stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltain vetäytyminen Pariisin ilmastosopimuksesta

Donald Trump kertoo Yhdysvaltojen vetäytyvän Pariisin ilmastosopimuksesta Valkoisen talon lehdistötilaisuudessa 1. kesäkuuta 2017.
Yhdysvaltain vetäytyminen Pariisin ilmastosopimuksesta sai alkunsa 1. kesäkuuta 2017 Yhdysvaltojen presidentti Donald Trumpin ilmoitettua Yhdysvaltojen vetäytyvän vuonna 2015 voimaantulleesta Pariisin ilmastosopimuksesta. Trumpin mukaan ilmastosopimus oli epäreilu Yhdysvaltoja ja sen taloutta kohtaan. Vetäytyminen astui virallisesti voimaan 4. marraskuuta 2020, päivää Yhdysvaltojen vuoden 2020 presidentinvaalien jälkeen. Yhdysvaltojen vedäyttyä sopimuksesta siitä tuli Syyrian ja Nicaraguan lisäksi ainoa sopimuksen ulkopuolella ollut maa.
Joe Bidenin tultua presidentiksi vuonna 2021, Yhdysvallat palasi takaisin Pariisin ilmastosopimukseen. Trumpin palattua presidentiksi Yhdysvallat vetäytyi uudelleen sopimuksesta.
Schleswig (kaupunki)

| Schleswig |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Schleswig
 Koordinaatit: 54°30′N, 9°34′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Schleswig-Flensburg
Hallinto:  
 – Pormestari:  Dr. Arthur Christiansen
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  24,3 km²
Korkeus:  0–48 m
Väkiluku:  24 773
 
 www.schleswig.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Schleswigin kaupunkinäkymää, keskeisellä sijalla tuomiokirkko.
Schleswig (tansk. Slesvig) on kaupunki Saksan pohjoisimman osavaltion Schleswig-Holsteinin pohjoisosassa. Se toimii Schleswig-Flensburgin piirikunnan hallintokaupunkina. Kaupunki sijaitsee Itämeren noin 42 kilometriä pitkän Schleivuonon pohjukassa. Tältä kaupunki on myös saanut nimensä. Kaupungissa asui 24 773 ihmistä vuoden 2016 lopussa.
Historia

Varhaisin maininta Schleswigistä on peräisin vuodelta 804 muodossa Sliasthorp. Schlein vastarannalla sijaitseva Haithabu oli viikinkiaikana merkittävä kauppapaikka, joka tuhoutui vuonna 1066 slaavien hyökkäyksessä. Tämän jälkeen suurin osa kauppatoiminnasta siirtyi Schlein pohjoisrannalla sijaitsevaan Schleswigiin. Vuonna 947 perustettiin Schleswigin hiippakunta. Schleswigin tuomiokirkko mainitaan vuonna 1134.
Vuodesta 1544 alkaen Gottorfin linna toimi Schleswig-Holstein-Gottorfin herttuoiden asuinsijana. Herttuoilla oli hyvin läheiset siteet Tanskan kuningashuoneeseen, mutta 1600-luvulla heidän politiikkansa muuttui itsenäisemmäksi. Suuren Pohjan sodan jälkeen Schleswigin herttuakunnan gottorfilainen osuus siirtyi jälleen Tanskan kuninkaalle. Korvauksena siitä, että linna oli menettänyt asemansa herttuan asuinsijana, sinne siirtyivät Schleswigin herttuakunnan korkein oikeus sekä hallinto.
Toisen Saksan–Tanskan sodan seurauksena Schleswigin alue siirtyi vuonna 1864 Tanskalta Preussin hallintaan. Schleswigin kaupunki sai tuolloin Schleswig-Holsteinin pääkaupungin aseman. Vuonna 1946 Schleswig-Holsteinin osavaltiohallinnon sijaintipaikaksi määrättiin kuitenkin Kiel. Schleswig-Holsteinin korkein oikeus pysyi edelleen Schleswigissä.
Väestö

