stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pesäpallon miesten Mestaruussarjan kausi 1989

Pesäpallon SM-sarja 1989. Kaksinkertaisen runkosarjan jälkeen kahdeksan parasta joukkuetta jatkoi pudotuspeleihin ja sijoille 9-12 jääneet jatkoivat karsintasarjassa. Pudotuspelit pelattiin paras kolmesta -menetelmällä, paitsi mitaliottelut, joissa pelattiin kaksoisotteluin. Karsintasarja pelattiin sarjamuotoisesti ilman lähtöpisteitä.
Sarja oli viimeinen joka pelattiin Mestaruussarjan nimellä. Kaudella 1990 aloitti Superpesis toimintansa. Joukkuemäärä nostettiin 14:ään, jonka johdosta vain yksi joukkue joutui SM-sarjakarsintaan. Ykkössarjan kaksi parasta, Vimpelin Veto ja Oulun Lippo nousivat suoraan Superpesikseen 1990.
Mestarijoukkue > Alajärven Ankkurit

Tilastot runkosarjassa:
| Pelaaja | Ottelut | Kärkil | 1 | 2 | 3 | Kunnarit | Lyödyt | Tuodut | PP | Mitali | Arvo-ottelut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kari Myllyniemi | 22 | 112 | 27 | 19 | 34 | 3 | 29 | 24 | 165  | SM | IL,LL |
| Matti Iivarinen | 22 | 119 | 31 | 28 | 19 | 3 | 18 | 22 | 158  | SM | IL,LL |
| Veijo Turpela | 22 | 105 | 22 | 47 | 24 | 1 | 11 | 30 | 155. | SM | IL,LL |
| Vesa Vainio | 22 | 94 | 19 | 21 | 31 | 3 | 20 | 15 | 144  | SM | IL,LL |
| Jouko Etula | 22 | 120 | 36 | 44 | 19 | 2 | 19 | 24 | 135. | SM | LL |
| Taavi Kivipelto | 22 | 97 | 13 | 35 | 37 | 0 | 12 | 17 |   89: | SM |  |
| Marko Etula | 22 | 84 | 24 | 32 | 20 | 0 | 8 | 19 |   84: | SM |  |
| Tuomo Tallbacka | 22 | 89 | 14 | 26 | 32 | 0 | 17 | 9 |   82: | SM |  |
| Harri Pitkänen | 22 | 69 | 14 | 14 | 21 | 0 | 20 | 13 |   81: | SM |  |
| Ari Etula | 11 | 13 | 1 | 1 | 7 | 0 | 4 | 1 |   36: | SM |  |
| Ari Halla-aho | 1 | – | – | – | – | – | – | – |     0. | – |  |
| Pekka Peltomäki, pj | 26 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
Tapio Rajala, valmentaja: 
PP = Pesispörssipisteet kaudelta 1989. Piste (.) luvun perässä tarkoittaa 1/3 pistettä, ja kaksoispiste (:) 2/3 pistettä.
Palkinnot

