stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juppiterin temppeli (Damaskos)

| Juppiterin temppeli |
| --- | --- |
 Temppelin raunioita.
Sijainti:  Damaskos  Syyria
Koordinaatit:  33°30′42″N, 36°18′14″E
Rakennustyyppi:  temppeli
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Juppiterin temppeli (lat. Jupiter optimus maximus Damascenus) oli roomalainen Juppiterille omistettu temppeli Damaskoksessa nykyisessä Syyriassa. Temppeli rakennettiin keisari Augustuksen valtakaudella (27 eaa. – 14 jaa.). Roomalaisen temppelin paikalla sijaitsi aikaisemmin hellenistinen Zeuksen temppeli ja vielä varhaisemmin seemiläisen Hadadin temppeli. Roomalainen temppeli muuttui kristinuskon levitessä ensin kirkoksi, ja islamin myötä paikalle rakennettiin nykyinen Umaijadi-moskeija. Entisestä roomalaisesta temppelistä on säilynyt joitakin sen ulkosivun osia.
The Wicked Symphony

| The Wicked Symphony Avantasia |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2007–2010
 Julkaistu: 3. huhtikuuta 2010
 Tuottaja(t): Sascha Paeth Tobias Sammet
 Tyylilaji: power metal
 Kesto: 60.30
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Listasijoitukset
  49.
Avantasian muut julkaisut
| The Scarecrow 2008 | The Wicked Symphony 2010 | Angel of Babylon 2010 |
The Wicked Symphony on Avantasia-musiikkiprojektin studioalbumi, joka julkaistiin 3. huhtikuuta 2010 yhdessä Angel of Babylon -albumin kanssa.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 49.
Kappaleet

The Wicked Symphony – 9.28
Wastelands – 4.44
Scales of Justice – 5.04
Dying for an Angel – 4.32
Blizzard On a Broken Mirror – 6.07
Runaway Train – 8.42
Crestfallen – 4.02
Forever is a Long Time – 5.05
Black Wings – 4.37
States of Matter – 3.57
The Edge – 4.12
Lost in Space (Live at Masters of Rock 2008) – 4.20 (Japanin bonuskappale)
Kokoonpano

Tobias Sammet – laulu, bassokitara, kosketinsoitin
Sascha Paeth – kitarat, kosketinsoitin
Eric Singer – rummut
Miro – kosketinsoitin
Kokoonpano > Vieraat > Muusikot

Kitara
Bruce Kulick (kappaleissa 6, 11)
Oliver Hartmann (kappaleissa 2, 7, 8)
Rummut
Felix Bohnke (kappaleissa 1, 5, 9, 11)
Alex Holzwarth (kappaleissa 3, 7, 8, 10)
Urut
Simon Oberender (kappale 11)
Kokoonpano > Vieraat > Laulajat

Jørn Lande (kappaleissa 1, 6 ja 8)
Michael Kiske (kappaleissa 2 ja 6)
Russell Allen (kappaleissa 1 ja 10)
Klaus Meine (kappale 4)
Tim Owens (kappale 3)
Bob Catley (kappale 6)
Andre Matos (kappale 5)
Ralf Zdiarstek (kappale 9)
Arvostelut

About.com:
AllMusic:
Imperiumi.net:
Aiheesta muualla

The Wicked Symphony discogs.com -sivustolla
Albumi The Wicked Symphony Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
| n k Avantasia |
| --- | --- |
 Tobias Sammet 
Studioalbumit:  The Metal Opera  The Metal Opera Part II  The Scarecrow  The Wicked Symphony  Angel of Babylon  The Mystery of Time  Ghostlights  Moonglow  A Paranormal Evening with the Moonflower Society  Here Be Dragons 
Livealbumit:  The Flying Opera 
Videoalbumit:  The Flying Opera 
Kokoelmat: Lost in Space Part I & II The Metal Opera: Pt 1 & 2 – Gold Edition 
EP:t:  Avantasia  Lost in Space Part 1  Lost in Space Part 2 
Singlet:  ”Avantasia”  ”Lost in Space”  ”Carry Me Over”  ”Drying for an Angel”  ”Sleepwalking”  ”Mystery of a Blood Red Rose”  ”The Raven Child”  ”Moonglow”  ”Misplaced Among The Angels” (Feat. Floor Jansen)  ”The Inmost Light” 
Muuta:  diskografia
Thermopýles

