stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Twice
Jäsenet

Yhtyeen jäsenet:
Nayeon (나연) – laulu, tanssi
Jeongyeon (정연) – laulu
Momo (모모) – tanssi, laulu, rap
Sana (사나) – laulu
Jihyo (지효) – johtaja, päälaulu
Mina (미나) – tanssi, laulu
Dahyun (다현) – rap, laulu
Chaeyoung (채영) – rap, laulu
Tzuyu (쯔위) – tanssi, laulu
Diskografia > Korealaiset albumit

Twicetagram (2017)
Eyes Wide Open (2020)
Formula of Love: O+T= <3 (2021)
Diskografia > Japanilaiset albumit

BDZ (2018)
&Twice (2019)
Perfect World (2021)
Celebrate (2022)
Dive (2024)
Filmografia

Twiceland, Twiceland Zone 2: Fantasy Park -kiertueen elokuva ”ScreenX”-muodossa
Twice: Seize the Light, dokumenttisarja YouTubessa
Filmografia > Televisio

Sixteen (Mnet, 2015)
Twice's Private Life (Mnet, 2016)
Filmografia > Suoratoisto

Yhtyeellä on Twice TV ja Time to Twice -tosi-TV ohjelmia suoratoistona Naver TV Cast, V Live ja YouTube-palveluissa.
Konserttikiertueet

Twice 1st Tour: Twiceland – The Opening (2017)
Twice Debut Showcase "Touchdown in Japan" (2017)
Twice Showcase Live Tour 2018 ”Candy Pop” (2018)
Twice 2nd Tour: Twiceland Zone 2 – Fantasy Park (2018)
Twice 1st Arena Tour 2018 "BDZ" (2018)
Twice Dome Tour 2019 ”#Dreamday” (2019)
Twice World Tour 2019 ”Twicelights” (2019–2020)
Twice 4th World Tour "III" (2021–2022)
Twice 5th World Tour "Ready To Be" (2023–2024)
Aiheesta muualla

Twice Discogsissa. (englanniksi)
Yhtyeen Youtube-kanava
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Korea 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Yhtye esiintymässä vuonna 2017.
Gene Hackman

| Gene Hackman |
| --- | --- |
 Gene Hackman vuonna 2008.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eugene Allen Hackman
Syntynyt: 30. tammikuuta 1930 San Bernardino, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: n. 18. helmikuuta 2025 (95 vuotta) Santa Fe, New Mexico, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, kirjailija
Puoliso:  Faye Maltese (1956–1986)   Betsy Arakawa (1991–2025)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1959–2004
Palkinnot
  Oscar (1972, 1993)  Bafta (1973, 1993)  Golden Globe (1972, 1993, 2002, 2003)  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Eugene Allen ”Gene” Hackman (s. 30. tammikuuta 1930 San Bernardino, Kalifornia, Yhdysvallat – n. 18. helmikuuta 2025 Santa Fe, New Mexico, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä sekä kirjailija.
Nuoruus

Hackman muutti 16-vuotiaana pois kotoa ja liittyi merijalkaväkeen viideksi vuodeksi. Armeijan jälkeen Hackman opiskeli ensin journalismia ja televisiotuottamista Illinoisin yliopistossa ja sen jälkeen näyttelemistä Pasadena Playhousessa Kaliforniassa. Hän näytteli kesäteatterissa sekä off-Broadwaylla New Yorkissa. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli pieni rooli poliisina elokuvassa Mad Dog Coll (1961).
Elokuvaura

