Valtalaki
Valtalain tausta: korkeimman vallan kysymys ja Lex Tulenheimo

Venäjällä maaliskuussa 1917 tapahtuneen helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjän väliaikainen hallitus antoi Suomea koskevan julistuskirjan eli niin sanotun maaliskuun manifestin, jossa muun muassa luvattiin, että Suomen ja Venäjän välit järjestettäisiin säätämällä Suomelle uusi hallitusmuoto. Vuoden 1916 vaaleissa valittu vasemmistoenemmistöinen eduskunta saattoi kokoontua, ja Suomen hallitukseksi nimitettiin sosiaalidemokraattien ja porvarillisten puolueiden yhdessä muodostama senaatti, joka tunnetaan sosiaalidemokraattisen varapuheenjohtajansa Oskari Tokoin mukaan Tokoin senaattina.
Pian Suomessa nousi esiin kysymys korkeimmasta vallasta: olivatko Venäjän keisarin ja suuriruhtinaan valtaoikeudet myös Suomessa siirtyneet Venäjän väliaikaiselle hallitukselle vai oliko keisarinvallan kukistuminen ratkaisevasti muuttanut Suomen ja Venäjän välistä suhdetta? Suomessa tämä suhde oli nimittäin käsitetty ennen kaikkea henkilökohtaiseksi suhteeksi hallitsijaan. Rohkeimman näkemyksen esitti Ruotsissa oleskellut ja jääkäriliikettä tukenut suomalainen professori Rafael Erich tukholmalaisessa lehdessä maaliskuun 1917 lopussa julkaisemassaan kirjoituksessa. Erichin mukaan Suomen sisäisissä asioissa vallan tuli nyt ”palautua” Suomen omille valtioelimille ja ainoastaan ulkopolitiikassa ja sotilaskysymyksissä jäädä Venäjän johdolle. Vuoden 1772 hallitusmuodon mukaan hallitsijasuvun sammuessa valtiopäivien tuli kokoontua ”puolustamaan valtakunnan vapautta” uuden hallitsijan valitsemiseen saakka, ja Erich väitti keisarin vallan siirtyneen tämän nojalla ainakin toistaiseksi eduskunnalle.
Koska eduskunta kokoontui väliaikaisen hallituksen kutsusta, alkoi käsitellä sen tekemiä lakiesityksiä eikä kiistänyt maaliskuun manifestin tai Tokoin senaatin nimityksen lainvoimaisuutta, se käytännössä tunnusti väliaikaisen hallituksen käyttävän keisarin entistä valtaa. Eduskunnassa enemmistöasemassa olleet sosiaalidemokraatit kuitenkin kiinnostuivat professori Erichin laintulkinnasta. Perustuslakivaliokunta hyväksyi 10. toukokuuta sosiaalidemokraattien ehdottaman ja kansanedustaja Otto-Wille Kuusisen muotoileman lausunnon, jonka mukaan eduskunta voisi maan edun nimissä ja oman harkintansa mukaan käsitellä muitakin kuin keisarillisia lakiesityksiä. Tähän sisältyi ajatus, että keisarin valtaoikeudet eivät olleet automaattisesti siirtyneet väliaikaiselle hallitukselle ja että eduskunta kohtelisi väliaikaista hallitusta niiden käyttäjänä vain omasta tahdostaan eikä perustuslain velvoittamana. Samassa hengessä eduskunta päätti hieman myöhemmin antaa ”suostumuksensa” sille, että väliaikainen hallitus vahvistaisi toistaiseksi Suomen lait.
Uutta hallitusmuotoa valmistelemaan asetettiin komitea, jota johti professori ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja K. J. Ståhlberg. Niin komiteassa kuin senaatissakin toivottiin useiden keisarin entisten valtaoikeuksien siirtämistä suomalaisille elimille. Useimmat porvarillisten puolueiden edustajat toivoivat oikeuksien siirtyvän nimenomaan Suomen senaatille. Radikaalimpia demokratianäkemyksiä kannattaneet sosiaalidemokraatit sekä kasvavassa määrin maalaisliittolaiset ja itsenäisyysaktivismin tukijat olivat halukkaita siirtämään ne suoraan eduskunnalle. Venäjän väliaikainen hallitus suostui lopulta siihen, että muun muassa oikeus Suomen lakien vahvistamiseen siirtyisi senaatille. Venäjän hallitukselle jäisivät kuitenkin edelleen valtiopäivien koolle kutsuminen, avaaminen ja hajottaminen, Suomen kenraalikuvernöörin ja ministerivaltiosihteerin nimittäminen sekä ”Venäjän etuja” koskevat asiat. Asiasta päätettiin säätää laki jo ennen uuden hallitusmuodon valmistumista. Lakiesitys sai kutsumanimen Lex Tulenheimo oikeusasioista vastanneen vanhasuomalaisen senaattorin Antti Tulenheimon mukaan. Se annettiin eduskunnalle 11. kesäkuuta.