stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pietarin Lehti

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Pietarin Lehti oli Pietarissa vuosina 1874–1879 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden perustaja ja toimittaja oli Pietarin Sunnuntailehteä toimittanut kaupungin suomalaisen Pyhän Marian seurakunnan kirkkokoulun johtaja Tuomas Friman. Sen avustajina toimivat Marian seurakunnan kappalainen Aloys Jeremias Piispanen sekä opettajat Abraham Tiisnekka, Paavo Räikkönen ja J. Otsalainen. Ohjelmaltaan Pietarin Lehti oli eräänlainen Sunnuntailehden ja aiemman Pietarin Sanomien välimuoto. Uutislehden lisäksi se pyrki olemaan seurakunnallinen, kaunokirjallinen ja kansanvalistuksellinen julkaisu, joka kiinnittäisi huomiota myös taloudellisiin asioihin. Kerran viikossa ilmestynyt lehti painettiin Sunnuntailehden tavoin Pietarissa Krugin kirjapainossa. Se oli kolmipalstainen ja nelisivuinen, sivukooltaan Pietarin Sanomia vastaava. Lehden kokonaislevikistä ei ole säilynyt tietoja.
Pietarin Lehden pääkirjoituksista suuri osa oli lainattu kaupungin muista lehdistä. Ne käsittelivät etupäässä Venäjän keisarikunnan yleisiä tapahtumia ja Pietarin kaupungin oloja. Venäjän suomalaisia koskevissa asioissa esille nousivat muun muassa lestadiolaisuuden leviäminen Pietariin ja Inkerinmaalle sekä hanke suomalaisen oppikoulun perustamiseksi Pietariin. Lehdessä oli runsaasti kaunokirjallista ainesta kuten Tuomas Frimanin kertomuksia ja Paavo Räikkösen runoja. Hartauskirjoituksia oli Pietarin Sunnuntailehteen verrattuna vähän, mutta sekalaista palstantäytettä melko runsaasti.
Myös uutisaineistosta suurin osa oli käännetty Pietarin muista lehdistä. Valtaosa uutisista käsitteli Pietarin ja sen lähiympäristön sekä muun Venäjän tapahtumia. Ulkomaanuutisissa korostui vuosina 1877–1878 käyty Venäjän–Turkin sota. Venäjän suomalaisia koskevien uutisten osuus oli määrällisesti pieni, mutta maaseudun uutiskirjeiden vuoksi sisällöllisesti merkittävä. Uutiskirjeitä saatiin Inkerin lisäksi Muurmannin, Petroskoin ja Siperian suomalaisilta. Pietarin Lehti seurasi myös maaseudun kouluasioita ja raittiustyötä sekä Pietarin suomalaista kulttuurielämää. Edeltäjistään poiketen se julkaisi myös varsinaisia yleisönosastokirjoituksia, joissa keskustelu muuttui helposti kielenkäytöltään kärkeväksi kiistelyksi. Suomen uutisia oli aikaisempaa vähemmän eikä ilmoitusten ja mainosten osuus ollut kovin merkittävä.
Pietarin Lehti ilmestyi pitkään kaupungin ainoana suomenkielisenä sanomalehtenä, joskaan kaikki eivät olleet sen sisältöön tyytyväisiä. Vuoden 1879 alusta sen kilpailijaksi perustettiin Pietarin Viikko-Sanomat. Uuden lehden takana olivat kirkkoherrat J. W. Murman ja Johannes Öhqvist, jotka olivat Tuomas Frimanin kanssa julkaisseet Pietarin Sunnuntailehteä. Pietarin Lehti lakkasi vuoden 1879 elokuussa Frimanin jäätyä eläkkeelle ja muutettua kotiseudulleen Jaakkimaan.
Aiheesta muualla