Hackman sai ensimmäisen Broadway-roolinsa vuoden 1964 näytelmässä Any Wednesday. Se herätti Hollywoodin kiinnostuksen, ja Hackman otettiin vuoden 1964 elokuvaan Lilith, jonka pääosassa oli Warren Beatty. Kolme vuotta myöhemmin Hackman näytteli Beattyn kanssa Arthur Pennin elokuvassa Bonnie ja Clyde (1967), josta hän sai parhaan miessivuosan Oscar-ehdokkuuden. Toisen sivuosapalkintoehdokkuutensa Hackman sai elokuvasta I Never Sang for My Father (1970).
Hackman näytteli etsivää William Friedkinin toimintadraamassa Kovaotteiset miehet (1971), josta hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. Hackman oli 1970-luvulla pääosassa myös elokuvissa S/S Poseidonin seikkailu (1972), Keskustelu (1974) ja Yön siirrot (1975), ja lisäksi hän esiintyi pienessä osassa Lex Luthorina elokuvassa Teräsmies (1978).
Hackmanin menestyneimpiä elokuvia 1980-luvulta ovat Punaiset (1981), Viimeinen heitto (1986), Ei pakotietä (1987) ja Mississippi palaa (1988), josta hän sai parhaan miesnäyttelijän Oscar-ehdokkuuden. Hackman oli noussut 1980-luvun loppuun mennessä hyvin arvostetuksi näyttelijäksi, ja hän esiintyi lukuisissa pää- ja sivurooleissa jopa kahdeksan elokuvan vuosivauhdilla.
Ensimmäisen sivuosa-Oscarinsa Hackman voitti Clint Eastwoodin westernistä Armoton (1992). Hackmanin uran loppupuolen elokuvia ovat esimerkiksi Get Shorty – hyvä pätkä (1995), Valtion vihollinen (1998), Royal Tenenbaums (2001), Valamiehet (2003) ja Villi valtataistelu (2004).
Kesällä 2004 Hackman ilmoitti Larry Kingin haastattelussa, että hänellä ei ole ainuttakaan projektia käynnissä, ja että hänen näyttelijänuransa on mahdollisesti ohi. Kesällä 2008 Hackman kertoi lopettaneensa näyttelemisen.
Kirjailijanura

Hackman on kirjoittanut useita romaaneja meriarkeologi Daniel Lenihanin kanssa. Hänen ensimmäinen kokonaan oma romaaninsa Payback at Morning Peak julkaistiin vuonna 2011.
Yksityiselämä

Hackman oli kahdesti naimisissa. Hänellä oli kolme lasta ensimmäisestä avioliitostaan Faye Maltesen kanssa 1956–1986. Toisen vaimonsa Betsy Arakawan kanssa Hackman oli naimisissa vuodesta 1991 alkaen pariskunnan kuolemaan helmikuussa 2025 saakka.
Kuolema

Hackman ja hänen vaimonsa Betsy Arakawa löydettiin kuolleina kodistaan New Mexicon ​​Santa Fessä iltapäivällä 26. helmikuuta 2025. Talosta löytyi kuolleena myös yksi pariskunnan koirista.
Arakawa kuoli hiirten levittämän hantaviruksen aiheuttamaan keuhkosairauteen. Hackman kuoli viikko vaimonsa jälkeen useiden sairauksien yhdistelmään. Hänen kuolinsyynsä oli verenpainetauti ja ateroskleroottinen sydän- ja verisuonitauti, ja pitkälle edennyt Alzheimerin tauti oli merkittävä osatekijä.
Hackmanin kuolinpäivä oli todennäköisimmin 18. helmikuuta.
Palkinnot ja ehdokkuudet

Hackmanille on myönnetty parhaan miespääosan Oscar-palkinto elokuvasta Kovaotteiset miehet (1971) ja parhaan miessivuosan Oscar-palkinto elokuvasta Armoton (1992). Lisäksi hänelle on myönnetty kolme Golden Globe -palkintoa – kahden edellämainitun roolityön lisäksi pääosasta elokuvassa Royal Tenenbaums (2001).
Valikoitu filmografia

