stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gravitaatiopato
Rakennusmateriaalit > Betoni

Betonista voidaan rakentaa sekä gravitaatiopatoja että holvipatoja. Maapatoihin verrattuna  betonipadot ovat rakenteeltaan hoikempia ja ne kohdistavat painonsa suoraan perustaan ja rakenteissa oleviin päätytukiin. Päätytuet kurottuvat betonipadon massiivisesta osasta sen ulkopuolelle, jossa ne on valettu tukevati kiinni maahan. Betonipadot vaativat tämän vuoksi alustaltaan enemmän vakautta kuin maapadot. On erityisesti huolehdittava, ettei padon alle tihku vettä. Tämä vähentää padon ja alustan välistä kitkaa, mutta sinne päässyt vesi voi myös aiheuttaa nostetta, jolloin padon alapintaan syntyy sitä keventävä vastavoima. Padon alustaan rakennetaankin salaojitus- tai muu kuivatussysteemi.
Betonipatojen murtuminen tapahtuu maapatoihin verrattuna melko äkillisesti, sillä hajoamista ennakoivia merkkejä ei aina erota padon ulkopinnoilta. Betonipato voi esimerkiksi lohjeta, jolloin vesi alkaa vuotaa seinästä läpi, se voi kaatua, jolloin sen takana olevat vesimassa vapautuvat, tai pato voi liukua paikaltaan, jolloin ainakin vesi alkaa vuotamaan.
Betoni ei ole rakennusmateriaalina ikuinen, vaikka eräät padot ovatkin vielä käytössä roomalaisten ajoista lähtien. Betoni voi joutua pakkasen puremaksi, betoni voi vaurioitua kemiallisesti ja lämpölaajenemisen aiheuttama pintahalkeilu voi altistaa betoniteräkset korroosiolle.
Historiaa

Muinaisissa sivilisaatioissa, kuten esimerkiksi Egyptissä, Intiassa ja Kiinassa, on jo rakennettu patoja. Heidän patonsa olivat aluksi gravitaatiopatoja, jotka rakennettiin esimerkiksi kasaamalla tiivistä maata auman muotoiseksi penkereeksi. Nämä luokitellaan nykyään maapadoiksi ja muinaiset maapadot olivat sekä märältä että kuivalta puolelta kaltevaseinäisiä ja niiden tyvi oli huomattavasti leveämpi kuin padon korkeus. Vaikka niiden rakentamistekniikka oli alkeellinen, saavuttivat korkeimmat padot kymmenen metrin korkeuden. Patorakentaminen edistyi nopeasti 1800-luvulla tieteellisen ajattelun ratkaistua joitakin teknisiä ongelmia turvallisuuden ja kustannuksien eduksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gravitaatiopato Wikimedia Commonsissa
Gravity Dam (SlideShare), Tandon, Gaurav H. apulaisprofessori (englanniksi)
History of Dams (Arkistoitu – Internet Archive)
Jegor Radov

| Jegor Radov> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. helmikuuta 1962 Moskova, Venäjä
Kuollut: 5. helmikuuta 2009 (46 vuotta) Candolim, Goa, Intia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tyylilajit:  postmodernismi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jegor Radov (ven. Его́р Ра́дов; 28. helmikuuta 1962 Moskova – 5. helmikuuta 2009 Candolim, Goa) oli venäläinen kirjailija ja kokeellinen postmodernisti. Häntä on kuvattu yhdeksi aikansa hurjimmista tabujen rikkojista venäläisessä kirjallisuudessa.
Suomennetut teokset

Käärmeimuri (1993), suom. Jukka Malinen, Like Kustannus
Aiheesta muualla

Venäläiskertojat löysivät uuden sävellajin. Pekka Pesosen Helsingin Sanomissa julkaistu kirja-arvio Jevgeni Popovin teoksesta Aaton aattona sekä Jegor Radovin teoksesta Käärmeimuri.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Viktor Pelevin

