stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Klooripromatsiini
Historia

Klooripromatsiini kehitettiin alun perin leikkausten yhteydessä käytettäväksi nukutusaineeksi. Ainetta valmistettiin ensimmäistä kertaa 11. joulukuuta 1950, ja se oli ensimmäinen lääke, joka vähensi psykoottisuutta.
Historia > Edeltäjä

Klooripromatsiinia edelsi 1930-luvulla kehitetty prometatsiini, myös fenotiatsiinijohdannainen, jolla oli todettu rauhoittavia ja antihistamiinisia vaikutuksia, mutta se ei itsessään ollut kyllin vahva käytettäväksi varsinaisena nukutuslääkkeenä. Sitä käytettiin jonkin verran nukutuksen esilääkityksessä, mutta tämä ei varsinaisesti tuottanut tulosta.
Prometatsiinin heikon vaikutuksen vuoksi paremman rauhoittavan lääkkeen kehittely jatkui etsimällä sitä fentiatsiiniryhmästä.
Historia > Keksiminen

Vuonna 1950 ranskalainen Rhône-Poulenc -yhtiön kemisti Paul Charpentier kehitti sarjan fenotiatsiinijohdannaisia yhdisteitä. Niistä sopivimmaksi valikoitui joulukuun 11. päivänä yhdiste, joka kantoi aluksi nimeä RP4560, ja joka nimettiin myöhemmin klooripromatsiiniksi.
Klooripromatsiinilla suoritettiin eläinkokeita rotilla. Lääke teki eläimet passiivisemmiksi ja välinpitämättömiksi ympäristön vaara- ja häiriötekijöiden suhteen. Ihmiskokeissa vuonna 1951 klooripromatsiinin todettiin aiheuttavan sedaatiota ilman nukahtamista.
Historia > Ensimmäiset ihmiskokeet

Ensimmäinen julkistettu käytännön koe suoritettiin vuonna 1951 pariisilaisessa mielisairaalassa, jossa 38 psykoottiseen potilaaseen injisoitiin klooripromatsiinia. Muutos oli dramaattisesti myönteinen. Potilaiden psykoottisuus väheni, ja nämä kykenivät kommunikoimaan ja ajattelemaan itsenäisesti.
Henri Laborit kokeili klooripromatsiinin myrkyllisyyttä antamalla sitä suonensisäisesti toiselle lääkärille. Koeluontoinen ruiske annettiin vuoden 1951 marraskuussa, noin kaksi vuotta sen jälkeen, kun Laborit oli aloittanut kokeilut antihistamiineilla sekä fentiatsiineilla. Ruiskeen saatuaan lääkäri meni vessaan ja pyörtyi siellä.
Myöhemmin oivallettiin suonensisäisen lääkeruiskutuksen aiheuttavan radikaalia verenpaineen alentumaa, mikä saattaa johtaa myöskin potilaan pyörtymiseen. Tästä syystä fentiatsiiniruiskeet tulee leikkaussalikäyttöä lukuun ottamatta antaa lihaksensisäisesti.
Myöhemmin klooripromatsiinin osoittauduttua erittäin hyvin toimivaksi akuuttivaiheen psykoosilääkkeeksi se syrjäytti insuliinishokkihoidon-, sähkövirtahoidon ja lobotomialeikkaukset, joista jälkimmäisten todettiin aiheuttavan pysyviä aivovaurioita.
Historia > Nykyisin

Nykyisin klooripromatsiini on kansainvälisesti edelleen käytössä, kuten sen kanssa samaan ryhmään kuuluvat levomepromatsiini ja promatsiinikin, mutta uudemmat, toisen polven psykoosilääkkeet, kuten olantsapiini, ketiapiini ja risperidoni, ovat suuremmaksi osaksi syrjäyttäneet ne. Suomessa tuotteen myynti on toistaiseksi lopetettu, erityiskäyttöä lukuun ottamatta.
Käyttö

