stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaakko Kahma
Elämäkerta

Kahman vanhemmat olivat työmies Juho Kahma ja Justiina Honkanen. Hän kävi kansakoulun ja kauppakoulun sekä suoritti oppikoulun oppimäärän yksityisesti. Kahma toimi aluksi vuosina 1905–1909 konttoristina, konttoripäällikkönä ja prokuristina vaasalaisessa rautakaupassa. Vuosina 1910–1917 Kahma työskenteli lehtialalla ensin sanomalehtimiehenä Vaasassa ja sen jälkeen vuosina 1911–1916 Mikkelissä Suur-Savo-lehden päätoimittajana. Vuonna 1916 Kahma muutti Helsinkiin, jossa hän toimi vielä vuoden verran Maaseudun Tulevaisuus -lehden toimittajana.
Keväällä 1917 Kahma siirtyi elintarvikehallituksen palvelukseen. Suomen sisällissodan aikana Kahma toimi valkoisten puolella elintarvikeasiain järjestäjänä ensin Savossa ja Karjalassa sekä myöhemmin sotatoimien edetessä myös muualla. Kahma erosi elintarvikehallituksen palveluksesta keväällä 1918 sisällissodan päätyttyä ja siirtyi sitten yksityisen liike-elämän palvelukseen ja toimi viljakauppaa ja myllyteollisuutta harjoittaneissa yrityksissä. Hän toimi myös Myllyteollisuusyhdistyksen asiamiehenä.
Kahma toimi 1928–1953 Suomen Vientiyhdistyksen toimitusjohtajana. Hän oli mukana perustamassa Suomen Teollisuusliittoa ja kuului useita vuosia sen hallitukseen. Kahma perusti myös vuonna 1938 yhdessä eräiden muiden kanssa Talouselämä-lehden ja toimi sen toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana vuosina 1941–1958. Päätoimittajien vaihtuessa usein hän käytännössä hallitsi lehteä kaksi vuosikymmentä. Politiikkaan Kahma osallistui Kansallisen edistyspuolueen puoluehallituksen jäsenenä. Kahma oli jäsenenä Kauppa-, teollisuus- ja merenkulkuhallinnon uudistamiskomiteassa 1938–1941 ja kauppakamarikomiteassa 1941–1943. Hän oli Suomen edustajana maailman kauppa- ja työllisyyskonferenssissa Havannassa 1947–1948 ja toimi maaseudun elinkeinokomitean puheenjohtajana 1950–1951.
Yksityiselämässä Kahma oli kiinnostunut astrologiasta, horoskoopeista ja spiritismistä. Hänen tuttavapiirinsä kuului tunnettu selvänäkijä Axel Ringström, jonka Kahma muun muassa esitteli ystävälleen Risto Rytille vuonna 1930.
Kahma oli naimisissa vuodesta 1927 Ester Viktoria Pettersonin kanssa, mutta liitto päättyi avioeroon 1930-luvun lopulla. Heillä oli yksi poika, Kaius Kahma, joka kuoli 15-vuotiaana.
Teokset

