stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Serlachius (museot)
Serlachius Pääkonttori

Serlachius Pääkonttori (aiemmin Serlachius-museo Gustaf ja G. A. Serlachius -museo) valmistui G. A. Serlachius Osakeyhtiön pääkonttoriksi vuonna 1934. Klassismia ja funktionalismia edustavan rakennuksen suunnittelivat Valter ja Bertel Jung.  Gösta Serlachiuksen taidesäätiö osti vuonna 2000 pääkonttorirakennuksen Metsä-Serla Oyj:ltä. Taidesäätiön silloinen puheenjohtaja vuorineuvos Gustaf Serlachius (1935–2009) halusi turvata pääkonttorirakennukselle arvokkaan käytön. Se avattiin peruskorjauksen jälkeen vuonna 2003 suomalaisen puunjalostusteollisuuden, Serlachiusten ja Mäntän teollisuusyhteisön historiaa esittelevänä museona.lähde?
Tunnustuksia

Serlachius Kartanolle, joka toimi silloin nimellä Serlachius-museo Gösta, myönnettiin Vuoden museo -palkinto keväällä 2015.
Aiheesta muualla

Verkkosivut
| n k Perustiedot Wikidatassa: Serlachius (Q18346769)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo, kulttuurihistoriallinen museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Mänttä-Vilppula
koordinaatit: 62°02′N 24°37′E﻿ / ﻿62.03°N 24.62°E﻿ / 62.03; 24.62
Vaasan Sanomat (1897–1899)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Vaasan Sanomat oli Vaasassa vuosina 1897–1899 ilmestynyt sanomalehti.
Waldemar Sandmanin kirjapaino perusti Vaasan Sanomat ruotsinkielisen Wasa Tidningin sisarlehdeksi. Se oli linjaltaan suomenmielinen ja hengeltään kristillissiveellinen. Vaasan Sanomat hävisi kilpailun Ossian Ansaan Pohjalaisen kanssa, ja yhtiön molemmat lehdet lakkautettiin vuoden 1899 vaihteessa. Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli N. J. Ahlman.
Aiheesta muualla

Vaasan Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Vaasan Sanomat (1878–1881)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Vaasan Sanomat oli Vaasassa vuosina 1878–1881 ilmestynyt sanomalehti.
Suomenmielisten Vaasan Sanomien kustantaja oli kirjanpainaja F. W. Unggren, joka julkaisi myös ruotsinkielistä Vasabladetia. Lehtori Erkki Almbergin sivutöinään toimittama lehti jäi tappiolle kilpailussa sisällöltään paremman ja aatteellisesti terävämmän Vaasan Lehden kanssa. Kerran viikossa ilmestyneen lehden julkaiseminen päättyi sen oman ilmoituksen mukaan toimittajapulaan.
Aiheesta muualla

Vaasan Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Aulis Vahtonen

Aulis Kullervo Vahtonen (27. tammikuuta 1929 Turku – 31. lokakuuta 1995) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Vahtonen edusti koko uransa ajan Turun Palloseuraa vuosina 1946–1956. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1949. Kaikkiaan Vahtonen pelasi seitsemän kauden aikana 86 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 17 maalia. Hän pelasi Suomen maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1952.
Vahtonen pelasi jalkapallon lisäksi jääkiekkoa SM-sarjassa 6 ottelua TPS:n joukkueessa kaudella 1947-1948.
Sétif

| Sétif سطيف, Saṭīf |
| --- | --- |
 Vuonna 2016 avattu kauppa- ja liikeskus Park Mall.
 Sétif
 Koordinaatit: 36°11′24″N, 5°24′36″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Sétif
Piirikunta:  Sétif
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  127,3 km²
Väkiluku (2021):  400 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aïn El Fouaran suihkulähde.
Sétif (arab. سطيف‎, Saṭīf) on kaupunki ja Sétifin maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee Atlasvuorten välisellä ylätasangolla 265 kilometriä Algerista kaakkoon. Sétifin kunnassa arvioitiin olevan 400 600 asukasta vuonna 2021.
Maantiede ja ilmasto

