stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
In Motion

| In Motion Mr>  Fastfinger |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 30. maaliskuuta 2012
 Tyylilaji: instrumentaalirock
 Levy-yhtiö: Elektrik Pyjamas   Mad Guitar Records
Mr. Fastfingerin muut julkaisut
| The Way of the Exploding Guitar 2009 | In Motion 2012 | Stringweaver (EP) 2013 |
In Motion on Mr. Fastfingerin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 30. maaliskuuta 2012.
Kappaleet

Unravel – 6.06
Lost World – 5.27
Super Sinister – 4.44
Motion Beat – 3.54
Ripple Travel – 2.21
Beach Turtles – 5.24
Mountain Mover – 5.44
Breathe – 3.27
Little Wind – 3.53
Daemons & Ghouls – 6.46
Thunderpantz – 5.31
Home Is Where the Heart Is – 6.34
Kokoonpano

Mr. Fastfinger – kitara
Lasse Rantanen – basso
Thomas Törnroos – rummut
Kalle Katz – koskettimet
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Timo Kämäräinen – kitara kappaleessa Lost World
Jordan Rudess – koskettimet kappaleessa Super Sinister
Thomas Blug – kitara kappaleessa Beach Turtles
Mauro Gargano
Vesa Eloranta
Arvostelut

Desibeli.net:
Hollywood Metal: 9/9
Imperiumi.net:
Iitin lukio

| Iitin lukio |
| --- | --- |

 Iitin lukio
Sijainti:  Anttilantie 2, 47400 Kausala (Iitti)
Koordinaatit:  60.8922°N, 26.3267°E
Tyyppi:  suomenkielinen lukio
Perustettu:  1975
Rehtori:  Ari Toropainen
Luokat:  1-4 (lukio)
Opiskelijoita:  120 (2020)
Verkkosivut
Iitin lukio on Iitin kunnan Kausalan taajamassa toimiva suomenkielinen päivälukio.
Lukion esittely

Lukuvuonna 2020-2021 Iitin lukiota kävi noin 120 opiskelijaa  ja koulun rehtorina toimi Ari Toropainen ja vararehtorina Matti Rantonen. Iitin lukiossa on yhteensä 17 opettajaa, ja jokaista opetettavaa ainetta kohti on pääsääntöisesti vain yksi opettaja. Koulussa on jokaista vuosiryhmää kohden kaksi opetusryhmää.
Iitin lukion opetustarjontaan kuuluu laissa määrättyjen valtakunnallisten kurssien lisäksi muun muassa koulun itse suunnittelemia yrittäjyys- ja teknologiakasvatusopintoja, jotka sisältävät esimerkiksi 3D-tulostamista, dronekuvausta ja tutustumista erilaisiin virtuaaliympäristöihin. Iitin lukio tarjoaa mahdollisuuden osallistua LUT-yliopiston elektroniikan peruskurssille ja lukion yhdessä Kausalassa toimivan Halton Oy:n kanssa toteuttamalle talotekniikkakurssille. Lukiossa on myös mahdollista hyväksilukea Kouvolan Urheiluakatemiassa ja Pohjois-Kymen musiikkiopistossa suoritettuja opintoja.
Kieliopintojen osalta Iitin lukiossa on mahdollista opiskella A1-kielenä englantia, A2-kielenä saksaa, B1-kielenä ruotsia, B2-kielinä ranskaa, saksaa ja venäjää sekä B3-kielinä ranskaa, saksaa, venäjää ja espanjaa. Iitin lukio on kansainvälisesti aktiivinen koulu, sillä se on esimerkiksi järjestänyt viiden muun eurooppalaisen koulun kanssa EU:n tukeman Erasmus-hankkeen 2017-2020.
Iitin lukio on tehnyt myös yhteistyötä korkeakoulujen kanssa, esimerkiksi LUT-yliopiston ja Jyväskylän yliopiston kanssa.
Lukion tulokset ja alumnit