Myllyteollisuutemme : sen kansantaloudellinen merkitys ja kehitysmahdollisuudet. Suomen mylly-yhdistys, Helsinki 1922
Tullikysymys kansantaloudessamme. Otava 1924
Mietteitä valtiollisen aseman johdosta : rakentavan tulevaisuuden politiikan edellytyksistä ja tehtävistä. Ota, Turku 1927
Myynti- ja propagandatoimintamme ulkomailla. Suomen vientiyhdistyksen julkaisuja n:o 1. Suomen vientiyhdistys, Helsinki 1928
Toiminta viennin edistämiseksi. Suomen vientiyhdistys, Helsinki 1929
Omavaraisuuspyrkimykset ja vientimme laajentaminen. Suomen vientiyhdistys, Helsinki 1933
Kansallinen vientipolitiikka. Suomen vientiyhdistys, Helsinki 1935
Teollisen laajentumispolitiikkamme suuntaviivoja. Suomen vientiyhdistys, Helsinki 1936
Progress and prospects in Finland and Finnish-British trade. Finnish Foreign Trade Association, Helsinki 1939
Täydennystä taloudelliseen itsehallintojärjestelmäämme : ajatuksia kauppakamarikomitean mietinnön johdosta. Eripainos Talouselämä 9.7.1943. Helsinki 1943
Maamme jatkuva teollistuminen : mitä sen hyväksi olisi tehtävä?. Suomen ulkomaankauppaliitto, Helsinki 1944
Amerikan taloudellinen kehitys, sen vaikutus kansainväliseen kauppaan ja meidän kauppaamme. Suomen ulkomaankauppaliitto, Helsinki 1947
Keskiraskas, kevyt ja pienoisteollisuus – merkitys, mahdollisuudet ja mitä niiden käyttämiseksi olisi tehtävä. Suomen ulkomaankauppaliitto, Helsinki 1947
Rakentavien voimien kokoamisen tarve. Helsinki 1961
Missä ollaan? Ja miksi? Mihin on pyrittävä? Ja miten? : ajatuksia suomalaisen hallituspolitiikan suunnasta ja tehtävistä. Tekijä, Helsinki 1964
Katriina Virtanen

| Katriina Virtanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Vanhemmat:  Markku Virtanen
Katriina Virtanen on perheyhtiö Voglian toimitusjohtaja. Virtasen myötä vaatemerkki Voglia siirtyy kolmannen sukupolven aikaan. Virtanen aloitti toimitusjohtajana 1.9.2019.
Aiemmin Katriina oli Voglian myynti- ja markkinointijohtaja, josta isä Markku alkoi hiljalleen valmentaa uutta toimitusjohtajaa. Katriina on perehtynyt Voglian toimintaan ja muotialaan lapsuudestaan asti.
Katriinan sairaala

| Katriinan sairaala |
| --- | --- |
 Katriinan sairaala Vantaan Seutulassa
Sijainti
Osoite:  Katriinankuja 4, 01760 Vantaa
Koordinaatit:  
Organisaatio
Sairaanhoitopiiri:  Vantaan kaupunki
Tyyppi:  terveyskeskussairaala
Erikoisala:  Katriinan terveysasema, kahdeksan vuodeosastoa, päiväsairaala ja geriatrinen poliklinikka
Historia
Perustettu:  1957–1959 (vanhainkoti),  1969 sairaala
Linkki
Kotisivut:  www.vantaa.fi/fi/sosiaali-_ja_terveyspalvelut/terveyspalvelut/sairaalat
Katriinan sairaala on Vantaan Seutulassa sijaitseva sairaala. Sairaala on Vantaan ainoa terveyskeskussairaala ja sillä on 155 potilaspaikkaa. Sairaalassa on kahdeksan vuodeosastoa, joista yksi tarjoaa palliatiivista hoitoa, päiväsairaala ja geriatrinen poliklinikka. Sairaalan tiloissa toimi aiemmin myös Katriinan terveysasema, mutta sen toiminta on siirretty marraskuun 2011 lopussa tehdyllä päätöksellä Martinlaakson terveysasemalle. Katriinan sairaalan alaisuuteen kuuluu myös Peijaksen sairaalassa sijaitseva 37-paikkainen geriatrinen akuuttiyksikkö.
Sairaalan alueella sijaitsee Seutulan kylän Katrinebergin kartano, jonka Helsingin maalaiskunta osti vuonna 1949. Arkkitehti Elsi Laisaari suunnitteli nykyisen sairaalan vanhan osan ja se rakennettiin kartanon koillispuolelle, alle sadan metrin päähän vuosina 1957–1959. Kunnan vanhainkoti nimeltään Katriinakoti aloitti tuolloin toimintansa, ja sen nimi vaihtui Katriinan sairaalaksi vuonna 1969. Sairaalaa laajennettiin vuonna 1979 ja peruskorjattiin vuosina 1991–1994 ja 2005.
Sairaalan lähellä sijaitsee muun muassa Katriinan päiväkoti, Seutulan päiväkoti ja Seutulan koulu. Katrinebergin kartanoon ja sen lähialueille on valmisteilla kotieläinpiha, joka on tarkoitus avata kesällä 2017.
ISO 15924

