stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ferdinand Leitner

Stuttgartin oopperatalo
Ferdinand Leitner (4. maaliskuuta, 1912 – 3. kesäkuuta, 1996) oli saksalainen kapellimestari.
Hän opiskeli Berliinissä. Varsinaisen uransa hän aloitti Stuttgartin oopperan musiikinjohtajana. Leitner tunnettiin energisenä ja dynaamisena muusikkona.
Bernard Haitink oli hänen oppilaansa.
Leivittäminen

Leivitettyä kanaa.
Leivittäminen eli paneeraus tai panerointi tarkoittaa ruoka-aineen kastamista jauhoihin ennen paistamista. Käsittely antaa ruoalle sen paistuessa rapean ja maukkaan pinnan. Jauhoina voidaan käyttää maustettua korppujauhoa ja joskus myös vehnäjauhoa. Ennen jauhotusta ruoka-aine voidaan kastaa vatkatussa kananmunassa. Leivittäminen voidaan yhdistää marinointiin siten, että jokaiseen panerointikerrokseen laitetaan mausteita. Leivityksessä käytettäviin korppujauhoihin sopivat lisättäviksi seesaminsiemenet, pähkinärouhe ja maissihiutaleet.
Tunnettuja leivitettyjä ruokia ovat esimerkiksi wieninleike ja kalapuikot, jälkiruoista friteeratut banaanit ja uppopaistettu jäätelö.
Lehtikuusentatti

| Lehtikuusentatti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Suillaceae
Suku::  Tahmatatit Suillus
Laji::  grevillei
Kaksiosainen nimi
 Suillus grevillei  (Klotzsch) Singer 
Katso myös
   Lehtikuusentatti Wikispeciesissä   Lehtikuusentatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lehtikuusentatti (Suillus grevillei) on löysähkömaltoinen voitattia muistuttava hyvä ruokasieni.
Koko ja ulkonäkö

Lehtikuusentatin lakin alapinta koostuu pilleistä, kuten kaikilla tateilla. Sen halkaisijaltaan alle 15-senttinen lakki on tatiksi keskikokoinen. Väriltään helposti irtoava ja liman peittämä lakki on kullankeltainen tai tumman suklaan punainen. Pillit ovat kirkkaan keltaisia, mutta ne tummuvat paineltaessa. Ruskeapilkkuisessa jalassa on suojusjätteenä rengas, joka katoaa vanhemmiten. Malto on pehmeää ja vetistä ja väriltään vaalean keltaista. Maku on mieto, hieman hapan.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

Lehtikuusentatti muistuttaa voitattia, mutta lehtikuusentatin jalka on pitempi, jopa yli 10 cm pitkä. Muita samankaltaisia sieniä, joihin lehtikuusentatin voi sekoittaa ovat turjantatti (Suillus clintonianus), harmotatti (Suillus aeruginascens) ja jyvästatti (Suillus granulatus).
Kasvuaika ja -paikka

Suomessa lehtikuusentatti muodostaa itiöemiä elo-syyskuussa ja on paikoin satoisa, vaikkakaan ei yleinen. Tattia kasvaa vain lehtikuusten mykoritsasienenä, joiden läheisyydestä sen tapaa lähes jokaisen lehtikuusiyksilön juurelta. Myös muiden ulkomaista alkuperää olevien havupuiden juurisienenä sitä on tavattu.
Käyttö ravinnoksi

Lehtikuusentatti on hyvänmakuinen monin tavoin laitettuna ja myrkytön. Limainen kelmu tulee poistaa ennen valmistusta. Sieni ei sovellu kuivattavaksi.
Leivonen (näytelmä)

| Leivonen> L’Alouette |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Jean Anouilh
Kirjoitettu:  1952
Alkuperäiskieli:  ranska
Tyylilaji:  draama
Aihe:  Jeanne d’Arcin elämä
Tapahtumapaikka ja -aika:  1400-luvun Ranska
Kantaesitys:  15. lokakuuta 1953
Kantaesityspaikka:  Pariisi
Leivonen (L’Alouette) on ranskalaisen näytelmäkirjailija Jean Anouilh’n kirjoittama tragedianäytelmä Jeanne d’Arcin elämästä vuodelta 1952. Sen on suomentanut Raimo Hakamies vuonna 1954.
Näytelmä kattaa Jeanne d’Arcin oikeudenkäynnin, tuomion ja teloituksen mutta on loppuratkaisultaan epätavallinen. Nainen muistelee takaumina elämänsä tärkeitä käänteitä kuulustelujensa aikana ja tuomitaan lopulta kuolemaan. Kesken polttorovion piispa Pierre Cauchon muistaa, ettei naisen annettu lainkaan muistella Kaarle VII:n kruunajaisia, ja määrää rovion sammutettavaksi. Tarinan loppu jää avoimeksi.
Suomen Kansallisteatteri esitti Leivosta 1954, pääosassa Eeva-Kaarina Volanen.
Käännös suomeksi
Eddy Lejeune