| Viktor Pelevin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. marraskuuta 1962 (ikä 61)
Kansalaisuus:  venäläinen
Aiheesta muualla
pelevin.nov.ru
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Viktor Olegovitš Pelevin (ven. Виктор Олегович Пелевин. s. 22. marraskuuta 1962) on tunnetuimpia venäläisiä nykykirjailijoita. Hänen kirjansa ovat postmodernistisia ja sisältävät vaikutteita science fictionista, popkulttuurista ja esoteerisista aatteista.
Pelevin opiskeli sähkötekniikkaa Moskovassa ja osallistui luovan kirjoittamisen kurssille. Hänen ensimmäinen novellinsa julkaistiin 1989, jonka jälkeen hänen maineensa levisi harrastajien piirissä. Vuonna 1992 julkaistiin hänen ensimmäinen novellikokoelmansa, joka voitti Venäjän Booker-palkinnon. Hänen ensimmäinen romaaninsa Omon Ra (Омон Ра), satiiri neuvostoyhteiskunnasta, nosti hänet kerralla julkisuuteen.
Suomennetut teokset

Omon Ra.  ((Omon Ra, 1992.) Suomentanut Arja Pikkupeura. Keltainen kirjasto 340)  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2347-2
Hyönteiselämää (Жизнь насекомых, 1993)
Generation P.  ((Generation ”P”, 1999.) Suomentanut Arja Pikkupeura. Keltainen kirjasto 326)  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1702-2
Kauhukypärä: Theseuksen ja Minotauroksen myytti.  ((Šlem užasa, 2005.) Suomentanut Arja Pikkupeura. Myytti-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-2328-6
Viides maailmanvalta.  ((Empire V, 2006.) Suomentanut Arja Pikkupeura. Keltainen kirjasto 399)  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4526-2
Aiheesta muualla

pelevin.nov.ru (venäjäksi)
Pekka Pesonen: Virtuaalitodellisuuden totuus ja harha[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomat 22.10.2000.
Omon Ra[vanhentunut linkki]. Skenet.
Mikko Viljanen: Generation P (Arkistoitu – Internet Archive). Verkkouutiset 8.9.2000.
Veijo Hietala: Generation P[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 1.11.2000.
Omon Ra englanninkielinen käännös
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Bretagne-luokka

| Bretagne-luokka |
| --- | --- |
 kaavio aluksesta

Tekniset tiedot
Uppouma:  22 544 t (kuiva) 27 025 t (kuormattu)
Pituus:  166 m (kokonaispituus)
Leveys:  26,9 m
Syväys:  9,2 m
Koneteho:  29 000 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  1 133
Aseistus
Meritorjunta:  10 × 340 mm/L45 Mle 1912 -tykkiä kaksoistorneissa 22 × 138 mm Mle 1910 -tykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  4 × 47 mm ilmatorjuntatykkiä
Bretagne-luokka oli Ranskan laivaston ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistettu taistelulaivaluokka, johon kuului kolme taistelulaivaa.
Suunnittelu ja valmistus

Luokka oli osa vuoden 1912 laivasto-ohjelmaa ja se oli samalla Ranskan laivaston ensimmäinen taistelulaivaluokka johon asennettiin pääaseiksi 340 millimetrin (13,5 tuuman) tykit. Alkuperäisen suunnitelman mukaan luokan alusten piti olla noin 23500-tonnisia ja niiden aseistuksena piti olla kuusi kaksiputkista tykkitornia, mikä oli seurausta edeltäneestä Courbet-luokasta.
Tykkien koon kasvattaminen kasvatti uppoumaa ja ampumatarvikkeiden vaatimaa tilaa, mikä olisi samalla edellyttänyt aluksen koon kasvattamista. Telakoiden rajallinen kapasiteetti edellytti kuitenkin aluksille tietyn maksimikoon ja siten Conseil Supérieur de la Marine muutti suunnitelmaa poistamalla yhden suunnitelluista torneista ja siirsi toisen jäljelle jääneistä kyljelle asetetuista torneista keskilaivaan Q-torniksi. Tämän lisäksi jouduttiin vielä raskaampien aseiden uppouman lisäystä kompensoimaan keventämällä panssarointia.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Bretagne | Arsenal de Brest, Brest | 22. heinäkuuta 1912 | 21. huhtikuuta 1913 | 10. helmikuuta 1916 | Upotettu 3. heinäkuuta 1940 Mers-el-Kebirissä operaatio Catapultissa |
| Provence | Arsenal de Lorient, Lorient | 21. toukokuuta 1912 | 20. huhtikuuta 1913 | 1. maaliskuuta 1916 | miehistönsä upottama 27. marraskuuta 1942 Toulonissa |
| Lorraine | Ateliers et Chantiers de la Loire, St. Nazaire | 7. marraskuuta 1912 | 30. syyskuuta 1913 | 10. maaliskuuta 1916 | romutettu 1953 |
FS Bretagne (1913)

