stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orjattaresi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Orjattaresi Kirjasampo.fi:ssä
Ahola, Suvi: Klassikkokirja naisten ruumiit hyötykäyttöön alistavasta diktatuurista nousi Trumpin Yhdysvalloissa myyntilistoille – Tällainen on Orjattaresi-romaani. Helsingin Sanomat 10.2.2017.
Orjanlaakeri

| Orjanlaakeri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Aquifoliales
Heimo::  Orjanlaakerikasvit Aquifoliaceae
Suku::  Orjanlaakerit Ilex
Laji::  aquifolium
Kaksiosainen nimi
 Ilex aquifolium  L. 
Katso myös
   Orjanlaakeri Wikispeciesissä   Orjanlaakeri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Orjanlaakeri eli euroopanorjanlaakeri (Ilex aquifolium), tunnetaan myös nimellä piikkipaatsama, on orjanlaakerien sukuun kuuluva pensaslaji, joka kukkii kesäkuussa. Se voi kasvaa pieneksi puuksi, mutta on yleensä 2–3 metriä korkea. Orjanlaakerilla on nahkamaiset ja paksut lehdet, jotka ovat päältä kiiltävämmät ja tummemmat kuin alta. Lehtien reunoilla on piikkejä. Siihen kasvaa marjoja, joita syövät esimerkiksi linnut. Orjanlaakeri on hävitetty sukupuuttoon Ruotsissa, mutta se kasvaa muualla Länsi-Euroopassa ja esimerkiksi Norjassa ja Tanskassa. Sen levinneisyysalue ulottuu Aasiaan ja Pohjois-Afrikkaan, mutta Suomessa se ei menesty avomaalla. Kasvi sisältää useita alkaloideja.
Orjanlaakeri risteytyy makaronesianorjanlaakerin (Ilex perado, risteymälaji tarhaorjanlaakeri I. × altaclarensis) ja sahalininorjanlaakerin (Ilex rugosa, risteymälaji pihaorjanlaakeri I. × meservae) kanssa.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Euroopanorjanlaakeri – Ilex aquifolium
ITIS: Ilex aquifolium (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Ilex aquifolium (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q192190  Wikispecies: Ilex aquifolium  APDB: 132004  APNI: 56830  APSA: 159-1-14  ARKive: ilex-aquifolium  BioLib: 40385  Calflora: 4317  Cal-IPC: ilex-aquifolium  CoL: 6N77K  Ecocrop: 6860  eFloraSA: Ilex_aquifolium  EoL: 486842  EPPO: ILEAQ  EUNIS: 152439  FoAO2: Ilex aquifolium  GBIF: 5414222  GRIN: 19666  iNaturalist: 53856  IPA: 5744  IPNI: 83051-1  IRMNG: 10197425  ITIS: 503154  IUCN: 202963  MoBotPF: 276162  NatureServe: 2.131239  NBN: NBNSYS0000003194  NCBI: 4298  NSWFlora: Ilex~aquifolium  NZOR: 4779479a-d6af-43ff-9118-5c1c0320d0d0  NZPCN: 4099  Observation.org: 6894  Open Tree of Life: 670988  PalDat: Ilex_aquifolium  PfaF: Ilex aquifolium  PFI: 3052  Plant List: kew-2860379  PLANTS: ILAQ80  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:83051-1  RHS: 9087  Tropicos: 2000383  VASCAN: 2666  VicFlora: bff1a3c9-594a-443c-8a0c-e1732b8abd5c  WFO: wfo-0000729203
FS Oriflamme (1868)

| Oriflamme |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chantiers de l'Océan, Bordeaux
Kölinlasku:  1867
Laskettu vesille:  elokuuta 1868
Poistui palveluskäytöstä:  30. joulukuuta 1884
Tekniset tiedot
Uppouma:  500 t
Pituus:  43,45 m
Leveys:  7,40 m
Syväys:  2,5 m
Koneteho:  250-280 hv
Nopeus:  9,1-9,7 solmua
Miehistöä:  70
Aseistus
Aseistus:  1 × 19 cm Mle 1864 -tykki 1 × 12 cm tykki 2 × 4 cm tykkiä
Oriflamme oli Ranskan laivaston vuonna 1868 vesillelaskettu Chacal-luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Bordeaux'stä Chantiers de l'Océanilta ja sen köli laskettiin vuonna 1867. Alus laskettiin vesille elokuussa 1868.
Palvelus

