stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Plaza (internetportaali)
Historia

Portaali tunnettiin alun perin nimellä Sonera Plaza. Se perustettiin omaksi yhtiökseen vuonna 1999 silloisen iNet Keskuskadun pohjalta. Portaaliliiketoiminnan lisäksi Sonera Plazan tehtävänä oli Soneran Internet-liittymien myynti. 2000-luvun taitteessa Sonera Plaza fuusioitiin osaksi Soneraa. Samassa yhteydessä Sonera Plazan palvelutarjontaa supistettiin rajusti.lähde?
Plaza osti 2000-luvun alkuvuosina Muropaketin, www.fi-hakupalvelun, Sinkut.net-deittipalvelun ja Huuto.net-verkkohuutokaupan.lähde? Vuonna 2006 Sonera Plaza siirtyi TeliaSoneralta Yhtyneiden Kuvalehtien omistamalle Kynämies Oy:lle,lähde? ja nimeksi muuttui pelkkä Plaza.
Aiheesta muualla

Plaza
Dome.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Tarton rauha (Viro)

| Tarton rauha |
| --- | --- |
 Tarton rauha
Allekirjoitettu:  2. helmikuuta 1920
Allekirjoituspaikka:  Tartto, Viro
Kielet:  venäjä, viro
Osapuolet
Tarton rauha (vir. Tartu rahu) oli Viron vapaussodan päättänyt rauhansopimus, joka solmittiin Viron ja Neuvosto-Venäjän välillä 2. helmikuuta 1920. Tarton rauhassa Neuvosto-Venäjä tunnusti Viron itsenäisyyden de jure, luopui ikuisiksi ajoiksi oikeudestaan Viron alueeseen ja maksoi Virolle 15 miljoonaa kultaruplaa sotakorvauksena. Lisäksi Viro sai Pietarin kuvernementtiin kuuluneen noin 10 km leveän alueen Narvanjoen itäpuolelta sekä noin 2 000 neliökilometrin suuruisen Petserimaan Pihkovan kuvernementista. Tarton rauhan rajat ovat olleet avoin kiistakysymys Viron ja Venäjän välillä siitä lähtien, kun Viro itsenäistyi uudelleen vuonna 1991..
Ensimmäiset neuvottelut > Rauhantunnusteluja

Neuvosto-Venäjä alkoi olla halukas rauhantekoon Viron kanssa kesällä 1919. Esimerkkeinä tästä voidaan pitää Viron työväenkommuunin lakkauttamista ja virolaisten tarkka-ampujien siirtämistä muille rintamille. Rauhaa haluttiin, jotta voimat voitaisiin keskittää Venäjän valkoisia joukkoja vastaan. Viron hallitus ja perustava kokous olivat jakaantuneet eri ryhmiin suhteessa rauhantekoon. Oikeisto halusi tukea valkoisilta venäläisiltä ja luotti siihen, että Britannia turvaisi Viron itsenäisyyden, jos valkoiset voittavat sisällissodan. Keskusta olisi halunnut julistautua puolueettomaksi tai liittoutua Suomen, Latvian, Liettuan tai muiden samassa tilanteessa olevien maiden kanssa. Vasemmisto halusi rauhan keinolla millä hyvänsä. Punaisten puolella ehdotus sotatoimien lopettamisesta Virossa tuli Viron keskuskomitean Venäjän toimistosta, eli Kingisseppin edustustosta. Ehdotusta harkittiin puolueen keskuskomiteassa, minkä jälkeen keskuskomitea määräsi 21. heinäkuuta 1919 Venäjän tasavallan sotaneuvoston olemaan ylittämättä Viron kuvernementin rajoja. Kun punaiset olivat vallanneet Pihkovan, he esittivät Viron ulkoministerille Jaan Poskalle rauhanehdotuksen 26. elokuuta 1919. Ehdotuksen toi Tallinnan professori Kinkin, jolla oli viesti ulkoasian kansankomissaarilta Georgi Tšitšeriniltä. Tätä viestiä seurasi vielä Tšitšerinin virallinen rauhantarjous 31. elokuuta. Asiaa käsiteltiin Viron hallituksessa, ja se ilmoitti lopulta olevansa halukas neuvotteluihin ja pitämään ne viikkoa myöhemmin. Päivämäärää siirrettiin kuitenkin vielä, koska virolaiset halusivat neuvotella Latvian ja Liettuan kanssa, ja niiden kanssa pidettiinkin pääministerikokous 10. syyskuuta Riiassa. Seuraavana päivänä Tšitšerin laajensi rauhantarjoustaan koskemaan myös Latviaa, Liettuaa ja Suomea. Tämä johti toiseen kokoukseen Tallinnassa 14. syyskuuta, ja tällä kertaa neuvotteluihin osallistui Baltian maiden lisäksi myös Suomi. 16. syyskuuta päätettiin aloittaa neuvottelut punaisten kanssa, mutta päivämäärää ei sovittu. Ranska ja Britannia vetosivat rauhantekoa vastaan, ja myös Suomi suhtautui neuvotteluihin kielteisesti.
Ensimmäiset neuvottelut > Neuvottelut Pihkovassa ja Tartossa

