Sammallahdenmäki
Röykkiöalue > Röykkiöt ja niiden historia

Sammallahdenmäen kallioharjanteilta ja niiden välisestä kangasmaastosta on löytynyt kaikkiaan 36 kiviröykkiötä. Röykkiöihin käytetyt kivet ovat graniittia. Osa niistä on louhittu kalliosta ja osa on todennäköisesti ollut irtokiviä. Röykkiöt ovat muodoiltaan ja kooltaan erilaisia. Osa on matalia ja pyöreitä pikkuröykkiöitä, osa suuria kekomaisia hiidenkiukaita ja osa pyöreitä kehäröykkiöitä. Osassa röykkiöistä on käytetty niin sanottua kylmämuurausta, ja useissa röykkiöissä on jäänteitä paasiarkuista.
Radiohiiliajoituksen perusteella vanhimmat hautaröykkiöt ovat jaksolta 1300–1000 eaa. Selvästi alempana oleva paasiarkkuröykkiö on nuorin, ja se on vuosilta 170 eaa. – 82 jaa. Varhaisimmat hautaukset tehtiin pronssikaudella, jolloin maan merkitys on alkanut kasvaa, koska tuolloin Suomessa alettiin raivata ja muokata maata. Röykkiöiden on siksi katsottu kertovan suvun maan rajoista. Haudat saatettiin sijoittaa meren rannalle, koska ihmisten maailmaa ympäröineen meren kautta vainaja pystyi menemään vainajien maahan. Vainajat oli poltettu ennen hautaamistaan röykkiöön. Luut oli ensin myös puhdistettu noesta. Röykkiöitä käytettiin usein pitkään, vaikka yksittäinen röykkiö rakennettiinkin yhtä vainajaa varten. Niihin haudattiin myöhemmin suvun muita jäseniä ja niitä samalla laajennettiin ja kivikerrosta kasvatettiin.
Tunnetuimmat röykkiöistä ovat vallimainen Huilun pitkä raunio ja nelikulmainen kivilatomus Kirkonlaattia. Kirkonlaattia muistuttaa epäsäännöllistä nelikulmiota, ja sen sivut ovat 19,2, 16,8, 15,0 ja 18,8 metriä pitkät. Sillä ei ole varsinaista reunakehää ja sen korkeus on reunoilla 0,5 metriä. Keskellä rakennelmaa kivikerros on ohuempi. Kirkonlaattia saattaa olla hauta, koska sen sisällä oli 3,5 metriä pitkä paasiseinä, joka voidaan tulkita arkuksi. Kirkonlaattian tapaista hautaa ei kuitenkaan tunneta muualta Suomesta, ja sen muoto on poikkeuksellinen koko Skandinavian alueella. Kaivauksissa Kirkonlaattian hautakäytöstä ei kuitenkaan ole löytynyt selkeitä viitteitä. Ainoa todiste paasiseinästäkin on sitä vuonna 1891 tutkineen Volter Högmanin piirtämä karttakuva.
Huilun pitkä raunio on soikea, pitkänomainen ja vallimainen röykkiö. Sen muoto on syntynyt useiden perättäisten laajennusten seurauksena, ja siihen on kuulunut kolme rakennusvaihetta. Sen sisäseinät, pohjakivien sijoittelu, kivimateriaali ja pohjamaa ovat erilaisia rakennelman eri osissa. Huilun pitkään raunioon on todennäköisesti tehty hautauksia eri aikoina, ja vainajat on kätketty kivien joukkoon polttamatta.
Vuonna 2002 tutkituista röykkiöstä parhaiten ovat säilyneet röykkiöt 11, 23 ja 31. Röykkiössä 11 on näkyvillä sisäkkäisiä kivikehiä, röykkiössä 23 paasikivistä tehty kiviseinämä, ja matalan kiviladelman eli röykkiön 31 alta löytyi kaksoispaasiarkku. Röykkiöiden kivikehät on tehty aina täytekiviä suurimmista kivistä. Täytekivet poistamalla kivikehät on saatu tutkimuksissa esille. Röykkiön 11 spiraalimainen kuvio on Suomessa poikkeuksellinen, vaikkakin spiraali on ikivanha symboli. Röykkiön 23 paasikivistä kasattu kivirivi vaikuttaa hyvin samanlaiselta kuin Högmanin löytämä Kirkonlaattian kivirivi. Vanhat tutkimukset on kuitenkin sen verran vajavaisesti dokumentoitu, että varmuutta paasirivien samasta linjasta ei ole.
Alimman kalliotasanteen röykkiöt ja latomukset ovat matalia ja aika pitkälti aluskasvillisuuden peittämiä. Siellä tehdyissä tutkimuksissa löytyi sammalten ja aluskasvillisuuden poiston jälkeen kolme pystykiveä ja kaksi paasiarkkua.
Tutkitut röykkiöt ovat parhaimmassa kunnossa, sillä ne ovat entistettyjä. Jostain röykkiöistä on kuitenkin enää jäljellä vain pohjakivet, sillä niistä on haettu kiviä rakennusmateriaaliksi.
Röykkiön 11 kivikehät muodostavat spiraalimaisen rakenteen.
Paasiarkku
Kirkonlaattian kiviä lähikuvassa.
Röykkiön 31 paasiarkku II, joka kaivettiin esiin vuoden 2002 tutkimuksissa.