Schleswigissä on merkittävä tanskalainen vähemmistö, joka ylläpitää omia kouluja, kirjastoa ja laajaa kulttuuritoimintaa.
Nähtävyydet

Schleswigin merkittävimpiä nähtävyyksiä ovat Schleswigin tuomiokirkko, kalastajakylä Holm sekä Gottorfin linna. Linnan barokkipuutarhassa on vuonna 2005 rakennettu niin sanottu ”maapallotalo” (saks. Globushaus), jossa on esillä Adam Oleariuksen vuosina 1650–1654 konstruoiman karttapallon kopio, halkaisijaltaan noin kolme metriä.
Noin viiden kilometrin päässä Schleswigin keskustasta sijaitsee Busdorfin kunnan alueella viikinkiaikaisen Haithabun jäänteitä. Paikalla toimii nykyään viikinkimuseo.
Ystävyyskaupungit

Lontoon Hillingdonin kaupunkipiiri, Yhdistynyt kuningaskunta
Mantes-la-Jolie, Ranska
Vejle, Tanska
Waren, Mecklenburg-Etu-Pommeri, Saksa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Schleswig (kaupunki) Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivusto
Katsaus kaupungin historiaan (Arkistoitu – Internet Archive)
Efva Attling

Efva Attling vuonna 1971.
Efva Katarina Attling (s. 18. helmikuuta 1952 Tukholma) on ruotsalainen avantgarde-korusuunnittelija.
Teini-ikäisenä Attling teki mallin töitä Milanossa ja New Yorkissa. 1980-luvun alussa hän lauloi X Models -yhtyeessä, joka julkaisi hittisinglen ”Två av oss”. Hän työskenteli Leviksellä ja H&M:llä, kunnes 1990-luvun puolivälissä aloitti oman korutuotannon.
Attling avasi oman työpajan Tukholman keskustaan helmikuussa 1999 ja kahden vuoden kuluttua tästä ensimmäisen korumyymälänsä. Nykyään hänellä on omat liikkeet Tukholman lisäksi Göteborgissa, Oslossa ja Helsingissä sekä kymmeniä jälleenmyyjiä Ruotsissa ja muualla maailmassa. Muun muassa Madonnan, Jennifer Anistonin ja Kylie Minoguen on nähty käyttävän Attlingin uniikkimalleja.
Efva Attling on ollut vuodesta 1996 rekisteröidyssä parisuhteessa muusikko Eva Dahlgrenin kanssa. He avioituivat vuonna 2009, kun Ruotsi hyväksyi samaa sukupuolta olevien avioliitot. Attlingilla on kaksi lasta, Adam ja Simon.
Aiheesta muualla

Efva Attlingin verkkosivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  Europeana
McLeod

