stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kinburnin kynnäs
Nimi

Muinaisina aikoina nykyisen Kinburnin niemimaan väitetään olleen saari, jota foinikialaiset kauppiaat ja merirosvot tunsivat melko hyvin, ja jolloin tätä aluetta kutsuttiin kreikaksi nimellä Borysphenida ja muinaisvenäjäksi Valkoinen ranta. Joidenkin lähteiden mukaan antiikin kreikkalainen historioitsija Herodotos vieraili tällä niemimaalla 400-luvulla eaa. ja kuvasi tätä ”tiheän metsän alla olevaksi maaksi eli muinaiskreikaksi Hileia tai Hylaea, jonka yläpuolella, Ala-Dneprin tulva-alueen eteläosassa asuvat Skyytian maanviljelijät".  600- 500-luvulla eaa. historiallisen Olbian asukkaat pitivät tätä pyhänä maana ja edelleen siitä legendat  kertovat kuin paikasta, jossa jumalat asuivat. Myös skyyttien rituaalikeskuksen arvellaan olleen juuri täällä.
1400-luvulla turkkilaiset rakensivat kynnään etuvartioasemaksi, joka suojeli niemimaata  Zaporižžjan kasakkojen "maihinnousuilta". Niemimaan länsikärjelle nousi linnoitus, mikä esti vihollisalusten tien Dneprin-Bugin-suistoon ja mikä auttoi hallitsemaan kauppalaivoja ja torjumaan tehokkaasti merirosvoja. Kynnään päässä sijaitsi 1400–1600-luvuilla tataarikylä Kil-burun, jossa oli vartiotorni. Se toimi sekä satamana että sotilaallisena etuvartioasemana, josta pidettiin silmällä kaikkia sanansaattajia, suolantuottajia ja kauppiaita, jotka matkustivat Zaporižžjan eteläisten kaupunkien kautta Otšakiviin ja Krimille. Nimi tuli turkkilaisista sanoista ”kil” (turk. Kıl) eli ”hius” hiusohuesta kynnäästä johtuvasti ja ”burun” eli niemi tai nenä, josta noin 2 meripeninkulman (n. 4 kilometrin) päässä sijaitsi Özün (Özin ja alun perin Kara-Kerman) linnoitus ja noin 6,5 kilometrin päässä Otšakivin kaupunki. Niistä kahdesta Kil- ja burun-sanasta on niin niemimaan kuin kynnään nykyinen maantieteellinen nimi peräisin. Venäjän–Turkin sotaa seuranneen vuonna 1774 solmitun Kutšuk Kainardžin rauhan ehtojen mukaan Kil-burun  liitettiin Venäjän keisarikuntaan ja tuli tunnetuksi Kinburnina.
Kynnään kuvaus

Kinburnin kynnäs tai särkkä on autio, matala, kapea, kitukasvuisten kasvien, pensaiden, aroheinien ja ruokojen peittämä hiekkakaistale Dneprin–Bugin estuaarin ja Mustanmeren välisellä rajalla. Tasainen hiekkainen pinta vaihtuu eolisiin kukkuloihin, joilla on korkeutta 4–5 metristä 8–10 metriin. Samaan aikaan Kinburnin kynnäs on kuin leveä hiekkaranta, joka on peitetty hienolla valkoisella hiekalla. Kynnäs kurottautuu Mustaanmereen 10 kilometriä pitkänä kolmiona, minkä leveys vaihtelee 100 metristä 1,5 kilometriin. Kynnään kokonaispinta-ala on yli 200 hehtaaria. Päivän keskilämpötila kesäkaudella on +20–23°C, joinakin vuosina lämpötila nousee +35–40°C ja sateet ovat täällä hyvin harvinaisia. Vuodessa on yli 150 aurinkoista päivää. Lähellä Otšakivin kaupunkia päättyy makea Dnepr-joki ja virtaa Mustaanmereen kuljetettuaan tänne Inhulin ja Etelä-Bugin vedet. Makevesien siirtymisen rajan vaahtoinen viiva ulottuu Otšakivista Kinburnin kynnään saakka.
Kinburn on lintujen ja vesilintujen suosimaa elinympäristöä. Ukrainan ensimmäinen alueellinen maisemapuisto "Kinburnska Kosa" perustettiin Mykolajivin alueneuvoston kansanedustajaneuvoston päätöksellä 15. lokakuuta 1992 lintujen lisääntymiseksi ja pesintöjen suojelemiseksi. Suojeltavasta 17 800,2 hehtaarin alueesta 5 631 hehtaaria on vesistöä. Puisto sisältää Kinburnin niemimaan ja sen viereisen kilometrin mittaisen alueen Dneprin-Bugin estuaarista. Alun perin hallinnollisesti alue oli osa Mykolajivin alueen Otšakivin piiriä. Kynnäs on myös osa Biloberežžja Svjatoslavan kansallispuistoa.
Kynnään merkitys > Kynnäästä saareksi

