stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dongxiangit
Historia

Nimitys Dongxiang on alun perin ollut paikannimi, joka tarkoittaa itäistä kylää. Dongxiangien oma nimitys kansalleen on Santa, joka on johdettu mongolin kielen sanasta Sartaq, joka puolestaan viittaa muslimeihin tai turkestanilaisiin. Dongxiangien oman perinteen mukaan he polveutuvat Keski-Aasiasta nykyisille alueilleen Mongolivaltakunnan aikana tuoduista käsityöläisistä ja sotilaista. Toisen teorian mukaan he ovat hui-kiinalaisten vaikutuksesta islamiin kääntyneitä monguoreja. Aikalaislähteitä dongxiangien muodostumisesta omaksi kansakseen ei ole.
Kiinassa dongxiangeja hallittiin hui-kiinalaisten tapaan osana tavallista piirikuntajärjestelmää ja heiltä puuttui näin omat autonomiset yksikkönsä, jollaisia oli esimerkiksi monguoreilla ja juguureilla. Heitä hallittiin niin sanotun tusijärjestelmän kautta, jossa sana tusi viittaa paikallisten kansojen keskuudesta kiinalaisten valitsemiin päälliköihin. Dongxiangien joukossa tiedetään olleen yksi tusi, jonka virka perustettiin vuonna 1725 ja lopetettiin 1900-luvulla.
Vuonna 1781 dongxiangit ottivat osaa suufilaiseen kapinaan, jonka Qing-dynastian joukot kuitenkin kukistivat. Tämän seurauksena monet kylät tuhoutuivat ja islamin seuraamista alettiin valvoa tarkasti keskusvallan taholta. Tämä ei kuitenkaan estänyt Hui-kapinaa puhkeamasta vuonna 1862. Yksi kapinan paikallisista johtajista oli dongxiangi Ma Wuzhen, joka antautui vuonna 1872 palveli sittemmin Qing-dynastian armeijassa. Dongxiangit ottivat myös osaa kapinaan vuosina 1895–1896, joka sekin kukistettiin.
Kiinan tasavallan aikana dongxiangien asuinalue jaettiin neljään piirikuntaan vuonna 1930. Paikallinen hui-kiinalainen sotapäällikkö Ma Bufang perusti valtansa paljolti muslimisotajoukoilleen ja niinpä monet dongxiangit otettiin asepalvelukseen. Dongxiangi armeijakarkuri Mutefeile johti verotuksesta syntynyttä kapinaa vuonna 1943. Kiinan kommunistien voitettua Kiinan sisällissodan he yhdistivät dongxiangien asuinalueet 1950 autonomiseksi alueeksi, joka vielä nimitettiin uudelleen autonomiseksi piirikunnaksi vuonna 1955. Samalla otettiin käyttöön termi dongxiang dongxianginkielisen santa-termin sijaan. Vuonna 1981 perustettiin vielä toinen autonominen piirikunta Jishishaniin, jonka dongxiangit jakavat salaarien ja baoanien kanssa.
Kulttuuri

Käytännössä kaikki dongxiangit ovat muslimeja, mutta he jakautuvat useisiin eri koulukuntiin. Vuonna 1954 dongxiangeista 67 % kuului johonkin yhdeksästä suufilaisesta menhuanista eli loosista. Dongxiangi Ma Wanfu (1853–1934) toi tehtyään pyhiinvaelluksen Mekkaan mukanaan wahhabilaisen, suufilaisuuden vastaisen Ikhwan-liikkeen. Kulttuurivallankumouksen aikana uskonnon harjoittajia sorrettiin. Sittemmin islamin harjoittaminen on ollut vapaampaa, mutta Kiinan keskushallinto suhtautuu siihen edelleen varauksellisesti islamilaisen terrorismin pelossa.
Suurin osa dongxiangeista saa edelleen elantonsa maanviljelyksestä. He kasvattavat esimerkiksi perunaa, vehnää, hirssiä ja maissia.
Aiheesta muualla