Sétifin kunnan pinta-ala on 127,3 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa El Ourician ja Beni Foudan, idässä Ouled Saborin, etelässä Guidjelin ja Mezlougin ja lännessä Aïn Arnatin kuntiin. Seudun ilmasto on mantereinen ja semiaridi. Kesät ovat kuumia ja kuivia ja talvet kylmiä ja sateisia. Vuotuinen sademäärä on 400–700 millimetriä.
Historia

Keisari Nerva perusti vuonna 96 Sitifisin siirtokunnan Rooman armeijan veteraaneille. 290-luvulla siitä tuli Mauretania Sitifensisin pääkaupunki. Bysantin aikana vuodesta 539 lähtien Sitifis toimi jälleen provinssin keskuksena ja sinne rakennettiin linnoitus. Ismailiittien johtaja Abu Abdallah al-Shi’i hävitti kaupungin vuonna 904. Vuonna 1152 sen lähellä käytiin suuri taistelu, jossa Abd al-Mu’min ja almohadit kukistivat banu hilal -heimon.
Keskiajan lopulla Sétif menetti poliittisen merkityksensä. Ranskalaiset ottivat sen haltuunsa vuonna 1849. Vuonna 1945 kaupungissa tapahtui kansannousu, jota pidetään käännekohtana Algerian tiellä kohti itsenäisyyttä.
Liikenne ja talous

Sétif on tärkeä liikennekeskus. Se kautta kulkevat Algerista itään johtavat valtatie A2 ja rautatie sekä etelästä Bejaïan ja Jijelin satamiin johtavat maantiet. Aïn Arnatissa on kansainvälinen lentoasema.
Kaupungissa on muovi-, elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Ympäröivällä maatalousalueella tuotetaan viljaa ja harjoitetaan karjanhoitoa. Myös kaupankäynti on tärkeä elinkeino. Sétifissä toimii Ferhat Abbasin yliopisto (Sétif 1) ja humanistisiin tieteisiin keskittynyt Mohamed Lamine Debaghinen yliopisto (Sétif 2).
Nähtävyydet

Seifin historiallisia kohteita ovat roomalaisajan rauniot ja bysanttilainen linnoitus. Kaupungin museossa on esillä arkeologisia löytöjä, Bacchuksen riemusaattoa esittävä roomalainen mosaiikki, vanhoja rahoja ja islamilaista taidetta. Emiiri Abdelkaderin puutarhaan on pystytetty 200 latinankielisillä piirtokirjoituksilla varstettua kivilaattaa ja pylvästä. Kaupungin keskustassa on kuvanveistäjä Francis de Saint-Vidalin suunnittelema Aïn El Fouaran suihkulähde, joka herättää huomiota alastomine naishahmoineen. Sétifistä koilliseen sijaitsee Djemila, joka on yksi Algerian huomattavimpia antiikin ajan kohteita.
Vaasan sotavankileiri

Vaasan sotavankileirin eli Sotavankien kurileiri 24:n (virallinen kirjaintunnus Ri) perustamisesta annettiin käsky 25. kesäkuuta 1942 ja leiri lakkautettiin 31. lokakuuta 1944. Ensin leiri perustettiin Kerimäen Riitasensuolle mutta siirrettiin vuoden 1943 alkupuolella Vaasan Mustasaareen, jolloin siitä tuli pääleiri ja Helsingbystä tuli alaleiri.
Vankileiri sijaitsi Vanhan Vaasan ja Runsorin rajoilla Hovioikeudenmetsässä. Hovioikeudenmetsässä on vankileirin jäänteiden lisäksi vanhan asutuksen ja viljelyn jäänteitä ja Vaasan kaupunki esittää metsää suojeltavaksi.
Aiheesta muualla

