stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Columbus (Ohio)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Columbuksen virallinen verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Ohion osavaltio
| --- | --- |
Alueita:  Alleghenyn laakio  Bluegrass  Connecticut Western Reserve  Eriejärvi  Great Black Swamp  Ohio-joki 
Piirikunnat:  Adams  Allen  Ashland  Ashtabula  Athens  Auglaize  Belmont  Brown  Butler  Carroll  Champaign  Clark  Clermont  Clinton  Columbiana  Coshocton  Crawford  Cuyahoga  Darke  Defiance  Delaware  Erie  Fairfield  Fayette  Franklin  Fulton  Gallia  Geauga  Greene  Guernsey  Hamilton  Hancock  Hardin  Harrison  Henry  Highland  Hocking  Holmes  Huron  Jackson  Jefferson  Knox  Lake  Lawrence  Licking  Logan  Lorain  Lucas  Madison  Mahoning  Marion  Medina  Meigs  Mercer  Miami  Monroe  Montgomery  Morgan  Morrow  Muskingum  Noble  Ottawa  Paulding  Perry  Pickaway  Pike  Portage  Preble  Putnam  Richland  Ross  Sandusky  Scioto  Seneca  Shelby  Stark  Summit  Trumbull  Tuscarawas  Union  Van Wert  Vinton  Warren  Washington  Wayne  Williams  Wood  Wyandot 
Kaupungit (suurimmat):  Akron  Ashtabula  Canton  Cincinnati  Cleveland  Columbus (pääkaupunki)  Cuyahoga Falls  Dayton  Elyria  Hamilton  Kettering  Lakewood  Lorain  Mansfield  Mentor  Middletown  Parma  Springfield  Toledo  Youngstown 
Columbus lintuperspektiivistä vuonna 1872.
Columbuksen kaupungintalo.
Nationwide Mutual Insurance Companyn pääkonttori.
Ohio State Buckeyesin kotikenttä Ohio Stadium.
Nikolai Judenitš

| Nikolai Nikolajevitš Judenitš> Николай Николаевич Юденич |
| --- | --- |
 Nikolai Judenitš vuonna 1916.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1862 Moskova, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 5. lokakuuta 1933 (71 vuotta) Nizza, Ranska
Kansalaisuus:   Venäjä
Ammatti:  Luoteis-Venäjän hallituksen sotaministeri.
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1887–1920
Komentajuudet:   Luoteis-Venäjän armeijan komentaja
Taistelut ja sodat:  Venäjän-Japanin sota Ensimmäinen maailmansota Venäjän sisällissota
Sotilasarvo:  Jalkaväen kenraali
 Nimikirjoitus
Nikolai Nikolajevitš Judenitš (ven. Никола́й Никола́евич Юде́нич; 30. kesäkuuta (J: 18. kesäkuuta) 1862 Moskova, Venäjän keisarikunta – 5. lokakuuta 1933 Nizza, Ranska) oli venäläinen jalkaväenkenraali, joka komensi ensimmäisessä maailmansodassa Kaukasian rintamaa ja Venäjän sisällissodassa valkoisiin armeijoihin kuulunutta Luoteis-Venäjän armeijaa. Hän yritti lokakuussa 1919 vallata Pietarin bolševikeilta, mutta hänen armeijansa lyötiin takaisin aivan kaupungin liepeillä.
Uran alku

Judenitš kuului vanhaan ukrainalaiseen aatelisukuun ja hänen isänsä oli VI arvoasteen siviilivirkamies, kollegineuvos. Judenitš valmistui Moskovassa sijainneesta Aleksanterin sotilasopistosta vuonna 1881 ja Pietarin Nikolain yleisesikunta-akatemiasta vuonna 1887. Hän sai siirron Turkestaniin vuonna 1892, palveli Henkikaartin Liettuan rykmentissä ja komensi Jalkaväkirykmentti 18:aa Venäjän–Japanin sodan aikana vuosina 1904–1905. Sekä Sandepun että Mukdenin taisteluissa haavoittunut Judenitš sai sodan lopulla ylennyksen kenraalimajuriksi. Hänet nimitettiin Kazanin (1912) ja Kaukasian (1913) sotilaspiirin johtoon.
Kaukasian rintama