| Palkinto | Pelaaja | Joukkue |
| --- | --- | --- |
| Vuoden pesäpalloilija | Kari Kuusiniemi | Jyväskylän Kiri |
| Vuoden naispesäpalloilija | Riikka Nieminen | Jyväskylän Kiri |
Miehet
| Vuoden lukkari | Matti Iivarinen | Alajärven Ankkurit |
| Lyöjäkuningas | Unto Väisänen | Sotkamon Jymy |
| Kärkilyöjä | Asko Laine | Hyvinkään Tahko |
| Etenijäkuningas | Janne Vuorinen | Sotkamon Jymy |
| Tehopelaaja | Kari Myllyniemi | Alajärven Ankkurit |
| Vuoden jokeri | Unto Väisänen | Sotkamon Jymy |
| Vuoden jokerijoukkue |  | Siilinjärven Pesis |
| Fair Play -joukkue |  | Sotkamon Jymy |
Naiset
| Vuoden naislukkari | Anu Turpeinen | Viinijärven Urheilijat |
| Lyöjäkuningatar | Virpi Turtiainen | Roihu |
| Kärkilyöjä | Pirjo Haukkamaa | Hyvinkään Tahko |
| Etenijäkuningatar | Riikka Nieminen | Jyväskylän Kiri |
| Tehopelaaja | Riitta Jalonen | Jyväskylän Kiri |
| Vuoden jokeri | Susanna Sairanen | Hyvinkään Tahko |
| Vuoden jokerijoukkue |  | Ulvilan Pesä-Veikot |
| Fair Play -joukkue |  | Viinijärven Urheilijat |
Muut
| vuoden tuomari | Jarmo Terho |  |
| Kunnon Jätkä | Pentti Yli-Torala |  |
| Vuoden hymytyttö | Anne Nurmela |  |
| Johtokunnan pytty | Pekka Lanamäki, kenttäpäällikkötoiminta | Veli-Matti Hautala, seuratoiminta |
| Vuoden pelinjohtaja | Petri Kaijansinkko | Jyväskylän Kiri |
| Vuoden pelinjohtaja | Pekka Peltomäki | Alajärven Ankkurit |
| Vuoden valmentaja | Riitta Jalonen |  |
| Itä-Länsi paras pelaaja | Hannu Litmanen |  |
| Vuoden pesäpallojohtaja | Markku Pullinen |  |
Urheilulehden arvopelaajat: Tiina Tammiruusu ja Vesa Mikkola.
Aiheesta muualla

YLE Elävä arkisto SMJ-SiiPe 1989
Vankilavihkot

Vankilavihkot (ital.  Quaderni del carcere) on italialaisen kommunistin ja marxilaisen teorian kehittäjän Antonio Gramscin merkittävin työ, joka koostuu 29 vihkosta, jotka hän kirjoitti ollessaan vankilassa 1929–1935. Ne on julkaistu neljänä niteenä hänen kuolemansa jälkeen.
Alkuteos

Quaderni del carcere
Osa 1, Quaderni 1(XVI)–5(IX), (1929–1932)
Osa 2, Quaderni 6(VIII)–11(XVIII), (1930–1933)
Osa 3, Quaderni 12(XXIX)–29(XXI), (1932–1935)
Osa 4, Apparato critico
Alkuteos > Suomennetut

Vankilavihkot: Valikoima 1, toim. ja johdannon kirj. Mikael Böök, suom. Martti Berger, Mikael Böök, Leena Talvio Kansankulttuuri, 1979 ISBN 951-615-250-3
Vankilavihkot: Valikoima 2, Mennyttä ja nykyistä. Tämän päivän Ruhtinas. Valtio. Amerikanismi ja fordismi, toim. Mikael Böök, suom. Martti Berger, Mikael Böök, Leena TalvioKansankulttuuri, 1982 ISBN 951-615-313-5
Aiheesta muualla

Vankilavihkot verkossa (englanniksi)
Varkaankuru

Louhikkoista Varkaankurua, jonka takaa näkyy idän suunnan horisontti.
Varkaankuru on Kolarissa Yllästunturin pohjoisella rinteellä oleva teräväpohjainen laakso. Sen pohjalla virtaa puro.
Aiheesta muualla

