stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Francis Poulenc
Elämä > Les Six

Poulenc muodosti viiden muun nuoren ranskalaisen säveltäjän kanssa Les Six -ryhmittymän, joka oli paljon tekemisissä eksentrikkosäveltäjä Erik Satien kanssa. Poulencin ensimmäisiä töitä oli Satielle omistettu Rapsodie nègre (1917), jota hän näytti Pariisin konservatorion opettajalle Paul Vidal'lle. Vidal, joka ei kuulunut Satien eikä Stravinskyn ystäväpiiriin, raivostui ja työnsi Poulencin ulos haukkuen teosta typeräksi. Poulenc järjesti teokselle kuitenkin esityksen, jossa hän itse lauloi. Se sai hyvän vastaanoton. Stravinsky, joka oli kuullut, että Poulencia oli kohdeltu Konservatoriossa kaltoin, järjesti sävellykselle kustantajan.
Uran alkuajoista lähtien Poulencilla oli voimakas itsekritiikki, ja hän tuhosi paljon omia töitään. Hän myös korjaili niitä alituisesti jälkikäteen. Osaltaan tähän saattoi vaikuttaa se, etteivät Les Sixin jäsenet suhtautuneet toistensa musiikkiin kovinkaan imartelevasti. Tuhottujen töiden joukkoon kuuluu muun muassa osa pidetystä sarjasta Le Bestiaire.
Sävellystyö

Poulencin sävellystyössä näkyy elämä Pariisin taiteilijayhteisössä ja vuorovaikutus useiden tunnettujen säveltäjien, kuten Stravinskyn ja Milhaud'n kanssa. Hän ei ollut erityisesti kokeilija Satien, Milhaud'n ja Honeggerin tapaan vaan pyrki ennemminkin säveltämään kaunista, monipuolista ja  yleisöön vetoavaa musiikkia. Paitsi aikalaisiltaan, hän sai vaikutteita muun muassa Mozartilta, Camille Saint-Saënsilta ja Emmanuel Chabrier'lta sekä kuvataiteista.
Poulenc itse oli erinomainen pianisti. Kahdenkymmenenviiden vuoden ajan hän toimi baritoni Pierre Bernacin säestäjänä. Orkesterimusiikin lisäksi Poulenc sävelsi oopperoita, baletteja, orkesteri- kamari- ja pianomusiikkia sekä uskonnollista musiikkia. Hän myös sävelsi lauluiksi toistasataa runoilijatuttaviensa runoa.
Poulencin teoksiin soolosoittimelle ja orkesterille kuuluvat yhden ja kahden pianon konserttojen lisäksi vuosina 1927–1928 sävelletty cembalokonsertto, jonka säveltäjä nimesi Concert champêtreksi, sekä urkukonsertto vuodelta 1938; jälkimmäisiä voidaan kumpaakin pitää uraauurtavina sävellyksinä, ovathan molemmat soittimet yhä varsin harvinaisia orkesterin solistina. Cembalokonserton säveltämiseen Poulencia kannusti puolalainen Wanda Landowska, jota on pitkälti kiittäminen soittimen eräänlaisesta uudelleenlöytymisestä. Urkukonserttoa varten taas Poulenc sai urkujen tekniikkaa koskevia neuvoja ystävältään säveltäjä-urkuri Maurice Durufléltä, joka myös kantaesitti sen.
Kamarimusiikinkin alalla Poulenc ansioitui harvinaisempien soitinten parissa: hän sävelsi kyllä myös sonaatit viululle ja pianolle ja sellolle ja pianolle, mutta suosi muuten kamariteoksissaan etenkin puhaltimia. Poulencin kuuluisimpiin kamariteoksiin kuuluvat sekstetto huilulle, oboelle, klarinetille, fagotille, käyrätorvelle ja pianolle, trio oboelle, fagotille ja pianolle sekä huilu-, klarinetti- ja oboesonaatit. Viimeksi mainittu sonaatti oboelle ja pianolle jäi säveltäjän viimeiseksi teokseksi. Hänen tiedetään suunnitelleen ja jo luonnostelleenkin fagottisonaattia puupuhallinsonaattisarjaansa täydentääkseen, mutta hän ilmeisesti hävitti luonnokset tammikuussa 1963, koska arvasi, ettei ehtisi saada teosta valmiiksi eikä halunnut jättää jälkeensä mitään keskeneräistä.
Francis Poulenc kuoli sydänvikaan Pariisissa 30. tammikuuta 1963. Hänet haudattiin Père-Lachaisen hautausmaalle.
Teoksia