Pietarin Lehti digitoituna kansalliskirjastossa
Pietarin Viikko-Sanomat

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Pietarin Viikko-Sanomat oli Pietarissa vuosina 1879–1883 ilmestynyt sanomalehti.
Pietarin Lehden kilpailijaksi perustetun Pietarin Viikko-Sanomien taustaryhmän muodostivat Inkerinmaan suomalaiset papit, Kolppanan seminaarin johtaja sekä osa kansakoulunopettajista. Sen vastaavina toimittajina työskentelivät Pietarin suomalaisen Pyhän Marian seurakunnan kirkkoherra Johannes Öhqvist ja Kelton kirkkoherra J. W. Murman, jotka olivat aikaisemmin julkaisseet Tuomas Frimanin kanssa Pietarin Sunnuntailehteä. Avustajina toimivat kirkkoherrat Aloys Jeremias Piispanen ja Otto Rokkanen sekä opettajat Paavo Räikkönen, Joh. Häyhänen, Abraham Tiisnekka ja Pietari Toikka. Kerran viikossa ilmestynyt lehti oli aluksi nelisivuinen ja kolmipalstainen, kunnes se vuoden 1879 joulukuussa muuttui nelipalstaiseksi ja sivukooltaan hieman suuremmaksi. Lehti painettiin Pietarissa Krugin kirjapainossa. Sen kokonaislevikistä ei ole tietoa.
Pietarin Viikko-Sanomien pääkirjoituksista suurin osa koski Pietarin ja Inkerin suomalaisten yhteiskunnallisia ja sivistyksellisiä oloja. Lisäksi käsiteltiin muun muassa kirkollisia aiheita ja julkaistiin Venäjän viranomaisten virallisten tiedotusten käännöksiä. Varsinaiset hartauskirjoitukset puuttuivat lehdestä kokonaan. Kaunokirjallisuuden osuus sen sijaan oli huomattava. Jatkokertomuksina julkaistiin muun muassa Kari Ketolaisen ja J. D. Åbergin teoksia sekä Nikolai Gogolin novelli Muotokuva. Aineistopulan takia toimittajat joutuivat usein turvautumaan sekalaiseen palstantäytteeseen.
Uutisaineisto oli Pietarin aiempien suomenkielisten lehtien tapaan etupäässä lainattu kaupungin muista lehdistä. Uutisista valtaosa käsitteli Pietarin kaupungin tapahtumia. Erityistä huomiota kiinnitettiin Aleksanteri II:n murhayrityksiin ja lopulta murhaan. Lehti sisälsi myös verrattain paljon Pietarin ja Inkerin suomalaisia koskeneita uutisia. Uutiskirjeitä saatiin Inkerin lisäksi Petroskoista, Moskovasta sekä Siperian ja Muurmannin suomalaisilta. Kirkollisista aiheista lehti kiinnitti huomiota lestadiolaisuuden leviämiseen. Se seurasi myös seurakunta-, koulu- ja raittiusasioita sekä Pietarin suomalaisen seuran perustamista ja toimintaa. Suomea koskevia uutisia oli enemmän kuin Pietarin aiemmissa suomenkielisissä lehdissä. Poliittisesti lehden uutisointi oli erittäin varovaista. Ilmoitusten ja mainosten osuus oli melko vähäinen.
Toimittajien sivutyönään tekemän Pietarin Viikko-Sanomien menestys Inkerin maaseudulla oli kovin vaatimaton. Sen ilmestyminen lakkasi syyskuun alussa 1883 lehteä rahoittaneen kirkkoherra Johannes Öhqvistin kuoltua saman vuoden kesäkuussa. Vuoden 1884 alusta sen tilalla alkoi ilmestyä Marian seurakunnan kirkkokoulun opettajan A. F. Silénin toimittama Inkeri-lehti.
Aiheesta muualla