Eddy Lejeune Kataloniassa 1981.
Eddy Lejeune on belgialainen trial-kuljettaja. Hän voitti trialin maailmanmestaruuden vuosina 1982, 1983 ja 1984.
Mesipistiäiset

| Mesipistiäiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset Apocrita
Yläheimo::  Mesipistiäismäiset Apoidea
Kladi::  Mesipistiäiset Anthophila  Latreille, 1804
Heimot
 Maamehiläiset Andrenidae  Aitomehiläiset Apidae  Kalvomehiläiset Colletidae  Dasypodaidae  Hietamehiläiset Halictidae  Vatsaharjamehiläiset Megachilidae  Meganomiidae  Vyömehiläiset Melittidae  Stenotritidae 
Katso myös
   Mesipistiäiset Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mesipistiäiset eli mehiläiset (Anthophila) on mesipistiäismäisten (Apoidea) yläheimoon kuuluva lentävien hyönteisten ryhmä.
Mesipistiäisiä esiintyy kautta maailman. Niitä tunnetaan noin 20 000 lajia, joista Suomessa elää 235. Useat mesipistiäislajit ovat yksineläjiä eli erakkoja. Hunajamehiläiset sen sijaan muodostavat suuria ja hyvin järjestäytyneitä yhdyskuntia, jonka jäsenet ovat lähisukulaisia keskenään. Näiden lajien sosiaalinen käyttäytyminen on monimutkaista ja poikkeuksellista koko eläinkunnassa.
Ihmiselle tutuin mesipistiäinen on tarhamehiläinen (Apis mellifera). Se elää parvissa ja sitä käytetään mehiläistuotteiden kuten hunajan tuotantoon. Myös kimalaiset ovat mesipistiäisiä.
Kehitys

Mesipistiäiset kehittyivät ampiaisten edeltäjistä, jotka kukkakasvien synnyn myötä noin 100 miljoonaa vuotta sitten siirtyivät käyttämään kasvien siitepölyä proteiinin lähteenään.
Piirteitä

Ampiaisiin verrattuna mesipistiäiset ovat yleensä rakenteeltaan tukevampia sekä karvaisempia. Jotkin lajit ovat kuitenkin ampiaisten tapaan hoikkia ja vähäkarvaisia, joskus jopa samanvärisiä kuin ampiaiset.
Pienimmät mesipistiäislajit ovat pituudeltaan alle 2 millimetriä. Maailman suurin mesipistiäinen on Malaijien saaristossa elävä Megachile pluto, joka kasvaa 39 millimetrin pituiseksi.
Monen mesipistiäislajin naaraalla on myrkkypistin, jota mesipistiäinen käyttää puolustautuakseen. Maamehiläisten, vatsaharjamehiläisten ja aitomehiläisten monilla lajeilla pistin on vaatimaton tai puuttuu kokonaan.
Mesipistiäisten selkein ero lähes kaikkiin ampiaisiin on se, että mesipistiäiset tarvitsevat kukkien siitepölyä saadakseen proteiinia toukkiensa ravinnoksi, eivätkä ne syö hyönteisiä tai hämähäkkieläimiä kuten ampiaiset. Tähän poikkeus on eräs mesipistiäisten Trigona-suvun laji, joka ruokkii toukkaansa raadoilla.
Yksilönkehitys