Virolaiset olivat kuitenkin jo aloittaneet itsenäiset neuvottelut venäläisten kanssa Pihkovassa 16. syyskuuta. Pihkovan neuvotteluissa punaisia edustivat Leonid Krasin ja Maksim Litvinov, virolaisia johti Aadu Birk. Neuvottelut eivät johtaneet mihinkään, ja britit tuomitsivat ne 18. syyskuuta. Virolaisten edustaja Birk katkaisi neuvottelut, mutta niitä luvattiin jatkaa, kunhan se sopisi myös muille Baltian maille ja Suomelle. Suomen, Viron ja muiden Baltian maiden ulko- ja pääministerit kokoontuivat uudelleen 29. syyskuuta – 1. lokakuuta Tartossa. Kokouksessa päätettiin, että sisällissodan kehittymistä seurattaisiin vielä ja punaisten kanssa alettaisiin neuvotella aikaisintaan 25. lokakuuta. Nikolai Judenitšin kärsittyä tappion lähellä Pietaria Baltian maat ilmaisivat Neuvosto-Venäjälle halunsa ryhtyä rauhanneuvotteluihin 4. marraskuuta. Ants Piip ilmoittikin venäläisten Tšintšerinille Baltian maiden kokoontuvan Tartossa 9. marraskuuta, jolloin venäläiset saisivat halutessaan osallistua neuvotteluihin. Venäläiset lähettivätkin paikan päälle Litvinovin 16. marraskuuta, ja 19. marraskuuta Baltian maiden ja venäläisten välillä solmittiin sopimus siviilivankien vaihtamisesta. Neuvottelujen kehitys päättyi kuitenkin siihen, kun Luoteisarmeijan perässä etenevä puna-armeija hyökkäsi Inkerissä olevia virolaisia vastaan. Rauhanhaluinen Strandmanin hallitus kaatui, ja perustava kokous nimesi Jaan Tõnissonin johtamaan uuden hallituksen kokoamista 16. marraskuuta 1919. Uudesta hallituksesta tuli edellistä oikeistolaisempi. Virolaiset olivat kuitenkin edelleen rauhanneuvottelujen kannalla, mutta Neuvosto-Venäjä ei enää ollut valmis aloittamaan niitä.
Tarton rauhanneuvottelut > Neuvottelujen alku

