El Salvadorin historia
Sotilasvaltaa

1970-luvulta lähtien vuorottelivat sotilasvalta ja epärehellisillä vaaleilla valitut hallitukset. Vuoden 1961 vallankaappauksen jälkeen perustettiin konservatiivinen PCN-puolue (Partido de Conciliación Nacional), joka sai haltuunsa kaikki parlamentin paikat. PCN pysyi vallassa 1979 asti, vaikka sitä syytettiinkin ihmisoikeusrikkomuksista. Vuonna 1969 maa kävi Hondurasin kanssa kalliiksi tulleen ja ratkaisemattomana päättyneen niin sanotun jalkapallosodan, jonka taustana oli jalkapallo-ottelun lisäksi salvadorilaisten työläisten kohtelu Hondurasissa.
Sotilashallinnon vuosikymmenten aikana taloudellista poliittista valtaa piti catorce eli alkujaan 14 liikemiehen perhe. Niinpä El Salvador säilyi pitkään liikemiesoligarkian johtamana feodaalisena yhteiskuntana ja mantereen köyhimpänä. Paha aliravitsemus ja lääkärinhoidon puute olivat tavallisia. Maanomistus oli yhtä epätasainen kuin monissa muissakin Latinalaisen Amerikan maissa. Kuudella perheellä oli maata saman verran kuin 270 000 perheellä. Vielä vuonna 1979 1,9 % omisti 57,5 % maasta, ja vastaavasti 91,4 % omisti vain 21,9 % maasta.
Suhdanneherkkä vientikasvien kahvin, puuvillan ja sokeriruo'on viljely yleistyi ajan mukana. Väki pakeni maaseudun köyhyyttä kaupungin slummeihin, ja myös maasta pois.
Eversti Benjamín Mejían vuoden 1972 epäonnistuneesta kaappausyrityksestä alkaen maassa alkoi esiintyä vasemmistolaista terrorismia. Kaappaukset ja iskut hallitusta vastaan yleistyivät lähinnä Ejército Revolucionario del Pueblon (ERP) ja Fuerzas Populares de Liberación "Farabundo Martín" (FPL) tekeminä. Vuoden 1979 Nicaraguan Somozan kaatumisen ja sandinistivallankumouksen jälkeen maassa toimi jo viisi sissiliikettä. Presidentti Arturo Armando Molina yritti saavuttaa kannatusta maauudistuksella ja kokosi maaseudulla talonpojista hallitusta tukevan liikkeen Organizacion Democratica Nacionalista (Orden). Ordenissa oli 1970-luvun lopulla 100 000 jäsentä ja se toimi hallituksen puolisotilaallisena joukkona ja ilmiantoverkostona.
Sota kiihtyi 1970-luvun lopulta lähtien. Heinäkuussa 1975 ja helmikuussa 1977 armeija tulitti mielenosoittajia pääkaupungissa. Vuonna 1977 presidentiksi valittiin kenraali Carlos Humberto Romero, jonka siviilien ja Nuorten sotilaiden uudistusmielinen juntta (Junta de Gobierno Revolucionario) syrjäytti 1979 pelätessään maassa marxilaisten pääsevän valtaan kuten Nicaraguassa Somozan jälkeen ja huolestuessaan talouden syöksykierteestä. Juntta hajotti Ordenin ja kansallisti kahvikaupan. Junttaan asetetut toiveet olojen paranemisesta olivat turhia, juntta kidutti ja tapatti tuhansia pidätettyjä. Armeijan, kansalliskaartin, poliisin, falangin ja puolisotilaallisten Ordenin ja Valkoisten soturien harjoittama terrori ei pystynyt kukistamaan sissejä. Poliittisen toiminnan voimakas polarisoituminen näkyi siinä, että junttaa vastusti aktiivisesti arkkipiispa don Romero, opiskelijoiden vallankumouseliitti ja sissijärjestöjä.
Romeron jälkeen tuli seuraava juntta, mikä vain kiihdytti sotaa. 22. tammikuuta 1980 mielenosoituksessa ammuttiin 24. Vuosina 1979–1981 hallituksen tukemat oikeistolaiset kuolemanpartiot tappoivat noin 30 000. Kuolemanpartioista ensimmäinen oli eliminointisota – antikommunistinen vapautusarmeija (Fuerzas Armadas de Liberación Anticomunista – Guerra de Eliminación; FALANGE) ja myöhempiä valkoisten sotureiden liitto (Unión Guerrera Blanca; UGB).