stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Friedrich Engels
Kirjallisuutta

Engels, Friedrich: Anti-Dühring: Herra Eugen Dühring tieteen mullistajana.  ((Herrn Eugen Dührings Umwälzung der Wissenschaft, 1878.) 2., tarkistettu painos. Työväenliikkeen tietokirjoja, Taskusarja. Suomennos perustuu Kustannusoy Tieteen 1938 julkaisemaan Marxin ja Engelsin Valittujen teosten 1. osaan sisältyvään tekstiin)  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1971.
Engels, Friedrich: Kristinuskon alkuperä.  ((Bruno Bauer und das Urchristentum, 1882; Das Buch der Offenbarung, 1883; Zur Geschichte des Urchristentums, 1894.) Suomentanut Vesa Oittinen)  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1979.  ISBN 951-615-221-X
Engels, Friedrich: Perheen, yksityisomaisuuden ja valtion alkuperä: Yhdistettynä Lewis H. Morganin tutkimuksiin.  (Der Ursprung der Familie, des Privateigentums und des Staats: Im Anschluß an Lewis H. Morgans Forschungen, 1884.) Suomennos (alkuteksti Proishozdenija semi, tsastnoi sobstvennosti i gosudarstva)  Moskova:  Edistys, 1970 (2. painos 1974.  Teoksen verkkoversio (PDF).
Engels, Friedrich: Ludwig Feuerbach ja klassisen saksalaisen filosofian loppu.  (Ludwig Feuerbach und der Ausgang der klassischen deutschen Philosophie, 1886.) 2. painos (1. painos 1955)  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1972.  ISBN 951-615-112-4
Engels, Friedrich: Luonnon dialektiikka.  ((Dialektik der Natur, 1873–1886, suomennettu venäjänkielisestä laitoksesta Dialektika prirody.) Suomentaneet [Pertti Lindfors], Tuure Lehén ja Timo Koste)  Moskova:  Edistys, 1971 (2. painos 1974).
Engels, Friedrich: Työväenluokan asema Englannissa.  ((The Condition of the Working Class in England, 1845.) Suomentanut Jorma Mäntylä)  Helsinki:  Into, 2015.  ISBN 978-952-264-355-1
Marx, Karl & Engels, Friedrich: Valitut teokset.  (6 osaa. Suomentaneet Antero Tiusanen ym)  Moskova:  Edistys, 1978-1979.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Friedrich Engels Wikimedia Commonsissa
Marx/Engelsin tekstien arkisto (englanniksi)
Marx/Engelsin tekstien arkisto (suomeksi)
Työväenliikkeen kirjasto
Engels, Friedrich: The Condition of the Working-Class in England in 1844 with a Preface written in 1892 Gutenberg-projekti .
Sisällysluettelo
Preface
Introduction
Great towns
Competition
Irish immigration
Results
Single branches of industry--Factory hands
The remaining branches of industry
Labour movements
The mining proletariat
The agricultural proletariat
Attitude of bourgeoisie towards the proletariat
Translators note
Index
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Scopus  zbMATH 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Köyhää kansaa

Köyhää kansaa on Minna Canthin novelli, joka ilmestyi vuonna 1886 G. W. Edlundin kustantamana.
Köyhyyden kuvaus

Teos kuvaa Kuopion laitakaupungilla asuvaa Holpaisen perhettä, jonka isän työttömyys, lapsen kuolema ja äidin mielisairaus ajavat kurjuuden kierteeseen. Kirsti Mäkisen ja Tuula Uusi-Hallilan mukaan teos syntyi kevään 1886 aikana kahdessa viikossa, ja innoituksen siihen antoivat Canthin vierailut Harjulan vaivaistalossa ja Varkauden tehtaalla sekä tapaamiset rautatietyöläisten perheiden kanssa.
Vastaanotto