Brittien asenne Viron ja Neuvosto-Venäjän välisiä neuvotteluja kohtaan lieveni. Britannian ulkoministeri George Curzon ilmoitti 25. marraskuuta, että Britannia ei enää vastustaisi Viron ja Neuvosto-Venäjän rauhaa. Ranskan asenne säilyi kuitenkin tiukkana, ja sen ulkoministeriö vaati Viroa 29. marraskuuta tukemaan Luoteisarmeijaa sen rivien kokoamisessa. Ranskan hallitus antoi asiasta nootin Virolle 2. joulukuuta, ja ententen korkein neuvosto antoi myöhemmin samankaltaisen nootin. Brittien Pariisin-lähettiläs ilmaisi 10. joulukuuta Viron Pariisin-lähettiläälle brittien kannan neuvotteluihin olevan edelleen sama. Virolaiset, jotka kokivat britit ranskalaisia lähemmiksi, olivat jo päättäneet aloittaa neuvottelut Neuvosto-Venäjän kanssa uudelleen. Moskovassakin oli jo päädytty jälleen neuvottelujen kannalle, kun puna-armeijan hyökkäys Inkerissä oli pysäytetty. Neuvosto-Venäjän aseleponeuvotteluvaltuuskunta saapui Tarttoon 4. joulukuuta 1919. Sitä johti Leonid Krasin, jonka mukana olivat Adolf Joffe, Maksim Litvinov, Fjodor Kostajevski ja Isidor Gukovski. Virolaisia johti Jaan Poska, ja mukana olivat perustavaa kokousta edustanut Ants Piip, Julius Seljamaa ja Mait Püüman. Sota-asiantuntijana mukana oli Jaan Soots. Neuvottelut venäläisten kanssa alkoivat 5. joulukuuta. Venäläiset aloittivat kuitenkin painostushyökkäyksen virolaisia vastaan Narvan suunnalla. Hyökkäys alkoi 6. joulukuuta, mutta virolaiset torjuivat hyökkäyksen ja taistelut laantuivat 12. joulukuuta mennessä.
Tarton rauhanneuvottelut > Neuvottelujen loppuvaihe

Ensimmäiset rajaehdotukset Tarton neuvotteluissa tehtiin 8. joulukuuta. Neuvosto-Venäjä ehdotti rajaksi Viron kuvernementin vanhoja rajoja, jolloin muun muassa Narva ja siellä olevat virolaisten puolustuslinjat olisivat jääneet venäläisille. Virolaisille ehdotus ei kelvannut, ja he tekivät yhtä mahdottoman ehdotuksen: sen mukaan Viro olisi saanut Jaaman alueen ja puolet Pihkovaa. Hyökkäyksen Narvaa vastaan laantuessa venäläiset pyysivät taukoa 11. joulukuuta. Venäläisiä johtanut Krasin meni Moskovaan eikä enää palannut neuvotteluihin. Venäläisten johtoon nousi Joffe. Neuvottelujen katkaisun syy paljastui, kun venäläiset hyökkäsivät uudelleen Narvan suunnalla 14.–15. joulukuuta ajaen luoteisarmeijan rippeet pois ja tunkeutuen Narvajoen länsipuolelle. Punaiset tekivät läpimurron Vääskassa, mutta virolaiset torjuivat heidän hyökkäyksensä 18. joulukuuta mennessä. Neuvotteluja oli käyty hyökkäyksen aikana 16. joulukuuta, mutta venäläiset katkaisivat ne 17. joulukuuta kuullessaan Vääskan läpimurrosta. He jatkoivat kuitenkin neuvotteluja 22. joulukuuta, kun hyökkäys oli osoittautunut epäonnistuneeksi.
Neuvotteluissa sovittiin rajoista, ja 24. joulukuuta rauhansopimus oli valmis lukuun ottamatta allekirjoituksia. Joffe yllätti kuitenkin virolaiset vaatimalla yhtäkkiä 10 virstan aselepolinjaa rintaman molemmin puolin. Tämä olisi pakottanut virolaiset luopumaan puolustuslinjoistaan, ja neuvottelut katkesivat jälleen. Venäläiset päättivät kokeilla virolaisten puolustusta vielä kerran, ja he hyökkäsivät 28. joulukuuta virolaisten puolustusasemia vastaan. Heidän ei kuitenkaan onnistunut tälläkään kertaa murtaa virolaisten puolustusta. Venäläiset palasivat neuvotteluihin 31. joulukuuta, ja vielä samana päivänä allekirjoitettiin aseleposopimus, joka tuli voimaan 3. tammikuuta 1920. Myös varsinaisen rauhansopimuksen valmistelut aloitettiin, ja maiden valtuuskunnat allekirjoittivat rauhansopimuksen 2. helmikuuta. Venäjän neuvostojen toimeenpaneva komitea pani sopimuksen voimaan 4. helmikuuta ja Viron perustava kokous 13. helmikuuta. Virallisesti rauha astui voimaan 20. helmikuuta 1920. Rauhan allekirjoittivat Viron puolesta Poska, Piip, Püümann, Seljamaa ja Soots sekä Neuvosto-Venäjän puolesta Joffe ja Gukovski.
Sopimus

