stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas
Poliittinen tausta ja kritiikki

Sen lisäksi, että patsas oli suunniteltu Mannerheimin muistoksi, sen ajateltiin symboloivan myös itsenäisyyttä, johon liittyvää muistomerkkiä Helsingissä ei vielä ollut. Mannerheim oli ollut sisällissodassa valkoisen armeijan ylipäällikkönä. 1930-luvun lopussa patsas liitettiinkin valkoisten voitonparaatiin Helsingissä 16. toukokuuta 1918. Patsas sijaitsee melkein samalla paikalla, jolla Mannerheim otettiin vastaan marssin jälkeen. 1950-luvulla puolestaan haluttiin korostaa Mannerheimin merkitystä talvi- ja jatkosodan johtajana. Tosin sodanjälkeisenä aikana patsaan toteutus oli ongelmallisempaa kuin ennen sotia, koska sitä voitiin pitää poliittisesti arkaluontoisena asiana.
Vastaavia monumentteja pidettiin myös taiteellisesti vanhanaikaisina ja aikakaudelle vieraina. Pystytyksen jälkeen patsas sai kritiikkiä vanhanaikaisuudesta: realistisen patsaan sijasta olisi haluttu tuoreempi modernistinen teos. Pian huomio muuttui pääosin positiiviseksi, joskin itse Mannerheimia koskevat näkemykset ovat vaikuttaneet myös siihen, miten hänen muistomerkkinsä on tulkittu.
Jo 1950-luvun alussa patsassuunnitelma repi punakaartilaisten mielestä vanhoja haavoja auki ja ärsytti työväenluokkaa. Keväällä 1960 kansandemokraattien lehdessä Kansan Uutisissa hanketta vastustettiin vilkkaasti yleisönosastokirjoituksissa ja pidettiin muun muassa sotaprovokaationa. Paria päivää ennen patsaan paljastamista Hakaniemen torilla oli osoittamassa mieltään eri vasemmistopuolueiden (ainakin SKP ja SKDL) edustajia, jotka suunnittelivat omaa muistomerkkiä punakaartin muistoksi. Virallisesti mitään konkreettisia ehdotuksia Mannerheimin patsaan tuhoamiseksi ei tehty, vaikka vasemmistolehdissä vihjailtiinkin siihen suuntaan ja hyökättiin patsasvaltuuskunnan jäseniä vastaan. Kansandemokraatit boikotoivat pajastustilaisuutta.
Kesäkuussa 2020 Vasemmistonuoret ehdottivat kannanotossaan mietittäväksi "tuleeko historiaamme käsitellä sotaa ja sortoa ihannoivilla muistomerkeillä keskellä kaupunkeja". He esittävät eräiden muiden patsaiden lisäksi Mannerheimin ratsastajapatsaan poistamista "katukuvaa rumentamasta".
Taiteellinen merkitys

