stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maastohiihdon maailmancup 1990–1991
Loppupisteet > Naisten kokonaiscup

|  | Hiihtäjä | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Jelena Välbe | 220 |
| 2. |  Stefania Belmondo | 128 |
| 3. |  Ljubov Jegorova | 126 |
| 4. |  Marie-Helene Westin | 112 |
| 5. |  Manuela Di Centa | 106 |
| 6. |  Trude Dybendahl | 88 |
| 7. |  Tamara Tihonova | 82 |
| 8. |  Svetlana Nageikina | 80 |
| 9. |  Inger Helene Nybråten | 62 |
| 10. |  Solveig Pedersen | 57 |
Maaliskuun 1. päivän liike

Korealaiset osoittavat mieltään itsenäisyytensä puolesta 1. maaliskuuta 1919
Maaliskuun 1. päivän liike (kor. 삼일운동, sam-il undong) oli Korean miehityskaudella käynnistynyt korealaisten itsenäisyyttä kannattanut liike japanilaisia miehittäjiä vastaan vuonna 1919. 1. maaliskuuta alkaneiden mielenosoitusten tarkoituksena oli saavuttaa kansainvälistä huomiota ja saada Japani luopumaan Koreasta kansainvälisen painostuksen kautta. Kun kansainvälistä tukea ei kuitenkaan saatu, japanilaiset saattoivat tukahduttaa liikkeen väkivaltaisesti. Liikkeen tukahduttaminen vaikutti kuitenkin edelleen kansallistunteen ja japanilaisten vastaisuuden kasvuun. Nykyisin 1. maaliskuuta on kansallinen merkkipäivä sekä Pohjois-Koreassa, että Etelä-Koreassa.
Tausta

Japani oli alkanut kilpailemaan läntisten suurvaltojen kanssa pyrkien lisäämään vaikutusvaltaansa Itä-Aasiassa, josta haluttiin markkina-alueita maan kehittyvälle teollisuudelle ja raaka-aineita ja elintarvikkeita Japanille. Korean niemimaata hallinnut Joseon-dynastia alistettiin Japanin protektoraatiksi marraskuussa 1905 ja elokuussa 1910 Koreasta tehtiin suoraan Japanin alainen siirtomaa. Kehitys ei tapahtunut ilman paikallista vastarintaa, vaan jo vuonna 1905 oli alettu muodostaa korealaisia vapaaehtoisjoukkoja japanilaisia vastaan. Korealaiset sissit kävivät lukuisia yhteenottoja japanilaisia vastaan, mutta liikehdintä tukahdutettiin pääosin vuoteen 1910 mennessä.
Vaikka aseellinen vastarinta tukahdutettiin, japanilaisten vastainen mieliala kyti edelleen pinnan alla. Ensimmäinen maailmansota oli päättynyt vuonna 1918 ja vuonna 1919 alkoivat Pariisin rauhanneuvottelut rauhansopimuksen luomiseksi voittaneiden ja hävinneiden välille. Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson oli esittänyt, että rauhan tuli perustua kansojen itsemääräämisoikeudelle. Helmikuussa 1919 noin 600 Tokiossa opiskellutta korealaista kokoontui ja hyväksyi manifestin, jolla he vetosivat Yhdysvaltojen esittämään ajatukseen kansojen itsemääräämisoikeudesta. Opiskelijoiden manifesti alkoi levitä Koreassa ja ajatus itsenäisyysliikkeestä heräsi uudelleen.
Liike ja sen tukahduttaminen