Kinburnin kynnäs vaikuttaa edelleen merenkulkuun niin etelään kuin itään, mm. pääsyyn Mustaltamereltä merkittävään ja Ukrainan tämänhetkisten satamien joukossa toiseksi suurimpaan Mykolajivin satamaan. Venäjän sotajoukot ovat vuodesta 2022 käyttäneet Kinburnin kynnästä kontrolloidakseen vastarantaa ja siten yrittäneet pitää hallinnassa viljasopimukseen osallistuvien kansainvälisten kuljetusten merireitit. Siitä syystä syksystä vuonna 2022 alkaen Kinburnin kynnäs on ollut Mykolajivin alueen ainoa alue, joka on edelleen väliaikaisesti miehitettynä.
Kah'ovkan padon murtuessa 6. kesäkuuta 2023 tulvavesi katkaisi Kinburnin niemimaan ja mantereen välisen maayhteyden. Samaan aikaan, kun noin tuhat hehtaaria metsää tulvi, niemimaalla syttyi laajamittaisia tuhoisia metsäpaloja ja lounaistuulen kerrotaan tuoneen savua 60 kilometrin etäisyydellä sijainneeseen Mykolajiviin.
Legendoja

Legendat kertovat sekä kauniista ja uhmarohkeista amatsoneista, jotka tukivat matriarkaattia ja uhrasivat vangittuja komeita miehiä jumalille, samoin siitä kuinka Herakles päihitti heidät. Muinaisen legendan mukaan kynnään rannikolla käytiin suuri meritaistelu, jossa voiton vei Akhilleus ja sen kunniaksi hän järjesti täällä seremoniallisia urheilupelejä, joiden johdattamana kreikkalaiset alkoivat kutsua tätä paikkaa ”Akilleen juoksuksi”. Muiden legendojen mukaan kynnäällä seisoi maaviljelyn ja hedelmällisyyden jumalattaren Demeterin majesteettinen temppeli. Toinen legenda kertoo, että tässä oli Kuun, velhojen ja aaveiden jumalattaren Hekaten pyhä lehto. Uskomukset kertovat, että muinaisina aikoina tänne tultiin hakemaan suolaa. Ja että skyytit pitivät tätä aluetta pyhänä ja piilottivat tänne aarteensa, Skyytian kullan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kinburnin kynnäs Wikimedia Commonsissa
Syksyisellä Kinburnilla
Kinburnin linnakkeet taistelukartalla,
Iivananlinna

Iivananlinna.
Narvan linna ja Iivanan linna vuonna 2020.
Iivananlinna (ven. Ивангородская крепость, Ivangorodskaja krepost, vir. Jaanilinna linnus) on keskiaikainen linna joka sijaitsee Narvajoen rannalla Ivangorodissa, Venäjällä. Linnan vastapäätä joen itärannalla sijaitsee Narvan linna joka on Viroon kuuluvassa Narvan kaupungissa. Iivananlinnaa ryhdyttiin rakentamaan tsaari Iivana III:n aikana vuonna 1492 sen jälkeen, kun Moskovan suuriruhtinaskunta sai Novgorodin valtansa alle vuonna 1478. Linnan tarkoitus oli varmistaa Nevan alueen puolustus Baltian suuntaan. Linnan ympärille on sittemmin kasvanut Ivangorodin kaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iivananlinna Wikimedia Commonsissa
Ivangorodin linnoitus. Linnasta linnnaan, Fort.fi. Arkistoitu 12.5.2012.
Бродячая Камера - Заметки о Санкт-Петербурге и окрестностях - Альбом Enlight.ru. (venäjäksi) Kuvia Ivangorodin linnoituksesta.
Haukivuoren kirkko

