stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urheiluvuosi 1993
Autourheilu

Rallin maailmanmestaruuskausi alkoi tammikuussa Monte Carlo -rallilla ja päättyi 24.11. RAC-ralliin, jossa suomalainen Juha Kankkunen saavutti ennätyksellisen 20. MM-rallivoittonsa. Osakilpailuja oli kolmetoista. Toyotalla ajanut Kankkunen voitti uransa neljännen maailmanmestaruuden 23 pisteen erolla Fordilla ajaneeseen ranskalaiseen François Delecouriin ja 43 pisteen erolla ranskalaiseen tallikaveriinsa Didier Aurioliin. Kankkunen voitti viisi osakilpailua, Delecour kolme sekä Auriol, Ruotsin Mats Jonsson, Italian Massimo Biasion, Skotlannin Colin McRae ja Italian Franco Cunico kukin yhden. Toyota voitti valmistajien mestaruuden 12 pisteen erolla Fordiin.
Formula 1:n maailmanmestaruuskausi alkoi maaliskuussa Etelä-Afrikan GP:llä ja päättyi 6.11. ajettuun Australian GP:hen. Osakilpailuja oli kuusitoista. Uransa neljännen maailmanmestaruuden voitti Williamsilla ajanut ranskalainen Alain Prost 26 pisteen erolla McLarenilla ajaneeseen brasilialaiseen Ayrton Sennaan ja 30 pisteen erolla tallikaveriinsa, britti Damon Hilliin. Prost voitti seitsemän osakilpailua, Senna viisi, Hill kolme ja saksalainen Benetton-kuljettaja Michael Schumacher yhden. Williams voitti ylivoimaisesti tallien maailmanmestaruuden.
Golf

Masters-turnauksen voitti saksalainen Bernhard Langer.
Yhdysvaltain avoimen turnauksen voitti yhdysvaltalainen Lee Janzen.
Britannian avoimen turnauksen voitti australialainen Greg Norman.
PGA-mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Paul Azinger.
Jalkapallo

Euroopan cup-voittajien cupin loppuottelu 12.5. Lontoossa, Englannissa. Italialainen Parma voitti belgialaisen Royal Antwerpin 3–1.
UEFA-cupin loppuottelut 5.5. Dortmundissa ja 19.5. Torinossa. Italialaisseura Juventus voitti saksalaisen Borussia Dortmundin yhteismaalein 6–1.
Euroopan mestarien liigan loppuottelu 26.5. Münchenissä, Saksassa. Ranskalainen Olympique de Marseille voitti italialaisen AC Milanin 1–0.
Moottoripyöräurheilu

Tommi Ahvala voitti hallitrialin maailmanmestaruuden kaudella 1993.
Nyrkkeily

Evander Holyfield palasi ammattinyrkkeilyn raskaan sarjan maailmanmestariksi 6.11. Las Vegasissa ottamalla Riddick Bowesta pistevoiton WBA- ja IBF-liittojen maailmanmestaruusottelussa. Englantilainen Lennox Lewis puolusti menestyksellisesti WBC-liiton maailmanmestaruuttaan voittamalla 8.5. Las Vegasissa Tony Tuckerin ja 1.10. Cardiffissa Frank Brunon.
Amatöörinyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut 7.–16.5. Tampereella, Suomessa. Kuuba voitti kahdeksan mestaruutta, Bulgaria kaksi sekä Armenia ja Romania yhden. Superraskaan sarjan (yli 91 kg) mestaruuden voitti kuubalainen Roberto Balado. Alle 91-kiloisten sarjassa kuubalainen Félix Savón voitti ennätyksellisesti neljännen mestaruutensa.
Amatöörinyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut 6.–12.9. Bursassa, Turkissa. Bulgaria voitti kolme mestaruutta ja Venäjä kaksi.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 18.–28.2. Falunissa, Ruotsissa. Ohjelmassa oli viisi miesten ja viisi naisten hiihtolajia sekä kolme mäkihypyn ja kaksi yhdistetyn kilpailua. Norja oli mitalitilaston ykkönen kuudella kultamitalilla ja yhteensä 14 mitalilla. Kaikkiaan mitaleille ylsi 11 maata sekä lisäksi Tšekin ja Slovakian yhteinen mäkihyppyjoukkue. Kahden henkilökohtaisen kultamitalin voittajia olivat Norjan Bjørn Dæhlie, joka sai kolmannen kultamitalinsa viestistä, ja Italian Stefania Belmondo. Mäkihypyssä Norjan Espen Bredesen voitti yhden henkilökohtaisen kultamitalin ja joukkuekullan, ja samaan ylsi yhdistetyssä Japanin Kenji Ogiwara.
Maastohiihdon maailmancupin 1992–1993 kokonaiskilpailun voittivat Norjan Bjørn Dæhlie ja Venäjän Ljubov Jegorova.
Mäkihypyn maailmancupin 1992–1993 kokonaiskilpailun voitti Itävallan Andreas Goldberger.
Yhdistetyn maailmancupin 1992–1993 kokonaiskilpailun voitti Japanin Kenji Ogiwara.
Keski-Euroopan mäkiviikko 30.12.1992–6.1.1993 Saksassa ja Itävallassa. Kokonaiskilpailun voitti Itävallan Andreas Goldberger 22,1 pisteen erolla Japanin Noriaki Kasaihin. Goldberger voitti kaksi osakilpailua sekä Kasai ja Saksan Christof Duffner yhden, jälkimmäinen vuoden 1992 puolella hypätyn avauskilpailun.
Pyöräily

Italian ympäriajon voitti espanjalainen Miguel Indurain.
Ranskan ympäriajon voitti kolmannen peräkkäisen kerran Miguel Indurain.
Tennis

Australian avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Jim Courier ja naisten jugoslavialainen Monica Seles.
Ranskan avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti espanjalainen Sergi Bruguera ja naisten saksalainen Steffi Graf.
Wimbledonin miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Pete Sampras ja naisten kaksinpelin mestaruuden viidennen kerran Steffi Graf.
Yhdysvaltain avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti Pete Sampras ja naisten Steffi Graf.
Davis Cupin voitti Saksa ja Federation Cupin Espanja.
Naisten maailmanlistan ykköspelaajaa Monica Selesiä puukotettiin 30.4. ottelunsa erätauolla Hampurin turnauksessa. Puukottaja kertoi motiivikseen, että hän halusi ihailemansa Steffi Grafin nousevan takaisin maailmanlistan kärkeen. Seles ei palannut enää samana vuonna kentille.
Uinti

Ensimmäiset lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailut 2.–5.12. Palma de Mallorcassa, Espanjassa. Kiina voitti kymmenen kultamitalia, kaikki naisten lajeista. Kiinalainen rinta- ja sekauimari Dai Guohong voitti kolme henkilökohtaista kultamitalia ja kaikki niistä maailmanennätysajalla.
Pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 1.–8.8. Sheffieldissä, Englannissa. Saksa voitti 15 kultamitalia ja menestyi erityisesti naisten ratauinnissa sekä uimahypyissä. Venäjä voitti 12 kultamitalia ja oli paras miesten ratauinnissa sekä taitouinnissa. Unkarin Krisztina Egerszegi voitti neljä ja Saksan Franziska van Almsick kolme henkilökohtaista kultamitalia.
Sprinttiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut 11.–13.11. Gatesheadissa, Englannissa. Menestyneimmät maat olivat Saksa ja Ruotsi.
Voimistelu

Telinevoimistelun maailmanmestaruuskilpailut 11.–18.4. Birminghamissa, Englannissa. Valko-Venäjä voitti neljä kultamitalia, joista Vitali Štšerbo kolme. Myös yhdysvaltalainen Shannon Miller voitti kolme kultaa.
Taiteilijan omakuva nuoruuden koiravuosilta

| Taiteilijan omakuva nuoruuden koiravuosilta |
| --- | --- |

Kirjailija:  Dylan Thomas
Kieli:  englanti
Suomennos
Suomentaja:  Ville-Juhani Sutinen
Kustantaja:  Aviador
Julkaistu:  2024
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  258
ISBN:  978-952-381-232-1

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Taiteilijan omakuva nuoruuden koiravuosilta on kokoelma walesiläinen runoilijan Dylan Thomasin tuotantoa. Tekstit on valikoinut ja suomentanut  Ville-Juhani Sutinen. Kokoelmaan kuuluu muutamia Sutisen uudelleen suomentamia novelleja, joita sisältyy Veli Sundellin suomentamaan kokoelmaan Taiteilijan omakuva penikkavuosilta. Pääsoa on kuitenkin Thomasin postuumissa tuotannossa. Mukana on myös puolittain omaelämäkerrallisia tekstejä. Suomennoksen on julkaissut Aviador vuonna 2024.
Sutisen mukaan Thomasia ei pidä lokeroida maagisen realismin edustajaksi. Jani Saxell luokittelee Thomasin amerikkalaisen beat-sukupolven kummisedäksi.
Taostalla olevan teoksen, Thomasin ainoan julkaiseman tarinakokoelman, nimi Portrait of the Artist as a Young Dog (1940) viittaa James Joycen teokseen A Portrait of the Artist as a Young Man.
Sisällys

Sisältää muun muassa:
Tivolin jälkeen (novelli)
Eikä kuoleman ole valta (runo, suom. Marja-Leena Mikkola)
Älä lempeästi lähde siihen hyvään yöhön (runo, suom. Marja-Leena Mikkola)
Kenen toivoisit olevan kanssamme (novelli)
Vanha Garbo
Venäjän SFNT:n kommunistinen puolue

| Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan kommunistinen puolue> Коммунистическая партия Российской Советской Федеративной Социалистической Республики |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  19. kesäkuuta 1990
Lopetti:  6. marraskuuta 1991 (virallisesti)
Pääsihteeri:  Ivan Polozkov Valentin Kuptsov (1991–1993)
Ideologia:  kommunismi marxismi-leninismi isovenäläinen nationalismi
Poliittinen kirjo:  äärivasemmisto
Osoite:  Moskova
Äänenkannattaja:  Pravda
Värit:  punainen
Emopuolue:  Neuvostoliiton kommunistinen puolue
Nuorisojärjestö:  Komsomol
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan kommunistinen puolue ( ven. Коммунистическая партия Российской Советской Федеративной Социалистической Республики, Kommunistitšeskaja partija Rossijskoj Sovetskoj Federativnoj Sotsialistitšeskaja Respubliki KP RSFSR ) oli viimeisin ja lyhytaikaisin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) jäsenpuolueista. Yleisesti "Venäjän kommunistisena puolueena" tunnettu Venäjän SFNT:n alueen kattanut puolue perustettiin kesäkuussa 1990. Se oli myös NKP:n jäsenpuolueista suurin: perustettaessaan sen jäsenistö muodosti noin 58 prosenttia koko NKP:n jäsenkunnasta. Poliittisesti puolue oli Gorbatšovin hallintoa vastustaneiden vanhoilliskommunistien tukikohta.
Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen suora seuraaja on nykyinen Venäjän federaation kommunistinen puolue (KPFR), joka katsoo samalla siten olevansa myös Neuvostoliiton kommunistisen puolueen seuraaja.
Tausta

