Turkin historia
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Turkin tasavallan synty > Itsenäisyyssota

Anatolian itäosissa voimistunut vastarintaliike sai mukaansa kommunistisia aineksia, joita Neuvosto-Venäjällä valtaan noussut bolševikkihallinto tuki. Vastarintaliikkeen kokoontumisia johti Mustafa Kemal, joka ryhtyi kokoamaan hänelle uskollisten upseerien avulla vastarinta-armeijaa. Vastarintaliikkeen voimistuminen nostatti levottomuutta kreikkalaisväestön keskuudessa, mikä aiheutti sen että brittiläiset uhkasivat miehittää koko maan. Brittiläisten tukemana Kreikka hyökkäsi Izmirin kaupunkiin ja Turkin itsenäisyyssota oli alkanut.
Mustafa Kemalin johtama nationalistinen kongressi kokoontui Erzurumissa heinäkuussa vuonna 1919 ja Sivasissa syyskuussa. Nationalistit vastustivat turkin kielisten alueiden hajoamista ja vastarintaliike vaati itsenäistä Turkin valtiota. Kongressin edustajat ilmaisivat uskollisuutensa osmanisulttaanille ja vastarintaliike jatkoi neuvotteluja osmanihallinnon kanssa. Neuvottelut kuitenkin kariutuivat ja Mustafa Kemal erosi muodollisesti armeijasta. Tammikuussa 1920 Kemal perusti Ankaraan vaihtoehtoisen parlamentin, Suuren kansalliskokouksen hallituksen, joka väitti olevansa Turkin laillinen hallitus. Sen johdossa toimivat Kemal itse, sekä İsmet İnönü. Maa jakaantui näin hallinnollisesti kahtia Ankarassa toimineen Kemalin hallinnon, ja Istanbulissa toimineen osmanihallinnon välillä. Liittoutuneet eivät antaneet osmanihallinnolle lupaa lähettää joukkoja Ankaraan, mikä olisi aiheuttanut täysimittaisen sisällissodan. Kesäkuussa 1920 julkistettiin Pariisin rauhankonferenssin määräykset, minkä ehdot Istanbulin hallitus hyväksyi. Tämän johdosta Ankaran kansallismielinen hallitus tuomitsi heidät pettureiksi, eivätkä he valtaan päästyään milloinkaan ratifioineet sopimusta.
Kansalliskokouksen hallituksen elinkelpoisuuteen vaikutti suuresti se, että Ranska ja Italia eivät olleet aktiivisia tekijöitä Anatoliassa, ja ne vetäytyivät alueelta vuoteen 1921 mennessä. Ankaran hallitus hyökkäsi Armeniaan ja Kars vallattiin syksyllä 1921. Armenia oli itsenäistynyt Venäjän suojeluksessa vuonna 1918. Kaukasuksen alueista laadittiin Turkin ja Neuvosto-Venäjän välillä Karsin sopimus vuonna 1922. Tämän myötä Neuvosto-Venäjä oli ensimmäinen valtio, jonka kanssa Turkki teki rajasopimuksen.
Kreikka kohdisti suuria vaatimuksia Anatolian alueisiin, mihin sillä oli takanaan myös liittoutuneiden tuki. Kreikkalaisten epäonneksi kuningas Aleksandros kuoli vuonna 1920, ja uudeksi kuninkaaksi noussut saksalaismielinen Konstantin I ei enää nauttinut brittiläisten luottamusta. Tämä johti brittien tuen hiipumiseen. Elokuuhun 1922 tultaessa kreikkalaisjoukot olivat edenneet pitkälle Anatoliaan ja Sakaryajoelle asti. Kemalin johtama turkkilaisarmeija kukisti kreikkalaiset taistelussa ja kreikkalaiset perääntyivät Anatolian rannikolle asti. Kreikkalaisten perääntyminen päättyi Izmiriin (Smyrna), joka tuhoutui suuressa tulipalossa.
Kemalin joukot jatkoivat etenemistään Istanbuliin, missä he sinetöivät valtansa lakkauttamalla sulttaanikunnan 1. marraskuuta 1922. Kalifaattia ei kuitenkaan vielä lakkautettu, vaan sulttaani- ja kalifaatti-instituutio erotettiin toisistaan. Viimeinen osmanisulttaani Mehmed VI syrjäytettiin vallasta. Hallitsijasuvun uudeksi päämieheksi valittiin Abdülmecid II, joka kantoi vain kalifin, mutta ei enää sulttaanin titteliä. Valtaan noussut kansallismielinen hallitus lähetti İsmet İnönün edustajakseen neuvottelemaan Lausannen rauhansopimusta vuonna 1923, jossa määritettiin Turkin nykyiset rajat ja päätettiin Dardanellien asemasta kansainvälisenä merialueena.
Suuri kansalliskokous julisti Turkin tasavallaksi 29. lokakuuta 1923 ja sen pääkaupunki siirrettiin Ankaraan. presidentiksi nimettiin itseoikeutetusti Mustafa Kemal, joka otti nimen Atatürk, turkkilaisten isä.