Bonnie ja Clyde (1967)
I Never Sang for My Father (1970)
Kovaotteiset miehet (1971)
Keskustelu (1974)
Tulen alla (1983)
Kahdesti elämässä (1985)
Ei pakotietä (1987)
Mississippi palaa (1988)
Armoton (1992)
Valtion vihollinen (1998)
Royal Tenenbaums (2001)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gene Hackman Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Hackman vuonna 1972.
Killi

| Killi Килли |
| --- | --- |
 Toinen Killin myllynraunioista.
 Killi
 Koordinaatit: 59°28′19″N, 28°44′20″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Opolja
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2017):  34
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Killi (ven. Ки́лли) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Opoljan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Solkanjoen varrella 11 kilometriä Opoljasta luoteeseen. Kylässä on 34 asukasta (vuonna 2017).
Kylä esiintyy 1700-luvun kartoissa. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 114 savakkoa, jotka kuuluivat Novasolkan luterilaiseen seurakuntaan. Solkanjoen vastarannalla oli venäläisten asuttama toinen kylänosa, joka kuului Kerstovan ortodoksiseen seurakuntaan. Asukkaat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajien maaorjia.
1800-luvun lopussa Killi kuului kahtena kyläkuntana Opoljan volostiin. Entiset Šuvalovin talonpojat olivat kaikki venäläisiä. Entisten Zinovjevin talonpoikien kyläkunnassa oli vuonna 1899 134 asukasta, joista 94 oli suomalaisia, 5 venäläisiä ja 35 ”sekoittuneita”. Luterilaisia oli 117 henkeä.
Paikallinen nähtävyys ovat vesimyllyn rauniot patorakennelmineen.
Guerra Grande

Guerra Grande oli sisällissota Uruguayssa Colorado- ja Blanco-puolueiden välillä vuosina 1838–1851. Blancot olivat taustaltaan maaseudun viljelijöitä, kun taas coloradot olivat pääasiassa Montevideon kaupungin intellektuelleja. Sisällissota hävitti ja epävakautti vastaitsenäistyneen maan ja johti useiden ulkovaltojen, kuten Brasilian, Argentiinan, Ranskan ja Britannian, väliintuloon. Vuonna 1851 solmittu rauhansopimus ei julistanut kumpaakaan osapuolta sodan voittajaksi, mutta coloradot hallitsivat sittemmin maan politiikkaa suurimman osan loppuvuosisadasta.
Tausta

Fructuoso Rivera (Colorado).
Guerra Grande alkoi kahden caudillon, Manuel Oriben (Blanco) ja Fructuoso Riveran (Colorado), johtamien poliittisten liikkeiden välisenä yhteenottona. Sodan aikana pääkaupunki Montevideota hallinneet coloradot saivat maineen kaupungistuneina liberaaleina, jotka olivat avoimia ulkopuolisille aatteille. Tähän vaikutti se, että Montevideon 31 000 asukkaasta 11 000 oli ulkomaalaisia. He saivat tukea maahanmuuttajilta, jotka toivoivat saavansa maata, sekä nuorisolta, joka kannatti liberaaleja ajatuksia ja uudistuksia. Coloradot saivat tukea konfliktin aikana myös ulkovalloilta, kuten Ranskalta ja Isolta-Britannialta.
Blancot hallitsivat maan maaseutua, ja heidän tukensa perusta olivat estancierot eli vanhastaan maata omistanut väestöluokka, joka pyrki takaamaan hallintansa uusilta tulijoilta. Puolue leimautui myös ulkomaiden vastustajana sekä Argentiinan Juan Manuel de Rosasin kannattajana. Monet pitivätkin blancojen johtaja Manuel Oribea Rosasin sätkynukkena.
Sota

