stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neo-Geo
Historia

Japanissa ei koettu samanlaista notkahdusta videopeliteollisuudessa kuten Yhdysvalloissa esiintynyt vuoden 1983 videopelilama. 1980-luvulla Japanissa oli voimissaan kuplatalous ja teollisuus ratsasti tällä. Kupla puhkesi 1990-luvulla, jolloin useat ihmiset jäivät työttömiksi eikä heillä ollut paljon rahaa, jolloin monet ihmiset käyttivät aikaa videopeleihin ja pelihalleihin. Pelihallien suosion myötä monet tahot tulivat kunnianhimoisemmiksi peleissään. Neo Geo suunniteltiin tehokkaammaksi ja nopeammiksi kuin mikään muu markkinoilla.
Neo Geo julkaistiin aluksi MVS-mallina, joka oli täysi kolikkopelijärjestelmä. Koteihin sopiva AES julkaistiin kolikkopelimallin jälkeen. AES-malli maksoi 500 puntaa (600 dollaria) ja pelit maksoivat 200 puntaa kappaleelta. AES:n pelit maksoivat noin neljä kertaa enemmän kuin kilpailijoilla. Konsolin oli tarkoitus tuoda kolikkopelejä vastaava kokemus kodin mukavuudesta pelattavaksi ja siinä tavoiteltiin aikuismaisempaa korkeampaa laatua. Konsoli oli kallis, mutta paljon pelihalleissa käyville se oli halvempi vaihtoehto. Teoriassa pelit olivat kalliita, koska kotiin myytävät olivat samoja kuin MVS-mallin kolikkopeleissä, jolloin niiden grafiikka ja ääni oli huipputasoa.
Alusta oli ehkä tunnetuin sille julkaistuista useista taistelupeleistä, jotka olivat suosittuja 1990-luvun alussa. Taistelupelien suosion lasku vuosisadan vaihteessa sanotaan olleen osasyy konkurssiin vuonna 2001. Toinen syy liittyi 3D-grafiikan suosioon: Neo Geo julkaistiin vain vähän ennen 3D-grafiikan yleistymistä.
Alustalle julkaistiin ikonisena pidettyjä taistelupelejä kuten The King of Fighters, Last Blade 2 ja Garou: Mark of the Wolves. Alustalle julkaistut pelit edustivat lähes yksinomaan suoraviivaista toimintaa, mutta se oli lajityyppinsä huippupiste.
1990-luvun puolivälissä SNK pyrki siirtymään uudelle alustalle, mutta kun sen uusi 3D-järjestelmä floppasi, jatkoi SNK Neo-Geon tukemista. Neo-Geo ei kyennyt 1990-luvun puolivälistä yleistyneeseen 3D-grafiikkaan, mutta sitä yritettiin korvata viemällä 2-ulotteisen peliympäristön kehitys niin pitkälle kuin mahdollista. Neo-Geo säilyi varsin suosittuna kolikkopelialustana etenkin Japanissa. Neo-Geon viimeinen virallisesti tuettu peli julkaistiin vuonna 2004. Epävirallisesti Neo-Geolle julkaistaan kuitenkin pelejä edelleen.
Nykyisin eräät Neo-Geon pelimoduulit ovat yhä erittäin kalliita keräilyharvinaisuuksia: Eurooppaan lokalisoidusta Kizuna Encounter -pelistä on maksettu 12 000 dollaria.
Mallit

