stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muinaisen Egyptin kalenteri
Alkuperä

Egyptin 1. dynastian faarao Djerin ajalta noin 3000 eaa. on peräisin taulu, josta varhaiset egyptologit päättelivät, että jo tuohon aikaan egyptiläiset olisivat yhdistäneet Siriuksen heliakkisen nousun vuodenvaihteeseen. Kuitenkin tämän kuvitetun taulun myöhempi tarkempi analysointi on asettanut kyseenalaiseksi, viittaako taulu lainkaan Sothikseen.. Kalenterin käytöstä näin varhaisena aikakautena ei olekaan varmaa tietoa.
On mahdollista, että Egyptissä oli alkujaan käytössä kuukalenteri, mutta koska se ei riittävän hyvin soveltunut hallinnollisiin ja käytännön tarkoituksiin, otettiin käyttöön kalenteri, joka perustui Niilin vuotuisiin tulviin.  Ensimmäinen kalenterin mukainen tulva havaittiin Egyptin ensimmäisessä pääkaupungissa, Memfiksessä samaan aikaan kuin Siriuksen heliakkinen nousu. Vuosi jaettiin kolmeen vuodenaikaan, jotka olivat akhet (tulva-aika, peret (talvi) ja shemu (kesä).
Karkausvuosien puuttumisen vuoksi Siriuksen heliakkinen nousu sattui kuitenkin vuodenvaihteeseen vain joka 1460. vuosi. Tämän ajan kuluttua ero kalenterivuoden ja todellisten vuodenaikojen välillä oli kasvanut kokonaisen vuoden pituiseksi. Toisaalta egyptiläiset tiesivät, että 309 synodista kuukautta oli likipitäen 9125 vuorokautta eli 25 vuotta egyptiläisen kalenterin mukaan, mihin perustui toissijaisesti käytössä ollut kuukalenteri.
Roomalaisen Censorinuksen mukaan egyptiläinen uudenvuodenpäivä olisi sattunut heinäkuun 20. päiväksi eli yhteen Siriuksen heliakkisen nousun kanssa vuonna 139 jaa., ellei aleksandrialaista kalenterinuudistusta olisi suoritettu. Tästä voidaan laskea, että näin oli kaksi edellistä kertaa sattunut vuosina 1322 eaa. ja 2782 eaa. Viimeksimainittua vuosilukua onkin yleisesti pidetty egyptiläisen kalenterin käyttöönoton ajankohtana. Koska kuitenkin Djer oli hallinnut jo tätä ennen, ovat jotkut tutkijat olettaneet kalenterin tulleen käyttöön jo yhtä Sothis-jaksoa aikaisemmin eli vuonna 4242 eaa.
Alkujaan egyptiläisen kalenterin kuukausilla ei ollut nimiä, vaan niistä käytettiin järjestysnumeroita, erikseen kunkin vuodenajan kuukausille.  Kuitenkin jo keskimmäisen valtakunnan aikana kuukausilla oli nimet. Nimet muuntuivat aikojen kuluessa, kunnes ne hellenistisenä aikoina saivat ne muodot, joissa ne esiintyvät esimerkiksi Ptolemaioksen teoksessa Almagest. Nykyajan egyptiläiset kuitenkin käyttävät niistä tavallisimmin järjestyslukuja, jotka merkitään roomalaisilla numeroilla.
Käyttö Ptolemaiosten ja roomalaisaikana

Vuonna 238 eaa. Ptolemaios III antoi määräyksen (Canopus-dekreetin), jonka mukaan joka neljäntenä vuonna oli oltava 366 päivää.  Määräys herätti kuitenkin ankaraa vastustusta, ja muutos saatiin toteutetuksi vasta, kun Augustus vuonna 26 tai 25 eaa. määräsi, että näin korjattu ns. aleksandrialainen kalenteri oli otettava käyttöön. Karkauspäivä eli kuudes epagomena-päivä oli ensimmäisen kerran vuonna 22 eaa.  Tällöin vuoden alku, Thot-kuukauden ensimmäinen päivä, käytännössä lakkasi kiertämästä vuodenaikojen ympäri ja oli tästä lähtien aina samana päivänä kuin 29. elokuuta Roomassa jo tuolloin käytetyn juliaanisen kalenterin mukaan, paitsi juliaanista karkausvuotta edeltävänä vuonna, jolloin kuudes epagomena-päivä oli 29. elokuuta ja Thot-kuukauden ensimmäinen päivä 30. elokuuta.  Koska ero juliaanisen ja gregoriaanisen kalenterin välillä on nykyään 13 vuorokautta, egyptiläisen ja koptilaisen kalenterin mukainen uusivuosi on nykyisin gregoriaanisen kalenterin mukaan 11. syyskuuta paitsi karkausvuotta edeltävänä vuonna 12. syyskuuta.
Antikytheran kone, joka valmistettiin noin 150–100 eaa., piti sisällään muun muassa egyptiläisen kalenterin näytön. Tämä osoittaa kalenterin olleen käytössä tähtitieteen alalla kreikkalaisessa maailmassa. Koneessa egyptiläisten kuukausien nimet oli kirjoitettu kreikkalaisin kirjaimin.
Koptilainen kalenteri

Augustuksen uudistamassa muodossa egyptiläinen kalenteri on edelleen käytössä koptilaisen kirkossa sekä laajalti muutoinkin egyptiläisten keskuudessa, varsinkin talonpoikien, fellahien keskuudessa, sillä maanviljelijöiden tarpeisiin se soveltuu paljon paremmin kuin islamilainen kuukalenteri. Koptit ovat kuitenkin ottaneet käyttöön Diokletianuksen aikaisten kristillisten marttyyrien kuolemasta, vuodesta 284 jaa. alkavat vuosiluvut. Muinaisten egyptiläisten tavoin nykyisetkin egyptiläiset maanviljelijät jakavat vuoden kesään, talveen ja tulva-aikaan. Koptilaisten uskonnollisten juhlien ohella tähän kalenteriin perustuvat myös eräät paikalliset vuotuiset juhlat kuten vanha kevätjuhla sham en nisim.
Vaikutus muihin kalentereihin

Etiopialainen kalenteri perustuu egyptiläiseen kalenteriin, mutta kuukausilla on amharankieliset nimet ja vuosiluvut alkavat eri ajankohdasta.  Ranskan vallankumouskalenteri muistutti myös egyptiläistä kalenteria, mutta vuosi alkoi syyspäiväntasauksesta.
Vaikka Euroopassa oli keskiajalla käytössä juliaaninen kalenteri, tähtitieteilijät käyttivät laskelmissaan usein vanhaa egyptiläistä kalenteria sen matemaattisen yksinkertaisuuden vuoksi. Näin teki myös esimerkiksi Nikolaus Kopernikus laatiessaan taulukot planeettojen liikkeestä.
Kirjallisuutta

Grimal, Nicolas. A History of Ancient Egypt. Oxford: Blackwell Publishers, 1997.
Shaw, Ian. ed. The Oxford Illustrated History of Ancient Egypt. Oxford: Oxford University Press, 2000.
Watterson, Barbara. The Egyptians. Oxford: Blackwell Publishers. 1997.
Youssef, Ahmad Abdel-Hamid. From Pharaoh's Lips: Ancient Egyptian Language in the Arabic of Today. Cairo: American University in Cairo Press, 2003.
Aiheesta muualla

Päivämäärämuunnin
Yksityiskohtaista tietoa egyptiläisestä kalenterista (Arkistoitu – Internet Archive)
Kalenteri Senenmutin haudan (TT353) katossa, Egyptin 18. dynastia.
Luddiitit

Luddiittien johtaja. Kaiverrus vuodelta 1812.
Luddiitit (engl. Luddites) olivat  teollista vallankumousta vastustaneiden käsityöläisten protestiliikkeen edustajia 1800-luvun alun Britanniassa.
Historia > Tausta

Kertomuksen mukaan Ned Ludd -niminen mies oli vuonna 1779 tullut tehtaaseen Leicestershiressa ja tuhonnut raivoissaan kaksi sukkakonetta. Tosiasiassa sanontaa Luddin paikallaolosta oli käytetty koneen rikkoutuessa jo 1710-luvulta lähtien. Ei kuitenkaan ole tietoa siitä, onko Ned Ludd -niminen henkilö todella ollut olemassa. Luddismi oli kuitenkin myös ”paljon enemmän kuin pelkkä karkea yritys vastustaa uusia koneita”.
Historia > Toiminta

Teollistumisen alkuna pidetään John Kayn vuonna 1733 keksimää kangaspuiden parannusta, lentävää sukkulaa. Tuotannon tehostuessa langasta tuli pulaa, koska kehruu oli työläämpää kuin kutominen. Vuonna 1764 James Hargreaves keksi kehruu-Jennyn, jolla voitiin kehrätä kahdeksaa lankaa yhtä aikaa. Langan hinta romahti, ja Blackburnin kehrääjät tunkeutuivat Hargreavesin taloon tuhoten hänen koneensa. Hargreaves joutui pakenemaan vuonna 1767 Nottinghamiin, jossa perusti salaa tehtaan rakentamaan jennyjä. Ensimmäisen vesivoimalla toimivan kehruutehtaan avasi Richard Arkwright vuonna 1771 Cromfordissa, Englannissa. Laajentuva teollinen tuotanto syrjäytti suuren joukon ihmisiä, jotka olivat ennen saaneet elantonsa langan kehräämisestä rukilla ja kankaan kutomisesta käsin kotiteollisuustoimintana.
Luddiittiliike levisi Englannin läpi 1811, ja monia villa- ja puuvillatehtaita tuhottiin. Levottomuuksien innoittajina olivat mahdollisesti Ranskan suuren vallankumouksen tapahtumat sekä Thomas Painen kirjoitukset.
Luddiitit tapasivat öisin kaupunkeja ympäröivillä nummilla, joilla harjoiteltiin sulkeisia ja manöövereitä. Myös hyökkäykset tehtaisiin tehtiin yleensä öisin ja naamioituneina. Liikkeen pääalueet olivat Nottinghamshire marraskuussa 1811, Yorkshiren West Riding alkuvuodesta 1812 ja Lancashire maaliskuusta 1812. Hallituksen joukot tukahduttivat liikkeen kovakouraisesti. Luddiitit ja armeija taistelivat Lancashiren Burtons’ Millissa Middletonissa ja Westhoughton Millissä. Luddiitit väittivät olevansa kenraali (tai kapteeni tai kuningas) Luddin johtamia. Paikallisten raatimiesten vakoojien on väitetty lietsoneen levottomuuksia.
Väkivallaton vaihe päättyi iskussa Burtonin kutomamyllylle Lancashiressä 20. huhtikuuta 1812. Jopa tuhannen luddiitin joukko hyökkäsi tehtaaseen aseistautuneina kepein ja kivin. Tehdasta puolustivat palkatut vartijat. Armeijan saapuessa paikalle muutamia luddiitteja surmattiin, osa saatiin kiinni ja vangittiin tai hirtettiin. Tehtaanomistaja surmattiin kostoksi tuhopoltolla.
Robert Jenkinsonin hallitus teki koneenrikkomisesta kuolemalla rangaistavan rikoksen, ja 17 miestä teloitettiin Yorkissa 1813. Monia muita karkotettiin Australiaan.
Luddiitit olivat melkoisen organisoituneita, ja suurimmissa iskuissa oli mukana satoja miehiä. Heillä oli myös ilmeisen laaja tuki kansan keskuudessa. Jopa parlamentissa oli luddiittien tukijoita. Lordi Byron vastusti koneen rikkomisesta annettavaa kuolemantuomiota ja kirjoitti luddiiteille myötämielisen runon, joka uskallettiin julkaista vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Luddiittikapinat uusiutuivat katovuoden jälkeen vuonna 1816.
Näkemyksiä luddiiteista

Historioitsija E. P. Thompsonin mukaan luddiitit eivät niinkään vastustaneet teollista vallankumousta ja tekniikkaa kuin kehittyvää kapitalismia. Ennen vapaita markkinoita hinnat olivat määräytyneet perinteen ja tarpeen mukaan. Luddiittien iskuissa osa koneista jätettiin rauhaan – ne, joiden omistajat pitäytyivät vanhoissa hinnoissa ja käytännöissä. Brittiläisen sosiaalihistorian tutkijan Eric Hobsbawmin näkemyksen mukaan luddismissa oli ennen muuta kysymys kollektiivisesta työtaistelutoimenpiteestä (collective bargaining by riot), ja koneiden särkeminen on hänen mukaansa nähtävä liikkeen käyttämänä taktiikkana, jota Englannissa oli käytetty jo restauraation ajoista 1600-luvun lopulta lähtien.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luddiitit Wikimedia Commonsissa
Multivisio

42 projektorin multivisiota ohjelmoidaan Fordin autoesittelyä varten 1987.
Multivisio (joskus myös multimedia, engl. multi-image, ransk. diaporama) on termi, jolla Suomessa kutsuttiin usealla diaprojektorilla ja ääniraidalla toteutettuja näyttäviä diaesityksiä. Multivisiotuotannot muun muassa yritysesittely- ja opetuskäyttöön olivat melko suosittuja 1970- ja 1980-luvuilla, kunnes erilaiset video-ohjelmat, useista monitoreista koostuvat videoseinät ja tietokoneeseen perustuvat audiovisuaaliset esitykset syrjäyttivät ne 1990-luvulla.
Toimintaperiaatteita

Multivisiotekniikan näyttävimmät toteutukset tehtiin käyttämällä leveää panoraamavalkokangasta ja jopa kymmeniä diaprojektoreita. Niiden kuvat kohdistettiin kankaalla limittäin niin, että kuvien häivemaskein pehmennetyt reunat menivät hieman päällekkäin. Jokaista tällaista kuvapaikkaa varten tarvittiin vähintään kaksi päällekkäin kohdistettua diaprojektoria, jotta kuva voitiin vaihtaa nopealla leikkauksella tai hitaammalla häiveellä toiseen ilman mustaa taukoa.
Esityksessä voitiin näin vaihdella kuvakokoja ja niiden välisiä siirtymiä melko monipuolisesti. Kun haluttiin koko valkokankaan täyttävä iso kuva, se jaettiin moneksi erilliseksi, tarkoin kohdistetuksi diakuvaksi eri projektoreihin; kun haluttiin monesta kuvasta muodostuva "mosaiikki", jokainen projektori näytti eri kuvaa.
Tekniikkaa

Kuvien rytmittämiseksi voitiin kontrolloida kunkin diaprojektorin kolmea muuttujaa:
lamppua: nopeasti päälle, nopeasti pois, hitaasti päälle, hitaasti pois, nopea vilkutus, puoliteho yms.
kuvanvaihtoa: seuraava dia, edellinen dia, dia numero n, pidä sama dia jne.
kuvanvaihtimen suljinta: suljin kiinni (lampun sammuttamistakin nopeampi pimennys), suljin auki
Projektoreiden ohjelmointiin ja esityksen ajamiseen käytettiin aluksi yksinkertaisia häivelaitteita, joita ohjattiin esityksen ääntä toistavan nauhurin erilliselle ääniraidalle tallennetuilla ohjausimpulsseilla. 1980-luvulla projektoreita ohjaamaan tulivat mikrotietokoneet, jolloin kyettiin uusiin efekteihin kuten nopeisiin leikkauksiin ja välähdyksiin ja usean projektorin päällekkäiskuviin. Dioissa alettiin käyttää yhä monimutkaisempia rajausmaskeja yms. uudenlaisten elokuvaa tai animaatiota muistuttavien efektien aikaansaamiseksi.
Lopulta multivisioesityksiin alettiin lisätä muitakin tehokeinoja, kuten ajastettua pyrotekniikkaa, filmi- tai videoprojektoreita ja valkokankaan läpi ajavia autoja. Tällöin alettiin puhua multivision sijasta joskus multimediasta, joka sana on sittemmin saanut digitalisoitumisen myötä uusia merkityksiä.
Useimmat multivisiotuotannot perustuivat Kodakin valmistamiin Carousel-pyörölipasta käyttäviin diaprojektoreihin. Esityksen kuvamäärää ja kestoa rajoitti lippaaseen mahtuva kuvamäärä, joka oli aluksi 80 diaa ja myöhemmin 140 ohuisiin kehyksiin kehystettyä diaa. Esitysten toteuttaminen oli myös kallista sekä paljon aikaa, tilaa ja henkilöresursseja vievää. Ennen esitystä projektorit oli kohdistettava ja tarkennettava. Jotta ei häirittäisi itse esityksen ääntä, projektorien oli sijaittava äänieristetyssä tilassa niiden tuulettimien ja kuvanvaihtimien tuottaman melun takia. Koko esitys saattoi keskeytyä yhden projektorin lampun palamiseen tai kuvanvaihtimen rikkoutumiseen.
1990-luvulle tultaessa videotekniikka ja tietokonepohjainen esitysgrafiikka syrjäyttivät multivision, 2000-luvulle tultaessa digitaalinen valokuva syrjäytti diakuvat. Kodak lopetti diaprojektorien tuotannon 2004.
Multivisio Suomessa

Suomessa multivision pioneeri oli latvialaissyntyinen valokuvaaja Odert Lackschéwitz, joka kuvasi ja rakensi ensimmäiset vähintään yhdeksän projektorin yritysmultivisiot 1970-luvun alkupuolella. Suomalaisyrityksistä multivisio tuli ensimmäisenä Nokian silloiseen pääkonttoriin Helsingin Rautatientorille. Muita edelläkävijöitä multivisioiden käyttäjinä olivat Rauma-Repola ja Neste. Suurin Suomessa tehty multivisio oli Lackschéwitzin Sevillan maailmannäyttelyyn 1992 tekemä 120 projektorin esitys.
Suomen tuotteliain ja kansainvälisesti palkituin multivisioiden tuotantoyhtiö on helsinkiläinen Smile Audiovisual, joka sekin siirtyi videotekniikkaan 1990-luvun alussa. Myös Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen nuorisotyön tiimissä toiminut Timo J. Malmi (1960–2003) oli arvostettu multivisioiden tuottaja.
Martti Jännes suunnitteli ja ohjasi 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa Tiedekeskus Heurekan Verne-teatteriin Valon ihme -nimisen teoksen, joka yhdistää 70 millimetrin filmille kuvattua elokuvaa ja multivisiota. Sen esittämiseen tarvitaan planetaarionmuotoinen valkokangas, 70 mm ja 35 mm elokuvaprojektorit ja vielä kahdeksan kuvaruudun multivisiolaitteisto.
Aiheesta muualla

Videotallenne autourheiluaiheisesta multivisiosta
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Multi-Image
Käännös suomeksi
Louhisaaren kartano

| Louhisaaren kartano |
| --- | --- |
 Museoitu päärakennus kesällä 2007.
Sijainti:  Askainen
Rakennustyyppi:  kartanolinna
Valmistumisvuosi:  1655
Rakennuttaja:  Herman Klaunpoika Fleming
Haltija:  Museovirasto
Kerrosluku:  3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Louhisaaren kartano Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Louhisaari (ruots. Villnäs slott) on Askaisissa nykyisen Maskun kunnan alueella Varsinais-Suomessa sijaitseva kartanolinna. Päärakennusta sekä sivurakennuksia ympäröi englantilaistyylinen puisto, ja kokonaisuus muodostaa yhden Suomen parhaiten säilyneistä kartanomiljöistä. Päärakennus ja sivurakennukset ovat valmistuneet vuonna 1655.
Louhisaari kuului Fleming-suvulle noin vuodesta 1450 vuoteen 1791 ja Mannerheim-suvulle vuodesta 1795 vuoteen 1903. Se on Suomen marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin syntymäkoti. Kartano päätyi vuonna 1961 Suomen valtion omistukseen ja Muinaistieteellisen toimikunnan eli nykyisen Museoviraston hallintaan. Päärakennus sivurakennuksineen restauroitiin ja avattiin museoksi sisustettuna yleisölle 1. kesäkuuta 1967.
Kenraalikuvernööri Herman Klaunpoika Fleming rakennutti 1650-luvulla valmistuneet Askaisten kirkon ja Louhisaaren linnan. Louhisaaren patronaattioikeudet lakkasivat viimeisenä kartanona Suomessa vuonna 1910.
Kartano ja kirkko muodostavat valtakunnallisesti merkittävän rakennetun kulttuuriympäristön.
Louhisaaren kartano ja sen kaksi sukua

Louhisaaren kartano on ollut alueen merkittävä maanomistaja, päätilan lisäksi kokonaisuuteen kuului useita sivutiloja. Päätilan pinta-ala 1930-luvulla oli noin 770 hehtaaria. Louhisaarella oli myös torppia, vuonna 1900 niitä oli kahdeksantoista.
Kartanon historiaan kuuluu kaksi merkittävää aatelissukua: Flemingit, jotka omistivat Louhisaaren noin vuodesta 1450 vuoteen 1791 eli noin 340 vuotta ja Mannerheim-suku, jonka hallussa kartano oli runsaan sadan vuoden ajan vuodesta 1795 vuoteen 1903. Ensimmäinen Fleming-sukuinen omistaja oli suomalaissyntyinen aseenkantaja Magnus Fleming, joka solmi avioliiton kartanon omistajan Niilo Hermaninpoika Kurjen tyttären Elin Kurjen kanssa. Fleming-suku luopui kartanosta, kun ”viimeiseksi rikkaaksi Flemingiksi” mainitun hovijunkkari Herman Klaunpoika Flemingin (1734–1789) perilliset joutuivat Flemingin velkojen takia myymään Louhisaaren parin vuoden kuluttua hänen kuolemastaan. Ensimmäinen Mannerheim-sukuinen omistaja oli ruotsalaissyntyinen majuri ja kreivi Carl Erik Mannerheim ja viimeinen vapaaherratar Vilhelmina Mannerheim (1836–1905), joka oli marsalkka Mannerheimin isän sisar.
Vuonna 1932 Louhisaaren kartanon omistajina olivat Oskar ja Naimi Hannus, joille se oli kuulunut vuodesta 1903. Vuonna 1932 kartanoon kuului 759,5 hehtaaria maata, josta puutarhaa oli 2,5 hehtaaria, peltoa 341,3 hehtaaria, metsää 358,2 hehtaaria ja luonnonniittyä 57 hehtaaria. Kotieläiminä oli 23 hevosta, 110 lehmää, viisi sonnia, 23 sikaa, kaksi lammasta ja 105 kanaa.
Ympäristö

Louhisaarta lähestyttäessä avautuu eteen pitkälti sama näkymä kuin 1650-luvun lopullakin: kartanoon johtaa pitkä puukuja ja sen päässä avautuu päärakennuksen, toisiinsa nähden symmetristen sivurakennusten ja aidan rajaama niin kutsuttu kunniapiha (ransk. Cour d'honneur). Louhisaaren kunniapiha on ranskalaisten esikuviensa mukaisesti ankaran karu eli vailla mitään istutuksia. Piha on hiekkapintainen ja alun perin sitä rajasi tulosuunnasta sivurakennusten päätyjen kohdalla sijainnut muuri, josta on vielä näkyvissä jäänteitä. Myöhemmin rakennettiin uusi muuri hieman loitommaksi rakennuksista, sen paikkaa merkitsee nykyisen pihahiekan ja nurmikon raja. Kolmannen muurin paikka sijaitsi vielä etäämpänä nykyisen rauta-aidan kohdalla. Aita on rakennettu 1960-luvulla, mallia on otettu ruotsalaisista aidoista. Päärakennuksen ja sivurakennusten väli oli suljettu myös muureilla, jotka nekin on nykyään korvattu aidalla.
Ympäristö > Louhisaarentie

Askaisten kirkon ja Louhisaaren välinen Louhisaarentie eli yhdystie 1932 on pituudeltaan runsaat kaksi kilometriä ja tekee niin kutsutun Temppelinmutkan kohdalla 90 asteen käännöksen. Tienvarren puuistutuksista 1600-luvulta ei ole säilynyt tietoja ja alkuperäisiin puihin kohdistuvat oletukset perustuvat Louhisaaren kartanon arvoon ja 1600-luvun yleisiin ihanteisiin. Niiden perusteella Louhisaareen olisi alun perin istutettu tammikuja. Vuodelta 1757 olevassa matkakuvauksessa on mainittu, ettei kartanolla ole tammia, vaikka ne kaunistavat maisemaa ja ovat laivanrakennuksen hyötypuita. Samassa matkakertomuksessa sanotaan, että Nousiaisissa olleen kartanon tammet oli viety isonvihan (1700–1721) aikana, joten Louhisaaren tammet olisivat voineet kokea saman kohtalon. Myös suurina nälkävuosina vuosien 1696 ja 1697 välinen talvi oli poikkeuksellisen kylmä ja alkuperäinen puusto olisi voinut paleltua silloin. Nykyään Louhisaarentien varressa Temppelinmutkan kohdalla ja myös muissa maisemakohdissa on hyvin vanhoja tammia, joiden ikää ei ole tutkittu, samoin tien varrella on vanhoja maisemamäntyjä. Kirkon ja kartanon välille istutettiin koivukuja viimeistään 1810- tai 1820 luvulla, jolloin Vendla Sofia Mannerheim uudisti myös Louhisaaren puutarhaa. Nykyään Temppelinmutkan ja kirkon välillä ei ole puukujaa. Temppelinmutkasta kartanoon johtava nykyinen koivukuja on istutettu 1960-luvulla, kun kartano oli tullut valtion omistukseen.
Päärakennus

Vuonna 1655 valmistunut kartanon päärakennus on yksi Suomen harvoista italialaisesta palladiolaisesta arkkitehtuurista vaikutteita saaneista linnoista. Suurvalta-ajalta on Suomessa vain kaksi ylhäisaatelin arkkitehtuurioppien mukaan rakennettua kartanoa: Louhisaari ja sitä hieman nuorempi Suur-Sarvilahden kartano, joka on tyylillisesti hollantilaista klassismia. Louhisaaren päärakennuksen ja sivurakennukset rakennutti Herman Klaunpoika Fleming. Samaan aikaan Fleming rakennutti myös Askaisten kirkon kartanon kappelikirkoksi.
Kolmikerroksinen kivilinna on muurattu tiilestä, rapattu ja kalkittu valkoiseksi, kivijalan ylin osa on suorakulmaiseksi hakattua hiekkakiveä.. Julkisivut ovat tiukan symmetriset Paanuilla verhottu katto on korkea niin kutsuttu hollantilaiskatto eli aumakatto, jossa on kaartuvat lappeet. Katolla on kattokolmiot jokaisella neljällä sivulla, ja räystään alla konsolirivi – muita julkisivukoristeita ei portaalin lisäksi ole. Rakennuksen nykyiset ikkunat ovat rokokootyyliset, alinta kerrosta lukuun ottamatta 16-ruutuiset.
Linnan sisäänkäyntiä korostaa kivestä veistetty näyttävä portaali, joka on tyyliltään kuten samaan aikaan Tukholmaan tehdyt portaalit. Tekijä oli tukholmalainen kivenhakkaaja Johan Wendestam. Portaalin kivi on harmaanvihreää gotlantilaista hiekkakiveä ja yläosan kirjoituslaatta on punaista kalkkikiveä. Nykyinen ulko-ovi on 1960-luvulta, mallina oli Askaisten kirkon 1600-luvulta oleva pääovi, lukko on 1600-luvulta. Linnassa oli alun perin turvallisuussyistä vain yksi ulko-ovi, toinen ovi tehtiin luoteispäätyyn palvelusväen käyttöön vasta 1800-luvulla.
Rakennuksen kaikissa kerroksissa on sama huonejako: kaksi rakennuksen päätyseinien suuntaista seinää jakavat kerrokset kolmeen osaan, keskiosaan sijoittuu pihan puolella eteishalli ja hallit ja puiston puolella kamari tai salonki. Rakennuksen itänurkassa on pääportaikko, joka johtaa kellarista ullakolle. Toinen portaikko on palvelusväen käyttämä kierreporras, joka sijaitsee eteläkulman lähellä. Huonejaosta on kaksi poikkeusta: kolmannen kerroksen juhlasali, joka kohdalla alemmissa kerroksissa on kaksi huonetta ja toisen kerroksen kreivin eteinen, jonka tila ensimmäisessä kerroksessa kuuluu eteishalliin ja kolmannessa  halliin.
Kolmikerroksisen kivilinnan kerroksilla oli kullakin oma käyttötarkoituksensa. Alin kerros oli taloustilaa ja palvelusväen käytössä, kerroksen huoneita on käytetty myös säilytys- ja varastotiloina. Toinen kerros oli varsinainen asuinkerros ja kolmas kerros oli juhlakerros, joka oli varsinkin hovin kanssa tekemisissä olevalle 1600-luvun aatelille välttämätön – Herman Klaunpoika Fleming oli merkittävässä asemassa Ruotsissa ja Louhisaaren rakennuttaminen loi hänen yhteiskunnalliselle asemalleen näkyvät puitteet. Myös Ruotsin puolella vaurastunut aatelisto rakennutti maaseutulinnoja ja kaupunkipalatseja ja kunnostutti vanhoja sukulinnoja. Fleming valitsi rakennuspaikaksi synnyintilansa Louhisaaren, vaikka hänellä olisi ollut linnoja myös Ruotsissa.