Mesipistiäinen kehittyy munasta toukkavaiheen ja kotelovaiheen kautta aikuiseksi yksilöksi. Lähes kaikkien mesipistiäislajien muna on valkoinen, pitkulainen ja hiukan kaareva. Mesipistiäinen laskee munansa yleensä sen ruoan päälle, jota toukan on tarkoitus syödä. Jotkin lajit kuitenkin ruokkivat aktiivisesti toukkiaan, jolloin munan sijoituksella ruokaan nähden ei ole väliä. Yhdyskuntamehiläisten munat ovat pieniä ja erakkomehiläisten munat suuria. Erään Xylocopa-lajin muna on mahdollisesti koko hyönteismaailman suurin, jopa 16,5 millimetriä eli puolet mesipistiäisen omasta pituudesta.
Käyttäytyminen

Jotkin mesipistiäislajit tekevät pesänsä maan alle, toiset korkealle puihin, ja jotkin ihmisten taloihin. Jotkin mesipistiäislajit ovat loisia, jotka ryöstävät toisilta yksilöiltä pesän, elävät toisten lajien rakentamissa pesissä, tai jättävät munansa toisten lajien kasvatettavaksi.
Erakkomehiläinen rakentaa oman pesänsä ja ruokkii itse omat jälkeläisensä. Se voi kaivaa pesänsä esimerkiksi maahan muiden pesien viereen. Yhdyskuntamehiläiset elävät pesässä muiden yksilöiden kanssa. Aitososiaaliseen yhdyskuntaan kuuluu yleensä työläisiä sekä yksi kuningatar, joka hoitaa munimisen ja on usein kaikkien työläisten äiti. Kuningatar on monilla lajeilla suurikokoisempi kuin työläiset. Joidenkin lajien yhdyskunnat eivät ole aitososiaalisia, vaan ne muodostuvat samasta sukupolvesta, usein sisaruksista. Joissain mesipistiäisyhdyskunnissa ei ole minkäänlaista työnjakoa, vaan kaikki jäsenet toimivat samalla tavalla.
Mesipistiäislajien sukupuolikäyttäytyminen vaihtelee lajien välillä runsaasti. Joidenkin lajien naaras parittelee vain kerran, toisten lajien naaraat useita kertoja. Useimpien lajien urokset pystyvät parittelemaan useasti.
Hyödyt ihmiselle ja luonnolle

Hunajamehiläiset tuottavat muun muassa hunajaa ja mehiläisvahaa, minkä vuoksi ihminen kasvattaa niitä hyötyeläimenä. Mesipistiäiset ovat välttämättömiä hedelmien ja vihannesten pölyttäjiä kuljettaessaan siitepölyä kukasta kukkaan.
Uhat

Mesipistiäisten nykyisiä uhkia ovat niiden elinympäristöjen katoaminen, tuholaistorjunta-aineet ja taudit.
Mesipistiäislajeja

Tarhamehiläinen (Apis mellifera )
useita rotuja; yleisesti tarhattuja rotuja ovat italialainen, krainilainen, buckfast ja tumma (musta) mehiläinen
Intianmehiläinen (Apis cerana)
Rusomuurarimehiläinen (Osmia bicornis)
Afrikkalaistunut mehiläinen ('tappajamehiläinen') aggressiivinen risteymä
Dokumentteja

Ei pelkkää hunajaa (More than Honey, 2012). Markus Imhoof, Sveitsi
Aiheesta muualla

Elintarviketurvallisuusvirasto Evira: Mehiläisten sairaudet (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q7391  iNaturalist: 630955  Paleobiology Database: 255345 
Hunajamehiläisiä ja kennoja, joissa on munia ja toukkia.
Puunkolossa pesivä verhoilijamehiläinen.
Hunajamehiläisparvi puunrungolla
Leichter Panzerspähwagen

Brittien sotasaaliiksi saama SdKfz. 222
SdKfz. 222
Tuhottu Leichter Panzerspähwagen Berliinissä 3. heinäkuuta 1945.
Leichter Panzerspähwagen oli Saksan asevoimien vuosina 1935–1945 käyttämä kevyt panssaroitu tiedusteluajoveuvo. Ajoneuvoa valmistivat Weserhutte, MNH ja Büssig-NAG.
Ajoneuvossa käytettiin 8-sylinteristä Horch 3,5- tai 3,8-litraista bensiinimoottoria (teholtaan noin 81 hv). Sen huippunopeus tiellä oli 80 km/h ja maastossa 40 km/h; tankkausväli oli noin 300 km. Leichter Panzerspähwagenin edessä oli 8 mm panssarointi ja pohjassa, katossa, sivuilla sekä takana 5 mm panssarointi. Tyyppi oli varsin suosittu luotettavuutensa vuoksi, mutta lyhyehkö toimintasäde rajoitti käyttöä.
Muunnelmat