Ensimmäisen maailmansodan alussa Judenitš määrättiin Kaukasian armeijan yleisesikuntaan ja tammikuussa 1915 sen komentajaksi. Hänet ylennettiin tuolloin myös jalkaväenkenraaliksi. Hän johti Erzurumin taistelua tammi-helmikuussa 1916. Judenitšin armeija eteni noin 150 kilometriä ja murskasi miltei täydellisesti Kerim-paššan turkkilaisen 3. armeijan. Abdul Kerim erotettiin Turkin Kaukasian joukkojen ylipäällikkyydestä. Ansioistaan Judenitš palkittiin Pyhän Yrjön ritarikunnan 2. asteella ja hän jäikin viimeiseksi Venäjän keisarikunnassa näin korkealla sotilaskunniamerkillä palkituksi. Helmikuun (maaliskuun) vallankumouksen jälkeen hänet nimitettiin Kaukasian rintaman ylipäälliköksi, mutta uusi sotaministeri A. F. Kerenski hänet erotti maaliskuussa 1917. Säästöillään hän osti talon Gruusian pääkaupungista Tbilisistä ja maata tunnetulta kylpyläseudulta Kislovodskista Venäjän Etu-Kaukasiassa. Hän seurasi jatkuvasti tapahtumia Venäjällä ja asui laittomasti, mutta ei piilossa, Pietarissa.
Luoteisen hallituksen sotaministeri

Tammikuussa 1919 Judenitš siirtyi yhdessä vaimonsa Aleksandra Nikolajevan ja adjutanttinsa kanssa Helsinkiin väärien henkilöpaperien turvin. Helsingissä oli marraskuussa 1918 perustettu niin sanottu Venäjän komitea, joka väitti olevansa Venäjän hallitus. Judenitš valittiin tämän komitean johtajaksi. Luoteis-Venäjän valkoiset luovuttivat käytännössä hänelle diktaattorin valtuudet, sillä Judenitš oli maineeltaan moitteeton sotilas, josta odotettiin valkoisen Venäjän pelastajaa. Helsingistä käsin hän ryhtyi rakentamaan sotilaallista, poliittista ja diplomaattista perustaa laajalle hyökkäykselle Neuvosto-Venäjää vastaan.
Judenitš onnistui saamaan yhteyden Siperiassa toimiviin valkoisiin venäläisiin ja teki yhteistyötä Pariisissa toimineen valkoisten yhteistoimintaelimen, venäläisen poliittisen neuvottelukunnan (ven. Русское политическое совещание в Париже) kanssa. Judenitš suunnitteli Suomen valtionhoitaja Carl Gustaf Emil Mannerheimin kanssa Suomen liittymistä Venäjän valkoisten rinnalle sotaretkeen Pietaria vastaan. Heinäkuussa Judenitšista tuli Luoteis-Venäjän armeijan komentaja Viroon, ja elokuussa Britannian avulla luodun vastavallankumouksellisen Luoteis-Venäjän hallituksen sotaministeri.
Judenitš suunnitteli kolme kuukautta sodan kulkua ja koulutti joukkoja. Taloudellinen tuki saatiin Britannian hallitukselta. Bolševikit olivat taistelemassa Siperiassa ja Ukrainassa Aleksandr Koltšakia vastaan. Judenitš ei saanut olennaista poliittista tukea, ja vähemmistökansallisuuksien itsenäisyysvaateisiin hän suhtautui varauksellisesti. Hänellä oli silti melko hyvin järjestetty 20 000 miehen armeija.
Suhteet Suomeen

