stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pienellä pallolla harjoittelemisesta
Sisältö

»Ylistän siis eniten harjoitusta, joka pystyy tuottamaan ruumiille terveyttä, jäsenille sopusointuisuutta ja sielulle hyvettä – ja kaikki tämä saavutetaan pienellä pallolla harjoittelemalla. Se näet kykenee hyödyttämään sielua joka suhteessa ja harjoittamaan kaikkia ruumiinosia yhtäläisesti. Tämä edistää suuresti terveyttä ja tuottaa ruumiin tilassa tasapainoisuutta – – »
Galenos käsittelee teoksessa sen nimen mukaisesti pienellä pallolla harjoittelun etuja fyysisenä harjoitteluna. Galenoksen mukaan laji sopii kaikille, kaikenikäisille ja eri kuntoisille, ja kaikkien tulisi harjoittaa sitä. Peliin ei tarvita kuin pieni pallo, ei sen enempää varusteita, joten laji ei vaadi varakkuutta. Se ei myöskään vaadi suuria määriä aikaa. Pallolla voi tehdä sekä kevyitä ja helppoja että raskaampia ja vaativampia harjoituksia, ja näin se tarjoaa halujen mukaan yhtä lailla joko rentoutumista tai kovaa treeniä. Kevyemmät harjoitukset sopivat lapsille ja vanhuksille. Niiden jälkeen harjoittelija voidaan voidella öljyllä ja tämä voi mennä kuumaan kylpyyn. Raskaammissa harjoituksissa on enemmän fyysistä kontaktia, kuten taklauksia ja painimaisia otteita. Lajin eri muodot harjoituttavat eri ruumiinosia tasaisesti, osa enemmän käsiä ja osa jalkoja. Pelitilanteiden lukeminen harjoittaa älyä. Lajiin ei myöskään sisälly juuri minkäänlaisia riskejä tai vaaratilanteita.
Kirjallisuutta > Suomennos

Galenos: Pienellä pallolla harjoittelemisesta. Teoksessa Galenos: Lääkärin kirjoituksia sielusta.  (Kirjoittanut ja suomentanut Marke Ahonen)  Helsinki:  Basam Books, 2019.  ISBN 978-952-7240-52-6
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Galen: On Exercise with a Small Ball. Teoksessa Galen: Hygiene, Volume II: Books 5–6. Thrasybulus. On Exercise with a Small Ball.  (Edited and translated by Ian Johnston. Loeb Classical Library 536)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2018.
Galen: On Exercise with the Small Ball. Teoksessa Singer, P. N.: Galen: Selected Works.  Oxford:  Oxford University Press, 1997.  ISBN 978-0192824509
Aiheesta muualla

Galen: De parvae pilae exercitio. A Digital Corpus for Graeco-Arabic Studies. (muinaiskreikaksi)
Stagnaatiopiste

Stagnaatiopiste on virtaavassa fluidissa kohta, jossa fluidin nopeus on nolla ja paine kaikkein suurin. Pisteen paikkaa voi muuttaa suurentamalla kohtauskulmaa. Mitä alempana piste on, sitä suurempi nostovoima sillä on.
St. Laurent -luokka

| St>  Laurent -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 226 t 3 051 t (kuormattu)
Pituus:  113,1 m
Leveys:  12,8 m
Syväys:  4,0 m (DDE) 4,3 m (DDH)
Koneteho:  30 000 shp
Nopeus:  28,5 solmua
Miehistöä:  249 (DDE) 213+20 lentomiehistö (DDH)
Aseistus
Meritorjunta:  DDE: 2 × 3"/50 Mk.33 FMC -kaksiputkista tykkiä 2 × Mk NC 10 Limbo -sukellusveneentorjuntaheitintä 2 × Mk.2 K-gun laukaisinta maaliinhakeutuville torpedoille DDH: 2 × 3"/50 Mk.33 FMC -kaksiputkinen tykki 1 × Mk NC 10 Limbo -sukellusveneentorjuntaheitintä 2 × kolmiputkista Mk.32 12,75" laukaisualustaa Mk.44 tai Mk.46 Mod 5 torpedoille 1 × CH-124 Sea King -helikopteri
Ilmatorjunta:  DDE: 2 × 40 mm ilmatorjuntatykki
St. Laurent -luokka oli Kanadan kuninkaallisen laivaston ja myöhemmin Kanadan asevoimien hävittäjäluokka, jonka seitsemän alusta olivat palveluksessa 1950-luvun puolivälistä aina 1990-luvulle saakka.
Luokka oli ensimmäinen Kanadassa suunniteltu ja toteutettu suurempi alusluokka. Sen alukset muistuttivat Britannian kuninkaallisen laivaston Whitby-luokan fregatteja, mutta niiden varustuksena oli runsaasti Yhdysvalloista hankittua materiaalia. Alukset olivat alun perin saattuehävittäjiä (DDE), mutta modernisoinnin jälkeen ne luokiteltiin helikopterilla varustetuiksi saattuehävittäjiksi (DDH).
Valmistus

