stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansainvälinen luterilainen neuvosto
Jäsenkirkot > Pohjois-Amerikka

| Valtio | Kirkko | Jäsenmäärä | Seurakuntien määrä | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Guatemala | Guatemalan luterilainen kirkko | 4 200 | 9 |  |
|  Haiti | Haitin evankelis-luterilainen kirkko | 10 000 | 88 |  |
|  Kanada | Luterilainen kirkko — Kanada | 62 649 | 304 |  |
|  Meksiko | Meksikon luterilainen synodi | 1 211 |  |  |
|  Nicaragua | Nicaraguan luterilainen kirkkosynodi | 1 800 | 23 |  |
|  Yhdysvallat | Missouri-synodi | 2 488 936 | 6 151 |  |
|  Yhdysvallat | Luterilaisten kirkkojen amerikkalainen liitto | 14 000 |  |  |
|  Yhdysvallat | Luterilainen Ministerium ja synodi - USA |  |  |  |
Aiheesta muualla

ILC:n kotisivut
Vaalean vihreällä väritetyissä maissa on yksi tai useampi Kansainvälisen luterilaisen neuvoston jäsenyydessä jollain asteella oleva kirkko.
Kansalaisuskonto

Kansalaisuskonnon käsitteen merkitys vaihtelee. Useiden uskontososiologien mukaan kansalaisuskonto tulee esiin nimenomaan kansakunnan kriisiaikoina tai tiettyinä juhla-aikoina, kuten kansallispäivänä, ja näyttäytyy selvimmin julkisissa puheissa ja pääkirjoituksissa.
Käsitteen alkuperä

Käsitettä kansalaisuskonto (religion civile) käytti ensimmäistä kertaa ranskalainen filosofi Jean-Jacques Rousseau vuonna 1762 ilmestyneessä teoksessaan Yhteiskuntasopimuksesta. Rousseau jakoi uskonnon ihmisten sisäiseen eli perinteiseen järjestäytyneeseen uskontoon ja yksityiseen eli kansalaisen uskontoon. Kansalaisten uskonto antoi maalle sen omat erityiset jumalansa sekä suojelijansa, sillä oli omat opinkappaleensa sekä rituaalit ja lakien määräämät ulkonaiset jumalanpalvelukset.
Sosiologi ja uskontojen tutkija Émile Durkheim ei käyttänyt vuonna 1912 ilmestyneessä teoksessaan Uskontoelämän alkeismuodot käsitettä kansalaisuskonto, vaikka hän siitä tavallaan puhuikin. Yleensä Durkheimin väitteeksi on ymmärretty, että uskonto on yhteiskunnallinen ilmiö. Talcott Parsonsin mukaan Durkheimin keskeinen sanoma olikin se, että yhteiskunta on uskonnollinen ilmiö. Tämän tulkinnan mukaan Durkheimin käsitys tulee lähelle kansalaisuskonnon käsitettä.
Yleisimmin kansalaisuskonnon käsite liitetään yhdysvaltalaiseen sosiologiin, Parsonsin oppilaaseen Robert N. Bellahiin. Bellah oli tyytymätön 1960-luvulla uskontososiologian piirissä käytyyn keskusteluun maallistumisesta, jonka eteneminen näytti tutkijoiden mielestä merkitsevän ennen pitkää uskonnon häviämistä yhteiskunnasta. Bellahin mielestä uskonto ei ollut häviämässä: se vain sai erilaisia ilmenemismuotoja muuttuvissa olosuhteissa. Rousseaun ja Durkheimin näkemyksiä ja käsitteitä hyödyntäen hän katsoi löytäneensä amerikkalaisesta yhteiskunnasta ilmiön, jota hän alkoi kutsua ”kansalaisuskonnoksi” ja jonka hän toi tutkimuksen kohteeksi kirjoituksessaan ”Civil Religion in America” (1967).
Määritelmiä