Pietarin Viikko-Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Matti Pietikäinen (professori)

| Matti Pietikäinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1949 (ikä 75) Kiuruvesi
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Azriel Rosenfeld
Palkinnot:  IEEE Fellow
Aiheesta muualla
www.cse.oulu.fi/MattiPietikainen
Matti Kalevi Pietikäinen (s. 20. maaliskuuta 1949 Kiuruvesi) on suomalainen tietojenkäsittelytieteilijä. Hän on eräs tärkeimpiä suomalaisia hahmontunnistuksen, digitaalisen kuvankäsittelyn ja konenäön tutkimuksen uranuurtajia. Pietikäisen tutkimusryhmän kehittämä Local Binary Pattern (LBP) -tekstuurioperaattori on eräs hahmontunnistuksen kansainvälisen tiedeyhteisön eniten viitatuista menetelmistä. Menetelmään perustuva 2000-luvulla kehitetty kasvojentunnistusmenetelmä on myös eräs alueen tärkeimpiä. LBP:n erilaisia muunnelmia kehitetään jatkuvasti ja sitä käytetään myös muilla sovellusalueilla.
Pietikäinen suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon vuonna 1973, tekniikan lisensiaattitutkinnon vuonna 1977 ja tekniikan tohtoritutkinnon vuonna 1982 Oulun yliopistossa. Hän on vieraillut tutkijatohtorina Marylandin yliopistossa 1984-1985 ja hänet nimitettiin tietotekniikan professoriksi Oulun yliopistossa vuonna 1991. Hän on toiminut useissa kansallisten ja kansainvälisten tiedeseurojen luottamus- ja johtotehtävissä ja saanut alansa tiedepalkintoja. Vapaa-ajallaan Pietikäinen harrastaa golfia.
Pietikäinen on saanut IEEE:n fellow-arvonimen vuonna 2011.
Sauli Pietiläinen

Sauli Pietiläinen (s. 20. heinäkuuta 1941) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Pietiläinen edusti urallaan Kotkan Jäntevää 1960–1961 ja 1968–1970, Turun Palloseura 1962–1963, Kotkan Työväen Palloilijoita 1964–1967. Hän voitti KTP:ssa Suomen Cupin 1967. Kaikkiaan Pietiläinen pelasi kuuden pääsarjakauden aikana 119 ottelua, joissa hän teki 36 maalia.
Pietiläinen pelasi maajoukkueessa vuonna 1961 yhteensä kuusi maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Piera (nimi)

Piera on etunimi. Saamenkielisessä almanakassa se on miehen nimi. Nimipäivänä on siellä 29. kesäkuuta, sama päivä kuin Beahkkálla, Bedarilla, Begálla, Bidellä, Biehtárilla, Bieralla ja Biettellä. Nämä nimet ovat Pietarin vastineita. Piera on Suomessa ollut käytössä alle 90 ihmisen etunimenä.
Piera on myös kalliota tarkoittava naisen etunimi, muunnos Petrasta (kreikka) tai Pierettestä (ranska).
Tunnettuja Pieroja

Piera Borsani (1909–1960), italialainen yleisurheilija ja koripalloilija
Piera Coppola (s. 1968), yhdysvaltalainen ääninäyttelijä
Piera Degli Esposti (1938–2021), italialainen näyttelijä
Piera Klemetinpoika Helander, Pedar Jalvi (1888–1916), saamelaiskirjailija
Piera Martell (s. 1943), sveitsiläinen laulaja
Piera Pistono (s. 1938), italialainen säveltäjä
Piera Tizzoni (s. 1940), italialainen yleisurheilija
Kuvitteellisia Pieroja

Piera, päähenkilö Marco Ferrerin ohjaamassa draamaelokuvassa Storia di Piera
John Sholto Douglas