Judenitš tapasi tammikuussa 1919 Helsingissä ulkoministeri Carl Enckellin. Judenitš pyysi suomalaisia liittymään sotaan puolelleen ja tunnusti Suomen itsenäisyyden, mutta koska itäisen valkoisen rintaman komentaja Aleksandr Koltšak ei tunnustanut Suomen itsenäisyyttä, Suomi ei liittynyt mukaan Venäjän valkoiseen rintamaan bolševikkeja vastaan saartamaan Pietaria. Venäjän monarkistien kanta oli, että Venäjän keisarikunnan alueella olevien kansallisuuksien itsenäisyyspyrkimykset ja Venäjän valtiorakenteeseen liittyvät kysymykset pitäisi ratkaista rauhantilan palattua perustuslakia säätävässä kansankokouksessa. Periaatteessa Venäjän keisarikunta ja keisarin valtaa käyttänyt tasavaltalainen Venäjä oli yhtenäisvaltakunta, josta ei perustuslaillisesti voinut erota, kuten liittovaltioista.
Keväällä 1919 Suomessa oli mielipide jakautunut kahtia Pietariin hyökkäämisen kannalta. Jotkut kokoomuksen ja myös maalaisliiton kansanedustajat kannattivat Pietariin hyökkäämistä, samoin valtionhoitaja Carl Gustaf Emil Mannerheim, jotta bolševismin kukistuttua Suomi olisi voittajien puolella länsivaltojen rinnalla ja jotta myös Venäjän valkoiset bolševikkien tapaan tunnustaisivat Suomen itsenäisyyden. Jotkut aktivistit suunnittelivat, että Mannerheim kieltäytyisi valtionhoitajana vahvistamasta tasavaltalaista perustuslakia, eduskunta hajotettaisiin ja poikkeustilan aikana tuettaisiin Kannakselta tehtävällä hyökkäyksellä Judenitšin hyökkäystä Virosta Pietariin.
Kun K. J. Ståhlbergista tuli presidentti, kariutuivat hyökkäyssuunnitelmat. Suomi ei tehnyt vuonna 1919 rauhaa Neuvosto-Venäjän kanssa ja salli Britannian laivaston käyttää Koivistoa moottoritorpedoveneiden tukikohtana mutta ei virallisesti eikä julkisesti osallistunut Neuvosto-Venäjän vastaiseen sotaan, vaikka yksityisesti tuettuja hankkeita ymmärrettiinkin. Suomi myös lainasi muutaman Renault FT-17 -panssarivaunun bolsevikkeja vastaan taistelleelle kenraali Judenitšin komentamalle Luoteis-Venäjän armeijalle.
Tappio Pietarissa

Judenitšin johtama Luoteis-Venäjän armeija eteni 19. lokakuuta 1919 Pietarin kaupungin liepeille. Bolševikkihallitus päätti jo jättää kaupungin valkoisille, mutta bolševikkien vallankumousjohtaja Lev Trotski saapui johtamaan pääkaupungin puolustusta, lisäjoukkoja tuotiin Moskovasta ja tehdastyöläiset organisoitiin punakaarteiksi. 1. marraskuuta ilman suomalaisten tukea käynnistynyt Judenitšin hyökkäys epäonnistui ja hänen joukkonsa alkoivat vetäytyä. Vuonna 1920 britit evakuoivat Judenitšin joukot Virosta laivalla, ja Judenitš pakeni itse taas Ranskaan, mutta hänellä ei ollut merkittävää osaa Ranskan venäläisessä emigranttiyhteisössä. Judenitš kuoli Nizzassa Ranskan Rivieralla.
Hopeinen kuu (kappale)