Realisteille tyypilliseen tapaan Canth toi teoksissaan esiin yhteiskunnallisia ongelmia mutta ei tarjonnut niihin ratkaisua. Konservatiiviset lukijapiirit pitivät häntä siksi vallankumouksen lietsojana, joka teoksillaan yllytti alaluokkaa taisteluun parempiosaisia vastaan. Suomalaisuusmies, poliitikko ja kirjailija Agathon Meurman kritisoi Köyhää kansaa juuri sovittavan elementin puuttumisesta. Se ei hänen mukaansa voinut olla onnistunut taideteos, koska se ei ole totta. Epätodeksi sen teki sovittavan elementin puute.
Finlandia-lehden arvostelijan mukaan Marin hysteeriset tunteet olivat epäuskottavia ja porvariston salongeista lainattuja. Yhteiskunnassa ajateltiin yleisesti, ettei kansa kykenisi niin voimakkaisiin tunteisiin. Lukijat olivat tottuneet vain porvarisnaisten mielenilmauksiin aiemmasta melodramaattisesta kirjallisuudesta.
Novellin kuvaus Kuopion köyhäinhoidosta synnytti skandaalin, minkä johdosta kuvernöörin oli ryhdyttävä toimiin tilanteen parantamiseksi.
Uusia tulkintoja

Matti Hagelbergin sarjakuvateos Silvia Regina sisältää 50-sivuisen mukaelman Köyhästä kansasta.
Aiheesta muualla

Köyhää kansaa, Digitoitu teos, Doria.fi (Edlund 1886)
Teoksen alkuperäiskäsikirjoitus digitoituna Minnan salonki -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Pikkujärvisimpukka

| Pikkujärvisimpukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Lahko::  Unionoida
Heimo::  Jokisimpukat Unionidae
Suku::  Anodonta
Laji::  anatina
Kaksiosainen nimi
 Anodonta anatina  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Anodonta piscinalis 
Katso myös
   Pikkujärvisimpukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkujärvisimpukka (Anodonta anatina) on Suomen yleisin makean veden suursimpukkalaji.
Koko ja ulkonäkö

Pikkujärvisimpukat kasvavat 7–10 cm pitkiksi, poikkeustapauksissa jopa 14 cm. Niiden kuori on melko ohut ja hauras. Väri vaihtelee vaaleankeltaisesta ja ruskeanvihreästä lähes mustanruskeaan. Uloimman värin alta voi pilkottaa hopeahkoa väriä. Kuorenpuoliskojen liitoskohdassa ei ole lukkohampaita, kuten jokisimpukoilla tai jokihelmisimpukalla.
Levinneisyys

Pikkujärvisimpukka on palearktinen laji, joka elää Pohjois- ja Keski-Euroopassa ja Siperiassa aina Tyynenmeren rannikolle asti. Suomessa se esiintyy koko maassa lähes pohjoisimpaan Lappiin asti.
Elinympäristö

Järvisimpukat elävät pehmeäpohjaisissa ja runsasravinteisissa vesissä, mutta tulevat toimeen jopa kivikkopohjalla. Ne liikkuvat pystyasennossa puoliksi pohjaan kaivautuneena. Pehmeäpohjaisissa vesissä järvisimpukat saattavat kulkea lihaksikkaan jalkansa avulla useita metrejä vuorokaudessa.
Lisääntyminen

Järvisimpukat ovat nuorina kaksineuvoisia, samassa yksilössä on sekä muna- että siittiörauhaset. Pienissä vesistöissä yksilöt pysyvätkin kaksineuvoisina, mikä turvaa munien hedelmöitymisen. Suurissa vesistöissä ne kehittyvät joko koiraiksi tai naaraiksi. Munasolut, joita on satojatuhansia, hedelmöityvät emon ulompien kiduslehtien sisällä olevissa onteloissa ja kehittyvät glokidiotoukiksi. Toukalla on kaksi kuorenpuoliskoa, joiden ulkoreunassa on hammas; kuorenpuoliskojen välistä tulee ulos rihmamainen säie.
Järvisimpukoiden kutuaika on loppukesällä. Talvella glokidiot ovat kehittyneet emosimpukan sisällä, ja keväällä se päästää ne veteen kalan uidessa ohi. Toukat tarttuvat väkäsikkäillä kuorenpuoliskoillaan kalan eviin tai pintaan. Kala erittää toukan ympärille rakkulan, jonka sisällä kehitys jatkuu muutaman kuukauden ajan. Loisimisvaiheen aikana simpukka saattaa kulkeutua hyvinkin kauas lisääntymispaikastaan. Rakkulan puhjettua simpukka pudottautuu pohjaan ja aloittaa 5–10 vuotta käsittävän aikuisvaiheensa. Suurin osa emosimpukan päästämistä toukista joutuu pohjaan, missä ne voivat odotella kalan paikalle osumista 2–3 viikkoa ennen kuin menehtyvät.
Ravinto