Historiallisesti Venäjän SFNT oli ainoa neuvostotasavalta, jolla ei ollut omaa kommunistista puoluettaan, koska Neuvostoliiton kommunistinen puolue oli alkujaan ollut Venäjän kommunistinen puolue (bolsevikit). Puolueeseen kuuluva Venäjän SFNT:n kansalainen oli NKP:n suorajäsen. Vuonna 1947 NKVD itse asiassa syytti Leningradin jutun epäiltyjä aikeista perustaa Venäjän SFNT:lle oma puolue.
Vuonna 1989 NKP:n Gorbatšovin-vastainen siipi käynnisti hankkeen autonomisen Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen perustamiseksi. Kesäkuussa 1989 Galina Litvinova julkaisi Naš sovremennikissä artikkelin, jossa väitettiin venäläisten taantuneen neuvostoaikana ja vaadittiin Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen keskuskomitean perustamista.
Valmistelut

Venäjän SFNT:n kommunistinen puolue syntyi Leningrad-lähtöisten apparatšikkien ja isovenäläisten kansallispatrioottien liittoumana. Yhdistynyt työväenrintama oli yksi uuden puoluejärjestön keskeisistä tukijoista.
Gorbatšovilla oli vaikeuksia yrittää estää venäläisen puoluejärjestön muodostamista. Monet NKP:n venäläisjäsenistä, jotka eivät välttämättä olleet kovan linjan vanhoilliskommunistien kannattajia, tukivat pyrkimyksiä venäläisen puoluejärjestön perustamiseksi. Gorbatšovin aloitteesta perustettiin vuoden 1989 lopulla kommunistisen puolueen RSFSR-toimisto, jonka tarkoituksena oli estää itsenäisen Venäjän kommunistisen puolueen muodostuminen. Tämä ei kuitenkaan pysäyttänyt kysyntää ja vaatimuksia Venäjän SFNT:n oman puolueen perustamiselle. Vasta perustettu RSFSR-toimistokin vaati Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen perustamista. Tämä kehityskulku oli nöyryyttävää Gorbatšoville, koska se osoitti, ettei tämä enää täysin hallinnut puolueorganisaatiota.
Ennen uuden puoluejärjestön perustamista keskusteltiin uuden puolueen nimestä. Tšetšeenien ja inguušien ASNT:n kommunistit halusivat uuden puolueen olevan pelkän Venäjän sijaan koko federaation eli SFNT:n kommunistinen puolue. Puoluekokous päätettiin jakaa kahteen istuntokertaan, jotka järjestettiin ennen ja jälkeen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 28. puoluekokouksen.
Ensimmäinen puoluekokousistunto

Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen perustamiskokouksen ensimmäinen istunto alkoi Moskovassa 19. kesäkuuta 1990.  Puoluekokoukseen osallistui 2768 edustajaa. Pääsihteeriksi oli kolme ehdokasta: 1. sihteeri Valentin Kuptsov, Ivan Polozkovin ja Oleg Lobovin (Armenian kommunistisen puolueen 2. sihteeri). Gorbatšovin ja koko yleisliittolaisen johdon tukema Kuptsov kärsi kovan tappion. Hän sai vain 343 puoltoääntä, kun taas 2 278 edustajaa äänesti vastaan. Polozkov sai 1 017 puoltoääntä ja 1 604 vastaan, kun taas Lobov sai 848 ääntä ja 1 773 ääntä vastaan. Toinen äänestyskierros järjestettiin Polozkovin ja Lobovin välillä. Polozkov sai 1396 ääntä ja Lobov 1066. Perustajakokouksen ensimmäinen istunto päättyi 23. kesäkuuta 1990.
Polozkov oli Krasnodarista kotoisin oleva kovan linjan kannattaja. Valintansa jälkeen Polozkov yritti etääntyä Nina Andrejevan edustaman jyrkimmän linjan kannattajista, ja yritti hakea sovittelijan roolia Gorbatšovin, Boris Jeltsinin ja Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen välillä.
Toinen istunto

Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen perustamiskokouksen toinen istunto pidettiin  4. syyskuuta - 6. syyskuuta 1990. Toisessa istunnossa valittiin puolueeseen 272 keskuskomitean jäsentä ja 96 keskusvalvontakomission jäsentä.   Tähänmennessä poliittinen kamppailu oli kärjistynyt. Polozkov kehotti Venäjän SFNT:n kommunisteja vastustamaan Jeltsinin hallituksen suunnitelmia kapitalismin palauttamiseksi. RSFSR: n kommunistisella puolueella oli noin 40% paikoista juuri perustetussa Venäjän SFNT:n korkeimmassa neuvostossa.
Poliittinen asema

