stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Kommunistinen Puolue
Viranomaisten suhtautuminen

Sisällissodan voittajat rajoittivat vasemmiston yhdistys- ja julkaisutoimintaa. Erityishuomio kohdistui tekoihin, jotka voitiin tulkita tueksi Neuvosto-Venäjälle. Syytteen valtiopetoksen valmistelusta saattoi saada pelkän jäsenyyden tai kokoukseen osallistumisen perusteella. Vuosina 1919–1923 hovioikeuksissa annettiin yhteensä 703 tuomiota valtiorikoksista  Vuosina 1920–1942 tuomittiin noin 4 000 suomalaista valtiopetoksesta tai sen valmistelusta sekä 600 maanpetoksesta. Suurin osa tuomituista oli kommunisteja. Vasemmistolaisia lehtiä estettiin usein ilmestymästä rikoslakiin tammikuussa 1919 tehdyillä muutoksilla, joilla tehtiin rangaistavaksi muun muassa hallituksen, viranomaisten ja yhteiskuntajärjestelmän halventaminen. Vuosina 1922–1934 tuomioistuimet lakkauttivat tai asettivat toimintakieltoon "lain tai hyvien tapojen vastaisen toimintansa vuoksi" yli 3 200 vasemmistolaista yhdistystä.
Viranomaisten suhtautuminen > Etsivä keskuspoliisi

Vuonna 1919 perustetun etsivän keskuspoliisin päätehtävä oli kommunistien tarkkailu. EK seurasi toimintaa, kokosi aineistoa, pidätti ja kuulusteli epäiltyjä sekä toimitti todisteet syyttäjille. EK:n menetelmiin kuului muun muassa työläisiksi naamioitujen tiedustelijoiden lähettäminen työmaille ja agenttien värvääminen työväen keskuudesta. Suomen Työnantajain Keskusliitto oli EK:n tärkeä yhteistyökumppani. Epäilyttävä kirjeliikenne luettiin yhteistyössä postiviranomaisten kanssa. EK sai runsaasti apua myös suojeluskunnilta ja muilta porvarillisilta järjestöiltä. Etsivän keskuspoliisin kuulustelut olivat usein väkivaltaisia ja muutamia kommunisteja kuoli niiden seurauksena. Väkivalta väheni jonkin verran 1920-luvun alun jälkeen, mutta metodit raaistuivat jälleen sota-aikana. Myös kommunistit tappoivat joitakin poliiseja. EK:ta seurasi vuonna 1938 Valtiollinen poliisi. Kommunistit kutsuivat EK:ta ja Valpoa Venäjän keisarikunnan salaiselta poliisilta periytyneellä nimellä ”ohrana”. Päämajan valvontaosasto oli tarkkailtujen keskuudessa ”sotilasohrana”.
Viranomaisten suhtautuminen > Vankilaviranomaiset

Poliittiset vangit keskitettiin aluksi Tammisaareen, mutta varsinkin 1930-luvulla sijoituksia alettiin hajauttaa. Naisvangit olivat Hämeenlinnassa. Vankien määrä laski pääosan 1920-lukua, mutta se alkoi nousta jälleen vuosikymmenen lopulla. Määrä oli huipussaan 1930-luvun alussa. Vangituilla kommunisteilla oli erityinen valtiollisen vangin status, jolla poliittiset erotettiin kriminaalivangeista. Poliittiset vangit korostivat eroa myös itse. Status merkitsi muun muassa pienempiä työurakkoja ja oikeuksia kirjeenvaihtoon sekä lehtien tilaamiseen. Valtiollisten vankien kurinpito alkoi tiukentua vuodesta 1928 alkaen ja monet oikeuksista poistettiin. Oikeuksien kaventumista protestoitiin muun muassa satojen vankien samanaikaisilla syömälakoilla, joista tunnetuin on vuoden 1933 nälkälakko.