ISO 15924 on standardointijärjestö ISO:n ylläpitämä standardi, jossa määritellään eri kirjoitusjärjestelmiin viittaavat kansainväliset kirjain- ja numerokoodit. ISO 15924 -koodien rekisteröinnistä huolehtii ISO:n toimeksiannosta Unicode Consortium.
Esimerkiksi latinalaisen kirjaimiston numerokoodi ISO 15924:ssä on 215 ja kirjainkoodi ”Latn”.
Inkeri Vikainen

Inkeri Vuokko Vikainen (o.s. Laurinen; 11. lokakuuta 1914 Vaasa – 13. elokuuta 1994 Turku) oli suomalainen kasvatustieteilijä, Turun yliopiston kasvatus- ja opetusopin dosentti, vt. professori 1956–1959 ja professori 1959–1977.
Vikainen väitteli 1955. Hän oli Suomen ensimmäinen kasvatustieteen naisprofessori. Vikaisen tutkimusalaa olivat didaktiikka ja kasvatuspsykologia, ja hän teki niissä Suomessa uraauurtavaa tutkimusta. Vikaisen ansiona on pidetty erityisesti opetustieteen linjan perustamista.
Nuoruus

Vuokko Inkeri Laurinen syntyi Vaasassa, silloisessa Nikolainkaupungissa 11.10.1914 esikoislapsena virkamiesperheeseen. Vanhemmat Helmi ja Väinö Laurinen olivat sukujuuriltaan lounaissuomalaisia: isä oli syntynyt Marttilassa, äiti Halikossa. Vasta-avioituneet Helmi ja Väinö muuttivat Vaasaan Väinön saatua töitä Vaasan teollisuuskoulun lehtorina. Äiti Helmi (o.s. Leinola) hoiti kotia ajan tavan mukaisesti kotiavun tukemana. Kun isä sai työpaikan Turusta, perhe muutti sinne. Vuokko kävi Kerttulin kansakoulua ja Turun tyttölyseota. Hän oli monipuolisesti lahjakas oppilas; musiikki, kuvataiteet ja käsityöt olivat hänen lempiaineitaan. Perheen tilanne muuttui dramaattisesti kesällä 1932. Isä kuoli 49-vuotiaana verenmyrkytykseen, ja äiti jäi kahden lapsen yksinhuoltajaksi.
Ylioppilaaksi tultuaan 1934 Vuokko aloitti opinnot Turun yliopistossa pääaineenaan germaaninen filologia. Muiksi aineikseen hän valitsi kasvatusopin, kirjallisuuden, filosofian ja englannin. Inkeri Laurisesta tuli filosofian kandidaatti 1939, maisteri 1943, kansakoulunopettaja 1943, sekä filosofian lisensiaatti ja tohtori 1955. Hänellä oli opintomatkoja useihin maihin 1936. Hän opiskeli Bonnin yliopistossa 1937. Hän oli opettajana inkeriläisseminaarissa 1943–1944, Kajaanin seminaarissa 1944–1945 ja Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun harjoituskoulussa 1945–1947, kasvatusopillisen korkeakoulun ylimääräisenä lehtorina 1947–1949, psykologian laitoksen assistenttina 1945–1946 ja kasvatustieteen laitoksen assistenttina 1946–1948 sekä Turun opettajakorkeakoulun lehtorina 1949–1959 ja vararehtorina 1954–1959.
Hänen kihlattunsa Juhani Juva kaatui jatkosodassa Petsamossa 1941. Inkeri Laurinen avioitui taiteilija Olavi Vikaisen kanssa 1955. He adoptoivat Merja-tyttären.
Opetustieteen linja

Vikainen kehitti Turun yliopistossa opetusopin opetustieteeksi perustamalla opetustieteen linjan 1970. Vikainen kirjoitti Kasvatus-lehdessä, että opetustieteellinen linja on aiheellinen empiirisen opetuksen tutkimuksen lisäännyttyä. Sen ei kuitenkaan tarvinnut ”merkitä sitä, että systemaattiset opetusopit syrjäytyisivät vaatimuksista, vaikka linjan lopullisena tavoitteena onkin ohjata tieteelliseen ajatteluun opetuksenkin problematiikassa”. Opetustieteen linja oli käytössä cum laude- ja laudatur -vaiheissa vuoteen 1980 asti. Se lakkautettiin, koska opetukseen suuntautuminen tuli uuden opettajankoulutuslaitoksen tehtäväksi, joten kasvatustieteen laitoksen ei ollut enää syytä huolehtia opettajille kuuluvasta opetustieteestä.
Opetustieteen ansioiden vuoksi Vikaiselle toimitettiin kaksi juhlakirjaa: Opetustiede ja opetuksen tutkimus (1984) ja Opetustieteen perustajan juhlakirja – Professori Inkeri Vikaisen satavuotismuistoksi 11.10.2014 (2014).
Teoksia

Laurinen, Inkeri. 1955. Lausetajun kehityksestä. Suomenkielisen kansakoulun kirjoituksenopetuksen tulosten valossa. Turku: Uusi Aura.
Vikainen, Inkeri. 1958. Synopsie und ihre Bedeutung für die Didaktik. Annales Universitatis Turkuensis B 67.
Laurinen, Inkeri & Mäkelä, Väinö. 1951. Minäpä kirjoitan: oppi- ja harjoituskirja toista ja kolmatta kouluvuotta varten, 4. painos 1966, WSOY.
Laurinen, Inkeri & Valtasaari, Antero 1953. Kolmas lukukirjani, 7. painos 1965, WSOY.
Laurinen, Inkeri & Valtasaari, Antero 1954. Neljäs lukukirjani, 6. p. 1964, WSOY.
Laurinen, Inkeri & Valtasaari, Antero 1954. Lukutoveri I, 3. p. 1965, WSOY.
Laurinen, Inkeri & Valtasaari, Antero 1954. Lukutoveri II. WSOY.
Laurinen, Inkeri & Valtasaari, Antero 1955. Viides lukukirjani, 6. painos 1966, WSOY.
Vikainen, Inkeri  1957. Opi lukemaan. Lukukortisto.
Laurinen, Inkeri & Valtasaari, Antero 1957. Kuudes lukukirjani. 4. p. 1961
Vikainen, Inkeri. 1966. Opi leikkien.
Vikainen, Inkeri. 1984. Pedagoginen auktoriteetti.
Artikkeleita lehdissä Naisopettaja, Virittäjä, Opettajain lehti,  Kasvatusopillinen aikakauskirja,  Suomalainen Suomi,  Uusi Suomi, Turun Sanomat,  Helsingin Sanomat, Kristillinen kasvatus ja Kasvatus.
Juhlakirjat

Opetustiede ja opetuksen tutkimus. Juhlakirja professori Inkeri Vikaisen merkkipäivänä 11. lokakuuta 1984. Turun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan julkaisusarja A:103. Toim. Katri Sarmavuori.
Opetustieteen perustajan juhlakirja. Professori Inkeri Vikaisen satavuotismuistokirja 11.10.2014. Toimittaneet Katri Karasma ja Sirkka-Liisa Rauramo. Äidinkielen Opetustieteen Seuran julkaisuja.
Kehonmuokkaus

Perinteisen merimiestatuoinnin tekoa vuonna 1944.
Kehonmuokkauksella tarkoitetaan pysyvää tai väliaikaista muutosta ihmiskehoon esteettisistä, rituaalisista tai muista ei-lääketieteellisistä syistä.
Yleisimpiä kehonmuokkaustapoja ovat erilaiset tatuoinnit ja lävistykset. Radikaalimpia kehonmuokkauksen tapoja ovat muun muassa erilaiset implantit, arpeuttaminen, ympärileikkaus, plastiikkakirurgiset toimenpiteet, kielenhalkaisu ja kosmeettinen amputaatio.
Kehonmuokkausta on harrastettu ihmiskunnan historian alkuhämäristä asti, aina maorien tatuoinneista viktoriaanisten korsettien ja kiinalaisen jalkojen typistämisen kautta nykypäivän silikonirintoihin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The BME Encyclopedia (Arkistoitu – Internet Archive)
Body Modification Ezine (Arkistoitu – Internet Archive)
Keho aseena

| Keho aseena> Human Weapon |
| --- | --- |
Kestoaika:  44 min
Pääosissa:  Bill Duff Jason Chambers Bray Poor (kertoja)
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   Jim
Esitetty:  20. heinäkuuta 2007 – 21. joulukuuta 2007
Jaksoja:  16
Tuotanto
Tuottaja(t):  David Lane
Vastaava(t) tuottaja(t):  Steven Land Zak Weisfeld
Linjatuottaja:  Ric Lawes
Ohjaaja(t):  Jonathan Berman Patrick Leigh-Bell Todd Moss Jeffrey S. Woods
Tuotantoyhtiö(t):  Jupiter Entertainment
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Keho aseena (Human Weapon) on yhdysvaltalainen kamppailulajeihin ja niiden historiaan perustuva ohjelma, jota juontavat MMA-vapaaottelija Jason Chambers ja painija/henkivartija Bill Duff. Nämä kaksi taistelulajeihin perehtynyttä miestä kiertelevät ympäri maailmaa esitellen yleisiä, toisinaan varsin erikoisia kamppailulajeja. Sarjaa esitettiin Suomessa lauantai-iltaisin JIM-kanavalta. Ohjelmaa esitettiin Yhdysvalloissa vuonna 2007.
Jaksot

| Osa # | Maa | Kamppailulaji |
| --- | --- | --- |
| 1 | Thaimaa | Muay Thai |
| 2 | Filippiinit | Eskrima |
| 3 | Okinawa | Karate |
| 4 | Ranska | Savate |
| 5 | Japani | Judo |
| 6 | Kreikka | Pankration |
| 7 | Israel | Krav Maga |
| 8 | Yhdysvallat | Merijalkaväki |
| 9 | Yhdysvallat | MMA |
| 10 | Kiina | Kung Fu (Sanda) |
| 11 | Venäjä | Sambo |
| 12 | Kambodža | Pradal Serey |
| 13 | Malesia | Silat |
| 14 |  | Kertausjakso |
| 15 | Japani | Ninjutsu |
| 16 | Korea | Taekwondo |
Kehonpainoharjoittelu

Kehonpainoharjoittelu (engl. bodyweight exercise) on omalla kehonpainolla suoritettavaa fyysistä harjoittelua. Kehonpainoharjoittelulla voi kehittää kokonaisvaltaisesti eri lihasryhmiä ja kaikkia fyysisiä ominaisuuksia. Yleisiä liikkeitä ovat punnerrukset, leuanvedot, vatsalihasliikkeet, selän ojennukset, kyykyt, loikat ja staattiset pidot.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
kehonpainoharjoittelu.com
tikis.fi
Kansanpuolue (puoluetyyppi)

Kansanpuolue on poliittinen puolue, joka ei edusta vain tiettyä eturyhmää kuten esimerkiksi työväenpuolue tai ympäristöpuolue. Kansanpuolue esittää pyrkivänsä edustamaan kaikkia kansankerroksia[lähde? ]. Kansanpuolueita on useassa eri maassa.
Ruotsalainen Kansanpuolue on ainoa nykyisistä suomalaisista puolueista, joka käyttää kansanpuolue-termiä. Pääsääntöisesti nimitystä käyttävät porvarilliset puolueetkenen mukaan?, esimerkiksi Euroopan kansanpuolue.
Kansanpuolue (maalaisten)

Kansanpuolue oli vuosina 1917–1918 toiminut suomalainen puolue.
Puolueen takana oli vaikuttajia (varsinkin maataloustuottaja-aktiiveja) sekä Vanhasuomalaisesta että Nuorsuomalaisesta puolueesta. Perustajat pitivät porvarikentän kahtiajakoa turhana ja haitallisena. Loppukesällä 1917 perustetun Kansanpuolueen oli tarkoitus kerätä kahden puolueen kannattajat. Yhdistymistä ei kuitenkaan tapahtunut. Porvarillista kenttää jakoi konservatismin ja liberalismin välinen ero, joka nousi pian esille Suomen valtiomuotoa pohdittaessa.
Vuoden 1917 eduskuntavaaleissa Kansanpuolue oli vaaliliitossa nuorsuomalaisten ja vanhasuomalaisten kanssa. Puolue sai viisi kansanedustajaa, joista kolme nousi eduskuntaan Mikkelin läänin vaalipiiristä. Kansanpuolue keräsi kannatuksensa pääasiassa porvarilliselta maalaisväestöltä, kuten tilanomistajilta.
Osa Kansanpuolueesta ryhmittyi 1918 monarkian kannattajiin, osa tasavallan. Porvarikentän yhdistäjäksi perustettu puolue oli siten itsekin hajalla. Enemmistö päätti 8. joulukuuta 1918 sulauttaa puolueen Kansalliseen Edistyspuolueeseen. Puolueen kansanedustajista tasavaltalaiset Taavetti Heimonen, Erkki Pullinen ja Kaarlo Vuokoski liittyivät Edistyspuolueeseen ja monarkistit Jussi Puumala ja August Tanttu Kokoomukseen.
Edistyspuolueessa moni aiemmista kansanpuoluelaisista asemoitui 1920-luvulla konservatiiviseen siipeen (niin sanottu Pullisen–Viljasen linja). Edistyspuolueen muovauduttua yhä kaupunkilaisemmaksi sekä kuluttaja-asioille ja virkamiesluokalle myönteiseksi, siirtyi puolueen jäsenistä runsas joukko (mm. Erkki Pullinen) Maalaisliittoon, joka oli lähellä Kansanpuoluetta niin aatteellisesti kuin poliittisestikin. Tällöin edistyspuolue menetti suuren osan Mikkelin vaalipiirin kannatuksestaan Maalaisliitolle.
Keski-Juba

Keski-Juba tummanpunaisella merkittynä Somalian karttaan; harmaa alue kuuluu itsenäiseksi julistautuneeseen Somalimaahan ja Puntmaahan
Keski-Juba eli Jubbada Dhexe on  Somalian alue, jonka pääkaupunki on Buaale. Se on saanut nimensä alueen halki virtaavasta Jubba-joesta. Vuonna 2006 alueella oli pahoja tulvia.
Alueen pinta-ala on 9 836 neliökilometriä. Se on Somalian parasta maanviljelysseutua, koska Jubba-joen laaksossa on riittävästi kosteutta ja ravinteita. Vuonna 2008 asukkaita arvioitiin olevan noin  349 000.
Jamal Mayers

| Jamal Mayers |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. lokakuuta 1974 (ikä 49) Toronto, Ontario, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Jammer
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  188 cm
Paino:  100 kg
Pelinumero:  22
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1996–2013
Aik. seurat:  St. Louis Blues (NHL)   Worcester IceCats (AHL)   Hammarby IF (SAS)   Toronto Maple Leafs (NHL)   Calgary Flames (NHL)   San Jose Sharks (NHL)   Chicago Blackhawks (NHL)
NHL-varaus:  89. varaus, 1993 St. Louis Blues
| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Venäjä 2007 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Kanada 2008 | jääkiekko |  |
Jamal David Mayers (s. 24. lokakuuta 1974 Toronto, Ontario) on uransa päättänyt kanadalainen jääkiekkoilija.
Ura

Mayers pelasi juniorijääkiekkoa Thornhill Thunderbirdsissa vuosina 1990–1992. Hän pelasi yliopistojääkiekkoa Western Michiganin yliopistossa vuosina 1992–1996. St. Louis Blues varasi laitahyökkääjänä pelaavan Mayersin vuoden 1993 varaustilaisuudessa neljännellä kierroksella varausvuorolla 89. Mayers edusti St. Louisia kaudet 1996–2008. Kaksi ensimmäistä kautta hän pelasi suurimmaksi osaksi St. Louisin farmijoukkue Worcester IceCatsissä. Marraskuussa 2002 Mayers loukkasi polvensa ja pelasi sen vuoksi kaudella 2002–2003 vain 15 ottelua. Kesäkuussa 2008 St. Louis myi Mayersin Toronto Maple Leafsiin, josta se vai vaihdossa kolmannen kierroksen varausoikeuden.
Mayers siirtyi tammikuussa 2009 Calgary Flamesiin pelaajakaupassa, jossa Flames sai hänen lisäkseen Niklas Hagmanin, Matt Stajanin ja Ian Whiten, ja jossa Maple Leafsiin siirtyivät Dion Phaneuf, Keith Aulie ja Fredrik Sjöström. Hän pelasi Calgaryssä vain loppukauden 2009–2010, minkä jälkeen teki elokuussa 2010 San Jose Sharksin kanssa vuoden sopimuksen, arvoltaan 600 000 dollaria. Sopimuksen päätyttyä hän siirtyi heinäkuussa 2011 Chicago Blackhawksiin niin ikään yksivuotisella sopimuksella, arvoltaan 550 000 dollaria.
Mayers edusti Kanadaa vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa joukkue voitti kultaa kaatamalla finaalissa Suomen 4–2 sekä vuoden 2008 maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa Kanada jäi hopealle hävittyään loppuottelun Venäjää vastaan jatkoajalla 5–4.
Aiheesta muualla

Jamal Mayers jatkoaika.comissa
Keski-Kannaksen risti

Keski-Kannaksen risti ja nauha.
Keski-Kannaksen risti on Suomen puolella talvisodassa, Keski-Kannaksen alueella taistelleiden sotilaiden muistoristi.
Siihen ovat oikeutettuja ne Suomen kansalaiset tai ulkomaalaiset sotilaat, jotka ovat ottaneet osaa Kannaksen taisteluihin talvisodassa 1. ja 2. divisioonaan tai niille alistettuihin joukko-osastoihin kuuluneina. 1. divisioonaan kuuluneet voivat kiinnittää muistoristin nauhaan hopeoidun kypärätunnuksen. Muistoristin ja nauhan mukana annetaan omistuskirja.
Talvisodan jälkeen perustetut asevelijärjestöt lyöttivät vuodesta 1940 alkaen Keski-Kannaksen muistoristiä, joita myönnettiin anomuksen perusteella. Muistoristin kustannukset oli asianomaisten itse suoritettava.
Muistoristin on suunnitellut Oskar Pihl. Risti on musta yrjönristi, jonka keskustassa on Karjalan miekat ristikkäin ja niiden päällä tyylitelty kuusenoksakoriste. Kääntöpuolelle on stanssattu: 1939 1940, KESKI-KANNAS. Risti kannetaan pomsisidoksisessa oranssissa nauhassa, jossa keskellä kaksi ohutta mustaa juovaa. Ristejä ei ole numeroitu.
Suomen sotien 1939–1945 muistoristitoimikunta pitää luetteloa tai kortistoa henkilöistä, joille muistoristi on myönnetty. Niihin on merkitty ristinsaajien arvo tai ammatti, täydellinen nimi, syntymäaika ja -paikka, sekä joukko-osasto, jossa tämä on sodan aikana palvellut.
Kunniamerkin koko on 39 x 39 mm ja paino 13,50 grammaa[lähde? ].
Kansallisen tunnustuksen risti