Arvo Myllymäki: Kurileiri. Sotavankileiri 24 ja muut neuvostosotavankien erityisleirit jatkosodan aikana.  Helsinki:  Minerva Kustannus Oy, 2013.  ISBN 978-952-492-713-0
Vaasan historia
| --- | --- |
Hallintohistoria:   Mustasaari  Sulva  Vähäkyrö 
Tapahtumat:   Korsholman linna  Vaasan palo  Vaasan rannikkopatteristo  Vaasan senaatti  Vaasan sotavankileiri  Vaasan Puuvilla  Onkilahden Konepaja 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Vaasan sotavankileiri (Q11899983)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: sotavankileiri
valtio: Suomi
Vaaleanpunainen pantteri iskee jälleen

| Vaaleanpunainen pantteri iskee jälleen> The Pink Panther Strikes Again |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Blake Edwards
Käsikirjoittaja:   Blake Edwards  Frank Waldman 
Tuottaja:  Blake Edwards
Säveltäjä:  Henry Mancini
Kuvaaja:  Harry Waxman
Leikkaaja:  Alan Jones
Tuotantosuunnittelija:  Peter Mullins
Pääosat:   Peter Sellers  Herbert Lom  Lesley-Anne Down  Burt Kwouk 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Iso-Britannia
Tuotantoyhtiö:  United Artists
Levittäjä:  United Artists
Ensi-ilta:  1976
Kesto:  103 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Vaaleanpunaisen pantterin kosto
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaaleanpunainen pantteri iskee jälleen on vuonna 1976 ensi-iltansa saanut neljäs virallinen Vaaleanpunainen pantteri -elokuva. Elokuvan ohjasi edellisten osien tapaan Blake Edwards, ja pääosassa hölmöä ranskalaista etsivää Jacques Clouseauta esittää Peter Sellers. Muissa keskeisissä rooleissa esiintyvät Herbert Lom, Burt Kwouk, Lesley-Anne Down ja André Maranne. Elokuva on sarjan ensimmäinen Vaaleanpunainen Pantteri-nimellä kulkeva elokuva, jossa kyseinen timantti ei esiinny. Pantteri-teema oli kuitenkin saanut sen verran nimeä (johtuen pitkälti sarjan alkutunnuksissa esiintyvästä eläinhahmosta), että sitä käytettiin jatkossakin Closeaun yhteydessä.
Juoni

Ylikomisario Clouseaun entinen esimies Charles Dreyfus (Herbert Lom) on tullut Clouseaun takia hulluksi ja joutunut mielisairaalaan. Häntä pidetään kuitenkin jo täysin toipuneena ja valmiina palamaan poliisin hommiin, kunnes Clouseau saa taas Dreyfusin sekoamaan. Dreyfus karkaa sairaalasta ja värvää joukkoihinsa Ranskan vaarallisimmat rikolliset joiden on määrä murhata Clouseau. Dreyfusin joukot kidnappaavat lisäksi professori Fassbenderin (Richard Vernon) ja tämän tyttären, sillä Dreyfus haluaa professorin rakentavan hänelle "tuomiopäivän aseen", jolla hän pystyisi tekemään tuhoa ja kiristämään ihmisiä, jotta Clouseau murhattaisiin. Valtioiden korkeimmat tahot lähettävätkin parhaat agenttinsa Clouseaun perään, sillä Dreyfus tuhoaa YK:n päämajan ja näyttää voimansa.
Clouseau matkustaa Saksaan Olutfestivaaleille, sillä hän saa vihjeen Dreyfusin olinpaikasta. Clouseau ei tapaakaan festivaaleilla Dreyfusia, sen sijaan eri maiden agentit yrittävät useaan otteeseen salamurhata ylikomisarion, mutta tämä selviää aina murhayrityksistä "hulluntuurilla" edes tietämättä henkensä olevan vaarassa. Lopulta Clouseau jopa ihastuu venäläiseen naisagenttiin, Olga Bariosovaan (Lesley-Anne Down).
Clouseau saa vihiä, että hullu Dreyfus asuu vanhassa linnassa Saksassa ja niinpä hän naamioituu saksalaiseksi hammaslääkäriksi päästäkseen sisään linnaan nappaamaan Dreyfusin. Samaan aikaan Dreyfus suunnittelee tuhoavansa koko Englannin. Suunnitelma ei kuitenkaan onnistu, sillä Clouseau kääntää vahingossa aseen laukaisinta ja ase tuhoaakin Dreyfusin.
Joidenkin Vaaleanpunainen pantteri -elokuvien keskeisten hahmojen kuten Clouseaun palvelijan Cato Fongin (Burt Kwouk) ja ylikonstaapeli Francois Chevalierin (André Maranne) rooli on aikaisempia elokuvia pienempi.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Sellers  | … |  Jacques Clouseau   |
|  Herbert Lom  | … |  Charles Dreyfus   |
|  Lesley-Anne Down  | … |  Olga Bariosova   |
|  Burt Kwouk  | … |  Cato Fong   |
|  Colin Blakely  | … |  Alec Drummond   |
|  Leonard Rossiter  | … |  Quinlan   |
|  André Maranne  | … |  François Chevalier   |
|  Byron Kane  | … |  Yhdysvaltain sisäministeri   |
|  Dick Crockett  | … |  Yhdysvaltain presidentti   |
|  Richard Vernon  | … |  professori Hugo Fassbender   |
|  Briony McRoberts  | … |  Margo Fassbender   |
|  Dudley Sutton  | … |  McClaren   |
|  Hal Galili  | … |  Danny Salvo   |
|  John Clive  | … |  Chuck   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu elokuvaa sarjassaan edelleen toimivaksi ja hykerryttäväksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kolme tähteä neljästä.
Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä

| Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä> Trail of the Pink Panther |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Blake Edwards
Käsikirjoittaja:   Blake Edwards  Geoffrey Edwards  Frank Waldman  Tom Waldman 
Tuottaja:  Blake Edwards
Säveltäjä:  Henry Mancini
Kuvaaja:  Dick Bush
Leikkaaja:  Alan Jones
Pääosat:   Peter Sellers  Herbert Lom  David Niven  Richard Mulligan  Joanna Lumley  André Maranne 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Blake Edwards Entertainment
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1982
Kesto:  96 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Vaaleanpunaisen pantterin kirous
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä on vuonna 1982 ensi-iltansa saanut Vaaleanpunainen pantteri -sarjan elokuva. Se on järjestyksessään sarjan kuudes. Elokuva tehtiin edesmenneen, aikaisemmissa Pantteri-elokuvissa esiintyneen Peter Sellersin muistoksi. Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä koostuu lähinnä aikaisemmista elokuvista pois leikatuista kohtauksista, joilla saatiin myös Sellersin esittämä komisario Clouseau mukaan elokuvaan vielä kerran. Sellersiä lukuun ottamatta mukana elokuvassa on joukko vanhoja Pantteri-sarjan näyttelijöitä, kuten Herbert Lom, Burt Kwouk, Graham Stark, sekä André Maranne. Elokuvaa tuotettiin samaan aikaan kuin sen jatko-osaa Vaaleanpunaisen pantterin kirous.
Juoni

Elokuvassa palataan taas kerran elokuvasarjan alkulähteille, sillä filmin alussa arvokas timantti nimeltä Vaaleanpunainen pantteri varastetaan. Kömpelö ranskalaisetsivä Jacques Clouseau alkaa tutkia jälleen tapausta ja epäilykset kohdistuvat jo kolmannen kerran Vaaleanpunaisen pantterin historiassa Sir Charles Lyttoniin (David Niven), jota Clouseau lähtee etsimään Englannista. Matkalla hänen lentokoneensa kuitenkin haaksirikkoutuu ja Clouseau katoaa salaperäisesti jälkiä jättämättä. Yleisesti Clouseaun uskotaan kuolleen, mutta toimittaja Marie Jouvet (Joanna Lumley) epäilee Clouseaun olevan hengissä ja piileskelevän jossakin.
Jouvet haastattelee Clouseaun ystäviä ja vihamiehiä, jotka muistelevat Clouseauta ja kertovat hänen elämänsä vaiheista. Haastateltavina ovat mm. Clouseaun kiinalainen miespalvelija Cato Fong (Burt Kwouk), ylikomisario ja Clouseaun esimies Charles Dreyfus (Herbert Lom), Clousean isä (Richard Mulligan) ja Clouseaun entinen avustaja Hercule Lajoy (Graham Stark). Ääneen pääsevät myös Clouseaun useiden epäilysten kohde, herrasmiesvaras Lytton (David Niven) ja tämän nykyinen ja Clouseaun entinen vaimo (Capucine).
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Sellers  | … |  Jacques Clouseau (arkistomateriaalia)   |
|  David Niven  | … |  Sir Charles Litton   |
|  Herbert Lom  | … |  Charles Dreyfus   |
|  Richard Mulligan  | … |  Clouseaun isä   |
|  Joanna Lumley  | … |  Marie Jouvet   |
|  Capucine  | … |  Lady Simone Litton   |
|  Robert Loggia  | … |  Bruno Langois   |
|  Harvey Korman  | … |  professori Auguste Balls (arkistomateriaalia)   |
|  Burt Kwouk  | … |  Cato Fong   |
|  Graham Stark  | … |  Hercule Lajoy   |
|  Peter Arne  | … |  eversti Bufoni   |
|  André Maranne  | … |  Francois Duval   |
|  Ronald Fraser  | … |  tohtori Longet   |
|  Leonard Rossiter  | … |  Quinlan (arkistomateriaalia)   |
|  Marne Maitland  | … |  Lasorde   |
|  William Hootkins  | … |  taksinkuljettaja   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo itse elokuvan tarjoavan paljon ennennäkemätöntä törmäilyä, mutta hänestä kehyskertomus haastatteluineen ei toimi. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kaksi tähteä neljästä.
Pentti Vahvaselkä

| Pentti Vahvaselkä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1950 (ikä 74) Mikkelin maalaiskunta
Uran tiedot
Laji:  maastohiihto, ampumahiihto
Pentti Vahvaselkä (s. 20. maaliskuuta 1950 Mikkelin maalaiskunta) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea Lahden maailmanmestaruuskilpailuissa 1978 ja sijoittui 15 kilometrin kilpailussa 32:nneksi.
Vahvaselkä nousi tietoisuuteen voittamalla 15 kilometrin kilpailun Rukalla 1975 ja jättämällä taakseen useita arvokilpailumenestyjiä. Vuonna 1978 hän saavutti SM-hopeaa 15 kilometrillä ja pääsi Lahden MM-kisajoukkueeseen. Hän voitti kahdeksan kertaa viestihiihdon Suomen-mestaruuden Mikkelin Hiihtäjien joukkueessa vuosina 1979–1986. Veteraanien MM-kilpailuissa Lake Placidissa 1986 hän voitti 35-vuotiaiden sarjassa neljä kultamitalia.
Vahvaselkä kilpaili myös ampumahiihdossa. Hän sijoittui Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa 1982 viestissä toiseksi, 10 kilometrillä viidenneksi ja 20 kilometrillä kahdeksanneksi.
Petter Setälä

Petter Setälä (s. 4. elokuuta 1964) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Setälä edusti urallaan Valkeakosken Hakaa 1982–1989 ja 1991–1992. Lisäksi hän pelasi alemmilla sarjatasoilla Toijalan Pallossa 1980–1981, Pallo-Sepoissa 1990 ja 1993 sekä Sexypöxyissä 1994. Hän voitti Hakassa Suomen Cupin 1985 ja 1988. Kaikkiaan Setälä pelasi yhdeksän kauden aikana 188 mestaruussarjan ja Veikkausliigan ottelua, joissa hän teki 17 maalia.
Setälä pelasi Suomen maajoukkueessa kaksi maaottelua vuonna 1986.
Vaali

Vaali tai vaalit on äänestys, jossa äänestäjät valitsevat ehdokkaiden joukosta yhden tai useampia henkilöitä toimimaan vallankäyttäjinä merkittävissä luottamustehtävissä.
Modernissa demokraattisesti toimivassa valtiossa tärkeimmät vaalit ovat parlamenttivaalit, joissa kansalaiset valitsevat edustajia käyttämään lainsäädäntövaltaa. Vaaleja käytetään yleisesti myös järjestöissä, yhdistyksissä ja yrityselämässä valittaessa henkilöitä merkittäviin tehtäviin.
Vaalin vaiheet

Jokaisessa vaalipiirissä järjestetään oma vaali, josta pääsee läpi vaalitavasta riippuen yksi tai useampi ehdokas. Ennen vaaleja on ehdokasasettelu, jossa puolueet, valitsijayhdistykset tai vastaavat laativat omat ehdokaslistansa. Ehdokkaiden täytyy olla vaalikelpoisia. Ehdokkaat käyvät usein vaalikampanjan, jonka he rahoittavat vaalirahoituksella. Kampanjaa johtaa joskus vaalipäällikkö. Jotkin organisaatiot kuten televisiokanavat saattavat laittaa vaaliehdokkaat vaalikaranteeniin, jotta nämä eivät saisi ylimääräistä julkisuutta juuri ennen vaaleja.
Äänestäjillä tulee olla äänioikeus. Joissain vaaleissa voi olla äänestysvelvollisuus. Äänestäjät voivat käytetystä vaalitavasta riippuen äänestää yhtä tai useampaa yksittäistä ehdokasta tai koko vaalilistaa. Äänestystapana voi olla esimerkiksi lippuäänestys, sähköinen äänestys tai käsiäänestys. Äänestystavasta riippuu paljon se, onko vaalissa vaalisalaisuutta. Äänestys tapahtuu viimeistään vaalipäivänä, jota monissa vaaleissa edeltää ennakkoäänestys.
Vaaleissa voi olla vaalitarkkailijoita, jotka valvovat, suoritettiinko vaalit lainmukaisesti ja ilman vaalivilppiä. Vaalitulosta pyritään ennustamaan ennen vaaleja järjestettävillä mielipidetiedusteluilla ja vaalipäivänä tehtävillä ovensuukyselyillä. Nykyisin useilla tiedotusvälineillä on verkkosivuillaan omat vaalikoneet, joiden avulla äänestäjät voivat vertailla omia kantojaan puolueiden ja ehdokkaiden kantoihin.
Kun äänestysaika on loppunut, vaalihuoneistot suljetaan ja ääntenlaskijat alkavat laskea ääniä. Vaalituloksen kehittymistä voidaan kokoontua seuraamaan eri puolueiden vaalivalvojaisissa. Äänten tarkistuslaskennan jälkeen julistetaan vaalitulos.
Vaalitavat

Vaalitapa on menetelmä, jonka avulla muutetaan vaaleissa annetut äänet edustuspaikoiksi. Vaalitapaan kuuluu vaalilistojen rakentuminen, äänten antamisen tapa, ääntenlaskumenetelmä ja voittajien määrittely. Käytetyllä vaalitavalla on suuri merkitys ehdokasasetteluun, vaalikampanjointiin, vaalin tulokseen, äänestysaktiivisuuteen, vaalien jälkeisiin poliittisiin voimasuhteisiin ja poliittiseen vakauteen, maan puoluerakenteeseen sekä hallintoelinten edustavuuteen paikallisesti, etnisesti sekä naisten kannalta.
Kaksi länsimaisissa demokratioissa yleisintä äänestystapaa ovat yhden voittajan enemmistövaalitapa, joka on yleinen etenkin Yhdysvalloissa, sekä monen voittajan suhteellinen vaalitapa, joka on yleinen etenkin Euroopassa. Enemmistövaalitavassa valitaan vain eniten ääniä saanut ehdokas, ja suhteellisessa vaalitavassa paikat jaetaan suhteessa puolueiden saamiin äänimääriin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vaalit.fi, Oikeusministeriö
Eri puolilla maailmaa käydyt ja tulevat vaalit IFES Election Guide (englanniksi)
http://www.vaalitutkimus.fi Suomen vaalitutkimusportaali
Kuvankaunis ehdokas voi harhauttaa äänestäjää – "Huolestuttavaa, että ulkonäöllä on niin paljon merkitystä vaaleissa" Yle, 2017
Vaalit Perä-Hyypän kansakoululla 1938.
Septuaginta

Septuagintan sivu Codex Marchalianuksessa, 500-luku.
Septuaginta (latinan sanasta septuāgintā ’seitsemänkymmentä’, minkä vuoksi siihen usein viitataan roomalaisella, 70:tä tarkoittavalla merkinnällä LXX; koko alkuperäinen nimi lat. versio septuaginta interpretum, m.kreik. ἡ μετάφρασις τῶν ἑβδομήκοντα, hē metafrasis tōn hebdomēkonta, ”seitsemänkymmenen käännös”) on ensimmäinen tunnettu juutalaisten Heprealaisen Raamatun eli Tanakin kreikankielinen käännös. Myöhemmin Septuagintasta tuli pohja kristinuskon Vanhalle testamentille.
Syntyhistoria

Juutalaisen perimätiedon mukaan Septuagintan kääntäminen tapahtui Egyptin kuninkaan Ptolemaios II Filadelfoksen (285–247 eaa.) pyynnöstä. Nimen sanotaan tulevan niistä seitsemästäkymmenestäkahdesta (pyöristettynä seitsemänkymmentä, latinaksi septuaginta) kääntäjästä, jotka perimätiedon mukaan laativat Mooseksen kirjoja kääntäessään kukin täsmälleen samanlaisen käännöksen. Käännöksen synnystä kertoo 2. vuosisadan lopulla kirjoitettu Aristeaan kirje, jonka luotettavuus historiallisena lähteenä on viimeaikaisessa tutkimuksessa kyseenalaistettu. On kuitenkin luultavaa, että ainakin Pentateukin eli Tooran käännöstyö tapahtui 3. vuosisadan puolivälin tienoilla, mahdollisesti juuri Ptolemaios II Filadelfoksen hallintakaudella. Muiden kirjojen käännökset ovat syntyneet kahden seuraavan vuosisadan aikana.
Aristeaan kirjeen kaltaisen myöhemmän perimätiedon tarkoitus on ollut vahvistaa Septuagintan asemaa ja auktoriteettia. Tarina seitsemästäkymmenestä ihmeellisen taitavasta kääntäjästä ja Egyptin kuninkaan määräyksestä ovat keksittyjä. Perimätiedossa on kuitenkin myös hivenen totuutta, sillä todennäköisesti Septuaginta on käännetty juuri Egyptin Aleksandriassa. Heprealaisesta Raamatusta käännettyjen kirjojen lisäksi mukaan on otettu myös alun perin kreikaksi kirjoitettuja kirjoja, joista käytetään nimitystä Vanhan testamentin apokryfikirjat tai deuterokanoniset kirjat.
Septuagintan kääntämisen taustalla on ollut Aleksandriassa asunut juutalainen väestö, joka puhui äidinkielenään kreikkaa. Heprean kieltä ei enää osattu riittävän hyvin, joten tuli tarve kääntää juutalaisten pyhät kirjoitukset kreikaksi. Kääntämisen syynä on siten ollut juutalaisen jumalanpalvelusyhteisön tarpeet, ei Egyptin kuninkaan kiinnostus juutalaisten pyhiin kirjoituksiin.
Käännöstapa, kieli ja suhde heprealaiseen tekstiin

Septuagintan käännöstapa vaihtelee eri kirjoissa. Ensimmäiseksi käännetty Pentateukki on kohtalaisen sanasanainen käännös, jossa yhtä heprean sanaa yleensä vastaa yksi kreikan sana. Pentateukin käännös on ilmeisesti toiminut jonkin verran mallina muiden kirjojen käännöksille, jotka on käännetty Pentateukin jälkeen. Jotkin Septuagintan kirjoista ovat Pentateukin käännöstä kirjaimellisempia (esimerkiksi Saarnaajan ja Hesekielin kirja), kun taas toiset huomattavan vapaita (esimerkiksi Sananlaskut ja Jobin kirja).
Septuagintan kieli sisältää jonkin verran piirteitä, jotka johtuvat käännöksen pohjana olevasta heprean kielestä. Näitä kutsutaan hepreaismeiksi tai semitismeiksi. Hepraismien määrä myös vaihtelee eri kirjoissa. Yleisesti ottaen vapaammat käännökset ovat ”parempaa” kreikkaa, kun taas hyvin kirjaimellisesti käännetyt kirjat sisältävät enemmän hepreaismeja.
Septuaginta vahvistaa Kuolleenmeren kääröjen käsitystä, että heprealaisen Raamatun teksti oli ajanlaskun taitteessa saanut jo pääosin muotonsa, mutta eri kirjoista oli vielä liikkeellä eri versioita. Monissa kohdin Septuaginta ja Kuolleenmeren kääröjen tekstimuodot ovat yhtenäisiä ja poikkeavat masoreettisesta tekstistä.