Vasemmisto suhtautui torjuvasti Mannerheimin patsashankkeeseen jo ennen kilpailuja. Kilpailussa oli kyse toimeksiannon takaaman huomion lisäksi ammatin sisäisestä hierarkiasta. Aimo Tukiainen huomautti Sosialidemokraatin haastattelussa omista työväenluokkaisista taustoistaan. Hän selitti toimivansa tehtävässään ammattimiehen tavoin. Tukiaisen on korostettu suhtautuneen tehtävään tarkkojen odotusten sanelemana toimeksiantona, mutta kuvanveistäjä painotti myös halunneensa kuvata Mannerheimin muiden yläpuolelle nousevana johtajana.
Kritiikki otti Tukiaisen luonnoksen (1954) positiivisesti vastaan, mutta vuonna 1960 nuori kriitikko- ja taiteilijapolvi torjui teoksen sekä poliittisista että esteettisistä syistä. Arveltiin, että vuoden 1956 Budapestin tapahtumat, joissa oli kadonnut Stalinin patsaita, sekä Neuvostoliitossa alkanut Stalin-kultin purkaminen saattoivat heittää kiusallisen varjon Mannerheimin henkilökulttiin. Suurmiesten palvonta koettiin yleisesti Euroopassa demokratian vastaisena ilmiönä.
Mannerheimin ratsastajapatsaan eleetön realismi on nähty harkittuna poliittisena korrektiutena. Vaikka teoksesta puuttuu näyttävä retorinen ele, eleettömyys korostaa myös kyseenalaistamatonta johtajuutta. Teos on sidottu sijoituspaikan historiallisiin merkityksiin, sekä korkeaan jalustaan. Jalusta korostaa myös vanhojen käytösoppaiden tapaan korkea-arvoisen henkilön tarvitsevan laajan privaatin tilan.
Mannerheimin 1950-luvun alussa käynnistynyt patsashanke poisti pidäkkeet suunnitelmilta pystyttää patsaat muillekin Suomen valtiomiehille. Läheisyyteen nousivat jalustoilleen K. J. Ståhlbergin (Wäinö Aaltonen, 1959), P. E. Svinhufvudin (Wäinö Aaltonen, 1961) ja Kyösti Kallion (Kalervo Kallio, 1962) patsaat, ja ennen pitkää saivat muistomerkkinsä myös J. K. Paasikivi (Harry Kivijärvi, 1980), Risto Ryti (Veikko Myller, 1994), L. K. Relander (Matti Peltokangas, 1996), Urho Kekkonen (Pekka Jylhä, 2000) ja Mauno Koivisto (Kirsi Kaulanen, 2023).
Tukiaisen edustamassa realismissa on nähty muuttumattomuuteen perustuvaa turvallisuutta raskaine arkaaisoivine ja jäyhine muotoineen. Veistosten tyypitelty realismi rakensi kuvaa kollektiivisesta suomalaisuudesta, jossa sulottomuus merkitsi aitoutta, koruttomuus rehellisyyttä ja raskaus vakautta. Lehdissä näitä piirteitä saatettiin pilkata "kansanmiehen kestävyysrealismiksi". Aikalaiskirjoittajat näkivät kuitenkin realismin kuluttaneen itsensä loppuun ja Tukiaisenkin sen myötä oman realismin varantonsa raskaan ratsastajapatsaan toteutuksessa. Realismi oli osoittanut siteensä konservatiiviseen nationalismiin, eikä sen koettu enää liittyvän ajan suuren linjan demokraattisiin vapauden tunnuksiin. Modernistinen kuvanveistoteoria leimasi realismin jopa totalitaariseksi. Uuden retorisen perinteen muokkaamiseen tuntui löytyvän mahdollisuuksia varsinkin informalismissa, johon monien muidenkin kuvanveistäjien tapaan siirtyi myös Aimo Tukiainen.
Nähtävyytenä

Patsasta on kukitettu moneen otteeseen, kuten kunnianosoitukseksi Mannerheimille ja talvisodan alkamisen muistoksi. Mannerheimin ratsastajapatsas on kuvattu myös postimerkkiin, joka ilmestyi 4. kesäkuuta 1967, marsalkan syntymän satavuotispäivänä. Ratsastajapatsas on kaupunkikuvan huomiopiste, ja ajan saatossa siitä on tullut yksi Helsingin tunnetuimmista nähtävyyksistä.
Mannerheimin patsaan takana, Kiasman edustan vesialtaassa sijaitsee toinen taideteos, Nina Beierin suihkulähdeveistos Women & Children, joka koostuu yhdestätoista itkevästä pronssipatsaasta.
Aiheesta muualla

Helsingin kaupungin taidemuseo – Julkiset veistokset – Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Kunniaa Marskille
Helsinkiopas
Jari Mäkäräinen: Mannerheimin ratsastajapatsaan paljastamisesta 50 vuotta (Toimittaja Jari Mäkäräinen haastatteli kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen poikaa elämästä Marski-patsaan varjossa.) Yle Uutiset.  4.6.2010. Yleisradio.
Miten Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas tehtiin? Kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen lesken Annikki Tukiaisen haastattelu. Kansallisgalleria 2016.
Marsalkka Mannerheimin patsaat
Helsinki
Lahti
Mikkeli
Seinäjoki
Tampere
Turku
Ratsastajapatsas taivasta vasten.
Veikko Leppänen, Mannerheimin ratsastajapatsas Lahdessa, 1959.
Aimo Tukiaisen pienoismalli veistoksesta siirrettiin Vaasan kaupungintaloon vuonna 1990.
Patsas Mannerheimintien takana Kiasmaa vasten. Museorakennus on nyttemmin laajalti hyväksytty osaksi patsasmiljöötä.
Paljastustilaisuus ja yleisöä. Vasemmalla television kuvausryhmä, kankaaseen kääritty patsas ja kolme leijonalippua.
Mbuji-Mayi