Oriflamme poistettiin alusluettelosta 30. joulukuuta 1884.
Siitin

Aasiannorsun siitin.
Siitin eli penis on urosnisäkkäiden ja eräiden muiden urospuolisten selkärankaisten sukupuolielin, jolla uros siittää jälkeläisiä. Siemenneste ja nisäkkäillä myös virtsa poistuvat kehosta siittimen kautta.
Ihmisen siitin on enimmän aikaa veltto, mutta kiihottumisen myötä paisuvaiskudos täyttyy verellä, jolloin siitin kasvaa ja kovettuu. Siitin ja varsinkin sen kärki eli terska ovat hyvin tuntoherkkiä. Monilla eläimillä erektion korvaa siitinluu.
Ihmisen siitin > Biologiaa

Siitin sijaitsee jalkovälissä ja on kiinnittynyt häpyluuhun lantion pohjaan. Se on pitkä ja kapea elin, josta osa sijaitsee kehon sisäpuolella. Tyviosa on ihon alla ja ulottuu peräaukon lähelle.
Siittimen varsi koostuu pitkittäissuuntaisista paisuvaiskudoksista, joita kutakin ympäröi vahva sidekudoskalvo. Varsinaisia paisuvaisia on kaksi ja lisäksi kolmas, virtsaputkea ympäröivä paisuvainen. Kärki eli terska on vartta leveämpi, pehmeämpi ja väriltään tummanpunainen. Muodoltaan se on kiilamainen ja muistuttaa hieman sientä. Siitin ja varsinkin terska ovat hyvin tuntoherkkiä. Siittimen varsi voi olla sileä tai siinä voi olla pieniä nystyjä. Ne ovat talirauhasia ja tulevat usein esiin murrosiän myötä. Varren keskellä kulkee virtsaputki, jota pitkin sekä siemenneste että virtsa poistuvat kehosta. Siitintä ympäröi esinahka eli ohut, väljä iho, jonka voi tarvittaessa vetää taakse, jolloin terska paljastuu kokonaan. Siittimen alla sijaitsevat kivekset.
Siitin on enimmän aikaa veltto. Kiihottumistilassa paisuvaiskudokset täyttyvät verellä, jolloin siitin kovettuu, kasvaa ja nousee pystyasentoon. Jäykistyminen helpottaa siittimen työntämistä emättimeen ja siittiöiden kuljettamista naisen sukuelimiin. Jos yhdyntä jatkuu laukeamiseen asti, mies saa orgasmin ja siemensyöksyn. Siittiöt siirtyvät naisen elimistöön, mistä seurauksena voi olla hedelmöittyminen ja uuden elämän synty.
Lepotilassa aikuisen miehen siitin on keskimäärin 6–11 senttimetriä pitkä ja 2–4 senttimetriä paksu. Erektiossa pituus on yleensä 10–20 senttiä, keskimäärin noin 15 senttiä (yläpuolelta tyvestä kärkeen mitattuna). Erilaisten kehityshäiriöiden seurauksena siitin voi jäädä epätavallisen pieneksi tai kasvaa poikkeuksellisen suureksi. Jälkimmäinen johtuu usein ennen aikojaan alkaneesta murrosiästä.
Ihmisen siitin > Siittimen sairaudet