Rauhansopimuksen mukaan Viron rajat kulkivat idempänä kuin nykyään. Viro sai kaakosta Irboskan ja Petserin sekä Narvajoen itäpuolelta Ivangorodin ja 12 inkeriläiskylää sen ympäriltä. Tämä Inkeristä saatu alue oli noin 10 kilometriä leveä. Virolle annetut maa-alueet kasvattivat sen pinta-alaa viidellä prosentilla, ja se oli sopimuksen jälkeen 47 549 km². Viroon muodostui myös entistä suurempi venäläisvähemmistö. Kaakosta saaduista alueista muodostettiin Petserimaa, jonka 58 850 asukkaasta 38 000 oli venäläisiä. Alueen 19 500 virolaista olivat pääasiassa ortodoksisia setukaisia. Inkerin alueen virolaiset halusivat puskurivyöhykkeeksi Venäjän ja Viron väliin, eivät niinkään inkeriläisten etujen turvaamiseksi. Alueella oli noin 1 800 asukasta, ja se tuli myöhemmin tunnetuksi Viron Inkerinä.
Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toistensa itsenäisyyden ja poliittisen järjestelmän de jure. Virossa itsenäisyyden julistuspäivänä 24. helmikuuta 1918 ollut Venäjän valtion omaisuus jäi Virolle. Viro palautti kuitenkin 10 000 ottamaansa sotavankia sekä sodassa valloitettua tavaraa, joihin lukeutui muun muassa 12 laivaa, 16 veturia ja 699 junanvaunua. Neuvosto-Venäjä maksoi Virolle sotakorvauksina 15 miljoonaa kultaruplaa, ja lisäksi Viro sai oikeuden käyttää 28 350 hehtaaria venäläistä metsää rajan tuntumasta. Vielä tämän lisäksi Viro sai rakennuttaa rautatien Moskovaan. Venäläisten sotavankien palauttaminen alkoi vuoden 1920 huhtikuussa. Vangit vapautettiin 200–300 henkilön erissä. Tarton rauha oli ensimmäinen, joka solmittiin Neuvosto-Venäjän ja Venäjästä irrottautuneen maan välillä, ja se oli ensimmäinen aukko Neuvosto-Venäjää ympäröivien vihamielisten valtioiden joukossa. Lenin kuvaili Tarton rauhaa ikkunaksi, jonka venäläiset työläiset olivat avanneet Länsi-Eurooppaan.
Kiistat rajoista