Viranomaisten suhtautuminen > Sota-ajan pidätykset ja vankileirit

Kriisitilanteessa turvasäilöihin suljettavien henkilöiden luettelointi aloitettiin EK:ssa 1920-luvun puolivälissä. 16. lokakuuta 1939 pidätettiin 272 henkilöä, jotka Valpo arvioi SKP:n johtaviksi toimijoiksi. Valpon luettelo käsitti tuolloin yhteensä 3 793 nimeä. Pidätetyt kuitenkin vapautettiin pian. Talvisodan aikana vangittiin turvasäilöihin 199 kommunistina pidettyä, jotka valikoituivat ensisijaisesti vanhan maineen eivätkö akuutin toiminnan perusteella. Suurin osa vapautui sodan aikana ja viimeiset vappuna 1940. 30. heinäkuuta 1940 alkaen pidätettiin SNS:n johtohenkilöitä. Valpon ohella vasemmistoa ryhtyivät tarkkailemaan armeijan Vastavakoilutoimisto sekä sosialidemokraattien ja porvareiden Aseveliliitto. Pidätykset laajenivat joulukuussa ja 9. tammikuuta 1941 turvasäilöissä oli 102 henkilöä. Valpo pyrki pidättämään kaikki SNS:n johtotasolla toimineet kommunistit ja paikallisten seurojen johtajat.
Laajempia pidätyksiä alettiin suunnitella valtiojohdossa tammikuussa 1941, ja ne toteutettiin juuri ennen jatkosodan alkua. Heinäkuun loppuun mennessä turvasäilöissä oli pidätettynä 457 vasemmistolaista. Valpon rinnalla kommunisteja tarkkaili Päämajan valvontaosasto. Syyskuussa 1941 asekuntoisista turvasäilöläisistä muodostettiin Osasto Pärmi, joka osallistui taisteluihin muutaman päivän ajan. Osastoon kuului rikollisvankeja ja yli 250 turvasäilöläistä. Turvasäilöläisistä kuusi pakeni Suomessa, viisi kaatui, neljä katosi, osa loukkaantui pahoin ja 53 loikkasi Neuvostoliittoon. Jäljelle jääneistä muodostettiin erillinen työkomppania, joka vietti lopun sota-ajan epäinhimillisissä olosuhteissa Kangasjärven, Säämäjärven ja Koverin leireillä. Joulukuussa 1941 komppaniaan kuului 166 miestä. Muut turvasäilöläiset koottiin Karvian varavankilaan ja naiset Hämeenlinnaan. Heinäkuussa 1942 pidätettiin 59 metsäkaartien toimintaan tai avustamiseen osallistunutta. Joukossa oli myös SKP:n johtohenkilöitä, joista Arnold Salminen kuoli Valpon kuulusteluissa. Alkuvuonna 1944 pidätettiin metsäkaartiyhteyksien perusteella 150 henkilöä Varsinais-Suomessa, Satakunnassa ja Pohjois-Hämeessä. Kuolemanrangaistukset otettiin käyttöön jatkosodan alettua. Sodan loppuvaiheissa kuolemaantuomittuja teloitettiin aivan aselevon alkuun asti. Poliittiset vangit vapautettiin välirauhansopimuksen myötä syyskuussa 1944.
Viranomaisten suhtautuminen > Punainen Valpo

Valpo jatkoi puolueen tarkkailua tiiviisti kommunistien vapauduttua vankiloista, mutta huhtikuussa 1945 SKP sai sisäministerin salkun ja Valpo uudistettiin. SKP:n puheenjohtaja Aimo Aaltonen nimitettiin apulaispäälliköksi ja hänen johdollaan erityisen tarkkailun kohteeksi otettiin oikeistolainen liikehdintä. SKP kannusti jäseniään rekrytoitumaan Valpon ja poliisin palvelukseen. Valpon henkilökunta passitoimistoa lukuun ottamatta vaihdettiin syksyyn mennessä. Tiedottajat puhdistettiin puolueesta Valpon arkistojen avulla.  Viraston merkitystä korosti heinäkuussa 1945 perustettu sotilastoimisto, joka sai aiemmin puolustusvoimille kuuluneita tehtäviä. Kommunistit ajoivat Valpolle myös muita lisävaltuuksia, mutta ehdotukset eivät saaneet kannatusta hallituskumppanien keskuudessa. Kommunistit määräsivät Valpon linjan, vaikka päällikköinä vuosina 1945–1946 toimineet eivät olleet kommunisteja. Vuoden 1947 alussa johtoon nousi SKP:n Erkki Tuominen, jonka virka virallistettiin maaliskuussa 1948.
