stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Naisjärjestöjen Keskusliitto
Puheenjohtajat

Ylintä päätäntävaltaa Naisjärjestöjen Keskusliitossa käyttää vuosikokous. Vuosikokous valitsee Naisjärjestöjen Keskusliitolle hallituksen, johon kuuluvat puheenjohtaja, kaksi varapuheenjohtajaa ja kymmenen jäsentä.
Aleksandra Gripenberg 1911–1913
Leena Salmensaari 2004–2006
Sirkka-Liisa Anttila 2007–2015, kunniapuheenjohtaja 2020–
Eva Biaudet 2016–2021
Saara-Sofia Sirén 2022—2024
Silvia Modig 2025–2027
Jäsenjärjestöt vuonna 2023

African Care
Aktiivinen Synnytys
Architecta
Business and Professional Women Finland
Eurooppanaiset
Exit – Pois Prostituutiosta
Finlands svenska Marthaförbund
Naiset kehitystyössä
Gynekologinen Potilasjärjestö Korento
Helsingin Demarinaiset
Imetyksen Tuki
Kalevalaisten Naisten Liitto
Kokoomuksen Naisten Liitto
Kuluttajaekonomistit ja teknologit
Kuurojen Liitto
Käkisalmen Kaupungin Rouvasväen Yhdistys
Liikkeen Naiset
Lyömätön Linja Espoossa
Maa- ja kotitalousnaisten Keskus
Marttaliitto
Minna Canthin talo ry
Monaliiku - Monikansallisten Naisten Hyvinvointi ja Liikunta ry
Monika-Naiset liitto ry
Mothers in Business MiB ry
Naisagronomit
Naisjuristit
Naismetsänhoitajat
Naisten Kulttuuriyhdistys
Naisten Linja Suomessa
Naistenkartano
Naisteologit
Naistoimittajat
Nicehearts
Pelastusalan Naiset
Perussuomalaiset Naiset
Plan International Suomi
Quin Suomi
Sairaanhoitajat
Soroptimist International Finland
Suomalainen Naisliitto
Suomen Akateemisten Naisten Liitto
Suomen Delta Kappa Gamma -yhdistys
Suomen Gynekologiset Syöpäpotilaat
Suomen Keskustanaiset
Suomalainen Konkordia-liitto
Suomen Kosmetologien Yhdistys
Suomen Kristillisdemokraattiset Naiset
Suomen Kätilöliitto
Suomen Naishammaslääkärit
Suomen Naislääkäriyhdistys
Suomen Naisyhdistys
Suomen NNKY-liitto
Suomen Valkonauhaliitto
Suomen Voimisteluliitto
Suomen Yrittäjänaiset
Suomen Somalinaisten Kehitys ry
Svenska Kvinnoförbundet
Syömishäiriöliitto
Transfeminiinit
Tunne rintasi ry
Un Women Suomi
Vaikuttavat naiset ry
Vaikuttajaverkosto Woman ry
Vammaisten naisten valtakunnallinen yhdistys Rusetti ry
Varhaiskasvatuksen Opettajien Liitto
Vihreät Naiset
We in Games Finland ry
Wift Finland ry
Wizo
Women in Mining Suomi ry
Zonta International Piiri 20
Aiheesta muualla

Naisjärjestöjen Keskusliitto
International Council of Women (ICW)
| n k Väestöliiton jäsenjärjestöt |
| --- | --- |
Jäsenjärjestöt: Biologian ja maantieteen opettajien liitto • Elatusvelvollisten Liitto • Filha • Finlands svenska Marthaförbund • Kotitalousopettajien liitto • Lapsettomien yhdistys Simpukka • Lapsiperheiden Etujärjestö • Liikkukaa – Sports for all • Marttaliitto • Monikulttuurisuusyhdistys Familia Club • Naisjärjestöjen Keskusliitto • Parasta Lapsille • Sateenkaariperheet • Seta • Siirtolaisuusinstituutti • Sosiaalipoliittinen yhdistys • Suomalainen Lääkäriseura Duodecim • Suomalaisuuden liitto • Suomen opiskelijakuntien liitto • Suomen Gynekologiyhdistys • Suomen Kasvatus- ja perheneuvontaliitto • Suomen Keskustanaiset • Suomen Kätilöliitto • Suomen Lastenlääkäriyhdistys • Suomen Lukiolaisten Liitto • Suomen Monikkoperheet • Suomen Seksologinen Seura • Suomen Terveydenhoitajaliitto • Suomen Uusperheiden Liitto • Suomen Vanhempainliitto • Suomen Väestötieteen Yhdistys • Suomen ylioppilaskuntien liitto • Yhden Vanhemman Perheiden Liitto
Luovutetut alueet