SdKfz. 221

SdKfz. 221 oli aseistettu 7,92 mm Maschinengewehr 34 (MG34) konekiväärillä. Ajoneuvo oli suunniteltu kahdelle hengelle: komentaja (toimi myös ampujana )sekä ajaja. Panssarointi oli tavallisesti 8 mm paksua, mutta myöhemmissä malleissa käytettiin 14,5 mm paksua panssarointia.
SdKfz. 222

Toinen versio jonka aseistus sisälsi 7,92 mm Maschinengewehr 34 (MG34) konekiväärin lisäksi 20 mm KwK 30 L/55 automaattitykin. Miehistössä oli kolme jäsentä: radisti, komentaja ja ajaja. Joissain malleissa oli käytössä myös 28 mm panssarintorjuntatykki. Vaunun toimivuus oli rajoitettua, koska komentajan piti hoitaa myös konekivääriä ja radiomiehen piti toimia myös lataajana.
Sdkfz. 223

Sdkfz. 223 sisälsi radiojärjestelmän. Aseistukseltaan se oli kuin SdKfz. 221. Mallia valmistettiin yhteensä noin 500 kappaletta.
Urho Lehtovaara

| Urho Sakari Lehtovaara |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  "Pikku-Jätti"
Syntynyt: 27. lokakuuta 1917 Pyhäjärvi
Kuollut: 15. tammikuuta 1949 (31 vuotta) Lapinlahti
Ammatti:  Toimitusjohtaja
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1940-1946
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota talvisota  jatkosota  Lapinsota
Sotilasarvo:  lentomestari
Kunniamerkit:  Mannerheim-risti
Morane M.S. 406 -hävittäjä – Lehtovaara oli tyypin kärkiässä.
Urho Sakari Lehtovaara (27. lokakuuta 1917 Pyhäjärvi – 15. tammikuuta 1949 Lapinlahti) oli suomalainen hävittäjälentäjä ja Mannerheim-ristin ritari. Sotilasarvoltaan hän oli lentomestari. Hän lensi noin 400 taistelulentoa joilla saavutti 44 ilmavoittoa ja tuhosi ainakin 6 veturia, useita junia, kuljetuskolonnia ja useita yksittäisiä ajoneuvoja. Lehtovaara nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 9. heinäkuuta 1944 numerolla 142. Lehtovaara tunnettiin lyhyytensä vuoksi nimellä "Pikku-Jätti".
Elämä ja ura

Urho Lehtovaara syntyi Pyhäjärvellä, Oulun läänissä, liikkeenharjoittaja Emil ja Anni (o.s. Kantonen) Lehtovaaran perheeseen. Perhe muutti Saloon vuonna 1934. Lehtovaara suoritti ohjaajakurssin (RAOK 4) Kauhavan Lentosotakoulussa vuonna 1938.
Lehtovaaran nuorempi veli Martti Lehtovaara oli myös hävittäjälentäjä, joka palveli Lentolaivue 24:ssä ja saavutti kaksi ilmavoittoa.
Helmikuussa 1940 hänet komennettiin Lentolaivue 28:aan, jonka kalustona oli Morane-Saulnier M.S. 406 -koneet. Lehtovaara saavutti ensimmäisen ilmavoittonsa talvisodassa, kun hän ampui alas SB-2 -pommikoneen Kiikalan Rekijoella 2. maaliskuuta 1940.
Jatkosodan Lehtovaara aloitti samassa Morane-laivueessa, ollen lentokonetyypin kärkiässä 15 ilmavoitolla. 28. maaliskuuta 1943 Lehtovaara komennettiin Lentolaivue 34:ään, jossa hän saavutti Messerschmitt Bf 109 -koneilla lentäen 29 ilmavoittoa. Lehtovaara palveli vielä Lentolaivue 28:ssa 15. syyskuuta 1944 alkaen, osallistuen Lapin sotaan.
Lehtovaara erosi palveluksesta 28. marraskuuta 1946, siviilissä hän toimi Lapinlahdella elokuvateatterin toimitusjohtajana. Lehtovaara teki itsemurhan 15. tammikuuta 1949 ollessaan kuulusteltavana osallisuudesta asekätkentään, ja hänet on haudattu samaan hautaan vanhempiensa kanssa Salon hautausmaalle.
Lekhcheb

