina

Yuuji Itadori on high schoolissa ja kohtaa yliluonnollisia asioita löydettyään kirotun esineen. Yuuji kohtaa kirouksia ja löytää uusia kykyjä.
Vastaanotto

Sarjaa on kuvattu sopivaksi niille, jotka ovat kokeneempia animen katsojia koska se välttää tiettyjä toistuvia asioita (trooppeja).
Esko Roine

| Esko Roine |
| --- | --- |
 Esko Roine 1960-luvun alussa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Esko Antero Roine
Syntynyt: 5. syyskuuta 1944 (ikä 80) Tampere
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Marjukka Halttunen  (vih. 1966; ero 1976)   Ritva Jalonen (vih. )
Lapset:  2; Susanna Roine
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Teatteri: Willy Loman Kauppamatkustajan kuolema Prokofjev Mestariluokka Max Bialystock The Producers Televisio: ylikomisario Rautakallio Reinikainen Elokuvat: Otto Kivivuori Täällä Pohjantähden alla, Täällä Pohjantähden alla II
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Esko Antero Roine (s. 5. syyskuuta 1944 Tampere) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt pääasiassa Tampereen Työväen Teatterissa ja Tampereen Teatterissa, jossa hän toimi noin kaksikymmentä vuotta, ensin hallintojohtajana 1979–1988 ja sitten toimitusjohtajana 1988–1998. Koko johtajakautensa hän näytteli aktiivisesti muun muassa musikaaleissa Ghetto ja Evita. Tampereen Teatterista Roine siirtyi Tampereen Työväen Teatteriin, jota hän johti ansiokkaasti, tehden myös koko teatterin katsojaennätyksen 2000-luvulla. Hän jätti johtajan tehtävät kesällä 2006. Jäähyväisnäytelmäkseen hän valitsi Kauppamatkustajan kuoleman, jonka Willy Loman oli kaikkien kriitikoiden ylistämä. Sen  jälkeen Roine siirtyi vapaaksi näyttelijäksi. Hän näyttelee Tampereella, Helsingissä ja Turussa.
Roine näytteli televisiotuotannoissa jo 1960-luvun alussa, mutta komediasarja Reinikainen vuonna 1982 nosti hänen tunnettuuttaan olennaisesti. Hän näytteli sivuroolin ylikomisario Rautakalliona, joka iski suoraan suomalaisten nauruhermoihin. Päärooleja Roine on näytellyt teatterissa tiuhaan, elokuvissa ja televisiossa harvemmin. Timo Koivusalon elokuvassa Täällä Pohjantähden alla I vuonna 2009 Roineella oli isohko sivuosa Otto Kivivuorena. Koomisine sutkautuksineen roolihahmo sopi mainiosti Roineen pirtaan.
Nuoruus

Esko Roine syntyi näyttelijä Eero Roineen ja Sylvi Raunion kuopukseksi. Hänellä oli siskot Eila ja Liisa, joista tuli näyttelijöitä sekä veli Olavi, joka valitsi toisen uran. Sylvi Raunion isä Antti oli ollut turkulainen harrastajanäyttelijä. Eskon ikäero vanhempiin sisaruksiinsa oli huomattava, Liisa oli kuusi vuotta vanhempi ja Eila peräti kolmetoista vuotta vanhempi. Eila Roine kuvaili Eskon olleen "erikoisen hauska kakara", puhelias ja aikaansaava, mutta pohjimmiltaan laiska. Esko ei pitänyt koulussa liikunnasta.
Roineet asuivat ajan mittapuun mukaan melko mukavasti. Heidän asuntonsa sijaitsi Tampereen Hämeenkadulla. Perheen kaikista lapsista kasvoi sosiaalisia, ja vaikka heidän kasvatuksensa oli suhteellisen vapaata, ulkona ei luuhattu yökausia. Roineiden kesäasunto sijaitsi Turun Raunistulassa Sylvi Roineen vanhassa kotitalossa. Esko sai hieman tuntumaa työelämään Tyynen kaupassa, jossa hän myi leipiä vahingossa väärään hintaan. Teatteri ei juuri kuulunut Eskon lapsuuteen, mutta teini-iässä hänellä oli pieniä rooleja Turun Kesäteatterissa.
Suomen Teatterikoulu

