Vjatšeslav von Plehwe
Suomen ministerivaltiosihteerinä

Von Plehwe oli vuoden 1899 alussa jäsenenä suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin johtamassa salaisessa neuvottelukunnassa, joka valmisteli Suomea koskeneen helmikuun manifestin. Itse manifesti syntyi sotaministeri Aleksei Kuropatkinin ja Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin aloitteesta, mutta sen valmistelu pienessä neuvottelukunnassa itse valtakunnanneuvoston sijasta oli von Plehwen ehdotus, joka lisäsi hänen vaikutusvaltaansa hankkeessa. Von Plehwen aloitteesta valtakunnanneuvoston alaisuuteen perustettiin keväällä 1899 erityinen Suomen lakien systematisoimiskomitea sekä lisäksi hänen itsensä johtama toinen komitea tarkastamaan ensimmäisen työtä.
Von Plehwe lienee kiinnostunut Suomen ministerivaltiosihteerin virasta pääasiassa siksi, että Suomen asioiden esittelyt mahdollistivat keisarin säännöllisen tapaamisen. Henkilökohtainen yhteys keisariin auttoi häntä pääsemään lähemmäs varsinaista päämääräänsä, sisäministerin virkaa. Päätös von Plehwen nimittämisestä ministerivaltiosihteeriksi tehtiin keväällä 1899 ja hän aloitti tehtävän hoidon saman vuoden elokuussa, mutta sai virallisen nimityksen vasta 27. tammikuuta 1900. Bobrikov ja Kuropatkin tukivat von Plehwen nimitystä. Syventääkseen tietojaan Suomesta von Plehwe yritti opetella ruotsia ja määräsi kääntämään venäjäksi Thiodolf Reinin kirjoittaman J. V. Snellmanin elämäkerran. Avustajakseen Suomea koskevissa asioissa von Plehwe löysi venäläisen juristin Eduard Berendtsin, joka palkattiin vuonna 1900 valtakunnankansliaan ja seuraavana vuonna valtiosihteerinvirastoon. Ministerivaltiosihteerin apulaisen virkaa hoiti vuoteen 1901 Carl Alexander Armfelt ja sen jälkeen venäläinen Edvard Oerstroem.
Ministerivaltiosihteerit olivat perinteisesti olleet suomalaisia, ja von Plehwe oli virassa ensimmäinen venäläinen sitten Mihail Speranskin. Suomalaisten silmissä von Plehwen nimitys olikin isku maan itsehallintoa vastaan. Virkakautensa aikana von Plehwe myös korvasi valtiosihteerinviraston suomalaisen henkilökunnan pääosin venäläisillä. Toisaalta vaihtoehtona venäläisen ministerivaltiosihteerin nimitykselle oli pohdittu koko viran lakkauttamista. Vaikutusvaltaisella von Plehwellä oli myös paremmat edellytykset vastustaa kenraalikuvernööri Bobrikovin pyrkimyksiä kuin suomalaisilla edeltäjillään Victor Napoleon Procopélla ja C. A. Armfeltilla, joita ei kunnioitettu Venäjän hovissa. Von Plehwe ja Bobrikov olivat periaatteessa samaa mieltä Suomen venäläistämisen päälinjoista, mutta joustavampi ja käytännöllisempi von Plehwe jarrutti monia jyrkemmän Bobrikovin suunnitelmia. Historiantutkija Tuomo Polvisen sanoin von Plehwe oli ”suodattava eristin” Bobrikovin ja keisari Nikolai II:n välissä. Osmo Jussilan mukaan von Plehwe itse asiassa määritteli Venäjän Suomen-politiikan yleislinjan, joka jatkui pienin katkoksin vuoteen 1917 asti. Jussilan mukaan von Plehwe halusi kaventaa Suomen autonomiaa niiltä osin kuin se oli ristiriidassa Venäjän yhtenäisyyden ja itsevaltiuden kanssa, mutta ei pitänyt Suomen hallinnon ”perusteiden mullistusta” tarpeellisena.
Von Plehwe tuki Bobrikovia ja Kuropatkinia vuonna 1901 toimeenpannussa Suomen erillisen sotaväen lakkauttamisessa. Hän edisti myös vuoden 1900 kielimanifestia, joka lisäsi venäjän kielen käyttöä virkakielenä Suomen hallinnossa, ja kannatti vuoden 1900 määräystä, joka lakkautti Suomen omat postimerkit. Kun Bobrikov näytti yhä enemmän takertuvan vähäpätöisiin yksityiskohtiin ja samalla tarpeettomasti ärsyttävän suomalaisia, von Plehwe alkoi ottaa etäisyyttä tämän linjaan. Hän tapasi vuoden 1901 lopusta alkaen useassa yhteydessä myöntyväisyyssuuntausta kannattaneita vanhasuomalaisia poliitikkoja ja tunnusteli mahdollisuutta yhteisymmärrykseen, jolla tilanne Suomessa rauhoittuisi. Von Plehwe kannatti vuoden 1902 kieliasetusta, joka määräsi suomen ja ruotsin kielen keskenään tasa-arvoiseen asemaan Suomen hallinnossa, sekä Suomen senaatin keväällä 1902 tekemää ehdotusta uudesta lakiesityksestä, joka täsmentäisi helmikuun manifestia määrittelemällä yleisvaltakunnallisen lainsäädännön ja Suomen sisäisen lainsäädännön välisen rajan. Bobrikov vastusti jälkimmäistä hanketta, eikä se ehtinyt edetä kummankaan miehen eläessä. Samoin raukesi von Plehwen ajama mutta Bobrikovin vastustama ajatus Suomen asiain komitean uudelleenperustamisesta.
Ministerivaltiosihteerin tehtävään liittyi myös Helsingin Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston vt. kanslerin tehtävä. Tässä ominaisuudessa von Plehwe suojeli yliopistoa Bobrikovin pyrkimyksiltä ja muilta ankarilta rajoitustoimilta, jotka kohdistuivat 1900-luvun alussa moniin Venäjän yliopistoihin. Von Plehwen mielestä Helsingin yliopiston akateemiseen vapauteen ei ollut tarvetta puuttua, koska siellä ei esiintynyt vallankumouksellista toimintaa. Kun perustuslaillisia tukenut Thiodolf Rein joutui vuonna 1903 eroamaan yliopiston sijaiskanslerin virasta, von Plehwe järjesti hänen seuraajakseen vanhasuomalaisen professorin J. R. Danielsonin Bobrikovin kannattaman venäläisen Viktor Semjonovin sijaan. Vasta Bobrikovin murhan jälkeen von Plehwe rankaisi kesällä 1904 yliopistoa määräämällä muutamia perustuslaillisina tunnettuja professoreita ja opettajia karkotettaviksi Suomesta.