Kanadan liittyminen Natoon ja turskasodan kokemukset loivat tarpeen uudesta alusluokasta vuonna 1949. Laivaston tehtävänä oli sukellusveneidentorjunta ja Luoteis-Atlantin valvonta. Uuden saattuehävittäjän suunnittelutyö alkoi vielä samana vuonna ja sen toteutusaikatauluksi määrättiin vuosi 1955. Suunnittelusta  vastasi montrealilainen German and Milne Sir Rowland Bakerin ohjauksessa. Baker loi Whitby-luokan fregatin kaltaisen, mutta omia ideoitaan toteuttavan aluksen.
Luokan piti valmistaa neljätoista viimeistään 1955 palvelukseen otettavaa alusta, mutta kylmän sodan aiheuttamien vaatimusten nopeiden muutosten aiheuttamat suunnitteluviiveet ja kustannusten nousu sekä Kanadan liittyminen Korean sotaan laskivat alusten lukumäärän seitsemään. Loput seitsemän valmistettiin Restigouche-luokan pohjalta ottaen huomioon suunnittelussa tulleet muutokset. Lisäksi suunnitelmien pohjalta valmistettiin kaksi seurannutta luokkaa MacKenzie-luokan neljä alusta ja Annapolis-luokan kaksi alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMCS St. Laurent | Canadian Vickers, Montreal | 22. marraskuuta 1950 | 30. marraskuuta 1951 | 29. lokakuuta 1955 | myyty romutettavaksi 1979 |
| HMCS Saguenay | Halifax Shipyards, Halifax | 4. huhtikuuta 1951 | 30. heinäkuuta 1953 | 15. joulukuuta 1956 | myyty 1990 upotettu sukelluskohteeksi Luneburgin edustalle |
| HMCS Skeena | Burrard Dry Dock, North Vancouver | 1. kesäkuuta 1951 | 19. elokuuta 1952 | 30. maaliskuuta 1957 | myyty romutettavaksi 1996 |
| HMCS Ottawa | Canadian Vickers, Montreal | 8. kesäkuuta 1951 | 29. huhtikuuta 1953 | 10. marraskuuta 1956 | myyty 1992 |
| HMCS Margaree | Halifax Shipyards, Halifax | 12. syyskuuta 1951 | 29. maaliskuuta 1956 | 5. lokakuuta 1957 | romutettu 1994 |
| HMCS Fraser | Burrard Dry Dock, North Vancouver | 11. joulukuuta 1951 | 19. helmikuuta 1953 | 28. kesäkuuta 1957 | romutettu 2011 |
| HMCS Assiniboine | Marine Industries, Sorel | 19. toukokuuta 1952 | 12. helmikuuta 1954 | 16. elokuuta 1956 | romutettu 1995 |

Vuosina 1961-1966 kaikki alukset modernisoitiin, jolloin ne varustettiin uusilla kaikuluotaimilla, Limbo Mk.10 -sukellusveneentorjuntaheittimillä ja helikopterivarustuksella. Savuhormi jaettiin kahtia, mikä mahdollisti hangaarin sijoittamisen keskelle alusta. Samassa yhteydessä poistettiin kaksi 40 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Alukset luokiteltiin muutostyön jälkeen helikopterilla varustetuiksi hävittäjiksi (engl. helicopter-carrying destroyer) ja niille kullekin  sijoitettiin yksi CHSS-2 Sea King -helikopteri.
St. Laurent poistettiin palveluksesta 1974. Skeena, Ottawa ja Fraser ´modernisoitiin 1977-1979. Saguenay, Margaree ja Assiniboine modernisoitiin (engl. Destroyer Life Extension) 1980 ja kolme muuta vuotta myöhemmin.
Piikkikotilot