Iitin lukio sijoittui yhdeksänneksi pienten, alle 50 ylioppilaskokelaan lukioissa Suomessa STT:n kevään 2020 lukiovertailussa. Tämä kuvastaa opetuksen hyvää tasoa. STT:n lukiovertailussa mitataan oppilaiden osaamisen kehittymistä tarkastelemalla ylioppilaskirjoitusten arvosanoja verrattuna lukion sisäänpääsykeskiarvoihin kolme vuotta aiemmin. Iitin lukio paransi vuoden 2020 tulostaan STT:n vertailussa syksyn ylioppilaskirjoituksien jälkeen, kun sen sijoitus nousi yhdeksänneltä seitsemännelle sijalle pienten lukioiden vertailussa.
Koulun rehtorin mukaan Iitin lukiosta valmistuneet ovat usein hakeutuneet jatko-opintoihin muun muassa teknillisille aloille Aalto-yliopistoon ja LUT-yliopistoon sekä lääketieteellisille aloille. Hänen mukaansa Iitin lukiossa luonnontieteellisten aineiden opiskelu on ollut trendinä 2010- ja 2020-lukujen taitteessa. Tilastoituna saavutuksena kärkisija pitkän matematiikan kirjoituksissa vuonna 2010.
Lukion historia

Iitin lukio sai alkunsa vuonna 1946, kun sen edeltäjä Iitin Yhteiskoulu perustettiin. Iitin Yhteiskoulu aloitti toimintansa Kausalan kansakoulun tiloissa opetuksen tapahtuessa iltapäivisin. Jo seuraavana vuonna Yhteiskoulu sai uudet tilat Visapään huvilasta. Koulun oppilasmäärä kasvaessa vuonna 1957 Yhteiskoulu sai lisätiloja Iitin kunnantalolta. Vuosina 1959-1964 rakennettiin Iitin Yhteiskoululle Kausalaan uusi koulurakennus Koulukadulle, joka on nykyään Iitin yläkoulun käytössä. Iitin Yhteiskoulun ensimmäiset ylioppilastutkintoon tähtäävät opiskelijat aloittivat opintonsa vuonna 1962 ja valmistuivat ylioppilaiksi vuonna 1965. Iitin Yhteiskoulu muuttui Iitin lukioksi vuonna 1975, jolloin Iitin kunta aloitti koulun ylläpitäjänä. Vuonna 1998 Iitin lukio muutti vanhasta kansalaiskoulusta remontoituun ja laajennettuun nykyiseen koulurakennukseen Anttilantielle.
Lukion opiskelijamäärä

Lukion oppilasmäärä oli pienentynyt merkittävästi 2010-luvun aikana. Tämän johdosta lukuvuoden 2019-2020 aikana Iitin kunta päätti perustaa Iitin lukion vetovoimaisuustyöryhmän, joka koostuu opiskelijoista, opettajista, rehtorista ja sekä kunnanvaltuuston että lautakuntien jäsenistä. Vetovoimaisuustyöryhmä on tehostanut lukion markkinointia; tavoitteena on saada lukioon enemmän oppilaita Iitin ulkopuolelta. Iitin lukioon on houkuteltu opiskelijoita erityisesti Lahden Nastolasta ja Kouvolan Elimäeltä, sillä niistä on lukiot vähän aikaa sitten lopetettu. Opiskelijoita houkutellaan myös Kouvolan Jaalasta ja Orimattilan Artjärveltä, sillä niistä tulee opiskelijoita myös Iitin yläkouluun.
Iitin lukion markkinointi on ollut onnistunutta, sillä kevään 2020 yhteishaussa Iitin lukioon oli runsaasti enemmän ensisijaisia hakijoita kuin aikaisempina vuosina. Iitin lukioon hyväksyttiin kevään 2020 yhteishaussa 49 uutta opiskelijaa. Vuonna 2020 lukioon valittiin merkittävästi enemmän opiskelijoita kuin samana vuonna oli ylioppilaaksi valmistuneita, mikä saattaa viitata opiskelijamäärän kasvuun tulevaisuudessa.
Aiheesta muualla

Iitin lukio remonttiin radonin vuoksi  8.6.2011. Yleisradio, yle.fi. Viitattu 25.8.2019.
Iitin lukion esittelyvideo 10.12.2020. Iitin lukio, youtube.com. Viitattu 1.1.2021.
Iitin lukion Facebook-sivut. Iitin lukio, facebook.com. Viitattu 1.1.2021.
Jakoavain