Luovutetut alueet (myös pakkoluovutetut alueet tai menetetyt alueet) tarkoittavat alueita, jotka Suomi joutui luovuttamaan Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä rauhanteossa vuonna 1940 ja liittyen jatkosodan päättäneeseen rauhantekoon vuonna 1944. Menetetyt alueet käsittivät noin kymmenesosan pinta-alasta, joka Suomella oli vuosina 1920–1940. Alueilla asui yli 400 000 asukasta eli 11 % Suomen silloisesta väkiluvusta. Osa alueista tyhjennettiin suomalaisasukkaista jo syksyllä 1939 sodan vaaran takia. Suurin osa tyhjennettiin talvisodan puhjettua alkutalvella 1939 tai rauhanteon jälkeen keväällä 1940. Jatkosodan aikana suomalaisia palasi asumaan takaisin vallatuille alueille, mutta ne tyhjennettiin uudestaan suomalaisjoukkojen perääntyessä kesällä ja syksyllä 1944. Luovutetuilta alueilta evakuoidut suomalaiset eli siirtoväki hakeutuivat tai sijoitettiin eri puolille Suomea.
Talvisodasta aiheutuneet alueluovutukset 1940

Talvisodan päättäneen, 1940 solmitun Moskovan rauhan mukaan
Näin Suomi joutui luovuttamaan Neuvostoliitolle neljä aluetta:
Karjalan historiallisen maakunnan itäpuoli
Karjalankannaksen pohjoisosa sekä sen ja nykyrajan välinen alue
Laatokan Karjala, johon kuului myös ortodoksinen Raja-Karjala
Suomenlahden ulkosaaret
Kuusamon ja Sallan itäosat
Petsamon koillisosa: alue linjalla Kuavlajärven länsipuoli – Pieni Tšerdekaisi – Hukkalahti Maattivuonon Punaisessalahdessa eli sisältäen myös Kalastajasaarennon luoteisosan ja Keskisaarennon suuremman osan. Edustan Heinäsaaret pysyivät Suomessa.
Suomenlahden ulkosaarista itäinen ryhmä eli muiden muassa Lavansaari, Peninsaari, Seiskari ja Koukouri sekä pohjoinen Karjalankannas, sen ja nykyrajan välinen alue, Laatokan Karjala ja Raja-Karjala olivat luovutukseen saakka osa Suomen historiallista Karjalaa, josta juontuu nimitys luovutettu Karjala.
Jatkosodan alettua Neuvostoliittoon ja erityisesti Neuvostoliiton Karjalaan suorittamansa hyökkäyksen yhteydessä suomalaisjoukot, pohjoisessa myös Saksan armeijan kanssa valtasivat suurimman osan luovutetuista alueista. Eduskunta ilmoitti niiden kaikkien palauttamisesta Suomeen itsenäisyyspäivänä vuonna 1941, vaikka koko sodan ajan Suomenlahden ulkosaarten itäinen ryhmä eli muun muassa Lavansaari, Peninsaari, Seiskari ja Koukouri pysyivätkin Neuvostoliiton hallussa samoin kuin Kalastajasaarento ja Keskisaarento sekä puna-armeijan miehittämät Petsamon Heinäsaaret. Suomen palautusilmoitusta ei tunnustanut mikään ulkovalta, ei myöskään Suomen kanssasotijana ollut Saksa.
Jatkosodasta aiheutunut alueluovutus 1944 ja aluemyynti 1947

Jatkosodan vuonna 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen mukaan suomalaisjoukot joutuivat vetäytymään kansainvälisesti tunnustetun vuoden 1940 rajan taakse. Välirauhansopimuksen 1. artiklan mukaan
Lisäksi 7. artiklassa todetaan:
Pariisin rauhansopimusta edeltäneessä rauhankonferenssissa vuonna 1946 oli sovittu:
Jatkosodan seurauksena Suomi siis joutui luopumaan kahdesta alueesta:
Petsamo
Jäniskosken–Niskakosken alue (myynti Saksasta peräisin olleen omaisuuden luovuttamisen vastikkeeksi vuonna 1947)
Moskovan välirauhansopimus vahvistettiin Pariisin rauhassa vuonna 1947.
Vuokra-alueet