| Lekhcheb |
| --- | --- |
 Lekhcheb
 Koordinaatit: 18°25′N, 10°31′W 
Valtio:  Mauritania
Alue:  Tagant
Departementti:  Tichitt
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kunta
Väkiluku (2000):  1 469
Aikavyöhyke:  UTC+0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lekhcheb on kylä ja kunta (ransk. commune) Tagantin alueeseen kuuluvassa Tichittin departementissa keskisessä Mauritaniassa. Asukkaita Lekhchebin kunnassa oli vuoden 2000 väestönlaskennassa 1 469, joista naisia oli 721 ja miehiä 748. Lekhchebin asukkaat ovat rehian-nimellä tunnettuja paimentolaisuutta harjoittavia beduiiniarabeja. Kylässä on muutamia telttoja, majoja sekä sotilaiden vartioasema. Lekhchebistä länteen johtaa reitti (ransk. piste) Tagantin alueen pääkaupunkiin Tidjikjaan. Kylästä itään johtaa huonokuntoisempi piste Tichittin keidaskaupunkiin.
Guillaume Lejean

Guillaume Lejean.
Guillaume Marie Lejean (1. helmikuuta 1824 Plouégat-Guérand, Finistère – 2. helmikuuta 1871 Plouégat-Guérand) oli ranskalainen tutkimusmatkailija.
Guillaume Lejean syntyi maanviljelijäperheeseen. Hän työskenteli hallintovirkailijana, harrasti historiaa ja maantiedettä, toimi lehtimiehenä ja Alphonse de Lamartinen sihteerinä. Lejean liittyi Ranskan maantieteelliseen seuraan ja lähti vuonna 1857 ensimmäiselle matkalleen Moldovaan, Valakiaan ja Bulgariaan. Napoleon III:n hallitus myönsi hänelle rahoituksen yhteensä seitsemälle tutkimusretkelle.
Lejean tutki Niilin yläjuoksua vuosina 1860–1861. Vuonna 1862 hänet nimitettiin Ranskan varakonsuliksi Massawaan. Hänen tehtävänään oli solmia kauppasopimus Etiopian keisarin Teodoros II:n kanssa, puolustaa katolisia lähetyssaarnaajia ja luoda markkinoita ranskalaisille tuotteille. Teodoros epäili Lejeania yhteistyöstä Egyptin kanssa ja karkotti hänet maasta seuraavan vuoden lopussa.
Vuonna 1865 Lejean matkusti Lähi-itään, Anatoliaan, Mesopotamiaan, Afganistaniin ja Kashmiriin. Vuosina 1867–1870 hän teki useita matkoja Osmanivaltakuntaan. Lejean on laatinut matkakuvauksia, kansatieteellisiä tutkimuksia ja karttoja.
Leijonan häntä

| Leijonan häntä: Luoko tietoa luonto vai ihminen? |
| --- | --- |
Kirjailija:  Raimo Lehti
Kieli:  suomi
Genre:  luonnontiede
Kustantaja:  Ursa
Julkaistu:  2001
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  431
ISBN:  952-5329-10-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Leijonan häntä: Luoko tietoa luonto vai ihminen? on Raimo Lehden vuonna 2001 ilmestynyt kirja luonnontieteestä ja tiedosta. Teoksen on julkaissut Ursa. Kirjan nimi tulee Albert Einsteinin lausumasta: ”Luonto näyttää meille vain leijonan hännän. Minulla ei kuitenkaan ole epäilystäkään, että leijona kuuluu siihen.”
Aiheesta muualla

Kari Enqvist: Pyörittääkö luonto meitä vai me luontoa? (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin sanomat 9.11.2002.
Lelegit