Neo Geo MVS (Multi-Video System, esitelty vuonna 1990) oli modulaarinen kone pelihalleihin, johon voitiin vaihtaa eri laajennuskortteja ja tarjota 1-6 peliä samassa kabinetissa säästäen tilaa ja laitteistokustannuksia. Ratkaisu oli menestys.
Neo Geo AES (Advanced Entertainment System) konsoli oli aluksi vain vuokrattavissa yrityksille. Vuonna 1991 SNK laajensi konsolin saatavuutta yksityisille.
Konsoli käytti pelimoduuleja.
Neo Geo CD on vuonna 1994 julkaistu CD-ROM -asemalla varustettu versio kotikäyttöön.
Neo Geo Pocket ja Neo Geo Pocket Color ovat vuosina 1998 ja 1999 julkaistut käsikonsolit.
Neo Geo X on käsikonsoli, jota valmisti Yhdysvaltalainen Tommo lisenssillä SNK Playmorelta.
Hyper Neo Geo 64 oli pelihalleihin suunnattu seuraaja Neo-Geo MVS mallille. Laite julkaistiin 1997 ja lopetettiin 1999. Laitteelle julkaistiin vain seitsemän peliä.
Tekniikka

Muihin aikansa konsoleihin verrattuna Neo Geo AES oli teknisesti ylivertainen, mikä johtui ennen muuta ajan huippua edustaneista grafiikka- ja äänipiireistä. Siinä oli kaksi suoritinta, 16-bittinen Motorolan 68000 ja 8-bittinen Zilog Z80 -apusuoritin. Järjestelmän 68000-suoritin toimi 12 megahertsin taajuudella ollen 50 prosenttia nopeampi kuin Sega Mega Driven 68000. Neo Geon videopiirit pystyivät esittämään 4 096 väriä ja 380 spriteä samanaikaisesti (esimerkiksi Sega Mega Drive vain 64 väriä ja 80 spriteä) ja äänipiirit tarjosivat 15 kanavaa. Laitteiston suorituskyky oli verrattavissa Sharp X68000 kotitietokoneeseen.
Pelimoduulit MVS-malliin olivat kookkaampia kuin AES-mallille, mutta adapterin avulla ne toimivat myös AES-mallissa.
Konsolissa oli muistikorttituki pelitilanteen tallentamista varten.
Kuvia

Neo-Geo-konsoli
Neo-Geo CD -konsoli
Neo-Geo CD -konsoli 2-malli
Neo-Geo CDZ -konsoli
Neo-Geo AES -ohjain
Neo-Geo Advanced-ohjain
Neo-Geo CD-ohjain
Neo-Geo-muistikortti
Neo-Geo-pelimoduuli
Pelit

Alustalle julkaistiin useita toimintapelejä, joita pidetään muistettavina ja jopa ikonisina. Metal Slug on esimerkki korkealuokkaisesta 2D-grafiikasta, jota alustalla nähtiin.
Emulointi

Muiden vanhojen konsolien tapaan Neo-Geosta on tehty useampia emulaattoreita, joista tunnetuin lienee NeoRageX. Myös MAME tukee useita Neo-Geo-pohjaisia kolikkopelejä. Nintendo Wiin Virtual Consolella voi pelata emuloituja Neo-Geon pelejä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neo-Geo Wikimedia Commonsissa
Neo-Geo Hardware Specification
Planet-SNK
Neo Geo History (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Neljännen sukupolven pelikonsolit
CD-i
Commodore CDTV
LaserActive
Neo-Geo
Sega Mega Drive (Sega Genesis)
Super A'Can
Super Nintendo Entertainment System
PC Engine
PC Engine SuperGrafx
Kolikkopelilaitteet
| --- | --- |
Capcom:   CP System  CP System II  CP System III 
Konami:   Konami GX400  Konami GX 
Namco:   Namco System 1  Namco System 2  Namco System 10  Namco System 11  Namco System 12  Namco System 21  Namco System 22  Namco System 23 
Nintendo:   Vs. UniSystem/DualSystem  PlayChoice-10  Nintendo Super System  Triforce 
Sega:   Sega Model 2  Sega Model 3  Sega NAOMI  Sega NAOMI 2  Sega Hikaru  Sega Chihiro  Sega Lindbergh 
SNK:  Neo-Geo MVS
Taito:   Taito L System  Taito SJ System  Taito Z System  Taito B System  Taito F3 System  Taito Type X 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäiset artikkelit: en:Neo Geo (system) & en:Hyper Neo Geo 64
Neo Geo - Kolikkopeli
Neo Geo X -käsikonsoli
Käännös suomeksi
Maailmanpankki