Roineen koulunkäynti jäi keskikouluun. Sen jälkeen hän suoritti asevelvollisuutensa Hennalassa ja aliupseerikoulussa Parolassa 1962–1963. Keväällä 1963 hän sai armeijasta lomaa teatterikoulun pääsykokeiden vuoksi. Koe järjestettiin Suomen Kansallisteatterin tiloissa. Roine valitsi kokeeseen dialogin farssista Charleyn täti ja pääsi läpi. Roine esitti sen yhdessä Paavo Ruskon kanssa. Hänen kurssikavereitaan olivat muun muassa Elli Castrén, Vesa-Matti Loiri ja Kirsti Wallasvaara.
Teatterikoulussa Roine iski silmänsä Marjukka Halttuseen, jonka kanssa hän pian avioitui. Myös Halttusen vanhemmat olivat näyttelijöitä, joten pariskunnalla oli realistinen käsitys kyseisestä ammatista ilman romanttisia haihatteluja. Roineen mielestä kouluajan parasta antia oli Seppo Wallinin opettama televisiotyöskentely. Siitä maksettiin melko hyvin ja siitä sai käytännön kokemusta, kun työkaverit olivat jo ammattilaisia.
Kaikkiaan Teatterikoulun anti oli Roineelle vähäinen. Vain puheilmaisun opettaja Niilo Kuukan artikulaatioharjoitusten opit jäivät lopulta osaksi Roineen ammatillista minää. Kuukka painotti puheen selkeyden merkitystä, näyttelijä ei saa mumista, vaan vuorosanoista on saatava selvää myös katsomon viimeisillä riveillä.
Teatterikoulutukseen liittyen Roine kritisoi myöhempien aikojen yliopistolakia, joka estää erottamasta opiskelijaa lahjattomuuden perusteella. Näyttelijöitä koulutetaan liikaa ja jokaiselle ei riitä työtä. "Välillä on näyttänyt siltä, että rehtorin teatterikäsityksen korostaminen on ollut tärkeämpää kuin näyttelijän ammatin haltuun saaminen", Roine lataa suorasanaisesti.
»Ohjaaja on ykkönen.» 
(Esko Roine tekijöiden nokkimisjärjestyksestä. Esko Roine, s. 93)
Ura > Uran alku Oulussa

Esko Roine ja Marjukka Halttunen avioituivat keväällä 1966. Roineelle tarjottiin sopimusta sekä Helsingin Kaupunginteatterista että Tampereen Työväen Teatterista, mutta hän torjui ne. Myös Marjukalle oli saatava kiinnitys, ja se järjestyi Oulun kaupunginteatterista. Kummankin kuukausipalkka oli 750 markkaa (1 564,90 euroa vuoden 2023 rahanarvon mukaan) Nuoripari muutti yksiöön kävelyetäisyyden päähän teatterista, eikä palkasta juuri jäänyt käteen välttämättömien menojen jälkeen. Samaan saumaan osui Eero Roineen kuolema kesäkuussa 1966.
Roineen ensimmäinen rooli kiinnitettynä näyttelijänä oli historianopettaja Martela komediassa Sanny Kortmanin koulu. Näytelmän ohjasi Risto Veste. Liitto-lehden kriitikko huomioi Roineen osasuorituksen ja luonnehti sitä vapautuneeksi ja ehyesti hahmotetuksi. Keväällä 1967 kypsyi päätös siirtyä Tampereen Työväen Teatteriin. Roine ja Halttunen olivat hankkineet puhelimen, sillä Työväen Teatterista Oulun kaupunginteatteriin soitetut puhelut eivät olleet tavoittaneet heitä.
Ura > Täällä Pohjantähden alla Pyynikillä

Roine ei ollut näytellyt Pyynikin Kesäteatterissa 1960-luvun jälkeen. Kesällä 1993 hänellä oli Otto Kivivuoren rooli Väinö Linnan klassikossa Täällä Pohjantähden alla, jonka ohjasi Kalle Holmberg ja dramatisoi Panu Rajala. Nimeksi vaihtui dramatisoinnin myötä Akseli ja Elina. Akselin roolissa oli Esa Latva-Äijö ja Elinana oli Sanna Saarijärvi. Jussi Koskelana oli Markku Huhtamo ja Almana Leena Uotila. Roine toisti Oton roolinsa myös kolmena seuraavana kesänä. Vuosina 1995 ja 1996 teos esitettiin nimellä Pohjantähden alla. Jukka Kajava kehui Pyynikin Pohjantähteä, Roineen osasuoritusta hän kuvasi "ajattelevaksi ja pisteliääksi komediaksi". Seuraavan vuosikymmenen lopulla Roine näytteli Otto Kivivuorta Timo Koivusalon filmatisoinnissa Linnan suurteoksesta.
Televisiosarjat

