stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saab 9-4X

| Saab 9-4X |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Meksiko
Valmistaja:  Saab
Konserni:  General Motors
Valmistusvuodet:  2010–2011
Korimalli:  5-ovinen crossover
Luokka:  J-segmentti
Edeltäjä:  Saab 9-7X
Teknisesti samankaltaisia:  Cadillac SRX II
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  GM Theta Premium
Moottori:  V6
Iskutilavuus:  2,8–3,0 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  neliveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen automaatti
Saab 9-4X on Saabin vuosina 2010–2011 valmistama crossover-tyyppinen automalli. Se jäi viimeiseksi Saabin suunnittelemaksi uudeksi automalliksi ennen yhtiön ajautumista konkurssiin. Autoa ehdittiin valmistaa kaikkiaan vain alle tuhat kappaletta.
9-4X esiteltiin konseptiautona Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2008. Tuotantomalli, jonka ulkonäköä ei juurikaan ollut muutettu konseptiversiosta, esiteltiin Los Angelesin autonäyttelyssä marraskuussa 2010. Se perustuu samalle GM Theta Premium -pohjalevylle kuin Cadillac SRX, ja molempia autoja myös valmistettiin samalla tehtaalla Meksikossa. Moottorivaihtoehtoina olivat turboahdettu 2,8-litrainen V6 (300 hv) ja vapaasti hengittävä 3,0-litrainen V6 (265 hv). Molempien moottorien yhteydessä on kuusiportainen automaattivaihteisto ja XWD-nelivetojärjestelmä.
Saab 9-4X:n konseptimalli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saab 9-4X Wikimedia Commonsissa
Saabin automallit
| --- | --- |
Tuotantomallit:   Saab 92  Saab 93  Saab Sonett  Saab Sonett II (Saab 97)  Saab Sonett III  Saab 95  Saab 96  Saab 99  Saab 900  Saab 90  Saab 9000  Saab 9-3  Saab 9-5  Saab 9-4X  Saab 9-2X  Saab 9-7X 
Konsepti- ja erikoismallit:   UrSaab  Saab Monster  Saab Quantum  Saab Catherina  Saab MFI13  Saab Toad  Saab 98  Saab 99 Finlandia  Saab 900 Finlandia  Saab EV-1  Saab 9-X  Saab Aero-X
Rupert Davies

Rupert Davies
Rupert Davies (22. toukokuuta 1916 Liverpool – 22. marraskuuta 1976 Lontoo) oli brittiläinen näyttelijä. Hänen merkittävimmät roolinsa lienevät George Smiley elokuvassa Mies kylmästä (1965) ja komisario Jules Maigret saman nimisessä TV-sarjassa.
Davies kuoli 60-vuotiaana syöpään Lontoossa.
Aiheesta muualla

https://www.imdb.com/name/nm0203959/?ref_=nv_sr_1?ref_=nv_sr_1
Roland Andersson

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Åke Erik Roland Andersson
Syntymäaika: 28. maaliskuuta 1950 (ikä 74)
Syntymäpaikka: Malmö, Skåne, Ruotsi
Seura
Seura: –
Tehtävä: valmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1968–1974 1975–1976 1977–1983 |  Malmö FF   Djurgårdens IF  Malmö FF |  |
Maajoukkue
| 1974–1978 |  Ruotsin maajoukkue | 19 (0) |
Valmennusura
1983–1985 1985–1987 1988–1990 1991–1992 1993 1994 1995–1997 1997–1998 1998–1999 2002–2003 2004–2009 2010:  Malmö FF Juniorit   Al-Ittihad   Lunds BK   Malmö FF (apuv.)   Al-Ittihad   Malmö FF (apuv.)  Qatar SC  BSC Young Boys  Malmö FF  Al-Shaab  Ruotsin maajoukkue (apuv.)  Nigerian maajoukkue (apuv.)
Roland Andersson (s. 28. maaliskuuta 1950) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja.
Ura pelaajana