Alkuvaiheessa punaista Valpoa työllistivät muun muassa asekätkentä- ja sotasyyllisyystutkinnat. Henkilökunnan kokemattomuus johti virheisiin ja ylilyönteihin, joiden myötä virasto menetti maineensa muiden kuin kommunistien keskuudessa. Tuomisen johdolla toiminta kuitenkin ammattimaistui. Valpo rakensi laajan tiedottajaverkoston esimerkiksi poliisin ja oikeistolaisten järjestöjen keskuuteen. SKDL:n heinäkuun 1948 vaalitappio sinetöi viraston kohtalon. Valpo lakkautettiin vuoden lopussa ja tilalle perustettu Suojelupoliisi aloitti toimintansa helmikuussa 1949. Valpon palkkalistoilla olleista Supoon sai jäädä kaksi passitoimiston työntekijää. Luotetuimmat valpolaisista siirtyivät puolueen palvelukseen johtamaan kaaderityötä ja tiedustelutoimintaa. Sotilastoimiston työntekijöistä monet jatkoivat entisten tehtäviensä hoitoa salaisesti Neuvostoliiton sotilastiedustelun palveluksessa.
Viranomaisten suhtautuminen > Poliisi

Toukokuussa 1920 poliisi tunkeutui SSTP:n perustavaan kokoukseen laista piittaamatta ja keskeytti tilaisuuden kokouksen toisena päivänä edustajien päätettyä liittymisestä Kominterniin. Kommunistien julkisen toiminnan tultua kielletyksi 1930-luvun alussa poliisi hajotti kaikki vasemmiston erilaiset kokoontumisyritykset. Kommunistit järjestivät tilaisuuksiinsa erityisiä ryhmiä, joiden tehtävänä oli suojella puhujia poliiseilta. Talvisodan jälkeen vasemmiston julkiset esiintymiset alkoivat uudelleen kielloista huolimatta. Elokuussa 1940 Sisäasiainministeriö antoi poliisille ohjeet, joiden mukaan kaikki vasemmiston julkiset kokoontumiset tuli jälleen hajottaa. Tottelemattomiin mielenosoittajiin oli oikeus käyttää kaasua, paloruiskuja ja ampuma-aseita. Määräys annettiin sen jälkeen, kun poliisi turvautui aseeseen Turussa sattuneissa levottomuuksissa. Poliisin iskukykyä vahvistettiin varapoliisikomppanioilla ja liikkuvan poliisikomennuskunnan lisärekrytoinneilla.
Kommunistien määrä tavanomaisen poliisin palveluksessa jäi 1940-luvulla pieneksi SKP:n aktiivisista pyrkimyksistä huolimatta. Sisäministeri Yrjö Leinon suunnitelmat poliisijohdon puhdistamisesta eivät toteutuneet. Viroissaan jatkanut vanha poliisipäällystö ei suosinut rekrytoinneissa kommunisteja, joilla nyt kuitenkin ensi kerran oli mahdollisuus hakeutua palvelukseen. Vakinaisten virkojen vaatimus ammatillisesta koulutuksesta karsi tehokkaasti vasemmistolaisia hakijoita. Kommunistit eivät muutenkaan hakeutuneet poliisitehtäviin kovin innokkaasti. Poliisihallinnossa työskennelleet kommunistit syrjäytettiin tärkeiden asioiden hoidosta. Poliisijohto suhtautui varauksellisesti vuosina 1945–1947 harjoitettuun apupoliisitoimintaan, johon kommunistit osallistuivat aktiivisesti.
Kun liikkuvan poliisin miehistöä vuonna 1947 supistettiin, puhdistettiin palveluksesta nimenomaan kommunisteja – virallisesti pätevyysvaatimuksiin vedoten. Kommunistit olivat onnistuneet saamaan jalansijaa lähinnä Eero Hautojärven johtamassa liikkuvan poliisin Helsingin osastossa, jonka sadasta työntekijästä noin puolet kuului puolueeseen. Yhteensä liikkuvan poliisin palkkalistoilla oli noin 200 kommunistia tai kansandemokraattia. SKP:n lähdettyä hallituksesta poliisiorganisaatiota uudistettiin ja muun muassa Helsingin osasto lakkautettiin. Supistukset kohdistettiin jälleen kommunisteihin. Poliisiin jäi silti kymmeniä kommunisteja ja vasemmistolaisia, jotka joutuivat jatkossa johdon erityisen tarkkailun alaisiksi.