John Sholto Douglas
John Sholto Douglas, 9. Queensberryn markiisi (20. heinäkuuta 1844 – 31. tammikuuta 1900) oli skottilainen aatelismies, joka tunnetaan nimen antamisesta nykyaikaisen nyrkkeilyn säännöille sekä oikeusjutusta Oscar Wildeä vastaan.
Queensberry oli innokas nyrkkeily- ja urheilumies. Hän oli yksi Amateur Athletic Clubin perustajista. Kyseessä oli yksi  Britannian ensimmäisiä urheiluseuroja, jotka hyväksyivät jäsenikseen muita kuin yläluokan edustajia. Seura kehitti 12 modernin nyrkkeilyn sääntöä. Säännöt laati John Graham Chambers, mutta ne on nimetty Chambersin tukijan mukaan Queensberryn säännöiksi.
Queensberry valittiin 1872 Ylähuoneeseen skottiaatelisten edustajana, mutta hän menetti myöhemmin paikkansa kieltäydyttyään ateistina vannomasta uskonnollista valaa kruunulle.
Oscar Wilde nosti Queensberryä vastaan kunnianloukkausjutun, kun tämä oli herjannut Wildeä sanalla "sondomite" (sodomite, sodomiitti). Queensberry ei hyväksynyt Wilden ja poikansa lordi Alfred Douglasin suhdetta.  Kunnianloukkausjuttu kuivui pian kokoon, ja Wilde itse tuomittiin vankilaan törkeästä siveettömyydestä.
Käännös suomeksi
R.Smg. Pier Capponi

| R> Smg. Pier Capponi |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cantieri navali Tosi, Taranto
Kölinlasku:  27. elokuuta 1925
Laskettu vesille:  19. kesäkuuta 1927
Palveluskäyttöön:  20. tammikuuta 1929
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 31. maaliskuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  830 t (pinnalla) 1 010 t (sukellus)
Pituus:  64,6 m
Leveys:  6,52 m
Syväys:  4,33 m
Koneteho:  2 × Tosi-dieselmoottoria 3 000 bhp 2 × CGE-sähkömoottoria 1 000 hv
Nopeus:  17,2 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Miehistöä:  49
Aseistus
Aseistus:  1 × 102 mm/35 tykki 2 × 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 6 × 533 mm torpedoputkea
R.Smg. Pier Capponi oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1927 vesillelaskettu Mameli-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Cantieri navali Tosilta Tarantosta, missä köli laskettiin 27. elokuuta 1925. Alus laskettiin vesille 19. kesäkuuta 1927 ja otettiin palvelukseen 20. tammikuuta 1929.
Palvelus

Alus upotettiin 31. maaliskuuta 1941.
Juhani Pietarinen

Juhani Pietarinen (16. joulukuuta 1938 Iisalmi – 7. elokuuta 2018 Helsinki) oli Turun yliopiston käytännöllisen filosofian professori. Kirjoituksissaan hän käsitteli muun muassa filosofian klassikoita, lääkintäetiikkaa ja ympäristöfilosofiaa.
Teoksia

Opas Spinozan Etiikkaan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2019.  ISBN 978-952-345-017-2
Ilon filosofia: Spinozan käsitys aktiivisesta ihmisestä.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1993 (4. painos 2001).  ISBN 951-570-135-X
Koukkunen, Kari & Pietarinen, Juhani: Lukiolaisen filosofia. 2, Syventävät kurssit: Ihminen ja arvot, tieto ja yhteiskunta.  (2. uudistettu painos)  Kuopio:  Kustannuskiila, 1998 (1. painos 1995).  ISBN 951-657-389-4
Platonin harmonisen mielen etiikka.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1996.  ISBN 951-570-308-5
Pietarinen, Juhani & Poutanen, Seppo: Etiikan teorioita.  Helsinki:  Gaudeamus, 1996 (4. painos 2005).  ISBN 951-662-741-2
Pietarinen, Juhani ym.: Ympäristönsuojelu ja yhteiskunta.  (Turun yliopiston täydennyskoulutuskeskuksen julkaisuja A 59. - 2. uudistettu painos (3. painos 2001))  Turku:  Turun yliopisto, 1997.  ISBN 951-29-1025-X
Platonin filosofia.  Turku:  Kirja-Aurora, 2001.  ISBN 951-29-1917-6
Mitä Platon on minulle opettanut.  Helsinki:  Kirjastudio, 2005.  ISBN 952-482-015-3
Pietarinen, Juhani: Suomalaisen filosofian vaiheita.  Turku:  Areopagus, 2015.  ISBN 978-952-99791-8-9
Hr. Ms. Piet Hein (1927)

| Hr>  Ms. Piet Hein |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Piet Hein