Kansalaisuskonnon käsitettä on yritetty määritellä monin eri tavoin. Seuraavassa luetellaan joitakin esimerkkejä.
Kansalaisuskonto on monimuotoinen ja laitostunut uskonnon kaltainen ilmiö. Se on kirkoista selvästi eriytynyt ja yhdentää ja oikeuttaa yhteiskuntaa, jossa kirkko ja valtio on laitoksellisesti erotettu toisistaan. Hajanaisesta rakenteestaan ja näennäisestä yhteenliittymättömyydestään huolimatta, nämä ainekset ovat olleet merkittävässä osassa yhteiskunnallisten laitosten kehityksessä, ja ne antavat koko yhteiskunnallisen elämän rakenteelle uskonnollisen ulottuvuuden. Ilmiön sumeudesta huolimatta sitä voidaan tutkia ja sitä on lähestyttävä samalla vakavuudella ja samoin menetelmin kuin mitä tahansa perinteisiä uskonnon ilmenemismuotoja. (Robert N. Bellah)
Kansalaisuskonnolla tarkoitetaan uskonnollista järjestelmää, joka sijaitsee kirkkojen vieressä. Sillä on oma oppi tai uskontunnustus, siveellinen ulottuvuus sekä rituaaleja ja muita tunnistettavia tunnuksia, jotka ovat yhteydessä poliittiseen valtioon. (Catherine L. Albanese)
Kansalaisuskonto on uskonnollinen symbolijärjestelmä, joka koostuu kansakunnan myyteistä, symboleista ja ihanteista. Se on kansakunnan myyttinen rakenne, joka yhdistää kansalaisen roolin ja yhteiskunnan sijainnin aikaan, paikkaan ja historiaan silloin kun on kyseessä elämän tarkoitus ja muut perimmäiset kysymykset. (Gail Gehrig)
Kansalaisuskonto on kansakunnan yhteenkuuluvuuden ilmaus, joka ylittää kirkkokuntien, kansallisuuden ja uskonnollisuuden luomat rajat. Kansalaisuskonnolla on omat yhteisölliset edustuksensa. Niiden avulla sen jäsenet kunnioittavat kansallisesti merkittävien tapahtumien muistoa ja uudistavat sitoutumisensa yhteiskuntaa kohtaan. (Meredith McGuire)
Kansalaisuskonto suomalaisessa tutkimuksessa

Civil religion -käsitteestä on käytetty Suomessa kahtakin käännöstä: kansalaisuskonto sekä yhteiskuntauskonto. Vakiintuneeseen käytäntöön ei ole päästy. Tämä saattaa johtua siitä, että civil religion -käsite sisältää molemmat puolet. Käytännössä on vakiintunut tavaksi, että teologit käyttävät yhteiskuntauskonto-käännöstä, kun taas uskontotieteilijät puhuvat kansalaisuskonnosta.
Suomalaista kansalaisuskontoa on tutkittu lähinnä kirkkososiologisesta näkökulmasta. Kirkkososiologian tutkijat ovat keskittyneet julkisuudessa esiintyviin ilmiöihin, jotka he tulkitsevat kansalaisuskonnoksi: tutkimusaineistona on käytetty presidenttien virkaanastujaispuheita, valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksien saarnoja tai sanomalehtien pääkirjoituksia. Kansalaisuskonnon yksityinen ja epävirallinen puoli on jäänyt suurelta osin tutkimuksen ulkopuolelle.
Useat uskontotieteilijät ja teologit ovat katsoneet löytäneensä Suomesta kansalaisuskonnoksi kutsumansa ilmiön. Heidän mukaansa juuri se saa monet suomalaiset käymään rippikoulun, pitämään kirkkohäät, kastamaan lapsensa, haluamaan kristilliset hautajaiset sekä käymään kirkossa jouluisin, koska kunnon kansalaisen odotetaan tekevän juuri niin ja lisäksi nämä rituaalit tuovat ihmisen elämään jonkinlaista turvallisuutta. Suomessa kansalaisuskontoon liittyy heidän mukaansa myös itsenäisyyspäivän vietto jumalanpalveluksineen, sankarihaudoilla käynteineen ja paraateineen, jotka vahvistavat kansalaisten uskonnollis-isänmaallista mielialaa ja tietoisuutta suomalaisuudestaan. Itsenäisyyspäivän kansalaisuskonnollinen ulottuvuus kuvastuu siis tavassa, jolla Suomen kansan itsenäisyys pyhitetään. Itsenäisyyden pyhittämiseen liittyvät myös kansakunnan historian myyttiset sankarihahmot, kuten Mannerheim.
Kirjallisuutta

