stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Psykoanalyysin kritiikki
Psykoanalyyttisen opin kritiikki

Psykologi Martin Seligman kirjoitti 2002, että edeltäneiden kolmenkymmenen vuoden aikana psykologiassa on tapahtunut kognitiotieteellinen vallankumous, joka on kyseenalaistanut psykoanalyysin tieteellisen arvon. Alice Miller ja Joel Kupfersmid kyseenalaistivat oidipuskompleksin olemassaolon ja sitä koskevan näytön. Monet muut ovat esittäneet, että psykoanalyysi kokonaisuudessaan on näennäistiedettä...
Psykoanalyysiä valetieteelliseksi ovat syyttäneet kielitieteilijä Noam Chomsky, evoluutiopsykologi Steven Pinker, biologi Stephen Jay Gould ja fyysikko Richard Feynman. Gould huomauttaa että Freud uskoi (nykyään virheelliseksi katsottuun) rekapitulaatioteoriaan ja perusti sille käsityksensä neurooseista.
Karl Popperin kritiikin mukaan suurinta osaa psykoanalyysin väittämistä ei voi falsifioida tieteellisin menetelmin. Adolf Grünbaumin kuitenkin väittää, että psykoanalyysin teoriaa kuvataan Popperiin perustuvassa arvostelussa virheellisesti. Grünbaum katsoo silti, etteivät kliinisten tutkimusten tulokset tue psykoanalyyttista teoriaa.
B. F. Skinner väitti, ettei Freud käyttänyt psykoanalyysin teoriaansa teoreemien ja testattavien hypoteesien luomiseen. Jos teorian ja empiiristen havaintojen välillä ei ollut mitään yhteyttä, yhteys luotiin jälkikäteen muuttamalla teoriaa siten, ettei se enää olisi räikeästi ristiriidassa havaintojen kanssa. Skinner myös argumentoi, ettei Freud operationalisoinut ja testannut ajatuksiaan silloinkaan, kun ne olivat empiirisesti tutkittavissa, vaan käytti vertauskuvia ja anekdootteja omasta lapsuudestaan ja muilta ihmisiltä.
Eräät tutkijat ovat väittäneet Freudin tietoisesti vääristelleen tutkimuksiaan. Toisten mielestä tutkimustiedon väärinkäytön takia psykoanalyysi olisi näennäistiedettä.
Psykoanalyyttinen teoria perustuu ajatukselle siitä, että vaikeasti käsiteltävät muistot torjutaan eli painetaan tiedostamattomaan. Psykoanalyysissa nämä torjutut muistot pyritään palauttamaan tietoisuuteen ja käsittelemään yhdessä terapeutin kanssa. Frankel kuitenkin toteaa, että kliininen näyttö muistojen torjunnasta on olematonta tai heikkoa. Häntä mukaillen nykyaikainen muistitutkimus ei tue psykoanalyysin käsitystä muistin toiminnasta. Frankel tuo myös esille, että monissa psykoanalyysiä puolustavien julkaisujen sisällöissä on metodologisia heikkouksia. Myös Pope on herättänyt keskustelua psykoanalyyttisten tutkimusten menetelmällisistä heikkouksista. Hänen mukaansa on mahdollista, että psykoanalyysissa terapeutti saa potilaassaan aikaan virheellisiä muistikuvia lapsuuden tapahtumista.
Science-lehden pääkirjoituksessa 2005 todettiin, että psykoanalyysi on poistunut mielenterveystyön keskiöstä epätieteellisyytensä takia.
Psykoanalyysin oppiin perustuvan terapian arvioiminen

Vuonna 2004 kansainvälinen tutkijaryhmä totesi, että psykoanalyyttisen terapian tulokset ovat heikompia kuin eräiden muiden terapioiden. Toisessa kansainvälisessä meta-analyysissä tarkasteltiin 11 eri tutkimusta. Tutkijat päätyivät tulokseen, että näyttö ei tue pitkäaikaisen psykoanalyyttisen terapian tehokkuutta. Monissa muissa tutkimuksissa on kuitenkin saatu näyttöä terapiasuhteen hyödyllisyydestä riippumatta siitä, mihin teoriaan terapia pohjautuu.
Kirjallisuutta