Klooripromatsiinia käytetään pääasiallisesti skitsofrenian hoidossa, ja sitä voidaan käyttää myös kaksisuuntaista mielialahäiriötä sairastavien vaikeiden maniajaksojen hoidossa. Klooripromatsiini tehoaa myös tahdosta riippumattomaan hikkaan ja eri syistä johtuvaan oksenteluun.
Klooripromatsiinia annostellaan aloitusannoksena 25–50 mg kolmasti vuorokaudessa ja nostetaan annosta tarpeen mukaan. Vaikeista psykooseista tai maniasta kärsiville potilaille sairaala-annostus saattaa olla jopa 800 mg vuorokaudessa eriin jaettuna .
Klooripromatsiinia on myös käytetty katkaisemaan LSD-trippi. Näin tehtiin muun muassa vuonna 1969 Woodstock-festivaaleilla, jossa lääkäri antoi useille ”pahan tripin” eli ikävän, painajaisen omaisen kokemuksen saaneille Thorazinea tripin katkaisemiseksi. Sitä on myös käytetty totuusseerumina.
Haittavaikutukset

Klooripromatsiinin yleisiä haittavaikutuksia ovat ekstrapyramidaalioireet (parkinsonismi eli vapina ja jähmeys; tardiivi dyskinesia eli mm. pakkoliikkeet etenkin kasvojen alueella; kyvyttömyys pysyä paikoillaan; dystonia eli lihasnykäykset ja virheasennot) sekä verkkokalvorappeuma, matala verenpaine ja siitä johtuva huimaus (varsinkin ylös noustessa), sumea näkö, tukkoinen nenä, heikotus, väsymys etenkin alussa, uneliaisuus, suun kuivuminen, suolen toiminnan heikentyminen sekä lisääntynyt hikoilu ja syljen eritys.
Harvinaisempia oireita ovat virtsaamiskipu tai -vaikeudet, kosketusallergia, valoyliherkkä iho (voi aiheuttaa valoihottumaa ja ihon palamista), seksuaalinen toimintahäiriö, lihominen, rintojen arkuus, suurentuminen tai maitovuoto (myös miehillä) ja kuukautishäiriöt.
Harvinaisia haittavaikutuksia ovat sydänkohtaus, pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä, sydämen QT-ajan pidentyminen, sydämen kääntyvien kärkien kammiotiheälyöntisyys (Torsades de Pointes), silmien tai ihon kellertävyys (johtuu sappikierron ongelmista), kivulias kestoerektio, kudosten tai elinten värjäytyminen tummaksi, jyvässolukato, neutrofiilien vähentyminen, muiden valkosolujen vähentyminen, matala ruumiinlämpö, näköongelmat, auringonpistos (valoherkästä ihosta johtuen) ja valonarkuus.
Ajokyky voi heikentyä huimauksen ja väsymyksen takia.
Vaikutustapa

Klooripromatsiini salpaa D2- dopamiinireseptoreita ja parasympaattisen hermoston muskariinireseptoreita. Klooripromatsiinin rauhoittava teho vaikuttaisi liittyvän dopamiinireseptoreiden salpautumiseen, jolloin aktiivisuus ja aggressiivisuus vähenevät.
Suun kautta annosteltuna klooripromatsiinin huippupitoisuus veressä saavutetaan 2–4 tunnissa, ja sen määrä puoliintuu noin 30 tunnissa. Klooripromatsiinia kertyy elimistössä enemmän aivoihin kuin verinesteeseen.
Klooripromatsiini poikkeaa molekyylirakenteeltaan promatsiinista siten, että yksi sen kahdestakymmenestä vetyatomista on korvautunut klooriatomilla.
Aiheesta muualla

