stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Verena Stuffer

Verena Stuffer
Verena Stuffer (s. 23. kesäkuuta 1984) on italialainen alppihiihtäjä, joka kilpailee enimmäkseen vauhtilajeissa, eli syöksylaskussa ja supersuurpujottelussa.
Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 Stuffer oli syöksylaskussa 23:s ja Garmisch-Partenkirchenissä 2011 27:s. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui supersuurpujottelussa 11:nneksi ja syöksylaskussa 14:nneksi.
Maailmancupissa Stuffer kilpaili ensimmäisen kerran Cortina d'Ampezzossa tammikuussa 2003. Ensimmäiset maailmancup-pisteensä hän sai helmikuussa 2005 oltuaan San Sicarion alppiyhdistetyssä 27:s. Kymmenen parhaan joukossa hän debytoi oltuaan kahdeksas Sankt Moritzin syöksylaskussa helmikuussa 2008. Parhaimmillaan hän on sijoittunut neljänneksi Cortina d'Ampezzon supersuurpujottelussa tammikuussa 2014.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verena Stuffer Wikimedia Commonsissa
Ville Kettunen

| Ville Kettunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1993 (ikä 30–31)
Ammatti:  näyttelijä, radiojuontaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  2014–
Merkittävät roolit:  Samuli Palokoski (Salatut elämät)
Aiheesta muualla
IMDb 
Ville Kettunen (s. 1993) on suomalainen näyttelijä ja radiojuontaja. Näyttelijänä hän on tullut tutuksi Samuli Palokosken roolistaan suomalaisessa saippuasarjassa Salatut elämät. Hahmo esiintyi sarjassa ensimmäisen kerran elokuussa 2019. Radiojuontajana Kettunen on työskennellyt kanavilla YleX, Loop ja NRJ.
Kettunen on ollut helsinkiläisen Kellariteatterin jäsen vuodesta 2019.
Koulutukseltaan Kettunen on medianomi. Hän valmistui Metropolia Ammattikorkeakoulun radio- ja televisiotuotannon linjalta vuonna 2019.
Vongnes

| Vongnes |
| --- | --- |
 Vongnes ja Grand Columbier -vuori
Valtio:  Ranska
Hallintoalue:  Rhône-Alpes
Departementti:  Ain
Arrondissementti:  Belley
Kantoni:  Virieu-le-Grand
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Pascale Guillon
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2,05 km²
Korkeus:  320 m
Väkiluku (2009):  73
 – Väestötiheys:  35,6 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vongnes on kunta Ainin departementissa Ranskassa. Kunnan väkiluku vuonna 2009 oli 73. Kunnan pinta-ala on 2,05 km².
Villalfonsina

| Villalfonsina |
| --- | --- |

 Villalfonsina
 Koordinaatit: 42°10′N, 14°34′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Abruzzo
Maakunta:  Chieti
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Mimmo Budano
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  9,13 km²
Väkiluku (31.12.2017):  952
 – Väestötiheys:  104 as./km²
Postinumero:  66020
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villalfonsina on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 952 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 977 asukasta.
Viljami Vanjoki

| Viljami Vanjoki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Viljami Saku Vanjoki
Syntynyt: 27. kesäkuuta 1986 (ikä 38) Espoo, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pieni laitahyökkääjä
Pituus:  194 cm
Paino:  97 kg
Pelaajaura
Seurajoukkueet
2002–2003 2004–2007 2007–2012 2012–2013:   Tapiolan Honka  Espoon Honka  Lappeenrannan NMKY  Tapiolan Honka
Viljami Saku Vanjoki (s. 27. kesäkuuta 1986 Espoo) on suomalainen koripalloilija, joka on viimeksi edustanut Tapiolan Honkaa.
Ura