Jakoavain
Jakoavain (siirtoleuka-avain, vaihtoavain
) on muttereiden ja pulttien avaamiseen ja kiinnittämiseen tehty työkalu. Jakoavaimien leukoja voidaan säätää ruuvilla, jolloin samalla työkalulla voidaan vääntää eri kokoisia ja muotoisia pultteja. Jakoavain koskettaa mutteriin tai pulttiin vain kahdelta sivulta, mikä aiheuttaa riskin pulttien ja muttereiden kulmien pyöristymiseen, jos jakoavainta ei ole säädetty kohdalleen ja vääntö on liian voimakas. Jakoavaimen koko ilmoitetaan, muista työkaluista poiketen, varren pituuden mukaan.
Nykyaikainen jakoavain on ruotsalainen keksintö; patentin sille hankki keksijä Johan Petter Johansson vuonna 1892. Hän perusti Enköpingiin työkalutehtaan, ja yhteistyössä tukholmalaisen konetehtaan B. A. Hjorth & Co. kanssa alettiin jakoavaimia tuottaa tavaramerkin Bahco alla. Vaikka Bahco onkin nykyään vain yksi monista jakoavainten valmistajista, on sen nimi joissakin maissa yleistynyt tarkoittamaan itse työkalua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jakoavain Wikimedia Commonsissa
Jakob Andrissanpoika
Kirjallisuutta

S. Suvanto: Satakunnan historia III, 1973
S. Suvanto: Suomen kansallisbiografia 4, Jakob Andrissanpoika, Helsinki 2004
Jaakko Keto

Jaakko Keto -nimisiä henkilöitä ovat olleet:
Jaakko William (J. W.) Keto (1884–1947), suomalainen osuustoimintaliikkeen vaikuttaja, SDP:n kansanedustaja ja ministeri
Jaakko Keto (1914–1977), suomalainen diplomaatti, edellisen poika.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jaakko Keto”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ismo Mäkelä

Ismo Mäkelä (s. 23. elokuuta 1962 Alajärvi) on suomalainen pesäpalloilija. Hän edusti pääsarjaurallaan Vimpelin Vetoa, Alajärven Ankkureita ja Vaasan Mailaa. Alajärven Ankkureissa pelatessaan Mäkelä saavutti kaksi SM-pronssia kausina 1985 ja 1992. Mäkelä pelasi urallaan kaksi Liitto-Lehdistö-ottelua vuosina 1985 ja 1991. Hän pelasi ulkokentällä kopparina. Mäkelä pelasi urallaan Pesäpallon SM-sarjassa ja Superpesiksessä yhteensä 297 runkosarjaottelua. Näissä hän löi 13 kunnaria ja 205 tavallista juoksua, toi 198 juoksua ja keräsi 1015 kärkilyöntiä. Mäkelä pelasi urallaan 41 ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä hän löi kuusi kunnaria ja 31 tavallista juoksua, toi 16 juoksua ja keräsi 156 kärkilyöntiä. Mäkelä pelasi urallaan neljä alemman loppusarjan ottelua. Näissä hän löi yhden kunnarin ja yhden tavallisen juoksun, toi kolme juoksua ja keräsi 13 kärkilyöntiä.
Ida Tuomainen

Ida Tuomainen (28. marraskuuta 1916 Vesisaari, Norja – 3. marraskuuta 1987 Vesisaari, Norja) oli kveeniaktiivi, joka edisti vesisaarelaisen suomalaiskulttuurin säilymistä. Hänen kotitalonsa Tuomaisentalo on Vesisaaren museona, ja Tuomainen oli vaikuttamassa hankkimassa Vesisaareen kveenimuistomerkkiä.
Nuoruus

Ida Tuomainen syntyi Vesisaaressa vuonna 1916. Hänen isänsä oli Karl Tuomainen ja hänen äitinsä Karoline Korvanen. Karl Tuomainen oli tullut Ruijaan Savosta. Hän oli kotoisin köyhästä perheestä ja tavannut työnhakumatkalla Rovaniemellä miehen, jonka mukana hän lähti Ruijaan. Tuomainen asettui vuonna 1914 Vesisaareen ja meni naimisiin Korvasen kanssa. He saivat kolme lasta; Ida oli lapsista keskimmäinen.
Tuomaiset ostivat vuonna 1918 Viinikantalon, joka tunnettiin jatkossa Tuomaisentalona. Talon oli rakentanut Ruijaan 1800-luvun puolivälissä muuttanut Karl Petter Viinikka. Rakennus on niin sanottu varangintalo, jossa on useita yhteenrakennettuja osia, asuintalo, navetta, talli, sauna ja leipomo.
Kveenikulttuurin puolustajana

