stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hägnanin ulkoilmamuseo
Ulkoilmamuseo matkailukohteena

Ulkoilmamuseo on ollut suosittu matkailukohde etenkin lapsiperheille. Alueelle on sijoitettu keskikesästä elokuuhun tavallisimpia ruotsalaisia kotieläimiä, kuten lehmiä, lampaita, vuohia, kanoja ja kaniineja. Alueella järjestetään erilaisia paikallisille ihmisille ja matkailijoille suunnattuja tapahtumia. Hägnanin juhannusjuhla on jokakesäinen tapahtuma, kuten myös viikkoa ennen juhannusta järjestettävä Gammelstadin pelimannitapahtuma, jossa esiintyy useita paikallisia ja vierailevia kansallispukuihin pukeutuneita kansanmuusikkoja. Joulukuussa alueella järjestetään joulumarkkinat. Kesäaikoina alueella on myös ajanmukaisiin asuihin pukeutuneita "piikoja" ja "renkejä", jotka esittelevät museovieraille Ruotsin rannikkoseudun ihmisten historiallista elämää.
Ryhmät voivat tilata erikseen käsityöläisnäytöksiä ja muutakin historiallisesti sävytettyjä ohjelmapalveluita erillistä maksua vastaan. Museoalueen palveluihin kuuluu myös kahvila Kafé Fägnan. Alueelle on yleensä vapaa pääsy, paitsi juhannuksena ja erityistapahtumien yhteydessä. Museon alueelta lähtee myös ”Muinaisajalta nykyaikaan” -niminen vaellusreitti, joka kulkee Gammelstadin lahden luonnonsuojelualueen laitaa ja yhdistää kirkkokylän Luulajan teknilliseen yliopistoon. Noin kilometrin kävelymatkan päässä sijaitsee ns. Linnén lähde, joka yhdistetään usein Carl von Linnén kuvailemaan historialliseen vierailuun Gammelstadissa vuonna 1732.
Hägnanin ulkoilmamuseo valittiin Ruotsin museoyhdistyksen jäseneksi vuonna 2011.
Valdresin kulttuurihistoriallinen museo

| Valdresin kulttuurihistoriallinen museo> Valdres Folkemuseum |
| --- | --- |
 Päänäyttelyrakennus
Tyyppi:  kulttuurihistoriallinen ulkomuseo
Perustettu:  1901
Sijainti:  Nord-Aurdal, Norja
Kotisivut:  valdres.com
Valdresin kulttuurihistoriallinen museo (norj. Valdres Folkemuseum) on Nord-Aurdalin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva kulttuurihistoriallinen ulkomuseo. Se on perustettu vuonna 1901, ja sinne on kerätty noin sata rakennusta. Museolla on myös paikallisen kansanmusiikin arkisto.
Rakennuksia
Keittiövälineitä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valdresin kulttuurihistoriallinen museo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
DeejaVu

| DeejaVu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10.5.2002
Ammatti:  musiikkituottaja, remixaaja, DJ
Muusikko
Taiteilijanimi:  DeejaVu
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  2019-
Tyylilajit:  EDM Elektroninen tanssimusiikki, Deep house
Levy-yhtiöt:  Soave Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Leevi Lehtisyrjä, paremmin tunnettu taiteilijanimeltään DeejaVu (s. 10. toukokuuta 2002 Lappeenranta) on suomalainen elektronisen tanssimusiikin tuottaja ja DJ. Hänen tuottamiaan kappaleita on kuunneltu Spotifyssä yli 30 miljoonaa kertaa.
DeejaVun tunnetuimpia kappaleita ovat Some Say, Before You Go ja Miss California. Tuottamisen lisäksi hän myös laulaa itse monet kappaleistaan.
Lehtisyrjä voitti vuonna 2011 valtakunnallisen kouluikäisille suunnatun Nuori Tähti -laulukilpailun sekä Lasten laulukilpailu Karusellin.
Vuonna 2013 Lehtisyrjä osallistui Nelonen TV-kanavan The Voice Kids -laulukilpailuun edeten siinä Elastisen joukkueessa semifinaaleihin saakka. Hän on myös esiintynyt mm. Lappeenrannan kaupunginteatterin Ennenkuulematonta!-musiikkiesityksessä vuonna 2015.
Lehtisyrjä teki myös 2010-luvun alussa yhteistyötä Jope Ruonansuun kanssa esiintyen muun muassa Jopet Show-TV-ohjelmassa ja Leevi Joplinin Poikapoika -musiikkivideolla sekä hänen konserteissaan.
Vuonna 2023 Lehtisyrjä esiintyi DeejaVu-artistinimellään Weekend Festivalilla sekä Electronic Fields Festivalilla.
Peik Gästrin