| Bretagne |
| --- | --- |
 Bretagne tulituksen alaisena vuonna 1940.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  1. heinäkuuta 1912
Laskettu vesille:  21. huhtikuuta 1913
Palveluskäyttöön:  syyskuu 1915
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 3. heinäkuuta 1940
Tekniset tiedot
Uppouma:  23 230 t (standardi) 26 180 t (kuormattu)
Pituus:  166 m
Leveys:  26,9 m
Syväys:  9,8 m
Koneteho:  29 000 hevosvoimaa
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  1 133
Aseistus
Aseistus:  10 × 340 mm/45 Modèle 1912 -tykkiä kaksoistorneissa 22 × 138,6 mm Mle 1910 -tykkiä 4 × 47 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
Bretagne oli Ranskan laivaston vuonna 1913 vesille laskettu Bretagne-luokan taistelulaiva, joka palveli kummassakin maailmansodassa. Britannian kuninkaallinen laivasto upotti aluksen 3. heinäkuuta 1940 hyökätessään Oraniin operaatio Catapultissa.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta, missä sen köli laskettiin 1. heinäkuuta 1912. Alus laskettiin vesille 21. huhtikuuta 1913 ja se valmistui syyskuussa 1915.
Palvelus

Aluksen astuttua sisaralustensa kanssa palvelukseen alkuvuodesta 1916 se liitettiin 1. taistelulaivalaivueen ensimmäiseen viirikköön, jossa alus palveli koko sodan ajan. Alus oli vuoden 1916 lopulla viirikön mukana Adrianmerellä tukikohtanaan Argostoli ja Korfu. Sen tehtävänä oli suojata itäisen armeijan sivustaa ja valvoa Kreikan tilannetta. Sodan lopulla aluksen miehistöstä siirrettiin osa Välimerelle sijoitetuille sukellusveneidentorjunta-aluksille ja alus makasikin sodan lopun Korfulla ankkurissa. Alus palasi Touloniin marraskuussa 1918.
Kesäkuussa 1921 alus määrättiin Provencen kanssa Le Havreen laivastokatselmukseen, mistä ne palasivat syyskuussa Touloniin. Taloudellisten syiden vuoksi taistelulaivojen lukumäärä tiputettiin vuonna 1922 neljään, jolloin lippulaivana oli Bretagne ja muina aluksina Paris, France ja Jean Bart. Alus oli normaalissa rauhan ajan palveluksessa Välimerellä, kunnes se siirrettiin vuonna 1934 Atlantille 2. taistelulaivalaivueeseen. Alus osallistui sotaharjoituksiin Azoreilla, Madeiralla ja Marokossa.
Alus kiersi 1936 Provencen kanssa Afrikan, mutta elokuussa alukset määrättiin valvomaan aseidenvientikieltoa Espanjan rannikolle. Valvontatehtävissä alus oli huhtikuuhun 1937.
Toisen maailmansodan puhjetessa alus palveli edelleen 2. taistelulaivalaivueessa, mutta Atlantin laivasto oli muuttunut Avomerilaivastoksi. Alus palveli laivueen mukana läntisellä Välimerellä, mutta se ei osallistunut sotatoimiin Italian ollessa sodan ulkopuolella. Alus siirrettiin 2. joulukuuta 1939 telakalle, mistä se palasi 3. maaliskuuta 1940.
Alus määrättiin Touloniin osaksi Force X:ää, jonka mukana se lähti 10. maaliskuuta Mers-el-Kebirin kautta Halifaxiin lastinaan maan kultavarannot. Se lähti paluumatkalle 29. maaliskuuta lentokoneita Ranskaan kuljettavan saattueen mukana. Alus saapui 10. huhtikuuta Touloniin, jolloin se määrättiin liittymään vara-amiraali Godfroyn Force X:ään Oranissa, jonne se saapui 18. huhtikuuta. Force X määrättiin Aleksandriaan, jonne se saapui 3. toukokuuta.
Ranskan Amiraliteetti määräsi 19. toukokuuta Bretagnen ja Lorrainen Bizerteen suojanaan Tigre ja Lynx. Alusten tuli muodostaa vara-amiraali Gensoulin alaisuudessa nopea taisteluosasto (ransk. Force du Raid). Alukset lähtivät 20. toukokuuta Aleksandriasta ja ne saapuivat 27. toukokuuta Mers-el-Kebiriin, jossa ne olivat edelleen 3. heinäkuuta Britannian kuninkaallisen laivaston iskiessä satamaan operaatio Catapultissa.
Bretagneen osui ainakin neljä 15 tuuman kranaattia, jotka aiheuttivat aluksen tuhoutumisen räjähtämällä. Aluksella sai surmansa lähes tuhat ranskalaista merisotilasta. Aluksen nosto aloitettiin, mutta Pohjois-Afrikan sotatoimet keskeyttivät työn. Hylky nostettiin vasta vuonna 1952, minkä jälkeen se romutettiin.
Fjodor Ivatšov