The Dongxiang ethnic minority (englanniksi)
Oliver Corff: The Dongxiang Mongols and Their Language (englanniksi)
Donxiangimies valokuvassa.
Unryū-luokka

| Unryū-luokka / 雲龍型航空母艦 |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  Amagi: 17 150 t (standardi) 22 800 t (kuormattu) Katsuragi:17 260 t (standardi) 22 534 t (kuormattu)
Pituus:  223 m (vesiraja) 227,4 m (kokonaispituus)
Leveys:  22 m
Syväys:  7,85 m
Koneteho:  152 000 shp
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  1595
Aseistus
Meritorjunta:  65 × lentokonetta
Ilmatorjunta:  12 × 127 mm/40 type 89 -ilmatorjuntatykkiä 51 × 25 mm/40 -ilmatorjuntatykkiä
Unryū-luokka (jap. 雲龍型航空母艦, unryū-gata kōkūbokan) oli keisarillisen Japanin laivaston kuudentoista aluksen muodostama lentotukialusluokka toisessa maailmansodassa. Lopulta aluksista valmistui ainoastaan kolme ennen sotatoimien päättymistä.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Unryū | Yokosukan laivastoarsenaali | 1. elokuuta 1942 | 25. syyskuuta 1943 | 6. elokuuta 1944 | upotettu 19. joulukuuta 1944 |
| Amagi | Mitsubishi, Nagasaki | 15. lokakuuta 1943 | 10. elokuuta 1944 | upotettu 24. heinäkuuta 1945 |  |
| Katsuragi | Kuren laivastoarsenaali | 8. joulukuuta 1942 | 19. tammikuuta 1944 | 15. lokakuuta 1944 | poistettu 20. lokakuuta 1945 romutettu 1946-1947 |
| Kasagi | Mitsubishi, Nagasaki | 14. huhtikuuta 1943 | 19. lokakuuta 1944 | ei | romutettu 1947 |
| Aso | Kuren laivastoarsenaali | 8. kesäkuuta 1943 | 1. marraskuuta 1944 | ei | romutettu 1947 |
| Ikoma | Kawasaki, Kobe | 5. heinäkuuta 1943 | 17. marraskuuta 1944 | ei | romutettu 1947 |

Lisäksi yhdentoista aluksen töitä ei edes aloitettu.
Akhat

Akhat ovat etninen ryhmä Burman, Kiinan, Thaimaan, Laosin ja Vietnamin alueilla. Heitä on yhteensä noin 430 000, joista 180 000 asuu Burmassa, 150 000 Kiinassa, 59 000 Laosissa, 34 000 Thaimaassa ja 10 000 Vietnamissa. Akhan kieli kuuluu lolo-burmalaisiin kieliin.
Historia

Akhojen perimätietoon liittyy heidän muuttoaaltonsa useiden jokien yli. Tutkijat ovat yhtä mieltä siitä, että jonkinlainen muuttoliike tapahtui, mutta lähtöpaikka on epäselvä. Jotkut pitävät lähtöpaikkana Tiibetin rajaseutua ja toiset taas Yunnania, joka on nykyisin akhojen pohjoisinta asuinseutua. Osa tutkijoista pitää akhoja hanien alaryhmänä ja sellaiseksi heidät Kiinassa myös virallisesti lasketaan. Heidän tiedetään paikallisen kuninkaan akhojen kanssa solmiman sopimuksen perusteella saapuneen Burman puoliseen Shanin osavaltioon 1860-luvulla tai hieman aikaisemmin. Sieltä käsin heitä tuli myös Thaimaahan vielä saman vuosisadan aikana.
Kulttuuri

Akhojen ruokavalion perustan muodostaa riisi, jota viljellään kaskiviljelyllä. Riisiä ei näin viljellä tunnetumpaan tapaan vesialtaissa, vaan riittävä kosteus saadaan yksinomaan sadevedestä. Vesialtaitakin on tosin rakennettu paikoille joilla vettä riittää. Metsästystä harjoittavat miehet, kun taas naiset valmistavat esimerkiksi vaatteet. Naiset valmistavat myös ruuaksi käytettävän riisin miesten valmistaessa metsästämänsä lihat.
Akhojen perinteinen usko eli zah on sekoitus animismia ja esi-isien palvontaa. Esi-isiltä pyydetään siunauksia, joilla voidaan vaikuttaa esimerkiksi hedelmällisyyteen sekä ihmisten, viljakasvien ja kotieläinten terveyteen. Uskontoon kuuluu myös jumaluus, joka loi taivaan ja maan, sekä säännöt joiden mukaan akhat elävät. Tähän jumaluuteen ei kuitenkaan pyritä saamaan samalla tapaa yhteyttä kuin esi-isiin. Lähetyssaarnaajien vaikutuksesta akhoja on myös kääntynyt protestanttisiksi ja katolilaisiksi kristityiksi, jotka asuvat usein erillään perinteistä uskoaan harjoittavista akhoista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Burmalainen piirros akhoista 1900-luvun alusta.
Akhanainen perinteisessä asussa Laosissa.
Unkarin kansallismuseo