Peik Lars Erik Gästrin (6. heinäkuuta 1934 Helsinki – 19. heinäkuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija.
”Spike” Gästrin sijoittui olympialaisten 5,5 metrin luokassa 15:nneksi Roomassa 1960 yhdessä Fredrik Eklöfin ja Peter Tallbergin kanssa Inga-Lill XLIV -nimisellä veneellä. Maailmanmestaruuskilpailuissa Gästrin sijoittui 5,5-metrisissä kahdeksanneksi vuonna 1961. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän saavutti Vikla-luokassa pronssia vuonna 1966. Hän sijoittui toiseksi San Remo – Monaco -regatan Vikla-luokassa vuonna 1963. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia.
Gästrin pelasi jääkiekkoa KIF:n joukkueessa SM-sarjassa kaudella 1952–1953. Hän oli Suur-Helsingin Golfin perustajajäsen.
Urheiluvuosi 1976

Urheiluvuosi 1976 käsittelee vuoden 1976 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Yleiskilpailut

Talviolympialaiset 4.–15.2. Innsbruckissa, Itävallassa. Menestynein maa oli 13 kultamitalia ja kaikkiaan 27 mitalia saanut Neuvostoliitto. Kisoihin osallistui 37 maata ja 1 261 urheilijaa.
Kesäolympialaiset 27.7.–1.8. Montrealissa, Kanadassa. Mitalitilaston kärkimaat olivat Neuvostoliitto (49 kultaa), Itä-Saksa (40 kultaa) ja Yhdysvallat (34 kultaa). Kisoihin osallistui 92 maata ja 6 189 urheilijaa.
Alppihiihto

Innsbruckin olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat kolmessa alppihiihtolajissa. Länsi-Saksan Rosi Mittermaier voitti kultaa syöksylaskussa ja pujottelussa sekä saavutti hopeaa suurpujottelussa.
Ampumahiihto

Innsbruckin olympialaisissa Neuvostoliiton Nikolai Kruglov voitti kultaa 20 kilometrillä ja kuului myös viestin voittajajoukkueeseen.
Golf

Masters-turnauksen voitti yhdysvaltalainen Raymond Floyd.
Yhdysvaltain avoimen turnauksen voitti yhdysvaltalainen Jerry Pate.
Britannian avoimen turnauksen voitti yhdysvaltalainen Johnny Miller.
PGA-mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Dave Stockton.
Jääkiekko

Innsbruckin olympialaisissa kultaa voitti Neuvostoliitto, hopeaa sai Tšekkoslovakia ja pronssille sijoittui Länsi-Saksa. Kärkimaista Kanada ja Ruotsi eivät olleet mukana.
NHL:n loppuotteluissa Montreal Canadiens voitti Stanley Cupin, kun se oli kaksi edellistä mestaruutta vienyttä Philadelphia Flyersia parempi otteluvoitoin 4–0.
Koripallo

Montrealin olympialaisten miesten turnauksessa kultaa voitti Yhdysvallat, joka kukisti loppuottelussa Jugoslavian 95–74. Pronssia sai Neuvostoliitto. Naisten turnauksessa kultaa voitti Neuvostoliitto, hopeaa sai Yhdysvallat ja pronssille sijoittui Bulgaria.
NBA:n mestaruuden voitti Boston Celtics ennätyksellisesti 13. kerran.
Pikaluistelu