Luontoretki Varkaankuruun (Arkistoitu – Internet Archive)
Vampula

| Vampula Vambula> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Huittinen |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Ilmakuva Vampulasta.
Sijainti:  61°01′35″N, 022°41′25″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Satakunnan maakunta
Seutukunta:  Porin seutukunta
Kihlakunta:  Kokemäen kihlakunta
Kuntanumero:  913
Hallinnollinen keskus:  Vampulan kirkonkylä
Perustettu:  1867
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Huittinen Vampula
– syntynyt kunta:  Huittinen
Pinta-ala:  143,8 km²  (1.1.2008)
– maa:  142,34 km²
– sisävesi:  1,46 km²
Väkiluku:  1 677   (31.12.2008)
– väestötiheys:  11,78 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  17,2 %
– 15–64-v.:  59,0 %
– yli 64-v.:  23,8 %
Vampula (ruots. Vambula) on entinen Suomen kunta, joka liitettiin osaksi Huittisten kaupunkia vuoden 2009 alussa. Ennen kuntaliitosta Vampula oli osa Satakunnan maakuntaa, johon se edelleen kuuluu myös osana Huittista, ja oli vuosina 1997–2009 osa Länsi-Suomen lääniä ja ennen vuotta 1997 osa Turun ja Porin lääniä.
Vampulan kunnassa asui 1 677 ihmistä vuoden 2008 lopussa, ja sen pinta-ala oli 143,8 km², josta 1,46 km² vesistöjä. Maapinta-alasta (142,34 km²) oli metsää 64 km² ja peltoa 62 km². Väestötiheys oli 11,78 asukasta/km².
Historiallisesti Vampula oli osa Huittisten seurakuntaa, josta se itsenäistyi vuonna 1867. Vampulan väkiluku oli suurimmillaan vuonna 1950, jolloin asukkaita oli lähes 4 000. Väkiluvun kasvun syynä oli karjalaisten evakoiden asuttaminen. Vampulan naapurikunnat olivat Alastaro, Huittinen, Köyliö ja Säkylä.
Vampulan vaakunan suunnitteli Ahti Hammar ja se vahvistettiin vuonna 1955.
Luonto

Vampulan luonnonympäristöä hallitsee Kokemäenjoen suurin sivujoki Loimijoki, joka virtaa Vampulan halki etelästä Alastarolta pohjoiseen Huittisiin. Loimijoen sivujokia Vampulassa ovat siihen idästä laskeva Kourajoki, joka ennen kuntaliitosta oli Vampulan ja Huittisten rajajokena, sekä Köyliön Vuorenmaan Matkussuolta alkunsa saava Matkusjoki, joka virtaa Vampulan Matkusjoen kylän alueella ja laskee Loimijokeen lännestä Vampulan keskustaajaman pohjoispuolella. Maaston korkeuserot ovat Vampulan alueella vähäisiä.
Historia

Vampulan alueelta on tehty muutamia kivikauden aikaisia esinelöytöjä. Loimijoen varrella alettiin maanviljelys jo rautakaudella, ja viimeistään 1200-luvulla syntyivät miltei kaikki nykyiset Vampulan henkikirjakylät. Ensimmäiset asukkaat saapuivat Vampulan alueelle todennäköisesti Huittisista, mutta vanhimmat kirkolliset yhteydet viittaavat Säkylään.
Vanhan tarinan mukaan Vampulan nimi tulee Köyliön murteen sanasta vampo, palmikko. Köyliöläiset eränkävijät löysivät joskus kauan sitten nykyistä Vampulaa halkovan Loimijoen Kiltasaaresta surmatun neidon palmikon. Tästä syystä aluetta ryhdyttiin kutsumaan vampon löytöpaikaksi, Vampulaksi. Nimistöntutkijoiden mukaan nimi on samaa kantaa kuin Vammala ja tulee koskien välistä vesistön suvantopaikkaa tarkoittavasta pohjoisgermaanisesta sanasta.
Vampula kuului hallinnollisesti satoja vuosia Huittisten suurpitäjään, johon eri aikoina ovat kuuluneet myös Punkalaidun, Kauvatsa ja Keikyä.
Vuonna 1590 neljä talollista rakensi omalla kustannuksellaan pienen hirsikirkon. Tästä ensimmäisestä pyhäköstä on otettu aihe kunnan vaakunaan, johon on kuvattu rakentajien vertauskuvana risti ja neljä naulaa.   Vuonna 1635 henkikirjan mukaan nykyisen Vampulan alueella asui 314 henkeä.
Oman kunnallishallinnon Vampula sai vuonna 1867. Ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa Sallilan kylässä vuonna 1878 ja sitä seurasivat Soinilan (1897), Kukonharjan-Murron (1910) ja Huhtaan (1915) koulut. Suomen senaatti teki päätöksen Vampulan seurakunnan perustamisesta vuonna 1891, mutta itsenäistyminen Huittisista toteutui vasta vuonna 1900.
Vampulaan asutettiin viime sotien jälkeen Kurkijoen siirtoväkeä. Kunnan väkiluku oli suurimmillaan 1950-luvulla, jolloin Vampulassa asui noin 4 000 henkeä. Työpaikkojen puutteessa nuoriso kuitenkin vähitellen siirtyi muualle.
Vampula liitettiin Huittisten kaupunkiin vuonna 2009.
Vampulan kylät

