Klaus Fleming
Elämä > Valtataistelun kärjistyminen

Venäjän sodan ylipäällikkönä Fleming oli 1591 määrännyt suoritettavaksi suurhyökkäyksen, joka muuttui aina Novgorodin lähiseudulle saakka ulottuneeksi hävitysretkeksi. Seuraavana vuonna suunniteltu uusi hyökkäys kuitenkin kuihtui ja tammikuussa 1593 sovittiin venäläisten kanssa välirauha, minkä johdosta Fleming sijoitti joukkonsa raskaaseen linnaleiriin Suomen ja Viron talonpoikien elätettäviksi. Sota päättyi toukokuussa 1595 solmittuun Ruotsille edulliseen Täyssinän rauhansopimukseen, mutta sodassa vallattu Käkisalmen linna päätettiin vielä pitää panttina lopullista rajankäyntiä odoteltaessa. Tähän ja itärajan epävarmaan tilanteeseen vedoten Fleming piti joukkonsa edelleen linnaleirissä, mitä talonpoikien oli vaikea ymmärtää. Todellinen syy joukkojen pitämiseen valmiustilassa oli Flemingin oman aseman varmistaminen ja niiden käyttökelpoisuus sisäpolitiikassa.
Kaarle-herttua ja valtaneuvosto vaativat välirauhasta alkaen toistuvasti Flemingiä hajottamaan Suomeen sijoitetun armeijan ja lähettämään joukot kotiin, mutta Fleming ilmoitti tottelevansa vain kuningas Sigismundia. Kaarle julisti myös Suomen eri alueita vapautetuksi linnaleiristä, mitä Fleming ei myöskään totellut. Tämän seurauksena Flemingin hallitsema Suomi alkoi talvesta 1593 alkaen irtautua Ruotsin kontrollista. Sigismundin ja Kaarlen ajauduttua täydelliseen välirikkoon Fleming alkoi hallita Suomea häikäilemättömällä terrorilla ja pystytti tiukan valvontakoneiston. Hän määräsi ensin valvomaan kaikkea liikennettä Suomesta Ruotsiin ja Viroon, ja lopulta jopa kielsi matkustamisen ja kaupankäynnin Ruotsiin, jotta Kaarlen suomalaiset tukijat eivät voisi pitää tähän yhteyttä. Kaarlen luona Ruotsissa valittamassa käyneitä talonpoikia murhattiin ja säätyläisiä vangittiin laittomasti ja pahoinpideltiin.
Kaarle-herttua järjesti valtaneuvoston tukemana lokakuussa 1595 Söderköpingissä valtiopäivät, jotka päättivät, että kuninkaan määräykset tulisivat voimaan vasta valtaneuvoston hyväksyminä. Flemingin vastustuksesta johtuen näille valtiopäiville ei juuri osallistunut suomalaisia, joten Suomeen lähetettiin Kaarle Henrikinpoika Hornin johtama valtuuskunta hankkimaan myös suomalaisilta vahvistus Söderköpingin päätöksille. Fleming kutsui Suomen aatelismiehet koolle Turkuun tammikuussa 1596 ja ilmoitti vastustavansa päätösten hyväksymistä. Osa Suomen aatelista oli varovaisemmalla kannalla ja haki kompromissia, mutta kuninkaan ehdottoman kielteinen kanta Söderköpingin päätöksiin pakotti heidätkin valitsemaan Sigismundin puolen. Kaksi viikkoa kestäneen kokouksen aikana Fleming ilmeisesti myös painosti ja pelotteli Suomen aatelisia asettumaan taakseen.
Flemingin käytännössä sotilasdiktaattorina johtama Suomi oli irtisanoutumassa Ruotsissa tehdyistä päätöksistä Sigismundin ja Kaarle-herttuan välisen sisällissodan lähetessä, mikä merkitsi sodan uhkaa myös Kaarlen ja Flemingin välillä. Kaarle-herttuan myöhemmät yritykset saada tukea Suomessa olleilta sotajoukoilta Flemingiä vastaan eivät saaneet mitään vastakaikua. Kaarle-herttuan vuonna 1597 järjestämät Arbogan valtiopäivät julistivat lopulta Kaarlen Ruotsin valtionhoitajaksi ja hänen vastustajansa kapinallisiksi. Jälkimmäinen julistus oli tähdätty Flemingiä vastaan. Flemingin lähipiiri ja puoliso olivat jo huolissaan, sillä Kaarlen joukot olivat selvästi vahvemmat.