Uuden puolueorganisaation pääryhmät olivat reformistit, vanhoilliset ja venäläisnationalistit. Polozkovilla oli tärkeä asema puolueen määrittelemisessä perestroikan vastaisena oppositiona.  Hänen passiivinen johtamistyylinsä altisti kuitenkin hänet hyökkäyksille joka suunnasta, Venäjän SFNT:n korkeimman neuvoston edustajat syyttivät häntä lempeydestä Gorbatsovia kohtaan, kun taas Kaliningradin kommunistit arvostelivat häntä Jeltsin-vastaisuudesta.
Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen perustaminen loi järjestöongelmia Neuvostoliiton kommunistiselle puolueelle, koska puolueiden jäsenmaksut oli tarkoitus maksaa jäsenpuolueelle. Jotkut alemman tason puolueorganisaatiot kuitenkin jatkoivat jäsenmaksujen maksamista suoraan yleisliittolaiselle puolueelle protestoiden näin kovan linjan johtamaa Venäjän SFNT:n kommunistista puoluetta..  Puolueesta tuli Isänmaallisten voimien koordinointikomitean jäsen. Komitea kampanjoi maaliskuun 1991 kansanäänestyksen puolesta.
Polozkovin erottaminen

Polozkov erotettiin Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen johdosta 6. elokuuta 1991 kolme päivää sen jälkeen, kun hän oli kutsunut Gorbatšovia petturiksi. Kuptsov nimitettiin puolueen uudeksi pääsihteeriksi.
Puolueen kieltäminen

Vanhoillisten vallankaappausyrityksen epäonnistuttua jäsentasavallat kielsivät paikalliset kommunistipuolueensa. Näin teki myös Jeltsin, joka antoi 23. elokuuta 1991 asetuksen "Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen toiminnan keskeyttämisestä'". Kaksi päivää myöhemmin asetus nro 90 määräsi puolueen toiminnan lakkautettavaksi ja sen varat siirrettäväksi Venäjän SFNT:lle. Marraskuun 6. päivä 1991 Jeltsin antoi lopullisen asetuksen puolueen lakkauttamista kieltäen käytännössä jo lopetetun puolueen.
Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen lakkauttaminen aloitti Venäjän perustuslakituomioistuimen ensimmäisen ja sen toimintahistorian pisimmän oikeusjutun. Tuomistuin teki lopulta päätöksen, jonka mukaan presidentin antamat asetukset olivat laillisia ja Venäjän SFNT:n kommunistinen puolue ei ollut erillinen osa Neuvostoliiton kommunistisesta puolueesta vaan sen osa, mutta siltikään Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen puolueorgaaneja ei voinut pitää vastuullisena NKP:n toiminnasta. Huolimatta siitä, että Neuvostoliiton kommunistinen puolue oli kielletty, ei se estänyt kommunistisen puolueen toimintaa Venäjällä.
Näin ollen 14. helmikuuta 1993 toisessa ylimääräisessä puoluekokouksessa perustettiin Venäjän federaation kommunistinen puolue, joka julisti itsensä Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen seuraajaksi. Uudeksi puoluejohtajaksi tuli Gennadi Zjuganov, joka oli ollut Venäjän SFNT:n kommunistisen puolueen ideologinen sihteeri ja pääsihteeristön jäsen.
Venäjän Federaation kommunistinen puolue on tällä hetkellä suurin ja merkittävin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen seuraajapuolueista.
Paulus Utsi

