stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Julia (ohjelmointikieli)
Rakenne > Funktiot

Funktiot määritellään function nimi(x) ... end tai yhdellä rivillä nimi(x) = .... Nimettömille funktioille voidaan käyttää syntaksia (x, y) -> ... tai function (x) ... end tai x -> begin ... end. funktio(y) do x ... end tekee anonyymin funktion do-lauseen avulla ja syöttää sen edellä olevan funktion ensimmäiseksi argumentiksi. Funktion voi ns. vektorisoida eli kutsua jonkin kokoelman jokaiselle alkiolle käyttämällä pistesyntaksia kuten x .= sin.(y) (tai sama pistemakrolla @. x = sin(y), kun kaikki operaatiot vektorisoidaan). Funktioiden yhdistäminen on mahdollista muun muassa putkioperaattorilla x = 1:3 .|> sum |> sqrt.
Funktioiden parametrit ovat Juliassa uusia muuttujia, mutta ne vain viittaavat annettuun arvoon eli kopioita ei synny. Funktiot voidaan tyypittää tyylillä function funktio(x::Tyyppi=0, args...; y::Tyyppi="oletus", kwargs...)::Tyyppi end, mutta yleensä Julian tyypinpäättelyn vuoksi korkeintaan parametrien tyyppien merkitseminen on tarpeen. Funktio voi hyväksyä vaihtelevan määrän parametreja tyylillä funktio(x,y,z...), missä z on Tuple funktion sisällä tai mikä tahansa iteroitava tyyppi funktion ulkona. Funktioiden tulisi palauttaa vain yhden tyypin arvoja, jolloin tulostyyppi on Julia-kääntäjän pääteltävissä. Tyyppien merkitseminen voi kuitenkin parantaa koodin luettavuutta. Destrukturointi onnistuu taas tyylillä a, b, _ = iteraattori(x).
Sivuvaikutusten takia kutsutut funktiot palauttavat käytännön mukaan nothing. Parametrejaan muuttavien funktioiden nimi päättyy huutomerkkiin teejotain!. Funktioiden nimeämiskäytäntö on ilman alaviivoja kuten teenytjotain(), kun tämä vain on luettavissa – muussa tapauksessa sanat erotetaan alaviivalla.
Juliassa myös kaikki operaattorit ovat funktioita: esim. x[i] kutsuu getindex, [1 2 3] kutsuu hcat ja x.nimi = y kutsuu setproperty!.
Rakenne > Metaohjelmointi

Metaohjelmointi onnistuu suoraan käsittelemällä Julia-ohjelmien abstraktia syntaksipuuta. Tämä mahdollistaa täyden metaohjelmoinnin. Julia-koodin tyyppi on aluksi tyyppiä String, joka voidaan jäsentää Meta.parse(koodi) lauseketyypin Expr arvoksi. Lausekkeita voidaan määritellä myös syntaksilla :( 1 + 2 + $numero ) ja usean rivin lausekkeita syntaksilla quote ... end. Kaksoispisteellä tehdään myös Symbol-tyypin arvoja :nimi (engl. string interning). Lausekkeet voidaan lopuksi ajaa eval-funktiolla. Lausekkeita voidaan siis käsitellä normaaleissa Julia-funktioissa, mutta nämä funktiot ajetaan vasta ajon aikana, kun taas metaohjelmoinnissa on yleensä tehokkaampaa tuottaa halutut lausekkeet jo käännösvaiheessa.
Käännösaikaiseen metaohjelmointiin tarvitaan makroja. Makrot sijoittavat argumenttinsa suoraan tuloksena tuotettuun lausekkeeseen, joka käännetään sitten normaalin Julia-koodin tapaan. Makrot määritellään tyylillä macro nimi() ... end ja kutsutaan syntaksilla @ajamakro x y tai @ajamakro(x, y) (tai yhdelle literaalitaulukolle @ajamakro[1, 2, 3]). Makro saa argumenttinsa vain lausekkeina Expr, symboleina :nimi tai literaaleina. Koska Julia on dynaamisesti tyypittävä, makrot eivät tiedä saamiensa arvojen tyyppejä. Makrot noudattelevat muuten paljolti samoja sääntöjä kuin funktiot.
Normaalin funktion ja makron lisäksi voidaan määritellä myös ns. tuotettu funktio tyylillä @generated function nimi() ... end, joka asettuu ominaisuuksiltaan funktion ja makron välille. Tällainen funktio ajetaan vasta, kun argumenttien tyypit tiedetään, mutta ennen kuin funktio on käännetty. Makrojen tapaan nämä erityisfunktiot lisäävät abstraktiokykyä ja suorityskykyä siirtämällä laskentaa ajovaiheesta käännösvaiheeseen.
Rakenne > Rinnakkaisohjelmointi