McLeod, Macleod tai MacLeod on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Alice McLeod, Alice Coltrane (1937–2007), yhdysvaltalainen jazzpianisti, urkuri, harpisti ja säveltäjä
Ally MacLeod (1931–2004), skotlantilainen jalkapalloilija ja valmentaja
Bob McLeod (s. 1952), kanadalainen poliitikko ja Luoteisterritorioiden pääministeri
Callum MacLeod (s. 1988), brittiläinen autourheilija
Carla MacLeod (s. 1982), kanadalainen jääkiekkoilija
Cody McLeod (s. 1984), kanadalainen jääkiekkoilija
Elizabeth McLeod (s. 1963), yhdysvaltalainen toimittaja
Erin McLeod (s. 1983), kanadalainen jalkapallomaalivahti
Fiona Macleod (oik. Willam Sharp) (1855–1905), skotlantilainen kirjailija
Gavin MacLeod (1931–2021), yhdysvaltalainen näyttelijä
Hannah Macleod (s. 1984), englantilainen maahockeypelaaja
Iain Macleod (1913–1970), brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko ja ministeri
Jack McLeod (1930–2022), kanadalainen jääkiekkoilija
John McLeod (1934–2022), brittiläinen säveltäjä
John James Rickard Macleod (1876–1935), skotlantilainen fysiologi, Nobelin lääketieteen palkinnon saaja
Ken MacLeod (s. 1954), skotlantilainen tieteiskirjailija
Kevin MacLeod (s. 1972), yhdysvaltalainen säveltäjä ja muusikko
Mary McLeod Bethune (1875–1955), yhdysvaltalainen pedagogi, poliitikko ja kansalaisoikeusaktivisti
Mary Anne MacLeod Trump (1912–2000), skotlantilaissyntyinen Yhdysvaltoihin muuttanut nainen, Donald Trumpin äiti
Michael McLeod (s. 1998), kanadalainen jääkiekkoilija
Mike McLeod (s. 1952), brittiläinen kestävyysjuoksija
Nicholas MacLeod (1870–1965), skotlantilais-kanadalainen shakkimestari, jonka mukaan on nimetty MacLeodin hyökkäys
Norman Z. McLeod (1898–1964), yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Omar McLeod (s. 1994), jamaikalainen pika-aitajuoksija
Ryan McLeod (s. 1999), kanadalainen jääkiekkoilija
Sarah McLeod (s. 1971), uusiseelantilainen näyttelijä.
Kuvitteellisia henkilöitä

McLeodin tyttäret, samannimisen australialaisen televisiosarjan henkilöitä
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Marit

Marit eli marilaiset (aikaisemmin tšeremissit, niittymariksi Марий) on volgansuomalainen kansa Venäjällä. Marit jakautuvat kahteen pääryhmään; niitty- ja vuorimareihin. Noin puolet mareista asuu Marin tasavallassa Volgan mutkan tienoilla. He ovat alueen alkuperäisväestöä. Nykyään heitä asuu vainojen seurauksena myös Baškiriassa, Tatarstanissa, Udmurtiassa sekä Permin aluepiirissä ja Sverdlovskin alueella. Marit erottaa muista eurooppalaisista kansoista erityisesti se, että he harjoittavat vieläkin verrattain laajasti omaa luonnonuskontoaan.
Mareja asui Venäjällä vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 604 298. Heistä niittymareja oli 172 330, vuorimareja 18 515. Vuonna 2010 mareja oli laskennassa vähemmän, eli 548 000. Heistä oli vuorimareja arviolta 23 500. Noin 70 % marilaisista puhuu marin kielen päämurteita eli länsimaria (vuorimari) tai itämaria (niittymari) äidinkielenään. Muiden ensisijaisena kielenä on venäjä, vaikka he pitävätkin itseään yhä mareina.lähde?
Marinmaan väestöstä mareja oli vuonna 2010 noin 44 % (eli 290 863), ja osuus on pysynyt 42 ja 51 % välissä vuodesta 1926.
Vuonna 2010 venäläisiä oli Marinmaalla noin 47 % väestöstä.
Kulttuuri