| Unkarin kansallismuseo Magyar Nemzeti Múzeum  |
| --- | --- |


Tyyppi:  Kansallismuseo, museorakennus 
Osoite:  Múzeum körút 14–16.  
Sijainti:  Budapest VIII. kaupunginosa 
Perustettu:  1802  
Johtaja:  Varga Benedek (2016–)
Kotisivut:  mnm.hu/en 
Koordinaatit:  47°29′28″N, 19°03′47″E
 fiUnkarin kansallismuseo 
   
Unkarin kansallismuseo on Unkarin pääkaupungissa Budapestissa sijaitseva museo, jonka tehtävä on Unkariin liittyvän historiallisen aineiston kerääminen, säilyttäminen ja käsitteleminen sekä sen esittely yleisölle. Museon kokoelmissa on yli miljoona esinettä. Se sijaitsee VIII osa-alueella Pienellä kehäkadulla, joka on sen kohdalla nimetty Múzeum körútiksi (suom. Museon kehäkatu).
Historiaa

Vuonna 1802 kreivi Ferenc Széchényi lahjoitti yksityiskokoelmansa "kansakunnalle" Unkarin kansallismuseon perustamiseksi. Kokoelma sijoitettiin aluksi luostariin Pestiin. Vuoden 1807 valtiopäivät julistivat kokoelman kansalliseksi omaisuudeksi ja pyysivät kansalaisia tekemään lahjoituksia uudelle museolle. Yksi tärkeimpiä lahjoituksia oli Julia Festetichin mineraalikokoelma, josta tuli myöhemmän Luonnonhistoriallisen museon perusta. Lahjoitusten lisäksi kokoelma kartutettiin ostamalla: esimerkiksi vuoden 1832–1836 valtiopäivät ostivat Miklós Jankovichin arvokkaan kokoelman.
Samoilla valtiopäivillä myönnettiin rahoitus uudelle, itsenäiselle museorakennukselle. Rakennuksen suunnittelijaksi valittiin Mihály Pollack, Unkarin uusklassismin ajan johtava arkkitehti. Rakennustyöt alkoivat 1837 ja päättyivät kymmenen vuotta myöhemmin. Vuosina 1926 ja 1927 museoon tehtiin peruskorjaus, jolloin ullakolle rakennettiin uudet varastotilat.
1800-luvun jälkipuolella museorakennus kävi pieneksi yhä laajenevalle kokoelmalle, ja lisäksi kansainvälisessä museologiassa alettiin korostaa erikoisalojen museoiden merkitystä. Siksi osa kansallismuseon kokoelmista siirrettiin 1872 Taideteollisuusmuseoon ja 1896 Unkarin taidemuseoon. Vuonna 1949 Kansallismuseosta erotettiin Kansatieteellinen ja Luonnonhistoriallinen museo ja perustettiin erillinen kansalliskirjasto.
Vuonna 1960 Kansallismuseoon liitettiin hallinnollisesti eräitä toisilla paikkakunnilla sijaitsevia museoita: Kuningas Matiaksen museo Visegrádissa, Rákóczin museo Sárospatakissa ja Lajos Kossuthin museo Monokissa. Vuonna 1985 siihen liitettiin vielä Esztergomin linnamuseo.
Museo oli merkittävä roolissa vuoden 1848 vallankumouksessa. Runoilija Sándor Petőfi lausui museon portailta 15. maaliskuuta 1848  ensimmäisen kerran uuden kansallislaulun sanat: "Vannokaa: ei enää meitä orjiks saa!" Samana vuonna Unkarin ensimmäisen edustuksellisen parlamentin ylähuone piti kokouksensa museossa, ja ylähuone kokoontui siellä siihen asti, kunnes parlamenttitalo valmistui. Kansallismuseosta on tullut Unkarin kansan vapauden symboli, ja vuoden 1848 muistopäivän juhlatilaisuudet pidetään museon edessä.
Näyttelyt

