stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gambia
Historia > Eurooppalaiset: orjakauppa ja siirtomaa-aika

Portugalilaisen prinssi Henrik Purjehtijan palveluksessa toiminut venetsialainen Alvise Cadamosto saapui Gambian suulle 1455. Portugalilaiset perustivat 1500-luvulla kauppapaikan ja Kuurinmaan herttuakunta 1661. Englantilaiset valloittivat sen ja antoivat uuden linnoituksen nimeksi James Island. Ranska puolestaan perusti 1681 kauppapaikan Albrédaan. 1600- ja 1700-lukujen aikana Englanti ja Ranska taistelivat vallasta Gambian ja Senegalin alueella, kunnes Versaillesin sopimuksella 1783 Gambia määriteltiin kuuluvaksi Britannialle.
Orjakauppa Gambian alueella oli mittavaa 1500-luvulta aina 1800-luvun alkuun asti, ja alueelta vietiin kaikkiaan jopa kolme miljoona orjaa Amerikkaan. Orjakauppa Brittiläisessä imperiumissa kiellettiin 1807, mutta kiellon voimaansaattaminen Gambiassa oli hidasta. Sen lakkauttamiseksi britit perustivat 1816 Gambiajoen suulle Bathurstin tukikohdan (nykyinen Banjul). Britti eivät tunkeutuneet kuitenkaan pidemmälle sisämaahan. Siihen oli osittain syynä islamilaisten marabout-johtajien ja soninkien välinen sota missä soninket lopulta tuhottiin.
Britannia hallinnoi vuoteen 1889 Gambiaa Sierra Leonesta ja yritti myydäkin sitä muutaman kerran Ranskalle, joka hallitsi muuta Senegambiaa. Kauppa herätti kuitenkin vastarintaa sekä Britanniassa että Gambiassa. Britannia julisti 1894 sisämaan kuuluvan protektoraattiin, ja 1899 Britannia ja Ranska sopivat Gambian rajoista. Britannia jakoi protektoraatin päällikkökuntiin eikä itse kiinnittänyt kovinkaan paljoa alueen kehittämiseen. Gambia pysyi pitkään hyvin maatalousvoittoisena alueena.
Historia > Dawda Jawaran aika (1962–1994)

Gambian itsenäisyysmielisyys alkoi vahvistua 1960-luvulla. Itsehallinto laajeni asteittain, ja 18. helmikuuta 1965 Gambia itsenäistyi perustuslaillisena monarkiana, (Commonwealth realm), jonka valtionpäämies oli Britannian monarkki. Vuonna 1970 maa muuttui tasavallaksi ja presidentiksi nousi siihenastinen pääministeri Dawda Jawara.
Gambia oli itsenäistyessään vaikeassa tilanteessa, sillä sillä ei ollut kokoeneita hallintovirkamiehiä, ylemmän asteen koulutusta eikä juurikaan teollisuutta. Maa alkoi 1960-luvun lopulla markkinoida hiekkarantojaan eurooppalaisille. Britit ja skandinavialaiset rakennuttivat Bakauhun ja Fajaraan hotelleja, ja vuonna 1975 yli 25 000 turistia vieraili maassa. Jawaran hallinto ei muuten pystynyt monipuolistimaan taloutta, ja 1970-luvulla melkein 85 prosenttia kansasta sai toimeentulonsa maataloudesta.
Maa joutui kriisiin vuonna 1981 Kukoi Sanyangin johtaman verisen vallankaappausyrityksen seurauksena, mutta senegalilaisten joukkojen tuella kapina kukistettiin viikon taistelujen jälkeen. Niissä sai surmansa viisisataa ihmistä. Kaappausyrityksen jälkimainingeissa Senegal ja Gambia muodostivat 1982 Senegambian konfederaation. Molemmat valtiot säilyivät itsenäisenä, mutta asevoimat ja talous pyrittiin yhtenäistämään. Konfederaatio ei saanut kannatusta Gambiassa, joka erosi siitä 1989.
Historia > Yahya Jammehin aika (1994–2017)