”Hopeinen kuu” on Olavi Virran vuonna 1960 levyttämä kappale. Kappaleen on säveltänyt ja alkuperäiset sanat kirjoittanut Gualtiero Malgoni, suomenkielinen teksti on Reino Helismaan käsialaa. Kappaleen alkuperäinen nimi on ”Guarda che luna”.
”Hopeinen kuu” mielletään usein tangoksi, mutta se on todellisuudessa pikemminkin hidas foxtrot.
Kappaleesta julkaistiin uusi versio 18. tammikuuta 2024. Virran laulu irrotettiin levytyksen säestyksestä tekoälyn avulla. Kappaleen säestys on uusi.
Laulun esittäneitä

Vinicio Capossela (20.12.2023, Espoo)
Iordánis Serderídis

Serderídis ajamassa Citroën DS3 R5:llä Puolassa 2015.
Iordánis Serderídis (kreik. Ιορδάνης Σερδερίδης, tunnetaan paremmin translitteroidulla nimellä Jourdan Serderidis, s. 29. tammikuuta 1964) on kreikkalais-belgialainen liikemies ja ralliautoilija. Häntä kutsutaan maksukuljettajaksi, sillä hän ajaa itse omistamalla autollaan rallin maailmanmestaruussarjassa.
Serderídis on tienannut miljoonaomaisuutensa Arhs Group -nimisellä IT-konsulttiyrityksellä, jonka Accenture on sittemmin ostanut. Serderídis on omistanut myös paikallisen jalkapallojoukkueen Belgian Namurissa, mutta hänen omien sanojensa mukaan se oli epäonnistunut sijoitus.
Serderídisin paras sijoitus MM-sarjan osakilpailussa on seitsemäs Safari-rallissa 2022. Serderidis ilmoitti lopettavansa WRC-uransa vuonna 2023, mutta sittemmin pyörsi päätöksensä. Kaudella 2025 Serderídis ajaa Ford Puma Rally1 -autolla kartanlukijanaan belgialainen Frédéric Miclotte.
Skinhead

Skinheadejä Punk and Disorderly -festivaaleilla vuonna 2003.
Skinhead-kulttuuri on ala- ja nuorisokulttuuri, joka syntyi Isossa-Britanniassa 1960-luvulla ja joka on sittemmin levinnyt moniin muihin maihin. Suomen kielessä skinhead-alakulttuuriin kuuluvista henkilöistä käytetään usein lyhennettä skini. Monissa maissa skinheadeja pidetään äärioikeistolaisina, uusnatseina tai rasisteina, mutta kaikki skinheadit eivät kannata näitä ajatuksia. Alakulttuuria pidetään hyvin maskuliinisena, ja sen ulkoisia tunnusmerkkejä ovat hyvin lyhyeksi ajellut hiukset. Vaikka kulttuuriin liitetään usein väkivalta, osa skinheadeista ei hyväksy väkivaltaa, vaan arvostavat alakulttuurissaan eritoten veljellisyyttä ja käyttävät aikansa ennemmikin juhlien, konserteissa ja urheilutapahtumissa.
Historia

Alkuperäisten skinheadien katsotaan olleen lontoolaisia työläisnuoria, jotka eivät olleet kiinnostuneita politiikasta. He yhdistelivät omaan kulttuuriinsa mod-liikkeen piirteitä, kuten omanlaisensa hius- ja pukeutumistyylin sekä populaarimusiikkia, brittiläisen työväenluokan perinteiseen arvomaailmaan, joka korosti muun muassa aggressiivista maskuliinisuutta, pub-elämää ja ruumiillisen työn arvostusta. Ensimmäinen skinhead-sukupolvi omaksui käyttäytymiseensä ja elämäntapaansa joitakin piirteitä mustaihoisilta jamaikalaisilta maahanmuuttajanuorilta, joita kutsuttiin nimellä rude boy. Skinheadit kohtasivat maahanmuuttajanuoria muun muassa yhteisillä rakennustyömailla.lähde? Skinhead-kulttuuri sai paljon huomiota Britanniassa vuosina 1969−1970.
Skinhead-kulttuurin synty liittyi tilanteeseen, jossa Ison-Britannian perinteinen työväenkulttuuri oli rakennemuutoksen seurauksena häviämässä. Brittiläisen skinhead-liikkeen synty ja kasvu onkin nähty protestina perinteisen elämäntavan hajoamiselle.lähde?
Skinhead-kulttuuri oli jo häviämässä, kunnes se syntyi 1970-luvun lopun Isossa-Britanniassa uudestaan punkin mukana. Tällöin pakistanilaiset maahanmuuttajat joutuivat joidenkin skinhead-joukkioiden aggressioiden kohteeksi. Maahanmuuttajavastaiset ryhmät alkoivat värvätä skinheadeja jäsenikseen, ja lopulta skinheadia alettiin pitää uusnatsin synonyyminä.lähde?
Skinheadit ja rasismi