KEGG: Chlorpromazine (englanniksi)
ChemBlink: Chlorpromazine (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
näytä
keskustele
Antipsykootit()
| --- | --- |
Butyrofenonijohdokset:  benperidoli  bromiperidoli  droperidoli  fluanisoni  haloperidoli  melperoni  moperoni  pipamperoni  trifluperidoli 
Fentiatsiinijohdokset:  butaperatsiini  diksyratsiini  flufenatsiini  klooripromatsiini  levomepromatsiini  mesoridatsiini  peratsiini  perfenatsiini  perisiatsiini  pipotiatsiini  proklooriperatsiini  promatsiini  sulforidatsiini  tioridatsiini  tiopropatsaatti  tioproperatsiini  trifluoperatsiini  triflupromatsiini 
Muut tyypilliset antipsykootit:  klooriprotikseeni  flupentiksoli  klopentiksoli  loksapiini  molindoni  pimotsidi  tiotikseeni  tsuklopentiksoli 
Toisen sukupolven antipsykootit:  amisulpridi  asenapiini  iloperidoni  ketiapiini  klotsapiini  lumateperoni  lurasidoni  mosapramiini  olantsapiini  paliperidoni  perospironi  risperidoni  sertindoli  sulpiridi  tsiprasidoni  tsotepiini 
Kolmannen sukupolven antipsykootit:  aripipratsoli  brekspipratsoli  karipratsiini 
Käännös suomeksi
Toivo Kolehmainen

Toivo Kalervo Kolehmainen (1. kesäkuuta 1897 Veteli – 29. tammikuuta 1949) oli suomalainen jääkärimajuri.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Eero Leonhard Kolehmainen ja Alma Elisabeth Tynninen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1917 Nadja Guscheffin kanssa, joka kuoli vuonna 1937. Toisen kerran hän avioitui vuonna 1938 Anni Selänteen kanssa.
Opinnot

Kolehmainen kävi kuusi luokkaa Kokkolan suomalaisesta yhteiskoulua ja suoritti seitsemännen luokan Turun suomalaisessa lyseossa vuonna 1931. Hän suoritti Viipurin upseerikokelaskurssin vuosina 1918–1919 ja viestiupseerikurssin vuonna 1919 sekä taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1927 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928. Hän suoritti myös puutavarakurssin Sahateollisuuskoulussa vuonna 1945.
Jääkärikausi

Kolehmainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 4. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti vuonna 1917 Polangenissa järjestyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Kolehmainen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi komppanianvääpeliksi ja myöhemmin joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kolehmainen siirrettiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä joukkueenjohtajaksi Suomen valkoisen kaartin 9. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 14. toukokuuta 1920 nuoremmaksi upseeriksi Käkisalmen läänin rykmenttiin ja 22. syyskuuta 1920 Porin rykmenttiin, missä hänet määrättiin 9. kesäkuuta 1921 alkaen 8:nnen ja 31. joulukuuta 1923 alkaen l:sen sekä 21. syyskuuta 1925 alkaen 4. komppanian päälliköksi. Kolehmainen toimi I pataljoonan komentajan viransijaisena 1. kesäkuuta – 28. elokuuta 1929 välisen ajan. Hänet siirrettiin 31. joulukuuta 1932 alkaen Etelä-Savon kutsuntapiirin päälliköksi ja edelleen 1. heinäkuuta 1933 Mikkelin sotilaspiirin päälliköksi sekä 26. marraskuuta 1936 Tampereen rykmenttiin reservialiupseerikoulun johtajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Kolehmainen osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana 2. Prikaatissa ja osallistui taisteluihin Perojoella, Suursuolla, Leipäsuolla, Heinjoella ja Näätälässä.
Välirauhan aikana hänet komennettiin aluksi päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 9:ään ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 12:een, josta hänet siirrettiin V Armeijakuntaan. Armeijakunnasta hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi 11. Prikaatiin.
Jatkosodan puhjettua Kolehmainen siirrettiin Raahen suojeluskuntapiirin komentajaksi, josta hänet siirrettiin vielä ensimmäisenä sotavuonna Jalkaväenkoulutuskeskus 20:een päälliköksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin koulutusupseeriksi Jalkaväenkoulutuskeskus 5:een, jossa hän toimi myöhemmin pataljoonan komentajana. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Täydennyspataljoonan komentajaksi Henkilötäydennyskeskus 1:een, missä toimessa hän toimikin aina vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväentäydennyskeskus 17:ään. Armeijasta hän erosi sotien jälkeen ja siirtyi voimistelun, terveysopin ja urheilun opettajaksi Salon yhteislyseoon. Hänet haudattiin Veteliin.lähde?
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 11. huhtikuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 31. joulukuuta 1932 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania
André Bazin

André Bazin (18. huhtikuuta 1918 Angers,  Maine-et-Loire, Ranskan kolmas tasavalta – 11. marraskuuta 1958 Nogent-sur-Marne, Seine, Pariisi, Ranska) oli ranskalainen elokuva-arvostelija ja -esseisti.
Bazin opiskeli opettajaksi vuosina 1938-1941 École normale supérieure de Saint-Cloud'ssa Pariisissa, mutta ei läpäissyt suullista opetusnäytettä änkytyksensä vuoksi. Hän aloitti elokuvasta kirjoittamisen vuonna 1943. Hän oli Ranskan kommunistisen puolueen jäsen vuodesta 1948 lähtien ja toimi aktiivisesti sen teollisuustyöläisten kulttuurituntemusta edistävässä Travail et Culture -järjestössä, jota hän oli ollut perustamassa vuonna 1944. Sen parista hän löysi tulevan aviopuolisonsa tv- ja elokuvatuottaja Janine Kirschin (1923-2003). Bazin perusti elokuvakerhon Pariisiin ja useita elokuvakerhoja mm. tehtaisiin Saksassa, Algeriassa ja Marokossa sekä osallistui Biarritzin elokuvajuhlien perustamiseen vuonna 1949.
Bazin oli vuonna 1951 perustamassa elokuvalehteä Cahiers du cinéma yhdessä Jacques Doniol-Valcrozen ja toimittaja Joseph-Marie Lo Ducan kanssa. Hän toimitti lehteä kuolemaansa saakka. Hänen lehdessä vuosina 1958-1962 julkaistuista artikkeleistaan on koostettu neliosainen teos Qu'est-ce que le cinéma? (Mitä on elokuva?).
André Bazin oli sairastanut tuberkuloosin sotavuosina ja kuoli 40-vuotiaana neljä vuotta sairastamaansa leukemiaan vuonna 1958. Hänet on haudattu Nogent-sur-Marnen hautausmaalle.
Bazin julkaisi merkittäviä esseitä elokuvateoriasta, ja hänellä oli merkittävä vaikutus moniin nuoriin ranskalaisiin ohjaajiin ja ”uuteen aaltoon”. François Truffaut'n elokuva 400 kepposta on omistettu Bazinille.
Tuotanto

Bazin, André: André Bazin: Selected Writings 1943–1958 (Timothy Barnard, käännös) Caboose, Montreal,  Canada 2018. ISBN 978-1-927852-05-7
Bazin, André. (1967–1971). What is cinema? Vol. 1 & 2 (Hugh Gray, käännös, toim.) University of California Press, Berkeley, USA. ISBN 0-520-02034-0
Bazin, André: Jean Renoir (François Truffaut, Toim.; W. W. Halsey II & William H. Simon, käännös). Simon and Schuster, New York,  USA 1973. ISBN 0-671-21464-0
Bazin, André: Orson Welles: a critical view. Harper and Row, New York 1978. ISBN 0-06-010274-8
Andrew, Dudley: André Bazin. Oxford University Press, New York 1978. ISBN 0-19-502165-7
Bazin, André: French cinema of the occupation and resistance: The birth of a critical esthetic (François Truffaut, toim., Stanley Hochman, käännös) F. Ungar Pub. Co. New York, 1981. ISBN 0-8044-2022-X
Bazin, André: The cinema of cruelty: From Buñuel to Hitchcock (François Truffaut, toim.; Sabine d'Estrée, käännös) Seaver Books, New York 1982. ISBN 0-394-51808-X
Bazin, André: Essays on Chaplin (Jean Bodon, käännös, toim.) University of New Haven, New Haven, Connecticut, USA 1985. LCCN 84-52687
Bazin, André: Bazin at work: Major essays & reviews from the forties and fifties (Bert Cardullo, toim., käännös; Alain Piette, käännös) Routledge, New York 1996. (HB) ISBN 0-415-90017-4 (PB) ISBN 0-415-90018-2
Bazin, André: French cinema from the liberation to the New Wave, 1945–1958 (Bert Cardullo, toim.) Peter Lang Pub Inc, 2005. ISBN 978-0820448756. UNO Press, University of New Orleans Press, [New Orleans, La.], ©2012 ISBN 9781608010844
André Bazin and Italian Neorealism (toim. Bert Cardullo). Continuum International Publishing Group, New York & London, 2011. ISBN 978-1-4411-6710-1
La politique des auteurs, toim. André Bazin. Robert Bressonin, Jean Renoirin, Luis Buñuelin, Howard Hawksin, Alfred Hitchcockin, Fritz Langin, Orson Wellesin, Michelangelo Antonionin, Carl Theodor Dreyerin ja Roberto Rossellinin haastatteluja. (ranskaksi)
Qu'est-ce que le cinéma? (4 osaa), André Bazin, alkuperäinen julkaisu 1958–1962 (1958, 1959, 1961, 1962). Uusinta painos: Les Éditions du Cerf, 2003.
André Bazin – Écrits complets (2 osaa), éditions Macula, 2018
Tuotanto > Suomennettu tuotanto

Bazin, André: Mitä elokuva on? Toim. Peter von Bagh ja Sakari Toiviainen. Suom. Annikki Malinen. WSOY, Helsinki 1973. ISBN 951-0-05738-X
Bazin, André: Elokuvan mestareita. Toim. Peter von Bagh. Suom. Annikki Suni, Satu Laaksonen, Eija Pokkinen. Love Kirjat, Helsinki 1982. ISBN 951-835-055-8
Bazin, André: Elokuvan lajit. Toim. Peter von Bagh. Suom. Kirsi Kinnunen, Sakari Toiviainen, Leena Kirstinä. Love Kirjat, Helsinki 1990. ISBN 951-8978-18-2
Kirjallisuutta

Hirvonen, Ilpo: ”Totaalisen toiseuden arvoitus: André Bazin 100 vuotta”. Filmihullu 2/2018.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  IdRef
Kolera Suomessa

Kolera saapui Suomeen ensimmäistä kertaa vuonna 1831. Tämän jälkeen koleran pandemiat ulottuivat säännöllisesti Suomeen asti, kunnes vuosisadan vaihteen lääkäreiden keskuudesta siinneet torjuntatoimet saivat taudin esiintymisen kuriin ja hallintaan. Tärkeitä suojatoimia oli puhtaan juomaveden saanti, hygienian tärkeyden ymmärtäminen ja sairastuneiden eristys.
Koleran ensiesiintyminen Suomessa

Kolera saapui Suomeen ensimmäistä kertaa vuonna 1831, osana toista kolerapandemiaa. Tautia havaittiin kesäkuussa Viipurissa ja elokuussa jo Helsingissä ja Turussa. Senaatti määräsi talousosaston varapuheenjohtajana toimineen Anders Falckin johtamaan koleraepidemian vastaista vaikeaa taistelua. Lääkäreitä ja sairaaloita oli vähän, eikä vaarallisen taudin torjunnasta tiedetty tarpeeksi. Tiedettiin vain, että se tarttui ihmisestä toiseen. Falckin antamat ohjeet, joissa neuvottiin sairastuneita menemään lämmitettyyn saunaan kuumalla vastalla hierottavaksi, lepäämään ja hikoilemaan saunan lauteilla sekä pukeutumaan lämpimästi saunan jälkeen, luettiin kirkoissa saarnastuolista joka sunnuntai ja niitä ripustettiin painettuina julkisten rakennusten seinille eri puolilla maata. Helsingissä koleraa esiintyi aluksi Viaporin linnoituksessa, mistä se levisi itse kaupunkiin.
Jotta sairaat voitaisiin eristää terveistä jouduttiin turvautumaan tiukkoihin toimiin. Kaupungilla liikkuminen öiseen aikaan kiellettiin ankarasti, liikkumista paikasta toiseen rajoitettiin, maahan pyrkivät laivat pantiin joksikin aikaa karanteeniin ja kaduilla partioivat valkoisin käsivarsinauhoin varustetut vartijat valvomassa, etteivät saastutettujen talojen asukkaat pääse kosketuksiin ulkopuolisten kanssa. Vartijat toimittivat myös ruokaa eristettyihin taloihin. Jos talossa oli joku kuollut koleraan, eristys kesti kaksi viikkoa, minkä jälkeen rakennuksessa oli suoritettava perusteellinen puhdistus ja lopuksi savustus katajilla. Koleraepidemian aikana suoritettiin terveystarkastuksia ja puhdistautumisia (purifikaatio), joka tarkoitti vaatteiden ja matkatavaroiden savuttamista kloorikaasulla. Kirjepostia käsiteltiin tuolloin rautapihdein ja savustettiin rautalaatikoissa kloorilla sen jälkeen, kun kirjeet oli ensin pistelty reikiä täyteen.
Koska lääkäreitä oli vähän, jouduttiin avuksi ottamaan myös opiskelijoita. Kolerasairaaloissa potilaita hoidettiin oksettamalla ja sinappitaikinakääreillä. Potilaille annettiin oksetusjuurta ja käskettiin pidättämään oksennusta mahdollisimman pitkään, jotta tauti kunnollisen oksennuksen mukana häviäisi. Sinappitaikinakääreitä asetettiin pitkin selkärankaa, vatsalle ja alaraajoihin, mikä helpotti hetkeksi potilaan oloa. Tuona kesänä koleraan sairastui lääkintöylihallituksen mukaan 1 258 henkilöä. Helsingissä sairastuneita oli yli kolmesataa. Kuolleisuus oli yli 50 %.
Koleraa sisämaassa

