stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Majakkalaiva
Yleistietoa majakkalaivoista > Muistomerkkejä

Majakkalaiva Storbrottenin sieniankkuri ja pienempi tukkimallinen keula-ankkuri ovat muistomerkkeinä; pitkään ne olivat Merenkulkulaitoksen toimitalon edessä ensin Olympialaiturilla ja sittemmin vuoteen 2011 Porkkalankadulla Helsingissä. Nykyisin muistomerkki on Kotkan Merikeskus Vellamon pihalla kun entinen Merenkulkulaitoksen talo meni Meritaito Oy:lle.
Ruotsissa on säilynyt useitakin entisiä majakkalaivoja. Yksi niistä eli 1903 valmistunut Finngrundet on sijoitettu Tukholmaan museolaivaksi, se on tosin muutettu 1930-luvulla moottorilaivaksi.
Ruotsalainen Bolinder-kuulamoottorilla varustettu majakkalaiva VINGA tuotiin Suomeen kunnostettavaksi 2010-luvun alussa. Sen vakinainen paikka on Hylkysaaren laiturissa.
Silakkamarkkinoiden aikana vuosina 2018 ja 2019 alus siirrettiin Kauppatorin rantaan jossa se toimi kahvilana.
Yleistietoa majakkalaivoista > Tilanne nykyään

Nykyisin monet majakkalaivat on korvattu kiinteillä pohjamajakoilla eli ns. kasuunimajakoilla tai muilla kiinteillä tai kelluvilla merimerkeillä.
Yksi maailman kuuluisimmista majakkalaivoista, New Yorkin ulkopuolella ollut Ambrose, korvattiin samalle paikalle tuodulla texasilaisella öljynporauslautalla, joka muutettiin automaattimajakaksi ja maalattiin samalla kirkkaanpunaiseksi.
Yksi alkuperäisistä majakkalaivoista, kolmanneksi viimeinen paikalla, viimeinen höyrylaiva, viralliselta koodiltaan United States Lightship LV-87, poistui käytöstä vuonna 1964 ja siirrettiin moninaisten vaiheiden jälkeen vuonna 1989 New Yorkin satamaan Batteryn laituriin museolaivaksi.
Sen seuraaja, ensimmäinen dieselöity majakkalaiva, United States Lightship LV111 / WAL 533, poistettiin käytöstä vuonna 1969 ja romutettiin vuonna 1984. Viimeinen, United States Lightship WLV 613, poistettiin käytöstä elokuussa 1967 ja myytiin yksityiselle.
Joitakin majakkalaivoja on korvattu automaattisilla LANBY-poijuilla.
Se on iso litteä lautta jossa on majakkamasto ja joka ankkuroidaan tarvittavaan paikkaan. Laitteisto on täysautomaattinen
Huomattavin majakkalaivojen varustamo on aina ollut ja on edelleen brittiläinen Trinity House -majakkalaitos, joka ylläpitää maailman laajinta majakka-aluskantaa.
Joitakin miehitettyjä aluksia on edelleen käytössä. Nykyisin kaikissa käytössä olevissa majakkalaivoissa on helikopterikenttä. Trinity Housen helikopterilentäjät huolehtivat alusten huoltokuljetuksista ja miehistövaihdoista, itse alukset tulevat satamaan vain suurempia korjauksia varten sekä määräajoin telakalle luokitustarkastusta varten.
Majakkalaiva Suomessa > Edeltäjät

Suomessa majakkalaivan edeltäjä oli Hailuodon Marjaniemen edustalle 1794 ankkuroitu ns. Porttiviitta-alus. Tässä aluksessa ei ollut valolaitetta eikä miehistöä, mutta sen massiivinen koko herätti huomion jo kaukaa, osoittaen samalla luotsin kohtauspaikan sekä merivirran suunnan.
Majakkalaiva Suomessa > 15 laivan joukko

Suomen ensimmäinen majakkalaiva Snipan (1920-luvulle asti Quarken) sijoitettiin Merenkurkkuun Snipansgrundin matalikolle Raippaluodon luoteispuolelle vuonna 1868. Yhteensä Suomen merialueilla on ollut 15 majakkalaivaa. Kun laivan asemapaikkaa vaihdettiin, muutettiin myös laivan nimi asemapaikan mukaiseksi.
Majakkalaiva Suomessa > Sää- ja meritieteellisiä havaintoja

Luotsivartion ohella suomalaisilla majakkalaivoilla oli muitakin tehtäviä. Merivirtojen mittaus aloitettiin jo Suomen itsenäistymisen aikoihin. Työhön käytettiin ns. peltiristiä eli pellistä tehtyä, erityisesti painotettua ristinmuotoista laitetta, joka laskettiin parin metrin syvyyteen poijun varaan. Vene kuljetti laitteen karttaan merkittyyn paikkaan, jossa se laskettiin veteen ja poijua seurattiin määräaika. Poijun liike virran mukana merkittiin karttaan.
Samoin vesinäytteitä eri syvyyksiltä otettiin runsaasti: laitteena oli Nansenin pullo, johon liittyi merkkineulalla varustettu lämpömittari. Kun pullo kääntyi ympäri halutussa syvyydessä ottaakseen vesinäytteen, myös siihen kiinnitetty lämpömittari kääntyi eikä merkkineula päässyt enää liikkumaan. Pinnalla näytteiden ottopaikat ja lämpömittarin muistilukemat kirjattiin erityiseen kaavakkeeseen ja vesinäyte kaadettiin näytepulloon, joka varastoitiin omaan lokeroituun laatikkoonsa. Kerran kuukaudessa, yleensä hiilestyksen yhteydessä, näytelaatikko pöytäkirjoineen sekä virtakartat postitettiin Merentutkimuslaitokselle.
Majakkalaiva Suomessa > Suomen viimeinen majakkalaiva

Suomen viimeisen majakkalaivan  asemapaikka oli Kemin edustalla. Majakkalaiva Kemi korvattiin kahdella kiinteällä kasuunimajakalla vuonna 1973. Ne edustivat uutta tekniikkaa, jossa majakkaa kannatteli merenpohjaan juntattu teräsputki.
Majakkalaiva jouduttiin kuitenkin palauttamaan asemapaikalleen kesällä 1974, sillä keväällä molemmat kasuunimajakat jouduttiin vaikeiden jääolosuhteiden vuoksi räjäyttämään poikki vesirajasta ja korjaamaan torniosat talteen. Jäiden aiheuttama tärinä oli murtanut majakoiden kaasuputket ja siitä seurannut räjähdys oli tuhonnut laitteistot.
Uusi Kemin majakka rakennettiin perinteisellä kasuunitekniikalla 1975. Majakkaan asennettiin myös Suomen ensimmäinen automaattinen säähavaintoasema.
Suomen majakkalaivat

Snipan, Merenkurkku (1868–1944); alkuperäinen romutettiin, viimeinen tuhoutui myrskyssä
Taipaleenluoto, Laatokka (1877–1944); annettiin sotakorvauksena
Storkallegrund, Selkämeri (1879–1957); rahtilaivaksi, tuhoutui
Helsingkallan, Perämeri (1885–1960); edelleen yksityiskäytössä
Relandersgrund (1888–1937); nykyisin ravintolalaiva
Kemi; viimeinen majakkalaiva Suomessa, poistettiin lopullisesti 1974 ja museoitiin, on merikeskus Wellamossa Kotkassa
Plevna (1892–1953); majoituslaivaksi, romutettiin
Kallbådagrund (1857–1931); rahtilaivaksi, romutettiin
Rauma (1922–1953); siirtyi Kemiin
Nahkiainen (1884–1936); proomuksi, romutettiin
Helsinki (1912–1959); nykyisin ravintolalaiva
Äransgrund (1892–1953); nykyisin ravintolalaiva
Werkkomatala (1884–1933); asuntolaivaksi, upposi
Storbrotten (I: 1903–1922, II: 1925–1959); I: tuhoutui ajomiinaan; II: mittausemälaivaksi, tuhoutui hinattaessa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta majakkalaiva Wikimedia Commonsissa
Howling Pixel: Lightvessel (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lightship sevice in Russia: Lightships in Russia (englanniksi)
Trinity House: The working Thames - Port Cities (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lightship sevice in Russia: Irbensky Lighship (englanniksi)
Magazine-AGA: Agan majakkajärjestelmä ja suuri läpimurto[vanhentunut linkki]
Majakkalaiva Helsingin merkinantotykki syksyn 2005 asussaan
Viimeinen majakkalaiva Nore museoituna. Saint Katharine Docks, Lontoo.
Roter Sand -kasuunimajakka.
Museoidun majakkalaiva Finngrundetin radiohytti ja radistinukke
Majakkalaiva VINGA Lyypekinlaiturissa Helsingin Eteläsatamassa syyskuussa 2018
Majakkalaiva Storbrottenin ankkurit muistomerkkinä
Majakkalaiva Ambrose vielä asemapaikallaan
Tarkastusalus SUUNNAN lämmittäjä Merenkulkulaitoksen virkapuvussaan kevättalvella 1941
Majakkalaiva Kemi museoituna.
Johann Friedrich Hartknoch

Esimerkki Hartknochin julkaisemien kirjojen nimiösivuista: Critik der reinen Vernunft, von Immanuel Kant, Profeſſor in Königsberg (Riga: verlegts Johann Friedrich Hartknoch, 1781). Valokuvannut H.-P. Haack
Johann Friedrich Hartknoch (latv. Johans Frīdrihs Hartknohs) (18. syyskuuta 1740 Gołdap, Itä-Preussi – 1. huhtikuuta 1789 Riika) oli latvialainen cembalisti ja kustantaja. Isältään musiikkikoulutuksen saanut Hartknoch toimi Königsbergissä kustannusalaan perehtyessään vuodesta 1761 nuoren Johann Friedrich Reichardtin opettajana. Kaksi vuotta myöhemmin hän perusti Mitauhun (nyk. Jelgava) kustannustalon, jolla oli haaraosasto Riiassa. Sittemmin Riian-osastosta tehtiin kustannustalon päätoimipaikka ja kustannettavaksi otettiin kirjallisuuden ohella musiikki. Johann Friedrich Hartknochin kuoleman jälkeen kustannustalon toimintaa jatkoi hänen samanniminen poikansa (1768–1819).
Hartknoch julkaisi muiden muassa seuraavien merkkihenkilöiden kirjallista tuotantoa: Johann Gottfried von Herder – joka oli Hartknochin läheinen ystävä –, Immanuel Kant, Nikolai Karamzin, vapaaherra Adolph Knigge, Mihail Lomonosov ja Venäjän keisarinna Katariina II. Musiikkikustantajana Hartknochin pääpaino suuntautui Mannheimin koulukuntaan sekä Johann Sebastian Bachin poikien Carl Philipp Emanuelin, Johann Christianin ja Johann Christoph Friedrichin ja näiden lähipiiriin kuuluneen Johann Gottfried Müthelin samoin kuin aiemman oppilaansa Reichardtin sävellystuotantoon. Vuosina 1767–1797 Hartknochin kustannustalo julkaisi musiikkia yhteensä 35 nimekettä, jotka kaikki kuitenkin painettiin Leipzigissa.
Kirjallisuutta

Ilona Breģe: "Die Rigaer Buchdruckereien im 17. und 18. Jahrhundert als Notenvorlage: Nach den Notenmaterialien der Bibliotheken in Riga". Musikgeschichte zwischen Ost- und Westeuropa: Symphonik – Musiksammlungen: Tagungsbericht Chemnitz 1995, herausgegeben von Helmut Loos (= Deutsche Musik im Osten. Bd. 10). Sankt Augustin: Academia, 1997. ISBN 3-88345-726-4. Sivut 287–300
Ulrich Leisinger: "Beziehungen des Rigaer Verlegers Johann Friedrich Hartknoch zur Musikerfamilie Bach: eine Dokumentation". Carl Philipp Emanuel Bach, Musik zwischen West und Ost: Bericht über das internationale Symposium vom 12. bis 16. März 1998 in Frankfurt (Oder), Żagań und Zielona Góra. Teil 2: Die Verbreitung der Werke Carl Philipp Emanuel Bachs in Ostmitteleuropa im 18. und 19. Jahrhundert, herausgegeben von Ulrich Leisinger und Hans-Günter Ottenberg im Auftrag der Konzerthalle "C. Ph. E. Bach" (= Carl-Philipp-Emanuel-Bach-Konzepte. Sonderreihe. Bd. 3). Frankfurt (Oder): Konzerthalle "Carl Philipp Emanuel Bach", 2002. ISBN 3-00-007392-2. ISBN 978-3-00-007392-2. Sivut 490–514
Arthur Poelchau: Der Verlag Johann Friedrich Hartknoch 1762–1804: Buchhändler und Verleger, Mitau 1762–1767, Riga 1767–1804: ein bibliographischer Versuch. Riga: W. F. Häcker, 1918
Rudolf Schmidt: Deutsche Buchhändler, deutsche Buchdrucker: Beiträge zu einer Firmengeschichte des deutschen Buchgewerbes. Band 2: Ebbecke–Hartung. Eberswalde: Schmidt, 1903
Charles Hasselblatt

Johan Charles Hasselblatt
Johan Charles Hasselblatt (5. marraskuuta 1895 Vaasa – 28. maaliskuuta 1918, Tampere) oli suomalainen jääkärialiupseeri. Hänen vanhempansa olivat kauppias Johan Ivar Hasselblatt ja Hilma Alexandra Eklund. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1915 ja kirjoittautui Vaasalaiseen osakuntaan.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 21. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 27. huhtikuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon ja lähetettiin edelleen Altonan työosastoon, mistä hän palasi 10. elokuuta 1917 takaisin 1. komppaniaan.
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkuealiupseeriksi 2. Jääkärirykmentin 6. Jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Kalevankankaalla, missä hän kaatui 28. maaliskuuta 1918. Hän oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Vaasassa ja hänet on haudattu Vaasan sankarihautaan.
Jan de Hartog

| Jan de Hartog |
| --- | --- |
 Jan de Hartog.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1914
Kuollut: 2002
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tyylilajit:  jännityskirjallisuus
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jan de Hartog (22. huhtikuuta 1914 Haarlem, Alankomaat– 22. syyskuuta 2002 Houston, Yhdysvallat) oli hollantilainen jännityskirjailija. Ennen kirjailijanuraansa hän oli Amsterdamin kanaaleilla kulkevan reittiveneen kapteeni, ja kirjoitti vapaa-aikanaan dekkareita, joissa esiintyi Amsterdamin satamapoliisi.lähde?
Toukokuussa 1940, kymmenen päivää ennen natsien valtausta, de Hartog julkaisi teoksen Hollands Glorie (Hollannin ylpeys), jossa kuvattiin valtamerihinaajien miehistöä ja yhdistettiin heidän urheutensa Hollannin siirtomaa-ajan merisankareihin. Vaikka kirja ei ollut yltiöisänmaallinen tai poliittinen, tuossa tilanteessa siitä tuli isänmaallisuuden perikuva, jymymenestys lukijoiden keskuudessa mutta Gestapolle aihe vainota de Hartogia.lähde?
Hartog pakeni Englantiin ja jatkoi sieltä myöhemmin Yhdysvaltoihin. Myöhäiskauden teoksensa hän kirjoitti englanniksi. Hän liittyi Englannissa kveekareihin.lähde?
Sukellusveneromaani Stellan pohjalta on tehty elokuva Avain (1958), pääosissa William Holden ja Sophia Loren.lähde?
Suomennetut teokset

Hollannin ylpeys (Hollands glorie), suom. Aukusti Simojoki. Otava 1945
Stella, suom. Liisa-Maria Piila, Tammi 1952
Turvasatama (ilm. aiemmin nimellä Stella) Helsinki: Tammi 1960
Kaukainen rannikko, suom. Liisa-Maria Piila. Tammi 1953.
Saattuekapteeni (De Kapitein), suom. Väinö J. Tervaskari, Tammi 1967
Käärmeen merkki, suom. Margit Salmenoja, Karisto 1985 ISBN 951-23-2257-9
Hasselo-stadiaali

Hasselo-stadiaali oli kylmä jakso viime jääkaudella noin 41 000 vuotta sitten. kaudella kulki tundran ja aromaisen polaariaavikon raja Pohjois-Saksassa.
Alankomaissa heinäkuun keskilämpö putosi jopa 5 C:hen. Ilmeisesti kaudella jää peitti koko Suomen.
Tätä kautta seurasi Hengelo-interstadiaali.
August Hassinen

August Hassinen
August Hassinen (22. tammikuuta 1893 Kuopion maalaiskunta – 3. maaliskuuta 1918 Valkeala) oli suomalainen jefreitteri. Hänen vanhempansa olivat työmies Paavo Heikki Hassinen ja Johanna Zacheus.
Tämä kansa- ja puuseppäkoulun käynyt puuseppä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 21. heinäkuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 7. elokuuta 1917. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 jefreitteriksi ylennettynä ja saapui Suomeen jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918 Vaasaan. Hänet komennettiin 20. helmikuuta 1918 Kuopioon harjoittamaan värvättyjä joukkoja ja määrättiin Savon pataljoonan 1. komppanian 1. joukkueenjohtajaksi.
Suomen sisällissodassa Hassinen otti osaa Hillosensalmen taisteluun, missä hän kaatui 3. toukokuuta 1918. Hassinen oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Helsingin pohjoisessa seurakunnassa. Hänet on haudattu Kuopion valkoisten sankarihautaan.
Martti Rekonpoika Hastig

Martti Rekonpoika (Mårten Grelsson) Hastig (10. maaliskuuta 1682 – 12. tammikuuta 1784) oli Ikaalisten ja Kyrön pitäjien jahtivouti vuosina 1726–1753. Hän syntyi Parkanon Alaskylässä Rekon taloon. Katovuosien aiheuttaman varattomuuden seurauksena hänestä tuli Porin jalkaväkirykmentin Kyrön komppanian sotilas, joka osallistui karoliiniarmeijassa suureen Pohjan sotaan Baltiassa. Hän palasi Suomeen ilmeisesti ennen Pultavan taistelua 1709. Isonvihan aikana hän oleskeli Loimaalla.
Martti Hastig nimitettiin vuonna 1726 Kyrön ja Ikaalisten jahtivoudiksi. Tehtävä oli kruunun virka ja nimityksen suoritti maaherra, kenraalimajuri Otto Reinhold Yxkull käräjien hyväksyttyä ehdokkaan. Hastig hoiti tehtävää 27 vuotta ja seuraajaksi nimitettiin hänen poikansa Gabriel Hastig, joka hänkin oli virassa 35 vuotta.
Martti Hastig toimi nimismiehen apuna muissakin asioissa kuten metsien inventoinnissa Ruotsin amiraliteetin tarkoituksia varten. Hän oli myös Kyrön Tokosen kylän Kuotila-nimisen tilan isäntä vuosina 1739–1753 pitkään jatkuneen autioajan jälkeen. Hämeenkyrön perinneraitin varrella olevan Kuotilan isäntänä jatkoi vanhin poika Mikko ja tila pysyi suvun hallinnassa seuraavalle vuosisadalle.
Martti Hastig avioitui isonvihan lopulla Loimaan Metsämaan Tuomolan talon Kirsti (myös Kristiina) Juhontyttären kanssa. Kirsti Tuomolalla (15. huhtikuuta 1696 – 24. joulukuuta 1770) ja Martti Hastigilla oli kahdeksan lasta, joista vain yksi kuoli lapsena. Vanhin tytär Anna avioitui räätäli Matti Wikbergin kanssa ja Hastigin kaksi poikaa oppivat myös räätäleiksi. Hastigin suku laajeni sittemmin Hämeenkyrössä useaan taloon.
Henrik Hassel

Henrik Hassel
Henrik Hassel (12. marraskuuta 1700 Jomala – 18. elokuuta 1776 Turku) oli ahvenanmaalainen kaunopuheisuuden professori, kanslianeuvos ja lintutieteilijä.
Elämäkerta

Henrik Hasselin isä, myös Henrik Hassel, toimi Jomalan kappalaisena ja Karjaan kirkkoherrana. Isoviha ajoi papin perheineen pakosalle Ruotsin Strängnäsiin 1714. Henrik pantiin Strängnäsin lukioon, josta hän 1718 lähti opiskelemaan Uppsalan yliopistoon, ja opiskeli siellä kahdeksan vuotta. 1726 maisteri Hassel muutti Turkuun ja aloitti opinnot Turun Akatemiassa. 1728 hänelle myönnettiin sielläkin maisterin arvo. Hänet nimitettiin akatemian kaunopuheisuuden professoriksi samana vuonna. Uransa aikana Hassel toimi viidesti akatemian rehtorina. Kanslianeuvos hänestä tehtiin 1773. Hän vetäytyi tehtävistään 1775. Hänet on haudattu Turun tuomiokirkkoon 20. elokuuta 1776.
Hassel oli kahdesti avioliitossa: ensin Catharina Merumanin kanssa, jonka isä oli pankinjohtaja, ja toistamiseen vuonna 1762 Christina Margareta Palénin kanssa, joka oli professori Steenmanin leski. Hassel omisti lukuisia kartanoita ja maatiloja Kaarinassa ja Piikkiössä.
Vuonna 1741 Hassel ohjasi Gregorius Halleniuksen opinnäytteen Mynämäen pitäjästä, joka on yksi varhaisimmista pitäjänkuvauksista. Siihen sisältyy luettelo Mynämäessä tavatuista lintulajeista (Dissertatio gradualis Wirmoensis in Finlandia territorii memorabilis).
Otto Erich Hartleben

| Otto Erich Hartleben |
| --- | --- |
 Otto Erich Hartleben, 1901.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1864
Kuollut: 1905 (40–41 vuotta)
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Henrik Ipse ja Otto Erich 
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Otto Erich Hartleben (1864–1905) oli saksalainen kirjailija, Freie Bühnen teatterin kannattajia. Hän kirjoitti kertomuksia, mutta saavutti tunnustusta varsinkin näytelmien kirjoittajana, joista mainittavia ovat esimerkiksi Angele (1891), Der Frosch, Familiendrama nach Henrik Ipse (1891, parodia), Hanna Jagert (1893) ja näyttämöllisesti räikeän vaikuttava Ein Ehrenwort (1894). Hartlebenin eniten kuuluisuutta saavuttanut näytelmä on upseeritragedia Rosenmontag (1900), joka sai Franz Grillparzer -palkinnon. Lyyriset runonsa Hartleben yhdisti kokoelmiksi Meine Verse (1895) ja Von reifen Früchten (1902).
Suomennettu tuotanto

Hartlebenin runoja on suomentanut Uuno Kailas.
Antologiassa Kaunis Saksa: sarja saksalaista lyriikkaa (WSOY 1924) on kolme runoa:
Kuihtunut lehti
Laulu elämästä
Seikkailija
Antologiassa Titaanien laulu: ja muuta historiallista, eksoottista ja kauhurunoutta, toim. Juri Nummelin (Ntamo, 2014 ISBN 978-952-215-511-5)
Kuihtunut lehti
Seikkailija
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otto Erich Hartleben Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Renault Formula 1 -sarjassa

|  Renault |
| --- | --- |

Koko nimi:  Renault F1 Team
Päämaja:   Enstone, Englanti
Henkilökunta:   Cyril Abiteboul  Pat Fry
Tunnetuimmat kuljettajat:   Jean-Pierre Jabouille  René Arnoux  Alain Prost  Jarno Trulli  Fernando Alonso  Giancarlo Fisichella  Heikki Kovalainen  Daniel Ricciardo  Esteban Ocon
Renkaat:  M Michelin G Goodyear B Bridgestone P Pirelli
Saavutukset Formula 1:n MM-sarjassa
Ensimmäinen kilpailu:  Britannian GP 1977
Kilpailuja:  403 (400 starttia)
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  2 (2005, 2006)
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  2 (2005, 2006)
Voittoja:  35
Paalupaikkoja:  51
Nopeimpia kierroksia:  33
MM-pisteitä:  1 777
Viimeinen kilpailu:  Abu Dhabin GP 2020
Sijoitus kaudella 2020:  5. (181 p.)
Renault F1 Team oli Renault’n Formula 1 -talli.
Renault kilpaili sarjassa aluksi kausilla 1977–1985 ja uudelleen kausilla 2002–2011. Vuonna 2011 Group Lotus toimi tallin nimisponsorina ja talli kilpaili nimellä Lotus Renault GP. Vuoden 2011 jälkeen Renault luopui omasta tallistaan ja Lotus F1 jatkoi tallin toimintaa vuodet 2012–2015. Vuonna 2016 Renault palasi omana tallina jälleen F1:een ostettuaan Lotus-tallin. Kaudelle 2021 Renault vaihtoi nimekseen urheiluautomerkkinsä Alpinen.
Williamsin ja Benettonin moottoritoimittajana Renault saavutti kuusi valmistajien mestaruutta (1992–1997) sekä viisi kuljettajien mestaruutta (1992–1993 ja 1995–1997). Lisäksi Red Bull Racing voitti Renault’n moottoreilla neljä kuljettajien ja valmistajien mestaruutta kausilla (2010–2013).
Renault toi mukanaan ensimmäisen turboahdetun moottorin F1:een vuonna 1977 ja saavutti vuonna 1979 ensimmäisen voiton turbomoottorisella autolla. Talli ei kuitenkaan voittanut ainuttakaan maailmanmestaruutta turboaikakaudella.
Formula 1 (1977–1985) > Alkuvaikeuksia (1977–1978) > 1977

Kausi 1977 oli Renault-tallin ensimmäinen kausi Formula 1 -sarjassa. Talli tuli sarjaan tavoitteenaan voittaa maailmanmestaruus täysin ranskalaisella kokoonpanolla (kuljettaja, moottori, auto, renkaat, öljyt). RS01-auton ainoaksi kuljettajaksi pestattiin ranskalainen Jean-Pierre Jabouille. Rengastoimittajaksi valittiin Michelin ja rahoituksen sekä öljyt talli sai Elfiltä.
Formula 1 -sarjan historian ensimmäinen turbomoottorilla varustettu auto, Renault RS01, esiteltiin 10. toukokuuta 1977 Pariisissa. Moottori oli 1,5-litrainen Renault Gordini EF1 V6. Ensimmäisen kerran auto nähtiin kilpailussa Britannian GP:ssä heinäkuussa. Auto kärsi ylikuumenemisongelmista ja hitaasta kaasun reagoinnista sekä kaiken moottoritehon hyödyntäminen oli vaikeaa. Luotettavuusongelmien ja ulkonäön takia autoa nimitettiin keltaiseksi teekupiksi (yellow teapot).
Hollannin GP:ssä Jabouille ajoi aika-ajoissa jo kymmenenteen lähtöruutuun, mutta kilpailussa maaliin pääsy jäi haaveeksi. Kauden toiseksi viimeisessä kilpailussa, Kanadan GP:ssä, Jabouille karsiutui kilpailusta. Tämän jälkeen Renault ei enää osallistunut kauden päättäneeseen Japanin GP:hin.
Formula 1 (1977–1985) > Alkuvaikeuksia (1977–1978) > 1978

Kaudella 1978 talli jatkoi samalla edelliskauden kokoonpanolla. RS01-auton ainoana kuljettajana jatkoi Jean-Pierre Jabouille. Renault keskittyi F1-projektiin sen voitettua ensimmäisen Le Mansin 24 tunnin ajon.
Kauden aikana auton nopeus alkoi parantua, mistä osoituksena olivat Jabouillen aika-ajosijoitukset kymmenen parhaan joukossa. Itävallan- ja Italian GP:ssä hän oli jo kolmanneksi nopein. Ensimmäisen kerran RS01-auto selvisi maaliin saakka kymmenenneksi Monacon GP:ssä. Espanjan GP:ssä Jabouille oli maalissa 13. Seitsemän perättäisen keskeytyksen jälkeen Yhdysvaltain GP:ssä Watkins Glenin radalla Jabouille ajoi maaliin neljäntenä ja saavutti tallille sen historian ensimmäisen pistesijoituksen. Kauden päättäneessä Kanadan GP:ssä Jabouille oli vielä 12.
Valmistajien MM-sarjassa talli sijoittui 12:nneksi kolmella pisteellä.