Kaupunkisuunnittelu
Kaupunkisuunnittelun historia > 1800-luvulta nykypäivään

Teollistumisen aikaansaama nopea kaupungistuminen 1700–1800-luvuilla siirsi kaupunkisuunnittelun painopisteen kaavamaisista ihanteista käytännön ongelmien ratkaisuun. Kaupunkisuunnittelusta tuli koko yhteiskunnan ongelmia pohtivaa yhdyskuntasuunnittelua. Vanhat kaupunkirakenteet eivät enää pystyneet vastaamaan ajan haasteisiin, joista pahimpia olivat ylikansoitus ja slummiutuminen. Tunnetuin tämän aikakauden kaupunkisuunnittelija oli Pariisin suurten bulevardien luoja Georges-Eugène Haussmann. Toinen huomattava kaupunkisuunnittelija oli Ildefons Cerdà, joka laati vuonna 1860 Barcelonaan modernin laajennuksen, Eixamplen alueen suunnitelman. Sen päätavoitteina olivat väljyys, vehreys ja valoisuus. Cerdà suunnitteli ruutukaavan, jossa oli leveitä bulevardeja ja jonka korttelit olivat kahdeksankulmion muotoisia. Kaupunkirakennetta rytmittivät lisäksi lukuisat puistot ja aukiot. Alue rakennettiin lopulta tiiviimmin ja tehokkaammin kuin oli alun perin tarkoitus, mutta se on edelleen erinomainen esimerkki 1800-luvun lopun rationaalisesta kaupunkisuunnittelusta.
Rationaalisuus sai kuitenkin osakseen myös kritiikkiä. Itävaltalainen arkkitehti Camillo Sitte arvosteli kirjassaan Kaupunkirakentamisen taide 1800-luvun lopun kaupunkisuunnittelua ja väitti sen tuottavan monotonisia ja pikkusieluisia kaupunkinäkymiä. Suurimpia syypäitä olivat pyrkimys symmetriaan ja ruutukaava, jota Sitte kutsui halveksivasti ”lohkojärjestelmäksi”. Sitten teos saavutti suuren suosion, ja hänen ajatuksensa vaikuttivat merkittävästi 1900-luvun alkupuolen kaupunkisuunnitteluun.
Siirryttäessä 1900-luvulle syntyi urbanismi, uusi kaupunkisuunnitteluideologia, jonka tärkein päämäärä oli kehittää nykyaikainen kaupunki, joka olisi toiminnallisesti, sosiaalisesti ja hygieenisesti ihmisarvoinen. Urbanismi korosti kaupungin toimintojen jäsentelyä ja liikennejärjestelyjä. Arkkitehti Tony Garnier esitti, että teollisuuskaupunki tuli jakaa toimintojen perusteella erillisiksi alueiksi. Asuminen, tuotanto, vapaa-aika, hallinto ja liikenne eroteltaisiin kukin omiksi alueikseen. Samoihin aikoihin Ebenezer Howard kehitti puutarhakaupunki-ideologian. Howardin visiossa puutarhakaupungit olivat suurten kaupunkien ympärille muodostettuja pienempien alueiden piirejä, joissa väliin jää luonnonmukaisuutta ja puhtaampaa ympäristöä edistäviä puistoalueita.
Funktionalismi nousi kaupunkisuunnittelun johtavaksi suuntaukseksi 1920–1930-luvuilla. Le Corbusierin johdolla hahmoteltiin vyöhykekaupungin malli, jossa kaupungin eri toiminnot eroteltaisiin omiksi vyöhykkeikseen samaan tapaan kuin Garnier oli aiemmin esittänyt. Toisen maailmansodan jälkeen ryhdyttiin rakentamaan yhä enenevässä määrin lähiöitä, kaupungin keskusalueen ulkopuolelle sijoittuvia asuinalueita, joissa oli oma kauppakeskus ja esimerkiksi kouluja ja kirjasto. Lähiöiden rakentaminen nousi yleisimmäksi kaupunkisuunnittelun periaatteeksi. Viime vuosikymmeninä sitä kohtaan on kuitenkin alettu kohdistaa yhä enemmän kritiikkiä. Ongelmia ovat muun muassa heiluriliikenne ja kaupunkirakenteen hajoaminen. Nykyaikaisessa kaupunkisuunnittelussa ekologiset kysymykset ovat nousseet entistä tärkeämmiksi.
Modernistiset ihanteet ja yhtenäiset, asiantuntijoiden määrittelemät suunnitteluperiaatteet ovat saaneet 2000-luvulla väistyä, ja monimuotoisuus, paikallisten erojen ymmärtäminen sekä asukkaiden kuuleminen ovat saaneet kaupunkisuunnittelussa yhä enemmän sijaa. Demokraattisemman päätöksentekoprosessin kääntöpuolena voi kuitenkin olla mielikuvituksettomampi suunnittelu ja nimbyismi, joka estää kaupunkia kehittymästä. Nykyisessä kaupunkisuunnittelussa merkittäviä trendejä ovat pyrkimykset tuoda asuminen, työ ja kaupankäynti lähemmäs toisiaan, panostus joukkoliikenteeseen, jalankulkuystävällisyyteen sekä erilaisten asumismuotojen sekoittamiseen.