Fjodor Petrovitš Ivatšov (sukunimi esiintyy myös muodossa Ivatšev, ven. Фёдор Петро́вич Ивачёв; 30. kesäkuuta 1904 Rukajärvi – 18. lokakuuta 1957) oli karjalainen kirjailija, lehtimies ja kirjallisuusarvostelija.
Fjodor Ivatšov syntyi karjalaisen talonpojan perheeseen. Puna-armeijassa palvellessaan hän toimi Karjalan jääkäripataljoonan poliittisena työntekijänä. Myöhemmin hän työskenteli Neuvosto-Karjalan sanomalehtien toimituksissa. Hän osallistui toiseen maailmansotaan ja työskenteli sen jälkeen Totuuden toimittajana ja Karjalan radiokomitean varapuheenjohtajana.
Ivatšovin ensimmäiset kirjoitukset julkaistiin Punainen Karjala -lehdessä vuonna 1926. Vuonna 1928 hän oli perustamassa Karjalan proletaarikirjailijoiden yhdistystä ja toimi sen johtokunnan jäsenenä. 1920–1930-lukujen vaihteessa hänen runojaan, kertomuksiaan ja kuvauksiaan ilmestyi Neuvostoliiton suomenkielisessä lehdistössä. Vuonna 1934 Kustannusliike Kirja julkaisi karjalankielisen kertomuskokoelman Jauhinkivi. Samana vuonna hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi. Hän toimi myös Rintama-lehden toimittajana.
1930-luvun lopussa Ivatšov osallistui karjalankielisen kirjallisuuden luomiseen ja julkaisi yhden runon Karelija-aikakauslehdessä. Sitä ennen hän oli muutaman kuukauden pidätettynä. Sodan jälkeen hän käänsi suomeksi mm. Aleksandr Puškinin teoksia.
Teoksia

Jauhinkivi: Karjalaisia pakinoita. Petroskoi: Kirja, 1934.
Runoja. Teoksessa Rakettu on raudalla, tulesta on tuotu. Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1917–1940. Petroskoi: Karjala, 1976, s. 235–239.
Wernher von Braun

Wernher von Braun vuonna 1964.
Wernher Magnus Maximilian Freiherr von Braun  (23. maaliskuuta 1912 Wirsitz, Saksa – 16. kesäkuuta 1977 Alexandria, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen raketti-insinööri. Hän oli toisessa maailmansodassa käytetyn V2-ohjuksen pääsuunnittelija ja sodan jälkeen Yhdysvaltain avaruusohjelman päähahmoja. Hän oli mukana Yhdysvaltain ensimmäisestä satelliitista Explorer 1:stä lähtien aina avaruussukkulaohjelmaan saakka. Erityisesti hän oli Apollo-ohjelman kuuraketti Saturn V:n pääsuunnittelija.
Elämä ennen sota-aikaa