Siittimen vakavat epämuodostumat ovat erittäin harvinaisia. Vakavissa tapauksissa siitin voi puuttua kokonaan (afallia) tai niitä voi olla kaksi (difallia). Afalliaa esiintyy arviolta yhdellä 30 miljoonasta miehestä.
Siittimen säännöllinen peseminen on suositeltavaa, koska se vähentää terskan ja esinahan tulehtumisen riskiä. Penissyöpä ja muut siittimen kasvaimet liittyvät yleensä terskaan tai esinahkaan. Muualla alkaneet syövät voivat lähettää etäpesäkkeitä penikseen, mutta tämä on erittäin harvinaista. Kirjallisuudessa on kuvattu kolmisensataa tapausta. Alkuperäisen kasvaimen sijainti on näissä tapauksissa ollut yleensä virtsarakko (33 % tapauksista), eturauhanen (30 %), paksusuoli (17 %) tai munuainen (7 %). Siittimeen levinneen syövän ennuste on huono.
Ahdas esinahka eli fimoosi hoidetaan yleensä poistamalla esinahka. Lääkäri voi myös määrätä salvaa kireän esinahan hoitoon.
Ihmisen siitin > Siittimen muokkaaminen

Siittimen rituaalista muokkaamista on harjoitettu tuhansien vuosien ajan. Ympärileikkaus on yleensä lapsuusiässä tehtävä leikkaus, jossa esinahka poistetaan. Poistoleikkauksien syyt ovat yleensä uskonnolliset, mutta niitä tehdään myös hygieniasyistä. Mahdollisten haittavaikutusten vuoksi ympärileikkaus on kiistanalainen käytäntö. Hellenistisenä aikana sekä holokaustin aikana jotkut juutalaiset pyrkivät salaamaan ympärileikkauksen venyttämällä siittimen tyven ihoa.
Siittimen suurennusleikkaus on melko harvinainen operaatio, jossa penistä pidennetään tai paksunnetaan kirurgisesti. Pidennysleikkauksessa siitintä kannatteleva nivelside katkaistaan, jolloin siitin työntyy ulommaksi kehosta. Leveyttä lisätään siirtämällä siittimeen kehon rasvaa.
Syväviillossa siittimen alapintaan tehdään viilto, jonka kautta virtsa ja siemenneste poistuvat, ellei sitä peitetä esimerkiksi sormella. Siitintä on venytetty sitomalla siihen painoja, jolloin se voi venyä jopa 30–45 senttimetrin mittaiseksi. Siitin voidaan myös lävistää tai sen muotoa muokata erilaisilla implanteilla, joiden tarkoitus on lisätä seksuaalista mielihyvää.
Ihmisen siitin > Kulttuuriset merkitykset

Siitin samaistetaan usein miessukupuoleen ja maskuliinisuuteen. Vastaavasti erektio assosioituu voimaan ja impotenssi heikkouteen. Koska mies voi kiihottua tahtonsa vastaisesti ja tämä näkyy siittimen kovettumisessa, siitintä on pidetty sekä mahtavana luonnonvoimana että ihmisen eläimellisten piirteiden symbolina. Teologiassa siihen on assosioitu ihmisen taipumus syntiin. Fallossymbolit ovat yleisiä vallan symboleja. Myös abstrakti tai tahattomasti siitintä muistuttava muoto tai kuva voidaan tulkita fallossymboliksi.
Antiikin Kreikassa miesten alastomuus oli urheiluharjoituksissa ja -tapahtumissa yleistä. Mies saattoi myös paljastaa siittimensä himoitsemalleen naiselle osana kosiskelumenoja. Kreikkalaiset kuvasivat barbaarien ja orjien siittimet isoiksi ja omansa lyhyiksi ja ohuiksi. Euroopassa käytettiin 1400- ja 1500-luvuilla kalukukkaroksi kutsuttua vaatekappaletta, joka peitti siittimen mutta toisaalta myös korosti sitä. Viktoriaanisena aikana sukuelimiin ja ruumiintoimintoihin suhtauduttiin äärimmäisen pidättyväisesti, eikä siitintä tuolloin juurikaan edes mainittu.
Monet miehet ovat huolissaan siittimensä koosta ja pelkäävät sen olevan liian pieni. Huolta voimistaa siittimen samaistuminen miehisyyteen sekä pornografian keskittyminen keskimääräistä isompiin peniksiin. Filosofi Susan Bordo on verrannut miesten huolta siittimensä koosta naisten huoleen ylipainosta.
Laajalle levinneen urbaanilegendan mukaan siittimen koko korreloisi ihmisrodun kanssa, mutta väite ei pidä paikkaansa.
Sigmund Freudin ajattelussa siittimellä on tärkeä rooli mies- tai naisidentiteetin kehityksessä. Kastraatiopelko ja peniskateus ovatkin psykoanalyysin keskeisiä käsitteitä.
Siitin muilla lajeilla