Lelegit olivat mahdollisesti esihistoriallinen kansa, mutta todisteet heistä ovat kokonaan mytologisia eli epäluotettavia. Näyttää siltä, että kreikkalaiset ovat käyttäneet termiä lelegit yleisnimenä nykyisen Kreikan mantereen, nykyisen Kreikan saariston ja Vähän-Aasian esikreikkalaisista asukkaista. Samalla tavalla on käytetty myös termiä pelasgit. Lelegejä on asunut esimerkiksi Sámoksen, Chíoksen ja Fokaian läheisillä rannikkoalueilla ja Lakonianlahden rannoilla. Lelegit eivät olleet protoindoeurooppalaisia eivätkä arjalaisia, vaan mahdollisesti kaukasidisia rodultaan. Lelegit olivat alkujaan merenkulkukansa, ja lisäksi he olivat taitavia puuseppiä. Lelegit rakensivat puusta laivoja ja taloja. Kansa asuikin alueilla, joilla oli saatavana puutavaraa. Lelegit halveksivat merirosvousta, eivätkä milloinkaan itse ryhtyneet tällaiseen.
Kaarialaisen 200-luvulla eaa. eläneen kirjailijan Filippos Theangelalaisen mukaan lelegit olivat kaarialaisten maaorjia. Tämän vahvistaa myös antiikin kreikkalainen filosofi Plutarkhos teoksessaan Moralia. Antiikin kreikkalaisen historioitsijan Kallistheneen mukaan lelegit muuttivat Vähästä-Aasiasta nykyisen Kreikan alueelle kaarialaisten kanssa. Antiikin maantieteilijä Strabon kuvaa lelegejä nimellä planētes eli ”vaeltajat”.
Turo-Kimmo Lehtonen

Turo-Kimmo Lehtonen (s. 1968) on suomalainen sosiologi. Hän on tutkinut muun muassa kuluttamista, teknologiaa arjessa ja hygienian historiaa.
Teoksia

Lehtonen, Turo-Kimmo: Rahan vallassa: Ostoksilla käyminen ja markkinatalouden arki.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto. Paradeigma-sarja)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1999.  ISBN 952-5169-12-X
Aineellinen yhteisö. Tutkijaliitto 2008.
Aiheesta muualla

Lehtonen Helsingin yliopiston Tutkijakollegiumin sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Muut:  IdRef
Lehväsammalet

| Lehväsammalet |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Hiirensammalet Bryales
Heimo::  Lehväsammalet Mniaceae  Schwägr.
Katso myös
   Lehväsammalet Wikispeciesissä   Lehväsammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehväsammalet (Mniaceae) on hiirensammalten lahkoon kuuluva heimo, jonka taksonomia on muuttunut viime aikoina paljon. Siihen kuuluu Suomessa seuraavien sukujen lajeja.
Cyrtomnium - tunturilehväsammalet
Mnium - pystylehväsammalet
Plagiomnium - metsälehväsammalet
Pohlia - varstasammalet
Pseudobryum - kiiltolehväsammalet
Pseudobryum cinclidioides - kiiltolehväsammal
Heimoon aiemmin kuuluneet suvut Cinclidium - kilpisammalet ja Rhizomnium - lähdelehväsammalet on siirretty heimoon Cinclidiaceae. Mielichhoferia - kiisusammalet kuuluu nykyään heimoon Mielichhoferiaceae.
Aiheesta muualla

Taxonomy and classification of the moss family Mniaceae (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q446766  Wikispecies: Mniaceae  CoL: 624N8  EoL: 3786  EPPO: 1MNMF  FloraBase: 23061  FNA: 10577  GBIF: 8742  iNaturalist: 49393  IRMNG: 113327  ITIS: 16024  NBN: NHMSYS0000310195  NCBI: 3227  NZOR: a4662814-8914-435f-ad1d-9eaa222d4dc7  Open Tree of Life: 195706  Paleobiology Database: 405349  Plazi: 0F4DBBF4-DF76-47B5-90C0-A3E544DE2630  Tropicos: 35002771  uBio: 4941331  WFO: wfo-7000000387
Leksa

| Leksa Лекса |
| --- | --- |
 Leksa
 Koordinaatit: 62°58′2″N, 36°7′24″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Kunta:  Tsolmuinen
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Leksa (ven. Лекса, eräissä suomalaisissa kartoissa myös Lieksa) on entinen kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Tsolmuisen kunnassa. Se sijaitsi Uikujokeen laskevan Lieksajoen (ven. Leksa) varrella 50 kilometriä Tsolmuisesta koilliseen.
Leksassa toimi vuodesta 1706 lähtien Uikujoen vanhauskoisyhteisöön kuulunut naisluostari, jonka toiminta lakkasi 1850-luvun vainojen seurauksena. Myöhemmin kylä kuului Danilovan volostiin ja kyläneuvostoon. Vuonna 1926 siellä oli 87 asukasta, jotka kaikki olivat venäläisiä. Vuoden 1960 kyläluettelossa Leksaa ei enää mainita. Nykyään lähin asutuskeskus on Sergijevon taajama.
Kylässä sijaitsee 1800-luvun puolivälissä rakennettu Johannes Kastajan kirkko. Historiallinen kohde on entisen naisluostarin sijaintipaikka.
Lekanis

