stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fiat G.91
Tausta

Vuonna 1953 Theodore von Karmanin johtama Liittoutuneiden Euroopan päämajan (engl. Supreme Headquarters, Allied Powers in Europe, SHAPE) alainen ilmailun kehittämisen ja valmistuksen neuvoa-antava komitea (engl. Advisory Group for Aeronautical Research and Development, AGARD) esitti kilpailuttamista kehitettäessä Nato maille kevyt rynnäkköhävittäjä (engl. Light Weight Strike Fighter, LWSF) NMBR-1. Esityksen taustalla oli vuoden 1952 Naton suunnittelukokous, jossa päätettiin uudelleen organisoida jäsenmaiden ilmavoimat. Toisen maailmansodan päätyttyä ja Korean sodan kokemusten valossa ja tehtyjen tutkimusten seurauksena Nato asetti uudet vaatimukset lähitukikoneille. Uuden toimintamallin mukaisesti lähituen tulee toimia etulinjan lähikentillä, mikä vähentää tehtävien välistä aikaa.
Tehtävään tarvittiin yksinkertainen ja edullinen lentokone, jota voitaisiin valmistaa suuria määriä. Siten vuonna 1953 AGARD loi vaatimukset uudelle koneelle LWSF-NMBR:lle ja esitteli ne tärkeimmille eurooppalaisille lentokonevalmistajille. Vaatimuksina olivat 2 200 kilogramman tyhjäpaino ja 4 700 kilogramman lentoonlähtöpaino. Toimintasäteen tuli olla 280 kilometriä ja toiminta-ajan kohteessa 10 minuuttia. Koneen nopeuden tuli olla 0,95 Mach. Koneen tuli kyetä nousemaan ilmaan 1 100 metrin nurmi- tai maantiekentältä ja ylittää kentän päässä oleva 15 metrin este. Lisäksi määriteltiin liikehtimiskykyä, järjestelmät ja kiinteäksi aseistukseksi neljä 12,7 millimetrin Browning-konekivääriä tai kaksi 20-30 millimetrin tykkiä. Ulkoisissa ripustimissa piti kyetä kuljettamaan pommeja, raketteja sekä erilaisia podeja. Koneessa tuli olla panssaroitu ohjaamo ja polttoainetankit ja sen tuli kyetä hyökkäämään panssarivaunuja, joukkoja, lentokenttiä ja polttoainevarikkoja vastaan, minkä lisäksi sen tuli tarvittaessa kyetä torjua merimaaleja ja junia. Operatiivisten vaatimusten lisäksi koneen tuli olla helposti huollettava, tankattava ja aseistettava ilman erillisiä rakennelmia. AGARD esitti käytettäväksi voimanlähteeksi Bristol Siddeley Orpheus -turbojettiä.
Vuonna 1954 tehtävään määrätty lautakunta vastaanotti esitykset kymmeneltä eurooppalaiselta valmistajalta ja 3. kesäkuuta 1955 kolme esitystä valittiin, kaksi ranskalaista Breguet Br.1001 Taon ja Dassault Étendard VI sekä italialaisen Fiatin G.91. Nato tilasi kustakin kolme prototyyppiä, jotka pääosin rahoitti Yhdysvallat aseiden kehittämisohjelmansa engl. Mutual Weapons Development Program) kautta. Ranskan ja Italian hallitukset maksoivat kumpikin 25 prosenttia kuluista.
Ominaisuudet

Suihkumoottori oli brittiläisvalmisteinen Bristol Orpheus 803, jota Fiat valmisti lisenssillä. Moottorin työntövoima oli 5 000 paunaa eli 2 268 kg. Pääasiallisesta konetta käytettiin 1960- ja 1970-luvuilla. Lentäjät luonnehtivat konetta helpoksi lennettäväksi. Fiat G.91:n huippunopeus oli muunnoksesta riippumatta 1 075 km/h ja toiminnallinen lakikorkeus 13 100 metriä.
Ampuma-aseistuksena on koneen runkoon ohjaamon kohdalle sijoitettuna G.91R -mallissa neljä 12,7 mm konekivääriä, G.91T -harjoituskoneessa painon vähentämiseksi vain kaksi konekivääriä ja Luftwaffen G.91R/3 -tyypissä kaksi 30 mm DEFA -konetykkiä. Siipiripustimiin voi kiinnittää sekä raketteja, pommeja ja ohjuksia, että lisäpolttoainesäiliöt ja tiedustelukamerat. Konetyyppi lienee ensimmäinen Euroopassa suunniteltu sekä valmistettu, joka kykeni taktillisiin ydinpommituksiin.
Palvelus