Thermopýles eli Thermopylai.
Thermopýles (kreik. Θερμοπύλες), antiikin Thermopylai (m.kreik. Θερμοπυλαι, ”Lämpimät portit”; lat. Thermopylae), on sola, joka johtaa Thessaliasta Keski-Kreikkaan. Se kulkee Kallídromo-vuoren ja Egeanmereen kuuluvan Maliakóslahden välistä. Sola tunnetaan ennen kaikkea Thermopylain taistelun tapahtumapaikkana. Paikan maantiede on kuitenkin muuttunut monin tavoin tämän jälkeen.
Maantiede

Thermopýles sijaitsee Lamían kunnan alueella Fthiotiin alueyksikössä noin 136 kilometriä luoteeseen Ateenasta. Kallídromo-vuori sijaitsee solan lounaispuolella. Pohjoispuolella virtaa Spercheiós-joki. Nykyisin solassa on Thermopýles-niminen kylä. Sola on saanut nimensä sen lähellä olevista lämpimistä lähteistä.
Thermopýles on ennemmin rantakaistale vuoren ja meren välissä kuin varsinainen sola. Sen pituus on noin kuusi kilometriä ja leveys nykyisin noin kaksi kilometriä. Antiikin aikana sola oli kapeampi, kapeimmillaan oletettavasti alle 100 metriä. Se on kuitenkin vuosisatojen kuluessa leventynyt huomattavasti Spercheiós-joen virtauksen aiheuttaman rannikon liettymisen seurauksena.
Herodotoksen mukaan solassa oli antiikin aikana yhteensä kolme kapeampaa kohtaa. Näistä kapein oli ilmeisesti keskimmäinen. Se on linnoitettu useissa vaiheissa. Eräs vaihe oli niin kutsuttu fokislaisten muuri 500-luvulla eaa. Läntinen kapeikko sijaitsi lähellä Asopós-jokea ja antiikin Anthelen kaupunkia. Itäinen kapeikko sijaitsi lähellä antiikin Alpenoin kylää, joka tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 426 eaa.
Historia

Antiikin aikana Thermopylain lähteet oli pyhitetty Herakleelle, johon ne kreikkalaisessa mytologiassa kytkettiin. Solassa oli muun muassa Herakleen alttari. Thermopylailla oli oma amfiktyoniliitto, johon kuuluivat muun muassa thessalialaiset, dolopialaiset, boiotialaiset, malislaiset, magnesialaiset, lokrislaiset ja fokislaiset. Sen keskus oli Anthelen kaupunki.
Koska sola oli keskeinen kulkureitti, sen alueella käytiin historian kuluessa myös lukuisia taisteluita. Niistä kuuluisin on vuonna 480 eaa. käyty Thermopylain taistelu, jossa Spartan kuninkaan Leonidaan johtamat kreikkalaiset taistelivat ylivoimaista persialaisarmeijaa vastaan. Kreikkalaiset ryhmittyivät solaan persialaisten armeijaa vastaan, koska tiesivät näiden joutuvan kulkemaan solan kautta. Toiseksi kapea sola esti persialaisia hyödyntämästä suurta armeijaansa täysipainoisesti, ja sitä oli mahdollista suojata pienemmälläkin armeijalla. Tarkoitus oli estää persialaisten pääsy etelämmäksi, kuten Ateenaan.
Myöhemmin 300-luvulla eaa. Thermopylaissa käytiin taisteluja kreikkalaisten ja Makedonian valtakunnan armeijan välillä. Vuonna 279 eaa. kreikkalaiset sotivat siellä gallialaisia vastaan ja vuonna 191 eaa. roomalaisia vastaan.
Alueella on suoritettu arkeologisia kaivauksia muun muassa vuonna 1939. Niissä on löytynyt linnoitteita useilta eri aikakausilta sekä muun muassa roomalaisen ja bysanttilaisen ajan hautoja. Thermopýlesin kylän lähellä Kolonóksen kukkulalla on nykyisin Leonidaan ja 300 spartalaisen muistomerkki. Se pystytettiin 1950-luvulla Thermopylain taistelun loppuvaiheen taistelupaikalle. Paikka on tunnistettu sieltä löytyneistä lukuisista rauta- ja pronssikeihäistä, joista monet ovat itäistä tyyppiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thermopýles eli Thermopylai Wikimedia Commonsissa
Thermopylain rantaviiva Thermopylain taistelun aikaan vuonna 480 eaa. verrattuna nykyiseen rantaviivaan.
Lämpimät lähteet, joiden mukaan sola on saanut nimensä.
Thermopylain taistelua muistava Leonidaan ja 300 spartalaisen muistomerkki.
Vantaan historia

Vantaan historian varhaisimmat merkit asutuksesta ovat 5000-luvulta eaa. Rautakauden lopulla ja varhaiskeskiajalla alue oli harvaan asutettua hämäläisten heimojen takamaata. 1200-luvun lopulla ruotsalaisten toisen ristiretken jälkeen alueella saapui ruotsalaisia siirtolaisia. Turun ja Viipurin välisen Suuren rantatien ja pohjois-eteläsuuntaiseen Hämeentien varrelle Vantaanjoen ja Keravanjoen risteykseen kasvoi Helsingin pitäjän kirkonkylä, josta tuli jo 1300-luvulla alueen merkittävin keskus.
Vuonna 1550 Kustaa Vaasa perusti Vantaanjoen suulle Helsingin kaupungin, mutta pohjoisempi kirkonkylä säilyi vielä pitkään alueen merkittävimpänä keskuksena. Helsinki siirrettiin Vironniemelle vuonna 1640 ja kirkonkylän merkitys alkoi taantua. Se menetti alueitaan ja kirkko-oikeutensa Helsingin kaupungille. Kirkonkylän alue nousi kuitenkin merkittäväksi suomalaiseksi varhaisteollisuuden keskukseksi 1700-luvun alussa.  Venäjän vallan aikana alueelle syntyi merkittäviä vuoriteollisuuskeskittymiä.
Autonomisen Suomen pääkaupunki siirrettiin Turusta Helsinkiin 1800-luvun alussa ja Helsingin pitäjän kirkonkylä jäi kasvavan Helsingin kaupungin väestökehityksestä. Vuonna 1865 säädettiin Suomen kunnallishallinto ja Helsingin pitäjästä tuli Helsingin maalaiskunta. Helsingistä Hämeenlinnaan oli rakennettu Suomen ensimmäinen rautatie 1862 ja Malmin radanvarsikeskuksesta kehittyi maalaiskunnan hallinnollinen keskus. Radanvarsialueelle syntyi kaupunkimaisia taajamia, muun muassa Tikkurila.
1900-luvun alussa maalaiskunnan alueelle kehittyi useita taajama-alueita, joista Huopalahti, Oulunkylä ja Kulosaari erosivat omiksi kunnikseen. Vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa nämä kunnat sekä noin kolmasosa Helsingin maalaiskunnan alueesta liitettiin Helsingin kaupunkiin. Maalaiskunta menetti kaksi kolmasosaa asukkaistaan, muun muassa Malmin ja Pitäjänmäen. Vuonna 1954 maalaiskuntaan liitettiin Korson alueita Tuusulalta ja Keravalta ja vuonna 1959 pieni alue Tuusulasta. Vuonna 1966 Vuosaari liitettiin Helsinkiin.
Sotien jälkeen Helsingin maalaiskunnan väestönkasvu kiihtyi. Tiereittien varrelle kehittyi omakotivaltaista asutusta ja aluetta halkovien merkittävien ratayhteyksien varrelle useita lähiökeskuksia, kuten Rekola, Korso ja Koivukylä. Seutulan (nykyinen Helsinki-Vantaan) lentokentän rakentamisen myötä maalaiskunnasta tuli merkittävä liikennekeskus. Alueelle rakennettiin Kehä III yhdistämään valtaväyliä ja Martinlaakson radan rakentamisen jälkeen Myyrmäestä kehittyi toinen keskus. Vuonna 1972 Helsingin maalaiskunnasta tuli Vantaan kauppala ja vuonna 1974 Vantaan kaupunki. Nimi Vantaa tulee kaupungin halkaisevasta Vantaanjoesta, jonka varrelle asutus alun perin keskittyi.
Historia > Esihistoriallinen aika

Vantaan alueelta on löydetty noin 5000-luvulta eaa. peräisin olevia asumusten jäännöksiä. Alueella asuttiin aluksi vain keväästä syksyyn ja asumukset sijaitsivat lämpimillä etelänsuuntaisilla hiekkarinteillä. Jääkauden aiheuttaman maan painumisen jäljiltä merkittävä osa Vantaasta oli merenlahtien peitossa ja asukkaiden pääelinkeinona oli kalastaminen sekä hylkeiden pyynti. Kampakeramiikan ajalta olevia löydöksiä on harvinaisen paljon. Vantaan Jokiniemestä on löydetty useita muinaisia ihmistä esittäviä savesta tehtyjä figuureja. Niiden on arvioitu olevan eri ikäisiä, noin 5300–5500 vuoden väliltä. Tyypillisen kampakeramiikan aikana Suomeen tuotiin etelästä ja kaakosta suuria määriä piikiveä, josta tehtiin teriä ja kärkiä, sekä meripihkaa. Kampakeraamisen ajan ihmiset tunsivat myös jousen ja nuolet aseena.
Rautakauden lopussa ja keskiajan alussa alue oli harvakseltaan ja satunnaisesti asutettua Hämeen takamaata. 1000-luvun alussa aiemmin pyyntiretkillä käyneet hämäläiset alkoivat vähitellen asettua pysyvästi Vantaanjoen varteen nykyisen Länsi-Vantaan alueelle.lähde?
Vantaan nimien historia ja alkuperä

Ruotsista 1300-luvulla tulleet uudisasukkaat asettuivat asumaan nykyisen Vantaan alueelle ja he nimittivät paikalla virrannutta jokea Helsinginjoeksi (ruots. Helsingå tai Helsingaa).  Nimen alkuperästä ei ole varmaa tietoa, mutta erään vanhan perimätiedon mukaan se juontuisi Ruotsin Hälsinglandista alueelle aikoinaan muuttaneista uudisasukkaista.
Sama joki on jo keskiajalta lähtien tunnettu myös Vantaa eli Vantaanjoki (ruots. Vanda å). Toisin kuin Helsingaa, tämä nimi on joen yläjuoksun hämäläisen, suomenkielisen väestön antama. Sen alkulähteillä nykyisen Riihimäen alueella sijaitsee Vantaa-niminen kylä. Nimen on selitetty johtuvan sanoista vanan taka. Sana vana merkitsee tässä yhteydessä joenuomaa ja Vantaa (alkujaan mahdollisesti Vanantaa) tällaisen uoman takana olevaa paikkaa.  Vasta myöhemmin nimi on tullut käyttöön myös joen alajuoksulla ja syrjäyttänyt sielläkin vanhan Helsingaa-nimen.
Vantaanjoen suulla sijaitseva Vanhankaupunginkoski tunnettiin aikoinaan nimellä Helsinge fors (Helsinginkoski), mistä sai nimensä myös alkujaan sen partaalle perustettu Helsinki (ruots. Helsingfors).
Vantaankosken rantaan vuonna 1837 perustetun Vantaan masuunin mukaan ruvettiin koko sen lähiseutua kutsumaan Vantaaksi.
Uuden kunnallislain myötä vuonna 1865 kunnan suomenkieliseksi nimeksi tuli Helsingin maalaiskunta, kun pitäjäjärjestelmä lakkautettiin. Kunnan ruotsinkielisenä nimenä pysyi Helsinge, kun taas Helsingin kaupunki on ruotsiksi Helsingfors. Kun Helsingin maalaiskuntaa oltiin vuonna 1972 muuttamassa kauppalaksi, nimivaihtoehtoina olivat muun muassa Helsingin kauppala, Helsinginjoen kauppala ja Vantaanjoen kauppala. Lopulliseksi nimeksi valittiin lyhyesti Vantaan kauppala Vantaanjoen mukaan. Kaksi vuotta myöhemmin Vantaasta tuli kaupunki.
Kirjallisuutta