Marit erottaa muista eurooppalaisista kansoista erityisesti se, että he harjoittavat vieläkin verrattain laajasti omaa luonnonuskontoaan. Keskeisimpiä elinkeinoja on maatalous, koska näin ollen heidän ei juuri tarvitse puuttua luonnon kiertokulkuun. Esimerkiksi metsätalous olisi Marinmaalla tuottoisa elinkeino, mutta puiden kaataminen olisi monien marien uskonnollista etiikkaa vastaan. Näin on, koska he uskovat, että puillakin on sielut ja puita kaataessaan he tappaisivat eläviä olentoja. Tästä syystä marit eivät todennäköisesti myisi vesistöjäkään teolliseen käyttöön. Marilaisen luonnonuskon mukaan vesistöissä elää heidän jumalansa Osh Kugu Jumon henki. Niinpä joidenkin kaivojenkin vesi on pyhää. Marien perinteinen asuinalue on tiheää mäntymetsää. Kuten suomalaiset ja virolaiset, myös marien kulttuuriin kuuluu sauna erilaisine tapoineen. Esimerkiksi läheisen kuolemaa surevassa talossa on tapana tehdä niin, että viimeinen saunoja jättää lähtiessään saunaan vatiin vettä ja saippuaa, jotta myös kuollut perheenjäsen voi peseytyä.
Marin kansallisteatteri on perustettu vuonna 1919, ja sillä on ollut johtava asema marilaisen kulttuurin kehittäjänä. Kansallisteatterin uusklassinen rakennus Joškar-Olan keskusaukiolla symboloi Marin tasavallan pääkaupungin asemaa kaikkien Venäjän uralilaisten kansojen keskuksena. Mareilla on ollut kaksi omankielistä teatteria muista Venäjän uralilaisista kansoista poiketen, ja juuri luova kilpailu on nostanut marilaisen teatterin muiden Venäjän vähemmistökansojen edelle.
Eräs marien kansalaisjärjestö on Marij ušem eli Marin liitto. Tasavallassa toimii toinenkin marilaisjärjestö melkein samalla nimellä, Mari ušem. Sitä johtaa Marin tasavallan marilaisen kulttuurikeskuksen johtaja Vasili Petrov. Keskus on julkisrahoitteinen laitos.
Kulttuuri > Marien luonnonuskonto

1500-luvulta alkaneesta käännytystyöstä, Stalinin vainoista ja Venäjän federaation heikosta ihmisoikeustilanteesta huolimatta marit harjoittavat edelleen luonnonuskontoaan, mikä on ainutlaatuista Euroopassa. Osa mareista harjoittaa ortodoksista uskoa, mutta siihenkin on sekoittunut elementtejä luonnonuskosta. Marien luonnonuskon keskeisimpiä jumaluuksia on юмо, (jumo), jonka etymologia on sama kuin suomen sanalla jumala. Sana lienee tarkoittanut alkujaan taivasta. Muita merkittäviä henkiä tai nimiä ovat muiden muassa аба, 'maaemo'; он, kaani tai tsaari ja кугузай, 'vanhus'. Mareilla oli 2010-luvun puolivälissä noin 500 pyhää lehtoa Volgan molemmin puolin. Luonnon kunnioittaminen on keskeinen osa marien etnosta.
Marien rituaaleissa keskeisessa asemassa on kylän oma shamaani, joka lausuu rukouksia ja ylistyksiä matalalla äänellä. Uhrien antaminen kuuluu myös uskontoon. Marit uhraavat hanhia, joita he pitävät eläimistä pyhimpinä. Näin on, koska marilaisen uskon mukaan hanhet pystyvät saavuttamaan yhteyden veteen, puihin ja ilmaan. Kuten tavallista luonnonuskonnoille eläimiä ei ainoastaan uhrata, vaan niistä valmistetaan koivuja kasvavissa lehdossa pyhä juhla-ateria isoissa padoissa. Marien uskonnollisten tapojen mukaan hanhet täytyy rauhoittaa ja niitä täytyy kohdella hellästi ennen uhrausta, koska vain siten hyvät toiveet toteutuvat. Marit esimerkiksi silittelevät hanhia koivunlehdillä, jotta ne rauhoittuisivat.
Hautajaisissa omaiset ja sukulaiset tuovat haudalle ruokaa vainajalle. Myös muille aikaisemmin menehtyneille sukulaisille ja esivanhemmille tuodaan ruokaa, sillä marilaiset uskovat, että veräjä tuonpuoleiseen on auki, jolloin on mahdollista saavuttaa yhteys myös muihin vainajiin. Vainajaa pyydetään pysymään poissa elävien maailmasta ja unista ja hänelle toivotetaan hyvää matkaa ja elämää uudessa kodissaan. Ennen arkun sulkemista vainajalle puetaan lapaset, jotta hänellä ei olisi talvisin kylmä. Myös rahaa jätetään arkkuun, ja kun se lasketaan hautaan, arkun päälle heitetään kolmesti multaa ja saattoväki kiertää haudan kolmesti vastapäivään. On tavallista, että hautojen lähellä oleviin koivuihin sidotaan pitkiä vaaleita kankaita. Kun saattoväki palaa hautuumaalta juhla-aterialle on tärkeää, että he puhdistautuvat vainajain maailmasta kätensä pesten ja pienen vainajan vaatteista sytytetyn nuotion yli astuen. Marit näet ajattelevat, että vesi ja tuli erottavat elävien ja kuolleiden maailmoja. Jos hautajaispäivänä aurinko paistaa, se merkitsee mareille, että vainaja oli hyvä ihminen eläessään.
Suomen Yleisradion toukokuussa 2012 kuvatussa, vuoden 2013 tammikuussa televisiossa esitetyssä dokumenttisarjan Suomensukuiset 30 päivässä ensimmäisessä ja toisessa jaksossa näyttelijä Ville Haapasalo vierailee Morkin piirin Šorunžan kylässä (ven. Шоруньжа) ja Joškar-Olassa. Dokumenttisarjan esittelyn mukaan Shorunza on yksi parhaiten säilyneitä suomalais-ugrilaisia kyliä Marissa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan tämän kylän alueella asui yhteensä 1 893 henkeä.
Genetiikka