Attikalainen punakuviotekniikalla koristeltu lekanis, n. 370–360 eaa.
Lekanis (m.kreik. λεκανίς) on antiikin aikana käytetty keraaminen korurasia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Lekanis on matala kannellinen korurasia, jossa on vaakasuuntaiset kädensijat, rengasjalka ja kansi. Toinen lekaniksen kaltainen vaasi on pyksis. Lekanista muistuttaa paljon lekane, joka on kanneton astia. Aina näiden kahden tyypin välille ei kuitenkaan tehdä selvää eroa. Lekanikset on usein koristeltu hääaiheisilla maalauksilla, ja toisaalta ne esiintyvät itse eräänä hääseremonioissa käytettynä astiatyyppinä muissa hääaiheisissa maalauksissa.
Lekaniksen muoto ulkoa ja sisältä.
Lekanis, 500-luku eaa.
Lekanis, n. 450–400 eaa.
Lekanis, n. 330–320 eaa.
Lekanis, 300-luku eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta lekanikset Wikimedia Commonsissa
Leivänkuorisienet

| Leivänkuorisienet |
| --- | --- |
 Halichondria panicea
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Sienieläimet Porifera
Luokka::  Sarveispiisienet Demospongiae
Lahko::  Suberitida
Heimo::  Leivänkuorisienet Halichondriidae  Gray, 1867
Katso myös
   Leivänkuorisienet Wikispeciesissä   Leivänkuorisienet Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Leivänkuorisienet (Halichondriidae) on sarveispiisieniin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan niin lauhkeista kuin trooppisistakin merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Leivänkuorisienet jaetaan 14 sukuun ja lajeja on vähintään 180. Lajit muodostuvat spongiiniproteiinisäikeistä ja satunnaisesti ryhmittäin olevista piidioksidista koostuvista piikeistä eli spikuleista. Piikit voivat muodostaa verkkomaisia rakenteita. Muodoltaan lajit voivat olla levymäisiä, viuhkamaisia tai epämääräisiä. Osa leivänkuorisienistä on rakenteeltaan pehmeitä ja osa jäykkiä.
Leivänkuorisienet ovat matalien vesien koralliriuttojen lajeja, ja syvimmillään niitä on tavattu 500 metrin syvyydestä. Ne elävät kivillä, levillä ja nilviäisten tai äyriäisten kuorilla.
Leikkaus (matematiikka)

Joukkojen A ja B leikkaus
Leikkaus on joukko-opin käsite. Joukkojen A ja B leikkaus sisältää kaikki ne alkiot, jotka kuuluvat sekä joukkoon A että joukkoon B. Joukkojen A ja B leikkausta merkitään A ∩ B.
Muodollisesti joukkojen A ja B leikkaus määritellään seuraavasti:
A\cap B=\{x\,|\,x\in A\wedge x\in B\}
Esimerkkejä

Joukkojen A = {1,2,3,5,8,13} ja B = {1,3,5,7,9} leikkaus koostuu alkioista 1,3 ja 5 eli A ∩ B = {1,3,5}, sillä alkiot 1,3 ja 5 löytyvät sekä joukosta A että joukosta B.
{a,b,c} ∩ {e,f} = Ø, sillä joukot eivät sisällä yhtään yhteistä alkiota.
Kirjallisuutta

Lipschutz, Seymour: Set Theory and Related Topics.  McGraw-Hill, 1964.  ISBN 0-07-037986-6
Fritz Messner

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Berliini 1936 |  |  |
Fritz Messner (18. tammikuuta 1912 Berliini – 7. marraskuuta 1945 Harkova, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Messner pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1934–1942 yhteensä 28 ottelua. Hän kuului Saksan olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Berliinissä 1936, missä hän pelasi kolme ottelua ja teki kaksi maalia. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.