Kansallisen tunnustuksen suurristi rintatähtineen
Kansallisen tunnustuksen risti (latv. Atzinības krusts) on historiallisesti katsottuna vanhin Latvian ritarikunnista. Latvialaisena ritarikuntana se perustettiin kuitenkin vasta vuonna 1938 yhdessä Vesthardus-ritarikunnan kanssa. Tällöin Latvian presidentti Kārlis Ulmanis antoi perustamista koskevan asetuksen. Ritarikuntaa sanotaan myös Latvian Ansioritarikunnaksi. Ranskaksi ritarikunnan nimi on Croix de la Reconnaissance.
Ritarikunta perustettiin ensimmäisen kerran toukokuussa vuonna 1710 Liepājassa. Perustaja oli Kuurinmaan herttua Friedrich Wilhelm. Hän halusi perustaa ritarikunnan Kuurinmaan jälleenrakentamisen kunniaksi suuren Pohjan sodan jälkeen. Vuonna 1938 ritarikunnan perustamisen taustalla oli Kuurinmaan ja Zemgalen loistokkaan menneisyyden muisto. Vuonna 1938 ritarikunta perustettiin uutena ritarikuntana, ja sen linkki menneeseen Kuurinmaan ritarikuntaan on lähinnä symbolinen. Ritarikunnan toiminta lakkautettiin, kun Neuvostoliitto oli miehittänyt Latvian. Latvian ensimmäisen itsenäisyyden aikana kunniamerkki myönnettiin yli 3 900 henkilölle, joista 21 sai suurristin ja mitaliluokan merkkejä myönnettiin yli 2 100 henkilölle.
Ritarikunta perustettiin uudelleen vuonna 2004 presidentti Vaira Vīķe-Freibergan annettua lakiesityksen Latvian ritarikunnista. Kansallisen tunnustuksen ristin kunniamerkeillä palkitaan esimerkiksi huomattavista palveluksista isänmaan hyväksi politiikan, kulttuurin, tieteen ja urheilun aloilla.
Kunniamerkit suunnitteli kuvanveistäjä Gustavs Šķilters. Ritarikunta jakaantuu viiteen luokkaan: suurristin komentajat (suurristi), suurupseerit (1. luokan komentajamerkki), komentajat (komentajamerkki), upseerit (1. luokan ritarimerkki) ja ritarit (ritarimerkki). Siinä on lisäksi kolme mitaliluokkaa – kultainen, hopeinen ja pronssinen. Ritarikunnan risti on valkoemaloitu maltanristi, jossa on kullatut reunat. Ristin sakarat liittyvät toisiinsa yhteensä kahdeksan pyöreän linkin välityksellä. Ristin keskuskuviossa on suuri valtionvaakuna ja vuosi 1938. Kunniamerkin kääntöpuolella on Kuurinmaan herttuakunnan vaakuna ja vuosi 1710. Ristin kääntöpuolen sakaroissa on ritarikunnan tunnuslause ”Pour les honnêtes gens” (”rehellisille ihmisille”). Ritarikunnan nauha on väriltään tummanpunainen, ja nauhassa on hopeiset juovat molemmissa ulkoreunoissa.
Suurristi, suurupseerin risti ja komentajan risti ovat kaikki halkaisijaltaan 49 mm. Upseerin ja ritarin ristit ovat halkaisijaltaan 40 mm. Suurristiä kannetaan 110 mm leveässä nauhassa. Naisten nauhan leveys on 75 mm. Suurristin rintatähti on halkaisijaltaan 75 mm ja suurupseerin vastaava tähti on halkaisijaltaan 70 mm. Rintatähti on ritarikuntaristi suuremmassa muodossaan. Suurupseerien ja komentajien nauhanleveys on 32 mm. Upseerit ja ritarit kantavat merkkiään rinnassa 32 mm nauhassa.
Ritarikunnan mitalit ovat halkaisijaltaan 30 mm ja ne kannetaan 32 mm nauhassa. Mitaliin on kuvattu ritarikuntaristi ja kääntöpuolelle kruunu, rengas ja teksti ”Ajatuksia ja työtä Latvian hyväksi”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansallisen tunnustuksen risti Wikimedia Commonsissa