| Maailmanpankki> World Bank |
| --- | --- |

 Maailmanpankin päämaja Washington DC:ssä.
Perustettu:  1. heinäkuuta 1944
Tyyppi:  Yhdistyneiden kansakuntien erityisjärjestö
Toimiala:  kehityspankki
Päämaja:  Washington DC, Yhdysvallat
Jäsenet:  189 jäsenvaltiota (IBRD) 173 jäsenvaltiota (IDA)
Pääjohtaja:  Ajay Banga
Kattojärjestö:  Yhdistyneet kansakunnat
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maailmanpankki (engl. World Bank) on kansainvälinen finanssilaitos, johon kuuluvat Kansainvälinen jälleenrakennus- ja kehittämispankki (IBRD) ja Kansainvälinen kehitysjärjestö (IDA). Se perustettiin 1. heinäkuuta 1944.
Maailmanpankin tavoitteena on köyhyyden vähentäminen ja maailmanlaajuisen kestävän kehityksen edistäminen. Se lainoittaa jäsenmaiden sosiaalisia ja rakenteellisia uudistuksia, neuvoo hallituksia, antaa teknistä apua erilaisissa projekteissa sekä toimii yhteistyökumppanina yksityisen sektorin ja muiden kansainvälisten yhteisöjen ja rahoituslaitosten kanssa. Lisäksi Maailmanpankki pyrkii edistämään jäsenmaissaan hyvää hallintoa ja korruption vastaista toimintaa.
Historia

Maailmanpankki ja Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF) luotiin toisen maailmansodan jälkeen Bretton Woodsissa pidetyissä neuvotteluissa 1. heinäkuuta 1944, joita johtivat Ison-Britannian puolelta John Maynard Keynes ja Yhdysvaltojen puolelta Harry Dexter White. Neuvotteluissa Yhdysvallat oli voima-asetelmissa niskan päällä ja Keynes joutui luopumaan monista ideoistaan kuten kansainvälisestä rahayksiköstä. Alun perin oli tarkoitus luoda myös Kansainvälinen kauppajärjestö, joka perustettiin vasta 1994 nimellä Maailman kauppajärjestö (WTO). Neuvottelujen tuloksena syntyneiden Bretton Woods -instituutioiden (Maailmanpankki ja IMF) toimenkuva on myöhemmin käynyt läpi lukuisia muutoksia.lähde?
Maailmanpankki perustettiin vuonna 1944 rahoittamaan Euroopan ja Japanin jälleenrakentamista. Alussa pankki keskittyi infrastruktuurin, kuten maanteiden, lentokenttien ja voimaloiden, korjaamiseen ja jälleenrakentamiseen. Japanin ja Euroopan maiden kehittyessä pankin huomio keskittyi kehitysmaihin. 1990-luvun alkupuolella pankki alkoi myöntää lainoja myös entisille itäblokin maille.lähde?
Suomen jäsenyys

Suomi liittyi Maailmanpankin jäseneksi 14. tammikuuta 1948. Maailmanpankilla ei ole toimipistettä Suomessa, vaan Suomella on edustaja Maailmanpankin Pariisin-toimistolla. Suomen suhteista Maailmanpankkiin vastaa ensisijaisesti valtiovarainministeriö, ja Suomen korkeinta äänestysvaltaa käyttää istuva valtiovarainministeri. Hänen varaedustajansa on istuva kehitysministeri. Suomi kuuluu Maailmanpankin päivittäisessä korkeimmassa päätöksenteossa Pohjoismaiden ja Baltian maiden yhteiseen äänestysryhmään, jolla on Maailmanpankin johtokunnassa yksi yhteinen, vuorotellen eri maista valittava edustaja.
Suomi sai 27. huhtikuuta 1966 Maailmanpankilta 20 miljoonan markan lainan tieverkoston kehittämiseksi.
Hallinto

