stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olga Nazarova

| Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto. Olympialaiset  | Naisten yleisurheilu> Maa:   Neuvostoliitto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Soul 1988 | 4×400 metriä |  |
|  Pronssia | Soul 1988 | 400 metriä |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tokio 1991 | 4×400 metriä |  |
|  Hopeaa | Rooma 1987 | 4×400 metriä |  |
Maa:   Yhdistynyt joukkue
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | 4×400 metriä |  |
Olga Vladimirovna Nazarova (ven. Ольга Владимировна Назарова, s. 1. kesäkuuta 1965 Tula) on venäläinen pikajuoksija, joka edusti suurimman osan aktiiviurastaan Neuvostoliittoa. Hän on 4 × 400 metrin viestin maailmanmestari ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän on pituudeltaan 168 cm.
Nazarova karsiutui 400 metrin välierissä Schwechatin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1983 ja Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986. Indianapolisin sisäratojen MM-kilpailuissa 1987 hän sijoittui 400 metrillä neljänneksi ajalla 52,76. Saman vuoden Rooman MM-kilpailuissa hän oli 400 metrillä kahdeksas ja juoksi toisen osuuden Neuvostoliiton hopeajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.
Nazarova juoksi 1988 Soulin olympialaisissa 400 metrin välierässä ajan 49,11, mikä on Venäjän ennätys edelleen joulukuussa 2017. Loppukilpailussa hän saavutti pronssia ajalla 49,90. 4 × 400 metrin viestissä hän juoksi toisen osuuden Neuvostoliiton joukkueessa, joka voitti kultaa edelleen voimassa olevalla maailmanennätysajalla 3.15,17.
Nazarova juoksi Tokion MM-kilpailuissa 1991 kolmannen osuuden, kun Neuvostoliitto voitti 4 × 400 metrin viestin maailmanmestaruuden ajalla 3.18,43. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän vei pitkässä viestissä kolmatta osuutta Yhdistyneen joukkueen voittaessa kultaa ajalla 3.20,20. 400 metrillä hän sijoittui neljänneksi ajalla 49,69. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 hän karsiutui 400 metrin välierissä.
Nazarova voitti 400 metrin Neuvostoliiton-mestaruuden ulkoradoilla 1987, 1988 ja 1992 sekä hallissa 1988.
Henkilökohtaiset ennätykset > Ulkoradat

| Matka | Aika | Paikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| 200 m | 22,68 | Tsakhkadzor | 23. toukokuuta 1987 |
| 400 m | 49,11 NR | Soul | 25. syyskuuta 1988 |
Henkilökohtaiset ennätykset > Sisäradat

| Matka | Aika | Paikka | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| 400 m | 51,65 | Budapest | 18. helmikuuta 1990 |
NR = maan (Venäjän) ennätys
One Step (kappale)

|  One Step> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  Bettina Soriat
Säveltäjä(t):  Mark Berry
Sanoittaja(t):  Mark Berry Martina Siber
Euroviisutiedot
Vuosi:  1997
Maa:  Itävalta
Kieli:  saksa
Sijoitus:  21.
Pisteet:  12
Sanat:  sanoitus
One Step on Bettina Soriatin esittämä kappale, joka edusti Itävaltaa vuoden 1997 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Dublinissa.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 25 maan joukosta sijalle 21. 12 pisteellä.
One Step Out of Time

|  One Step Out of Time> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  Michael Ball
Säveltäjä(t):  Paul Davies Tony Ryan Victor Stratton
Sanoittaja(t):  Paul Davies Tony Ryan Victor Stratton
Euroviisutiedot
Vuosi:  1992
Maa:  Iso-Britannia
Kieli:  englanti
Sijoitus:  2.
Pisteet:  139
Sanat:  sanoitus
Muuta:  Kapellimestarina Ronnie Hazlehurst
One Step Out of Time on Michael Ballin esittämä kappale, joka edusti Isoa-Britanniaa vuoden 1992 Eurovision laulukilpailussa Ruotsin Malmössä.
Kappale sijoittui Euroviisuissa toiseksi 139 pisteellä.
Mihail Lermontov

