stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Francisco Nunes Teixeira

Francisco Nunes Teixeira (26. tammikuuta 1910 Beduído – 2. maaliskuuta 1999) oli Mosambikissa toiminut portugalilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 6. elokuuta 1933 ja nimitettiin Quelimanen hiippakunnan johtoon 6. helmikuuta 1955. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Teodosio Clemente de Gouveia, jota avustivat Sebastião Soares de Resende ja Manuel de Medeiros Guerreiro.
Nunes Teixeira osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän erosi tehtävistään Quelimanen piispana 23. joulukuuta 1975.
Francisco Mendoza de Leon

Francisco Mendoza de Leon (s. 11. kesäkuuta 1947) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Manilan arkkihiippakuntaan Jaime Lachica Sin 28. kesäkuuta 1975. Hänet nimitettiin Antipolon hiippakunnan vihkipiispaksi ja Bosetan titulaaripiispaksi 27. kesäkuuta 2007. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Gaudencio Borbon Rosales, jota avustivat Socrates Buenaventura Villegas ja Gabriel Villaruz Reyes.
Felixstowe

| Felixstowe |
| --- | --- |

 Koordinaatit: 51.961°N, 1.3576°E 
Shire-kreivikunta:  Suffolk
Väkiluku (2001):  29 349
 – Kesäaika:  UTC+1
Post town:  FELIXSTOWE
Suuntanumero(t):  01394
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Felixstowe on satamakaupunki Suffolkissa, Englannissa. Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 29 349 asukasta. Felixstowe sijaitsee Stour- ja Orwelljokien suulla Pohjanmeren rannalla. Felixstowessa sijaitsee Britannian kiireisin konttisatama. Satama oli vuonna 2005 maailman 29. kiireisin konttisatama.
Kuuluisia asukkaita

Sir John Mills, näyttelijä
Benny Hill, koomikko
Barbara Ward, ekonomisti ja kirjoittaja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Felixstowe Wikimedia Commonsissa
Visit Felixstowe (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Felixstowen satama (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Felixstowe
Käännös suomeksi
Felixstowe (täsmennyssivu)

Felixstowe voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Felixstowe, satamakaupunki Englannissa
Felixstow, lähiö Adelaidessa
Lentokoneet

Felixstowe F.2
Felixstowe F.3
Felixstowe F.5
Felixstowe F5L
Felixstowe Fury
Felixstowe Porte Baby
Laivasto

HMS Felixstowe (J126), laivaston alus
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Felixstowe”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Felix zu Schwarzenberg
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Felix zu Schwarzenberg Wikimedia Commonsissa
FK Palanga

Futbolo klubas Palanga on liettualainen jalkapalloseura Palangain kaupungista. Se on perustettu vuonna 2010. Palanga pelaa A Lygassa, joka on Liettuan korkein sarjataso.
Kausi

| Kausi | Sarjataso | Liiga | Paikka | Linkki |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | 3. | Antra lyga | 1. |  |  |
| 2012 | 2. | Pirma lyga | 8. |  |  |
| 2013 | 2. | Pirma lyga | 12. |  |  |
| 2014 | 2. | Pirma lyga | 12. |  |  |
| 2015 | 2. | Pirma lyga | 5. |  |  |
| 2016 | 2. | Pirma lyga | 2. |  |  |
| 2017 | 2. | Pirma lyga | 1. |  |  |
| 2018 | 1. | A lyga | 7. |  |  |
| 2019. | 1. | A lyga | 7. |  |  |
| 2020. | x | x | x |  | Konkurssin |
Edustusjoukkue 2019

Päivitetty 17. heinäkuuta 2019.
Aiheesta muualla

fkpalanga.lt (Arkistoitu – Internet Archive)
Facebook
A lyga alyga.lt
soccerway
A lygan joukkueet
Banga
Dainava
Džiugas
Hegelmann
Kauno Žalgiris
Panevėžys
Sūduva
Riteriai
FA Šiauliai
Žalgiris (Vilnius)
Atlantas
Atletas
DFK Dainava
Dainava
Ekranas
Jonava
FBK Kaunas
Klaipėda
Klaipėdos Granitas
Kruoja
Nevėžis
Mažeikiai
Palanga
REO
Stumbras
Šiauliai
Šilutė
Tauras
Utenis
Vėtra
Eisaku Satō

