stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The World Factbook

| The World Factbook> CIA World Factbook |
| --- | --- |
 The World Factbookin tunnus.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  CIA ja muut liittovaltion virastot
Kieli:  englanti
Genre:  maantieteellinen vuosikirja
Kustantaja:  CIA
Julkaistu:  Verkkosivua päivitetään kahden viikon välein
Ulkoasu:  sidottu kirja ja verkkosivusto
ISBN:  0-16-076547-1
Lue kirja
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
The World Factbook, tai CIA World Factbook on Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n julkaisema maantieteellinen vuosikirja, jossa on lyhyt esittely kaikista maailman maista. Koska teos on Yhdysvaltain liittovaltion viranomaisten kustantama julkinen asiakirja, on sen aineisto julkista omaisuutta, public domainia. Kirjan toimituskunta ei ole julkinen, vaan tiedon kirjan sisällöstä sille välittää julkista kontaktipintaa edustavat yhteyshenkilöt. Näin ollen kirjan sisällöstä muutoin kuin suoranaisten asiavirheiden osalta ei ole mahdollista keskustella. Kirjan luokittelut noudattavat Yhdysvaltain ulkopoliittisia linjauksia, mikä näkyy muun muassa Jugoslaviaa koskevien sivujen osalta ja Myanmarin nimittämisessä Burmaksi (Kts. vastaava englanninkielinen artikkeli). Kirjan aineisto kootaan lukuisista Yhdysvaltain liittovaltion virastoista ja lähteistä. Vuoden 2008 jälkeen kirjasta ei enää julkaista kirjaa, vaan toimitus on siirtynyt päivittämään verkkoversiota.
Kirja- ja verkkosivusto

Kirjan verkkoversiossa olevia karttoja on käytetty runsaasti uudelleen, niin yksityisten henkilöiden kuin myös julkishallinnollisten organisaatioiden julkaisemassa aineistossa myös Yhdysvaltain ulkopuolella. Kirjan verkkoversiota päivitetään useita kertoja vuodessa.
Suomi The World Factbookissa

Suomen osalta kirjassa muutoksinamilloin? on ollut se, ettei Vasemmistoliittoa katsota enää kommunistiseksi puolueeksi kuten SKP ja SKDL sekä se, että kirjaan on tullut maininta alueellisista kiistoista (Karjala-kysymys), josta mainitaan, ettei Suomen hallituksella ole asiassa vaatimuksia. Verkkoversiossa voi olla ajoittain kirjoitusvirheitä suomenkielisten sukunimien osalta ja ajoittain päivitys tulee verrattain myöhään. Kun Jyrki Katainen ehti Yhdysvaltoihin ystävyyspuoluevierailulle republikaanisen puolueen luokse puheenjohtajana, oli verkkoversiossa maininta siitä, että Kokoomuksen puoluejohtaja on Ville Itälä. Kirjalla on palautekanava mahdollisista virheistä tai muusta palautteesta CIA:n verkkosivuilla.
Merkittävyys

Koska The World Factbook on julkaisijaansa liittyen julkista tiedustelutietoa, on sitä pidettävä jonkinlaisena Yhdysvaltojen virallisia kantoja heijastelevana julkaisuna, vaikkei sen kustantaja ole politiikkaa muotoileva (policy making) liittovaltion virasto. Helposti verkosta saatavana ja kaikkien maiden osalta samankaltaisesti jäsenneltynä kirjan verkkosivusto on helppo referenssi. Näin ollen sen sisältämät kartat ovat levinneet laajalti Internetissä. Julkaisija CIA kuitenkin toivoo, että kun kirjan aineistoa käytetään, viitattaisiin siihen lähteenä.
Aiheesta muualla

The World Factbook (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The World Factbook: Suomi (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Taistelu Mantšuriasta