Fisher, Seymor & Greenberg, Roger P.: Freud Scientifically Reappraised. Testing the Theories and Therapy. New York: John Wiley, 1996. ISBN 0-471-57855-X. (englanniksi)
Hamilo, Marko (toim.): Älkää säätäkö päätänne – häiriö on todellisuudessa. Suomalaisen psykokulttuurin kritiikki.  Helsinki:  Ajatus, 2007.  ISBN 978-951-20-7202-6
Grünbaum, Adolf: Is Freud’s theory well-founded? — The Behavioral and Brain Sciences 2/1986 (9. vsk.), s. 266–281.
Grünbaum, Adolf: Validation in the Clinical Theory of Psychoanalysis: A Study in the Philosophy of Psychoanalysis. Psychological Issues, 61. Madison: International Universities Press, 1993. (englanniksi)
Grünbaum, Adolf: Critique of Psychoanalysis. Teoksessa Erwin, Edward (toim.): The Freud Encyclopedia. Theory, Therapy, and Culture, s. 117–136. 2002. ISBN 0-415-93677-2. (englanniksi)
Köhler, Thomas 1996: Anti-Freud-Literatur von ihren Anfängen bis heute. Zur wissenschaftlichen Fundierung von Psychoanalyse-Kritik. Stuttgart: W. Kohlhammer, 1996. ISBN 3-17-014207-0. (saksaksi)
Robinson, Paul A.: Freud and His Critics. Berkeley: University of California Press, 1993. ISBN 0-520-08029-7. (englanniksi)
Tammisalo, Osmo: Tavataan ensi viikolla. Psykoanalyysin ja sen hoitovaikutusten kriittinen tarkastelu.  Helsinki:  Terra cognita, 2007.  ISBN 978-952-5697-07-0
Aiheesta muualla

Erola, Jan: Psykoanalyysi on uskon asia. Ylioppilaslehti 26.5.2000.
International Network of Freud Critics (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Kihlstrom, John F.: Is Freud Still Alive? No, Not Really. (englanniksi)
Psykoanalyysin viimeinen vuosisata (Arkistoitu – Internet Archive). MOT TV1 19.10.1998.
Niemelä, Jussi K.: Hulluuden hiirenloukussa. Skeptikko 3/2006.
Nykänen, Ismo: Jäähyväiset Sigmund Freudille. Eurooppalaisia puheenvuoroja, Yle 12.10.2010.
Roos, J. P.: Minne hysteerikot katosivat? Freudista ja yhteiskuntatieteistä. Yhteiskuntapolitiikka 1/2000.
Roos, J. P.: Miksi psykoanalyysi (joutaa museoon)? Esitelmä 19.3.2001.
Saarikoski, Saska: Psykoanalyysi piinasi homoja pitkään. Helsingin Sanomat 3.7.2022.
Psykoanalyyttinen taiteentutkimus

Frederick S. Wight tulkitsi Henry Mooren ”ontoiksi syötyjen” naishahmojen ilmentävän taiteilijan infantiilia kannibalismia ja halua palata takaisin äidin kohtuun. Mooren teos Makaava figuuri; ulkoinen muoto, 1953–1954, Jerusalem.
Freudin korppikotkaksi tulkitsema muoto Leonardo da Vincin maalauksessa Neitsyt Maria, Jeesuslapsi, lammas ja Pyhä Anna.
Michelangelon Mooses, osa Julius II:n hautamuistomerkkiä, 1513–1515.
Psykoanalyyttinen taiteentutkimus perustuu Sigmund Freudin ja Carl Gustav Jungin kirjoituksiin taiteesta ja taiteen luomisesta.
Freudin teoria taiteesta ja unien tulkinnasta

