stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lisa See

| Lisa See |
| --- | --- |
 Lisa See vuonna 2012
Henkilötiedot
Koko nimi:  Lisa See Kendall
Syntynyt: 18. helmikuuta 1955 (ikä 69)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Vanhemmat:  Carolyn See
Kirjailija
Tyylilajit:  kaunokirjallisuus, historiallinen fiktio
Aiheet:  Kiina, kiinalaiset
Esikoisteos:  On Gold Mountain (1995)
Pääteokset:  Lumikukka ja salainen viuhka (2005)
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lisa See (s. 18. helmikuuta 1955, Pariisi, Ranska) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka kirjoittaa Kiinaan sijoittuvia romaaneja.
See kasvoi Los Angelesin Chinatownissa, jossa sijaitsi hänen isänsä suvun antiikkikauppa. Hän vietti kaupassa paljon aikaa ja kokee kasvaneensa kiinalaiseen kulttuuriin. Lisäksi Seen isoisoisä on kotoisin Kiinasta.
Vuonna 1995 See julkaisi esikoisromaaninsa On Gold Mountain. Hän kirjoitti romaanin ymmärtääkseen paremmin kiinalaisen sukuhaaransa historiaa. Sen jälkeen hän kirjoitti vielä kolme teosta, kunnes vuonna 2005 julkaistu Lumikukka ja salainen viuhka nousi lukijoiden suosioon. Teos oli Seen läpimurto. Erään haastattelun mukaan kaikissa hänen teoksissaan yhdistyy vapaus ja eristyneisyys.
Suomennetut teokset

Kiinalainen verkko. (Flower Net, 1997) Suomentanut Annika Eräpuro. Otava, 1999. ISBN 951-1-14427-8.
Lumikukka ja salainen viuhka. (Snow Flower and the Secret Fan, 2005) Suomentanut Hanna Tarkka. WSOY, 2006. ISBN 951-0-31365-3.
Pionin rakkaus.  (Peony in Love, 2007)  Suomentanut Hanna Tarkka. WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-34183-4
Shanghain tytöt. (Shanghai Girls, 2009) Suomentanut Hanna Tarkka. WSOY, 2011. ISBN 978-951-0-37023-0.
Kaikki teokset

On Gold Mountain: The One-Hundred-Year Odyssey of My Chinese American Family. (sukukronikka) St. Martins Press, 1995. ISBN 9781101910085. (englanniksi)
Flower Net. HarperCollins, 1997. (englanniksi)
The Interior. HarperCollins, 1999. (englanniksi)
Dragon Bones. Random House, 2003. ISBN 9781588362704. (englanniksi)
Chinatown.  (matkaopas)  Angels Walk LA, 2003.  (englanniksi)
Snow Flower and the Secret Fan. Random House, 2005. ISBN 9781408821626. (englanniksi)
Peony in Love. Random House, 2007. ISBN 9781408811795. (englanniksi)
Shanghai Girls. Random House, 2009. ISBN 9781408811801. (englanniksi)
Dreams of Joy. Random House, 2011. ISBN 9781408826119. (englanniksi)
China Dolls. Random House, 2014. (englanniksi)
The Tea Girl of Hummingbird Lane. Scribner, 2017. (englanniksi)
The Island of Sea Women. Scribner, 2019. ISBN 9781501154850. (englanniksi)
Lady Tan's Circle of Women. Simon & Schuster, 2023.
Polaris

Polaris voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Polaris eli Pohjantähti, Pienen karhun tähdistön kirkkain tähti
Polaris, hahmo Marvelin Ryhmä-X-sarjakuvassa
Polaris, moottorikelkkojen ja mönkijöiden valmistaja
UGM-27 Polaris, ohjus
CC-150 Polaris, Kanadan ilmavoimien kuljetuskone
Polaris-nimisiä laivoja:
Polaris, jäänmurtaja
M/S Polaris, rahtilaiva
S/S Polaris, kaksi Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön matkustajahöyrylaivaa
HMS Polaris (J447), Britannian Kuninkaallisen laivaston miinanraivaaja, käytössä 1945–1956
HMS Polaris (V47), Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, käytössä 1910–1947
HMS Polaris (T103), Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, käytössä 1954–1977
Polaris, Chisun albumi
Polaris, Stratovariuksen albumi
Polaris, suomalainen jousikvartetti
AMD Polaris, grafiikkasuoritinarkkitehtuuri
Polaris Business Park, toimistotaloryhmä Espoon Leppävaarassa
Polaris, australialainen metalcore-yhtye
Turun punaisten muistomerkit

Turun punaisten muistomerkit ovat Suomen sisällissodan punaisten hautamuistomerkkejä, jotka sijaitsevat Turun hautausmaalla. Vanhempi muistomerkeistä on pystytetty kaatuneiden punakaartilaisten haudalle vuonna 1921 ja toinen Turun vankileirillä kuolleiden punavankien joukkohautojen yhteiseksi muistomerkiksi vuonna 1945. Ne ovat punaisesta graniitista muotoiltuja obeliskeja, joiden sivuille on kiinnitettu pronssiset laatat. Muistomerkit sijaitsevat alueen pohjoisosassa Hautausmaantien puoleisen pysäköintialueen tuntumassa. Vuonna 1921 pystytetty obeliski on tiettävästi Suomen vanhin punaisten muistomerkki.
Työväenluokan veljeshauta 1918

Vanhempi muistomerkeistä ”Työväenluokan veljeshauta 1918” sijaitsee sisällissodassa kaatuneiden Turun ja Maarian punakaartilaisten joukkohaudalla. Ensimmäiseksi paikalle haudattiin yhdeksän Ahvenanmaalla käydyssä Godbyn taistelussa kaatunutta tai sen jälkeen Färjsundetissa teloitettua punaista. Joukossa oli Ahvenanmaalle lähetettyä Turun punakaartin osastoa johtanut Harry Borg, jonka suvulle hautapaikka kuului. Kaatuneet haudattiin juhlallisin menoin 10. maaliskuuta pidetyssä ”suuressa vallankumoushautauksessa”. Suomen kasarmilta lähtenyttä hautajaissaattuetta oli lehtitietojen mukaan seuraamassa jopa kymmeniätuhansia ihmisiä. Haudalla kuultiin torvisoittokunnan ja kuorolaulun lisäksi puheita, joita vainajien taistelutovereiden ohella pitivät Yrjö Sirola, Juho Saaristo ja Georg Boldt. Lisäksi toimittaja Akseli Kanerva lausui Jalmari H. Virtasen tilaisuutta varten kirjoittaman runon. Myöhemmin maalis–huhtikuun aikana paikalle haudattiin rintamilla kaatuneita punakaartilaisia ainakin kolmeen eri otteeseen.
Vuonna 1921 pystytettyä muistomerkkiä alkoi puuhaamaan Työväen järjestönuorten puheenjohtajana toiminut suutari Yrjö Urhonen, jonka mielestä punaorvot tarvitsivat paikan kaatuneiden vanhempiensa muistelemiseen. Kivenhakkaaja Jussi Vintanen valmisti muistomerkin salaa Kakolanmäeltä louhitusta graniitista kivityömiesporukkansa muiden urakoiden lomassa. Se saatiin ulos Kakolasta vanginvartijoiden avustuksella ja kuljetettiin vappua edeltävänä yönä hautausmaalle, jossa oli odottamassa kymmeniä miehiä. Kiviaidassa olevaa porttia suurentamalla muistomerkki saatiin perille ja pystytettiin aamuun mennessä paikoilleen ilman viranomaisten lupaa.
Seuraavana päivänä muistomerkillä pidettiin juhlatilaisuus, jonka poliisi kuitenkin hajotti. Urhonen pidätettiin ja pakotettiin myöhemmin illalla poistamaan muistomerkkiin kiinnitetyt pronssilaatat. Vapun jälkeen laatat kiinnitettiin uudelleen, mutta poliisi poisti ne jälleen. Muistolaatat saivat lopulta jäädä paikoilleen vasta talvisodan jälkeen vuonna 1941, josta lähtien työväenjärjestöt ovat kokoontuneet muistomerkillä joka vappu.​ Vappuna 1921 pidetystä paljastustilaisuudesta otettiin myös valokuvia, joita levitettiin postikortteina.
Muistomerkin laatoissa on tekstit ”Työväenluokan veljeshauta 1918", ”Uhrasitte parhaanne - elämänne - sosialismin voiton ja sorrettujen vapautuksen puolesta”, ”Veljeys, vapaus, toveruus, aate mi johtotähtenä ollut on vuossadat työväenluokan” ja ”Eest' elon uhrin antoivat, mi suur' on pyhä jalo”.
Punavankien joukkohautojen yhteismuistomerkki

”Punavankien joukkohautojen yhteismuistomerkki” on Turun vankileirillä kuolleiden punavankien kolmen eri joukkohaudan yhteinen muistomerkki. Niihin haudattujen vainajien lukumäärä tai henkilöllisyys ei ole selvillä, mutta Turun vankileirillä kuoli noin 170 punaista. Joukkohaudoille oli jo 1920-luvulla pystytetty pieniä puisia ristejä, joille omaiset veivät kukkia. Vuonna 1941 niihin kiinnitettiin muistolaatat, joissa luki "Työväen veljeshauta 1918", ja lopulta 1945 muistomerkiksi pystytettiin samanlainen kivipaasi kuin kaatuneiden punakaartilaisten haudalla.​
Muistomerkin laatoissa on tekstit ”Työväenluokan veljeshauta 1918", ”Uhrasitte parhaanne - elämänne - sosialismin voiton ja sorrettujen vapautuksen puolesta”, "Veljemme verrattomat, annoitte kaiken aatteelle, mi nostais voimattomat” ja ”Eest elon uhrin antoivat, mi suur' on kallis, jalo”.
Vuonna 1994 paljastettu Turun vankileirin muistomerkki 535 sijaitsee I kaupunginosassa Kurjenkaivonkentällä.
1941–44 veljeshauta

Vankileirillä kuolleiden muistomerkin vieressä on vielä kolmas samanlainen kivipaasi ”1941–44 veljeshauta”, joka ei kuitenkaan liity sisällissotaan, vaan sijaitsee yhdeksän jatkosodan aikana teloitetun tai surmatun kommunistin joukkohaudalla. Paikalle on haudattu Olavi Laiho, Väinö Ketonen, Yrjö Helenius, Aleksi Nummi, Arvo Heimovaara, Karl Tuomi, Urho Karlström, Eino Ekman ja Elis Gåsström. 3. heinäkuuta 1945 järjestetyssä siunaustilaisuudessa puhui Lars Junttila, ja siihen osallistui yli 10 000 henkeä.​
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun punaisten muistomerkit Wikimedia Commonsissa
​
Vuonna 1921 pystytetty muistomerkki kaatuneiden haudalla.
Joukkohautojen yhteismuistomerkki.
Pentulive

| Pentulive |
| --- | --- |
Kestoaika:  8 viikkoa /kausi
Kehittäjä(t):  Yle
Pääosissa:  koiranpennut sekä pentueen emo
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  Yle Areena
Esitetty:  24.11.2021 – 2024
Tuotantokausia:  4
Ikäraja:  soveltuu kaikenikäisille
Tuotanto
Tuottaja(t):  Lulu Salmi
Vastaava(t) tuottaja(t):  Ville Vilén
Tuotantoyhtiö(t):  Yle
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
Pentulive on Ylen Areena -suoratoistopalvelussa sekä TV1 -kanavalla lähettämä ohjelma, jossa seurataan koiranpentujen elämää ympärivuorokautisesti ja suorassa lähetyksessä noin kahdeksan viikon ajan pentujen syntymästä luovutusikään asti.
Marraskuussa 2021 alkaneella ensimmäisellä tuotantokaudella seurattiin labradorinnoutajapentueen elämää. Toisella kaudella seurattiin shibapentuetta. Kolmas tuotantokausi alkoi syksyllä 2023, ja sillä kaudella pentueeksi valittiin whippetpentue.
Sarjan neljäs tuotantokausi esitettiin syksyllä 2024. Kauden koirarotu oli bordercollie.
Tuotantokaudet

| Tuotantokausi | Koirarotu | Emo | Pennut |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. tuotantokausi | labradorinnoutaja | Akka | Yhdeksän pentua: Vinski, Arvo, Allu, Lyyti, Aada, Floora, Iisakki, Galle, Ykä |
| 2. tuotantokausi | shiba | Möpsö | Kolme pentua: Ruska, Piki ja Roihu |
| 3. tuotantokausi | whippet | Sini | Kuusi pentua: Into, Eloisa, Wauhti,Tuuli, Puhti, Huima |
| 4. tuotantokausi | bordercollie | Loimu | Kymmenen pentua: Tuike, Säde, Välke, Kipinä, Salama, Rusko, Hämy, Pilke, Kulo ja Tähti |
Johannes Snellmann

Johannes Snellmann eli Johan Snellman (noin 1711 Oulu – 13. heinäkuuta 1738 Iin Hamina) oli suomalainen Oulun triviaalikoulun opettaja ja vanhimman Oulun historiaa käsitelleen teoksen tekijä. Hänen 1737 julkaisemansa kaksiosainen maisterinväitöskirja De Urbe Uloa oli ensimmäinen Oulun kaupunkia käsitellyt tieteellinen tutkimus. Väitöskirjassaan Snellmann käsitteli Oulun historiaa, rakennuksia, asemakaavaa, elinkeinoja ja kauppaa.
Johan Snellmannin vanhemmat olivat Oulun tullitarkastaja Johan Snellman (k. 1759) ja Anna Enroth. Snellmann kävi Oulun triviaalikoulua 1720-luvullalähde? ja valmistui sitten ylioppilaaksi ensin Uppsalan yliopistosta vuonna 1731 ja Turun akatemiasta vuonna 1736. Snellmann valmistui Turun akatemiasta filosofian maisteriksi 1738. Snellmann toimi Oulun triviaalikoulun alempana kollegana vuodesta 1733 ja ylempänä kollegana vuodesta 1737.
Snellmann oli naimisissa vuodesta 1737 Elisabet Caliciuksen kanssa tämän ensimmäisessä avioliitossa. Snellmann kuitenkin kuoli jo heinäkuussa 1738 matkalla ollessaan Iin satamassa.
Teoksia

Dissertatio historica de vrbe Vloa : cujus partem priorem, adprobante amplissima facultate philosophicae in regia ad Auram universitate, praeside ... Algotho A. Scarin, ... Publicae censurae, qua par est modestia, sistit Johannes Joh. Snellmann, scholae triv. Vloënsis collega superior. In auditorio superiori & maximo, ad diem XXVI. Martii, anni repar. salutis MDCCXXXVII. Horis ante meridiem solitis. Aboae 1737
Dissertatio gradualis, de vrbe Vloa : cujus partem posteriorem, ex indultu amplissimi senatus philosophici in regio [et] illustri, ad Auram, Athenaeo, praeside Henrico Hassel, eloqvent: professore reg. & ord. In publico eruditorum consessu, bonis placidè examinandam modestè exhibet Johannes Joh. Snellmann, superior collega scholae triv. Vloënsis, in auditorio maximo, ad diem XXII. Octobris, anno reparatae salutis MDCCXXXVII. Horis, ante meridiem, consuetis'. Aboae 1737
Oulun kaupungista : historiallinen väitöskirja vuodelta 1737 ; suom. Walter J. Snellmann. Pohjois-Pohjanmaan maakuntaliiton julkaisuja 3. Pohjois-Pohjanmaan maakuntaliitto, Oulu 1946
Oulun kaupungista / De Urbe Uloa ; näköispainos ; työryhmä/toimituskunta Risto Vuoria ym. ; suomentajat Sari Kivistö, Arto Kirri ; toimittaja Harri Turunen. Oulu-seura / Oulun kaupunki / Oulun historiaseura, Oulu 2000
Aiheesta muualla

Dissertatio gradualis, de vrbe Vloa, cujus partem posteriorem, ex indultu amplissimi senatus philosophici in regio et illustri, ad Auram, Athenaeo, praeside Henrico Hassel, eloqvent: professore reg. & ord. In publico eruditorum consessu, bonis placidè examinandam modestè exhibet Johannes Joh. Snellmann, superior collega scholae triv. Vloënsis, in auditorio maximo, ad diem XXII. Octobris, anno reparatae salutis MDCCXXXVII. horis, ante meridiem, consuetis, 1737, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Larinioides

| Larinioides |
| --- | --- |
 L. cornutus
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Lahko::  Hämähäkit Araneae
Alalahko::  Araneomorphae
Yläheimo::  Araneoidea
Heimo::  Ristihämähäkit Araneidae
Suku::  Larinioides  Caporiacco, 1934
Infobox OKNimi-testi OK: 
Larinioides on ristihämähäkkisuku, johon kuuluu seitsemän lajia.
Lajit

Larinioides chabarovi (Bakhvalov, 1981) (Venäjä)
ruokokiilakki Larinioides cornutus (Clerck, 1757) (Holarktinen)
puistokiilakki Larinioides ixobolus (Thorell, 1873) (Palearktinen)
kaunokiilakki Larinioides patagiatus (Clerck, 1757) (Holarktinen)
Larinioides patagiatus islandicola (Strand, 1906) (Islanti)
siltakiilakki Larinioides sclopetarius (Clerck, 1757) (Holarktinen)
Larinioides subinermis Caporiacco, 1940 (Etiopia)
Larinioides suspicax (O. P.-Cambridge, 1876)  (Euroopasta keski-Aasiaan)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ITIS: Larinioides (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1303684  Wikispecies: Larinioides  ADW: Larinioides  BioLib: 1491  BOLD: 5166  BugGuide: 33791  CoL: 62XCM  EoL: 89071  Fauna Europaea: 348496  Fauna Europaea (new): 53d71684-8ad5-45f4-8c57-61025d832a62  GBIF: 2159201  iNaturalist: 121444  IRMNG: 1030078  ITIS: 848637  NBN: NHMSYS0020706428  NCBI: 280405  Open Tree of Life: 703349  Plazi: F47787C5-0408-8A31-FF6B-FB28FBACD639  WSC: urn:lsid:nmbe.ch:spidergen:01503
Occamismi

Occamismi on nimitys, joka on annettu Vilhelm Occamilaisen filosofiselle ja teologiselle ajattelulle ja häntä seuranneelle koulukunnalle.
Filosofia

Occamistisen ajattelun keskeinen piirre oli nominalistinen ontologinen minimalismi, terminismi, jonka mukaan universaaleilla ei ollut todellista olemassaoloa, vaan ne olivat olemassa ainoastaan ihmisten mielissä. Seurauksena kaiken tieteen tutkimuskohteena olivat ennen kaikkea käsitteet ja näitä käsitteitä ilmaisevat sanat. Kanta liittyi keskiajan universaalikiistaan.
Koska vain partikulaarit eli yksilöoliot olivat olemassa, tiedon hankkimisen keskeisin menetelmä oli intuitio, ei universaalien abstrahointi todellisuudesta, niin kuin aristoteelisessa ajattelussa. Occamismin mukaan inhimillinen tieto oli näin subjektiivista, eikä peräisin objektiivisesta todellisuudesta. Tämä johti tietoteoreettiseen agnostisismiin.
Teologiassa occamismi sisälsi muun muassa Jumalan tahdonvapautta koskevan ajatuksen, jonka mukaan Jumala ei tahtonut asioita siksi, että ne ovat hyviä, vaan asiat ovat hyviä siksi, että Jumala on tahtonut ne. Martti Luther sai paljon vaikutteita occamismista.
Matthew E. Moore on kutsunut nykyfilosofiassa W. V. O. Quinen ja Hilary Putnamin matemaattista realismia occamismiksi, ja lukenut sen keskeisiksi osiksi ontologisen minimalismin ohella muun muassa empirismin ja naturalismin.
Filosofeja

Vilhelm Occamilainen (n. 1285–1349)
Jean Buridan (k. 1358/9)
Nicholas Oresme (k. 1382)
Albertus Saksilainen (k. 1390)
Lyijyvuodet

Lyijyvuosien loppuvaihetta: Bolognan rautatieaseman pommi vuonna 1980 tappoi 85 ihmistä.
Lyijyvuodet (Anni di piombo) on nimitys, jota käytetään Italiassa siitä järjestäytyneen poliittisen väkivallan täyttämästä aikakaudesta (noin 1969–1982), joka seurasi edellisten vuosien opiskelijalevottomuuksia, mielenosoituksia, lakkoja ja mellakoita. Aikakauden nimi on johdettu osittain siitä, että lyijyä oli jatkuvasti ilmassa, toisin sanoen ihmisiä ammuttiin suunnitelmallisesti kaupunkien kaduilla ja toreilla poliittisista syistä niin usein, että tilanne vaikutti miltei sisällissodalta. Nimen lähtökohtana pidetään myös Margarethe von Trottan elokuvaa Sisarukset (Die bleierne Zeit, 1981) joka käsittelee Länsi-Saksan samankaltaista tilannetta ja sai Italiassa juuri nimen Anni di piombo.
Lyijyvuosien terrorismi > Kuka mitäkin teki ja miksi

Lyijyvuosista muistetaan Italiassa parhaiten vasemmistojärjestö Punaiset prikaatit, joka muun muassa kidnappasi ja murhasi entisen pääministerin ja kristillisdemokraattien puheenjohtajan Aldo Moron, sekä äärioikeiston pommi-iskut, joista suurimmassa, Bolognan rautatieaseman pommi-iskussa vuonna 1980, kuoli 85 ihmistä. Merkittävä ero näiden vuosien terrorismin jälkipelissä on ollut se, että lähes kaikki Punaisten prikaatien ja muiden vasemmistoryhmien terroriteot on selvitetty ja syylliset tuomittu, kun taas useat äärioikeistolaisten tekemät ovat vieläkin (2020) kokonaan tai osittain selvittämättä. Tämän yksipuolisen selvittämättömyyden syitä tutkimaan asetettiin toukokuussa 1988 parlamentaarinen komitea, joka toimi vuoden 2001 loppuun asti ja on Italiassa pitkän virallisen nimensä takia tullut tunnetuksi lyhenteellä Verilöylykomitea (Commissione Stragi).
Äärioikeistolaisten terroristien mieliase oli voimakas aikapommi. Vastapuolen edustajat selittivät tämän viittaamalla "jännitestrategiaan". Pommilla aiheutettiin monia sattumanvaraisia kuolemia ja näin ollen enemmän yleistä pelkoa, kun taas vasemmistoterroristit valitsivat uhrinsa etukäteen yksilötasolla ja käyttivät käsiaseita lähietäisyydeltä. Suomessakin aikanaan toiminut Italiassa historioitsijana arvostettu kirjailija ja toimittaja Indro Montanelli on artikkeleissaan ja kirjoissaan arvostellut ankarasti vasemmistoterroristeja, koska nämä usein vetosivat juuri "jännitestrategiaan" ja "valtion terrorismiin" iskujensa oikeutuksina, vaikka ne olivat teoreettisia olettamuksia, joita ei ollut vielä silloin näytetty toteen. Vasemmiston vastaus oli suunnilleen se, että koska pommit eivät olleet heidän tekojaan ja koska niissä käytettiin sotilaallisia räjähteitä, oli ilmiselvää, että niistä vastasivat valtion palveluksessa olevat fasistit. Myöhemmin osoittautuikin sitten, että olettamus piti ainakin osittain paikkansa. Punaiset prikaatit ampui Montanellia 2. kesäkuuta 1977. Kolme luotia osui jalkoihin ja yksi takamukseen, mikä on aika tyypillinen esimerkki näiden vuosien poliittisesta argumentoinnista. Tämäntapaisia jalkoihin ampumisia ("gambizzazione") Punaiset prikaatit tekivät lyijyvuosina pitkälti toista sataa, ja uhrien joukossa oli useita toimittajia. Aika tyypillistä on myös se, että Montanelli ja häntä ampunut Franco Bonisoli monta vuotta myöhemmin kättelivät ja juttelivat menneistä tapahtumista kuin vanhat ystävät.
Lyijyvuosien pahimmat pommi-iskut aikajärjestyksessä

Piazza Fontana, 12. joulukuuta 1969: 16 kuollutta, 88 loukkaantunutta. Tekijäksi Verilöylykomitea nimesi vuonna 2001 fasistisen Ordine Nuovo-järjestön, johtopäätös jonka vahvisti Kassaatiotuomioistuin (Corte di Cassazione) vuonna 2005 mutta loppujen lopuksi ketään ei eri syistä voitu tuomita teosta, vaikka oikeus nimesi pääsyylliset.
Gioia Tauro, 22. heinäkuuta 1970: pommi aiheutti matkustajajunan suistumisen raiteilta, kuusi kuollutta, 66 loukkaantunutta. Ketään ei ole tuomittu teosta.
Peteano, 31. toukokuuta 1972: autopommi, joka surmasi kolme karabinieeria, lisäksi kaksi loukkaantui. Tekijä: Ordine Nuovo, jonka jäsen Vincenzo Vinciguerra 1982 tunnusti teon ja nimesi Carlo Cicuttinin kanssatekijäksi. Molemmat tuomittiin elinkautiseen vankeuteen, Cicuttini poissaolevana, koska hän pakeni ulkomaille.
Milanon pääpoliisiasema, 17. toukokuuta 1973: Komisario Luigi Calabresin murhan vuosipäivänä järjestetyn muistotilaisuuden yhteydessä räjähti poliisiaseman edustalla käsikranaatti, neljä kuoli, 45 loukkaantui. Teosta tuomittiin 1975 elinkautiseen älyllisesti aika vähälahjainen henkilö, joka oman väittämänsä mukaan oli anarkisti. Hän ei osannut selvittää mistä oli kranaatin saanut. Parikymmentä vuotta myöhemmin selvisi, että räjähdyksestä itse asiassa vastasi Ordine Nuovo.
Brescia, Piazza della Loggia, 28. toukokuuta 1974: uusfasistista terrorismia vastaan suunnatun joukkokokouksen aikana räjähti pommi täynnä väkeä olevalla torilla, 8 kuoli, 94 loukkaantui. Tekijäksi on vahvistettu Ordine Nuovo. Yksi epäillyistä on sama henkilö, jota epäiltiin päätekijäksi myös Piazza Fontanan ja Gioia Tauron terroriteoista. Häntä ei kuitenkaan ole saatu oikeuteen, koska hän pakeni toiseen maahan, jonka kansalainen hän on. Teosta tuomittiin kuitenkin lopulta vuonna 2017, siis 43 vuotta tapahtuman jälkeen, elinkautiseen vankeuteen kaksi entistä Ordine Nuovon jäsentä, Carlo Maria Maggi ja Maurizio Tramonte.
Italicus express, 4. elokuuta 1974: Kello 01.23 yöllä räjähti Rooma-München-pikajunan (Italicus express) viidenteen vaunuun sijoitettu pommi, junan ollessa San Benedetto Val di Sambron kohdalla, ja 12 kuoli, 48 loukkaantui. Teosta otti myöhemmin vastuun uusfasistinen Ordine nero-järjestö mutta yhtään sen jäsentä ei ole todisteiden puutteessa voitu tuomita teon tekijänä. Aldo Moron oli määrä matkustaa tällä junalla lomalle, mutta hänen matkansa peruuntui työasioiden takia.
Bolognan rautatieasema, 2. elokuuta 1980 räjähti Bolognan rautatieasemalla odotussalissa voimakas pommi, 85 kuoli, 200 loukkantui. Teosta otti vastuun uusfasistinen Nuclei Armati Rivoluzionari -järjestö, jonka jäsenistä tuomittiin elinkautiseen ja sittemmin erillisessä oikeudenkäynnissä yli kahden miljardin euron vahingonkorvauksiin Valerio "Giusva" Fioravanti ja hänen vaimonsa Francesca Mambro.
Lyijyvuodet numeroina

Lyijyvuosien poliittisen väkivallan yleisyyttä  on vaikea ymmärtää, ellei sen ajan arkipäivää esitellä lukemilla. Kahdessakymmenessä vuodessa (1969–1988) Italiassa kuoli poliittisen väkivallan uhreina yhteensä vähintään 482 ihmistä, joista 104 poliisia ja karabinieeria sekä 53 terroristijärjestöjen jäsentä. Kuolonuhrien joukosta lötyy kuitenkin monta aseetonta, väärään aikaan väärässä paikassa olleita, kuten esimerkiksi 22 perheenemäntää. Huippuvuosi oli 1980, joka vaati 125 ihmisen hengen. Pelkästään kaksi tunnetuinta äärivasemmistolaista järjestöä Punaiset prikaatit ja Prima Linea surmasivat yhteensä ainakin 104 ihmistä. Tunnetuin äärioikeistolainen ryhmä Nuclei Armati Rivoluzionari otti vastuun 28 ihmisen surmasta, minkä lisäksi Bolognan pommi-isku (85 kuollutta) lasketaan tämän järjestön tiliin, vaikka se on myöhemmin kiistänyt osallisuutensa ja henkilö, joka puhelimitse otti vastuun järjestön nimissä on jäänyt tunnistamatta. Äärioikeistolaisten järjestöjen (useimmiten Ordine Nuovon) tekemät pommi-iskut vaativat yhteensä ainakin 134 ihmisuhria, joista melkein kaikki olivat täysin syyttömiä sivullisia. Yhteensä 24 aseellista poliittista järjestöä otti vastuulleen vähintään yhden murhan. Vuoden 1985 jälkeen vuosittainen uhrien määrä kuitenkin kääntyi jyrkkään laskuun viranomaisten saatua lopultakin tilanteen hallintaansa. Kolmena seuraavana vuonna terrorismi vaati yhteensä vain 11 ihmisen hengen, ja vuonna 1989 ensimmäisen kerran yli 20 vuoteen terrorismin uhrina ei kuollut yhtään ihmistä.
Kirjallisuutta

Anton Monti: Mustat vuodet: Uusfasismi Italiassa 1945–2016. Tarke, Turku 2017.
Anton Monti: Punaiset prikaatit – Italian väkivallan vuodet 1970–1988. Into, Helsinki 2015.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lyijyvuodet Wikimedia Commonsissa
Vasemmiston opiskelijat miehittävät Milanon valtiollisen yliopiston 1969.