Konetyyppiä käytti kolme Euroopan maata: Italian ohella Saksa, joka valmisti konetyyppiä myös itsenäisesti, ja Portugali. Sotilasilmailun historiassa tyypin merkitys on siinä, että se on ensimmäinen käytännössä yhteis-eurooppalainen sotilaslentokone. Omana aikakautenaan niin kutsuttuna yleis-länsieurooppalaisena torjuntahävittäjänä toimi Lockheed F-104 Starfighter. Sen hidaslento-ominaisuudet olivat vaativat, ja konetyyppi vaati uhrejakin. Siksi tarvittiin kohtalaisen nopeata harjoitushävittäjää edeltävänä koulutusvaiheena.
Konetyypin viimeinen käyttäjämaa, Portugali poisti ne palveluskäytöstä vuonna 1993.
Aiheesta muualla

http://www.flugzeuginfo.net/acdata_php/acdata_g91_en.php
Kuvan maailmankartassa näkyvät G.91 -konetyyppiä käyttäneet maat tummansinisinä, harkinneet mutta valinnasta kieltäytyneet maat vaaleansinisinä sekä evaluointia tehneet eli kokeilleet maat keltaisina.
Näkymä Fiat G.91 R/1:n ohjaamosta.
Kuvassa jalustalle nostettuna, Portugalin ilmavoimain Fiat G.91. Kuvassa näkyvät koneen siipiripustukset eli pylonit.
Mark Fisher

Mark Fisher.
Mark Fisher, salanimi k-punk (11. heinäkuuta 1968 Midlands, Iso-Britannia – 13. tammikuuta 2017 Iso-Britannia) oli brittiläinen kirjailija ja kapitalistisen realismin teoreetikko.
Teokset

(toim.) The Resistible Demise of Michael Jackson. Winchester: Zero Books, 2009. ISBN 978-1846943485.
Capitalist Realism. Is There No Alternative? Winchester: Zero Books, 2009. ISBN 978-1846943171.
Ghosts of My Life. Writings on Depression, Hauntology and Lost Futures. Winchester: Zero Books, 2014. ISBN 978-1780992266.
(toim. yhdessä Gavin Buttin Kodwo Eshunin kanssa) Post-Punk Then and Now. London: Repeater Books, 2016. ISBN 978-1910924266.
The Weird and the Eerie. London: Repeater Books, 2017. ISBN 978-1910924389.
Flatline Constructs. Gothic Materialism and Cybernetic Theory-Fiction. New York: Exmilitary Press, 2018. ISBN 978-0692066058.
k-punk. The Collected and Unpublished Writings of Mark Fisher (2004–2016). Toimittanut Darren Ambrose. London: Repeater Books, 2018. ISBN 978-1912248292.
Postcapitalist Desire. The Final Lectures. Toimittanut Matt Colquhoun. London: Repeater Books, 2020. ISBN 9781913462482.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Fitjar