Heinäkuussa 1994 sotilaskaappaus syrjäytti presidentti Jawaran ja maan johtoon nousi 29-vuotias kapteeni Yahya Jammeh. Kaappausta selitettiin Jawaran ja tämän puolueen korruptiolla ja huonolla hallinnalla. Sotilasjohto kukisti raa'asti toisinajattelijat ja poliittinen toiminta oli kielletty elokuuhun 1996. Presidentinvaalit pidettiin myöhemmin samana vuonna, ja niissä Jammeh valittiin presidentiksi. Paluu siviilihallintoon auttoi maan kansainvälisissä suhteissa.
Jammeh valittiin uudelleen 2001, 2006 ja 2011, ja vielä vuoden 2001 ja 2006 vaaleja pidettiin suhteellisen vapaina ja rehellisinä. Hallinto muuttui koko ajan itsevaltaisemmaksi, ja lehdistönvapautta alettiin rajoittaa. Maassa tapahtui myös monia ihmisoikeusrikkomuksia. Kansainvälisen kritiikin seurauksena Jammeh veti Gambian 2013 pois Kansainyhteisöstä ja 2016 Kansainvälisestä rikostuomioistuimesta.
Oppositio oli pitkään ollut hyvin hajanainen, mutta vuoden 2016 presidentinvaaleihin merkittävimmät oppositiopuolueet yhdistyivät Adama Barrowin taakse. Jammeh hävisi yllättäen, ja Barrow valittiin presidentiksi. Jammeh alkuun tunnusti häviönsä, mutta sitten hän pian kielsi vaalituloksen. Alueen muiden maiden sotilaallisen intervention uhka pakotti lopulta Jammehin hyväksymään tappionsa ja hän lähti tammikuussa 2017 Gambiasta.
Jammehia on syytetty vakavista ihmisoikeusloukkauksista, kuten murhasta, raiskauksesta ja kidutuksesta, kuten totuus-, sovinto- ja hyvityskomission loppuraportissa korostetaan, hän asuu nyt maanpaossa Päiväntasaajan Guineassa.lähde?
Historia > Adama Barrowin aika (2017–)

Barrow sai haltuunsa käytännössä konkurssissa olleen valtion, jonka instituutiot olivat hyvin heikkoja. Jammeh oli rakentanut valtiosta lähinnä henkilökohtaisen valtansa jatkeen. Hän oli myös varastanut valtion varoja peräti miljardin dollarin arvosta. Barrow lupasi tammikuussa 2017 alkaa toteuttaa uudistuksia ja palauttaa poliittinen vakaus sekä uudistaa maan taloutta. Barrow koettiin alkuun suurena sankarina, koska hän oli keskeisesti vaikuttamassa siihen, että vihatusta ja pelätystä Jammehista oltiin päästy eroon. Tyytymättömyys on kuitenkin lisääntynyt myös hänen hallintoaan kohtaan. Korruptio, työttömyys, huono hallinto ja tehottomuus sekä vallan väärinkäytökset ovat jatkuneet. Samanlaisia ihmisoikeusrikoksia kuin aiemmin Jammehin aikana ei kuitenkaan ole enää esiintynyt.
Gambian suhteet Senegaliin ovat Barrowin aikana olleet paremmat kuin koskaan aiemmin ja hänellä on erittäin hyvä yhteistyösuhde Senegalin presidentin Macky Sallin kanssa.
Politiikka > Poliittinen järjestelmä

Gambia on monipuoluedemokratia, jonka valtionpäämies ja hallituksen päämies on maan presidentti. Presidentti valitaan viiden vuoden välein, ja vuoden 2021 vaaleissa istuva presidentti Adama Barrow sai jatkokauden. Vaikka presidentillä on edelleen paljon valtaa, parlamentin asema on de facto paranemassa pitkän Yahya Jammehin kauden jäljiltä.
Ennen vuoden 1994 sotilasvallankaappausta Gambia oli yksi vanhimmista monipuoluedemokratioista Afrikassa. Vapaita vaaleja oli pidetty viiden vuoden välein sen itsenäisyydestä lähtien. Vallankaappauksen jälkeen presidentti Dawda Jawaran People’s Progressive Party -puolueen poliitikkoja kiellettiin osallistumasta politiikkaan ja tämä kielto oli voimassa kesäkuuhun 2001 asti.
Gambian yksikamarinen parlamentti valitaan myös viisivuotiskausille. Vaaleissa valitaan 48 edustajaa, ja presidentti nimittää loput 5 edustajaa. Presidentti Barrowin Kansallinen kansanpuolue sai vuoden 2022 vaaleissa 18 paikkaa ja Yhdistynyt demokraattinen puolue 16 paikkaa. Kaikkiaan viisi puolue sai ehdokkaita läpi, ja lisäksi 12 edustajaa valittiin sitoutumattomina. Gambian puolueet ovat nuoria, sillä vuoden 2017 vallanvaihdoksen jälkeen niitä on perustettu useita. Entinen valtapuolue APRC on samalla menettänyt asemansa.
Ulkopolitiikka

Yahya Jammehin noustua valtaan verettömän vallankaappauksen jälkeen vuonna 1994 hän vakiinnutti asemansa kiistanalaisena johtajana. Hänen valtakautensa viimeisinä vuosikymmeninä hän tuli tunnetuksi kiistanalaisista puheistaan Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa ja länsimaiden vastaisesta retoriikastaan. Jammeh katkaisi diplomaattiset suhteet Taiwanin kanssa kahden vuosikymmenen hyödyllisen liiton jälkeen ja tuli entistä vihamielisemmäksi Länsimaita kohtaan. Jammeh etsi yhteistyötä Kiinan, Qatarin ja Kuwaitin kaltaisten Persianlahden maiden kanssa. Kotimaan rintamalla hän pyrki luomaan islamilaisen identiteetin. Vaikka Jammeh oli paljon riippuvainen Euroopan unionin taloudellisesta tuesta, hän kasvoi yhä sotaisammaksi ja yhteistyöhaluttomammaksi. Tilanne johti suhteiden katkaisemiseen EU:n kanssa, sen ylimmän diplomaatin karkottamiseen ja Gambian ulkopolitiikan siirtymiseen kohti Kiinaa ja Persianlahden maita.
Dawda Jawara
Yahua Jammeh
Adama Barrow
Ulkopolitiikka > Vapaudet ja ihmisoikeudet

Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Gambia on osittain vapaa valtio. Adama Barrowin aikana kokoontumis-, yhdistymis- ja sananvapaus ovat parantuneet, vaikka hallintoa on myös kritisoitu korruptiosta. Tämän lisäksi LGBT+-ihmiset kohtaavat vakavaa syrjintää ja naisiin kohdistuva väkivalta on edelleen vakava ongelma.
Hallinnolliset alueet

Gambia on jaettu viiteen alueeseen, jotka ovat Central River, Lower River, North Bank, Upper River ja West Coast. Lisäksi Banjul, maan pääkaupunki, muodostaa oman hallintoalueensa.
Alueiden rinnalla toimivat paikallishallintoalueet (engl. Local goverment areas), joita on kahdeksan. Osalla paikallishallintoalueista ja alueista on aivan identtiset rajat. Gambian alueet jakautuvat edelleen 37 piirikuntaan.
Talous