Andersson aloitti oman pelaajauransa Malmö FF:n riveissä 1968 ja oli joukkueen takalinjoilla voittamassa kolmea Ruotsin mestaruutta 1970-luvun alussa. Tuplamestaruuskauden 1974 jälkeen hän siirtyi Djurgårdens IF:ään, mutta pelasi seurassa vain kaksi kautta kunnes palasi takaisin Malmöhön. Hän pelasi uransa loppuun kasvattajaseurassaan voittaen vielä yhden Ruotsin mestaruuden ja kaksi cupia. Aktiiviuransa hän lopetti 33-vuotiaana 1983.
Ruotsin maajoukkueessa Andersson pelasi 19 maaottelua. Hän oli mukana sinikeltaisten ryhmässä, joka selvisi MM-kisoihin 1978.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Ruotsin mestaruus (4): 1970, 1971, 1974, 1977
Ruotsin cup (4): 1973, 1974, 1978, 1980
MM-1.kierros: 1978
Ura valmentajana

Valmennusuransa Andersson aloitti Malmö FF:n juniorijoukkueen valmentajana 1983. Sittemmin hän teki uraa muun muassa saudiarabialaisen Al-Ittihadin ja qatarilaisen Qatar SC:n päävalmentajana. Lisäksi hän toimi Bob Houghtonin apuvalmentajana Malmössä 1991–92 ja Rolf Zetterlundin aisaparina 1994.
Heinäkuussa 1997 Andersson siirtyi sveitsiläisen BSC Young Boysin päävalmentajaksi. Pesti jäi lyhyeksi Anderssonin saatua potkut tehtävistään jo tammikuussa.  BSC-potkujensa jälkeen Andersson jatkoi uraansa Malmö FF:n päävalmentajana, mutta pesti päättyi potkuihin kehnon menestyksen vuoksi 1999.
Kaudella 2002/03 Andersson luotsasi Al-Shaabia Arabiemiraateissa. Kesällä 2004 hän siirtyi entisen opiskelukaverinsa Lars Lagerbäckin apuvalmentajaksi Ruotsin maajoukkueeseen. Kaksikko johdatti Ruotsin MM-kisoihin 2006 ja EM-kisoihin 2008, mutta sai ankaraa kritiikkiä muun muassa maajoukkueen epäviihdyttävästä pelitavasta. Lokakuussa 2009 hän jätti tehtävänsä yhdessä Lagerbäckin kanssa Ruotsin jäätyä rannalle MM-kisoista 2010.
Helmikuun lopulla 2010 hän jatkoi uraansa Lars Lagerbäckin apuvalmentajana MM-kisoihin valmistautuvassa Nigerian maajoukkueessa.  MM-kisat sujuivat Nigerialta alakanttiin ja se jäi alkulohkoon kerättyään vain pisteen. Kisojen jälkeen ruotsalaiskaksikko jätti tehtävänsä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tord Grip | BSC Young Boysin päävalmentaja 1997–1/1998 | Seuraaja: Admir Smajić&Robert Schober |
Rupert's Land Act of 1868

Rupertinmaa
Rupert's Land Act oli vuonna 1868 vahvistettu Kanadan dominion lakimuutos, jolla mahdollistettiin Rupertinmaan osto Hudson's Bay Companyltä. Hallinnollinen siirto tapahtui vuonna 1869, ja 300 000 punnan kauppahinta maksettiin Hudson's Bay Companylle vuonna 1870. Sopimukseen sisältyi myös ehto, jonka mukaan Hudson's Bay Company säilytti siirrettävällä alueella 20 prosentin oikeudet viljeltävään maa-alaan.
Aiheesta muualla

Rupert's Land Act Online (englanniksi)
Saanko luvan? (vuoden 1937 elokuva)

| Saanko luvan?> Shall we Dance |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mark Sandrich
Käsikirjoittaja:   Allan Scott  Ernest Pagano  P. J. Wolfson 
Tuottaja:  Pandro S. Berman
Säveltäjä:  George Gershwin
Kuvaaja:   David Abel  Joseph F. Biroc 
Leikkaaja:  William Hamilton
Tuotantosuunnittelija:  Van Nest Polglase
Pukusuunnittelija:  Irene Lentz
Pääosat:   Fred Astaire  Ginger Rogers  Edward Everett Horton  Eric Blore 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  RKO Pictures
Levittäjä:  RKO Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1937
Kesto:  122 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saanko luvan? (Shall we Dance) on yhdysvaltalainen
Mark Sandrichin ohjaama elokuva vuodelta 1937. Tämä pääosien esittäjille Fred Astairelle ja Ginger Rogersille tyypillinen tanssipitoinen musiikkielokuva sijoittuu baletin maailmaan.
Juoni