Maarekisterin mukaan Vampulassa on 17 kylää. Kylärajauksen ulkopuolelle jäävät uudemmat kulmakunnat, jotka ovat syntyneet kylien rajoille ja takamaille, kuten Vehka-alho. Vampulan rekisterikylät ovat:
Hanhikoski, Honko, Horna, Huhtaa, Kotaja, Kukonharja,  Kärväselä, Matkusjoki, Murto, Närälä, Punola, Sallila, Salmenoja, Siivikkala, Soinila, Tamare ja Vampula.
Palvelut

Entisen Vampulan kunnan alueella toimii Sallilan koulu.
Huittisten kaupunginkirjastoon kuuluva Vampulan kirjasto toimii Vampulassa.
Entisen Vampulan kunnan terveyspalveluista vastaa Vampulan terveyskeskus.
Talous

Asukkaiden pääasiallinen toimeentulo on vuosikausia perustunut etupäässä maatalouteen, joka on keskittynyt lähinnä sikatalouteen ja erikoiskasvituotantoon. Vampula oli Suomen sikaisin kunta suhteessa väkilukuun. Siellä on nelisenkymmentä sikatilaa, joilla on enemmän sikoja kuin ihmisiä koko kunnassa.selvennä Vampulalaiset viljelykset tuottavat kaiken Suomessa teollisesti jalostettavan pinaatin.
Nordkalk Oy louhii kalkkikiveä kolmesta Vampulan kunnan alueella sijaitsevasta louhoksesta. Vampulassa yhtiöllä on kalkkilouhokset Punolassa, Siivikkalassa ja Matkusjoella. Paikkakunnalla valmistetaan maanparannuskalkkia, asfalttifilleriä sekä kalsiittia.
Ennen kuntaliitosta Vampulan suurimmat työllistäjät olivat kunta ja Vampulan kauppakeskus Oy.
Liikenne

Vampulan kautta kulkee Huittisten ja Auran välinen kantatie 41 (aikaisemmin valtatie 9). Myös valtatie 2 kulki Loimijoen vartta seuraten Vampulan halki, kunnes uusi valtatie valmistui 1950-luvun lopulla. Vanhojen valtateiden 2 ja 9 risteys sijaitsi pari kilometriä kirkolta etelään, josta ne jatkuivat samaa reittiä Huittisiin. Lähimmät kaupungit ovat Huittinen (15 km) ja Loimaa (30 km), jossa sijaitsee lähin rautatieasema. Turkuun on matkaa 75 kilometriä, Poriin 80 kilometriä ja Tampereelle 90 kilometriä.
Lähin julkisen liikenteen lentokenttä on Turun lentoasema, mutta vanhan kunta-alueen länsireunalla on yksityinen Tuulikki-Vampulan lentokenttä, jonka rakennutti Leevi K. Laitinen vuonna 2001.
Uskonnolliset yhteisöt

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon paikallisseurakunta Vampulan seurakunta liitettiin kuntaliitoksen yhteydessä Huittisten seurakuntaan vuonna 2009.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Vampulan alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Kulttuuri

Vampulan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla silava-perunalaatikko ja läskisoosi.
Kulttuuri > Murre

Vampulan alueella puhutun kielen perustana on Ala-Satakunnan murre, joka kuuluu lounaisten välimurteiden ryhmään.  Ala-Satakunnan murretta puhutaan paikallisin variaatioin Kokemäen ja Huittisten emäpitäjien alueella.
Kulttuuri > Nähtävyyksiä

Ensimmäinen kirkko Vampulaan rakennettiin Tamareen puolelle vuonna 1590. Sieltä se kaikkien muutosten ja uudelleen rakentamisen myötä siirtyi nykyiselle paikalle ja nykyiseen, arkkitehti Helge Ranckenin suunnittelemaan muotoonsa vuonna 1894. Päätytornillisen ristikirkon alttaritaulu on V. Ylisen maalaama "Kristuksen kirkastus" vuodelta 1906. Kirkon tornin terävä huippu näkyy tasaisessa maastossa kauas ympäristöön.
Vuonna 1936 perustettu Vampulan kotiseutumuseo on auki sunnuntaisin heinäkuussa.
Nähtävyytenä voisi myös pitää kalkkikaivosta,kenen mukaan? joka on ollut ennen Euroopan suurin maanparannuskalkkitehdas.
Kulttuuri > Liikunta ja urheilu

LP-Vampula Huittinen pelaa naisten lentopallon pääsarjassa.
Vampulan ulkoilumajan yhteydessä on 18-väyläinen frisbeegolfrata. Sallilan koulun yhteydessä on urheilukenttä, jolle pystytetään talvisin jääkiekkokaukalo.
Kuuluisia vampulalaisia

Jorma Elovaara, toimittaja
Riitta Elstelä, näyttelijä
Aatto Haapanen, kirjailija
Amanda Kotaja, pyörätuolikelaaja
Hanna Liinoja, näyttelijä
Tapio Liinoja, näyttelijä
Jukka Mikkola, kansanedustaja, varatuomari
Jukka Saarinen, sanoittaja
Veikko Sato, kuplettilaulaja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vampula.fi
Vampulan lintupaikat (Arkistoitu – Internet Archive)
Vampulan lentokenttä
| n k Satakunnan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Eura  Eurajoki  Harjavalta  Huittinen  Jämijärvi  Kankaanpää  Karvia  Kokemäki  Merikarvia  Nakkila  Pomarkku  Pori  Rauma  Siikainen  Säkylä  Ulvila 
Entiset kunnat:  Ahlainen  Hinnerjoki  Honkajoki  Honkilahti  Kauvatsa  Kiukainen  Kodisjoki  Kullaa  Köyliö  Lappi  Lavia  Luvia  Noormarkku  Porin maalaiskunta  Rauman maalaiskunta  Vampula 
Sallilan voimalaitos sijaitsee Vampulan keskustan läheisyydessä.
Vampulan lentokentän rakennus
Vampulan kirkko kesällä 2021.
Varpas

Vuonna 1889 julkaistun Varpasin etusivu.
Varpas (suom. Kello) oli kuukausittain julkaistu liettualainen sanomalehti, jota julkaistiin Liettuan painokiellon aikana tammikuusta 1889 joulukuuhun 1905. Sen oli perustanut vuonna 1889 Suwałkin alueella lääkärinä toiminut Vincas Kudirka, joka toimi myös lehden ensimmäisenä päätoimittajana. Koska Varpasin julkaiseminen oli kiellettyä Liettuassa, joka oli tuolloin osa Venäjän keisarikuntaa, lehden painotyö tehtiin Tilsitissa (nykyinen Sovetsk) ja Ragnitissa (nykyinen Neman) Itä-Preussissa. Sieltä lehdet salakuljetettiin Liettuaan.
Vaikka Varpasin levikki oli vain noin 500-1000, sen numeroita kierrätettiin ja luettiin laajalti. Lehdellä oli merkittävä vaikutus Liettuan kansallisessa heräämisessä. Se hyökkäsi venäläistämispolitiikkaa vastaan, kannusti lukijoitaan itsensä kehittämiseen ja yllytti liettualaisia kouluttautumaan kaupunkilaisiin ammatteihin, jotka olivat perinteisesti olleet juutalaisten hallussa. Vincas Kudirka kirjoitti Varpasin 10. vuosipäivän kunniaksi runon Tautiška giesmė, josta tuli myöhemmin Liettuan kansallislaulu.
Varpasin toimittajat julkaisivat myöhemmin myös kahta muuta lehteä: vähäisen koulutuksen saaneille talonpojille suunnattua Ūkininkasia ja ei-poliittista Naujienosia.
Aiheesta muualla

Sivuja sanomalehdestä skannattuna eri vuosilta (liettuaksi)
Petolahti

| Petolahti Petalax> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Maalahti |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°50′20″N, 021°25′23″E
Lääni:  Vaasan lääni
Maakunta:  Pohjanmaan maakunta
Kuntanumero:  590
Hallinnollinen keskus:  Petolahti
Perustettu:  
– emäpitäjä:  Maalahti
Liitetty:  1973
– liitoskunnat:  Maalahti Bergö Petolahti
– syntynyt kunta:  Maalahti
Pinta-ala:   km²   (1.1.1972)
– maa:  117,5 km²
Väkiluku:  1 317   (31.12.1972)
– väestötiheys:  11,23 as./km²
Petolahti (ruots. Petalax) on Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Petolahden kunta liitettiin vuonna 1973 Maalahteen. Petolahden puukirkko on vuodelta 1805.
Petolahden naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Bergö, Korsnäs, Maalahti, Pirttikylä ja Ylimarkku.
Petolahden kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 99,7 prosenttia kunnan asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Petolahden nimestä

Vanhoissa ruotsinkielisissä kirjoitusmuodoissa oli pitkään  Peto-, Pete, Peta-vaihtelua, kunnes vuodesta 1725 vakiintui nykyinen nimimuoto Petalax. Alkuperäinen nimi on alueen varhaisten suomalaisten antama lahdennimi, jonka lopussa on nykyisen lahti-sanan vanhempi muoto laksi. Ralf Saxénin mukaan nimen alkuperäinen suomalainen muoto olisi ollut  Petalahti ~ Petaalahti ~ Petä(j)älahti. On mahdollista, että alkuperäinen nimi on kuitenkin ollut Petäjälaksi, alkuosa puulajin nimestä petäjä. Petäjä- on tavallinen myös suomesta ruotsiin lainatuissa nimissä, esim. Petsmo. Petalax-nimen suomenkielinen vastine haki muotoaan ennen kuin se  vakiintui Petolahdeksi (1885).
Maantiede

Entinen Petolahden kunta sijaitsee Vaasan eteläpuolella Pohjanlahteen kuuluvan Bergöfjärdenin rannalla. Kunnan alue ulottui Korsnäsin ja Maalahden kuntien väliin sijoittuvana 7–10 kilometriä leveänä ja 12–13 kilometriä pitkänä kaistaleena Bergöfjärdenstä kaakkoon. Alueen halki virtaa Petalax å (Petolahdenjoki), joka alkaa entisen Pirttikylän kunnan puolella sijaitsevilta niitty- ja suomailta. Maaston korkeus merenpinnasta on rannikon läheisyydessä vain muutamia metrejä ja kohoaa hitaasti siirryttäessä sisämaahan päin. Korkeimmat kumpareet ulottuvat kolmisenkymmentä metriä merenpinnan yläpuolelle. Maankohoaminen on Petolahden alueella voimakasta ja sen vuoksi rantaviiva muuttuu jatkuvasti uusien saarien ja luotojen syntyessä ja vanhojen kuroutuessa kiinni toisiinsa ja mantereeseen.
Historiaa

Esihistoriallisella ajalla Petolahden alue oli suurimmaksi osaksi meren alla. Ensimmäinen tiedossa oleva asiakirjamaininta Petolahdesta on vuodelta 1480. Keskiajalla syntynyt pysyvä asutus muodosti tiiviin ryhmäkylän nykyisen Petolahden kirkon tienoille. Vanha asutus, Petalax gammelby, synnytti vähitellen ylemmäksi jokivarteen tytärkylän, jota alettiin kutsua nimellä Nyby. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa kaikki 23 sikäläistä taloa luettiin Petolahden kylään. Kylä kuului hallinnollisesti Närpiön pitäjän pohjoiseen kolmannekseen ja sen mukana Satakuntaan, mutta 1600-luvulla se siirrettiin Maalahteen ja Pohjanmaan lääniin. Vuosina 1652–1675 Petolahden alue kuului Karl Bondelle lahjoitettuun Laihian vapaaherrakuntaan.
Kirkollisesti Petolahti kuului alkujaan Korsnäsin kappeliseurakunnan osana Närpiöön ja sai saarnahuonekunnan aseman vuonna 1807. Vuonna 1834 Petolahti liitettiin Maalahteen, jonka kappeliksi se samalla tuli. Senaatin päätöksellä Petolahdesta tuli itsenäinen kirkkoherrakunta vuonna 1902, mutta ero emäseurakunnasta toteutui vasta vuonna 1926.
Kyliä

Gammelby (Vanhakylä), Nyby (Uusikylä)
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajauksissa Petolahden ainoa taajama oli kirkonkylä, jossa oli 212 asukasta vuonna 1960 ja 411 asukasta vuonna 1970.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Petolahden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Petolahden väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 2 037 | 2 037 |
| 1890 | 1890 |    | 2 121 | 2 121 |
| 1900 | 1900 |    | 2 669 | 2 669 |
| 1910 | 1910 |    | 1 986 | 1 986 |
| 1920 | 1920 |    | 2 138 | 2 138 |
| 1930 | 1930 |    | 1 729 | 1 729 |
| 1940 | 1940 |    | 1 663 | 1 663 |
| 1950 | 1950 |    | 1 602 | 1 602 |
| 1960 | 1960 |    | 1 438 | 1 438 |
| 1970 | 1970 |    | 1 320 | 1 320 |
Lähde: Tilastokeskus.
Tunnettuja petolahtelaisia

Alf Ahlbäck (s. 1936), kuljetusalan yrittäjä ja yritysjohtaja, liikenneneuvos
Erik Jansson (1848–1927), merimies, kauppias, toimittaja ja evankelista
Håkan Nordman (s. 1944), kansanedustaja ja kunnanjohtaja
Helmer Smeds (1908–1967), maantieteilijä ja kansanedustaja
Viktor Smeds (1885–1957), nyrkkeilijä
Vasalli

Vasalli oli keskiajan Euroopassa läänityksen haltija, joka oli voimakkaamman lääninherran alainen. Nimitys on peräisin latinankielisestä sanasta vassallus, jonka taustalla lienee kelttiläisistä kielistä omaksuttu sana gwas, palvelija.
Vasallijärjestelmä oli lähtöisin karolingien hallitsemasta frankkien valtakunnasta, jossa kuningas antoi ylimyksille maa-alueen, beneficiumin, vastineeksi siitä, että nämä ryhtyivät ratsusotilaaksi tai varustivat sellaisen.
Vasallius perustui lääninherran ja vasallin väliseen luottamukseen ja molemminpuoliseen hyötyyn. Lääninherra antoi vasallilleen maa-alueen eli läänityksen, ja vasalli puolestaan vannoi uskollisuutta herralleen. Lääninherra suojeli vasalliaan muita lääninherroja vastaan, ja vasalli maksoi vastineena veroja herralleen. Vasallin velvollisuuksiin kuului myös luovuttaa miehiä lääninherran sotajoukkoihin. Aluksi vasallin oikeudet läänitykseensä olivat rajallisia, mutta ajan myötä ne kasvoivat ja läänityksistä tuli perinnöllisiä. Vasallit saivat myös oikeuden jakaa läänityksensä pienempiin osiin omille vasalleilleen. Vasallijärjestelmä oli feodalismin ja aatelin  perusta.
Vardøger

Vardøger on norjalaisen kansanperinteen etiäinen. Etiäistarinat kertovat tapauksista, joissa jonkun henkilön askeleet, ääni, haju tai häneen liittyvä nähköhavainto kulkee hänen edellään.
Kirjallisuutta

Doubles: The Enigma of the Second Self, Rodney Davies, 1998, ISBN 0-709-06118-8
Dogs That Know When Their Owners Are Coming Home: And Other Unexplained Powers of Animals, Rupert Sheldrake, 2000, ISBN 0-609-80533-9
Aiheesta muualla

Unconscious in the Astral
Viittauksia populaarikulttuurissa

Vardogr Origami Artikan albumi
Varjohiipat

| Varjohiipat |
| --- | --- |
 Idänvarjohiippa (Epimedium grandiflorum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Happomarjakasvit Berberidaceae
Suku::  Varjohiipat Epimedium  L.
Katso myös
   Varjohiipat Wikispeciesissä   Varjohiipat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varjohiipat (Epimedium) on ruohovartisten monivuotisten kasvien suku. Sen jäseniä on kasvatettu sekä koriste- että rohdoskasveina.
Varjohiippoihin kuuluu noin 60 luonnonvaraista lajia, ja lisäksi koristekasveina risteymiä ja hybrideitä. Monet lajit ovat endeemisiä Kiinassa, mutta myös eurooppalaisia lajeja on.
Lajia Epimedium brevicornum on testattu Viagran luonnonlääkevastineena. Koristekasveina Suomessa menestyvät alppivarjohiippa (Epidemium alpinum), idänvarjohiippa (Epimedium grandiflorum) ja tarhavarjohiippa (Epimedium × rubrum). Ne sopivat nimensä mukaisesti varjoisan paikan kasveiksi.
Lajeja ja risteymiä

Epimedium alpinum – alppivarjohiippa
Epimedium grandiflorum – idänvarjohiippa
Epimedium × perralchicum – piivarjohiippa
Epimedium pinnatum subsp. colchicum – sirovarjohiippa
Epimedium × rubrum – tarhavarjohiippa
Epimedium × warleyense – vaskivarjohiippa
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Epimedium
Suomen Lajitietokeskus: Varjohiipat – Epimedium
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157746  Wikispecies: Epimedium  APDB: 190546  BOLD: 553512  CoL: 4D74  EPPO: 1EPMG  FNA: 111847  FoC: 111847  GBIF: 3033908  GRIN: 4312  iNaturalist: 127940  IPNI: 3948-1  IRMNG: 1088859  ITIS: 500264  NBN: NHMSYS0000458435  NCBI: 63350  NZOR: b7d08083-27e7-4b11-95c0-63dd3b0ec748  Open Tree of Life: 1096858  PLANTS: EPIME  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:3948-1  Tropicos: 40004227  WFO: wfo-4000013613
Vankkahirvenjuuret

| Vankkahirvenjuuret |
| --- | --- |
 Isohirvenjuuri (Inula helenium)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophytina
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Asteroideae
Tribus::  Inuleae
Suku::  Vankkahirvenjuuret Inula  L.
Katso myös
   Vankkahirvenjuuret Wikispeciesissä   Vankkahirvenjuuret Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vankkahirvenjuuret eli hirvenjuuret (Inula) on kasvisuku asterikasvien heimossa. Siihen on kuulunut aiemmin noin sata lajia, joista Pohjoismaissa kasvaa viisi.