Manuel Oribe toimi Uruguayn presidenttinä vuosina 1835–1838 ja Fructuoso Rivera vuosina 1830–1834 ja 1839–1843. Rivera riitaantui Orieban kanssa jälkimmäisen presidenttikaudella ja toteutti lopulta vallankaappauksen, joka kärjistyi sodaksi osapuolten kesken. Ulkovallat sekaantuivat sotaan lähes välittömästi. Argentiinan Juan Manuel de Rosas tuki Oribea ja Ranska tuki puolestaan Rivieraa järjestämällä merisaarron Río de la Platalle. Vuonna 1842 blancot kukistivat coloradot Argentiinan joukkojen tukemina Arroyo Granden taistelussa, jonka jälkeen Riviera pakeni Brasiliaan. Tämän jälkeen Brasilia ja Iso-Britannia sekaantuivat sotaan coloradojen puolella, kun taas blancot aloittivat kahdeksan vuotta kestäneen Montevideon piirityksen. Ulkovallat osoittautuivat lopulta kykenemättömäksi päättämään sotaa. Iso-Britannia ja Ranska eivät kyenneet kukistamaan Argentiinan Rosaa, mutta toisaalta Rosan oli pakko lopettaa tukensa blancoille Justo José de Urquizan aloitettua kapinan häntä vastaan Argentiinassa. Osapuolet päätyivät lopulta vuonna 1851 sopimaan rauhasta, jossa todettiin ettei sodalla ollut voittavaa osapuolta.
Seuraukset

Guerra Grande jätti Uruguayn taloudelliseen ahdinkoon. Karjankasvattajien laumat ja lihanjalostusteollisuus oli tuhottu ja raunioina, valtio oli velkaantunut ja väestö vähentynyt. Vuonna 1842 maassa asui 140 000 asukasta ja vuonna 1852 heitä oli 132 000. Monet ulkomailta maaseudulle muuttaneet lähtivät rauhallisempiin naapurimaihin, mikä johti työvoimapulaan. Tyhjentyneelle maaseudulle etenkin maan pohjoisosissa muutti brasilialaisia, ja Brasilian vaikutusvalta maassa kasvoi muutenkin uhaten Uruguayn itsenäisyyttä. Maa alkoi toipua pikku hiljaa maaseudun rauhoituttua, Oriben ja coloradojen johtoon kuuluneen Venancio Floresin solmiman sopimuksen jälkeen vuonna 1855 sekä talouden kohenemisen seurauksena; talouden koheneminen johtui Krimin sodan aiheuttamasta maataloustuotteiden kysynnän lisääntymisestä.
Rami Hietaniemi

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten kreikkalais-roomalainen paini.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten kreikkalais-roomalainen paini.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten kreikkalais-roomalainen paini.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten kreikkalais-roomalainen paini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Istanbul 2011 | 84 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Vantaa 2014 | 85 kg |  |
Rami Antero Hietaniemi (s. 28. joulukuuta 1982 Perho) on suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän edustaa seuratasolla Nurmon Jymyä edustettuaan aiemmin Perhon Kiriä. Häntä valmentaa entinen painija ja maailmanmestari Marko Yli-Hannuksela.
Hietaniemi voitti 84 kg:n sarjan MM-pronssia Istanbulissa 2011 ja 85-kiloisten EM-hopeaa Vantaalla 2014. Hän edusti Suomea Lontoon kesäolympialaisissa 2012 ja on sijoittunut MM-kilpailuissa viidenneksi 84 kg:n sarjassa Budapestissa 2013 ja 85 kg:n painoluokassa Las Vegasissa 2015 sekä 96 kg:n sarjassa kymmenenneksi Bakussa 2007 ja 12:nneksi Budapestissä 2005. EM-kilpailuissa Hietaniemi on ollut parhaimmillaan 96-kiloisissa yhdeksäs Vilnassa 2009 ja 11:s Moskovassa 2006 sekä Dortmundissa 2011.
Hietaniemi on saavuttanut Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa 96 kg:n sarjassa kultaa vuonna 2010, hopeaa vuonna 2009 sekä pronssia vuosina 2002, 2006 ja 2011. Hän saavutti Cristo Lutte -turnauksen sarjavoiton vuonna 2011, minkä lisäksi hänellä on kansainvälisistä turnauksista muitakin sijoituksia kolmen parhaan joukkoon. Hietaniemi on voittanut kreikkalais-roomalaisen painin Suomen mestaruuden kaksitoista kertaa ja vapaapainin Suomen mestaruuden kerran. Yhteensä hän on voittanut 17 yleisen sarjan SM-mitalia.
Elämä ja urheilu-ura > Turnauksia 84-kiloisissa ja MM-pronssi

