Vanhasen II hallitus
Salkkujako

Pääministerinä toimi keskustan Matti Vanhanen, joka oli hallitustunnustelija ja eduskunnan suurimman puolueen puheenjohtaja. 1990-luvulta lähtien oli ollut tapana, että edustajamäärältään hallituksen toiseksi suurimman puolueen puheenjohtaja toimii valtiovarainministerinä, ja niinpä Vanhasen II hallituksen valtiovarainministerinä oli kokoomuksen Jyrki Katainen. Vaikka Sauli Niinistö sai kokoomuslaisista eniten ääniä eduskuntavaaleissa, häntä ei nimitetty ministeriksi vaan eduskunnan puhemieheksi.
Huomiota herätti se, että ministereiksi nimitettiin rikoksista tuomitut kokoomuksen Jan Vapaavuori ja keskustan Sirkka-Liisa Anttila. Kokoomuksen Suvi Lindén sai vuonna 2002 huomautuksen oikeuskanslerilta ja erosi kulttuuriministerin tehtävästä, mutta silti hänet nimitettiin viestintäministeriksi. Myöskään muut yksittäiset rikokset eivät olleet esteinä ministeriksi nimittämiselle. Vanhanen selvitti ennen Vapaavuoren ja Anttilan nimittämistä sen, miten perustuslain vaatimusta ministerin rehellisyydestä tulisi tulkita. Oikeuskanslerinviraston mukaan perustuslain 60 pykälä tarkoittaa yleistä rehellisyyttä eivätkä yksittäiset rikkomukset ole este ministerinä toimimiselle. Este voisi muodostua lähinnä toistuvien rikosten kautta: esimerkiksi toistuvasti harmaan talouden parissa toiminutta henkilö ei voitaisi pitää rehellisenä. 
Aikaisemmin valtioneuvostoon oli valittu ministeriksi tuomion saaneina mm. Aarre Simonen, joka nimitettiin vuonna 1966 oikeusministeriksi. Vapaavuoren tai Anttilan tuomiot eivät olleet liittyneet ministerivastuuseen.
Eduskuntaan palannut moninkertainen ministeri ja Euroopan parlamentissa vuodesta 1995 ollut keskustan Paavo Väyrynen jätti esittämättä kansanedustajan valtakirjansa ja vaati puolueeltaan varapuhemiehen tai ministerin tehtävää, tai muuten hän jäisi europarlamentin jäseneksi europarlamenttikauden loppuun 2009 saakka. Televisio-ohjelmassa Donna Paukku Väyrynen ilmoitti olevansa kiinnostunut ulkoasiainministerin tai ympäristöministerin tehtävästä. Hänet nimitettiinkin lopulta "ministeriksi ulkoasiainministeriöön" eli ulkomaankauppa- ja kehitysministeriksi.
Vanhasen II hallituksessa oli kaksi ministeriä, jotka eivät olleet kansanedustajia. Vihreiden puheenjohtaja, työministeri Tarja Cronberg, oli toiminut kansanedustajana vuosina 2003–2007 ja oli ollut vuoden 2007 vaaleissa ehdolla Pohjois-Karjalan vaalipiiristä, mutta jäänyt niukasti valitsematta. Ilkka Kanervan tilalle ulkoministeriksi noussut Alexander Stubb ei ollut siihen mennessä toiminut lainkaan kansanedustajana, mutta oli Euroopan parlamentin jäsen vuodesta 2004 ministeriytensä alkuun saakka. Kanerva erosi tekstiviesteistään syntyneen kohun seurauksena.
Kun keskusta oli valinnut ympäristöministeriksi Paula Lehtomäen, tämä ilmoitti odottavansa lasta. Lehtomäen järjestyksessään toisen äitiysloman aikana hänen sijaisenaan toimi Kimmo Tiilikainen. Lehtomäki oli äitiyslomalla myös Vanhasen edellisen hallituksen aikana, jolloin hänen sijaisenaan toimi Mari Kiviniemi.
Opetusministeri Sari Sarkomaa jätti hallituksen joulukuussa 2008. Sarkomaa perusteli lähtöään sillä, että hän haluaa omistautua perheelleen. Tilalle tuli ensimmäisen kauden kansanedustaja Henna Virkkunen. Tarja Cronbergin jätettyä vihreiden puheenjohtajan tehtävät kesäkuussa 2009 hänen tilalleen työministeriksi tuli uusi puheenjohtaja Anni Sinnemäki.lähde?