Maailmanpankissa on 189 jäsenmaata, joista jokaisella on edustajansa pankin hallintoneuvostossa. Se kokoontuu kerran vuodessa varsinaiseen vuosikokoukseensa, joka pidetään yhdessä Kansainvälisen valuuttarahaston kanssa. Hallintoneuvosto on delegoinut suurimman osan tehtävistään pankin johtokunnalle, johon kuuluu 25 jäsentä.
Maailmanpankin päämaja sijaitsee Washington DC:ssä Yhdysvalloissa. Nykyinen pääjohtaja on huhtikuussa 2019 valittu yhdysvaltalainen David Malpass.
Hallinto > Pääjohtajat

| --- | --- |
Nimi: Virka-aika
Eugene Meyer: 1946
John J. McCloy : 1947–1949
Eugene R. Black: 1949–1963
George D. Woods : 1963–1968
Robert McNamara: 1968–1981
Alden W. Clausen: 1981–1986
Barber Conable: 1986–1991
Lewis T. Preston: 1991–1995
James Wolfensohn: 1995–2005
Paul Wolfowitz: 2005–2007
Robert Zoellick: 2007–2012
Jim Yong Kim: 2012–2019
Kristalina Georgieva (tp.): 2019
David Malpass: 2019–2023
Ajay Banga: 2023-virassa
Kritiikki

Monet vasemmistolaiset pitävät Maailmanpankkia (ja Kansainvälistä valuuttarahastoa) liberaalin talouspolitiikan levittäjänä, kun taas monien liberaalien ja konservatiivien mielestä tällaiset maailmantalouden sääntelyelimet ovat liberaalin talouspolitiikan vastaisia ja lisäksi usein hyväksyvät kohdemaiden sääntelyn.lähde?
Taloustieteilijä Arnold Klingin mukaan IMF ja Maailmanpankki, kuten yleensä muutkin julkisen sektorin elimet, ovat oikeutettavissa teoriassa, mutta ne heikommin onnistuvat käytännössä ja myös aiheuttavat tahattomia sivuvaikutuksia. Esimerkiksi kehityksen pääesteet ovat protektionismi ja lahjonta, joten Maailmanpankki on Klingin mukaan turha. Myös The Wall Street Journalin Mary O’Grady on arvostellut Maailmanpankin ja IMF:n vääristävän markkinoita haitallisesti.
Vuoteen 2005 asti Maailmanpankkia johtaneen James Wolfensohnin on kehuttu lähentäneen Maailmanpankkia kansalaisjärjestöihin. Useiden oikeistolaisten kriitikoiden mukaan hän on liiaksi toteuttanut rikkaiden maiden äänekkäiden kansalaisjärjestöjen tahtoa sen sijaan, että olisi sijoittanut rahat sinne, missä niistä olisi eniten hyötyä kehitysmaille. Vasemmistolaiset taas näkevät Maailmanpankin usein yhä talouspolitiikalta liian liberalistisena.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maailmanpankki Wikimedia Commonsissa
Maailmanpankin vastainen mielenosoitus Jakartassa vuonna 2004.
Henkilö

Henkilö on yksityinen ihminen ja persoona. Termillä voidaan viitata myös ihmisen yksilölliseen olemukseen.
Filosofien määrittelemänä henkilö on se ihminen, jolla on tietyt psykologiset kyvyt, joita pidetään välttämättöminä ja tarpeellisina täyttääkseen vaatimukset. Vaatimuksina on yleisesti muun muassa kyky ajatella, itsetietoisuus ja että on henkilökohtainen identiteetti, joka säilyy läpi elämän.lähde?
Oikeustieteessä henkilö eli oikeussubjekti tarkoittaa tahoa, jolle oikeusjärjestys voi asettaa oikeuksia ja velvollisuuksia. Henkilöitä ovat luonnolliset henkilöt eli ihmiset sekä oikeushenkilöt kuten yhtiöt. Henkilöiden asemaa oikeusjärjestyksessä tutkii henkilöoikeus.
Walter Centeno

Walter Centeno
Walter Centeno Corea (s. 6. lokakuuta 1974, San José) on costaricalainen jalkapalloilija. Keskikentällä pelannut Centeno edusti pääosan urastaan kotimaansa Deportivo Saprissaa mutta pelasi myös yhden kauden Kreikassa.
Centeno aloitti ammattilaisuransa vuonna 1995 Asociación Deportiva Belénissä, josta siirtyi Saprissaan. Kauden 2002–2003 hän pelasi Kreikassa AEK Ateenassa. Siellä Centenolle kertyi 14 ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Seuraavalla kaudella hän palasi Saprissaan, jossa hän oli voittamassa liigaa kaudella 2003–2004. Tällöin Costa Rican urheilumedia valitsi Centenon vuoden pelaajaksi. Kaikkiaan hänellä on Saprissassa voitettuna kahdeksan Costa Rican mestaruutta.
Centeno debytoi Costa Rican maajoukkueessa 27. syyskuuta 1995 Jamaikaa vastaan. Hän on pelannut Copa Américassa vuosina 1997 ja 2004 sekä MM-kisoissa 2002 ja 2006. Hän on pelannut 114 maaottelua, joissa on tehnyt 23 maalia.
Seurat

1995-1996 Belén
1996-2002 Saprissa
2002-2003 AEK Ateena
2003-2012 Saprissa
2013 Bayamón
Cajunit

| Cajunit |
| --- | --- |
Väkiluku:  2–5 miljoonaa
Asuinalueet:   Louisiana 432 549  Texas 56 000
Kielet:  cajunranska cajunenglanti amerikanenglanti
Uskonnot:  roomalaiskatolilaisuus
Louisianan Acadianan cajunien lippu.
Cajunien perinteinen asuinalue, Acadiana, Louisianan osavaltiossa väritettynä. Cajun-väestön ydinalue tummemmalla värillä.
Cajunit ovat Yhdysvaltain eteläosissa asuvaa kanadanranskalaisperäistä väestöä. Cajunit ovat perinteisesti olleet ranskankielisiä ja uskonnoltaan roomalaiskatolisia. Cajunit asuvat pääosin Louisianassa, ja New Orleans on Yhdysvaltain kaupunkien joukossa kulttuurillisesti omaleimainen.
Alueen ruokakulttuuri tunnetaan maailmalla cajun-keittiönä ja musiikki cajun-musiikkina.
Historia

Cajunien alkuperä on Ranskassa, josta muutti Kanadan Nova Scotiaan väestöä. 1700-luvulla nämä Acadian asukkaat muuttivat Etelä-Louisianaan ja perustivat sinne laajan ranskaa puhuvan yhteisön. Vuosien 1765 ja 1785 aikana, noin 3 000 acadialaista muutti Louisianaan. Termi ”cajun” lieneekin muunnelma ”acadiasta”. Yhteisö oli 1900-luvulle asti yksikielinen, mutta nykyään kaikki cajunit puhuvat sekä cajunin ranskaa että englantia, vaikkakin ranskan puhuminen painottuu nykyisin enemmän eteläisille suoalueille.
Monet cajun-sukunimet, kuten esimerkiksi Soileau, Romero, Huval, Fontenot, eivät olet acadialaista alkuperää vaan enemmänkin espanjalaista, saksalaista, tai ranskan kreoliperäistä. Jotkut nimet ovat anglikaanista tai skottilais-iiriläistä perua.
Tunnettuja cajuneita

Barry Jean Ancelet – folkloristi
Tab Benoit – muusikko
Lacey Chabert – näyttelijä
Armand Duplantis – amerikanruotsalainen seiväshyppääjä, olympiavoittaja
Ali Landry – näyttelijä
Tom Landry – amerikkalaisen jalkapallon valmentaja
Paul Prudhomme – keittiömestari
Pyörähdyspinta

Pyörähdyspinta, joka saadaan, kun osa käyrästä  x=2+\cos {z} pyörähtää z-akselin ympäri
Pyörähdyspinta on euklidisessa avaruudessa oleva pinta, joka syntyy, kun jokin käyrä (pyörähdys­pinnan generatrix) pyörähtää jonkin suoran, pyörähdys­akselin ympäri.
Esimerkkejä

Yksinkertaisimpia pyörähdyspintoja ovat lieriö- ja kartiopinnat, jotka saadaan, kun suora tai jana pyörähtää jonkin akselin ympäri. Tällöin tuloksena on lieriö, jos pyörähtävä suora tai jana on yhden­suuntainen akselin kanssa, muussa tapauksessa kartio. Kun ympyrä pyörähtää jonkin halkaisijansa ympäri, tuloksena on aina pallo­pinta, jossa alku­peräinen ympyrä on isoympyränä. Sen sijaan jos ympyrä pyörähtää sellaisen akselin ympäri, joka ei kulje ympyrän sisään jäävän alueen eli kiekon kautta, tuloksena on toruspinta, joka ei leikkaa itseään.
Ominaisuuksia

Pyörähdspinnan ja sellaisen tason leikkauksia, johon sen akseli kuuluu, sanotaan meri­dio­naali­siksi leikkauksiksi. Jokaista meri­dio­naa­lista leikkausta voidaan pitää pinnan genera­trixina leikkauksen ja akselin määrittämässä tasossa.
Pyörähdyspinnan ja sen akselia vastaan kohtisuorien tasojen leikkaukset ovat ympyröitä. Pyörähdyspinnan ja kahden tällaisen tason rajoittama kappale on pyörähdyskappale.
Jotkin hyperboloidit, laskettiinpa mukaan sen molemmat haarat tai vain toinen niistä, sekä jotkin elliptiset paraboloidit ovat pyörähdys­pintoja.  Sellaisia ovat ne toisen asteen pinnat, joiden poikki­leikkaus akselia vastaan kohti­suorassa suunnassa on ympyrä.
Jos generatrix on jonkin funktion  y=f(x) kuvaaja ja tämä pyörähtää x-akselin ympäri, pyörähdys­pinnan käsittävät ne avaruuden pisteet (x, y, z), joiden etäisyys x-akselista on f(x) eli jotka toteuttavat yhtälön:
Pinta-ala

Jos pyörähtävällä käyrällä on parametriesitys  (x(t),y(t)), missä t vaihtelee jollakin välillä  [a,b] ja pyörähdys­akselina on y-akseli, pyörähdys­pinnan pinta-ala Ay voidaan laskea integraalilla
edellyttäen, että x(t) ei päätepisteiden a ja b välillä saa missään negatiivisia arvoja. Tämä lauseke seuraa Pappuksen sentroidilauseesta. Tässä esiintyvä lauseke
seuraa Pythagoraan lauseesta ja esittää käyrän kaaren pienintä osuutta samoin kuin kaaren­pituuden kanssa. Lauseke  2\pi x(t) on sen matkan pituus, jonka tämä käyrän osa kulkee käyrän pyörähtäessä, kuten Pappuksen lause edellyttää.
Samaan tapaan jos pyörähdys­akselina on x-akseli eikä lauseke  y(t) saa missään negatiivisia arvoja, pyörähdys­pinnan ala on
Jos käyrä voidaan esittää funktiolla  y=f(x),a\leq x\leq b, integraali yksinkertaistuu muotoon
kun käyrä pyörähtää x-akselin ympäri, ja muotoon
kun se pyörähtää y-akselin ympäri ja a ≤ y ≤ b.
Esimerkiksi yksikköpallo saadaan, kun yksikköympyrä eli käyrä  y(t)=\sin {t},x(t)=\cos {t}, missä t on välillä [0,π], pyörähtää x-akselin ympäri. Sen pinta-ala on siis
Yleisemmin ympyrällä, jonka säde on r, on parametri­esitys  y(x)={\sqrt {r^{2}-x^{2}}}. Kun se pyörähtää x-akselin ympäri, syntyy pallopinta, jonka ala on
Minimaalinen pyörähdyspinta on kahden pisteen välisten käyrien määrittämistä pyörähdys­pinnoista se, jonka pinta-ala on pienin eli joka minimoi pinta-alan. Yksi variaatiolaskennan keskeisimmistä tehtävistä on löytää kahden pisteen välisistä käyristä se, joka tuottaa minimaalisen pyörähdyspinnan.
Ainoat minimaaliset pyörähdys­pinnat ovat taso ja katenoidi.
Funktion pyörähdys