Amerikkalainen balettitanssija Peter P. Peters (Fred Astaire) käyttää nimeä ”Petrov” ja tanssii pariisilaisessa balettiseurueessa, jota johtaa Jeffrey Baird (Edward Everett Horton). Petersin salainen halu on sekoittaa klassista balettia moderniin jazztanssiin, ja kun hän näkee valokuvan kuuluisasta steppitaiteilijasta Linda Keenestä (Ginger Rogers), hän ihastuu tähän heti. Hän juonittelee heille tapaamisen, mutta Linda ei innostu. He tapaavat uudelleen valtamerilaivalla paluumatkalla Euroopasta New Yorkiin, ja Linda alkaa lämmetä Petroville. Heidän tietämättään julkisuuteen saatetaan tekaistu todiste siitä että he ovat keskenään naimisissa. Suutuspäissään Linda kihlautuu Jim Montgomeryn kanssa, Petrovin ja hänen managerinsa Arthur Millerin harmiksi. Aviohuhua ei saada loppumaan, ja niin Petrov ja Linda päättävät ensin avioitua ja sitten erota saman tien. Linda alkaakin oikeasti rakastua aviomieheensä Petroviin, mutta löytää tämän sitten toisen naisen seurasta. Lopulta Petrov saa tilaisuuden selittää asian suuttuneelle Lindalle, ja tarinalla on onnellinen loppu.
Aiheesta muualla

Saanko luvan? Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Shall We Dance (1937 film)
Fred Astairen ja Ginger Rogersin yhteiset elokuvamusikaalit
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Carioca (1933) · Continental – hupainen avioero (1934) · Roberta (1935) · Top Hat (1935) · Laivasto tanssii (1936) · Hääkarkuri (1936) · Saanko luvan? (1937), Ihanaa on elää (1938) · Tanssin kuningaspari (1939) · Me tanssimme taas (1949)
Käännös suomeksi
Ruokangas Guitars

| Ruokangas Guitars |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1995
Perustaja:  Juha Ruokangas
Toimitusjohtaja:  Juha Ruokangas
Kotipaikka:  Janakkala (os. Harvialan kartano 34, FIN-13330 Harviala)
Toimiala:  soitinrakennus
Tuotteet:  sähkökitarat ja kitaratuotteet
Liikevaihto:  0,31 milj. eur (2016)
Kotisivu:  www.ruokangas.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruokangas Guitars -yhtiön soitinrakentajia (2010), vasemmalta alkaen: Juha Ruokangas, Emma Elftorp, Jyrki Kostamo ja Tomi Nivala.
Ruokangas Guitars on suomalainen, maailman arvostetuimpien  kitaranvalmistajien joukkoon lukeutuva yritys, jonka on perustanut Juha Ruokangas vuonna 1995. Kitarapajan tuotteet ovat käsin tehtyjä sähkökitaroita ja sähköbassoja.
Ruokankaan paja sijaitsee nykyään Harvialassa, minne se muutti kesällä 2011 Hyvinkäältä. Pajalla myydään kitaroiden lisäksi myös kitaratarvikkeita.
Ruokangas Guitars on palkittu vuonna 2012 Taito-Finlandialla.
Kuvia

Ruokangas Duke Artisan -kitara.
Ruokangas Unicorn Classic -kitara.
Ruokangas Vsop Deluxe -kitara.
Ruokangas Mojo Grande -kitara.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruokangas Guitars Wikimedia Commonsissa
Ruokangas Guitarsin sivusto (englanniksi) (ruokangas.com)
Juha Ruokangas kertoo kitaroiden valmistuksesta (ruokangas.com)
Ruokangas Guitars (Unicorn) Video Diary Episode 1 - Getting Started (2009, jatkuu osissa 2-17) (englanniksi) (youtube.com)
NAMM oral history program (interview, Jan. 22, 2016) Juha Ruokangas (englanniksi) (namm.org)
Pierre Journel (2017-03-15) Mojo Classic @Ruokangas Guitars review: a Telecaster coming from Finland (englanniksi) (theguitarchannel.biz)
Roald Amundsenin etelänaparetkikunta

Amundsenin retkikunta etelänavalla.
Roald Amundsenin etelänaparetkikunta oli naparetkeilijä Roald Amundsenin johtama retkikunta, joka pääsi 14. joulukuuta 1911 ensimmäisenä etelänavalle. Amundsen kuljetti koiransa, miehensä ja varusteensa vanhalla naparetkiä varten rakennetulla Fram-laivalla Etelämantereelle Rossin jäähyllyn reunaan Valaslahteen. Retkikunta rakensi sinne talvea varten asuinmökin, jota sanottiin Framheimiksi.
Talvehtimisen jälkeen Amundsen vaelsi etelänavalle hiihtäen. Amundsenin mukana etelänavalle lähti neljä miestä, Helmer Hanssen, Olav Bjaaland, Oscar Wisting ja Sverre Hassel. Matka kohti etelänapaa alkoi pitkin lauttajäätä. Retken vaarallisin osa oli kiipeäminen Axel Heibergin jäätikköä pitkin napatasangolle. Suurin osa koirista teurastettiin suunnitelman mukaan napatasangon reunalla jäätikön yläpäässä etelänavalle vievän matkan puolessa välissä. Etelänavalle ryhmä pystytti teltan ja Norjan lipun.
Norjalaiset onnistuivat voittamaan matkan vaikeudet ja rasitukset ja palaamaan ehjinä takaisin, vaikkakin uupuneina ja hieman paleltuneina. Norjalaisten menestys perustui pääosin Amundsenin kokemuksiin aiemmilta naparetkiltä, suunnittelukykyyn ja kykyyn valita miehet, vetokoirat ja varusteet oikein, ja korjata virheitään. Samana vuonna etelänavan valloituksesta kilpaillut Robert Falcon Scottin johtaman etelänaparetkikunnan jäsenet kuolivat paluumatkalla navalta.
Saapuminen Valaslahteen ja valmisteluja

Retkikunnan lähtöpaikka Valaslahti oli noin asteen verran eli suunnilleen 96 km lähempänä etelänapaa kuin Scottin käyttämä Erebusvuoren juuri.
Amundsen valitsi Valaslahden, koska virheellisesti päätteli sen olevan pohjaan ankkuroituneen lauttajään alueella. Shackleton oli yrittänyt Valaslahteen jo 1908, muttei ollut päässyt sinne laivoillaan. Amundsen pääsi sinne napaoloihin suunnitellulla Fram-aluksella. Retkikunta nousi maihin noin 600 kilometriä Scottin tukikohdasta itään. Miehet rakensivat talvehtimismajansa Framheimin noin neljän kilometrin päähän rantautumispaikasta. Amundsen oli valinnut paikan, koska siellä oli paljon hylkeitä ja pingviinejä ja sinne voitiin purjehtia monesta suunnasta. Kolmessa viikossa miehet siirsivät leiriin kymmenen tonnia tarvikkeita. Puuseppä Jørgen Stubberud ja Olav Bjaaland kokosivat esivalmistetun mökin parissa viikossa ja kaivoivat sen pohjan noin 1,2 metriä lumen sisään. Miehet pyydystivät suuren määrän hylkeitä ja varastoivat lihaa ravinnoksi koirille ja miehille. Framheimissä sää oli yleensä suotuisa.
Framheimissa alkoi myös varsinaisen naparetken valmistelun, ja miehet tekivät muutaman varaston retkeä varten. Amundsen miehineen kokeili koiria, ja he tekivät muutaman päivän rekiretken 80. leveysasteelle. Ensimmäiseen 10. helmikuuta alkaneeseen retkeen osallistui neljä miestä ja 18 koiraa, ja se tehtiin kolmella reellä. Koeretki paljasti, että reet olivat liian raskaita, lumikengät ahtaita ja teltat hitaita purkaa. Myöhemmin reet kevennettiin 75 kilosta 22 kilon painaviksi.
22. helmikuuta alkanut pisin retki oli vaikein. Retkellä oli kahdeksan miestä, seitsemän rekeä ja 42 koiraa. Miehet saivat paleltumia ja koirat joutuivat lujille, kun niiden jalat hankautuivat vereslihalle, koska ne upposivat puolikantavaan hankiaiseen. Koirat uupuivat ja nälkiintyivät, ja yksi koirista jopa kuoli. Amundsen ajoi koiria säälimättä eteenpäin, vaikka ne eivät lopulta tahtoneet liikkua. Lämpötila laski jopa –45 °C:seen. Amundsen merkitsi paluureitin koiria varten säännöllisin väliajoin tiputetuilla hylkeenlihapaloilla.
Amundsen huomasi matkalla, että 81. leveysasteen eteläpuolella oli keilamaisia lumikasoja, joiden alla oli vaarallinen halkeamaverkosto.
Kun Amundsen palasi eräältä rekiretkeltään, hän huomasi englantilaisen Scottin retkikunnan Terra Novan ankkuroituneen Valaslahteen. Scott itse oli varastojen tekomatkalla eikä ollut laivalla. Englantilaiset kävivät Framheimissä, ja Amundsen Terra Novalla. Kohtaaminen sujui ystävällisesti.
Talven kaamosaika alkoi 21. huhtikuuta. Sää oli talvella yleensä hyvä, toisin kuin Scottin tukikohdassa. Pakkanen laski alle –50 °C:een. Naparetkikunnan miehet elivät tämän ajan Framheimissä ja aivan lähistöillä vakioidun viikko-ohjelman mukaan. He pystyttivät viisitoista suurta telttaa varastoiksi. Bjaaland ja Helmer Hanssen rakensivat saunan, joka oli pieni parafiiniuuneilla lämmitetty laatikko, jossa oli jääpohja. Retkikunta viimeisteli talvikuukausina varusteita. He kevensivät rekiä ja tekivät niistä joustavampia. Vapaa-aikana miehet lukivat naparetkiaiheisia kirjoja ja osallistuivat navigaatioluennoille.
Epäonnistunut yritys kohti etelänapaa