Albanese, Catherine L.: America, Religions and Religion.  Belmont, California: Wadsworth Publishing Company, 1992.  ISBN 0-534-16488-9
Bellah, Robert N.: Beyond Belief. Essays on Religion in a Post-Traditional World.  Berkeley: University of California Press, 1991.  ISBN 0-520-07394-0
Durkheim, Émile: Uskontoelämän alkeismuodot: Australialainen toteemijärjestelmä.  ((Alkuteos: Les formes élémentaires de la vie religieuse, 1912.) Suomentanut Seppo Randell)  Helsinki: Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5061-0
Gehrig, Gail: American Civil Religion: An Assessment.  Storrs, Connecticut: Society for the Scientific Study of Religion, 1979.  ISBN 0-932566-02-2
Haarscher, Guy: Tunnustuksettomuus.  ((Alkuteos: La laïcité, 1996.) 23°45. Suomentanut Tapani Kilpeläinen)  Tampere: Eurooppalaisen filosofian seura ry, 2006.  ISBN 952-5503-22-4
Heikkilä, Markku: Suomalaisesta kansallisuususkonnosta kansalaisuskontoon.  (Teoksessa: Markku Heikkilä, Hannu Mustakallio & Juha Seppo (toim.) Kirkko ja politiikka, ss. 500-510)  Helsinki: Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1990.  ISBN 951-9021-82-5
Ketola, Kimmo [et al]: Näköaloja Uskontoon: Uskontotieteen ajankohtaisia suuntauksia.  Helsinki: Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-359-X
Lampinen, Tapio: Uskonto ja politiikka: Neljä tapausta ja niiden yleinen tausta.  Helsinki: Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1995.  ISBN 952-9791-07-0
Sihvo, Jouko: Seurakunta elämän käännekohdissa.  Helsinki: Kirjapaja, 1992.  ISBN 951-600-830-5
Sundback, Susan: 'Civil religion' i Finland efter andra världskriget.  Åbo: Åbo Akademi, 1983.  ISBN 951-648-961-3
Aiheesta muualla

Kimmo Kääriäinen: Kommunistinen kansalaisuskonto (Arkistoitu – Internet Archive). Kirkon tutkimuskeskus, Aamulehden torstaivieras 13.5.2004.
Johanna Konttori: Kansalaisuskonto (Arkistoitu – Internet Archive). Jyväskylän yliopiston Kansalaisyhteiskunnan tutkimusportaali.
Kansalaisyhteiskunta

Kokoontuminen Hanoissa, Vietnamissa vuonna 2012.
Kansalaisyhteiskunta tarkoittaa yleisimmän määritelmän mukaan kaikkea vapaaehtoisesti järjestäytynyttä inhimillistä toimintaa ja/tai instituutioita, jotka eivät kuulu julkiseen sektoriin eli lähinnä valtioon ja kuntiin. Yleensä myös virallinen voittoa tavoitteleva taloudellinen toiminta jätetään siitä pois. Kansalaisyhteiskunnan käsitteen on kehittänyt saksalainen filosofi Georg Wilhelm Friedrich Hegel. Kansalaisyhteiskunnasta on myös kirjoittanut Hegeliä tulkiten ja käsitettä uudelleen määritellen filosofi Karl Marx.
Kansalaisyhteiskunnan voidaan myös määritellä koostuvan kolmanteen sektoriin kuuluvista liikkeistä, kuten kansalaisjärjestöistä, urheiluseuroista, liikeyrityksistä ja uskonnollisista yhteisöistä. Kansalaisyhteiskunta voidaan myös hahmottaa ihmisten välisenä suhdejärjestelmänä, jossa jokainen yksilö rationalisoi oman toimintansa tai suhteensa muihin ihmisiin omiin etuihinsa, yhteisiin intresseihin tai yhteisiin arvoihin perustuen.
Kansalaisyhteiskunnan käsitteet