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriek, Rotterdam
Kölinlasku:  16. elokuuta 1925
Laskettu vesille:  2. huhtikuuta 1927
Palveluskäyttöön:  25. tammikuuta 1929
Loppuvaihe:  upotettu 19. helmikuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 337 t (standardi) 1 666 t (kuormattu)
Pituus:  98 m
Leveys:  9,53 m
Syväys:  2,97 m
Koneteho:  31 000 hv
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  149
Aseistus
Aseistus:  4 × Bofors 12 cm -tykkiä 2 × 7,6 cm ilmatorjuntatykkiä 4 × 12,7 mm konekivääriä 6 × 533 mm torpedoputkea 24 × miinaa 1 × Fokker C.VIIW -kellukekone
Hr. Ms. Piet Hein oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Admiralen-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriekilta Rotterdamista ja sen köli laskettiin 16. elokuuta 1925. Alus laskettiin vesille 2. huhtikuuta 1927 ja se otettiin palvelukseen 25. tammikuuta 1929.
Palvelus

Alus osallistui 23. elokuuta 1936 laivastopäivään Surabayassa yhdessä Sumatran, Javan, Van Galenin ja Witte de Within kanssa. Saman vuoden lopulla 13. marraskuuta sama osasto täydennettynä Evertsenillä vieraili Singaporessa. Ennen vierailua alukset olivat koulutuspurjehduksella Etelä-Kiinan merellä.
Alus törmäsi Javaan kanssa 13. lokakuuta 1938 Sundasalmessa. Vaurioitunut risteilijä korjattiin Surabayassa.
Toisen maailmansodan alkaessa Tyynellä valtamerellä 1941 alus oli Surabayassa. Se osallistui sisaralustensa kanssa saattueiden suojaamiseen aina helmikuuhun 1942. Alus liitettiin Hr. Ms. Van Ghentin kanssa amiraali Doormanin iskuosastoon, joka  iski Balikpapanille hyökänneeseen keisarillisen Japanin laivaston osastoon 3.-4. helmikuuta. Piet Hein lähti sisaralustensa kanssa Bataviasta 13.-14. helmikuuta osallistuakseen vastaavaan iskuun Bankansalmessa olevia japanilaisia vastaan. Alus suojasi 18. helmikuuta amiraali Doormanin risteilijöitä hyökättäessä Balia uhanneita japanilaisia vastaan. seuranneessa sekavassa yötaistelussa Badunginsalmessa 18.-19. helmikuuta 1942 Piet Hein seurasi risteilijöitä, jolloin se joutui japanilaisten torjuntatuleen. Aluksen taaempi ammusvarasto räjähti upottaen aluksen, kun siihen osui keisarillisen Japanin laivaston hävittäjä Asashion laukaisema torpedo. Aluksella sai surmansa 64 henkeä mukaan lukien aluksen päällikkö J. M. L. I. Chompff.
Picenum

| Picenum Regio V Picenum> Italian alue |
| --- | --- |

 Regio V Picenumin sijainti Italiassa.
Valtio:  Rooman valtakunta
Nykyinen valtio/alue:  Italia (Romagna yms.)
Perustettu:  n. 7 eaa.
Lakkautettu:  n. 293 jaa.
Picenum (lat. Regio V Picenum) oli keisari Augustuksen perustama roomalaisen Italian alue, joka käsitti suunnilleen nykyisen Italian Romagnan alueen.
Maantiede

Picenum käsitti sille nimen antaneen Picenumin maakunnan eli pikeenien (Piceni) alueen sekä Praetutii-heimon alueen. Siihen kuului alue Italian niemimaan itärannikon pohjoisosissa Adrianmeren rannalla Aternus (nyk. Aterno) -joen suulta Aesis (nyk. Esino) -joen suulle. Sen länsipuolella sijaitsi Umbria (Regio VI) ja eteläpuolella Samnium (Regio IV). Picenumin pääteitä oli Roomasta  Asculumiin ja Castrum Truentinumiin tullut Via Salaria.
Maantiede > Kaupunkeja

Picenumin alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Adria
Ancona
Asculum
Auximum
Beregra
Castrum novum
Castrum Truentinum
Cingulum
Cluana
Cupra maritima
Cupra montana
Falerio
Firmum
Interamnia Praetuttiorum
Matrinum
Novana
Numana
Pausulae
Pollentia
Potentia
Ricina eli Helvia Ricina
Septempeda
Tolentinum
Trea
Urbs Salvia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Regio V Picenum Wikimedia Commonsissa
Italian alueet ja Rooman provinssit vuonna 117
| --- | --- |
AugustuksenItalian alueet:   Regio I Latium et Campania  Regio II Apulia et Calabria  Regio III Lucania et Bruttii  Regio IV Samnium  Regio V Picenum  Regio VI Umbria  Regio VII Etruria  Regio VIII Aemilia  Regio IX Liguria  Regio X Venetia et Histria  Regio XI Transpadana 
Provinssit:   Achaea  Aegyptus  Africa proconsularis  Alpes Cottiae  Alpes maritimae  Alpes Poeninae et Graiae  Arabia Petraea  Armenia  Asia  Assyria  Bithynia et Pontus  Britannia  Cappadocia  Cilicia  Creta et Cyrene  Cyprus  Dacia  Dalmatia  Epirus  Galatia  Gallia Aquitania  Gallia Belgica  Gallia Lugdunensis  Gallia Narbonensis  Germania inferior  Germania superior  Hispania Baetica  Hispania Tarraconensis  Judaea  Lusitania  Lycia et Pamphylia  Macedonia  Mauretania Caesariensis  Mauretania Tingitana  Mesopotamia  Moesia inferior  Moesia superior  Noricum  Pannonia inferior  Pannonia superior  Raetia  Sardinia et Corsica  Sicilia  Syria  Thracia 
Picenumin alueen kartta.
Pienoishuone

Pienoishuone on yhden huoneen nukkekoti eli pienoismalli jostain huoneesta tai ulkotilasta kuten puutarhasta. Pienoishuone on pieni, yleensä kolmen seinän rajaama tila, johon lavastetaan tuokiokuva.
Pienoishuoneet harrastuksena

Pienoishuoneita voi tehdä esimerkiksi pahvilaatikkoon, paperikassiin, korurasiaan tai puusta tehtyyn vitriinilaatikkoon, jossa on lasinen etuseinä. Pienoishuoneita on tehty myös vanhojen kirjojen sisään, kastelukannuun, monitoriin, kaiuttimeen ja  ompelukonelaatikkoon.
Pienoishuoneisiin voidaan tehdä paljon eri tyylisiä sisustuksia. Nukkekodeissa on tyypillisesti aina tietyt huoneet (keittiö, makuuhuone, olohuone, kylpyhuone, lastenhuone), jotka on sisustettu samaan tyyliin ja aikakauteen. Pienoishuoneiden rakentaja taas voi keskittyä esimerkiksi kylpyhuoneisiin kautta vuosisatojen tai eri maalaisiin keittiöihin.
Pienoishuoneita rakennetaan myös lahjaksi. Suosittuja ovat esimerkiksi ristiäislahjoiksi tehdyt lastenhuoneet, häälahjoiksi tehdyt hääparinuket rekvisiittoineen ja syntymäpäivälahjat, joihin kerätään päivänsankarin elämään ja harrastuksiin liittyviä elementtejä.
Tunnetuimmat pienoishuoneet