Wernher von Braun  syntyi Wirsitzissä (nyk. Wyrzysk, Puola) Posenin provinssissa, joka oli tuolloin osa Saksan keisarikuntaa. Hän oli keskimmäinen perheen kolmesta pojasta. Braun kuului vähäiseen vapaaherralliseen aatelissukuun, jonka paronin arvon (saks. Freiherr) hän myös peri. Braunin isä oli konservatiivinen virkamies Magnus Freiherr von Braun (1878–1972), joka toimi maatalousministerinä liittohallituksessa Weimarin tasavallan aikana. Hänen äitinsä Emmy von Quistorp (1886–1959) oli keskiajan Euroopan kuningashuoneiden jälkeläinen. Braunin nuorempi veli oli nimetty isänsä mukaan Magnus Freiherr von Brauniksi. Wernher von Braun sai äidiltään luterilaisen konfirmaationsa jälkeen lahjaksi teleskoopin, jonka myötä hänessä heräsi kiinnostus tähtitieteeseen. Saksan menetettyä Wirsitzin Puolalle ensimmäisen maailmansodan jälkeen von Braunin perhe siirtyi monien muiden perheiden tavoin valtakunnanrajan mukana. He asettautuivat Berliiniin, jossa rakettikäyttöisten autojen nopeusennätysten haltijoiden Max Valierin ja Fritz von Opelin innoittama 12-vuotias von Braun aiheutti suurta häiriötä väkijoukossa räjäytettyään lelurattaat, joihin hän oli kiinnittänyt useita ilotulitusraketteja. Paikallinen poliisi otti hänet huostaansa aina siihen asti, kunnes hänen isänsä tuli vapauttamaan hänet.
Braun oli myös taitava amatöörimuusikko, joka osasi soittaa ulkomuistista Beethovenia ja Bachia. Hän soitti selloa ja pianoa ja oli säveltäjä Paul Hindemithin opissa.
Braun oli pitkään rakettitekniikan harrastaja. Toiminta oli rakettitekniikan kehittämistä Weimarin tasavallan maavoimien rahoituksella. Valvojana oli jo tuolloin kapteeni (myöhemmin kenraali) Walter Dornberger. Tällä tavalla Saksa onnistui kehittämään asetta kiertäen rauhansopimuksen ehdot.
Braun valmistui vuonna 1932 diplomi-insinööriksi Berliinin teknillisestä korkeakoulusta pääaineenaan mekaniikka. Vuonna 1934 hän väitteli fysiikan tohtoriksi Friedrich-Wilhelms-Universitätistä (nykyinen Humboldt-Universität). Braunin salaiseksi julistetun väitöskirjan aihe oli Konstruktive, theoretische und experimentelle Beiträge zu dem Problem der Flüssigkeitsrakete. Braun tunsi Robert Goddardin työn nestemäisten polttoaineiden käytöstä raketeissa.
V2

Adolf Hitlerin tultua valtaan rakettiase sai paljon suuremmat kehitysvoimavarat. Braun nousi V2-ohjuksen kehittelyn johtoon. Sen rakettimoottorin pääsuunnittelija oli Walter Thiel. V2-ohjelma oli Saksalle yhtä suuri ponnistus kuin Manhattan-projekti Yhdysvalloille. Lisäksi rakettihanke ei rasittanut tuolloin muuten sotateollisuuden ulkopuolelle sijoittuneita fyysikoita vaan insinöörejä, jotka muutoin olisivat työskennelleet käytännön merkityksen omaavien aseiden suunnittelussa. Hanke kuitenkin antoi von Braunille merkittävän kokemuksen, jota hän saattoi hyödyntää myöhemmin Apollo-ohjelmassa.
Tästä vaiheesta kaikki, pääosin hänen ystäviensä kirjoittamat, elämäkerrat antavat hyvin silotellun kuvan.kenen mukaan? Von Braun oli
kansallissosialistisen puolueen jäsen vuodesta 1933 alkaen ja SS-majuri. Itse hän väitti liittyneensä puolueeseen voidakseen jatkaa työtään rakettien parissa ja että hän pysyi erossa poliittisesta toiminnasta. Siirryttyään Yhdysvaltojen palvelukseen hänet vapautettiin kaikista syytteistä.
ABMA ja NASA – Redstone, Apollo