Anglosaksinen ja saksalaisen perinteen käsityksen kansalaisyhteiskunnasta eroavat suuresti.
Kansalaisyhteiskunnan käsitteet > Anglosaksinen kansalaisyhteiskunta

Englantilaiselle John Lockelle kansalaisyhteiskunta oli tasa-arvoisella yhteisellä sopimuksella tehty luonnonlakiin perustuva kaiken elämän, vapauden ja omaisuuden toimintakenttä. Samoin myöhemmässä anglosaksisessa traditiossa kansalaisyhteiskunta on vapaan ja tasa-arvoisen keskustelun kenttä, jota kautta voitiin kritisoida uhkaavaa valtiota. Locken näkemys syntyi absoluuttisen monarkismin vastustamisen kontekstissa. Taustalla tässä on Thomas Hobbesin negatiivinen vapauskäsitys: vapaus on esteiden poissaoloa. Brittiläiset liberalistit ajoivat vahvasti negatiivista vapautta, jonka tarkoitus oli mahdollistaa järkevä ja tasa-arvoinen keskustelu kansalaisyhteiskunnassa. Valtio nähtiin uhkana tälle rationaalisuudelle.
Adam Ferguson on kehittänyt myös kansalaisyhteiskunnan käsitettä. Hänen mukaansa kansalaisyhteiskunnan avaimet ovat ihmisten luonnollisissa moraalisissa tuntemuksissa, ja kansalaisyhteiskunta on inhimillisen olemisen luonnollinen muoto. Hän sai ajatuksilleen pohjaa Hugo Grotiukselta ja Samuel Pufendorfilta. Hän otti vaikutteita myös Montesquieulta. Ystävällisyys, keskinäinen avunanto ja hyväntahtoisuus ovat inhimillisiä ominaisuuksia kuten ahneus, julmuus ja tunnekylmyyskin. Ihmisluonnolle on ominaista kyky sympatiaan ja empatiaan sekä kyky asettua toisen asemaan. Kyvyssä sympatian tuntemuksiin on Fergusonin mukaan moraalisen ajattelun perusta.
Kansalaisyhteiskunnan käsitteet > Hegelin kansalaisyhteiskunta

Hegel erotti toisistaan kansalaisyhteiskunnan ja valtion käsitteet ja antoi samalla kansalaisyhteiskunnalle uuden sisällön. Kansalaisyhteiskunnan käsitettä oli käytetty yhteiskuntafilosofisessa keskustelussa jo antiikista lähtien, mutta eri tavalla kuin mitä Hegel sillä tarkoitti. Aikaisemmin valtio (polis) oli ollut samalla yhteiskunta, kansalaisten yhteenliittymä. Antiikin kreikan koinonia politike ja latinan societas civilis viittasivat valtion eli yhteiskunnan jäsenten perheen ulkopuoliseen, julkisen toiminnan alueeseen. Valtiollisen ja yhteiskunnallisen toiminnan samastaminen jatkui uudella ajalla. Esimerkiksi Immanuel Kantille käsitteet Staat, societas civilis ja Gesellschaft tarkoittivat samaa.
Hegelin keskeinen väite oli työntää yksityisen (perheen) ja julkisen (valtio) väliin kansalaisyhteiskunta. Hegelin filosofisella terminologialla ilmaistuna kansalaisyhteiskunta on ulkoinen valtio eli pakollisen tarpeen ja ymmärryksen valtio, erotukseksi varsinaisesta, poliittisesta valtiosta. Kansalaisyhteiskunta on tarpeiden järjestelmä (System der Bedürfnisse), joka koostuu omia tavoitteitaan ja tarpeitaan ajavista yksilöistä, mutta myös julkisista tai yksityisistä toimielimistä tai järjestelmistä, joilla yksilöiden hyvinvointia ja etuja turvataan ja edistetään.
Kirjallisuutta

Hautamäki, Antti ym.: Yhteisöllisyyden paluu.  Helsinki:  Gaudeamus, 2005.  ISBN 951-662-928-8
Wiberg, Matti: Politiikka Suomessa.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-26700-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jarkko Tontti: Kansalaisyhteiskunta Hegelin Oikeusfilosofiassa. Lakimies 2/2000.
Esa Konttinen: Kansalaisyhteiskunta (Arkistoitu – Internet Archive). Jyväskylän yliopiston Kansalaisyhteiskunnan tutkimusportaali 15.8.2008.
Swazit

Swazinaisia kuninkaan syntymäpäiväjuhlissa.
Swazit ovat bantukieliin kuuluvaa swazia puhuva kansa, joka asuttaa Swazimaata sekä läheisiä alueita Etelä-Afrikassa ja Mosambikissa. Swazit muodostavat yhdessä zulujen ja xhosien kanssa ngunien etnolingvistisen ryhmän. Swazit ovat perinteisesti olleet maanviljelijöitä ja paimentolaisia. 1900-luvun lopulla heitä oli noin 1,8 miljoonaa.
Swazien kulttuuriperinteessä korkein poliittinen, taloudellinen ja rituaalinen valta jaetaan perinnöllisen mieshallitsijan ja hänen äitinsä tai äidin sijaisena toimivan muningataräidin kesken. Polygynia on perinteinen ihanne, jokaiseen avioliittoon kuuluu merkittävän hinnan maksaaminen morsiamesta. Muiden kuin kristittyjen keskuudessa usko taikuuteen ja noituuteen yhdistyy esi-isien kunnioittamiseen.
Vastaanottokeskus

Heikinharjun vastaanottokeskus Oulussa.
Vastaanottokeskus (lyh. VOK) on turvapaikanhakijoiden ja pakolaisten majoittamiseen tarkoitettu keskus. Maahantulijat asuvat siellä ajan, jonka heidän turvapaikka- ja vastaavan asiansa käsittely kestää. Keskus huolehtii turvapaikanhakijoiden vastaanotosta, majoituksesta, palveluista ja odotusaikaa tukevista toiminnoista.
Turvapaikanhakija päätyy vastaanottokeskukseen sen jälkeen, kun hän on tehnyt turvapaikkahakemuksen poliisilaitoksella. Poliisi ilmoittaa uudesta turvapaikanhakijasta vastaanottokeskukseen, joka huolehtii uuden hakijan vastaanotosta ja majoituksesta. Hakija saa keskuksessa ohjaajien järjestämänä tulkin välityksellä tietoa muun muassa vastaanottokeskuksessa asumisesta, toimeentulotukiasioista ja turvapaikkaprosessista. Vastaanottokeskuksessa turvapaikanhakijoille järjestetään työ- ja opintotoimintaa sekä lapsille mahdollisuus koulunkäyntiin. Turvapaikanhakijoilla on ulkomaalaislain mukaan oikeus tehdä ansiotyötä oleskeltuaan maassa kolme kuukautta. Vastaanottokeskuksen palvelut päättyvät turvapaikkahakemuksen käsittelyn jälkeen. Kielteisissä tapauksissa turvapaikkaa hakeneen henkilön tulee poistua vastaanottokeskuksesta viimeistään 30 päivän kuluessa.
Espoossa paikalliset asukkaat vaativat vastaanottokeskuksen toimintaa keskeytettäväksi, koska se on asemakaavan ja rakennuslupien vastaista.
Suomen vastaanottokeskukset > Taustaa

