stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joonan kirja
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Joonan kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Joonan kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1933)
Joonan kirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.
Aiheesta muualla > Muuta

Driscoll, James F.: Jonah Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Hirsch, Emil G. & Budde, Karl: Book of Jonah. Jewish Encyclopedia. 1906. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Book of Jonah
Nevi'im
Joosuan kirja · Tuomarien kirja · Samuelin kirjat · Kuninkaiden kirjat · Jesajan kirja · Jeremian kirja · Hesekielin kirja · Kaksitoista profeettaa (Hoosean kirja · Joelin kirja · Aamoksen kirja · Obadjan kirja · Joonan kirja · Miikan kirja · Nahumin kirja · Habakukin kirja · Sefanjan kirja · Haggain kirja · Sakarjan kirja · Malakian kirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
Joona saarnaa Ninivessä (Gustave Doré).
Valas on heittänyt Joonan maihin (Gustave Doré).
Käännös suomeksi
Littoisten rautatieasema

Littoisten rautatieasema (lyh. Lit) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Helsinki–Turku-radalla Kaarinan Littoisten taajamassa noin 9,2 kilometriä Turusta. Asemarakennus valmistui vuonna 1898 ja se otettiin käyttöön seuraavan vuoden marraskuussa. Asema oli vilkkaassa käytössä 1960-luvulle saakka, mutta se alennettiin laiturivaihteeksi 1. marraskuuta 1962. Miehitys lakkautettiin kesäkuussa 1969 ja tavaraliikenne toukokuussa 1970.
Henkilöliikenne Littoisissa loppui 27. toukokuuta 1979, mutta se palasi uudelleen vuoden ajaksi elokuussa 1986 Piikkiön ja Pernon telakan välisen paikallisliikennekokeilun yhteydessä. Liikennepaikka lakkautettiin lopulta 14. elokuuta 1987. Nykyisin asemarakennus on yksityisomistuksessa.
Asemalla on graniittilohkare, johon on kiinnitetty muistolaatta muistoksi Vladimir Leninin käynnistä Littoisissa vuonna 1907. Pakomatkallaan Venäjältä Turkuun Lenin oli huomannut itseään varjostettavan. Hän jäi pois junasta Littoisten asemalla ja käveli Turkuun, josta hän jatkoi matkaansa laivalla Tukholmaan. Suomi–Neuvostoliitto-Seuran Littoisten osasto teetti käynnistä muistolaatan ja se kiinnitettiin aseman seinään Leninin syntymän 100-vuotisjuhlavuonna 1970. Asemarakennuksen siirryttyä yksityisomistukseen laatta siirrettiin kiveen rautatien toiselle puolelle.
Lissos (Illyria)

| Lissos> Λίσσος |
| --- | --- |
 Lissoksen raunioita.
Sijainti
 Lissos
Koordinaatit:  41°47′01″N, 19°39′00″E
Valtio:  Albania
Paikkakunta:  Lezhë, Lezhë
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  ennen 385 eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  itsenäinen polis Rooman valtakunta Bysantin valtakunta
Alue:  Illyria
Provinssi:  Dalmatia
Aiheesta muualla
  Lissos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lissos (m.kreik. Λίσσος, lat. Lissus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Illyriassa nykyisen Albanian alueella. Se on kehittynyt nykyiseksi Lezhën kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Lissos oli alun perin kreikkalainen siirtokunta, joka perustettiin varhaisemman illyrialaisen asutuksen paikalle. Myöhemmin se kehittyi tavalliseksi roomalaiseksi kaupungiksi.
Maantiede