Rapsodie nègre, 1917
Les mamelles de Tirésias, ooppera 1917
Trois mouvements perpétuels, 1918
Le Bestiaire, 1919
Cocardes, 1919
Les biches, baletti 1924
Concert champêtre, 1929
Aubade, koreografinen konsertto pianolle ja 18 instrumentille 1929
Konsertto kahdelle pianolle ja orkesterille, 1932
Litanies à la vierge noire, naiskuorolle ja uruille 1936
Urkukonsertto, 1938
L'Histoire de Babar, le petit éléphant, musiikkia Jean de Brunhoffin satuun Babar-elefantista 1946
Sinfonietta, 1947
Pianokonsertto, 1949
Stabat Mater, kuorolle, sopraanosolistille ja orkesterille 1950
Huilusonaatti, 1956
Dialogues des carmélites, ooppera 1957
La Voix humaine, ooppera 1959
Gloria, kuorolle, sopraanosolistille ja orkesterille 1959
Oboesonaatti, 1962
Klarinettisonaatti, 1962
Aiheesta muualla

Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Francis Poulenc (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen). Viitattu 20.7.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Suu

Ihmisen suun rakennekuva.
Suu on pään osa, jota käytetään ensisijaisesti ravinnon pureskeluun ja puhumiseen. Suun muodostavat suuontelo, hampaisto, kieli, limakalvot, sylkirauhaset, kiinnityskudokset, yläleuanluu, alaleuanluu ja purentaelimistö. Suu avautuu kasvojen puolella suuaukoksi, jota ympäröivät huulet. Kieli, suunpohjan limakalvo ja lihakset sijaitsevat suunpohjassa. Suuontelon takana alkaa nielu, ja suuontelon yläpuolella suulaen takana sijaitsee nenäontelo.
Suu on ruoansulatuskanavan portti, jonka kautta ravinto kulkeutuu ruuansulatuskanavan alempiin osiin. Ravinto maistetaan kielellä. Ravinto pilkotaan ja hienonnetaan hampailla, ja siihen vaikuttavat myös syljen entsyymit. Ravinto niellään syljen ja kielen avulla.
Suuta käytetään myös puhumiseen. Suun rakenteiden avulla ihminen tuottaa erilaisia äänteitä säätelemällä ilman kulkua suun läpi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta suu Wikimedia Commonsissa
The Mouth Anatomy of the Human Body, 1918.
Ruoansulatuselimistö
suu
nielu
kupu
ruokatorvi
pötsi
verkkomaha
satakerta
mahalaukku
haima
sappirakko
maksa
ohutsuoli
paksusuoli
pohjukaissuoli
peräsuoli
peräaukko
Postmoderni filosofia

Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Postmoderni filosofia on eklektinen ja vaikeasti tavoitettava liike, jota luonnehtii länsimaisen filosofian kritiikki. Se alkoi mannermaisen filosofian kritiikkinä, ja sai vaikutteita fenomenologiasta, strukturalismista ja eksistentialismista, mukaan lukien Søren Kierkegaard ja Martin Heidegger. Se sai vaikutteita myös Ludwig Wittgensteinin myöhäisfilosofian kritiikistä analyyttistä filosofiaa kohtaan.
Postmoderni filosofia sanoo olevansa kriittinen dualistista ajattelua kohtaan, väittäen sen hallitsevan länsimaista metafysiikkaa ja humanismia.lähde? Postmoderni skeptismi suuntautuu esimerkiksi siihen, että filosofi voisi erottaa tietoa tietämättömyydestä, sosiaalista edistystä takaisinpäin menemisestä, valtaa alistamisesta tai läsnäoloa poissaolosta.kenen mukaan? Kriitikoille postmoderni skeptismi näyttäytyy kuitenkin relativismina tai nihilisminä.kenen mukaan?
Postmodernismin puolustajat katsovat eron olevan siinä, että siinä missä relativismi ja nihilismi hylkäävät merkityksen ja auktoriteetin, postmoderni filosofia nähdään yleisesti avoimuutena odottamattomista paikoista nousevalle merkitykselle tai auktoriteetille.
Postmoderni filosofia on ennen kaikkea tuottanut paljon kriittisen teorian kirjallisuutta. Sen lisäksi siihen voidaan lukea dekonstruktionistista filosofiaa sekä erilaisia "jälki-" tai "post-" -etuliitteellä varustettuja suuntauksia, kuten jälkistrukturalismi, postmarxismi ja postfeminismi.
Historia > Varhaiset vaikutteet

Postmoderni filosofia sai alkunsa ensi sijassa Ranskassa 1950- 1960- ja 1970-luvuilla. Siihen vaikuttivat kuitenkin myös varhaisempien 1900-luvun alkupuolen filosofien kirjoitukset, mukaan lukien fenomenologistit Edmund Husserl ja Martin Heidegger, psykoanalysti Jacques Lacan, strukturalisti Roland Barthes ja jossain määrin myös loogikko Ludwig Wittgenstein. Postmoderni filosofia sai vaikutteita myös taiteesta, erityisesti Marcel Duchamp ja kollaasitaiteilijoilta.
Historia > Varhaiset postmodernit filosofit

Vaikutusvaltaisimpia varhaisia postmoderneja filosofeja olivat Michel Foucault, Jean-François Lyotard ja Jacques Derrida. Foucault lähestyi postmodernia filosofiaa historiallisesta näkökulmasta, rakentaen strukturalismille, mutta samalla hylkäämällä strukturalismin palauttamalla historian länsimaiseen ajatteluun ja horjuttamalla samalla sen filosofisten rakenteiden vakautta. Hän myös tutki, kuinka tietoa määritellään ja muutetaan voimaa käyttämällä.
Yhdysvalloissa tunnetuin postmodernisti on Richard Rorty, joka oli alun perin analyyttisen koulukunnan filosofi. Hän uskoi, että yhdistämällä Donald Davidsonin käsitteellisen skeeman ja empiirisen sisällön välisen dualismin kritiikin Willard Van Orman Quinen analyyttisen ja synteettisen eron kritiikkiin oli mahdollista hylätä näkemys mielestä todellisuuden tai ulkoisen maailman peilinä. Hän katsoi, ettei totuus ollut "tuolla ulkona" vaan kielessä, ja kieli oli mitä tahansa mikä palveli meitä tietyllä hetkellä. Tästä seuraa, ettei muinaisia kieliä voinut aina kääntää nykyisille kielille. Davidsonia ei yleensä lueta postmodernistiksi, vaikkakin hän ja Rorty ovat myöntäneet, ettei heidän ajattelujensa välillä ole juurikaan eroja.
Lyotardin teokset ovat käsitelleet lähinnä kertomusten roolia kulttuurissa, ja erityisesti sitä kuinka tämä rooli on muuttunut kun olemme jättäneet moderniteetin ja astuneet "jälkiteollisiin" tai postmoderneihin oloihin. Hän katsoi, että modernit filosofiat eivät oikeuttaneet totuusväittämiään loogisilla tai empiirisillä perusteilla, niin kuin ne itse väittivät, vaan pikemminkin hyväksyttyjen tietoa tai maailmaa koskevien kertomusten (tai "metakertomusten") pohjalta — sama mitä Wittgenstein kutsui "kielipeleiksi". Hän esitti edelleen, että postmoderneissa oloissamme nämä metakertomukset eivät enää kyenneet oikeuttamaan totuusväittämiä. Hän esitti, että modernien metakertomusten romahtaessa ihmiset kehittävät uuden "kielipelin" — sellaisen joka ei esitä absoluuttisia totuusväittämiä vaan ylistää sen sijaan jatkuvasti muuttuvien suhteiden (ihmisten kesken, ihmisten ja maailman välillä) maailmaa.
Derrida, dekonstruktion isä, harjoitti filosofiaa eräänä tekstikritiikin muotona. Hän kritisoi länsimaista filosofiaa siitä, että se omi "läsnäolon" ja "logoksen" käsitteet, vastakohtana poissaololle ja merkinnöille tai kirjoituksille. Derrida katsoi näin dekonstruoineensa länsimaisen filosofian  muotoilemalla kulttuurin lisääntyvien merkintöjen ja kirjoitusten paloitelluksi verkoksi, jossa tekijä eli kirjoittaja on poissa.
Vaikka Derrida ja Foucault mainitaan usein postmoderneina filosofeina, molemmat ovat hylänneet useita toistensa näkemyksiä. Kuten Lyotard, he ovat skeptisiä absoluuttisten tai universaaleien totuusväittämien suhteen. Päinvastoin kuin Lyotard, Derrida ja Foucault ovat (tai vaikuttavat olevan) kuitenkin melko pessimistisiä kaikkien uusien kielipelien emansipatoorisista väitteistä. Tämän vuoksi heidät voisi luokitella ennemmin jälkistrukturalisteiksi kuin postmoderneiksi.
Postmodernismi ja jälkistrukturalismi

Postmoderni filosofia muistuttaa hyvin paljon jälkistrukturalismia. Jotkut, erityisesti niiden vastustajat, katsovat helposti niiden olevan samoja asioita, jotkut taas lukevat ne erillisiksi.
Kritiikki

Postmodernismin arvostelijoiden mukaan monet postmodernistit hylkäävät ajattelun ja keskustelun järkiperäisyyden arvioinnin tunnusmerkit. Tämä johtaa heidän mukaansa siihen, että lopulta kuka tahansa voi sanoa tai tehdä mitä vain. Postmodernismin on väitetty johtavan vaaralliseen relativismiin, jossa totuus, järki ja moraali ovat kokonaan suhteellisia.
Filosofi Roger Scruton kirjoitti aiheesta: "Kirjoittaja, joka sanoo, ettei ole totuuksia tai että kaikki totuudet ovat 'vain suhteellisia', pyytää, ettet usko häneen. Joten en usko." Dick Hebdige luettelee toisiinsa täysin liittymättömiä, postmodernismina pidettyjä asioita osoittaakseen, että postmodernismi on niin epämääräinen käsite, ettei se tarkoita mitään.
Noam Chomsky sanoi, että postmodernismi ei tarkoita mitään, koska se ei lainkaan lisää analyyttistä eikä empiiristä tietämystä. Hän kysyy, mikseivät postmodernistit vastaa kysyttäessä "mitkä ovat heidän teorioittensa periaatteet, mitkä ovat niiden todisteet, mitä sellaista ne selittävät, mikä ei ollut entuudestaan ilmeistä ... Jos (tähän) ei pystytä vastaamaan, kannattaa lukea Humen neuvo sellaiseen: 'liekkeihin'."
Professori Alan Sokal julkaisi vuonna 1996 Social Text -lehdessä artikkelin täynnä hölynpölyä postmodernististen artikkelien tyyliin kirjoitettuna ja kuvasi jälkeenpäin tekoaan huiputukseksi. Lehti hyväksyi artikkelin, jossa hän muun muassa väitti kvanttifysiikan olevan syvällisesti postmodernin tietoteorian mukaista esittämättä yhtään perustelua tälle väitteelle. Filosofi Thomas Nagel tuki Sokalia ja sanoi hänen kirjansa koostuvan pitkälti "kuuluisien ranskalaisten intellektuellien kirjoittamasta tieteellisestä siansaksasta ja oudon kärsivällisistä selityksistä siitä, miksi ne ovat siansaksaa."
Kirjallisuutta

Appignanesi, Richard ym.: Postmodernismi vasta-alkaville ja edistyville.  ((Postmodernism for beginners, 1998.) Suomentanut Raija Keni)  Helsinki:  Jalava, 1998.  ISBN 951-887-131-0
Terry Eagleton, The Illusions of Postmodernism, 1996
Stove, David: Scientific irrationalism: Origins of a postmodern cult.  New Brunswick; London:  Transaction, 2001.  ISBN 0765800632  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kritikos: journal of postmodern cultural sound, text and image (englanniksi)
1900-luvun filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Analyyttinen filosofia:   Positivismi  Pragmatismi  Looginen empirismi 
Mannermainen filosofia:   Hermeneutiikka  Fenomenologia  Eksistentialismi  Strukturalismi  Jälkistrukturalismi  Postmodernismi 
Marxilainen filosofia:   Frankfurtin koulukunta  Radikaalifeminismi 
Muut:   Tomismi  Uustomismi 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Postmodern philosophy
Käännös suomeksi
Suunnittelumaantiede

Suunnittelumaantieteellinen tutkimus tuottaa ja järjestää tietoa alueiden ja yhdyskuntien kehityksestä ja suunnittelusta. Suunnittelumaantieteessä kysytään, miten yhdyskuntien muutoksiin ja alueelliseen kehitykseen tulisi vaikuttaa, jotta ihmisten hyvinvointi ja ympäristön kestävä kehitys toteutuisivat. Keskeisiä tutkimusaiheita ovat ympäristön tilan seuranta, ympäristövaikutusten ja suunnittelun vaikuttavuuden arviointi, yhteiskunnallisten rakennemuutosten seuranta, kestävän kehityksen, esimerkiksi ekologisen yhdyskuntasuunnittelun tietotarpeet ja Euroopan unionin pohjoinen ulottuvuus. Tutkittavat aiheet ja niitä vastaavat alueet voivat vaihdella paikallisista kysymyksistä valtakunnallisiin ja kansainvälisiin.
Suunnittelumaantiedettä opiskelleet sijoittuvat erilaisiin suunnittelu-, asiantuntija- ja tutkimustehtäviin muun muassa valtiolle ja kuntiin sekä yksityisiin yrityksiin niin Suomessa kuin ulkomaillakin. Työtehtävät liittyvät muun muassa yhdyskuntien ja kaupunkien suunnitteluun, kaavoitukseen, aluekehittämiseen ja erilaisiin kehittämishankkeisiin.
Suunnittelumaantiedettä voi Suomessa opiskella Helsingin yliopistossa.
Suunnittelumaantieteelle läheistä toimintaa on maisemasuunnittelu, johon liittyviä asioita ovat seikat viheralueiden suunnittelusta  viherkonsultointiin.
Kirjallisuutta

Jauhiainen, Jussi S. & Niemenmaa, Vivi: Alueellinen suunnittelu.  Tampere:  Vastapaino, 2006.  ISBN 978-951-768-190-2
Jalkanen, Riitta et al.: Asuinaluesuunnittelu. Määritä julkaisija!
Wim Suurbier

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Wilhelmus Lourens Johannes Suurbier
Syntymäaika: 16. tammikuuta 1945
Syntymäpaikka: Eindhoven, Alankomaat
Kuolinaika: 12. heinäkuuta 2020 (75 vuotta)
Pelipaikka: Puolustaja
Junioriseurat
: Ajax
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1964–1977 | Ajax | 392 | (16) |
| 1978 | Schalke 04 | 12 | (0) |
| 1978–1979 | Monaco | 24 | (0) |
| 1979–1981 | Los Angeles Aztecs | 73 | (3) |
| 1981 | Sparta Rotterdam | 11 | (1) |
| 1982 | San Jose Earthquakes | 23 | (23) |
| 1982–1983 | Golden Bay Earthquakes | 28 | (28) |
| 1986–1987 | Tampa Bay Rowdies | 10 | (0) |
Maajoukkue
| 1966–1978 |  Alankomaat | 60 | (3) |
Valmennusura
1983: Golden Bay Earthquakes
1984: Tulsa Roughnecks
1986: Los Angeles Heat
1986–1987: Tampa Bay Rowdies
1988: Fort Lauderdale Strikers
1989: Miami Sharks
1995: St. Petersburg Kickers
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Wim Suurbier (16. tammikuuta 1945 Eindhoven, Alankomaat – 12. heinäkuuta 2020) oli alankomaalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän pelasi 13 vuotta Ajaxissa, minkä jälkeen hän pelasi suurimmaksi osaksi Yhdysvalloissa. Ammattilaisuransa jälkeen Suurbier jatkoi valmentajana Yhdysvalloissa.
Suurbier voitti uransa aikana kolmesti (1971, 1972 ja 1973) Euroopan cupin, Eredivisien kahdeksan kertaa ja KNVB-cupin neljä kertaa. Hän pelasi vuosien 1974 ja 1978 MM-kilpailuissa, joissa molemmissa Alankomaat hävisi loppuottelun.
Suurbier pelasi yleensä oikeana puolustajana, miltä paikalta hän usein nousi hyökkäykseen. Euroopan cupin loppuottelussa 1971 valmentaja Rinus Michels peluutti häntä vasempana puolustajana loukkaantuneen Ruud Krolin tilalla. Tuolla kaudella Ajax jäi Euroopan cupin ensimmäisen kierroksen vierasottelussaan albanialaista Nëntoria vastaan tasapeliin 2–2 ja Suurbier teki joukkueensa molemmat maalit. Ajax selviytyi jatkoon voittamalla kotonaan 2–0. Toisessa välieräottelussa Atlético Madridia vastaan Suurbier teki Ajaxille 2–0-johtomaalin Ajaxin hävittyä ensimmäisen osaottelun vieraskentällä 1–0. Euroopan cupin loppuottelussa 1972 Milanon Interiä vastaan Suurbier syötti oikealta laidalta Johan Cruijffin tekemän ensimmäisen maalin. Ajax voitti ottelun 2–0. Suurbier pelasi myös kolmannessa Ajaxin voittamassa Euroopan cupin loppuottelussa 1973.
MM-kilpailujen 1974 loppuottelun Suurbier pelasi alusta loppuun. MM-kilpailujen 1978 loppuottelussa hän pääsi vaihdosta kentälle 72. minuutilla.
Surutangara

| Surutangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Paksunokkatangarat Schistochlamys
Laji::  melanopis
Kaksiosainen nimi
 Schistochlamys melanopis  (Latham, 1790) 
Alalajit
 S. m. amazonica  S. m. aterrima  S. m. grisea  S. m. melanopis  S. m. olivina 
Katso myös
   Surutangara Wikispeciesissä   Surutangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Surutangara (Schistochlamys melanopis) on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan surutangara on 18–19 cm. Lajin pää ja rinta ovat väritykseltään mustat tai tummanruskeat. Selkä, siivet ja pyrstö ovat harmaat. Surutangaran niska ja vatsa ovat niin ikään harmaat, mutta selkää vaaleammat. Harmaa nokka on lyhyt ja paksu. Koiras- ja naarassurutangarat muistuttavat ulkonäöltään toisiaan. Poikanen selästään väriltään oliivinvihreä ja vatsassa on keltaista. Silmien ympärillä on keltaiset renkaat. Hieman vanhemmilla linnuilla on musta pää ja rinta, mutta selkä on edelleen oliivinvihreä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Surutangaraa tavataan Kolumbian ja Venezuelan alangoilta, Guyanasta, Surinamesta, Ranskan Guayanasta sekä Brasiliasta itärannikolta ja Amazonasin alueen eteläosista sekä Perusta ja Ecuadorin eteläosasta. Laji puuttuu paikoin Brasilian itäosasta ja Amazonasin alueen keskiosista. Linnun elinympäristöä ovat puita ja pensaita kasvavat ruohomaat sekä ruohikkoiset ja pensaikkoiset metsien reunat. Surutangaran elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 700 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Surutangarat liikkuvat yleensä pareittain ruohikossa ja voivat liittyä myös sekaparviin. Lajin pesimäkausi kestää alueesta riippuen tammikuulta toukokuulle. Kuppimainen heinistä rakennettu pesä sijaitsee pensaan suojissa. Naaras munii kaksi harmahtavaa munaa, joissa on ruskeita pilkkuja ja viiruja.
Surutangaran ravinto koostuu hedelmistä, marjoista ja siemenistä. Lisäksi laji voi syödä myös hyönteisiä kuten muurahaisia.
Suupohjan Työmies

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Suupohjan Työmies oli Vaasassa vuosina 1883–1885 ilmestynyt sanomalehti.
Suupohjan Työmiehen takana olivat Vaasan suomalainen työväenyhdistys sekä aikaisemmin Ahti- ja Wasa Framåt -lehtiä julkaissut viinatehtailija Vilho Pasi. Työväestölle suunnattu lehti oli linjaltaan jyrkän suomenmielinen ja kielenkäytöltään räikeä. Uutislehtenä heikko julkaisu lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana.
Lehti ilmestyi aluksi kerran ja vuonna 1885 kahdesti viikossa. Sen levikki oli toisena ilmestymisvuotena tuhat kappaletta. Vastaavina toimittajina työskentelivät Karl Alfred Lundqvist (1883–1885) ja Kaarlo Kahma (1885).
Aiheesta muualla

Suupohjan Työmies digitoituna kansalliskirjastossa
Suuontelo

Suuontelo (lat. cavum oris) on suuaukon ja nielun välinen ruoansulatuskanavan osa. Sitä rajoittavat ylhäältä suulaki, alhaalta kieli ja alaleukaluu sekä sivuilta posket. Suuontelo päättyy etummaisten kitakaarteen kohdalle, josta jatkuu taaksepäin suunielu. Hammasrivi jakaa nisäkkäiden suuontelon kahteen osaan: huulien ja poskien sekä hampaiden väliseen suun eteiseen (lat. vestibulum oris) ja hampaiden sisäpuolella olevaan varsinaiseen suuonteloon (lat. cavum oris proprium). Suuontelossa tapahtuu ruoan hienontaminen samalla kun siihen sekoittuu sylkeä. Nisäkkäiden suuontelo toimii imupumppuna poikasen imiessä maitoa emonsa nisistä. Imemisliike syntyy kielen ja poskien liikkeiden avulla. Lisäksi suuontelolla on tärkeä tehtävä äänen muodostuksessa. Suuontelon pintaa peittää limakalvo, joka pitää suuontelon kosteana.
Suuonteloon avautuu pieniä ja suuria sylkirauhasia. Pieniä sylkirauhasia löytyy joka puolelta suuonteloa ja niiden erite on limaista mukoosia sylkeä. Suuria sylkirauhasia ovat leuanalussylkirauhanen ja kielenalussylkirauhanen, joiden erite on joko seroosia sylkeä tai seroosin ja mukoosin syljen sekoitusta, sekä korvasylkirauhanen, joka erittää seroosia sylkeä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suuontelo Wikimedia Commonsissa
Porvoonjoen vesistö

| Porvoonjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 18) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Uusimaa, Päijät-Häme
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Porvoonjoen vesistö (18)
Vesistöjako:  Porvoonjoen alao. alue (18.01), Porvoonjoen kesk. alue (18.02), Mallusjärven alue (18.03), Porvoonjoen yläo. alue (18.04), Luhdanjoen valuma−alue (18.05), Piurunjoen valuma-alue (18.06), Savijoen valuma-alue (18.07), Palojoen valuma-alue (18.08)
Laskujoki:  Porvoonjoki
Laskupaikka:  Porvoo, Kaupunginselkä, Suomenlahti 
Koordinaatit:  60°22′34″N, 25°40′34″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  1 237,09 km²  
Järvisyys:  1,34 % 
Alueen pituus:  70 km  
Alueen leveys:  35 km  
Pääuoma:  143 km
Keskiylivirtaama:  109 m³/s  
Keskivirtaama:  10,6 m³/s  
Keskialivirtaama:  0,93 m³/s  
 fiJoki laskee Suomenlahteen Porvoon. Kaupunginselällä. 
Porvoonjoen vesistö (vesistöaluetunnus 18) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Porvoonjoki laskee Suomenlahteen Porvoon Kaupunginselkään. Vesistöalueen valuma-alueen pinta-ala on 1 237,09 neliökilometriä ja sen järvisyys on 1,34 %.
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Porvoonjoen vesistöalue saa alkunsa Lahden seudulta Salpausselän eteläpuolelta. Vesistön laskukohta sijaitsee uudellamaalla Porvoossa ja sen latva-alueet ulottuvat Päijät-Hämeen eteläosiin.