stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dejan Stanković
Ura pelaajana

Stanković aloitti jalkapallon pelaamisen katupeleissä ja futsal-kentillä. Jalkapalloilijavanhempien pojan lahjat kiinnittivät Belgradin Punaisen tähden kykyjenetsijän huomion ja hän liittyi Jugoslavian suurseuran junioriorganisaatioon 13-vuotiaana. Keskikentällä viihtyneen Stankovićin ammattilaisura alkoi seurassa helmikuussa 1995, kun hän debytoi nuorimpana pelaajana edustusjoukkueessa. Kesällä 1998 hän siirtyi 11 miljoonan punnan siirtosummalla italialaiseen Lazioon kesällä 1998. Lazion tähtiä vilissessää joukkueessa Stanković teki läpimurtonsa Euroopan huipulle ja vakiinnutti paikkansa avauksessa Juan Sebastián Verónin, Pavel Nedvedin ja Roberto Mancinin rinnalla. Stanković nousi kovalla työmoraalillaan ja taistelutahdollaan sekä loisteliailla maaleillaan Lazion kannattajien suosikiksi ja sai Roomassa pelatessaan lempinimen Lohikäärme. Hän edusti seuraa kaikkiaan kuusi vuotta ja voitti Serie A:n mestaruuden lisäksi kaksi Italian cupia sekä Cup-voittajien Cupin mestaruuden.
Stanković siirtyi kesällä 2004 Internazionaleen 4,5 miljoonan punnan siirotsummalla. Serbialainen vakiinnutti nopeasti paikkansa Interin avauskokoonpanossa ja pelasi myös uudessa seurassaan itsensä kannattajien suosioon. Hän viihtyi Interissä yhdeksän vuotta ja pelasi niin entisen pelaajatoverinsa Mancinin kuin José Mourinhon alaisuudessa. Hän kuului Interin 2000-luvun kultaiseen joukkueeseen, joka voitti vuosina 2006-2010 viisi perättäistä Serie A:n mestaruutta. Stanković lopetti pelaajauransa Interissä vuonna 2013.
Maajoukkuetasolla Stanković pelasi Jugoslavian liittotasavallan, myöhemmin Serbia ja Montenegron ja nykyisin Serbian jalkapallomaajoukkueessa yhteensä 103 A-maaottelua, joissa teki 15 maalia. MM-kisoissa hän edusti Jugoslaviaa vuonna 1998, Serbia ja Montenegroa vuonna 2006 ja Serbiaa vuonna 2010, ja on ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa kolmea eri valtiota MM-kisoissa edustanut pelaaja. [lähde? ]
Ura valmentajana

Pelaajauransa jälkeen Stanković jatkoi uraansa jalkapallon parissa valmennustehtävissä. Kesällä 2014 hänestä tuli Andrea Stramaccionin apuvalmentaja Udinese Calcioon. Kauden jälkeen hän siirtyi Interin organisaatioon joukkueen koordinaattoriksi ja toimi vuosina 2017–2019 UEFA:n neuvonantajana.
Joulukuussa 2019 hän teki 2,5 vuoden sopimuksen Belgradin Punaisen tähden kanssa ja ryhtyi seuran päävalmentajaksi. Hän johdatti debyyttikaudellaan seuran Serbian mestaruuteen 14 pisteen erolla paikallisvastustaja FK Partizaniin. Kaudella 2020/21 hän luotsasi seuran tuplamestaruuteen vahvan kauden päätteeksi. Liigassa Punainen tähti voitti 35 kauden 38 liigaottelustaan. Eurooppa-liigassa hän johdatti joukkueen lohkovaiheesta pudotuspeleihin, joissa tie katkesi ensimmäisellä kierroksella Stankovićin entistä seuraa Interiä vastaan vierasmaalisäännön perusteella. Stanković jätti tehtävänsä elokuussa 2022, kun Punainen tähti oli pudonnut Mestarien liigan karsinnoissa Maccabi Haifalle
Lokakuun alussa 2022 Stankovićista tuli UC Sampdorian päävalmentaja. Stanković ei onnistunut pelastamaan seuraa putoamiselta Serie B:hen. Serbialaisvalmentaja jätti tehtävänsä kauden jälkeen. Syyskuussa 2023 Stanković jatkoi valmennusuraansa unkarilaisen Ferencvárosin päävalmentajana.
Meriitit > Pelaajana

Jugoslavian mestaruus: 1995
Jugoslavian cup (3): 1995, 1996, 1997
Italian mestaruus (6): 2000, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010
Italian cup (6): 2000, 2004, 2005, 2006, 2010, 2011
Italian supercup (6): 1998, 2000, 2005, 2006, 2008, 2010
Mestarien liiga: 2010
FIFA Club World Cup: 2010
Cup-voittajien cup: 1999
UEFA Super Cup: 1999
Meriitit > Valmentajana

Serbian mestaruus (3): 2020, 2021, 2022
Serbian cup (2): 2021, 2022
Aiheesta muualla

Dejan Stanković (Arkistoitu – Internet Archive)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Vladan Milojević | Belgradin Punaisen tähden päävalmentaja 12/2019–8/2022 | Seuraaja: Miloš Milojević |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Marco Giampaolo | UC Sampdorian päävalmentaja 10/2022–2023 | Seuraaja: Andrea Pirlo |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Csaba Máté | Ferencvárosin päävalmentaja 9/2023– | Seuraaja: – |
Jugoslavian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Kralj
2 Mirković
3 Đorović
4 Jokanović
5 Đukić
6 Brnović
7 Jugović
8 Savićević
9 Mijatović
10 Stojković
11 Mihajlović
12 Leković
13 Komljenović
14 Saveljić
15 Drulović
16 Petrović
17 Milošević
18 Govedarica
19 Stević
20 Stanković
21 Ognjenović
22 Kovačević
Valmentaja Santrač
Serbia ja Montenegron joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Jevrić |
2 Ergić |
3 Dragutinović |
4 Duljaj |
5 Vidić |
6 Gavrančić |
7 Koroman |
8 Kežman |
9 Milošević |
10 Stanković |
11 Đorđević |
12 Kovačević |
13 Basta |
14 Đorđević |
15 Dudić |
16 Petković |
17 Nađ |
18 Vukić |
19 Žigić |
20 Krstajić |
21 Ljuboja |
22 Ilić |
23 Stojković |
Valmentaja Petković
Serbian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2010
1 Stojković |
2 Rukavina |
3 Kolarov |
4 Kačar |
5 Vidić |
6 Ivanović |
7 Tošić |
8 Lazović |
9 Pantelić |
10 Stanković |
11 Milijaš |
12 Isailović |
13 Luković |
14 Jovanović |
15 Žigić |
16 Obradović |
17 Krasić |
18 Ninković |
19 Petrović |
20 Subotić |
21 Mrđa |
22 Kuzmanović |
23 Đuričić |
Valmentaja Antić
Edward Young

Edward Young (1683 - 1765)  oli brittiläinen runoilija. Vuonna 1719 Young siirtyi Yrjö II:n hovipapista Welwyniin kappalaiseksi. Hänen pääteoksensa on vuosina 1742–1745 ilmestynyt runoelma The Complaint, or Night Thoughts on Life, Death and Immortality, joka tunnetaan myös nimellä Youngin yöt. Se käsittelee elämää, kuolemaa ja kuolemattomuutta. Siinä on Miltonia muistuttavaa ylevää synkkyyttä mutta myös väsyttävää kaihomielisyyttä ja monisanaisuutta. Hän oli romantikkojen edeltäjä. Romantiikka alkoi herätä sen myötä, että hän pyysi yöltä pääsemistä "hengen tutkimattomille alueille."
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Emilio Sánchez

| Emilio Sánchez |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. toukokuuta 1965  Madrid 
Tennispelaaja
Pituus:  180  cm
Paino:  74 kg
Kätisyys:  oikeakätisyys
Ammattilaisena:  1984–
Palkintorahat:  5 332 145 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  7  (30. huhtikuuta 1990)
Voitot/tappiot:  431–291
Nelinpeli
Paras sijoitus:  1  (3. huhtikuuta 1989)
Voitot/tappiot:  533–274
Aiheesta muualla
ITF
ATP
Emilio Sánchez Vicario (s. 29. toukokuuta 1965) on espanjalainen entinen tennispelaaja. Hän voitti uransa aikana mm. viisi Grand Slam -turnausta nelinpelissä ja hopeaa Soulin olympialaisten nelinpelissä vuonna 1988.
Sánchez aloitti ammattilaisuransa vuonna 1984 ja voitti ensimmäisen kaksinpeliturnauksensa ammattilaisena vuonna 1986. Hän voitti uransa aikana 15 kaksinpeliturnausta, joista suurin oli Italian avoimet (Masters-sarjan turnaus), jonka hän voitti vuonna 1991. Hän oli korkeimmillaan kaksinpelin maailmanlistalla sijalla seitsemän.
Sánchez menestyi paljon paremmin nelinpelissä. Hän voitti urallaan 50 nelinpeliturnausta, joihin lukeutuu kolme Grand Slam -turnausta. Vuonna 1988 hän voitti ecuadorilaisen Andrés Gómezin kanssa Ranskan avointen nelinpelin ja Sergio Casalin kanssa Yhdysvaltain avointen nelinpelin. Hän voitti Ranskan avointen nelinpelin toistamiseen vuonna 1990, jolloin hänen parinaan oli Sergio Casal. Sánchez ja Casal pelasivat myös vuoden 1987 Wimbledonin nelinpelin loppuottelussa, jossa he hävisivät Ken Flachille ja Robert Segusolle, ja voittivat hopeaa Soulin olympialaisten nelinpelissä vuonna 1988, jossa siinäkin voiton ottivat yhdysvaltalaiset Flach ja Seguso.
Sánchez on voittanut myös kaksi sekanelinpelin Grand Slam -mestaruutta, Ranskan avoimet vuonna 1987 Pam Shriverin parina ja Yhdysvaltain avoimet Martina Navrátilován parina samana vuonna.
Sánchez oli nelinpelin maailmanlistan ykkönen vuonna 1989.
Sánchez oli tärkeä osa Espanjan Davis Cup -joukkuetta 1980-luvun puolesta välistä 1990-luvun puoleen väliin. Hänen ottelutilastonsa Davis Cupissa on 32 voittoa ja 23 tappiota. Sánchez edusti Espanjaa myös maan voittaessa Hopman Cupin vuonna 1990 (Sánchez pelasi sisarensa Arantxa Sánchez Vicarion kanssa) ja World Team Cupin vuonna 1992.
Myös hänen sisaruksensa, sisko Arantxa Sánchez Vicario ja veli Javier Sánchez, olivat menestyneitä tennispelaajia. Vuonna 1987 Emilio ja Javier kohtasivat Madridissa pelatun kaksinpeliturnauksen finaalissa, mikä oli kautta aikain ensimmäinen kerta, kun veljekset ovat kohdanneet toisensa ammattilaisturnauksen loppuottelussa. Emilio voitti ottelun luvuin 6–3, 3–6, 6–2. He kohtasivat toisensa ammattilaisotteluissa yhteensä 12 kertaa, joista Emilio voitti kymmenen.
Sánchez lopetti ammattilaisuransa vuonna 1997.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emilio Sánchez Wikimedia Commonsissa
1 2  Bud Collins, The Bud Collins History of Tennis, New York, New Chapter Press, 2010, 2. painos  (ISBN 978-0-942257-70-0, OCLC 456175786), s. 707 . Tieto on haettu Wikidatasta.
Elektro GT

| Elektro GT Mikko Hassinen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Ylen M1-studio
 Julkaistu: 26. syyskuuta 2014
 Tuottaja(t): Mikko Hassinen
 Tyylilaji: fuusiojazz
 Levy-yhtiö: TEXCD (136)
Mikko Hassisen muut julkaisut
| Traveller 2008 | Elektro GT 2014 | Jazz for Utopia 2015 |
Elektro GT  on rumpali Mikko Hassisen toinen sooloalbumi.
Kappaleet

Kaikki kappaleet Mikko Hassinen.
Jam Pan Blues – 7.26
Coleus Under the Sea / Chipmunk – 11.09
Markow – 4.26
Hill Cape – 8.15
Samarin – 4.24
Nightwish – 5.10
Thermo Gear Soft – 5.25
Kokoonpano

Mikko Hassinen – rummut, lyömäsoittimet
Lauri Porra – basso
Mongo Aaltonen – conga
Timo Kämäräinen – kitara
Aki Rissanen – kosketinsoittimet
Kalevi Louhivuori – trumpetti
Arvostelut

Soundi:
Suomijazz:
Aiheesta muualla

Elektro GT discogs.com -sivustolla
Edward Wolff

Edward Wolff (15. syyskuuta 1816 Varsova – 16. lokakuuta 1880 Pariisi) oli puolalainen säveltäjä ja pianisti.
Wolff sai varhaisimman pianonsoiton opetuksensa äidiltään, joka sitä harrasti. Vuonna 1828 hän aloitti Wienissä opiskelun Wilhelm Würfelin johdolla. Vuonna 1832 Wolff palasi Varsovaan, jossa opiskeli sävellystä Józef Elsnerin johdolla. Vuonna 1835 hän lähti Pariisiin, jossa tutustui Frédéric Chopinin opastuksella paikalliseen taiteilijayhteisöön. Wolff sävelsi satoja kappaleita enimmäkseen soolopianolle. Hän omisti Chopinille teokset Grand Allegro de Concert (op. 39) ja Hommage à Chopin, Rêverie-Nocturne (op. 169). Salongeissa nousivat suureen suosioon Wolffin tanssikappaleet, etenkin valssit ja tarantellat. Konserttisaleissa arvostusta saivat osakseen hänen muunnelma- ja fantasiateoksensa. Hän teki kamarimusiikillista yhteistyötä muiden muassa Charles de Bériot'n, Henri Vieuxtemps'n ja Alexander Battan kanssa. Wolff sävelsikin myös kappaleita, joissa on mukana jousisoitin.
Wolff esiintyi useimmiten Pariisissa, mutta konsertoi myös muualla Ranskassa ja ulkomailla. Vuonna 1862 hän teki pisimmän matkansa Ranskan ulkopuolelle. Hän konsertoi Saksassa sekä Itävallassa matkallaan kohti Romaniaa ja vietti sitten kahdeksan kuukautta Bukarestissa, jossa piti ensimmäisen konserttinsa 3. marraskuuta 1862. Wolff koosti ohjelmistonsa ensisijaisesti omista sävellyksistään. Hänen siskonsa Regina oli Henryk ja Józef Wieniawskin äiti. Hänet on haudattu Cimetière du Montparnasseen.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Eläimistö

Yksinkertaistettu esitys pienen saaren eläimistöstä – sen kaikista eläinlajeista (laatikoissa).
Eläimistö eli fauna on yhteisnimitys minkä tahansa tietyn paikan tai ajan eläimistä koostuvalle elämälle, eläinlajistolle. Fauna on myös edellä mainitulla tavalla eläimiä luetteloivan teoksen nimi. Termiä käytti ensimmäistä kertaa Carl von Linné vuoden 1747 teoksessaan Fauna Suecica – Ruotsin eläimistö.
Eläintieteilijät ja paleontologit viittaavat eläimistöllä jonkun määrätyn ajan tai paikan tyypilliseen eläinlajistoon, esimerkiksi Islannin eläimistö tai Burgess Shalen eläimistö.
Sana fauna tulee samannimiseltä roomalaiselta hedelmällisyyden ja maan jumalattarelta. Kreikkalaisen mytologian Pan ja siitä johdettu panis on kreikan kielen vastine faunalle.
Faunaa vastaava nimitys kasveille on kasvisto eli floora.
Eric Bina

Eric Bina (s. 1964) on yhdysvaltalainen ohjelmistosuunnittelija.
Bina kehitti Marc Andreessenin kanssa ensimmäisen graafisen WWW-selaimen Mosaicin. Hän oli mukana myös Netscapessa.
Bina opiskeli University of Illinois at Urbana-Champaignissa. Hän myös työskenteli yliopiston National Center for Supercomputing Applicationsissa.
Erik Zabel

| Erik Zabel |
| --- | --- |
 Erik Zabel vuonna 2017
Henkilötiedot
Koko nimi:  Erik Zabel
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1970 (ikä 54)
Kansalaisuus:   Saksa
Pyöräilijä
Lempinimi:  Ete
Pituus:  176 cm
Paino:  69 kg
Laji:  maantie
Ura
Amatöörijoukkue(et)
:  TSC Berlin RC Olympia Dortmund
Ammattilaisjoukkue(et)
1993–2005 2006–2008:  Team Telekom Team Milram
Managerijoukkue(et)
2009–2011 2012–2013:  Team Columbia–High Road Team Katjuša
Suurimmat voitot
 Ranskan ympäriajo pistekilpailu (1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001) 12 etappivoittoa Espanjan ympäriajo pistekilpailu (2002, 2003, 2004) 8 etappivoittoa Yhden päivän kilpailut Maantiepyöräilyn Saksan-mestaruus, maantieajo (1998, 2003) Milano–San Remo (1997, 1998, 2000, 2001) Pariisi–Tours (1994, 2003, 2005) Amstel Gold Race (2000) HEW Cyclassics (2001) Eschborn–Frankfurt (1999, 2002, 2005) 
 Tiedot päivitetty: 25.8.2022 
Erik Zabel vuonna 2006.
Erik Zabel (s. 7. heinäkuuta 1970 Itä-Berliini, Itä-Saksa) on saksalainen uransa päättänyt maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena vuosina 1993–2008. Hän voitti urallaan yli 200 kilpailua ja on yksi menestyneimmistä saksalaisista pyöräilijöistä. Zabel voitti Ranskan ympäriajon pistekilpailun vihreän paidan kuutena peräkkäisenä vuotena 1996—2001. Lisäksi hän voitti Espanjan ympäriajon pistekirikilpailun vuosina 2002–2004 ja Milano–San Remo-kilpailun  neljästi.
Ura

Zabel kasvoi Itä-Berliinissä. Menestyttyään amatööripyöräilijänä hän ryhtyi ammattilaiseksi vuonna 1992. Vuonna 1993 hän siirtyi Team Telekom -talliin, jossa hän kehittyi hyväksi kiriajajaksi. Hän oli paitsi hyvä kiriajaja, myös vahva yleisajaja. Kun yleensä kiriajajat, kuten Mario Cipollini jättävät suuret etappikilpailut kesken ennen vuoristoetappeja, Zabel pystyi kiipeämään nousut kohtuullisen hyvin. Tämän seurauksena hän pystyi keräämään pisteitä myös myöhemmillä etapeilla muiden kiriajajien jo keskeytettyä. Tämän ansiosta hän on onnistunut voittamaan Ranskan ympäriajon pistekilpailun kaikkiaan kuutena vuonna (1996—2001).
Vuonna 2004 Zabel menetti Milano–San Remo-kilpailun voiton Óscar Freirelle, koska nosti kätensä ylös voiton merkiksi hetkeä liian aikaisin. Voitto olisi ollut hänelle viides Milano–San Remo-kilpailussa.
Zabel tunnetaan kurinalaisesta harjoittelustaan ja hän sanoo todella nauttivansa pyörällä ajamisesta ja harjoittelusta. Hän on yksi harvoista ajajista, jotka kilpailivat ympäri vuoden. Talvisin hän kilpaili ratapyöräilykilpailuissa.
Vuonna 2005 Zabelia ei valittu T-Mobilen joukkueeseen Ranskan ympäriajoon, koska talli halusi tukea mahdollisimman hyvin Jan Ullrichin menestystä kokonaiskilpailussa.
Kaudeksi 2006 Zabel siirtyi Team Milram -talliin. 24. toukokuuta 2006 Zabel otti uransa 200. voiton voittaessaan Bayern Rundfahrt -etappikilpailun. Kausi 2006 oli muutenkin Zabelille menestyksekäs. Hän muun muassa voitti kaksi etappia Espanjan ympäriajossa ja hän sijoittui maailmanmestaruuskilpailuissa toiseksi.
Vuonna 2007 Zabel on voittanut etapin Espanjan, Sveitsin ja Saksan ympäriajoissa.
27. huhtikuuta 1994 Zabel antoi positiivisen doping-näytteen, jossa löydettiin klostebolmetabolinia. Hän sai rangaistukseksi 3 000 Sveitsin frangin sakot ja menetti 50 UCI-pistettä. Kilpailukieltoa hänelle ei kuitenkaan langetettu.
Vuonna 2008 Zabel suoritti ns. "pyöräilyn Grand Slamin" eli hän ajoi läpi kaikki kolme suurta ympäriajoa: Italian, Ranskan ja Espanjan ympäriajot. Zabel päätti uransa kauden 2008 jälkeen.
Vuonna 2013 Zabel myönsi käyttäneensä dopingia uransa aikana. Hän kertoi käyttäneensä vuosina 1996–2003 epoa, kortikosteroidia ja veridopingia.
Aiheesta muualla

Erik Zabel trap friis -profiilissa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Erik Zabel
Käännös suomeksi
Edmond de Polignac

James Tissot: Edmond de Polignac
Edmond Melchior Jean Marie de Polignac (19. huhtikuuta 1834 − 8. lokakuuta 1901) oli ranskalainen säveltäjä ja aristokraatti.
Elämänvaiheita > Sukutausta ja nuoruus

Edmond de Polignac syntyi ylhäisaateliseen perheeseen. Hänen isänsä, Jules de Polignac oli toiminut pääministerinä kuningas Kaarle X:n hallinnossa ja oli myötävaikuttanut surullisen kuuluisien heinäkuun ordonanssien syntyyn. Tapaus johti heinäkuun vallankumoukseen. Vallankumouksen jälkeen perhe asettui Britanniaan, Lontooseen. Edmond oli perheen nuorin, seitsemäs, lapsi.
Perheen lapsille annettiin klassinen kasvatus: he kävivät koulunsa latinaksi ja kreikaksi. Perheessä puhuttiin ranskaa, saksaa ja englantia. Edmond kiinnostui varhain teatterista ja kirjoitti näytelmiä kahdeksanvuotiaana. Hän sairasteli paljon ja lapsena ja oli jäänyt heiveröiseksi, minkä vuoksi vanhemmat veljet kiusasivat häntä. Kun vanhemmat huomasivat lapsensa musikaalisuuden, hänelle palkattiin saksalainen musiikinopettaja.
Kun isä kuoli vuonna 1847, sai muu perhe luvan palata Ranskaan. He joutuivat keskelle vuoden 1848 sekasortoa, mutta säästyivät ryöstelyltä. Näihin aikoihin Edmond de Polignac luki paljon ja ryhtyi keäämään nuotteja. Hänen kokoelmiinsa päätyivät Mozartin, Haydnin, Beethovenin ja Berliozin teokset. Hän kävi paljon konserteissa ja aloitti sävellyksen opiskelun. Ensimmäiset teokset ilmestyivät 1851 ja 1852. Merkittäväksi opettajaksi ja vaikuttajaksi de Polignacille muodostui Charles Gounod.
Elämänvaiheita > Säveltäjäksi

1850-luvulla Ranska eli valtavaa taloudellista nousukautta. Napoleon III:n hallinto panosti infrastruktuuriin ja talouskasvuun.Talouskasvu auttoi myös taide- ja kulttuurielämää. Edmond de Polignac asui tuon ajan puoliksi äitinsä luona Englannissa ja naispuoleisen serkkunsa kanssa Pariisissa. Hänet hyväksyttiin Pariisin konservatorion oppilaaksi vuonna 1855. Hänen veljensä loivat sotilasuraa. Konservatoriovuosinaan hän jatkoi säveltämistä, vaikka ei ollutkaan sävellyksen opiskelija.
Opiskeluaikana de Polignacin terveysongelmat pahenivat. Hänen vatsakipunsa ja ruoansulatusvaivansa enenivät. Hän joutui viettämään paljon aikaa terveyskylpylöissä. Häneltä puuttui myös opiskelun vaatimaa itsekuria ja hän jättäytyi usein pois opinnoistaan löytäessään muuta tekemistä. Myöskään perhe ei ihan hyväksynyt että aateispojasta tulisi ammattisäveltäjä. Nuoren aatelismiehen tuli joko ryhtyä papiksi, liittyä armeijaan, hoitaa perheen omaisuutta tai mieluiten olla ilman ammattia. Tärkeintä olisi kuitenkin jatkaa sukua. De Polignac ei tekisi mitään näistä.
Konservatorioaikoinaan de Polignac lienee huomannut olevansa homoseksuaali. Salailu ja hermopaine saivat hänet sairastumaan. Vuonna 1858 hänen kuoroteoksensa esitettiin hyväntekeväisyyskonsertissa. Seuraavana vuonna hän lopetti opintonsa ja ilmoitti olevansa herrasmiessäveltäjä. Herrasmiessäveltäjä sai huomata esittävänsä musiikkiaan monille toisen keisarikunnan luomille uusrikkaille, jotka pitivät musiikki-iltoja uusissa hulppeissa palatseissaan.
Ylhäisyydestään huolimastta de Polignacit eivät olleet enää kovin varakkaita. Edmond de Polignac päätti etsiä rikkaan vaimon. Hänen veljensä suosittelivat etsimään yhdysvaltalaisia perijättäriä. Monesta tulevasta avioliitosta juoruttiin, mutta yhdestäkään ei tullut mitään.
Elämänvaiheita > Säveltäjänä

1860-luku oli de Polignacille ammatillisen menestymisen aikaa. Ranskaan perustettiin musiikkiseuroja, jotka pitivät konsertteja ja tilasivat sävellyksiä. Musiikkiseurojen kautta de Polignac pääsi tapaamaan taiteilijoita ja saamaan virikkeitä. Hän sävelsi kuoroteoksia ja oopperoita. Jotkut niistä, kuten "Marthe ja Maria" olivat aiheeltaan uskonnollisia. Äiti ryhtyi painostamaan poikaansa avioitumaan ja tämä kävi Lontoossa esittäytymässä nuorille naisille.  Avioliittoa hän ei nytkään solminut. Vuonna 1865 hän osallistui kuoroteosten sävellyskilpailuun ja voitti teoksillaan kolme kärkipalkintoa.
Menestys kilpailussa ei kuitenkaan tuonut de Polignacin elämään onnea. Hän hermoili kilpailua etukäteen ja hänen krooniset vatsavaivansa pahenivat niin, että hän joutui taas hoidattamaan niitä kylpylässä. Hän vietti paljon aikaa klubeilla tavaten nuoria miehiä. Klubeilla polteltiin sikaria, puhuttiin politiikasta ja osakkeista. Pariisin säveltäjät pitivät kuitenkin häntä yhtenä muista säveltäjistä ja hyväksyivät hänet piireihinsä. Oopperoiden sävellyskilpailussa vuonna 1869 hän tuli viidenneksi, mikä tarkoitti, että teos jäi tuntemattomaksi.
Vuoden 1870 sodan ja Pariisin kommuunin jälkeen Ranskan talous ja kulttuuri lähtivät jälleen nousuun. Rauhan palattua de Polignac tuli takaisi Pariisiin ja huomasi musiikkielämän olevan entistäkin vilkkaampaa. Tuona aikana ilmestynyttä teosta "Lamentoa" pidetään de Polignacin parhaana. Vuonna 1875 de Polignacin elämään astui mies, häntä 20 vuotta nuorempi kreivi Robert de Montesquiou, jota kutsuttiin "dekadenssin prinssiksi".
Miehillä oli paljon yhteisiä kiinnostuksen kohteita ja he liikkuivat Ranskan kolmannen tasavallan taidepiireissä. Marcel Proust käytti de Polignacia romaanissaan "Kadonnutta aikaa etsimässä" paroni Charlusin esikuvana. Miesystävänsä kautta hän pääsi kansallisen musiikkiyhdistyksen jäseneksi ja hänen teoksiaan esitettiin sen konserteissa yhdessä Claude Debussyn ja Gabriel Faurén teosten kanssa.
Vuonna 1879 de Polignac omasta mielestään kehitti oktatonisen sävelasteikon. Hän ei tiennyt, että sitä on käytetty venäläisessä kansanmusiikissa jo vuosisatoja. Hän käytti sitä kolmeosaisessa kärsimysoratoriossaan nimeltä  "Échos de l'Orient judaïque". Yleisö ja kriitikot eivät oikein tienneet miten suhtautua  teokseen.
Elämänvaiheita > Yllättävä avioliitto ja viimeiset vuodet

Raha-asioitaan de Polignac ei osannut hoitaa. Hän lankesi nopeita pikavoittoja lupaaviin tarjouksiin ja oli lopulta 57-vuotiaana puilla paljailla. Sukulaiset lainasivat hänelle rahaa, mutta ne vain tilapäisesti lievensivät tilannetta. Robert de Montesquiou päätti auttaa ja tutustutti de Polignacin Singerin ompelukonetehtailijan perijättäreen Winnaretta Singeriin. De Polignac ja Singer solmivat avioliiton vuonna 1893, joka kesti de Polignacin vuonna 1901  tapahtuneeseen kuolemaan saakka. Tulevaa vaimoa ei de Polignacin homous häirinnyt, sillä hän oli lesbo.
Avioparin ikäero oli huomattava. De Polignac oli 59-vuotias ja Singer 28-vuotias. Avioliitto oli solmittu hyötymistarkoituksessa; de Polignac tarvitsi rahaa ja Singer aristokraattisen aviomiehen. Liitosta muodostui kuitenkin hyvin onnellinen. Puolisot olivat kiinnostuneet samoista asioista ja heillä oli yhteisiä ystäviä. He keräsivät taidetta ja pitivät vuosittaista näyttelyä ja olivat tervetulleita taiteilijapiireihin.
Pariskunta piti salonkia, jossa vierailivat monet kulttuurihenkilöt, kuten Oscar Wilde ja tämän miesystävä, Marcel Proust, Maurice Ravel , Claude Debussy ja Isadora Duncan. Salonkia pidettiin foorumina kaikelle kulttuuriin ja sivistykseen liittyvälle. Oli monia jotka pitivät pariskunnan elämää moraalittomana ja jopa sairaana, mutta monien mielestä he olivat hienoja kulttuuripersoonia.
Vuonna 1895 Winnaretta Singer osti Venetsiasta palatsin ja nimesi sen aviomiehensä mukaan Palazzo de Polignaciksi. Vuonna 1928 hän perusti pariskunnan nimeä kantavan Singer- De Polignac- säätiön.
Aiheesta muualla

http://gayinfluence.blogspot.com/2012/01/prince-edmond-de-polignac.html
Esko Salmela

Ilmari Esko Johannes Salmela (s. 23. maaliskuuta 1950 Tampere) on suomalainen näyttelijä. Salmela on esiintynyt muun muassa tv-sarjoissa Jäinen horisontti (Kari Ranta, 1984), Kovaa maata (Aimo Andersson, 1994), Nortia (Konstaapeli Nieminen, 1996) sekä Pirunpelto (Vilho Tyrjälä, 2009-2011). Elokuvarooleja hänellä on ollut muun muassa elokuvissa Tykkimies Kauppalan viimeiset vaiheet (1977), Pölhölä (1981) ja Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin (1983).
Aiheesta muualla

Esko Salmela Internet Movie Databasessa. (englanniksi)