Marien yleisin isälinjan haploryhmä on N. 46,4 prosenttia marimiehistä kantaa sen alaryhmää N1c, 8,2 prosenttia kuuluu alaryhmään N1b-P43. Haploryhmää R1a esiintyy 22,7 prosentin taajuudella. Äitilinjan haploryhmistä yleisimmin tavataan tyyppiä H (41,9 %). Noin neljäsosa kantaa haploryhmää U. 14 prosenttia kuuluu sen alaryhmään U5 ja 10,3 prosenttia alaryhmään U4.
Marien autosomaalisessa DNA:ssa esiintyy siperialainen komponentti, jonka osuus heidän sekoituksestaan on arviolta 35 prosenttia. Se on ominainen komponentti myös muille suomalais-ugrilaisille kansoille, mutta mareilla sen osuus on eurooppalaisittain kaikkein korkeimmillaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sukukansojen ystävät ry: Marilaiset
Niittymarinkielinen Wikipedia
Vuorimarinkielinen Wikipedia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef 
Niittymareja 1900-luvun alussa
Marilainen rockyhtye Pairem esiintyy Tyrnävän torilla heinäkuussa 2010. Solisti Elvira Kuraj laulaa marin kielellä.
Marilainen kansanmusiikkiyhtye
Kauppakeskus Ruoholahti