Ida Tuomainen jäi taloon Alf-veljensä kanssa, kun heidän vanhempansa olivat kuolleet. Ida kävi Eliseussenin kauppakoulun, ja hän oli Vesisaaren kirjakaupan kauppa-apulaisena vuodet 1935–1941. Toisen maailmansodan jälkeen Tuomainen työskenteli kirjanpitäjänä muun muassa Vesisaaren merkittävämmän kauppiaan H. F. Esbensenin palveluksessa. Hän oli vastuussa myös kotitilansa talonpidosta, sillä tilalla harjoitettiin karjanhoitoa. Alf-veli teki paljon kyytitöitä.
Tuomainen oli kveenikulttuurin puolustaja, ja hän toivoi, että Tuomaisentalosta tulisi elävä museo jo hänen elinaikanaan ja se saisi pysyä museona myös hänen kuolemansa jälkeen. Ida ja Alf Tuomainen solmivat vuonna 1971 Vesisaaren kunnan kanssa sopimuksen kveenimuseon perustamisesta. Kunta otti rakennuksen hoitoonsa Idan kuoltua vuonna 1987. Tuomainen oli ajanut myös kveenimonumentin perustamista Vesisaareen. Muistomerkki paljastettiin vuonna 1977 tilaisuudessa, jossa olivat paikalla muun muassa Norjan kuningas Olavi V, Suomen presidentti Urho Kekkonen ja Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaa.
Tuomaisen ystäväpiiriin kuului monia suomalaisia tutkijoita ja taiteilijoita. Valokuvaaja Matti Saanio ja tekstiilitaiteilija Elsa Montell olivat läheisimpiä ystäviä. Saamelaisradion perustajana pidettävä Kathrine Johnsen oli myös Tuomaisen ystävä. Tuomainen itse aloitti ensimmäiset suomenkieliset lähetykset Norjan yleisradion Finnmarkin aluelähtyksissä. Vesisaaren kaupunki myönsi Tuomaiselle vuonna 1975 ensimmäisen kulttuuripalkintonsa.
Ikonografinen eksegeesi

Ikonografinen eksegeesi on eksegetiikan eli raamatuntutkimuksen menetelmä, joka ottaa tekstin tutkimuksessa huomioon muinaisen Lähi-idän arkeologisen kuva-aineiston. Kuvien avulla voidaan saada uutta tietoa arkielämän asioista, kuten pukeutumisesta, asumisesta ja sodankäynnin välineistä. Toisaalta ne voivat antaa tietoa myös symbolisesta ulottuvuudesta, kuten maailmankuvasta, kuninkuuteen liittyvistä käsityksistä ja jumaliin liitettävistä piirteistä.
Ikonografinen tutkimus ei ole eksegetiikan oma menetelmä, vaan se on omaksuttu raamatuntutkimuksen pariin taidehistorian puolelta. Etenkin arkeologia on merkittävä aisapari ikonografiselle eksegeesille, sillä muinaisen Lähi-idän kuvallinen aineisto tunnetaan meidän aikanamme nimenomaan arkeologisten löytöjen kautta. Muinaisia kuvia tutkittaessa onkin tärkeää kiinnittää huomiota kuvien löytökontekstiin, ajoitukseen ja alkuperäiseen käyttötarkoitukseen. Muita ikonografisen eksegetiikan aputieteitä ovat muun muassa kuvataide, hermeneutiikka, kulttuuriantropologia ja historia.
Ikonografisen eksegeesiä ei tule sekoittaa reseptiohistorialliseen lähestymistapaan. Ikonografinen eksegeesi tutkii visuaalista kulttuuria, joka vaikutti ennen tai samanaikaisesti Raamatun tekstien synty- ja kehitysprosessin kanssa. Reseptiohistoriallinen lähestymistapa on sen sijaan kiinnostunut siitä, kuinka Raamatun tekstit ovat vaikuttaneet niitä myöhäisempään kulttuuriin: maalaustaiteeseen, musiikkiin, yhteiskunnallisiin aatteisiin ja niin edelleen.
Historiaa

