stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Niemisjärven rautatieasema

Niemisjärven rautatieasema (lyh. Nj) on entinen rautatieliikennepaikka (laiturivaihde) Jyväskylä–Pieksämäki-radalla Hankasalmen Niemisjärvellä. Sieltä on lännen suuntaan Jyväskylään matkaa 33 kilometriä.
Asema avattiin rautatien valmistuessa vuonna 1918 samannimisen järven läheisyyteen, ja sinne rakennettiin samantyyppinen rakennus kuin osuuden useimmilla muilla pysähdyspaikoilla. Aseman ympärille kasvoi taajama, jossa toimi meijeri, valimo ja saha, jonne johti myös pistoraide.
Tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1978 ja koko liikennepaikka henkilöliikenteen pysähdysten loppumisen myötä vuonna 1992. Aseman ympäristön rakennukset ovat kuitenkin jäljellä, ja se on luokiteltu maakunnallisesti arvokkaaksi rakennetuksi ympäristöksi.
New Yorkin tulipalo (1776)

| New Yorkin tulipalo 1776 |
| --- | --- |
 Eteläinen Manhattan liekeissä
Päivämäärä:  21. syyskuuta 1776
Tapahtumapaikka:  Eteläinen Manhattan, New York
Syy:  mahdollinen tuhopoltto
Omaisuusvahinko:  600–1 000 rakennusta
New Yorkin tulipalo oli Yhdysvaltain vapaussodan aikaan syttynyt suuri tulipalo, joka alkoi aamuyöllä 21. syyskuuta 1776 ja tuhosi 600–1 000 taloa Manhattanin eteläosassa. Palon tarkkaa syttymissyytä ei tiedetä, mutta sitä epäiltiin Siirtokuntien armeijan ylipäällikkö George Washingtonin järjestämäksi tuhoiskuksi brittien miehittämää New Yorkin kaupunkia vastaan.
New York ennen tulipaloa

Kun Yhdysvaltain vapaussota syttyi huhtikuussa 1775, New York oli liiketoiminnan tärkeä keskus, mutta ei vielä suurkaupunki. Asutus painottui Manhattanin eteläosaan, jota kansoitti noin 25 000 asukasta. Ennen sodan alkua New Yorkin maakunta oli poliittisesti jakautunut siirtokuntia kannattaviin patriootteihin ja Englannin kuningasta kannattaviin lojalisteihin. Lexingtonin ja Concordin taistelujen jälkeen patriootit ottivat kaupungin valvonnan ja alkoivat pidättää ja karkottaa lojalisteja.
Alkukesästä 1776 brittiläinen kenraali William Howe aloitti kampanjan saadakseen hallintaansa New Yorkin ja sen sotilaallisesti tärkeän sataman. Siirtokuntien armeijan ylipäällikkö George Washington oli asettanut 20 000 sotilastaan asemiin Long Islandilla ja Manhattanilla turvatakseen alueen, mutta brittijoukkojen saapuminen huononsi amerikkalaisten asemaa. Howen armeija miehitti Staten Islandin heinäkuussa ja teki onnistuneen hyökkäyksen Long Islandiin elokuun lopulla, jolloin lähes 22 000 brittisotilasta nousi maihin. Syyskuun puolivälissä brittiläiset sotalaivat pommittivat tuntien ajan patrioottien asemia New Yorkissa, ja 4 000 englantilaista sotilasta teki onnistuneen maihinnousun Kip's Bayssa.
Kenraali Washington veti joukkonsa pois Manhattanilta käytyään sitä ennen Harlemin taistelun. Myös suuri osa patriootteja tukevasta siviiliväestöstä jätti kaupungin, joka jäi pääosin lojalistien ja brittisotilaiden haltuun.
Palon kulku ja seuraukset

Amerikkalainen sotavanki John Joseph Henry näki brittiläisen vankilalaiva HMS Pearlin kannella seisoessaan tulipalon alkavan New Yorkin satamakorttelissa sijaitsevasta Fighting Cocksin tavernasta 21. syyskuuta 1776. Vanhan tarinan mukaan humaltuneet irtolaiset olivat rakentaneet alkeellisen tulisijan tavernaan ja lämmittelivät tulen ympärillä kylmänä syysyönä. Huonosti vartioitu tuli riistäytyi valloilleen lattian kautta varhain aamulla. Liekit levisivät nopeasti voimakkaan etelätuulen mukana talojen puisia kattoja pitkin pohjoiseen ja länteen. Monet huhut väittivät, että tuli pääsi samanaikaisesti irralleen monista eri paikoista Manhattania.
Englantilaiset eivät ehtineet tehdä yleistä palohälytystä riittävän nopeasti, sillä amerikkalaiset joukot olivat sulattaneet suurimman osan kirkonkelloista kanuunojen ammuksiksi. Tämä hidasti pelastustoimien alkamista ja pahensi paniikkia. Osa kaupunkilaisista heräsi liian myöhään ja jäi liekkeihin. Tuli tuhosi satojen asuin- ja liiketalojen lisäksi Pyhän kolminaisuuden kirkon, pappilan, köyhäinkoulun ja luterilaisen kirkon. Asunnoistaan pakenevat ihmiset kantoivat tavaroitaan kaduille pystymättä hillitsemään liekkejä. Päivän aikana suurin osa kaupungista tuhoutui Broadwayn ja Hudsonjoen välillä.
Britit syyllistivät tulipalosta amerikkalaisia ja kohtelivat julmasti ihmisiä, joiden tiesivät tukeneen siirtokuntia. Joitakin kulkijoita lynkattiin väkijoukon voimin heti tulipalon alkaessa. Palopäivän iltana tuhoutuneesta kaupungista pidätettiin lähes 200 amerikkalaista, joita kuulusteltiin tulipalon johdosta. Kenraali Howe ja hänen upseerinsa uskoivat, että kaupungissa lymyili useita tuhopolttajia. Osan pidätetyistä väitettiin kantaneen ”tulenarkoja aineita” vaatteidensa alla.
Eräs pidätetyistä oli nuori koulunopettaja ja Washingtonin tiedustelupalvelun kapteeni Nathan Hale. Howe uskoi Halen toimineen kenraali Washingtonin lähettämänä vakoojana, ja osallistuneen tulipalon sytyttämiseen. Hale vannoi syyttömyyttään Manhattanin tuhoon. Seuraavana aamuna hänet hirtettiin vakoojana.
Tulipalon todellinen syy ei selvinnyt koskaan. Monet asianhaarat tukivat olettamusta, että kenraali Washington oli tietoinen tuhopoltosta. Jotkut patriootit myönsivät sytyttäneensä omat talonsa tuleen, koska brittijoukot olisivat miehittäneet ne myöhemmin. Kenraali Washington kiisti jyrkästi antaneensa käskyä New Yorkin polttamiseen, mutta ei koskaan kieltänyt etteikö hän olisi toivonut kaupungin tuhoa.
Palon jälkeen

Tulipalon jälkeen New Yorkista tuli lähes seitsemän vuoden ajaksi brittien päämajan keskuspaikka. Noin 11 000 sotilasta majoittui kaupunkiin. Manhattanin kaduilla partioivat hesseniläiset palkkasotilaat ja kevyen ratsuväen miehet pyrkivät vastaamaan kaupungin turvallisuudesta. Vartioinnista huolimatta New Yorkissa syttyi uusi epäilyttävä suurpalo elokuussa 1778, jolloin noin sata tilapäistä asuntoa tuhoutui.
Seuraavien vuosien aikana vankilalaivat täyttivät sataman ja monet tulipalossa säilyneet kirkot ja muut rakennukset muutettiin sairaaloiksi tai kasarmeiksi. Rikollisuus ja puutteellinen hygienia nousivat näkyväksi ongelmaksi. Myös rahan arvon heikkeneminen ja jatkuvat huhut amerikkalaisista vakoilijoista huononsivat elämänlaatua. Asukkaiden väkiluku oli pudonnut yli puolella, kun ensimmäiset rauhanneuvottelut käynnistyivät vuonna 1781.
Brittien miehitys päättyi lopullisesti vuonna 1783.
KDM Niels Juel (1855)

| KDM Niels Juel |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Orlogsværftet
Kölinlasku:  25. toukokuuta 1853
Laskettu vesille:  20. syyskuuta 1855
Palveluskäyttöön:  1856
Poistui palveluskäytöstä:  25. elokuuta 1879
Loppuvaihe:  museoaluksena Ebeltoftissa
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 934 t
Pituus:  58 m
Leveys:  13 m
Syväys:  6 m
Miehistöä:  422
Aseistus
Aseistus:  42 tykkiä
KDM Niels Juel oli Tanskan laivaston vuonna 1855 vesillelaskettu Niels Juel -luokan höyryfregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Kööpenhaminan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 25. toukokuuta 1853. Alus laskettiin vesille 20. syyskuuta 1855 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1856.
Palvelus

Toisessa Saksan-Tanskan sodassa vuonna 1864 Niels Juel osallistui 9. toukokuuta Helgolandin meritaisteluun Itävallan ja Preussin laivastoja vastaan.
Alus poistettiin palveluksesta 25. elokuuta 1879.
Jani Niemi

Jani Niemi (myös Jani Petri, s. 8. maaliskuuta 1971 Mänttä) on suomalainen muusikko ja laulaja, jonka musiikkiura alkoi Tampereen kaupunginteatterissa musikaalissa Somarillumarei. Niemi soitti myös kosketinsoittimia Kikan taustayhtyeessä. Niemen levytysura alkoi vuonna 1996, kun hän lauloi singlen taiteilijanimellä Jani Petri. Sen jälkeen hän teki yhden albumin – Onnenonkija.
Diskografia

Onnenonkija (1999)
Aiheesta muualla

Jani Niemen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Jari Niinimäki

Jari Olavi Niinimäki (1. joulukuuta 1957 Tampere – 10. kesäkuuta 2023 Tampere) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Niinimäki edusti urallaan Tampereen Pallo-Veikkoja 1976–1977 ja Tampereen Ilvestä 1978–1989. Lisäksi hän pelasi Ruotsissa Allsvenskanissa AIK:ssa kaudella 1986. Hän voitti Ilveksessä Suomen mestaruuden 1983 ja Suomen Cupin 1979. Kaikkiaan Niinimäki pelasi 11 kauden aikana 221 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 90 maalia. Hän voitti mestaruussarjan maalikuninkuuden 1986 ja on kaikkien aikojen maalintekijätilastossa sijalla 28.
Niinimäki pelasi maajoukkueessa vuosina 1986–1987 yhdeksän maaottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Niinimäen poika on jääkiekkoilija Jesse Niinimäki.
Niinimäki on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle.
Lauri Niinioja

Lauri Aleksanteri Niinioja (aik. Gustafsson, 8. joulukuuta 1883 Vaasa –  22. lokakuuta 1962 Vaasa) oli suomalainen tukkukauppias, joka toimi 35 vuotta Lassila & Tikanoja Oy:n eri johtotehtävissä vuodesta 1919 alkaen ja toimitus­johtajana 1952–1954. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1949.
Lauri Niinioja syntyi junailijaisän pojaksi Vaasassa, jonne perhe oli muuttanut Hattulasta. Kansakoulun jälkeen hän pääsi 1897 myymäläapulaiseksi Carl Finnilän vähittäiskauppaan. Hänen kykynsä huomattiin, ja hän eteni Finnilän tukkukaupan puolelle; se oli alueen suurin tuontiliike, joka teki kauppaa monilla eri artikkeleilla Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla sekä Keski-Suomessa. Niinioja sai vastatakseen Finnilän sivuliikkeen Ähtärissä. Finnilän palveluksessa hän tutustui Frithiof Tikanojaan ja Josef Lassilaan, jotka lähtivät 1905 perustamaan omaa yritystään. Niinioja peri Tikanojan työn Finnilän kauppamatkustajana, kunnes lähti vuonna 1909 mukaan Berglund & Ylkänen -nimiseen tukkuliikkeeseen, jonka neljä perustajaa olivat myös lähtöisin Finnilältä. Kymmenen vuoden osto- ja myyntipäällikön tehtävien jälkeen Niinioja siirtyi 1919 Lassilan ja Tikanojan perustaman tukkukaupan toimitusjohtajan apulaiseksi. Hän sai Lassila & Tikanojassa vähitellen muitakin tehtäviä, kuten yhtiön suuren puku- ja paitatehtaan toimitus­johtajuuden. Kauppaneuvos Tikanojan siirryttyä eläkkeelle Niinioja toimi koko yhtymän toimitusjohtajana 1952–1954. Yhtymän johtokunnan jäsenenä hän oli vuodesta 1919 kuolemaansa 1962 saakka.
Niinioja sai myös elinkeinoelämän monia luottamustehtäviä. Hän toimi Suomen Pankin Vaasan konttorin valvojana sekä johtokunnan jäsenenä Suomen Tukku­kauppiaiden Liitossa, Vaatetus­teollisuuden Yhdistyksessä ja Vaatetus­teollisuus­liitossa. Perheetön Niinioja tunnettiin myös lahjoittajana sekä harrastelijamaanviljelijänä Hattulan Nuuttilan tilalla 1918–1945, kunnes viranomaiset ottivat tilan siirtoväen käyttöön.
Jack Nicklaus

| Jack Nicklaus |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. tammikuuta 1940 (ikä 84) Columbus, Ohio
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Golfaaja
Lempinimi:  The Golden Bear
Pelaajaura
Tuli ammattilaiseksi:  1961
Voittojen lukumäärät kiertueittain
PGA Tour:  73
Parhaat sijoitukset major-turnauksissa
The Masters Tournament:  Voitti: 1963, 1965, 1966, 1972, 1975, 1986
U.S. Open:  Voitti: 1962, 1967, 1972, 1980
The Open Championship:  Voitti: 1966, 1970, 1978
PGA Championship:  Voitti: 1963, 1971, 1973, 1975, 1980
Aiheesta muualla
www.nicklaus.com
PGA
Official World Golf Ranking
Jack William Nicklaus (s. 21. tammikuuta 1940 Columbus, Ohio) on yhdysvaltalainen entinen golf-ammattilainen. Hän on kaikkien aikojen menestyneimpiä golfaajia. Pääosin PGA Tourilla pelannut Nicklaus voitti ennätykselliset 18 golfin major-turnausta vuosina 1962–1986.
Elämä ja ura

Jack Nicklaus syntyi 21. tammikuuta 1940 Ohiossa. Hän harrasti nuoruudessaan monia urheilulajeja; golfiin hän tutustui kymmenvuotiaana. Nicklaus pelasi ensimmäisen US Open -turnauksensa 17-vuotiaana. Hän aloitti opinnot Ohion osavaltionyliopistossa mutta siirtyi golfammattilaiseksi ennen valmistumistaan. Hän voitti amatöörinä kaksi kertaa US Amateurin (1959 ja 1961) sekä amatöörien MM-joukkuekultaa eli Eisenhower Trophyn 1960. Amatööriaikoinaan Nicklaus elätti itsensä myymällä vakuutuksia.
Nicklaus voitti ensimmäisen ammattilaispalkintonsa tammikuussa 1962 sijoituttuaan Los Angeles Openissa 50:nneksi. Ensimmäisen ammattilaisvoittonsa hän otti samana vuonna US Openissa. Vuoden 1962 lopussa Nicklaus oli jo PGA:n rahalistan kolmannella sijalla. Vuonna 1963 Nicklaus oli saman rahalistan kakkonen ja vuosien 1964–1977 aikana kahdeksan kertaa ykkösenä.
Nicklaus on voittanut urallaan kaikkiaan 113 golfturnausta, joista 73 PGA Tourilla. Nicklaus voitti urallaan ennätykselliset 18 major-turnausta, joista viimeisen 1986 Mastersissa 46-vuotiaana. Vielä vuoden 1998 Mastersissa 58-vuotias Nicklaus sijoittui jaetulle kuudennelle sijalle.
Nicklausin major-voitot:
Masters 1963, 1965, 1966, 1972, 1975, 1986
U.S. Open 1962, 1967, 1972, 1980
British Open 1966, 1970, 1978
PGA Championship 1963, 1971, 1973, 1975, 1980
Nykyään Nicklaus toimii golfkenttäsuunnittelijana. Hän on Nicklaus Design -golfyrityksen perustaja.
Nicklaus on ollut vaimonsa Barbaran kanssa naimisissa vuodesta 1960 lähtien. Heillä on viisi lasta.
Tunnustukset

Nicklausin lempinimi on The Golden Bear. Hänet valittiin golfin Hall of Fameen 1974. Nicklaus nimettiin vuonna 2008 Kansainvälisen golfliiton lähettilääksi, ja hänellä oli osansa golfin palauttamisessa olympialajiksi. US Openin voittajan saama kultamitali nimettiin vuonna 2012 ”Jack Nicklauksen kultamitaliksi” hänen ensimmäisen voittonsa 50-vuotispäivän kunniaksi.
Roomalaiset mittayksiköt

Roomalaiset mittayksiköt muodostivat pituus-, pinta-ala-, tilavuus- ja painomittojen järjestelmän. Pituusmittojen perusmitta oli pes eli jalka,  pinta-alamittojen perusmitat pes quadratus eli neliöjalka ja jugerum eli auranala, tilavuusmittojen perusmitta sextarius ja painomittojen perusmitta libra eli naula.
Pituusmitat

| Nimi | Merkitys | Verrannollisena | Nykymitoissa (n> ) |
| --- | --- | --- | --- |
| digitus | sormenleveys | 1⁄16 jalkaa | 1,85 cm |
| uncia eli pollex | tuuma | 1⁄12 jalkaa | 2,47 cm |
| palmus | kämmen | 1⁄4 jalkaa | 7,4 cm |
| palmus maior | kämmenenleveys (”suurempi kämmen”) | 3⁄4 jalkaa | 22,2 cm |
| pes | jalka |  | 29,6 cm |
| palmipes | jalka ja kämmen | 11⁄4 jalkaa | 37,0 cm |
| cubitus | kyynärä | 11⁄2 jalkaa | 44,4 cm |
| gradus eli pes sestertius |  | 21⁄2 jalkaa | 0,74 m |
| passus | kaksoisaskel | 5 jalkaa | 1,48 m |
| decempeda eli pertica |  | 10 jalkaa | 2,96 m |
| actus |  | 120 jalkaa | 35,5 m |
| stadium | stadionmitta | 625 jalkaa | 185 m |
| mille passus | roomalainen maili | 5 000 jalkaa eli 1 000 passusta | 1,48 km |
| leuga Galliga | gallialainen leuga | 7 500 jalkaa | 2,22 km |
Pinta-alamitat

| Nimi | Merkitys | Verrannollisena | Nykymitoissa (n> ) |
| --- | --- | --- | --- |
| pes quadratus | neliöjalka |  | 0,0876 m² |
| scrupulum eli decempeda quadrata |  | 100 neliöjalkaa | 8,76 m² |
| actus simplex |  | 480 neliöjalkaa | 42,1 m² |
| uncia |  | 2 400 neliöjalkaa | 210 m² |
| clima |  | 3 600 neliöjalkaa | 315 m² |
| actus quadratus |  | 14 400 neliöjalkaa | 1 261,7 m² |
| jugerum | auranala | kaksi actusta eli 28 800 neliöjalkaa | 2 523 m² |
| heredium |  | 2 jugerumia | 0,505 ha |
| centuria |  | 200 jugerumia | 50,5 ha |
| saltus |  | 800 jugerumia | 201,9 ha |
Tilavuusmitat > Kuiva-ainemitat

| Nimi | Merkitys | Verrannollisena | Nykymitoissa (n> ) |
| --- | --- | --- | --- |
| ligula eli cochlearium |  | 1⁄48 sextariusta | 1,13 cl |
| cyathus |  | 1⁄12 sextariusta | 4,55 cl |
| acetabulum |  | 1⁄8 sextariusta | 6,83 cl |
| quartarius |  | 1⁄4 sextariusta | 13,65 cl |
| hemina eli cotyla |  | 1⁄2 sextariusta | 27,3 cl |
| sextarius |  |  | 0,546 l |
| semodius |  | 8 sextariusta | 4,37 l |
| modius |  | 16 sextariusta | 8,74 l |
| modius castrensis |  | 22 sextariusta | 12,93 l |
Tilavuusmitat > Nestemitat

| Nimi | Merkitys | Verrannollisena | Nykymitoissa (n> ) |
| --- | --- | --- | --- |
| ligula eli cochlearium |  | 1⁄48 sextariusta | 1,13 cl |
| cyathus |  | 1⁄12 sextariusta | 4,55 cl |
| acetabulum |  | 1⁄8 sextariusta | 6,83 cl |
| quartarius |  | 1⁄4 sextariusta | 13,65 cl |
| hemina eli cotyla |  | 1⁄2 sextariusta | 27,3 cl |
| sextarius |  |  | 0,546 l |
| congius |  | 6 sextariusta | 3,28 l |
| urna |  | 24 sextariusta | 13,1 l |
| amphora quadrantal | amfora | 48 sextariusta | 26,2 l |
| culleus |  | 20 amphoraa | 524 l |
Painomitat

| Nimi | Merkitys | Verrannollisena | Verrannollisena | Nykymitoissa (n> ) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| siliqua | ”johanneksenleipäpuun siemen”, karaatti | 1⁄144 unciaa | 1⁄144 unciaa | 0,189 g |
| obolus | oboli | 1⁄48 unciaa | 1⁄48 unciaa | 0,568 g |
| scripulum | ”pikkukivi” | 1⁄24 unciaa | 1⁄24 unciaa | 1,137 g |
| semisextula |  | 1⁄12 unciaa | 1⁄12 unciaa | 2,27 g |
| sextula |  | 1⁄6 unciaa | 1⁄6 unciaa | 4,54 g |
| sicilicus |  | 1⁄4 unciaa | 1⁄4 unciaa | 6,82 g |
| duella |  | 1⁄3 unciaa | 1⁄3 unciaa | 9,14 g |
| semuncia |  | 1⁄2 unciaa | 1⁄2 unciaa | 13,65 g |
| uncia | ”kahdestoistaosa”, unssi | 1⁄12 libraa |  | 27,29 g |
| sescuncia | ”11⁄2 kahdestoistaosaa” | 1⁄8 libraa | 11⁄2 unciaa | 40,935 g |
| sextans | ”kuudesosa” | 1⁄6 libraa | 2 unciaa | 54,58 g |
| quadrans | ”neljäsosa” | 1⁄4 libraa | 3 unciaa | 81,87 g |
| triens | ”kolmasosa” | 1⁄3 libraa | 4 unciaa | 109,16 g |
| quincunx | ”viisi kahdestoistaosaa” | 5⁄12 libraa | 5 unciaa | 136,45 g |
| semis | ”puolikas” | 1⁄2 libraa | 6 unciaa | 163,74 g |
| septunx | ”seitsemän kahdestoistaosaa” | 7⁄12 libraa | 7 unciaa | 191,03 g |
| bes | ”kaksi osaa assista” | 2⁄3 libraa | 8 unciaa | 218,32 g |
| dodrans | ”neljäsosaa vajaa” | 3⁄4 libraa | 9 unciaa | 245,61 g |
| dextans | ”kuudesosaa vajaa” | 5⁄6 libraa | 10 unciaa | 272,9 g |
| deunx | ”kahdettatoistaosaa vajaa” | 11⁄12 libraa | 11 unciaa | 300,19 g |
| libra | ”vaaka”, naula |  | 12 unciaa | 327,45 g |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta antiikin Rooman mittayksiköt Wikimedia Commonsissa
Roberto Rossellini

| Roberto Rossellini |
| --- | --- |
 Rossellini vuonna 1952.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. toukokuuta 1906 Rooma, Italia
Kuollut: 3. kesäkuuta 1977 (71 vuotta) Rooma
Aiheesta muualla
www.robertorossellini.it
IMDb
Elonet
Roberto Rossellini (8. toukokuuta 1906 Rooma, Italia – 3. kesäkuuta 1977 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän oli Vittorio de Sican ohella keskeinen neorealismin tyylisuunnan kehittäjä.
Rosselini aloitti uransa fasismin kaudella ja ohjasi ensimmäisen pitkän näytelmäelokuvansa vuonna 1941. Toisen maailmansodan jälkeen hän nousi maailmanlaajuiseen kuuluisuuteen neorealistisilla elokuvilla, kuten Rooma – avoin kaupunki (1945). Rosselini aloitti yhteistyön näyttelijä Ingrid Bergmanin kanssa vuonna 1949. Heidän välilleen syntyi myös rakkaussuhde ja avioliitto. Koska molemmat olivat olleet tahoillaan naimisissa jo suhteen alkaessa, tämä aiheutti laajaa paheksuntaa ja myös heidän elokuviensa boikotointia. Vasta myöhemmin heidän yhteiset elokuvansa, kuten Matka Italiassa (1954), ovat saaneet arvostusta. Vuoden 1959 elokuva Kenraali della Rovere nosti Rosselinin takaisin maineeseen. 1960-luvulla hän teki useita televisioelokuvia, joista Aurinkokuninkaan valtaannousu (1966) sai menestystä myös kansainvälisessä teatterilevityksessä. Rosselini ohjasi myös teatteri- ja oopperaesityksiä.
Elokuvatuotannon vaiheita

Rossellinin ensimmäiset pitkät elokuvat olivat toisen maailmansodan aikaisia tuotantoja, jotka olivat fasistihallituksen meriministeriön tilaamia. Musiikin on useisiin hänen filmeihinsä tehnyt hänen veljensä Renzo Rossellini. Vuonna 1945 hallitusvalta oli vaihtumassa, kun Rossellini teki kuuluisimman elokuvansa Rooma – avoin kaupunki. Siinäkin oli osittain dokumentaarisia osuuksia kuten aiemmissa tilaustöissä. Filmin painokkaan sisällön perusteella Rossellinia on sanottu sodanjälkeisen Euroopan omaksitunnoksi. Filmi tehtiin varsin alkeellisilla välineillä ja vaikeissa oloissa. Vuonna 1949 solmittu avioliitto Ingrid Bergmanin kanssa muutti hänen elokuviensa luonteen: pääpaino siirtyi roolihahmojen välisiin suhteisiin ja heidän vierantumiseensa. Useat Rossellinin 1950-luvun filmit edustavat historiallista realismia. Saman vuosikymmenen lopussa hän siirtyi pääosin televisiotuotantoihin, joissa Rossellini käsitteli muun muassa historian merkkihenkilöitä ja filosofeja.
Triviaa

Roberto Rossellini oli myös kilpa-ajaja. Jyväskylän Suurajoissa 13.09.1953 hän sijoittui neljänneksi "urheiluvaunuluokassa". (Suomen Urheilutietäjät r.y.: mitä tapahtui vuonna 1953). Rossellini ajoi Ferraria, joita hänellä oli useita. Hän oli vaimonsa Ingrid Bergmanin kanssa Enzo Ferrarin perhetuttuja (kuva).
Merkittävimpiä elokuvia

Rooma – avoin kaupunki. 1945
Paisa – vapauden tuli, 1946
Saksa vuonna nolla, 1947
Stromboli, 1949
Europa ’51, 1952
Matka Italiassa, 1954
Kenraali della Rovere, 1959
Aurinkokuninkaan valtaannousu, 1966, televisioelokuva
Kirjallisuutta

”Vain tosi on kaunista”, Rossellinin lausuntoja uran eri vuosilta. Filmihullu 5/1978.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roberto Rossellini Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Ristisypressi

| Ristisypressit Ristisypressi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Havupuut Pinophyta
Lahko::  Pinales tai Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Callitroideae
Suku::  Ristisypressit Pilgerodendron  Florin, 1930
Laji::  uviferum
Kaksiosainen nimi
 Pilgerodendron uviferum  (D.Don) Florin, 1930 
Synonyymit
 Juniperus uvifera D.Don, 1828  Thuja tetragona Hook.  Libocedrus tetragona (Hook.) Endl.  Libocedrus uvifera (D.Don) Pilger, 1926 
Katso myös
   Ristisypressi Wikispeciesissä   Ristisypressi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ristisypressi (Pilgerodendron uviferum tai Libocedrus uvifera) on sypressikasvien heimoon (Cupressaceae) kuuluva havupuulaji. Se luokitellaan yleisesti ristisypressien suvun ainoaksi lajiksi, mutta eräät tieteilijät luokittelevat sen kuuluvaksi sukuun Libocedrus. Ristisypressi on pienehkö ainavihanta puu, joka kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Amerikan eteläosien lauhkean vyöhykkeen sademetsissä. Nimestään huolimatta ristisypressi ei ole kovin läheistä sukua varsinaisille sypresseille (Cupressus).
Nimet

Suvun tieteellinen nimi Pilgerodendron viittaa saksalaiseen kasvitieteilijään Robert Pilgeriin. Nimen loppuosa dendron tarkoittaa kreikaksi puuta. Lajin tieteellinen nimi uviferum on latinaa, ja tarkoittaa ”viinirypäleitä kantavaa”. Nimen on arveltu viittaavan käpyihin, jotka muodostavat oksille hieman rypäleterttua muistuttavia ryppäitä.
Suomenkielisen nimensä mukaisesti ristisypressin lehdet ja käpysuomut ovat asettuneet ristikkäin vastakkaisesti. Lajin kotiseudulla Chilessä ja Argentiinassa siitä käytetään espanjankielisiä nimityksiä ciprès de la Guaitecas (suom. Guaitecasin sypressi) ja ten.
Elinkierto

Ristisypressi voi elää satoja vuosia vanhaksi. Laji on erityisesti vanhemmiten hidaskasvuinen ja kannan luontainen uusiutuminen on hidasta. Iäkkäin tunnettu yksilö on ollut noin 880 vuotta vanha. Ristisypressi lisääntyy luonnossa sekä siemenistä että suvuttomasti taivukkaista tai runkovesoista.
Luokitus

Ristisypressi on sypressikasvien heimon alaheimoon Callitroideae kuuluva havupuulaji. Ristisypressin lähimpiä sukulaisia on suku Libocedrus. Jotkin tutkijat ovatkin sisällyttäneet ristisypressin tähän sukuun nimellä Libocedrus uvifera eräiden 2000- ja 2010-lukujen molekyylibiologisten tutkimusten perusteella. Eteläisellä pallonpuoliskolla esiintyvään alaheimoon Callitroideae kuuluva ristisypressi ei suomenkielisestä nimestään huolimatta ole läheistä sukua sypresseille (Cupressus), jotka kuuluvat lähinnä pohjoisella pallonpuoliskolla esiintyvään alaheimoon Cupressoideae.