Varsinaisten alueluovutusten lisäksi Suomi joutui vuokraamaan talvisodan jälkeen 1940 Hankoniemen Neuvostoliitolle kolmeksikymmeneksi vuodeksi merisotilaalliseksi tukikohdaksi. Jatkosodassa suomalaisjoukot ottivat alueen haltuunsa joulukuussa 1941, kun Neuvostoliitto oli evakuoinut tukikohdan miehistön.
Moskovan välirauhassa vuonna 1944 Neuvostoliitto luopui virallisestikin vuokraoikeudestaan Hankoon, mutta Suomi joutui vuokraamaan sotilastukikohdaksi Porkkalanniemen viideksikymmeneksi vuodeksi. Neuvostoliitto luopui siitä kuitenkin jo vuonna 1956 katsoessaan Suomenlahden valvonnan tältä osin tarpeettomaksi. Vuokra-alueeseen kuuluivat Porkkalanniemen ohella Upinniemi sekä niiden edustalla olevia saaria, osia Siuntiosta, Kirkkonummesta ja Espoosta sekä Degerbystä, jonka kunta liitettiin Inkooseen vuonna 1946.
Aiheesta muualla

Luovutettujen alueiden kartta (Arkistoitu – Internet Archive), Karjaleimat.net
Luovutettu Karjala Arkistojen Portti, Arkistolaitos
Petsamo Arkistojen Portti, Arkistolaitos
Karjala-lehden Pitäjä pitäjältä -liitteitä 1960- ja 1970-luvuilta (Luovutettu Karjala -sivusto)
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Talvisodan päättyessä 1940 luovutetut alueet, jotka liitettiin Suomeen eduskunnan päätöksellä jatkosodan alettua 1941 (ei kansainvälistä tunnustusta)
Suomen kuntarajat vuonna 1935 ennen alueluovutuksia.
Kartta Neuvostoliitolle vuonna 1940 kokonaan tai osin luovutetuista Viipurin läänin ja Kuopion läänin kuntien alueista
Kartta Sallan–Kuusamon alueesta.
Kartta Petsamosta ja Jäniskosken–Niskakosken alueesta.
Algot Untola

| Algot Untola |
| --- | --- |
 Algot Untola vuonna 1890.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. marraskuuta 1868 Tohmajärvi
Kuollut: 21. toukokuuta 1918 (49 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Salanimi: Maiju Lassila  Irmari Rantamala  Väinö Stenberg  J. I. Vatanen Liisan-Antti Jussi Porilainen
Esikoisteos:  Tulitikkuja lainaamassa (nimellä Maiju Lassila) (1910)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Algot Untola, alun perin Algoth Tietäväinen, kirjailijaniminä Maiju Lassila ja Irmari Rantamala (28. marraskuuta 1868 Tohmajärvi – 21. toukokuuta 1918 Helsinki), oli suomalainen kirjailija ja toimittaja. Tietäväisen sukuun syntyneelle pojalle annettiin nimeksi Algoth, mutta hän muutti nimensä myöhemmin Algot Untolaksi.
Lapsuus ja nuoruusvuodet

Untolan vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Wilhelm Tietäväinen ja Maria Simontytär Hakulinen. Isä kuoli vuonna 1881, ja seuraavana vuonna Algotin äiti meni uusiin naimisiin. Pojan isäpuolen alkoholinkäyttö aiheutti perheelle ongelmia. Koulussa hyvin menestynyt Algot pääsi sukulaisten avustuksella 1887 Sortavalan seminaariin, josta hän valmistui kansakoulunopettajaksi 23. elokuuta 1891.
Pietarin vuodet ja opettajan ura

Untola toimi opettajana Raahessa, Kälviällä ja vuodesta 1893 lähtien Viipurissa, mutta sitten hän vaihtoi alaa ja siirtyi vuonna 1900 puutavarakauppiaaksi Pietariin.
Pietarissa Untola meni 1903 naimisiin Therese Marie Johanna Küstringin kanssa. Avioliitto päättyi kuitenkin nopeasti erään version mukaan siksi, että Therese Marie olisi ollut intersukupuolinen, toisen version mukaan taas Untola jätti vaimonsa heti häiden jälkeen. Avioliitto pysyi kuitenkin muodollisesti voimassa vuoteen 1913 saakka, jolloin Untola sai virallisen eron.
Pietarissa Untola liittyi mukaan sosialistivallankumouksellisten toimintaan ja kertoi itse olleensa avustajana mukana Venäjän sisäministeriä von Plehweä vastaan 28. elokuuta 1904 tehdyssä pommiattentaatissa. Plehwen murhan jälkeen Untola pakeni Suomeen ja toimi opettajana ensin Lohjalla Lohjansaaren koulussa 1904–1905 ja sen jälkeen Kaustisella Vintturin koulussa 1905–1907.
Kaustisella ollessaan Untola alkoi kirjoittaa Suomalaisen puolueen Kokkola-lehteen heti vuoden 1905 suurlakon jälkeen, ja seuraavana vuonna hän alkoi kirjoittaa lehteen pakinoita Liisan Antti ja Maamies-nimimerkeillä. Näiden pakinoiden herättämän huomion vuoksi Untola palkattiin myöhemmin Suomalaisen puolueen vaaliagitaattoriksi. Vuonna 1905 Untola oli tavannut Lohjalla leskirouva Olga Jasinskin, jonka kanssa hän asui yhdessä vuoteen 1907 saakka. Suhde päättyi, kun parin yhteinen lapsi kuoli ja kiivaan riidan lopuksi Jasinski kaatoi rikkihappoa Untolan sukupuolielimille.
Juha Hurmeen mukaan Untola ei sukuelintensä tuhouduttua enää kirjoittanut miehen nimellä.
Kirjailijana

Opettajantoimen jätettyään Untola työskenteli ensin suomalaisen puolueen agitaattorina Vaasan läänin pohjoisessa ja itäisessä vaalipiirissä ja sitten vuosina 1908–1909 Satakunta-lehden päätoimittajana Porissa. Untola aloitti kirjailijanuransa julkaistuaan keväällä 1909 osittain omaelämäkerrallisen Harhama-romaaninsa.
Untola kirjoitti monilla kirjailijanimillä, joita olivat Maiju Lassila, Irmari Rantamala, Väinö Stenberg, J. I. Vatanen, Liisan-Antti ja Jussi Porilainen. Untolan tunnetuimmat teokset ovat Irmari Rantamalan nimellä 1909 julkaistu Harhama ja Maiju Lassilan nimellä vuonna 1910 ilmestynyt Tulitikkuja lainaamassa. Untola kieltäytyi ottamasta vastaan jälkimmäisestä kirjasta myönnettyä valtion palkintoa. Asuessaan Kouvolassa Untola kirjoitti vuosina 1911–1912 useita näytelmiä, kuten Kun lesket lempivät, Kun ruusut kukkivat, Luonnonlapsia ja Nuori mylläri. Pelkästään 1912 Untola julkaisi yhdeksän kirjaa eri salanimillä. Kaikkiaan Untola kirjoitti eri nimillä yli 20 kirjaa, viimeisen kirjansa Turman talo hän julkaisi 1916 Irmari Rantamalan nimellä.
Untolan aiemmin tuntematonta runotuotantoa on löytynyt arkistosta. Hän julkaisi 1893 kolme runoa nimimerkillä "A. T." eli Algot Tietäväinen. Hän oli opettajana Viipurin yläkansakoulussa ja meni mukaan Viipurin työväenyhdistyksen puhujayhdistyksen toimintaan. Yhdistys järjesti suuret arpajaiset, joiden yhteydessä myytiin Karjala-nimistä arpajaislehteä. Lehdessä oli seitsemän kaunokirjallista tekstiä, joista neljä oli nimettömiä, kolme runoa varustettuna allekirjoituksella "A. T." Olli Vilkuna kirjoittaa Parnassossa vuonna 2020, että tekijästä ei ole erehtymisen vaaraa: omana aikanaan yhdistyksen jäsenten lisäksi oli muillekin viipurilaisille selvää, kuka nimikirjainten takana oli. Vilkunan mukaan ne erottuivat laadullisesti "tavallisten sunnuntairunoilijoiden" tuotoksista, joita lehdet mielellään julkaisivat. Runot olivat "Langennut", juhlalehden nimikkoruno "Karjala" ja "Vangittu äiti", ja niissä surkuteltiin kalevalaisen Karjalan ja Suomen kansan kohtaloa sortajan kynsissä, mutta samalla yllytettiin taisteluun.
Untolalla oli myös sittemmin kadonnut käsikirjoitus nimeltä "Martta", jota hän 1896 Helsingissä käydessään tarjosi kustantajille. Hän lähetti sen myös Werner Söderströmille Porvooseen. Saatekirje on säilynyt. Teksti oli runokertomus ja aiheeltaan raamatullinen.
Työmies-lehden toimittajana

Untola kannatti aluksi Suomalaista puoluetta, mutta riitaantui ja liittyi sosialidemokraatteihin. Kesällä 1916 Untola kirjoitti Työmies-lehteen kolme "Porvarikirjettä", jotka olivat hänen jäähyväisensä Suomalaiselle puolueelle. Syksystä 1917 lähtien Untola toimi Työmiehen vakituisena avustajana ja sittemmin toimittajana.
Panu Rajalan mukaan Työmiehessä Untola ("Irmari Rantamala") "kiihotti punakaarteja surmaamaan luokkaviholliset viimeiseen mieheen, jotta uusi punainen huomen veressä kirkastuisi" ja hän vielä erikseen kehotti tappamaan muun muassa kirjailija Juhani Ahon.
Viimeiset vaiheet

Untola oli sisällissodassa punaisten puolella. Hän oli Työmies-lehden toimituksessa Helsingin valtaukseen saakka, ja lehden 12. huhtikuuta ilmestynyt viimeinen numero oli Untolan yksin toimittama. Viimeinen numero ehdittiin painaa, mutta sen jakelu jäi kesken saksalaisten joukkojen edettyä Helsingin keskustaan.
Untola vangittiin Helsingin valtauksen jälkeen, ja hän kuoli 21. toukokuuta 1918 epäselvissä olosuhteissa. Häntä oltiin kuljettamassa Helsingistä laivalla Suomenlinnaan teloitettavaksi. Jotkut tahot väittävät Untolan hypänneen veteen aikeinaan pako. Toiset sanovat, että Untola olisi ammuttu laivan kannelle ja sitten heitetty veteen. Leo Lindstenin kirjassa Maiju Lassila – legenda jo eläessään on Untolan viimeisistä vaiheista seuraava kuvaus:
»Merikapteeni evp. Sten Lille kertoi myös, että etappipataljoonan teloitusryhmät valittiin vapaaehtoisista. Hän ei ollut itse ilmoittautunut joukkoon 21. toukokuuta, mutta kuului etappipataljoonaan ja oli Katajanokan vankilan pihalla sinä aamuna, jolloin Untola tuotiin laivalle kuljetettavaksi. Lillen mukaan Untola oli 'pieni mies, joka oli pukeutunut suureen päällystakkiin'. Salmen ja Gunnar Björlingin (1887–1961) lisäksi laivalla olleiden vartiomiesten joukossa olivat ainakin Wolmar Henrik Ståhlberg (1887–1940; myöh. mm. Turun kuritushuoneen 2. apulaisjohtaja) ja Viljo Numminen (1896–1960; myöh. korkeimman oikeuden oikeusneuvos). Saamani tiedonannon mukaan juuri Ståhlberg olisi tuupannut Untolan laivalta mereen. Viljo Nummisen osuudesta eivät hänen vaimonsa ja poikansa, opetusministeriön kansliapäällikkö Jaakko Numminen ja Uuden Suomen päätoimittaja Juha Numminen, tienneet enemmän kuin sen, että hän kuului valkokaartin 1. pataljoonaan ja oli siten yksi Tehtaankadun kansakoululta laivalle komennetuista vartijoista.»
Ajan henkeä kuvaa, että senaattori A. Osw. Kairamo oli juuri Untolan kuolinpäivän aattona lähettänyt Suomenlinnan komendantille Carl von Wendtille kirjeen, jossa hän kiinnitti tämän huomiota siihen, että vankien joukossa pitäisi olla yksi kaikkein pahimmista kansankiihottajista, Untola.lähde? Komendantin vastauskirje kuului näin: ”Senaattori K. Herra A. Osw. Kairamo. Herra Senaattorin kirjailija Maiju Lassilaa koskevan ystävällisen kirjeen johdosta toukokuun 20. päivältä minulla on ilo ilmoittaa, että kuten päivälehdistä on jo käynyt ilmi, kyseessäoleva mies on jo ammuttu. Suurimmalla kunnioituksella /Carl von Wendt.”
Myös kirjailija ja Untolan kirjojen kustantaja Eino Railo, Toivo T. Kaila, kirjailijat Kyösti Wilkuna ja Toivo Tarvas sekä senaattori Oswald Kairamo olivat mukana Untolaa kuljettaneessa laivassa, ja heidän oli tarkoitus seurata Untolan teloitusta.
Algot Untola haudattiin teloitettujen punaisten joukkohautaan Santahaminan vankileirille. Vuonna 1939 Untolan jäännökset siirrettiin Hietaniemen hautausmaalle.
Teokset > Nimellä Irmari Rantamala

Harhama ja Martva. Kustannus Oy Kansa 1909.
Israelitar. Otava 1913.
Kuoleman rajoilla. Otava 1915
Turman talo. Kustannus Oy Kirja 1917.
Totuuden nimessä. Kansankulttuuri 1948.
Viimeiset kirjoitukset. Love 1977
Teokset > Nimellä Maiju Lassila

Tulitikkuja lainaamassa. Kustannus Oy Kansa 1910.
Pirttipohjalaiset. Kustannus Oy Kansa 1911.
Kun lesket lempivät. Arvi A. Karisto 1911.
Pojat asialla. Kustannus Oy Kansa 1911.
Luonnon lapsia. Kustannus Oy Kansa 1912
Nuori mylläri. Kustannus Oy Kansa 1912
Tytöt talosilla. Kustannus Oy Kansa 1912
Rakkautta. Arvi A. Karisto 1912.
Elämän vaihteessa. Arvi A. Karisto 1912.
Pekka Puavalj. Arvi A. Karisto 1912.
Jussi Puranen. Arvi A. Karisto 1912.
Kun ruusut kukkivat. Arvi A. Karisto 1912.
Manasse Jäppinen. Kustannus Oy Kirja 1912.
Kilpakosijat. Kustannus Oy Kirja 1913.
Isä ja poika. Otava 1914.
Liika viisas. Arvi A. Karisto 1915.
Iivana. Kustannus Oy Kirja 1915.
Kuolleista herännyt. Otava 1916.
Mimmi Paavaliina. Arvi A. Karisto 1916.
Mestari Nyke. Otava 1917.
Ikiliikkuja. Otava 1962.
Portto – Syntinen nainen. Hilden 2002.
Teokset > Nimellä J. I. Vatanen

Avuttomia. Otava 1913.
Teokset > Käännöksiä

Пирттипохья и её обитатели. Пер. Л. Виролайнен / Pirttipohjalaisia, 1911
Сверхумный. Пер. А. Хурмеваара / Liika viisas, 1915
Воскресший из мёртвых. Пер. М. Зощенко / Kuolleista herannyt, 1916
Algot Untolan teoksiin perustuvia elokuvia

Tulitikkuja lainaamassa, ohjaus Toivo Särkkä.  1938
Nuori mylläri, ohjaus Valentin Vaala.  1958
Kuolleista herännyt (tv-elokuva), ohjaus Hannu Kahakorpi ja Jukka Sipilä. 1975
Tulipää, ohjaus Pirjo Honkasalo ja Pekka Lehto.  1980  (Harhama-romaanin pohjalta)
Tulitikkuja lainaamassa, ohjaus Risto Orko ja Leonid Gaidai.  1980
Huomionosoituksia

Joensuun taidemuseon pihalla on Maiju Lassilan muistomerkki Kolmijakoinen muusa (Nina Terno 1973).
Helsingin Pohjois-Haagassa on Maiju Lassilan tie
Tohmajärven yläasteen koulun nimi oli aiemmin Tietäväisen koulu, ja koulukeskuksen auditorio oli nimeltään Maiju Lassila -sali.
Tohmajärven uuden vuoden 2021 alussa käyttöönotetun yhtenäiskoulun nimi on Maiju Lassilan koulu.
Tohmajärven kesäjuhlan nimi on Potsipäivät, Tulitikkuja lainaamassa -romaanin Vatasen potsin eli porsaan mukaan.
Tohmajärvellä on Maiju Lassilan tie ja muistomerkki
Lassilan juhlavuoden (syntymästä 140 v. ja kuolemasta 90 v.) kunniaksi Tohmajärvellä vietettiin Lassila-viikonloppua marraskuun lopulla 2008.
Elämäkertaelokuva