Sigmund Freudin psykoanalyyttisessa teoriassa taiteen tekemisen olemuksesta on keskeistä ristiriita tietoisen ja tiedostamattoman välillä. Freudin mukaan tiedostumattomia primaariprosesseja hallitsi mielihyväperiaate, kun taas tietoinen ajattelu tapahtui sekundaariprosessien, kuten kielen, kautta. Kuvat kuuluivat primaariprosesseihin.
Psykoanalyyttisen käsityksen mukaan taideteos on sublimaatiota ja todellisen viettityydytyksen korviketta. Tyydyttämättömät toiveet ruokkivat mielikuvitusta. Taiteilijat pystyvät tavallista paremmin sublimoimaan eli muuntamaan vietti-impulssejaan henkiseksi työksi. Täten taide avaa tietä tiedostumattomiin mielihyvälähteisiin. Freud näki taiteella ja unella yhteisiä piirteitä: molemmat ovat visuaalisia ja kumpuavat tiedostumattomista toiveista.
Freud tulkitsi Leonardo da Vincin teoksia taiteilijan lapsuuden psykodynamiikan pohjalta. Leonardon maalauksessa Pyhä Anna kolmantena hän näki synteesin lapsuudesta, johon kuuluivat sekä oma äiti että äitipuoli. Äidin kiihkeä rakkaus herätti Leonardossa narsistisen rakkauden itseään kohtaan, mutta teoksiaan hän taas kohteli kuten isänsä hylkäämällä ja jättämällä ne keskeneräisiksi. Freud näki maalauksessa myös viitteitä da Vincin homoseksuaalisuudesta. Marian vaatteessa on hänen mukaansa nähtävissä korppikotkan hahmo, mikä viittaa passiiviseen homoseksuaalisuuteen.
Tunnettu on myös Freudin psykologis-ikonografinen analyysi Michelangelon Mooses-patsaasta.
Vaikutus

Vaikka Freudin tulkinnat esimerkiksi da Vincin taiteesta herättivät arvostelua, on käsitys lapsuuden tiedostumattomasta työstämisestä ollut taiteentutkimuksessa keskeistä myöhemminkin. Psykoanalyyttiset vaikutteet myös innostivat tulkitsemaan taiteilijan tuotantoa lapsuuden ja elämänvaiheiden kautta. Yleensäkin biografistinen tapa käsitellä taiteilijan teoksia on saanut voimaa psykoanalyyttisesta taiteentutkimuksesta. Myös ikonografiassa on nähty yhtäläisyyksiä Freudin tulkintoihin, ja tiedostumattoman käsite on vaikuttanut ekspressiivisen symboliikan tulkintaan. Ikonografiassa on samoja symboleja kuin psykoanalyytisessä taiteentutkimuksessa ja molemmat perustuvat tekstiin.
Freudin Unien tulkinta (1899) vaikutti myös taiteen suuntauksiin, kuten surrealismiin. Taiteilijat ovat etsineet kanavaa tiedostumattomaan eri tavoin, kuten Jackson Pollock roiskemaalauksella ja surrealistit erilaisilla automaattitekniikoilla.
Myöhemmistä tutkijoista Jacques Lacan on soveltanut psykoanalyysia, ja Julia Kristeva on ottanut mukaan feminististä näkökulmaa ja sukupuoliteoreettista pohdintaa.
Kritiikkiä