Innsbruckin olympialaisissa miehet kilpailivat viidellä ja naiset neljällä pikaluistelumatkalla. Neuvostoliitto voitti neljä kultaa. Neuvostoliiton Tatjana Averina voitti kultaa 1 000 ja 3 000 metrillä sekä sai pronssia 500 ja 1 500 metrillä.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Innsbruckin olympialaisissa miehet kilpailivat neljässä ja naiset kolmessa maastohiihtolajissa. Mäkihyppyyn kuului kaksi miesten kilpailua ja yhdistettyyn yksi. Neuvostoliitto voitti maastohiihdossa neljä kultaa. Raisa Smetanina voitti kultaa 10 kilometrin hiihdossa ja viestissä. Suomi voitti maastohiihdossa kaksi kultaa sekä Itä-Saksa mäkihypyssä ja yhdistetyssä yhteensä kaksi.
Pyöräily

Italian ympäriajon voitti kolmannen kerran urallaan isäntämaan Felice Gimondi.
Ranskan ympäriajon voitti belgialainen Lucien Van Impe.
Taitoluistelu

Innsbruckin olympialaisissa kilpailtiin neljässä taitoluistelulajissa. Ison-Britannian John Curry voitti miesten ja Yhdysvaltain Dorothy Hamill naisten kilpailun, neuvostoliittolaispari Irina Rodnina / Aleksandr Zaitsev pariluistelun sekä neuvostoliittolaispari Ljudmila Pahomova / Aleksandr Gorškov ensi kertaa olympialaisten ohjelmassa olleen jäätanssin.
Tennis

Australian avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti australialainen Mark Edmondson ja naisten hänen maannaisensa Evonne Cawley.
Ranskan avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti italialainen Adriano Panatta ja naisten britti Sue Barker.
Wimbledonin miesten kaksinpelin mestaruuden voitti ruotsalainen Björn Borg ja naisten yhdysvaltalainen Chris Evert.
Yhdysvaltain avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Jimmy Connors ja naisten Chris Evert.
Davis Cupin voitti Italia ja Federation Cupin Yhdysvallat.
Voimistelu

Montrealin olympialaisten voimistelukilpailuissa Neuvostoliitto voitti seitsemän kultamitalia, joista Nikolai Andrianov neljä ja Nelli Kim joukkuekilpailu mukaan lukien kolme. Romanian 14-vuotias Nadia Comăneci voitti kolme kultaa ja sai nojapuilla täydet pisteet.
Yleisurheilu

Montrealin olympialaisten yleisurheilukilpailujen menestynein maa oli Itä-Saksa 11 kultamitalilla, joista yhdeksän tuli naisten lajeista. Kuuban Alberto Juantorena voitti kultaa 400 ja 800 metrin juoksuissa, Suomen Lasse Virén 5 000 ja 10 000 metrin juoksuissa sekä Neuvostoliiton Tatjana Kazankina 800 ja 1 500 metrin juoksuissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluvuosi 1976 Wikimedia Commonsissa
Saint-Oyens

| Saint-Oyens |
| --- | --- |
 vaakuna
 Saint-Oyens
 Koordinaatit: 46°29′54″N, 6°18′26″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Morges
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,04 km²
Väkiluku (5.6.2024):  451
Saint-Oyens on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Morgesin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 451 asukasta.
Xeno Müller

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Xeno Müller |  Xeno Müller |  Xeno Müller |  |
Miesten soutu
Maa:   Sveitsi
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | yksikkö |  |
|  Hopeaa | Sydney 2000 | yksikkö |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Indianapolis 1994 | yksikkö |  |
|  Hopeaa | Köln 1998 | yksikkö |  |
|  Hopeaa | St. Catharines 1999 | yksikkö |  |
Xeno Müller (s. 7. elokuuta 1972 Zürich, Sveitsi) on sveitsiläinen soudun olympiavoittaja vuodelta 1996.
Müller saavutti yksikkösoudussa pronssia juniorien MM-kilpailuissa 1990. Seuraavana vuonna hän sijoittui aikuisten maailmanmestaruuskilpailuissa 11:nneksi. Olympialaisissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Barcelonassa 1992, jossa hän pääsi B-finaaliin mutta ei osallistunut siihen ja sijoittui siten kokonaistuloksissa 12:nneksi.
Vuoden 1993 MM-kilpailuissa Müller oli yksiköissä kahdeksas. Vuonna 1994 hän saavutti MM-hopeaa 1,77 sekuntia Saksan André Willmsille hävinneenä. Tampereen MM-kilpailuissa 1995 Müller sijoittui kuudenneksi. Atlantan olympialaisissa 1996 Müller oli alkuerissä viisi sekuntia ja välierissäkin yli kaksi sekuntia seuraavaa nopeampi. Loppukilpailussa hän voitti kultaa 2,60 sekunnin erolla Kanadan Derek Porteriin. Sveitsin edellinen olympiavoitto oli vuodelta 1928.
Müller saavutti uransa toisen MM-hopean vuonna 1998 ja kolmannen vuonna 1999. Molemmilla kerroilla hän hävisi Uuden-Seelannin Rob Waddellille. Sydneyn olympialaisissa 2000 Müller sai hopeaa, kun Waddell oli häntä 1,65 sekuntia nopeampi. Vielä vuoden 2001 MM-kilpailuissa Müller sijoittui viidenneksi.
Müller on asunut pitkään Yhdysvalloissa ja pyrki Yhdysvaltain joukkueeseen Ateenan 2004 olympialaisiin mutta luovutti pitäessään Ateenan-matkaa liian vaarallisena terrorismin uhan takia.
Upsala–Lenna Jernväg