Vuonna 2010 Hietaniemi alkoi painia kansainvälisissä turnauksissa 96-kiloisten ohella myös 84 kilogramman painoluokassa. 84-kiloisissa hän sijoittui kesäkuussa Saksan Grand Prix'n kolmanneksi, ja 96-kiloisissa hän voitti elokuussa uransa ensimmäisen Pohjoismaiden mestaruuden. Moskovan MM-kilpailuissa Hietaniemi paini 84 kg:n painoluokassa. Hän hävisi ensimmäisen ottelunsa ukrainilaispainijalle jaksoin 0–2 ja putosi jatkosta sijoittuen 24:nneksi.
Vuoden 2011 Hietaniemi aloitti voittamalla tammikuussa Cristo Lutte -turnauksen 96-kiloisissa. Dortmundin EM-kilpailuissa Hietaniemi kilpaili 96 kilogramman painoluokassa. Ensimmäinen ottelu päättyi 2–1-voittoon kreikkalaisvastustajasta, mutta toinen ottelu Azerbaidžanin Şalva Qadabadzea vastaan päättyi 0–2-tappioon. Hietaniemen lopullinen sijoitus oli 11:s, Qadabadze sijoittui lopulta pronssille. Toukokuussa Hietaniemi saavutti PM-kilpailuissa pronssia. Elokuussa hän siirtyi 84-kiloisiin, ja oli tässä sarjassa Wladyslaw Pytlasinski -turnauksen kolmas. Syksyn MM-kilpailuihin hän valmentautui muun muassa Marko Yli-Hannukselan avustuksella.
Syyskuussa Istanbulin MM-kilpailuissa Hietaniemi kilpaili 84 kg:n sarjassa. Hän voitti kolmella ensimmäisellä kierroksella 2–0-voitoin moldovalais-, serbialais- ja itävaltalaispainijat. Neljännellä kierroksella Hietaniemen vastustaja oli hallinnut olympiavoittaja, Italian Andrea Minguzzi, jonka hän voitti jaksoin 2–0. Välierässä Hietaniemeä vastaan paini valkovenäläinen Alim Selimau. Ensimmäinen jakso päättyi Selimaun voittoon tuomarien rangaistua Hietaniemeä pakoilusta. Toisen jakson voitti Hietaniemi takavyöheitolla pistein 2–0, mutta kolmannella jaksolla suomalaista rangaistiin jälleen pakoilusta, ja Selimau eteni finaaliin jaksoin 1–2. Selimau voitti loppuottelun ja uransa toisen MM-kultamitalin. Hietaniemi taas selviytyi suoraan pronssiotteluun, jossa hänen vastustajakseen piti asettua azerbaidžanilainen Saman Tahmasebi. Tahmasebi joutui kuitenkin antamaan loukkaantumisensa vuoksi luovutusvoiton, ja Hietaniemi palkittiin uransa ensimmäisellä suurella arvokisamitalilla, joka oli viiteen vuoteen ensimmäinen suomalaisen voittama MM-painimitali. Hietaniemi saavutti samalla Suomelle maapaikan Lontoon olympialaisiin. Hänet nimettiin olympiajoukkueeseen ensimmäisessä valintatilaisuudessa joulukuussa 2011. Vuonna 2011 Hietaniemi paini vielä 96-kiloisten sarjassa kolmanneksi Arto Haavisto -turnauksessa ja Lontoon esiolympialaisissa.
Elämä ja urheilu-ura > Lontoon olympiavuodesta eteenpäin