| Kauppakeskus Ruoholahti |
| --- | --- |
 Kauppakeskus Ruoholahti
Sijainti:  Helsinki, Suomi
Avattu:  2003
Liikkeiden määrä:  24
Päävuokralaisia:  K-Citymarket K-Rauta Tokmanni Jysk Elixia Musti ja Mirri Alko Apteekki
Kerrospinta-ala:  26 073 m²
Kävijämäärä:  3,0 milj. (2020)
Vuosimyynti:  85,0 milj. euroa (2020)
Pysäköintipaikkoja:  1 500
Kotisivu
Kauppakeskus Ruoholahti on Helsingin Ruoholahdessa sijaitseva kauppakeskus. Kauppakeskus toimii Alkon entisessä pullotuskeskuksessa, johon se avattiin vuonna 2003. Alkon pullotustoiminta tontilla päättyi vuonna 1993 ja varastointi vuonna 1997.
Kauppakeskuksessa toimii noin 20 yritystä, joista suurimmat ovat K-Citymarket, K-Rauta, Tokmanni, Jysk, Elixia, Musti ja Mirri sekä  Alko. Siellä toimii myös useiden yritysten toimistoja sekä erilaisia ravintoloita, apteekki sekä useita erikoisliikkeitä.
Verkkokauppa.com toimi kauppakeskuksessa kahdeksan vuotta, kunnes se muutti Jätkäsaareen marraskuussa 2011. Verkkokauppa.comin jälkeen samassa myymälätilassa toimi Ruoholahden Kodin Ykkönen vuoteen 2014. Nykyisin paikalla toimii Ruoholahden Tokmanni. Eerikin Pippuri Kebab muutti Kauppakeskus Forumista Ruoholahteen vuonna 2019 ja ehti toimia Kauppakeskuksessa kuusi vuotta.
Kauppakeskuksen yhteydessä sijaitsevassa paikoitushallissa on 1 500 paikoituspaikkaa.
Jäänteenä rakennuksen Alko-historiasta on kauppakeskuksen alla Helsingin oikeustalolle johtava, yleisöltä suljettu tunneli, joka tunnetaan nykyisin Ruoholahden yhteissuojana.
K-Citymarket sijaitsee kauppakeskuksen maanalaisessa kerroksessa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kauppakeskus Ruoholahti Wikimedia Commonsissa
Kauppakeskuksen kotisivut
Vaahteramalja

Vaahteramalja on Vaahteraliigan loppuottelu. Vaahteramalja on pelattu vuosittain vuodesta 1980 ja sen voittaja saa haltuunsa ikuisesti kiertävän Vaahteramaljan, minkä on Suomen Amerikkalaisen jalkapallon liitolle luovuttanut Kanadan Suomen suurlähetystö.
Vaahteramaljojen pelipaikat

| Stadion | Kaupunki | Pelatut vaahteramaljat |
| --- | --- | --- |
| Töölön pallokenttä | Helsinki | 16 |
| Finnair Stadium/Sonera Stadium/Telia 5G Areena/Bolt-areena | Helsinki | 13 |
| Helsingin velodromi | Helsinki | 8 |
| Lahden stadion | Lahti | 2 |
| ISS Stadion | Vantaa | 2 |
| Helsingin olympiastadion | Helsinki | 1 |
| Ratinan Stadion | Tampere | 1 |
| Väre Areena | Kuopio | 1 |
| OmaSp Stadion | Seinäjoki | 1 |
Vaahteramaljavoitot joukkueittain

| Joukkue | Mestaruudet |
| --- | --- |
Roosters: 23
Butchers: 7
East City Giants: 5
Steelers: 3
Munkka Colts: 2
Crocodiles: 1
Poli: 1
TAFT: 1
Trojans: 1
Wolverines: 1
Faro

| Faro |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Faro
 Koordinaatit: 37°02′N, 7°55′W 
Valtio:  Portugali
Alue:  Algarve
Piirikunta:  Faro
Väkiluku (2011):  64 560
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Faro on kaupunki Portugalin eteläosassa. Se sijaitsee Algarven alueella, jonka pääkaupunki ja hallinnollinen keskus se on. Vuonna 2011 Faron kunnan asukasluku oli 64 560 ja Faron piirikunnassa oli 451 000 asukasta.
Maantiede ja ilmasto

Faro sijaitsee jokseenkin keskellä Portugalin etelärannikkoa. Sen vanha keskusta, Cidade Velha, on linnoitettu 900-luvulla. Arco da Vila muodostaa uusklassisen sisäänkäynnin sinne. Uudemmat alueet on rakennettu keskustan itä- ja pohjoispuolelle.
Kaupungin edustalla on Ria Formosan kosteikkoalue. Se on luokiteltu luonnonpuistoksi vuonna 1987. Alueen pinta-ala on 18 000 hehtaaria. Alue koostuu laguuneista ja hiekkadyyneistä, jotka muuttavat jatkuvasti muotoaan vuorovesivirtojen takia. Kosteikkoalue syntyi vuoden 1755 maanjäristyksessä, ja sieltä on löytynyt roomalaisaikaisia ja sitä vanhempia jälkiä asutuksesta. Ria Formosalla tuotetaan merisuolaa, kasvatetaan äyriäisiä ja harjoitetaan pienimuotoista kalastusta. Se on tärkeä vesilintujen ja monien Pohjois-Atlantin kalalajien lisääntymisalue.
Vuoden lämpimimmät kuukaudet ovat heinäkuu ja elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on noin 28,8 astetta. Kylmintä on tammikuussa, jolloin keskimääräinen alin lämpötila on 7,7 astetta; keskimääräinen ylin on silloinkin yli 16 astetta.
Historia