Viranomaisten suhtautuminen > Suojelupoliisi

Suojelupoliisin suomalaisiin kohdistunut valvonta suuntautui ensisijaisesti SKP:hen, mutta – toisin kuin edeltäjänsä – virasto ei puuttunut poliittiseen toimintaan. Supo pyrki torjumaan kommunismin uhkaa hienovaraisemmin tarkkailemalla ja rekisteröimällä. Salakuuntelu oli yksi metodeista, mutta puhelimia ei kuunneltu. Supolla oli hyviä tiedottajia SKP:n sisällä 1950-luvun puolivälistä alkaen ja toiminta jatkui 1980-luvulle asti. Tiedottajille maksettiin rahalla. Supo sai käsiinsä pääosan puolueen merkittävimmistä sisäisistä asiakirjoista.
Supon ohella SKP:tä tarkkailivat SDP:n T-osasto, maalaisliittolaiset ja oikeistolaiset organisaatiot sekä armeijan tiedustelu. 1950-luvun alussa SDP:llä oli SKP:ssä Supoa parempi tiedusteluverkosto ja sosialidemokraatti Veikko Puskalan organisaatio haastoi Supon alalla vielä 1970-luvulla. Puskalan eläköidyttyä toimintaa johti Reijo Ahtokari, jonka verkostot eivät enää pystyneet kilpailemaan viranomaisten kanssa. Oikeiston kommunisminvastaista tiedustelua johti Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiö.
Tärkein tietoja ulkopuolisille vuotaneista kommunisteista oli keskustoimistossa vuoteen 1976 asti työskennellyt Veikko Hauhia. Valtiojohto sai Hauhian välityksellä tietoja, jotka vaikuttivat olennaisesti kommunisteista tehtyihin arvioihin ja kekkoslaisen politiikan muotoiluihin. Hauhia tiedotti Puskalan organisaatiolle, jolta Supo sai raportit.
Supo pyrki keräämään systemaattisen rekisterin kaikista kommunistien alaisten järjestöjen jäsenistä. Rekisteröinnin tarkoituksena oli estää kommunistien pääsy valtiolliseen turvallisuuteen liittyviin tehtäviin. Supo antoi työnantajille luotettavuuslausuntoja. Kielteisen lausunnon saivat myös kommunistien perheenjäsenet, joiden omasta poliittisesta kannasta ei tiedetty. 1970-luvulle tultaessa Supon rekisteriin oli kertynyt (jäsenkoodeilla) noin 60 000 kansandemokraatin ja 25 000 kommunistin nimet. Kommunisteja päätyi rekistereihin myös muista syistä, sillä Supo rekisteröi muun muassa mielenosoittajia, lakkolaisia ja kaikki Neuvostoliitossa käyneet. Vuodesta 1973 alkaen rivijäsenten kirjaamista alettiin laventaa, mutta rekistereihin merkittiin edelleen esimerkiksi kaikki SKDL:n vaaliehdokkaat. Vapputervehdyksiä lehtiin lähettäneiden kirjaamisesta luovuttiin 1975. Jäsenten automaattinen rekisteröinti lopetettiin kokonaan vuonna 1982 presidentti Koiviston suullisesti Supon päällikölle antamalla päätöksellä. Puolueen johdon tarkkailu ja tiedottajien käyttö kuitenkin jatkui. Tiedustelu suunnattiin ensisijaisesti neuvostoliittolaisten vaikutusyrityksiin.
Kansainväliset yhteydet > Internationalismi

Kansainvälinen kommunistinen liike muotoutui ensimmäisen maailmansodan aikana niistä toisen internationaalin voimista, joiden mielestä sosialistiset puolueet olivat samaistuneet liiaksi kansallisvaltioihin. Kommunistinen liike asetti luokkasolidaarisuuden kansallisen yhteenkuuluvuuden edelle ja myös SKP:n alkuaikojen vaatimukset ilmensivät tätä asetelmaa. SKP kannatti Kominternin linjan mukaisesti maailmanlaajuista valtioliittoa, johon kaikkien sosialististen maiden oletettiin liittyvän. Linja muuttui, kun maailmanvallankumouksen näköalat heikkenivät ja Neuvostoliitto alkoi rakentaa sosialismia yhdessä maassa. Vuodesta 1925 alkaen SKP puolusti Suomen valtiollista itsenäisyyttä. Tauno Saarela on käyttänyt käsitettä ”suomalainen kommunismi” kuvaamaan sitä 1920-luvulla muodostunutta kokonaisuutta, jossa Suomen työväenliikkeen perinteet sekoittuivat bolševismin oppeihin Suomessa ja Neuvostoliitossa. Kimmo Rentolan mukaan suomalainen kommunismi oli ”vallan verkosto, joka sijaitsi kahden valtion välillä ja sisällä”.