| Haukivuoren kirkko |
| --- | --- |
 Haukivuoren kirkko
Sijainti:  Haukivuori, Mikkeli
Koordinaatit:  61°59′33″N, 027°09′56″E
Seurakunta:  Haukivuoren alueseurakunta, Mikkelin tuomiokirkkoseurakunta
Rakentamisvuosi:  1951
Suunnittelija:  Veikko Larkas
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  450
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Haukivuoren kirkko, sankarihaudat kesällä 2014.
Haukivuoren kirkko on Mikkelin Haukivuorella sijaitseva tiilikirkko. Se on arkkitehti Veikko Larkaksen suunnittelema ja valmistui vuonna 1951. Rakennus on saanut vaikutteita funktionalismista ja keskiajan kirkoista. Kirkon alttaritaulu on Veikko Vionojan maalaama ja se esittää ylösnoussutta Kristusta Pátmoksen saarella apostoli Johannesta lohduttamassa.
Historia

Haukivuorelle rakennettiin ensimmäinen rukoushuone vuonna 1740. Jaakko Jaakonpoika Leppänen rakensi puisen ristikirkon nykyisen kirkon paikalle vuosina 1794–98. Erillinen kellotapuli rakennettiin vuosina 1838–39 kirkon viereen. Puukirkko tuhoutui tulipalossa vuonna 1949 ja nykyinen tiilikirkko rakennettiin sen tilalle.
Kirkon sankarihautausmaan muistomerkin on tehnyt kuvanveistäjä Oskari Jauhiainen vuonna 1959.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haukivuoren kirkko Wikimedia Commonsissa
Kaprion linna

Kaprion linna toukokuussa 2006.
Kaprion linna (ven. Копо́рская кре́пость, Koporskaja krepost) keskiaikainen linna Venäjällä Leningradin alueella. Se sijaitsee Lomonosovin piiriin kuuluvassa Kaprion kunnassa.
Historia

Ensimmäinen maininta Kaprion linnasta on vuodelta 1240, jolloin saksalaiset ristiritarit tunkeutuivat Novgorodin alueelle ja rakensivat tänne puisen linnoituksen. Aleksanteri Nevskin johtamat novgorodilaiset, laatokanlinnalaiset, karjalaiset ja inkeriläiset valtasivat ja hävittivät sen seuraavana vuonna. Vuonna 1280 Aleksanterin poika Dmitri Aleksandrovitš rakennutti kivisen linnan, jonka novgorodilaiset hävittivät kaksi vuotta myöhemmin. Se rakennettiin uudelleen vuonna 1297. Kaprio toimi Vatjan viidenneksessä Kargalin pogostan keskuspaikkana, mutta sillä ei koskaan ollut suurta taloudellista merkitystä.
Moskovalaisaikana linnaa vahvistettiin, ja useimmat säilyneet rakenteet ovat peräisin tältä ajalta. Maunu Eerikinpoika valtasi Kaprion linnoituksen vuonna 1350. Ruotsalaiset valtasivat linnan pitkänvihan aikaan vuonna 1581, mutta se luovutettiin Venäjälle Täyssinän rauhassa. 1600-luvun alussa ruotsalaiset valtasivat linnan uudestaan. Venäjä sai sen takaisin vuonna 1703.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaprion linna Wikimedia Commonsissa
Kypärämäen kirkko

| Kypärämäen kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Loukkukatu 7, Kypärämäki, Jyväskylä
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Lapuan hiippakunta
Seurakunta:  Jyväskylän seurakunta
Rakentamisvuosi:  1954
Suunnittelija:  Matti Hämäläinen
Materiaali:  rapattu tiili
Poistui käytöstä:  2011
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kypärämäen kirkko on käytöstä poistettu kirkkorakennus Jyväskylässä, Kypärämäen kaupunginosan Köhniöllä. Arkkitehti Matti Hämäläisen suunnittelema, rapatusta tiilestä rakennettu kirkko valmistui vuonna 1954.
Vuonna 1950 Jyväskylän kaupunkiseurakunnan kirkkoneuvosto suunnitteli kirkkojen rakennuttamista Kypärämäkeen sekä Keljoon. Seuraavana vuonna seurakunta luopui Keljon kirkon perustamissuunnitelmista ja päätti ostaa maata vain Kypärämäestä, sillä varoja jouduttiin käyttämään Seppälänkankaan hautausmaan rakentamiseen. Kirkon suunnittelijaksi nimitettiin vuonna 1953 Matti Hämäläinen, joka oli vuonna 1940 laatinut Kypärämäen ensimmäisen asemakaavan. Kaupunki hyväksyi hänen laatimansa suunnitelman vuoden 1954 maaliskuussa ja rakennus valmistui marraskuussa. Kirkko otettiin käyttöön vuoden 1955 tammikuussa.
Rakennuksessa on kolme kerrosta: kellari, pohjakerros sekä ylin kerros, jossa oli asunto sekä papille että diakonissalle. Hämäläisen suunnitelman mukainen kellotapuli (pukkitapuli) valmistui kirkon pihalle vuonna 1959.
Kirkko myytiin kiinteistösijoitusyhtiölle vuonna 2011. Rakennus on sittemmin ollut asuinkäytössä ja suojeltu kaavalla.
Vesunnin kartano

