stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pitkä jenkki

| Pitkä jenkki> The Tall Guy |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mel Smith
Käsikirjoittaja:  Richard Curtis
Tuottaja:  Paul Webster
Kuvaaja:  Adrian Biddle
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Working Title Films
Levittäjä:  Virgin Group Netflix
Ensi-ilta:  1989
Kesto:  92 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pitkä jenkki (The Tall Guy) on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut romanttinen komediaelokuva, jonka pääosia esittävät Jeff Goldblum, Emma Thompson ja Rowan Atkinson. Elokuvan on ohjannut koomikkona paremmin tunnettu Mel Smith, ja käsikirjoittajana toimi Richard Curtis.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jeff Goldblum  | … |  Dexter King   |
|  Rowan Atkinson  | … |  Ron Anderson   |
|  Emma Thompson  | … |  Kate Lemmon   |
|  Geraldine James  | … |  Carmen   |
|  Anna Massey  | … |  Mary   |
|  Kim Thomson  | … |  Cheryl   |
|  Hugh Thomas  | … |  Tohtori Karabekian   |
|  Emil Wolk  | … |  Cyprus Charlie   |
|  Harold Innocent  | … |  Timothy   |
|  Joanna Kanska  | … |  Tamara   |
|  Angus Deayton  | … |  Näyttelijä toimistossa   |
|  Jason Isaacs  | … |  Toinen tohtori   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää Mel Smithin esikoisohjausta ponnettomana komediayritelmänä ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Piz da la Margna

Piz da la Margna
Piz da la Margna (vasemmalla) ja Silsersee
| --- | --- |
Sijainti:  Graubünden, Sveitsi
Vuoristo:  Berninan Alpit
Korkeus merenpinnasta:  3 159 m
Prominenssi:  273  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Piz da la Margna on 3 159 metriä korkea vuorenhuippu Berninan Alpeilla, Sveitsissä. Se sijaitsee kolmisen kilometriä Val Bregáglian ja Engadinin laaksot yhdistävästä Passo del Maloja -solasta kaakkoon.
Pitkäjärvi (Petsamo)

Pitkäjärvi oli kylä Suomeen vuosina 1920–1944 kuuluneen Petsamon kunnan länsiosassa, Neuvostoliitolle sodan jälkeen luovutetulla alueella. Nykyisin Pitkäjärven alueella ei ole asutusta.
Historia

Pitkäjärvi sijaitsi Paatsjoen laajentuman Pitkäjärven etelärannalla. Pitkäjärven naapurikyliä olivat pohjoisessa Salmijärvi ja Menikka sekä etelässä Vouvatusjärvi. Lännessä Pitkäjärvi rajoittui Norjaan, sillä valtakunnan raja kulki Paatsjokea pitkin. Valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistaman Petsamon uuden kyläjaon mukaan Pitkäjärven kyläkuntaan tulivat kuulumaan Pitkäjärven ja Vouvatusjärven kylät. Jäämerentie kulki Pitkäjärven kylän kautta.
Inarijärven ja Jäämeren välillä on aikoinaan kuljettu Paatsjokea pitkin. Vuonna 1916 Tie- ja vesirakennusten ylihallitus alkoi rakentaa vesireitin varrelle maantietä Ivalosta Paatsjoen laaksoon. Venäjän vallankumous ja Suomen sisällissota keskeyttivät tietyömaan, mutta reitin varrelle ehdittiin rakentaa hirsirakenteiset kestikievarit eli majatalot talousrakennuksineen arkkitehti Thure Hellströmin laatimilla tyyppipiirustuksilla. Yksi majataloista sijaitsi Pitkäjärvellä. Petsamon tultua liitetyksi Suomeen maantien rakentamista jatkettiin 1920-luvun alussa, ja tie nimettiin Jäämerentieksi. Suomen Matkailijayhdistys hoiti Pitkäjärven majataloa vuosina 1926–1929.
Omaa koulua Pitkäjärvellä ei ollut. Petsamon ensimmäisessä koulupiirijaossa vuonna 1921 Pitkäjärvi kuului Salmijärven koulupiiriin. Pitkäjärven pohjoispuolelle Menikkaan perustettiin koulu vuonna 1931 ja eteläpuolelle Höyhenjärvelle vuonna 1932
Historia > Väestö

Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan Pitkäjärvellä oli silloin 61 asukasta, jotka olivat kaikki suomalaisia.
Asukasluvun kehitys:
32 (1921)
66 (1925)
61 (1929)
53 (1930)
79 (1935) (yhdessä Vouvatusjärven kanssa)
90 (1939) (yhdessä Vouvatusjärven kanssa)
Jouko Pirhonen

| Jouko Pirhonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. joulukuuta 1915 Sortavala
Kuollut: 25. maaliskuuta 1996 (80 vuotta) Espoo
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Komentajuudet:  Suomen merivoimien komentaja 1966–1974
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  vara-amiraali
Kunniamerkit:  Mannerheim-risti
Jouko Kalevi Esaias Pirhonen (13. joulukuuta 1915 Sortavala – 25. maaliskuuta 1996 Espoo) oli vara-amiraali, joka toimi Suomen merivoimien komentajana vuosina 1966–1974. Sotien aikana hän toimi moottoritorpedoveneiden päällikkönä ja palkittiin Mannerheim-ristillä vuonna 1943. Hän oli viimeinen puolustusvoimien palveluksessa ollut Mannerheim-ristin ritari.
Moottoritorpedovenelaivueen päällikkö, kapteeniluutnantti Pirhonen nimitettiin 4. kesäkuuta 1943 Mannerheim-ristin ritariksi numero 111. Nimityksen perusteluissa mainitaan hänen johtaneen 63:a vihollisen toiminta-alueille tai tukikohtiin suoritettua laivastotehtävää ilman omia tappioita.
Isku Lavansaareen

Yksi suoritetuista tehtävistä oli 18. marraskuuta 1942 suoritettu tunkeutuminen kolmella moottoritorpedoveneellä Lavansaaren satamaan, jossa upotettiin torpedoilla 1 700 tonnin neuvostoliittolainen tykkivene Krasnoje Znamja.
Lähestyminen perustui silkkaan röyhkeään hämäykseen: Kielkourin merivartioaseman kysyessä tunnusta vastattiin vasta toisella vaateella antamalla nopea ja epäselvä vastaus vilkkuvalolla. Hämäys toimi eikä hälytystä tehty. Satamaan tunkeutuminen onnistui. Venäläiset havaitsivat hyökkääjät kello 21.13, kun Syöksy pyrähti täyteen vauhtiin torpedojen laukaisua varten. Hätäinen konetykkituli maalina olevalta alukselta meni kuitenkin karkeasti yli. Sataman raskailla pattereilla ja voimakkailla valonheittimillä sen sijaan vain juoksenneltiin edestakaisin ja ihmeteltiin.
Koska ohjaamossa olevasta varsinaisesta torpedotähtäimestä ei erottanut maalia, laivueenkomentaja Pirhonen tähtäsi kylmäverisesti kiikarilla katon yli maaliin, ja kaksi torpedoa lähti suoraan maaliin. Vinha (luutnantti Aarne Vuorensaari) laukaisi kolmannen torpedon ja Vihuri (luutnantti Kaarlo Kajatsalo) neljännen. Torpedoista kolme oli vuodelta 1912 rauhanajan harjoituksissa jo suuresti kulutettuja vain 120 kg:n latauksella varustettuja ja vain noin 20 solmun nopeuteen pystyneitä Whitehead-torpedoja. Vihurin laukaisema neljäs torpedo oli saksalaisten sotasaalisvarastoista ostettu venäläinen 300 kg:n latauksella varustettu ja muita huomattavasti nopeampi.
Torpedon laukaisun jälkeen Vihuri veti savuverhon satamaan poistumisen turvaksi, joten osumia nähtiin varmasti vain kolme ensimmäistä; ulkona odottanut, magneettimiinoitteen Lavansaaren sisääntuloväylälle laskenut saksalaisen miinaveneen KM-27 päällikkö luutnantti Karnarth kertoi kuitenkin nähneensä yökiikarillaan kaikki neljä räjähdystä sekä maalialuksen kaatuvan upoten.
Nyt vasta syttyivät Lavansaaren sataman valtavat valonheittimet ja raskas rannikkotykistö avasi tulen, mutta hyökkääjät olivat jo katoamassa horisonttiin. Osan sotkusta selittää Vihurin tarkoituksella satamaan ja lähestyvien venäläisten vartioveneiden eteen vetämä vahva savuverho. Hyökkäys oli ratkaiseva, kun hänet seuraavana vuonna nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi.
Pirhonen ylennettiin vara-amiraaliksi 5. heinäkuuta 1971.
Teokset