Tarton rauhassa sovittuja rajoja muutettiin elokuussa vuonna 1944, kun Neuvosto-Viron korkein neuvosto ilmoitti, että joukosta kuntia luovutaan "asukkaiden pyynnöstä". Kunnat siirrettiin Venäjän sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan. Viro menetti kolme neljännestä silloisesta Petserimaasta, ja luovutettu alue liitettiin Pihkovan alueeseen. Toinen aluemuutos tehtiin loppuvuodesta 1944, kun Narvajoen itäpuoliset alueet liitettiin Leningradin alueeseen.
Viron itsenäistyttyä vuonna 1991 rajoista syntyi kiista. Venäjä ei ole tunnustanut Tarton rauhaa eikä siinä sovittua Viron itärajaa. Venäläisen näkemyksen mukaan Tarton rauhansopimuksen velvoitteiden jatkuvuus katkesi, kun Viro liittyi vapaaehtoisesti Neuvostoliittoon, eikä Venäjä tunnusta Viroa vanhan Viron tasavallan seuraajavaltioksi. Viron ja Venäjän ulkoministerit Siim Kallas ja Jevgeni Primakov neuvottelivat rajakysymyksestä Petroskoissa marraskuussa 1996. Näissä neuvotteluissa sovittiin, että Viro tyytyy neuvostoaikaisiin rajoihin eikä enää vetoa Tarton rauhansopimukseen myöhemmin allekirjoitettavassa rajasopimuksessa. Rajasopimuksen sisältö vahvistettiin vuonna 1999, mutta sitä ei tuolloin solmittu lopullisesti. Viron ja Venäjän ulkoministerit allekirjoittivat rajasopimuksen toukokuussa 2005, ja Viron riigikogu ratifioi sen heinäkuussa. Venäjän mukaan sopimus oli kuitenkin mahdotonta viedä läpi duumassa, koska riigikogu oli viitannut päätöksensä johdantotekstissä Tarton rauhansopimukseen. Venäjä ehdotti uusia sopimusneuvotteluja vuonna 2006, mutta Viro piti niitä tarpeettomina.
Viron ja Venäjän välinen rajasopimus allekirjoitettiin lopulta vasta vuoden 2014 helmikuussa.
Kirjallisuutta

Seppo Zetterberg: Viron Historia.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 9517465203
Mirko Harjula: Viro 1914–1922. Maailmansota, vallankumoukset, itsenäistyminen ja vapaussota.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009.  ISBN 978-952-222-085-1
Jukka I. Mattila ja Jarkko Kemppi: Viron vapaussota 1918–1920.  Nimox Ky, 2006.  ISBN 952-5485-02-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tarton rauha (Viro) Wikimedia Commonsissa
Rauhansopimus World Legal Information Instituten sivuilla (englanniksi)
Rauhansopimuksen allekirjoituspaikka Tartossa.
Neuvosto-Venäjän valtuuskunnan johtaja Adolf Joffe allekirjoittamassa sopimusta.
Kartta Viron rajoista Tarton rauhan jälkeen.
Taustamusiikki

Taustamusiikki on musiikkia, jonka ei ole tarkoitus viedä kuulijansa huomiota, mutta joka on valittu sopimaan tilanteeseen. Taustamusiikkia käytetään monenlaisissa tilanteissa kuten työnteon ja opiskelun yhteydessä, vapaa-ajalla esimerkiksi kuntoillessa, ja julkisissa tiloissa kuten kaupoissa tehostamaan myyntiä. Elokuvissa taustamusiikkia käytetään tunnelman luomiseen ja tunnetilojen synnyttämiseen katsojassa.
Pirteä taustamusiikki voi parantaa mielialaa ja suoritusta yksitoikkoisessa työssä. Yksinkertaisen, sanattoman taustamusiikin on havaittu joissain tutkimuksissa voivan parantaa joidenkin älyllisten tehtävien suorituksia. Taustamusiikin ihannetaso ja vaikutus on kuitenkin hyvin yksilöllistä.
Työssä ja opiskelussa > Vaikutukset tehoon ja viihtyvyyteen