Vanjoen kasvattajaseura on Espoon Honka, jonka kanssa hän aloitti pääsarjauransa vuonna 2004. Hän pelasi joukkueessa kolme kautta, jonka aikana hän voitti Suomen mestaruuden sekä SM-pronssia. Kaudeksi 2007–2008 hän siirtyi Lappeenrantaan opiskelujen perässä. SM-pronssiin päättyneen kauden jälkeen Vanjoki teki seuran kanssa kolmen vuoden jatkosopimuksen. Vuonna 2012 hän siirtyi takaisin Tapiolan Honkaan, joka pelasi I-divisioonassa.
Muuta

Hänen veljensä, Anselmi Vanjoki, on myös Korisliiga-tason koripalloilija. Heidän isänsä, Anssi Vanjoki, on Nokian entinen multimediajohtaja.
Veikkolan koulu

| Veikkolan koulu |
| --- | --- |

Sijainti:  Veikkola, Kirkkonummi
Koordinaatit:  60.2708677°N, 24.4439148°E
Tyyppi:  Peruskoulu
Perustettu:  1889
Rehtori:  Jussi Roms
Luokat:  1–9
Oppilaita:  n. 710
Verkkosivut
Veikkolan koulu on Kirkkonummen Veikkolassa sijaitseva peruskoulun luokkien 1–9 opetusta antava koulu. Vuonna 2020 koulussa oli noin 710 oppilasta. Veikkolan koulu oli Pohjois-Kirkkonummen ainoa suomenkielinen koulu, kunnes Vuorenmäen koulu avattiin Veikkolan urheilukentän laidalle syksyllä 2011. Veikkolan koulun rehtori on Jussi Roms ja apulaisrehtori Jussi Määttä.
Koulun etupihalla on Anna-Kaisa Ant-Wuorisen taideteos, punainen metallipallo, joka paljastettiin vuonna 2005.
Historia

Veikkolan koulu perustettiin vuonna 1889 ja nykyinen koulurakennus valmistui vuonna 2004. Luokat 1-2 toimivat vuoteen 1986 asti rakennuksessa, jossa nykyään sijaitsee Veikkolan kirjasto. Vuoteen 1986 asti oppilaat siirtyivät 'alakoululta' 'yläkouluun' 3. luokasta eteenpäin, jolloin valmistui 'yläkoulun' laajennus ja 1. luokka aloitti siellä. [lähde? ]
Useita vuosia koulu toimi Evitskogissa Stora Lonoks -järven luoteisrannalla entisessä TVK-opistossa. Veikkolan koulun vanha siipi purettiin vuonna 2019, kun tilalle tuli uusi siipi.
Aiheesta muualla

Veikkolan koulun omat sivut
Wes Craven

| Wes Craven |
| --- | --- |
 Wes Craven vuonna 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Wesley Earl Craven
Syntynyt: 2. elokuuta 1939 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat
Kuollut: 30. elokuuta 2015 (76 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, tuottaja, näyttelijä
Puoliso:  Bonnie Broecker (1964–1969) Mimi Craven (1984–1987) Iya Labunka (2004–)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1971–2014
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Wesley Earl ”Wes” Craven (2. elokuuta 1939 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat – 30. elokuuta 2015 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja sekä näyttelijä. Hän teki pitkän uran erityisesti kauhuelokuvien parissa. Muita kuin kauhuelokuvia hän teki vain muutaman. Craven sai jo 1970-luvulla valmistuneista ensimmäisistä elokuvistaan Viimeinen talo vasemmalla ja Yön silmät kulttimainetta. Hänen läpimurtoelokuvansa oli kuitenkin Painajainen Elm Streetillä (1984), joka sai useita jatko-osia ja jonka ansiosta Freddy Kruegerista tuli kauhuikoni. Cravenin toinen suurmenestys oli itsetietoinen slasher-elokuva Scream, jolle tehtiin kolme jatko-osaa.
Nuoruus, opiskelu ja ensimmäiset työpaikat

Wesley Craven syntyi Clevelandissa 1939. Hänen vanhempansa Paul, joka kuoli Wesleyn ollessa viisivuotias, ja Caroline olivat baptisteja, jotka kasvattivat Wesleyn tiukkojen sääntöjen alaisuudessa.
Craven opiskeli Wheaton Collegessa englantia ja psykologiaa. Maisterin tutkintonsa hän suoritti 1964 Johns Hopkinsin yliopistosta. Hän työskenteli tämän jälkeen muutaman vuoden ajan opettajana, ensin Westminster Collegessa ja sitten Clarkson Collegessa.
Elokuvaura > Kulttimainetta ensimmäisillä elokuvilla

Craven siirtyi 1971 opetustehtävistä elokuva-alalle, kun hän aloitti Manhattanilla toimineen jälkituotantoyrityksen leikkaajana. Hän käsikirjoitti ja ohjasi pseudonyymillä joitakin pornoelokuvia, kunnes teki 1972 ensimmäisen omalla nimellään tekemänsä ohjaustyönsä. Vain 90 000 dollarin budjetilla tehty The Last House on the Left oli uusintaversio Ingmar Bergmanin Neidonlähteestä ja kertoi psykoottisista tappajista, jotka raiskaavat ja murhaavat kaksi teinityttöä ja joutuvat tämän jälkeen tyttöjen vanhempien koston uhreiksi. Elokuva oli niin verinen, että se oli esimerkiksi Britanniassa kielletty vuoteen 2002 asti.
Craven yritti saada julkaistuksi esikoiselokuvansa jälkeen muita käsikirjoituksiaan kauhugenren ulkopuolelta, mutta hän ei saanut rahoitusta niille. Sen sijaan hänelle luvattiin rahat uuteen kauhuelokuvaan. Craven ohjasi ja käsikirjoitti seuraavaksi elokuvan Yön silmät (1977). Se kertoo perheestä, joka joutuu aavikolla kannibaalimutanttien hyökkäyksen kohteeksi. Elokuvan ansiosta Craven sai mainetta kulttiohjaajana.
Yön silmien jälkeen Craven teki joitakin televisioelokuvia ja vaisuja teatterielokuvia, kuten vuoden 1981 Tappava siunaus. Valtavirtaohjaajaksi Craven siirtyi vuoden 1982 elokuvalla Swamp Thing, joka perustui DC Comicsin sarjakuvahahmoon Rämeen olento.
Elokuvaura > Läpimurtoelokuva Painajainen Elm Streetillä

Cravenin todellinen läpimurto oli vuonna 1984 valmistunut Painajainen Elm Streetillä, jonka hän sekä ohjasi että käsikirjoitti. Painajainen Elm Streetillä toi slasher-elokuviin fantasiaulottuvuuden, sillä sen päähirviö Freddy Krueger jahtasi uhrejaan unimaailmassa. Elokuvaa seurasi muun muassa kuusi jatko-osaa ja televisiosarja, ja Freddy Kruegerista tuli modernin kauhuelokuvan vastine Draculalle.
Cravenin ura kompuroi hieman Painajainen Elm Streetillä -elokuvan jälkeen. Hänen seuraaviin elokuviin kuuluvat muun muassa kryonistisesti jäädytetystä miehestä kertova televisioelokuva Mies menneisyydestä (1985), zombieita ja voodoota käsitellyt Käärme ja sateenkaari (1988) ja Kellariväkeä (1991). Lisäksi hän ohjasi useita jaksoja televisiosarjaan Hämärän rajamailla.
Craven palasi Freddy Kruegerin maailmaan vuonna 1994, jolloin hän ohjasi elokuvan Painajainen Elm Streetillä 7: Uusi painajainen. Siinä Craven vei oman teemansa unen ja tosimaailman sekoittumisesta vieläkin pidemmälle, sillä tarinassa Freddy Krueger astuu elokuvasta suoraan tosimaailmaan. Elokuvassa ”ensimmäisen painajaisen” näyttelijät esittävät itseään. Uuden painajaisen jälkeen Craven ohjasi Eddie Murphyn kauhukomedian Brooklynin vampyyri (1995).
Elokuvaura > Scream-sarja ja viimeiset elokuvat

12 vuotta Painajainen Elm Streetillä -elokuvan jälkeen Craven aloitti uuden kauhusarjan. Ensimmäinen Scream-elokuva sai ensi-iltansa 1996, ja sen jälkeen tuli vielä kolme jatko-osaa. Sarja on tunnettu tummasta huumoristaan ja viittauksistaan muihin kauhuelokuviin. Scream on käytännössä kauhuelokuva, joka tietää olevansa kauhuelokuva. Ajatus elokuvan rakenteesta ei kuitenkaan ollut Cravenin, vaan elokuvan käsikirjoittaneen Kevin Williamsonin. Scream tuotti lopulta 173 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti.
Screamin menestyksen jälkeen Craven jatkoi samassa aiheessa ja ohjasi sille heti perään jatko-osan Scream 2 (1997), jonka katsojamenestys oli hyvä, mutta kriitikoilta se sai nuivan kohtelun. Toisen Screamin jälkeen Craven teki poikkeuksellisesti tunteikkaan draamaelokuvan Sydämen soinnut (1999). Sen pääosassa ollut Meryl Streep sai roolistaan Oscar-ehdokkuuden. Sydämen soinnut ei kuitenkaan ollut yleisö- eikä kriitikkomenestys, ja sen jälkeen Craven ohjasikin kolmannen Screamin.
Scream 3:n jälkeen Craven yritti uudistaa ihmissusielokuvia Cursedilla (2005), mutta sen heikon vastaanoton jälkeen Craven siirtyi hitchcockmaiseen jännitykseen elokuvassa Yölento (2005).
Craven näki paljon vaivaa ja etsi useita vuosia oikeita ohjaajia ja käsikirjoittajia, jotka pystyisivät tekemään uusintaversiot Cravenin omista elokuvista The Last House on the Left ja Yön silmät. The Hills Have Eyes (2006) meni lopulta käsikirjoittajakaksikolle Alexandre Aja–Grégory Levasseur. Siitä tehtiin vielä jatko-osa The Hills Have Eyes 2 (2007), ja Viimeinen talo vasemmalla sai ensi-iltansa 2009. Samoihin aikoihin Craven itse käsikirjoitti Kiyoshi Kurosawan elokuvaan pohjautuneen Pulsen (2006).
Cravenin palasi pitkän elokuvan ohjaustyöhön slasher-elokuvassa My Soul to Take (2010). Kolmiulotteisena kuvattu elokuva oli Cravenin viimeinen käsikirjoitus. Viimeiseksi ohjaustyöksi jäi Scream 4, jossa hän teki jälleen yhteistyötä aiemmissakin Screamissa mukana olleen käsikirjoittajan Kevin Williamsonin kanssa.
Tyyli

Cravenin elokuvien yleinen teema on todellisuuden olemuksen tutkiminen. Esimerkiksi Painajainen Elm Streetillä käsittelee unien vaikutusta todellisuuteen. Käärme ja sateenkaari kertoo miehestä, joka ei pysty erottamaan todellisuutta painajaismaisista näyistä. Elokuvassa Painajainen Elm Streetillä 7: Uusi painajainen kaadetaan niin sanottu neljäs seinä, kun Craven ja elokuvien näyttelijät esittävät itseään. Scream-elokuvassa hahmot viittaavat muihin kauhuelokuviin, ja eräässä vaiheessa Billy Loomis sanoo naisystävälleen elämän olevan vain suurta elokuvaa. Tätä konseptia laajennettiin elokuvan jatko-osissa, joissa murhaaja kopioi ensimmäisen elokuvan tapahtumista tehtyä elokuvaa.[lähde? ]
Yksityiselämä

Craven oli naimisissa kolmesti. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Bonnie Broecker, toinen näyttelijä Mimi Craven ja kolmas tuotantosuunnittelija Iya Labunka. Craven sai Broeckerin kanssa kaksi lasta, Jonathanin (s. 1965) ja Jessican (s. 1968), jotka kumpikin ovat esiintyneet isänsä elokuvissa. Iya Labunkan kanssa Craven meni naimisiin 2004, ja avioliitto kesti Cravenin kuolemaan asti.
Craven rakasti luontoa ja oli innokas lintujensuojelija. Hän kuului joitakin vuosia National Audubon Societyn Kalifornian osaston johtokuntaan ja kirjoitti kerran kuussa ilmestynyttä kolumnia ”Wes Craven’s The Birds” paikallislehti Martha’s Vineyard Magazineen.
Craven kuoli kotonaan Los Angelesissa aivokasvaimeen 76-vuotiaana 30. elokuuta 2015.
Tunnetuimpia elokuvaohjauksia

Together (1971)
Viimeinen talo vasemmalla (The Last House on the Left, 1972)
The Fireworks Woman (1975)
Yön silmät (The Hills Have Eyes, 1977)
Stranger in Our House (televisioelokuva, 1978)
The Evolution of Snuff (1978)
Tappava siunaus (Deadly Blessing, 1981)
Swamp Thing – mies suolta (Swamp Thing, 1982)
Kutsu helvettiin (Invitation to Hell, televisioelokuva, 1984)
Painajainen Elm Streetillä (A Nightmare On Elm Street, 1984)
Jäätynyt sielu (Chiller, televisioelokuva, 1985)
Hills Have Eyes 2 (The Hills Have Eyes Part II, 1985)
Casebusters (televisioelokuva, 1986)
Kauhu asuu naapurissa (Deadly Friend, 1986)
Käärme ja sateenkaari (The Serpent and the Rainbow, 1988)
Shocker (1989)
Näkyjen vanki (Night Visions, 1990)
Kellariväkeä (The People Under the Stairs, 1991)
Painajainen Elm Streetillä 7: Uusi painajainen (Wes Craven’s New Nightmare, 1994)
Brooklynin vampyyri (Vampire in Brooklyn, 1995)
Scream (1996)
Scream 2 (1997)
Sydämen soinnut (Music of the Heart, 1999)
Scream 3 (2000)
Cursed (2005)
Yölento (Red Eye, 2005)
The Breed (2006)
Scream 4 (2011)
Kirjat

Coming of Rage, sarjakuvasarja, ilmestyy painettuna lokakuusta 2015 alkaen
Kirjat > Suomennettu romaani

Pahan palveluksessa: Fountain society.  (alkuteos: Fountain Society, 1989.)  Suomentanut Tero Kuittinen. Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 978-951-1-16604-7.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wes Craven Wikimedia Commonsissa
Wes Cravenin kotisivu
Wes Cravenin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Vähäjärvi (Riihimäki, Paalijoen valuma-alue)

| Vähäjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Riihimäki 
Koordinaatit:  60°41′26″N, 24°39′34″E
Järvinumero:  21.025.1.002 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  94  m 
Pinta-ala:  12,9  ha 
 fiVähäjärvi 
Vähäjärvi on Paalijoen valuma-alueeseen ja Vantaanjoen vesistöön kuuluva pieni järvi, joka sijaitsee Riihimäellä, Paalijärven luoteispuolella. Järvi on kooltaan noin 13 hehtaaria ja syvyydeltään 2,3 metriä. Vähäjärvi on peltojen ympäröimä ja järven eteläpuolella kohoaa kalliomäki, jonka itäosassa on pieniä suojeltuja lehmusmetsiköitä. Alueella on myös pääosin rehevää, kuusivaltaista kangasmetsää, jossa on lehtolaikkuja. Alueella kasvaa muun muassa taikinamarjaa, lehtokuusamaa, tesmaa, metsäkurjenpolvea, sinivuokkoa ja kevätlinnunhernettä. Kaloista Vähäjärvellä tavataan Paalijoen valuma-alueelle tyypillistä ahventa ja haukea.
Vähäjärven etelärannalla on rauhoitettu 3,9 hehtaarin kokoinen Pojansillan luonnonsuojelualue.
Viljami Ventola

Matti Viljami Ventola (1884 – 10. lokakuuta 1924) oli suomalainen kääntäjä ja kirjankustantaja, joka omisti Kotkassa toimineen Kustannusyhtiö Osmon.
Toimitustöitä

Helsingin sos.dem. nuorisoseura : 20-vuotis-albumi 1899-1919 ; toim. Emil Lindahl, Kusti Saarijärvi, Viljami Ventola. Suomen sos.-dem. nuorisoliitto, Turku 1919 (Teos digitaalisessa muodossa, Työväenliikkeen kirjasto, Digitaalinen arkisto (Helda))
Suomennoksia

C. A. Görner : Onnellinen perheenisä : kolminäytöksinen huvinäytelmä ; mukaillen suomentanut Viljami Ventola. Helsingin sosialidemokraattinen Nuorisoseura 1914 (Näytelmän ohjelmajuliste, Helsingin Kaupunginmuseo)
Malva : kertomus ; kirjoittanut Maksim Gorki ; suomentanut Viljami Ventola. Suomen sos.-dem. nuorisoliitto, Helsinki 1919
Jack London : Yön lapsi. Suomi, Helsinki 1922 (Teos Project Gutenbergissä)
H. Courths-Mahler : Taiteilijaverta. Suomi, Helsinki 1922
Windows Palautekeskus

| Palautekeskus |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Microsoft
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  Palautteenantosovellus
Alusta:  Windows
Lisenssi:  omisteinen lisenssi
Aiheesta muualla
Feedback Hub
Palautekeskus (engl. Feedback Hub) on Windows 10 -käyttöjärjestelmän mukana tuleva sovellus palautteen antoon. Se on kehitetty käyttäjille, erityisesti Windows Insider -käyttäjille mahdollistamaan sen, että he voivat antaa palautetta, ehdotuksia sekä bugi-ilmoituksia käyttöjärjestelmälle. Palautekeskus julkaistiin Windows Insider -käyttäjien saataville 17. maaliskuuta ja muiden käyttäjien saataville 20. maaliskuuta 2016. Sovellus korvasi Windows Feedback sekä Insider Hub -sovellukset.
Windows Presentation Foundation

Windows Presentation Foundation eli WPF on .NET Framework 3.0:ssa esitelty kirjasto (aiemmin koodinimeltään Avalon) joka muodostaa Windows Vistan ja myöhempien Windows-versioiden graafisen rajapinnan. WPF toimii käyttöliittymän pohjana ja grafiikan, tekstin, animaatioiden ja videon piirron rajapintana. Se muodostuu XML:ään, .NET:iin ja vektorigrafiikkaan liittyvistä teknologioista.
WPF käyttää grafiikan piirtoon DirectX:ää ja näytönohjaimen 3D-ominaisuuksia. Vektoripohjaisuuden vuoksi se voi olla huomattavasti perinteistä grafiikan piirtoa hitaampi.
Se korvaa aikaisemmin Windows-käyttöjärjestelmissä käytetyt GDI ja GDI+-järjestelmät.
.NET Framework
| --- | --- |
Arkkitehtuuri::   Common Language Infrastructure  .NET assembly  .NET metadata  Base Class Library 
Yhteisen kielen perusrakenne::   Common Language Runtime  Common Type System  Common Intermediate Language  Virtual Execution System 
Kielet::   C#  Visual Basic .NET  C++/CLI (Managed)  J#  JScript .NET  Windows PowerShell  IronPython  F# 
Windows Foundations::   Presentation  Communication  Workflow  CardSpace 
Aiheeseen liittyviä::   Windows Forms  ASP.NET  ADO.NET  .NET Remoting  XAML 
Muita toteutuksia::   .NET Compact Framework  .NET Micro Framework  Shared Source CLI  Portable.NET  Mono 
Kehitysympäristöjä::   Visual Studio  SharpDevelop  Delphi
Viljo K. Ruoho

Viljo Ruoho (1960)
Viljo Kalevi Ruoho (29. lokakuuta 1916 Salo – 23. maaliskuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Ruohon vanhemmat olivat sahanasettaja Karl August Ruoho, aiemmin Förbom, ja ompelija Selma Maria Aro, aiemmin Ahlman. Hänen puolisonsa vuodesta 1943 oli Toini Rakel Helistö. Ruoho tuli ylioppilaaksi Salon yhteiskoulusta 1936 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1939. Kauppakamarin hyväksymä tilimies hänestä tuli 1950. Ruoho oli Kansallis-Osake-Pankin Salon konttorin virkailija 1936–1939, Oy Weilin & Göös Ab:n Paragon-osaston myyntiedustaja ja osastopäällikkö 1941–1955, Oy Paragon Ab:n myyntipäällikkö 1955–1960 ja Weilin+Göösin kaupallinen johtaja 1960–1962, varatoimitusjohtaja 1962–1967, yrityksen viimeinen toimitusjohtaja 1967–1976 ja hallituksen jäsen vuodesta 1966. Hän oli myös Kuhakirja Oy:n toimitusjohtaja ja hallituksen jäsen vuodesta 1967. Ruoholla oli lisäksi useita liike-elämän ja muita luottaustehtäviä, kuten Graafisen keskusliiton valtuuskunnan varapuheenjohtajuus 1967–1968 ja puheenjohtajuus 1968–1972, Elinkeinoelämän Valtuuskunnan jäsenyys 1969–1982 ja Suomen Kustannusyhdistyksen varapuheenjohtajuus vuodesta 1969. Sotilasarvoltaan Ruoho oli reservin yliluutnantti. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1976.
Aiheesta muualla

Oman aikansa herra – kauppaneuvos Viljo K. Ruoho, 1985. Erkki Hongisto, Kirjakauppalehti, 88(1985)3, ss. 10–13.
Ville Kivelä

Ville Kivelä (s. 1984 Vantaa) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt elokuvissa Hymypoika, Populäärimusiikkia Vittulajänkältä ja Ganes. Hän on juontanut myös Yleisradion televisio-ohjelma Summeria.
Aiheesta muualla

Ville Kivelä Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Viljo Kainulainen