3. maaliskuuta 1919 oli tarkoitus järjestää Korean entisen keisarin Gojongin hautajaiset. Entistä keisaria pidettiin Korean yhtenäisyyden ja itsenäisyyden symbolina. Korean itsenäisyyttä kannattaneet päättivät käyttää tilaisuutta hyödykseen mielenosoituksen toteuttamiseksi Korean itsemääräämisoikeuden puolesta. Korealaisista kristityistä, cheondogyo-liikkeen jäsenistä ja muutamista buddhalaisista koostunut joukko oli valmistellut Soulissa itsenäisyysjulistuksen, joka oli tarkoitus lukea julki 1. maaliskuuta eli muutamaa päivää ennen hautajaisia Soulin Pagoda-puistossa. Paikalle saapui joidenkin arvioiden mukaan jopa 300 000 korealaista. Itsenäisyysjulistuksen laatijat eivät itse saapuneet lopulta paikalle ehkäpä suurta joukkovoimaa peläten, mutta mielenosoittajat kulkivat pitkin Soulin katuja huutaen itsenäisyyttä kannattaneita iskulauseita ja kantaen tuolloin kiellettyä Korean lippua. Mielenosoituksia alkoi ilmetä myös Soulin ulkopuolella muualla Koreassa ja liikehdintä sai yhteisnimityksen maaliskuun 1. päivän liike.
Maaliskuun 1. päivän liike alkoi rauhallisesti ja toiveena oli, että mielenosoittajat saisivat ulkovallat puolelleen ja Japani taipuisi korealaisten vaatimuksiin kansainvälisestä painostuksesta. Tukea odotettiin etenkin Yhdysvalloilta, mutta pian huomattiin, että maailmansodan voittaneet valtiot eivät olleet valmiita puuttumaan liittolaisensa Japanin siirtomaaongelmiin. Japanilaiset reagoivat mielenosoituksiin julistamalla 2. maaliskuuta poikkeustilan ja Koreassa olleita japanilaisjoukkoja vahvistettiin. Japanilaisten otteiden koventuessa koventui myös korealaisten liikehdintä. Kun korealaiset olivat jääneet ilman ulkopuolista tukea japanilaiset kykenivät kuitenkin jälleen kerran tukahduttamaan liikkeen väkivaltaisesti toukokuuhun 1919 mennessä.
Seuraukset

Japanilaisten virallisten tilastojen mukaan maaliskuun 1. päivän liikkeen tukahduttamisen aikana sai surmansa 7 500 korealaista ja todellinen luku saattaa olla virallisia lukuja korkeampi. Haavoittuneita oli samojen lähteiden mukaan 15 0000 ja noin 47 000 korealaista pidätettiin maaliskuun ja toukokuun välisenä aikana.
Tappioon päättynyt maaliskuun 1. päivän liike loi omalta osaltaan uudenlaista kansallistuntoa myös niihin korealaisiin, jotka eivät olleet aiemmin juuri kiinnostuneita politiikkaan osallistumisesta. Japanilaisten kovakätiset tukahduttamistoimet lisäsivät japanilaisvastaisuutta. Korealaiset jatkoivat aseellista vastarintaa korean ja Mantšurian välisellä rajaseudulla ja vuonna 1919 ulkomailla vaikuttaneet korealaiset perustivat Korean "väliaikaisen hallituksen". Nykyisin 1. maaliskuuta on kansallinen merkkipäivä sekä Pohjois-Koreassa, että Etelä-Koreassa.
Ankarien tukahduttamistoimien jälkeen japanilaiset myöntyivät kuitenkin joihinkin uudistuksiin Koreassa. Seuraavat kymmenen vuotta Koreassa seurattiin vähäisemmän sulauttamispyrkimyksen "kulttuurillista hallintoa" (bunka seiji), joka kuitenkin päättyi Japanin siirtyessä oikeistolaisempaan ja kansallismielisempään politiikkaan 1930-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maaliskuun 1. päivän liike Wikimedia Commonsissa
Japanilaisjoukkojen pystyttämä barrikadi Soulin Pagoda-puistolla maaliskuussa 1919.
Maaliskuun 1. päivän liikkeen muistomerkki Pagoda-puistossa.
Kuolinnaamio

Dante Alighierin kuolinnaamio.
Napoleonin pronssinen kuolinnaamio, valettu 1833.
Kuolinnaamio on kuolleen henkilön kasvoista otettuun muottiin jostain helposti muokattavasta materiaalista, kuten kipsistä tai vahasta tehty valos, jonka tarkoituksena on säilyttää hänen kasvonpiirteensä.
Kuolinnaamioita on tehty eri kulttuureissa kautta historian. Usein vainajan kasvoille asetettu naamio oli veistetty tai valettu jonkin toisen mallin mukaan, mutta Egyptistä on löydetty yksi vainajan itsensä kasvoista tehty muinainen kuolinnaamio. Antiikin roomalaisilla kuolinnaamion valaminen vainajan kasvoista saattoi olla jo yleisempää. Keskiaasialaiset jeniseit tekivät kipsistä kuolinnaamioita jo viimeistään 1 500 vuotta sitten.
Keskiajan Euroopassa kuolinnaamiot tehtiin sivelemällä vainajan kasvoille, korville ja kaulaan ensin öljyä ja sitten kipsiä. Kun muotti kuivui ja kovettui, siihen kaadettiin kipsiä, mikä tuotti kolmiulotteisen kuolinnaamion. Näitä kuolinnaamioita pidettiin esillä hautajaisissa, mutta niitä ei pantu hautaan vainajan mukana, ja niitä saatettiin  käyttää myöhemmin muotokuvien mallina.
Jos kuolinnaamion muotti säilytetään, siihen voidaan valaa uudelleen. Monesta kuuluisuudesta, kuten Beethovenista, Napoleonista ja Abraham Lincolnista, onkin olemassa useita kuolinnaamioita.
Tussaudin vahakabinettiin tehtiin aikoinaan vahanukkeja Ranskan suuressa vallankumouksessa mestattujen kuolinnaamioiden pohjalta. 1800-luvulla fysiognomit ja frenologit etsivät rikollisten kuolinnaamioista rikollisia piirteitä. Kuolinnaamioilla on myös tunnistettu vainajia ennen valokuvauksen yleistymistä.
Maailmanlaajuista joukkovalvontaa koskevat paljastukset (1970–2013)

Ennen vuotta 2013
Vuoden 2013 jälkeen
Reaktioita
PRISM · ECHELON · Carnivore · Dishfire · Stone Ghost · Tempora · Frenchelon · Fairview · MYSTIC · Xkeyscore
ASD · BND · CSIS · CSEC · DGSE · FSB · GCHQ · GCSB · MISIRI · MSS · NGA · NSA · NRO · PLA · RAW
Keith Alexander · James Bamford · James Clapper · Duncan Campbell · Edward Snowden · Russ Tice · Barack Obama · Julian Assange
The Doughnut · Fort Meade
Menwith Hill · Pine Gap
Utah Data Center
FISAAA · UKUSA-sopimus
Lustre · Direktiivi 95/46/EC
yksityisyys · joukkovalvonta · tietoturva · signaalitiedustelu · teletunnistetieto · Five Eyes
vakoilu · tiedustelupalvelu · salaus (Tor · VPN) · ihmisoikeudet (yksityisyys · vapaus) · satelliitti · kryptoanalyysi
n
k
Maailmanlaajuinen joukkovalvonta viittaa maarajojen yli tapahtuvaan maailmanlaajuiseen joukkovalvontaan, joka kohdistuu kokonaisiin väestöihin. Vaikka sen olemassaolo paljastui ensimmäisen kerran 1970-luvulla, se ei saanut paljoa yleistä huomiota ennen kuin ECHELON-järjestelmä paljastettiin 1980-luvulla ja sen olemassaolo vahvistettiin 1990-luvulla. Se sai maailmanlaajuista huomiota tiedotusvälineissä Edward Snowdenin vuonna 2013 tekemää tietovuotoa seuranneissa maailmanlaajuista joukkovalvontaa koskevissa paljastuksissa.
Historia > 1970-luku

Vuonna 1972 NSA-teknikko Perry Fellwock esitteli salanimeä "Winslow Peck" käyttäen Ramparts-lehden lukijoille NSA:n ja UKUSA-sopimuksen. Vuonna 1976 erillinen artikkeli Time Out -lehdessä paljasti GCHQ:n olemassaolon.
Historia > 1980- ja 1990-luvut

Vuonna 1982 James Bamfordin NSA:ta koskeva kirja The Puzzle Palace julkaistiin ensimmäisen kerran. Bamfordin toinen kirja Body of Secrets: Anatomy of the Ultra-Secret National Security Agency julkaistiin kaksi vuosikymmentä myöhemmin.
Vuonna 1988 Lockheedin työntekijä Margaret Newsham paljasti ECHELON-järjestelmän olemassaolon. Newsham kertoi Yhdysvaltain kongressin jäsenelle, että NSA tallensi republikaanisenaattori Strom Thurmondin puheluita. Kongressin tutkijat tulivat siihen tulokseen, että "Yhdysvaltain poliittisten johtajien kohdistaminen ei ollut sattumaa, vaan oli sisäänrakennettu järjestelmään alusta asti."
1990-luvun loppupuolella ECHELON kykeni raporttien mukaan valvomaan jopa 90 prosenttia kaikesta internetliikenteestä. Tästä huolimatta Yhdysvaltain hallitus ei BBC:n mukaan edelleen suostunut myöntämään Echelonin olemassaoloa toukokuussa 2001.
Historia > 2000-luku

William Binney, J. Kirke Wiebe ja Edward Loomis pyysivät syyskuun 11. päivän terroritekojen jälkiseurauksien aikana Yhdysvaltain puolustusministeriötä tutkimaan NSA:ta väitteestä, että se oli tuhlannut "miljoonittain" dollareita Trailblazer-nimiseen projektiin, jonka tarkoituksena oli analysoida Internetin kaltaisissa tietoverkoissa kulkevaa dataa. Binney oli myös julkisesti kriittinen NSA:ta kohtaan syyskuun 11. päivän terroritekoja seuranneesta yhdysvaltalaisiin kohdistuneesta vakoilusta. Binney väitti, että NSA oli massiivisesta tiedonkeruusta huolimatta epäonnistunut 9/11-salajuonen paljastamisessa.
The New York Times julkaisi raportin 16. joulukuuta 2005 otsikolla "Bush antaa [Yhdysvaltain tiedustelupalveluiden] vakoilla soittajia ilman [tuomioistuinten lupia]". Raportin kirjoittivat Eric Lichtblau ja Pulitzer-palkinnon saanut toimittaja James Risen. Artikkelin julkaisua pidätettiin The Times -lehden mukaan kokonaisen vuoden ajan johtuen huolista sen julkaisun vaikutuksesta kansalliseen turvallisuuteen.
Vuonna 2006 USA Today paljasti lisää yksityiskohtia NSA:n kotimaisista valvontaoperaatioista, joiden kohteina oli Yhdysvaltain kansalaisia. Lehti julkaisi 11. toukokuuta 2006 raportin, jossa se esitti seikkaperäisen selostuksen NSA:n "massiivisesta tietokannasta" joka oli koottu "kymmenien miljoonien" Yhdysvaltain kansalaisten puhelutiedoista. Useat AT&T:n, Verizonin ja BellSouthin kaltaiset tietoliikenneyhtiöt olivat USA Today -lehden mukaan luovuttaneet nämä puhelutiedot NSA:lle.
Vuonna 2008 tietoturva-analyytikko Babak Pasdar paljasti niin sanotun Quantico circuit-takaoven olemassaolon, jonka hän oli pystyttänyt ryhmänsä kanssa vuonna 2003. Takaovi antoi Yhdysvaltain liittovaltiolle pääsyn nimeämättömän tietoliikenneyhtiön verkostoon. Tietoliikenneyhtiöksi selvisi myöhemmän itsenäisen tutkimuksen jälkeen Verizon.
Historia > 2010–2013

Vuonna 2011, Wikileaks paljasti yksityiskohtia joukkovalvontateollisuudesta. Julian Assangen mukaan, "Olemme nyt maailmassa, jossa ei ole vain teoreettisesti mahdollista tallentaa kaikki toisesta maasta tuleva tietoliikenne, kaikki puhelut, mutta jossa on kansainvälinen teollisuudenala joka myy tämän mahdollistavia laitteita."
Paljastukset vuoden 2013 jälkeen

Käännös suomeksi
Maarianhaminan vaakuna

Maarianhaminan vaakuna
Maarianhaminan vaakuna on Maarianhaminan kaupungin tunnus. Vaakunan aihe viittaa kaupungin tärkeimpään elinkeinoon, merenkulkuun, ja kaupungin puistoihin, joiden tyypillinen puu lehmus on.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisellä kilvellä pysty kulta-ankkuri, sen yläpuolella lakio, jossa kolme vihreää lehmuksen lehteä.”
Vaakunan historiaa

Maarianhaminan kaupunki perustettiin vuonna 1861 Jomalan pitäjän Overnäsin kylään ja kaupunki sai nimensä Venäjän keisari Aleksanteri II:n puolison keisarinna Maria Aleksandrovnan mukaan. Venäläinen heraldikko Bernhard von Köhne laati oman ehdotuksensa Maarianhaminan vaakunaksi samana vuonna. Ehdotuksessa kuvattiin halkoisella kilvellä Venäjän kaksipäinen kotka, sekä keisarinnan syntyperään viitaten Hessenin leijona. Kilven reunoille oli asetettu neljä keisarinnan monogrammia. Von Köhnen ehdotus saapui senaatin käsiteltäväksi yhdessä Suomen kenraalikuvernööri Fredrik Vilhelm Bergin laatiman ehdotuksen kanssa. Bergin ehdotuksessa oli kuvattuna sinisellä kilvellä keisarinnan kruunattu kultainen monogrammi sekä ankkuri. Kumpaakaan ehdotusta ei kuitenkaan vahvistettu kaupungin käyttöön.
Vuonna 1878 senaatti pyysi kenraalikuvernööri Nikolai Adlerbergiltä uuden ehdotuksen Maarianhaminan vaakunaksi. Vaakunassa kuvattiin sinisessä yläkentässä kruunattu kultainen M-kirjain viitaten keisarinna Mariaan, sekä hopeisessa alakentässä luonnonvärinen saksanhirvi viitaten Ahvenanmaan maakuntavaakunaan. Vaakuna vahvistettiin käyttöön 14. toukokuuta 1881.
Kaupungin vanha vaakuna säilyi käytössä Suomen itsenäistyttyä Venäjästä, joskin se sai osakseen kritiikkiä muun muassa keisarinnaan viitanneesta kirjaimestaan. Kaupunki päättikin järjestää suunnittelukilpailun uudesta vaakunasta vuonna 1948. Kilpailun voitti Nils Byman, ja Maarianhaminan kaupunginvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 15. syyskuuta 1949. Ahvenanmaan maakuntahallitus vahvisti vaakunan käyttöön 19. joulukuuta 1951. Vaakunan nykyisen ulkoasun on uudelleenpiirtänyt Nils Bymanin suunnitelman pohjalta heraldikko Gustaf von Numers vuonna 1957.
Von Köhnen ehdotus Maarianhaminan vaakunaksi vuodelta 1861. Kolkka viittaa kaupungin sijaintiin Turun ja Porin läänissä.
Keisari Aleksantari II:n päätöksellä 14. toukokuuta 1881 vahvistettu Maarianhaminan vaakuna.
Maarianhaminan vanha sinetti.
Maarianhaminan vanha vaakuna Finland städers vapen -postikorttikokoelmasta 1900-luvun alusta.
Nils Bymanin alkuperäispiirros Maarianhaminan vaakunasta.
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013.
Kuninkaallinen viktorialaisritarikunta

Ritarikunnan tunnuksia
Kuninkaallinen viktorialaisritarikunta (engl. Royal Victorian Order) on brittiläinen kunniaritarikunta, jonka kuningatar Viktoria perusti 23. huhtikuuta 1898. Ritarikuntaan nimitettävien henkilöiden määrä ei ole rajoitettu. Saajan tulee olla Yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen, mutta ulkomaalaisia voidaan nimittää kunniajäseniksi.
Ritarin arvoja myönnetään miehille ja naisille, jotka ovat tehneet kuningasperheelle henkilökohtaisia palveluksia. Ritarikunnan suurmestarina toimii Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsija.
Kunniamerkin saajat voidaan jakaa viiteen luokkaan:
| Suomeksi | Lyhenne | Kunniamerkin arvoluokka englanniksi |
| --- | --- | --- |
| Suurristin ritari | GCVO | Knight Grand Cross of the Royal Victorian Order Dame Grand Cross of the Royal Victorian Order |
| Komentajaritari | KCVO DCVO | Knight Commander of the Royal Victorian Order Dame Commander of the Royal Victorian Order |
| Komentaja | CVO | Commander of the Royal Victorian Order |
| Luutnantti | LVO | Lieutenant of the Royal Victorian Order |
| Jäsen | MVO | Member of the Royal Victorian Order |
: ritarikunnan nauha
Kaksi ylintä luokkaa oikeuttavat käyttämään titteliä Sir (miehillä) tai Dame (naisilla). Korkeimpaan luokkaan nimitetyt henkilöt saavat myös käyttää vaakunassaan kilvenkantajia. Ritarikunnan jäsenet saavat käyttää Lontoossa sijaitsevaa Savoyn kappelia mm. häiden ja hautajaisten järjestämiseen.
Suomalaisista ritarikunnan kunniamerkin komentajaritarin arvo myönnettiin vuonna 1934 silloiselle Suomen Pankin pääjohtajalle Risto Rytille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuninkaallinen viktorialaisritarikunta Wikimedia Commonsissa
Kuolema (Alajärvi)

| Kuolema |
| --- | --- |
 Kuolema
 Koordinaatit: 63°1.891′N, 24°7.336′E 
Valtio:  Suomi
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Alajärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuoleman kylää ei ole merkitty tieopasteisiin, mutta navigointilaitteessa nimi näkyy ajettaessa valtatietä 16.
Kuolema on kyläkunta Alajärvellä Etelä-Pohjanmaan maakunnassa. Kuoleman läpi kulkee länsi–itäsuunnassa valtatie 16.
Kylästä on linnuntietä matkaa Nygårdiin 1,7 kilometriä, Järvenpäähän 1,7 km, Kytölään 2,5 km, Iiruuhun 3,1 km, Kivimäelle 6,1 km ja Myllykankaalle 7,5 km. Kuolema-Hölkkä on kylällä vuosittain järjestettävä hölkkätapahtuma. Viides Kuolema-Hölkkä järjestettiin heinäkuussa 2008. Kuolemassa toimii myös kyläkauppa K-extra Pitkänen.
Ruotsalaisen valokuvaaja Eva Perssonin syksyllä 2005 ilmestynyt esikoisteos Elämää Kuolemassa kuvaa elämää Kuoleman kylässä. Kirja on saanut Ruotsissa ja Saksassa suurta huomiota mediassa.
Nimeltään saman aiheisia kyläkuntia Alajärvellä ovat lännestä itään luetultuna Halla-aho, Nälkämäki ja Kuolema. Nimien syntyyn liittyy tarina uudisasukkaasta, joka eteni lännestä kohti itää: ensimmäisellä asuinpaikalla kiusasi halla, toisella nälkä ja kolmannella kohtasi kuolema. Nykyään asukkaat ovat vähentyneet, ja myös itse Kuoleman kylää uhkaa kuolema.
Längelmäveden alue

Längelmävettä ilmakuvassa.
Längelmäveden alue (vesistöaluetunnus 35.72) on Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 1 065,24 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 22,77 %. Vesistön alueen alarajana on Kaivannon kanava, jonka koko yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 2 179,7 neliökilometriä ja sen järvisyys on 16,75 %. Reitin vedet laskevat kanavasta seuraavaksi Mallasveden ja Pälkäneveden alueeseen (35.71).
Alueen kuvaus

Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta. Sisennetyt alueet laskevat ensimmäiseen alueeseen:
Längelmäveden lähialue (35.721)
Uiherlanjoen valuma-alue (35.726)
Kuhmajärvenojan valuma-alue (35.727)
Keljonjärven valuma-alue (35.728)
Myllyojan valuma-alue (35.729)
Koljonselän alue (35.722)
Eväjärven valuma-alue (35.723)
Äväntäjärven valuma-alue (35.724)
Västilänjoen valuma-alue (35.725)
Lisäksi Längelmäveteen laskevat toisen jakovaiheen valuma-alueet Venehjoen valuma-alue (35.74) ja Vesijärven valuma-alue (35.73) ja Koljonselkään Leppähampaanjoen valuma-alue (35.75) ja Pääskylänjoen valuma-alue (35.76).
Alueen kuvaus > Längelmäveden lähialue (35.721)

Viranomaisten käyttämä vesistöalueen nimitys Längelmäveden alue sisältää Koljonselän ja muita ympäröiviä vesistöalueita, joten viranomaisilla on Längelmäveden lähiympäristölle oma nimityksensä Längelmäveden lähialue. Se sisältää Längelmäveden lisäksi sellaisia vesistöjä, jotka laskevat suoraan nimikkojärveensä. Lähialueen ulkopuolelle on jätetty (katso alla) Kuhmajärvenojan valuma-alue (35.727), jossa on Kuhmajärvi, Uiherlanjoen valuma-alue (35.726), joka sisältää Eräjärven, Keljonjärven valuma-alue (35.728), missä on Keljonjärvi, sekä Myllyojan valuma-alue (35.729), jossa sijaitsee Kirkkojärvi. Kaksi viimeistä järveä voisi lukea Längelmäveden lahdiksi, vaikka nykykäytäntö onkin toinen. Lähialueella sijaitsee 30 yli hehtaarin suuruista järveä tai lampea.
Längelmäveden pohjoisosa on nimeltään Pappilanselkä ja siellä sijaitsee Oriveden keskustaajama. Pappilanselkään laskee lähiympäristöstä 12 järveä. Niistä huomattavimmat ovat Rajalahti, Pahujärvi, Koskuenjärvi ja Iso Teerijärvi. Pappilanselän vastakkaisella puolella Enonselän ympäristössä sijaitsee 10 järveä. Enonselän Aittolahteen laskee entinen järvenlahti Tervaniemenlahti. Enonselän eteläpuolen ylängölle jäävät Nuuruslahteen laskevan Tervaojan valuma-alueen järvet. Niistä on mainittava Pentojärvi, Tervajärvi, Kalliojärvi ja Pikkujärvi. Längelmäveden etelärannan lähialueen vyöhyke on kapea ja sieltä voidaan nostaa esille vain Pietijärvi ja Raikunjärvi. Pohjoisrannta on vastavanlainen ja sieltä on mainittava Pikkujärvi, Salaksenjärvi ja Nuorronjärvi.
Alueen kuvaus > Koljonselän alue (35.722)

Koljonselkä on järvenä oikaeastaan osa Längelmävettä, mutta koska järvialtaita erottavat salmet ovat kapeat ja viranomaiset tilastoivat altaita kuin erilliset järvet, lienee viisianta seurata tätä menettelyä. Koljonselkä laskee Längelmäveteen Koppalassa. Koljonselkään laskee pohjoisesta Leppähampaanjoen valuma-alue (35.75, katso yllä), joka käsitellään omassa yhteydessä. Siihen laskevat myös Äväntäjärveltä, Eväjärveltä ja Iso-Löytäneeltä laskujoket, joita käsitellään alempana. Tässä yhteydessä on helpointa esitellä Koljonselän lähialueen vesistöjä.
Järveen laskee sen lähialueelta 40 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Ne sijaitsevat melko tasaisesti jakautuneena järvialtaan eri puolilla. Yksi järvirypäs löytyy Länkipohjan koillispuolelta. Sieltä laskee ylänköalueelta järviketjuna 12 järveä, joista suurimmat ovat Valkeajärvi, Liivesjärvi ja Sulunjärvi. Näiden eteläpuolella Karviansalmen ja Längelmäen kirkonkylän vaiheilla on yhdeksän järveä, joista suurimmat ovat Syväjärvi, Pitkävesi ja Junkinlahti. Eteläpuolella sijaitsevat yksittäiset järvet Löytäneenlahti Västilässä ja Mikkolanjärvi Leväslahdella.
Järvialtaan pohjoispuolella on Äväntäjärven valuma-alueen laskujoen Talviaistenjoen alla muutama järvi. Tärkein niistä on Lopenselkä, mutta mainittava on myös Harolanlahti, Eskolanjärvi, Oinasjärvi ja Raidistonjärvi. Loput luoteispuolen järvistä sijaitsevat yksittäin eri puolilla. Tällaisia ovat esimerkiksi Eräsjärvi ja Vähäjärvi Eräslahdella ja Nuottajärvi Oriveden lähellä. Leppähampaanjoen valuma-alueen viimeiset järvet Laasojärvi ja Aurikkojärvi ovat Koljonselän lähellä, mutta kuuluvat eri vesitöalueeseen.
Alueen kuvaus > Eväjärven valuma-alue (35.723)

Eväjärven valuma-alueen pääjärvi on Eväjärvi, jonka laskujoki on Haapaoja. Haapaoja laskee Koljonselän Säkkiin valtatien 9 ja Orivesi-Jyväskylä-rautatien alitse Länkipohjassa Vilkkilän kylässä. Valuma-alueella sijaitsee yli hehtaarin kokoista järviä tai lampia yli 50 , jotka ovat yhteydessä toisiinsa lyhyiden ojien ja purojen kautta. Eväjärven lisäksi merkittävin yläjuoksun järvi on Kuusjärvi, mutta laskureitin varrelta voidaan merkittäviksi nimetä myös Kalkunjärven, Myllyveden ja Väärä-Kalkun.
Alueen kuvaus > Äväntäjärven valuma-alue (35.724)

Valuma-alueen pääjärvi on Äväntäjärvi, joka on samalla sen suurin järvi. Sen laskujoki Talviaistenjoki laskee Harolanlahden kautta Lopenselkään, jolla on kaksi laskureittiä Koljonselkään. Äväntäjärven yläpuolella on kaksi järveä Nautajärvi ja Ristijärvi, joihin laskevat suurin osa muista valuma-alueen järvistä. Muita isoja järviä ovat Urtimojärvi ja Iso-Röyhkönen.
Alueen kuvaus > Västilänjoen valuma-alue (35.725)

Valuma-alue on pieni, mikä näkyy alueella olevien järvien pienenä määränä. Suurin järvi on Iso-Löytäne, joka on Västilänjoen pääjärvi. Siihen laskevat vain Kiikanjärvi, Pirttijärvi ja Kolmisoppinen omia laskuojiaan myöten. Kun edelliset laskevat Iso-Löyttäneen kautta Västilänjoessa, laskevat Pirttijärvi ja Vuorijärvi yhteistä ojaa myöten Västilänjoen alajuoksulle.