1800-luvun uusien arkeologisten löytöjen myötä eurooppalaiset museot kartuttivat kokoelmiaan, mikä sai sekä tutkijat että alasta kiinnostuneet maallikot innostumaan muinaisen maailman taiteesta. Varhaiset tulkitsijat tosin tekivät merkittävän virheoletuksen muinaisesta kuvamateriaalista. He nimittäin ajattelivat, että muinainen taide kuvasi Raamatun tapahtumia ja henkilöitä samalla tavoin kuin myöhempi raamatullinen taide (esimerkiksi Da Vincin Viimeinen ehtoollinen, Michelangelon maalaukset Sikstiiniläiskappelissa). Kuvallinen kulttuuri nähtiin siis tekstille alisteisena. 1900-luvulle tultaessa tutkijoiden varovaisuus tulkinnoissa alkoi kuitenkin lisääntyä ja kuvia pyrittiin tulkitsemaan niiden omasta kontekstista käsin eikä lähtökohtaisesti Raamatun tekstien perusteella. Muinaisen Lähi-idän visuaalisen kulttuurin tulkinta Raamatun tekstimateriaalin rinnalla lähti selkeään nousuun 1970-luvulla. Merkittävä osuus tässä on ollut Othmar Keelillä, joka nosti ikonografisen eksegeesin raamatuntutkijoiden tietoisuuteen ja sai työlleen useita seuraajia, joista toisinaan käytetään tutkimuskirjallisuudessa nimeä ”Fribourgin koulukunta". Kyseessä ei ole selkeärajainen yhteisö, vaan pikemminkin epävirallinen yläkäsite Keelin ja hänen opiskelijoidensa tekemälle tutkimukselle. Lukuisissa tutkimuksissaan Keel on vertaillut Raamatun tekstiaineistoa ja sitä ympäröivää muinaista maailmaa. Hänen oppilaansa Thomas Staubli, Silvia Schroer , Urs Winter ja Christoph Uehlinger ovat omalta osaltaan jatkaneet Keelin viitoittamalla tiellä ja antaneet siten merkittävän panoksen ikonografisen eksegeesin kehitykselle.
Aiheesta muualla

Sandell, Markku: Osa Raamatusta on käännösvirheitä ja kulttuurisia tulkintoja – "Pyhän tekstin muuttuminen on välttämätöntä, koska sen täytyy olla relevanttia omalle ajalleen" Yle Uutiset.  30.5.2019. Viitattu 30.5.2019.
Kirjallisuutta

BONFIGLIO, RYAN P., Reading Images, Seeing Texts. Towards a Visual Hermeneutics for Biblical Studies. Orbis Biblicus et Orientalis 280. Academic Press Fribourg; Vandenhoeck & Ruprecht Göttingen, 2016.
DE HULSTER, IZAAK, Iconographic Exegesis and Third Isaiah. FAT II/36. Tübingen: Mohr Siebeck, 2009.
DE HULSTER, IZAAK J. & SAARI, SANNA, ”Amulettien siivekkäät olennot – ja kuinka israelilainen profeetta kääntää muinaisen magian päälaelleen”. Raamattu ja magia. Eds. Kirsi Valkama, Hanne von Weissenberg & Nina Nikki. Suomen Eksegeettisen Seuran julkaisuja 110. Helsinki: Nord Print, 2016.
DE HULSTER, IZAAK J. & STRAWN, BRENT A. & BONFIGLIO, RYAN P. (eds.), Iconographic Exegesis of the Hebrew Bible / Old Testament. An Introduction to Its Method and Practice. Göttingen / Bristol: Vandenhoeck & Ruprecht, 2015.
KEEL, OTHMAR, The Symbolism of the Biblical World. Ancient Near eastern Iconography and the Book of Psalms. Translated by Timothy J. Hallett (German original: Die Welt der altorientalischen Bildsymbolik und das Alte Testament: am Beispiel der Psalmen. Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1996 [5th German edition]). Winona Lake, IN: Eisenbrauns, 1997.
KEEL, OTHMAR & UEHLINGER, CHRISTOPH, Gods, Goddesses and Images of God in Ancient Israel. Translated by Thomas H. Trapp (German original: Göttinnen, Götter und Gottessymbole. Neue Erkenntnisse zur Religionsgeschichte Kanaans und Israels aufgrund bislang unerschlossener ikonographischer Quellen. Fribourg: Bibel + Orient Museum). Minneapolis: Fortress Press, 2012 [7th edition; orig. 1992/1998].
KLINGBEIL, MARTIN, Yahweh Fighting from Heaven: God as Warrior and as God of Heaven in the Hebrew Psalter and Ancient Near Eastern Iconography. Orbis Biblicus et Orientalis 169. Fribourg/Göttingen: University Press/Vandehoeck & Ruprecht, 1999.
LEMON, JOEL M. Yahweh’s Winged Form in the Psalms: Exploring Congruent Iconography and Texts. Orbis Biblicus et Orientalis 242. Fribourg/Göttingen: University Press/Vandehoeck & Ruprecht, 2010.
LEMON, JOEL M., ”Iconographic Approaches: The Iconic Structure of Psalm 17”. Method Matters: Essays on the Interpretation of the Hebrew Bible in Honor of David L. Petersen. Eds. Joel M. LeMon & Kent H. Richards. SBLRBS 56. Atlanta: Society of Biblical Literature, 143-68; 2009.
STRAWN, BRENT A., What is Stronger than a Lion? Leonine Image and Metaphor in the Hebrew Bible and the Ancient Near East. Orbis Biblicus et Orientalis 212. Fribourg/Göttingen: University Press/Vandehoeck & Ruprecht, 2005.
WEISSENRIEDER, ANNETTE & WENDT, FRIEDERIKE & VON GEMÜNDEN, PETRA (eds.), Picturing the New Testament. Wissenschaftliche Untersuchungen zum Neuen Testament. 2. Reihe, 193. Tübingen: Mohr Siebeck, 2005.
Ilimnir