| Eisaku Satō> 佐藤榮作 |
| --- | --- |

Japanin pääministeri
 9. marraskuuta 1964 – 7. heinäkuuta 1972  
Monarkki:  Hirohito
Edeltäjä:  Hayato Ikeda
Seuraaja:  Kakuei Tanaka
Kansainvälisen kaupan ja teollisuuden ministeri
 1961–1962  
Valtiovarainministeri
 1958–1960  
Edeltäjä:  Hisato Ichimada
Seuraaja:  Mikio Mizuta
Rakennusministeri
 1952–1953  
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1901 Tabuse, Japani
Kuollut: 3. kesäkuuta 1975 (74 vuotta) Tokio, Japani
Puoliso:  Hiroko Satō
Tiedot
Puolue:  liberaalipuolue   Japanin liberaalidemokraattinen puolue
Kunnianosoitukset:   Nobelin rauhanpalkinto (1974)
 Nimikirjoitus
Eisaku Satō (jap. 佐藤榮作, Satō Eisaku, 27. maaliskuuta 1901 Tabuse, Japani – 3. kesäkuuta 1975 Tokio, Japani) oli japanilainen poliitikko, joka toimi kolmesti Japanin pääministerinä vuosina 1964–1972. Lisäksi hän toimi useissa muissa ministerin ja apulaisministerin tehtävissä ennen pääministerikauttaan. Japani solmi hänen pääministeriaikanaan ystävyyssopimuksia useiden Tyynenmeren maiden kanssa. Satō saikin 1974 kansainvälisestä rauhantyöstään Nobelin rauhanpalkinnon, jonka hän jakoi Seán MacBriden kanssa. Satōn valinta Nobelin palkinnon saajaksi herätti myös laajaa kritiikkiä.
Nuoruus, opiskelu ja perhe

Satō syntyi 1901 Yamaguchin prefektuurissa samuraisukuun kuuluvaan perheeseen. Hänen isoisoisänsä oli kuulunut liikkeeseen, joka syöksi 1868 Tokugawa-shōgunaatin pois Japanin johdosta. Tämän jälkeen Meiji-restauraatiota seuranneina vuosina Yamaguchin prefektuurista oli tullut monia Japanin johtohahmoja. Eisakun veljetkin toimivat huomattavissa tehtävissä: Ichirō oli amiraali ja Nobusuke Kishi pääministeri.
Satō aloitti 1921 opinnot Tokion keisarillisessa yliopistossa. Hänen pääaineensa oli saksalainen oikeustiede, ja hän valmistui 1924. Satō meni 1926 naimisiin Hirokon kanssa, ja he saivat kaksi lasta, Ryutaron ja Shinjin.
Ura > Virkamiehestä poliitikoksi

Valmistumisensa jälkeen Satō aloitti rautatieministeriön palveluksessa. Hän nousi hiljalleen yhä korkeampiin asemiin, ja hänet nimitettiin ennen toista maailmansotaa autoviraston johtoon. Hän kuitenkin joutui pian riitoihin erään ministerin kanssa ja sai alennuksen. Satō säästyikin todennäköisesti sodan jälkeisestä puhdistuksesta siksi, ettei hän ollut sodan aikana merkittävässä asemassa. Sodan jälkeen aiemmin hallinnut eliitti joutui sivuun, ja uusi pääministeri Shigeru Yoshida pyrki kokoamaan uskollisia seuraajia entisistä byrokraateista. Satō sai 1948 Yoshidalta paikan hallituksen sihteeristön johdosta, ja seuraavana vuonna hänet valittiin Japanin parlamenttiin. Samana vuonna hän oli liittynyt liberaalipuolueeseen.
Satōsta tuli 1952 rakennusministeri, mutta hän jätti tehtävän seuraavana vuonna, kun hänestä tuli liberaalipuolueen johtohenkilöitä. Satō joutui 1954 syytteisiin ministerikauden tapahtumista, ja häntä syytettiin lahjusten ottamisesta laivanrakennusyrityksiltä. Yoshida puuttui tilanteeseen, eikä Satō lopulta joutunut koskaan oikeuden eteen. Kun liberaalipuolue yhdistettiin 1955 demokraattisen puolueen kanssa, Satōsta tuli heti uuden liberaalidemokraattisen puolueen johtohahmoja.
Satōn veljestä Nobusuke Kishistä tuli pääministeri 1957, ja Satō itse oli veljensä hallituksessa valtiovarainministerinä. Hayato Ikeda korvasi 1960 Kishin, mutta Satō jatkoi edelleen hallituksessa. Hän oli kansainvälisen kaupan ja teollisuuden ministeri 1961–1962, ja vuodet 1963–1964 hän toimi apulaisministerinä eri tehtävissä. Hänen vastuullaan olivat Hokkaidōn alueen kehittäminen, tiede ja tekniikka sekä Tokion olympialaiset.
Ura > Pääministeriksi