Keskinen Tyynimeri
Pearl Harbor
Iskut Marshallin- ja Gilbertsaarille
Doolittlen hyökkäys
Korallimeri
Midway
RY
Salomonsaaret
Gilbert- ja Marshallinsaaret
Mariaanit ja Palau
Tulivuorisaaret ja Ryūkyūsaaret
Inmate
Kaakkoinen Tyynimeri
Indokiina (1940)
Thaimaa
Alankomaiden Itä-Intia
Malesia
Burma (1941–1942)
Singapore
Burma (1942–1943)
Burma (1944)
Burma (1944–1945)
Indokiina (1945)
Malakansalmi
Tiderace
Zipper
Ranskan–Thaimaan sota
Thaimaa
Intian valtameri (1940–1945)
Strategiset pommitukset (1944–1945)
Lounainen Tyynimeri
Filippiinit (1941–1942)
Alankomaiden Itä-Intia (1941–1942)
Timor
Taistelu Australiasta
Uusi-Guinea
Filippiinit (1944–1945)
Oboe
Pohjois-Amerikka
Aleutit
Ellwoodin pommitukset
Estevan Pointin majakka
Fort Stevensin pommitukset
Ilmavalvonta
Ilmapallohyökkäykset
Projekti Hula
Japani
Ilmahyökkäykset Japaniin
Mariaanien ilmapommitukset
Tulivuorisaaret ja Ryūkyūsaaret
Tokion pommitukset
Starvation
Laivastoiskut Japaniin toisessa maailmansodassa
Hyökkäys Yokosukaan
Sagaminlahden taistelu
Kuren pommitukset
Operaatio Downfall
atomipommit
Kuriilisaarten maihinnousu
Japanin antautuminen
Mantšuria
Mantšuria (1945)
Sahalinin saarten valtaus
Shumshun taistelu
Taistelu Mantšuriasta (tunnetaan myös nimillä Neuvostoliiton invaasio Mantšuriaan ja operaatio Elokuun myrsky) oli Neuvostoliiton suorittama sotilasoperaatio 9.–20. elokuuta 1945 välisenä aikana. Neuvostoliiton hyökkäys perustui 1943 pidettyyn Teheranin konferenssiin, jossa Neuvostoliitto saatuaan vakuutuksen Normandian maihinnoususta lupautui helpottamaan Tyynenmeren sotaa Yhdysvalloille hyökkäämällä Japania vastaan Kiinassa. Neuvostoliiton hyökkäys päätti Japanin ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksen, joka oli solmittu 13. huhtikuuta 1941 viiden vuoden ajaksi. Neuvostoliiton hyökkäys tapahtui kolmen kuukauden kuluttua Saksan antautumisesta Neuvostoliitolle. Yhdysvallat ei pitänyt enää välttämättömänä Neuvostoliiton tukea ydinasein voitettavaa Japania vastaan, koska siitä seurasi Neuvostoliiton ja kommunistien aseman vahvistuminen Kaakkois-Aasiassa, mutta Neuvostoliitto piti kiinni Teheranin konferenssin lupauksestaan. Itä-Aasiaan toimitettiin runsaasti Saksasta vapautuneita ensilinjan taistelujoukkoja ja ylivoima oli varmistettu.
Sotaretki käsitti Neuvostoliiton hyökkäyksen Itä-Aasiassa Japania vastaan Kiinassa ja Kuriileilla. Sotaretken valmistelu alkoi Saksan antauduttua toisessa maailmansodassa Euroopasta Itä-Aasiaan rautateitse siirretyin voimin. Taistelut käytiin pääasiassa Japanin keisarikunnan Mantšukuossa, Mantšuriassa olevia joukkoja, Kwantungin armeijaa vastaan. Japanilla ja Neuvostoliitolla oli 1941 solmittu, vuoteen 1946 kestävä hyökkäämättömyyssopimus.
Nimi

Mantšurian taistelusta käytetään englanniksi joskus nimitystä August Storm (suom. elokuun myrsky). Nimityksen keksi yhdysvaltalainen upseeri David M. Glantz, joka käytti sitä väitöskirjansa nimessä vuonna 1983. Neuvostoliitossa käytettiin ja Venäjän federaatiossa käytetään operaatiosta nimeä taistelu Mantšuriasta tai Mantšurian operaatio.
Operaation kulku

Neuvostoliitolla oli operaatioon käytössään 1,5 miljoonaa miestä, 28 000 tykkiä ja kranaatinheitintä, 5 500 panssarivaunua ja 4 370 lentokonetta. Neuvostoliitossa pelättiin Japanin mahdollisesti käyttävät Yksikkö 731:n kehittämiä biologisia aseita, joten neuvostoliittolaiset sotilaat oli ennen operaation alkua rokotettu ja heille oli jaettu suojanaamioita.
Japanin keisarikunnan Kwantungin armeijan riveissä oli 1 200 000 miestä, joista tosin osa oli Mantšurian ulkopuolella Sahalinin saarella ja Kuriileilla. Armeijaa komensi kenraali Otozō Yamada. Neuvostoliittolaisen Suuren Isänmaallisen sodan historia -kirjan mukaan japanilaisilta puuttui automaattiaseita, panssarintorjunta-aseita, vastatykistöä ja heillä oli vain vähän raketinheittimiä ja raskaita tykkejä. Divisioonien ja rykmenttien tykit olivat pääasiassa vain 75 millimetrin kaliiperia.
Jaltan konferenssissa Neuvostoliitto oli luvannut liittyä sotaan Japania vastaan parin kolmen kuukauden kuluessa Saksan antautumisesta. Hyökkäys alkoikin 9. elokuuta puolenyön jälkeen. Neuvostoliitto luovutti Japanin Moskovan-suurlähettiläälle Naotake Satōlle sodanjulistuksen vain joitakin minuutteja ennen hyökkäyksen alkamista.
Neuvostoliiton pääasiallinen hyökkäys tapahtui marsalkka Rodion Malinovskin johdolla Mongoliasta käsin, ja tämän joukko-osastot etenivätkin lähes 500 kilometriä vain kolmen vuorokauden aikana. Tämä yllätti Yamadan, koska hän oli uskonut alueen vaikeakulkuisen maaston estävän panssarioperaatiot. Malinovskin joukkojen suurimmaksi ongelmaksi nousivatkin japanilaisten vastarinnan sijasta huolto- ja maasto-ongelmat.
Japanilaisjoukoista vain osa osallistui taisteluihin, mutta nämä kärsivät silti huomattavasti suurempia tappioita kuin neuvostoliittolaiset. Vielä tulitauon jälkeenkin japanilaisia on arveltu kuolleen jopa sata tuhatta. Koko operaation ajan Neuvostoliitolla oli Mantšuriassa myös ilmaherruus, ja japanilaiset lentokoneet joutuivat vetäytymään Koreaan ja Japaniin.
Vaikka Japanin keisari Hirohito ilmoitti Japanin antautumisesta 14. elokuuta, minkä Yamada samoin tunnusti 18. elokuuta, neuvostojoukot jatkoivat tunkeutumistaan Japanin hallitsemille alueille aina 2. syyskuuta 1945 tapahtuneeseen antautumiseen asti. Tuolloin ne olivat jo saavuttaneet 38. leveyspiirin Korean niemimaalla.
Vaikutukset

Neuvostoliiton tunkeutuminen Koreaan Mantšurian operaation aikana johti siihen, että Truman ja Stalin sopivat Korean jakamisesta Etelä- ja Pohjois-Koreaan.
Japanilaisia jäi Neuvostoliiton vangiksi noin 594 000. Heidät vietiin pakkotyöhön Neuvostoliittoon, mistä selvityneitä alettiin myöhemmin palauttaa kotimaahansa. Viimeiset vangit palasivat Neuvostoliitosta vasta vuonna 1956. Japanilta saamaansa sotamateriaalia Neuvostoliitto luovutti Kiinan kommunistien kansan vapautusarmeijalle. Materiaaliin sisältyi 3 700 tykkiä, 600 panssarivaunua ja 861 lentokonetta.
Neuvostoliitto otti Mantšuriassa haltuunsa suuria määriä teollisuuslaitteita ja rautatietekniikkaa ja siirsi sen Siperiaan. Alueen teollisuustuotanto laski pakko-ottojen vuoksi noin 60 prosenttiin aiemmasta.
Mantšurian operaation jatkona Neuvostoliitto miehitti myös Japanille kuuluneet Kuriilien saaret. Japani ei vieläkään hyväksy eteläisten saarten liittämistä Venäjään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taistelu Mantšuriasta Wikimedia Commonsissa
Cláudio Taffarel