| Piikkikotilot |
| --- | --- |
 Piikkikotiloihin kuuluvia lajeja
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Caenogastropoda
Lahko::  Kapeakielikotilot Neogastropoda
Heimo::  Piikkikotilot Muricidae  Rafinesque, 1815
Katso myös
   Piikkikotilot Wikispeciesissä   Piikkikotilot Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Piikkikotilot (Muricidae) on kapeakielikotiloihin kuuluva nilviäisheimo. Heimon lajeja tavataan meri- ja murtovesistä.
Taksonomia ja anatomia

Piikkikotilot jaetaan 12 alaheimoon ja 195 sukuun. Suvuista yksi on tarkemmin alaheimoihin luokittelematon. Heimon lajimääräksi on arvioitu noin 1 600. Heimon lajit kasvavat suurimmillaan noin 30 cm pitkiksi. Piikkikotiloiden kuoret ovat hyvin monimuotoisia. Ne voivat olla pitkänomaisia ja suippenevia tai pyöreämpiä ja pulleampia. Kuoressa on usein ulokkeita, kuten harjanteita, piikkejä tai liuskoja, mutta se voi myös olla sileä. Kuoressa on sulkulevy ja sifonikanava on vaihtelevasti lyhyt tai pitkä. Piikkikotiloiden jalka on pitkä ja sifoni on pitkähkö.
Levinneisyys ja elintavat

Piikkikotiloita tavataan maailmanlaajuisesti erityisesti subtrooppisilta ja trooppisilta alueilta, mutta myös lauhkeista vesistä. Ne ovat matalien vesien kivikoiden ja riuttojen lajeja. Heimon lajien ravintoa ovat madot, merirokot ja nilviäiset.
Pihlaja-angervot

| Pihlaja-angervot |
| --- | --- |
 Viitapihlaja-angervo (Sorbaria sorbifolia)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Pihlaja-angervot Sorbaria  (Ser.) A. Braun
Katso myös
   Pihlaja-angervot Wikispeciesissä   Pihlaja-angervot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pihlaja-angervot (Sorbaria) on suku ruusukasvien (Rosaceae) heimossa. Suvussa on 10 lajia, jotka ovat kaikki kotoisin Itä-Aasiasta. Useita lajeja käytetään koristekasveina.
Kuvaus

Pihlaja-angervot ovat kesävihantia yksikotisia pienehköjä tai keskikokoisia pensaita. Haarat ovat pystyjä tai kaarevia, ja pensaat ovat tiheitä ja tekevät maarönsyjä. Lehdet sijaitsevat kierteisesti. Lehtilapa on päätöparinen. Kukinto on huiskilo. Terä- ja verholehtiä on viisi. Teriö on valkoinen. Hedelmä on monisiemeninen tuppilo.
Lajeja

Sorbaria grandiflora – helmipihlaja-angervo
Sorbaria kirilowii – isopihlaja-angervo
Sorbaria pallasii
Sorbaria sorbifolia – viitapihlaja-angervo eli pihlaja-angervo
Sorbaria tomentosa
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Pihlaja-angervot – Sorbaria
ITIS: Sorbaria (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Sorbaria (englanniksi)
Flora of China: Sorbaria (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Sorbaria:  Wikidata: Q202839  Wikispecies: Sorbaria  BOLD: 368229  CoL: 7JR3  EoL: 30064  EPPO: 1SOIG  FNA: 130714  FoC: 130714  GBIF: 3012076  GRIN: 11299  iNaturalist: 156079  IPNI: 1216875-2  IRMNG: 1358629  ITIS: 25309  NBN: NHMSYS0000463787  NCBI: 23221  NZOR: 69665b27-6868-45ee-b5b9-692288d2507a  Open Tree of Life: 489722  PLANTS: SORBA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:1216875-2  Tropicos: 40002176  VASCAN: 1699  WFO: wfo-4000035793 
Spiraea sect. Sorbaria:  Wikidata: Q95939821  IPNI: 331972-2  Tropicos: 27808447
Berndt Otto Stackelberg (vanhempi)