Farossa on jälkiä foinikialaisista ja karthagolaisista. Heidän jälkeensä tulivat roomalaiset, joiden hallussa nykyinen Faro kukoisti Ossonoba-nimisenä satamakaupunkina. Maurien hallitessa aluetta Farosta tuli 1000-luvulla ruhtinaskunnan pääkaupunki. Afonso III valloitti sen vuonna 1249 ja rakennutti kaupungin ympäri muurit. Espanjalaisten vallassa kaupunki taantui, ja vuonna 1597 Essexin jaarli tuhosi kaupunkia sotaretkellään Espanjaan. Hän vei sieltä kirjaston teoksia, jotka ovat nyt Bodleian-kirjastossa Oxfordissa. Maanjäristykset tuhosivat kaupunkia 1722 ja 1755.
Lentokentän valmistuminen vuonna 1965 teki Farosta Algarven matkailun keskuksen.
Talous ja liikenne

Kaupungissa on kansainvälinen lentokenttä. Siellä on myös rautatieasema; junamatka Lissaboniin kestää noin kolme tuntia. Myös lähikaupunkeihin on hyvät juna- ja linja-autoyhteydet. Monet matkalijat jatkavat Farosta matkaansa lähistön turistikaupunkeihin, mutta Lonely Planet -oppaan mukaan Farossa on säilynyt aidompi portugalilainen tunnelma kuin lähiseudulla.
Farossa sijaitsee Algarven yliopisto. Vuonna 2010 siellä oli noin 9 000 perustutkinto-opiskelijaa (kandidaatti- ja maisteriohjelmissa) ja lähes 400 tohtorikoulutettavaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Faro Wikimedia Commonsissa
Faro (portugaliksi)
Faron piirin kunnat
Albufeira
Alcoutim
Aljezur
Castro Marim
Faro
Lagoa
Lagos
Loulé
Monchique
Monte Gordo
Olhão
Portimão
São Brás de Alportel
Silves
Tavira
Vila do Bispo
Vila Real de Santo António
Faron kaupungintalo
130 TK

| 130 TK |
| --- | --- |
 Isosaaren 130 TK ampuu syyskuussa 2007.
Aseen tyyppi:  tornikanuuna
Alkuperämaa:   Suomi
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  1984–
Valmistushistoria
Suunnittelijat:  Heikki Collanius
Suunniteltu:  1975–1980
Valmistajat:  Tampella
Valmistusvuodet:  1984–1990
Tekniset tiedot
Malli:  130 TK
Paino:  pyörivän osan kokonaismassa ~16 t.
Putken pituus:  7 640 mm
Miehistö:  10
Kaliiperi:  130 mm
Tulinopeus:  6 ls/min
Laukaustyyppi:  irtopanoslaukaus
Ampumakulmat:  koro: -60 – +800 piirua sivusuunta: rajaton
Maksimikantama:  24–30 km
130 TK (myös 130 53 TK, 130 millimetrin 53 kaliiperin tornikanuuna) on suomalainen Tampellan valmistama raskas tornikanuuna, jonka kaliiperi on 130 millimetriä. Ensisijaisesti liikkuvien merimaalien torjuntaan suunnitellun 130 TK:n koeammuntoja tehtiin vuosina 1980–1983, ja se otettiin palveluskäyttöön vuonna 1984. Suomen rannikkotykistön 1990-luvulla käynnistyneen alasajon seurauksena 130 TK -kalusto jäi rannikkotykistön ainoaksi käytössä olevaksi tykkikalustoksi, kun 100 56 TK -tornikanuunat poistuivat käytöstä 2010-luvun alussa. 130 TK -kalusto oli vuoden 2017 tilanteessa tarkoitus alasajaa 2020-luvulle mennessä.
Kiinteään kantalinnoitteeseen asennettu 130 TK käyttää irtopanoslaukausta, jonka juontaminen ja lataaminen tapahtuvat osittain konevoimin. Aseen hetkellinen tulinopeus on kolme laukausta 20 sekunnissa ja pidempiaikaisesti kuusi laukausta minuutissa. Tornikanuuna kykenee ampumaan 24–30 kilometrin kantamalle käytetystä kranaattityypistä riippuen. Ase vaatii minimissään nelihenkisen miehityksen, ja sen normaalimiehitys on kolme aliupseeria ja seitsemän tykkimiestä.
Historia > Suunnittelutyö käynnistyy