Hietaniemi aloitti Lontoon olympiavuotensa 84-kiloisissa painimalla maaliskuussa Belgradin EM-kilpailuissa unkarilaista Viktor Lőrinczia vastaan. Hän hävisi ottelun lopulta pronssia voittaneelle Lőrinczille jaksoin 0–2 (0–1, 0–1) ollen lopulta 24:s. Kesäkuussa hän oli Saksan Grand Prix'ssa 84-kiloisten sarjassa toinen.
Elokuussa ennen olympialaisia Hietaniemi loukkasi sormensa harjoituksissa. Lontoossa hän sai avausvastustajakseen 84 kilogramman sarjassa ranskalaisen moninkertaisen arvokisamitalistin Mélonin Noumonvi'n, jonka kanssa hän oli aikaisemmin harjoitellut. Ensimmäisen erän Noumonvi voitti vyörytyksellä. Toisen erän mattopainissa päällä olleen Hietaniemen vasen polvi petti nostoyrityksen aikana, ja hän hävisi ottelun jaksoin 0–2 lopulta pronssiotteluun painineelle, mutta sen hävinneelle ranskalaiselle. Hietaniemen olympiasijoitus oli Lontoossa 15:s. Lääkärin diagnoosin mukaan suomalaiselta repesi ottelussa sivuside ja venähti ristiside. Marraskuussa Hietaniemi paini Arto Haavisto Cupissa toiseksi 96-kiloisissa.
Vuoden 2013 alussa Hietaniemen ilmoitettiin kärsivän leikkaushoitoa vaativasta kyynärpään rasitusvammasta, jonka arvioitiin pitävän tämän pois molskilta kuukauden ajan. Hietaniemi leikattiin myös toisen kerran ilmenneiden sormivaivojen takia. Leikkauksessa ilmeni, että hänen kyynärhermonsa oli katkennut, minkä vuoksi hänen oikean kätensä sormet eivät toimi kunnolla. Vamman pelättiin estävän paini- ja rakennusmiehen uran jatkumisen. Heinäkuussa Hietaniemeltä repesi hauislihas, mutta hän pystyi kuitenkin painimaan syyskuussa Budapestin MM-kisoissa ja sijoittui 84 kg:n sarjassa viidenneksi voitettuaan kolme ottelua sekä hävittyään välierässä Azerbaidžanin Saman Tahmasebille ja pronssiottelussa isäntämaan Viktor Lőrinczille. Vuoden 2013 Hietaniemi päätti Arto Haavisto -cupin kolmanteen sijaan.
Elämä ja urheilu-ura > EM-hopeaa Vantaan kotikisoista

Vuonna 2014 Hietaniemi voitti helmikuussa Thor Masters -turnauksen 85 kilogramman sarjan. Vantaan EM-kilpailuissa 2014 Hietaniemi voitti 85 kg; sarjassa ensimmäisillä kierroksilla ruotsalaisvastustajan 6–5, vaikka oli jo tappiolla 0–5, neljän pisteen heitolla Puolan hallinneen olympiapronssimitalisti Damian Janikowskin 4–1 ja georgialaispainijan 2–1. Välierässä Hietaniemi kohtasi saksalaisen Jan Fischerin, jonka hän voitti lukemin 6–0. Hietaniemi heitti Fischerin ottelun aikana viiden pisteen heitolla. Loppuottelussa Hietaniemeä vastustaja oli ukrainalainen Žan Belenjuk, joka sai ottelun ensimmäiset kaksi pistettä. Hietaniemi sai ukrainalaisen passiivisuudesta pisteen ja pääsi kahdesti koettamaan tämän heittämistä matosta, mutta Belenjuk kesti Hietaniemen yritykset ja voitti ottelun pistein 2–1.
Toukokuussa Hietaniemi nousi painin maailmanrankingissa painoluokkansa kolmannelle sijalle, mikä oli siihen mennessä historian paras suomalaissijoitus. Toukokuussa Hietaniemi oli maailmancupissa sarjassaan kahdeksas, ja kesäkuun lopulla hän paini Saksan Grand Prix'ssä kolmanneksi sarjassa 98 kg. Elokuussa Hietaniemi valittiin Suomen joukkueeseen syksyn 2014 MM-kilpailuihin. Hän oli kuitenkin loukannut Valko-Venäjällä järjestetyssä harjoitusleiriottelussa hauislihaksensa ja kisoihin osallistuminen oli epävarmaa. Hietaniemi päätti osallistua kisoihin vammastaan huolimatta. Hänen sijoituksensa oli 28:s.
Heinäkuussa 2015 Hietaniemi valittiin vuoden 2015 MM-kisoihin. Hän varmisti MM-kilpailuissa Suomelle olympiapaikan Rio de Janeiron kisoihin 2016 kukistettuaan kolmannen kierroksen ottelussa kazakstanilaisen Nursultan Tursinovin. Hän sijoittui MM-kilpailuissa lopulta viidenneksi hävittyään välieräottelussa Uzbekistanin Rustam Assakaloville ja pronssiottelussa iranilaiselle Habibollah Ahlaghille.
Elämä ja urheilu-ura > Yksityiselämä

Hietaniemi on työskennellyt talonrakentajana ja liikuntapaikkojen hoitajana. Hän opiskelee Kuortaneella ja on valmentanut muita painijoita. Hän asuu vaimonsa ja kolmen tyttärensä kanssa Nurmossa. Hietaniemi harrastaa metsästystä ja jääkiekkoa.
Hietaniemi harrasti 16-vuotiaaksi asti kuulantyöntöä toisen perholaisen Arsi Harjun saavutusten innoittamana. Hänen ennätyksensä miesten täysipainoisella 7,26 kilogramman kuulalla on 13,00 metriä.
Saavutukset > Kansainväliset turnaukset

Sarja 84 kg, ellei toisin mainittu.
Kesäolympialaiset: 15:s Lontoossa 2012 (84 kg)
MM-kilpailut: pronssia 2011 (84 kg), viides 2013 (84 kg), viides 2015 (85 kg), kymmenes 2007 (96 kg), 12:s 2005 (96 kg), 16:s 2009 (96 kg), 21:s 2006 (96 kg), 24:s 2010 (84 kg), 28:s 2014 (85 kg)
EM-kilpailut: hopeaa 2014 (85 kg), yhdeksäs 2009 (96 kg), 11:s 2006 (96 kg) ja 2011 (96 kg), 14:s 2004 (96 kg), 24:s 2012
Pohjoismaiden-mestaruuskilpailut: kultaa 2010 (96 kg), hopeaa 2009 (96 kg), pronssia 2002 (96 kg), 2006 (96 kg) ja 2011 (96 kg)
Cristo Lutte -turnaus: voittaja 2011 (96 kg)
Golden Grand Prix -turnaus: kolmas 2006 (96 kg)
Saksan Grand Prix -turnaus: toinen 2012, kolmas 2010 ja 2014 (98 kg)
Wladyslaw Pytlasinski -turnaus: kolmas 2011
Arto Haavisto -turnaus: toinen 2012 (96 kg), 2014 (98 kg), kolmas 2011 ja 2013 (96 kg)
Lontoon esiolympialaiset: kolmas 2011 (96 kg)
Saavutukset > Aikuisten SM-mitalit

Hietaniemi on voittanut kreikkalais-roomalaisen painin Suomen-mestaruuden 87 kg:n painoluokassa vuonna 2018 ja 96 kg:n painoluokassa (98 kg vuosina 2014–2017) vuosina 2003, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2011, 2012, 2015, 2016 ja 2017. Lisäksi hän on saavuttanut SM-hopeaa 97 kg:n sarjassa vuonna 2001 ja SM-pronssia 96-kiloisissa vuonna 2004. Vapaapainin SM-kilpailuissa hän on voittanut 96 kg:n sarjassa kultaa vuonna 2006 sekä pronssia vuosina 2002 ja 2003.
Luettelo näennäisesti kirkkaimmista tähdistä

Luettelo kirkkaimmista tähdistä sisältää 300 kirkkainta tähteä näennäisen visuaalisen kirkkauden mukaan järjestettynä sekä todellisuudessa kirkkaimpia tähtiä absoluuttisen kirkkauden mukaan järjestettynä. Tähtien näennäinen kirkkaus vaihtelee sen mukaan, millä etäisyydellä ne ovat meistä ja kuinka paljon valoa ne todellisuudessa tuottavat.
Luettelo kirkkaimmista tähdistä