Minkä tahansa skalaari­funktion  y=f(x) kuvaajaa vastaava pyörähdys­pinta voidaan muodostaa asettamalla u funktion parametriksi ja samalla pyörähdys­akselin funktioksi ja pyöräyttämällä funktio akselin ympäri v:n avulla valitsemalla kahdeksi muuksi funktioksi  f(u)\sin {v} ja  f(u)\cos {v} Esimerkiksi funktion  y=f(x) kuvaaja voidaan pyöräyttää x-akselin ympäri aloittamalla xz-tason ylä­puolelta ja para­metroimalla se
missä  u=x ja  v\in [0,2\pi ].
Geodesia pyörähdyspinnalla

Geodesian pyörähdyspinnalla määrittää Clairaut'n relaatio.
Toroidit

Pyörähdys­pintaa, jonka rajoittamassa kappaleessa on reikä ja jonka pyörähdys­akseli ei leikkaa pintaa, sanotaan toroidiksi. Esimerkiksi kun suorakulmio pyörähtää sen jomman­kumman sivun suuntaisen, mutta kokonaan suora­kulmion ulko­puolella olevan akselin ympäri, syntyy ontto rengas, jonka poikki­leikkaus on suora­kulmainen. Jos pyörähtävä käyrä on ympyrä, syntyvää toroidia sanotaan torukseksi.
Sovelluksia

Pyörähdys­pinnoilla on keskeinen merkitys monilla fysiikan ja insinööri­tieteiden aloilla. Kun kappaleita kuvataan digitaalisesti, pyörähdys­kappaleita voidaan usein käyttää pinta-alojen määrittämiseen tarvitsematta mitata kuvattavan kappaleen pituutta ja sädettä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Surface of revolution
Kirjallisuutta

Kivelä, Simo K.: Algebra ja geometria.  Espoo:  Otatieto, 1989.  ISBN 951-672-103-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Surface of Revolution Wolfram MathWorld. Viitattu 23.9.2016. (englanniksi)
Surface de révolution Encyclopédie des Formes Mathématiques Remarquables. Viitattu 23.9.2016. (ranskaksi)
Neliön generoima toroidi
Käännös suomeksi
Jalmar Castrén

| Jalmar Castrén |
| --- | --- |
 1924
Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri
 Mantereen hallitus 22.12.1928–16.8.1929  
Edeltäjä:  Eemil Hynninen
Seuraaja:  Jalo Lahdensuo
Kulkulaitosten ja yleisten töiden toimituskunnan päällikkö
 Svinhufvudin I hallitus 27.11.1917–27.5.1918 Paasikiven I hallitus 27.5.1918–27.11.1918  
Edeltäjä:  Antti Tulenheimo (vt.)
Seuraaja:  Bernhard Wuolle
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1873 Alatornio
Kuollut: 19. helmikuuta 1946 (72 vuotta) Helsinki
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus Nuorsuomalainen puolue
Jalmar Castrén (14. joulukuuta 1873 Alatornio – 19. helmikuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen insinööri, joka toimi Teknillisen korkeakoulun rakennusopin professorina 1912–1922 sekä valtionrautateiden pääjohtajana vuosina 1922–1942. Hän oli myös nuorsuomalainen poliitikko ja toimi kulkulaitosministerinä kolmessa hallituksessa, mukaan lukien vuosien 1917–1918 niin sanotussa itsenäisyyssenaatissa. Insinöörinä Castrénia pidetään teräsbetonitekniikan perustajana Suomessa ja hän suunnitteli Suomen ensimmäisiä teräsbetonisiltoja.
Elämä ja ura > Perhe ja suku