Kommunistien käsitykset tulevan sosialistisen Suomen itsenäisyyden ja riippumattomuuden luonteesta vaihtelivat eikä puolue esittänyt asiasta kovin täsmällisiä linjauksia. Kommunistinen liike piti pieniä kansallisvaltioita lähinnä suurvaltojen imperialismin välineinä. SKP:n mukaan Suomikaan ei ollut 1920- ja 1930-luvuilla itsenäinen valtio, koska se oli ensin Englannin ja sitten Saksan imperialistien vaikutusvallan alaisuudessa. Terijoen hallituksen ohjelmissa tavoitteena oli ainakin jonkinasteinen valtiollisesti itsenäinen asema. Lokakuussa 1944 julkisuuteen tulon yhteydessä annetussa vetoomuksessa SKP ilmoitti Suomen itsemääräämisoikeuden ja itsenäisyyden olleen puolueelle ”aina kallis ja pyhä”. Yksityiskeskusteluissa ja julkaisematta jääneissä luonnoksissa osa SKP:n johtohenkilöistä kannatti 1940-luvulla myös Suomen liittämistä Neuvostoliittoon. Vuoden 1957 puolueohjelmassa SKP ilmoitti esiintyvänsä ”tinkimättä maamme kansallisen riippumattomuuden puolesta, kaikkia sitä vaarantavia pyrkimyksiä vastaan” ja kunnioittavansa ”kaikkien muidenkin kansojen vapautta ja niiden oikeutta kansalliseen riippumattomuuteen.”
Kansalaissodan voittajien valkoisen tulkinnan mukaan punaiset taistelivat venäläisten rinnalla Suomen itsenäisyyttä vastaan. Valkoisten johtamassa itsenäisessä Suomessa Neuvosto-Venäjää puolustanut ja kahden valtion alueella vaikuttanut suomalainen kommunistinen liike tulkittiin vieraan vallan etujen ajajaksi, ja se pyrittiin sulkemaan suomalaisuuden määritelmän ulkopuolelle. Suomalaisille kuuluneiden perustuslaillisten kansalaisoikeuksien ei nähty koskevan kommunisteja. Ajatus kaikkien kommunistien epäisänmaallisuudesta eli SKP:n vastustajien keskuudessa voimakkaana aina 1960-luvulle asti. Internationalismin marxilais-leniniläinen tulkinta ei kuitenkaan sulkenut pois isänmaallisuutta. Neuvostoliittolaisten kautta SKP:lle välittynyt suhtautuminen tuli esiin esimerkiksi Ždanovin marraskuussa 1944 puoluejohdolle antamissa neuvoissa: kommunistien piti olla patrioottisia sortumatta sovinismiin tai kosmopolitanismiin.
Kansainväliset yhteydet > Toiminta Neuvostoliitossa

Venäjällä SKP:n perusorganisaation muodostivat aluksi kommunistiset klubit. Osa klubeista syntyi jo pidempään toimineiden suomenkielisten työväenyhdistysten pohjalta. Klubeja toimi myös puna-armeijan suomalaisissa joukko-osastoissa. Klubit kuuluivat samanaikaisesti sekä Suomen että Venäjän kommunistiseen puolueeseen. Puolueiden suhdetta ei määritelty tarkasti, mutta käytännössä SKP asettautui muiden VKP:n alueellisten ja kansallisten järjestöjen rinnalle. VKP määritteli yleisen linjan, mutta SKP teki itsenäisiä päätöksiä suomalaisten keskuudessa. SKP agitoi kansalaisia neuvostohallituksen puolelle, järjesti sotilaita puna-armeijaan ja huolehti suomalaisten pakolaisten asioista. Helmikuussa 1919 toimi 23 klubia. Syksyllä 1919 suurimmassa osassa klubeista oli venäjänsuomalainen enemmistö. Joulukuussa 1919 VKP:n puoluekokous päätti muodostaa VKP:n suomalaisten järjestöjen keskustoimiston, jonka alaisuuteen siirrettiin kaikki Venäjällä toimineet SKP:n klubit ja suurin osa puolueen alaisuuteen aiemmin kuuluneista toiminnoista. Päätös oli SKP:n lokakuussa tekemän ehdotuksen mukainen, mutta samalla osa VKP:n kansallisten järjestöjen uudelleenorganisointia. Pietarissa toiminut keskustoimisto lakkautettiin vuoden 1922 lopussa.
Toukokuussa 1921 puolueessa arvioitiin olevan noin 500 jäsentä, joista vain 100 oleskeli Venäjällä. Suuri osa tästä joukosta oli Venäjällä kotipaikkaansa pitäneen keskuskomitean palveluksessa.
Neuvostoliitossa toiminut SKP:n Ulkomaan byroo oli Suomessa toimineen Politbyroon yläpuolella puoluehierarkiassa. Neuvostoliitossa olleilla oli viimeinen sana esimerkiksi henkilövalinnoissa.
SKP:n tukiryhmät olivat vuosina 1931–1935 Neuvostoliitossa toimineita puolueen avustuskomiteoita. Ryhmät tukivat puoluetta taloudellisesti, harjoittivat valistustyötä ja arvioivat kaadereiden soveltuvuutta erilaisiin tehtäviin. Tukiryhmiä toimi Karjalassa ja Leningradin oblastissa työpaikoilla, kouluissa, puna-armeijassa ja NKP:n järjestöjen yhteydessä. Työ oli aktiivisinta Petroskoissa.
Kansainväliset yhteydet > Toiminta Neuvostoliitossa > Terijoen hallitus

Syksyllä 1939 neuvostojohto kytki SKP:n Moskovan toimiston tiiviisti osaksi valtion ulkopoliittisia suunnitelmia. Puolueen toimintakykyä vahvistettiin nostamalla mukaan joitakin aiemmin syrjäytettyjä ja yhteydenpito Suomeen sallittiin. Yhteydet eivät kuitenkaan toimineet kunnolla ja Moskovan tiedot Suomen työväen mielialoista jäivät vähäisiksi. Suunnitelmat hyökkäyksestä Suomeen tehtiin Neuvostoliiton sotilasjohdossa marraskuun puolivälissä ja sota alkoi 30. marraskuuta. Valloitettavien alueiden johtoon asetettiin suomalaisista kommunisteista muodostettu Suomen kansanhallitus, jota johti Otto-Wille Kuusinen. Myötämielisen ”nukkehallituksen” kokoaminen oli käytäntö, jota Neuvostoliitto sovelsi myös muiden maiden kohdalla. Hallituksen julistusten ensisijainen kohdeyleisö olivat neuvostoliittolaiset, joille sotaa sen avulla legitimoitiin. Hallituksen mukaan sen tavoitteena oli ”kansanvaltainen tasavalta” eikä neuvostovalta tai Neuvostoliittoon liittyminen. Päätöksen hallituksen muodostamisesta teki neuvostojohto, mutta sen kokoaminen ja julistusten laadinta tapahtui SKP:n toimistossa Kominternissä. Puolueen nimeä käytettiin, vaikka sen toimielimet eivät asiaa käsitelleet. Hallitus piti yhteensä kolme istuntoa 1.-22. joulukuuta.
Kansanhallituksen armeija muodostettiin puna-armeijan 106. divisioonan pohjalta. Hallituksen tueksi valloitetuille alueille perustettiin kansankomiteoita, joiden kannatus jäi vähäiseksi. Hallitus lopetti toimintansa helmikuun alussa Neuvostoliiton ilmoitettua halustaan neuvotella rauhasta Suomen kanssa. Keväällä 1940 hallituksen entinen henkilökunta siirrettiin uuden Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan palvelukseen. Tasavallassa suomen kieli elvytettiin, mutta suomalaiset kommunistit integroitiin entistä tiukemmin osaksi neuvostoyhteiskuntaa. Suomalaiset olivat näkyvästi mukana tasavallan johdossa, mutta venäläisillä oli hallitseva asema NKP(b):n paikallisissa elimissä.
Kansanhallituksen suosio Suomen suomalaisten keskuudessa oli vähäistä. Hyökkäys koettiin laajasti epäoikeudenmukaiseksi myös vasemmistopiireissä ja kritiikkiä Neuvostoliittoa kohtaan esitettiin johtavien kommunistienkin keskuudessa. Neuvostomielistä vastarintaliikettä ei syntynyt. Sota vahvisti SDP:n otetta työväestöstä ja vasemmistolaisesta sivistyneistöstä. Tukholmassa oleskellut pääsihteeri Arvo Tuominen irtautui SKP:stä sotaan liittyneiden erimielisyyksien johdosta.