Museon pysyvät näyttelyt esittelevät Unkarin historiaa valtion perustamisesta nykypäivään, Unkarin alueella asuneiden kansojen historiaa vuodesta 400 000 eaa. lähtien ja unkarilaisten tieteentekijöiden saavutuksia. Siellä on myös roomalaisajan sekä keskiajan ja varhaisen uuden ajan lapidariumit eli kiviesineiden kokoelmat.
Museon tunnetuimpia esineitä on Unkarin kuninkaiden kruunajaisviitta. Siinä olevan kirjailun mukaan Pyhä Tapani ja kuningatar Gisela lahjoittivat sen Székesfehérvárin Pyhän Marian kirkolle vuonna 1031. Viitta on tehty silkistä ja se on lähes kokonaan kirjailtu kultalangalla. Ensimmäinen maininta siitä kruunajaisviittana on Endre III:n kruunajaisista vuodelta 1290.
Museon puutarha

Museota ympäröi laaja puutarha. Sen perustamiseksi hankittiin varoja pitämällä museossa konsertteja, joita johtivat kuuluisat säveltäjät kuten Ferenc Liszt ja Ferenc Erkel. Puutarhalla on yhä tärkeä rooli kaupungin kulttuurielämässä, ja siellä järjestetään Kansallismuseon festivaalit.
Viimeisen 150 vuoden aikana puutarhaan on pystytetty useita monumentteja kirjallisuuden ja historian merkkihenkilöiden muistoksi. Taidehistoriallisesti merkittävin on runoilija János Aranyn patsas, joka on koristanut puutarhaa vuodesta 1893. Ensimmäinen patsas pystytettiin runoilija Dániel Berzsenyin muistoksi, ja vuotta myöhemmin valmistui kirjailija Ferenc Kazinczyn muistomerkki. Ajan mittaan patsaan puistoon ovat saaneet taidemaalari ja kirjailija Károly Kisfaludy, runoilija Sándor Kisfaludy, museon perustaja kreivi Ferenc Széchényi ja tiedemies Ottó Herman. Myös Giuseppe Garibaldilla, Unkarin vallankumouksen sotilasjohtajalla, on patsas puutarhassa.
Kachinit

Kachinit ovat etninen ryhmä Burman, Kiinan Yunnanin ja Intian Assamin alueilla. Heitä on yhteensä eri arvioiden mukaan 700 000:ta yli miljoonaan ja suurin osa heistä asuu Burmassa. Kiinassa heitä oli vuoden 1990 väestönlaskennan mukaan 119 209 ja Intian Assamissa muutama tuhat. Kachinit jakautuvat useisiin eri alaryhmiin, joita ovat esimerkiksi jingpot Kiinassa ja singhpot Intiassa.
Historia

Kiinalaisissa lähteissä kachinit mainitaan Yunnanissa asuvana kansana 1300- tai 1400-luvuilta lähtien. Assamissa sijainneessa Ahomin kuningaskunnassa kirjoitetuissa kronikoissa heidät mainitaan jo 1200-luvun alkupuolella. Kachinit elivät läheisissä yhteyksissä shaneihin, joilta he omaksuivat esimerkiksi useita lainasanoja. Kachinipäälliköt hallitsivat omaa kansaansa usein shanhallitsijoiden alamaisina. Kiinassa paikalliset dynastiat puolestaan hallitsivat samanlaisen niin sanotun tusi-järjestelmän kautta, jossa keskusvalta käytti paikallisia päälliköitä paikallisten hallitsemisen välikäsinä. 1700-luvun lopulla kachinit levittäytyivät itään ja länteen, mikä johti välikohtauksiin shanien kanssa. Kachinit ottivatkin haltuunsa sittemmin useita shanien hallitsemia ruhtinaskuntia.
Brittien valloitettua Burman heidän hallintonsa kachinien alueella oli löyhähkö. Toisen maailmansodan jälkeen Burma itsenäistyi vuonna 1948 ja sen osana oli Kachinin osavaltio, joka kattaa suuren osan kachinien asuinalueista Burmassa. Ne Winin johtaman Burman sotilasvallankaappauksen jälkeen vuonna 1962 kachinit ovat tehneet aseellista vastarintaa Myanmarin eli uudelleen nimetyn Burman hallintoa vastaan monien muiden vähemmistöjen tavoin. Näitä yhteenottoja pakoon lähteneiden pakolaisten myötä kachiniyhteisöjä muodostui myös Pohjois-Thaimaahan. Pakolaisia muutti myös Kiinan puolelle, jonne oltiin perustettu jingpojen autonominen alue vuonna 1953.
Kulttuuri