Järjestelmällinen vastaanottotoiminta on melko nuorta. Suomen ensimmäiset varsinaiset vastaanottokeskukset perusti turvapaikanhakijoille Suomen Punainen Risti 1990-luvulla. SPR:n ylläpitämät vastaanottokeskukset avattiin vuonna 2009 Paimioon, Kontiolahdelle Kontioniemen sairaalaan ja Siikajoelle Ruukkiin. Kontiolahdella oli ennestään Paiholan vastaanottokeskus ja Ruukissa oli toiminut jo aiemmin vastaanottokeskus. Paimion vastaanottokeskus lopetti toimintansa vuoden 2011 lopussa. Kontiolahden ja Kontioniemen vastaanottokeskukset suljettiin kesäkuun lopussa vuonna 2012. Punkalaitumen vastaanottokeskuksen toiminta loppui 1. syyskuuta 2014 ja Ruukin 1. marraskuuta 2014, mutta ne avattiin uudelleen syksyllä 2015. Vuonna 2015 Suomen Punainen Risti ylläpiti seitsemää toimipistettä.
Suomen vastaanottokeskukset > Keskusten määrä

Keskusten lukumäärä riippuu turvapaikanhakijoiden määrästä. Vastaanottokeskusten toimintaa ohjaa Suomessa sisäministeriön alainen Maahanmuuttovirasto. Heinäkuussa 2015 Suomessa oli 18 vastaanottokeskusta ja 18 toimipistettä. Marraskuussa keskuksia oli 72, toimipisteitä noin sata. Vuoden 2016 helmikuussa Suomessa oli 146 vastaanottokeskusta. Lisäksi alaikäisille tarkoitettuja yksiköitä oli 76. Marraskuussa 2023 vastaanottokeskuksia on 113.
Suomen vastaanottokeskukset > Kustannukset

Maahanmuuttovirasto käytti määrärahoja vuonna 2016 yhteensä 673,8 miljoonaa euroa. Kulut kasvoivat vuoteen 2015 verrattuna 492 miljoonaa euroa, joka johtui toimintamenojen ja vastaanottokulujen kasvusta.
Vuonna 2021 Yleisradio uutisoi, että Suomen Punainen Risti on viime vuosina ollut ylivoimaisesti suurin turvapaikanhakijoiden vastaanottopalvelujen tarjoaja. Turvapaikanhakijoiden ryntäys syksyllä 2015 sai myös monen kiinteistösijoittajan talouden lentoon. Esimerkiksi sosiaali- ja terveysalan yritys Luona teki vastaanottokeskuksilla yli kolmen miljoonan euron voiton, ja sen emoyhtiö Barona Group maksoi omistajilleen miljoonien eurojen osingot. Vuonna 2015 vastaanottotoiminta maksoi Suomen valtiolle 602 miljoonaa euroa. Vuosina 2015–2020 Suomen valtio käytti turvapaikanhakijoiden vastaanottoon vajaat 1,5 miljardia euroa, kun huomioon ei oteta arvonlisäveroa. Suurin osa siitä eli 625 miljoonaa euroa meni Suomen punaisen ristin ylläpitämään vastaanottotoimintaan. Seuraavaksi suurimmat vastaanotto-operaattorit olivat kunnat (234 milj. €) ja edellä mainittu Luona (159 milj. €). Ruotsissa vastaanottovuorokauden keskimääräinen hinta per henki on noin 33 euroa, kun Suomessa vuoden 2022 tavoite oli 44 euroa.
Käyttö välineellistetyn maahantulon majoituksessa

Useita vastaanottokeskuksia on käytössä itärajalta marraskuussa 2023 tulevan välineellistetyn maahantulon majoituskohteina.
Järjestyshäiriöt vastaanottokeskuksissa ja niihin liittyvä rikollisuus