Maailman tunnetuimpia pienoishuoneita ovat niin sanotut Thorne-huoneet, Narcissa Niblackin ja hänen palkkaamiensa ammattilaisten vuosina 1932-1940 tekemät 100 huonetta, joista 68 on yhä näytteillä hänen kotikaupungissaan Chicagossa Museum of Science and Industry -museossa. Huoneiden aiheet vaihtelevat 1200-luvun eurooppalaisista huoneista 1930-luvun amerikkalaisiin huoneisiin, esimerkiksi Ludvig XVI:n makuuhuone ja Henrik VIII:n linnan sali, Santa Fe -ruokasali, japanilaiset ja kiinalaiset huoneet, art deco -huone ja tudorilaiset ja viktoriaaniset huoneet. .
Suomen tunnetuimmat pienoishuoneet

Suomalaiset nukkekotiharrastajat järjestävät aika ajoin näyttelyitä. Pienenkin nukkekodin kuljettaminen näyttelypaikalle on iso urakka, sillä se voi sisältää satoja pieniä yksityiskohtia, joten purkamiseen ja uudelleenasetteluun menee paljon aikaa. Siksi näyttelyihin tuodaankin usein helpommin siirrettäviä pienoishuoneita, joissa esineet on voitu liimata paikoilleen. Suomalaisia pienoishuoneita on esitelty esimerkiksi Nukkekotielämää- sekä Hienoimmat nukkekotini -kirjoissa.
Tampereen Muumilaaksossa on pysyvästi esillä Tuulikki Pietilän Muumi-aiheisia pienoishuoneita.
Narcissa Niblack Thornen suunittelema pienoishuone Ludvig XVI:n salongista.
Pienet mestarit

Pieniin mestareihin luetun savenvalaja Tlesonin valama huulimalja-tyypin kyliks, n. 540 eaa.
Pienet mestarit (englanninkielisessä tutkimuksessa Little Masters) oli antiikin kreikkalainen savenvalajien ja vaasimaalarien ryhmä, joka tuotti attikalaista mustakuviokeramiikkaa. Ryhmä toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 560–530 eaa.
”Ryhmä” on muodostettu tutkimuksessa tyylillisin perustein. Sen nimi perustuu siihen, että sen savenvalajat ja vaasimaalarit tuottivat omanlaisiaan kyliksejä, niin kutsuttuja Pieni mestari -maljoja, jotka oli koristeltu miniatyyrimaalauksilla eli pienikokoisilla koristekuvilla. Pieni mestari -maljoihin luetaan erityisesti huulimaljat, nauhamaljat ja Droop-maljat. Tyypillisiä koristeaiheita olivat eläimet. Kuva sijoitettiin maljan kädensijojen väliin tai maljan huuleen.
Ryhmän tekemissä vaaseissa oli suhteellisen paljon signeerauksia, koska signeeraus itsessään muodosti usein tärkeän koristeaiheen. Vaasimaalareista tärkeimpiä Pieniä mestareita olivat Frynos-maalari ja Tleson-maalari.
Edustajia > Savenvalajia

Ryhmään luetaan seuraavat savenvalajat, joiden nimet tunnetaan vaaseissa olevien signeerausten perusteella:
Anakles
Antidoros
Arkheneides
Arkhikles
Frynos
Epitimos
Ergoteles
Eukheiros
Gageos
Glaukytes
Hermogenes
Hiskhylos
Kaulos
Kharitaios
Khiron
Kolkhos
Kritomenes
Myspios
Neandros
Priapos
Sokles
Sondros
Taleides
Teisias
Telesias
Thraks
Thyfeitides
Tlempolemos
Tleson
Edustajia > Vaasimaalareita