| Ilimnir |
| --- | --- |
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Saha
Ulus:  Suntarin ulus
Perustettu:  1930
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  Maalaiskunta (nasleg)
 – Kylähallinnon johtaja:  Prokopi Trofimovitš Jefremov
Väkiluku (2001):  228
Aikavyöhyke:  UTC+9 (MSK+6)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ilimnir (ven. Илимнир) on nasleg eli maalaiskunta ja sen keskuskylä Suntarin ulusin eli Suntarin piirin keskiosassa Sahan tasavallassa Venäjällä. Keskuskylä sijaitsee 21 kilometriä länteen piirikeskuksesta Suntarista.
Ilimnirissä on kulttuuritalo, yhtenäiskoulu, terveysasema ja kauppa. Žarhanin kylä on perustettu vuonna 1930.
Ilimnirissä harjoitetaan maitokarja- ja hevostaloutta.
Asukasluvun kehitys

200 (1989)
228 (2001)
Lähdeviitteet

1 2 3 4 5  Suntarski ulus, Ilimnirskogo nasleg Jakutski Gosudarstvennyi Universitet, "Tsentr Internet". Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 18. kesäkuuta 2007. (venäjäksi)
Hot Rocks 1964–1971

| Hot Rocks 1964–1971 The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1964–1971
 Julkaistu:  20. joulukuuta 1971    21. toukokuuta 1990
 Formaatti: LP, MC, CD, SACD
 Tuottaja(t): Andrew Loog Oldham, Jimmy Miller, The Rolling Stones, Glyn Johns
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 84.56
 Levy-yhtiö: ABKCO Records
Listasijoitukset
  3. (heinäkuu 1990)   4. (1972)   10. (27. kesäkuuta 1993)   27. (16. huhtikuuta 1995)
The Rolling Stonesin muut kokoelmalevyt
| Gimme Shelter 1971 | Hot Rocks 1964–1971 1971 | Rock 'n' Rolling Stones 1972 |
Hot Rocks 1964–1971 on The Rolling Stonesin vuonna 1971 julkaistu kahden levyn kokoelma-albumi.
Se julkaistiin alun perin ainoastaan Yhdysvalloissa, Britanniassa albumi julkaistiin vasta vuonna 1990.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Mick Jagger ja Keith Richards ellei toisin mainita.
Kappaleet > LP 1

Time Is on My Side – 2.59 (säv. Norman Meade)
Heart of Stone – 2.49
Play With Fire – 2.13 (säv. Nanker Phelge)
(I Can’t Get No) Satisfaction – 3.43
As Tears Go By – 2.44 (säv. Jagger, Richards, Andrew Loog Oldham)
Get Off of My Cloud – 2.55
Mother’s Little Helper – 2.44
19th Nervous Breakdown – 3.56
Paint It, Black – 3.23
Under My Thumb – 3.42
Ruby Tuesday – 3.16
Let’s Spend the Night Together – 3.37
Kappaleet > LP 2