Psykoanalyysiin perustuva taiteentutkimus on herättänyt kritiikkiä kulttuurihistoriallista viitekehystä edustavien taidehistorioitsijoiden parissa. Esimerkiksi Ernst Gombrich on korostanut taiteen historiallisuutta ja kulttuurisidonnaisuutta. Taiteessa on hänen mukaansa kyse opituista asioista, eikä taideteos voi välittää taiteilijan tiedostumattomia merkityksiä katsojan tiedostumattomaan.
Monet Freudin tulkinnat oletettujen lapsuuden kokemusten ja perhesuhteiden vaikutuksista on koettu mielivaltaisiksi. Esimerkiksi analyysi da Vincin orpoudesta ja sen vaikutuksista on kyseenalaistettu. Myös Freud myönsi tulkinnoissa olevan fiktiivisiä piirteitä. Monien taidehistorioitsijoiden mielestä myös psykoanalyysin käyttö postuumisti on kiistanalaista siksikin, että seksuaaliset käytännöt ovat olleet erilaisia Leonardon ja Freudin aikana. Vastaavaa menetelmää on myöhemmin soveltanut psykoanalyytikko Laurie Schneider Adams.
Analyyttisen psykologian perustaja Carl Gustav Jung toi esiin Freudin tulkintojen kaavamaisuuden. Ennemminkin on kyse arkkityyppisistä kollektiivisen piilotajunnan välittämistä symboleista, joita esiintyy sekä unissa että taiteessa. Unissa ne ovat Jungin mukaan enemmänkin neuvoa-antavia viestejä.
Kirjallisuutta

Adams, Laurie Schneider: Art and Psychoanalysis. New York; Icon Editions, 1993. (englanniksi)
Freud, Sigmund: Uni ja isänmurha. Kuusi esseetä taiteesta.  ((Der Wahn und die Träume in W. Jensens „Gradiva“, 1907; Eine Kindheitserinnerung des Leonardo da Vinci, 1910; Das Motiv der Kästchenwahl, 1913; Der Moses des Michelangelo, 1914; Eine Kindheitserinnerung aus „Dichtung und Wahrheit“, 1917; Dostojewski und die Vatertötung, 1928.) Valikoinut ja suomentanut Mirja Rutanen. Johdanto: Mikael Enckell)  Helsinki:  Love, 1995.  ISBN 951-8978-30-1
Ihanus, Juhani: Kauneus ja kuvotus. Luovuuden, kirjallisuuden ja taiteen psykologiasta kirjoitettua.  Helsinki:  Gaudeamus, 1987.  ISBN 951-662-428-6
Ihanus, Juhani: Toinen. Kirjoituksia psyykestä, halusta ja taiteista. Helsinki: Gaudeamus, 1995. ISBN 951-662-618-1.
Kuusamo, Altti: Psykoanalyyttisesta lähestymistavasta kuvataiteen tutkimuksessa. – Synteesi 3/1984.
Oremland, Jerome D.: The Origins and Psychodynamics of Creativity. A Psychodynamic Perspective. Madison: International Universities Press, 1997. (englanniksi)
Sklarew, Bruce 1999: Freud and Film: Encounters in the Weltgeist. – Journal of the American Psychoanalytic Association 4 (47. vsk.), s. 1239–1247. (englanniksi)
Spector, Jack J.: The Aesthetics of Freud. New York: Praeger, 1972. (englanniksi)
Pseudo-Dionysios Areopagita

Pseudo-Dionysios Areopagita oli kristitty teologi ja filosofi, joka eli 400- ja 500-lukujen vaihteessa. Hän kirjoittaa apostolien teoissa mainitun Dionysios Areopagitan nimellä. Pseudo-Dionysioksen kootut teokset tunnetaan nimellä Corpus Areopagiticum tai Corpus Dionysiacum. Tämän pseudonyymin ansiosta Pseudo-Dionysioksen teologialle annettiin merkittävä arvo vuosisatojen ajan. Pseudo-Dionysioksen teologia onkin vaikuttanut merkittävästi kristilliseen mystiikkaan.
Henkilö