Von Braun ja useimmat hänen tärkeimmistä alaisistaan siirrettiin noin 200 V-2-ohjuksen mukana operaatio Paperclipin avulla Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa hän toteutti Yhdysvaltain maavoimien Army Ballistic Missile Agencyn rakettihankkeita Huntsvillen varikolla Alabamassa. ABMA toteutti Yhdysvaltain ensimmäisen satelliitin (Explorer 1) radalleen 31. tammikuuta 1958. Se perustui V-2:n pohjalta kehitettyyn keskimatkan ohjukseen, Redstoneen.
NASA aloitti toimintansa 1. lokakuuta 1958. ABMA:n Huntsvillen Redstone-keskus liitettiin NASAan Marshall Space Flight Centeriksi 1. heinäkuuta 1960 ja von Braunista tuli keskuksen ensimmäinen johtaja (heinäkuusta 1960 helmikuuhun 1970). Braun johti Saturn-kuuraketin kehittelyä Apollo-avaruusohjelman yhteydessä. Nixon päätti Apollo-lennot muutamaa laukaisua aiemmin kuin ohjelma oli rakentanut raketteja. Hänen aikanaan von Braun siirrettiin NASA:n päämajaan Washingtoniin. Samaan aikaan Huntsvillen saksalaiset raketti-insinöörit siirrettiin eläkkeelle. He olivat tuolloin likimain eläkeikäisiä. Rakettien kehitystyö oli merkittävästi vähentynyt NASA:ssa. Kyseessä on kuitenkin voinut olla ilmailualalle tyypillinen ”puhdistus”. Braun vaikutti vielä ATS-tietoliikennesatelliittien ja avaruussukkulan kehittelyyn.
Von Braunin visioita

Apollo 11:n laskeuduttua Kuuhun von Braun teki listan avaruuden valloituksen aikatauluun liittyvistä visioista. Luettelossa on suluissa suunnitelman toteutumisvuosi tai suunniteltu toteuttamisvuosi.
1970: Kuuden hengen Apollo-lento (?)
1971: Mariner-luotain Marsia kiertämään (1971)
1973: Saturn-raketista tehty avaruusasema (1973)
1974: Avaruussukkula (1981)
1975:
Suurempi avaruusasema (2000)
Kuuta kiertävä asema (?)
Avaruushinaaja (2008?)
1979:
Kuuden astronautin miehitetty kuuasema (2020?)
Ydinvoimalla toimiva sukkula (?)
1981: Miehitetty Mars-lento (2025?)
1982: Geosynkronisen radan avaruusasema (?)
1985:
12 ihmisen Mars-asema (?)
48 astronauttia Kuun pinnalla (?)
1986: Sata ihmistä jatkuvasti Maan kiertoradalla (?)
1988: Pysyvä Mars-asema (?)
Perhe ja viimeiset vuodet

Vuonna 1947 von Braun avioitui serkkunsa Maria Luise von Quistorpin kanssa. He saivat kolme lasta ja liitto jatkui aina Wernher von Braunin kuolemaan asti. Vuonna 1973 von Braunilla todettiin rutiinitutkimuksessa maksasyöpä, jota ei voitu tulevina vuosina kirurgisesti hoitaa. Braun kuoli haimasyöpään vuonna 1977.
Von Braun työpöytänsä ääressä Huntsvillessa 1959
Von Braun Saturn V -raketin ensimmäisen vaiheen moottorien luona
Walt Disney ja von Braun vuonna 1954. Taustalla V2-raketin pienoismalli. Von Braun teki 1950-luvulla Disneylle kolme avaruustutkimusta käsittelevää televisioelokuvaa.
Von Braunin perhe vuonna 1970 Huntsvillessa
Teodor Kettunen