| Mbuji-Mayi |
| --- | --- |
 Mbuji-Mayin lentoasema
 Mbuji-Mayi
 Koordinaatit: 06°09′S, 23°36′E 
Valtio:  Kongon demokraattinen tasavalta
Maakunta:  Itä-Kasai
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mbuji-Mayi (entiseltä nimeltään Bakwanga) on Kongon demokraattisen tasavallan kolmanneksi suurin kaupunki ja Itä-Kasain maakunnan pääkaupunki. Kaupungissa arvioitiin asuvan 1,2 miljoonaa ihmistä vuonna 2004.
Mbuji-Mayia ei ole suunniteltu näin suurelle väkimäärälle, taloja on rakennettu minne sattuu ilman suurempia suunnitelmia ja infrastruktuuri puuttuu monilta alueilta.
Historia

Belgialaiset siirtomaaisännät perustivat kaupungin vuonna 1910 timantinlouhinnan tukikohdaksi nimellä Bakwanga. Vuoden 1960 itsenäisyyden jälkeen kaupunki alkoi kasvaa hyvin voimakkaasti, kun pääasiassa luba-kansaan kuuluvia ihmisiä muutti sinne. Kaupunki onkin suurin lubien keskittymä ja siellä puhutaan luluanluban kieltä, joka on yksi Kongon demokraattisen tasavallan virallisista kielistä.
Mbuji-Mayi oli separatistisen Etelä-Kasain pääkaupunki 1960–1962 tuhoisan sisällissodan aikana.
Timantti Miban kaivoksesta Mbuji-Mayissa
Portaat (kirja)

| Portaat> Κλίμαξ |
| --- | --- |
 Suomenkielisen käännöksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Johannes Siinailainen
Kieli:  kreikka (Bysantin)
Genre:  teologia, asketiikka
Julkaistu:  noin 600
Suomennos
Suomentaja:  Johannes Seppälä
Kustantaja:  Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto
Julkaistu:  1985
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  284
ISBN:  951-9071-74-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Portaat (kreik. Κλίμαξ, Klimaks; lat. Scala tai Climax Paradisi, 'Paratiisin portaat') on Johannes Siinailaisen kirjoittama kristillinen teologinen teos, joka on merkittävä ortodoksisen kirkon luostariasketismin kannalta. Se kuvaa ihmisen sisäistä kasvua hyveiden portaita pitkin kohti täydellisyyttä sekä kärsimyksistä ja intohimoista vapaata tilaa, jonka ihminen voi saavuttaa rukouksen avulla.
Teoksen koko otsikko on Abba Johanneksen, Siinain vuoren munkkien igumenin, askeettinen puhe, jonka lisänimenä on ’hengelliset laintaulut’, jonka hän lähetti Raitoon igumenille abba Johannekselle; se jakaantuu kolmeenkymmeneen puheeseen, jotka portainten astinten tavoin ohjaavat seuraajaansa alemmasta ylempään; sen tähden kirjaa kutsutaan myös portaiksi.
Historia ja merkitys