Pseudo-Dionysios kirjoitti useita teoksia jotka tunnetaan nimillä corpus Areopagiticum tai corpus Dionysiacum. Tekstissä kirjoittaja kertoo olevansa Ateenan Areiopagin jäsen Dionysios, joka kääntyi Apostolien tekojen mukaan Paavalin vaikutuksesta kristityksi. Eräät viittaukset tekstissä antavat olettaa, että kirjoittaja olisi Apostolien teoissa mainittu Dionysios. Hän toteaa kirjoittaneensa myös muita teoksia, mutta näitä ei ole säilynyt.
Pseudo-Dionysioksen corpus on ajoitettu liturgianhistoriallisten, dogmaattisten ja filosofisten edellytystensä vuoksi 400-luvun ja 500-luvun vaihteeseen. Tekstit on kirjoitettu aikaisintaan vuonna 475 ja viimeistään vuonna 532.
Pseudo-Dionysios kirjoittaa dogmihistoriallisessa tilanteessa, jossa keisari Zenonin Henoticon yritti saada aikaan sovinnon Khalkedonin konsiilin kaksiluonto-oppia kannattavien ja monofysitismiä kannattavien välille. Akateemisessa tutkimuksessa ei ole yksimielisyyttä siitä, onko Dionysios itse monofysitismin kannattaja vai ei; ehkä yleisimmän näkökulman mukaan hänen on katsottu kuuluvan joukkoon, joka pyrki aikaansaamaan sovinnon kiistelevien osapuolten välille.
Hänen kirjoituksensa tulivat julkisuuteen ensimmäisenä 400-luvulla ja monofysitistit käyttivät niitä tukemaan omia argumenttejaan. Niiden (pseudo-)apostoliseen alkuperään suhtauduttiin epäilevästi, mutta vähitellen Pseudo-Dionysioksen teokset hyväksyttiin laajalti. Keskiajalla kristilliset mystikot saivat niistä vaikutteita. Keskiajalla niistä tuli hyvin suosittuja teologien keskuudessa, mutta renessanssin aikana alkoivat väittelyt teosten autenttisuudesta. 1400-luvulla erityisesti Lorenzo Valla teki paljon työtä vakuuttaakseen muut siitä, ettei Pseudo-Dionysios voinut olla sama henkilö kuin alkuperäinen Dionysios. 1800-luvun lopussa Hugo Koch ja Josef Stiglmayr osoittivat, että Dionysios on filosofiassaan tekstuaalisesti riippuvainen Prokloksen pahuuden teoriasta, mikä oli naula arkkuun väitteille, joiden mukaan hän olisi ensimmäisen tai toisen vuosisadan kirjoittaja.
Filosofia ja teologia

Pseudo-Dionysios on teologiassaan äärimmäisen riippuvainen Prokloksen uusplatonistisesta filosofiasta. Yksi Dionysiosta koskevista akateemisista kysymyksistä onkin, missä määrin Dionysios on kristitty ja missä määrin uusplatonisti. Näiden ei toki tarvitse myöskään katsoa olevaan toisiaan vastaan, sillä Dionysios ei omaksu uusplatonistista filosofiaa sellaisenaan.
Pseudo-Dionysios ei ole riippumaton teologisista edeltäjistäkään, vaan vaikutteita on myös Klemens Aleksandrialaiselta, kappadokialaisilta kirkkoisiltä, Origeneeltä, ja monilta muilta. Myös viittaukset kirkon liturgioihin auttavat ajoittamaan Pseudo-Dionysioksen 400-luvun viimeiselle neljännekselle.
Dionysioksen teologialle leimallisinta on sen apofaattinen teologia. Apofaattinen teologia tarkoittaa ajattelutapaa, jossa Jumalan katsotaan olevan enemmän kuin mitä sanat tai järki voivat tavoittaa. Tämän vuoksi on parempi kieltää (kr. apofasis) että Jumala vastaisi mitään käsitettä kuin myöntää, että hän vastaisi. Jumala ylittää kaiken; Jumala on Kaiken Luoja ja Syy, eikä Hän itse jumaluudessaan kuulu luomansa piiriin. Jumala on ennen kaikkea tuntematon.
Toinen paljon vaikuttanut ajatus on teoria mystisestä yhtymyksestä, joka liittyy tuntemattoman Jumalan oppiin. Dionysioksen teologiassa ihmisen mieli on suuntautunut Jumalaan ja yhdistyy Jumalaan mielen ylittävästi. Ihminen on siis yhteydessä Jumalaan, mutta salatusti (kr. mystikos). Dionysios on mystiikan teologian klassikko tämän vuoksi.
Teokset

