Turkin historia
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Ulkoiset uhat ja sisäiset muutokset > Abdülhamid nousee valtaan

Krimin sodan seurauksena tanzimatin uudistukset hidastuivat ja kritiikki alkoi nostaa päätään. Arvostelijat katsoivat että uudistukset rappeuttavat islamilaista kulttuuria. Samanaikaisesti tämän liikkeen syntymisen kanssa valtakunnan itäisissä osissa oli noussut nationalistisia pyrkimyksiä. Kapinoita ilmeni Libanonissa, Kreetalla, Balkanilla ja Bulgariassa. Osmanit tukahduttivat raa’asti Bulgarian kansannousun vuonna 1876, mikä johti Balkanin kriisiin, jolloin Osmanivaltakunta oli sodan partaalla Venäjän ja Itävallan kanssa. Samaan aikaan Anatoliassa kärsittiin kuivuudesta ja nälänhädästä. Valtakunta ajautui veronkantojärjestelmän romahduksen seurauksena talouskriisiin. Seurauksena oli sulttaaninvastaisen opposition kasvu. Vuonna 1876 suuri mielenosoitus johti sulttaani Abdülaziz I:n syrjäyttämiseen. Myöhemmin samana vuonna valtaan nousi Abdülhamid II.
Valtaan noustuaan Abdülhamid ryhtyi uudistamaan perustuslakia. Sen mukaan sulttaani säilytti valtansa sekä valtionpäämiehenä, että kalifina. Maassa tehtiin hallinnollisia uudistuksia ja parlamentti jaettiin kahteen kamariin, mutta Abdülhamidin taipumus itsevaltiuteen vähensi perustuslain liberalisoivaa voimaa. Valtakaudellaan Abdülhamid pyrki hiljentämään turkkilaisen nationalismin, ja korosti Osmanien valtakunnan luonnetta kaikkien muslimien puolustajana. Hän käytti näin |islamia poliittisesti, sillä orastava turkkilainen nationalismi ei soveltunut monikansallisen osmani-imperiumin ideologiaksi, vaan panislamismilla pyrittiin oikeuttamaan monikansallisen imperiumin olemassaolo.
Abdülhamidin valtakauden alussa Osmanivaltakunta joutui sotaan Venäjän kanssa vuonna 1877, kun Venäjä hyökkäsi valtakuntaan samanaikaisesti sekä Euroopassa että Kaukasuksella. Venäjän vihamielisyydet olivat vastaus Osmanien valtakunnan toimille Bulgarian kansannousun tukahduttamisessa, sekä osmanijoukkojen Serbialle aiheuttamaan uhkaan. Venäjä eteni Bulgarian läpi Edirneen asti, mutta kun Britannia uhkasi liittyä sotaan Osmanien rinnalle, Venäjä pysäytti etenemisensä. Konflikti päättyi San Stefanon rauhaan, missä luotiin Venäjän suojeluksessa oleva Bulgarian ruhtinaskunta. Tämä merkitsi, että Osmanien valtakunnan alueet Euroopassa vähenivät käsittämään vain Itä-Traakian.
Tämä sopimus ei kuitenkaan ollut länsivaltojen mielestä hyväksyttävä, sillä ne eivät voineet hyväksyä Venäjän ylivaltaa Balkanilla. Eurooppalaiset suurvallat kokoontuivat Berliinin kongressiin, jossa sovittiin paljon pienemmästä Bulgarian valtiosta, joka toimi nimellisesti Osmanien valtakunnan ylivallan alla. Entiset osmanien hallinnassa olleet alueet Romania ja Serbia tunnustettiin itsenäisiksi valtioiksi, ja Bosnia ja Hertsegovina liitettiin Itävaltaan. Britannia solmi Osmanien valtakunnan kanssa salaisen kahdenvälisen sopimuksen, jonka mukaan Britannia vuokrasi Kyproksen saaren, ja vastineeksi Britannia lupasi puolustaa Osmanivaltakuntaa, mikäli Venäjä hyökkäisi. Berliinin kongressin päätökset vähensivät Venäjän vaikutusvaltaa Balkanilla ja se sai Turkin sodan seurauksena vain pieniä alueellisia myönnytyksiä Bessarabiassa ja Kaukasiassa. Seurauksena oli kasvava nationalistinen toiminta Bulgariassa ja Albaniassa, sekä idässä Armeniassa.
Armenialaiset olivat sulautuneet osmanien yhteiskuntaan. Suurissa kaupungeissa, erityisesti Istanbulissa, he olivat kauppiaina nousseet vaikutusvaltaiseen asemaan. Idässä heitä taas kohdeltiin toisen luokan kansalaisina, kuten muitakin ei-muslimi vähemmistöjä. Abdülhamidin hyväksymä perustuslaki ei tuonut heidän asemaansa parannusta. Armenialaiset alkoivat järjestäytyä poliittisesti, mutta tämä johti vain yhteenottoihin osmanijoukkojen kanssa vuonna 1890. Kun Sasunin alueen armenialaiset kieltäytyivät maksamasta veroa, osmanien hallinto piti tätä kapinointina ja vastasi sotilallisin toimin. Tämä johti vuonna 1894 armenialaisten joukkomurhaan, jotka jatkuivat eri osissa valtakuntaa kahden seuraavan vuoden aikana. Toimet saivat yleisen eurooppalaisen mielipiteen kääntymään osmaneiden hallintoa vastaan. Verilöylyt loppuivat, mutta armenialaisten kamppailu sulautui suurempaan poliittiseen konfliktiin, joka lopulta johti sulttaanin syöksemiseen vallasta.