Kachinien perinteinen elinkeino on ollut lähes yksinomaan maanviljely, jota on harjoitettu lähinnä kaskiviljelyksen kautta. Yleisin viljelty kasvi on riisi. Kalastusta harjoitetaan suhteellisen paljon, mutta sillä ei ole juurikaan taloudellista merkitystä. Metsästystä harjoitetaan etenkin kylmempinä kuukausina joulukuusta huhtikuuhun, jolloin maanviljely ei vie paljoa aikaa.
Lähetyssaarnaajien myötä suuri valtaosa kachineista on nykyisin kristittyjä. He kuuluvat protestanttisiin ja katolilaisiin kirkkoihin, joiden välit keskenään ovat usein varsin huonot. Etenkin Burman puolella valtio on pyrkinyt myös käännyttämään heitä buddhalaisuuteen. Kiinan puolella jingpot harjoittavat edelleen pääasiassa perinteistä animismista uskoaan.
Kachineja burmalaisessa piirroksessa 1900-luvun alulta.
Kachineita perinneasuissa.
S/S Unnukka

| S/S Unnukka |
| --- | --- |
Tyyppi:  höyrykäyttöinen matkustajalaiva  nykyisin huviliikenteessä
Kotipaikka:  Lappeenranta
Aiemmat nimet:  S/S Keihäslahti
Omistaja:  yksityisomistuksessa
Aiemmat omistajat:  A. Saarela, J. Tikka, H. Saastamoinen Oy, Schauman Wood Oy,
Rakennustelakka:  Paul Wahl & Co, Varkaus
Rakennusnumero:  355
Vesillelasku:  1900
Tekniset tiedot
Pituus:  15,20 m
Leveys:  3,52 m
Syväys:  1,60 m
Koneisto:  Compound-höyrykone
Koneteho:  37 ihv kW
S/S Unnukka on vuonna 1900 rakennettu suomalainen höyrylaiva.
Historia

Tarinan mukaan eräs leppävirtalaisisäntä myöhästyi kesällä 1899 vuorolaivasta ja tästä sisuuntuneena päätti hankkia oman laivan. Useita muitakin höyrylaivoja rakentanut Paul Wahl & Co Varkaudesta sai tilauksen ja seuraavana juhannuksena laiva oli valmis.
Alun perin alus kuljetti matkustajia ja rahtia Leppävirran ja Varkauden vesillä S/S Unnukka-nimisenä. Höyrykoneena oli saman konepajan rakentama kaksisylinterinen Compound-kone, joka tuotti 37 induktoitua hevosvoimaa. Erikoisuutena voidaan mainita laivan pystykattila, joka on tiettävästi ainoa laatuaan sisävesillä.
Vuonna 1903 laivan omistajaksi tuli Ristiinalainen kauppias J. Tikka ja vuonna 1912 H. Saastamoinen Oy, ja laiva siirrettiin Karttulan Kuttajärvelle rullatehtaan hinaajaksi. Nimeksi tuli S/S Keihäslahti tehtaan lähellä sijainneen telakka-alueen mukaan.
Rullatehtaan töitä laivalla riitti vuoteen 1933 asti, jolloin se siirrettiin junakuljetuksena Iisvedeltä Kuopioon. Työt jatkuivat nyt Haapaniemen tehtaiden palveluksessa aina vuoteen 1970 saakka, jolloin laiva jäi seisomaan neljän vuoden ajaksi.
Vuonna 1940 laiva suoritti erikoisimman kuljetustehtävänsä, kun se hinasi kahdella kerralla Kuopiosta Vanhan Valamon aarteet Uuteen Valamoon. Munkit toimivat arvokkaiden kuljetusten vartioina.
Laivan korjasi Saastamoisen kalastuskerho, joka sai sen käyttöönsä 1974 ja kunnosti sen talkootöinä. Yhtiö antoi talkoolaisten käyttöön koneensa ja laitteensa sekä lahjoitti tarveaineet.
Kymmenen vuoden käytön jälkeen oli vuorossa isompi remontti vuosina 1984–1988, jolloin alus oli telakoituna Itkoinniemellä. Tehtaan ranta oli vakiintunut Keihäslahden laituripaikaksi. Vuosina 1987-88 kattila ja laivan pohja peruskorjattiin ja vuoden 1989 purjehduskaudella alus oli jälleen liikenteessä.
Laiva toimi 1990-luvun ja alun 2000-lukua Schauman Wood Oy:n Kuopion vaneritehtaan edustus- ja virkistyskäytössä. Kuopion vaneritehtaan lakkauttaminen aiheutti sen, että laiva siirrettiin UPM Kymmenen Savonlinnan vaneritehtaan laituriin odottamaan uusia talkoolaisia. Alus on hyväksytty Museoviraston perustamaan perinnelaivarekisteriin. Marraskuussa 2010 tapahtuneen omistajanvaihdoksen jälkeen laivan kotisatamaksi tuli kanavansuun perinnelaivatelakka Lappeenrannassa ja kunnostuksien jälkeen laiva on taas käytössä. Laivan nimi palautettiin alkuperäiseksi joulukuussa 2011.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Museoviraston perinnelaivarekisteri
S/S Unnukan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
De’angit

De’angit eli palaungit (burmaksi ပလောင် လူမျိုး; kiin.: 德昂族; pinyin: Déángzú) ovat etninen ryhmä pääasiassa Myanmarinn Shanin osavaltiossa ja Kiinan Yunnanissa. Heidän kokonaislukumäärästään ei ole hiljattaisia tietoja, mutta vuonna 1931 heitä oli Burmassa 130 000. Kiinassa heitä on arviolta 15 000. De’angin kieli kuuluu austroaasialaisiin kieliin.
Historia

De’angit asuttivat alueitaan todennäköisesti jo ennen kuin alueelle saapuivat shanit ja kachinit. Burman kuningaskunnalla olki vain vähän todellista vaikutusvaltaa de’angien alueilla. Enemmän vaikutteita he saivatkin naapureiltaan shaneilta. De’angit käyttävätkin shania kirjoitettuna kielenään ja lingua francana paitsi muiden etnisten ryhmien, mutta myös eri de’angimurreryhmien välillä. Muutamat säilyneet de’angeja kronikoivat teokset on kirjoitettu shaniksi. Kiinalaiset tutkijat pitävät de’angeja pu-kansan jälkeläisinä, joista ensimmäiset maininnat ovat historiallisissa lähteissä jo kahden vuosituhannen takaa. Qing-dynastian aikana heistä käytettiin nimitystä benlong.
Kulttuuri

De’angit asuvat tiiviissä kylissä mäkien päällä tai niiden välissä. Kylien koko vaihtelee parista talosta viitiseenkymmeneen. Aikanaan kyliä ympäröivät suojamuurit, joiden portit ovat joissain kylissä pystyssä edelleen. De’angien pääelinkeino on maanviljelys ja metsästyksen tai keräilyn harjoittaminen on ollut vähäistä. Heidän ruokavalionsa koostuukin lähes yksinomaan kasvisravinnosta, joskin he harjoittavat myös pienimuotoista kalastusta. Kotieläimiä ei juurikaan ruuaksi kasvateta. Riisi on pääasiallinen viljelyskasvi ja sitä viljellään kaskien. Myös teetä kasvatetaan myyntiä varten.
De’angit harjoittavat buddhalaisuutta, jonka ohella uskotaan henkiuskontoa. Hengille tarjotuilla uhreilla muun muassa parannetaan sairauksia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Burmalainen piirros de’angeista 1900-luvun alulta.
De’anginainen Burmassa.
LeVar Burton

| LeVar Burton |
| --- | --- |
 LeVar Burton vuonna 2007
Henkilötiedot
Koko nimi:  Levardis Robert Martyn Burton Jr.
Syntynyt: 16. helmikuuta 1957 (ikä 67) Landstuhl, Saksan liittotasavalta
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja
Puoliso:  Stephanie Cozart Burton (1992—)
Lapset:  1
Näyttelijä
Aktiivisena:  1976—
Merkittävät roolit:  Kunta Kinte (Juuret) Lt. Geordi La Forge (Star Trek – uusi sukupolvi) Kwame (Kapteeni Planeetta) Paul Haley (Perception)
Aiheesta muualla
levarburton.com
IMDb 
Elonet
LeVar Burton (oik. Levardis Robert Martyn Burton Jr., s. 16. helmikuuta 1957 Landstuhl, Länsi-Saksa) on yhdysvaltalainen näyttelijä, televisio- ja elokuvaohjaaja ja kirjailija.
Näyttelijänura