Joillekin skinheadeille on ominaista avoin suvaitsemattomuus, poliittinen rasismi sekä näkemys ongelmien ratkaisemisesta väkivallan avulla. Maahanmuuttajavastaisuus on Suomessakin näkynyt rasististen skinheadien harjoittamana maahanmuuttajien pahoinpitelyinä ja jopa tappoyrityksinä, mutta kaikki skinheadit eivät Suomessakaan ole rasisteja. Skinhead-kulttuuri ei ole kuitenkaan alunperin ollut mikään rasistinen liike, vaan se syntyi jamaikalaisen reggae-kulttuurin vanavedessä.lähde?
Myös ei-rasistisia skinheadeja on olemassa monissa maissa. Heitä pidetään alkuperäisen 1960-luvun skinhead-kulttuurin jatkajina. Perinteisiä, epäpoliittisia skinhead-arvoja vaalivia skinheadeja kutsutaan nimellä tradskins, joka juontuu englannin kielen sanoista traditional skinhead, 'perinteinen skinhead'. Poliittisesti suuntautuneita ei-rasistisia skinheadeja kutsutaan yleisesti erilaisilla lyhenteillä, kuten esimerkiksi SHARP (Skinheads Against Racial Prejudice, ”skinheadit rotuennakkoluuloja vastaan”), ARA (Anti-Racist Action, ”rasisminvastainen toiminta”), redskins ('punaiset' eli vasemmistolaiset skinit) ja RASH (Red and Anarchist Skinheads, 'punaiset anarkisti-skinheadit'). Näiden ryhmien vaikutus Suomessa on erittäin vähäinen verrattuna esimerkiksi Ruotsiin tai Saksaan.lähde?
Musiikki

1960-luvulla skinheadien musiikkia olivat esimerkiksi soul, ska, bluebeat ja rocksteady. Nykyisistä musiikkityyleistä skinheadeihin yhdistetään lähinnä ska, rocksteady, R.A.C. tai skinhead-reggae, punk ja punkin alalaji oi!, jonka musiikki käsittelee katujen elämää. Myös kansallissosialistinen black metal on saanut jonkin verran suosiota nationalististen skinheadien keskuudessa.lähde? Eräs suomalainen skinhead-reggaeta soittava yhtye on The Valkyrians, jonka jäsenet eivät ole rasistisia taikka äärioikeistolaisia.
Pukeutuminen ja tyyli

Tyylillisesti kaikkia skinhead-kulttuurin alalajeja yhdistää usein lyhyeksi ajellut hiukset. Naisilla yksi yleisistä hiustyyleistä on niin sanottu chelsea-hiustyyli, jossa takahiukset ovat lyhyet ja jäljelle on jätetty otsatukka ja etuhiukset. Muita skinheadien tyylin tunnusmerkkejä ovat muun muassa maihinnousukengät, henkselit, farkut, sta-prest housut, maastohousut, pikee- tai kauluspaidat merkkeinään Ben Sherman, Fred Perry, Lambretta, Original Penguin, Hooligan, PitBull Germany, Thor Steinar, neulepaidat tai neuletakit, harrington-, farkku-, donkey-, pilotti-, ja crombietakit. Housuissa on tavanomaisesti ylös käännetyt lahkeet. Joissain tapauksissa vaatemerkkien perusteella ilmaistaan poliittista kantaa, esimerkiksi tietyt merkit ovat profiloituneet rasististen skinheadien suosimiksi, joka on johtanut siihen, että useat skinheadit karttavat kyseisiä vaatemerkkejä.
Henkseleiden ja kengännauhojen väreillä saattaa olla merkitystä joillekin poliittisesti suuntautuneille ryhmille, ja se saattaa vaihdella paikkakunnasta, kaupungista tai maasta riippuen. Väriluokittelusta on kuitenkin yleisellä tasolla luovuttu ja värit ovat lähinnä muotiasia.
Skinheadit Suomessa

Suomessa maahanmuuttovastaiset skinheadit ovat näkyvimmin toimineet joissain kaupungeissa. 1990-luvulla tulivat tunnetuiksi Joensuun skinheadit, jotka hyökkäilivät muun muassa ulkomaalaisten ja punkkarien kimppuun. Joensuun skinheadien toiminta ei ollut kovin järjestynyttä, koska monet olivat alaikäisiä. Jälkikäteen 2010-luvun alussa julkaistun väitöskirjatutkimuksen mukaan joensuulaiset nuoret hyväksyivät 1990-luvun lopussa ja 2000-luvun alussa rasismin ja skinit. Joensuun skinheadien toiminta laantui osallistujia joutuessa vankilaan tai muuttaessa kaupungista pois.
Kirjallisuutta

Spirit of '69: A Skinhead Bible – George Marshall Scotland: S.T. Publishing 1991 (englanniksi)
Skinhead Nation – George Marshall Scotland: S.T. Publishing 1997 (englanniksi)
Stewart Home – Käkimassaa, Like 1994, Uhoan voimaa, Like 1995, Pelko ja viha, Like 1995 , Oppi tulee idästä, Like 1996.
Perho, Sini: Skineyden äärellä: Tutkimus skinhead-alakulttuurista kiinnostuneista joensuulaisnuorista.  Joensuu:  Joensuun yliopisto, Karjalan tutkimuslaitos, 2000.  ISBN 951-708-864-7
Valkoisen vallan lähettiläät. Rasismin arki ja arjen rasismi – Vesa Puuronen (toim.), Vastapaino 2001
Elokuvia

Romper Stomper (IMDb) (englanniksi)
This is England (IMDb) (englanniksi)
American History X
Skinhead Attitude (IMDb) (dokumentti) (englanniksi)
Leijonasydän
Made in Britain
Farming
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skinheadit Wikimedia Commonsissa
Skinhead-historiaa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
"Skinheadien sukupuu" (englanniksi)
Skinhead nation (englanniksi)
Skinivalkoinen Suomi, Ylen Elävä arkisto (toim. Kari Mokko, YLE 1998)
Skinhead 1970-luvulla. Kuvassa myöhemmin The 4-Skins -yhtyeessä toiminut Tom ”Hoxton” McCourt.
SHARP-skinhead vuonna 2000.
Abraham Harjula

| Abraham Harjula> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 1.11.1917–16.5.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Vaasan eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1880 Laukaa
Kuollut: 7. syyskuuta 1961 (80 vuotta) Vaasa
Ammatti:  työmies, ay-toimitsija
Abraham (Aapo) Harjula (18. joulukuuta 1880 Laukaa – 7. syyskuuta 1961 Vaasa) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Ennen sisällissotaa Harjula edusti puolueen oikeistosiipeä ja vastusti aseelliseen kapinaan ryhtymistä viimeiseen saakka. Sodan käynnistyttyä Harjula ei osallistunut punaisten toimintaan, mutta sai siitä huolimatta 10 vuoden vankeusrangaistuksen, josta hänet armahdettiin 1921. Tuomionsa jälkeen Harjula teki pitkän uran edistysmielisessä osuustoimintaliikkeessä ja oli 1920-luvulla mukana myös kommunistisen SSTP:n toiminnassa.
Elämä > Varhaiset vuodet

Laukaan Moisionkylässä syntyneen Harjulan vanhemmat olivat itsellinen Matti Harjula (1840–1885) ja Amanda Juhontytär (1853–1915). 
Isän kuoltua hän työskenteli kahdeksanvuotiaasta lähtien renkinä kotipitäjässään sekä Rautalammilla. Vuonna 1898 Harjula muutti Vaasaan, jossa hän työskenteli muun muassa Vaasan puuvillatehtaalla ja liittyi Vaasan työväenyhdistykseen. Lokakuussa 1902 Harjula oli mukana veneonnettomuudessa, jossa hänen veljensä Matti (s. 1876) hukkui Mansikkasaaren edustalla. Onnettomuuden jälkeen Harjula lähti kaivosmieheksi Yhdysvaltoihin.
Palattuaan Suomeen keväällä 1905 Harjula sai jälleen työpaikan Vaasan puuvillatehtaalta. Suurlakon aikana hän kuului Vaasan suurlakkokomiteaan ja oli 1907 perustamassa Palosaaren Yleistä Osuuskauppaa. Vuonna 1915 Harjula vaihtoi työpaikkaa Vaasan konepajalle ja vuotta myöhemmin hän aloitti Suomen Metallityöntekijäin Liiton kiertävänä luennoitsijana. Helmikuun vallankumouksen jälkeen Harjula työskenteli keväästä 1917 lähtien Vaasan poliisilaitoksella, kunnes siirtyi kesällä Vaasan Työväen Osuuskaupan palvelukseen. Samana syksynä Harjula valittiin SDP:n puolueneuvoston jäseneksi ja lokakuun eduskuntavaaleissa hänestä tuli myös kansanedustaja.
Elämä > Sisällissota ja vankeus

Tammikuussa 1918 Harjula vastusti eduskunnassa tehtyä esitystä armeijan perustamisesta, koska piti sotalaitosta työväestöä vastaan suunnattuna. Sisällissodan alla Harjula oli puolueneuvostossa viimeiseen saakka aseellista vallankumousta vastaan. Hänen mukaansa aseellinen taistelu oli hyväksyttävää ainoastaan itsepuolustuksena. Sodan käynnistyttyä Harjula jättäytyi pois punaisten toiminnasta ja lähti 31. tammikuuta Helsingistä tarkoituksenaan matkustaa kotiinsa Vaasaan. Harjula pääsi junalla Korkeakosken asemalle, josta hän jatkoi hevoskyydillä Alavudelle, mutta jäi valkoisten vangiksi 3. helmikuuta. Harjula toimitettiin Kokkolan vankileirille, josta hänet huhtikuun lopussa siirrettiin Vaasan lääninvankilaan. Sodan päätyttyä Väinö Tanner jätti eduskunnan puhemiehelle kirjelmän syyttömästi vangituista SDP:n kansanedustajista, jossa Harjulan todettiin pysytelleen ”jyrkästi erossa kapinasta”. Kesäkuussa 1918 Harjula siirrettiin Helsingin lääninvankilassa suoritettujen kuulustelujen jälkeen muiden vangittujen kansanedustajien tavoin Sörnäisten vankilaan odottamaan tuomiotaan.
Lokakuussa 1918 valtiorikosoikeus tuomitsi Harjulan kahdeksaksi vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Perusteena käytettiin tammikuun lopussa tehtyä kansanvaltuuskunnan päätöstä, jossa hänet nimettiin punaisten edustajaksi venäläisten suunnittelemalle retkelle, jonka tarkoituksena oli laivata tuhat miestä vapauttamaan Vaasassa vangittuna olleet venäläissotilaat. Valtiorikosoikeus katsoi, että Harjulan Vaasan matkan tarkoituksena oli järjestellä venäläisten maihinnousua. Lisäksi Harjulan syyksi luettiin, että hänet oli helmikuun alussa valittu Työväen pääneuvoston jäseneksi, vaikka Harjula oli tuolloin jo vangittuna Pohjanmaalla. Harjula kiisti tienneensä valinnastaan toteuttamatta jääneelle Vaasan retkelle tai nimittämisestään työväen pääneuvostoon. Professori Jukka Kekkosen mukaan syytteitä maanpetoksesta ja valtiopetoksesta perusteltiin myös Harjulan toiminnalla marraskuun 1917 yleislakon aikana, vaikkei hän ollut mukana lakosta päättäneiden Työväen Vallankumouksellisen Keskusneuvoston tai Suomen Ammattijärjestön kokouksissa.
Valtiorikosylioikeudelle jätetyssä valituksessa puolustusasianajaja Väinö Hakkila vaati Harjulan välitöntä vapauttamista, koska hänen mukaansa syyttäjällä ollut mitään todisteita tätä vastaan. Myös Vaasan poliisilaitos ilmoitti, ettei heillä ollut esittää todisteita Harjulan syyllisyydeksi. Tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus kuitenkin kovensi rangaistuksen 10 vuoteen valtiopetoksesta ja valtiopetokseen yllytyksestä. Harjula kärsi tuomiotaan Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta hän armahduslakien nojalla vapautui joulukuussa 1921.
Elämä > Vapautumisen jälkeen

Vapauduttuaan Harjula työskenteli vuoteen 1953 saakka Osuusliike Vaasanseudun myymälänhoitajana ja myymäläntarkastajana. Hän oli myös mukana kommunistisen SSTP:n toiminnassa joutuen pidätyksi suuren kommunistijutun yhteydessä vuonna 1923. Kesäkuussa 1924 Harjula sai Turun hovioikeudelta 4 vuoden ja 5 kuukauden tuomion valtiopetoksen valmistelusta.
Perhe

Harjulan puoliso oli Oulaisista kotoisin ollut Liisa Erika Kurki, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1902. Pariskunnalla oli kuusi poikaa.
Fritz Arthur Jusélius

Jusélius vuonna 1905
Fritz Arthur Jusélius (13. kesäkuuta 1855 Pori – 8. helmikuuta 1930 Pori) oli suomalainen varakas liike- ja teollisuusmies, vuorineuvos sekä elinkeinoelämän vaikuttaja. Hän toimi aktiivisesti Porin kunnallispolitiikassa ja edusti useina vuosina Poria porvarissäädyssä säätyvaltiopäivillä. Hän keräsi valtavan omaisuuden puutavarakaupalla, jonka parissa hän työskenteli 50 vuotta. Omaisuutensa hän säätiöi tukemaan lääketieteellistä tutkimusta.
Aiheesta muualla

Satakunnan Museon Teollisuustyön jäljillä (Arkistoitu – Internet Archive) -verkkoaineisto
Juséliuksen perheen esineistöä Satakunnan Museon kokoelmissa
Sigrid Juséliuksen säätiö (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Jari Metsämuuronen

Jari Metsämuuronen (s. 1962) on suomalainen professori. Hän työskentelee Turun yliopiston oppimisanalytiikan tutkimusinstituutissa. Hänen tutkimukselliset kiinnostuksensa ovat suuntautuneet koulutuksellisen tasa-arvon ja oppimisen arvioinnin teemoihin. Hän on opettanut tutkimusmenetelmiä ja kirjoittanut niihin liittyen lukuisia teoksia ja vertaisarvioituja artikkeleita. Koulutukseltaan Metsämuuronen on sairaanhoitaja, luokanopettaja ja kasvatustieteen tohtori.
Metsämuurosen vuonna 1995 julkaistun väitöskirjan otsikko on "Harrastukset ja omaehtoinen oppiminen : sitoutuminen, motivaatio ja coping : teoreettinen tausta, rakenneanalyysi ja sitoutuminen".