| Berndt Otto Stackelberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. toukokuuta 1662 Tallinna
Kuollut: 29. elokuuta 1734 (72 vuotta) Turku
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Hollanti Ranska Ruotsi
Komentajuudet:  Ruotsin joukot Suomessa (1722–)
Taistelut ja sodat:  Jakobstadt 1704   Gemauerthof 1705   Lesnaja 1708   Desnajoki 1708
Sotilasarvo:  sotamarsalkka (1727)
Berndt Otto Stackelberg (14. toukokuuta 1662 Tallinna – 29. elokuuta 1734 Turku) oli ruotsalainen sotamarsalkka. Hän osallistui suureen Pohjan sotaan everstinä ja oli Ruotsin Suomessa olleiden joukkojen ylipäällikkö sodan jälkeen.
Elämäkerta

Stackelberg palveli ennen suuren Pohjan sodan syttymistä Hollannissa ja Ranskassa. Siellä hän otti osaa useille sotaretkille ja piirityksiin. Sodan sytyttyä hänet nimitettiin vuonna 1700 kenraaliadjutantiksi. Eversti Stackelberg nimitettiin 11. maaliskuuta 1702 Porin jalkaväkirykmentin komentajaksi. Hän oli Adam Ludvig Lewenhauptin alaisuudessa Baltiassa vuoteen 1708 asti. Stackelberg johti Jakobstadtin taistelussa 26. heinäkuuta 1704 oikeaa siipeä ja osallistui loppukesällä 1704 Birsenin piiritykseen ja valtaukseen. Hän johti Gemauerthofin taistelussa 16. heinäkuuta 1705 jalkaväkikeskustan ensimmäistä taistelulinjaa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi vuonna 1704.
Stackelberg oli mukana Lewenhauptin retkikunnassa, jonka tarkoituksena oli kuljettaa Ruotsin kuningas Kaarle XII:n Venäjälle hyökkäävälle pääarmeijalle tarvikkeita ja ruokaa. Stackelberg johti toista retkikunnan kahdesta kolonnasta. Hän johti Lesnajan taistelussa 29. syyskuuta 1708 ruotsalaisten vasenta sivustaa. Stackelberg jatkoi taistelun jälkeen Lewenhauptin retkikunnan kanssa eteenpäin. Retkikunta liittyi Kaarlen pääarmeijaan lokakuussa 1708. Pääarmeijan operaatioissa Stackelberg johti etujoukkoa Desnajoen ylityksessä 2. marraskuuta 1708. Hän jäi vangiksi Pultavan taistelun yhteydessä kesällä 1709 ja palasi Ruotsiin vasta sodan päättymisen jälkeen.
Sodan jälkeen Stackelberg nimitettiin vuonna 1722 Ruotsin Suomessa olevien joukkojen ylipäälliköksi. Hän toimi tehtävässä yritteliäästi ja oli ahkerassa kirjeenvaihdossa Tukholman kanssa. Ensimmäisinä vuosinaan Stackelberg matkusti ympäri Suomena ja teki erilaisia aloitteita puolustuksen järjestämiseksi. Stackelberg ei saanut Tukholmasta pyynnöistään huolimatta juuri ohjeita toimensa hoitamiseen, joten hän oli enimmäkseen oman harkintansa varassa. Hän teetti uusia linnoitussuunnitelmia, vaikka niiden toteuttamiseen ei ollut rahaa. Haminaa ja Lappeenrantaa alettiin linnoittaa, mutta työt tehtiin huonosti ja linnoitukset eivät valmistuneet. Stackelberg nimettiin sotamarsalkaksi vuonna 1727.
Stackelbergin poika oli sotamarsalkka Berndt Otto Stackelberg nuorempi.
Pietsosähköinen ilmiö

Esimerkki ilmiön havainnollistamiseksi
Pietsosähköinen ilmiö tai pietsosähköilmiö on ilmiö, jossa mekaaninen jännitys aiheuttaa aineen sähköisen polaroitumisen, eli kiteen vastakkaisten pintojen välille muodostuu sähköinen jännite. Vastaavasti, kun aineeseen kohdistetaan sähkökenttä, aine muuttaa muotoaan. Siten tällä ilmiöllä voidaan muodostaa mekaanista värähtelyä kytkemällä pietsosähköiseen materiaaliin vaihtojännite.
Fysiikka

Pietsosähköisyys on anisotrooppista eli esimerkiksi sähköiset, mekaaniset ja sähkömekaaniset ominaisuudet ovat erilaisia eri kideakseleiden suunnissa. Pietsoelementin muodon, koon ja polarisointiakselin suunnan sekä elektrodien sijoittelun valinnoilla saadaan aikaan halutut värähtelymuodot. Elektrodit sijoitetaan tavallisesti kohtisuoraan polarisointiakseliin nähden mutta niiden koot ja muodot voivat vaihdella käyttötarkoituksen mukaan.
Koska pietsosähköinen polarisaatio on kiteisen materiaalin ominaisuus ja se vaihtelee eri kidesuunnissa, täytyy kiderakenteen olla tietyllä tavalla epäsymmetrinen (ei inversiokeskusta). Amorfiset aineet (lasit) eivät voi olla pietsosähköisiä. Monikiteisissä aineissa pietsosähköisyys keskiarvoistuu nollaksi, ellei kiteillä ole jotain preferenssisuuntaa.
Monikiteisissä ferrosähköisissä materiaaleissa pietsosähköisyys voidaan saada aikaan mm. ulkoisella polarisoinnilla. Polarisointiprosessissa materiaali sijoitetaan korkeaan lämpötilaan (kuitenkin alle materiaalin Curie-pisteen) ja altistetaan voimakkaalle sähkökentälle. Sähkökenttä suuntaa korkean lämpötilan vapauttamien kiteiden dipolit sähkökentän suuntaisiksi. Kun materiaali jäähdytetään sähkökentän vallitessa, jäävät dipolit saman suuntaisiksi, joten materiaali muuttuu pietsosähköiseksi. Polaroitua monikiteistä pietsomateriaalia ei siis saa kuumentaa Curie-pisteeseen, koska kiteet vapautuvat ja pietsosähköisyys häviää.
Sovellukset

Pietsosähköilmiötä voidaan hyödyntää esimerkiksi kellovärähtelijöissä (kvartsikello),  suodattimissa, pienen liikkeen tuottavissa aktuaattoreissa, ultraäänihitsauksessa, kidemikrofoneissa, erilaisissa antureissa kuten paine- ja värähtelyantureissa. Sähköisissä levysoittimissa käytettiin alun perin pietsokidettä äänirasiassa muuttamaan neulan värähtelyt sähkösignaaliksi.
Pietsosähköiset materiaalit

Vanhin pietsosähköinen materiaali on kvartsi, joka löytyy luonnosta pietsosähköisenä suurikokoisena kiteenä. Kvartsikiteestä pietsoelementti leikataan sopivan suuntaisena, jotta polarisaatioakseli saadaan osoittamaan haluttuun suuntaan.
Pietsosähköisiä materiaaleja tunnetaan hyvin suuri joukko, mutta yleisimmin käytettyjä ovat seuraavat:
alumiininitridi (AlN)
lyijyzirkoniumtitanaatti (PbZr0.525Ti0.475O3)
bariumtitanaatti (BaTiO3)
lyijymetaniobaatti (PbNb2O6)
litiumsulfaatti (LiSO4)
kvartsi (SiO2)
litiumtantalaatti (LiTaO3)
litiumniobaatti (LiNbO3)
kaliumdivetyfosfaatti (KH2PO4)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
History of Piezoelectricity Piezo Systems, Inc.
Piikkileukakrotti

| Piikkileukakrotti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Krottikalat Lophiiformes
Heimo::  Piikkileukakrotit  Neoceratiidae
Suku::  Neoceratias  Pappenheim, 1914
Laji::  spinifer
Kaksiosainen nimi
 Neoceratias spinifer  Pappenheim, 1914 
Katso myös
   Piikkileukakrotti Wikispeciesissä   Piikkileukakrotti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Piikkileukakrotti (Neoceratias spinifer) on krottikaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan Tyynestämerestä. Se on ainoa laji piikkileukakrottien heimossa (Neoceratiidae).
Koko ja ulkonäkö