Peuranheimo, Orvo – Pirhonen, Jouko – Killinen, Kullervo: Laivat puuta, miehet rautaa: Moottoritorpedoveneiden taistelut Suomenlahdella 1941–1944.  WSOY, 1956.
Pirhonen, Jouko – Heinonen, Jukka (käsikirj.): Laivasto sodassa 1939–45. Toimittaja Mauri Kalima. Maanpuolustuslehden kustannusosakeyhtiö, 1987. Video.
Pirtelö

Pirtelö on tavallisesti maidosta ja jäätelöstä tai jogurtista sekoittimella valmistettu kylmä juoma, joka maustetaan usein marjoilla, kaakaolla tai hedelmillä. Pirtelöön voi käyttää myös esimerkiksi maitorahkaa tai raakaa kananmunaa.
Historia

Pirtelön englanninkielisen nimen (milkshake) esiaste "shake" mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1885, mutta sillä ei tarkoitettu tuolloin samaa tuntemaamme pirtelöä. Juomaa kuvailtiin "vahvaksi ja terveelliseksi munatotityyppiseksi juomaksi, jossa on muun muassa kananmunia ja viskiä, ja joka toimii sekä piristeenä että lahjana." 1900-luvun alussa viskipirtelöt korvattiin maustetuilla siirapeilla ja mallasmaidolla valmistetuilla pirtelöillä.
Jäätelöpirtelöt tulivat yleisiksi vasta vuonna 1922, kun Walgreens-yritys alkoi mainostaa mallasmaitopirtelöitä. Tämä tapahtui sen jälkeen, kun työntekijä Ivar "Pop" Coulson alkoi lisätä niihin vaniljajäätelöä, mikä osoittautui suureksi menestykseksi. Mallasmaitopirtelöiden suosio kasvoi, ja jäätelökoneet tuottivat sen koostumuksen, joka on meille nykyään tuttu.
Pirtelö tuli suomen kieleen 1950-luvulla Valion nimikilpailun kautta. Kilpailun voittajaksi valittiin Matti Vuolanne.
Kuvasarja pirtelön valmistamisesta vuodelta 1959.
Kuvia

Tyypillinen pirtelö lasissa, lisänä kaksi pilliä.
Mansikkapirtelö kermavaahdolla ja siirapilla.
Kahvi-banaanipirtelö kermavaahdolla.
Kirjallisuutta

Ambridge, Christine: Pirtelöt ja smoothiet: Helppoja ja maistuvia juomasekoituksia.  ((Smoothies & juices: Simple and delicious easy-to-make recipes, 2002.) Suomennos: Aatos Nieminen)  Bath:  Parragon, 2006.  ISBN 1-4054-8198-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.fineli.fi/foodsearch.php?name=pirtel%F6&lang=fi (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.maitojaterveys.fi/index.php?id=156 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.paakari.net/reseptit.php?cat=1 (Arkistoitu – Internet Archive)
Pistojoki

| Pistojoki |
| --- | --- |
Alkulähde:  Kuusamo
Laskupaikka:  Ylä-Kuittijärvi
Maat:  Suomi ja Venäjä
Pistojoki (ven. Писта, Пистойоки, Pista, Pistojoki) on Vienan Kemijoen vesistön lähdejoki Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Yläpuolinen järvireitti Suomessa

Pistojoen yläjuoksun vesireitti saa alkunsa Kuusamon ylängöltä Koillismaalla Suomen puolelta ja kulkee Kuusamonjärven, Muojärven ja Joukamojärvien kautta itään yli valtakunnanrajan. Pistojoen varsinainen pääuoma ei ulotu Suomen puolelle. Varsinainen Pistojoki alkaa vasta Joukamojärven kaakkoispuolisista pikkujärviistä. Näiden uloin osa on jo Suomen toisen maailmansodan jälkeisten rajojen ulkopuolella. Alin järvistä on Multijärvi Suomen ja Venäjän rajalla.  Suomeen ulottuu Pistojen pääuoman yläpuolisen järvireitin ohella joen Venäjän puolella virtaavan pääuoman sivuhaarojen latvoja.
Pistojoen jokiosuus Venäjällä

Venäjän puolella Pistojoen yläjuoksun jokiosuus  laskee Kalevalan kansallisen piirin pohjoisosassa sijaitsevaan Pistojärven luoteisosaan. Pistojärven eteläpäästä Pistojoen alajuoksun jokiosuus jatkuu edelleen muutaman pikkujärven kautta Ylä-Kuittijärveen.
Historia

Ennen Sallan–Kuusamon alueen luovutusta Neuvostoliitolle Pistojoen jokiosuuden ylin osa jäi Suomen alueelle.
Maailmanhistoria

Maailmanhistoria on ihmiskunnan menneisyyden kuvaus ja tulkinta. Maailmanhistoria on se ihmiskunnan menneisyys, joka ylittää kansalliset, alueelliset ja kulttuuriset rajat. Maailmanhistoria ei siis ole kansallisten ja alueellisten historioiden kokoelma, eikä siihen kuulu kaikki mitä koskaan on tapahtunut, vaan maailmanhistorian täytyy olla johdonmukainen ja ymmärrettävä menneisyyden rekonstruktio, jossa on järjestys ja tarkoitus. Maailmanhistoria on laajuudessaan kuin panoraamakuva, jota kuvataan laajakulmaobjektiivilla.
Teemat

Erityisen keskeistä maailmanhistoriassa ovat yhteiskuntien väliset yhteydet. Maailmanhistoria kuvaa esimerkiksi sitä, kuinka maailman eri yhteiskunnat ovat tulleet kosketuksiin toistensa kanssa, harjoittaneet kulttuurivaihtoa ja sopeutuneet. Maailmanhistorioitsijat tarkastelevat myös yhteiskuntien välistä yhteistyötä ja konflikteja. Maailmanhistoriaan kuuluu lisäksi vertailevaa tutkimusta, jossa tarkastellaan erilaisten ja toisistaan erillisten kulttuurien tapoja reagoida samanlaisiin ärsykkeisiin.
Maailmanhistorian suuria linjoja ovat esimerkiksi ihmisen suhde luontoon ja ympäristöön, yhteiskuntien kehitys, alueellisen maantieteen merkitys, muuttoliikkeen historia, kielten kehitys ja historia, kosmologian ja uskonnon historia, työkalujen käytön historia, teknologian historia, maatalouden synty, kaupungistuminen, monimutkaisten poliittisten järjestelmien kehitys, teollistuminen ja globalisaatio.
Maailmanhistorian historia ja opetus

Jo jotkut varhaiset historioitsijat pyrkivät ottamaan laajan näkökulman omissa historiateoksissaan, eivätkä kirjoittaneet vain omista maistaan. Kreikkalainen Herodotos kirjoitti 400-luvulla eaa. kuvauksia itäisen Välimeren alueen maista, joissa oli itse käynyt. Myös pohjoisafrikkalainen arabihistorioitsija Ibn Khaldun pyrki tuomaan esiin useita maailmankolkkia. Vaikka he pyrkivätkin maailmanlaajuiseen näkökulmaan, heidän historiateoksensa eivät vielä olleet maailmanhistoriaa termin nykyisessä merkityksessä, sillä heidän aikoinaan maailmasta ei vielä tiedetty paljoakaan. Vielä 1700-luvun valistusfilosofi Voltairenkin historiateokset käsittelivät kapeasti vain Länsi-Eurooppaa. 1800-luvulla nationalismin nousu vei historioitsijoiden ajatukset kansallisiin historioihin. Jotain huomiota alettiin kuitenkin antaa myös antiikin Kreikan ja Rooman historioille ja Yhdysvalloissa Euroopan yleiselle historialle. Historioitsijat alkoivat kuitenkin samoihin aikoihin erikoistua yksittäisiin historian jaksoihin tai tapahtumiin, joista he pyrkivät kertomaan mahdollisimman yksityiskohtaisesti ja kattavasti.
Historioitsijat alkoivat luonnostella maailmanhistorioita vasta 1900-luvun puolivälin tienoilla. Arnold J. Toynbee aloitti vuonna 1934 laajan Study of History -teoksensa, jossa hän esitteli suurten valtakuntien nousun ja tuhon. 1960-luvulla amerikkalaiset historioitsijat kuten William McNeill keskittyivät kirjoittamaan maailmanhistoriasta suurelle yleisölle ja sisällyttivät aiheeseen länsimaiden ja Välimeren historioiden lisäksi myös Kiinan, Intian ja Lähi-idän. Näihin aikoihin saatiin lisäksi paljon uutta tietoa Afrikan ja Lähi-idän historioista. Myös kommunistimaiden historioitsijat kiinnostuivat tuolloin maailmanhistoriasta.
Vaikka kansalliset historiat pitivätkin pitkään pintansa kouluissa, maailmanhistoriasta alkoi tulla yliopistojen oppiaine aluksi Yhdysvalloissa 1980-luvulla, ja sen jälkeen muuallakin maailmassa.
Maailmanhistorian aikakaudet > Jako esihistoriaan ja historialliseen aikaan

Maailmanhistoria jaetaan esihistoriaan ja historialliseen aikaan.
Esihistorialliselta ajalta ei ole olemassa ensisijaisia kirjallisia lähteitä, vaan tiedot siitä ajasta perustuvat arkeologisiin lähteisiin ja suulliseen kertomusperinteeseen. Esihistoria jaetaan kivikauteen, pronssikauteen ja rautakauteen sen mukaan, millaisia työkaluja ihmiset osasivat valmistaa.
Historiallinen aika alkoi kun kirjoitustaito keksittiin. Historialliselta ajalta on tietoa saatavilla myös ensisijaisista kirjallisista lähteistä. Historiallinen aikakausi alkoi eri kulttuureissa eri aikoihin. Varhaisimmat kirjoitusjärjestelmät kehitettiin noin 5000 vuotta sitten Egyptissä ja Mesopotamiassa. Muualla maailmassa Kiina, Intia ja Amerikka loivat itsenäisesti omat korkeakulttuurinsa ja historialliset vaiheensa.
Maailmanhistorian aikakaudet > Esihistoria

Esihistoria tarkoittaa aikaa ennen kirjoitettua kieltä. Yli 99 prosenttia ihmissuvun olemassaolon ajasta on ollut esihistoriaa.
Nykyihminen levittäytyi Afrikasta jääkauden aikaan suuressa muuttoliikkeessä yli 50 000 vuotta sitten Lähi-idän kautta Euraasiaan ja Australiaan. Myös Amerikkaan ihminen levittäytyi yli 10 000 vuotta sitten, mutta tarkkaa aikaa ei tiedetä. Esihistoriallinen ihminen sai elantonsa yksinomaan metsästämällä ja keräilemällä vielä 12 000 vuotta sitten. Sen jälkeen maatalous alkoi syrjäyttää entistä elintapaa vähä vähältä eri aikaan eri puolilla maailmaa.
Asetuttuaan aloilleen viljelemään maata ja pitämään karjaa, esihistorialliset kansat alkoivat perustaa pysyviä asetuksia, kyliä ja kaupunkeja.
Esihistoria päättyi Mesopotamiassa ja Egyptissä noin vuonna 3000 eaa. Muualla maailmassa siirtyminen esihistoriasta varhaishistoriaan tapahtui huomattavasti myöhemmin. Kivikausi oli useimmilla seuduilla esihistoriallinen aikakausi, ja pohjoismaissa sitä ovat myös pronssikausi ja rautakausi. Esimerkiksi Lähi-idän korkeakulttuureissa pronssikausi puolestaan oli jo historiallista aikaa.
Maailmanhistorian aikakaudet > Varhaishistoria

Varhaishistoriaksi kutsutaan ajanjaksoa noin vuosina 3000 eaa.–700 eaa., jolloin ensimmäiset tekstilähteet ilmaantuvat. Historiallinen aika alkoi, kun kirjoitustaito keksittiin toisistaan riippumatta Mesopotamiassa, Egyptissä, Intiassa, Kiinassa ja Mesoamerikassa. Ensimmäisenä kirjoitustaidon kehittivät mesopotamialaiset ja egyptiläiset yli 3000 vuotta sitten. Kirjoitettujen lähteiden määrä on kuitenkin varhaishistoriallisella kaudella vähäinen ja tiedot usein epäluotettavia.
Maailmanhistorian aikakaudet > Varhaishistoria > Varhaiset korkeakulttuurit

Sivilisoitumiskehitys lähti käyntiin noin 5500 eaa., jolloin asutusta siirtyi Mesopotamian tulvatasangolle. Ensimmäinen sivilisaatio syntyi noin 3500 eaa. Sumerissa nykyisen Irakin alueella Eufrat- ja Tigrisjokien suistossa. Mesopotamiassa Sumeria seurasivat Elamin (Iran n. 3000–570 eaa.), Akkadin (Keski-Irak n. 2500–2200 eaa.), Assyrian (n. 2000–700 eaa.) ja Babylonian kulttuurit (n. 1800–500 eaa.).
Faaraon hallitsema Egyptin valtakunta syntyi Niilin varrelle Ylä- ja Ala-Egyptin kuningaskuntien yhdistyessä vuonna 3100 eaa.
Sivilisaation synnyn syinä olivat muun muassa kauppa ja uudet keksinnöt. Sivilisaatio syntyi yleensä jokilaaksoon, jossa oli mahdollista kehittää kastelujärjestelmä, joka oli maanviljelylle välttämätöntä. Maanviljely vaati ihmisiä jäämään sille seudulle. Varhaisen sivilisaation tuntomerkkejä olivat muun muassa kaupunkimainen asumismuoto, kirjoitustaito, valtiomainen hallinto, tavaroiden massatuotanto ja uudet keksinnöt.
Nykyisen Turkin keskiosissa sijaitsi vuosina 1700–1200 eaa. heettiläisten valtakunta. Foinikialaisten rannikkokaupungit alkoivat käydä kauppaa Välimerellä vuodesta 1200 eaa. alkaen.
Maailmanhistorian aikakaudet > Varhaishistoria > Intia

