Kambodžalainen kulttuuri
Arkkitehtuuri

Kambodžan eteläosissa on säilynyt Angkor-kautta edeltäviä temppeliraunioita. Merkittävä kohde on Sambor Prei Kuk, joka rakennettiin 600-luvulla kuningas Isanavarman I:n valtakaudella. Ajan temppelit muistuttivat suuresti varhaisia hindulaisia temppeleitä.
Maan arkkitehtuurin tärkeimmät monumentit ovat Khmer-valtakunnan ajalta. Ensimmäiset valtakunnan arkkitehtuurin merkkiteokset (Preah Ko ja Bakong) rakennutti kuningas Indravarman I (877–889) silloiseen pääkaupunkiin Hariharalayaan. Bakongin temppelivuori koostui keinotekoiselle kukkulalle nostetusta pyhäköstä, jonka pyramidinmuotoinen katto kuvasti jumalten Meru-vuorta ja sen alla olevaa pyhää mikrokosmosta. Indravarmanin seuraaja siirsi pääkaupungin Angkoriin ja sen jälkeen temppelien koko ja loisteliaisuus vähitellen kasvoivat. Tunnetuin ja loisteliain rakennus lienee maan lippuunkin kuvattu Angkor Watin temppeli, joka valmistui Suryavarman II:n hallituskaudella (1113–1150). Häntä seurannut Jayavarman VII kääntyi buddhalaisuuteen ja rakennutti uuden pääkaupungin Angkor Thomiin, jonka keskuksena on valtava Bayonin buddhalainen temppeli. Nämä valtavat rakennushankkeet rasittivat valtakunnan taloutta, ja ne jäivät viimeisiksi suurhankkeiksi.
Varhaisimmat Angkor-kauden monumentaalirakennukset rakennettiin tiilestä ja peitettiin usein stukkolla. Veistoksissa ja ovisuissa käytettiin pehmeää hiekkakiveä. Myöhemmin 1000-luvulta lähtien rakennusmateriaalina alettiin käyttää lähes pelkästään hiekkakiveä. Lateriittia hyödynnettiin esimerkiksi perustuksissa. Khmer-imperiumin arkkitehtuuri monimutkaistui ajan kuluessa ja varsinkin myöhemmät rakennukset peitettiin korkokuvin. Niihin kuvattiin usein Ramayanan ja Mahabharatan tapahtumia, mutta niiden toteutus oli khmereille tyypillinen. Temppelikompleksien pohjakaavoilla oli kosmologinen, symbolinen merkitys: keskellä on neljän sivuhuipun ympäröimä Meru-vuori, jota ympäröivät vuorostaan vähäisemmät vuorijonot ja meret. Temppeleitä ympäröivät vesialtaat, kanavat ja vallihaudat olivatkin esimerkiksi Angkorissa paitsi käytännöllisiä myös symbolisesti tärkeitä. Temppelit on yleensä suunnattu itään, sillä ne oli omistettu Shivalle, joka asui idässä. Muut, vähäisemmät rakennukset olivat puisia ja tavallinen kansa asui pilareille nostetuissa, harjakattoisissa puurakennuksissa, joita on nykyäänkin Kambodžan maaseudulla. Vedellä oli tärkeä merkitys kansanarkkitehtuurille, ja orgaanisesti ryhmittyneet kylät rakentuivat joenrantoja seuraten.
Monumentaalirakennusten ohella kuninkaiden merkittävimmät rakennusprojektit liittyivät Angkorin keinokastelujärjestelmään, joka oli monimutkainen kanavien ja tekoaltaiden (baray) järjestelmä. Keinokastelujärjestelmän laajuus on yhä edelleen vaikuttava. Se kattoi yli 1 000 km²:n kokoisen alueen ja oli käytössä noin 500 vuotta. Angkorin tekoaltaista läntinen baray on suurin: sen pituus on 8 km ja leveys 2,1 km ja tilavuus noin 50–156 miljoonaa m³.
Angkor-kauden jälkeisiä ja Ranskan siirtomaakautta edeltäviä rakennuksia ei ole juuri säilynyt. Tähän aikaan wat-temppelityyppi alkoi kuitenkin levitä ympäri Kambodžaa ja sen perusmuoto vakiintui. Watiin kuuluu suuri päärakennus seremonioita varten, sitä tukevat apurakennukset, kuten kirjasto ja munkkien asuintilat, ja läheinen stupa. Nämä uudelle buddhalaiselle uskonnolle tarkoitetut rakennukset olivat puisia, ja joitakin niistä koristeltiin maalaamalla tai jopa kultaamalla. Sisätiloihin maalattiin kohtauksia Buddhan tai bodhisattvojen elämästä. Thaimaalla oli nyt merkittävä vaikutus Kambodžan arkkitehtuuriin ja nämä rakennukset muistuttavatkin suuresti thaimaalaisia wateja.
Siirtomaakaudella Ranskalla oli suuri vaikutus maan arkkitehtuuriin, ja monissa kaupungeissa onkin edelleen ranskalainen tunnelma pylväskäytävien reunustamine katuineen, okranvärisine muureineen ja huviloineen. Phnom Penhiin rakennettiin 1800-luvulta lähtien kanavia, puistokatuja ja runsaasti eurooppalaistyylisiä rakennuksia, aluksi tiilestä ja myöhemmin 1930-luvulta lähtien betonista, kuten kaupungin art deco -tyylinen kauppahalli Phsar Thom Thmei. Kaupunki jaettiin eri kansallisuuksien asuttamiin osiin. Tulvien lievittämiseksi ranskalaiset tekivät laajoja kanavointitöitä, ja järjestelmällisempi kaupunkisuunnittelu alkoi 1920-luvulla. Merkittäviin siirtomaakauden rakennuksiin kuuluvat myös esimerkiksi Kambodžan kansalliskirjasto, Hotel Le Royal ja Phnom Penhin rautatieasema.
Itsenäistymisen jälkeen 1950-luvulla arkkitehtuuri yhdessä kuvataiteen kanssa alkoi jälleen hyödyntää vanhoja khmer-valtakunnan aikaisia aiheita ja ne valjastettiin luomaan uutta kansallista identiteettiä. Ennen 1970-lukua maahan suunniteltiin runsaasti huomattavia rakennuksia, kuten Chaktomukin kokouskeskus (1961) ja Preah Suramaritin kansallisteatteri (1968). Tätä arkkitehtuurin kukoistuskautta luonnehtivat sekä korkea taso että innovatiiviset ratkaisut, ja se muodostaa voimakkaan kontrastin seuraavan vuosikymmenen tuholle. Kauden merkittäviin arkkitehteihin kuului esimerkiksi Vann Molyvann, joka sai koulutuksensa Ranskassa. Viime vuosina maan urbaani maisema on muuttunut nopeaan tahtiin usein ilman keskitettyä suunnittelua. Kambodžalaiset kaupungit ovat edelleen luonteeltaan matalia, mutta Phnom Penhiin on ollut suunnitteilla pilvenpiirtäjiä.