Lissos sijaitsi Illyrian rannikolla lähellä Adrianmeren rantaa ja Drilon (nyk. Drin) -joen suuta joen eteläpuolella. Plinius vanhempi sanoo Lissoksen sijainneen 100 roomalaista mailia (kaakkoon) Illyrian Epidauroksesta eli roomalaisittain Epidaurumista. Lissoksesta etelään samalla rannikolla sijaitsi sijaitsi Epidamnos eli Dyrrhakhion. Kaupungista pohjoiseen sijaitsi Skodra.
Lissoksella oli akropolis eli yläkaupunki ja linnavuori, joka oli jyrkkärinteinen ja laski lännessä jyrkästi jokea kohti. Kukkulan korkeus on 172 metriä merenpinnasta laskettuna. Samalla kukkulalla sijaitsee nykyisin Lezhën linna. Alakaupunki levittäytyi akropoliin länsipuolelle sen ja joen väliin. Lissoksella oli jokisatama Drilonin rannalla sekä satama nimeltä Nymfaion Adrianmeren rannalla.
Kaupungilla oli akropoliin lisäksi myös toinen, erillinen linnoituskukkula, joka tunnettiin nimellä Akrolissos. Se sijoitetaan nykyiselle Maja e Shelbumitin (Mali Selbuemit) kukkulalle linnuntietä noin kilometrin akropoliista kaakkoon. Sen korkeus on 407 (tai 410) metriä merenpinnasta laskettuna. Strabon luki Akrolissoksen omaksi poliksekseen.
Historia

Lissoksen paikalla on ollut asutusta esihistorialliselta ajalta lähtien. Illyrialaiset asuttivat Akrolissosta viimeistään varhaisella rautakaudella 700-luvulla eaa. Myöhempi Lissoksen kaupunki oli kreikkalainen siirtokunta, jonka perustivat Syrakusasta tulleet asuttajat myöhemmällä klassisella kaudella Dionysios vanhemman käskystä. Tämä ajoitetaan hieman ennen vuotta 385 eaa. Tuolloinkin paikalla oli illyrialainen asutus. Dionysioksen tavoitteena oli levittää Syrakusan valtaa Adrianmerelle ja asuttaa illyrialaisten aluetta. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Lissatas (Λισσάτας).
Arkeologia tukee kreikkalaiskaupungin olemassaoloa varmuudella vasta hellenistiseltä kaudelta lähtien, mutta on mahdollista, että se perustettiin pienemmässä mittakaavassa jo Dionysioksen aikana. Myöhemmin kaupunki oli illyrialaisten käsissä. Sen jälkeen, kun roomalaiset olivat voittaneet illyrialaiset illyrialaissodissa, illyrialaiset saivat pitää Lissoksen satamakaupunkinaan, mutta eivät käyttää muita satamia. Makedonian Filippos V sai Akrolissoksen haltuunsa yllätyksellä vuonna 211 eaa., ja pakotti sen jälkeen muun kaupungin antautumaan.
Illyrialaiskuningas Gentius kokosi joukkonsa Lissokseen sotaansa Roomaa vastaan. Julius Caesar asetti vuosien 49–45 eaa. kansalaissodassaan joukon roomalaisia Lissokseen puolustamaan kaupunkia. Plinius kuvaa kaupungin olleen oppidum civium Romanorum.
Kaupunki tai ainakin sen linnoitus säilyi olemassa bysanttilaiselle kaudelle saakka. Konstantinos Porfyrogennitos käyttää siitä nimimuotoa Elissos (Ἑλισσός). Linnoituskukkula oli käytössä edelleen osmanivallan aikana. Nykyisen kaupungin nimi Lezhë palautuu antiikin aikaiseen nimeen.
Lissoksen ensimmäisiä arkeologisia tutkimuksia suorittivat itävaltalais-unkarilaiset 1900-luvun alussa. Camillo Praschniker ja Arnold Schober julkaisivat vuonna 1919 ensimmäisen kuvauksen kaupungin näkyvillä olleistä jäänteistä, kuten muureista, ja sen ensimmäisen topogafisen pohjakaavan. Ensimmäisiä kaivauksia suoritettiin 1970- ja 1980-luvuilla. Vuodesta 2004 niitä suorittaa Grazin yliopisto.
Rakennukset ja löydökset

Lissoksen akropolis on ollut linnoitettu muurein, jotka ajoitetaan 300-luvun eaa. lopulle. Ne sulkivat sisäänsä noin 2,3 hehtaarin kokoisen alueen ja hyödynsivät varhaisempia muureja 500-luvulta eaa. Alakaupunki oli ympäröity toisella muurilla, joka ulottui lännessä joelle ja yhdistyi idässä akropoliin muureihin, ja joka ajoitetaan 200–100-luvulle eaa. Sen pituus oli noin 2 150 metriä, ja se sulki sisäänsä noin 22 hehtaarin kokoisen alueen. Muuri oli varustettu suorakulmaisilla torneilla ja siinä oli 14 porttia. Poikkimuurit jakoivat alakaupungin useisiin alueisiin. Muureja kunnostettiin ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Akrolissos oli linnoitettu omilla muureillaan. Kaivauksissa on löydetty useiden rakennusten jäänteitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lissos Wikimedia Commonsissa
Lissoksen akropolis ja nykyinen Lezhën linna, taustalla antiikin Akrolissoksen vuori.
Lissoksen arkeologisia kaivauksia.
Piirtokirjoitusta sisältävä kivi.
Litiumkobolttioksidi

| Litiumkobolttioksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12190-79-3
PubChem CID:  23670860
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  LiCoO2
Moolimassa:  97,871 g/mol
Ulkomuoto:  Harmaata kiteistä ainetta
Tiheys:  5,16 g/cm3
Litiumkobolttioksidi eli litiumkoboltiitti (LiCoO2) on epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdiste johtaa sähköä ja sitä käytetään litiumioniakuissa katodina.
Rakenne

Litiumkobolttioksidin kiderakenne on selvitetty röntgensädediffraktion avulla ja sillä on heksagoninen alkeiskoppi. Kiderakenne koostuu koboltti- ja happiatomien muodostamista kerroksista, joissa ne ovat sijoittuneet oktaedrin muotoon. Litiumionit sijoittuvat näiden kerrosten väliin.
Valmistus

Litiumkobolttioksidia tuotetaan kuumentamalla litiumkarbonaattia ja kobolttikarbonaattia 900 °C lämpötilassa kahdenkymmenen tunnin ajan tai kuumentamalla litiumkarbonaattia ja koboltti(II,III)oksidia viisi tuntia 550 °C lämpötilassa ja tämän jälkeen vuorokauden ajan 850 °C lämpötilassa. Ensin mainitulla tavalla tuote on usein epästoikiometristä ja sen suhdekaavaksi on määritetty Li0,99Co1,04O2.
Käyttö

Litiumkobolttioksidia käytetään katodina litiumakuissa ja anodina hiiltä. Tällöin akkua ladattaessa tapahtuu reaktio alla oleva yhtälön mukaisesti. Akun purkautuessa reaktio on käänteinen. Akun latautuessa koboltti hapettuu hapetusluvulta +III hapetusluvulle +IV ja litiumionit pelkistyvät grafiittianodin pinnalla litiummetalliksi.
Tällaisesta akusta saatava jännite on 3,6V. Litiumkobolttioksidin etuja ovat sen lämmönkestävyys, korkea kapasiteetti (137 mAh/g), pitkä kestoikä, korkea purkautumisjännite ja sitä on helppo tuottaa teollisesti hyvin puhtaana.
Litiumkobolttioksidia voidaan käyttää myös keramiikan lasitteissa.
Listavaali

Listavaali on vaali, jossa valitsija antaa äänensä useita ehdokkaita sisältävälle ehdokaslistalle. Listavaalista on eri maissa käytössä monenlaisia muunnelmia, joissa edustajapaikat jaetaan erilaisilla menetelmillä. Avoimessa listavaalissa (niin sanottu lyhyt lista) äänestäjä voi äänestää paitsi listaa, myös ehdokasta. Suljetussa listavaalissa (niin sanottu pitkä lista)  hän voi äänestää vain listaa, jonka ehdokkaiden järjestys on ennalta määrätty. Näiden välimuotona on muun muassa Ruotsin yleisissä vaaleissa käytetty puolipitkää listaa, jossa osa ehdokkaista valitaan pitkän listan, osa lyhyen listan periaatteella.
Historia

Listavaali keksittiin, kun edustuksellinen demokratia otettiin käyttöön, äänioikeutta laajennettiin ja massapuolueet perustettiin. Useimmat maat vaihtoivat 1800-luvun lopulta alkaen siihen asti käytössä olleen enemmistövaalitavan suhteelliseen listavaaliin, jotta kansalliseen parlamenttiin saataisiin edustuksellisempi paikkajakauma, vaikka yksittäisillä edustajilla ei enää olisikaan vaalipiirinsä äänestäjäenemmistön tukea takanaan. Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa listavaali otettiin käyttöön suoraan, ilman edeltäviä enemmistövaaleja. Ensimmäisenä suhteellisen listavaalin otti käyttöön Belgia vuonna 1899, sitten Suomi 1906 ja Ruotsi 1907. Useimmat eurooppalaiset maat käyttivät listavaaleja vuoteen 1920 mennessä. Listavaalia käytetään nykyisin kaikissa Euroopan maissa Britanniaa, Ranskaa ja Irlantia lukuun ottamatta. Se on myös otettu käyttöön kaikissa uusissa demokratioissa.
Listavaalin kehitykseen ovat vaikuttaneet etenkin englantilainen Thomas Hare, belgialainen Victor D’Hondt, sveitsiläinen Eduard Hagenbach-Bischoff ja ranskalainen A. Sainte-Laguë. Heidän mukaansa on myös nimetty eräitä listavaalien menetelmiä.
Vaalipiirit ja äänikynnys

Listavaalit käydään erikseen jokaisessa vaalipiirissä. Yleensä maa on jaettu moneen vaalipiiriin, mutta esimerkiksi Israelin parlamenttivaalit käydään yhdessä, koko maan kattavassa vaalipiirissä.
Mitä suurempi vaalipiiri on, sitä tarkemmin paikkajako edustaa puolueiden äänijakaumaa. Toisaalta yhden vaalipiirin maissa edustajat ovat etääntyneet paikallisista äänestäjistä, eikä millään alueella ole omia edustajia. Käytännössä edustajat tulevat tällöin usein suurilta kaupunkialueilta, ja suuri osa maasta jää ilman edustajaa. Joissakin maissa on käytössä menetelmiä, jotka pyrkivät takaamaan alueellisen edustavuuden ja paikkajaon suhteellisuuden.
Pienissä vaalipiireissä syntyy paljon hukkaääniä, kun äänikynnys nousee korkeaksi. Äänikynnyksellä tarkoitetaan sitä ääniosuutta, joka vaaditaan edes yhden paikan saamiseen. Äänikynnys voi olla ”piilevä” eli vaalipiirin koosta automaattisesti syntyvä, mutta joskus äänikynnys on säädetty vaalilaissa tietylle tasolle. Äänikynnys voidaan säätää korkeaksi, jotta puoluekenttä ei sirpaloituisi.
Paikkojen jakaminen

Listavaalissa jokainen puolue voi julkaista ehdokaslistan jokaisessa vaalipiirissä. Listan suuruus riippuu vaalipiirissä jaossa olevien edustajanpaikkojen määrästä. Listavaalin perusmuodossa (suljettu listavaali) äänestäjät äänestävät vain listoja, mutta eivät yksittäisiä ehdokkaita. Puolue saa ehdokkaitaan läpi listan saaman ääniosuuden mukaisesti eli suhteellisesti. Tämä aiheuttaa sen, että paikat jakautuvat suhteellisessa listavaalissa tasaisemmin puolueiden kesken kuin enemmistövaalissa, ja hallituksesta tulee usein koalitiohallitus.
Pienten puolueiden läpipääsyä voidaan helpottaa ja hukkaääniä vähentää vaaliliitoilla, joissa jotkin puolueet yhdistävät listansa yhdeksi kokonaislistaksi.
Matemaattisesti listavaalitavan kaksi perusmenetelmää ovat äänten jakamiseen (korkeimpien keskiarvojen menetelmä) ja äänten vähentämiseen (korkeimpien jäämien menetelmä) perustuvat menetelmät.
Yleisin menetelmä perustuu äänten jakamiseen. Siinä kaikki ehdokkaat saavat henkilökohtaisen äänimääränsä perusteella vertailuluvun, joka on puolueen listan kokonaisäänimäärä jaettuna kasvavalla luvulla. D’Hondtin menetelmässä jakaja on 1, 2, 3, 4 ja niin edelleen. Tätä menetelmää käytetään esimerkiksi Suomessa, Alankomaissa, Sveitsissä, Espanjassa ja Portugalissa. Sainte-Laguën menetelmässä jakaja on 1, 3, 5, 7 ja niin edelleen. Mukautetussa Sainte-Laguën menetelmässä ensimmäinen jakaja on 1,4. Tätä järjestelmää käytetään esimerkiksi Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa. Kun jokainen ehdokas on saanut vertailulukunsa, paikat jaetaan suurimmasta vertailuluvusta alkaen. D’Hondtin menetelmä suosii suuria puolueita pienten kustannuksella. Sainte-Laguën menetelmät ovat pienten puolueiden kannalta tasapuolisempia.
Itävallassa, Belgiassa, Tanskassa, Kreikassa ja Islannissa käytetään äänten vähentämiseen perustuvaa menetelmää, jossa lasketaan kvootti. Äänet lasketaan kahdessa vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa kvoottiin yltäneet puolueet saavat paikan, minkä jälkeen kvootti vähennetään niiden äänimäärästä. Toisessa vaiheessa ne puolueet, joille on kvootin vähentämisen jälkeen jäänyt suurin määrä ääniä, saavat jäljellä olevat paikat ääniosuuksiensa mukaisesti. Yleisin kvootti lasketaan Haren kaavalla, joka on äänten määrä jaettuna jaossa olevien paikkojen määrällä. Muita kaavoja ovat Droopin kaava ja Imperialin kaava. Äänten vähentämiseen perustuva menetelmä on äänten jakamiseen perustuviin menetelmiin verrattuna tasapuolisempi pienten puolueiden suhteen, etenkin kun käytetään Haren kaavaa.
Suljettu ja avoin listavaali

Suljetussa listavaalissa äänestäjä voi äänestää vain listaa, mutta ei yksittäistä ehdokasta, ja ehdokkaat tulevat valituiksi puolueen päättämässä (ja yleensä etukäteen ilmoittamassa) järjestyksessä. Avoimessa listavaalissa äänestäjä voi äänestää yksittäistä ehdokasta listalla, ja äänestäjät päättävät listan ehdokkaiden läpimenojärjestyksen. Monessa maassa äänestäjä voi äänestää joko koko listaa tai ehdokasta. Suomessa äänen voi antaa ainoastaan ehdokkaalle, mutta ei erikseen koko listalle. Suljettu listavaali on yleinen uusissa demokratioissa. Euroopan maista sitä käytetään Espanjassa ja Portugalissa.
Joissakin vaaleissa äänestäjä voi antaa äänensä useammalle kuin yhdelle listan ehdokkaalle. Sveitsissä ja Luxemburgissa äänestäjä voi jakaa ääniään useammalle kuin yhdelle listalle.
Suomessa eduskuntavaalit ja kunnallisvaalit toteutetaan suhteellisella ja avoimella listavaalilla D’Hondtin menetelmällä. Toisinaan suomalaisessa keskustelussa esitetään, että Suomessa pitäisi siirtyä suljettuun listavaaliin. Esimerkiksi professori Eero Paloheimo kuvailee suljetun listavaalin hyötyjä sillä, että se tekisi aatteellisia eroja puolueiden välille, vähentäisi äänien karkaamista väärille ehdokkaille siksi, että puolueiden ehdokaslistat ovat liian heterogeeniset, sekä vähentäisi julkkisehdokkaiden määrää. Toisaalta suljettu listavaali veisi Paloheimon mukaan äänestäjiltä valinnan mahdollisuuksia, mikä voisi herättää protestimielialaa.
Livny

| Livny (Ливны) |
| --- | --- |
 Livnyn kaupunkia
 lippu:  vaakuna
 Livnyn sijainti Orjolin alueella punaisella
 Livny
 Koordinaatit: 52°25′26″N, 37°35′59″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Orjolin alue
Väkiluku (2010):  50 343
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sosnajokea ja Livnyn kaupunkia.
Livny (ven. Ли́вны) on kaupunki Orjolin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Donin sivujoen Sosnan varrella 154 kilometriä Orjolista kaakkoon. Kaupunki on Livnyn piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Livnyn kautta kulkee Verhovjen ja Marmyžin välinen rautatielinja sekä Orjolin ja Jeletsin välinen maantie. Asukkaita on 51 900 henkeä (vuonna 2005).
Kaupunki tunnetaan 1100-luvulta lähtien. 1200-luvulla sen hävittivät mongolit. Boris Godunovin määräyksestä rakennettiin vuonna 1586 linnoitus, jonka viereen syntyi esikaupunki. Livny oli yksi Ivan Bolotnikovin talonpoikaiskapinan keskuksia vuosina 1606–1607. Vuosisadan puolivälissä se menetti sotilaallisen merkityksensä. Kaupunginoikeudet Livny sai vuonna 1708 ja vuonna 1778 siitä tuli Orjolin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli jonkin aikaa saksalaisten miehittämä ja kärsi suuria vahinkoja. Nykyään siellä on lähinnä kone- ja laite- sekä elintarviketeollisuutta.
Nähtävyyksiä ovat Sosnajoen yläpuolella kohoava vuonna 1592 perustettu Sergein luostari sekä keskustan klassistiset rakennukset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Livny Wikimedia Commonsissa
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Livny Orjolin alueen sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Ljudinovo

Ljudinovon vaakuna.
Ljudinovo (ven. Люди́ново) on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Nepolot-joen muodostaman tekojärven rannalla 200 kilometriä Kalugasta lounaaseen. Kaupunki on Ljudinovon piirin keskus. Sen kautta kulkee Brjanskin ja Vjazman välinen rautatie. Asukkaita on 40 900 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1755 rakennetun rautatehtaan yhteyteen. Ljudinovon metallitehtaalla rakennettiin Venäjän ensimmäiset höyrylaivat ja vuonna 1870 yksi ensimmäisistä dieselvetureista. Kaupunginoikeudet Ljudinovo sai vuonna 1938. Toisen maailmansodan aikana se oli kolmen kuukauden ajan saksalaisten miehittämä. Kaupungissa on edelleen lähinnä metalli- ja konepajateollisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ljudinovo Wikimedia Commonsissa
Little Willy

| ”Little Willy” The Sweet |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”Man from Mecca”
 Julkaistu: kesäkuu 1972
 Formaatti: 7"-single
 Tekijä(t): Chinn/Chapman
 Tuottaja(t): Phil Wainman
 Tyylilaji: purukumipop, pop rock
 Kesto: 03.13
 Levy-yhtiö:  RCA Records    Bell Records
Listasijoitukset
  1. (1972)    2. (kesäkuu 1972)    2. (27. kesäkuuta 1972)    3. (1973)    4. (10. kesäkuuta 1972)    6. (3. kesäkuuta 1972)    7.    7. (viikko 35/1972)    9. (7. heinäkuuta 1972)    65.
Sweetin muut singlet
| ”Poppa Joe” 1972 | ”Little Willy” 1972 | ”Wig-Wam Bam” 1972 |
”Little Willy” on brittiläisen Sweet-yhtyeen esittämä kappale ja single vuodelta 1972. Kappaleen ovat kirjoittaneet Nicky Chinn ja Mike Chapman, jotka kirjoittivat Sweetin kaikki vuosien 1971–74 singlejen A-puolet. ”Little Willy” oli samalla viimeinen singlen A-puoli, jolla Sweet ei soittanut itse.
Brittiläiset kriitikot haukkuivat laulun kaksimielisiä sanoituksia ”päiväkotipornoksi”. Sanoitus ei myöskään kertonut minkäännäköistä tarinaa – ainoastaan sen, että päähahmo Little Willy ”ei aio mennä kotiin” (engl. Little Willy won’t go home.). Koukuksi kappaleeseen otettiin Slade-tyylinen ”jytisevä” rumpukomppi. Riffiin saatiin vaikutteita The Who -yhtyeen kappaleesta ”I Can’t Explain”.
Kappaleesta muodostui yhtyeen suurin hitti Yhdysvalloissa, missä se pääsi Billboard Hot 100 -listan sijalle 3 ja myi kultaa, kuten myös Britanniassa. Lisäksi Länsi-Saksassa se nousi listaykköseksi.
”Little Willy” lienee ”Funny Funnyn” ohella Sweetin tunnetuin purukumipop-kappale. Singlen B-puolella oli vastapainoksi yhtyeen itse kirjoittama hyvin raskas kappale ”Man from Mecca”.
Suomessa Kirka teki kappaleesta suomenkielisen version ”Pikkuveli”.
Kappaleet singlellä

A-puoli
Little Willy – 3.13 (säv. Chinn/Chapman)
B-puoli
Man from Mecca – 2.45 (säv. Brian Connolly/Steve Priest/Andy Scott/Mick Tucker)
Aiheesta muualla

Televisioesitys yhtyeen virallisella YouTube-kanavalla
Litiumheksafluorofosfaatti

| Litiumheksafluorofosfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  21324-40-3
PubChem CID:  23688915
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  LiPF6
Moolimassa:  151,911 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoista jauhetta
Sulamispiste:  200 °C
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Litiumheksafluorofosfaatti (LiPF6) on heksafluorifosforihapon litiumsuola. Yhdistettä käytetään pääasiassa elektrolyyttinä litiumioniakuissa.
Valmistus

Litiumheksafluorofosfaattia valmistetaan litiumfluoridin, fosforipentakloridin ja vetyfluoridin välisellä reaktiolla –78 °C lämpötilassa. Fosforipentakloridia on ylimäärin.
Reaktioita

Litiumheksafluorofosfaatti hydrolysoituu joutuessaan kosketuksiin veden kanssa. Yhdiste hajoaa litiumfluoridiksi, vetyfluoridiksi ja fosforyylifluoridiksi. Fosforyylifluoridi voi reagoida edelleen veden kanssa muodostaen fosforihappoa.
Litiumheksafluorofosfaatti hajoaa myös lämmitettäessä. Tyhjiössä yhdiste hajoaa litiumfluoridiksi ja fosforipentafluoridiksi, kun lämpötila nousee yli sataan asteeseen.
Käyttö

Litiumheksafluorofosfaatti on yleisin litiumakuissa käytettävä elektrolyytti. Sitä käytetään liuotettuna etyleenikarbonaatin ja dimetyylikarbonaatin seokseen. Yhdisteen etuina ovat hyvä sähkönjohtavuus ja laaja elektrokemiallinen ikkuna. Huonoja puolia on yhdisteen hajoaminen lämpötilan kasvaessa.
Litiumheksafluorifosfaattia voidaan käyttää myös katalyyttinä liitettäessä tertiäärisiin alkoholeihin tetrahydropyraani suojaavaksi ryhmäksi.
Aiheesta muualla

PubChem: Lithium hexafluorophosphate (englanniksi)
ChemBlink: Lithium hexafluorophosphate (englanniksi)
Lobio

Keittomainen lobio.
Lobio (georg. ლობიო) on georgialainen kasvisruoka. Kirjaimellisesti lobio tarkoittaa papuja, mutta nimeä voi käyttää myös lukuisista ruokalajeista, jotka perustuvat papuihin. Georgian eri osissa niitä valmistetaan eri tavoin. Pavuista valmistettu salaatti tai pata on yksi georgialaisen keittiön perusruoista; pavut voivat olla esimerkiksi valkoisia tai punaisia munuaispapuja. Lobion valmistustapoja on runsaasti: keitetyt pavut voidaan kostuttaa yrttiviinietikalla, jauhaa pyreeksi luumukastikkeen (tqemali) kanssa, sekoittaa salaattiin tai maustaa munilla ja voilla. Yleisimpiä lisäainesosia ovat sipulit, öljy ja viinietikka. Niiden lisäksi voidaan käyttää tomaatteja, saksanpähkinöitä, keitettyjä kananmunia tai juustoa. Ruokaan saatetaan lisätä myös erilaisia tuoreita yrttejä ja kuivia mausteita.
Aiheesta muualla

Kylmä papusalaatti, resepti[vanhentunut linkki]
Georgian Kidney Bean Salad, resepti (englanniksi)
New York Times: Georgian Beans (Lobio), resepti (englanniksi)
Red Bean Soup, resepti (englanniksi)