Ensimmäinen parlamentaarinen puolustuskomitea (I PPK) jätti kesäkuussa 1971 mietintönsä, jossa se suositti muun muassa 152/50 T -rannikkotykkikaluston korvaamismahdollisuuksien selvittämistä. Tavoitteeksi asetettiin ikääntyvän tykkikaluston korvaaminen 1970-luvun lopulla. Pääesikunnan päällikkö asetti alkuvuodesta 1972 ”RPT-72”-nimellä tunnetun työryhmän laatimaan suunnitelmaa rannikkopuolustuksen kehittämisestä vuosina 1973–1987. Uusissa tornitykeissä kaavailtiin alkuun käytettävän Neuvostoliitosta hankittuja 130 millimetrisiä kanuunanputkia, mutta suunnitelmasta luovuttiin, sillä putkissa käytetty teräs ei olisi kestänyt rannikkotykistöammunnan kovia rasituksia. Tampella suunnitteli aseeseen alkuun paineilmatoimista ohjaus- ja säätöjärjestelmää, mutta tästä luovuttiin, kun järjestelmästä ei saatu tehtyä turvallisuusvaateita täyttävää. Tilalle kehitettiin sähkö-hydraulinen vastine.
Tampellan aseosaston johtaja Pentti Silvast ilmaisi loppusyksystä 1973 yrityksen olevan valmis kehittämään tykkikonstruktionsa 130 millimetrin kaliiperille aiemmin selvitetyn 152–155 mm sijaan, minkä seurauksena RPT-72:n loppulukemisvaiheessa ollutta suositusta muokattiin vastaavasti. Kaliiperin muutoksen taustalla olivat Suomen kenttätykistölle Neuvostoliitosta ostetut vedettävät 130 millimetriset M-46-kanuunat (130 K 54). Tornikanuuna suunniteltiin siten, että se voitaisiin jälkikäteen putkittaa yleisesti käytetylle 155 mm kaliiperille. 130-millimetrisen tykkikonseptin kehitystä tehtiin yhteistyössä israelilaisen Soltamin kanssa.
Tykkiprojektin vastuuhenkilöksi määrättiin helmikuussa 1975 pääesikuntaan siirretty kapteeni Risto Sinkkonen. Kesäkuussa pääesikunnan päällikön esittelyssä muodostettiin projektiorganisaatio rannikkotykistön kehittämistä varten. Ensimmäinen kehittämissopimus solmittiin vielä vuoden 1975 aikana Tampellan kanssa. Tykin pääsuunnitelijana toimi insinööri Heikki Collanius, jonka lisäksi projektin aikataulusuunnittelua tekivät muun muassa majuri Niska ja varsinaisesta palveluksesta eronnut (evp) eversiluutnantti Silvast.