Gambian talous nojaa perinteisesti omavaraisviljelyyn, ja maapähkinöitä on kasvatettu vientiin. Seismisillä tutkimuksilla on päätelty, että merialueilla saattaa olla öljyä tai maakaasua. Merkittävimmät vientituotteet ovat maapähkinät, kala, puuvilla ja palmunytimet. Lisäksi maa saa paljon valuuttatuloja matkailusta. Tärkeimmät vientikumppanit ovat Intia, Iso-Britannia ja Ranska.
Gambia on Länsi-Afrikan talousyhteisön (ECOWAS) jäsen. Yhdessä Ghanan, Nigerian, Sierra Leonen ja Guinean kanssa Gambia on perustanut West African Monetary Zonen (WAMZ), joka valmistelee yhteisvaluutan Econ käyttöön ottoa.
Talous > Matkailu

Matkailu alkoi Gambiassa vuonna 1965, kun 300 ruotsalaista matkailijaa saapui maahan risteilyllä. Risteilyn oli järjestänyt ruotsalainen Bertil Harding yhdessä matkanjärjestäjä Vingresorin kanssa. Gambia nähtiin erinomaisena maana paeta kylmää pohjoisen talvea, ja auringon ja rantojen lisäksi eurooppalaiset pystyivät nauttimaan paikallisesta afrikkalaisesta kulttuurista. Matkailijoiden määrä kasvoi nopeasti, ja vuonna 1976 heitä kävi maassa yhteensä 25 000. Nykyään Gambian talous nojaa vahvasti matkailuun, ja hallitus pyrkii tukemaan sen kasvua. Gambia on yksi seksiturismin merkittävistä kohdemaista, ja siihen liittyy myös rikollisia lieveilmiöitä.
Talous > Liikenne

Maan ainoa lentoasema Banjulin kansainvälinen lentoasema sijaitsee 24 kilometriä pääkaupungista lounaaseen Yundumissa. Laivaväylää on 390 kilometriä Gambiajoessa. Pienet merikelpoiset alukset pääsevät etenemään siitä 190 kilometriä. Suurin osa lentomatkustajista tulee charter-lennoilla, ja ainoa reittilentoyhteys Euroopasta on Brysselin kautta. Suomen matkatoimistoista Tjäreborg lentää suorilla lennoilla Banjuliin. Maan sisäistä liikennettä hoitavat minibussit ja taksit. Ne kulkevat yleensä joen etelärantaa seurailevalla huonokuntoisella maantiellä.
Väestö > Väestörakenne

Gambian väkiluku oli YK:n mukaan 2,1 miljoonaa vuonna 2017. Väestöstä 45 prosenttia oli alle 15-vuotiaita, 20 prosenttia 15–24-vuotiaita, 31 prosenttia 25–59-vuotiaita ja 4 prosenttia 60 vuotta täyttäneitä. Vuonna 2022 CIA arvioi Gambian väkiluvuksi 2,4 miljoonaa ja väestönkasvuksi 2,29 prosenttia vuodessa. YK:n vuoden 2017 ennusteen mukaan väkiluku nousee noin 4,6 miljoonaan vuoteen 2050 mennessä.
Etnisesti gambialaiset jakautuivat eri afrikkalaisiin kansoihin, joista suurimmat olivat vuoden 2020 arvion mukaan:
mandinkat – 33 %
fulat – 18 %
wolofit – 13 %
jolat – 11 %.
Kaupungistuminen on nopeaa. Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan maassa oli kuusi yli 30 000 asukkaan kaupunkia. Edelliset väestönlaskentatiedot ovat vuodelta 1993, ja 20 vuodessa kaupungistuminen on ollut huomattavaa. Serekundan markkinapaikka on näitä kaupunkeja suurempi, mutta se koostuu useista yhteenkasvaneista kylistä eikä ole hallinnollinen yksikkö.
| nimi | 1993 laskenta | 2013 laskenta |
| --- | --- | --- |
| Brikama | 41 761 | 81 007 |
| Bunduka Kunda | 41 369 | 55 360 |
| Sukuta | 12 170 | 47 048 |
| Talinding | 19 773 | 40 563 |
| Faji Kunda | 12 744 | 38 121 |
| Banjul | 42 326 | 31 054 |

15 vuotta täyttäneestä väestöstä lukutaitoisia oli 50,8 prosenttia vuonna 2015. Miehistä lukutaitoisia oli 61,8 % ja naisista 41,6 %.
Väestö > Uskonto

Uskonnollisesti 96,4 % gambialaisista on muslimeita, 3,5 % kristittyjä ja noin 0,1 % muita. Gambialaisista 64 % asui kaupungeissa vuonna 2022, ja urbanisoitumisen arvioitiin jatkuvan 3,8 prosentin vuosivauhdilla.
Väestö > Terveys

Terveydenhoito on erittäin puutteellista. Esimerkiksi äitiyskuolleisuus on erittäin korkea. Vuonna 2017 maassa menehtyi arviolta 597 äitiä 100 000 synnytystä kohden. Vuonna 2000 vastaava luku oli 932.
Vuonna 2007 arvioitiin, että HIV:n kantajia oli noin 0,9 % aikuisväestöstä, kaikkiaan noin 8 200 henkeä. Antiretroviraalilääkitystä olisi tarvinnut noin 2 300 henkeä, mutta sitä sai vain noin 18 % heistä, alle 500 henkeä. Lääkitystilanne oli parantunut huomattavasti, sillä vuonna 2004 lääkettä sai alle kymmenen prosenttia tarvitsijoista.
Vuonna 2007 silloinen presidentti Jammeh herätti epäuskoista hämmästystä, kun hän ilmoitti osaavansa parantaa AIDS:n yrteillä ja banaaneilla.
Kulttuuri

Vaikka Gambiassa elää monia etnisiä ryhmiä, niiden välit ovat varsin hyvät, eikä uskonnollisten ryhmienkään välillä ole ollut suurempia yhteenottoja. Eri ryhmät elävät sekaisin, eikä mikään osa ole vain yhden heimon valta-aluetta. Siksi eri ryhmien tavat ja perinteet ovat sekoittuneet muodostaen yhtenäisen gambialaisen kulttuurin.
Perinteisiin gambialaisiin ruokalajeihin kuuluvat eräänlainen liharisotto benachin, kana-papuata base nyebe, höyrytetyt hirssijauhopallot chere, maapähkinävoissa paistettu kana tai liha riisin kanssa domoda ja maapähkinöistä ja riisistä keitetty makea puuro chura-gerteh.
Tabaski on vuoden suurin islamilainen juhla. Sitä vietetään samaan aikaan kun islamilaiset tekevät pyhiinvaelluksen Mekkaan. Tabaskissa perheenisät uhraavat lampaita sen muistoksi, miten Abraham oli valmis uhraamaan poikansa.
Kunta Kintehin saari Gambiajoessa noin 30 kilometriä joen suulta oli merkittävä Länsi-Afrikan orjakaupan keskus. Se kuuluu nykyisin Unescon maailmanperintöluetteloon.
Kulttuuri > Media

Gambian ainoa televisiokanava on ollut valtion omistuksessa. Yksityisiä sanomalehtiä on ollut neljä, niitä valvottiin aiemmin tiukasti ja kritiikkiä ei suvaittu.
Gambian hallitusta on syytetty sananvapauden rajoittamisesta. Vuonna 2002 hyväksytty laki perusti komission, jolla on valta jakaa toimittajalupia ja vangita toimittajia. Vuonna 2004 hyväksytty toinen laki mahdollisti vankeusrangaistusten antamisen herjaamisesta sekä perui kaikki lehti-, televisio- ja radioluvat pakottaen mediayritykset uudelleenrekisteröitymään viisi kertaa kalliimmalla hinnalla kuin aikaisemmin.
Pian jälkimmäisen lain hyväksymisen jälkeen toimittaja Deyda Hydara, yksi uuden lain julkisista vastustajista, murhattiin. Ainoat maanlaajuiset radiokanavat ovat tiukasti hallituksen kontrolloimia.
Toimittajat ilman rajoja on syyttänyt ”presidentti Yahya Jammehin poliisivaltiota” toimittajien murhista, tuhopoltoista, laittomista pidätyksistä sekä tappouhkauksista.
Presidentti Adama Barrowin valtakaudella Jammehin jälkeen vuodesta 2017 lähtien sananvapauden ja lehdistönvapauden tila Gambiassa on kohentunut ratkaisevasti. Median ei tarvitse enää pelätä hallituksen tukahduttavaa kontrollia tai kostotoimenpiteitä kritiikistä.
Kulttuuri > Urheilu

Gambia on osallistunut olympiakisoihin vuodesta 1984 alkaen. Se ei ole saanut mitaleita.
Gambiassa toimii 51 jalkapalloseuraa. Gambian jalkapallomaajoukkue oli toukokuussa 2011 FIFAn rankingissa sijalla 103.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Matkaopas aiheesta The Gambia Wikivoyagessa (englanniksi)
| n k Afrikan valtiot |
| --- | --- | --- |
|  Pohjois-Afrikka |  Algeria  Egypti  Libya  Marokko  Mauritania  Sudan  Tunisia  |  |
|  Länsi-Afrikka |  Benin  Burkina Faso  Gabon  Gambia  Ghana  Guinea  Guinea-Bissau  Kamerun  Kap Verde  Kongon tasavalta  Liberia  Mali  Norsunluurannikko  Niger  Nigeria  Päiväntasaajan Guinea  São Tomé ja Príncipe  Senegal  Sierra Leone  Togo  |  |
|  Keski-Afrikka |  Burundi  Keski-Afrikan tasavalta  Kongon demokraattinen tasavalta  Ruanda  Tšad  |  |
|  Itä-Afrikka |  Djibouti  Eritrea  Etelä-Sudan  Etiopia  Kenia  Seychellit  Somalia  Tansania  Uganda  |  |
|  Eteläinen Afrikka |  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Komorit  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Swazimaa  Sambia  Zimbabwe  |  |
 Itsehallintoalueet: Länsi-Sahara kiistanalainen alue  Mayotte  Réunion  Saint Helena 
| n k Islamilainen yhteistyöjärjestö |
| --- | --- |
Jäsenet:  Afganistan  Albania  Algeria  Azerbaidžan  Bahrain  Bangladesh  Benin  Burkina Faso  Brunei  Djibouti  Egypti  Gabon  Gambia  Guinea  Guinea-Bissau  Guyana  Indonesia  Irak  Iran  Jemen  Jordania  Kamerun  Kazakstan  Kirgisia  Komorit  Kuwait  Libanon  Libya  Malediivit  Malesia  Mali  Marokko  Mauritania  Mosambik  Niger  Nigeria  Norsunluurannikko  Oman  Pakistan  Palestiina  Qatar  Saudi-Arabia  Senegal  Sierra Leone  Somalia  Sudan  Suriname  Tadžikistan  Togo  Turkki  Turkmenistan  Tunisia  Tšad  Uganda  Uzbekistan  Yhdistyneet arabiemiirikunnat 
Jäädytetty:  Syyria 
Tarkkailijat:  Bosnia ja Hertsegovina  Keski-Afrikka  Pohjois-Kypros  Venäjä  Thaimaa 
Gambian kartta.
Gambiajoki.
Senegambian kivikehät.
James Island ja sen linnoitus 1755.
Arch 22 rakennettiin Banjuliin 1990-luvun vallankaappauksen kunniaksi.
Kuningas Fahadin moskeija Banjulissa.
Torielämää Serrekundassa.
Gambialainen tyttö.
Suurin osa gambialaisista on muslimeja. Kuvassa moskeija Serrekundassa.
Luettelo Valko-Venäjän kansallispuistoista

Valko-Venäjällä sijaitsee viisi kansallispuistoa, joista kaksi kuuluu Unescon MAB-ohjelman biosfäärialueiden listalle. Lisäksi Brestin eteläpuolella sijaitsee kolmas MAB-biosfäärialue, jossa ei ole varsinaista kansallispuistoa, mutta joka on kansainvälisen merkityksensä vuoksi mainittu oheisessa taulukossa. Suunnitelmissa on yhdistää tämä siihen liittyvien vastaavien rajantakaisten alueiden kanssa Valko-Venäjän, Ukrainan ja Puolan yhteiseksi Läntisen Polesian biosfäärialueeksi.
| Kansallispuisto tai biosfäärialue | Nimi valkovenäjäksi | Nimi venäjäksi | Pinta-ala km² | Perustettu | Sijainti  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Białowiezan metsän kansallispuisto | Нацыянальны парк Белавежская пушча (Belavežskaja puštša) | Национальный парк Беловежская пуща | 1 522,42 | 1991 (1939) | Brestin ja Hrodnan alueet, Puola |
| Bjarezinan biosfäärialue | Бярэзінскі біясферны запаведнік | Березинский биосферный заповедник | 802,11 | 1925 | Vitsebskin ja Minskin alueet |
| Braslaun järvien kansallispuisto | Нацыянальны парк Браслаўскія азёры | Национальный парк Браславские озёра | 714,90 | 1995 | Vitsebskin alue |
| Naratšanski-kansallispuisto | Нацыянальны парк Нарaчанскі | Национальный парк Нарочанский | 940,00 | 1999 | Minskin alue |
| Prypjatski-kansallispuisto (Pripetin kansallispuisto) | Нацыянальны парк Прыпяцкі | Национальный парк Припятский | 822,54 | 1996 (1969) | Homelin alue |
| Bugin Polesian biosfäärialue | Біясферны запаведнік Прыбугcкaе Пaлесcе | Биосферный заповедник Прибужское Полесье | 480,24 | 2004 (2003) | Brestin alue |
Aiheesta muualla

Pribuzhskoye–Polesie Landscape and Biosphere Reserve - Birdlife International (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
United Nations, 2005: Environmental performance reviews: Belarus. 2nd Review (pdf) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Georgian vuoden 1978 mielenosoitukset

Mielenosoitukset 14. huhtikuuta 1978 Tbilisissä (georg. თბილისის დემონსტრაციები 1978, Tbilisis demonst'ratsiebi 1978), Gruusian SNT:n eli nykyisen Georgian pääkaupungissa, johtuivat kommunistisen puolueen virkamiesten yrityksestä muuttaa georgian kielen perustuslaillista asemaa. Sen jälkeen kun uusi Neuvostoliiton perustuslaki oli hyväksytty lokakuussa 1977, Gruusian SNT:n korkein neuvosto otti käsittelyyn perustuslain luonnoksen. Luonnoksessa, vuoden 1936 perustuslaista poiketen, georgia ei enää ollut maan virallinen kieli. Tätä seurasi sarja sisäisiä ja ulkoisia protesteja, jotka olivat johtamaisillaan lähes varmaan yhteenottoon useiden tuhansien mielenosoittajien ja neuvostohallituksen välillä. Georgian kommunistisen puolueen sihteeri Eduard Ševardnadze kuitenkin neuvotteli keskusviranomaisten kanssa Moskovassa ja onnistui saamaan luvan säilyttää georgian kielen aikaisempi asema.
Neuvostoliitossa harvinainen myöntyminen valtion politiikkaa vastaan kohdistettuun avoimeen mielenilmaukseen rauhoitti vihaisia kansalaisia Tbilisissä, mutta loi jännitteitä Abhasian ASNT:ssä eli Abhasiassa, autonomisessa tasavallassa Luoteis-Georgiassa. Abhaasien kommunistinen eliitti protestoi – heidän mielestään – antautumista georgialaiselle nationalismille ja vaati autonomiansa siirtämistä Georgialta Venäjän SFNT:lle. Pyyntö hylättiin, mutta keskushallinto antoi Abhasialle useita poliittisia, kulttuurisia ja taloudellisia myönnytyksiä. Vuodesta 1990 lähtien huhtikuun 14. päivää on Georgiassa vietetty georgian kielen päivänä.
Taustaa

1970-luvun lopulla Georgian kansallisliike, joka vaati Georgian kansallisen kulttuurin elvyttämistä eikä radikaaleimmassa muodossaan nähnyt vaihtoehtoa Georgian itsenäistymiselle Neuvostoliitosta, oli jälleen nousussa. Se oli harvinainen esimerkki itsenäisyyttä kannattavasta toisinajattelijaliikkeestä tuon ajan Neuvostoliitossa. Georgialaisen opposition älymystö halusi välttää konfliktia maan ei-georgialaisten vähemmistöjen kanssa, sillä riidat haittaisivat maan oletettua tietä itsenäistymiseen. Samasta syystä älymystö loi siteitä ajan venäläisiin toisinajattelijoihin, kuten Andrei Saharoviin. Silti liikkeellä oli selkeä venäläisvastainen painotus. Liike pelästytti myös joitakin vähemmistöjä, erityisesti Abhasiassa, jossa georgialais- ja abhaasiyhteisöjen välillä oli jatkuva etninen epäsopu.
Vuoden 1977 alussa KGB onnistui tukahduttamaan suurimman osan venäläisistä toisinajattelijaryhmistä ja se siirtyi Georgiaan, jossa georgialaiset oppositiojohtajat Merab Kostava ja Zviad Gamsakhurdia pidätettiin huhtikuussa. Tämä ei kuitenkaan onnistunut vaimentamaan liikettä. Uudet ja vaikutusvaltaiset toisinajattelijat, kuten Tamar Tškheidze, Avtandil Imnadze, myöhemmin Giorgi Tšanturia ja Irakli Tsereteli ryhtyivät tukemaan vankilaan suljettuja johtajia, ja useita maanalaisia julkaisuja (samizdat) perustettiin. Tähän aikaan Georgiasta tuli neuvostotasavalta, jossa kaikkein suurin osuus väestöstä oli saanut korkeakoulutusta koko Neuvostoliitossa. Kasvava määrä opiskelijoita – erityisesti maaseudun koulutetut nuoret, joilla ei ollut juurikaan yhteyttä kommunistiseen puolueeseen ja nomenklaturaan – muodosti hedelmällisen maaperän neuvostovastaisuudelle.
Kielen asema

Transkaukasian alueen kolme neuvostotasavaltaa – Georgia, Armenia ja Azerbaidžan – olivat ainoat Neuvostoliiton tasavallat, joissa nimikansan kielellä oli valtionkielen asema. Kun vuoden 1978 alussa tuli ajankohtaiseksi ottaa myös neuvostotasavalloissa käyttöön uudet perustuslait, koko Neuvostoliiton vuoden 1977 perustuslakiin pohjautuen, neuvostoviranomaiset yrittivät poistaa kielianomalian Transkaukasian kolmelta tasavallalta. Uudessa pykälässä tasavaltojen kielille olisi annettu tasavertainen asema venäjän kanssa. Suunnitelma osoittautui hyvin epäsuosituksi, mutta Georgiassa kysymys kielestä oli erityisen herkkä. Hanketta vastustavat protestit olivatkin helposti ennustettavissa, sillä kaksi vuotta aiemmin huhtikuussa 1976 tehty ehdotus pitää joitakin kursseja venäjäksi georgialaisissa korkeakouluissa oli joutunut julkisen suuttumuksen kohteeksi. Vaikka tilanne Armeniassa ja Azerbaidžanissa säilyi rauhallisena, tapahtumat etenivät Georgiassa yllättävän dramaattisesti.