Uunisurma
Tapahtumien kulku > Äidin katoaminen

Perheen vanhin poika kävi koulutoverinsa kanssa talossa joulupäivänä 1960, päivää aikaisemmin kuin oli ilmoittanut tulevansa. Tarkoituksena oli viettää muutama joulun lomapäivä vanhempien kanssa. Kun hän ihmetteli, missä äiti on, isän vastaus oli, että äiti oli lähtenyt jonnekin hänen nukkuessaan. Pojan kysyessä onko äiti eräässä paikkakunnan talossa, jossa hän oli aikaisemmin ollut työssä, isä vastasi: ”Ei hän ole siellä ikinä.”
Heidän mennessään taloon poikien huomio kiinnittyi outoon tilanteeseen. Talon ulko-ovi ei ollut lukossa, joten pojat menivät eteiseen ja avasivat sisäeteiseen johtavan oven. Tällöin isä avasi eteisessä olevan isonkeittiön oven sisäpuolelta sekä esti pojilta kulun asettumalla ovensuuhun. Yllättyneenä isä ihmetteli poikien ilmoitetusta poikkeavaa saapumista. Samalla hän tuli eteisen puolelle, lukiten oven perässään. Myöhään samana iltana, pimeän aikaan, pojat kävivät isän kanssa hakemassa isonkeittiön takana olevasta äidin huoneesta lisää petivaatteita. Pojan ihmetellessä isonkeittiön pimeyttä, ”miksi ei valoja sytytetä?”, isä sanoi lampun olevan rikki. He kulkivat isonkeittiön läpi sisäeteisen ja äidin huoneen oviaukkojen kohdakkain olevassa kapeassa valokeilassa. Pojat kuitenkin näkivät tuvan suuren leivinuunin ympäristöön osittain, kaikki vuosien kuluessa ison leivinuunin muurin päälle kertynyt sekalainen tavara oli heitelty pitkin isonkeittiön lattiaa. Isä sanoi siivonneensa, lukkojen takana hämärässä, vaikka talon pikkukeittiö ja eteinen olivat valaistuja. Lisäksi isän toisen käden eturystyset olivat vahingoittuneet vereslihalle.
Isä oli myös seurannut poikien liikkeitä tarkasti ja käyttäytynyt hermostuneesti. Koulutoveri lähtikin sen vuoksi parin päivän kuluttua takaisin kotiinsa. Poika jätti asian kuitenkin sikseen. Äitiä ei kuulunut takaisin. Isä asusteli kaikessa rauhassa talossa.
Vuosien kuluessa poika kävi kotona silloin tällöin, viipyen pisimmillään muutaman päivän. Samalla poika tarkkaili tapahtuneita muutoksia talossa ja sen piirissä. Hän tarkasti maapohjaisen ja kiviseinäisen talon päädyssä olleen kellarin, sekä vähän matkan päässä olleen huussin lähimaastoineen. Navetan etupihalla aikaisemmin olleen hiekkakasan katoaminen jäi askarruttamaan. Vähitellen ajan kuluessa pojalle oli tullut vahva epäily siitä, ettei äiti ollut enää elossa. Maaston tutkimisen jälkeen oli vuorossa itse päärakennuksen lankkulattioiden, sekä laajan vinttitilan ja kivijalan sisäosan eli talon lattian alusen tarkistaminen taskulampun avulla. Myöhemmin poika kokeili sormillaan muurin saumoja. Muurin päällä saumat tuntuivat sormissa täysiltä, hienoilta ja irrallisina pyöriviltä muruilta.
Vuonna 1966 poika lähetti poliisille seuraavanlaisen kirjeen: ”Epäilen, että isä tietää äidin katoamisesta enemmän kuin on kertonut. Hän on selvästi avannut leivinuunin ja muurannut sen taas kiinni. Silti koko uunilla ei ole ollut käyttöä seitsemään–kahdeksaan vuoteen tätä ennen. Isä siivoili pimeässä, vaikka toisessa huoneessa oli valo, kun tulin paikalle. Luulisin, että uuni olisi syytä purkaa. Isä voi tehdä mitä vaan.” Kirjettä ei noteerattu. Vuotta myöhemmin poika kirjoitti salanimillä toukokuun ELÄMÄ-lehteen 5/1967 jutun joka otsikoitiin Minne he katoavat / Epäilen isääni murhaajaksi, jossa hän epäili isäänsä äitinsä murhaajaksi; sijoittaen kuitenkin tapahtumat eri aikaan ja paikkaan. Myöhemmin isän ja pojan tavatessa isä sanoi: ”Eiköhän hoideta kumpikin vain omat asiamme.”