Johannes Siinailainen kirjoitti teoksen noin vuonna 600. Hän oli aiemmin toiminut Siinain luostarin igumenina ja vetäytynyt tämän jälkeen takaisin erakkoelämään, jona aikana myös teos syntyi. Tuolloin Johanneksen kaima, Punaisenmeren rannalla sijaitsevan Rhaithon (Raitoon) luostarin igumeeni Johannes Raitoolainen pyysi häntä kirjoittamaan munkeille ohjeeksi teoksen, joka esittäisi kaiken luostarielämälle tarpeellisen. Kyseinen Egyptiin kuuluva alue oli tuolloin vielä osa Bysantin valtakuntaa.
Johannes halusi teoksellaan osoittaa munkeille tien hengelliseen täydellistymiseen eli jumalallistumiseen (theosis). Tämän vertauskuvana toimivat portaat, joiden yläpäässä on Jumala. Portaiden idea on peräisin Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa kuvatusta Jaakobin unesta: ”Yöllä Jaakob näki unessa portaat, jotka ulottuivat maasta taivaaseen, ja Jumalan enkelit kulkivat niitä ylös ja alas”. Teoksen eräänlaisena edeltäjänä voidaan nähdä Gerontikon (Apofthegmata patrōn), joka antaa myös ohjeita luostarielämälle.
Johannes sai teoksen mukaan nimen Johannes Klimakos, ”Portaiden Johannes”. Teoksen ansiosta häntä on kutsuttu myös ”toiseksi Moosekseksi” ja teosta sen joissakin käsikirjoituksissa ”Hengellisiksi laintauluiksi” (Plakes pneumatikai). Teoksesta on säilynyt useita käsikirjoituksia, mikä kertoo sen laajasta suosiosta.
Portaiden saamasta suosiosta kertoo myös se, että teos käännettiin jo varhain useille kielille, kuten syyriaksi, arabiaksi, armeniaksi ja kirkkoslaaviksi. Latinankielinen käännös syntyi 1200-luvulla, ja se painettiin Venetsissa vuonna 1518. Matthaeus Raderus julkaisi teoksen kreikankielisen tekstin ensimmäisen painetun laitoksen (editio princeps) yhdessä latinankielisen käännöksen kanssa Pariisissa vuonna 1633. Teoksen espanjankielinen käännös La escala espiritual de San Juan Clímaco oli vuonna 1532 ensimmäinen Amerikan mantereella painettu kirja.
Johanneksen teosta on käytetty kristillisen kilvoittelun ohjekirjana erityisesti luostareissa, mutta se on ollut suosittu yhtä lailla ”maailmassa elävien” maallikoidenkin parissa. Teosta on hyödynnetty niin idässä kuin lännessäkin. Teoksella on ollut suuri vaikutus ennen kaikkea ortodoksiseen hesykastiseen liikkeeseen, ja siitä ovat saaneet vaikutteita muun muassa Simeon Uusteologi ja Gregorios Palamas.
Teos on inspiroinut perinteisen bysanttilaisen ikonityypin, joka kuvaa taivaaseen nousevia portaita tai tikapuita, joita pitkin munkit kiipeävät. Portaiden yläpäässä on Kristus. Tällaisten ikonien välityksellä myös lukutaidottomat saattoivat tuntea Johanneksen ja Portaiden ajatuksen.
Sisältö

»Sinä saavuit pyhälle vuorelle ja nostit katseesi taivaaseen, kohotit jalkasi kamaralle, juoksit, kiiruhdit ylös, kohosit, nousit hyveitten kerubien kantamana, liisit tuulen siivillä ja astuit ylös riemun raikuessa saatuasi voiton vihollisesta. Avasit tien ja kuljit edeltä, mutta vielä nytkin ohjaat ja käyt kaikkien meidän edellämme, sillä olet noussut pyhien Tikapuitten huipulle ja yhdistynyt rakkauteen. Ja Jumala on rakkaus.»
Johanneksen teos koostuu 30 "portaasta" eli luvusta tai puheesta. Lisäksi teokseen kuuluu yleensä Johannes Siinailaisen ja Johannes Raitoolaisen välinen kirjeenvaihto, anonyymi johdanto, Daniel Raitoolaisen kirjoittama Johanneksen elämäkerta ja lopussa oleva sielunpaimenelle tarkoitettu opetuspuhe, joka on osoitettu Johannes Raitoolaiselle.
Teoksen kuvaamat portaat edustavat erilaisia hyveitä, jotka kilvoittelijan on saavutettava, sekä paheita, jotka tämän on vältettävä. Portaat voidaan nähdä vertauskuvana siitä, ettei hengellista täydellistymistä voi saavuttaa kerralla, yhdellä askelmalla, vaan se on saavutettava askelma kerrallaan. Teoksen päämääränä oli monin tavoin ohjata lukijoita, etteivät he eksyisi tiellään, ja auttaa heitä välttämään kompastuskivet. Teos sisältää vertauksia ja historiallisia yksityiskohtia, jotka ovat peräisin pääosin luostarielämästä, ja kuvaavat annettujen ohjeiden käytännöllistä soveltamista.
Luvut voidaan jakaa osiin niin, että luvut 1–4 käsittelevät maallisen elämän hylkäämistä, askeesia ja kuuliaisuutta hengelliselle isälle, luvut 5–7 katumusta ja murhetta tienä todelliseen iloon, luvut 8–16 paheiden voittamista ja hyveiden saavuttamista, luvut 17–26 erilaisten asketismin ansojen (kuten laiskuus, ylpeys ja mielen tylsistyminen) välttämistä, luvut 27–29 hiljaisuuden (hesykhia) ja intohimoista vapaan mielentilan (apatheia) saavuttamista sekä luku 30 uskoa, toivoa ja rakkautta, jotka pitävät koossa kaikkia muita hyveitä.
Kirjallisuutta > Suomennos

Johannes Siinailainen: Portaat.  (Alkuteos: Κλίμαξ Ίωάννου του Σιναϊτου)  Suomentanut Johannes Seppälä. Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1985.  ISBN 951-9071-74-1
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja alkutekstien laitoksia

John Climacus: The Ladder of Divine Ascent.  Holy Transfiguration Monastery, 2012.  ISBN 0943405033
Luibheid, Colm & Russell, Norman: John Climacus: The Ladder of Divine Ascent.  Paulist Press, 1988.  ISBN 0809123304
Patrologia Graeca, vol. 88. Paris, 1860.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Mack, John: Ascending the Heights — A Layman's Guide to The Ladder of Divine Ascent.  Conciliar Press, 2000.  ISBN 1-888212-17-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Portaat Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teos

Οσίου Ιωάννου του Σιναΐτου Ουρανοδρόμος Κλίμαξ (kreikaksi)
St. John Climacus: The Ladder of Divine Ascent (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Paratiisin portaat. Ortodoksi.net.
The Ladder of Divine Ascent. Orthodox Wiki.
Paratiisin portaat. Pyhän Katariinan luostarissa Siinailla oleva ikoni esittää munkit kiipeämässä portaita (ja putoamassa niiltä) Kristuksen luokse.
Kuvitusta Portaiden venäjänkielisessä käsikirjoituksessa 1400-luvun alusta.
Portaiden (Scala paradisi) kansilehti vuodelta 1492.
Paratiisin portaat. Venäläinen ikoni 1500- tai 1600-luvulta.
Maytansinoidit

Maytansiini on ensimmäisenä eristetty maytansinoidi
Maytansinoidit ovat makrosyklisiä ansamysiineihin kuuluvia orgaanisia yhdisteitä. Rakenteeltaan ne ovat maytansiinin johdannaisia. Maytansinoideilla on biologista aktiivisuutta ja monia niistä käytetään tai tutkitaan käytettäväksi muun muassa syöpälääkkeinä. Maytansinoidit poikkeavat sikäli muista antimysiineistä, että niitä esiintyy kasveissa eikä mikro-organismeissa.
Esiintyminen luonnossa ja rakenne

Ensimmäinen maytansinoideihin kuuluva yhdiste maytansiini eristettiin vuonna 1979 kelastien sukuun kuuluvasta lajista Maytenus ovatus. Sittemmin niitä on eristetty myös muista samaan sukuun kuuluvista lajeista, muista kelaskasvien heimon lajeista sekä myös eräistä tyräkkikasveista ja paatsamakasveista. Luonnossa esiintyviä maytansinoideja on vuoteen 2004 mennessä eristetty lähes 50 ja niitä ovat maytansiinin lisäksi muun muassa maytanbutiini ja maytanvaliini.
Maytansinoidien perusrakenne koostuu aromaattisesta bentseenirenkaasta, johon on liittynyt 19 atomista koostuva makrosyklinen laktaamirengas. Aromaattisessa renkaassa on substituenttina myös klooriatomi. Muita maytansinoideille tunnusomaisia rakenteellisia piirteitä ovat epoksidirengas, rengasrakenteinen karbamaatti sekä aminohappoon esteröitynyt hydroksyyliryhmä C3-asemassa. Lisäksi tunnetaan eräitä maytansinoideja kuten trefloriini ja trenudiini, joissa makrolaktaamirakenteeseen on fuusioitunut toinen 12 atomista koostuva laktaamirengas. Kasvit syntetisoivat maytansinoideja lähtien 3-amino-5-hydroksibentsoehaposta.
Biologiset ominaisuudet

Maytansinoideilla on havaittu olevan antifungisidisia ja alkueläimiä tappavia ominaisuuksia. Lääketieteellisesti tärkein ominaisuus on kuitenkin maytansinoidien syöpäsolujen kasvua estävät vaikutukset. Maytansinoidien on osoitettu olevan tehokkaita muun muassa eräitä leukemia, melanooma ja keuhkosyöpätyyppejä vastaan. Tärkeitä kliinisessä tutkimuksessa ja jo käytössäkin olevia syöpälääkkeitä ovat maytansinoidien ja vasta-aineiden konjugaatit. Tällaisia ovat esimerkiksi mertansiinin eli emtansiinin ja ravtansiinin johdannaiset trastutsumabi-emtansiini, lorvotutsumabi-mertansiini ja anetumabi-ravtansiini. Maytansinoidien syöpäkasvainten kasvua estävät ominaisuudet perustuvat siihen, että ne sitoutuvat syöpäsolujen tubuliiniin, mikä estää näiden solujen kasvun ja jakaantumisen.
Marttila

| Marttila S:t Mårtens |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Marttilan kunnantalo. Rakennuksen edustalla on Arto Ali-Eskolan kunnan vaakunaan perustuva veistos.
Sijainti:  60°35′05″N, 022°54′00″E
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Seutukunta:  Loimaan seutukunta
Kuntanumero:  480
Hallinnollinen keskus:  Marttilan kirkonkylä
Perustettu:  1409
Kokonaispinta-ala:  195,99 km² 282:nneksi suurin 2022 
– maa:  195,31 km²
– sisävesi:  0,68 km²
Väkiluku:  1 924 261:nneksi suurin 31.8.2024 
– väestötiheys:  9,85 as./km² (31.8.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  15,9 %
– 15–64-v.:  56,3 %
– yli 64-v.:  27,8 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  95,6 %
– ruotsinkielisiä:  1,0 %
– muut:  3,4 %
Kunnallisvero:  8,50 % 196:nneksi suurin 2024 
Työttömyysaste:  7,7 % (2019) 
Kunnanjohtaja:  Anne Ahtiainen
Kunnanvaltuusto:  17 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   • PS   • SDP:   7 5 4 1
Kunnan kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marttila (ruots. S:t Mårtens) on Suomen kunta, joka sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Marttilan naapurikunnat ovat Koski Tl, Lieto, Loimaa, Paimio, Pöytyä ja Salo.
Luonnonympäristö

Marttilan kunnan läpi virtaa Somerolta alkunsa saava ja Paimioon päättyvä Paimionjoki. Sen varrella on kuusi voimalaitospatoa, mutta se on myös suosittu kanoottireitti. Marttilassa on myös noin 30 kilometrin mittainen Heikolan korven eräreitistö, joka on Varsinais-Suomen pisimpiä. Koko kunnan alueella ei ole yhtään järveä.
Nimen etymologia

Nimi Marttila tulee 300-luvulla eläneestä Pyhän Martinuksen suojeluspyhimyksestä. Pyhä Martti esiintyy myös Marttilan vaakunassa, jossa hän leikkaa viittaansa antaakseen siitä palasen köyhälle.
Historia > Varhaishistoria

Marttilan alueen varhaisimmat ihmiset olivat Paimionjoen varrelle saapuneita asukkaita. Paimionjoen keskijuoksun vaiheilta on löydetty rautakautisia asuinpaikkoja muun muassa Mäntsälän kylän alueelta. Vanhimmat esinelöydöt ovat 5000 vuoden takaa.
Historia > Marttila keskiajalla

Keskiajalla Marttilan alue oli vilkas läpikulkupaikka. Marttilan halki kulki Hämeen ja Turun linnat yhdistävä Hämeen härkätie. Keskiajalla Marttilan kunta kuului Uskelan kirkkopitäjään.   Marttilan ensimmäinen kirkkorakennus sijaitsi Krouvin pellolla. Tämä jäi pois käytöstä, kun Mäntsälän kylään rakennettiin katolinen kirkko 1300-luvulla. Toinen kirkko tuhoutui maanvyörymän seurauksena 1400-luvulla. Paikkaa kutsutaan nykyisin Kellolammeksi.
Kirkollisesti Marttila irtaantui Uskelasta 1300-luvulla. Marttilan perustamisvuotena pidetään kuitenkin vuotta 1409, jolloin Marttila on mainittu ensimmäisen kerran itsenäisenä pitäjänä.  Omana hallinto- ja kirkkopitäjänään Marttila on käsittänyt laajimmillaan nykyiset Marttilan, Kosken, Karinaisten, Tarvasjoen ja osin Halikon ja Pöytyän alueet.
Keskiajalla Marttilaan oli suunnitteilla kivikirkko, jonka sakaristo valmistui vuosien 1505–1515 aikana. Sakariston rauniot löytyivät vuonna 1937. Nykyisen kirkon paikalle rakennettiin 1500-luvulla uusi puukirkko. Ennen nykyisen kirkon valmistumista käytössä oli 1640-luvulla valmistunut puinen pitkäkirkko. Nykyinen Marttilan kirkko on rakennettu vuonna 1765.
Nuijasodan päätösvaiheessa vuonna 1599 Mäntsälän kylän tienoilla käytiin Marttilan taistelu, jossa talonpoikien tukemat Kaarle IX:n ruotsalaisjoukot löivät Sigismundin puolesta taistelleet Axel Kurckin joukot. Marttilan taistelu ratkaisi katolisuuden poistumisen Suomesta. Mäntsälän kylässä sijaitsee taistelusta kertova muistomerkki. Paikalta on löydetty myös taistelusta peräisin olevia esineitä.
Liikenne

Marttilan kautta kulkevat Turusta Hämeenlinnaan vievä valtatie 10 ja sen kanssa risteävä, Aurasta Saloon johtava seututie 224. Paimionjokea sen pohjoisrannalla noudattelevat valtatien 10 eteläpuolella vanhaan Hämeen härkätiehen kuuluvat yhdystiet 12307 ja 2264, joista jälkimmäinen kulkee Marttilan keskustaajaman läpi. Valtatieltä 10 Ollilan luona Karinaisten Kyröön johtaa yhdystie 2253.
Väestö

Marttilassa asui 31.12.2021 yhteensä 1990 henkeä. Näistä suomenkielisiä oli 1916 eli 96,3% väestöstä. Ruotsinkielisiä oli 19 eli 1,0%. Vieraskielisiä oli kunnassa 55 eli 2,8%. Vieraskielisistä ryhmistä tärkeimmät olivat ukraina (18 puhujaa) ja viro (11 puhujaa).
Väestöstä 73,8% kuului vuonna 2023 Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon ja 1,5% muihin uskonnollisiin yhdyskuntiin. 24,7% ei kuulunut mihinkään uskonnolliseen yhdyskuntaan.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Marttilan väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 2 278 | 2 278 |
| 1985 | 1985 |    | 2 228 | 2 228 |
| 1990 | 1990 |    | 2 282 | 2 282 |
| 1995 | 1995 |    | 2 206 | 2 206 |
| 2000 | 2000 |    | 2 135 | 2 135 |
| 2005 | 2005 |    | 2 064 | 2 064 |
| 2010 | 2010 |    | 1 994 | 1 994 |
| 2015 | 2015 |    | 2 028 | 2 028 |
| 2020 | 2020 |    | 2 012 | 2 012 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Marttilassa oli 1 988 asukasta, joista 872 asui taajamassa, 1 095 haja-asutusalueilla ja 21:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Marttilan taajama-aste on 44,3 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Marttilan kirkonkylä.
Kylät ja kulmakunnat

Marttilassa on 23 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1973):
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Heikola  Hirvas  Hongisto  Huovaristo  Juutila  Karvela  Krouvi  Laurila  |  Lovi  Maunula  Mäntsälä  Ollila  Palainen  Pappila  Prunkila  Purhala  |  Rekoinen  Ruskolainen  Simala  Siutila  Suoniittu  Tiipilä  Vättilä  |
Paimionjoki jakaa kylät eteläisiin ja pohjoispuolen kyliin. Vain Prunkilan kylä ulottuu joen kummallekin puolelle.
Uskonnolliset yhteisöt

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Marttilassa olivat seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Marttilan seurakunta
Vuoden 2019 alusta Koski Tl ja Marttila muodostavat yhteisen Martinkosken seurakunnan.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Marttilan alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta. Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii evankelisuus. Evankelisuus tuli paikkakunnalle Kaarle Isak Nordlundin ollessa siellä pitäjänapulaisena 1841–1853 ja sillä oli huomattava vaikutus paikkakunnan uskonnolliseen elämään. Vuonna 1908 perustettiin liikkeen paikallisosasto Marttilan nuorisoliitto ja sen rinnalle vuonna 1924 Marttilan yläpään nuorisoliitto. Kummankin toiminta oli niin aktiivista, että ne rakennuttivat omat rukoushuoneensa, yläpään nuorisoliitto 1929 Loven kylään ja alapään nuorisoliitto Vättilän kylään 1933.
Muita luterilaisia kirkkokuntia edustaa Suomen vapaan evankelisluterilaisen seurakuntaliiton Marttilan vapaa evankelisluterilainen seurakunta.