Dionysioksen korpukseen (corpus Areopagiticum tai corpus Dionysiacum) kuuluu neljä säilynyttä teosta ja kymmenen kirjettä:
De divinis nominibus ("Jumalallisista nimistä")
De mystica theologica ("Mystisestä teologiasta")
De ecclesiastica hierarchica ("Kirkollisesta hierarkiasta")
De caelestica hierarchica ("Taivaallisesta hierarkiasta")
Epistulae ("Kirjeet")
Niiden lisäksi Dionysios kertoo kirjoittaneensa lähes kymmenen muutakin teosta, joista tärkeimpiä ovat Teologiset pääkohdat ja Symbolinen teologia. Nämä teokset eivät ole kuitenkaan säilyneet; on myös pohdittu, onko niitä koskaan ollut olemassakaan.
Dionysioksen korpuksen vanhempi tieteellinen editio on Patrologia Graecassa. Uudempi editio on julkaistu Patristische Texte und Studien -sarjan osissa 33 ja 36. Englanninkielisistä käännöksistä 1900-luvun taitteessa John Parkerin tekemä käännös on julkisesti saatavilla; uudempi Colm Luibheidin käännös on ymmärrettävämpää englantia. Suomenkielistä käännöstä ei ole lukuun ottamatta Ilmari Karimiehen käännöstä Mystisestä teologiasta.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Pseudo-Dionysios Areopagita: Mystisestä teologiasta. (Suomentanut Ilmari Karimies) Niin & näin, 2009, nro 3, s. 71–73.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teoksia:
Celestial Hierarchy (englanniksi)
Mystical Theology (De mystica theologica) (englanniksi)
Works (Corpus Areopagiticum): teokset The Divine Names, Mystical Theology, Celestial Hierarchy, Ecclesiatial Hierarchy sekä kirjeitä (englanniksi)
Muuta:
Corrigan, Kevin & Harrington, L. Michael: Pseudo-Dionysius the Areopagite The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Lamarre, Mark: Pseudo-Dionysius the Areopagite The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Rolt, Clarence Edwin: Dionysius the Areopagite: On the Divine Names and the Mystical Theology (englanniksi)
Stiglmayr, Joseph: Dionysius the Pseudo-Areopagite Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Merkittävimmät apostoliset isät ja kirkkoisät
Klemens I ·
Ignatios ·
Polykarpos ·
Papias ·
Hermas ·
Justinos Marttyyri ·
Irenaeus ·
Klemens Aleksandrialainen ·
Tertullianus ·
Origenes ·
Cyprianus ·
Eusebios Kesarealainen ·
Athanasios Suuri ·
Efraim Syyrialainen ·
Basileios Suuri ·
Gregorios Nazianzilainen ·
Gregorios Nyssalainen ·
Kyrillos Jerusalemilainen ·
Epifanios ·
Johannes Khrysostomos ·
Kyrillos Aleksandrialainen ·
Ambrosius ·
Hieronymus ·
Augustinus ·
Leo Suuri ·
Pseudo-Dionysios Areopagita ·
Gregorius Suuri ·
Maksimos Tunnustaja ·
Johannes Damaskolainen
Sivu Pseudo-Dionysioksen De ecclesiastica hierarchia (Taivaallisesta hierarkiasta), kreikankielinen käsikirjoitus vuodelta 1307, Biblioteca Ambrosiana, Codex M 87 sup., fol. 28r
Pseudo-Dionysioksen koko tuotanto (Opera omnia) vuodelta 1756 Venetsiassa.
Prääsän kansallinen piiri

| Prääsän kansallinen piiri Пряжинский национальный район |
| --- | --- |

 Vaakuna
 Piirin sijainti Karjalan tasavallassa
Valtio:   Venäjä
Federaatiosubjekti:  Karjalan tasavalta
Hallintokeskus:  Prääsä
Hallinto:  
 – Piirin johtaja:  Toivo Savolainen
Pinta-ala:  6 389 km²
Väkiluku (2002):  18 200
 – väestötiheys:  2,8 as./km²
Symbolit:  
 – Suuntanumero:  +7 81456
 