Jumpin’ Jack Flash – 3.41
Street Fighting Man – 3.14
Sympathy for the Devil – 6.18
Honky Tonk Women – 3.00
Gimme Shelter – 4.31
Midnight Rambler – 9.14 (Live)
You Can’t Always Get What You Want – 7.28
Brown Sugar – 3.49
Wild Horses – 5.44
Kaikki kappaleet ensimmäisellä LP:llä tuottanut Andrew Loog Oldham.
Kaikki kappaleet toisella LP:llä tuottanut Jimmy Miller, paitsi kappale "Midnight Rambler" (tuottaneet The Rolling Stones & Glyn Johns).
Arvostelut

Allmusic:  linkki
Inglewood

Inglewood voi viitata seuraaviin:
Paikkoja > Australia

Inglewood (Queensland)
Inglewood (Victoria)
Inglewood (Länsi-Australia)
Paikkoja > Kanada

Inglewood (Calgary)
Inglewood (Edmonton)
Inglewood (Ontario)
Paikkoja > Englanti

Inglewood Forest) (Cumberland
Paikkoja > Uusi-Seelanti

Inglewood (Uusi-Seelanti)
Paikkoja > Yhdysvallat

Inglewood (Kalifornia)
Inglewood (Nebraska)
Inglewood (Mecklenburg County, Virginia)
Inglewood (Rockingham County, Virginia)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Inglewood”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Izmail Korostovets

Izmail Vladimirovitš Korostovets (ven. Измаи́л Влади́мирович Коростове́ц; 13 elokuuta 1863 – 17 maaliskuuta 1933) oli venäläinen aatelismies, upseeri ja virkamies. Vuosina 1907–1915 hän toimi Vironmaan kuvernementin kuvernöörinä. Vuosina 1915–1917 hän oli Venäjän hallitsevan senaatin jäsen. Sotilasarvoltaan hän oli vuodesta 1910 alkaen kenraaliluutnantti. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän muutti Puolaan.
Helkama Raisu

Helkama Raisu on Helkaman mopomalli, joka tuli tuotantoon 1970-luvulla. Mallin menestys jatkui 1980-luvun loppuun saakka, jolloin sen korvasi AX-malli.
Historia

1970-luvun puolivälissä Helkama alkoi kehitellä omaa maastokelpoista mopomallia. Prototyyppien (RT 50) ja vuosien kehitystyön jälkeen syntyi ”Helkama Raisu MM”, joka tyyppihyväksyttiin marraskuussa 1977. Raisun maasto-ominaisuudet osoittautuivat erinomaisiksi. Sillä voitettiin viisi kertaa Minitrial Cup -mestaruus vakiomopoluokassa. Ensimmäisen Minitrial-mestaruuden Raisulla ajoi Jukka Kuusinen mallin esittelyvuonna 1978. Kuusinen ajoi tehdaspyörällä, jonka sai Helkamalta omakseen kauden päätyttyä. Raisua valmistettiin vuoteen 1988 saakka, jolloin sen korvasi Helkaman uusi AX-malli. Raisu oli Helkaman viimeinen ilmajäähdytteinen ja katteeton mopomalli.
Mallikohtaisia tietoja > Raisu MM -78

Raisu MM -malli oli markkinoille tullessaan selvästi Soliferin ja Tunturin kilpailevia maastomalleja parempi. Raisussa oli Suomessa valmistettu putkirunko italialainen Minarelli-moottori ja Marzocchin jousitusosat. Raisu menestyi erinomaisesti kilpailuissa, ja sillä ajettiin esimerkiksi Minitrial Cupin kolmoisvoitto heti esittelyvuonna 1978. Todennäköinen syy nimen MM-merkintään oli moottorivalmistaja Minarellin menestys 125 cc -ratamoottoripyörissä. Menestystä pyrittiin hyödyntämään Raisun markkinoinnissa.[lähde? ]
Mallikohtaisia tietoja > Raisu MM -79

Raisua uudistettiin suhteellisen paljon jo toisena tuotantovuotena. Marzocchin jousitusosat vaihdettiin Paiolin vastaaviin, jalkatapit ja vaihdepolkimen pää muutettiin kääntyviksi, käynnistinakselia lyhennettiin ja seisontatuki siirrettiin takahaarukkaan.
Mallikohtaisia tietoja > Raisu MM -80

Vuoden 1980-malli oli harrastajien mukaan viimeinen aito ”MM-Raisu”. Moottorina oli edelleen Minarelli P4SF. Toisiovälitykset olivat MM-malleissa 13/47, ja niiden kiinnitys tapahtui neliökiinnityksellä.