Vesunnin kartanon sijainti Vanajaveden kapeikon Mervenselän itärannalla venäläisessä topografikartassa vuodelta 1899. Länsirannalla on Merven kylä ja kartano.
Vesunnin kartano (myös Vesunti ja Vesunta) (ruots. Vesunda gård, lat. Vesundia ) on kartano Hattulassa. Kartano sijaitsee Vanajaveden Mervenselän itärannalla, noin 4,5 km Hattulan vanhasta kirkosta pohjoisluoteeseen. Vesunta on yksi Suomen vanhimmista taloista. Mailla on ollut linna ja luostari. Kartanon puinen päärakennus on rakennettu vaiheittain 1800-luvun kuluessa.
Historia

Kartanon alueella on asuttu hyvin pitkään ja siellä sijaitseekin mahdollinen rautakautinen kalmisto.
Ensimmäinen kirjallinen maininta kartanosta on vuodelta 1319 Turun tuomiokirkon mustassa kirjassa. Vuonna 1319 Vesunnin omistajat Paulus ja hänen vaimonsa Melutha luovuttivat Vesunnin kaiken kiinteän ja irtaimen omaisuuden Gunnarille ja hänen jälkeläisilleen ikiaikaiseksi omaisuudeksi syytinkiä vastaan.
Turun tuomiokirkkoseurakunta omisti kartanon vuodesta 1357. Seuraavina omistajina mainitaan Ala-Satakunnan kihlakunnantuomari Bengt Oloffson, Ruotsin valtionhoitaja Sten Sture vanhempi vuosina 1498-1503 ja Sten Sturen leski Ingeborg Tott.
Kartano oli myöhemmin Tott-aatelissuvun ja Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan hallussa.
Vesunnin kartano oli kuningas Kustaa Vaasan yksityisomaisuutta, ja siksi Vesuntia pidettiin aitona kuninkaankartanona. Valtion omistamia kartanoita voidaan kutsua tästä syystä kruununkartanoiksi.
Kartanon vanhin nykyään tunnettu rakennus oli ilmeisesti jalkaväen päällikkö Arvid Henrikinpoika Tavastin 1500-luvulla rakennuttama Vesunninmäen linna, mutta se saattoi olla myös luostari, koska kartano oli Turun tuomiokirkon omaisuutta ennen Tawastin kautta. Naantalin Pyhän Birgitan luostarin munkit ja nunnat nähtävästi asuivat Vesunnissa, kun he maalasivat Hattulan Pyhän Ristin kirkon seinä- ja kattomaalaukset 1510-luvulla eli ennen Kustaa Vaasan aikaa. Taidemaalari Magnus von Wright luonnehti päiväkirjassaan Vesunninmäen linnaa luostariksi.
Kolmikerroksinen harmaakivilinna tuhoutui todennäköisesti suuren Pohjan sodan aikaisen Isonvihan aikana, koska linnan katto romahti nähtävästi vähäisen ylläpidon takia. Linnan valtavasta koosta kertoo esimerkiksi se, että vanhojen verotietojen mukaan linnassa oli 165 ikkunaa. Linnan rauniot purettiin 1840-luvulla, ja kivet käytettiin kartanon kivinavetan rakentamiseen.
Ramsay-suvun jäsen eversti Anders Henrik Ramsay omisti kartanon vuonna 1761. Kartanon omisti 1700-luvun loppupuolella Enoch Nauclér, aateloituna Furuhjelm.
1800-luvun puolivälissä kartano kuului Lepaan kartanon omistajan, pietarilaisen kauppiaan Philipp Peter Heimbürgerin († 1847) suvulle. Insinöörien Pehr ja Axel Heimbürgerin vuonna 1866 tapahtuneen konkurssin jälkeen suvun maaomaisuus tuli 1868 myyntiin pakkohuutokaupalla. Kartanon huusi Lepaan kartanon entinen pehtoori ja Philipp Peter Heimbürgerin lesken Marian kolmas aviomies Carl Fredrik Packalén hintaan 30 000 markkaa. Hintaan vaikuttu alentavasti se, että leski Marialla oli elinkautinen nautintaoikeus Vesunnin kartanoon. Lopulta vuonna 1870 kartano ja siihen kuuluvat kaksi akumenttitaloa päätyivät hintaan 63 000 markkaa maanviljelijä, agronomi Gustaf Karénille.
Vuonna 2024 Vesunnin kartanon maille valmistui kansainväliset mitat täyttävä kouluratsastuksen kilpakenttä ja 40-paikkainen hevostalli. Wesunda Dressage -ratsastuskeskuksen perusti yrittäjä Heidi Taipale.
Kirjallisuutta

Kauko Kare: Vanhan Kuninkaankartanon iloiset vuodet (Hattulan Vesunnin kartano).  Alea-kirja, 1994.
Hattula
| --- | --- |
Kyliä ja taajamia: Kivijoki • Koski • Lepaa • Mervi • Nihattula • Parola • Parolannummi • Pekola • Rahkoila • Sattula
Luonto: Alajärvi • Iso Tähilammi • Lehijärvi • Leteensuo • Pikku Tähilammi • Retulansaari • Sotkajärvi • Vanajavesi
Nähtävyyksiä: Hattulan Kotikirkko • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hattulan uusi kirkko • Mierolan silta • Panssarimuseo • Parolan leijona • Ryysyranta • Tenholan linnavuori • Tyrvännön kirkko • Tyrvännön sakaristo
Muuta: Ahlbackan kartano • Hattulan vaakuna • Lepaan puutarhaopisto • Panssariprikaati • Parolan lentokenttä • Parolannummen kenttäalttari • Parolan rautatieasema • Parolan Visa • Pekolan Isku • Satulinna • Tyrvännön lentokenttä • Vesunnin kartano
Hattulan vaakuna
Anwar Sadat

| Anwar Sadat |
| --- | --- |
 Anwar Sadat vuonna 1980.
Egyptin 3. presidentti
 15. lokakuuta 1970 – 6. lokakuuta 1981  
Pääministeri:  Mahmud Fawzi Aziz Sedki Abdelaziz Hejazi Mamduh Salem Mustafa Khalil
Varapresidentti:  Ali Sabri Mahmud Fawzi Hosni Mubarak
Edeltäjä:  Gamal Abdel Nasser
Seuraaja:  Hosni Mubarak
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. joulukuuta 1918 Mit Abu al-Kum, al-Minufiyah, Egypti
Kuollut: 6. lokakuuta 1981 (62 vuotta) Kairo, Egypti
Puoliso:  Jehan Sadat
Tiedot
Puolue:  Arabisosialistinen liitto
Uskonto:  islam
Kunnianosoitukset:   Nobelin rauhanpalkinto (1978)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.anwarsadat.org
Muhammad Anwar al-Sadat (arab. محمد أنور السادات‎, Muḥammad ’Anwar as-Sādāt, 25. joulukuuta 1918 Mit Abu al-Kum – 6. lokakuuta 1981 Kairo) oli egyptiläinen poliitikko ja Egyptin presidentti 1970–1981. Sadat oli mukana kuningas Faruqin syrjäyttäneessä vallankaappauksessa vuonna 1952 ja hän nousi Gamal Abdel Nasserin varapresidentiksi. Nasserin kuoltua presidentiksi itse noussut Sadat kävi presidenttikaudellaan jom kippur -sodan Israelia vastaan, mutta sai sitä seuranneista rauhanneuvotteluista ja Camp Davidin rauhasta Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1978. Muuten hän pyrki uudistamaan maan taloutta Nasserin kauden sosialismista ja avasi Egyptiä länsimaihin. Sadat murhattiin sotilasparaatissa vuonna 1981.
Sadat vuonna 1953.
Nuoruus

Muhammad Anwar al-Sadat syntyi 25. joulukuuta 1918 pienessä Mit Abu Komin kylässä Niilin suistolla noin 60 kilometriä Kairosta pohjoiseen. Perhe oli nubialainen. Isä oli sotilas ja sukunsa ensimmäinen maallisen koulutuksen saanut. Äiti oli kotoisin Sudanista. Lapsia suuressa perheessä oli 13. Sadat varttui kotikylässään 7-vuotiaaksi saakka. Hänen vanhempansa matkustivat ajoittain töihin Sudaniin, jolloin Sadat oli hoidettavana isoäidillään. Sadat muisteli myöhemmin pitäneensä lapsuudestaan maalaiskylässä. Hän kuvaili tuolloisten kokemustensa vaikuttaneen myös hänen myöhempään ajatteluunsa. Sadat piti fellaheja eli talonpoikia Egyptin yhteiskunnan kulmakivenä ja esimerkiksi perinteiden varjelijoina. Sadat sanoi myös heränneensä poliittisesti jo lapsena hänen kuunneltuaan isoäitinsä tarinoita egyptiläisten vastarinnasta brittejä vastaan esimerkiksi Dinšawain tapahtumien kautta. Vuonna 1925 Sadat muutti isänsä mukana Kairoon, jossa hän valmistui toisen asteen oppilaitoksesta vuonna 1930. Egyptin armeijaa laajennettiin vuonna 1936, mikä mahdollisti Sadatin seurata isäänsä sotilasuralla. Hän valmistui sotilasakatemiasta vuonna 1938.
Valmistumisensa jälkeen nuori upseeri Sadat lähetettiin Ylä-Egyptiin Mankabadiin. Mankabadissa hän tutustui toiseen nuoreen upseeriin Gamal Abdel Nasseriin. Sadat, Nasser ja muut nuoret samanhenkiset upseerit alkoivat muodostaa vapaiden upseerien verkostoa, jolla oli huomattava vaikutus Egyptissä myöhemmin. Toisen maailmansodan aikana Sadat elätteli toiveita Saksan voitosta Pohjois-Afrikassa ja Egyptin mahdollisesta itsenäistymisestä tätä kautta. Brittiviranomaiset pidätyttivät hänet ja hän sai vankeustuomion. Sadat pakeni vankilasta lokakuussa 1944 ja hän piilotteli virkavallalta maailmansodan loppuun saakka. Samalla hän alkoi radikalisoitua poliittisesti. Tultuaan pidätetyksi uudestaan sodan jälkeen hän tunnusti sekaantuneensa talousministeri Amin Uthmanin murhaan tammikuussa 1946. Sadatin oikeudenkäynti järjestettiin vasta vuonna 1948, mutta hänet päädyttiin vapauttamaan ilman tuomiota. Vuonna 1950 hän palasi armeijan riveihin kapteenina. Hän palasi jälleen Nasserin ja Abd al-Hakim Amirin vapaiden upseerien piiriin. Vapaat upseerit olivat alkaneet suunnitella vallankaappausta. Egypti oli maailmansodan jälkeen sisäisesti kaoottinen suurien sosioekonomisten ongelmien takia. Kuningas Faruq ja maan hallinto olivat menettäneet arvovaltansa kansan silmissä ja tilanne oli otollinen vallankumoukselle.
Egyptin vallankumous ja Nasserin aika

Sadat oli mukana suunnittelemassa vallankaappausta, vaikka Nasser ei täysin luottanut häneen. Toisin kuin Sadat, Nasser oli ollut mukana Israelin itsenäisyyssodassa, jolla oli ollut suuri vaikutus hänen näkemyksiinsä. Nasser myös epäili Sadatilla olevan mahdollisesti yhteyksiä Muslimiveljeskuntaan tai jopa kuninkaan hoviin. Sadat saikin vallankaappauksessa vain sivuroolin. Vallankaappaus alkoi yöllä 23. heinäkuuta 1952. Vallankaappaus sujui verettömästi ja aamulla Sadat sai tehtäväkseen lukea Muhammad Naguibin nimissä radiossa julistuksen, jossa hän kertoi Egyptin kansalle armeijan ottaneen vallan ”korruptoituneelta hallitukselta”. Sadat vetosi puheessa kansan tukeen muistuttaen näitä Egyptin alennustilasta Palestiinan sodan jälkeen. Samalla hän takasi kuitenkin ulkovalloille, että ulkomaiden kansalaisten henki ja omaisuus turvattaisiin. Kuningas Faruq pakeni Egyptistä ulkomaille muutamaa päivää myöhemmin.
Vallankaappauksen jälkeen valtaan nousi ensin kenraali Muhammad Naguib ja vuonna 1954 valtakamppailun jälkeen Nasser, joka keväällä 1956 valitutti itsensä presidentiksi. Sadat oli vallankumouksen uskollinen kannattaja, joskin hän toimi Nasserin varjossa. Hänellä oli Nasserin hallinnossa useita eri rooleja, jotka olivat suhteellisen vähämerkityksellisiä. Vuonna 1962 Nasser lähetti Sadatin Pohjois-Jemeniin, joka oli ajautunut kuningasmielisten ja tasavaltalaisten väliseen sisällissotaan. Sadatin tehtävänä oli arvioida, tulisiko Egyptin sekaantua sotaan. Sadat teki virhearvion, jonka mukaan kuningasmieliset olisivat voitettavissa nopeasti, jos egyptiläiset tukisivat tasavaltalaisia. Tämä vaikutti Nasserin päätökseen Egyptin sekaantumisesta sotaan. Nopean voiton sijaan egyptiläiset ajautuivat pitkään kulutussotaan vuoristoisessa Jemenissä, jossa korkeimmillaan taisteli jopa 70 000 egyptiläistä. Sadat siirrettiin joksikin aikaa sivuun Jemenin tilanteen takia.
Nasserin Egypti koki romahduksen Israelin hyökätessä Siinaille kuuden päivän sodan aikana vuonna 1967. Tappio oli nöyryyttävä, mutta Nasser säilytti silti vielä asemansa maan johdossa. Hän oli kuitenkin hyvin sairas samalla, kun hän ajautui sisä- ja ulkopoliittisiin ongelmiin. Vuonna 1969 Nasser teki Sadatista varapresidenttinsä. Täysin varmaa ei ole, miten Sadat oli saavuttanut ylennyksensä. Hän oli kuitenkin edelleen hyvin uskollinen Nasserin hallinnolle.
Presidenttinä

Nasser kuoli 28. syyskuuta 1970. Varapresidentti Sadatista tuli nyt Egyptin varsinainen presidentti. Hänet valittiin presidentiksi vielä vaaleissa 15. lokakuuta. Sadatin asema oli aluksi hyvin epävarma. Hän ei ollut lukeutunut Nasserin näkyvimpään lähipiiriin ja hänen syrjäyttämistään pidettiin todennäköisenä. Sadat ryhtyi kuitenkin nopeasti päättäväisiin toimiin kilpailijoitaan vastaan syrjäyttäen näitä yksitellen. Sadat oli päättänyt ohjata Egyptiä länsimyönteisempään ja liberaalimpaan suuntaan. Talous oli tarkoitus vapauttaa ja valtion kontrollia yhteiskunnasta oli höllennettävä. Hänen puhdistuksensa kohdistuivatkin etenkin nasseristeihin ja sosialisteihin, jotka voitettuaan Sadat saattoi alkaa toteuttaa visiotaan vapaammin. Esimerkiksi vihatun salaisen poliisin toimintaa rajoitettiin ja oppositio sai toimia vapaammin. Uudistukset esitettiin vallankumouksen korjausliikkeenä ja ne toivat Sadatille tukea kansalta.
Ulkopoliittisesti Sadatilla oli vain vähän liikkumatilaa. Israel oli lyönyt maan sotilaallisesti perinpohjaisesti vuonna 1967 ja miehitti edelleen Siinaita Suezin kanavalle saakka. Samalla Neuvostoliitto oli saanut merkittävän vaikutusvallan Egyptissä. Neuvostoliitto oli korvannut Egyptille sen sodan aikana menettämää kalustoa, mutta Egyptin asevoimat olivat strategisesti alakynnessä. Sadat päätti kuitenkin tarvitsevansa jonkinlaisen sotilaallisen voiton ulkopoliittisen tilanteen ratkaisemiseksi. Egyptin asevoimien johdon kanssa alettiin suunnitella sotaa, joka voitaisiin käydä maan heikkouksista huolimatta. Egyptin oli käytävä sotaa tavalla, joka edellyttäisi mahdollisimman vähän egyptiläisten etenemistä ja pakottaisi Israelin hyökkäämään puolustavia egyptiläisiä vastaan. Vuonna 1972 Egypti karkotti maassa olleet noin 12 000 neuvostoliittolaista sotilasneuvonantajaa, mikä sai Israelin virheellisesti vakuuttumaan maan haluttomuudesta käydä sotaa.