Piirin viralliset sivut
Piirin kunnat
Prääsän kansallinen piiri (ven. Пряжинский национальный муниципальный район, Prjažinski natsionalnyi munitsipalnyi raion, karjalaksi Priäžän kanzalline kunnanpiiri) on kunnallinen itsehallintoalue Karjalan tasavallan eteläosassa Venäjällä. Prääsän kansallinen piiri rajoittuu pohjoisessa Kontupohjan piiriin, idässä Äänisenrannan piiriin, etelässä Leningradin alueeseen ja Aunuksen kansalliseen piiriin, lounaassa Pitkärannan piiriin ja luoteessa Suojärven piiriin. Piirin pinta-ala on 6 389 km²
Väestö

Vuonna 2010 Prääsän kansallisessa piirissä oli 16 882 asukasta. Väestöstä  36,8 % oli karjalaisia, 6,3 % suomalaisia, 46,1 % venäläisiä ja 10,8 % muita.  Vuonna 1996 asukasluku oli 20 300, vuonna 1999 19 600.
Vesistöt

Prääsän alue sijaitsee eteläisen Karjalan järvirikkaassa keskiosassa. Piirin alueella on noin 600 järveä, joista mainittavimmat ovat Säämäjärvi, Šotjärvi, Vieljärvi ja Vahatjärvi. Alueella virtaavista joista suurin on Suojoki.
Elinkeinot

Prääsän piirin tärkeimmät elinkeinot ovat metsäteollisuus ja maataloustuotanto. Maatalous tuottaa pääasiassa maitoa, lihaa ja perunaa. Metsäteollisuus sahatavaraa. Myös turkistarhausta harjoitetaan.
Piirissä on viisi sairaalaa, 15 koulua ja parantolatyyppinen sisäoppilaitos. Prääsän piirin halkaisee kansainvälinen Sininen tie.
Kunnat

Prääsän kansallisessa kuntapiirissä on yksi kaupunkikunta ja kuusi maalaiskuntaa ja näissä yhteensä 82 asutuskeskusta:
Prääsä (kaupunkikunta)
Jessoila
Matrossa
Nuosjärvi - Krošnozero
Pyhäjärvi - Svjatozero
Tšalna
Vieljärvi - Vedlozero
Ennen kuntauudistusta piirissä oli 13 kuntaa, joihin kuuluivat edellisten lisäksi Lahti, Pultseila, Savinovo, Sotka, Kinalahti ja Kolatselkä.
Historia

Hallintopiiri muodostettiin vuonna 1930. Jatkosodan aikana piiri oli Suomen miehittämä 1941–1944. Vuosina 1962–1966 piiri oli lakkautettuna, ja sen alue oli jaettuna Äänisenrannan piirin ja Kontupohjan piirin kesken. Piiri perustettiin uudelleen 1966, ja sen keskukseksi tuli Prääsä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Prääsän kansallinen piiri Wikimedia Commonsissa
Piirin viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Пряжинский национальный муниципальный район (Республика Карелия) (Arkistoitu – Internet Archive)  vedlozero.ru (venäjäksi)
Prääsän piirihallinnon talo Prääsän taajamassa
Puiden tarinoita