@async-makro tekee annetusta lausekkeesta asynkronisesti ajettavan Task-tyypin objektin, jolle voidaan kutsua schedule(), wait() ja fetch(). Vastaavasti @sync-makron avulla voidaan odottaa kaikkien makron sisältämien @async-lausekkeiden valmistumista. Task-objekteja voidaan luoda myös käyttämällä @task-makroa tai tyypin alustajaa Task(() -> x). Channel on taas ikäänkuin rinnakkainen versio generaattorista; kanavan tuottaja kutsuu put-funktiota ja kuluttaja take-funktiota tai iteroi kanavaa muiden iteroitavien tyyppien mukaan.
Julia käyttää oletuksena yhtä säiettä (julia --threads=1). Julia ei myöskään varmista muistiturvallisuutta (vrt. Rust (ohjelmointikieli)) vaan tämä on ohjelmoijan vastuulla. Esim. datakisavirheiden ehkäisemiseksi tulee käyttää lukkomekanismia, kuten ReentrantLock(), lock() ja unlock(), tai ns. atomisia arvoja, kuten Threads.Atomic{Tyyppi}(arvo) ja Threads.atomic_add!(). Threads-paketti määrittelee helppokäyttöisen @threads-makron, joka tekee annetusta silmukkalausekkeesta automaattisesti monisäikeisen.
julia -p x tekee paikallisen klusterin, jossa on annettu määrä prosesseja, ja julia --machine-file f tekee usean koneen klusterin käyttämällä salasanatonta ssh-viestintää näiden välillä. Distributed-paketti mahdollistaa hajautetun laskennan useissa prosesseissa ja perustuu etäreferensseihin (Future ja RemoteChannel) ja etäkutsuihin (@spawnat :any ..., remotecall()). Future-tyypille kutsutaan lopulta fetch() tuloksen saamiseksi pääprosessiin. Lähdetiedosto voidaan lisätä jokaiseen prosessiin tyylillä @everywhere include("Nimi.jl") tai tekemällä tästä Julia-paketti. Prosesseja voidaan lisätä, poistaa ja muokata funktioilla kuten addprocs ja rmprocs. Esimerkiksi DistributedArrays-paketin DArray on taulukon hajautettu versio ja standardikirjaston SharedArray mahdollistaa hajautettujen osasten jakamisen useiden prosessien välillä.
Grafiikkaprosessoreiden käyttöön löytyy tukea muun muassa paketeista CUDA.jl ja MPI.jl.
Rakenne > Muut

Dokumentointi onnistuu Juliassa tekstiliteraaleilla kohteena olevan määritelmän yläpuolella (engl. docstring). Teksti voi sisältää Markdown- ja LateX-merkintöjä.
Julian tärkeimpiin siirrännän työkaluihin kuuluvat ensinnäkin stdin- ja stdout-virrat, jotka tukevat print, show, read ja write funktioita. open-funktio tekee tiedostonimestä IOStream-objektin ja close-sulkee virran, jos open kutsuttiin ilman funktioargumenttia. Sockets-paketti määrittelee TCP-viestintään pääfunktiot listen, accept, connect ja close.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Julia-kielen kotisivu (englanniksi)
Julia-kielen lähdekoodi (englanniksi)
Kendall (sukunimi)

Kendall on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Barbara Kendall (s. 1967), uusiseelantilainen purjelautailija
Bill Kendall (1916–2004), australialainen uimari
Bob Kendall (s. 1947), yhdysvaltalainen luistelija
Brett Kendall (s. 1957), uusiseelantilainen alppihiihtäjä
Britt Kendall (s. 1996), australialainen rantalentopalloilija
Bruce Kendall (s. 1964), uusiseelantilainen kilpapurjehtija
Edward Calvin Kendall (1886–1972), yhdysvaltalainen biokemisti, Nobelin lääketieteen palkinnon saaja
Henry George Kendall (1874–1965), brittiläinen merikapteeni
Henry Way Kendall (1926–1999), yhdysvaltalainen fyysikko, Nobelin fysiikanpalkinnon saaja
Howard Kendall (1946–2015), englantilainen jalkapalloilija
Kay Kendall (1926–1959), brittiläinen näyttelijä
Pat Kendall (1927–1968), brittiläinen uimari
Scott Kendall (s. 1959), uusiseelantilainen alppihiihtäjä
Suzy Kendall (s. 1944), englantilaissyntyinen malli ja näyttelijätär.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Keronen

Keronen on vanha, selvästi itäsuomalainen sukunimi. Nimi Keronen (tai varhemmin muodossa Keroinen) oli aikoinaan käytössä varsinkin Karjalassa nykyisellä luovutetulla alueella, mistä 1500-luvulla levisi melkein jokaiseen Savon pitäjään. Kero-alkuosa nimessä ehkä perustuu ortodoksiseen ristimänimeen Gerasim.
Jiri Keronen (s. 1984), puoluejohtaja (Muutos 2011)
Jouni Keronen (s. 1969), iskelmälaulaja, vuoden 1998 tangokuningas
Leevi Keronen (s. 2000), kestävyysjuoksija
Timo Keronen (s. 1960), kolmiloikkaaja.
Kazakstanin keskusvaalilautakunta

Kazakstanin keskusvaalilautakunta on valtakunnallinen lautakunta, joka järjestää kazakstanin valtiolliset vaalit. Valtakunnallinen keskusvaalilautakunta, joka voi olla monipuolueinen jäsenistöltään, on yleinen tapa entisessä Neuvostoliitossa järjestää vaalit esimerkiksi hallituksesta ja hallituspuolueista riippuvaisen oikeusministeriön asemesta. Suomessa vaalit järjestää ja johtaa oikeusministeriö. Keskuvaalilautakunnan jäseniä ovat puheenjohtaja Kyandyk Turvankulov, Vladimir Karlovitš Foos, Bahyt Sarsenbajevitš Meldešov, Tatjana Vitaljevna Ohlopkova, Marat Aldangorovitš Sarsebajev ja Ljassat Žalynylyzkyzy Suleimen.
Kaakkolampi (Viitasaari, Kennää)

| Kaakkolampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  63°05′33″N, 25°24′57″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen pohjoisosan alue (14.43)
Laskuoja:  oja Soppispuroon 
Järvinumero:  14.432.1.012
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  169,2 m  
Pituus:  160 m  
Leveys:  80 m  
Rantaviiva:  0,436 km  
Pinta-ala:  1,046 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaakkolampi 
Kaakkolampi  on Keski-Suomessa Viitasaarella  Kennään lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 160 metriä pitkä, 80 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,0 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen pohjoisosan alueella (14.43), jonka Muuruejärven alueeseen (14.432) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 169,2 metriä mpy.
Kalle Luotonen

Kalle Vihtori Luotonen (23. elokuuta 1938 Rauma – 9. joulukuuta 2023 Rauma) oli suomalainen Raumalla asunut näyttelijä, ohjaaja ja näytelmäkirjailija.
Luotonen toimi näyttelijänä ja ohjaajana Kokkolan kaupunginteatterissa 1966–1967, Rovaniemen teatterissa 1967–1979, Kajaanin kaupunginteatterissa 1979–1981 ja Rauman kaupunginteatterissa 1981–1997. Hän sai valtion taiteilijaeläkkeen 2013.
Näytelmien lisäksi Luotonen kirjoitti laulunsanoituksia, runoja ja tarinoita. Hän toimi myös dramaturgina, luennoitsijana, haastattelijana ja teatteriarvostelijana.
Näytelmiä

Karhunpalvelus. Kantaesitys Naarjoki-juhlassa Eurassa 1967
Muurahainen uikkareissa. Rauman kaupunginteatteri 1969
Kuka on kuka kuussa. Rovaniemen teatteri 1970
Millä oksalla piru istuu. Rauman suviteatteri 1970
Maa kasvaa yölläkin. Rovaniemen teatteri 1974
Riidanalainen rakkaus - Euran balladi. Turun Kesätatteri 1977
Elämän maku. Kuopion Kaupunginteatteri 1979
Kartanon karhun kaatajat. Porin Teatteri 1979 (alkuperäinen nimi Koskenhaltijan laulu)
Ukkonen pullossa - Hyvää huomenta, tohtori Nortamo. Tampereen Työväen Teatteri 1983
Totinen paikka. Rauman Kaupunginteatteri 1988
Ruhtinaallinen matka. Pyhäjärviteatteri 1992
Helppo-Heikki. Tampereen Työväen Teatteri 1993, yhdessä Jorma Kairimon kanssa
Kauttuan karhunkaatajat. Pyhäjärviteatteri 1993
Kuningas Kaarlesta Järvisen Aateen : tuokiokuvia Euran Kauttuan teollistumisesta 300 vuoden ajalta. Kantaesitys Kauttuan kartanon Tallinmäellä 1993
Kuninkaan voittaja : Rauman kaupungin 555-vuotisjuhlanäytelmä. Kantaesitys Rauman kaupungintalon pihalla 1997
Mies lähtee naapuripitäjään : museon 20-vuotisjuhlanäytelmä. Kantaesitys Muinan talonpoikaisulkomuseolla 1999
Lahden herra : Rauman kaupungin 560-juhlanäytelmä.  Kantaesitys Rauman Kanalinrannan puistossa 2002
Tammiston talossa. 2003
Öömannin koso museon 25-vuotisjuhlanäytelmä. Kantaesitys Muinan talonpoikaisulkomuseolla 2004
Keljunpeli ei vetele. Kun koulua viedään ja huumeita tuodaan : nuortennäytelmä. 2005
Heikkilän isännän pimeä työ. 2009
Juhannusvieraat : perustuu tositapahtumaan kieltolainaikana 1930. 2010
Naapurit. 2010
Dramatisointeja

Laulu Sipirjan lapsista. Rovaniemen Teatteri 1972, tv-elokuva 1973, Timo K. Mukan teoksen dramatisointi
Salakaato. Rovaniemen Teatteri 1975, tv-elokuva 1977,   Annikki Kariniemen teoksen dramatisointi käännetty saksaksi ja venäjäksi, esitetty myös Ruotsissa
Tabut. Lahden Kaupunginteatteri 1978, Margareta Keskitalon teoksen dramatisointi
Tabu : musiikkinäytelmä. Rauman Kaupunginteatteri 1983, Timo K. Mukan teoksen dramatisointi
Maa on syntinen laulu. Tampereen Työväen Teatteri 1986, Timo K. Mukan teoksen dramatisointi
Hevosenkaltainen sukunimi. Kajaanin Kaupunginteatteri 1981, Anton Tsehovin teoksen dramatisointi
Kyyhky ja unikko. Ahaa-teatteri 1981, Timo K. Mukan teoksen dramatisointi
Rauman ja Euran poika merillä. Rauman kaupunginteatteri 1984, Hjalmar Nortamon teoksen dramtisointi
Makreeta merensoutajan vaimo. Rovaniemen Teatteri 1987, K. M. Walleniuksen teoksen dramtisointi
Ruma ankanpoikanen : lasten musiikkinäytelmä. Kantaesitys Rauman Lyseon 100 -vuotisjuhlassa 1990, Hans Christian Andersenin teoksen dramtisointi
Opri. Pyhäjärviteatteri 1999, Kyllikki Mäntylän teoksen sovitus
Everstin leski eli lääkärit eivät tiedä mitään.  Rauman Iltanäyttelijät ry 2002, Juhan Smuulin teoksen dramatisointi
Toimitustöitä

Juho Helmer Suomisen lörpötyksiä ; toimittanut Kalle Luotonen. Kotiseutuyhdistys Muina, Rauma 2004
Palkinnot ja tunnustukset

Valtion näytelmäkirjailijapalkinto 1972 .
Euran kunnan tunnustuspalkinto 1976
Ragnar Lassinantin rahaston Pohjoiskalotin kulttuuripalkinto 1976
Tampereen teatterikesän tunnustuspalkinto 1976
Pro Eura -mitali 1981
Länsi-Suomen taidemitali näytelmäkirjailijalle 1984
Nortamo-palkinto 1984
Suomen näyttämötaiteen kultainen ansiomerkki 1997
Taiteilijaeläke 2013, OKM
Aiheesta muualla

Luotonen, Kalle Kirjasampo.fi.
Karl Flodin

Karl Flodin
Karl Theodor Flodin (10. heinäkuuta 1858 Vaasa – 29. marraskuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen musiikkikirjailija, -kriitikko ja säveltäjä.
Henkilöhistoria

Flodinin vanhemmat olivat Heinolan piirilääkäri Ferdinand Flodin (1826–1916) ja Matilda Sofia Melart. Flodin oli naimisissa vuodesta 1900 laulajatar Adolphine (Adée) Thérèse Leanderin (1873–1935) kanssa. Flodinin serkkuja olivat pianisti Fanny Flodin-Gustavson (1868–1954) ja kuvanveistäjä Hilda Flodin (1877–1958). Flodin pääsi ylioppilaaksi 1877 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1883 ja maisteriksi 1886. Hän opiskeli pianonsoittoa, musiikin teoriaa ja sävellystä Richard Faltinin johdolla sekä Leipzigin konservatoriossa muun muassa Salomon Jadassohnin ja Karl Piuttin johdolla.
Flodin toimi muun muassa Nya Pressen -lehden musiikkiarvostelijana 1883, 1885–1898, 1900 ja 1906–1908. Hän sai musiikkikriitikkona mainetta arvosteltuaan murskaavasti Jean Sibeliuksen Lemminkäis-sarjaa vuonna 1897. Flodin perusti vuonna 1900 Euterpe-nimisen musiikkilehden, jota hän toimitti vuoteen 1905 saakka. Lehden ympärille kerääntyi 1900-luvun alussa Euterpe-ryhmän nimellä tunnettu joukko suomenruotsalaisia kirjailijoita ja taiteilijoita. Flodin muutti vuonna 1908 Argentiinaan, jossa hän toimi musiikkiarvostelijana Buenos Airesissa 1908–1921.
Tuotanto > Sävellyksiä

Flodinin romanttis-lyyriseen sävellystuotantoon kuului yksinlauluja, pianoteoksia (tunnetuin Suite mignonne) ja kuorolauluja (muun muassa kolme kantaattia):
alkusoitto Den kapriciösa lutfisken, Våren, polkka Cortége, romanssi käyrätorvelle ja orkesterille, Luca Signorelli baritonille ja orkesterille, Requiem für Mignon kuorolle, sooloille ja pianolle, kolme kantaattia
noin 30 yksinlaulua ja 20 kuorolaulua
yli 80 pianosävellystä.
Tuotanto > Teoksia

Finska musiker och andra uppsatser i musik.  Söderström, 1900.
Om musiken till Runebergs dikter.  Helsinki:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 1904.
Albert Edelfelt: en folkelig minneskrift.  Helsinki:  Svenska Folkskolans Vänner, 1905.
Martin Wegelius: levnadsteckning.  Helsinki:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 1922.
Musikliv och reseminnen.  Helsinki:  Söderström & Co, 1931.
Richard Faltin och hans samtid.  Helsinki:  Schildt, 1934.
Aiheesta muualla

Sarjala, Jukka: / Flodin, Karl (1858 - 1925) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  22.4.1998. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Keltahierakka

| Keltahierakka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Tatarkasvit Polygonaceae
Suku::  Hierakat Rumex
Laji::  maritimus
Kaksiosainen nimi
 Rumex maritimus  L. 
Katso myös
   Keltahierakka Wikispeciesissä   Keltahierakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltahierakka (Rumex maritimus) on kosteissa kasvupaikoissa viihtyvä, Euraasian lauhkeiden alueiden tatarkasvi. Suomessa laji on harvinainen.
Ulkonäkö ja koko

Yksi- tai kaksivuotisella keltahierakalla on pysty varsi, joka kasvaa 10–60 cm korkeaksi. Hierakaksi kasvi onkin pienikokoinen. Yleisväritykseltään se on vaaleanvihreä, hedelmäasteella väri vaihtelee keltaisesta ruskeaan. Varsi on tyvestä kohenevahaarainen ja yläosastaan hieman karvainen. 8–20 cm pitkät lehdet ovat lyhytruotisia, tasasoukan suikeita ja suippotyvisiä. Lehdet ovat joskus poimulaitaisia, kaljuja tai alapinnoiltaan hieman papillikkaita. Tähkämäinen kukinto on lähes latvaan saakka lehdekäs. Hedelmäperä on hyvin ohut ja noin kolme kertaa hedelmäverhiön pituinen. Hedelmäverhiön liuskat ovat leveänpuikean kolmiomaisia, rihmamaisia, teräväkärkisiä ja kaksihampaisia. Keltahierakka kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on noin 1,5 mm pitkä, vaaleanruskea pähkylä.
Levinneisyys

Keltahierakkaa tavataan yleisesti Britteinsaarilta ja Ranskasta läpi Keski- ja Itä-Euroopan Uralin yli Länsi-Siperiaan. Pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Fennoskandian keskivaiheille. Satunnaisemmin sitä tavataan muuallakin Siperiassa aina Tyynelle valtamerelle Japaniin saakka. Lajia kasvaa paikoin myös Pohjois-Afrikassa. Keltahierakan toista alalajia kasvaa Pohjois-Amerikassa.
Suomessa keltahierakkaa on tavattu satunnaisesti koko maasta Pohjois-Suomea lukuun ottamatta. Havainnot ovat pääasiassa satama- ja sisämaakaupungeista, joissa esiintymät eivät ole olleet pysyviä. Vakiintuneena lajina keltahierakkaa tavataan Suomesta vain muutamalta paikalta, muun muassa Helsingin Pikku-Huopalahdella ja Parikkalan Siikalahdella. Keltahierakka on Suomen itärajan tuntumassa ja ehkä myös Helsingissä alkuperäiskasvi, mutta muualla maassa tulokaslaji, joka on tullut maahan esimerkiksi ulkomailta tuodun viljan mukana, laivojen painolastina tai sotatulokkaana.
Elinympäristö

Keltahierakka viihtyy kosteilla, muhevamaisilla paikoilla, kuten järvien ja murtovesilahtien liejuisilla rannoilla tai jopa matalassa vedessä. Lajia on tavattu myös kaatopaikoilla.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Keltahierakka (Rumex maritimus)
Kasviatlas 2022: Keltahierakan (Rumex maritimus) levinneisyys Suomessa.
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Rumex maritimus (englanniksi)
JSTOR Global Plants: Rumex maritimus (englanniksi)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Rumex maritimus (englanniksi)
Katja Joutsijoki

Katja Maria Joutsijoki (s. 4. joulukuuta 1971 Keuruu) on suomalainen freelance-näyttelijä. Hän on toiminut myös käsikirjoittajana ja ohjaajana. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1995. Hän on ollut kiinnitettynä Lahden kaupunginteatterissa vuosina 1995–1997 ja tehnyt sen jälkeen lukuisia rooleja Suomen kansallisteatterissa.
Filmografia

Matokuningas (1993) (rakastajatar)
Kati (1994)
Suolaista ja makeaa (1995)
Kadonnut veljeni (1995) (Liina)
Kaikki hyvin tänä yönä (1997)
Palava rakkaus (1996–1997) (Virve Kallas)
Taivas sinivalkoinen (2000) (Helvi Kärppä)
Laina-aika (2000) (vaatemyyjä)
Dream Dream Dream (2002) (lapintyttö)
Käenpesä (2004) (Nina)
Mutamies (2006)
Villa Helena (2011) (Inka)
Syke (2014) (Venlan äiti)
Sipoon herttua (2018) (tuomari)
Tärkeimmät teatterityöt

Kiinnitys 1995-1997 Lahden kaupunginteatteri
Kaunotar ja hirviö (Kaunotar)
Tirlittan (Tirlittan)
Ei ketään kotona (Pirkko/Vicky)
Rooleja Suomen Kansallisteatterissa
Sidotut (Liza)
Hetki jolloin emme tienneet mitään toisistamme (liikenainen)
Romuauton Lady (Jane)
Peppi Pitkätossu (Annika)
Porvari aatelismiehena (Lucille)
Aiheesta muualla

Katja Joutsijoki Elonet-sivuilla
Katja Joutsijoki Internet Movie Databasessa
Katja Joutsijoen esittely Helsingin Freelancenäyttelijäyhdistyksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaukoidän rintama

| --- | --- |
 Puna-armeijan rintamat toisessa maailmansodassa 
Baltian rintamat: 
Baltian rintama: 
1. Baltian rintama: 
2. Baltian rintama: 
3. Baltian rintama: 
Brjanskin rintama: 
Luoteisrintama: 
Orjolin rintama : 
Valko-Venäjän rintamat: 
Valko-Venäjän rintama: 
1. Valko-Venäjän rintama: 
2. Valko-Venäjän rintama: 
3. Valko-Venäjän rintama: 
Keskustan rintama: 
Kurskin rintama: 
Lännen rintama : 
Ukrainan rintamat: 
1. Ukrainan rintama: 
2. Ukrainan rintama: 
3. Ukrainan rintama: 
4. Ukrainan rintama: 
Arorintama: 
Etelän rintama: 
Lounaan rintama: 
Voronežin rintama: 
Reservirintama : 
Kaukoidän rintamat: 
Kaukoidän rintama: 
1. Kaukoidän rintama: 
2. Kaukoidän rintama: 
Transbaikalin rintama : 
Moskovan rintamat: 
Moskovan puolustuslinja: 
Moskovan reservirintama: 
Možaiskin puolustuslinja: 
Kalininin rintama: 
Reservirintama : 
Pohjoiset rintamat: 
Karjalan rintama: 
Leningradin rintama: 
Pohjoinen rintama: 
Olhavan rintama : 
Kaukasuksen rintamat: 
Kaukasuksen rintama: 
Pohjois-Kaukasuksen rintama: 
Transkaukasian rintama: 
Krimin rintama : 
Stalingradin rintamat: 
Donin rintama: 
Kaakon rintama: 
Stalingradin rintama: 
Kaukoidän rintama oli Puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 14. tammikuuta 1941. Se nimettiin 4. elokuuta 1945  uudelleen 2. Kaukoidän rintamaksi.
Komentajat

Rintamankomentajina olivat:
14. tammikuuta 1941 – 20. syyskuuta 1941 25. huhtikuuta 1943 kenraalieversti Josif Apanasenko
25. huhtikuuta 1943 – 4. elokuuta 1945 kenraalieversti Maksim Purkaev
Kehopositiivisuus

Kehopositiivisuus on yhteiskunnallinen liike, jonka tavoitteena on saada kaikenlaisille kehoille tasa-arvoisesti kunnioitusta ja oikeuksia.
Kehopositiivisuuden avulla pyritään parantamaan marginalisoitujen ja syrjittyjen kehojen, kuten lihavien, vammaisten ja transihmisten, ihmisoikeuksia. Kehopositiivisuudessa on kyse ihmisen oikeudesta siihen, että hänen kehonsa saa kunnioitusta vaikka ei vastaisikaan kauneusihanteita. Siinä ei ole käsitteenä kyse painonhallinnasta, hyvinvoinnista tai fyysisestä terveydestä. Se ei ota kantaa siihen, millaiset elämäntavat ovat terveellisiä tai epäterveellisiä. Se ei myöskään liity itsensä rakastamiseen tai positiiviseen asenteeseen.
Kehopositiivisuuden juuret ovat 1960-luvulla, jolloin yhdysvaltalaiset fat acceptance -liikkeen lihavuusaktivistit alkoivat korostaa yksilön koon ja hänen terveytensä olevan eri asioita. Lihavat ihmiset kokivat olevansa epätasa-arvoisia työllistymisessä ja terveydenhoitopalveluissa. He kiinnittivät myös huomiota siihen, että yleisesti käytetty painoindeksi perustui valkoisten miesten mittaamiseen, eikä se soveltunut muunrotuisille. Jotkut kehopositiivisuusaktivistit ovatkin sitä mieltä, että valkoisia kehoja arvostetaan enemmän kuin mustia kehoja.
Nykyaikainen kehopositiivisuus ja siitä käytetty nimitys (engl. body positivity) saivat alkunsa 1990-luvulla, kun Yhdysvalloissa perustettiin The Body Positive -järjestö. Suuren yleisön tietoon kehopositiivisuus nousi 2010-luvulla. Sen aihetunniste #kehopositiivisuus on suosittu sosiaalisessa mediassa. Käsite on sosiaalisessa mediassa myös osittain kaupallistunut.