Jalmar Castrén kuului tunnettuun pohjoissuomalaiseen Castrénin virkamies- ja pappissukuun, josta tuli paljon valtakunnan tason poliitikkoja. Hänen vanhempansa olivat rovasti Fredrik Edvard Castrén ja Sofia Elisabet Borg. Hänen isänsä ja isoisänsä toimivat molemmat Alatornion kirkkoherroina. Castrénin puoliso oli vuodesta 1896 Elli Montell. Heidän lapsiaan olivat vesirakennuksen professori Viljo Castrén, tekniikan tohtori Reino Castrén ja historiantutkija Liisa Castrén, samoin kuin lääketieteen ja kirurgian tohtori Paavo Edvard Castrén (s. 1912). Arkkitehti Heikki Castrén oli Jalmar Castrénin pojanpoika ja näyttelijä Elli Castrén on hänen pojantyttärensä. Castrénin tytär oli naimisissa arkkipiispa Martti Simojoen kanssa.
Elämä ja ura > Insinööri

Castrén kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta vuonna 1891 ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1895. Hän opiskeli myös Berliinin teknillisessä korkeakoulussa. Castrén toimi Polyteknillisessä opistossa vt. apulaisopettajana 1896–1899 ja syyskuusta 1901 insinööriosaston vakituisena opettajana. Kun Polyteknillinen opisto 1908 muuttui Teknilliseksi korkeakouluksi, hänet nimitettiin lehtoriksi ja 1912 sillanrakennus- ja rakennuskonstruktioiden statiikan vt. professoriksi. Vuonna 1916 hän sai vakituisen professorinviran, joka oli vapautunut ensimmäisen professorin Mikael Strukelin jäätyä eläkkeelle. Castrén toimi professorina elokuuhun 1923 ja oli lisäksi TKK:n vararehtorina 1919–1922.
Jo pian insinööriksi valmistuttuaan Castrén osallistui rakenteilla olleen Jyväskylä–Haapamäki-rautatien kartoitus- ja tutkimustoimintaan. Vuosina 1899–1901 hän oli radanrakennusinsinöörinä Oulu–Tornio-radalla sekä 1905–1907 valtionrautateiden sillanrakentamisen asiantuntijana.
Castrén oli ensimmäinen Suomessa, joka suunnitteli ja tarkasteli teoreettisesti teräsbetonirakenteita. Häntä pidetäänkin teräsbetonitekniikan ja sen opetuksen perustajana Suomessa. Castrén perusti vuonna 1906 Richard Helanderin kanssa Suomen ensimmäisen teräsbetonirakenteita urakoineen rakennusliikkeen ja toimi sen teknisenä johtajana vuoteen 1913. Hän avusti arkkitehti Selim A. Lindqvistiä vuonna 1909 valmistuneen Suvilahden voimalaitosalueen suunnittelussa Helsinkiin. Rakennus on kokonaan teräsbetonirunkoinen. Castrén suunnitteli vuonna 1911 Orimattilaan valmistuneen Tönnön sillan, joka oli Suomen ensimmäinen kaarisilta sekä ensimmäinen vesistön ylittänyt teräsbetonisilta ja nykyään vanhin käytössäolevista varsinaisista teräsbetonisilloista. Suomen ensimmäinen teräsbetoninen silta oli kaksi vuotta aiemmin Lahteen valmistunut junaradan ylittävä jalankulkusilta. Muita Castrénin suunnittelemia varhaisia teräsbetonisiltoja ovat Ylivieskan Savisilta (1912) ja Kotkan Kivisalmen silta (1913). Hän suunnitteli myös vuonna 1926 valmistuneen teräksisen Porin sillan.
Castrénin insinööritoimisto toimi myös koulutuspaikkana nuoremmille insinööreille, jotka veivät teräsbetonirakentamista eteenpäin hänen itsensä jälkeen.