Kaamos päättyi 24. elokuuta, ja Amundsen lähti jo 8. syyskuuta kohti etelää kilpaillakseen Scottin kanssa. Hjalmar Johansen arvosteli Amundsenin päätöstä lähteä liikkeelle aikaisin keväällä. Silti kahdeksan miestä ja 86 koiraa lähti kohti etelänapaa, ja ensimmäiset päivät he etenivät rivakasti. Miehillä oli mukanaan kaiken varalta jopa valjaat miehille rekien vetoa varten, jos koirat pettäisivät. Olosuhteet heikkenivät kuitenkin nopeasti 12. syyskuuta. Pakkasta oli 47 °C, ja retkikuntaa vaivasi huono näkyvyys ja kauhea etelätuuli. Amundsen kirjoitti, ettei voisi riskeerata miehiä ja eläimiä voittaakseen kilvan etelänavalle. Amundsen päätti ajaa 80. leveysasteen varastolle purkamaan sinne tarvikkeita ja palata nopeasti takaisin tukikohtaan Framheimiin. Bjaaland ja Stubberud saapuivat ensimmäisenä Framheimiin, Amundsen parin tunnin päästä.. Hjalmar Johansen ja paleltumien takia hitaasti liikkuva Kristian Prestrud jäivät viimeisiksi. He saapuivat Framheimiin illalla pimeässä ja sumussa selviten kotiin vain seuraamalla koirien jälkiä. He olivat pahoin uupuneet, ja Johansen oli joutunut kantamaan Pestrudia osan matkaa.
Seuraavana aamuna Amundsen kysyi, miksi Johansen oli viipynyt paluuretkellä niin kauan. Johansen räjähti raivoon ja sanoi Amundsenin johtaneen retkeä huonosti. Amundsen pelkäsi, että joku haastaisi hänen johtajuutensa, sillä hän pyrki pitämään joukon tiukassa komennossaan. Arvosteluista vihastunut Amundsen pudotti lopulta Johansenin navalle suuntautuvalta retkeltä eikä antanut hänelle edes Edvard VII:n maalle suuntautuneen sivuretken johtajuutta, vaikka Johansen oli kokenut koiravaljakon ajaja. Johansen tappoi itsensä pari vuotta retken jälkeen. Amundsen itse mainitsee paluun viimeisten päivän tapahtuneen epäjärjestyksessä. Muidenkin retkikunnan jäsenten mielestä paluu epäonnistuneelta retkeltä oli huonosti johdettu, mutta Bjaalandin mielestä Johansenin olisi pitänyt jättää arvostelunsa sanomatta. Johansen itsekin katui purkaustaan.
Etelänavalle > Lauttajäällä

Amundsen lähti 20. lokakuuta kello 10.30 sumussa etelänavalle Bjaalandin, Hanssenin, Oscar Wistingin ja Sverre Hasselin kanssa. Rekikaravaania johti kyvykäs koiranajaja Hanssen, joka paimensi koirarekeä; muut kolme rekeä tulivat perästä. Bjaaland kulki pääosin viimeisenä, mutta huippuhiihtäjänä hän oli välillä myös joukon edellä, jotta koirilla olisi joku, jonka perässä juosta.
Se reitin osa, minne oli rakennettu etukäteen varastoja, oli helppokulkuinen ja matka edistyi yleensä nopeasti, koska varastoja rakennellessaan norjalaiset olivat merkinneet reitin. He kulkivat suunnilleen 165 itäistä pituuspiiriä pitkin etelään.
81. leveysasteen eteläpuolella oli runsaasti halkeamia sisältänyt alue, mutta halkeamat olivat yleensä vain metrin levyisiä ja niiden yli pystyi hiihtämään. Hanssen putosi silti kerran railoon, mutta jäi puoliväliin lumisillan varaan. Wisting pelasti Hanssenin, joka ei ollut loukannut itseään pudotuksessa. 82. asteen varastopaikasta otettiin tarvikkeita matkalla perustettaville 83. ja 84. asteen varastoille.
Retkikunta näki 9. marraskuuta 83 eteläisellä leveyspiirillä vuoret, joita Amundsen kutsui Kuningatar Maudin vuoriksi. Retkikunta eteni nyt leveysasteen verran kolmessa päivässä. Keskivauhti koko retkellä oli 24 kilometriä päivässä. Lähestyttäessä vuoria jää muuttui vaikeakulkuisemmaksi, ja siinä tapahtuvan hitaan pinnanalaisen liikkeen saattoi kuulla kiväärin laukauksia muistuttavina ääninä. Miehet olivat 17. marraskuuta paikassa 85° 7' eteläistä ja 165° läntistä pituutta aivan vuorten juurella lähellä Mount Bettyä. Tähän kohtaan tehtiin päävarasto.
Etelänavalle > Vuorijäätikköä ylös

Matkan kriittisin kohta lienee ollut paikoin vaarallinen nousu Kuningatar Maudin vuorten välistä kulkevaa 45 kilometrin pituista Axel Heibergin jäätikköä ylöspäin. Amundsen pakkasi tavarat vuorten juurella uudestaan niin, että ne oli helpompi kuljettaa kiivettäessä jäätikköä ylös. Retkikunta löysi kulkutien jäätikölle muutaman epäonnistuneen yrityksen jälkeen
Amundsenin ryhmä selviytyi liukkaasta ja runsasrailoisesta vuorijäätiköstä muun muassa vuorikiipeilyvälineiden avulla. Alussa kiivettiin valtavan Mount Nansenin viertä. Keskivaiheilla nousua oli jääputouksia, minkä takia edettiin hyvin vaivalloisesti ja hitaasti jäätikön keskustan halki. Miehet olivat monesti vähällä pudota railoihin. Nousu jäätiköllä oli ohi noin neljässä päivässä lasketun kymmenen päivän sijaan, vaikka retkikunta teki muutaman virheen reitin valinnassa. Vaarallinen jäätikön kiipeäminen ylös oli luultua helpompaa.
Etelänavalle > Napatasangolta etelänavalle

Retkikunta oli illalla 21. marraskuuta noussut napatasangolle 3000 metrin korkeuteen vuoristojäätikön ylle. Seudulla oli yhä vuoristojäätikön alkuosia ja vuoria, koska reitti etelään kulki vuorenrinteen vierestä. Matka jatkui nyt pitkin 168. pituuspiiriä. Jäätiköltä noustua tapettiin suunnitelman mukaan suuri määrä koiria ravinnoksi toisille koirille ja varastoon paluumatkaa varten. Kolmasosa koirista oli nyt koirien ja miesten ravintona. Amundsenin mielestä koirien tappaminen oli ikävää, mutta välttämätöntä. Teurastuspaikka sai kuvaavan nimen ”Teurastamo” ja oli suunnilleen retken puolivälissä.
”Teurastamosta” miehet jatkoivat etelään aaltomaisten lumikinosten, sastrugien vaikeuttaessa kulkua alussa. Lopulta sastrugit hävisivät ja matka nopeutui, mutta pinnassa pöllyävä lumi haittasi näkyvyyttä. Matka jatkui railoisen, jääaaltoisen ja jäälohkareita täynnä olevan alueen yli. Miehet kutsuivat aluetta Paholaisen jäätiköksi. Retkikunta oli suunnistanut monta päivää lähes sokkona, mutta 8. joulukuuta pilvet väistyivät. Ryhmä yllättyi siitä, että he olivat onnistuneet suunnistamaan sumussa ja lumipyryssä oikeaan paikkaan, eli leveysasteelle 88° 16'. He olivat tässä vaiheessa enää 13 kilometrin päässä Shackletonin retkikunnan ennätyksestä.
Lopulta 14. joulukuuta 1911 viisi miestä ja 16 koiraa saapuivat etelänavalle ja pystyttivät Polheimiksi eli Napakodiksi ristimänsä teltan. Miehet olivat etelänavalle saapuessaan muuten hyvässä kunnossa, mutta kasvoissa oli pahaa, kauan retken jälkeen kestänyttä tuulen kuljettamien jäähitusten aiheuttamaa kirvellystä.
Seutu nimettiin Norjan kuninkaan mukaan Haakon VII:n ylätasangoksi. Ensimmäiset etelänavalla kävijät olivat Roald Amundsen, Helmer Hanssen, Olav Bjaaland, Oscar Wisting ja Sverre Hassel. Myöhempien laskujen mukaan Amundsen erehtyi tuon ajan epätarkoilla laitteilla noin 2,5 kilometriä etelänavasta. Etelänavan valloituksen varmistamiseksi retkikunta teki retkiä Polheimin ympäristöön. Hanssen kävi todennäköisesti alle 100 metrin päässä todellisesta etelänavasta. Kilpailevaa Scottin retkikuntaa varten jätettiin kirje Norjan kuninkaalle siltä varalta, että Amundsen kuolisi paluumatkalla. Toisessa kirjeessään Amundsen toivotti mahdollisesti paikalle saapuvalle Scottille turvallista paluumatkaa. Retkikunta viipyi navalla kolme päivää, kunnes lähtivät paluumatkalle.
Etelänavalle > Paluu Framheimiin

Paluumatka sujui hyvin, vaikka sumu haittasi hieman varastojen löytymistä. Matkamittarit, jotka olivat kiinnitetty rekiin, auttoivat matkojen arvioimisessa paluumatkalla. Paholaisen jäätikkö kierrettiin paluumatkalla. ja myös Alex Heibergin jäätiköllä kuljettiin osin toista reittiä.
Miehet palasivat 26. tammikuuta 1912 Framheimiin kasvot kivuliaasti ahavoituneina, lumisokeutta kärsivinä ja pitkästä matkasta uupuneina, mutta muuten hyvässä kunnossa. Koiria oli jäljellä enää 11. Vasta muutaman päivän kuluttua väsynyt naparetkikunta kertoi Framheimissa käyneensä etelänavalla. Pian tämän jälkeen retkikunta lähti Framheimistä kotia kohti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roald Amundsenin etelänaparetkikunta Wikimedia Commonsissa
Amundsenin päiväkirjat Gutenberg-projektissa (englanniksi)
Valaslahti nykyään.
Fram Valaslahdessa.
Framheim hautautuneena lumeen.
Sisällä Framheimissä.
Retkivaatetus.
Lähtö kohti etelänapaa.
Axel Heibergin jäätikön reunaa.
"Paholaisjäätikkö".
Amundsenin ja Scottin reitit etelänavalle.
Etelänavalla.
Saludan piirikunta

Saludan piirikunta (engl. Saluda County) on Yhdysvaltojen Etelä-Carolinan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 20 473 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Saludan kaupunki. Piirikunta perustettiin vuonna 1896.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saludan piirikunta Wikimedia Commonsissa