Upsala–Lenna Jernväg (ULJ) on ruotsalainen kapearaiteinen 33 kilometrin pituinen museorautatie Uppsalassa Ruotsissa, noin 70 kilometriä pohjoiseen Tukholmasta. Rautatien raideleveys on 891 millimetriä eli kolme Ruotsin jalkaa. Tämä raideleveys oli yleisin kapearaiteisten rautateiden raideleveys Ruotsissa.
Museorautatiellä liikennöidään yleistä henkilöliikennettä moottorivaunuilla sekä höyryveturivetoisilla junilla sunnuntaisin kesä–syyskuussa sekä torstaista sunnuntaihin heinäkuun alusta elokuun alkuun. Museorautatien Uppsalan asema, Uppsala Östra, sijaitsee vain noin kilometrin päässä Ruotsin normaaliraiteisen rataverkon Uppsalan keskusrautatieasemalta. Tämä sijainti on tilapäinen, ja Uppsala Ö siirretään lähemmäksi Uppsala C:tä, kun laajamittaiset Uppsala Resecentrumin rakennustyöt on saatu valmiiksi.
Marielundin rautatieasema.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Upsala–Lenna Jernväg
Harjujakso

Harjujakso on harjuista, harjuselänteistä ja muun tyyppisten viimeisen jääkauden loppuvaiheessa jäätikköjokimuosdostumista syntynyt glasifluviaalinen kokonaisuus, jonka mittasuhteet maastossa voivat olla sadoista metreistä satoihin kilometreihin. Harjut ovat usein pitkiä, muutamasta metristä kymmeniin metriä korkeita ja sivuiltaan jyrkkärinteisiä, lajittueesta hiekasta, sorasta ja kivistä muodostuneita mäkiä. Erittäin pitkiä harjuja kutsutaan harjuselänteiksi ja ne ovat muinoin toimineet kylien välisinä kulkuväylinä. Harjujen korkeus voi niiden pituussuunnassa vaihdella suurestikin. Harjuselänteet voivat maastossa kadota järveen, kulkea veden alla järven pohjassa ja sitten nousta taas vastarannalla näkyviin. Savikkoalueilla harjuselänteet voivat sukeltaa saven sisään ja kulkea maan alla näkymättömissä, ja silti nousta toisaalla savisen maanpinnan yläpuolelle. Välillä harju voi kohota kymmeniä metrejä ympäristöään korkeammalle. Harjut muodostavat usein peräkkäin ja ne voivat silloin muodostaa kymmeniä kilometrejä pitkiä peräkkäisten harjujen tai harjuselänteiden ketjuja, joita on helpompi hahmottaa kartalta. Tällaisia harjujen ketjuja kutsutaan harjujaksoiksi.
Harjujaksoihin kuuluviksi jäätikköjokimuodotelmiksi luetetaan myös jäätikköjoen muodostamat deltat, sandurit, laaksontäytteet ja saumamuodostumat. Harjujaksoissa harjujen välillä saattaa esiintyä myös subglasiaalisia uomia. Harjujaksoiksi ei lueta mannerjäätikön eteen syntyneitä reunamuodostumia kuten esimerkiksi Salpausselkiä, koska niiden syntymekanismi on erilainen.
Harjujakson muodostuminen > Jäätikköjoki

