Désirée Clary
Kuningatar

Vuonna 1818 aviomiehen nousu Ruotsin valtaistuimelle toi 41-vuotiaalle Désiréelle kuningattaren tittelin. Tästä huolimatta hän päätti jäädä Ranskaan oletettavasti terveydellisistä syistä, herättäen kummastusta niin pariisilaislehdistössä kuin tutuissaankin. Jopa kuningattaren asemassa, hän säilytti incognito-statuksensa ja torjui kuningatar Charlottan ehdotuksen ruotsalaisista hovinaisista pitäen sitä tarpeettomana, koska asui eristäytyneenä. Désirée piti edelleen matalaa profiilia ja pidättäytyi järjestämästä virallisia hovitilaisuuksia, mutta käytti silti hienovaraisesti kuninkaallista vaikutusvaltaansa viihdyttämällä vieraita torstai- ja sunnuntaivastaanotoillaan, vaikkakin epävirallisesti, säilyttäen samalla Gotlannin kreivittären arvonimen.
Hänen romanttisesta suhteestaan Ranskan pääministerin, Richelieun herttua Armand Emmanuel du Plessis'n kanssa liikkui paljon huomiota herättäneitä huhuja. Jotkut kertomukset kuvaavat hänet ihastuttaneen Ludvig XVIII:n viehätysvoimallaan, toiset kuvaavat hänen tavoitelleen Richelieua'ta tämän tahdon vastaisesti, mikä antoi hänelle "hullu kuningatar" lisänimen. Ristiriitaisista kertomuksista huolimatta hänen ihastuksensa Richelieuhun jatkui tämän kuolemaan saakka vuonna 1822. Vaikka jotkut väittävät hänen motiiviensa olleen poliittisia, toiset väittävät kyseessä olleen aito kiintymys, vaikka Richelieun vastine on edelleen mysteeri.
Kesällä 1822 sovittiin, että hänen poikansa kruununprinssi Oscar matkustaa tapaamaan mahdollisia morsianehdokkaita Euroopassa. Lopulta löydettiin Leuchtenbergin prinsessa Joséphine, jonka Désirée saattoi Ruotsiin vuonna 1823. Alun perin hänen piti vain ​​vierailla, mutta 46-vuotiaana hän päättikin jäädä Ruotsiin pysyvästi ja vastaanotto oli odottamattoman lämmin.
Désirée kruunattiin Ruotsin kuningattareksi 21. elokuuta 1829, vaikkakin keskellä pelkoa ja viivytyksiä. Huolimatta neuvoista kääntyä luterilaisuuteen ennen kruunausta, asia hylättiin ja hänet kruunattiin halutulla tavalla. Kruunaus osoitti symbolisesti hänen asemansa laillisena kuningattarena. Aikeet kruunata hänet Norjassa kuitenkin epäonnistuivat hänen katolisen uskontonsa vuoksi. Siitä huolimatta hänestä tuli ensimmäinen ei-aatelinen, joka nousi Ruotsin valtaistuimelle 1500-luvun Kaarina Maununtyttären jälkeen.
Désiréen suhde aviomieheensä Kaarle XIV Juhanaan oli sekoitus tiettyä etäisyyttä ja epämuodollista ystävällisyyttä. Huolimatta miehensä satunnaisesta ärtyneisyydestä, vaimon tiedettiin rauhoittavan aviomiehensä yhdellä tiukalla sanalla. Hänen välinpitämättömyytensä politiikkaa kohtaan toi kiitosta, koska hän pidättäytyi sekaantumasta valtion asioihin. Hänen eksentrisyytensä, epätavanomaisesta pukeutumisesta (vieraili herättyään puolisonsa luona yöpaitasillaan, kun tällä oli valtioneuvoston kokous) ja öisin tapahtuva elämisensä nostatti kuitenkin kulmakarvoja hovissa, jossa kauppiaantytärtä ja tasavaltalaista katsottiin alaspäin.
Huolimatta vastenmielisyydestään uskontoa kohtaan hän suostui osallistumaan messuun hartaan katolisen miniänsä Josefinan toiveesta, vaikkakin vastahakoisesti. Hänen mieltymyksensä Rosersbergin linnaan ja hänen lepakkopelkonsa osoittivat omituisuutta, mikä antoi hänelle "Miss Calamity" -nimen hovinaistensa keskuudessa.
Désiréen perintö ulottui Ruotsin ulkopuolelle, sillä hänellä oli myös Norjan kuningattaren arvonimi. Hänen hyväntekeväisyysyrityksensä Norjassa, erityisesti Eugenia-säätiölle annettu suojelus, korostivat sitoutumista ​​hyväntekeväisyyteen. Hallintakauttaan ympäröivistä kiistoista ja juonitteluista huolimatta Désirée jätti lähtemättömän jäljen Skandinavian historiaan, ja hän ilmensi kuninkaallisen monimutkaisuutta arvoituksellisella persoonallaan.