| Mihail Lermontov |
| --- | --- |
 Mihail Jurievitš Lermontov (1814—1841) henkivartioston husaarirykmentin univormussa, Pjotr Zabolotski 1837. Tretjakovin galleria, Moskova.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1814 Moskova, Venäjä
Kuollut: 27. heinäkuuta 1841 (26 vuotta) Pjatigorsk, Venäjä
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Pääteokset:  Aikamme sankari, 1840
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mihail Jurjevitš Lermontov (ven. Михаи́л Ю́рьевич Ле́рмонтов; 15. lokakuuta (J: 3. lokakuuta) 1814 Moskova, Venäjän keisarikunta – 27. heinäkuuta (J: 15. heinäkuuta) 1841 Pjatigorsk, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kirjailija, Aleksandr Puškinin rinnalla venäläisen romantiikan ja Venäjän runouden kultakauden merkittävin edustaja. Häntä pidetään venäjän kielen uudistajana. Hän oli myös kuvataiteilija, joka teki maisemamaalauksia ja matkakuvauksia Kaukasukselta ja Georgiasta.
Elämäkerta > Suku ja lapsuus

Lermontov syntyi vuonna 1814 Moskovassa merkittävässä asemassa olleeseen sukuun, jonka sanotaan olevan lähtöisin skotlantilaisesta Learmonth-suvusta, ja jonka esi-isä Peter Lermontoff olisi 1600-luvulla jäänyt Venäjälle jäätyään sotavangiksi. Tarinaa ei kuitenkaan ole pystytty todentamaan kirjallisten dokumenttien avulla. Sukulaisuutta on vuonna 2007 ja 2014 tutkittu DNA-analyysin avulla, joka ei antanut tyhjentävää tulosta. Ensimmäisen kaupallisia analyysejä vuoteen 2020 tehneen Oxford Ancestors -nimisen yrityksen perustajan Brian Sykesin mukaan "Y-kromosomin yleiset ominaisuudet ovat melko yhdenmukaisia."
Hänen vanhempansa olivat jalkaväen kapteeni Juri Petrovitš Lermontov (1787-1831) ja Maria Mihailovna Arsenjeva (1795-1817), jonka ansiosta saatiin uusia vaikutusvaltaisia sukulaisuussuhteita. Heikon terveyden omaava herkkä ja musikaalinen Maria Mihailova kuoli 21-vuotiaana keuhkotautiin kun Mihail oli kolmivuotias. Sitävastoin Mihailin vahvatahtoinen isoäiti Jelizaveta Aleksejevna Stolypina Arsenjeva (1773-1845) eli pitempään kuin aviomiehensä, vävynsä ja pojanpoikansa. Elämäkerturit ovat kutsuneet häntä "venäläisen kirjallisuuden tunnetuimmaksi isoäidiksi."
Runoilijan isoäiti omistautui täysin pojanpojalleen välittämättä lainkaan tämän isän tunteista tai toiveista. Jelizaveta Aleksejevna vei pojan maatilalleen Tarkhanyn kylässä Penzan kuvernementissa ja koulutti hänet 16-vuotiaaksi asti kustannuksista säästelemättä (kieliopintoihin meni 4 000 ruplaa vuodessa) ja sairaalloiselle pojalle palkattiin oma henkilääkäri. Pojasta maalattiin myös kaksi muotokuvaa jo alle 9-vuotiaana. Runoilija kärsi kuitenkin koko lapsuutensa yksinäisyydestä ja siitä että kukaan ei kuunnellut häntä ja hänen toiveitaan. Isoäidin kanssa tehtiin matka Kaukasukselle nauttimaan terveysvesistä, jolloin 10-vuotias Mihail koki ensi-ihastuksensa tapaamalla 9-vuotiaan tytön. Tästä jäi hänelle pysyvä tunne siitä että: "Kaukasuksen vuoret ovat minulle pyhiä."
Elämäkerta > Koulutus