Harjujaksot syntyivät mannerjään sisällä virraneiden jäätikköjokien tunneleihin. Jäätikköjoki sai vetensä pääasiassa kahdella eri tavalla. Jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön sulamisvedet virtasivat puroina jään pinnalla oleviin halkeamiin, jonne ne syöksyivät ja kerääntyivät lopuksi jäätikön pohjalla maaperän ja jään välissä oleviin sulaveden kuluttamiin jäätunneleihin. Toinen sulamisvesilähde syntyi, kun mannerjään kova paine kallioperää vastaan nosti jäätikön alaosan lämpötilan jään sulamispisteeseen ja sulamisvettä alkoi silloinkin kerääntyä maaperän ja jään väliin. Sulana pysyvä vesi kulkeutui kallion halkeamiin ja puristui eteenpäin alkaen virrata. Nykyisiä jäätiköitä tutkimalla on huomattu, että tunnelit saattavat yhtyä toisiinsa muodostaen suurempia tunneleita. Välillä, jäätikön liikkeiden ja maaston muotojen yhteisvaikutuksesta, tunneli saattaa myös haarautua tai se voi vaihtaa suuntaa.
Vesi kuljetti tunneleissa mukanaan hiekkaa ja kiviä, jotka olivat joutuneet jäätikköjokien tunneleihin. Tunnetuin jäätikkötunnelin jäänne on pitkä, kapea ja yhtenäinen harjuselänne, joka voidaan havaita kulkevan maastossa tiettyyn suuntaan. Maastossa olevia viime jääkauden aikaisia harjujaksoja tutkimalla on niiden havaittu muodostavan peräkkäisiä harjujen ketjuja, jotka haarautuvat ja yhtyvät toisiinsa muodostaen verkkomaisesti toisiinsa kytkeytyviä harjujaksoja. Jääkauden mannerjäätikössä jäätikköjoet toimivat siis samalla tavalla kuin nykyisissä jäätikköjoissa.
Vaikka jäätikköjokitunneli muodostui paikallisesti kallioperän ruhjeiden suuntaiseksi, oli sen globaalinen suunta kuitenkin riippuvainen mannerjäätikön virtaussuunnasta. Jäätikköjoelle syntyi suunta, kun sen vesi tunkeutui mannerjään halkeamiin, jotka muodostuivat liikkuvan jään murtuessa kallioperän korkeuseroissa. Toinen syy virrata kohti mannerjään reunaa, johtui siellä vallinneesta pienemmästä paineesta. Mannerjäätikön sulamisvaiheessa ohenevan jään reuna-alueiden pohjalla oli matalampi paine kuin paksumman jään alueilla, joten vesi virtasi korkeammasta paineesta matalampaan paineeseen päin. Jäätikkötunnelit syntyivät usein muutamien kymmenien kilometrien, joskus jopa sadan kilometrin, etäisyydellä jäätikön reunasta.
Harjujakson muodostuminen > Harjujen maa-aines