Cláudio Taffarel
Cláudio André Mergen Taffarel (s. 8. toukokuuta 1966 Santa Rosa, Brasilia) on aktiiviuransa lopettanut entinen brasilialainen jalkapallomaalivahti, joka oli aikoinaan myös Brasilian maajoukkueen ykkösmaalivahti.
Taffarelin uraan mahtuivat kolmet MM-kisat (1990, 1994 ja 1998) sekä kesäolympialaiset 1988. Hän voitti MM-kultaa 1994 sekä saavutti MM-hopeaa 1998 ja olympiahopeaa 1988.
Vuoden 1994 MM-turnauksessa hänen apunaan oli usein Jorginhon ja Marcio Santosin johtama varsin loistava puolustus. Turnauksen alkulohkon otteluissa Taffarelin taakse tehtiin vain yksi maali, ja pudotuspeleissäkin vain kaksi (pois lukien finaalin rangaistuspotkukilpailussa tehdyt kaksi maalia). Finaalin jälkeen Taffarelin kerrottiin unohtaneen matkatavaransa paikalliseen taksiin. Matkalaukussa oli sekä hänen juuri voittamansa kultamitali että jokunen tuhat dollaria käteistä rahaa. Kun kyseinen taksinkuljettaja palautti mitalin ja matkatavarat rahoineen joukkueen majoitustiloihin, sai hän löytöpalkkiona tuhat dollaria rahaa sekä Taffarelin signeeraaman pelipaidan.
Neljä vuotta myöhemmin Ranskan kisoissa Taffarel auttoi joukkueensa jälleen finaaliin, mutta tällä kertaa tuloksena oli tappio. Välieräottelussa Alankomaita vastaan Taffarel oli 4–2 voittoon päättyneessä rangaistuspotkukilpailussa joukkueensa avainpelaaja torjumalla alankomaalaisten kaksi viimeistä laukausta.
Taffarel lopetti uransa kauden 2000–2001 päätteeksi, mutta palasi vielä kerran pelikentälle vuoden 2004 jälkipuoliskolla ystävyysottelussa, jossa vuoden 1994 maajoukkue pelasi Meksikoa vastaan Los Angeles Memorial Colosseum -stadionilla.
Taffarel on 101 ottelullaan eniten maaotteluita pelannut brasilialainen maalivahti. Peliaikanaan hän tuli tunnetuksi paitsi ilmiömäisestä pelisilmästään, myös varmasta pallon käsittelystä sekä loistavista avauksistaan. Taffarel on myös yksi yhdeksästä maalivahdista jalkapallolegenda Pelen kokoamalla 125 parhaan elävän jalkapalloilijan listalla.
Maajoukkuesaavutusten ohella Taffarelin ansiolistalla on UEFA Cupin voitto Galatasarayn paidassa vuonna 2000 sekä valinta ottelun parhaaksi pelaajaksi tuon turnauksen finaalissa.
Seurat

Sport Club Internacional, Brasilia 1984–90
Parma FC, Italia 1990–93 ja 2001–02
AC Reggiana 1919, Italia 1993–94
Clube Atlético Mineiro, Brasilia 1994–97
Galatasaray SK, Turkki 1998–2001
Aiheesta muualla

The FIFA 100
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 Taffarel |
2 Jorginho |
3 Ricardo Gomes |
4 Dunga |
5 Alemão |
6 Branco |
7 Bismarck |
8 Valdo |
9 Careca |
10 Silas |
11 Romário |
12 Acácio |
13 Mozer |
14 Aldair |
15 Müller |
16 Bebeto |
17 Renato |
18 Mazinho |
19 Ricardo Rocha |
20 Tita |
21 Mauro Galvão |
22 Zé Carlos |
Valmentaja Lazaroni
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1994
1 Taffarel |
2 Jorginho |
3 Rocha |
4 Ronaldão |
5 Silva |
6 Branco |
7 Bebeto |
8 Dunga |
9 Zinho |
10 Raí |
11 Romário |
12 Zetti |
13 Aldair |
14 Cafu |
15 Santos |
16 Leonardo |
17 Mazinho |
18 Paulo Sérgio |
19 Müller |
20 Ronaldo |
21 Viola |
22 Gilmar |
Valmentaja Parreira
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Taffarel |
2 Cafu |
3 Aldair |
4 Júnior Baiano |
5 Sampaio |
6 Roberto Carlos |
7 Giovanni |
8 Dunga |
9 Ronaldo |
10 Rivaldo |
11 Emerson |
12 Carlos Germano |
13 Zé Carlos |
14 Gonçalves |
15 Cruz |
16 Zé Roberto |
17 Doriva |
18 Leonardo |
19 Denílson |
20 Bebeto |
21 Edmundo |
22 Dida |
Valmentaja Zagallo
Keskiputouksen voimalaitos

