stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saamenpuku
Historia

Keski- ja Itä-Lapin sekä paikoin Ruijan suomenkielinen, mutta osin saamelaisperäinen väestö käytti samantapaista, tosin lähes koristelematonta vaatepartta työasunaan tunturissa 1950–1960-luvuille saakka. Lapin tuntija, kirjailija Yrjö Kokko kertoo kirjassaan Sudenhampainen kaulanauha, että saamenpuvun housut voivat olla myös parkitusta poronnahasta tehdyt ja voidellut saijavoiteella, jolloin niillä saattoi istua lumessakin esimerkiksi kesken hiihtomatkan.lähde?
Saamenpuvun käyttö arkivaatteena väheni sotien jälkeen, länsimaisten vaatteiden käyttö lisääntyi.
2000-luvun saamelaisten arkipukeutuminen ei juuri eroa suomalaisten pukeutumisesta, mutta länsimaisten vaatteiden lisäksi lähes jokaisella saamelaisella on myös saamenpukulähde?, joka puetaan päälle tärkeisiin tilaisuuksiin. Saamenpuvulla saamelainen edustaa omaa sukuaan, aluettaan ja kansaansa. Suomen puolella on käytössä viisi saamenpuvun päämallia: Tenonvarren, Enontekiön-Koutokeinon, Sodankylän/Vuotson, Inarin ja kolttasaamelainen puku.
Nykyisin saamenpukua käytetään suurimmaksi osaksi vain juhlapukuna, mutta osia asusta voidaan käyttää talvisin esimerkiksi porotöissä. Tällaisia osia ovat esimerkiksi karvakengät, koipikinttaat, luhka, kaulaliina ja säpikkäät.
Puvut elävät ajassa. Pukuja on voitu ommella veran lisäksi esimerkiksi glitterkankaasta, taftista tai samettikankaasta. Enontekiön puvun koristeluita on lisätty: 2000-luvun alussa koristenauhat olivat yleensä nykyistä leveämpiä ja pohjaväriltään tavallisesti punaisia, sittemmin suosioon ovat tulleet kapeat, vaaleat ja usein myös kiiltävät koristenauhat. Utsjoen pukuun kuuluvan huivin hapsujen isot solmut ja yksinkertainen solmeilu taas tulivat muotiin 2010-luvulla.
Saamenpuku ja sen osat

Pukuja valmistetaan nykyisin monenlaisista materiaaleista (verka-, puuvilla- ja tekokuitukankaista, silkistä ja jopa pitsistä) ja eri väreissä. Oleellista on kuitenkin aina oman saamelaisryhmän, alueen tai jopa suvun mallin säilyttäminen. Ei siis ole samantekevää, minkälaista pukua, lakkia tai vyötä käytetään. Mallit, värit ja koristenauhojen sommittelu kertovat kantajansa saamelaisryhmän, usein suvunkin.
Saamelaisten lipussa käytetään samoja värejä kun saamenpuvuissa. Vihreä väri symboloi luontoa, sininen vettä, punainen tulta ja keltainen aurinkoa.
Saamenpuku mukautuu pohjoisen sääolosuhteisiin. Kylmänä aikana käytetään verasta ommeltua pukua, kesällä käytetään kevyemmästä materiaalista tehtyä pukua.
Myös saamelaisten aviopuolisot voivat halutessaan käyttää saamenpukua, vaikkei heillä oli saamelaisia juuria.
Saamenpuku ja sen osat > Puvun yksityiskohdat

Perinteisesti inarinsaamelaisen miehen puvun kauluksessa on sahalaitaisia verkakoristeita. Utsjoen pukuun kuuluu poron sarvista tehdyt hakaset ja napit.
Saamenpuku ja sen osat > Päähineet

Enontekiön pukuun kuuluu talvisin hylkeennahkalakki, Inarinsaamelaiseen ja Utsjoen pukuun taas vasannahkalakki. Utsjoen naisen lakin taas tunnistaa kapeasta koristenauhasta ja korkeudesta. Lakkiin ommellut poimut pitävät sen ryhdissään. Vuotsossa miehen lakki muistuttaa malliltaan Enontekiön lakkia, mutta koristenauhat on korvattu sahalaitaisilla verkasuikaleilla.
Saamenpuku ja sen osat > Vyöt

Asuun kuuluvassa lankavyössä eli tiuhtavyössä on alueittain erilaiset kuviot. Esimerkiksi inarinsaamelaiset naiset käyttävät enimmäkseen lankavyötä saamenpuvun kanssa.
Saamenpuku ja sen osat > Säpikkäät

Säpikkäät ovat poronkarvasta tehdyt säärystimet. Ne ovat lämpimämmät kuin esimerkiksi toppahousut.
Saamenpuku ja sen osat > Kengät

Hienoimmat karvakengät, valkkokengät, ommellaan valkoisista poronkoivista.
Saamenpuku Suomessa > Enontekiön ja Kautokeinon puku

Enontekiön puku on sama, mitä käytetään Norjan Koutokeinon alueella.
Puku on koristeellisin Suomen saamelaisalueen puvuista. Se koristellaan koristenauhoilla, joiden määrä, materiaali ja väritysvaihtelevat aikakaudelle ominaisten koristelutyylien, koristenauhojen saatavuuden sekä puvun ompelijan ja käyttäjän mieltymysten mukaan. Eri ompelijoilla on itse kullakin omat koristelutyylinsä, joiden perusteella pukuihin perehtyneet henkilöt voivat helposti tunnistaa ompelijan. Aikaisemmin puvuista pystyi koristelun perusteella näkemään, mihin sukuun puvun käyttäjä kuului.
Koristenauhoja on hihoissa, puvun helmassa eli hulvassa ja miehustassa. Jalkaan puetaan säpikkäät, paulat ja karvakengät. Vyön koristeina on pyöreitä hopeanappeja sekä hopeisia ja kultaisia nauhoja. Säpikkäät kiinnitetään nilkasta koristeellisilla pärkisnauhoilla. Ilman säpikkäitä karvakengät kiinnitetään pauloilla.
Aiemmin Kautokeinon alueen verkapukuja koristeltiin villalangoilla.
Saamenpuku Suomessa > Inarinsaamelainen puku

Inarinsaamelaisen puvun samankaltaisuutta löytyy eniten Norjan Varanginvuonon ja Sodankylän/Vuotson saamenpuvuista, mutta sitä käytetään yleisimmin Inarin kunnan alueella, lähinnä Inarin­järven ympäristössä.
Puvun pohjavärinä on musta tai tummansininen, mutta materiaalien saatavuus on vaikuttanut osaltaan pohjavärien valintaan. Aikaisemmin käytettiin myös harmaita sarkapukuja. Yleensä Inarin puku ommellaan verasta tai sarasta, mutta nykyään myös satiinista ja sametista. Suvuissa kulkevat perinteet ja ompelijoiden oma koristelutyyli heijastuvat Inarin puvuissa, ja koristeverkojen määräkin on asettanut tietyn rajansa puvun koristelussa.
Saamenpuku Suomessa > Kolttasaamelainen puku, kolttapuku

Kolttasaamelaisten pukua käytetään Inarin itäosissa, Sevetti­järven ja Nellimin alueilla.
Kolttasaamelaisen naisen puku on lähellä karjalaisen naisen kansanpukua. Siihen kuuluu siviilisäädyn mukaan määräytyvä lakkimalli, sarafaanihame ja helmikoristeltu vyö. Myös lakki on koristeltu helmin. Kolttasaamelaisen miehen pukua on kehitetty viime vuosina ja se näyttää kehittyvän muiden saamelaisryhmien miesten pukumallien suuntaan. Kolttasaamelaisten miesten perinteisestä pukuparresta parhaiten on säilynyt nelikolkkainen ketun nahasta valmistettava talvilakki.
Helmikirjonta on kolttasaamelaisten perinteinen koristelutapa, jossa pienet lasihelmet ommellaan koristeellisiksi kuvioiksi yleensä punaiselle veralle. Osaan kirjontamalleista on saatu vaikutteita ortodoksisesta uskonnosta, kuten risti- ja kirkkokuvioita. Eri kolttasuvuilla on ollut omat kirjontamallinsa, mutta nykyisin ne ovat sekoittuneet kaikille yhteisiksi koristemalleiksi. Helmikirjonnalla koristellaan mm. päähineet, vyöt, poron juhlavaljaat ja erilaiset sisnatyöt. Nykyään myös miesten verkatakkeihin ommellaan helmikirjailua.
Kylmillä ilmoilla naiset käyttävät asunsa kanssa punaista villahuivia. Jalkineina on käytetty kesäisin sisnanahasta valmistettuja kenkiä ja talvisin karvakenkiä, jotka sidotaan pitkillä, värikkäillä pauloilla. Lapaset ja sukat eroavat väriltään, muodoltaan ja kuvioinniltaan muiden saamelaisten vastaavista.
Saamenpuku Suomessa > Utsjoen puku

Utsjoen pukua käytetään koko Tenojoen vesistöalueella molemmin puolin rajaa sekä joillakin alueilla Inarin kunnan puolella.
Utsjoen puku on Suomessa käytettävistä puvuista vähiten koristeltu. Tavallisin väri on sininen, mutta myös valkoisten, punaisten ja vihreiden pukujen käyttö on yleistynyt. Mustat, tummansiniset ja valkoiset puvut olivat yleisiä silloin, kun pukuja vielä ommeltiin sarasta. Perinteisiä Utsjoen puvun värejä ovat niin sanotut "tunturivärit", sininen, punainen ja keltainen.
Pukuun kuuluvia asusteita ovat vyöt, karvakengät, säpikkäät, pärkiset, huivit ja lakit. Puvun helmassa on hulpa, jota poimutetaan vajaasta kymmenestä metristä jopa 15 metriin. Perinteisesti hulvan reunaan ommeltiin käsin kudottu hulpanauha, mutta nykyään erilaisia nauhoja voi ostaa myös valmiina.
Kun hääpari pukeutuu Utsjoen pukuun, asuun tehdään pieniä muutoksia. Sulhasella on pitkä valkoinen kaulahuivi, joka vedetään niskan takaa, laitetaan ristiin rinnuksilta ja päät pujotetaan vyön alle. Morsiamella taas on miehustassa kymmenkunta riskua ja usein myös päässä sekä lakki että tiara. Asussa hunnun korvaavat niskaan kiinnitetyt useat satiininauhat. Naimisissa olevat pariskunnat käyttävät vyötä, jossa on neliskulmaiset napit.
Miehen talvilakki on täytetty höyhenillä, sillä entisaikoina sitä käytettiin myös tyynynä.
Saamenpuku Suomessa > Vuotson/Pohjois-Sodankylän puku

Vuotson puku on saamenpuvuksi verrattain nuori, ja siksi sen koristelut eivät ole niin tiukasti vakiintuneet. Nykyiset Sodankylän saamelaiset ovat lähtöisin Koutokeinon, Enontekiön ja Kaare­suvannon alueilta. Saamelaisten muuton uusille alueille aiheuttivat rajasulut, 1852 Suomen ja Norjan sekä 1889 Suomen ja Ruotsin välillä. Sulut lopettivat jutaamisen eli porojen talvi- ja kesälaitumille vaeltamisen valtioiden välillä. Laidunahtaus pakotti porosaamelaisia etsimään laidunalueita uusilta seuduilta, ja osa länsipuolen suvuista muutti poroineen Sodankylän pohjoisosaan Sompioon. Alkuaikojen liikkuvasta poropaimentolaisuudesta mukauduttiin pikkuhiljaa asumaan yhtä asuinpaikkaa, jolloin liikkuminen rajoittui pienemmälle alalle. Muuttotaustansa vuoksi heidän vaatetuksestaan voi löytää samoja piirteitä, joita oli lähtöalueen saamelaisilla 1800-luvun lopussa. Käsivarren ja Kautokeinon vanhasta saamenpuvusta kehittyi hiljalleen  oma pukumalli.
Naisn asuun kuuluvan huivin hapsut solmeillaan perinteisesti pieneksi verkoksi. Sinkkujen nahkavöissä on pyöreät napit.
Saamenpuku muissa maissa > Eteläsaamelaisten puku

Eteläsaamelaisten pukua käytetään pohjoisesta lukien Västerbottenin läänistä Taalainmaan lääniin asti sekä vastaavalla alueella Norjan puolella. Puvusta on useita alueellisia variaatioita. Miehen ja naisen puvut eroavat toisistaan. Molemmat ovat ommeltua kangasta, mutta erot löytyvät yksityiskohdista ja pituudesta.
Miehen puku on yleensä ommeltua kangasta, mutta muitten sen kanssa käytettyjen raaka-aineiden vaihtelu on suurta. Puvun väri vaihtelee kirkkaan sinisestä mustaan. Puvussa on tavallisesti edessä v-aukon muotoinen pääntie ja on koristeltu yhdessä kauluksen kanssa punaisella, vihreällä ja/tai sinisellä. Tietyissä suvuissa käytetään myös keltaista. Kaulus on viisi senttimetriä korkea ja sen väritys vaihtelee alueittain ja suvuittain. Joissain on esimerkiksi punainen pohja, jotkut ovat samaa kangasta kuin muukin puku. Hihansuut on koristeltu samoilla väreillä kuin puvun etuosa.
Naisen puku on miehen puvun tavoin kangasta, mutta erilaisten muitten materiaalien vaihtelu on vielä suurempaa kuin miehen puvussa. Suurin osa on väriltään jokin sinisen tai mustan sävyistä, mutta myös muita värejä käytetään. Joissain suvuissa käytetään pientä kaulusta, joka on samaa väriä kuin muukin puku, toisissa taas ei ole kaulusta lainkaan. Edessä on v-aukollinen pääntie, joka on reunustettu punaisella ja vihreällä tai joissain tapauksissa punaisena ja sinisenä. Joissain suvuissa käytetään myös keltaista. Mikäli puvussa on kaulus kiertää reunus yleensä koko kauluksen. Hihansuut on koristeltu vastaavilla väreillä.
Merkittävä osa sekä miehen että naisen pukua on rintakangas (ruots. barmkläde), joka kiertää kaulan ympäri ja on rintakehän päällä. Se on kirjailtu helmillä ja tinalangalla. Yleisin rintakangas on puolikuun muodossa punaisen, vihreän ja/tai sinisen väreissä.Miesten pohjaväri on sininen tai musta, naisten punainen. Puolikuukenttiä voi olla kolmesta viiteen. Eteläisellä alueella käytetään laajasti ruudullista rintakangasta, jonka värit miehillä ovat yleensä punainen ja sininen, mutta myös mustaa ja vihreää esiintyy. Se on myös kirjailtu tinalla tai helmillä ja suurin osa on kirjailtu ristikuvioilla.
Saamenpuku muissa maissa > Luulajansaamelaisten puku

Luulajansaamelaista pukua käytetään Ruotsin Jokimukassa ja Jällivaarassa sekä Norjan Tysfjordissa.
Luulajansaamelaisten puku on viimeisten vuosisatojen aikana muuttunut ainoastaan yksityiskohdiltaan tai siten, että jotkin puvunosat ovat jääneet pois käytöstä ja korvattu ostetuilla vaatteilla. Aiemmin, kun pukua käytettiin arkipäiväisesti, käytettiin talvisaikaan poronturkkeja. Kesäaikaan oli tavallista pitää poronnahkaista saamenpukua (ruots. kolt). Myös sarasta tehtyjä arki- ja talvipukuja. Myös verkaa ja kotona valmistettuja koko- tai puolivillakankaita käytettiin materiaalina. Nykyään saatetaan käyttää myös muita kankaita. Nykyään monet pitävät nahasta tehtyä pukua sekä turkkia hienompana kuin kankaasta tehty puku, mutta ne ovat harvinaisempia ja vaativat tekijältään suurempia tietoja ja taitoja, sillä ne on tehtävä kokonaan käsin.
Luulajansaamelaisessa puvussa, materiaalista riippumatta, on v-aukko rintamuksen kohdalla, joka on yhteistä muillekin saamenpuvuille Jokimukasta etelään. aukon kohdalla on rintakangas (ruots. barmkläde), joka suojaa niskaa ja rintaa. Se on tehty kankaasta, valkoisesta poronnahasta ja usein koristeltu tinalangalla. Puku on samantyyppinen sekä lapsilla että aikuisilla että miehillä ja naisilla. Miehen puku on kuitenkin lyhyempi kuin naisilla ja niissä on kaulus. Väreissä ja mallissa voi olla vaihtelua. Puvun kanssa käytetään kudottua vyötä.
Luulajansaamelaiselle asulle on ominainen tinalangalla kirjottu myssy. Myssyn alla voidaan pitää kaulahuivia suojaamassa korvia.
Kirjallisuutta

Jomppanen, Karen: Lapin käsitöitä: Sami kiehtatuojik.  Helsinki:  WSOY, 1982.  ISBN 951-0-10694-1
Laiti, Petteri ym. (toim.): Suomen saamelaispuvut.  Inari:  Sámi Duodji, 2010.  ISBN 978-952-92-7043-9  Teksti kolmella saamelaiskielellä ja suomeksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aikio, Áile: Gákti – sukujen puku  27.02.2018. Fáktalávvu. Viitattu 24.04.2018.
Saamenpuvulle vaaditaan kunnioitusta  11.3.2010. Yle Uutiset. Viitattu 10.4.2010.[vanhentunut linkki]
Sámi gákti – Saamen puku kertoo monta asiaa  21.01.2009. Sámediggi-Saamelaiskäräjät. Viitattu 10.11.2011.
Yleistä tietoa puvuista Sámi Duodji Ry. Arkistoitu 24.7.2013. Viitattu 10.11.2011.
Kirsi Kangas: Puku kuin käyntikortti (Arkistoitu – Internet Archive). Saariselkä-uutiset 2006.
Kooste saamenpukurauhan perusteluista.
Enontekiöläinen pukumalli.
Ilmari Mattus inarinsaamelaisten puvussa.
Nuoria kolttanaisia päässään perinteinen naimattoman tytön päähine peeʹrvesǩ.
Erkki Lumisalmi ja Veikko Feodoroff kolttamiehen puvussa.
Eteläsaamelaisia pukuja museossa.
Luulajansaamelainen Lars Filip Paulsen luulajansaamelaisessa puvussa.
Luulajansaamelaisia naistenmyssyjä.
Sake

Sakea kirkkaassa lasissa
Sake (japanin sanasta 酒, sake) on japanilainen riisiviini. Saken vahvuus on yleensä 15–17 % (painoprosenttia alkoholia). Sakea valmistetaan käymisen avulla. Sake voidaan juoda kuumana tai kylmänä. Sake on tärkeä osa japanilaista keittiötä, ja sillä on myös paljon rituaalista käyttöä.
Nimitys

Japaninkielinen sana sake (酒) tarkoittaa Japanissa mitä tahansa alkoholijuomaa oluesta votkaan, mutta nimi lainattiin ulkomailla tarkoittamaan nimenomaan tätä ainutlaatuisesti japanilaista juomaa. Japanissa sakea kutsutaan nimellä nihonshu (日本酒, ”japanilainen alkoholijuoma”).
Käyttö ja tarjoilu

Sakea on valmistettu ja juotu ainakin 300-luvulta alkaen. Sake on tärkeä osa japanilaista keittiötä sekä joustava ruokajuoma. Sakea tarjoillaan Japanissa kaikkien ruokalajien paitsi riisiruokien kanssa, joskin poikkeuksia tehdään nykyisin esimerkiksi sushin kohdalla.
Sake voidaan juoda kuumana tai kylmänä. Kesäisin suositaan viilennettyä sakea ja kylmänä vuodenaikana lämmintä. Laadukkaimmat saket juodaan lähes poikkeuksetta viilennettyinä. Saken juomalämpötilat jaetaan yhdeksään lämpötasoon: lämmitetyt saket ovat 30 asteesta yli 55 asteeseen, ja viilennetyt 5 asteesta 15 asteeseen.
Joitain vuosisatoja sitten sake juotiin vielä useimmiten yhteisestä kiposta, sillä yksin juominen katsottiin eristäytymiseksi. Yhteisestä astiasta voidaan juoda edelleenkin šintolaisissa seremonioissa. Kun sakea tarjotaan toiselle, sakekannusta, pullosta tai tokkurista kuuluu pitää kiinni kahdella kädellä, toinen käsi pohjalla ja toinen kaulalla. Sake juodaan tavallisimmin pienistä o-choko-kipoista, joita kuuluu niin ikään nostaa kahdella kädellä.
Varhaisina aikoina sake kuului šintopyhäköiden ja temppeleiden puhdistusrituaaleihin sekä aristokraattisten juhlaillallisten kyytipojaksi. Nykyisin sake kuuluu japanilaisiin kevään kukkienkatselujuhliin ja syksyn kuunkatselujuhliin sekä esimerkiksi rakennustyömaan tai uuden auton siunaustilaisuuteen. Avioliitot sinetöidään šintopyhäkössä nautitulla sakekupillisella, ja sakea juodaan myös vainajan muistotilaisuudessa.
Valmistus

Sake valmistetaan riisistä, vedestä ja riisikōjista. Kōji-home (Aspergillus oryzae) on käymistä auttava home, joka muuttaa riisitärkkelyksen sokeriksi. Aluksi riisi kuoritaan niin, että jäljelle jää vain ydin; parhaissa sakeissa käytetään vain 30 prosenttia jyvästä. Riisi pestään ja kiillotetaan sekä höyrytetään kuumassa vesihöyryssä. Riisi jaetaan sitten kolmeen erään. Ensimmäiseen erään lisästään riisikōjia. Toinen erä sekoitetaan ensin veteen ja kōjiriisiin, ja sen jälkeen siihen lisätään hiiva. Kolmas erä sekoitetaan avoinaiseen sammioon kōjiriisin ja toisesta erästä saadun mäskin kanssa, ja siihen lisätään mahdollisimman hyvälaatuista lähde- tai jokivettä.
Sekoituksesta syntynyt moromi-massa pannaan käymään viileään, missä parin viikon kuluessa homeesta muodostuu sokeria ja hiivamäskistä alkoholia. Kuukauden käymisen jälkeen moromi-massasta puristetaan puhdas riisiviini. Se on kellertävää, noin 20-prosenttista sakea eli tuoresakia namazakea. Lopuksi tuoresake pastöroidaan eli kuumennetaan noin 65 asteeseen niin, ettei se jatka käymistä pullotuksen tai tynnyreihin säilömisen jälkeen. Sake valmistuu keväällä, ja sitä kypsytetään tavallisesti puolisen vuotta syksyyn asti. Sake juodaan yleensä viimeistään seuraavan vuoden aikana.
Sakeen voidaan lisätä teollista alkoholia, jolloin juoman alkoholipitoisuus voi nousta lähelle 25 prosenttia.
Sakea voidaan valmistaa myös hiomattomasta ja runsasvitamiinisesta riisistä; tällainen laatu on nimeltään genmaishu.
Sakea valmistetaan ja kulutetaan Japanissa eniten pääsaaren pohjoisosissa ja Japaninmeren puolen kylmillä alueilla. Niigatan lääni on yksi tunnetuimpia saken valmistusalueita, ja siellä järjestetään vuosittainen sakekilpailu, jossa valitaan vuoden parhaat ja kiinnostavimmat tulokkaat. Sakea valmistetaan nykyisin myös Japanin ulkopuolella kuten Yhdysvalloissa, Kanadassa, Kiinassa ja Norjassa.
Sakepanimoita (kura) on Japanissa noin 1700. Saken kulutuksen lasku ja kova kilpailu ovat vähentäneet panimoiden määrää 1980-luvun yli 2500:sta. Samalla sakemerkkien määrä on kuitenkin kohonnut yli kymmenentuhannen.
Sakelaadut