Suuret mannerjäätiköt liukuivat pienempien jäätiköiden tapaan painovoiman vaikutuksesta alamäkeen ja ylempänä olevat jäätiköt työnsivät painollansa alempana olevia, mutta tasaisella alueella sijaitsevia jäätikön osia eteenpäin. Suomen alueilla mannerjäätikkö saattoi jääkauden aikana olla satoja metrejä paksu, mutta jääkauden kylmimpinä aikoina se oli lähes kolme kilometriä paksu. Jään valtava paino kalliota vasten mursi sen pintaa ja jäätikön liukuminen siirsi kalliosta irronneet lohkareet mukanaan. Liukuvan jäätikön mukaan tarttui lohkareiden lisäksi myös kiviä, soraa, hiekkaa, silttiä, hiesua ja savea (katso maalajit). Tämä aines jäätyi joskus takaisin kallion pintaan ja muodosti mannerjäätikön pohjalle moreenikerroksia.
Harjuissa oleva kiviaines ei ole moreenia, vaan se on selvästi vedessä huuhtoutunutta maa-ainesta, joka on lisäksi lajittunutta. Se kiviaines, joka joutui jäätikkötunnelin virtaavan veden mukaan, huuhtoutui virran vetämänä eteenpäin. Moreenissa oleva savi värjäsi veden sameaksi, kevyt hiekka ja siltti pyöri virran mukana valtoimenaan, sora ja kivet pyöriskelivät jäätikköjoen pohjaa myöten veden virran kuljettamina. Jäätikköjoen suvannoissa jäivät kivet ja sora makaamaan tunnelin pohjalle, mutta hiekka, siltti, hiesu ja savi jatkoivat eteenpäin. Virta hiljeni joskus tunnelin laajentuessa, mutta usein hiljeneminen tapahtui vasta jäätikötunnelin suuaukon ulkopuolella. Kun virta asteittain hiljeni, laskeutui tunnelin pohjalle ensin hiekka ja sitten siltti ja hiesu. Savi kulkeutui hitaastikin virtaavan veden mukana ulos mannerjäätikön tunnelista esimerkiksi jääjärveen tai muinaiseen Itämereen eli Baltian jääjärveen. Vasta siellä alkoi savi laskeutua vesistön pohjalle muodostaen savimaakerroksen.
Jäätikkötunnelin virtausnopeuksia voidaan tutkia harjujakson poikkileikkauksia tutkimalla. Hiekan- ja soranotto synnyttää suuren sorakuopan, jonka reunoja tutkimalla saadaan harjun sisäosista käsityksen. Tunnelin pohjalle ensiksi painuneet pyöristyneet kivet löytyvät harjun pohjalta, sora ja hiekka kivien päältä ja ylin kerros on yleensä hienoa hiekkaa. Kun jäätikkötunnelin seinämät sulivat pois, valui päällä oleva hiekka alas pitkin harjun rinteitä peittäen harjun sivut kokonaan. Tämä tapahtui usein vedenpinnan alla, joten harjun rinteistä tuli veden alla melko jyrkkiä. Kun harju kohosi maankohoamisen seurauksena vedestä, muovasi aallokko harjun rinteitä vielä kerran.
Harjujakson muodostuminen > Harjun ja harjujakson ikä

Mannerjään reuna perääntyi Suomessa viime jääkauden lopussa 100–300 metriä vuodessa, joskus jopa puoli kilometriä vuodessa. Perääntyminen tapahtui kesäisin, kun reunasta lohkesi jääkappaleita sortumalla tai irtoamalla sekä lämpiminä päivinä sulaamalla. Talvella jäätikkö ei enää sulanut ja sen reuna saattoi jopa liukua etenpäin, mutta kesän ja talven yhteisvaikutus näkyi maastossa reunan perääntymisenä. Jään alta paljastuneet harjuselänteet ja jään reunan eteen purkautuneet hiekka- ja kivimassat muodostivat jään eteen vuosittaisen muodostuman. Seuraavana kesänä syntynyt muodostuma sijoittui edellisvuoden muodostuman taakse. Kun mannerjään reuna perääntyi vuosittain näin, syntyi peräkkäisiä muodostumia, jotka ovat harjujakson eri-ikäisiä kohtia. Kun Etelä-Suomessa jään reuna saattoi perääntyä 350–400 metriä vuodessa , oli Pohjois- ja Itä-Lapissa reunan perääntymisvauhti samaan aikaan 140–170 metriä vuodessa. Harjujakson toinen pää on siten paljon vanhempi kuin sen toinen pää. Jos harjujakso on muodostunut pohjois-etelä-suuntaiseksi, on jäänreunan perääntymisvauhti täytynyt vaihdella eri aikojen ilmaston vaikutuksesta sekä syntyneen harjunosan leveysasteen mukaisesti.
Harjujakson muodostumia > Harju tai harjuselänne

