stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emerald-luokka (risteilijä)
Suunnittelu > Aseistus

Aluksiin asennettiin seitsemän 6 tuuman BL Mk XII yksiputkisina CP XIV asennuksina. Tornit asennettiin kaksi eteen ja kaksi taake keskilinjalle siten, että tykeillä No2 ja No6 oli mahdollista ampua ylitse. Yksi tykki asennettiin keskilinjalle takimmaisen savupiipun taakse, joten tykillä oli hyvin rajallinen ampuma-ala. Kaksi tykkiä asennettiin ylemmälle kannelle keskimmäisen savupiipun taakse kummallekin laidalle.
Apuaseina aluksiin asennettiin kaksi 4 tuuman Mk V ilmatorjuntatykkiä ja kaksi kaksinaulaista yksiputkista tykkiä. Aluksiin asennettiin myös 12 21 tuuman torpedoputkea kolmena neliputkisena asennuksena pääkannelle.
Ammusvarastot sijoitettiin  kattilahuoneiden 2+3 ja etummaisen konehuoneen sekä kattilahuone 4 ja takimmaisen konehuoneen väliin.
Tilaukset

Alukset HMS Emerald, HMS Enterprise ja HMS Euphrates tilattiin maaliskuussa 1918, mutta Fairfieldiltä tilatun HMS Euphratesin tilaus peruutettiin 26. marraskuuta 1918, koska ei ollut mahdollista rakentaa alusta materiaali sekä työvoimaongelmien vuoksi. Jäljelle jääneet alukset valmistuivat 1926.
Energianeuvos

Energianeuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 33 300 euroa tai 8 300 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1982, jolloin sen sai toimitusjohtaja Aulis Hiekko. Vuoteen 2019 mennessä energianeuvoksen arvonimi on myönnetty 31 henkilölle.
Arvonimen saajat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähde |
|  1.  | 4.6.1982  | Aulis Hiekko | johtaja, DI | Espoo |  |
|  2.  | 14.11.1986  | Risto Nummila | varatoimitusjohtaja, DI | Kauniainen |  |
|  3.  | 23.12.1987  | Ilmari Peltola | toimitusjohtaja, DI | Hämeenlinna |  |
|  4.  | 1.7.1988  | Aimo Puromäki | toimitusjohtaja, DI | Helsinki |  |
|  5.  | 8.12.1989  | Klaus Ahlstedt | varatoimitusjohtaja, DI | Espoo |  |
|  6.  | 7.6.1991  | Esko Haapala | varatoimitusjohtaja, DI | Kauniainen |  |
|  7.  | 7.6.1991  | Manu Muukkonen | toimitusjohtaja, DI | Paimio |  |
|  8.  | 1992  | Esa Hellgrén | toimitusjohtaja, DI | Helsinki |  |
|  9.  | 4.12.1992  | Juhani Mustamo | toimitusjohtaja, DI | Kuopio |  |
|  10.  | 28.5.1993  | Pertti Kivinen | toimitusjohtaja, MMM | Rovaniemi |  |
|  11.  | 3.6.1994  | Jorma Eulenberger  | toimitusjohtaja, DI | Espoo |  |
|  12.  | 2.6.1995  | Kalervo Nurmimäki | varatoimitusjohtaja, DI | Helsinki |  |
|  13.  | 1.12.1995  | Hannu Saarinen | toimitusjohtaja, varatuomari | Vantaa |  |
|  14.  | 31.5.1996  | Rauno Hakkila | toimitusjohtaja, DI | Vaasa |  |
|  15.  | 27.11.1998  | Ilkka Pirvola | toimitusjohtaja, DI | Vantaa |  |
|  16.  | 12.11.1999  | Heikki Rantanen | toimitusjohtaja, DI | Oulainen |  |
|  17.  | 1.12.2000  | Mauno Paavola | toimitusjohtaja, DI | Rauma |  |
|  18.  | 23.5.2001  | Jouko Simonen | toimitusjohtaja, ekonomi, DI | Oulu |  |
|  19.  | 28.6.2002  | Markku Autti | toimitusjohtaja, DI | Rovaniemi |  |
|  20.  | 28.6.2002  | Ismo Jauhiainen | toimitusjohtaja, DI | Vantaa |  |
|  21.  | 14.11.2003  | Martti Lappalainen | toimitusjohtaja, DI | Mikkeli |  |
|  22.  | 25.11.2005  | Pertti Leppänen | toimitusjohtaja, sähköinsinööri | Ikaalinen |  |
|  23.  | 25.11.2005  | Timo Toivonen | toimitusjohtaja, DI | Helsinki |  |
|  24.  | 15.6.2007  | Tapani Kurkela | toimitusjohtaja, DI | Oulu |  |
|  25.  | 12.6.2009  | Risto Vaittinen | toimitusjohtaja, DI | Nummi-Pusula  |  |
|  26.  | 27.11.2009  | Antero Jännes | toimitusjohtaja, hallituksen pj., DI  | Helsinki |  |
|  27.  | 20.5.2011  | Seppo Ruohonen | toimitusjohtaja, DI | Helsinki |  |
|  28.  | 30.11.2012  | Kari Rämö | toimitusjohtaja, DI | Kouvola |  |
|  29.  | 11.12.2015  | Stefan Storholm | koncernchef, verkställande direktör, DI  | Pietarsaari |  |
|  30.  | 10.3.2017  | Juha Naukkarinen | toimitusjohtaja, varatuomari | Espoo |  |
|  31.  | 17.5.2019  | Patrick Wackström | toimitusjohtaja, insinööri | Porvoo |  |
Nils-Joel Englund