Järvisimpukka myllää pohjaa jalallaan, ja ottaa pohjasta nousevaa eliöstöä hengitysveden mukana ravinnokseen.
Juice Leskinen & Coitus Int (albumi)

| Juice Leskinen & Coitus Int Juice Leskinen & Coitus Int |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1973
 Julkaistu: 1973
 Tuottaja(t): Måns Groundstroem
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 49.01
 Levy-yhtiö: Love Records
Listasijoitukset
  Suomi: 4. (kesäkuu 1974)
Juice Leskisen muut julkaisut
|   | Juice Leskinen & Coitus Int 1973 | Per Vers, runoilija 1974 |
Juice Leskinen & Coitus Int on Juice Leskisen, Mikko Alatalon ja Harri Rinteen Coitus Int -yhtyeen debyyttialbumi vuodelta 1973. Se on samalla sekä Leskisen että Alatalon ensimmäinen studioalbumi. Ensimmäinen CD-versio levystä tuli vuonna 1989, ja remasteroitu versio vuonna 2003, mukana yhtyeen ensimmäisen singlen kappaleet bonusraitoina.
Albumin tuotti Måns Groundstroem. Juice on itse sanonut, että albumin sisältönä oli ”siihen asti tehty rock-musiikki suomen kielellä”
Kultalevy myönnettiin vuonna 1976. Albumia on myyty yhteensä 25 000 kappaletta.
Kappaleet

Kaikki kappaleet laulaa Leskinen, ellei toisin mainita.
A-puoli
Heinolassa jyrää – 2.12
Sotilaspoika – 2.38
Hengitä sisko – 4.18 (laulu: Alatalo)
Jeesus pelastaa – 3.14
Hän sammuu – 2.58 (laulu: Penninkilampi)
Imeläkivi – 3.18
Zeppeliini – 3.13
B-puoli
Oo! Raili – 2.34 (laulu: Penninkilampi)
Mari (Savun kuningatar) – 3.43
Cuba Libre – 2.33 (laulu: Alatalo)
Tulppaani – 2.38
Lähde takaisin – 4.25 (laulu: Alatalo)
Nonamen laulu – 4.01 (laulu: Jokela)
Rokkaan – 2.14
CD-bonukset
Marilyn – 2.38
Einarin polkupyörä – 2.26
Kokoonpano

Juice Leskinen – laulu, 12-kielinen kitara, basso
Mikko Alatalo – laulu, kitara, slide-kitara, kazoo, huuliharppu, viulu
Hessu Jokela – laulu, rummut
Max Möller – kitarat
Pena Penninkilampi – laulu, urut, haitari, bongot
Harri Rinne – basso
Eetu Tuominen – kitara, banjo, laulu
Kokoonpano > Vierailijat

Seppo Hovi – piano
Ronnie Österberg – rummut
Måns Groundstroem – basso
Vergilius

| Publius Vergilius Maro |
| --- | --- |
 Vergiliuksen rintakuva hänen hautansa sisäänkäynnillä Napolissa, Italiassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 70 eaa. Andes, Gallia cisalpina, Rooman tasavalta
Kuollut: 21. syyskuuta 19 eaa. (50 vuotta) Brundisium, Italia, Rooman keisarikunta
Kansalaisuus:  roomalainen
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Tyylilajit:  eeppinen runous, paimenrunous
Aiheet:  maalaiselämä, Rooman myyttinen esihistoria
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Publius Vergilius Maro (15. lokakuuta 70 eaa. Andes, Gallia cisalpina, Rooman tasavalta – 21. syyskuuta 19 eaa. Brundisium, Italia, Rooman keisarikunta) oli roomalainen runoilija. Hänen kolme tärkeintä teostaan olivat Paimenlauluja (lat. Bucolica, tunnetaan myös nimellä Eclogae), Georgica ja Aeneis.
Elämä ja teokset

