Haussmannin kaupunkiuudistus Pariisissa
Pariisi ennen Haussmannin uudistuksia > Varhaisemmat modernisointihankkeet

Vuonna 1608 kuningas Henrik IV:n määräyksestä rakennettiin uusi katu Rue Dauphine, joka johti Pont-Neufiltä Filip Augustin aikaiselle kaupunginmuurille saakka, Bucin portille, ja sitä kautta Saint-Germainin kylään. Vaikka toimenpide ei ollut luonteeltaan täysin julkinen ja vaikka uusi katu kulkikin puutarhojen kautta, Rue Dauphine oli kuitenkin Pariisin ensimmäinen suora ja moderni katu.
1600-luvulla Pariisin ympärille rakennettiin kuninkaiden määräyksestä useita puurivien reunustamia suoria teitä, joista useimmat alun perin sijaitsivat selvästi kaupungin ulkopuolella, mutta jotka kaupungin laajetessa ovat jääneet sen sisään puistokaduiksi. Ainoa keskikaupungille vanhojen korttelien läpi raivattu uusi katu oli vuonna 1689 rakennettu Rue du Roule, joka johti Pont-Neufiltä halleille..
1700-luvulla viranomaiset aloivat pitää Pariisin keskustan kortteleiden raivaamista välttämättömänä. Seinen varteen rakennettiinkin 1780-luvulla joukko pitkiä rantakatuja, ja samalla purettiin siltojen päällä olleet talot sekä liikenteellisistä että terveydellisistä ja tilankäytöllistä syistä. Ranskan vallankumouksen aikana vuonna 1794 "Taiteilijoiden komissio" julkaisi suunnitelman uusien katujen rakentamiseksi Pariisiin. Yhden niistä oli määrä johtaa Place de la Nationilta suoraan Louvren suurelle kolonnadille, jolloin se olisi ollut nykyisen Avenue Victorian suora jatke. Se ennakoi jo myöhempää suurta itä-länsi-suuntaista akselia, ja tarkoituksena oli myös korostaa julkisten monumenttien merkitystä.
Napoleon I määräsi, että kirkolta valtiolle siirtyneiden kiinteistöjen halki oli rakennettava loistelias katu Jardin des Tuileries'n reunaa pitkin. Vuonna 1807 aloitettiin tämän Rue de Rivolin ensimmäisten arkadien rakentaminen. Toisen tasavallan aikana sitä alettiin jatkaa Hôtel de Villelle saakka, mikä saatiin valmiiksi toisen keisarikunnan aikana. Tämä akseli, johon liittyi useita rakennuksia, oli liikenteen kannalta tehokkaampi kuin Taiteilijoiden komission ehdottama. Siinä käytettiin myös hyväksi vanhaa lain määräystä, jonka mukaan raunioituneiden talojen tilalle ei saanut rakentaa uusia, ellei uudisrakennusten julkisivuja siirretty viranomaisten määräämän linjan taakse. Tämä määräys kuitenkin teki mahdolliseksi leventää yleisiä kulkuväyliä vain hyvin hitaasti. Vuonna 1807 määrättiin Napoleonin määräyksestä vanhojen korttelien läpi puhkaistavaksi myös Rue d'Ulm, joka johti Sainte-Genevièven kirkon (nykyisen Panthéonin) luota Rue des Feuillantines'ille, Val-de-Grâcen sairaalan taakse. Kyseessä oli ensimmäinen katu, jonka avaamiseksi kiinteistöjä pakkolunastettiin.
1830-luvulla prefekti Rambuteau kiinnitti huomiota vanhojen ylikansoitettujen korttelien liikenteellisiin ja terveydellisiin ongelmiin ja julisti, että pariisilaisille oli annettava "vettä, ilmaa ja varjoa". Vuonna 1836 Pariisiin avattiin hänen mukaansa nimetty katu Rue des Francs-Bourgeois'n ja Rue Saint-Eustachen väliin. Lisäksi Pariisissa nousseet kansannousut olivat jatkuvana huolenaiheena silloiselle hallitukselle, joka itsekin oli saanut alkunsa heinäkuun vallankumouksesta vuonna 1830. Niinpä Rambuteau määräsi samaan aikaan myös Hotel de villeä laajennettavaksi, ja samalla sen eteen oli muodostettava entistä suurempi aukio. Hallituksen käytettävissä olleet keinot olivat kuitenkin vähissä, koska pakkolunastus edellytti voimassa olleiden lakien mukaan varsin painavia perusteita. Uusi 3. toukokuuta 1841 annettu laki väljensi pakkolunastuksen edellytyksiä, mutta laki oli edelleenkin omistajien puolella, jotka saattoivat asettaa erityisen lautakunnan puolustamaan heidän oikeuksiaan.
Toisen keisarikunnan alkuvaiheessa annettiin uusia säädöksiä, jotka yhdessä vuoden 1841 lain kanssa koskivat pakkolunastusta yleiseen tarpeeseen ja järjestelmällistä turvautumista lainanottoon. Nämä säädökset muodostivat laillisen perustan keisarin nimittämän uuden prefektin laajoille valtuuksille.