| Keskiputouksen voimalaitos |
| --- | --- |
 Voimala Hämeensillan puolelta nähtynä.
Osoite:  Satakunnankatu 13b
Sijainti:  Kyttälä, Tampere
Koordinaatit:  61°30′01″N, 23°45′47″E
Rakennustyyppi:  energiantuotantorakennus
Valmistumisvuosi:  1932
Suunnittelija:  Bertel Strömmer (julkisivut) August Sandsund (tilat)
Omistaja:  Tampereen kaupunki
Käyttäjä:  Tampereen Sähkölaitos
Tyylisuunta:  funktionalismi
Julkisivumateriaali:  punainen tiili
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keskiputouksen voimalaitos on Tampereen Sähkölaitoksen vesivoimala, joka sijaitsee Tammerkosken itärannalla Koskipuiston vieressä. Nykyinen punatiilinen rakennus on valmistunut vuonna 1932, ja sen funkistyyliset, pelkistetyt julkisivut on suunnitellut kaupunginarkkitehti Bertel Strömmer. Voimala on keskeinen osa Tammerkosken kansallismaisemaa.
Voimalan teho on 8,7 megawattia. Sähkölaitoksella on koskessa myös kaksi muuta vesivoimalaa: Tampellan voimalaitos (teholtaan 3,3 megawattia)​​ ja Finlaysonin voimalaitos (teholtaan 4,4 megawattia). Näiden kolmen voimalan yhteenlaskettu sähköntuotanto on keskimääräisenä vesivuonna noin 60 gigawattituntia.
Voimalan historiaa

Tampereen kaupunki perusti kunnallisen sähkölaitoksen vuonna 1888 – ensimmäisenä Suomessa ja ensimmäisten joukossa koko maailmassa. Aluksi sähkölaitos käytti sähköntuotantoon höyrykonetta. Vuonna 1891 se alkoi hyödyntää vesivoimaa, kun se sai tilat Tampereen Myllyn siipirakennuksesta Tammerkosken keskiputouksen itäpuolelta. Myöhemmin mylly purettiin, ja vuonna 1910 sen tilalle nousi Lambert Pettersonin suunnittelema voimalarakennus. 1930-luvun alussa paikalle tehtiin nykyinen voimalaitos, joka valmistuessaan moninkertaisti Tampereen sähköntuotannon.
Rakennuksen status

Keskiputouksen voimalaitos liittyy kiinteästi Tammerkosken teollisuusmaisemaan, jonka Museovirasto on luokitellut valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Kaupungin asemakaavassa rakennus on suojeltu. Suojelumääräyksen mukaan kyseessä on ”rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokas sekä kaupunkikuvan säilymisen kannalta tärkeä rakennus”. Voimalaa ei saa purkaa, ja siihen tehtävät korjaus- ja muutostyöt täytyy suorittaa niin, ettei niillä turmella rakennuksen, rakenteiden, julkisivujen tai kiinteän sisustuksen rakennustaiteellisia, rakennusteknisiä eikä kulttuurihistoriallisia arvoja.
Kuvia

Voimalan rakennustyömaa, vieressä vanha vesivoimalaitos.
Voimala ja putous Kirjastonpuiston suunnalta nähtynä.
Näkymä Satakunnansillan luota.
Voimala iltavalaistuksessa.
Vihreä erikoisvalaistus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keskiputouksen voimalaitos Wikimedia Commonsissa
Uusi pato Tammerkoskeen, Suomen Kuvalehti 21.2.1931, nro 8, s. 37, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Uuden voimalaitoksen suuri valssipato paikoillaan. 60.000 kiloa painava liikkuva rautalieriö, joka kykenee läpäisemään Tammerkosken suurimmankin tulvaveden, Aamulehti 12.2.1933, nro 41, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tammerkosken voimalaitos valmistunut eräitä viimeistelytöitä lukuunottamatta. Perjantaina laskettiin vesi suureen altaaseen, Aamulehti 23.7.1933, nro 193, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sateesta sähköä, 800,000 ha:n sadealue käytetään pisaralleen, Suomen Kuvalehti 4.11.1933, nro 45, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tammerkosken uusi voimalaistos valmiina. Kehittää sähkövirtaa neljä kertaa enemmän kuin aikaisempi sähkölaitos. Rakennustyöt kestäneet kolme vuotta, kustannukset 27,5 milj. mk., Aamulehti 5.11.1933, nro 298, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Islam Afrikassa

Afrikkalaiset muslimit ovat pääosin sunnalaisia malikiitteja, shafi'ilaisia tai hanafeja. Shiilaisia ibadiitteja on jonkin verran Libyassa ja Sansibarissa.
Islam on levinnyt Afrikassa  Pohjois-Afrikkaan, Itä-Afrikkaan ja välittömästi Saharan eteläpuolelle. Se on kristinuskon ohella mantereen valtauskonto. Suunnilleen puolet afrikkalaisista on muslimeja. Heistä puolet puhuu äidinkielenään muuta kuin arabiaa. Melkein kaikki Afrikan muslimit ovat sunneja. Pohjois-Afrikassa he kuuluvat šarian tulkinnassa maliki -koulukuntaan. Itä-Afrikassa vallitseva lakikoulu on shafi'i.
Afrikan arabialaisessa osassa Kairossa sijaitseva al-Azharin yliopisto on maailman sunnimuslimien tärkein ja arvovaltaisin keskus, eräänlainen islamin Vatikaani. Yliopisto on al-Azharin moskeijan yhteyteen keskiajalla perustetun uskonoppineita kouluttaneen madrasan seuraaja. Afrikkalainen islam on saanut lisäväriä Afrikan perinteisistä uskonnoista.
Muslimiväestön lukumäärä

Maailman kaikista muslimeista 16 % asui 2019 Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja 20 % Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa (MENA-maat).  Koko maailman muslimeista noin neljäsosa asuu Afrikassa. Afrikassa muslimienemmistöisiä maita on etenkin Pohjois-Afrikassa ja Afrikan sarvessa. Egyptissä muslimien osuus oli 90 %, ja Mauritaniassa, Algeriassa, Marokossa ja Somaliassa jopa 99 % vuonna 2019. Monissa muissakin Afrikan maissa islam on enemmistöuskonto. Vuonna 2015 lukumääräisesti eniten muslimeja oli Afrikan maista Nigeriassa (90 miljoonaa), Egyptissä (84 miljoonaa) ja Algeriassa (37 miljoonaa).
Islamin leviäminen Afrikkaan

Islamin leviämiselle Afrikkaan loi edellytykset 600-luvun arabivalloitus, joka ulottui  Pohjois-Afrikan halki Egyptistä Tangeriin alle vuosisadassa. Valloitusta edelsi maatalousyhteiskuntien väestökato, joka saattoi johtua kulkutaudeista ja kuivuudesta. Pohjois-Afrikassa maaseutu elpyi entiselleen vasta 800-luvulla.
Pohjois-Afrikan rannikkoalueet alkoivat islamisoitua viimeistään 800-luvulla, kun abbasidien valtionuskonto alkoi yleistyä rannikon asukkaiden keskuudessa. Arabivallan ensimmäisiltä vuosisadoilta ei vielä ole merkkejä islamista. Väestön enemmistön uskonnoksi islam muuttui vasta 1000-luvulla.
Muualle Afrikkaan islam alkoi levitä pääasiassa kauppiaiden välityksellä. Reittejä oli kaksi: ensimmäinen kulki Saharan autiomaan halki sen eteläreunoille ja siitä eteenpäin aina sademetsävyöhykkeelle asti. Toinen reitti syntyi kauppiaiden purjehtiessa Punaista merta ja Intian valtamerta pitkin Itä-Afrikan rannikoille. Islamin leviäminen seurasi kolmivaiheista kehitystä. Ensin muslimikauppiaat toivat islamin kaupallisiin keskuksiin, joissa he olivat vähemmistönä pakanaväestön keskuudessa. Toisessa vaiheessa kaupunkien hallitsevat piirit kääntyivät islamiin. Kolmannessa vaiheessa islam alkoi levitä myös maaseudulle, missä valtaosa väestöstä asui. Tällöin islam alkoi muuttua enemmistöuskonnoksi. Viimeiseen vaiheeseen liittyi usein suufilaisten veljeskuntien synty ja jihadistinen kiivailu puhdasoppisen islamin puolesta. Tässä vaiheessa islamia alettiin levittää myös aseellisen jihadin keinoin.
Islamin leviämistä Afrikassa auttoi maantieteellinen etäisyys islaminuskon keskuksiin. Sen ansiosta afrikkalainen islam pystyi yhdistelemään itseensä afrikkalaisten uskontojen aineksia. Esimerkiksi esi-isien henget tulkittiin islamilaisiksi jinneiksi, ja entisistä jumaluuksista tuli enkeleitä. Islam ei liioin sisältänyt aineksia, jotka olisivat olleet jyrkästi ristiriidassa paikallisten heimokulttuurien kanssa. Uusi uskonto eteni 1700-luvulle mennessä Keski-Afrikkaan, missä se pysähtyi sademetsävyöhykkeeseen. Itä-Afrikassa islam yleistyi kauppayhteyksien myötä rannikkoalueille. Orjakaupalla oli paljon merkitystä islamin leviämisessä.
Kauppiaitten rooli

Historioitsija David Robinsonin mukaan kauppiaat olivat avainasemassa islamin leviämisessä Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan ja Itä-Afrikkaan.  Kauppiaitten sitoutuminen samaan uskontoon auttoi liiketoimia, jotka perustuivat molemminpuoliseen luottamukseen. Jared Diamondin mukaan luottamuksen rakentaminen onkin yksi uskonnon perustehtävistä.   Moshe Gil tutki 1000-luvun juutalaisia kauppiaita Välimeren alueella, ja totesi melkein kaikkien toimineen kauppiasverkostossa ja hyvässä yhteistyössä muiden verkoston jäsenten kanssa.  Muslimikauppiaitten liikekumppanit saattoivat asua hyvin kaukana, mutta silti heidän kanssaan oli uskaltauduttava kauppasuhteisiin. Uskonto tarjosi myös yhteisen lakipohjan erimielisyyksien sopimiseen.
Kauppiaitten rooli > Itä-Afrikka

Itä-Afrikassa kauppiaitten dhow -laivat purjehtivat pitkin rannikkoa hakemassa norsunluuta, kultaa ja muita metalleja, nahkatuotteita sekä orjia. Vuorovaikutus rannikon asukkaiden kanssa toi bantukieli swahiliin arabialaista sanastoa. Kauppiaat asettuivat asumaan omiin muslimikaupunginosiinsa rannikon pieniin kauppakeskuksiin, jotka olivat poliittisesti itsenäisiä. Kauppiaat harjoittivat islamia, mutta sovussa paikallisten jumaluuksien ja tapojen kanssa. Varakkaiden kauppiaiden elämäntapa herätti kiinnostusta kaupunkien yläluokan keskuudessa ja edisti islamin leviämistä.  Uskoa ei Itä-Afrikassa pyritty levittämään pyhän sodan avulla. Vasta 1700-luvulla islam alkoi levitä rannikolta sisämaahan.
Kauppiaitten rooli > Saharan reitti

Islam alkoi levitä kauppareittien välityksellä Saharan eteläpuolelle, missä berberiyhteisöt olivat ensimmäisiä siihen kääntyneitä yhteisöjä. Muslimikauppiailla oli suuri merkitys Sahelin alueelle syntyneiden valtioiden vaurastumisessa vuosina 800–1600. Tällaisia valtioita olivat Ghana, Mali, Songhay ja Kanem.  Kun paimentolaiskansat kääntyivät islamiin, uutta uskontoa alettiin levittää myös pyhän sodan eli jihadin avulla.
Historia alueittain > Pohjois-Afrikka

Pohjois-Afrikan koko rannikko Egyptistä Atlantille joutui beduiiniheimoihin kuuluvien valloittajien haltuun 600-luvun kuluessa. Hellenistisen kristillisyyden, juutalaisuuden ja sisämaan animismin ja polyteismin tilalle tuli valloittajien ismailiittinen uskonto, joka viimeistään 800-luvulle tultaessa oli muuttunut islamiksi samalla, kun valloittajat alkoivat kuvata itseään "arabeiksi".
Arabivalloitus polki jalkoihinsa Pohjois-Afrikkaan levinneen kristinuskon, joka vandaalien 400-luvulla tapahtuneen Pohjois-Afrikan valloituksen myötä oli saanut areiolaisen muodon. Väestön kääntymistä valloittajien uskontoon saattoi edistää se, että areiolaisuuden tavoin myös arabit torjuivat kolminaisuusopin ja käsityksen Jeesuksesta Jumalan poikana.
Damaskoksessa valtaa pitäneet umaijadit (661–750) eivät saaneet lujaa otetta Pohjois-Afrikasta. Siellä heidän valtansa rajoittui rannikon kaupunkialueisiin, kun taas paimentolaisuutta harjoittavat berberiheimot säilyttivät itsenäisyytensä. Umaijadeja koskevista historian lähteistä puuttuvat vielä maininnat islamista, mutta heidän jälkeensä Persiasta käsin valtaan nousseet abbasidit (750–) toivat mukanaan perimätietoja profeetta Muhammedista.