Jatkosodan jälkeen SKP:n ydinjohtoon ei nostettu niitä henkilöitä, jotka kritisoivat Neuvostoliittoa talvisodan aikana. Neuvostoliitossa hallituksen ja sodan taustat salattiin 1980-luvulle asti. Suomessa Terijoen hallitusta pidettiin pitkään keskeisenä todisteena Neuvostoliiton ekspansiivisista aikeista ja suomalaisten kommunistien maanpetoksellisuudesta. Neuvostoliitto ei päästänyt Otto-Wille Kuusista Suomeen sotien jälkeen – Kimmo Rentolan mukaan ennen kaikkea siksi, että suhteita Suomen johtoon ei haluttu pilata. Ministereistä Lehén, Lehtinen ja Äikiä saapuivat Suomeen ja he toimivat SKP:ssä keskeisissä tehtävissä.
Kansainväliset yhteydet > Komintern

SKP oli yksi kahdeksasta puolueesta, jotka tammikuussa 1919 allekirjoittivat kutsun Kommunistisen internationaalin perustavaan kokoukseen. Suomalaiset olivat aktiivisesti mukana järjestön perustamisessa ja toiminnassa. Suomalaisia toimi runsaasti Kominternin hallinnossa ja muissa tehtävissä. Keskeisimpään asemaan nousi Otto Wille Kuusinen, joka työskenteli keskuselimissä kuten toimeenpanevan komitean (IKKI) sihteeristössä vuosina 1921–1939. Yrjö Sirola ja Kullervo Manner olivat 1920-luvulla IKKI:n jäseniä ja Sirola myös kontrollikomissiossa. Mauno Heimo osallistui päätöksentekoon IKKI:n sihteeristön byroon päällikön ominaisuudessa. Suomalaisia työskenteli muun muassa maasihteeristöissä, naissihteeristössä, tilasto-osastolla, teknisessä sihteeristössä, sotilasosastolla ja Punaisessa ammattiyhdistysinternationaalissa sekä muissa tehtävissä eri puolilla maailmaa. Espanjan tasavaltaa sisällissodassa puolustaneissa kansainvälisissä prikaateissa taisteli Kominternin organisoimina monia suomalaisia kommunisteja, joista keskeisimpään asemaan nousi partisaanisodankäyntiä ja kaaderiasioita hoitanut Tuure Lehén.
Vuoden 1920 kongressissa hyväksyttyjen liittymisehtojen mukaan Komintern oli keskitetty organisaatio, jonka jäsenpuolueilta edellytettiin keskuksen ohjelman hyväksymistä ja päätösten noudattamista. SKP pyrki seuraamaan Kominternin linjauksia tunnollisesti, mutta ohjeiden soveltaminen Suomen olosuhteisiin tuotti usein ongelmia. Alkuvuosina Komintern puuttui SKP:n toimintaan ennen kaikkea sisäisten kiistojen yhteydessä, kun suomalaiset sitä pyysivät. SKP:n asioita käsiteltiin ajoittain IKKI:ssä ja sihteeristössä. Kominternin kolmannen kauden linjausten myötä internationaali alkoi paimentaa ja valvoa SKP:tä aktiivisemmin. Kominternin organisaatiossa SKP kuului vuodesta 1922 balttilais-balkanilaiseen ryhmään, vuodesta 1924 Skandinavian federaatioon ja 1926–1935 puolalais-balttilaiseen maasihteeristöön. Komintern avusti SKP:tä taloudellisesti suurilla summilla ja SKP:n talous pohjautui lähes täysin tähän apuun. Suuri osa taloudellisesta avusta käytettiin Neuvostoliitossa. Suomeen tulleista varoista suurin osa meni maanalaisten puoluetyöntekijöiden kuluihin.
Komintern oli mukana Terijoen hallituksen valmisteluissa ja se järjesti kansainvälisen solidaarisuuskampanjan hallituksen puolesta. Jatkosodan aikana Kominternissa organisoitiin lähinnä Suomeen suunnattuja radiolähetyksiä. Kominternin toukokuussa 1943 tapahtuneen lakkauttamisen jälkeen lähetykset ja osa muista internationaalin aiemmin hoitamista toiminnoista siirrettiin NKP:n kansainvälisen informaation osastolle (OMI) ja salaisille tutkimuslaitoksille (NII).