| Paulus Utsi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1918 Yykeänmuotka
Kuollut: 1. toukokuuta 1975 (56 vuotta) Porjus
Ammatti:  kirjailija, käsityöläinen
Kirjailija
Tyylilajit:  runous
Aiheet:  saamelainen kulttuuri
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Paulus Utsi (7. heinäkuuta 1918 Yykeänmuotka, Norja – 1. toukokuuta 1975 Porjus, Ruotsi) oli saamelainen runoilija ja käsityöläinen.
Utsi toimi saamelaiskäsitöiden (sámi duodji) opettajana pohjoisessa Lapissa, myös Inarissa. Hän oli aktiivinen yhdistysihminen ja saamelaispoliitikko. Hän korosti saamen kielillä kirjoittamisen tärkeyttä.
Utsi kirjoitti koko elämänsä, mutta ehti julkaista vain yhden kirjan elinaikanaan: runokokoelman Giela giela (1974). Muut runot ja tekstit on julkaistu postuumisti. Hänen puolisonsa Inger Utsi toimitti ja käänsi hänen tekstejään. Kuoleman jälkeen ilmestyivät Giela gielain (1980), Don čanat mu alccesat (1992) ja Följ stigen; texter 1941–1974 (2000).
Paulus Utsi oli ensimmäinen saamelaiskirjailija, joka löi itsensä läpi sodanjälkeisessä ajassa. Hänestä tuli tärkeä inspiraation lähde nuorille saamelaiskirjailijoille, kuten Nils-Aslak Valkeapäälle.
Utsin asema on erityisen tärkeä Ruotsin saamelaisten keskuudessa, ja hänen tunnetuinta runoaan ”Goahtoeanan”, jonka on säveltänyt Lars-Wilhelm Svonni, pitävät monet saamelaisten toisena kansallislauluna.
Paulus Utsin vanhemmat olivat Könkämän lapinkylän (Könkämä sameby) porosaamelaisia, joiden porojen kesälaitumet olivat Yykeässä Norjassa ja talvilaitumet Kaaresuvannossa Pohjois-Ruotsissa. Ruotsin ja Norjan välillä vuonna 1919 solmittu uusi laidunsopimus poisti Ruotsissa kirjoilla olevilta saamelaisilta laidunnusoikeuden Norjassa. Sopimus pakotti perheen muuttamaan porojensa kanssa Sirkaksen lapinkylään (Sirkas sameby) Jokimukkaan. Utsin mukaan perhe muutti vuonna 1922, mutta kirkonkirjoihin muutto on rekisteröity vasta vuonna 1926. Perhe oli vajaan kymmenen vuoden aikana ajettu ensin Jukkasjärveltä Koutokeinoon ja sieltä edelleen Kaaresuvantoon ennen kuin he päätyivät Sirkaksen lapinkylään.
Vuonna 1920 Luulajanjoesta tehtiin valtakunnallinen vesivoiman kehittämiskohde. Patoamiset hävittivät yhä enemmän porojen laidunmaata. Poronhoitoa ja saamelaista kulttuuria kohdannut paine leimasi vahvasti Utsin kirjailijantyötä.
Jalmari Lydecken

Jalmari Ludvig Lydecken (1. huhtikuuta 1875 Enonkoski – 1. marraskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja lahjoittaja.
Lydeckenin vanhemmat olivat tehtaanjohtaja Otto Ludvig Lydecken ja Nathalia Wilhelmina Winqvist. Kirjailija Arvid Lydecken oli hänen veljensä. Jalmari Lydeckenin ensimmäinen puoliso vuodesta 1903 oli Ingrid Eva Maria Ahlström (k. 1933), kauppaneuvos Antti Ahlströmin tytär, ja toinen vuodesta 1934 Ingrid Aina Charlotta Rydman. Lydecken tuli ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta 1895 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1901 ja maisteri 1903 sekä lääketieteen kandidaatiksi 1906 ja lisensiaatiksi 1910.
Lydecken oli oppikoulun opettaja Helsingissä 1900–1912, Bad Grankullan alilääkäri 1910–1911 ja ylilääkäri 1911–1913 ja sitten yksityislääkäri Helsingissä 1911–1959. Sanitas-sairaalan omistaja Lydecken oli 1925–1940. Hänellä oli myös useita luottamustoimia, mukaan luettuna liikeyritysten johtokuntien jäsenyydet. Lydecken teki testamentissaan miljoonalahjoituksen Suomen Kulttuurirahastolle ensimmäisen puolisonsa nimeä kantavan rahaston perustamiseksi.
Aiheesta muualla