Suomen poliisi ja sisäministeri järjestivät marraskuussa 2015 tiedotustilaisuuden, jossa annettiin tilannekatsaus lisääntyneistä järjestyshäiriöistä vastaanottokeskuksissa ja niiden lähellä. Sen mukaan häiriöihin, väkivallantekoihin ja näpistyksiin olivat syyllistyneet sekä turvapaikanhakijat että kantaväestöön kuuluvat. Tammikuussa 2016 poliisi ilmoitti, että vuonna 2015 turvapaikanhakijoita oli epäiltyinä yhteensä parissakymmenessä raiskaustapauksessa. Siilinjärven Tarinan vastaanottokeskuksessa riideltiin pyykkivuoroista 25. maaliskuuta 2016 ja poliisin putkaan joutui yksi ulkomaalainen mies. Seuraavana päivänä raskaana oleva nainen joutui pahoinpitelyn uhriksi tappelussa. Poliisi otti kiinni kolme 1980-luvulla syntynyttä afgaanimiestä, joita epäiltiin pahoinpitelystä.
Vuonna 2016 vastaanottokeskuksissa olleiden turvapaikanhakijoiden tekemistä rikoksista tehtiin kaikkiaan 1 565 ilmoitusta. Vastaanottokeskusten asukkaiden välillä tapahtuneiden rikosten taustalla oli usein kulttuuriin ja uskontoon liittyviä erimielisyyksiä sekä toisaalta tyytymättömyys vastaanottokeskuksen oloihin, mikä purkautui rikoksina vastaanottokeskuksia ja niiden henkilökuntaa kohtaan.Yli puolet rikoksista epäillyistä olivat Irakin kansalaisia.
Järjestyshäiriöt vastaanottokeskuksissa ja niihin liittyvä rikollisuus > Iskut vastaanottokeskuksiin

Syksyllä 2015 kymmenessä vastaanottokeskuksessa uutisoitiin tulipalo tai läheltä piti -tilanne. Toiminta ei ollut poliisin mukaan järjestelmällistä, vaikka iskut muistuttavatkin toisiaan ja tapahtuivat lyhyellä aikavälillä. Iskujen tekijöiden ei tiedetä olleen yhteydessä toisiinsa, eikä heillä ilmennyt yhteyksiä ääriliikkeisiin. Tekijöitä yhdisti rasistinen maailmankatsomus, ja vastaanottokeskukseen tehtyjä iskuja käsiteltiin viharikoksina. Teon rasistinen motiivi kovensi tuomioita, esimerkiksi Kouvolan iskun tekijä tuomittiin vuoden ehdottomaan vankeuteen.
Presidentti Sauli Niinistö otti uudenvuoden 2016 puheessaan kantaa vastaanottokeskuksia vastaan tehtyjen polttopulloiskujen vakavuuteen. Hän sanoi olevansa vanhan opin juristi, ja silloisen lain mukaan polttopullo rakennukseen, jossa saattoi olla ihmisiä oli nimikkeeltään murhapoltto ja sen olevan sitä hänelle vieläkin, eli raskas rikos.
Tuntematon henkilö heitti polttopulloja Petäjäveden vastaanottokeskukseen helmikuun 2. ja 3. päivän välisenä yönä 2016. Vastaanottokeskuksen ulko-oven ikkunan läpi lensi kolme polttopulloa. Tekoaikana puolet vastaanottokeskuksen 80 asukkaasta oli lapsia.
Forssan vastaanottokeskuksessa oli joukkotappelu 23. elokuuta 2016, jolloin useita kymmeniä kantaväestöön kuulunutta iski astaloin maahanmuuttajia vastaan.
Aiheesta muualla

Laki kotoutumisen edistämisestä 30.12.2010/1386
Luonan työntekijät vastaanottokeskusten arjesta: "Bisnestä ihmisoikeuksien kustannuksella" Yle, 2016
Kartta näyttää, missä Suomen vastaanottokeskukset ovat
Oleskelulupa

Oleskelulupa on valtion viranomaisen tekemä päätös siitä, että henkilö, joka ei ole kyseisen valtion kansalainen, saa tulla kyseisen valtion alueelle ja oleskella siellä muuten kuin väliaikaisesti. Yhdysvalloissa oleskelulupaa kutsutaan Green Cardiksi.
Suomen ulkomaalaislain 3 §:n mukaan oleskeluluvalla tarkoitetaan ulkomaalaiselle muuta kuin matkailua tai siihen verrattavaa lyhytaikaista oleskelua varten myönnettävää lupaa toistuvasti saapua maahan ja oleskella maassa.
Oleskelulupaan voi liittyä lupa myös työn tekemiseen (työlupa) tai elinkeinon harjoittamiseen.
Oleskelulupa on joko määräaikainen tai pysyvä. Määräaikainen oleskelulupa myönnetään tilapäisluonteista (tilapäinen oleskelulupa) tai jatkuvaluonteista (jatkuva oleskelulupa) maassa oleskelua varten. Lupaviranomainen ratkaisee maassa oleskelun tarkoituksen ottaen huomioon ulkomaalaisen antamat tiedot maahantulonsa tarkoituksesta. Pysyvä oleskelulupa on voimassa toistaiseksi. Pysyvään oleskelulupaan rinnastetaan voimassaoloajaltaan myös pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen EU-oleskelulupa.
Lyhytaikaseen vierailuun myönnetään viisumi.
Pohjoismaiset käytännöt