Tulipää, ohjaus Pirjo Honkasalo ja Pekka Lehto, 1980
Kirjallisuutta

Erho, Elsa: Maiju Lassila: Kirjallishistoriallinen tutkimus. Väitöskirja. Turun yliopisto 1957.
Hautala, Marko A.: Liisan Antin aikaan: Algot Untolan Kaustisen-vuosi ja Kokkola-lehden kirjoitukset 1905–1906. Kustannusosuuskunta Länsirannikko 2006. ISBN 952-9505-55-8
Hautala,  Marko A.: Algoth – Kapinallinen kynämies. A. Untolan merkillinen elämä. Vammala : Warelia 2021 ISBN 978-952-387-000-0
Tapaninen, Irma: Karnevalistinen henki: Algot Untolan varhaistuotanto ja virallisen kulttuurin muutos 1900-luvun alussa.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2014.  ISBN 978-951-51-0095-5  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Algot Untola Wikisitaateissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Algot Untola Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Algot Untolan e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Kotuksen tekstikorpuksia: Maiju Lassila (Pojat asialla 1911, Avuttomia 1913, Kuoleman rajoilla 1915)
Maiju Lassila ja tuotanto Tohmajärven sivuilla (Archive.org)
Maiju Lassila Karjalohjan sivuilla (Archive.org)
Petri Liukkonen, Maiju Lassila, Authors' Calendar (englanniksi)
Marko Hautalan kirjan Liisan Antin aikaan esittely ja linkkejä otteisiin kirjasta (Archive.org)
Äänikirja: Kilpakosijat. Eero Saarinen lukee Maiju Lassilan teosta Yle Areena – Yle Radio 1.
Äänikirja: Pojat asialla. Pekka Savolainen lukee Maiju Lassilan teosta Yle Areena – Yle Radio 1.
Maiju Lassilan digitoituja teoksia Kansalliskirjastossa
Irmari Rantamalan digitoituja teoksia Kansalliskirjastossa
J. I. Vatasen digitoituja teoksia Kansalliskirjastossa
Algot Untola Ylen Elävässä arkistossa
Ojanen, Risto: Oliko Algoth Untola vanhasuomalainen, maalaisliittolainen vai sosialisti – vai sittenkin tosisuomalainen? Kulttuuritoimitus. 17.6.2021. Viitattu 21.12.2021.
Mikko Saarenheimo : Kirjailija Algoth Untola Porissa sanomalehtimiehenä "Harhama"-romaanin syntymävaiheessa, Satakunta kotiseutututkimuksia XIV. Satakuntalainen osakunta 1948, sivut 134-165
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Valkoiset hautaamassa teloittamaansa Algot Untolaa Santahaminassa toukokuussa 1918.
Muistolaatta Runeberginkatu 6:n seinässä Helsingissä.
Ritva Falla

| Ritva Anneli Falla (o> s. Peltonen).Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. joulukuuta 1952 (ikä 72) Jyväskylä
Kansalaisuus:  Suomi
Muotisuunnittelija
Koulutus:  Ylioppilas Viitaniemen koulu Jyväskylä, 1972; Taiteen kandidaatti, Taideteollinen korkeakoulu, Muoti- ja tekstiilitaiteen osasto 1976
Yritys:  Ritva Falla Oy, 1977
Merkit:  Tiklas Oy 1979–1982, Kestilä Oy 1980–1983, 1988 Jill's Oy 1983–1986, Luhta Oy 1984–1989, Big L Oy 1986–1990, Marimekko Oy (painokangasmallit) 1990–1991, Grünstein Oy 1991–1993, Piretta-P.T.A. 1990–1997, Marimekko Oy (Ritva Falla mallisto) 1997–2008
Palkinnot
 Pro Finnish Design 1990, Ruben Jaari -säätiön tunnustus 1995, Kultainen vaatepuu 1999, Muotoilun valtionpalkinto 2003, Pro Finlandia -mitali 2012 
Aiheesta muualla
Verkkosivu
Ritva Anneli Falla (o.s. Peltonen, s. 30. joulukuuta 1952 Jyväskylä) on suomalainen muotisuunnittelija. Häntä pidetään erityisesti bisnesmuodin uudistajana.
Falla on ollut naimisissa espanjalais-englantilaisen arkkitehti Gordon Fallan kanssa vuodesta 1981.