Kolmannen kolerapandemian yhteydessä koleraa tavattiin taas Suomessa vuonna 1848. Tauti levisi Laatokan rantamilta Suomenlahden rannikkokaupunkeihin. Tällä kertaa tautia esiintyi myös sisämaassa, muun muassa Hämeenlinnassa. Sairastuneita arvioidaan olleen 1 747, ja kuolleisuus oli taas noin 50 %:n luokkaa.
Krimin sota tuo koleraepidemian taas Suomeen

Vuonna 1852 kolera iski uudestaan 6. kesäkuuta Helsingissä. Sairastuvuus oli tähänastisista epidemioista suurinta. Rannikkokaupungeista kolera levisi sisämaahan, ja sairastuneita arvioitiin olevan yli 5 000, joista noin puolet menehtyi. Krimin sota ylläpiti pandemiaa, ja sotilaita kuoli runsaasti sekä venäläisten (ilmoitettu 1 685 kolerakuolemaa) että Ahvenanmaata miehittäneiden englantilaisten ja ranskalaisten (arviolta tuhat henkeä) joukkojen keskuudessa. Sotilaiden parista levisi useita epidemioita suomalaisen siviiliväestön keskuuteen. Kaikkiaan tämän kolerapandemian arvioidaan vaatineen Suomen maaperällä noin 7 000 henkeä.
Suomalaiset vastatoimet koleran uhalle

Finska Läkaresällskapet (FLS) painotti jo vuonna 1865 kokouksessaan koleraa sairastavien juomisen tarvetta kuivumisen ehkäisemiseksi.
Suomalaisen hygienian ja vesihuollon paraneminen lievensi seuraavia koleraepidemioita selvästi, vaikka tauti levisikin vauhdilla Venäjältä Suomeen. Helsingissä oli lievä koleraepidemia vuosina 1871 ja 1872. Viidennen kolerapandemian aikaan Suomessa esiintyi tautia hajatapauksina. Yhteensä 73 koleratapausta tuli ilmi vuosina 1892-1894.
Vuoden 1893 syksyllä Silakkamarkkinoille tullut nauvolainen laivuri Johannes Mickelsson kuoli koleraan aluksessaan. Sittemmin selvisi, että sairastuneen ulosteet ja oksennukset oli kaadettu satama-altaaseen. Turvatoimenpiteinä silakka-alukset hinattiin pois satamasta ja rantaan määrättiin vartijat joksikin aikaa, koska pelättiin kaupunkilaisten ryhtyvän käyttämään saastunutta vettä. Näin Kauppatorin edustalla olevaa satama-allasta Helsingin Eteläsatamassa ryhdyttiin kutsumaan nimellä Kolera-allas.
Suomen terveydenhuollon kehityksen merkitys koleran taltuttamisessa

Kuudennen kolerapandemian aikana Suomessa todettiin vuonna 1908 vain 19 koleratapausta.
Viimeisin Suomessa tarttunut koleratapaus

Suomessa todettiin vuoden 1998 tammikuussa koleratapaus. Tartunta jäljitettiin Thaimaasta Suomeen salakuljetetettuihin sydänsimpukoihin. Yleensä Suomessa harvakseltaan ilmenevät koleratapaukset ovat tarttuneet matkailijoihin kolera-alueilla ennen Suomeen palaamista.
Basileios Suuri

Basileios Suuri Kiovan luolaluostarin mosaiikissa 1000-luvulta.
Basileioksen koottujen teosten laitos Basilii Magni Opera, 1540.
Pyhä Basileios Suuri (myös Basileios Kesarealainen; m.kreik. Βασίλειος ὁ Μέγας; 330 Kesarea, Kappadokia - 1. tammikuuta 379 Kesarea, Kappadokia) oli piispa, arkkipiispa, pyhimys, luostarien perustaja, kirkkoisä, kirkonopettaja, areiolaisuuden vastustaja ja ortodoksisen luostarilaitoksen isä. Hän oli Gregorios Nazianzilaisen ja Gregorios Nyssalaisen kanssa niin sanotut “Kolme kappadokialaista”, vaikkakin oli heistä nerokkain ja ansioitunein. Basileioksella oli suuri merkitys munkkilaitoksen kehitykselle.
Elämä

Basileios oli lähtöisin uskonnollisesta perheestä, jossa vanhemmat ja neljä hänen yhdeksästä sisaruksestaan kanonisoitiin. Hän itse opiskeli Konstantinopolissa ja Ateenassa. Hän valmistui papiksi ja munkiksi. Työssään hän taisteli kirkollista korruptiota vastaan, auttoi nälänhädän uhreja, pyrki kehittämään papistoa, vastusti pahuutta ja erotti kirkon yhteydestä Kappadokian prostituutioliikkeeseen sekaantuneet henkilöt. Basileios kuoli syntymäalueellaan 1. tammikuuta 379 luonnollisista syistä.
Basileios eli seuraavien viiden paavin hallintokausien aikana: pyhä Sylvester I (314–335), pyhä Marcus (336), pyhä Julius I (337–352), Liberius (352–366) ja pyhä Damasus I (366–384).
Hänen muistopäiväänsä vietetään 2. tammikuuta, 15. tammikuuta, 30. tammikuuta ja 14. kesäkuuta.
Elämä > Työ piispan virassa

Basileios valittiin piispaksi vuonna 370. Piispan asema antoi hänelle vallan johtaa eksarkaattia, johon kuuluvilla muilla piispoilla oli oppositioasennetta häntä kohtaan. Vaikka Basileios oli itsekin luonteeltaan kiivas, hän oli myös luova, miellyttävä ja sosiaalinen. Niipä hän henkilökohtaisesti organisoi nälänhädän aikana ruuanjakelun köyhille. Samalia Rooman valtakunnan "leipää ja sirkushuveja" -tyyppinen köyhäinapu muutettiin seurakuntien kautta annettavaksi kaikkein köyhimmille suunnatuksi avuksi.
Basileioksen kirjeenvaihto osoittaa, kuinka paljon hän pyrki tukemaan varkaiden ja prostituoitujen palaamista lailliseen elämään. Papistoa hän kannusti tyytymään vaatimattomuuteen. Hänellä oli myös rohkeutta kritisoida sellaisia virkamiehiä, jotka laiminlöivät tehtäviään. Kesarean kaupungin keskeiselle paikalle hän rakennutti Basiliad-nimisen talon, joka sisälsi köyhäintalon, vanhainkodin ja sairaalan. Kirkkoisä Gregorios Nazianzilainen sisällytti Basiliadin omaan luetteloonsa maailman seitsemästä ihmeestä.