Indusjoen varsille syntyi 2000-luvulla eaa. Harappan ja Mohenjo-Daron kaupunkikulttuurit. Ne kehittivät kirjoitusjärjestelmän, jota tosin ei ole vielä kyetty tulkitsemaan. Indusjoen tärkeimmät kaupungit romahtivat yhtäkkiä vuoden 1750 eaa. tienoilla. Sen jälkeen Pohjois-Intiaan syntyivät hindulainen uskonto, sanskritinkielinen kirjallisuus ja kastijärjestelmä. Vuosina 1800–500 eaa. Intiassa vallitsi vedalainen kulttuuri ja syntyi Intian kansalliseepos Veda.
Arjalaiset levittäytyvät vähitellen Intiaan ja Pakistaniin. He kukistivat alkuperäiset asukkaat ja orjuuttivat heidät. Pohjoiseen muodostui taistelevia kuningaskuntia. 1300-luvulla eaa. alueella alkoi kaupungistuminen.
Maailmanhistorian aikakaudet > Varhaishistoria > Kiinan varhaishistoria

Kiinassa Keltaisenjoen varrelle oli alkanut keskittyä neoliittisia yhteisöjä vuodesta 4500 eaa. lähtien. Niistä kehittyi kaupunkeja ja Kiinan ensimmäinen keskitetty valtio Shang-dynastian aikana 1000–700 eaa. Ennustamiseen käytetyistä oraakkeliluista on löydetty Kiinan vanhinta kirjoitusta.
Maailmanhistorian aikakaudet > Varhaishistoria > Eurooppa

Euroopan historiallinen aika alkaa vuodesta 1600 eaa. kun Kreetan minolainen kulttuuri kehitti kirjoitusjärjestelmän. Mykeneläiset valloittivat Kreetan 200 vuotta myöhemmin ja nousivat Egeanmeren sotilas- ja talousmahdiksi. Vuoden 1200 eaa. jälkeen Kreikan historiasta ei ole seuraavan 400 vuoden ajalta säilynyt juuri mitään merkintöjä.
Maailmanhistorian aikakaudet > Varhaishistoria > Amerikka

Mesoamerikassa ja Perussa alkoi kehittyä monipuolisia yhteiskuntia 1000-luvun eaa. puolivälistä lähtien. Olmeekkien ja Chavínin kulttuurit rakensivat suuria seremoniakeskuksia mutta eivät jättäneet itsestään kirjallista aineistoa.
Maailmanhistorian aikakaudet > Antiikki

Antiikki eli vanha aika on aikakausi erityisesti kreikkalaisessa ja roomalaisessa historiassa, noin 800 eaa.–500 jaa. Ajanjaksoa on pidetty merkittävänä koska on katsottu että länsimainen sivistys ja yhteiskunta juontavat juurensa tuosta ajasta. Monet keksinnöt, tavat, arvostukset ja tyylit ovat joko antiikin kreikkalaisten tai roomalaisten luomia tai heidän kauttaan länsimaiseen kulttuuriin omaksuttuja. Myös latinalaiset aakkoset ovat antiikista. Foinikialaisilta peräisin oleva kirjaimisto kehittyi kreikkalaisten ja roomalaisten muokkaamana ns. latinalaiseksi kirjaimistoksi.
Maailmanhistorian aikakaudet > Antiikki > Antiikin Kreikka

Antiikin Kreikan historia jaetaan yleensä arkaaiseen aikaan (noin 700–480 eaa.), klassiseen aikaan (480–330 eaa.) ja hellenistiseen aikaan (330–27 eaa.).
Antiikin Kreikan vahvimmat kaupunkivaltiot olivat Ateena ja Sparta. Kreikkalaiset perustivat runsaasti siirtokuntia Välimeren ja Mustanmeren rannikoille. Ateenassa kehitettiin maailman ensimmäinen demokratia. Kreikan kaupunkivaltiot kehittivät 500–300-luvuilla eaa. sivilisaation, jonka filosofisia ja taiteellisia saavutuksia pidetään edelleen arvossa.
Makedonialainen Aleksanteri Suuri löi persialaiset 330-luvulla eaa. ja perusti suuren mutta lyhytaikaisen valtakuntansa, joka hajosi osiin hänen kuoltuaan. Kreikkalaisten valloitukset jättivät Lähi-itään hellenistisen kulttuurin.
Maailmanhistorian aikakaudet > Antiikki > Rooman valtakunta

Rooman valtakunta (usein myös antiikin Rooma) oli Rooman kaupunkivaltion pohjalta kasvanut laaja imperiumi. Rooma kehittyi vuosisatojen aikana Välimeren ympäröiväksi maailmanvallaksi.
Ensimmäiset asutuksen merkit Rooman kaupungin alueella ovat noin 1300-luvulla eaa. Kyläyhteisö oli olemassa vuoden 1000 eaa. tienoilla. Rooman kaupungistuminen lienee alkanut 700-luvulla eaa. Rooman perustamistarinan mukaan kaupungin perustivat Romulus ja Remus vuonna 753 eaa.
400- ja 300-luvuilla eaa. Rooma kävi monia sotia Italian muita valtioita vastaan. Vähitellen Rooma laajensi hallitsemiaan alueitaan ja voitti muun muassa Kreikan ja Karthagon. Rooma ajautui kriisiin vuonna 133 eaa., joka johti sarjaan sisällissotia. Vuonna 91 eaa. lähes koko Italia kapinoi ja se rauhoitettiin antamalla kaikille Pojoen eteläpuolisille asukkaille kansalaisuus. Vuonna 73 eaa. orjat nousivat kapinaan kolmessa orjasodassa. Vuonna 44 eaa. salaliittolaiset murhasivat diktaattori Julius Caesarin, minkä jälkeen alkoi uusi sisällissotien kausi ja valtakunnasta tuli keisarikunta.
Rooma laajeni Keski- ja Länsi-Euroopassa kelttien alueille ja alisti keltit Irlantia ja Skotlantia lukuun ottamatta. Pohjoisessa Rooman valtakuntaa reunustivat germaaniheimot.
Rooman valtakunta jakautui kahtia Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi eli Bysantin valtakunnaksi vuonna 395. Länsiosa kukistui vuonna 476, jolloin Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin. Itä-Rooma jatkoi toimintaansa Konstantinopolin turkkilaisvaltaukseen saakka 1453.
Maailmanhistorian aikakaudet > Antiikki > Muu maailma antiikin aikana

Euraasian aroja asuttivat antiikin aikana paimentolaiskansat kuten skyytit, hunnit ja kušanit.
Gangesjoen varrelle oli vuoteen 600 eaa. mennessä noussut ainakin 16 valtiota, joiden määrä laski sotien seurauksena neljään. Pohjois- ja Keski-Intiaa hallitsi 300-luvulta eaa. lähtien sarja valtakuntia, kuten Maurya-valtakunta, Kušana-dynastia ja Gupta-valtakunta.
Kiina oli 400-luvulla eaa. jakautunut joukoksi kilpailevia kuningaskuntia. Qin-valtio valloitti muut valtiot, ja Qin Shi Huangdi nousi yhdistetyn Kiinan ensimmäiseksi keisariksi vuonna 211 eaa. Sitä seurasi vakauden ja vaurauden aikakausi. Han-dynastia kaappasi vallan noin vuonna 200 eaa. ja hallitsi Kiinaa noin 400 vuoden ajan.
Mesoamerikan klassisella kaudella vuodesta 200 eaa. alkaen kukoisti useita kulttuureita, kuten Teotihuacán, sapoteekit ja mayat. Etelä-Amerikassa syntyivät Moche-, Nazca- ja Paracas-kulttuurit.