Vergiliuksen isä omisti pienen maatilan ja hänellä oli varallisuutta ainakin sen verran, että hänellä oli mahdollisuus lähettää poikansa koulutielle. Vergilius opiskeli ensiksi Cremonassa ja Mediolanumissa (nyk. Milano). Hän jatkoi opintojaan Roomassa ja päämääränä oli virkamiehen ura. Vergilius valmistuikin myöhemmin reettoriksi eli oikeuspuhujaksi. Reettorin ammatti ei kuitenkaan ollut oikea valinta Vergiliukselle, sillä hän oli luonteeltaan ujo, hiljainen ja syrjäänvetäytyvä. Hän aloitti runojen kirjoittamisen ja pääsi Maecenaan vaikutuspiiriin. Maecenas oli upporikas taiteilijoiden tukija, jonka nimestä on muodostunut termi ”mesenaatti”.
Vergiliuksen on kuvailtu olleen vartaloltaan komea, mutta kasvoiltaan maalainen. Hänellä oli koko aikuisiän huono terveys, usein kurkku- ja vatsakipuja sekä myöhemmin verensyöksyjä. Ruoassa ja viinissä hän oli kohtuullinen.
Saatuaan kuuluisuutta runoilijana Vergilius vältteli Roomassa oleskelua. Hän ei kestänyt lukuisten ihailijoidensa huomiota ja kerrankin piiloutui ihailijoiltaan porttikäytävään.
Elämä ja teokset > Paimenlauluja

Rakkaus luontoon ja Italian maaseutuun on yksi Vergiliuksen runouden keskeisistä teemoista. Hänen läpimurtoteoksensa on vuosina 42–39 eaa. kirjoitettu Paimenlauluja (Bucolica eli Eclogae), jossa hän romantisoi maalaiselämää mutta käsitteli myös aikansa ongelmia, kuten maatilojen pakkoluovutusta sotaveteraaneille. Tämän myös Vergilius oli joutunut kokemaan. Sen neljännessä runossa hän ilmoittaa kohta syntyvän ”jumalallisen poikalapsen” tuovan uuden rauhanajan maailmalle. Tämän runon johdosta varhaiset kristityt pitivät Vergiliusta profeettana. Nykyään sen uskotaan tarkoittavan Octavianusta (myöh. Augustus) ja hänen pyrkimyksiään sisällissotien lopettamiseksi.
Elämä ja teokset > Georgica

Vuosina 36–29 eaa. Vergilius työskenteli seuraavan suurteoksensa Georgican parissa (suom. 1976 Maanviljelijän työt). Idean teokselle antoi Maecenas, joka halusi uuden runoteoksen tukemaan Octavianuksen maatalouspolitiikkaa. Esikuvana teokselle on kreikkalaisen Hesiodoksen teos Työt ja päivät. Georgica jakaantuu neljään kirjaan, joista jokainen käsittelee omaa aihettaan. Ensimmäinen kirja käsittelee varsinaista peltoviljelyä, toinen puiden, pensaiden ja viiniköynnösten hoitoa, kolmas karjanhoitoa ja neljäs mehiläistenhoitoa. Teos ylistää Italian luontoa ja haluaa herättää kunnioitusta talonpoikaa ja hänen uurastustaan kohtaan. Se myös ylistää rauhanomaista elämää, ja ”ahkera uurastus voittaa kaiken”, toteaa runoilija.
Välttääkseen kasvavan ihailijoidensa joukon kohtaamisen Vergilius muutti Georgican ilmestymisen jälkeen Napoliin. Hänen terveytensä alkoi horjua, ja Napolin ilmasto oli hänelle parempi. Hänen tiedetään olleen myös Siron, epikurolaiseen koulukuntaan kuuluneen filosofin oppilaana Napolin lähellä.
Vaikutus

Vergilius on vaikuttanut eurooppalaiseen kulttuuriin. Hänen teoksiaan on luettu kouluissa kymmeniä sukupolvia ja näin ollen antaneet vaikutteita tulevien hallitsijoiden ja virkamiesten ajatusmaailmaan. Keskiajalla Homeros oli huonosti tunnettu, mutta Vergiliusta pidettiin suuressa arvossa. Ei ole sattumaa, että Dante Alighieri valitsi juuri hänet oppaaksi Jumalaisessa näytelmässä.
Teoksia