Fitjar on kunta Vestlandin läänissä Norjassa. Fitjarin kunta erotettiin omaksi kunnakseen Stordin kunnasta vuonna 1863. Vuoden 2023 alussa kunnassa oli 3 181 asukasta.
Fitjar on ikivanha asuinpaikka, mutta erityisesti viikinkiaika oli sen kukoistuksen aikaa. Sekä 900-luvun Norjan yhteenliittäjä Harald Kaunotukka että sen kristillistäjä Haakon Hyvä oleskelivat pitkään Fitjarissa. Haakonin muistopatsas on pystytetty muistuttamaan Fitjarin taistelusta ja Haakonin kuolemasta siinä (tapahtui mahdollisesti vuonna 961).
Fitjarin keskusta
Kansallisromanttinen piirros Fitjarin taistelusta. Taiteilija Peter Nicolai Arbo (1831–1892)
Fitjarista löytynyt hopeinen Thorin vasara
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fitjar Wikimedia Commonsissa
Vestlandin läänin kunnat
Alver
Askvoll
Askøy
Aurland
Austevoll
Austrheim
Bergen
Bjørnafjorden
Bremanger
Bømlo
Eidfjord
Etne
Fedje
Fitjar
Fjaler
Gloppen
Gulen
Hyllestad
Høyanger
Kinn
Kvam
Kvinnherad
Luster
Lærdal
Masfjorden
Modalen
Osterøy
Samnanger
Sogndal
Solund
Stad
Stord
Stryn
Sunnfjord
Sveio
Tysnes
Ullensvang
Ulvik
Vaksdal
Vik
Voss
Øygarden
Årdal
Norjan läänit | Norja
Finnboard

Finnboardin logo vuodelta 1980.
Finnboard toimi Finnpapin ja Finncellin tavoin Eteläesplanadi 2:ssa Helsingin Kauppatorin laidalla.
Finnboard eli Suomen Kartonkiyhdistys oli vuosina 1943–1996 toiminut suomalaisen kartonkiteollisuuden myyntiyhdistys, jonka tarkoituksena on jäsentensä kartonkituotannon markkinointi sekä kotimaahan että vientimarkkinoille. Suomen Kartonkiyhdistys perustettiin vuonna 1942 ja sen toiminta alkoi seuraavan vuoden alusta. Yhdistyksen jäsenet olivat siihen asti kuuluneet joko Suomen Paperitehtaitten Yhdistykseen tai Suomen Puuhiomoyhdistykseen. Finnboard-osa lisättiin yhdistyksen nimeen vuonna 1966.
1980-luvun alussa Finnboardin myyntimäärä oli kovassa kasvussa, ja vuonna 1981 se ylsi ensi kerran kahteen miljardiin markkaan. Toimitettu tonnimäärä oli 908 tuhatta tonnia, ja viennin osuus oli noin 80 prosenttia. Vienti suuntautui pääosin Länsi-Euroopan maihin, ja Neuvostoliiton osuus oli viidennes. Vuonna 1993 Finnboardin myynti oli 4,4 miljoonaa markkaa, ja 70 prosenttia siitä oli peräisin Metsäliitto-ryhmän Metsä-Serlalta ja Metsä-Botnialta. Muut Finnboardin loppuvuosien jäsenyritykset olivat Yhtyneet Paperitehtaat, Kyro Board and Paper Ltd, Savon Sellu Oy ja Vääräkosken Pahvi Oy.
Suomen liityttyä Euroopan unioniin Finnboardin toiminta kilpailijoiden yhteistyöorganisaationa tuli mahdottomaksi kartellisäännösten takia. Finnboard sulautettiin 1996 osaksi Metsä-Serla-yhtymää.
Toimitusjohtajia

Björn Starck 1942–
Kirjallisuutta

Kannel, T. K.: Suomen kartonkiyhdistys 1943–1967. 1968.
Laiho, Sinikka: Vuosisata Suomen kartonkiteollisuuden sillanrakentajana. Suomen Puuhiomoyhdistys 1983–1942. Suomen Kartonkiyhdistys - Finnboard 1943–1996. Metsä-Serla Oyj 1998. ISBN 951-98065-0-4.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Gustaf Adolf Finne

| Gustaf Adolf Finne> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. elokuuta 1883 Kalvola
Kuollut: 28. huhtikuuta 1936 (52 vuotta) Helsinki
Arvonimi: yli-insinööri
Muut tiedot
Yritys:  Kemi Oy
Gustaf Adolf Finne (10. elokuuta 1883 Kalvola – 28. huhtikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja suojeluskuntalainen, joka sotilasarvoltaan oli kapteeni. Hän työskenteli Kemissä sijaitsevan Pajusaaren sellutehtaan yli-insinöörinä sen perustamisesta 1915 aina vuoteen 1933 saakka. Finne oli myös Saksan varakonsuli vuosina 1920–1934.
Elämä

G.A. Finne oli opiskellut Suomen Kadettikoulussa 1890-luvulla, mutta eronnut toiselta vuosikurssilta suorittamatta upseerin tutkintoa. Hän siirtyi opiskelemaan Polyteknilliseen opistoon Helsinkiin ja valmistui insinööriksi 1907. Vuodesta 1909 Finne työskenteli Walkiakoski Oy:n sulfiittiselluloosatehtaalla, kunnes hänet nimittettiin Kemi Oy:n rakenteilla olleen selluloosatehtaan johtajaksi 1915. Hänen ensimmäinen tehtävänsä oli valvoa Kemin sellutehtaan rakentaminen vuosina 1915–1917.
Entinen kadetti Finne ylennettiin kapteeniksi vuonna 1918 Suomen sisällissodan aikana. Kemin suojeluskuntapiirin esikuntapäällikkönä toiminut Finne oli alkuvaiheessa mukana Oulun, Kemin ja Rovaniemen tapahtumissa, nousten myöhemmin Tampereen ja Viipurin kaupunkien komendantiksi niiden valtauksen jälkeen huhtikuussa 1918. Sisällissodan aikaista terroria tutkineen Marko Tikan mukaan Finneen henkilöityvät valkoisen armeijan suorittamat rankaisutoimet, kun hän yhdessä Frans Julius von Wrightin kanssa organisoi kenttäoikeuksien toimintamallin ja Tampereella aloitettua käytäntöä noudatettiin myöhemmin koko maassa. Yhteensä kenttäoikeuksien kuulusteltaviksi joutui yli 25 000 vangiksi jäänyttä punakaartilaista, joista noin 600 teloitettiin.
Itsenäisyyden alkuvuosina Finne oli keskeinen vaikuttaja Kemin ja Karihaaran suojeluskuntatoiminnassa toimien muun muassa Karihaaran suojeluskunnan paikallispäällikkönä vuosina 1921–1928 sekä Pohjolan suojeluskuntapiirin valitun esikunnan jäsenenä vuosina 1920–1929. Finne erosi työantajansa Kemi Oy:n palveluksesta terveydellisistä syistä 1934, ja hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin Helsingissä.
Perhe

Gustaf Adolf Finnen veli oli kuvanveistäjä Gunnar Finne. Heidät on molemmat haudattu Kärkölän hautausmaalle.
Fantasiakirjallisuus

Vuonna 1906 ilmestyneen englantilaisen satukirjan kuvitusta.
Fantasiakirjallisuus on kaunokirjallisuuden lajityyppi, johon kuuluu olennaisena osana fantasian elementtejä, ihmeellisiä, yliluonnollisia tai mahdottomia asioita.
Fantasiakirjallisuus  kertoo arkikokemuksen ylittävistä, usein mystisistä ja maagisista tapahtumista, ja fantasiakirjoissa esiintyy yliluonnollisia tai mytologioista tuttuja olentoja, kuten aaveita, hirviöitä, lohikäärmeitä, haltijoita tai peikkoja. Fantasiakirjallisuuden tarinat sijoittuvat yleensä kuvitteelliseen maailmaan. Tapahtumapaikkana voi kuitenkin olla myös todellinen maailma. Fantasiaa on kirjoitettu kautta aikain, mutta omaksi lajityypikseen fantasiakirjallisuus kehittyi vasta vuoden 1825 paikkeilla E.T.A. Hoffmannin fantasiakertomusten menestyksen myötä.
Määritelmä ja piirteitä

Tutkija C. N. Manloven usein siteeratun fantasiakirjallisuuden määritelmän mukaan ”fantasia on fiktio, joka herättää ihmeellisyyden tunteen ja sisältää olennaisena ja palauttamattomana elementtinä yliluonnollisia tai mahdottomia maailmoja, olentoja tai objekteja, joiden kanssa tarinan kuolevaiset henkilöhahmot tai lukija ovat ainakin osin ystävällisessä suhteessa”.
Fantasiakirjallisuudessa esiintyy lähes aina magiaa tai muuta yliluonnollista, tai mahdottomia asioita. Fantasiaromaanissa on usein velhoja, lohikäärmeitä, peikkoja, haltioita, henkiä ja muita mielikuvitusolentoja. Jokaiselle magian tai yliluonnollisen ilmentymälle on olemassa vastavoima, jonka avulla se voidaan torjua tai mitätöidä. Tämä on usein juonen kulun kannalta tärkeää. Fantasiatarinan juoni on tyypillisesti melko kaavamainen. Teoksen teemana on usein hyvän ja pahan välinen taistelu; nuorten fantasiassa usein kasvaminen, jonka sankari kokee matkoillaan. Tarinassa on usein rauhanomainen keskiaikaisenkaltainen yhteisö, jota uhkaa joku maaginen vihollinen. Yhteisön joukosta nousee sankari, joka lopulta kukistaa pahan maagisen voiman usein jollain taikaesineellä tai vastaavalla, joka hänen onnistuu hankkia vaiherikkaan matkan tehtyään.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat fantasiamaailmaan, joka on usein kuvattu tarkassa kartassa ja joskus erilaisissa liitteissä. Tällaisella fantasiamaailmalla voi olla yhteys meidän todellisuuteemme, kuten jokin kulkureitti, tai sillä ei ole mitään yhteyttä meidän maailmaamme. On myös mahdollista, että fantasiamaailma esiintyy tekstissä vain sieltä tulevien olentojen kautta, kuten kummitustarinoissa.
Yhteys läheisiin lajityyppeihin

Kirjallisuudentutkija Kathryn Hume on määrittänyt fantasian kirjallisuuden toiseksi perusyllykkeeksi mimesiksen eli todellisuuden jäljittelyn ohella. Hume määrittelee fantasian poikkeamaksi yleisesti tunnetusta todellisuudesta. Näin määriteltynä fantasia on yläkäsite erilaisille kirjallisuuden lajityypeille. Tällaisia lajeja ovat esimerkiksi nykyaikainen fantasiakirjallisuus, tieteiskirjallisuus, maaginen realismi, surrealismi ja absurdismi. Koska fantasiakirjallisuudeksi kutsutaan nykyisin yhtä tällaista alalajia, yläkäsitteenä käytetään usein nimitystä spekulatiivinen fiktio.
Kauhukirjallisuus luetaan usein samaan ryhmään fantasia- ja tieteiskirjallisuuden kanssa. Kauhukirjallisuus kuitenkin määritellään ensisijaisesti aiheuttamansa tunteen perusteella. Suuri osa kauhukirjallisuutta on myös fantasiakirjallisuutta, sillä siihen sisältyy usein yliluonnollista. Kauhu voi kuitenkin liittyä myös muihin lajityyppeihin.
Myös valtavirran kaunokirjallisuuteen sisältyy teoksia, jotka käyttävät fantasiakirjallisuuden aineksia. Maagiseksi realismiksi kutsutaan kirjallisuudenlajia, jossa muuten realistiseen kerrontaan sekoitetaan yliluonnollisia aineksia.
C. N. Manloven määritelmän mukaan fantasiakirjallisuuden erottaa tieteiskirjallisuudesta se, että tieteiskirjallisuuden maailmat ovat aina jollain tavoin mahdollisia, ja kauhukirjallisuudesta se, että fantasiassa yliluonnollinen esiintyy myös ystävällisenä.
Historiaa > Ennen 1800-lukua

Fantasia oli kirjallisuuden valtavirtana aina viime vuosatoihin asti. Jo varhaisin kirjallisuus, kuten Homeroksen Odysseia, on täynnä mielikuvituksellisia hirviöitä, samoin kuin muutkin muinaiset eepokset. Keskiajalta tunnetaan esimerkiksi Kuningas Arthuriin liittyvät fantastiset tarinat. Omaksi lajikseen fantasiakirjallisuus erottui romantiikan aikana 1700- ja 1800-lukujen taitteessa. Tällöin sen vastakohtina olivat hahmottuneet realistinen kirjallisuus ja tieteellinen todellisuuskäsitys.
Historiaa > 1800-luvulta 1900-luvulle

Ranskalainen kirjailija Charles Nodier julkaisi vuonna 1830 fantasiakirjallisuuden manifestin Du fantastique en littérature. Sen mukaan tarut alkavat siitä, mihin sovinnaisuuksien ja totuuksien maailma loppuu. Fantasiakirjallisuus on Nodier’n mielestä olennaisin kirjallisuuden laji dekadenssin ja muutoksen aikoina.  Britanniassa syntyi 1800-luvulla lasten fantasian lajityyppi, jonka tunnettu edustaja on Lewis Carrollin Liisan seikkailut ihmemaassa (1865).
Yhdysvalloissa fantasiakirjallisuutta julkaistiin 1900-luvun alkupuolella etenkin pulp-lehdissä. Ajan tunnettuja fantasiakirjailijoita olivat esimerkiksi Robert E. Howard ja H. P. Lovecraft. Freudilaisuuden nousun myötä fantasiakirjailijat alkoivat ottaa kantaa siihen, ovatko heidän esittämänsä unelmat tosia vai hahmojen alitajunnan heijastumaa.
J. R. R. Tolkien lisäsi suuresti fantasiakirjallisuuden suosiota teoksillaan Hobitti eli sinne ja takaisin (1937) ja Taru sormusten herrasta (1954–1955).
Historiaa > Nykyaikana

Nykyaikaisessa fantasiakirjallisuudessa vaikuttaa lajityyppien rajojen ylittäminen ja korkeakirjallinen tyyli. Bruce Sterling teki vuonna 1989 tunnetuksi termin slipstream. 1990-luvulla syntyi Interstitial Arts Movement, joka pyrki määrittämään perinteisten taiteenlajien väliin jääviä teoksia, Uuskumma on käsite, joka muodostui Britanniassa vuonna 2003 tarkoittamaan fantasiakirjallisuuden alalajia, jolle on tyypillistä kokeellisuus, genrerajojen rikkominen ja pyrkimys korkeakirjalliseen ilmaisuun. Uuskummaan yhdistettiin muun muassa Stepan Chapman, M. John Harrison, China Miéville, Lucius Shepard ja Jeff VanderMeer.
Fantasiakirjallisuuden kautta on mahdollisuus kyseenalaistaa totuttuja käsityksiä. Postmodernia fantasiaa ovat kirjoittaneet Catherynne M. Valente ja Hal Duncan. Valente on käyttänyt nimitystä mythpunk kirjallisuudenlajista, joka käyttää vanhoja myyttejä, tekstejä ja kulttuuri-ilmiöitä kyseenalaistaakseen vanhat arvot. Valenten ja Duncanin teksteille on ominaista sukupuoliroolien ja valtarakenteiden rikkominen. He edustavat fantasiakirjallisuutta, jossa teksti ei nojaa perinteiseen maailmanluontiin vaan kielen, hahmojen ja merkitysten monikerroksisuuteen. Tämä piirre liittyy surrealistisen fantasian perinteeseen.
Suomalainen fantasiakirjallisuus

Suomalainen kirjallisuus syntyi 1800-luvulla, joka oli kirjallisuudessa vahvasti realismin aikakautta. Kuitenkin esimerkiksi Aleksis Kiven Seitsemän veljestä sisältää fantasiatarinoita. Kalevalan tarusto on innoittanut useita fantasiakirjailijoita, kuten brittiläistä J. R. R. Tolkienia. Tove Janssonin Muumi-kirjat ovat suomalaisen lastenfantasian klassikoita.
Suomennettu fantasiakirjallisuus

1960-luvulla käännettiin maagisia realisteja, kuten Italo Calvinoa, Jorge Luis Borgesia ja Mihail Bulgakovia. Vuonna 1973 suomeksi saatiin Kersti Juvan ja avustajien kääntämä J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta. Myöhempiä merkittäviä romaanisuomennoksia ovat olleet esimerkiksi Robert Holdstockin Alkumetsä (1985), Terry Pratchettin Kiekkomaailma-sarja (1993–2017) ja lordi Dunsanyn varhainen klassikko Haltiamaan kuninkaantytär (2007).
Lasten ja nuorten fantasian klassikoista saatiin 1900-luvun alkupuolella suomeksi muun muassa Liisan seikkailut ihmemaassa, A. A. Milnen Nalle Puh ja Kenneth Grahamen Kaislikossa suhisee. 1970-luvulta alkaen suomennettiin merkittävää anglosaksista nuortenfantasiaa: Richard Adamsin Ruohometsän kansa, Ursula K. Le Guinin Maameren tarinat, L. Frank Baumin Ihmemaa Oz, Susan Cooperin Pimeä nousee. Diana Wynne Jonesin Noidan veli ja Lloyd Alexanderin Prydainin kronikka. Vuosituhannen vaihteessa käännettiin suosittuja sarjoja, Philip Pullmanin Universumien tomu ja J. K. Rowlingin Harry Potter.
Aikuiselle lukijakunnalle suunnattu, kaunokirjallisesti kunnianhimoinen fantasiakirjallisuus nousi suomennoksissa vahvasti esiin 2000-luvulla. Muun muassa uuskummaksi kutsutut teokset ovat yhdistäneet fantasiaa ja valtavirtakirjallisuutta uudenlaisella tavalla. Näitä ovat esimerkiksi Jonathan Carrollin Naurujen maa, Stepan Chapmanin Troikka ja Jeff VanderMeerin Pyhimysten ja mielipuolten kaupunki. Vanhemmista klassikkoteoksista aiemmin kääntämättä jäänyt T. H. Whiten Muinainen ja tuleva kuningas käännettiin viimein vuonna 2018.
Helsingin SF-seura on jakanut vuodesta 2007 Tähtifantasia-palkintoa vuoden parhaalle suomeksi käännetylle fantasiakirjalle. Palkinnon on saanut muun muassa Ngũgĩ wa Thiong'on Variksen Velho (2007) ja Ellen Kushnerin Thomas Riiminiekka (2008). Tunnettuja fantasiakirjallisuuden suomentajia ovat muun muassa Kersti Juva, Kristiina Rikman, Jaana Kapari-Jatta ja Johanna Vainikainen-Uusitalo. Suomeksi on kääntämättä lukuisia fantasian klassikoita ja moderneja klassikoita, kuten Mervyn Peaken Gormenghast ja Jack Vancen Lyonesse.
Kirjallisuutta

Bengtsson, Niklas: Mielikuvituksen rajaton riemu. Bibliografia ja johdatus fantasiakirjallisuuteen.  Helsinki:  BTJ, 2000.  ISBN 951-692-477-8
Blomberg, Kristian & Hirsjärvi, Irma & Kovala, Urpo (toim.): Fantasian monet maailmat.  Helsinki:  BTJ, 2004.  ISBN 951-692-570-7
Clute, John & Grant, John (editors): The Encyclopedia of Fantasy.  New York:  St Martin’s Press, 1997.  ISBN 0-312-15897-1  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Kuusisto, Pekka (toim.): Narnia ja ympäröivät maat. Fantasia kirjallisuuden lajina.  Oulu:  Oulun yliopisto, 1993.  ISBN 951-42-3541-X
Leinonen, Anne & Loivamaa, Ismo (toim.): Ihmeen tuntua. Näkökulmia lasten ja nuorten fantasiakirjallisuuteen.  Helsinki:  BTJ, 2006.  ISBN 951-692-622-3
Matilainen, Hanna: Mitä kummaa! Opas kotimaiseen spekulatiiviseen fiktioon.  Helsinki:  Avain, 2014.  ISBN 978-952-304-024-3
Sisättö, Vesa: Ulkomaisia nuorten tieteis- ja fantasiakirjailijoita.  Helsinki:  Avain, 2015.  ISBN 978-952-304-065-6
Sisättö, Vesa & Jerrman, Toni (toim.): Kotimaisia tieteis- ja fantasiakirjailijoita.  Helsinki:  BTJ, 2006.  ISBN 951-692-617-7
Aiheesta muualla

Risingshadow.fi.
James Finlayson

James Finlayson.
James Finlayson (29. elokuuta 1772 Penicuik – 18. elokuuta 1852 Edinburgh) oli Suomessa 1820–1830-luvuilla vaikuttanut skotlantilainen tehtailija, joka perusti Finlaysonin puuvillatehtaan Tampereelle. Tämä loi pohjan Tampereen kehitykselle teollisuuskaupunkina. Häntä pidetään myös Suomen teollisuuden isänä. James Finlaysonin puoliso oli Margaret Finlayson.