»Eikä niiden pirujen puheesta saa edes selvää! Eikö näyttelijöille enää anneta kunnon puhekoulutusta?» 
(Esko Roine suomalaisten televisiosarjojen tekijöistä. Esko Roine, s. 230)
Roine näytteli televisiossa jo teini-ikäisenä. Hänellä oli isän rooli Vili Auvisen Tamvisiolle ohjaamassa televisioelokuvassa Kadonnut sävel. IMDb:n mukaan sen ensiesitys oli tammikuussa 1962. Vuonna 1982 Roine näytteli sivuosan television komediasarjassa Reinikainen. Hänen hahmonsa, ylikomisario Kaarlo Rautakallion, perusidea on tyhjäntoimittaminen. Esimiehenä Rautakallio joutuu alati keksimään itselleen edes jotain tekemistä, jotta alaiset eivät huomaisi että hänellä ei ole mitään tähdellistä tekemistä. Neil Hardwickin ohjaamaa sarjaa kuvattiin viisitoista puolen tunnin mittaista jaksoa. Yle TV2 olisi halunnut enemmän, mutta tekijöiden mielestä kaikki aiheet oli kaluttu, ja lisäjaksojen myötä sarjan laatu olisi heikentynyt. Nimiosan näytteli Tenho Saurén.
Yleisradion suositussa Metsolat-sarjassa (1993–1995) Roine näytteli sivuosan kunnanjohtajana. Hahmo on mukana 17 jaksossa 40:stä. Koomikkoryhmä Kummeli teki kymmenosaisen komediasarjan Lihaksia ja luoteja vuonna 1996. Roine näytteli pormestaria sarjan kaikissa jaksoissa. Vuonna 2000 sai ensi-iltansa Anssi Mänttärin ohjaama televisiosarja Jäähyväiset ilman kyyneleitä, jossa Roineella oli sivurooli Kauko Saarenmaana. Eija Vilpas ja Lasse Karkjärvi näyttelivät nimirooleja 24-osaisessa komediasarjassa Paavo ja Raili (2004–2006). Roine näytteli Kauko Lehikoisen roolin yhdessätoista jaksossa. Yleisradio tuotti päivittäissaippuasarjaa Uusi päivä yli 800 jaksoa 2010-luvulla. Roine näytteli vuosina 2010–2013 Ensio Haaviston roolin noin 170 jaksossa.
Radio

Roine on näytellyt useissa Yleisradion kuunnelmissa vuodesta 1965 alkaen. Tuolloin hänellä oli Eskon toverin rooli kuunnelmassa Lumisota. Otto Kivivuoren Roine on näytellyt puheteatterin ja elokuvan ohella radiokuunnelmassa Täällä Pohjantähden alla vuonna 2009.
Palkintoja ja tunnustuksia

Esko Roineelle myönnettiin vuonna 1994 Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki
Vuonna 2004 Roine sai Pro Finlandia -mitalin
Vuonna 2010 Roine sai ehdokkuuden Parhaan miessivuosan Jussiin elokuvasta Täällä Pohjantähden alla
Vuonna 2012 Roine ja Maria Ylipää saivat Musiikkiteatterin Ensi Linja -tunnustuspalkinnon, työstään musiikkiteatterin hyväksi.
Yksityiselämä

Roineen vaimo on Tampereen teatterin näyttelijä Ritva Jalonen. Roineen ensimmäinen vaimo (1966–1976) oli näyttelijä Marjukka Halttunen, jonka kanssa hänellä on kaksi lasta, joista Susanna Roine on näyttelijä. Hänen isänsä oli näyttelijä Eero Roine ja setänsä, kansanedustaja Eino Roinetarvitaan parempi lähde. Esko Roineella on veli, Olavi, ja kaksi sisarta, jotka molemmat ovat näyttelijöitä, Eila Roine ja Liisa Roine.
Valikoitu rooliluettelo

Koulupoika (Feutora ja muut monumentit, Tampereen Työväen Teatteri, 1956)
Fabius Bobberley (Charleyn täti, Tampereen Kaupunginkirjaston Nuorisoteatteri, 1962)
Poikaystävä (Virtaset ja Lahtiset, Turun Kesäteatteri, 1964)
Arlecchino (Kahden herran palvelija, Tampereen Työväen Teatteri, 1967)
Hietanen (Tuntematon sotilas, Pyynikin Kesäteatteri, 1967–1969)
Gaylord Ravenal (Teatterilaiva, Tampereen Työväen Teatteri, 1968)
Varro (Tótin perhe, Tampereen Työväen Teatteri, 1969)
Semjon (Eläköön itsemurhaaja, Tampereen Työväen Teatteri, 1970)
Huotari (Tukkijoella, Tampereen Työväen Teatteri, 1971)
Caliban (Myrsky, Tampereen Työväen Teatteri, 1972)
Hippolytos (Hippolytos, Suomen Kansallisteatteri, 1974)
Horace (Vaimojen koulu, Suomen Kansallisteatteri, 1976)
Fred (Kummittelijoita, Tampereen Teatteri, 1980)
Pacarel (Kissa pistoksissa, Tampereen Teatteri, 1985)
Bruno Kittel (Ghetto, Tampereen Teatteri, 1987)
useita rooleja (Mikä ny!, Tampereen Teatteri, 1990)
Aimable (Leipurin kaunis vaimo, Tampereen Teatteri, 1990)
Otto Kivivuori (Akseli ja Elina, Pyynikin Kesäteatteri, 1993–1996)
Juan Perón (Evita, Tampereen Teatteri, 1994)
useita rooleja (Kummeli Revyy, Tampereen Teatteri, 1997)
James Tyrone (Pitkän päivän matka yöhön, Tampereen Teatteri, 1998)
Don Quijote (Don Quijote – Mies La Manchasta, Tampereen Työväen Teatteri, 1999)
ministeri Viljanen (Munaako herra ministeri, Tampereen Työväen Teatteri, 2000)
ohjaaja Hämäläinen (Saranat ja sardiinit, Tampereen Työväen Teatteri, 2002)
Leo / Maxine (Diivat, Helsingin Kaupunginteatteri, 2005)
Willy Loman (Kauppamatkustajan kuolema, Tampereen Työväen Teatteri, 2006)
Prokofjev (Mestariluokka, Helsingin Kaupunginteatteri, 2006)
Max Bialystock (The Producers, Helsingin Kaupunginteatteri, 2007)
Johannes Isoheikkilä (Iso-Heikkilän isäntä ja hänen renkinsä Kalle, Pyynikin Kesäteatteri, 2009)
Ragnar (Viimeinen sikari, Tampereen Teatteri, 2009)
Tevje (Viulunsoittaja katolla, Helsingin Kaupunginteatteri, 2012)
Mielensäpahoittaja (Mielensäpahoittaja ja poika, Tampereen Työväen Teatteri, 2013)
komisario Palmu (Kaasua, Komisario Palmu, Tampereen Komediateatteri, 2017)
Niilo Koponen (Vanhoja poikia, Tampereen Työväen Teatteri, 2018)
rooli (Rakkauskirjeitä, Tampereen Teatteri, 2019)
Filmografia

Merirosvoradio
Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy
Reinikainen
Niskavuori
Mikko iz Tampere prosit soveta
Pekka Puupää poliisina
Ihmiselon ihanuus ja kurjuus
Terveysasema
Luonnonmukainen rakastaja
Metsolat
Harjunpää ja kiusantekijät
Taikapeili
Elämän suola
Lihaksia ja luoteja
Thilia Thalia
Camping Satumaa
Lääkärit tulessa
Jäähyväiset ilman kyyneliä
Pelon maantiede
Kaverille ei jätetä
Jurismia!
Kohtalon kirja
Täysin työkykyinen
Hiljaista on
Kummelin Jackpot
Paavo ja Raili
Kaikki kunnossa
Antiikkieno
Karjalan kunnailla
Lemmenleikit
Niko – Lentäjän poika
Tukka auki
Postia pappi Jaakobille
Täällä Pohjantähden alla
Täällä Pohjantähden alla II
Uusi päivä
Ihon alla
Kuudes kerta
Rakkautta vain
Kummeli esittää: Kontio & Parmas
Olavi Virta
Syke
Kirjallisuutta

Mäkinen, Eija & Grahn, Annika: Esko Roine.  Helsinki:  Like, 2014.  ISBN 978-952-01-1112-0
Heikkinen, Antti: Eila Roine.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-44865-5
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle