stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Bly
Ura

High schoolin jälkeen Bly lähti St. Olaf Collegeen, josta hän kuitenkin siirtyi vuoden kuluttua Harvardiin. Hän valmistui sieltä vuonna 1950, mutta palasi sitten itärannikolta takaisin Yhdysvaltain keskilänteen. Siellä hän opiskeli Iowan yliopiston Iowa Writers’ Workshop -ohjelmassa, mistä hän valmistui maisteriksi 1956. Samana vuonna hän lähti Fulbright-stipendin turvin Norjaan, jossa hänen kiinnostuksensa käännösrunoutta kohtaan heräsi.
Bly perusti vuonna 1958 ystävänsä William Duffyn kanssa The Fifties -kirjallisuuslehden, joka julisti ensimmäisessä numerossaan, että Yhdysvalloissa julkaistava runous on vanhanaikaista. Lehdessä julkaistiin muun muassa Gary Snyderin, Denise Levertovin, Allen Ginsbergin ja James Wrightin sekä Blyn omia runoja. Lisäksi Bly känsi lehteen muun muassa Pablo Nerudan, Federico García Lorcan ja Antonio Machadon runoja, jotka olivat Yhdysvalloissa vielä varsin tuntemattomia. The Fifties vaihtoi vuosikymmenien kuluessaan nimeään muottoon The Sixties ja The Seventies. Sen yhteyteen Bly perusti myös kirjankustannusliikkeen.
Blyn ensimmäinen kokoelma oli vuonna 1962 julkaistu Silence in the Snowy Fields. Teoksesta The Light Around the Body hän voitti vuonna 1968 National Book Awardin. Hänestä tuli tuon jälkeen tunnettu runouden puolustapuhuja. Hän oli 1960-luvun puolivälissä perustamassa David Kayn kanssa Vietnamin sotaa vastustanutta American Writers Against the Vietnam War -järjestöä. Bly kritisoi myöhemmin avoimesti myös Irakin sotaa.
Bly oli uransa ajan kiinnostunut satujen merkityksistä sekä sukupuoliroolien juurista. Hän yhdisti teemat teoksessa Rautahannu – matka miehuuteen (1990), missä hän väitti yhteiskunta katkaisee miesten yhteyden syvempiin tunteisiinsa ja aiheuttaa näin ongelmia koko yhteiskunnassa. Kirja oli peräti 62 viikkoa The New York Timesin bestseller-listalla. Se pyrki tekemään miehistä herkempiä, ja se oli syntyvän miesliikkeen merkkiteoksia. Sitä kuitenkin myös syytettiin naisvastaisuudesta, minkä Bly kielsi.
Blyn laajaan käännöstuotantoon kuuluvat muun muassa Rainer Maria Rilke, Tomas Tranströmer, Pablo Neruda ja Antonio Machado. Tranströmerin kanssa hän aloitti pitkän yhteistyön ja ystävyyssuhteen. Heidän vuosien 1964–1990 kirjeenvaihto julkaistiin teoksessa Airmail: The Letters of Robert Bly and Tomas Tranströmer (2013). Bly muokkasi myös Rabindranath Tagoren englanniksi kääntämän mystikkorunoilija Kabirin ja Sunil Dattan kääntämän runoilija Ghalibin töitä.
Yksityiselämä

Bly oli vuoteen 1979 naimisissa kirjailija Carol Blyn kanssa. Heidän neljästä yhteisestä lapsestaan yksi, Mary Bly (myös pseudonyymi Eloisa James) on menestynyt kirjailija. Vuodesta 1980 Bly on ollut naimisissa Ruth o.s. Rayn kanssa.lähde?
Teokset > Suomennettu tuotanto

Rautahannu – matka miehuuteen (Iron John: A Book About Men 1990), suom. Leena Nivala. WSOY 1992 ISBN 951-0-17557-9
Lähde:
Ruosteinen peltipurkki; suomentanut Aki Salmela. Kirjo: kirjallisuus ja kulttuurilehti 2007: 1, s. 21
Ajan myöhään kaupunkiin postittamaan kirjeen, suom. Jarkko Laine, Parnasso 38(1988): 8, s. 504
Kävelyllä, Jarkko Laine, Parnasso 35(1985): 1, s. 1
Julkaisussa Kulttuurivihkot 1981 ; nro 8, suom. Marjukka Eronen, Jorma Eronen,
Aasian sodan syttyessä
Ajo Minnesotan läpi Hanoin pommitusten aikana
Herääminen
Hevosia vailla ratsastajia
Johtajan kuolema
Katsellessa vastasatanutta lunta junasta
Kun kuulen miesten huutavan yöllä MacDougal-kadulla
Kun mykät puhuvat
Kuunneltaessa presidentti Kennedyn valheita maihinnoususta Kuubaan
Kävelyllä, suom. julkaisussa: Parnasso
Lopulta liikkeessä sisäänpäin
Maailman tukehduttama
Mistä meidän täytyy hakea apua
Sota ja vaikeneminen
Surumielisyys 1–2, myös teoksessa: Päivänlasku, Kirjayhtymä 1982 ISBN 951-26-2346-3
Teokset > Runokokoelmia

Silence in the Snowy Fields, 1962
The Light Around the Body, 1967
Sleepers Joining Hands, 1973
Jumping Out of Bed (1973)
Old Man Rubbing His Eyes, 1974
This Body is Made of Camphor and Gopherwood, 1977
This Tree Will Be Here for a Thousand Years, 1979
The Man in the Black Coat Turns, 1981
Mirabai Versions, 1984
Loving a Woman in Two Worlds, 1985
Selected Poems, 1986
What Have I Ever Lost by Dying?: Collected Prose Poems, 1992
Meditations on the Insatiable Soul, 1994
Morning Poems, 1997
Snowbanks North of the House, 1999
Eating the Honey of Words: New and Selected Poems (1999)
The Night Abraham Called to the Stars, 2001
My Sentence Was a Thousand Years of Joy, 2005
Dom DeLuise

| Dom DeLuise |
| --- | --- |
 Dom Deluise vuonna 1975.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Dominick DeLuise
Syntynyt: 1. elokuuta 1933 Brooklyn, New York, New York
Kuollut: 4. toukokuuta 2009 (75 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Palkinnot
 Razzie Award (1987) 
Aiheesta muualla
www.domdeluise.com
IMDb 
Elonet
Dominick ”Dom” DeLuise (1. elokuuta 1933 – 4. toukokuuta 2009) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, kirjailija,  televisiotuottaja, elokuvaohjaaja ja kokki. Hänen poikiaan ovat näyttelijät Michael ja David DeLuise sekä ohjaaja Peter DeLuise.
DeLuise syntyi Brooklynissa, New Yorkissa italialaissukuisille vanhemmille. Hänet tunnetaan koomisista rooleista, erityisesti Mel Brooksin elokuvista. Hän esiintyi kuudessa Brooksin elokuvassa, joihin kuuluu muun muassa Pähkähullujen paratiisi (1976), Mieletön maailmanhistoria (1981), Avaruusboltsit (1987) sekä Robin Hood – sankarit sukkahousuissa (1993). Hän näytteli usein päärooleja Burt Reynoldsin kanssa.
DeLuise kirjoitti näyttelemisen ohella lukuisia keitto- ja lastenkirjoja.
Andrei Bondarev

Andrei Leontjevitš Bondarev (ven. Андре́й Лео́нтьевич Бо́ндарев, 20. elokuuta 1901 Kursk, Ukraina – 23. syyskuuta 1961) oli ukrainalaissyntyinen neuvostoliittolainen kenraaliluutnantti toisen maailmansodan aikana. Bondarev otti osaa myös talvisotaan, jossa toimi 168. Jalkaväkidivisioonan komentajana.
Henkilökuva

Andrei Bondarev oli syntynyt Ukrainassa 20. elokuuta 1901 Kurskin hallintoalueen Bondarevin kylässä. Hänen sotilasuransa alkoi puna-armeijassa sotamiehenä vuonna 1921. Bondarev valmistui Kiovan yhdistetystä sotakoulusta vuonna 1927. Vuosina 1927–1938 hän toimi Leningradin Sotilaspiirin alueella joukkueenjohtajana, komppanianpäällikkönä ja rykmentin esikuntapäällikkönä. Bondarev oli rykmentin ja 43. Jalkaväkidivisioonan komentajana vuosina 1937–1938. Hänet ylennettiin everstiksi helmikuussa 1938.
Talvisota

Talvisodassa Bondarev toimi 168. Jalkaväkidivisioonan komentajana, johon hänet nimitettiin 23. elokuuta 1939. Bondarevin komentama 168. Jalkaväkidivisioona kuului Neuvostoliiton 15. armeijan alaisuuteen. 168. Jalkaväkidivisioona taisteli talvisodan aika Lemetissä-Kitilässä. Taistelut kuuluivat osana Laatokan Karjalan mottitaisteluita.
Suuri isänmaallinen sota

Talvisodan jälkeen Bondarev toimi edelleen 169. Jalkaväkidivisioonan komentajana. Divisioona taisteli suuren isänmaallisen sodan alussa 1941 Suomen rintamalla Sortavalan suunnalla joutuen suomalaisjoukkojen saartamaksi. Marraskuussa 1941 alkaen Bondarev oli Leningradin Rintaman alaisen 8. armeijan komentaja ja ylennettiin kenraalimajuriksi 7. lokakuuta 1941. Hän suoritti Ylimmän Sota-akatemian kurssin 26. lokakuuta 1942. Vuosina 1943–1945 hän oli eri rintamilla eri armeijakuntien komentajana ja ylennettiin kenraaliluutnantiksi 28. huhtikuuta 1943. Bondarev palkittiin sodan aikana ansioistaan Neuvostoliiton sankarin arvolla.
Sotien jälkeen

Sodan jälkeen Bondarev toimi muun muassa 37. Kaartin Maahanlaskuarmeijakunnan komentajan sijaisena ja 7. Kaartinarmeijan komentajan apulaisena 1950–1955. Bondarev erosi vakinaisesta palveluksesta sairauden takia 30. lokakuuta 1955. Andrei Bondarev kuoli 23. syyskuuta 1961.
Boulevard Saint-Germain

Rakennuksia Boulevard Saint-Germainin varrella
Saint-Germain-des-Prés -kirkon kellotapuli
Café du Flore
Boulevard Saint-Germain on hieman yli kolmen kilometrin pituinen puistokatu Pariisissa. Se kulkee 5., 6. ja 7. arrondissementin alueella pääosin Seinen suuntaisena noin puoli kilometriä joesta etelään, mutta kaartuu molemmissa päissään siten, että sen molemmat päät ovat joen varressa.
Kadun itäpäästä johtaa silta Seinessä olevan saaren, Île Saint-Louis'n itäpäähän, josta sen jatkeena johtaa Boulevard Henri IV Bastiljin aukiolle. Kadun länsipää sijaitsee Ranskan kansalliskokouksen käytössä olevan Palais Bourbon'in luona vastapäätä Seinen pohjoispuolella sijaitsevaa Place de la Concordea.
Boulevard Saint-Germainin itäosa kulkee Quartier latinin kautta. Siellä se leikkaa Boulevard Saint-Michelin jokseenkin kohtisuorasti. Näiden katujen risteyksessä sijaitsee Musée de Cluny, jonka alueella on myös roomalaisaikaisen kylpylän rauniot.
Kadun länsiosa kulkee Saint-Germain-des-Prés'n, länsiosa Faubourg Saint-Germainin halki. Katu ja nämä molemmat kaupunginosat ovat saaneet nimensä Saint-Germain-des-Prés'n kirkosta, joka on nimetty piispa Germanus Pariisilaisen mukaan.
Historia

Boulevard Saint-Germain rakennettiin 1860-luvulla Napoleon III:n hallituskaudella Georges Eugène Haussmannin suunnitelmien mukaisesti, jolloin se puhkaistiin vanhojen rakennuskorttelien läpi purkamalla rakennuksia.  Toisin kuin Pariisin vanhoja keskiosia Seinen pohjoispuolella kiertävät, jo 1670-luvulla rakennetut ns. suuret bulevardit, se ei siis Boulevard-nimityksestä huolimatta sijaitse vanhojen kaupunginmuurien paikalla. Seinen eteläpuolella keskiaikaisten muurien paikalla on nykyisin vain kapeita katuja. Boulevard Saint-Germain rakennettiin kuitenkin siten, että sen voidaan katsoa täydentävän tämän Place Bastillelta Place de la Concordelle johtavan bulevardiketjun täydeksi ympyräksi.
Kadun varrella sijaitseva Café de Flore tuli 1940-luvun lopulla tunnetuksi aikakauden älymystön kokoontumispaikkana, jonka kanta-asiakkaita olivat muun muassa Jean-Paul Sartre ja Simone de Beauvoir.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boulevard Saint-Germain Wikimedia Commonsissa
Delft

| Delft |
| --- | --- |
 Delftin keskustaa ja Oude Kerk
 lippu:  vaakuna
 Delftin sijainti
 Delft
 Koordinaatit: 52°1′N, 4°22′E 
Valtio:  Alankomaat
Provinssi:  Etelä-Hollanti
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  22,8 km²
Väkiluku (2019)  (arvio):  103 217
 – Väestötiheys:  4 527,1 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  2600–2629
Suuntanumero(t):  015
 