Burton teki läpimurtonsa näyttelijänä 1970-luvun loppupuolella esitettyään Kunta Kinteä Alex Haleyn romaaniin perustuvassa minisarjassa Juuret (Roots, 1977). Burton oli pääosassa sarjan neljässä ensimmäisessä jaksossa (vanhempaa Kunta Kinteä eli Tobya näytteli John Amos) ja oli roolistaan Emmy-ehdokkaana vuoden 1977 gaalassa. Hän esitti Kunta Kinteä myöhemmin vuonna 1988 valmistuneessa televisioelokuvassa Roots: The Gift (julkaistu Suomessa nimillä Juuret: Kunta Kinten joulu ja Juuret: Juhlan aika).
Juurten jälkeen Burton näytteli useissa elokuvissa, pääasiassa televisiota varten tehdyissä, ja vieraili myös muun muassa televisiosarjoissa Seikkailujen saari (Fantasy Island) ja Murhasta tuli totta (Murder, She Wrote). Ensimmäinen teatterielokuva, jossa Burton esiintyi, oli Etsin sinua Mr. Goodbar (Looking for Mr. Goodbar) vuodelta 1977 ja 1980-luvulla hän näytteli teatterielokuvissa Metsästäjä (The Hunter), jonka ohjasi Buzz Kulik, ja joka sai ensi-iltansa vuonna 1980, ja Kuolleitten armeija (The Supernaturals), jonka ohjasi Armand Mastroiannin ja joka ilmestyi vuonna 1986.
Kunta Kinten roolin ohella Burton tunnetaan parhaiten Enterprisen konemestarin, Geordi La Forgen, roolista Star Trek -televisiosarjassa Star Trek – uusi sukupolvi (Star Trek: The Next Generation), jota esitettiin vuodet 1987–1994. Hän on esittänyt La Forgea myös neljässä sarjan päättymisen jälkeen julkaistussa pitkässä elokuvassa, Star Trek – sukupolvet (Star Trek: Generations, 1994), Star Trek – ensimmäinen yhteys (Star Trek: First Contact, 1996), Star Trek – kapina (Star Trek: Insurrection, 1998) ja Star Trek: Nemesis (2002), sekä toiminut hahmon äänenä videopeleissä Star Trek: The Next Generation – A Final Unity (1995) ja Star Trek: Generations (1997).
Star Trekin lisäksi muita Burtonin 1990- ja 2000-lukujen töitä ovat muun muassa Kwamen äänirooli piirrossarjoissa Kapteeni Planeetta (Captain Planet and the Planeteers, (1990–1993) ja The New Adventures of Captain Planet (1993–1996) ja Martin Luther Kingin rooli Michael Mannin ohjaamassa elokuvassa Ali vuodelta 2001. Burtonilla oli myös pieni rooli omana itsenään sarjassa Rillit huurussa.
Burton on saanut saavutuksistaan televisioalalla tähden Hollywood Walk of Famelle. Tähti myönnettiin hänelle vuonna 1990.
Ohjaaja, juontaja, kirjailija

Näyttelemisen ohella Burton on toiminut myös ohjaajana. Hän on ohjannut kaksi teatterielokuvaa,  perhe-elokuvan Blizzard vuodelta 2003 ja elokuvan Reach for Me vuodelta 2008, televisioelokuvat The Tiger Woods Story (1998) ja Smart House (1999) ja jaksoja neljään Star Trek -televisiosarjaan sekä sarjoihin Sielun ruokaa (Soul Food), Kunnian miehet (JAG), Miracle's Boys, Siskoni on noita (Charmed) ja Las Vegas.
Burton myös juonsi pitkään, vuodesta 1983 vuoteen 2006, PBS:n lastensarjaa Reading Rainbow, josta hänet on palkittu kahdesti Daytime Emmy -palkinnolla kategoriassa paras esiintyjä lastensarjassa, vuosina 2001 ja 2002. Yhteensä hän on ollut ehdolla kyseisessä kategoriassa seitsemänätoista vuonna. Burton on myös kirjoittanut yhden kirjan, vuonna 1997 julkaistun scifi-teoksen Aftermath.
Yksityiselämä

Burton on ollut vuodesta 1992 naimisissa Stephanie Cozart Burtonin kanssa. Heillä on yksi yhteinen lapsi, tytär Michaela. Burtonilla on myös toinen lapsi, vuonna 1980 syntynyt poika, aiemmasta suhteestaan.