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Nils-Joel Englund |  Nils-Joel Englund |  Nils-Joel Englund |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Garmisch-Partenkirchen 1936 | 50 km  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1933 | 18 km |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1933 | 4 × 10 km |  |
|  Kultaa | Vysoké Tatry 1935 | 50 km |  |
|  Hopeaa | Sollefteå 1934 | 50 km |  |
|  Pronssia | Sollefteå 1934 | 4 × 10 km |  |
|  Pronssia | Vysoké Tatry 1935 | 4 × 10 km |  |
Nils-Joel Englund (7. huhtikuuta 1907 Vittjärv – 23. kesäkuuta 1995) oli ruotsalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili menestyksekkäästi 1930-luvulla. Hän saavutti yhden olympiamitalin sekä maailmanmestaruuskilpailuissa kuusi mitalia, joista kolme kultaa.
Englund voitti Innsbruckin MM-kilpailuissa 1933 kultaa 18 kilometrillä ja ensi kertaa MM-kisojen ohjelmassa olleessa viestissä, jossa hän hiihti kolmannen osuuden. Sollefteån MM-hiihdoissa 1934 hän saavutti hopeaa 50 kilometrillä ja pronssia viestissä. Vysoké Tatryn MM-kisoissa 1935 hän voitti 50 kilometrillä kultaa yli 12 minuutin erolla hopeamitalisti Klaus Karppiseen sekä saavutti viestissä pronssia. Vuoden 1936 talviolympialaisissa Garmisch-Partenkirchenissä hän saavutti pronssia 50 kilometrillä, joka päättyi Ruotsin kolmoisvoittoon.
Seuratasolla Bodens BK:ta ja myöhemmin Hudiksvalla IF:ää edustanut Englund voitti Ruotsin-mestaruuden 50 kilometrillä vuonna 1934 ja viestissä vuonna 1937. Suomessa hän voitti Puijon kisojen 50 kilometriä vuonna 1935 ja Ounasvaaralla saman matkan vuotta myöhemmin, molemmat ensimmäisenä ulkomaalaisena.
Joutsenon vaakuna

Joutsenon vaakuna (1951–2008)
Joutsenon vaakuna oli Joutsenon kaupungin tunnus, jonka kuva-aihe on peräisin vanhan pitäjän sinetistä, joka puolestaan viittasi paikkakunnan nimeen. Joutsenon vaakuna on puhuva vaakuna.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä hopeinen kultavaruksinen joutsen siivet koholla uimassa hopeisella, aaltokoroisella tyviöllä, jossa musta aaltokoroinen hirsi”. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Joutsenon kunnanvaltuusto hyväksyi sen 12. syyskuuta ja 21. marraskuuta 1950 tekemillään päätöksillä. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 2. tammikuuta 1951. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009 Joutsenon liityttyä osaksi Lappeenrannan kaupunkia.
Emusota

Australialaisia sotilaita harjoittelemassa Lewis-pikakiväärin käyttöä ensimmäisen maailmansodan aikana.
Mies pitelee emua, jonka tappoi Australian armeija
Emusota (engl. Emu War) oli viikon kestänyt Australian armeijan sotilasoperaatio emuja vastaan Länsi-Australiassa joulukuussa 1932. Suuret emulaumat aiheuttivat tuhoja viljelyksille, minkä vuoksi armeijaa painostettiin puuttumaan asiaan. Sotilaat eivät kuitenkaan pystyneet tappamaan emuja kuin joitakin satoja yksilöitä, ja armeija lakkautti operaation vetäen joukkonsa takaisin.
Taustaa

Campionin aluetta koetteli tuolloin kuivuus, joka sai emut etsimään ruokaa ja vettä ihmisasutusten läheltä. Tuhannet emut aiheuttivat valtavia tuhoja paikallisille viljelyksille, sillä lintuja arvioidaan olleen yli 20 000. Emut kerääntyvät normaalistikin joskus suuriksi laumoiksi, mutta yleensä tällaiset laumat käsittävät vain muutamia satoja yksilöitä. Viljelijöiden painostus sai Australian puolustusministerin George Pearcen lähettämään paikalle majuri Meredithin komentaman sotilasjoukon, joka oli aseistettu kahdella Lewis-pikakiväärillä.
Australiassa emuja pidetään haittalintuina erityisesti maanviljelysalueilla. Emut syövät mielellään vehnää ja saattavat aiheuttaa pelloilla suuria tuhoja. 1920-luvulta lähtien maatalousministeriö alkoi tarjota emuista tapporahaa. Palkkiota vastaan tuli toimittaa lintujen munia tai raatoja. Termiä emusota käytetään joskus myös yleisesti tähän mennessä jo sata vuotta kestäneestä australialaisten uudisraivaajien ja viljelijöiden kamppailusta emuja vastaan.
Kielentutkija Jay Mary Arthurin mukaan emusota on terminä sopiva australialaisten uudisasuttajien ja viljelysalueiden väestön kielenkäyttöön. Se kuvastaa syrjäseutujen asukkaiden perinteistä ilmaisutapaa, jossa luonto ja villieläimet nähdään vihollisina, uhkana, pelottavina ja pakottavina tekijöinä, joita vastaan asukkaan tulee taistella tai käydä sotaa menestyäkseen.
Operaatiot

Aluksi sotilaiden taktiikka oli ajaa emut pikakiväärien tulialueelle. Viisikymmentä paikallista ajoi emut pikakiväärien tielle, ja sotilaat avasivat tulen kilometrin päässä emuista. Linnut lähtivät kuitenkin karkuun ja pääsivät piiloutumaan pensasmaastoon, niin että sotilaat saivat ammutuksi niistä vain alun toistakymmentä. He vaihtoivat taktiikkaansa ja yrittivät väijyttää emut paikallisen padon lähettyvillä. Vaikka tuli avattiin ihanne-etäisyydeltä kohti noin tuhannen linnun joukkoa, sotilaat saivat kaadetuksi vain kymmenkunta ennen pikakiväärin jumittumista ja emujen pakoa. Toinen väijytysyritys päättyi samoin: noin 50 kaatoa hyvin suuresta laumasta. Raskaat sotilasajoneuvot eivät myöskään soveltuneet takaa-ajoon emujen hajaannuttua maastoon.
Ornitologi D. L. Serventy kuvaili emusotaa seuraavasti:
»Konekivääriampujien unelma tulenavauksesta kohti suuria emulaumoja haihtui nopeasti. Emujen päämaja oli ilmeisesti antanut käskyn siirtymisestä sissitaktiikkaan, ja niiden liian suureksi ja kömpelöksi kasvanut armeija jakautui pieniin yksiköihin, jotka tekivät sotilaskaluston käytöstä epätaloudellista. Tappion kärsineet ja allapäin olevat sotilaat vetäytyivät noin kuukauden kuluttua.»
Lopputulos

Jo viikko emusodan alun jälkeen puolustusministeri Pearce määräsi sotilaat vetäytymään. Sotilasoperaatio herätti kritiikkiä tehottomuutensa ja hintansa vuoksi. Puolustusministeriö kieltäytyi maksamasta operaatiosta syntyneitä kustannuksia, ja lasku jätettiin paikallisten harteille. Operaatiota johtanut majuri Meredith vertasi emuja zuluihin, jotka olivat taistelleet brittien konekiväärein varustettuja joukkoja vastaan Etelä-Afrikassa. Sotilaat ampuivat yhteenotoissa yli 10 000 laukausta. Emuja tapettiin aikalaisarvion mukaan noin 300.
Australian emua suojellaan nykyään vuonna 1999 säädetyllä Enviroment Protection and Biodiversity Conservation Act 1999 -luonnonsuojelulailla. IUCN:n uhanalaisuusluokituksen mukaan emu on elinvoimainen, ja niiden määräksi on arvioitu noin 680 000 yksilöä. Australian emu on kuitenkin ainoa elossa oleva emulaji, ja esimerkiksi Tasmanian emu, Kangaroo Islandin Emu ja King Islandin Emu ovat kuolleet sukupuuttoon ihmisasutuksen takia tai metsästyksen seurauksena.
Enipéas

| Enipéas Ενιπέας |
| --- | --- |
 Enipéas-joki.
Alkulähde:  Óthrys-vuori
Laskupaikka:  Pineiós  39°34′21″N, 22°5′20″E
Maat:   Kreikka
Pituus:  84 km
Enipéas (kreik. Ενιπέας), antiikin Enipeus (m.kreik. Ἐνιπεύς), on joki, joka virtaa Thessaliassa Kreikassa. Se on Pineiós-joen sivuhaara ja sen pituus on 84 kilometriä. Joki saa alkunsa Óthrys-vuorelta ja se laskee Pineiókseen lähellä Farkadónaa.
Kreikkalaisessa mytologiassa joki yhdistettiin Enipeus-nimiseen joenjumalaan. Fársalan kunnan osa Enippéaksen kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä joesta.
Thessalian Enipeás-jokea ei tule sekoittaa samannimiseen, pienempään jokeen Pieriassa Makedoniassa.
Engraulicypris

| Engraulicypris |
| --- | --- |
 Engraulicypris brevianalis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Alalahko::  Särkikalat Cyprinoidei
Heimo::  Seeprakalat Danionidae
Alaheimo::  Chedrinae
Suku::  Engraulicypris  Günther, 1894
Katso myös
   Engraulicypris Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Engraulicypris on seeprakalojen heimoon (Danionidae) kuuluva  afrikkalainen särkikalojen suku, josta tunnetaan kahdeksan lajia:
Engraulicypris bredoi Poll, 1945
Engraulicypris brevianalis (Boulenger, 1908)
Engraulicypris gariepinus Barnard, 1943
Engraulicypris howesi Riddin, Bills & Villet, 2016
Engraulicypris mouruensis Boulenger, 1915
Engraulicypris ngalala Riddin, Villet & I. R. Bills, 2016
Engraulicypris sardella (Günther, 1868) – Sardiinibarbi
Engraulicypris spinifer Bailey & Matthes, 1971
Emporion (kaupunki)

| Emporion> Ἐμπόριον |
| --- | --- |
 Emporionin arkeologista aluetta.
Sijainti
 Emporion
Koordinaatit:  42°08′05″N, 03°07′14″E
Valtio:  Espanja
Paikkakunta:  L'Escala, Girona, Katalonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 600 eaa.–
Huippukausi:  400–200-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Iberia / Hispania Tarraconensis
Aiheesta muualla
  Emporion Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Emporion (m.kreik. Ἐμπόριον, myös Emporiai, Ἐμπόριαι, ja Emporeion, Ἐμπορεῖον; lat. Emporiae, Emporium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Iberiassa nykyisen Espanjan alueella. Sen kaupunkikeskus sijaitsi noin kolme kilometriä pohjoiseen nykyisestä Gironan maakunnan L'Escalasta.
Emporeion oli alun perin kreikkalainen siirtokunta, joka oli seudullaan merkittävä kauppakaupunki. Se kehittyi myöhemmin tavalliseksi roomalaiseksi kaupungiksi.
Maantiede

Emporion sijaitsi Iberian itärannikon pohjoisosassa eli nykyisellä Costa Bravan rannikolla Pyreneiden vuoriston itäpäässä. Kaupunki sijaitsi alun perin saarella myöhemmän kaupungin pohjoispuolella (42°08′23″N, 3°07′05″E). Saari on nykyisin yhdistynyt mantereeseen, ja paikalla oleva asutus tunnetaan nimellä San Martin. Paikka toimi myöhemmin kaupungin akropoliina eli ”yläkaupunkina” ja linnoituksena, ja siihen viitattiin nimellä Palaiapolis (”Vanha kaupunki”).
Myöhempi kaupunki eli Neapolis (”Uusi kaupunki”, 42°08′05″N, 3°07′14″E) sijaitsi mantereella noin 600 metriä etelämpänä. Se oli rakennettu pienen lahden pohjukkaan latinaksi nimellä Clodianus (Fluvia) tunnetun joen suuhun. Lahti, nykyinen Rosaksen lahti, toimi kaupungin satamana. Roomalaisella kaudella Emporion kuului Hispania Tarraconensiksen provinssiin. Nykyisin kaupunki sijaitsee Kataloniassa noin kolme kilometriä pohjoiseen L'Escalan kaupungista ja noin 40 kilometriä koilliseen Gironasta. Arkeologisen alueen länsipuolella sijaitsee kaupungista nimensä perinyt nykyinen Empúriesin kylä.
Emporionin kaupunkikeskuksen kooksi on arvioitu noin 5 hehtaaria. Kaupunkivaltion hallussa olleen alueen koosta on esitetty erilaisia arvioita, pienimmillään noin 33 neliökilometriä ja suurimmillaan noin 360 neliökilometriä. Sen ympärillä oli seudun alkuperäisasukkaiden iberien kyliä. Alue saattoi kasvaa roomalaisella kaudella, sillä Strabon antaa ymmärtää pohjoisempana samalla rannikolla sijainneen Rhoden olleen ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Emporionin alaisuudessa.
Historia

Emporion perustettiin Massaliasta tulleiden fokaialaisten siirtokuntana. Se perustettiin varsin varhain, jo pian vuoden 600 eaa. jälkeen eli pian Massalian itsensä perustamisen jälkeen. Ensimmäinen, saarelle rakennettu kaupunki tunnettiin joidenkin ehdotusten mukaan alun perin nimellä Pyrene tai Kypsela. Myöhemmin siihen viitattiin nimellä Palaiapolis. Sieltä siirtokuntalaiset siirtyivät mantereen puolelle, johon syntyi Neapolis. Se oli kaksoiskaupunki, joka koostui rannikolla olleesta kreikkalaisesta kaupungista sekä enemmän sisämaassa olleesta paikallisen iberisen indigeettien heimon asutuksesta, joka tunnettiin nimellä Indika.
500-luvun eaa. ajan Emporion oli pääasiassa Massalian kauppa-asema eli emporion, mihin myös sen nimi perustuu. Se sijaitsi kauppareitillä Massaliasta Mainakeen ja Tartessokseen. Läheinen Rhode saattoi olla Emporionin perustama siirtokunta. Emporioniin muutti todennäköisesti fokaialaisia pakolaisia Fokaian tuhon vuonna 540 eaa. ja Alalien taistelun vuonna 537 eaa. jälkeen; sekä muita kreikkalaisia Karthagon vallattua ja tuhottua Mainaken ja muita kaupunkeja etelämpänä. Kaupungin väkiluvuksi on arvioitu noin 1 500–2 000 henkeä. Sen kansalaisista käytettiin etnonyymejä Emporitēs (Ἐμπορίτης) ja Emporeitēs (Ἐμπορείτης).
400-luvulla eaa. Massalian taannuttua Emporion sai itsenäisemmän aseman, ja siitä tuli viimeistään tuossa vaiheessa täysi polis eli kaupunkivaltio. Kaupunki kukoisti kreikkalaisten, karthagolaistan ja iberiheimojen välisen kaupan ansiosta, ja levitti samalla kreikkalaista kulttuuria alueelle. Kaupungin kukoistusaikaa olivat erityisesti 400–200-luvut eaa. Ajan kuluessa varsinainen Emporion ja Indika kasvoivat yhteen, vaikka olivatkin virallisesti erillisiä. Tämän vuoksi kaupungin latinankielinen nimi Emporiae on monikkomuotoinen. Emporion löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien.
Emporion liittoutui Rooman kanssa 200-luvulla eaa., koska tämä oli edullista Suur-Kreikan kaupunkien suuntaan käydyn kaupan kannalta. Roomalaiset lisäsivät läsnäoloaan alueella ensimmäisen puunilaissodan jälkeen. Cornelius Scipio toi Rooman armeijan seudulle toisessa puunilaissodassa vuonna 218 eaa. Sota ja roomalaisten läsnäolo johti ristiriitoihin kaupungin kreikkalaisväestön ja indigeettien välillä, mikä johti myös jälkimmäisten kapinointiin vuonna 197 eaa. Cato vanhempi perusti Emporionin lähelle sotaleirin vuonna 195 eaa. ja alisti indigeetit. Samalla kaupunki tuli osaksi Roomaa.
Emporion taantui sen jälkeen, kun Rooman hallinto alueella siirrettiin Tarracoon. Taantumista edisti kaupungin sataman liettyminen umpeen. Julius Caesar asutti Emporioniin roomalaisia, ja ajan kuluessa kaupunki kehittyi tavalliseksi roomalaiskaupungiksi. Kaupungin lyömissä rahoissa sen asema on municipium. Varhaisimmat maininnat Emporionista ovat Pseudo-Skylaksilla ja Pseudo-Skymnoksella.
Emporion tuhoutui frankkien vallattua sen vuonna 265. Tämän jälkeen Rhoden merkitys alueella kasvoi. Emporionin paikalla säilyi kuitenkin pienimuotoisempaa varhaiskristillistä asutusta. Pyhän Feliksin kerrotaan viivähtäneen kaupungissa jonkin aikaa ennen marttyyrikuolemaansa Gironassa 300-luvulla.
Rakennukset ja löydökset

Emporionin akropoliina toimi oletettavasti sen vanhin osa eli Palaiapolis. Varsinainen kaupunkikeskus eli Neapolis on ollut ympäröity muurein sekä kreikkalaisella että roomalaisella kaudella. Ensimmäiset kreikkalaiset muurit on ajoitettu 400-luvulle eaa. Uusi kaupunginmuuri rakennettiin noin vuonna 375 eaa. 200-luvulla eaa. rakennettiin esimuuri (proteikhisma). Koko muuri purettiin 100-luvulla eaa., jolloin rakennettiin uusi muuri noin 20 metriä ulommaksi. Tämän muurin jäänteet ovat paikalla edelleen.
Varhaisimmat asutusjäänteet ovat Palaiopoliin alueelta ja peräisin 500-luvulta eaa. Kreikkalaisen kauden Neapolis oli saavuttanut suurimman kokonsa 400-luvulle eaa. tultaessa. Sen pääkatu kulki pohjois-eteläsuunnassa ja poikkikadut itä-länsisuunnassa. Kaupungin agora on löydetty 100-luvun jaa. muodossaan. Emporionin tärkein temppeli oli Asklepieion eli Asklepiokselle omistettu temppeli. Neapoliin alueen eteläosasta on löydetty pyhäkkö, joka on ajoitettu 400-luvulle eaa., ja joka saattoi olla omistettu juuri Asklepiokselle. Siihen kuului joonialaista tyyliä edustanut temppeli. Kaupungissa oli myös Serapiin temppeli; sekä Artemis Efesialle omistettu kultti ja näin oletettavasti myös pyhäkkö, jota ei kuitenkaan ole löydetty. Piirtokirjoitusten perusteella Emporionissa oli kultit myös Poseidonille, Themiille ja nymfeille. Kaupungin lähiseudulta on löydetty pyhäkkö, joka on tulkittu omistetuksi Demeterille. Myös Palaiapoliin alueelta on löydetty temppelin jäänteet.
Roomalaisella kaudella kaupunki kattoi kymmenen kertaa aikaisempaa suuremman alueen ja levisi yhä enemmän sisämaahan päin. Roomalaisen kauden kaupungista on löydetty muun muassa ajanlaskun alun tienoilla rakennetut kaupunginmuurit sekä forum ja stoa eli pylväshalli. Alueen muihin löytöihin lukeutuu useita hautausmaita.
Kaupungista tehtyjä esinelöytöjä on arkeologisen alueen yhteydessä toimivassa Katalonia-Empúriesin arkeologisessa museossa sekä Barcelonan arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emporion Wikimedia Commonsissa
Emporionin topografia ja Palaiapoliin ja Neapoliin sijainnit, pohjoinen oikealla.
Emporionin Asklepieionin rauniot.
Emporionin lyömä drakhma, n. 241–218 eaa. Kuvituksessa Arethusan tai Persefonen pää sekä lentävä Pegasos ja teksti ΕΜΠΟΡΙΤΩΝ, Emporitōn, ”Emporionlaisten (polis)”.
Varhaiskristillisen basilikakirkon jäänteet.
Emporionista löydettyjä terrakottapatsaita, 400–300-luku eaa.
Joukkohauta

Joukkohauta Tšetšeniassa.
Joukkohauta on hauta, johon on haudattu useita ihmisiä, joita syystä tai toisesta ei ole voitu viedä takaisin synnyinpaikkakunnalleen tai jollekin siunatulle maakaistaleelle. Useimmiten joukkohaudoissa vainajia on kymmeniä, mutta joskus jopa useita satoja.
Jotkin joukkohaudat sisältävät erilaisten luonnonmullistusten uhreja, mutta suurin osa sisältänee erilaisten sotien siviili- tai sotilasuhreja.
Joukkohautoja on ympäri maailman, mutta uutisoiduimmat niistä löytyvät muun muassa Bosniasta ja Kosovosta.
Joukkohaudat Japanissa

Maailman suurin joukkohauta sijaitsee Japanin Okinawalla. Joukkohaudassa on peräti 189 000 uhria, jotka kaikki ovat toisen maailmansodan uhreja. Vuonna 1985 hautaa laajennettiin, jotta kaikki Okinawan alueella haudatut sodan uhrit mahtuisivat kyseiseen suurhautaan.
Joukkohaudat Suomessa

Suomessa joukkohautoja on etupäässä sisällissodan ajalta eli keväältä 1918.  Kaikille niistä on pystytetty muistomerkki pääosin sotavuosina tai heti niiden jälkeen. Muutama suurempi, esimerkiksi Tammisaaren vankileirin muistomerkki, on valmistunut myöhemmin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joukkohauta Wikimedia Commonsissa
Jouhihietakyyhky

| Jouhihietakyyhky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Hietakyyhkylinnut Pterocliformes
Heimo::  Hietakyyhkyt Pteroclidae
Suku::  Hietakyyhkyt Pterocles
Laji::  alchata
Kaksiosainen nimi
 Pterocles alchata  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Jouhihietakyyhky Wikispeciesissä   Jouhihietakyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jouhihietakyyhky (Pterocles alchata) on hietakyyhkylaji.
Tuntomerkit

Jouhihietakyyhky on 28–32 cm pitkä, lisäksi sillä on 2–10 cm pitkät pyrstöjouhet. Lajin siipiväli on 55–63 cm. Jouhihietakyyhkyllä on valkoinen vatsa ja siiven alapeitinhöyhenet. Koiraan  siipien peitinhöyhenet ovat kellanvihreät ja niiden kärjet ovat mustat. Hartioilla ja selässä koiraalla on kullanvihreitä täpliä. Kurkku on musta ja päälaki, niska ja kaulavyö oliivinvihreät. Posket ovat punaruskeat ja rinnassa on mustien juovien rajaama ruskea vyö.
Naaraan siipien peitinhöyhenet ovat vähemmän vihertäviä ja niissä on tiheässä mustia raitoja. Myös päälaella ja niskassa sillä on tiheää poikkiraidoitusta. Kurkku on valkoinen. Posket ja rintavyö ovat himmeämmän ruskeat kuin koiraalla.
Jouhihietakyyhkyn ääni on särähtävän kova ja laskeva ”rraahr-au”, jota se päästää lennossa.
Levinneisyys

Jouhihietakyyhkyjä tavataan Ranskassa, Espanjassa, Portugalissa, Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Keski- ja Etelä-Aasiassa. Euroopassa elää arviolta 30 000–63 000 yksilöä. Euroopan kanta muodostaa 5–24 prosenttia koko maailman kannasta, joten hyvin varovainen arvio koko maailman kannasta on 130 000–1 500 000 yksilöä.
Elintavat

Jouhihietakyyhky käy aamuisin juomapaikoilla. Laji saattaa kerääntyä tuhansien yksilöiden parviksi.
Juankosken vaakuna

Juankosken vaakuna (1957-2016)
Juankosken vaakuna oli Juankosken kaupungin tunnus. Sen aiheen aaltokoro viittaa koskeen ja sakarakoro liekkeineen kosken ympärille kehittyneeseen rautateollisuuteen. Juankosken ruukki perustettiin 1746.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä alainen, yläpuoleltaan sakarakoroinen ja alapuoleltaan aaltokoroinen hopeahirsi; sakaroista, joita on näkyvissä kolme, nousee hopea-punainen tulenlieska.” Vaakunan on suunnitellut Arvi Rannanheimo, ja Juankosken kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 2. elokuuta 1957. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 10. joulukuuta samana vuonna. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi, kun Juankoski liittyi Kuopioon 1. tammikuuta 2017.