Teodor Kettunen (ven. Теодор Карлович Кеттунен, 1907 Iisalmi – 15. marraskuuta 1937 Leningrad) oli neuvostoliitonsuomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja.
Kettunen syntyi torpparin perheeseen ja työskenteli metallityöläisenä. Hän siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1927 ja työskenteli kahden vuoden ajan tehtaassa Leningradissa. Kettunen hyväksyttiin NKP(b):n jäseneksi vuonna 1929.
Kettunen työskenteli Leningradin suomalaisen teatterin näyttelijänä ja johtajana vuoteen 1936 saakka. Hän laati teatteria varten näytelmät Oustroi ja Punainen kuormasto.
Vuonna 1937 Kettunen työskenteli sorvarina Astrahanissa. Hänet pidätettiin maaliskuussa, tuomittiin kuolemaan vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin.
Dmitri Merežkovski

| Dmitri Merežkovski |
| --- | --- |
 Dmitri Merežkovski 1890-luvun valokuvassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1865 Pietari
Kuollut: 9. joulukuuta 1941 (76 vuotta) Pariisi
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Zinaida Gippius
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Dmitri Sergejevitš Merežkovski (ven. Дми́трий Серге́евич Мережко́вский, 14. elokuuta (J: 2. elokuuta) 1865 Pietari – 9. joulukuuta 1941 Pariisi) oli venäläinen kirjailija. Hänen merkittävin teoksensa on trilogia Kristus ja Antikristus (1896–1905).
Elämä

Dmitri Merežkovski syntyi aateliseen virkamiesperheeseen. Hän valmistui Pietarin yliopiston historiallis-kielitieteellisestä osastosta ja meni vuonna 1889 naimisiin runoilija Zinaida Gippiuksen kanssa.
Aluksi Merežkovski kirjoitti runoja. 1890-luvulla hän oli symbolismin tunnetuimpia edustajia Venäjällä. Myöhemmin hän tuli tunnetuksi laajoista uskonnollis-filosofisista romaaneistaan, jotka olivat suosittuja myös käännöksinä. Historiallisten romaanien sarjan ”Kristus ja Antikristus” (Hristos i Antihrist) muodostavat kirjat ”Jumalien kuolema: Julianus Luopio” (Smert bogov: Julian Otstupnik, 1896), ”Ylösnousseet jumalat: Leonardo da Vinci” (Voskresšije bogi: Leonardo da Vintši, 1901) ja ”Antikristus: Pietari ja Aleksei” (Antihrist: Pjotr i Aleksei, 1905). Sen pääajatus on historian taitekohdissa ilmenevä Kristuksen ja Antikristuksen ikuinen taistelu.
1900-luvun alussa Merežkovski ja Hippius perustivat uskonnollis-filosofisen seuran, jonka tarkoituksena oli levittää ”uutta uskonnollista tietoisuutta”. Vuoden 1905 vallankumoustapahtumien aiheuttama pettymys pakotti kirjailijan etsimään uusia aatteita lännestä. Lokakuun vallankumoukseen pariskunta suhtautui jyrkän kielteisesti. Vuonna 1919 Merežkovski ja Gippius pakenivat Varsovaan ja myöhemmin Pariisiin, jossa he perustivat ”Vihreä lamppu” -nimisen kirjallisuusfilosofisen yhdistyksen. Lännessä Merežkovski jatkoi kirjallista työtään ja osallistui bolševismin vastaiseen toimintaan kannattaen jopa Hitleriä. Neuvostoliitossa hänen teoksiaan ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1986.
Merežkovski julkaisi myös näytelmiä ja kirjallisuuskriittisiä esseitä. Hänen muihin teoksiinsa kuuluvat muun muassa Tolstoi i Dostojevski (1901), Smert Pavla I (1905), Aleksandr I (1911) ja Tšetyrnadsatoje dekabrja.
Suomennettuja teoksia

Jumalien kuolema; Julianus Luopio.  (Suom. Hugo T. Salonen)  Jyväskylä:  Gummerus, 1923–1924.
Ylösnousseet jumalat: Leonardo da Vinci.  (Kaksi osaa. Suom. K. W. Järnefelt ja V. K. Trast)  Helsinki:  Otava, 1910–1911.  Uusi painos kolmessa osassa: Helsinki: Ex libris, 1972.
Antikristus: Pietari Suuri ja hänen poikansa Aleksei: Historiallinen romaani Venäjän suuruuden ajoilta.  (Kaksi osaa. Suom. A. A.)  Jyväskylä:  Gummerus, 1926.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Dmitri Merežkovskin bibliografia on Wikiaineistossa
Vapaasti ladattavia Dmitri Merežkovskin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef