stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veikko Takala
Taide

Veikko Takala teki realistisia ja abstrakteja piirustuksia ja maalauksia sekä serigrafioita ja kollaaseja. Takalan taidesuuntausta määrittelee surrealismi, informalismi ja ekspressionistisen abstrakti ilmaisu. Hänen töissään on nähtävissä selkeää pinnanjakorytmiikkaa. Takalan taiteelle on tunnusomaista dramaattiset tunnelmat ja melankolia.
Luottamustehtävät

Takala toimi aktiivisesti yhdistyksissä ja taiteilijoiden ammattiliitoissa. Hän oli muun muassa Suomen Taiteilijaseuran hallituksessa ja Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton hallituksessa. Lisäksi hän oli Pohjanmaan museon hallituksen jäsen 1970-luvulla ja pohjalaisten taideyhdistysten hallituksissa sekä Vaasan kaupungin kuvataidetoimikunnan, Valtion taideteostoimikunnan ja Vaasan läänin taidetoimikunnan jäsenenä. 
Veikko Takala oli Kuntsin säätiön hallituksen pitkäaikainen jäsen ja myöhemmin kunniajäsen.
Aiheesta muualla

Suomen Kuvataiteilijat -matrikkeli
Veikko Takala Taide Salmelan kokoelmissa
Kirjav@ - Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Veikko Takala
Palm, Eeva: Takala tutkii rooleja... Helsingin Sanomat, 6.3.1976, s. 13.  Näköislehden aukeama (tilaajille).
Vaasapedia, Toisenlainen taiteilija - Veikko Takala
Uneni maisemat : Veikko Takala; kirjoittajat: Maaria Niemi, Anne-Maj Salin, Päivi Vuolijärvi; ISBN 952-5149-74-9
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Lukas Moodysson

Lukas Moodysson marraskuussa 2011.
Karl Fredrik Lukas Moodysson (s. 17. tammikuuta 1969 Malmö, Ruotsi) on ruotsalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja kirjailija. Hänen tunnetuimmat elokuvansa ovat Fucking Åmål ja Lilja 4-ever. Ohjaajana Moodyssonilla on ollut merkittävä osuus ruotsalaisen elokuvan nostamisessa uuteen loistoon. Kirjailijana Moodysson on julkaissut runoja ja proosaa.
Ura

Lukas Moodysson  julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa 17-vuotiaana. Vuonna 1989 ilmestyi romaani Vitt Blod. Moodysson opiskeli elokuvaohjausta Dramatiska Institutetissa Tukholmassa, jossa teki useita lyhytelokuvia.
Ura > Elokuvat

Kahden teinitytön suhteesta kertova Fucking Åmål oli Ruotsissa vuonna 1998 valtava menestys. Pari vuotta myöhemmin Kimpassa (Tillsammans) kertoi hippikommuunin yhteiselosta 1970-luvulla. Samasta tarinasta on tehty myös näytelmä. Molemmat elokuvat voidaan katsoa moraliteetteina, joissa on onnellinen loppu.
Myös Moodysonin seuraava elokuva Lilja 4-ever sisältää sanoman, mutta sanoma on aiempaa moniselitteisempi. Samoin uskonnolliset teemat tulevat esille. Elokuva kertoo ”entisen Neuvostoliiton alueella” asuvasta Liljasta, joka jää yksin äidin muutettua Yhdysvaltoihin. Hänet huijataan prostituoiduksi Ruotsiin, mutta hän onnistuu pakenemaan huoneestaan ja hyppää sillalta.
Neljäs pitkä elokuva Ett hål i mitt hjärta (Reikä sydämessäni) on kuva- ja ääni-ilmaisultaan fragmentaarinen ”elokuvaessee”, jonka aiheita ovat muun muassa tosi-tv, pornografia, yksinäisyys ja ystävyys sekä isä-poikasuhteet. Moodyssonin omin sanoin elokuva käsittelee ”julkisen tilan seksualisoitumista”, mutta ei analyyttisesti vaan oireillen siitä itsekin. Myös vuonna 2006 valmistunut Container edustaa käsitteellisesti ja kuvallisesti kokeilevaa ilmaisua.
Moodyssonin 2009 valmistunut Mammutti on luonteeltaan enemmän surullinen kuin edellisten elokuvien tapaan vihainen. Kyseessä on globaali kertomus vanhemmista, jotka eivät ole läsnä lastensa elämässä.
Ura > Kirjalliset teokset

Isän aika (Döden & Co) kertoo isänsä kuoleman jälkeen surutyötä tekevästä miehestä Lucasista, jonka elämässä on yhteneväisyyksiä Moodyssonin kanssa mutta joka ei ole omakuva. Kirja syntyi, kun Moodysson yritti tehdä elokuvakäsikirjoitusta. Käsikirjoituksen teko ajatui karille, ja tuloksena oli kirja, jonka pohjana on sama aineisto.
Yksityiselämä

Moodysson asuu vaimonsa ja lastensa kanssa Malmössä.lähde?
Teokset > Filmografia

Det var en mörk och stormig natt (1995)
En uppgörelse i den undre världen (1996)
Bara prata lite (1997)
Fucking Åmål (1998)
Kimpassa (Tillsammans, 2000)
Lilja 4-ever (2002)
Terrorister – en film om dömda (2003)
Reikä sydämessäni (Ett hål i mitt hjärta, 2004)
Container (2006)
Mammutti (2009)
Me ollaan parhaita! (Vi är bäst!, 2013)
Gösta, minisarja (2019)
Teokset > Kirjalliset teokset

Det spelar ingen roll var blixtarna slår ner (runokokoelma, 1987)
Och andra dikter (runokokoelma, 1988)
Evangelium enligt Lukas Moodysson (runokokoelma, 1989)
Vitt blod (romaani, 1990)
Kött (runokokoelma, 1991)
Souvenir (runokokoelma, 1996)
Mitä minä teen täällä?  ((Vad gör jag här, 2002.) Tulkinnut suomeksi Mervi Sainio)  Helsinki:  Like, 2003.  ISBN 952-471-170-2  (runoelma)
Isän aika (Döden & Co) suom. Jonna Joskitt. Like, 2011 ISBN 978-952-01-0630-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lukas Moodysson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lukas Moodysson Elonetissä.
Lukas Moodysson Ylen Elävässä arkistossa.
Lukas Moodysson Kansallisen audiovisuaalisen arkiston sivulla (Arkistoitu – Internet Archive).
Lukasin evankeliumi. Image 2/2005.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Tarik Taleb

| Tarik Taleb> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. syyskuuta 1977 (ikä 47) Guercif, Taza, Marokko
Ammatti:  mobiiliverkkojen ohjelmallistaminen ja palvelujen räätälöinti professori (associate prof.)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tōhokun yliopisto (B.Eng. 2001, M.Sc. 2003, Ph.D. 2005)
Instituutti:  Oulun yliopisto
Palkinnot:  Highly Cited Researchers (Clarivate, 2020-2021)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Tarik Taleb (s. 3. syyskuuta 1977 Guercif, Taza, Marokko) on informaatiotieteiden tohtori, joka työskentelee Oulun yliopistossa.
Taleb opiskeli japanilaisessa Tōhokun yliopistossa Sendaissa tietotekniikkaa ja valmistui sieltä insinööriksi (B.Eng., 2001) ja edelleen informaatiotieteiden maisteriksi ja tohtoriksi (M.Sc. 2003, Ph.D. 2005).
Taleb kuuluu viitatuimpien tutkijoiden joukkoon tieteenalallaan. Marraskuussa 2020 hän nousi Clarivaten Highly Cited Researches -listalle tietotekniikan alalta (Computer Science).  Hän oli myös vuonna 2021 vastaavalla listalla yhtenä noin kahdestakymmenestä Suomessa työskentelevästä tutkijasta tällä maailman viitatuimpien tutkijoiden listalla. Listalle ylsi vuonna 2021 kaikkiaan noin 6 600 tutkijaa maailmasta.
Teoksia

Tarik Taleb, Rui Luis Aguiar, Imen Grida Ben Yahia, et al. (2020) White paper on 6G networking. Oulu : University of Oulu. E-book, ISBN 978-952-62-2684-2, (9,3 MB; pdf[vanhentunut linkki])
Yulei Wu, Sukhdeep Singh, Tarik Taleb, Abhishek Roy, Harpreet S. Dhillon, Madhan Raj Kanagarathinam, Aloknath De  (editors, 2021) 6G Mobile Wireless Networks. Springer Nature Switzerland AG, ISBN 978-3-030-72776-5 (hardcover), ISBN 978-3-030-72779-6 (softcover), ISBN 978-3-030-72777-2 (ebook)
Aiheesta muualla

Tarek Talibin Google Scholar -profiili (englanniksi) (google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID 
Muut:  IdRef
Taloudellinen yhdistys

Taloudellinen yhdistys on yhteisö, joka pyrkii tuottamaan jäsenilleen rahallista tai muuta taloudellista hyötyä tai joka muuten harjoittaa taloudellista toimintaa. Taloudellisten yhdistysten toimintaan ei sovelleta yhdistyslakia, vaan erityislainsäädäntöä tai yhdistystä perustettaessa sovittuja tai myöhemmin muutettuja sääntöjä. Taloudellisen yhdistyksen toimielimet ovat yhdistyksen kokous, hallitus ja tilintarkastajat.
Taloudellisille yhdistyksille on ollut tyypillistä, ettei niiden säännöissä määrätä ennalta pääoman suuruutta eikä jäsenmäärää. Taloudellisia yhdistyksiä varten ei ole Suomessa säädetty erityistä omaa yhteisölakia, vaan niistä on vain mainintoja säädöksissä, kuten esimerkiksi tuloverolaissa ja yhdistyksen muuttamisesta osuuskunnaksi. Aatteellinen toiminta ei saa olla taloudellisen yhdistyksen päätarkoitus; muuten voidaan yhdistyksen tarkoitus ja toimiala päättää vapaasti.
Taloudellisia yhdistyksiä ovat olleet:
Hypoteekkiyhdistys
Metsänhoitoyhdistys
Uittoyhdistys
Puhelinyhdistys
Monet puhelinyhdistykset ovat nyttemmin muuttuneet osuuskunniksi.
Suomen kaupparekisterissä ei vuoden 2016 lopussa ollut enää ainoatakaan taloudellista yhdistystä. Finntimber-Suomen Sahatavarayhdistys lakkautettiin vuonna 2016. Yhdistyksen toiminta oli loppunut jo aiemmin.
Aldo Moro

| Aldo Moro |
| --- | --- |
 Aldo Moro 1960-luvulla.
Italian pääministeri
 4. joulukuuta 1963 – 24. kesäkuuta 1968  
Presidentti:  Antonio Segni Giuseppe Saragat
Varapääministeri:  Pietro Nenni
Edeltäjä:  Giovanni Leone
Seuraaja:  Giovanni Leone
 23. marraskuuta 1974 – 29. heinäkuuta 1976  
Presidentti:  Giovanni Leone
Varapääministeri:  Ugo La Malfa
Edeltäjä:  Mariano Rumor
Seuraaja:  Giulio Andreotti
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. syyskuuta 1916 Maglie
Kuollut: 9. toukokuuta 1978 (61 vuotta) Rooma
Tiedot
Puolue:  Italian kristillisdemokraattinen puolue
 Nimikirjoitus
Aldo Moro  kuuntele ääntämys (ohje) (23. syyskuuta 1916 – 9. toukokuuta 1978) oli italialainen poliitikko ja rikosoikeuden professori. Hän oli Italian pitkäaikaisimpia pääministereitä toisen maailmansodan jälkeen: hän oli viiden hallituksen johdossa kahteen otteeseen (1963–1968 ja 1974–1976), yhteensä yli kuusi vuotta. Moro edusti kristillisdemokraattista puoluetta.
Poliittinen ura