Virgilion Bucolica kouluin tarpeeksi.  (Alkuteos: Bucolica)  Suomentanut Robert Mellin. Oulu:  Barck, 1866.
P. Vergilio Maronin Aneidi.  (Alkuteos: Aeneis)  Suomentanut Konstantin Siitonen. Sortavala:  Anton Lindeberg, 1888.
Georgica: Maanviljelijän työt.  (Alkuteos: Georgica. Teksti ja proosasuomennos. Toimittanut, johdannon ja selitykset laatinut Teivas Oksala)  Helsinki:  Gaudeamus, 1976.  ISBN 951-662-185-6
Aeneis: Aeneaan taru.  (Alkuteos: Aeneis. Suomentaneet Päivö ja Teivas Oksala. Alkusanat ja selitykset Teivas Oksala (alun perin julkaistu kahtena niteenä: Aeneis: Kirjat 1–4, Aeneas ja Dido, suom. Päivö Oksala 1972 ja Vergiliuksen Aeneis: Homeerinen, kansallinen ja universaalinen eepos, suom. Teivas Oksala 1987))  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23806-6
Aeneis.  (Alkuteos: Aeneis)  Suomentanut Alpo Rönty. Helsinki:  Loki-kirjat, 2000.  ISBN 952-9646-88-7
Paimenrunoja.  (Alkuteos: Bucolica)  Suomentanut Teivas Oksala. Espoo:  Artipictura, 2002.
Paimenlauluja.  (Alkuteos: Bucolica. Suomentaneet ja selitysosuudella varustaneet Laura Lahdensuu, Ari Saastamoinen. Olympos-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3109-2
Georgica: Laulu maanviljelijän työstä.  (Alkuteos: Georgica)  Suomentanut Teiva ja Päivö Oksala. Gaudeamus, 2020.  ISBN 978-952-345-073-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Vergiliuksen e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
Vergiliuksen (nimellä Virgil) tuotanto Project Gutenbergissä kokotekstinä englanniksi ja latinaksi
The Project Gutenberg eBook of The Aeneid, by Virgil Project Gutenberg. Viitattu 2.10.2022.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Vergilius 400-luvun Vergilius Romanus -teoksen käsikirjoituksesta.
Aeneis kertoo Didolle Troijan hävityksestä. Pierre-Narcisse Guérinin maalaus, 1815.
Vergilius ohjaa Dante Alighierin pois pedon luota Jumalaisen näytelmän ensimmäisen laulun säkeissä 87–88. Gustave Dorén piirros, 1861–1865.
Kekkosen konstit

Kekkosen konstit on nimitys vuonna 1938 sisäministerinä toimineen Urho Kekkosen yrityksille lakkauttaa Isänmaallinen kansanliike. Nimitys juontuu aiemmin 1930-luvulla IKL:n piiristä esitetyistä syytöksistä Maalaisliiton diktatuuripyrkimyksille.
Tausta

Kekkonen oli julkaissut vuonna 1934 kirjan Demokratian itsepuolustus, jossa hän esitti demokratian saavan käyttää epädemokraattisia keinoja demokratian suojelemiseksi. Kekkosen mielestä kansanvallan pitäisi siis ryhtyä ”riittävän lujiin toimenpiteisiin sellaisia valtiollisia liikkeitä vastaan, jotka demokratian omia keinoja käyttäen pyrkivät kumoamaan demokratian”. Tämän jotkut näkivät kaipuuna sen kaltaiseen keskustadiktatuuriin, jota Virossa harjoitti Konstantin Päts.
Kun Euroopan poliittinen ilmapiiri alkoi kiristyä 1930-luvun loppua kohti, Urho Kekkonen piti äärioikeiston toiminnan kieltämistä yhtä tärkeänä kuin Suomen Kommunistisen Puolueen toiminnan estäminen oli aikoinaan ollut. Kekkosen mielestä vain yhtenäinen kansa pystyisi kestämään odotettavissa olevat koettelemukset ja tämän vuoksi toisiaan ruokkivat ääriliikkeet oli eristettävä.
Syksyllä 1937 Kekkonen asetti neljän nuoren keskustajuristin (kolme maalaisliittolaista ja yksi edistyspuolueen jäsen) ryhmän etsimään juridisia perusteita tulevalle IKL:n lakkauttamiselle. Työryhmä ei kuitenkaan saanut aikaan yksimielistä lakkauttamista puoltavaa lausuntoa ja asia haudattiin toistaiseksi.
IKL:n lakkauttamispyrkimykset

Marraskuussa 1938 Kekkonen katsoi asian taas ajankohtaiseksi, sillä seuraavana kesänä oli tarkoitus järjestää eduskuntavaalit. Kekkosen mielestä IKL:n lakkauttaminen olisi tarjonnut myös tilaisuuden osoittaa ulkoministeri Rudolf Holstin eron ulkomailla synnyttämät huhut natsi-Saksan vaikutusvallan kasvusta Suomessa tuulesta temmatuiksi. Nyt Kekkonen otti asian esille hallituksen iltakoulussa ja esitteli perin pohjin lakkautusta puoltavaa materiaalia. Kekkonen perusteli esitystään muun muassa vuonna 1930 tehdyllä yhdistyslain muutoksella, jonka nojalla sellainen yhdistys, joka oli perustettu jatkamaan oikeuden päätöksellä lakkautetun yhdistyksen toimintaa, voitiin lakkauttaa ilman eri päätöstä. Hän pyrki osoittamaan, että IKL jatkoi lakkautettujen Lapuan liikkeen ja Sinimustat-järjestön toimintaa. Puuduttavan kolmen tunnin esittelyn jälkeen hallitus oli valmis valtuuttamaan Kekkosen aloittamaan lakkautustoimet.
22. marraskuuta sisäasiainministeri antoi päätöksen, jonka perusteella Valtiollinen poliisi ryhtyi toimenpiteisiin. Samana päivänä eduskunnassa heräsi kiivas väittely asiasta: tunnetut IKL:n vastustajatkin epäilivät toimien tarkoituksen- ja lainmukaisuutta. Ne kuitenkin hyväksyttiin äänin 121–42. Valtiollinen poliisi ratsasi IKL:n ja liitännäisjärjestöjen toimistot sekä liiketoiminnan koko maassa ja takavarikoi löytämänsä paperit ja kortistot. IKL:n äänenkannattajien ilmestyminen estettiin.
Helsingin raastuvanoikeus käsitteli asiaa 29. marraskuuta ja kumosi IKL:n toimintakiellon tuomariäänin 2–1. Toimintakieltoa vastustaneista kahdesta tuomarista toinen oli aiemmin perustanut kansallissosialistisen puolueen Arvi Kalstan kanssa ja kuului puolueen johtokuntaan. Turun hovioikeus vahvisti raastuvanoikeuden päätöksen helmikuussa 1939 ja korkein oikeus toukokuussa.
IKL:n lakkautusprosessin epäonnistuminen oli ankara isku Kekkoselle, joka oli pannut asiassa peliin kaiken arvovaltansa. Sekä poliittinen oikeisto että Kekkosen oman puolueen Maalaisliiton oikeistosiipi hyökkäsivät häntä vastaan ja hän sai jopa useita tappouhkauksia, joiden vuoksi hän joutui hankkimaan taskuaseen. Max Jakobsonin mukaan prosessissa oli paljolti kysymys Kekkosen halusta nostaa omaa profiiliaan, koska yleinen suhtautuminen äärioikeistolaisiin liikkeisiin oli jo tuolloin muuttunut Suomessa kielteisempään suuntaan, IKL:n kannatus heikkenemässä ja Kansallinen Kokoomus tehnyt J. K. Paasikiven johdolla selvän pesäeron äärioikeistoon. Hieman nolosti kävi myös IKL:n kansanedustajalle Kaarlo Karekselle, joka oli ehtinyt ennen raastuvanoikeuden päätöstä julistaa eduskunnassa, että tuleva tuomio olisi väärä.
Juhani Suomen mukaan IKL:n lakkauttamisyritys oli johdonmukainen seuraus Kekkosen 1930-luvun alussa aloittamasta toiminnasta oikeistoradikalismia vastaan, ja se sopi Cajanderin III hallituksen ulkopoliittisiin tavoitteisiin.
Vaikutus IKL:n toimintaan

Vaikka lakkauttamisyritys oli epäonnistunut, sillä oli vaikutuksia IKL:n toimintaan. Suurin osa sen lehdistöstä jäi nyt riippumattomiksilähde?. IKL:n valmistautuminen kesän eduskuntavaaleihin jäi puolitiehen ja liiketoiminnan sulkeminen aiheutti taloudellisia menetyksiä. Eduskuntavaaleissa IKL kärsi puolueista suurimman tappion ja sai vain kahdeksan kansanedustajaa aikaisemman neljäntoista sijaan. Lainsäädäntöä lähdettiin uudistamaan, jotta hallitukselle voitaisiin tarvittaessa antaa valtuudet lakkauttaa uhkaava toiminta pelkällä hallinnollisella toimenpiteellä, mutta lain säätäminen jäi kesken talvisodan sytyttyä.
Kirjallisuutta

Tuikka,Timo J.: Kekkosen konstit. Urho Kekkosen historia- ja politiikkakäsitykset teoriasta käytäntöön 1933-81. Jyväskylän yliopisto, 2007.
Oki Räisäsen pilapiirros ”Poliittista seiväshyppyä suojelulakiesityksestä” Helsingin Sanomissa 7. kesäkuuta 1939. Sisäministeri Urho Kekkonen väittelee kansanedustaja Erik von Frenckellin kanssa tasavallan suojelulaista, jonka arveltiin olevan tähdätty IKL:ää vastaan ja siten jatkoa ”Kekkosen konsteille”. Taustalla muun muassa IKL:n K. R. Kares. Kekkonen tunnettiin seiväshyppääjänä.
José Saramago

| José Saramago |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. marraskuuta 1922 Azinhaga, Golegã, Distrito de Santarém, Portugali
Kuollut: 18. kesäkuuta 2010 (87 vuotta) Tías, Lanzarote, Las Palmas, Espanja
Kansalaisuus:  portugalilainen
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Camões-palkinto 1995 Nobelin kirjallisuuspalkinto 1998  
Aiheesta muualla
www.josesaramago.org
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
José de Sousa Saramago (16. marraskuuta 1922 Azinhaga, Ribatejo, Portugali – 18. kesäkuuta 2010 Lanzarote, Espanja) oli portugalilainen kirjailija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1998. Hän on Portugalin tunnetuin nykykirjailija. Saramago kirjoitti näytelmiä, romaaneja, runoja, esseitä ja lehtiartikkeleita.
Elämä

Saramagon vanhemmat olivat José de Sousa ja Maria de Piedade. Hän vietti pitkiä aikoja lapsuudestaan lukutaidottomien äidinpuoleisten isovanhempiensa luona. Hän kävi muutaman vuoden oppikoulua, mutta joutui perheen rahatilanteen vuoksi siirtymään ammattikouluun. Sielläkin opetettiin kirjallisuutta, ja valmistuttuaan Saramago alkoi viettää iltojaan Lissabonin kaupunginkirjastossa työskennellen päivisin autokorjaamossa.
Vuonna 1944 Saramago avioitui konekirjoittaja Ilda Reisin kanssa. He erosivat vuonna 1970. Liitosta on yksi tytär. Vuonna 1988 Saramago meni naimisiin espanjalaisen toimittajan Pilar del Ríon kanssa. Del Río on kääntänyt Saramagon teoksia espanjaksi.
Saramago valmistui teknikoksi ja teki monenlaista ruumiillista työtä ennen kuin aloitti uransa toimittajana, kääntäjänä ja kirjailijana. Hänet erotettiin 1975 Diário de Notícias -lehden toimittajan tehtävistä. Jälkeenpäin hän kiitti erottamista sanoen, että sen ansiosta hänestä tuli kirjailija.
Saramago oli vuodesta 1969 Portugalin kommunistisen puolueen jäsen ja ateisti. Nämä aiheuttivat hänelle ongelmia katolisessa Portugalissa, varsinkin teoksen Jeesuksen Kristuksen evankeliumi ilmestymisen jälkeen. Portugalin valtio veti teoksen pois eurooppalaisen kirjallisuuspalkinnon ehdokaslistalta, minkä jälkeen Saramago muutti pois Portugalista Kanariansaarten Lanzarotelle. Hän sairasti leukemiaa ja kuoli Lanzarotella perheensä läsnä ollessa. Hänen ruumiinsa vietiin portugalilaisella sotilaskoneella Portugaliin haudattavaksi.