Eläimet
Anatomia > Osat ja järjestelmät

Eläimen pienin täysin funktionaalinen osa on solu. Samankaltaiset eläinsolut muodostavat yhdessä kudoksia, jotka puolestaan muodostavat elimiä. Elimet muodostavat elinjärjestelmiä, jotka vastaavat kaikista eläimen toiminnoista, joita se tarvitsee pysyäkseen elossa. Elinjärjestelmät toimivat samalla tavoin lajien välillä, mutta niiden rakenne vaihtelee huomattavasti lajeittain.
Eläimillä on noin 12 erityyppistä ruumiinjärjestelmää. Monilla lajeilla ruumiinpaino koostuu luista ja lihaksista. Selkärangattomilla eläimillä ei ole luita, vaan ne pysyvät koossa sisäisten nesteidensä paineen avulla. Suuremmat eläimet, etenkin maaeläimet, tarvitsevat tuekseen joko kuoren, luisen ulkoisen tukirangan tai luuston, joka on kehon sisäpuolella. Selkärankaisilla luusto kiinnittyy selkärankaan.
Eläin käyttää lihaksiaan liikkumiseen. Jotkin eläimet liikkuvat raajojensa avulla. Raajattomat eläimet, kuten kastemadot ja meduusat, liikkuvat muuttamalla ruumiinsa muotoa. Lihaksillaan eläimet myös työntävät ruokaa ruoansulatusjärjestelmänsä läpi ja pumppaavat verta suonissaan.
Eläimen ruumiinpeite suojaa sitä vaurioilta, kuivumiselta ja lämmönhukalta. Nisäkkäiden ruumiinpeite koostuu kuolleista ihosoluista. Joillakin on lisäksi turkki, ja linnuilla on höyhenpeite. Matelijoilla on suomut. Eläimen ruumiinpeitteen väreillä on merkitystä muun muassa naamioitumisessa ja tunnistamisessa.
Eläimen ruoansulatusjärjestelmä tuottaa eläimelle energiaa sen syömästä ravinnosta. Hengitysjärjestelmä erottaa hengitysilmasta happea sen soluille, jotka polttavat hapen energiaksi. Ilman sisääntulo tapahtuu hengityselinten kautta; vesieläimillä on yleensä kidukset, maaeläimillä keuhkot. Hengitysjärjestelmä myös poistaa kehosta energiantuotannossa syntynyttä hiilidioksidia, yleensä uloshengityksen kautta. Monella eläimellä happea ja hiilidioksidia kuljettaa veri. Muun jätteen eläin poistaa ulostamalla.
Eläimen aistielimet, kuten silmät ja korvat, keräävät tietoa eläimen ympäristöstä ja välittävät tiedon hermojärjestelmän kautta aivoihin. Tieto voi saada eläimen reagoimaan, tai se voi tallettua muistiin. Eläinten aistit kehittyvät pitkälti niiden aktiivisuusajan mukaisesti. Yöeläimillä on usein kokoonsa suhteutettuna suuremmat silmät ja ne ovat likinäköisiä, koska ne tarvitsevat näköänsä lähinnä sellaisissa etäisyyksissä, joista ne voivat hyökätä saaliinsa kimppuun. Muuten ne luottavat muihin aisteihinsa. Päiväaikaan on taas hyödyllistä havaita vihollisia pitkien matkojen päästä, jolloin kuuloaistista ei ole niin paljoa hyötyä. Öiseen aikaan liikkuvilla sammakoilla ja linnuilla on poikkeuksellisen tarkka syvyysnäkö, josta esimerkiksi pöllöjen kohdalla kertoo niiden silmien sijoittuminen suoraan eteen eikä sivuille, jolloin niiden stereonäkö on parempi. Uudessa-Seelannissa elävä kiivi-lintu suunnistaa hajuaistinsa turvin. Yöeläinten suuret silmät selittyvät sillä, että suurikokoiset silmät kasvattavat verkkokalvon pinta-alaa, jolloin verkkokalvolle pääsevän valon määräkin suurenee. Verkkokalvolla yöeläimillä on paljon valoa aistivia sauvasoluja, jotka parantavat hämäränäköä. Kääntöpuolena taas on se, että yöeläimillä on erittäin vähän värinäköön erikoistuneita tappisoluja, joten yöeläimet ovat käytännössä värisokeita.
Eritysjärjestelmä tuottaa hormoneja, jotka toimivat kemikaalisina viestinviejinä.
Lisääntymiselimistönsä avulla eläin tuottaa jälkeläisiä. Eläimet lisääntyvät vasta aikuisina, ja yleensä vain tiettyinä aikoina.