Moro aloitti poliittisen uransa fasismin loppuvuosina Barin yliopistossa, jossa opiskeli lakitiedettä ja erityisesti rikosoikeutta. Vuonna 1938 valmistui hänen diplomityönsä (tesi di laurea) La capacità giuridica penale ja neljä vuotta myöhemmin habilitaatiotutkielma La subiettivazione della norma penale (Bari 1942), joka antoi hänelle oikeuden opettaa yliopistossa. Hänen päätyötään Unità e pluralità di reati (Padua 1947) seurasi nimitys rikosoikeuden professoriksi 1948. Moron muista oikeustieteellisistä julkaisuista voidaan mainita hänen luentonsa, jotka julkaistiin teoksissa Lo Stato (1943) ja Il diritto (1945).
Vuonna 1941 Morosta tuli katolilaisten yliopisto-opiskelijoiden puheenjohtaja. Moro liittyi kristillisdemokraattiseen puolueeseen 1945 ja hänet valittiin yhtenä sen edustajista 1946 perustuslakia säätävään kokoukseen ja 1948 parlamenttiin, jossa hän oli kuolemaansa asti. Hän oli oikeusministerinä 1955–1957, opetusministerinä 1957–1959, ja pääsi ensi kertaa pääministeriksi 1963–1968 sekä uudelleen 1974. Moro oli myös neljä kertaa ulkoministerinä ja kerran sisäministerinä.
1970-luvulla Moro panosti niin sanottuun historialliseen kompromissiin (compromesso storico). Kyse oli Italian kommunistisen puolueen johtajan Enrico Berlinguerin ehdottamasta solidaarisuusliitosta kristillisdemokraattien kanssa talouskriisin ratkaisemiseksi. Tämä panostus jakoi lopulta kristillisdemokraattisen puolueen kahteen osaan: vasemmistolinjaan, jota johti Moro ja oikeistolaiseen linjaan, jonka johdossa oli Giulio Andreotti.
Kaappaus

Italiassa elettiin 1970-luvulla poikkeuksellisen raa'an poliittisen väkivallan aikaa, niin kutsuttuja lyijyvuosia (anni di piombo). Poliittisten vastustajien ampumiset olivat Italian kaupunkien kaduilla enemmän sääntö kuin poikkeus, ja tilanne alkoi lopulta muistuttaa sisällissotaa. Suuri ja vaikutusvaltainen kommunistinen puolue oli toisen maailmansodan jälkeen päätetty pitää hallitusvallan ulkopuolella, mikä – yhdessä kommunistisen puolueen vallankumoushaluttomuuden kanssa – turhautti ja ennen pitkää radikalisoi kommunistien vasemman äärilaidan kannattajia. Italialaiseen tapaan kommunististen ääriryhmittymien vastavoimiksi muodostui uusfasistisia ryhmittymiä, ja nämä ottivat usein verisesti yhteen.
Kaappaus > Punaiset prikaatit sieppaa Moron

Vasemmistoradikaali terroristiryhmä, Punaiset prikaatit (Brigate Rosse), jota tuolloin johti Mario Moretti, sieppasi Moron 16. maaliskuuta 1978 tulitaistelun jälkeen. Moro oli kahden auton saattueessa matkalla parlamenttiin, jossa käytiin keskustelua luottamuslauseesta Giulio Andreottin neljännelle hallitukselle. Ensi kertaa myös kommunistien oli määrä tukea hallitusta, mikä oli Moron ja Enrico Berlinguerin käymien neuvottelujen ansiota. Hyökkääjät saartoivat aamuruuhkassa Moron autosaattueen ja tappoivat viisi Moron turvamiestä. Hyökkääjiä oli yhdeksän, ja he olivat varustautuneet neljällä autolla, joista kahta käytettiin estämään Moroa kuljettavien autojen pakeneminen.
Aldo Moron kaappaus ja murha olivat Punaisten prikaatien tunnetuin operaatio, joka muodostui myös käännekohdaksi järjestön historiassa. Kaappaus synnytti heti valtavan poliittisen raivon, kuten kaappaajat olivat toivoneetkin. Vastoin heidän odotuksiaan työläiset sanoutuivat järjestämissään mielenosoituksissa ja lakoissa kuitenkin jyrkästi irti Punaisista prikaateista ja järjestön tavoitteista, ja alkoivat vaatia loppua Italian poliittiselle väkivallalle. Näin Morosta tuli kaappaajille ratkaisun sijasta ongelma. Kansan reaktio vakuutti Italian päättäjät kovien otteiden välttämättömyydestä, eikä hallitus ryhtynyt minkäänlaisiin neuvotteluihin kaappaajien kanssa.
Kaappaus > Tapahtumat Moron vankina pitämisen aikana