Pirteän musiikin on todettu parantavan yksitoikkoisia töitä kuten liukuhihna- ja laaduntarkkailutöitä tekevien ihmisten tehokkuutta ja tarkkuutta. Paras tulos saadaan kun musiikkia soitetaan jaksoittain niinä hetkinä kun tarkkaavaisuus todennäköisimmin hiipuu. Taustamusiikki vähentää työntekijän tylsistymistä ja saattaa lisätä tarkkaavaisuutta. Tutkimusten mukaan parhaiten toimii instrumentaalimusiikki tai sellainen laulu, jossa sanat ovat tuttuja tai tylsiä. Myös ennen työsuoritusta tai tenttiä kuunneltu pirteä musiikki voi tutkimusten mukaan tehostaa suoritusta.
Rentouttavan, yksitoikkoisen ja yksinkertaisen musiikin on todettu voivan tehostaa suoritusta joissain älyllisissä tehtävissä. Eräässä tutkimuksessa senkaltainen taustamusiikki paransi lukijoiden tuloksia enemmän kuin monimutkainen musiikki tai hiljaisuus. Eräässä tutkimuksessa meditaatioon käytetty koan-musiikki taustamusiikkina paransi tutkittavien älykkyystestituloksia hiljaisuuteen verrattuna. Joissain tutkimuksissa taustamusiikilla ei kuitenkaan ole havaittu olevan minkäänlaista myönteistä vaikutusta työhön, johon kuuluu muistamista, lukemista ja keskittymistä, vaan se saattaa jopa häiritä työntekoa. Toisaalta taustamusiikin kieltäminen saattaa huonontaa työntekijän viihtyvyyttä ja sitä kautta heikentää työtehoa.
Tavallinen popmusiikki voi useiden tutkimusten mukaan häiritä monimutkaisten tehtävien suorittamista ja luetun ymmärtämistä. Selvästi ymmärrettävät sanat taustamusiikissa häiritsevät useimpien työntekijöiden keskittymistä.
Taustamusiikin on havaittu saattavan tehostaa opiskelua verrattuna taustameluun.
Rauhallinen musiikki laskee stressitasoja. Tasainen ja hiljainen taustamusiikki häiritsee keskittymistä vähemmän kuin vaihteleva musiikki. Taustamusiikki, jossa on luonnonääniä, voi kohentaa mielialaa ja keskittymistä ilman että se varastaa huomion.
Työssä ja opiskelussa > Yksilöllinen vaihtelu

Taustamusiikin kokeminen on hyvin yksilöllistä. Sellainen taustamusiikki, jota henkilö ei itse ole saanut valita, voi usein kuulostaa häiritsevältä. Oma suosikkimusiikki tai epämiellyttäväksi koettu taustamusiikki häiritsee joidenkin tutkimusten mukaan keskittymistä enemmän kuin neutraali musiikki. Taustamusiikista on havaittu olevan enemmän hyötyä ekstroverteille kuin introverteille, ja ekstrovertit suosivat stimuloivampaa taustamusiikkia kuin introvertit. Tämä johtuu siitä, että introvertit kaipaavat vähemmän ärsykkeitä kuin ekstrovertit saavuttaakseen optimaalisen ärsykekuormituksen.
Taustamusiikki voi häiritä sellaisten henkilöiden keskittymistä, jotka ovat huonoja monen asian tekemisessä yhtä aikaa.
Kaupallinen käyttö

Taustamusiikkia soitetaan usein kaupallisissa tiloissa kuten ruokapaikoissa ja kaupoissa. Taustamusiikki voi saada asiakkaan olemaan pitkästymättä ja parantaa asiakkaan mielialaa ja tarkkaavaisuutta. Hitaan taustamusiikin on havaittu eräissä tutkimuksissa saamaan asiakkaan liikkuvan kaupassa hitaammin sekä käyttämään supermarketeissa ja ravintoloissa enemmän rahaa kuin nopeatempoisen musiikin. Klassisen taustamusiikin on havaittu saavan asiakkaat ostamaan kalliimpia ruokia ja viinejä kuin popmusiikin. Toisaalta eräässä tutkimuksessa havaittiin, että ravintolan asiakkaat viipyivät lyhyemmän aikaa ja joivat vähemmän alkoholia kun siellä soitettiin klassista taustamusiikkia verrattuna popmusiikkiin, jazziin tai hiljaisuuteen. Asiakkaiden on tutkimuksissa havaittu ostavan enemmän silloin, kun musiikin laji sopii yhteen tuotteiden luonteen kanssa. Romanttinen taustamusiikki esimerkiksi saa asiakkaat ostamaan enemmän kukkia kuin muunlainen taustamusiikki.
Radiomainonnassa taustamusiikin on havaittu vaikuttavan voimakkaasti kuulijan käsitykseen tuotteen luonteesta.
Vapaa-aika