Satō hävisi 1964 Ikedalle taistelun puolueensa puheenjohtajuudesta. Ikeda joutui kuitenkin vetäytymään myöhemmin samana vuonna sekä pääministerin että puheenjohtajan tehtävästä syövän takia, ja parlamentti valitsi marraskuussa 1964 Satōn Ikedan korvaajaksi. Pääministerikaudellaan Satō pyrki jatkamaan Japanin taloudellista kasvua ja parantamaan suhteita muihin Aasian maihin. Vaikka Kiinan-kauppa kasvoi hänen aikanaan, Kiinassa ei kuitenkaan pidetty Japanin Taiwanin-politiikasta eikä sen Yhdysvalloille antamasta tuesta Vietnamin sodan aikana.
Yksi Satōn suurimpia haasteita oli yliopistojen levottomuudet, jotka laajenivat lähes jokaiseen yliopistoon. Satō otti tiukan linjan levottomuuksien suhteen, ja hallitus määräsi, että opetusministeriö voisi ottaa haltuun yliopiston, jossa epäjärjestys jatkuisi yli yhdeksän kuukautta. Tiukka linja hyödynsi todennäköisesti Satōn puoluetta vaaleissa.
Satō ja Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon sopivat 1969 Ryūkyūsaarten palautuksesta Japanille ja kaikkien ydinaseiden poistamisesta alueelta. Satōa kritisoitiin siitä, että hän antoi Yhdysvaltain armeijan jäädä Okinawalle, vaikka saari siirtyikin Japanin haltuun. Yhdysvaltain kanssa Satō joutui ongelmiin, kun Japanin ja Yhdysvaltain välisen kaupassa Japani alkoi jäädä selvästi voitolle. Nixon devalvoi elokuussa 1971 dollarin ja näin pyrki vaikuttamaan kauppaan. Japanissa pidettiin näitä toimia epäsuotuisina. Satō pyrki tämän jälkeen etsimään uusia kauppakumppaneita Euroopasta ja Neuvostoliitosta. Satō erosi kesäkuussa 1972.
Nobel-palkinto ja viimeiset vuodet

Satō jakoi 1974 Seán MacBriden kanssa Nobelin rauhanpalkinnon. Hän sai sen sovintopolitiikastaan, jonka ansiosta hän pyrki tasapainottamaan tilannetta Tyynenmeren alueella. Lisäksi palkinnon perusteluissa mainittiin, että Satōn aikana Japani allekirjoitti ydinsulkusopimuksen. Nobel-komitean mukaan Satō painotti politiikassaan rauhanomaisia keinoja, ja hänen aikanaan Japani pystyi parantamaan suhteitaan useimpiin Tyynenmeren maihin. Satōn valinta herätti laajaa kritiikkiä. Kriitikot muistuttivat, että Satō oli ollut alkujaan ydinsulkusopimusta vastaan, sillä se asetti ydinaseettomat valtiot epätasa-arvoiseen asemaan. Lisäksi Satō oli sallinut ydinaseita kuljettaneiden yhdysvaltalaisten sotalaivojen ankkuroitua Japanin satamiin.
Satō kuoli Tokiossa 1975. Hän sai vakavan sydänkohtauksen lounastaessaan tokiolaisessa ravintolassa eikä tullut enää tajuihinsa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eisaku Satō Wikimedia Commonsissa
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950:  1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975:  1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000:  1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–:  2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō
Satō ja Richard Nixon 1972.
Frank Testa

Frank Testa (7. lokakuuta 1903 New York – 12. marraskuuta 2000 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen ratapyöräilijä. Hän osallistui vuoden 1932 kesäolympialaisiin Los Angelesissa ja sijoittui tandemissa viidenneksi. Myös hänen veljensä Eddie Testa oli olympiaurheilija.
Frank Szécsény

| Frank Szécsény> Transilvanian voivodi |
| --- | --- |
 1393 - 1395  
Edeltäjä:  Imre Bebek
Seuraaja:  Stibor Stiboricz
Henkilötiedot
Frank Szécsény (romaniaksi Frank de Szécsény; unk. Szécsényi Frank) oli unkarilainen aatelinen, joka toimi Transilvanian voivodina vuosina 1393 - 1395, Unkarin kuninkaan Sigismundin sekä kuningatar Marian nimittämänä.
Frank Torre

Frank Joseph Torre (30. joulukuuta 1931 Brooklyn, New York – 13. syyskuuta 2014 Palm Beach, Florida) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän oli 1950–1960-luvuilla ensimmäisenä pesämiehenä Milwaukee Bravesissa ja Philadelphia Philliesissä. Ensimmäisen ammattilaisottelunsa hän pelasi 20. huhtikuuta 1956 ja viimeisensä 29. syyskuuta 1963.
Torre oli samasta lajista maineeseen nousseen Joe Torren vanhempi veli.
Fell on Black Days

| ”Fell On Black Days” Soundgarden |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Superunknown
 Äänitetty : heinä–syyskuu 1993 Bad Animals Studio, Seattle
 Julkaistu: toukokuu 1995
 Tuottaja(t): Michael Beinhorn, Soundgarden
 Tyylilaji: grunge
 Kesto: 04.42
 Levy-yhtiö: A&M
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 10. (2/1995)
Soundgardenin muut singlet
| ”My Wave” 1994 | ”Fell on Black Days” 1995 | ”Pretty Noose” 1996 |
Fell on Black Days on Soundgardenin vuonna 1994 julkaisema single ja hyvin tunnettu kappale. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 10.
Kappaleesta tehtiin video , jossa näytetään kun yhtye nauhoittaa kappaletta studiossa. Videossa on käytetty samaa versiota kappaleesta kuin EP:llä Songs from the Superunknown.
Kappaleet

Fell on Black Days – 4.42 (säv. Cornell)
Aiheesta muualla

Discogs
Albumi Fell on Black Days Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Soundgarden
| --- | --- |
Studioalbumit::   Ultramega OK  Louder Than Love  Badmotorfinger  Superunknown  Down on the Upside  King Animal 
EP:t::   Screaming Life  Fopp  Loudest Love  SOMMS  Songs from the Superunknown 
Kokoelma::   Screaming Life/Fopp  A-Sides  Telephantasm 
Videot::   Louder Than Live  Motorvision 
Singlet::   "Hunted Down"  "Flower"  "Loud Love"  "Hands All Over"  "Room a Thousand Years Wide"  "Jesus Christ Pose"  "Outshined"  "Rusty Cage"  "Spoonman"  "Black Hole Sun"  "Fell on Black Days"  "My Wave"  "The Day I Tried to Live"  "Superunknown"  "Pretty Noose"  "Burden in My Hand"  "Blow Up the Outside World"  "Ty Cobb"  "Bleed Together" 
Aiheeseen liittyvää::   Grunge  Audioslave  Hater  Temple of the Dog
Floretti

Arianna Errigo ja Carolin Golubytskyi miekkailun maailmanmestaruuskilpailuissa 2013.
Floretti (ransk. Fleuret) on urheilulaji, jossa otellaan yksi vastaan yksi floretti-nimisellä miekalla. Floretti on pistomiekka, joten sillä saa pisteen ainoastaan pistämällä vastustajaa. Kahdesta muusta miekkailun olympialaislajista myös kalpa on pistomiekka, kun taas säilä on sekä pisto- että lyömämiekka. [lähde? ]
Floretin hyväksytty osuma-alue ja valmiusasento.
Floretin sallittu osuma-alue on vastustajan torso. Ottelualue on muiden lajien tapaan 14 x 1,5–2 metrin suuruinen.
Jos osuma osuu muualle kuin osuma-alueelle, ottelu keskeytetään, mutta pistettä ei anneta. Florettimiekkailussa on käytössä etuoikeussääntö. Etuoikeuden voi saada hyökkäämällä ensin tai torjumalla vastustajan hyökkäyksen. Jos kumpikin miekkailija osuu samanaikaisesti toisiinsa, niin pisteen saa miekkailija, jolla oli etuoikeus. Jos kumpikin miekkailija aloitti hyökkäyksen samanaikaisesti, pistettä ei anneta kummallekaan. Jos torjuntaan käytetään vapaata kättä, tuomitaan vastustajalle yksi piste.
Historia