Viljo Martti Kainulainen (24. tammikuuta 1894 Iisalmen Runnin kylä – 1. helmikuuta 1936 Leningrad) oli suomalainen myös Neuvostoliitossa työskennellyt toimittaja.
Valmistuttuaan ylioppilaaksi vuonna 1915 Kainulainen lähti Helsinkiin opiskelemaan teologiaa, mutta siirtyi pian Venäjän jalkaväen upseerikouluun Pietariin. Lokakuun vallankumouksen aikoihin hän ilmeisesti karkasi Venäjän armeijasta ja matkusti Saksaan liittyäkseen jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon. Kainulaista ei kuitenkaan hyväksytty jääkäriksi, vaan ainoastaan työjoukkoihin. Toisen tiedon mukaan hän olisi Suomen sisällissodan alettua kieltäytynyt liittymästä valkoiseen armeijaan ja eronnut täydennysjoukosta.
Kainulainen palasi Suomeen kesällä 1918. Hän lähti heimosotaretkelle Vienan Karjalaan, minkä jälkeen hänestä tuli vakaumuksellinen sosialisti. Hyvänä urheilijana tunnettu Kainulainen toimi vuosina 1919–1922 Työväen Urheilulehden vastaavana toimittajana ja sosialistisen työväenpuolueen Suomen Työläinen -lehden vastaavana toimittajana vuonna 1921. Vuonna 1922 hän sai syytteen kehotuksesta maanpetokseen ja pakeni Neuvostoliittoon.
Kainulainen työskenteli Leningradissa Vapaus-lehden toimittajana. Vuonna 1924 hän siirtyi Neuvosto-Karjalaan, jossa hän toimi Punaisen Karjalan ja radiolähetyksien toimittajana sekä tasavallan kansankomissaarien neuvoston työntekijänä. Vuodesta 1930 lähtien Kainulainen työskenteli Kustannusliike Kirjan julkaisemien lehtien ja kirjojen toimittajana Leningradissa. Vuonna 1931 hänestä tuli urheilu- ja maanpuolustuslehti Spartakin vastaava toimittaja. Julkaisun siirryttyä Punavartio-nimisenä Petroskoihin Kainulainen jäi lehden edustajaksi Leningradiin. Hän kuoli tuberkuloosiin.
Kainulainen kilpaili nuoruudessaan yleisurheilussa. Kalevan kisoissa 1916 hän sijoittui toiseksi sekä 110 metrin aitajuoksussa että pituushypyssä. Aitajuoksussa hän juoksi loppukilpailussa tasapelin Erkki Kätön kanssa ja heidät määrättiin uusintaan seuraavana päivänä. Kainulainen ei kuitenkaan uusintaan osallistunut aikatauluongelmien vuoksi. Vuonna 1922 Kainulainen kilpaili ensimmäisenä suomalaisena yleisurheilijana Neuvostoliitossa. Hän osallistui maan mestaruuskilpailuihin ainakin neljässä lajissa saavuttaen sijat 4, 4, 5 ja 6.
Teoksia

Jyryn pakinat: juhlajulkaisu 19-vuotisen toiminnan muistoksi. Helsinki, 1921.
Rönnqvist, G. & Kainulainen, Viljo. Lyhyt voimistelu- ja urheiluopas. Leningrad: Kirja, 1929.
Urheiluväen kirja. Leningrad: Kirja, 1933.
Viljandi JK Tulevik

Viljandi JK Tulevik on jalkapalloseura Viljandista, Virosta. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla, II liigassa.
Seura perustettiin vuonna 1912 nimellä Viljandi FK. Vuonna 1991 se käytti nimeä Viljandi JK ja vuodesta 1992 lähtien nykyistä nimeään. Joukkueen suurimmat saavutukset ovat kaksi finaalipaikkaa Viron cupissa, vuosina 1999 ja 2000.
Vuonna 2006 joukkue sijoittui sarjassa toiseksi viimeiseksi ja joutui putoamiskarsintaan Tallinnan Kalevia vastaan, jolle se lopulta hävisi vierasmaalisäännöllä. Se kuitenkin säilytti paikkansa pääsarjassa kun Maag ja Tammeka yhdistyivät JK Maak Tammekaksi ja jätti liigaan yhden paikan vapaaksi.
Seuran menestys kausittain

| Kausi | Sarjataso | Sijoitus | Maaliero | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 92/93 | I | 12 | -64 | 7 |
| 93/94 | II | 8 | +6 | 19 |
| 94/95 | II | 5 | +11 | 19 |
| 95/96 | II | 6 | -6 | 19 |
| 96/97 | II | 5 | -6 | 20 |
| 97/98 | I | 3 | +1 | 20 |
| 1998 | I | 5 | -10 | 18 |
| 1999 | I | 2 | 23 | 53 |
| 2000 | I | 4 | +11 | 45 |
| 2001 | I | 5 | +4 | 39 |
| 2002 | I | 5 | -1 | 36 |
| 2003 | I | 5 | -12 | 30 |
| 2004 | I | 6 | -23 | 25 |
| 2005 | I | 5 | -2 | 47 |
| 2006 | I | 9 | -45 | 20 |
| 2007 | I |  |  |  |
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
JK Tulevik Soccernet.ee -sivustolla