Puiden tarinoita on Iiro Küttnerin ja Ville Tietäväisen satukirjasarja, jossa on ilmestynyt seuraavat teokset:
Puiden tarinoita: Puuseppä, teksti Iiro Küttner, kuvitus Ville Tietäväinen, Books North, 2014 ISBN 978-952-67980-5-9
Puiden tarinoita: Ritari, teksti Iiro Küttner, kuvitus Ville Tietäväinen, Books North, 2014 ISBN 978-952-67980-9-7
Puiden tarinoita:  Merenkulkija, teksti Iiro Küttner, kuvitus Ville Tietäväinen, Books North, ISBN 978-952-7125-00-7
Kirjastonpuisto

Puiston maamerkkinä toimii Frenckellin tehtaan kahdeksankulmainen savupiippu.
Kirjastonpuisto on Tampereen ydinkeskustassa Tammerkosken ja Keskustorin välissä sijaitseva puisto. Se on kaupungin vanhimpia julkisia viheralueita ja osa valtakunnallisesti merkittävää Tammerkosken kansallismaisemaa.
Historia

Puisto on saanut alkunsa lehtipuuistutuksista, jotka tehtiin Tampereen ensimmäisen kirkon ympärille 1830-luvulla. Viereisellä tontilla sijaitsi apteekkari Axel Tennbergin hyötypuutarha, joka liitettiin puiston osaksi. Nykyisen muotonsa puisto sai 1920-luvulla, kun alue siirtyi kaupungin omistukseen. Alueella toimineen Frenckellin paperitehtaan rakennuksia purettiin ja puiston keskelle tehtiin kirjastotalo (1925). Samalla viheraluetta laajennettiin kosken rantaan, jossa oli aiemmin ollut muun muassa kylpylä ja sähkölaitos. 1930-luvulla Kirjastonpuiston ja sitä vastapäätä sijaitsevan Koskipuiston ranta-alueet muotoiltiin ilmeeltään yhtenäiseksi kokonaisuudeksi.
Kirjastonpuisto kunnostettiin vuosina 2009–2012. Remontin yhteydessä alueella tehtiin arkeologisia tutkimuksia, joissa maan alta paljastui teollisuushistoriaan liittyviä muinaisjäännöksiä: Frenckellin paperitehtaan kivipäällysteistä piha-aluetta sekä kapearaiteisen rautatien jäänteitä. Tärkeimmät löydöt suojeltiin muinaismuistolailla ja peitettiin sorakerroksella.
Puiston nimet

Kirjastonpuistosta on käytetty myös nimiä Vanhan kirjastotalon puisto, Vanhan kirkon puisto, (läntinen) Koskipuisto ja Vainisenranta. Nimi Kirjastonpuisto on tullut käyttöön kirjastotalon rakentamisen jälkeen.
Vuonna 2011 puiston osa-alueille annettiin  viralliset nimet, jotka merkittiin asemakaavaan. Vanhankirkonpuisto sijaitsee kirkon vieressä, Vanhankirjastonpuisto kosken rannassa, Frenckellinpuisto Frenckellin rakennusten läheisyydessä ja Kustaa III aukio puiston esiintymislavan edustalla. Aukion nimi viittaa Tampereen kaupungin perustajaan, kuningas Kustaa III:een. Nimen kirjoitusasu on herättänyt huomiota, sillä se ei ole suomen kielioppisääntöjen mukainen. Kadunnimitoimikunta oli kuitenkin asiasta tietoinen päätöstä tehdessään. Se ei halunnut käyttää kieliopillisesti oikeaa muotoa Kustaa III:n aukio, jota Kotimaisten kielten keskus oli suositellut.
Rakennuksia ja rakennelmia

Vanha kirkko (1824) ja kellotapuli (1828)
Frenckellin paperitehtaan rakennuksia: mm. konttorirakennus (1847), savupiippu (1870) ja pannuhuone (1907)
Tampereen Teatterin talo (1913)
Vanha kirjastotalo (1925), nyk. kulttuuritalo Laikku
Laikunlava (2012)
Yleisö-WC (2011)