Ruotsissa pakolaisaseman saaneille myönnetään oleskelulupa ensin kolmeksi vuodeksi ja sen jälkeen kahdeksi vuodeksi kerrallaan. Toissijaista suojelua saavilla ajat ovat lyhemmät, 13 kuukautta ja kaksi vuotta. Ruotsissa pysyvää oleskelulupaa voi erikseen hakea, kun henkilö on oleskellut määräaikaisella luvalla maassa kolme vuotta.
Suomessa puolestaan sekä pakolaisille että toissijaista suojelua saaville ensimmäinen määräaikainen oleskelulupa myönnetään neljäksi vuodeksi. Pysyvä oleskelulupa myönnetään neljän vuoden luvallisen maassa oleskelun jälkeen, jos perusteet ovat yhä olemassa eikä myöntämiselle ole laillista estettä. Vuoden 2025 alusta alkaen Suomessa työntekijöiden oleskelulupien käsittelystä vastaa Maahanmuuttovirasto työ- ja elinkeinotoimistojen sijaan. Aikaisemmin työ- ja elinkeinotoimisto teki työntekijän oleskelulupahakemuksissa osapäätöksen, minkä jälkeen asian käsittely siirtyi Maahanmuuttovirastolle. Vuoden 2025 alusta lähtien osapäätös poistuu ja Maahanmuuttovirasto vastaa kokonaisuudessaan lupien käsittelystä.
Oleskelulupia saatetaan myös hyödyntää aiheetta. Esimerkiksi loppuvuonna 2024 uutisoitiin, että Maahanmuuttovirasto oli automaattisessa jälkivalvonnassa tarkastanut kaikkiaan 5 795 opiskelijan oleskelulupaa, joista 558 tapauksessa oli aihetta epäillä, etteivät oleskeluluvan edellytykset olleet enää voimassa.
Myönnetyt ensimmäiset oleskeluluvat Suomessa vuosina 2005–2024

| Vuosi | Myönnetyt ensimmäiset oleskeluluvat | Yhteensä vuodesta 2005 alkaen  |
| --- | --- | --- |
2005: 13 907
| 2006 | 14 550 | 28 457 |
| 2007 | 18 534 | 46 991 |
| 2008 | 20 604 | 67 595 |
| 2009 | 16 352 | 83 947 |
| 2010 | 17 439 | 101 386 |
| 2011 | 19 487 | 120 873 |
| 2012 | 19 097 | 139 970 |
| 2013 | 19 437 | 159 407 |
| 2014 | 20 371 | 179 778 |
| 2015 | 20 709 | 200 487 |
| 2016 | 24 290 | 224 777 |
| 2017 | 25 145 | 249 922 |
| 2018 | 26 997 | 276 919 |
| 2019 | 25 412 | 302 331 |
| 2020 | 20 757 | 323 088 |
| 2021 | 27 553 | 350 641 |
| 2022 | 40 488 | 391 129 |
| 2023 | 48 908 | 440 037 |
| 2024 | 42 200 | 482 237 |
Taulukon huippuvuosi on lihavoitu.
Huomaa, että vuosina 2015–2016 poliisi myönsi ensimmäiset oleskeluluvat, jos hakija oli Suomen kansalaisen perheenjäsen ja haki lupaa Suomessa. Nämä luvut eivät ole mukana Maahanmuuttoviraston tilastoissa.