Harjujaksoon syntyi aina silloin harju, kun jäätikköjoen virtaus hiljeni riittävästi jo tunnelissa. Silloin raskaampien kivien ja soran päälle kertyi myös hiekkaa. Se täytti koko jäätikkötunnelin pohjan ja alkoi kasaantua korkeammaksi muodostumaksi. Hiekalla täyttyminen lakkasi, jos otolliset olosuhteet katosivat. Eräs syy oli esimerkiksi tunnelin romahtaminen aikaisemmasta kohtaa ja uuden lasku-uoman syntyminen. Kun sivustoja tukevat jäät sulivat tai lohkesivat pois, valui muodostelman sivuille hiekkaa ja se peitti alle jääneen kivikon näkyvistä. Veden alla tapahtuneen harjun muodostuminen tunnistaa usein sen jyrkistä rinteistä, sillä veden alla on hiekalla suurempi rinnekulma.
Harjujakson muodostumia > Suppa

Suppa on määritelmänsä mukaan kuoppa, joka on syntynyt hieman jäätikköjokimuostuman syntyajan jälkeen. Harjujakson tapahtumissa oli hiekan päälle tai hiekan joukkoon irronnut mannerjäätiköstä suuri jäälohkare. Kun sen ympärille kerääntyi lisää jäätikköjoesta tullutta hiekkaa ja soraa, oli jääkappale hautautunut hiekan sisälle eristyksiin. Tällaisen jäälohkareen sulaminen kesti pitkään. Sulaneen jäälohkareen vesi suotui hiekan läpi pois ja jään päälle ja sivuille kerrostuneet sora- ja hiekkakerrokset painuivat kadonneen jään päälle muodostaen lopulta kuopan. Kun hiekkavaltaiselta harjujaksolta tapaa siistejä kuoppia, ovat ne melko varmasti suppia. Joskus supan pohja ylettyi harjujakson pohjaveden vedenpinnan alapuolelle ja suppaan syntyy pysyvä lampi. Jos supan pohja jäi pohjaveden ylle, suotuivat supan pohjalle kerääntyneet vedet harjun pohjaveteen ja suppa kuivui. Moni supan lampi on soistunut ja suppien pohjalla sijaitseekin usein suo.
Harjujakson muodostumia > Suisto- eli deltatasanne tai delta

Jäätikköjokimuodostumana deltatasanne syntyi jäätikköjoen suuaukon eteen matalaan veteen. Jäätikköjoki toi paikalle niin paljon soraa ja hiekkaa, että sen kerrostumat kohosivat lähes vedenpinnan tasolle. Vesi virtasi matalassa suistossa nopeasti ja kuljetti hiekan, hiesun ja saven kauaksi jäätikköjoen suuakosta. Vasta, kun virtaava vesi saavutti deltan reunan ja vajosi deltan rinnetta alas syvempään veteen, pysähtyi maa-aineksen kuljetus ja deltan reuna oli taas laajentunut hieman. Delta muodostui laajaksi, mikäli jäätikköjoen suuaukko pysyi pitkään saman suiston edessä. Harjujaksojen yhteydessä tavattavat deltat ovat siis fossiilisoituneita suistoja. Näitä deltoja löytyy harjujaksojen varrelta ja jäätiköiden reunamuodostumien yhteydestä.
Harjujakson muodostumia > Sanduri

Fossiloitunut sanduri on muodostunut samalla tavalla kuin fossiloitunut suisto, mutta sillä erolla, että sanduri syntyi kuivalle maalle ja delta veden alle. Kun jäätikköjoen suuaukko päätyi veden yläpuolelle, kuljetti vesi tuomansa maa-ainekset pitkin suuaukon edessä olevia maan pinnanmuotoja pitkin. Suiston maa-ainekset muodostivat sora- ja hiekkakentän, jossa saviaines kulkeutui virtaavan veden mukana eteenpäin, mutta raskas hiekka ja sora jäivät paikalleen. Virtaava vesi uursi sorakentälle usein joenuomia, jotka haarautuivat ja yhtyneet toisiinsa kauempana. Ominaista oli myös uomien eroosio ja sen seurauksena joenuomien meanderoituminen. Sandurikenttä jäi aina lievästi kaltevaan asentoon, joka vietti poispäin jäätikköjoen suuaukosta. Fossiilisia sandureja esiintyy Suomessa eniten korkeamman rannan yläpuolisilla alueilla, millä tarkoitetaan jääkauden päättymisen aikoina Itämeren rannikoiden ranta- ja maa-alueita.