Moroa pidettiin vankina 55 päivää. Kaappauksen aikana Punaiset prikaatit julkaisivat yhdeksän tiedonantoa, joissa sieppausta taustoitettiin. Tiedonantojen mukaan syyt olivat poliittisia ja tarkoituksena oli vaihtaa Moro vangittuihin äärivasemmistolaisten järjestöjen jäseniin. 25. maaliskuuta annetussa tiedotteessa kerrottiin, että Moro tullaan asettamaan ”kansantuomioistuimen” eteen syytettynä ”rikoksista Italian kansaa vastaan”. 28. maaliskuuta julkisuuteen tuli Moron kirje, jossa hän ehdotti vankien vaihtoa. Italian hallitus kuitenkin kieltäytyi pysyen näin alusta alkaen omaksumallaan jyrkällä linjalla, jonka mukaan kaappaajien kanssa ei neuvotella. Tätä kantaa tukivat julkisesti kaikki puolueet ja ammattijärjestöt.
Kuudennessa tiedonannossa 16. huhtikuuta prikaatit ilmoittivat, että Moro oli tuomittu kuolemaan. Häntä pidettiin vankina Roomassa, tavallisen kerrostalon asuntoon rakennetussa pienessä sellissä, ja häntä kuulusteli kaappauksen aikana Moretti. Neuvottelujen osoittauduttua tuloksettomiksi Moretti myös ampui Moron autossa, jolla oli väittänyt kuljettavansa Moron uuteen säilytyspaikkaan. Moretti ei koskaan oikeudessa myöntänyt ampuneensa Moroa. Tieto perustuu hänen haastattelussa vuonna 1993 tekemäänsä tunnustukseen, jonka mukaan hän ampui Moron kahdella eri äänenvaimentimella varustetulla aseella vähintään kahden muun prikaatilaisen läsnä ollessa, joita hän ei kuitenkaan nimennyt. Moro löydettiin surmattuna 9. toukokuuta 1978. Moron ruumiin löytöpaikka oli Via Michelangelo Caetanin varrelle pysäköity Renault 4-henkilöauto. Paikan ilmoitti puhelimitse eräälle Moron ystävälle Punaisten prikaatien jäsen Valerio Morucci, joka kehotti tätä ilmoittamaan asiasta henkilökohtaisesti Moron perheelle. Moron ruumiin sijoituspaikan on tulkittu olleen viesti, sillä auto oli jätetty suuresta paljastumisen vaarasta huolimatta ennalta tehdyn suunnitelman mukaisesti hyvin lähelle kristillisdemokraattisen ja kommunistisen puolueen päämajoja, jo aikaisemmin toisella autolla varatulle paikalle.
Vankina ollessaan Moro kirjoitti anomuskirjeitä poliitikoille ja vanhalle ystävälleen paaville pyytäen heitä neuvottelemaan sieppaajiensa kanssa. Paavi myös vetosi sieppaajiin, mutta hänen viestinsä sisälsi kehotuksen vapauttaa Moro ”ehdoitta”, millä oli täysin päinvastainen vaikutus. Hallitus otti välittömästi kovan linjan ja kieltäytyi neuvottelemasta terroristien kanssa. Tähän linjaan liittyivät kaikki muutkin puolueet, paitsi Bettino Craxin johtamat sosialistit (PSI), jotka kävivät jopa salaisia neuvotteluja Punaisten prikaatien kanssa ulkoparlamentaaristen välikäsien kautta. Punaisten prikaatien ehdottomana edellytyksenä Moron vapauttamiselle oli kuitenkin useiden vangittujen terroristien vapauttaminen. Moron vankeudessa kirjoittamat kirjeet (lähettämättömät ja kopiot lähetetyistä) ja muistiinpanot löytyivät kahdessa osassa. Ensimmäinen osa niistä (78 sivua) löytyi yksityisasunnosta Milanossa karabinieerien tekemässä ratsiassa 1. lokakuuta 1978, loput (419 sivua) löysi sattumalta vuonna 1990 muurari Gennaro Bernardo samasta asunnosta, salaseinän taakse kätkettynä.
Kaappaus > Kaappauksen seuraukset

Aldo Moron kaappausdraama johti sisäministeri Francesco Cossigan eroon. Moretti ja moni muu prikaatien jäsen tuomittiin Moron sieppauksesta ja muista rikoksista elinkautiseen vankeuteen.
Moron kaappausdraaman jälkeen Italian viranomaiset kävivät kovin ottein vasemmistoradikaalien kimppuun. Sivullisten uhrien lukumäärällä mitattuna paljon vaarallisemmat uusfasistit saivat sen sijaan vielä jonkin aikaa olla rauhassa. Lopulta myös äärioikeistolaiset järjestöt joutuivat oikeuden eteen, uusfasistien Bolognan rautatieasemalla elokuussa 1980 tekemän, 85 kuolonuhria vaatineen pommi-iskun jälkeen. Niin kutsuttujen lyijyvuosien lasketaan päättyneen vuonna 1982, mutta vasta vuosi 1989 oli ensimmäinen, jolloin Italiassa ei kuollut ainuttakaan ihmistä poliittisen terrorin uhrina.
Moron sieppauksesta ja sen taustavoimista on lukuisia huhuja. Useista oikeudenkäynneistä ja tutkimuksista huolimatta kaappauksen taustalla on nähty myös Italian vapaamuurariloosi P2, edelleen on väitetty mafian  tai CIA:n sekaantuneen asiaan (vrt. Operaatio Gladio) historiallisen kompromissin vastustajina.
Kaappauksesta on tehty useita kirjoja ja elokuva.
Anu Talus

Anu Piritta Talus (s. 27. helmikuuta 1975 Töysä) on suomalainen oikeustieteilijä ja Suomen tietosuojavaltuutettu marraskuusta 2020 alkaen.
Talus opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa ja väitteli siellä tohtoriksi vuonna 2019 tutkielmalla From Simply Sharing the Cage to Living Together. Hän on työskennellyt oikeusministeriön demokratia- ja julkisoikeusosastossa vuodesta 2017 lähtien ja apulaistietosuojavaltuutettuna vuodesta 2019 lähtien. Hänet nimitettiin hoitamaan tietosuojavaltuutetun virkaa marraskuusta 2020 alkaen viran edellisen haltijan Reijo Aarnion jäätyä eläkkeelle.
L. M. Montgomery

| L>  M. Montgomery |
| --- | --- |
 Lucy Maud Montgomery.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. marraskuuta 1874 Clifton
Kuollut: 24. huhtikuuta 1942 (67 vuotta) Toronto
Kansalaisuus:  kanadalainen
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
lmmontgomery.ca
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lucy Maud Montgomery (30. marraskuuta 1874 Clifton – 24. huhtikuuta 1942 Toronto) oli kanadalainen kirjailija. L. M. Montgomeryn kutsumanimi oli Maud.
Elämä

L. M. Montgomery syntyi Cliftonissa, Prinssi Edwardin saarella. Hänen äitinsä Clara Woolner MacNeill Montgomery kuoli tuberkuloosiin Montgomeryn ollessa kaksivuotias, ja hänen isänsä, Hugh John Montgomery, jätti Maudin tämän äidinpuoleisten isovanhempien huostaan. Hugh Montgomery matkusti länteen ja asettui Saskatchewaniin Prince Albert -nimiseen kaupunkiin. Hugh Montgomery avioitui myöhemmin uudelleen ja Mary Anne McCraesta tuli Montgomeryn äitipuoli. Maud asui vuoden 1890 isänsä ja äitipuolensa luona, mutta palasi isovanhempiensa luo Cavendishiin.
L. M. Montgomery luki paljon nuoruudessaan ja sai ensimmäisen runonsa julkaistuksi 15-vuotiaana. Hän hankki ensin opettajantodistuksen vuonna 1895 ja opiskeli sen jälkeen kirjallisuutta Dalhousen yliopistossa Halifaxissa. Montgomery toimi opettajana Prinssi Edwardin saaren kouluissa. Hän työskenteli myös halifaxilaisissa sanomalehdissä vuosina 1901 ja 1902 ennen kuin hänen isoäitinsä heikkenevä terveys pakotti hänet palaamaan Cavendishiin. Tällöin syntyi myös ensimmäinen Anna-kirja, joka julkaistiin vuonna 1908 Montgomeryn ollessa 34-vuotias.
Montgomery ehti olla kihloissa pariin otteeseen ennen kuin hän vuonna 1906 kihlautui salaa pastori Ewan McDonaldin kanssa. Pari meni naimisiin vuonna 1911 Maudin isoäidin kuoltua. Aviopari McDonald muutti pois Maudin rakastamalta Prinssi Edwardin saarelta Ontarioon, josta pastori oli saanut työpaikan. Montgomery oli avioituessaan 36-vuotias. Heille syntyi kolme poikaa, Chester Cameron (1912–1964), Hugh Alexander (syntyi ja kuoli 1914) ja Ewan Stuart (1915–1982).
Ewan McDonald osoittautui masennukseen taipuvaiseksi, mikä varjosti Montgomeryn menestystä, ja 1930-luvun lopulla Montgomery koki itsekin murtuvansa. Aviomiehen masennuksen lisäksi häntä painoivat laman aiheuttamat taloudelliset huolet ja oma heikkenevä terveys. Montgomery kuoli ennen aviomiestään 1942, ja hänet haudattiin Cavendishin hautausmaalle. Pitkään kuolinsyyksi luultiin vakavaa sydänsairautta. Syksyllä 2008 pojantytär Kate Macdonald Butler kuitenkin paljasti masentuneen Montgomeryn tehneen itsemurhan lääkkeiden yliannostuksella.
Montgomery ehti elinaikanaan kirjoittaa yli 20 romaania ja kaksi novellikokoelmaa. Vuonna 1917 hän kirjoitti kirjailijanurastaan teoksen The Alpine Path. Myöhemmin on julkaistu kymmenen novellikokoelmaa, joihin kuhunkin on koottu tietyn aiheen mukaan Montgomeryn lehdissä julkaisemia novelleja. Vuonna 1985 alettiin julkaista hänen vuosina 1889–1942 kirjoittamiaan päiväkirjoja. Viimeinen Anna-sarjaan kuuluva teos The Blythes are Quoted ilmestyi Kanadassa syksyllä 2009, samoin Suomessa. Se sisältää novelleja, joita hän oli julkaissut jo aiemmin lehdissä, mutta jotka hän nyt kokosi yhdeksi kirjaksi. Teos on tummasävyinen, poikkeaa muista Montgomeryn teoksista, mutta päiväkirjoihin tutustuneelle sen tyyli ei ole yllätys.
Anna ja Emilia

Ensimmäinen Anna-kirja, Annan nuoruusvuodet (Anne of Green Gables), valmistui jo vuonna 1905, mutta Montgomerylla oli vaikeuksia löytää sille kustantajaa. Lopulta hän luovutti ja pani kirjan säilöön, kunnes kolme vuotta myöhemmin The Page Company of Boston suostui julkaisemaan sen. Anna-sarjan kirjat saivat suuren suosion. Sittemmin Anna-kirjat on käännetty kokonaan tai osittain jo noin 40 eri kielelle. Suomeksi  Annan nuoruusvuodet ilmestyi ensi kerran vuonna 1920.
Anna on punatukkainen pisamanaamainen orpotyttö, joka joutuu vahingossa poikaa toivoneiden lapsettomien sisarusten Matthew'n ja Marillan kasvatiksi. Anna on vilkas, herkkä, puhelias ja hänellä on vilkas mielikuvitus, joten hän joutuu huimiin seikkailuihin. Ensimmäisen kirjan alkaessa Anna on 11-vuotias ja loppuessa 16-vuotias. Tyttökirjoiksi erikoista on, että Montgomery jatkoi Annan tarinaa ”onnellisena elämänsä loppuun asti” – viimeisessä kirjassa Kotikunnaan Rilla Anna on 53-vuotias, ja tarina keskittyykin paljon hänen tyttäreensä Rillaan sekä Kanadan nuorten miesten lähtöön Eurooppaan maailmansotaan.
Anna-kirjat sijoittuvat Prinssi Edwardin saarelle ja alueella on paljon niihin liittyviä turistikohteita. Montgomery on sijoittanut niihin paljon lapsuusmuistojaan.lähde?
Toisen kirjasarjan Pieni runotyttö päähenkilö Emilia on myös orpo, joka isänsä kuoleman jälkeen joutuu äitinsä perinteitä kunnioittavien sukulaisten huomaan ja taistelee itselleen mahdollisuuden julkaista runojaan. Runotyttö-sarja on selvästi Anna-kirjoja synkempi sekä tapahtumiltaan että yleissävyltään. Emilia riutuu ensin nuorena ankaran tätinsä kasvattamana ja myöhemmin rakkaudessa ja luomisentuskassa kasvaessaan aikuiseksi.
Tarinat Vihervaaran Annasta ja Uudenkuun Emiliasta on filmattu televisiosarjoiksi. Myös Kanadassa suosittu televisiosarja Tie Avonleaan perustuu Montgomeryn kirjoihin.
Kustantajan toivomuksesta Montgomeryn etunimiä ei julkistettu kirjojen ilmestyessä ehkä siksi, että naiskirjailijaa ei otettaisi vakavasti.lähde?