Piikkileukakrotti on pienehkö kala, jonka naaras kasvaa suurimmillaan noin 11 cm pitkäksi, tyypillinen pituus on noin 6–7,5 cm. Piikkileukakrottikoiras on pienikokoisempi ja kasvaa korkeintaan noin 1,8 cm pitkäksi. Naaras on ruumiinrakenteeltaan pitkulainen ja suuriruinen kala. Kalalla on kaksi tai kolme riviä pitkiä hampaita joista osa on leukojen ulkopuolella. Lajilta puuttuu monille krottikaloille tyypillinen pidentynyt selkäevän ruoto eikä sillä myös ole bioluminoivia elimiä. Aikuinen koiras elää kiinnittyneenä naaraan ruumiiseen ja elää naaraan loisena. Selkä- ja peräevät sijaitsevat kalan keskiruumiissa ja ovat yhtä pitkät. Väritykseltään piikkileukakrotti on tumman punaruskea tai musta.
Levinneisyys ja elintavat

Piikkileukakrottia tavataan syvistä vesistä Tyynenmeren länsi- ja keskiosista. Se elää tyypillisesti 1 700–2 500 metrin syvyydellä merenpinnasta. Lajin elintavoista on vain hyvin vähän tietoa ja se syö mahdollisesti pehmytkuorisia selkärangattomia eläimiä, joita se pyydystää pitkillä terävillä hampaillaan.
Piikkineulat

| Piikkineulat |
| --- | --- |
 Piikkineula (Indostomus paradoxus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Yhdyskiduskalat Synbranchiformes
Heimo::  Piikkineulat Indostomidae  Prashad & Mukerji, 1929
Katso myös
   Piikkineulat Wikispeciesissä   Piikkineulat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkineulat (Indostomidae) on yhdyskiduskalojen lahkoon kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Kaakkois-Aasiasta.
Lajit ja anatomia

Piikkineulojen heimoon kuuluu 1 suku ja 3 lajia. Lajit ovat piikkineula (Indostomus paradoxus), I. crocodilus ja I. spinosus. Piikkineulalajit ovat pieniä kaloja ja voivat suurimmillaan saavuttaa 3,3 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat hoikka ruumis, jota peittävät luulevyt, putkimaisen kuonon päässä sijaitseva suu, 5–6 piikkiä selässä ennen selkäevää, Ohut pyrstönvarsi ja viuhkamainen pyrstöevä.
Levinneisyys

Piikkineulalajeja tavataan erityisesti soisilta alueilta runsaan vesikasvillisuuden joukosta. Heimon lajeja tavataan Myanmarista, Thaimaasta, Malesiasta, Laosista ja Kambodža. Ensimmäisen kerran piikkineuloja löytyi Myanmarista Indawgyi-järvestä.
Piikkikrotti

| Piikkikrotti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Krottikalat Lophiiformes
Heimo::  Piikkikrotit  Centrophrynidae  Bertelsen, 1951
Suku::  Centrophryne  Regan & Trewavas, 1932
Laji::  spinulosa
Kaksiosainen nimi
 Centrophryne spinulosa  Regan & Trewavas, 1932 
Katso myös
   Piikkikrotti Wikispeciesissä   Piikkikrotti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Piikkikrotti (Centrophryne spinulosa) on krottikaloihin kuuluva laji, jota tavataan lämpimien valtamerien syvistä vesistä. Se on ainoa laji piikkikrottien heimossa (Centrophrynidae).
Koko ja ulkonäkö

Piikkikrotin sukupuolet eroavat kooltaan toisistaan huomattavasti. Naaras voi saavuttaa 23 cm:n pituuden koiraan jäädessä tyypillisesti korkeintaan 1,3–1,6 cm pitkäksi. Koiras elää aikuisena kiinnittyneenä naaraaseen, mutta ei kuitenkaan naaraan loisena. Naaras on ruumiinrakenteeltaan pitkulainen ja pää on kookas. Etumaisen selkäevän ruoto on pidentynyt ja sen päässä on valoa tuottava elin, jolla kala huokuttelee saaliinsa. Lajin selkä- ja peräevät ovat lyhyehköt ja pehmeät. Piikkikrottikoiraan ja poikasten tyypillinen piirre on kurkun säie. Toisin kuin monilla muilla kaloilla, piikkikrottinaaraalla on vain yksi munasarja. Piikkirkottien ihossa on pieniä piikkejä ja kala on väriltään punainen tai musta.
Levinneisyys

Piikkikrottia tavataan lämpimistä vesistä Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät meso- ja bathypelagisessa kerroksessa yleensä yksittäin.
Reinhold Stackelberg

| Reinhold Stackelberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. huhtikuuta 1899 Vihti
Kuollut: 23. toukokuuta 1950 (51 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Venäjä  Suomi
Palvelusvuodet:  1916–1944
Komentajuudet:  Hämeen ratsurykmentti (1940-1941)
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota, talvisota, Karjalan kannaksen suojajoukkotaistelut talvisodassa
Sotilasarvo:  eversti
Berndt Reinhold Hjalmar Stackelberg (11. huhtikuuta 1899 Vihti – 23. toukokuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen ratsuväenupseeri ja eversti.
Reinhold Stackelbergin vanhemmat olivat agranomi Fredrik Hjalmar Stackelberg ja Maria Mallén. Hän kuului Stackelbergien vapaaherralliseen sukuun. Hänen vuotta nuorempi veljensä majuri Berndt Stackelberg oli myös sotilasuralla ja kaatui Jatkosodan aikana vuonna 1943 palvellessaan JR 44:ssa Itä-Karjalassa.
Sotilasura

Stackelberg suoritti Vladimirin junkkarikouluun vuosina 1916-1917 ja valmistui vänrikiksi Henkivartiokaartin jääkärirykmenttiin Galitsian rintamalle. Lähtiessään junkkarikouluun hän ei ollut täyttänyt vielä 18 vuotta.
Vuoden 1918 alussa hän siirtyi Suomeen ja liittyi Sisällissodan valkoisten Saariston vapaajoukkoon. Saariston vapaajoukkoon on kohdistunut epäilyksiä teloituksista, ja siinä yhteydessä vänrikkinä toimineen Stackelbergin päällikkyyteen kuuluneeseen komppaniaan.
Sen jälkeen hän vuonna 1918 toimi Varsinais-Suomen rykmentissä ja Uudenmaan Rakuunarykmentissä, jossa hän palveli nuorempana upseerina, eskadroonan päällikkönä. Sen jälkeen hän siirtyi Karjalan ratsujääkärirykmenttiin, jossa hän toimi adjutanttina ja eskadroonan päällikkönä. Vuonna 1925 hänet määrättiin esikuntapäälliköksi Ratsuväkiprikaatiin. Vuosina 1928-1930 hän suoritti Sotakorkeakoulun ja jatkoi palvelua Ratsuväkiprikaatissa, mutta ylennettynä everstiluutnantiksi ja esikuntapäällikkönä kyseisessä yksikössä. Prikaatin komentajana eli Stackelbergin esimiehenä tähän aikaan oli eversti Harry Alfthan.
Talvisodan alussa Ratsuväkiprikaati oli osa suojajoukkoja ja kuului Uudenkirkon ryhmään ja otti osaa Karjalan kannaksen suojajoukkotaisteluihin. Stackelberg toimi Talvisodassa tammi-helmikussa 1940 Laatokan pohjoispuolella olevien sotatoimiyhtymien esikuntapäällikkönä ja Erillinen pataljoona 18:n (ErP 18) komentajana. ErP 18 siirtyi talvisodan loppuvaiheessa maaliskuun alussa 1940  Viipurinlahden puolustukseen.
Talvisodan jälkeisenä Välirauhan aikana Stackelberg ylennettiin everstiksi ja määrättiin Hämeen Ratsurykmentin komentajaksi. Vuoden 1941 puolella Jatkosodan alkuvaiheessa hän siirtyi sotilasasiamieheksi Tukholmaan ja Kööpenhaminaan. Vuosina 1943-1944 hän toimi Helsingin sotilasläänissä eri tehtävissä ja erosi sen jälkeen terveydellisistä syistä vakinaisesta palveluksesta.
Eversti Stackelberg oli ennen Toista maailmansotaa keskeisessä asemassa Suomen ratsastusurheilussa johtuen ammatillisesta taustastaan pitkästä palvelusajasta ratsuväessä. Hän toimi Suomen edustajana Kansainvälisessä ratsastusliitossa vuosina 1939-1940 ja vuoden 1940 Helsingin olympialaisten ratsastuskilpailujen johtajana.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
 alilutnantti 1918  kornetti/luutnantti 1911  ratsumestari 1922  majuri 1927  everstiluutnantti 1930  eversti 1940: