stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyttö huutaa Hii!
Albumin vaiheet > Säveltäminen ja äänitykset

Tyttö huutaa Hii! äänitettiin edeltäjänsä Köyhän taivaan tavoin MTV-Musiikin studiolla Ilmalassa. Se oli Lapinlahden Lintujen viimeinen analogisesti äänitetty albumi. Ensimmäistä kertaa yhtye ei käyttänyt ulkopuolista tuottajaa vaan kosketinsoittaja Pekka Hedkrok ja kitaristi Veli-Pekka ”Puka” Oinonen tuottivat säveltämänsä kappaleet itse. Yhtye oli kokeiluun tyytyväinen. Vierailevina muusikkoina äänityksiin osallistuivat puhallinyhtye Kallio Hornsin jäsenet Heikki Keskinen, Antero Priha ja Jukka Tuovinen. Ryhmä ei konsertoinut mutta esiintyi sessiomuusikkoina monien artistien levytyksillä. Puhallinsovitukset teki Keskinen.
Hedkrokin rooli säveltäjänä korostui 1990-luvun puolivälistä alkaen, mutta myös Oinonen sävelsi Tyttö huutaa Hiille! pari kappaletta. Sanoitukset ovat lähinnä Erängön ja Heikki ”Hiski” Salomaan kirjoittamia. Tuotteliaimmin niitä kirjoitti Eränkö, jonka huonoimpia ideoita Salomaa usein joutui suitsimaan. Myös Wahlsten teki albumille sanoituksia, joiden tunnuspiirre on mieltymys sanaleikkeihin. Studiotyöskentelyn teknisestä puolesta Wahlsten ei ollut kiinnostunut. Trumpetisti Matti Jaarasen mukaan muutkin jäsenet kirjoittivat paljon, mutta Eränkö ja Hedkrok yleensä torjuivat tarjotut tekstit ja tekivät tärkeitä päätöksiä kahdestaan.
Albumin vaiheet > Julkaisu

Tyttö huutaa Hii! ilmestyi lokakuussa 1995. Sen julkaisi MTV-Musiikki CD-levynä ja C-kasettina, ja sitä jakeli MTV-Musiikin tuotantopäällikön Ilkka Vainion yhtiö Audiovox. Yhtiö panosti albumiensa julkaisutilaisuuksiin, ja Tyttö huutaa Hiin! kunniaksi järjestetty lehdistötilaisuus mukaili albumin machoteemaa: tapahtuma järjestettiin helsinkiläisellä jumppasalilla ja jäsenet pukeutuivat painijoiksi.
Albumilta julkaistiin kolme singleä: ”Enää en sano sanaakaan”, ”Tyttö huutaa Hii!” ja ”Älä itke, älä sure”. Ensin mainittu ilmestyi jo kesällä eikä saanut merkittävää radiosoittoa, vaikka sitä lehdistötiedotteessa kuvailtiinkin uudeksi kesähitiksi. Albumin julkaisun yhteydessä ilmestynyt ”Tyttö huutaa Hii!” -single menestyi huomattavasti paremmin ja osoitti Lapinlahden Lintujen kykenevän menestymään, vaikka suosituimmat jäsenet olivatkin jättäneet yhtyeen.
Kansikuva ja musiikki

Jaarasen piirtämä kansikuva esittää lihaksikasta mieslintua, jonka pullistelua naispuolinen lintu ihastelee. Lapinlahden Linnuille epätyypillinen machoteema on läsnä myös nimikappaleessa, jonka sävellys yhdistelee reggaeta ja rockia. Äänimaailma jatkaa Köyhän taivaan studiossa huoliteltua tyyliä, jossa syntetisaattorilla tuotetuilla äänimassoilla ja sekvenssereillä on tärkeä rooli. Myös puhaltimet ovat monissa kappaleissa esillä.
Avausraita ”Enää en sano sanaakaan” julkaistiin albumin ensimmäisenä singlenä. Hedkrokin mukaan valinta jouduttiin tekemään kiireessä, jotta single saataisiin julkaistua ajoissa. ”Se on vähän hassunhauska, mikä minulla joskus tökkii. ’Heräsin ilman munia’ on minusta niin mauttomasti ja tyhmästi sanottu.”
Parisuhdeaiheinen ”Piikki” oli ensimmäinen Wahlstenin sanoitus Lapinlahden Linnuille. Muita hänen tekstejään ovat lemmekästä baari-iltaa ja villin lännen kuvastoa sekoittava ”Päänahanmetsästäjä”, yhteiskuntakriittinen ”Suomi nousuun” sekä Erängön ja Salomaan kanssa kirjoitettu ”Kohta joku kärsii”. Hedkrok ei pitänyt ”Päänahanmetsästäjästä”, jossa hänen mielestään ”eksytään jonnekin lapselliseen sarjakuvan mielikuvitusmaailmaan”. Wahlsten keräili Tex Willer -sarjakuvia.
Salomaan sanoittama ”Oman asuntonsa kaluste” on surumielinen kertomus pitkästä parisuhteesta ja rakkauden hiipumisesta. Oinonen piti sitä osoituksena ”Pekun [Hedkrok] kyvystä tehdä sävellyksiä, jotka tuovat herkästi tipan linssiin”. Oinosen mukaan Hedkrokilla oli ”muutamia peruskappaleita”, joita hän säveltäessään muunteli, ja ”Oman asuntonsa kaluste” oli malliesimerkki ”Pekun sapluunasta tehdä tunteisiin vetoava biisi”. Hedkrokin laulaman kappaleen kertosäettä säestää Oinosen falsettilaulu.
Vainiolla oli tapana tehdä sanoituksia Audiovoxin artisteille, mutta Lapinlahden Lintujen kohdalla hän ei pitänyt sitä tarpeellisena. Keksimäänsä yhdyssanaa ”Munasarjatulta” hän piti kuitenkin niin hyvänä, että halusi albumille samannimisen kappaleen. Sanoituksen kirjoittivat Eränkö ja Salomaa, mutta Hedkrokin mielestä lopputulos oli ”aikamoinen hirvitys”. Se julkaistiin silti singlen ”Tyttö huutaa Hii!” B-puolena.
Vastaanotto

Tyttö huutaa Hiin! kaupallinen menestys oli hyvää ja toi yhtyeelle neljännen kultalevyn. Musiikkituottajien tilaston mukaan albumia on myyty runsaat 22 000 kappaletta. Se oli parhaimmillaan Suomen virallisen listan sijalla 24 ja putosi listalta kahden viikon jälkeen, mikä merkitsi selvästi Köyhän taivasta heikompaa menestystä. Single ”Tyttö huutaa Hii!” oli parhaimmillaan radiosoittolistan seitsemännellä ja Rumban listan 18. sijalla.
Oinonen oli tyytyväinen albumiin, jolle hänen mielestään tuli paljon hyviä kappaleita. Myös Hedkrok piti kokonaisuutta edeltäjäänsä ”vahvempana ja tasaisempana”. Hänen suosikkikappaleitaan olivat ”Tyttö huutaa Hii!”, ”Älä itke, älä sure”, ”Ei liian syvälle”, ”Oman asuntonsa kaluste”, ”Piikki” ja ”Mä kierrän sua”, mutta ”paskaakin tuli taas tehtyä”.
Timo Rossi kirjoittaa elämäkertakirjassaa Miksei asioista puhuta (2023), että Tyttö huutaa Hii! on edeltäjänsä Köyhän taivaan epätasaisuuteen verrattuna ”huomattava kohennus”, jonka jokainen kappale ”puolustaa paikkaansa levyllä”. Avaussingleä ”Enää en sano sanaakaan” Rossi pitää ”kädenlämpöisenä hassutteluna”, mutta nimikappale saa kiitosta ”tarttuvasta reggaepoljennosta ja tehokkaasta kertosäehokemasta”.
Julkaisun jälkeen

MTV3 esitti syystalvella 1995 sketsiohjelmaa Lapinlahden Linnut! Se ei saavuttanut yhtyeen aiempien TV-ohjelmien veroista menestystä mutta keräsi silti suuria katsojalukuja. Sarjassa esitettiin monia Tyttö huutaa Hiin! kappaleita.
Tyttö huutaa Hii! jäi Oinosen viimeiseksi Lapinlahden Linnut -albumiksi vuonna 2007 julkaistuun paluulevyyn Etiäppäin asti. Hän oli kyllästynyt pitkiin kiertueisiin ja halusi viettää enemmän aikaa perheensä kanssa. Oinonen jätti yhtyeen loppuvuodesta 1995. Ennen lähtöään hän opetti yhtyeen kappaleet korvaajalleen Pekka ”Rekku” Rechardtille, joka oli lyhyesti soittanut Lapinlahden Linnuissa ja sen edeltäjässä Teatteriseurue Maailmanpyörässä jo 1970- ja 1980-luvuilla.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Pekka Hedkrok, ellei toisin mainita.
| --- | --- |
 A-puoli Enää en sano sanaakaan – 2.48 (san. Timo Eränkö ja Heikki Salomaa)  Munasarjatulta – 2.33 (san. Timo Eränkö ja Heikki Salomaa)  Tyttö huutaa Hii! – 3.33 (san. Timo Eränkö)  Älä itke, älä sure – 3.05 (san. Timo Eränkö ja Heikki Salomaa)  Kohta joku kärsii – 3.35 (säv. ja sov. Veli-Pekka Oinonen, san. Timo Eränkö ja Heikki Salomaa)  Ei liian syvälle – 2.33 (san. Timo Eränkö)  Oman asuntonsa kaluste – 3.42 (san. Heikki Salomaa) :  B-puoli Piikki – 3.04 (san. Ari Wahlsten)  Mamma Miab – 2.07 (säv. ja sov. Hannu Lemola, san. Timo Eränkö ja Heikki Salomaa)  Sen pitää olla Raimoa – 1.54 (säv. ja sov. Veli-Pekka Oinonen, san. Timo Eränkö)  Päänahanmetsästäjä – 3.32 (san. Ari Wahlsten)  Suomi nousuun – 3.55 (säv. ja sov. Veli-Pekka Oinonen, san. Ari Wahlsten)  Mä kierrän sua – 3.00 (san. Timo Eränkö)  Mulkku – 2.52 (säv. ja sov. Veli-Pekka Oinonen, san. Timo Eränkö ja Heikki Salomaa)
Kokoonpano > Lapinlahden Linnut

Timo Eränkö – laulu ja saksofoni
Pekka Hedkrok – laulu ja kosketinsoittimet
Matti Jaaranen – laulu ja trumpetti
Hannu Lemola – laulu ja rummut
Puka Oinonen – laulu ja kitarat
Heikki Salomaa – laulu ja banjo
Ari Wahlsten – laulu
Kokoonpano > Muut muusikot

Heikki Keskinen – tenorisaksofoni (Kallio Horns)
Antero Priha – trumpetti (Kallio Horns)
Jukka Tuovinen – baritonisaksofoni (Kallio Horns)
Anna-Mari Kähärä – naisäänet
Anita Pajunen – naisäänet
Kokoonpano > Tuotanto

Hannu Puukko – kuvat
Lapinlahden Linnut – kansi (Nuppilan Kuva ja Sävel)
Jorma Hämäläinen – äänitys (MTV-Musiikkistudiot)
MTV-Musiikki – tuotanto
Ricky-Tick Big Band & Julkinen Sana

Ricky-Tick Big Band & Julkinen Sana on jazzia ja hiphop-musiikkia yhdistelevä yhtye, joka muodostuu säveltäjä-kitaristi Valtteri Laurell Pöyhösen johtamasta 17 jäsenisestä Ricky-Tick Big Bandistä sekä rap-muusikoista Tommy Lindgren, Redrama ja Paleface. Ricky-Tick Big Band on perustettu vuonna 2010 ja julkaisi ensimmäisen albuminsa Burnaa Julkisen sanan kanssa vuonna 2013. Levy virallisella listan sijalla 17 viikkoa ja parhaimmillaan sijalla neljä. Yhtyeen toinen albumi Korottaa panoksii julkaistiin vuonna 2015. Koko yhtye lopetti toimintansa joulukuussa 2019, mutta palasivat heinäkuussa 2022 Savonlinnan oopperajuhlille yhden keikan ajaksi. Ricky-Tick Big Band jatkaa kuitenkin toimintaansa ilman Lindgreniä, Redramaa ja Palefacea.
Jäsenet

Valtteri Laurell Pöyhönen – kapellimestari, kitara, sähköpiano
Karri "Paleface" Miettinen
Tommy Lindgren
Lasse "Redrama" Mellberg
Jäsenet > Muut jäsenet

Jukka Eskola – lead-trumpetti, flyygelitorvi
Kalevi Louhivuori – 2. trumpetti, flyygelitorvi
Mikko "Gunu" Karjalainen – 3. trumpetti, flyygelitorvi
Janne Toivonen – 4. trumpetti, flyygelitorvi
Petri "Pope" Puolitaival – 1. alttosaksofoni, huilu, pikkolohuilu
Ari Jokelainen – 2. alttosaksofoni
Jussi Kannaste – 1. tenorisaksofoni
Antti Hynninen – 2. tenorisaksofoni, huilu
Linda Fredriksson – baritonisaksofoni
Kasperi Sarikoski – 1. pasuuna
Juha "Jay" Kortehisto – 2. pasuuna
Heikki Tuhkanen – 3. pasuuna
Juho Viljanen – bassopasuuna, tuuba
Antti Lötjönen – kontrabasso
Sami Koskela – lyömäsoittimet
Jaska Lukkarinen – rummut
Diskografia

Burnaa (2013)
Korottaa panoksii (2015)
Pidä valot päällä (2018)
Aiheesta muualla

www.julkinensana.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Pirkko Nukari

| Pirkko Nukari> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. tammikuuta 1943  Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  Kuvanveisto
Taidesuuntaus:  Figuratiivinen taide
Video teoksesta Hanhiparvi.
Pirkko Nukari  (s. 4. tammikuuta 1943) on lintu- ja eläinaiheisista pronssiveistoksistaan tunnettu kuvanveistäjä. Nukari on opiskellut Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1961–1966. Hänen töitään oli ensi kerran esillä Helsingissä 1967.
Nukari toimi Taide-lehden päätoimittajana vuosina 1980–1984. Hänen puolisonsa oli vuonna 2006 kuollut kuvanveistäjä Tapio Junno.
Nukari löysi lintuaiheet viettäessään 1970-luvulla kesiä Hailuodossa. Nukari kuvaa linnut usein luonnollisen kokoisina. Pelkistämisestä huolimatta veistoksissa on luonnontieteellistä otetta. Nukari harkitsikin nuorena myös biologin uraa. Hänelle myönnettiin vuonna 2017 Pro Finlandia -kunniamerkki. Vuonna 2019 Nukari sai Suomen Taideyhdistyksen myöntämän 10 000 euron tunnustuspalkinnon merkittävästä elämäntyöstä.
Julkisia teoksia

Sirkuskarhu, Hyvinkää 1977.
Västäräkin kevätaskel, Södertälje, Ruotsi 1982.
Huuhkajan puolustus, Honganpalon koulu, Raahe 1984.
Muuttolintu, Kontinkankaan sairaala, Oulu 1984.
Sotka laskeutuu, Ympäristöministeriö, Helsinki 1987.
Pajusirkku ja Ruokokerttunen, Moision koulu, Mikkeli 1989.
Meriharakka, Hanko 2000.
Menneitä aikoja, Suomen suurlähettilään virka-asunto, Bryssel 2000.
Hanhiparvi, Lintulahden aukio, Helsinki 2000.
Kurki on laskeutunut, puistoveistos, Ruskeasuo, Helsinki 2003.
Yhteys, Laaksolahden kappeli, Espoo 2003.
Lintuja ja linnunpesiä, Hiirosenkoti, Oulu, 2014.
Kuvia julkisista teoksista

Sirkuskarhu, 1977, Hyvinkää.
Muuttolintu, 1984, Oulu.
Hanhiparvi, 2000, Helsinki.
Meriharakka, 2000, Hanko.
Sepelkyyhkyn vesipaikka, 2002, Helsinki.
Kurki on laskeutunut, 2003, Helsinki.
Kirjallisuutta

Nukari, Pirkko & Kantokorpi, Otso: Pirkko Nukari.  Kustannusosakeyhtiö Parvs, 2016.  ISBN 978-952-5654-88-2
Aiheesta muualla

Pirkko Nukarin kotisivut
Pirkko Nukari taiteilijamatrikkelissa
Pirkko Nukari Kansallisgallerian kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Presidentintekijät

| Presidentintekijät |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Tuukka Temonen
Käsikirjoittaja:  Tuukka Temonen
Tuottaja:  Miia Haavisto Tuukka Temonen Aleksi Bardy Annika Sucksdorff
Säveltäjä:  Janne Huttunen
Kuvaaja:  Tuukka Temonen Jan-Niclas Jansson Vesa Väisänen Cay Leppälä
Leikkaaja:  Katja Pällijeff Tuukka Temonen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Helsinki-filmi Optipari
Ensi-ilta:  14. maaliskuuta, 2014
Kesto:  79 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Presidentintekijät on Tuukka Temosen ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2014. Elokuvassa seurataan Sauli Niinistön presidentinvaalikampanjaa vuosina 2011–2012.
Palkinnot ja ehdokkuudet

Elokuva oli parhaan dokumentin Jussi -palkintoehdokkaana vuonna 2015.
Katja Pällijeff ja Tuukka Temonen olivat parhaan leikkauksen Jussi -palkintoehdokkaina vuonna 2015.
Kanadanpiisku

| Kanadanpiisku |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Asteroideae
Suku::  Piiskut Solidago
Laji::  canadensis
Kaksiosainen nimi
 Solidago canadensis  L. 
Katso myös
   Kanadanpiisku Wikispeciesissä   Kanadanpiisku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kanadanpiisku (Solidago canadensis) on monivuotinen ruohovartinen kasvi. Se kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikassa, mistä sitä on viety koristekasviksi Eurooppaan ja Aasiaan. Laji on levinnyt puutarhoista luontoon ja on nyt Suomessa haitallinen vieraslaji. Suomen lisäksi kanadanpiisku on luokiteltu haitalliseksi myös Ruotsissa, Norjassa, Virossa, Latviassa, Liettuassa ja Tanskassa. Koska laji on säädetty kansallisesti haitalliseksi vieraslajiksi, sen maahantuonti, kasvatus, myynti ja muu hallussapito sekä ympäristöön päästäminen on kielletty.
Koko ja ulkonäkö

Kanadanpiisku kasvaa 30–150 senttimetriä korkeaksi. Sen keltainen kukinto on terttu, joka muodostuu alle sentin kokoisista mykeröistä. Alimmat kukintohaarat kaareutuvat alaspäin.
Kanadanpiisku muistuttaa paljolti isopiiskua ja korkeapiiskua, jotka ovat myös Suomessa haitallisia vieraskasvilajeja.
Haitat

Kanadanpiiskun on todettu muun muassa vähentävän sekä yksi- että monivuotisten putkilokasvien määrää. Se houkuttelee pölyttäjiä, kuten mehiläisiä ja kukkakärpäsiä, minkä seurauksena pölyttäjävierailut alkuperäisten kasvilajien kukinnoilla vähenevät. Levittäytyessään laajalle kasvustot saattavat myös vallata kokonaisia elinympäristöjä ja yksipuolistaa kulttuurimaisemaa.
Haitat > Kanadanpiiskun hävittäminen

Kanadanpiiskun erottaminen muista vieraista piiskulajeista ei ole tärkeää, keskeisintä on osata erottaa se ja muut vieraat piiskut ainoasta kotimaisesta piiskulajista eli kultapiiskusta.
Kanadanpiiskun leviämisen estämiseksi niiden kukinnot tulisi katkaista ennen siementen kypsymistä. Kerran kasvupaikalle juurtuneita piiskukasvustoja on vaikea hävittää, koska niiden juurakot ovat sitkeitä ja kasvustot leviävät juurakonkappaleista.
Tehokas torjuntakeino on hävittää kasvustot niittämällä ne kaksi kertaa vuodessa (kesä- ja elokuussa) useiden vuosien ajan. Niittämisen jälkeen paikalle voi kylvää kotimaisista kasvilajeista koostuvan siemenseoksen, mikä saattaa myös rajoittaa kanadanpiiskun kasvua. Leikkaamalla kasvusto toistuvasti alas nitistetään hiljalleen kasvin kasvuvoimaa, ja lopulta kasvi näivettyy kokonaan. Hävittämällä kasvi näivettämällä ei synny hankalasti hävitettävää, siemeniä, juurakoita tai juurten osia sisältävää jätettä. Yksi mahdollisuus on myös kaivaa kasvit ylös juurineen ja huolehtia ettei maahan jää juurakon kappaleita. Tämän jälkeen kasvupaikkaa on tarkkailtava seuraavina vuosina ja tarvittaessa kitkettävä uudet taimet pois. Syntyneen kasvijätteen hävittämisessä on syytä olla erityisen huolellinen, jotta kasvia ei tule vahingossa levitettyä uusiin paikkoihin. Pieniä määriä kasvijätettä voi laittaa muovipussissa poltettavaan sekajätteeseen. Isompia määrien kohdalla tulisi ottaa yhteyttä paikalliseen jätehuoltoyhtiöön.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kanadanpiisku (Solidago canadensis)
Kasviatlas 2023: Kanadanpiiskun (Solidago canadensis) levinneisyys Suomessa
Luopioisten kasvisto: Kanadanpiisku (Solidago canadensis)
ITIS: Solidago canadensis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Solidago canadensis (englanniksi)
Flora of China: Solidago canadensis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q254436  Wikispecies: Solidago canadensis  APNI: 71581  BioLib: 41389  Calflora: 10382  CoL: 4Y76S  eFloraSA: Solidago_canadensis  EoL: 578217  EPPO: SOOCA  EUNIS: 159491  FEIS: solcan  FloraBase: 8228  FNA: 200024550  FoC: 200024550  GBIF: 5389029  GRIN: 34917  iNaturalist: 67808  IPNI: 249454-1  IRMNG: 10697891  ISC: 50599  ITIS: 36224  MichiganFlora: 454  MoBotPF: 277473  NatureServe: 2.639447  NBN: NBNSYS0000004418  NCBI: 59297  NSWFlora: Solidago~canadensis  NZOR: 1ebe2ad8-a927-4fec-b911-c77a96d3c195  NZPCN: 2780  Observation.org: 7487  Open Tree of Life: 872344  PalDat: Solidago_canadensis  PFI: 5407  Plant List: gcc-17814  PLANTS: SOCA6  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:249454-1  RHS: 74364  Tropicos: 2711073  VASCAN: 3445  VicFlora: d295afef-0b64-4c4c-b5ce-d5d695770d0a  WisFlora: 5083  WFO: wfo-0000060775  WoRMS: 1087131  Laji.fi: MX.39730 
Kanadanpiiskun kukinto
Vapaa Karjala (1941–1944)

| Vapaa Karjala |
| --- | --- |
 Vapaa Karjalan etusivu 1. tammikuuta 1942. Kyseessä vuoden 1942 ensimmäinen numero.
Lehtityyppi:  Sanomalehti
Julkaisija:  Itä-Karjalan Sotilashallintokunnan Valistusjaosto
Perustettu:  1942
Lakkautettu:  1944
Päätoimittaja:  Uuno Peltoniemi (1941–1942), Sakari Vapaasalo (1942–1943) ja Paavo Ansas (1943–1944)
Kotikunta:  Äänislinna
Kotimaa:  Itö-Karjala
Ilmestymistiheys:  kerran viikossa ja vuonna 1944 joka toinen viikko
Vapaa Karjala oli jatkosodan aikana 1941–1944 ilmestynyt Itä-Karjalan sotilashallinnon sanomalehti.
Vapaa Karjala oli suomalaisten miehittämän Itä-Karjalan väestölle ja sotilashallinnon edustajille tarkoitettu propagandalehti. Sen ensimmäinen numero ilmestyi 12. elokuuta 1941. Sen sisältö koostui lähinnä artikkeleista ja sotauutisista. Aluksi Mikkelissä ja sittemmin Joensuussa painetun lehden julkaisijana toimi Itä-Karjalan Sotilashallintokunnan Valistusjaosto. Päätoimittajina työskentelivät Uuno Peltoniemi (1941–1942), Sakari Vapaasalo (1942–1943) ja Paavo Ansas (1943–1944). Lehden toimitussihteerinä toimivat Lauri Hyvämäki (1941) ja Aimo Halila (1941-1944).
Kerran viikossa ja vuonna 1944 joka toinen viikko ilmestyneen lehden painos oli 10 000–12 000 kappaletta. Vapaa Karjala julkaisi useita erikoisnumeroita, kuten vuonna 1942 nuoriso-, pääsiäis-, kansakoulu-, raittius- ja sosiaalinumerot sekä toisen kansanopistokurssin, Mieslahden opettajaleirin, Aunuksenlinnan, Mannerheimin 75-vuotispäivän ja Aunuksen vapauttamisen vuosipäivän numerot. Lehti sai varsin pian julkaisutoiminnan alettua kuulla, että lehti oli liian vaikeatajuinen . Aunuksen väestö ei täysin ymmärtänyt suomen kieltä. Tekstin tuli olla yksinkertaista, ja kuvia tulisi olla runsaasti.
Vapaan Karjalan toimituskunnan ensimmäisessä kokouksessa elokuussa 1941 itä-karjalaiset vaativat lehden päätoimittajaksi itäkarjalaista, joka voisi heidän mielestään puhua paremmin paikalliselle väestölle. Koska lehden silloinen kustantaja Sotilashallinto ei voinut suostua siihen, Karjalan vapausliikkeen johto vetäytyi lehden toimituskunnasta ja päätti perustaa oman lehden nimellä Itä-Karjala. Sotilashallinto irrottautui keväällä 1943 Vapaa Karjala-lehden kustantamisesta. Tarvittava rahoitus saatiin toukokuun alusta 1943 alkaen lahjavaroina tavaranjakelua Itä-Karjalassa hoitaneelta Vako Oy:ltä.
Selinä Nera

Selinä Nera vuonna 2024.
Selinä Satu Marketta Nera (s. 19. marraskuuta 2000 Turku) on suomalainen vihreiden poliitikko, joka on toiminut Vihreiden nuorten puheenjohtajana vuosina 2023–2024, Turun vammaisneuvoston puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana vuosina 2022–2025 sekä valtion nuorisoneuvoston jäsenenä vuodesta 2023 alkaen. Lisäksi Nera toimii valtion nuorisoneuvoston tutkimus-, arviointi- ja avustusjaoston puheenjohtajana.
Koulutus ja työura

Selinä Nera valmistui ylioppilaaksi Kaarinan lukiosta vuonna 2020. Hän pääsi opiskelemaan hallintotieteitä Tampereen yliopiston johtamisen ja talouden tiedekuntaan, pääaineenaan julkisoikeus. Vuosina 2023–2024 Nera toimi Vihreiden nuorten puheenjohtajana. Nera toimi opiskelijapolitiikassa puoluepoliittisesti sitoutumattomana, hallintotieteiden liiton listoilla edustajistossa.
Nera työskenteli Työeläkevakuutusyhtiö Varmalla juridisissa palveluissa kesällä 2022.
Poliittinen ura

Selinä Nera on Varsinais-Suomen hyvinvointialueen vammaisneuvoston jäsen sekä vara-aluevaltuutettu vuonna 2025. Hän toimii Nuorisoala ry:n sekä Kynnys ry:n hallituksissa ja on Vihreiden Vaivaisten varapuheenjohtaja. Nera on toiminut erilaisissa vihreiden ohjelmatyöryhmissä.
Nera toimi Turun nuorisovaltuustossa kolmen kauden ajan, vuosina 2014–2019. Hänet on nimetty kunnianuorisovaltuutetuksi vuonna 2021.
Vuonna 2024 Nera oli puhumassa Unescon lehdistövapauden konferenssissa Chilessä.
Vaalimenestys

| Vuosi | Vaalipiiri | Äänet | Tulos |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023 | Varsinais-Suomi | 460 | ei valittu |  |
| Vuosi | Kunta | Äänet | Tulos |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021 | Turku | 119 | ei valittu |  |
| 2025 | Turku | - | - |  |
| Vuosi | Vaalipiiri | Äänet | Tulos |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | Varsinais-Suomi | 258 | ei valittu |  |
| 2025 | Varsinais-Suomi | - | - |  |
Näkemyksiä

Nera sijoittuu arvokompassissa arvoliberaaliksi ja talouspoliittisesti vasemmalle.
Yksityiselämä

Selinä Nera on elänyt suuren osan elämästään Turussa mutta on työnsä ja opiskeluiden vuoksi asunut myös Tampereella ja Helsingissä.
Nera sairastaa harvinaista lihassairautta (spinaalinen lihasatrofia), jonka vuoksi hän ei pysty kävelemään, ja tarvitsee arjessaan fyysisissä toimissa apua. Nera käyttää sähköpyörätuolia, ja hyödyntää kokemuksiaan vammaisena aktivismissaan ja politiikassaan.
Aiheesta muualla

Selinä Neran verkkosivut
Martti Leiwo

Martti Leiwo (s. 1953) on suomalainen klassillinen filologi. Hänellä on dosentin arvo Turun (1997) ja Helsingin yliopistoissa (1999).
Leiwo väitteli Helsingin yliopistosta vuonna 1994. Hän on toiminut muun muassa nykykreikan opettajana, Suomen Akatemian tutkijana ja klassillisen filologian lehtorina. Leiwo toimi Suomen Ateenan-instituutin johtajana vuosina 2008-2013 ja tätä aiemmin apulaisjohtajana vuosina 1990-1993.
Leiwo on tutkinut muun muassa kielten historiaa ja niiden välisiä kontakteja, hellenistisen ajan Kreikkaa, Balkania, Osmanien valtakuntaa sekä antiikin musiikkia.
Julkaisuja

Leiwo, Martti: Neapolitana: A study of population and language in Graeco-Roman Naples.  (Commentationes humanarum litterarum, 102)  Finnish Society of Sciences and Letters, 1994.  ISBN 9516532721
Leiwo, Martti & Martzoúkou, María & Pakkanen, Petra: Δέκα Έλληνες ποιητές (Déka Éllines poiités).  Kaktos, 1996.
Leiwo, Martti & Tanninen, Reija (toim.): Kourallinen Valoa : Kreikkalaisen runouden antologia.  Nihil Interit, 1998.
Nuoriluoto, Juhani & Leiwo, Martti & Halla-aho, Jussi: Papers in slavic, baltic and balkan studies.  Helsingin yliopisto, 2001.  ISBN 9789521002465
Leiwo, Martti & Halla-aho, Hilla & Vierros, Marja (toim.): Variation and Change in Greek and Latin.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute at Athens, 17)  Foundation of the Finnish Institute at Athens, 2012.  ISBN 978-952-67211-4-9