Ingrid Ahlström-Lydeckenin rahasto
Stina Stoor

| Stina Stoor |
| --- | --- |
 Stina Stoor vuonna 2017
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1982 Bjurholm, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Puoliso:  Petter Stoor (2005–2018),  Peter Ericson (2018–)
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi, saame
Aiheet:  sivullisuus
Kirjallinen suuntaus: novelli
Pääteokset:  Ojura (2013),  Bli som folk (2015)
Palkinnot
 Uumajan novellipalkinto 2012  Ruotsin Radion novellipalkinto 2013  August-palkinnon ehdokkuus 2015  De Nios -yhdistyksen palkinto 2015  Katapulttipalkinto 2015  Borås Tidningin debytointipalkinto 2016 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Stina Maria Silene Ericson Stoor (o.s. Johansson, s. 6. tammikuuta 1982 Bjurholm, Ruotsi) on ruotsalais-saamelainen kirjailija.
Stoor kasvoi Bjurholmin lähellä. Murrosiässä hän joutui vaikeaan kasvukriisiin, johon kuului kotoa pakeneminen ja itsemurhayritys. Kriisi johti varhaiseläkkeeseen jo ennen hänen 25-vuotispäiväänsä. 30-vuotiaana hänellä oli kaksi lasta ja sairasteleva perhe.
Stoorin elämän käännekohta oli vuonna 2012 osallistuminen Uumajan novellikilpailuun, johon hänen osallistui nopeasti kirjoittamallaan saamenkielisellä tekstillä För vår del. Hän voitti kilpailun. Novellikokoelmat Ojura (2013) ja Bli som folk (2015) voittivat useita palkintoja ja niiden sanottiin uudistaneen ruotsinkielistä novelli-ilmaisua.
Teokset

2013 – Ojura (kustantaja Novellix)
2015 – Bli som folk (Norstedts)
2015 – Sky blue och maskrosljusen (Tundell Salmson audio)
2017 – Förord i Balladen om det sorgsna caféet : och sju noveller av Carson McCullers (Norstedts)
2017 – Monte Carlo i Västerbotten-fyran Novellikokoelma P.O. Enquist, Sara Lidman, Torgny Lindgren ja Stina Stoor (Novellix)
2018 – Hundhålen – Antologiassa Vänskap och varma tassar: berättelser om människans bästa vän (Brombergs)
2018 – Jag ska inte skriva någon bok - jag ska bygga en farkost i stället, att rädda mig med (Essä) (Dagens Nyheter)
2018 – Gåvan – Antologiassa Svenska noveller från Almqvist till Stoor (Bonniers)
2020 – Den svåra andra boken – Antologiassa Tag och skriv! (Natur & Kultur)
Musiikkifestivaali

Ruisrock-yleisöä 1971
Musiikkifestivaali on yleisötilaisuus, jossa monta yhtyettä tai artistia esittää vuorotellen ohjelmistojaan. Festivaalit kestävät usein monta päivää ja katsojat majoittuvat telttoihin. Ne järjestetään pääsääntöisesti kesäkuukausina.
Ympäristövaikutukset

Suurten massatapahtumien haittapuolia ovat liikenneongelmat, hiilidioksidi- ja saastepäästöt, tallautuneet pellot ja metsiköt, pelästyneet eläimet, melu ja muu ympäristön asukkaiden kokema häiriö. Suurimpien tapahtumien kävijät eivät välttämättä ole tulleet paikalle pelkästään musiikin takia, vaan taustana voi olla myös esimerkiksi alkoholin käyttö.