Joidenkin eläinlajien siittimissä on siitinluu, jonka tarkoituksena on olla siittimen lisätukena. Siitinluu ei ole yhteydessä muuhun luurankoon. Eläimiä, joilla on siitinluu, ovat muun muassa siilit, päästäiset ja muut hyönteissyöjät, lepakot, jyrsijät ja lihansyöjät.
Ihmisapinoista suurin siitin on ihmisellä, pienin gorillalla. Simpanssilla se on kooltaan näiden väliltä. Useimmista kädellisistä poiketen ihmisellä ei ole siitinluuta.
Kirjallisuutta

Heusala, Kari: Penis: Asento ja lepo.  Järvenpää:  Monimediatalo, 1997.  ISBN 952-90-9448-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Väestöliitto – Penis (Arkistoitu – Internet Archive)
Erektion eteneminen.
Hedelmällisyyden ja mieskunnon jumala Priapos. Pompeijin raunioista löytynyt fresko.
Sikosalmi (joki)

| Sikosalmi |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Suonenjoki
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71), Pieksäjärven v−alue (14.79)
Pinta-ala:  350,3 km²  
Järvisyys:  12,46 % 
Pääuoman pituus:  51 km 
Pääuoman osuudet:  Sikosalmi ←Leväjärvi ←Kutujärvi ←Kutujoki ←Haapajärvi ←Haapajoki ←Pieksänjärvi ←Surnuinjoki ←Kirkko−Surnui ←Surnuinvälijoki ←Pohjois−Surnui
Yhtyy:  Rautalammin reitti
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Leväjärvi, Levä
 :  62.58636°N, 27.05918°E
Laskupaikka:  Koskelovesi, Levä 
 :  62.5975°N, 27.04935°E
Sivu-uomat:  Koirapuro 
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  97,6 m  
Laskukorkeus:  97,6 m  
Korkeusero:  0 m
Pituus:  1,4 km  
Leveys:  40 – 50 m  
Kaltevuus:  0 m/km
Keskivirtaama:  2 – 5 m³/s  
Muuta
Sikosalmi on Pohjois-Savon Suonenjoen Levässä sijaitseva noin kilometrin pituinen joki, joka muodostaa Pieksäjärven valuma-alueen 51 kilometriä  pitkän pääuoman alajuoksun. Joen osuus alkaa Leväjärvestä ja laskee Koskeloveteen.
Yleistä

Sikosalmi on nimestään huolimatta joki, jonka vesi virtaa korkeuserosta päätellen suhteellisen hitaasti. Edellinen merkittävä korkeusero löytyy Leväjärven ja Kutujärven välisestä koskesta, jossa on 1,2 metrin pudotus. Sikosalmi, joka on vain 1,4 kilometriä pitkä, alkaa 250 metriä valtatien 9 yläpuolelta Leväjärven kapenevana luusuana. Ennen valtatien sijaa on entisen kylätien silta. Sillan kohdilla on joki hieman kapeampi, mutta yleensä on joki 40–50 metriä leveä. Joen rannat ovat loivarinteiset ja myös joki on matala. Rannat ovat soistunutta metsämaata ja rantaan ulottuvaa peltomaata on vain Leväjärven rannassa. Joen alaosan pohjoisrantaan laskee Koirapuro. Rantaan on rakennettu korkeintaan kolme vapaa-ajan asuntoa.
Luontoarvoja