Ihmiset käyttävät taustamusiikkia hyvin monenlaisissa vapaa-ajan toiminnoissaan, kuten tanssimisessa ja kuntoilussa. Teknologian kehittymisen seurauksena musiikkia käytetään nykyisin taustamusiikkina paljon useammin kuin mitä sitä kuunnellaan keskittyneesti.
Elokuvissa taustamusiikilla on aina ollut tärkeä merkitys, sillä sen avulla voidaan vaikuttaa tehokkaasti katsojan tunnetiloihin. Elokuvamusiikin avulla voidaan myös luoda tunnelmaa ja esimerkiksi antaa katsojalle tietoa hahmojen luonteesta ja aikomuksista.
Jure Francetić

Francetić komentamassa Mustan legioonan tykistöä.
Jure Francetić (3. heinäkuuta 1912 Otočak – 27./28. joulukuuta 1942 Močile) oli kroatialainen, fasistisen ja äärikansallismielisen Ustaša-järjestön jäsen ja sotilas. Sotilasarvoltaan hän oli eversti.
Nuoruudessaan Francetić opiskeli oikeustiedettä Zagrebin yliopistossa. Siellä hänestä tuli kansallismielinen ja vuonna 1931 hän liittyi Ustašan jäseneksi. Hänet pidätettiin vuonna 1933 ja hän sai syytteen vihamielisen propagandan levittämisestä. Francetićin onnistui kuitenkin paeta Jugoslaviasta Unkariin, missä Ustaša oli perustanut koulutusleirin Janka Pusztaan.
Kun Jugoslavian kuningas Aleksanteri oli murhattu Francetić pidätettiin, mutta hänet vapautettiin pian. Vuonna 1939 hän sai luvan palata takaisin kotimaahansa, minkä myös teki.
Itsenäinen Kroatian valtio perustettiin 10. huhtikuuta vuonna 1941. Francetić nimitettiin valtion johtajan, poglavnik Ante Pavelićin henkivartioston johtajaksi. Hän kaipasi kuitenkin toiminnallisempaa virkaa ja perusti syyskuussa vuonna 1941 taisteluosasto Francetićin, joka tunnettiin paremmin nimellä Musta legioona. Musta legioona taisteli lähinnä Titon partisaaneja mutta myös četnikkejä vastaan. Se niitti nopeasti mainetta armottomuudellaan ja raakuudellaan. Francetić alkoi nopeasti kohota arvoasteikossa ja kesäkuussa 1942 hänet ylennettiin everstiksi.
Elokuussa 1942 Francetić oli kaikkien Ustašan taisteluosastojen päällikkö. Joulukuussa vuonna 1942 hän osallistui taisteluun partisaaneja vastaan ja haavoittui päähän. Partisaanit ottivat hänet sotavangiksi ja hän kuoli vammoihinsa partisaanien tukikohdassa. Francetićin kuoleman johdosta Itsenäiseen Kroatian valtioon julistettiin maansuru ja hänet ylennettiin postuumisti kenraaliksi.
Taukheira

| Taukheira> Ταύχειρα |
| --- | --- |
 Taukheiran arkeologista aluetta.
Sijainti
 Taukheira
Koordinaatit:  32°32′11″N, 20°34′05″E
Valtio:  Libya
Paikkakunta:  Tocra, Al Marj
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  600-luku eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kyrenaika, Libya
Aiheesta muualla
  Taukheira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taukheira (m.kreik. Ταύχειρα, myös Teukheira, Τεύχειρα; lat. Tauchira, Teuchira), myöhemmin Arsinoe (Ἀρσινόη, Arsinoē), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kyrenaikassa Libyassa. Se sijaitsi nykyisen Tocran kaupungin paikalla.
Taukheira perustettiin Kyrenestä käsin arkaaisella kaudella 600-luvulla eaa. Hellenistisellä kaudella kaupunki sai ptolemaioksilta uuden nimen Arsinoe.
Maantiede