Isoäiti vei 12-vuotiaan Lermontovin Moskovaan, jossa hän alkoi valmistaa yksityisopettajien avulla pojanpoikaansa suoraan aatelisille tarkoitetun yliopistossa toimivan sisäoppilaitoksen 4. luokalle. Opiskelujensa jälkeen Lermontov hallitsi neljää kieltä (venäjä, latina, ranska, englanti), soitti neljää instrumenttia (seitsenkielinen kitara, viulu, sello ja piano), rakasti maalausta ja jopa hallitsi käsityötekniikkaa. Hän ei suorittanut sisäoppilaitoksen 6. luokkaa. Schillerin, Heinen, Byronin ja Shakespearen tuotanto oli tullut hänelle tutuksi alkukielellä.
Lermontov aloitti opiskelut 16-vuotiaana vuonna 1830 Moskovan yliopistossa, mutta hän ei ollut erityisen innokas opiskelija, ja hänet erotettiin pian lähinnä kurittomuuden vuoksi. Tässä vaiheessa hän rakastui onnettomasti kaksi kertaa: toinen näistä oli vuonna 1830 hänen serkkunsa ystävä Jekaterina Suškova (1812–1868) ja toinen marraskuussa 1831 Varvara Lopukhina (naim. 1835 Bahmeteva, 1815-1851). Natalia Ivanovnan (1813–1875), moskovalaisen näytelmäkirjailija Fjodor Ivanovin tyttären kanssa hänellä oli kevyempi romanssi. Kaikille näistä naisista Lermontov omisti lukuisia runoja. Vuonna 1831 hänen isänsä, jota hän ei ollut nähnyt vuosikausiin, kuoli keuhkotautiin. Vuonna 1832 hän pyrki Pietarin yliopistoon, johon hänen Moskovan aikaiset opintonsa eivät kuitenkaan riittäneet ilman ensimmäisen vuoden kertaamista. Joten samana vuonna hän meni Pietariin ratsuväen junkkerikouluun ja hänestä tuli kaartinupseeri. Samoihin aikoihin hän alkoi kirjoittaa runoja Byronia ja Puškinia jäljitellen. Hän omisti runonsa Desire vuonna 1831 väitetyille skotlantilaisille juurilleen.
Vuonna 1834 hän asettui Tsarskoje Seloon ja alkoi palvella henkivartiokaartin husaarirykmentissä, josta käsin hän tutustui Pietarin kirjallisuuspiireihin.
Elämäkerta > Runous ja kuolema

Puškinin kuoleman jälkeen vuonna 1837 Lermontov kirjoitti runon Puškinin kuoleman johdosta (ven. Smert poeta, "Runoilijan kuolema", julkaistu 1858), jossa hän syytti hovin sisäpiiriä Puškinin kuolemasta. Pian Lermontov komennettiin Kaukasiaan ja alennettiin rakuunoiden upseeriksi. Hän sai lievennyksen karkotukseen ja palasi vuonna 1838 Pietariin kirjallisiin salonkeihin. Hän kirjoitti ainoan romaaninsa Aikamme sankari vuonna 1839, jossa ennusti kuolevansa kaksintaistelussa. Helmikuussa 1840 hän kilpaili Ranskan suurlähettilään pojan Ernest de Baranten kanssa saman kypsän naisen eli salonginpitäjä ruhtinatar Sofia Stepanovna Šerbatovan (1798-1885) huomiosta ja tilanne johti joittenkin lähteitten mukaan lähes kaksintaisteluun ja toisten lähteitten mukaan kaksintaisteluun, jossa Lermontov haavoittui vain lievästi. Hänet karkotettiin toistamiseen Kaukasiaan, sillä keisari Nikolai I ja koko hovi tuohtuivat hänen teostensa rohkeista yhteiskunnallisista paljastuksista ja toisten lähteitten mukaan kaksintaistelun vuoksi.
Kaukasian louhikkoiset vuoret kiehtoivat Lermontovia ja siellä syntyivät luonnonmaisemaa kuvaavat Kun keltaisena lainehtivan pellon ... (ven. Когда волнуется желтеющая нива, Kogda volnujetsja želtejuštšaja niva, 1837) ja Kallio (ven. Utjos, 1840). Lermontoville esitettiin sotilasansioista mm. Valerik-joen taistelussa heinäkuussa 1840 virallista tunnustusta, jonka Nikolai I kuitenkin epäsi.
Vänrikki Lermontovin vitsien kohteena ollut, kouluajoilta tuttu upseeritoveri, majuri Nikolai Solomonovitš Martynov (1815-1875) haastoi hänet kaksintaisteluun, joka käytiin 27. heinäkuuta 1841 Mašukvuoren juurella Pjatigorskin kylpyläkaupungissa Kaukasiassa. Lermontov kuoli Martynovin ensimmäisestä laukauksesta. Martynovin kuulustelupöytäkirjan mukaan kaksintaistelun syynä ei ollut yksittäinen vitsi tai loukkaus vaan päättäväinen kieltäytyminen niiden kertomisen lopettamisesta, jolloin Martynov ei nähnyt muuta kunniallista tapaa päättää asiaa kuin kaksintaistelu, joka käytiin vakiintuneella tavalla sekundanttien läsnä ollessa.
Kirjalliset saavutukset

Lermontovin teosten tunnusmerkkejä ovat voimakas kuvakieli, lyriikan taitava rytmitys ja herkkä runollisuus. Luontoelämykset ovat hänen keskeinen aiheensa. Nämä piirteet kiteytyvät parhaiten hänen romaanissaan Aikamme sankari (ven. Геро́й на́шего вре́мени, Geroi našego vremeni) vuodelta 1840. Sillä oli suuri vaikutus myöhempien venäläiskirjailijoiden proosailmaisuun. Teos koostuu viidestä erillisestä kertomuksesta, jotka ovat ytimeltään realismia, vaikkakin romanttisin piirtein. Teoksen kerrontanäkökulma kuitenkin muuttuu kertomuksesta toiseen: kirjoittaja käyttää ulkopuolista tarkkailijaa, objektiivista kertojaa ja päiväkirjamuotoa. Kertomusten yhteinen roolihenkilö on nuori upseeri Petšorin, venäläiskirjallisuuden tyypillinen tarpeettoman ihmisen hahmo. Tämä ilmentää Lermontovin kriittistä suhtautumista yläluokan elämänarvoihin.
Hänen runoelmansa Demoni ja Karkuri vaikuttivat symbolisteihin ja kuvataiteeseen kuten Mihail Vrubel ja dekadentteihin suuntauksiiin vuosikymmeniä myöhemmin.
Lermontov oli yhdessä Puškinin kanssa venäjän kirjakielen tärkeä uudistaja. Lermontov löysi kielellisen tyylinsä vähitellen: varhaisrunojen rönsyilevä romanttisuus vaihtui Aikamme sankarin lakoniseen ja puhekielenomaiseen realistiseen proosaan.
Suomennetut teokset

Aikamme sankari , romaani, 1840
suom. Oskari Kostiainen. Otava, 1927. Sarja: Kirsikka-sarja 19. Ex libris, 1972 Sarja: Suuret venäläiset kertojat.
suomentaja tuntematon. Leningrad: Kirja, 1935. Teoksen alussa: V. A. Manuilov: Lermontov ja hänen kirjansa "Aikamme sankari", ss. III-XXVIII.
suomentaja tuntematon. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1951. Venäläisiä klassikoita.
suom. Ulla-Liisa Heino. Tammi, 1959. Sarja: Elävä maailmankirjallisuus 12. Tammi, 1982, 2. painos (painettu Neuvostoliitossa)
Enkeli (ven. Ангел, Angel), runoelma, 1831. Suomennettu 1946.
Purje (ven. Парус, Parus), runoelma, 1832. Suomennettu 1946.
Naamiaiset (ven. Маскарад, Maskarad) runonäytelmä, 1835. Julkaistu 1873.
Demoni (ven. Демон, Demon) runoelma, 1829-1839, sensuroitiin moraalisista syistä ja julkaistiin vasta 1842.
Kaukasia (ven. Kavkas), runo, 1830
Puškinin kuoleman johdosta (ven. Смерть поэта, Smert poeta, "Runoilijan kuolema"), julkaistu 1858. Suomennettu 1946.
Karkuri (ven. Мцыри, Mtsyri), 1839. Suomennettu 1952.
Laulu kauppias Kalašnikovista (ven. Песня про купца Калашникова, Pesnja pro kuptsa Kalašnikova), 1837. Julkaistu 1840.
Borodino (ven. Бородино) 1837
Miete (ven. Дума, Duma) 1837
Yksin kuljen (ven. Выхожу один я на дорогу, Vyhožu odin ja na dorogu ...) 1841. Suomennettu 1946.
Lermontov, Runoja ja runoelmia, toim. O. Kukkonen, suom. Armas Äikiä, Petroskoi, Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947.
Runosuomennoksia on ilmestynyt antologioissa Venäjän runotar (1946) ja Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 5: slaavilaisten kirjallisuuksien kultainen kirja (WSOY, 1936).
Jelizaveta Šašina (ven. Елизавета Сергеевна Шашина) luki vuonna 1858 Lermontovin 1841 kirjoittaman runon "Yksin kuljen autiolla tiellä" (ven. Выхожу один я на дорогу, Vyhozhu odin ja na dorogu, Kuljen yksin tietä pitkin) Mineralnyje Vodyssa. Hän sovitti sen ja sai painatetuksi vuonna 1861 Pietarissa. Laulusta otettiin useita painoksia, yhteensä noin miljoona kappaletta. Laulun on sanoittanut suomeksi Antero Byman, musiikin sovittanut Taito Vainio ja levyttänyt Kauko Käyhkö vuonna 1969.
Mihail Lermontovin maalauksia ja piirustuksia

Mihail Lermontov otti piirustuksen ja maalauksen oppitunteja 1830-luvulla taiteilija Pjotr E. Zabolotskilta, joka myös maalasi runoilijasta muotokuvan husaari-uniformussa. Ollessaan karkotettuna armeijaan Kaukasiassa Lermontov teki matkaluonnoksia, Kaukasuksen näkymiä, muotokuvia ja taistelukohtauksia. "Valerik" -runo välittää realistisesti sodan draamaa silminäkijän kokemana. Lermontov osallistui Valerik-joen taisteluun 11. heinäkuuta 1840, joka käytiin osana Venäjän Kaukasuksen valloitusta. Se tapahtui noin 30 km lounaaseen Groznajan linnoituksesta Venäjän keisarillisen armeijan joukkojen ja naib Ahberdila Muhammadin johtamien pohjoiskaukasialaisten vuoristolaissotilaiden välillä.
Kaukasus, maisema ja järvi, Mihail Lermontov 1825
Maisema jossa kaksi koivua, Mihail Lermontov 1828-1832
Merimaisema ja purjevene, yksityiskohta. Mihail Lermontov 1828-1832
Äitiään kohti kurkottava lapsi, Mihail Lermontov 1829
Henkivartiokaartin husaarien hyökkäys Varsovan lähellä 26. elokuuta 1831, Mihail Lermontov
Nuorukainen burnuusi päässä, Mihail Lermontov 1831
Emilia, Mihail Lermontov 1831
Lerman herttua, Mihail Lermontov 1832—1833
Troikka, Mihail Lermontov 1832-1834
Tšerkessi ja hevonen, Mihail Lermontov 1832-1834
Henkivartiokaartin husaarirykmentin leiri lähellä Krasnoje Seloa, Mihail Lermontov 1835
Maisema jossa mylly ja hevoskärryt, Mihail Lermontov 1835
Vuoristolaisratsastaja ja lippu, Mihail Lermontov 1836
Georgialainen sotilastie lähellä Mtskhetaa, Mihail Lermontov 1837
Taman, Mihail Lermontov 1837
Beshtau-vuori, Mihail Lermontov 1837
Maisema Risti-vuorelta, Sionin kylä, taustalla Kabardjina-vuori Georgia, Mihail Lermontov 1837
Tbilisi, Mihail Lermontov 1837
Pjatigorsk, Mihail Lermontov 1837
Rauniot Aragvan rannalla Georgiassa, Mihail Lermontov 1837
Runoilijan omakuva, Mihail Lermontov 1837
Runoilijan omakuva, kehystetty, Mihail Lermontov 1837
Hyökkäys, kohtaus valkoihoisesta elämästä, Mihail Lermontov 1837
Dar'jalin sola lähellä postiasemaa, Mihail Lermontov 1837
Lezginkan tanssijoita, Mihail Lermontov 1837
Elbrus auringonnousun aikaan, Mihail Lermontov 1837-1838
Risti-sola (Krestovyy pereval), Mihail Lermontov 1837–1838
Karaagachin kylän ympäristö, Mihail Lermontov 1837-1838
Muistoja Kaukasiasta, Mihail Lermontov 1838
Valerik-joen taistelu, Mihail Lermontov 1840
Sotilastoveri paroni D. P. Palen, Mihail Lermontov 1840
Näkymä vuoristokylään, Mihail Lermontov 1840-1841
Valerik-joen taistelussa kaatuneiden hautajaiset, Mihail Lermontov 1840-1841
Upseeri ja amatsooni hevosen selässä, Mihail Lermontov 1841
Palava aro, osa Kaukasian sodasta, Mihail Lermontov 1841
Runoilijan serkku Aleksei Arkadjevitš Stolypin kurdipuvussa (1816-1858), sekundantti kaksintaistelussa, Mihail Lermontov 1841
Tšerkessi, Mihail Lermontov, ajoittamaton
Andrei Nikolajevitš Muravjovin muotokuva, Mihail Lermontov, ajoittamaton
Näkymä Kaukasiassa lähellä Sionin kylää, Mihail Lermontov, ajoittamaton
Kahakka Dagestanin vuoristossa, Mihail Lermontov, ajoittamaton
Kirjallisuutta

V. Kiparsky & Lauri Viljanen (toim.): Venäjän runotar: Valikoima venäläistä lyriikkaa.  Helsinki:  Otava, 1946.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Mihail Lermontov on Wikiaineistossa
Sitaatteja aiheesta Mihail Lermontov Wikisitaateissa
Vapaasti ladattavia Mihail Lermontovin e-kirjoja Project Gutenbergilta ja Projekti Lönnrotilta
Lermontovin teoksia (venäjäksi)
Lermontovin teos A Hero of Our Time (englanniksi)
Lermontoville omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Mihail Lermontovin maalauksia ja piirustuksia. T-gm.ru (venäjäksi)
Mihail Lermontovin maalauksia ja piirustuksia presidentti Boris Jeltsin kirjaston kokoelmissa. Prib.ru (venäjäksi)
Jelizaveta Aleksejevna Arsenjeva Stolypina (1773–1845), Lermontovin isoäiti.
Varvara Lopuhkhina, runoilijan nuoruudenrakkaus, Mihail Lermontovin maalaus 1835
Tamara ja Demoni, kuvitus Lermontovin runoon, Mihail Vrubel 1890
Olé-lehti

Olé-lehden numero 2/2008.
Olé-lehti on suomenkielinen, Espanjassa kustannettu, 11 kertaa vuodessa ilmestyvä aikakauslehti, jota julkaisee Olé-kustannus. Lehden levikki on 15 000, joista noin puolet toimitetaan Suomeen tilaajille ja irtomyyntiin. Olé-lehden päätoimittaja on Katia Westerdahl.
Lehti ja kustannusyhtiö perustettiin vuonna 1985. Olé-lehti oli edelläkävijä, sillä se oli tuolloin ainoa Suomen rajojen ulkopuolella ilmestyvä suomenkielinen aikakauslehti.[lähde? ] Lehdessä kerrotaan Espanjan tavoista ja byrokratian kiemuroista suomalaisasukkaiden kannalta sekä julkaistaan muun muassa matka- ja ruoka-aiheisia juttuja.
Aiheesta muualla

Olé-kustannus
Olzai

| Olzai (Ortzài, Orthài) |
| --- | --- |
 Sijainti Nuoron maakunnassa
 Olzai
 Koordinaatit: 40.182°0′0″N, 9.147°0′0″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Sardinia
Maakunta:  Nuoro
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  69,82 km²
Korkeus:  474 m
Väkiluku:  880
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  08020
Suuntanumero(t):    0784
Rekisterikilpi:  NU
 
 http://www.comune.olzai.nu.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Olzai (sardiksi Ortzài, Orthài) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Nuoron maakunnassa. Kunnassa on arviolta 880 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 69,82 neliökilometriä. Se sijaitsee 474 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olzai Wikimedia Commonsissa
Nuoron maakunta
Aritzo | Arzana | Atzara | Austis | Bari Sardo | Baunei | Belvì | Birori | Bitti | Bolotana | Borore | Bortigali | Cardedu | Desulo | Dorgali | Dualchi | Elini | Fonni | Gadoni | Gairo | Galtellì | Gavoi | Girasole | Ilbono | Irgoli | Jerzu | Lanusei | Lei | Loceri | Loculi | Lodine | Lodè | Lotzorai | Lula | Macomer | Mamoiada | Meana Sardo | Noragugume | Nuoro | Oliena | Ollolai | Olzai | Onanì | Onifai | Oniferi | Orani | Orgosolo | Orosei | Orotelli | Ortueri | Orune | Osidda | Osini | Ottana | Ovodda | Perdasdefogu | Posada | Sarule | Silanus | Sindia | Siniscola | Sorgono | Talana | Tertenia | Teti | Tiana | Tonara | Torpè | Tortolì | Triei | Ulassai | Urzulei | Ussassai | Villagrande Strisaili
Olavi Lampela

| Olavi Lampela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. syyskuuta 1919 Siikainen
Kuollut: 18. huhtikuuta 1976 Pori
Olavi Lampela (8. syyskuuta 1919 Siikainen – 18. huhtikuuta 1976 Pori) oli suomalainen shakinpelaaja. Hän on pelannut sekä lähishakkia että kirjeshakkia. Lampela voitti kirjeshakin suomenmestaruuden vuonna 1971.
Shakkiura

Lampela oli lähishakissa I luokan pelaaja. Hän voitti Porin mestaruuden 1950 ja Satakunnan mestaruuden vuonna 1953. Vuodesta 1958 lähtien Lampela pelasi kirjeshakkia. Sen jälkeen lähishakin pelaaminen alkoi vähentyä. Kirjepelaajana Lampela osallistui useisiin suomalaisiin arvokisoihin ja maaotteluihin.
Shakkiura > Kirjeshakin SM-turnaukset

Olavi Lampela osallistui useita kertoja kirjeshakin SM-kisoihin. Hän on vuonna 2008 julkaistussa mitalitilastossa eräs eniten mitaleita kirjepelin SM-turnauksista keränneitä pelaajia (yksi kulta ja kolme pronssia). Ensimmäisen pronssimitalin Lampela voitti vuoden 1964 SM-turnauksessa, jossa hän jakoi 2. sijaa. Hän jakoi jälleen 2. sijaa vuoden 1965 SM-turnauksessa, mutta vertailun ansiosta jälleen sai pronssimitalin. Kolmannen pronssimitalin Lampela voitti 1967.
Vuonna 1966 kirjeshakin SM-turnaukseen osallistui 14 pelaajaa. Siihen osallistui muutamia tulevia suomalaisia huippupelaajia. Näistä voidaan mainita kirjeshakin suurmestarin tittelin vuonna 1980 saanut Pentti Palmo sekä kirjeshakin kansainväliset mestarit Reino Miettinen (KKvM 1975) ja Pauli Hietanen (KKvM 2000). Mestaruuden voitti Järvenpään Shakkikerhoa (JärvSK) edustanut shakkimestari Leo Hällström. Lampela sijoittui seitsemänneksi.
Olavi Lampela voitti kirjeshakin Suomen mestaruuden vuonna 1971. Kirjeshakin järjestyksessään 15. SM-turnaus käynnistyi 21. syyskuuta 1970. Alun perin se oli järjestyksessä 10. SM-turnaus, mutta nykyisin viisi epävirallista SM-turnausta tunnustetaan virallisiksi mestaruuskisoiksi. 15. SM-turnaukseen osallistui 12 pelaajaa: Lampelan lisäksi kisassa pelasivat Matti Uitto, Allan Kiviaho, Armas Björkvist, Günter Hesse, Erkki Aaltio, Veli-Matti Huuskonen, Arvo Kaasalainen, Matti Piuva, Göran Lågland, Olav Harald sekä Unto Venäläinen. Näistä Kiviaho (vuonna 1960), Piuva (1974) ja Venäläinen (1967) ovat lähishakissa saaneet shakkimestarin arvon.
Vuoden 1972 SM-turnaus oli erittäin tiukka. Olavi Lampela keräsi yhtä paljon pisteitä kuin kisan voittaja, mutta jäi vertailulla 4. sijalle. Mestaruuden voitti Unto Venäläinen.
Aiheesta muualla

Muutamia Olavi Lampelan pelaamia kirjepelejä Chessgames.com-palvelussa.
Oléron

Oléronin saaren sijainti Ranskan rannikon edustalla.
Oléron.
Île d’Oléron eli Oléron on saari Charente-Maritimen rannikolla Ranskassa. Sen on Ranskan Atlantin puoleisen rannikon suurin saari ja Ranskan kaikista saarista toiseksi suurin Korsikan jälkeen. Sen pinta-ala on 190 km².
Vuodesta 1966 saarelle pääsee siltaa pitkin, ja siitä on tullut vilkas lomakeskus.
Saaren edustalla haaksirikkoutui vuonna 1924 suomalainen laiva Port Caledonia.
Rannikolla on lisäksi kolme muuta saarta:
île de Ré
île d'Aix
île Madame
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oléron Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Île d'Oléron
Käännös suomeksi
Pakkotoisto.com

| Pakkotoisto> com |
| --- | --- |

Verkkosivusto:  http://www.pakkotoisto.com/
Rekisteröinti:  Vapaaehtoinen
Avattu:  2000
Similarweb-sija:   989. (kesäkuu 2022)
Nykyinen tila:  Aktiivinen
Pakkotoisto.com on Suomen suurin voimailuaiheinen urheilusivusto. Sivusto keskittyy mm. urheiluun ja ravintoon. Foorumi sisältää yli 80 000 käyttäjää ja yli 4,5 miljoonaa viestiä. Sivuston galleriassa on kokoelma kuvia kattaen kehonrakennuksen, fitnessin, bodyfitnessin, voimailun sekä vapaaottelun.
Rekisteröityneet käyttäjät voivat keskustella myös dopingaineista ja niiden vaikutuksista, mutta kaikki niiden ostamiseen, välittämiseen, myymiseen ja salakuljettamiseen liittyvä keskustelu on kielletty.