Sikosalmen rannat ovat maisemallisesti edustavia. Alaosan itäranta on rauhoitettu rantojensuojelualueeksi osana Natura 2000-hanketta Kurkivuori-Rimminluhta-Sikosalmi-alueessa (FI0600016, 91 hehtaaria). Rannat on pääosin karua nevaa, jossa kasvaa punakämmekkää, ja rämettä. Koirapuron varressa on luhtaista korpea, jossa kasvaa esimerkiksi harmaaleppää, hiirenporrasta ja velholehteä. Puroa molemmilla puolilla on raatevaltaisia alueita, jossa kasvaa mäntyä, koivua ja kuusta.
Hydrologiaa

Sikosalmen yläpuolisen valuma-alueen mitattua keskivirtaamaa (MQ) ei tässä tiedetä. Pieksäjärven valuma-alueen pinta-ala on 350 neliökilometriä ( km²), mutta myös arvoa 430 km² käytetään . Valuma-alueen järvisyys on 12,5 % (tai 11,0 % ). Virtaamalle saadaan alarajan arvio käyttämällä yläjuoksulla sijaitsevan Pieksänjärven keskivirtaamaa, joka on määritetty järven luusuassa. Se on 2,2 kuutiometriä sekunnissa (m³/s, MQ), kun lisäksi tiedetään keskiylivirtaama (MHQ) 8,1 m³/s, ylivirtaama (HQ) 13,7 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 0,2 m³/s. Vuonna 1980 julkaistussa Koski-inventoinnissa ilmoitetaan ylempänä Haapakoskessa keskivirtaamaksi 1,8 m³/s. Yläraja keskivirtaamalle saadaan laskemalla Rautalammin reitille kuuluvan Koskelovesi–Miekkaveden yläpuolisen Nokisenkosken ja alapuolisen Tyyrinvirran virtaamaero. Koski-inventioinnissa ilmoitetaan Nokisenkosken keskivirtaamaksi 40 m³/s ja Tyyrinvirran 45 m³/s, jolloin erotukseksi tulee 5 m³/s. Sikosalmen virtaama on siten noin 2–5 m³/s.
Vesistösuhteita

Sikosalmi sijaitsee Kymijoen vesistöalueen (14) Rautalammin reitin valuma-alueella (14.7). Joki alkaa Leväjärvestä, joka sijaitsee Pieksäjärven valuma-alueen (14.7) puolella Leväjärven–Kutujoen alueella (14.791), ja virtaa Konneveden alueen (14.71) puolelle Koskeloveteen, joka sijaitsee Koskeloveden alueella (14.713). Pieksäjärven valuma-alue loppuu valtatien 9 sillalle, josta Konneveden alue alkaa.
Historiaa

Leväjärven luusuassa Sikosalmen rannassa on sijainnut Koskelon leirintäalue, joka näkyy sekä vuoden 1973 että vielä 1998 peruskartoissa. Näissä kartoissa ei ole vanhan tien siltaa, joka näkyy Karttapaikan kartassa vuonna 2023.
Aiheesta muualla

Sovijärvi, Kai: Sikosalmen pienempi silta, Instagram (valokuva)
HMS Orion (1879)

| HMS Orion |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Samuda Brothers, Cubitt Town
Kölinlasku:  1875
Laskettu vesille:  23. tammikuuta 1879
Palveluskäyttöön:  3. heinäkuuta 1882
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1913
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 870 t
Pituus:  74,68 m
Leveys:  15,85 m
Syväys:  6,4 m
Koneteho:  4 040 ihp
Nopeus:  12,2 solmua
Miehistöä:  250
Aseistus
Aseistus:  4 x RML 12 tuuman 25 ton tykkiä 4 x BL 20 naulan tykkiä 2 x 14" torpedoputkea
HMS Orion oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1879 vesillelaskettu Belleisle-luokan ironclad taistelulaiva.
Valmistus

Osmanien valtakunta tilasi vuonna 1874 Samuda Brothersilta Ahmed Pashan suunnitteleman aluksen  ja sen köli laskettiin vuonna 1875 nimellä Büruc-i-Zaffer. Britannian kuninkaallinen laivasto pakkolunasti aluksen 13. helmikuuta 1878 Venäjän kanssa syttyvän sodanuhan vuoksi. Alus laskettiin vesille 23. tammikuuta 1879 nimettynä HMS Orioniksi luokiteltuna panssarikorvetiksi. Alus luokiteltiin myöhemmin 2. luokan taistelulaivaksi ja edelleen rannikkopanssarilaivaksi.
Palvelus

Alus siirrettiin vuonna 1902 torpedoveneiden emälaivaksi Maltalle. Alus muutettiin vuonna 1909 Devonportissa varastolaivaksi, jolloin se samalla nimettiin HMS Orontesiksi. Alus myytiin romutettavaksi 19. kesäkuuta 1913 Maltalla.
Organolitiumyhdisteet

Organolitiumyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät litiumin ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Organolitiumyhdisteet ovat erittäin voimakkaita emäksiä ja nukleofiilejä.
Rakenne ja ominaisuudet

Alkyylilitumyhdisteet ovat hyvin emäksisiä ja reagoivat voimakkaasti hapen ja happamia protoneja sisältävien yhdisteiden, kuten veden, alkoholien, fenolien ja karboksyylihappojen kanssa. Tämän vuoksi niitä säilytetään liuoksina, joissa organolitiumyhdistettä on 5–25 massaprosenttia ja liuottimina käytetään hiilivetyjä ja säilytetään inertin ilmakehän esimerkiksi typpi-ilmakehän alaisuudessa.
Kiinteänä organolitiumyhdisteet muodostavat oligomeereja. Tyypillisimmät rakenteet ovat dimeerit, tetrameerit ja heksameerit. Esimerkiksi tetrameeri muistuttaa rakenteeltaan kuutiota. Organilitumyhdisteet muodostavat oligomeeriaggregaatteja myös liuoksissa, mutta aggregaattien rakenne riippuu liuoksesta. Esimerkiksi fenyylilitium on dietyylieetteriliuoksessa joko dimeerinä tai tetrameerinä, mutta tetrahydrofuraani-, dimetoksietaani- tai tetrametyylietyleenidiamiiniliuoksessa se on pääasiassa dimeerinä. Tämä johtuu siitä, että nämä liuottimet kykenevät kelatoimaan litiumatomeja.
Valmistus

Tyypillisin tapa valmistaa organolitiumyhdisteitä on alkyyli- tai aryylihalidin, tyypillisimmin kloridin, reaktio litiummetallin kanssa. Tämä prosessi kuvattiin ensimmäisen kerran vuonna 1930 ja on vieläkin teollisessa käytössä. Sivutuotteena muodostuu litiumhalideja.Reaktiossa käytetään liuottimena eetteriä tai hiilivetyjä, kuten sykloheksaania tai bentseeniä. Reaktiota katalysoi pieni määrä natriummetallia litiummetallin joukossa.
Aromaattisia, tai tyydyttymättömiä allyylisiä tai vinyylisiä organolitiumyhdisteitä valmistetaan usein transmetallaation avulla. Siinä litiummetalli reagoi toisen organometalliyhdisteen esimerkiksi organotinayhdisteen tai organoelohopeayhdisteen kanssa.
Aromaattisia organolitiumyhdisteitä voidaan valmistaa myös ortolitioinnin avulla.
Käyttö

Organolitiumyhdisteet reagoivat monien karbonyyliyhdisteiden, kuten aldehydien, ketonien, karboksyylihappojen ja esterien kanssa muodostaen alkoholeja. Happohalogenidien, kuten happokloridien kanssa ne reagoivat muodostaen ketoneja. Lisäksi ne ovat erittäin emäksisiä ja happamia vetyjä sisältävien yhdisteiden kanssa. Muita organolitiumyhdisteiden reaktioita ovat muun muassa reaktiot oksiimien kanssa, jolloin muodostuu amiineja ja reaktiot syanaattien kanssa, jolloin muodostuu imiinejä. Lisäksi organolitiumyhdisteitä käytetään muiden organometalliyhdisteiden valmistuksessa.
Tyypillisimpiä käytettyjä organolitiumyhdisteitä ovat metyylilitium, n-butyylilitium, sek-butyylilitium, tert-butyylilitium ja fenyylilitium.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organolitiumyhdisteet Wikimedia Commonsissa
Esimerkkejä organolitiumyhdisteiden aggregaateista
Manuel Ortiz (nyrkkeilijä)

| Manuel Ortiz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Manuel Ortiz
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1916 Corona, Kalifornia
Kuollut: 31. toukokuuta 1970 San Diego, Kalifornia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Nyrkkeilijä
Pituus:  163  cm
Painoluokka:  kääpiösarja
Kätisyys:  Oikeakätinen, eli nyrkkeilytermein orthodox
Ammattilaistilastot
Ottelut:  129
Voitot:  96
– tyrmäysvoitot:  49
Tappiot:  30
Ratkaisemattomat:  3
Manuel Ortiz (2. heinäkuuta 1916 Corona, Kalifornia – 31. toukokuuta 1970 San Diego) oli yhdysvaltalainen kääpiösarjan (51–54 kg) ammattinyrkkeilijä.
Manuel Ortizin ensimmäinen vastustaja helmikuussa 1938 oli Benny Goldberg, jolle hän hävisi. Hän saavutti kääpiösarjan maailmanmestaruuden 7. elokuuta 1942 Los Angelesissa voitettuaan pistein Lou Salican. Hän puolusti titteliään menestyksekkäästi 14 kertaa kunnes 6. tammikuuta 1947 San Franciscossa menetti sen Harold Dadelle ja voitti sen takaisin samana vuonna 11. maaliskuuta Los Angelesissa. Vasta 31. toukokuuta 1950 Johannesburgissa käydyssä ottelussa hän menetti mestaruutensa lopullisesti hävittyään pistein eteläafrikkalaiselle Vic Toweelille.
Ortiz voitti yhteensä 98 ottelua, hävisi 29, tasapeleiksi tuomittiin kolme. Vain kerran hänet tyrmättiin.
Aiheesta muualla

Ottelut Boxrecin sivuilla
boxingpress.de - tilastoa (Arkistoitu – Internet Archive)
Carlos Ortiz

Carlos Ortiz vuonna 1966.
Carlos Ortiz (9. syyskuuta 1936 Ponce – 13. kesäkuuta 2022 New York) oli puertoricolainen ammattinyrkkeilijä.
Ortiz aloitti ammattinyrkkeilyuransa vuonna 1955, jolloin hän tyrmäsi Harry Bellin New Yorkissa Yhdysvalloissa. Hän pysyi mieluiten Uuden-Englannin osavaltioissa, lähinnä Massachusettsista New Jerseyyn.
Ortiz piti hallussaan kevyen välisarjan maailmanmestaruutta 12.6.1959–1.9.1960 ja saavutti kevyen sarjan maailmanmastaruuden 21. huhtikuuta 1962 voitettuaan Joe Brownin. Hän menetti mestaruutensa lopullisesti vasta 29. kesäkuuta 1968 Carlos Teo Cruzille. Mestaruus oli tosin huhtikuusta marraskuuhun 1965 väliaikaisesti Ismael Lagunalla.
Yhteensä Ortiz saavutti ammattilaisurallaan 61 voittoa, seitsemän häviötä ja yhden ratkaisemattoman.
Aiheesta muualla

Carlos Ortiz BoxRec.com. (englanniksi)
Orvar

| Orvar |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  6. heinäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  ’nuolta’ merkitsevän muinaisnorjalaisen sanan genetiivimuoto 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Orvar on pohjoismainen miehen etunimi. Se on lähtöisin Islannista. Nimi pohjautuu muinaisnorjan sanaan, joka merkitsee nuolta.
Suomessa Orvar-etunimeä on käytetty vain vähän. Digi- ja väestötietoviraston mukaan tämännimisiä miehiä on tilastoitu vuoteen 2020 mennessä alle 50. Nimi on kuitenkin päässyt kalenteriin: suomenruotsalaisessa almanakassa Orvarin nimipäivä oli alun perin 29. toukokuuta, mutta vuodesta 2015 alkaen se on ollut 6. heinäkuuta.
Orvarilla on nimipäivä myös Ruotsissa (18. syyskuuta).
Tunnettuja Orvareja

Orvar Bergmark (1930–2004), ruotsalainen jalkapalloilija ja jääpalloilija
Orvar Löfgren (s. 1943), ruotsalainen kansatieteilijä
Orvar Nilsson (1919–2008), talvi- ja jatkosotaan osallistunut ruotsalainen sotilas
Orvar Odd, oik. Oscar Patric Sturen-Becker (1811–1869), ruotsalainen runoilija, toimittaja ja poliitikko
Orvar Trolle (1900–1971), ruotsalainen uimari ja olympiamitalisti
Ornitiinitranskarbamylaasi

Malli ihmisen ornitiinitranskarbamylaasin rakenteesta
Ornitiinitranskarbamylaasi eli ornitiinikarbamoyylitransferaasi on entsyymi, joka osallistuu eläimillä ureakiertoon. Entsyymin substraatteja ovat ornitiini ja karbamoyylifosfaatti, ja sen tuotteina muodostuu sitrulliinia ja fosfaatti-ioneja. Ornitiinitranskarbamylaasin EC-numero on EC 2.1.3.3 ja CAS-numero 9001-69-8.
Bakteereilla ja kasveilla ornitiinitranskarbamylaasi osallistuu arginiiniaminohapon biosynteesiin.
Toiminta

Nisäkkäiden ornitiinitranskarbamylaasi on rakenteeltaan trimeeri, eli se koostuu kolmesta alayksiköstä. Kussakin alayksikössä on sitoutumiskohtansa karbamoyylifosfaatille ja ornitiinille. Ihmisellä entsyymi on aktiivinen pääasiassa maksan mitokondrioissa.
Orniinitranskarbamylaasin katalysoiman reaktion ensimmäinen vaihe on nukleofiilinen asyylisubstituutio. Ornitiinin sivuketjun aminoryhmä toimii nukleofiilina ja hyökkää karbamoyylifosfaatin karbonyyliryhmään. Muodostuneessa tetraedrimäisessä välituotteessa tapahtuu varauksensiirtoja, joiden seurauksena fosfaatti-ionista tulee hyvä lähtevä ryhmä ja fosfaatti-ioni ja sitrulliini irtoavat entsyymistä. Eräät aminohapot, kuten norvaliini, leusiini ja α-aminovoihappo ovat ornitiinitransaminaasin inhibiittoreita.
Aiheesta muualla

Ornitiinitranskarbamylaasin puutos
Ornitiinitranskarbamylaasin katalysoiman reaktion mekanismi