Kroatian historia
Habsburgien valtakausi ja taistelu osmaneita vastaan

Kroatian kruunu siirtyi 1527 Habsburgien monarkialle, kun Unkarin Ludvig II oli kuollut Mohácsin taistelussa. Osmanit kukistivat taistelussa myös unkarilaiset ja alkoivat uhata jo Adrianmeren rannikkoa. Osmanien hyökkäykset aiheuttivat Balkanilla hävitystä, ja he tuhosivat useita kaupunkeja. Habsburgeilla oli Kroatiasta vain pieni alue Zagrebin, Karlovacin ja Varaždinin ympärillä. Habsburgit perustivat osmanien rajalle niin sanotun sotilasrajan, Vojna krajinan. Sotilasraja oli oma hallinnollinen alueensa, joka liitettiin Kroatiaan vasta 1881. Sitä hallitsi suoraan habsburgien sotaministeriö.
Osmanien sotaonni kääntyi Sisakin taistelussa 1593, jolloin Habsburgit kroaattisotilaiden avustuksella voittivat turkkilaiset. Kroatian aatelisten, varakuninkaan ja parlamentin asema kuitenkin heikkeni entisestään. Osmanien uhan ja maanomistajien vaatimusten takia kroatialaiset talonpoikaisväestö kapinoivat useita kertoja. Kroatian aateliston pettymys Habsburgien valtaan kärjistyi 1671 salaliittoon, jota johtivat Petar Zrinski ja Fran Krsto Frankopan. Habsburgit käyttivät kapinaa hyväkseen ja ottivat sen jälkeen absoluuttisen vallan sekä Kroatiasta että Unkarista.
Kroatia ja Slavonia saatiin kokonaisuudessaan osmaneilta suuressa Turkin sodassa 1683–1699, jolloin myös luotiin Ragusan tasavallan rajat. Osmaneille jäi Bosnia ja Neumin kaupunki Adrianmeren rannikolle. Se myös erotti Venetsian alueet Ragusan tasavallasta. Habsburgit liittivät itseensä osmaneilta ja Venetsian tasavallalta loppuja Kroatian kruunun maita; monet alueet liitettiin joko sotilasrajaan tai erillisiin maakuntiin. Iso osa maasta annettiin saksalaisille tai unkarilaisille ylimyksille tai sotilaallisille merkkihenkilöille.
Kroaattiaatelisto ei pystynyt vastustamaan Maria Teresian 1700-luvulla aloittamaa saksalaistamista, jota jatkoi myös hänen poikansa Joosef II. Kroaatit kääntyivät unkarilaisten puoleen, jotta he voisivat yhdessä puolustaa oikeuksiaan. Yhteistyö kuitenkin kärsi Unkarin nousevan kansallismielisyyden takia.
Habsburgien tuettua Ranskan kuningaskunnan palauttamista Napoleon I hyökkäsi 1796 Italiaan. Napoleon valtasi Venetsian 1797 ja suostui tämän jälkeen Campo Formion rauhassa liittämään Dalmatian Itävaltaan. Kroatialaiset toivoivat, että Dalmatia ja Slavonia yhdistettäisiin, mutta Habsburgit pitivät ne erillisinä hallintoalueina. Itävallan valtakausi Dalmatiassa kesti vain vuoteen 1805, jolloin Napoleon voitti Itävallan ja Preussin joukot Austerlitzin taistelussa. Dalmatia luovutettiin tämän jälkeen Ranskalle, jonka joukoille myös Ragusa pian antantui. Napoleon nimesi vallatetut alueet Illyrian provinssiksi. Ranskalainen hallinto oli epäsuosittu, vaikka aluetta kehitettiin tuona aikana voimakkaasti. Napoleonin valtakunnan kaaduttua epäonnistuneen Venäjän-sotaretken jälkeen Wienin kongressissa tunnustettiin Dalmatian asema osana Itävaltaa. Loppuosa Kroatiasta siirrettiin Itävallan keisarikuntaan kuuluneesen Unkariin.
Kun unkarista tehtiin sekä Unkarin että Kroatian virallinen kieli, Kroatian vastustuksesta muodostui 1830- ja 1840-lukujen illyrismi. Illyristit halusivat yhdistää kaikki eteläslaavit yhteisen kirjakielen alle. He eivät kuitenkaan onnituneet kääntämään muita eteläslaaveja puolelleen, mutta he yhtenäistivät kroaatit kielellisesti ja hallinnollisesti samaan kansallisliikkeeseen.
Euroopan hullun vuoden ja unkarilaisten kansallismielisyyden uhkaamana ja toisaalta kansallisen autonomian toivomana varakuninkaan ja illyristi Josip Jelačićin johdolla kroaatit liittoituivat itävaltalaisten kanssa unkarilaisia vastaan. Kroaatit eivät kuitenkaan saaneet autonomiaa Itävallan keisarikunnassa, vaan joutuivat kokemaan saman saksalaistamisen kuin unkarilaiset.