Tähtien etäisyysmittauksen epävarmuustekijöistä johtuen tähtien todellinen kirkkaus on usein vaikea tietää tarkkaan.
Auringon näennäinen kirkkaus on -26,8 ja  absoluuttinen kirkkaus 4,8. Auringon etäisyys on 0,000 016 valovuotta.
Planeettojen suurimpia näennäisiä kirkkauksia: Venus -4,67, Jupiter -2,94, Mars -2,91, Merkurius -2,45 ja Saturnus -0,49.
Andromedan galaksin näennäinen kirkkaus on 3,4.
Parallaksi on luettelossa ilmoitettu millikaarisekunteina.
Absoluuttisesti kirkkaita tähtiä

| Nimi | Näennäinen magnitudi | Absoluuttinen kirkkaus | kertaa Auringon kirkkaus |
| --- | --- | --- | --- |
| LBV 1806-20 | 8,6 |   | 40 000 000 |
| Pistoolitähti |   | −13,2 | 6 000 000 |
| Cyg OB2-12 |   | −12,2 |   |
| HD 93129A |   | −12,1 |   |
| Eeta Carinae | 3,9 - 10,5 | −12,1 | 4 000 000 |
| QPM-241 |   | −11,9 |   |
| HDE 319718 |   | −11,8 |   |
| Roo Cassiopeiae | 4,4 | −9,6 | 550 000 |
| Deneb | 1,25 | −8,73 | 135 000 |
| Rigel | 0,12 | −8,1 | 100 000 |
| Eta Canis Majoris | 2,45 | −7,51 | 85 000 |
| Betelgeuse | 0,41 | −7,2 | 80 000 |
| Delta Canis Majoris | 1,83 | −6,87 | 50 000 |
| Omikron Canis Majoris | 3,02 | −6,46 |   |
| Epsilon Orionis | 1,69 | −6,38 | 23 000 |
| Gamma Cygni | 2,23 | −6,12 |   |
| Zeta Puppis | 2,21 | −5,95 |   |
| Epsilon Aurigae | 3,03 | −5,95 |   |
| Iota Scorpii | 2,99 | −5,71 |   |
| Eta Leonis | 3,48 | −5,60 |   |
| Ypsilon Carinae | 2,92 | −5,56 |   |
| Canopus | −0,62 | −5,53 |   |
| Beta Centauri | 0,61 | −5,42 |   |
| Alfa Leporis | 2,58 | −5,40 |   |
| Phii Velorum | 3,52 | −5,34 |   |
| Gamma Velorum | 1,75 | −5,31 |   |
| Iota Orionis | 2,75 | −5,30 |   |
| Antares | 0,92 | −5,28 | 10 700 |
| Zeta Orionis | 1,74 | −5,26 | 10 500 |
| Beta Crucis | 1,25 | −5,2 | 10 000 |
| Lambda Scorpii | 1,62 | −5,05 |   |
| Delta Orionis | 2,25 | −4,99 |   |
| Pii Puppis | 2,71 | −4,92 |   |
| Epsilon Canis Majoris | 1,50 | −4,8 |   |
| Ksii Puppis | 3,34 | −4,74 |   |
| Kappa Orionis | 2,07 | −4,65 |   |
| Alfa Crucis | 0,76 | −4,6 | 3960 |
| Epsilon Carinae | 1,86 | −4,58 |   |
| Spica | 1,00 | −3,55 | 2180 |
| Achernar | 0,46 | −1,3 | 910 |
| Gamma Crucis | 1,63 | −1,2 |   |
| Aldebaran | 0,85 | −0,63 | 149 |
| Regulus | 1,35 | −0,52 | 134,2 |
| Arcturus | −0,04 | −0,31 | 114 |
| Capella | 0,08 | 0,4 | 76 |
| Castor | 1,98 | 0,5 | 58 |
| Vega | 0,00 | 0,58 | 50,1 |
| Pollux | 1,14 | 0,7 | 30,5 |
| Sirius | −1,46 | 1,4 | 23 |