Ryhmään luetaan muun muassa seuraavat vaasimaalarit, joista suurimman osan oikeaa nimeä ei tunneta:
Frynos-maalari
Karithaios-maalari
Kentauri-maalari
Ksenokles-maalari
Neandros-maalari
Oakeshott-maalari
Sakonides
Sokles-maalari
Taleides-maalari
Tleson-maalari
Agora P 1241 -maalari
Áno Achaḯa -maalari
Golvol-ryhmä
Kharon-ryhmä
Louvre F 81 -ryhmä
Palermo Gorgoneion -maalari
Rhodos 12264 -ryhmä
Toronto 289 -ryhmä
Vatikaani G 61 -ryhmä
Vatikaani G 62 -maalari
Villa Giulia 3559 -ryhmä
Eila Pienimäki

| Eila Pienimäki |
| --- | --- |
 Eila Pienimäki
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. helmikuuta 1939 (ikä 85) Töysä
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Tyylilajit:  iskelmä
Soittimet:  laulu
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eila Pienimäki (nyk. Pienimäki-Kuukkula) (s. 18. helmikuuta 1939 Töysä)  on suomalainen iskelmälaulaja. Hän osallistui useisiin iskelmälaulukilpailuihin ja voitti niistä useita. Vuonna 1958 saavutettu voitto vei hänet levytysstudioon, ja hänestä tuli usean vuoden ajaksi Toivo Kärjen luottolaulaja . Hänen läpimurtonsa tapahtui maaliskuussa 1959  Kärjen-Reino Helismaan kappaleella Vanhan veräjän luona. Muita hänen tunnettuja Kärki-Helismaa -levytyksiään ovat  Laulu tulipunaisesta kukasta, Tulenliekki ja Älä lähde pois. 1960-luvulla hän avioitui yhdysvaltalaisen seiväshyppääjän John Cramerin kanssa ja muutti Yhdysvaltoihin. Avioliiton purkauduttua vuonna 1980 Pienimäki palasi Suomeen ja jatkoi keikkailua ja levyttämistä. Kaikkiaan levytyksiä on kertynyt lähes 200, Kärjen originaaleja 27 vuosina 1959-1981 . Nykyisin hän asuu maaseudun rauhassa Ikaalisissa.
Diskografia

Vanhan veräjän luona (1972)
Vanhan veräjän luona (1975)
Eila ja Tuulikki Pienimäki (1982)
Joulutunnelmia (1984)
Yksi ainoa ihminen (1990)
Keikalla (1990)
Jorma Kuukkulan kanssa (1992)
Yksi katse (1994)
Suurimmat hitit (1994)
Mieli maasta (1995)
Ota Syliin (1997)
20 suosikkia - Vanhan veräjän luona (1999)
Tuurin tyttö (1999)
Muistan jälleen eilisen (2006)
Jouluöinä kuusen alla (2011)
40 muistorikasta laulua - Vanhan veräjän luona (2012)
Kirjallisuus

Eila Pienimäki: Kotiinpaluu (1988)
Eila Pienimäki: Rakkauden päiväkirja (1990)
Eila Pienimäki: Hellyyden siivet (1991)
Eila Pienimäki: Valokeilassa (1994)
Eila Pienimäki: Valitut runot (1999)
Aiheesta muualla

Eila Pienimäen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: Eila Pienimäki: Vanhan veräjän luona
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eila Pienimäki Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Philippi-kokoelma

Dieter Philippin kädessä kokoelman ensimmäinen esine, punaisesta moiré-silkistä valmistettu kardinaalin baretti.
Dieter Philippi ojentaa Paavi Benedictus XVI:lle tiaran 25. toukokuuta 2011
Philippi-kokoelma on yksityiskokoelma uskoon, uskontoon ja hengellisyyteen liittyviä päähineitä. Sen on kerännyt Saarbrückenissä Saksassa asuva yrittäjä ja telekommunikaatioyrityksen toimitusjohtaja Dieter Philippi.  Kokoelma ei ole toistaiseksi suuren yleisön nähtävillä, mutta siitä kiinnostuneet voivat sopia vierailuajan puhelimitse. Kokoelma sijaitsee Saksassa Kirkelin kaupungissa Saarlandin osavaltiossa.