Taukheira kuului Libyan pentapoliihin ja sijaitsi Kyrenaikan rannikolla lounaanpuoleisen Euesperideen eli myöhemmän Bereniken ja idänpuoleisen Barken ja sen sataman eli myöhemmän Ptolemaisin välillä, noin 200 stadioninmitan päässä viimeksi mainitusta. Taukheira oli satamakaupunki, mutta sen ankkuripaikka oli suhteellisen huono.
Taukheiran kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 250 neliökilometriä. Seutu oli hedelmällistä ja siellä oli hyvin juomavettä.
Historia

Taukheira oli Kyrenen perustama siirtokunta. Arkeologisten löydösten perusteella kaupungin paikka on ollut asuttu arkaaisella kaudella 600-luvun eaa. lopulla jo melko pian Kyrenen itsensä sekä Barken perustamisen jälkeen. Kaupungin nimen arvellaan olevan libyalaista alkuperää eli paikallisten heimojen kieltä. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Taukheirios (Ταυχείριος), Taukherios (Ταυχέριος), Taukheros (Ταύχερος) ja Taukheritēs (Ταυχερίτης).
Taukheiran vaiheista tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. 400-luvulla eaa. kaupunki löi attikalaisen ja aasialaisen standardin mukaisia hopearahoja. Thibronin sodassa Kyreneä vastaan vuonna 322 eaa. Taukheira oli Kyrenen puolella, mutta Thibron sai sen vallattua. Ptolemaios II antoi hellenistisellä kaudella 200-luvulla eaa. kaupungille uuden nimen Arsinoe kuningattarensa Arsinoe II:n mukaan. Taukheiran kaupunkikeskuksen väkiluvun on arveltu olleen vähintään 6 000. Koko kaupunkivaltion väkiluku olisi voinut olla yli 20 000. Kaupungissa palvottiin erityisesti Kybeleä, ja siellä vietettiin tämän vuotuista juhlaa.
Roomalaisella kaudella Taukheirasta tuli colonia, jollaisena se esiintyy Tabula Peutingerianassa. 500-luvulla Kyrenaika tuli Bysantin valtaan, ja Justinianus I linnoitti kaupunkia. Diodoros Sisilialainen käytti kaupungista virheellisesti nimimuotoa Tarikha (Τάριχα).
Kaupungin järjestelmälliset arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1939.
Rakennukset ja löydökset

Taukheirassa on ollut ruutuasemakaava. Kaupunki on ollut ympäröity muurein viimeistään 500-luvulla eaa. Paikan huomattavimmat jäänteet ovat kaupungin bysanttilaisaikaiset muurit, joissa on ollut 30 tornia. Ne kulkevat monilta osiltaan hellenistisellä kaudella rakennettujen muurien paikalla. Muurien ympäröimä alue muodostaa neliön, jonka koko on noin 650 × 650 metriä, ja jonka sisälle on jäänyt noin 40 hehtaarin kokoinen alue. Muureja on parhaissa kohdissa pystyssä useiden metrien korkeudelta.
Taukheirassa oli Demeterille ja Korelle omistettu pyhäkkö, josta on löydetty paljon votiivilahjoja, sekä Dionysokselle omistettu temppeli. Löytöihin lukeutuvat myös bysanttilaisaikaisen kuvernöörin palatsin rauniot sekä kolme kirkkoa ja hautoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taukheira Wikimedia Commonsissa
Taukheiran raunioita.
Taukheiran raunioita.
Taukheiran muurien jäänteitä.