Sana floretti tulee ranskan kielen sanasta refouler. Floretti kehitettiin Ludvig XIV:n hovissa 1600-luvulla. Se oli aikaisempia aseita kevyempänä sopivampi miekkailun harjoitteluun ja sen päässä oli terävän kärjen sijasta nuppi. Samoin se oli lyhyempi kuin nykyään käytetty floretti. Floretti oli mukana ensimmäisissä moderneissa olympialaisissa Ateenassa 1896. Vain vuoden 1908 Lontoon olympialaisissa florettimiekkailu ei ole ollut mukana olympialaisissa. Naiset ovat saaneet osallistua olympialaisissa miekkailuun Pariisin olympialaisista 1924 lähtien. Vuonna 1955 esiteltiin sähköinen pistelasku florettimiekkailuun.
Miekka

Floretti on hyvin ohut ja kevyt pistomiekka, jota on alun perin käytetty miekkailun harjoittelemisessa.
Floretteja saa sekä ilman sähköä tai sähköistettynä. Ilman sähköä olevia miekkoja käytetään lähinnä harjoittelussa. Useat kilpailut vaativat miekkailijoiden käyttävän sähköistettyjä miekkoja. Floretin maksimipaino on 500 grammaa ja maksimipituus 110 cm. Terän pituus saa olla korkeintaan 90 cm. Terän reunat ovat pyöristetty, jotta sillä ei voida leikata tai viiltää. Otellessa terän pitää olla mahdollisimman suora: yhden senttimetrin käyryys sallitaan. Miekan kuuluu joustaa 5,5-9,5 cm, kun 3 cm päähän nupista laitetaan 200 gramman paino. Terän ja kahvan välissä olevan kokillin halkaisija on 12 cm. Jotta miekan kärjessä oleva nuppi painuu pohjaan, vaadittavan massan pitää olla 500 g (5 N).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Floretti Wikimedia Commonsissa
Floretti, jossa on italialainen kahva.
Eiríni Pappá

| Eiríni Pappá> Ειρήνη Παππά |
| --- | --- |
 Eiríni Pappá vuonna 1956.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1929 Chiliomódi, Kreikka
Kuollut: 14. syyskuuta 2022 (93 vuotta)
Puoliso:  Álkis Pappás
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Eiríni Pappá (kreik. Ειρήνη Παππά, kansainvälisesti usein Irene Papas; 3. syyskuuta 1929 Chiliomódi, Kreikka – 14. syyskuuta 2022) oli kreikkalainen näyttelijä ja laulaja. Hän saavutti kansainvälistä arvostusta rooleillaan muiden muassa elokuvissa Navaronen tykit (1961), Kerro minulle, Zorbas (1964) ja Z – hän elää! (1969). Lisäksi hän näytteli sekä lavalla että elokuvissa useissa kreikkalaisissa tragedioissa.
Nuoruus ja uran alku

Eiríni Pappá, omaa sukua Lelékou (Λελέκου), syntyi Chiliomódin kylässä lähellä Kórinthosta. Hänen vanhempansa olivat opettajia, ja Eiríni kävi Ateenassa kuninkaallista draamakoulua.
Lelékou aloitti uransa laulajana ja tanssijana ja esiintyi erilaisissa varieteeohjelmissa. Hänen elokuvauransa alkoi vuonna 1948, jolloin hänet tunnettiin jo sukunimellä Pappá, sillä hän oli mennyt naimisiin ohjaaja Álkis Pappáksen kanssa. Hän teki elokuvasopimuksen Italiaan näyteltyään kahdessa pienimuotoisessa kreikkalaisessa elokuvassa. Italiassa hän teki muun muassa vuonna 1954 kaksi peplumia, elokuvat Teodora – orjakeisarinna ja Attila – Jumalan ruoska.
Kansainvälisesti tunnetuksi näyttelijäksi

Kreikkalais-yhdysvaltalainen ohjaaja Elia Kazan oli huomannut Pappán, joka sai vuonna 1955 sopimuksen MGM:ltä. Sopimuskauden ainoa elokuva oli lopulta lännenelokuva Kunnianteko pahalle miehelle (1956). Se oli Pappán ensimmäinen Hollywood-elokuva, ja hänen debyyttiänsä pääroolissa pidettiin vakuuttavana.
Pappán toinen Hollywood-elokuva oli sotaseikkailu Navaronen tykit (1961), jossa hän näytteli naispääroolia vastarintajohtajana. Samana vuonna Pappá teki ensimmäisen kreikkalaiseen tragediaan perustuneen elokuvansa, kun hän näytteli Antigonea Giórgos Tzavéllasin elokuvassa. Vuonna 1962 valmistui ensimmäinen Michális Kakogiánnisin Euripides-trilogian osa. Pappá oli pääroolissa Elektrana samannimisessä elokuvassa ja sai varsin laajaa positiivista huomiota. Roger Ebertin mukaan Pappá oli elokuvahistorian klassisesti kaikkien kaunein nainen.
Pappásta tuli kansainvälisesti tunnettu tähtinäyttelijä viimeistään elokuvasta Kerro minulle, Zorbas (1964), jossa hän näytteli nuorta leskeä, jonka kyläläiset kivittävät ja tappavat tämän otettua rakastajan. Pappá näytteli 1960-luvulla leskeä myös kahdessa poliittisessa trillerissä. Vuonna 1967 ensi-iltansa  sai Mafian merkitsemä ja 1969 Z – hän elää! Jälkimmäinen kritisoi Kreikkaa vuosina 1967–1974 hallinnutta sotilasjunttaa. Pappá pakeni Kreikasta tuona aikana monien muiden taiteilijoiden tavoin ja asui Italiassa ja New Yorkissa.
1970-luvulta uran loppuun

Maanpaossa Pappán ensimmäisiä töitä olivat mafiaelokuva Mafiaveljekset (1968) ja italialainen minisarja L’Odissea, jossa hän näytteli Penelopea. Pappá palasi 1970-luvulla Kakogiánnisin Euripides-elokuviin. Ensimmäisenä niistä valmistui Troijan naiset (1971), jossa oli varsin monikansallinen näyttelijäkaarti. Pappá esitti siinä Troijan Helenaa. Hänen roolinsa elokuvassa Ifigenia – jumalten kosto (1976) oli puolestaan Klytaimestra.
Pappán monet 1970- ja 1980-lukujen elokuvat olivat varsin mitättömiä. Niiden sijaan hän sai huomiota Broadwayllä, jossa hän näytteli pääroolin näytelmässä Medeia (1973) ja esitti Agauea näytelmässä Bakkhantit. Tämän jälkeen Pappá palasi vielä joidenkin elokuvien sivurooleihin äiteinä ja isoäiteinä. Pappá näytteli Francesco Rosin ohjaamassa elokuvassa Kuulutetun kuoleman kronikka (1987) sekä Kapteeni Corellin mandoliinissa (2001) ja Manoel de Oliveiran elokuvassa Um Filme Falado (2003).
Um Filme Falado oli Pappán viimeinen elokuva, mutta sen jälkeen hän näytteli roomalaisessa teatterissa Euripideen Hekabessa (2003) ja ohjasi Kreikassa Antigonen (2005). Hän oli mukana myös perustamassa näyttelijäkouluja Roomaan ja Ateenaan.
Laulajana

Pappá levytti urallansa kahden kreikkalaisen tunnetun muusikon, Míkis Theodorákisin ja Vangelisin kanssa. Hän oli muun muassa vokalistina Vangelisin perustaman Aphrodite’s Childin kappaleella ”∞ (Infinity)”.
Yksityiselämä

Pappán liitto elokuvaohjaaja Álkis Pappáksen kanssa kesti neljä vuotta. He menivät naimisiin 1947 ja erosivat 1951. Pappálla oli pitkä, vuonna 1954 alkanut suhde näyttelijä Marlon Brandoon. Pappá ja Brando pitivät kuitenkin suhteen salassa, ja se paljastui vasta Brandon kuoleman jälkeen 2004. Pappá meni kuitenkin vuonna 1957 naimisiin ohjaaja Jose Kohnin kanssa. Heidän liittonsa kuitenkin mitätöitiin.
Pappá kuoli syyskuussa 2022. Hän oli sairastanut vuodesta 2013 saakka Alzheimerin tautia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eiríni Pappá Wikimedia Commonsissa
Eiríni Pappá Elonetissä.
Irene Papas Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Flegon Tralleislainen

Flegon Tralleislainen (m.kreik. Φλέγων ὁ Τραλλιανός, Flegōn ho Trallianos, lat. Phlegon; 100-luku) oli antiikin kreikkalainen kirjailija ja keisari Hadrianuksen libertus eli vapautettu orja. Hän oli kotoisin Tralleiksesta.