Sakelaadut jaotellaan käytetyn raaka-aineen, pääosin riisin, mukaan. Sake on sitä laadukkaampaa, mitä pienempi osa riisinjyvästä valmistukseen on käytetty. Kaikkein puhtaimmissa sakelaaduissa raaka-aineena on käytetty vain 30 prosenttia riisinjyvästä. Junmaishu eli ”puhtaan riisin viini” on laadukkainta sakea. Honjōzōshuun on voitu lisätä pieni määrä tislattua alkoholia tai sokeria. Saken laatuluokitus laadukkaimmasta vähiten laadukkaaseen:
| Nimi | Ainesosat | Riisipitoisuus |
| --- | --- | --- |
| Junmai daiginjōshu | riisi, riisikōji | < 50% |
| Daiginjōshu | riisi, riisikōji, alkoholi | < 50% |
| Junmai ginjō-shu | riisi, riisikōji | < 60% |
| Ginjōshu | riisi, riisikōji, alkoholi | < 60% |
| Tokubetsu junmaishu | riisi, riisikōji | < 60% |
| Junmaishu | riisi, riisikōji, alkoholi | - |
| Tokubetsu honjōzōshu | riisi, riisikōji, alkoholi | < 60% |
| Honjōzōshu | riisi, riisikōji, alkoholi | < 70% |
Sakelaadut voidaan lisäksi luokitella tuoksun ja maun mukaan voimakastuoksuisiin, keveisiin ja pehmeisiin, kypsiin sekä täyteläisiin.
Seuraavilla saken valmistusmenetelmillä voidaan tehdä kaikkia edellä mainittuja sake-tyyppejä.
namazake on sakea, jota ei ole pastöroitu.
genshu on sakea, johon ei ole lisätty vettä, ja sen alkoholipitoisuus on korkeampi, yleensä 17–20 %.
koshu yleensä yli viisi vuotta tai pidempään säilytettyä sakea. Sen väri on rusehtava ja maku voimakkaampi.
taruzake sakea, jota on säilytetty puutynnyreissä. Maku vaihtelee tynnyrissä käytetyn puulaadun mukaan.
nigorizake on maidonvalkoista, vain kevyesti filtteröityä sakea.
sparkling sake, eli ”kupliva sake”, johon lisätty hiilidioksidia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta sake Wikimedia Commonsissa
Moromi-massaa sammiossa
Kevyesti filtteröityä nigorisakea
Harri Saksala

| Harri Uolevi Saksala |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1948 (ikä 76)
Ammatti:  Juristi
Muusikko
Taiteilijanimi:  A. Isku
Soittimet:  saksofoni, huuliharppu
Yhtyeet:  Topmost, Soulset, Apollo, Kalevala, Punainen lanka, Kadunmiehet, Manifest, Conjunto Baron
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Harri Uolevi Saksala (s. 22. tammikuuta 1948 Helsinki) on suomalaisen pop- ja jazzmusiikin monitoimimies, joka on esiintynyt 60-luvun popyhtyeessä, laulanut poliittisia lauluja, esiintynyt trubaduurina ja radiojuontajana sekä ollut ehdokkaana kunnallis- ja eduskuntavaaleissa (SDP).
Elämä

Saksala kirjoitti ylioppilaaksi 1967, opiskeli Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksella 1967–1969 ja oikeustieteellisessä tiedekunnassa 1969–1975 suorittaen oikeustieteen kandidaatin tutkinnon 1975. Hän toimi Love Recordsin musiikin kustannuspäällikkönä 1975–1976, Love Kustannuksen toimitusjohtajana 1976–1984, UMO Jazz Orchestran asiamiehenä 1975–1978, taiteilijoiden tili- ja lakiasiaintoimisto TATI:n lakimiehenä 1984–1985, Vantaan konserttitalo Martinuksen toiminnanjohtajana 1986–1996, radio Stadin toimittajana 1996–1998 ja radio Groove FM:n ohjelmajohtajana 1999–2001. Vuodesta 2004 Saksala on toiminut Humanistisen ammattikorkeakoulun kulttuurituotannon lehtorina. Hän on ollut Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2001, Helsingin ympäristölautakunnan varapuheenjohtaja vuodesta 2005 sekä Stadin slangi ry:n puheenjohtaja 2002–2004 ja uudelleen vuodesta 2017.lähde?
Harri Saksala opiskeli soittamista Helge Pahlmanin johdolla 1955–1960. Hän aloitti muusikonuransa laulamalla ja soittamalla saksofonia Topmost-yhtyeessä vuonna 1965. Yhtyeen muut jäsenet olivat Gugi Kokljuschkin (laulu), Eero Lupari (kitara), Heimo Holopainen (bassokitara), Arto "Poku" Tarkkonen (kosketinsoittimet)  ja Kisu Jernström (rummut). Harri Saksala jätti Topmostin vuonna 1968 ja liittyi laulusolistiksi "Edward" Vesalan ja "Paroni" Paakkunaisen Soulset-yhtyeeseen sen solistin Al Sharpin kadottua yllättäen ulkomaille. Vuonna 1969 oli vuorossa Apollo-yhtye, jonka tarina oli lyhyehkö. Tämän jälkeen Saksala on esiintynyt laulajana, huuliharpistina ja harmonikan soittajana eri yhteyksissä, mm. useilla Hectorin levyillä.
Yhtyeet

Topmost 1965–1968 ja 1988–
Soulset 1968–1969
Apollo 1969–1971
Kalevala 1972–1973
Punainen lanka 1974–1977
Conjunto Baron 1978–1982
Albert Järvinen Band 1985–1987
Harri Saksala & Kadunmiehet 1993–1995
duo Harri Saksala & Pepe Husu 1994–
Stadin Juhlaorkesteri 2004
duo Harri Saksala & Yrjänä Sauros 2004–
yhteistyötä pariisilaisyhtye Tangoneonin kanssa 1990–
Levyt

Vaellan vaellan (Lobo Records 1979)
Kymmenen laulua (Lobo Records 1980)
Tänä yönä (Karhu 1981)
Hassu Haitarimies (Karhu 1981)
Trubaduurin kyynel (Euros 1983)
Hassu Haitarimies ja uudet ystävät (Euros 1983), vuoden lastenlevy -palkinto
Laulajan muotokuva (Euros 1983)
Aleksis Kivi (Puistomusiikki 1984)
Julma hellyys (Euros 1985)
Muistikirja (Pyramid 1986)
Le Tango (Lobo Records 1990)
Laulut ja balladit (Lobo Records 1992)
Elämä on väkevää (Olarin Musiikki 1996)
Lauluja, vuosia, elämää - Osa 1 (Rocket Records 2014)
Lauluja, vuosia, elämää - Osa 2 (Rocket Records 2014)
Salanimet

A. Isku
Aiheesta muualla

Harri Saksalan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Harri Saksalan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Harri Saksalan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Harri Saksalan sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz