stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Renato Dulbecco
Nuoruus sekä opiskelu- ja sota-aika

Renato Dulbecco syntyi Catanzarossa 1914. Hänen Leonardo-isänsä oli insinööri ja Maria-äitinsä kotiäiti. Perhe muutti paljon, kunnes he asettuivat Imperiaan, jossa Renato vietti nuoruutensa. Hän oli kiinnostunut nuorena tekniikasta ja rakensi muun muassa äidilleen radion ja toimivan seismografin. Dulbecco pääsi Torinon yliopistoon 16-vuotiaana ja ystävystyi opiskeluaikanaan kahden tulevan Nobel-voittajan, Salvador Lurian ja Rita Levi-Montalcinin, kanssa. Dulbecco valmistui vuonna 1936 lääketieteen tohtoriksi.
Valmistumisensa jälkeen Dulbecco oli seuraavat kuusi vuotta pääsääntöisesti Italian asevoimissa lääkärinä. Hän palveli toisen maailmansodan aikana sekä itä- että länsirintamalla. Dulbecco haavoittui Venäjällä 1942 ja palasi tämän jälkeen kotimaahansa. Toivuttuaan hän ei kuitenkaan palannut asevoimiin vaan piiloutui Torinon lähettyvillä olleeseen kylään, jossa hän hoiti saksalaisia vastaan taistelleita partisaaneja. Saksan antauduttua Dulbecco oli hetken ajan mukana Kansallisen vapautuksen komitean toiminnassa Torinossa ja sodan jälkeen myös Torinon kaupunginvaltuustossa, mutta palasi pian Torinon yliopistoon opiskelemaan fysiikkaa ja tekemään lääketieteellistä tutkimusta.
Ura > Uran alku

Salvador Luria houkutteli Dulbeccon Indianan Bloomingtonin yliopistoon. Hän liittyi sinne 1947 ja jakoi laboratorion James D. Watsonin kanssa. Dulbecco tutki Indinassa bakteriofageja ja havaitsi, että valkoisella valolla pystyi virvoittamaan ultraviolettisäteilyn takia epäaktivoituneet baketriofagit. Max Delbrück kiinnostui Dulbeccon työstä ja kutsui hänet 1949 California Institute of Technologyyn (Caltech). Caltech oli saanut 100 000 rahan tutkimusta varten, mutta yliopisto tarvitsi jonkun tekemään tutkimusta. Dulbecco liittyi Caltechiin ja työskenteli siellä Marguerite Vogtin kanssa. Hän kehitti menetelmän, jolla pystyi laskemaan soluviljelmästä poliovirusten lukumäärän. Keksintö oli merkittävä askel Albert Sabinin poliorokotteen kehittämisessä.
Ura > Nobel-palkittu syöpätutkimus

Dulbeccon kiinnostus suuntasi pian virusten ja syövän väliseen yhteyteen. Vielä 1950-luvulla ei oltu pystytty todistamaan ihmisten syöpien ja virusten välistä yhteyttä, vaikka oli jo löydetty joitain viruksia, jotka aiheuttavat kasvaimia eläimillä. Dulbecco kiinnostui aiheesta oppilaansa Howard Teminin tutkimuksen ansiosta. Dulbecco alkoi 1958 tutkia polyoomavirusta, jonka tiedettiin aiheuttavan syöpää hiirillä. Hän havaitsi, kuinka virus tunkeutuessaan soluun ja liittäessään oman DNA:nsa tumaan muuttaa solun ”tehtaaksi”, joka alkaa tuottaa syöpäsoluja.
Dulbecco siirtyi 1962 Salk-instituuttiin, jossa jatkoi virusten ja syöpien välistä tutkimusta. Hän sai syöpätutkimuksestaan Albert Lasker -palkinnon 1964. Dublecco jätti Salk-instituutin 1972, jolloin hän jatkoi työtään Lontoon Imperial Cancer Fundissa. Lontoossa hän tutki ihmisen rintasyövän syitä. Vuonna 1975 Dulbecco sai syöpätutkimustensa ansiosta Nobelin lääketieteen palkinnon, jonka hän jakoi Teminin ja David Baltimoren kanssa.
Ura > Viimeiset vuodet

Dulbecco palasi 1977 Salk-instituuttiin, jossa hän jatkoi vuoteen 1993, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hän myös opetti 1977–1981 Kalifornian San Diegon yliopiston lääketieteellisessä koulussa. Dulbecco nimettiin 1988 Salk-instituutin väliaikaiseksi johtajaksi. Pian tämän jälkeen virka vakinaistettiin, ja hän toimi johtajana vuoteen 1992, jolloin hän palasi tutkimustyöhön.
Dulbecco oli 1980-luvun aikana puhunut Human Genome Projectin puolesta, ja jäätyään pois Salk-instituutin johtajan paikalta häntä kysyttiin kehittämään Italian kansallisen tutkimusneuvoston ihmisen genomia tutkivaa projektia. Hän vietti tämän jälkeen puolet ajastaan kotonaan La Jollassa ja Milanossa projektin tiloissa. Projekti kuitenkin lakkautettiin viiden vuoden jälkeen rahojen ja kunnollisten tutkimustilojen puutteeseen.
Yksityiselämä ja kuolema

Dulbecco sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1953. Hän oli kahdesti naimisissa. Hänen liittonsa Giuseppina Salvon kanssa päättyi eroon, ja vuonna 1963 hän nai Maureen Muirin. Dulbecco sai ensimmäisestä liitostaan tyttären ja pojan ja toisesta tyttären. Dulbecco kuoli luonnollisten syiden takia kotonaan La Jollassa helmikuussa 2012.
Merkitys

Dulbeccon työllä on ollut merkitystä erityisesti syöpä- ja geenitutkimuksessa. Dulbeccon syöpätutkimukset todistivat entisestään syövän ja virusten yhteyttä eläimillä ja näin myös mahdollisesti ihmisillä. Hän osoitti myös sen, että terveiden ja syöpäsolujen ero on genetiikassa. Hänen löydökset antoivat lisätietoja syövän luonteesta ja pohjan muille tutkijoille todistaa ihmisten syöpien ja virusten välistä yhteyttä. Dulbecco oli myös ensimmäisiä tutkijoita, jotka ehdottivat ihmisen genomia tutkivan projektin perustamista. Monet tutkijat pitivät alkuun genomiprojektia liian kalliina ja käytännössä turhana. Dulbecco julkaisi kuitenkin 1986 Nature-lehdessä artikkelin, jossa hän ehdotti genomiprojektia, koska näki sen hyödyn syöpätutkimuksessa.
Alaissaari

Pienen ja Suuren Nevan välissä olevan, yhtenäiseltä näyttävän saarialueen pohjoisosa on Alaissaari, eteläosa Vasilinsaari; niitä erottaa pieni Smolenka-joki.
Alaissaari (ven. о́стров Декабри́стов, ostrov Dekabristov) on saari Nevan suistossa Pietarin kaupungin alueella Venäjällä. Se rajoittuu pohjoisessa Pieneen Nevaan, etelässä Smolenka-joki erottaa sen Vasilinsaaresta eli Hirvisaaresta, lännessä se ulottuu Suomenlahteen. Pinta-ala on 4,1 neliökilometriä.
Saaren aikaisempi venäjänkielinen nimi Golodai juontuu englantilaisesta lääkäristä T. Hollydaysta, joka omisti siellä tontin. Vuonna 1925 nimeksi tuli ”Dekabristien saari” siellä teloitettujen dekabristikapinan johtajien mukaan.
1800-luvun puolivälissä saarelle rakennettiin suuria teollisuuslaitoksia. 1900-luvun alussa länsiosaan suunniteltiin Novyi Peterburgin asuinaluetta, joka jäi keskeneräiseksi. Vuonna 1917 Alaissaari liitettiin Vasilinsaaren piiriin. 1970-luvulla saareen yhdistettiin sen pohjoispuolella sijainnut Volnyi-saari ja länsiosan täytemaalle rakennettiin uusi asuinalue. Saarella sijaitsevat Smolenskin luterilainen, armenialainen ja Leningradin piirityksen uhrien hautausmaat. Vuonna 1979 avattiin Primorskajan metroasema.
Aiheesta muualla

Alaissaari Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Ljudmyla Džyhalova

| Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto.MM-kilpailut  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto.MM-kilpailut  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:   Neuvostoliitto.MM-kilpailut  | Naisten yleisurheilu> Maa:   Neuvostoliitto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1991 | 4×400 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Split 1990 | 4×400 metriä |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Pronssia | Duisburg 1989 |  400 m |  |
|  Pronssia | Duisburg 1989 | 4 × 400 m |  |
Maa:   IVY
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | 4×400 metriä |  |
Ljudmyla Džyhalova (s. 22. tammikuuta 1962 Odessan alue) on Neuvostoliittoa edustanut ukrainalainen pikajuoksija ja viestijuoksun olympiavoittaja. Hänen päämatkansa oli 400 metrin juoksu.
Ljudmila Džigalova sijoittui vuoden 1987 universiadien 400 metrin juoksussa toiseksi ja oli samalla sijalla myös 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Saman vuoden Euroopan cupissa hän oli voittamassa viestijuoksua. Soulin 1988 olympialaisissa hän pääsi juoksemaan viestijuoksun alkuerissä. Neuvostoliiton voittamaan loppukilpailuun hän ei osallistunut.
Vuonna 1989 Džigalova kilpaili Neuvostoliiton viestijoukkueessa Euroopan cupissa ja maailmancupissa (sijoitukset toinen ja kolmas). Splitin EM-kilpailuissa 1990 hän sijoittui 400 metrillä kuudenneksi ja saavutti viestissä hopeaa. Samana vuonna hän voitti 400 metrillä ensimmäisen Neuvostoliiton mestaruutensa. Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän karsiutui niukasti 400 metrin juoksun välierissä mutta voitti kultaa viestissä, jossa hän juoksi toisen osuuden. Samana vuonna hän juoksi myös Euroopan cupin voittaneessa viestijoukkueessa. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän voitti olympiakultaa 4 × 400 metrillä, jossa hän jälleen juoksi toisen osuuden.
Harkovassa asunut Džigalova oli pituudeltaan 176 cm ja painoi parhaina juoksuvuosinaan 62 kiloa.
Parhaat tulokset vuosittain vuoteen 1992

1976: 65,2 s
1977: 62,5 s
1978: 57,8 s
1979: 57,3 s
1980: 54,2 s
1981: 53,6 s
1982: 52,80 s
1983: 51,60 s
1984: 52,06 s
1985: 52,76 s / 52,4 s
1986: 51,60 s
1987: 50,95 s
1988: 50,61 s / 49,9 s
1989: 51,38 s
1990: 50,33 s
1991: 50,76 s
1992: 51,03 s
Džurtšenin kieli

Primorjen aluepiiristä löydetty hopeinen tuhannenpäämiehen tunnuslevy, jossa on džurtšeninkielistä kirjoitusta.
Džurtšenin kieli (muita nimityksiä dzürtšenin ja džurtšin kieli) on nykyisen Koillis-Kiinan ja Venäjän Primorjen alueella asuneiden džurtšenien puhuma tunguusilainen kieli, josta on säilynyt kirjallisia muistomerkkejä.
Varhaisimmat maininnat džurtšeneista ovat 500–600-lukujen vaihteesta. 1100-luvun alussa kehitettiin kitaanin ja kiinan malleihin perustunut oma kirjoitusjärjestelmä. Džurtšenia käytettiin Mantšuriaa ja Pohjois-Kiinaa vuosina 1115–1234 hallinneen Jin-dynastian virallisena kielenä. Sillä luotiin laaja tieteellinen ja kaunokirjallisuus, joka ei ole säilynyt. 1200-luvun alussa puhujia on arveltu olleen noin viisi miljoonaa.
Tiedot kielen rakenteesta perustuvat 1300-luvun lopulla laadittuun käsikirjoitukseen, joka sisältää noin 900 džurtšenilaisella kirjoituksella kirjoitettua sanaa kiinalaisine vastineineen ja ääntämisohjeineen, sekä 20 lyhyeen anomuskirjeeseen. Osaa kielenmuistomerkeistä ei ole pystytty lukemaan. Noin 700 merkistä 25 on ideografisia ja loput etupäässä tavumerkkejä. Džurtšenia on pidetty mantšun kielen edeltäjänä, mutta toisaalta on arveltu, että teksteissä esiintyvät piirteet johtuvat myöhäisemmästä mantšuvaikutuksesta.
Aiheesta muualla

Omniglot: Jurchen script (englanniksi)
Tunguusikielet
džurtšen
eveni
evenki
mantšu
nanai
negidaali
orokki
orotši
orotšon
udehe
ultša
xibe
DTP-rokote

| Tauti | Rokote |
| --- | --- |

Kurkkumätä: DTP-rokotteet
Kuolema 1 per 20: Epänormaali itku (pitkittynyt lohduton itku) 1 per 100; täysin ohimenevä
Jäykkäkouristus: Kouristuksia tai šokki 1 per 1 750; täysin ohimenevä
Kuolema 25–70 per 100 yleisesti, 10–20 per 100 hyvässä tehohoidossa: Akuutti enkefalopatia 0,5–11 per 1 000 000
Hinkuyskä: Ei todistettuja kuolemantapauksia
Keuhkokuume 1 per 8: 
Enkefaliitti 1 per 20: 
Kuolema 1 per 200: 

DTP-rokote
DTP (myös DiPeTe) rokotteet ovat kurkkumädän (Difteria), jäykkäkouristuksen (Tetanus) ja hinkuyskän (Pertussis) torjumiseen ja haittojen vähentämiseen tarkoitettuja rokotteita.
Rokote ei sisällä aktiivisia taudinaiheuttajia.
Suomessa käytettiin vuoden 2004 loppuun asti pääasiassa ns. kokosolurokotetta (whole-cell) (DTwP), jossa käytettiin kokonaisia tapettuja hinkuyskäbakteereita. Rokote tunnettiin aiemmin nimillä PDT-rokote tai kauppanimellään kolmoisrokote. Jotkut vanhemmat hankkivat myös apteekista saatavilla olevaa solutonta (asellulaarinen) DTaP-rokotetta. Vuoden 2005 alusta Suomessa on maksutta tarjottu neuvoloissa DTap-IPV-Hib ja DTaP-IPV -yhdistelmärokotteita jotka on jäykkäkouristuksen, kurkkumädän ja hinkuyskän ohella tarkoitettu myös poliota (IPV) ja Haemophilus influenzae b:tä (Hib) vastaan.
Yhdistelmärokotteet > Viitosrokote eli DTaP-IPV-Hib-rokote

DTaP-IPV-Hib-rokote eli viitosrokote on yhdistelmärokote, joka on suunnattu jäykkäkouristusta, kurkkumätää, hinkuyskää, poliota ja H. influenzae b -infektioita vastaan. Rokotetta annetaan korkeintaan viisivuotiaille, mutta sitä käytetään myös kantasolusiirron saaneiden rokottamiseen. Viitosrokotus on lasten rokotusohjelman tärkeimpiä rokotteita ja riittävän suojan saavuttamiseksi viitosrokote pyritään antamaan, vaikka edellinen rokotuskerta olisi aiheuttanut sellaisia oireita, jotka muiden rokotteiden kohdalla saattaisivat estää rokotussarjan jatkamisen. Suomessa on käytössä Sanofin valmistama Pentavac.
Suomessa viitosrokote annetaan lapselle 3, 5 ja 12 kuukauden iässä.
Yhdistelmärokotteet > Nelosrokote eli DTaP-IPV-rokote

DTaP-IPV-rokote eli nelosrokote on yhdistelmärokote, joka on suunnattu jäykkäkouristusta, kurkkumätää, hinkuyskää ja poliota vastaan. Suomessa sitä käytetään 4-vuotiaille lapsille, jotka ovat saaneet viitosrokotukset, puutteellisesti rokotettujen täydennysrokotuksiin sekä tapaturmatilanteissa. Rokotetta ei tule käyttää yli 13-vuotiaiden rokottamiseen. Suomessa on käytössä Sanofin valmistama Tetravac.
Yhdistelmärokotteet > DTaP-rokote

DTaP-rokote on yhdistelmärokote, joka on suunnattu jäykkäkouristusta, kurkkumätää ja hinkuyskää vastaan. Se annetaan 14–15-vuotiaille ja 25-vuotiaille osana kansallista rokotusohjelmaa, sekä kouluikäisille tapaturmatilanteissa. Myös ennen vuotta 1993 syntyneet terveydenhuollon ammattilaiset saavat DTaP-rokotteen. Muut hinkuyskäsuojaa tarvitsevat joutuvat maksamaan rokotteen itse. Suomessa käytössä on AJ Vaccinesin valmistama diTekiBooster.
Yhdistelmärokotteet > dT-rokote

dT-rokote on yhdistelmärokote, joka on suunnattu jäykkäkouristusta ja kurkkumätää vastaan. Se annetaan osana kansallista rokoteohjelmaa aikuisille 45 ja 65 vuoden iässä, sekä sen jälkeen 10 vuoden välein. Rokotetta käytetään myös tapaturmatilanteissa tehosteena yli 25-vuotiaille. Suomessa käytössä on AJ Vaccinesin valmistama diTeBooster.
Rokotteiden sisältö

DTP-rokotteet sisältävät kokoonpanosta riippuen kurkkumätä-, jäykkäkouristus- ja hinkuyskäbakteerien toksoideja eli vaarattomaan muotoon saatettuja bakteerien erittämiä myrkkyjä, hinkuyskäbakteerin filamenttihemagglutiniinia, kaikkia kolmea poliovirusmuotoa inaktivoituna sekä Haemophilus influenzae b:n pintapolysakkaridia, joka on yhdistetty tetanustoksoidiin. Tehosteaineena toimii alumiinihydroksidi. Rokotteiden säilyvyyden parantamiseen käytetään formaldehydiä, fenoksietanolia ja etanolia.
Yksi rokoteannos on tilavuudeltaan 0,5 ml. Rokote annetaan pistoksena olkavarteen tai reiden yläosaan.
Teho

Hinkuyskärokotteen tarkkoja vaikutusmekanismeja ei tunneta, eikä sen tehokkuudesta ole kuin arvioihin perustuvaa näyttöä. Rokotteen tehon arvellaan olevan 70–90 %. Se kuitenkin estää vakavaa tautimuotoa tehokkaasti ja rokote suojeleekin ennen kaikkea hengenvaaralliselta taudilta kuin tartunnalta. Sekä sairastetun hinkuyskän että rokotuksen antama suoja vaimenee vähitellen, ja on arveltu, että tehosterokote olisi tarpeen kymmenen vuoden välein.
Kurkkumätärokotetta oli käytetty hevosilla yli 20 vuotta ennen kuin sitä alettiin käyttää ihmisiin. Rokotteen tehoa ei ole koskaan varsinaisesti tutkittu dokumentoiduilla kokeilla, mutta se on ilmeisen hyvä. Tästä saatiin näyttöä etenkin Neuvostoliiton hajoamisen aikana, jolloin alueella puhkesi epidemia. Ukrainassa kolmen rokotuskerran jälkeen suojavaikutuksen arveltiin olleen 98 %:n ja Georgiassa arvioitiin rokottamattomien sairastumisvaaran olleen 19-kertainen rokotettuihin verrattuna. Rokotetun sairastuessakin tauti on paljon lievempi kuin rokottamattomalla eikä kuolemantapauksia juuri esiinny. Rokotteen antaman suojan kestoa ei tunneta, mutta se lienee yli 10 vuotta. Kerran rokotetuilla syntyy voimakas vasta-ainemuodostus uudelleen rokotettaessa vielä yli 30 vuoden jälkeen. Kurkkumätärokotus ei kuitenkaan estä taudin kantajuutta eikä estä myöskään taudin leviämistä.
Jäykkäkouristusrokotteen lapsena neljä kertaa saaneet kehittävät suuret vasta-ainepitoisuudet yli kymmenen vuoden ajaksi. Tapaukset, joissa sairaus on puhjennut potilaalla, joka on saanut useamman kuin yhden rokotuksen ovat harvinaisuudessaan tieteellisen raportoimisen arvoisia. Pistoksen jälkeen immuniteetti alkaa kehittyä hitaasti ja tehostesarja on tarpeen, sillä ensimmäinen pistos aiheuttaa vasta-ainemuodostuksen vain 75–80 %:lla rokotetuista. Jäykkäkouristusrokotteen antaman suojan pituutta ei ole voitu selvittää, mutta se on hyvin pitkä, luultavasti useita kymmeniä vuosia.
Pistoksena annettava poliorokote (IPV) antaa hyvän suojan halvausoireista poliota vastaan, muttei estä tartunnan saamista. Myöskään kaikille rokotteen saaneille ei kehity taudilta suojaavaa vasta-ainetasoa. Koska poliota ei esiinny koko maailmassa enää kuin hyvin paikallisesti, tämä ei ole Suomessa ongelma. Vuonna 2013 tehdyn vasta-ainetutkimusten mukaan Suomessa kaikissa ikäluokissa yli 92 % väestöstä kantaa mahdollista tulevaa epidemiaa ajatellen riittävän korkeaa vasta-ainetasoa. Vaikka suojaa vaille jääneiden osuus onkin hyvin pieni, Suomen kokoisessa väestössä se tarkoittaa kymmeniä tuhansia henkilöitä, jotka olisivat vaarassa epidemiatilanteessa. Tästä syystä laumasuojaa on tarpeen ylläpitää.
Nykyaikaisten Haemophilus influenzae b -rokotteiden teho on heikoimmillakin valmisteilla yli 90 %. Sairauden lisäksi rokote estää bakteerin esiintymistä nielussa ja sitä kautta mahdollistaa laumaimmuniteetin syntymisen. Hib-rokotus ei anna minkäänlaista suojaa muita Haemophilus-kantoja vastaan.
Rokotteen hyödyt

Suomessa DTP-rokotuksen hyöty on ilmeisin jäykkäkouristuksen kohdalla. Altistumista maaperässä elävälle bakteerille ei voi välttää, eikä tauti tartu ihmisestä toiseen, joten laumaimmuniteettiä ei ole. Jokaisella ihmisellä on oltava henkilökohtainen suoja tautia vastaan. Jäykkäkouristuksen saaneista noin 1–2 potilasta kymmenestä kuolee. Myös eloonjääneillä on edessä useiden kuukausien toipuminen sairauden aiheuttamista fyysisistä vammoista.
Suomalaisesta näkökulmasta kurkkumädän riskiryhmää ovat ennen kaikkea Suomesta Venäjälle matkustavat. Ennen rokotuksia noin joka kymmenes sairastunut sai taudin vakavan muodon ja heistä kolmannes menehtyi. Rokottamattomista kurkkumätään sairastuneista kuolee nykyään länsimaisessa hoidossa 5–10 %. Sisäelimiin ja hermostoon kohdistuvista jälkitaudeista selvinneet paranevat tavallisesti täysin, mutta vasta kuukausien kuluessa. Kurkkumätä on käytännössä hävinnyt Suomesta 1950-luvulla aloitettujen rokotusten jälkeen.
Hinkuyskärokotteen tarkoitus on ennen kaikkea suojata imeväisikäiset, joille sairaus on hengenvaarallinen, mutta jotka itse ovat liian nuoria rokotettavaksi. Tämä "suojakupla" kattaa myös imeväisikäisten kanssa työskentelevän terveydenhoitohenkilöstön, jonka on tartuntatautilain 48§ mukaisesti oltava rokotettuja hinkuyskää vastaan. Vuonna 2019 THL:n tartuntatautirekisteriin ilmoitettiin 557 hinkuyskätapausta. Suomi on kuitenkin toistaiseksi säästynyt laajoilta hinkuyskäepidemioilta, jollaisia on esiintynyt maailmalla 2010-luvullakin. Taudin esiintyvyys on kuitenkin suhteellisen korkea ja pienten lasten tartuntariski on konkreettinen.
Poliorokotteen ainoa tarkoitus on varmistaa väestön immuniteetti kunnes tauti saadaan hävitettyä maailmasta. Suomessa halvausoireista poliota ei ole tavattu vuoden 1985 epidemian jälkeen. Ns. sokeripalarokotteesta alkunsa saaneita poliovirustyypin 2 paikallisia epidemioita syntyy maailmalla silloin tällöin, ja taudin kulkeutuminen Suomeen on edelleen mahdollista. Syksyllä 2021 tällainen tapaus havaittiin niinkin lähellä kuin Ukrainassa.
Haemophilus influenzae b:n aiheuttamat imeväisikäisten aivokalvontulehdukset, verenmyrkytykset ja kurkunkannentulehdukset ovat lähes hävinneet Suomesta nopeasti rokotteen käyttöönoton jälkeen. Harvat tapaukset ilmenevät lähinnä rokottamattomilla tai vaillinaisesti rokotetuilla. Koska Hib-infektio on leimallisesti pienten lasten ongelma, yli viisivuotias ei enää tarvitse rokotetta.
Haittavaikutukset

Vanhojen kokosolurokotusten sivuvaikutukset johtuivat enimmäkseen juuri hinkuyskäkomponentista ja nykyisten soluttomien rokotteiden etuna onkin haittavaikutusten vähäisyys. Hinkuyskäkomponenttiin liittyy hyvin harvinainen swollen leg -reaktio, jossa rokotettu raaja turpoaa. Reaktio menee ohi itsekseen. Rokotteen kurkkumätätoksoidi aiheuttaa enemmän oireita kuin jäykkäkouristustoksoidi. Koululaisilla tehdyissä tutkimuksissa ei harvinaista päänsärkyä lukuun ottamatta havaittu eroa dT- ja T-rokotteiden haittavaikutusten välillä. Pistospaikan arkuus ja liikekipu ovat tavallisia. Olkavarteen annettu pistos aiheuttaa vähemmän oireita kuin pakaraan annettu. Jos aikuisen rokottaa lapsille tarkoitetulla D- eikä aikuisille tarkoitetulla d-rokotteella, rokoteperäisiä reaktioita ilmenee enemmän ja ne ovat rajumpia kuin lapsilla. Kurkkumätärokote voi joskus harvoin synnyttää steriilin, itsekseen häviävän märkäpesäkkeen lihakseen. Jäykkäkouristuskomponentti on hyvin siedetty ja vaikutukset ilmenevät vähäisinä yleisoireina.
Hib-komponentin haittoja tunnetaan huonosti, sillä rokote annetaan lähes aina muun rokotteen osana.
Aiheesta muualla

Kansanterveyslaitoksen Rokottajan käsikirjan DTP-rokotteita käsittelevä osio (Arkistoitu – Internet Archive)
Rokotusinfo ry:n DTP-rokotteita käsittelevä sivu