 www.delft.nl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Delft on kaupunki Alankomaissa, Etelä-Hollannin provinssissa. Delft sijaitsee Rotterdamin ja Haagin välissä ja kuuluu Rotterdamin ja Haagin metropolialueeseen. Vuoden 2019 alussa siellä arvioitiin olevan 103 217 asukasta.
Delft perustettiin vuonna 1075 ja se sai kaupunkioikeudet vuonna 1246 nimellä Nieuwe Delft (suom. ”Uusi Delft”). Kun Hollannin Itä-Intian kauppakomppania perustettiin vuonna 1602, yksi sen kuudesta kamarista sijoitettiin Delftiin, millä tuli olemaan suurta merkitystä kaupungin kehitykselle.
Delftiläistä keramiikkaa.
Kartta Delftin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
Raatihuone 1620 Delftissä
Delftin kaupungin portti "Oostport"
Vuonna 1654 Delftin ruutitehdas räjähti.
Delft on maailmankuulu käsinmaalatusta ”Delftin sinisestä” keramiikasta (Delfts blauw) ja 1600-luvulla eläneestä taiteilijamestari Johannes Vermeeristä. Tiedemies Antoni van Leeuwenhoek, joka löysi bakteerit, syntyi Delftissä.
Delftin yliopisto on perustettu vuonna 1842.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Delft Wikimedia Commonsissa
Delftin kaupunki (hollanniksi) (englanniksi)
Delftin teknillinen yliopisto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Delft Photos (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
| n k Etelä-Hollannin provinssin kunnat |
| --- | --- | --- |
|  Alblasserdam  Albrandswaard  Alphen aan den Rijn  Barendrecht  Bergambacht  Bernisse  Binnenmaas  Bodegraven-Reeuwijk  Boskoop  Brielle  Capelle aan den IJssel  Cromstrijen  Delft  Den Haag (’s-Gravenhage)  Dordrecht  Giessenlanden  Goeree-Overflakkee  Gorinchem  Gouda  Hardinxveld-Giessendam  Hellevoetsluis  Hendrik-Ido-Ambacht  Hillegom  Kaag en Braassem  Katwijk  Korendijk  Krimpen aan den IJssel  Lansingerland  Leerdam  Leiden  Leiderdorp  Leidschendam-Voorburg  Lisse  Maassluis  Midden-Delfland  Molenwaard  Nederlek  Nieuwkoop  Noordwijk  Noordwijkerhout  Oegstgeest  Oud-Beijerland  Ouderkerk  Papendrecht  Pijnacker-Nootdorp  Ridderkerk  Rijnwoude  Rijswijk  Rotterdam  Schiedam  Schoonhoven  Sliedrecht  Spijkenisse  Strijen  Teylingen  Vlaardingen  Vlist  Voorschoten  Waddinxveen  Wassenaar  Westland  Westvoorne  Zederik  Zoetermeer  Zoeterwoude  Zuidplas  Zwijndrecht  |  Alblasserdam  Albrandswaard  Alphen aan den Rijn  Barendrecht  Bergambacht  Bernisse  Binnenmaas  Bodegraven-Reeuwijk  Boskoop  Brielle  Capelle aan den IJssel  Cromstrijen  Delft  Den Haag (’s-Gravenhage)  Dordrecht  Giessenlanden  Goeree-Overflakkee  Gorinchem  Gouda  Hardinxveld-Giessendam  Hellevoetsluis  Hendrik-Ido-Ambacht  Hillegom  Kaag en Braassem  Katwijk  Korendijk  Krimpen aan den IJssel  Lansingerland  Leerdam  Leiden  Leiderdorp  Leidschendam-Voorburg  Lisse  Maassluis  Midden-Delfland  Molenwaard  Nederlek  Nieuwkoop  Noordwijk  Noordwijkerhout  Oegstgeest  Oud-Beijerland  Ouderkerk  Papendrecht  Pijnacker-Nootdorp  Ridderkerk  Rijnwoude  Rijswijk  Rotterdam  Schiedam  Schoonhoven  Sliedrecht  Spijkenisse  Strijen  Teylingen  Vlaardingen  Vlist  Voorschoten  Waddinxveen  Wassenaar  Westland  Westvoorne  Zederik  Zoetermeer  Zoeterwoude  Zuidplas  Zwijndrecht  |  |
Boulevard Saint-Michel

Gabriel Davioudin veistämä Fontaine Saint-Michel -suihkukaivo Boulevard Saint-Michelin Seinen-puoleisessa päässä.
Boulevard Saint-Michel 1900-luvun alussa
Boulevard Saint-Michel (Pyhän Mikaelin bulevardi) on Pariisissa sijaitseva Seinen rannalta etelään johtava puistokatu, joka muodostaa rajan Pariisin 5. ja 6. kaupunginosan (arrondissement) välillä. Katu alkaa Pont Saint-Michel -nimiseltä sillalta, joka yhdistää Seinen etelärannan ja Île de la Citén, johtaa Pariisin tähtitornin läheisyyteen ja on Pariisin Latinalaiskorttelin suurin ja vilkkain katu. Varsinkin opiskelijat käyttävät sen nimestä yleisesti lyhennettyä muotoa Boul' Mich' .
Bulevardi-nimestään huolimatta Boulevard Saint-Michel ei sijaitse Pariisin vanhojen kaupunginmuurien (bolwerk) paikalla, vaan Pariisin keskiaikaiset muurit leikkasivat nykyisen katulinjauksen lähes kohtisuorasti. Muureissa sijaitsi tällä kohdalla aikoinaan portti nimeltä Pyhän Mikaelin portti (ransk. Porte Saint-Michel) Nykyinen katu on rakennettu vasta 1850-luvulla, kun Napoleon III:n hallituskaudella Georges Eugène Haussmannin johdolla Pariisiin rakennettiin suuri joukko uusia puistokatuja ja purettiin niiden tieltä suuri joukko vanhoja rakennuksia. Katu rakennettiin yhdensuuntaiseksi sitä noin 200 metriä idempänä kulkevan, sivukaduksi jääneen Rue Saint-Jacquesin kanssa, joka siihen saakka oli ollut Pariisin keskustasta kaupungin eteläosiin johtava valtaväylä. Aluksi kadun nimi oli Boulevard Sébastopol rive gauche (Sevastopolin bulevardi vasemmalla rannalla, vähän aikaisemmin käydyn Sevastopolin taistelun muistoksi). Nykyisen nimensä Boulevard Saint-Michel sai vuonna 1864, mutta sen jatke Seinen toisella puolella on yhä nimeltään Boulevard Sébastopol.
Boulevard Saint-Michelin ja varsinkin sen pohjoisosan varrella on runsaasti kirjakauppoja, kahviloita, elokuvateattereita ja vaatekauppoja. Sen varrella Boulevard Saint-Germainin risteyksessä on myös Ranskan keskiaikaisen taiteen museo Musée de Cluny.
Boulevard Saint-Micheliltä johtaa myös pääportti Luxembourgin puistoon. Samalta kohdalta vastakkaiseen suuntaan johtaa Rue Soufflot, joka päättyy Panthéonille.
Toukokuussa 1968 Boulevard Saint-Michel oli useita viikkoja suljettuna opiskelijalevottomuuksien vuoksi.
Erään ranskalaisen poliitikon on kerrottu aikoinaan vaalien edellä luvanneen, että Boulevard Saint-Micheliä jatketaan merenrantaan saakka. Kun häneltä kysyttiin, kummasta päästä sitä jatkettaisiin, hän olisi vastannut: "Molemmista päistä."
Boulevard Saint-Michel populaarikulttuurissa

Boulevard Saint-Michel mainitaan muun muassa seuraavissa kirjoissa:
Elämän kahle (luku 44), W. Somerset Maugham, 1915
Noctambule, Ballads of a Bohemian, Robert W. Service, 1921
Odysseus (luku 3), James Joyce, 1922
Ja aurinko nousee, Ernest Hemingway, 1926
How it Feels to Be Colored Me, Zora Neale Hurston, 1928
Madeline's Rescue, Ludwig Bemelmans, 1951
68 Boulevard Saint-Michel, Danielle Martinigol & Alain Grousset, 1999
Musiikissa katu mainitaan Peter Sarstedtin kappaleessa "Where Do You Go to My Lovely", jossa kuvitteellinen Marie-Claire niminen nainen elää jet-set-elämää ja asuu kalliissa asunnossa Boulevard Saint-Michel-kadulla. Hector on tehnyt laulusta versionsa "Kuningatar", jossa mainitaan myös Boulevard Saint-Michel. Katu mainitaan myös Gary Mooren vuoden 1979 hitissä "Parisienne Walkways"
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boulevard Saint-Michel Wikimedia Commonsissa
Jacques-Émile Blanche

| Jacques-Émile Blanche |
| --- | --- |
 Jacques-Émile Blanche, Lucien Simonin maalaus vuodelta 1903.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. tammikuuta 1861 Pariisi
Kuollut: 30. syyskuuta 1942 (81 vuotta)  Offranville-en-Caux
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  taidemaalari ja kirjailija
Taiteilija
 Nimikirjoitus
Jacques-Émile Blanche (31. tammikuuta 1861 Pariisi – 30. syyskuuta 1942  Offranville-en-Caux) oli ranskalainen taidemaalari, kirjailija ja taidekeräilijä. Taidemaalarina hän oli enimmäkseen itseoppinut.
Elämänvaiheita > Varhaisvaiheet

Blanchen isä oli lääkäri ja hänen isoisänsä oli erikoistunut mielisairaiden hoitoon. Isoisä oli saanut kuuluisuutta ja arvostusta sillä, että oli yrittänyt hoitaa mielisairaita lempeydellä eikä rangaistuksilla. Varhaisimmat vuotensa Blanche vietti isänsä johtamaksi siirtyneen mielisairaalan ympäristössä.
Isän johtamana sairaalasta oli tullut kallis yksityissairaala, jossa oli valikoitunut potilaskunta, joiden joukossa oli taidemaalareita, muusikoita ja kirjailijoita. Perheessä oli myös omia tragedioita: neljästä lapsesta kolme kuoli nuorina ja äiti käytti aikansa Jacques-Émilen terveydestä huolehtimiseen ja suoranaiseen vartiointiin. Henkireikänä olivat vierailut Dieppessä oman ikäisen serkun luona.
Lapsuudessaan ja nuoruudessaan Blanche tapasi useita merkittäviä kulttuurihenkilöitä joko siksi, että he olivat hoidettavina isän sairaalassa tai heidän omaisensa ja ystävänsä olivat siellä potilaina. Hän tapasi Camille Corot’n, Edgar Degas´n, Pierre Puvis de Chavannesin ja George Sandin monien muiden ohella. 
Tieteilijöistä hän tapasi Louis Pasteurin, ja Franz Liszt kävi sunnuntaina soittamassa perheen kodissa. Tämä antoi Blanchelle valtavan kulttuuripääoman.
Saksan-Ranskan sota puhkesi vuonna 1870 ja Blanche lähetettiin turvaan Lontooseen. Lontoo oli nuorelle miehelle suuri elämys ja kaupungista tuli hänelle aikuisena toinen koti. Sodan jälkeen isälle selvisi, että poika ei jatka hänen jäljissään ja myi sairaalan.
Vuosi 1873 oli Blanchen elämässä merkittävä. Tuona vuonna hän aloitti kerätä taidekokoelmaansa ja tapasi Edouard Manet’n. Myöhemmin Manet halusi vakuuttua Blanchen taiteellisista kyvyistä ja pyysi häntä maalaamaan briossin. Blanche teki mitä käskettiin, ja Manet oli vaikuttunut lopputuloksesta.
Kesällä vuonna 1879 Blanchen äiti halusi rakentaa uuden kesäasunnon Dieppeen ja tilasi sinne maalauksia Pierre-Auguste Renoirilta. Äidin suureksi pettymykseksi poika ystävystyi taiteilijan kanssa ja vietti tämän kanssa tunteja keskustellen maalaustaiteesta. Ylioppilaaksi tulonsa jälkeen vuonna 1881 Blanche ilmoitti, että ryhtyy taiteilijaksi Renoirin oppilaana. Äidin mielestä impressionismi oli liian rahvaanomaista ja hänen opettajakseen hankittiin Henri Gervex.
Elämänvaiheita > Taiteilijana

1880-luku merkitsi Blanchelle taiteellisen uran alkua, että pettymyksiä. Hän maalasi muotokuvan äidistään jota tarjosi Pariisin salonkiin, mutta työtä ei hyväksytty. Hän kävi usein Lontoossa, missä ystävystyi taiteilijoiden, kuten Paul César Helleun, James McNeill Whistlerin, Auguste Rodinin ja Walter Sickertin kanssa. Hänen ystäviinsä kuului myös Oscar Wilde.
Blanche aloitti uransa kirjoittajana 1880-luvulla. George Seurat tutustutti hänet La Revue Indépendanten perustajiin ja Blanche ryhtyi tekemään lehteen artikkeleita ja kuvituksia. Lehteen hän kirjoitti esseitä, taidehistoriallisia artikkeleita, kritiikkejä ja novelleja. Vaikka Blanche teki paljon kirjoitustöitä hän piti itseään enemmän taidemaalarina. Vuonna 1881 hän sai menestystä taiteilijana kun hänen työnsä  Femme à bord d'un Yacht  hyväksyttiin Pariisin salonkiin.
Vuonna 1887 Blanche hyväksyttiin New English Art Clubin jäseneksi. Tuolloin hän oli ystävystynyt Robert Montesquioun kanssa ja he matkustivat yhdessä Itävaltaan ja Romaniaan. Näinä aikoina Blanche oli mukana taiteilijaryhmässä nimeltä  Trente-trois ja piti säännöllisesti näyttelyitä muun ryhmän jäsenten kanssa. Hänellä oli näyttelyitä myös Belgiassa, missä kuului itsenäiseen taiteilijaryhmään nimeltä XX. Näinä vuosina hänen elämässään oli paljon matkailua; hän matkusteli Sveitsissä, välillä hän kävi ystävineen Bayreuthissa kuuntelemassa Richard Straussin oopperoita. Lontoolaisia taiteilijaystäviään hän tapasi lähes joka vuosi.
Elämänvaiheita > Suvantovaihe

1890-luku oli Blanchen elämän suvantovaihe. Vuosikymmenen alkupuolella syntyi merkittävä ystävyyssuhde Marcel Proustin kanssa. Hänen isänsä kuoli vuonna 1893 ja tämän jälkeen hän joutui pitämään huolta jo hauraaksi käyneestä äidistään. Tuolloin hän alkoi seurustella lapsuudenystävänsä, Rose Lemoinen kanssa. He solmivat avioliiton vuonna 1895. Avioliiton jälkeen he viettivät vuoden mittaisen kuherruskuukauden Italiassa. Avioliiton luonne on herättänyt keskusteluja, sillä vaikutti siltä, että Blanche vietti paljon aikaa miesystäviensä kanssa tehden heidän kanssaan paljon yhteisiä matkoja. Blanche palkittiin ansioistaan kunnialegioonan mitalilla vuonna 1897.
Elämänvaiheita > Uusi luovuuskausi

1900-luvun alku oli Blanchelle uusi luovuuskausi. Hän alkoi opettaa kahdessa taidekoulussa ja otti yksityisoppilaita kotiinsa. Hän piti ateljeeta Lontoossa vuodet 1906- 1910 ja osti vaimonsa kanssa huvilan Normandiesta. Hän kävi katsomassa Pariisissa modernia venäläistä balettia ja ryhtyi ryhmän sponsoriksi. Hänellä oli maine eräänlaisena Ranskan taide-elämän keskushahmona, joka maalasi ja opetti ja teki paljon ulkomaanmatkoja aikana jolloin ei vielä ollut massaturismia. Hänellä oli suuri näyttely Venetsia biennaalissa vuonna 1912. Hän kävi Saksassa hoidattamassa silmäsairauttaa vuonna 1914 ja pääsi kotiin vain vähän ennen kuin ensimmäinen maailmansota alkoi.
Suursodan oloissa oli vaikeaa jatkaa taiteilijan uraa. Rintama kulki yhdessä vaiheessa läheltä Blanchen Normandien asuntoa, missä hän oleskeli. Vaimo pestautui vapaaehtoiseksi sairaanhoitajaksi sotasairaalaan. Blanche kirjoitti tuolloin omaelämäkerrallista romaaniaan Aymeris ja teki vähän maalauksia. Muutama taiteilijaystävä vieraili hänen luonaan. Niukoissa oloissa oli taiteilijan työn jatkaminen vaikeaa.
Rauhan palattua Blanche osallistui taide-elämään entisellä tarmollaan. Hän osallistui vuonna 1920 Pariisin dada-tapahtumaan ja ystävystyi surrealisti André Bretonin kanssa. Iltariennoissa hänen seurassaan oli useimmiten runoilija François Mauriac, jonka muotokuvan hän maalasi monena eri versioina. Häneltä ilmestyi romaani vuonna 1920 ja hänen retrospektiivinen näyttelynsä pidettiin vuonna 1924. Hänellä oli näyttelyssä 150 työtä, maalauksia, akvarelleja sekä grafiikkaa. Näyttely antoi hänelle energiaa mennä jälleen Lontooseen, missä hän maalasi uusia teoksia. Ensimmäisen taidelahjoituksensa Rouenin museolle hän teki vuonna 1921.