Kuisma, Markku: Helsingin pitäjän historia II. Vanhan Helsingin synnystä isoonvihaan 1550-1713. Vantaan kaupunki, 1990. ISBN 951-8959-05-6
Kuisma, Markku: Helsingin pitäjän historia III. Isostavihasta maalaiskunnan syntyyn 1713-1865. Vantaan kaupunki, 1991. ISBN 951-8959-12-9
Litzen, Aulikki & Vuori, Jukka: Helsingin maalaiskunnan historia 1865-1945. Kunnallishallinnon uudistuksesta suureen alueluovutukseen. Vantaan kaupunki, 1997. ISBN 951-8959-77-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vantaan historia Wikimedia Commonsissa
Vantaan kaupunginmuseo: Vantaanjoen Pitäjä 1964 (elokuva 36min)
Sandlidenin savi-idoli (löydetty 1990) on eräs Vantaan Jokiniemestä löydetyistä savi-idoleista. Kansallismuseon tunnus KM 30464:8163.
Vantaan Pyhän Laurin kirkko, pääkaupunkiseudun vanhin rakennus. Kirkko sijaitsee Helsingin pitäjän kirkonkylän kaupunginosassa, joka on vieläkin Vantaan ruotsinkielisimpiä alueita.
Vanhankaupunginkoski.
Kehä III lähellä Tuusulanväylän eli Suomen suurimman risteyksen, Kirkonkylän eritasoliittymää.
Atreuksen aarrekammio

| ”Atreuksen aarrekammio” ”Agamemnonin hauta” |
| --- | --- |
 Niin kutsuttu Atreuksen aarrekammio.
Sijainti:  Mykene, Argolis (nyk. Árgos-Mykínes, Argolis, Peloponnesos, Kreikka)
Koordinaatit:  37°43′37″N, 22°45′13″E
Rakennustyyppi:  tholos-hauta
Valmistumisvuosi:  n. 1370–1250 eaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
”Atreuksen aarrekammio” eli ”Agamemnonin hauta” on mykeneläisaikainen tholos-hauta, joka on osa Mykenen arkeologista kohdetta Kreikassa. Se on yksi merkittävimpiä säilyneitä esimerkkejä mykeneläisestä arkkitehtuurista. Nykyisin käytetyistä nimityksistään huolimatta se ei ole ollut aarrekammio, eikä siihen haudattua henkilöä tunneta.
Historia

Atreuksen aarrekammioksi kutsuttu hauta on yksi Mykenen muurien ulkopuolelta löydetyistä yhdeksästä tholos-haudasta. Se on rakennettu mykeneläisellä kaudella eli Kreikan myöhäisellä pronssikaudella, tarkemmin joskus kausien LH IIIA1 noin 1370 eaa. ja LH IIIB noin 1250 eaa. välillä. On mahdollista, että hauta valmistui jo mainitun ajanjakson alkupuolella, mutta yleisemmin se yhdistetään Mykenen uudelleenrakennusvaiheisiin noin 1250 eaa. Ajoitus tekee haudasta myöhäisimmän Mykenen tholos-haudoista.
Haudan nykyaikana käytetyt nimitykset ”Atreuksen aarrekammio” ja ”Agamemnonin hauta” ovat harhaanjohtavia, sillä kyseessä ei ollut aarrekammio, eikä mikään liitä sitä kreikkalaisessa mytologiassa esiintyviin Mykenen kuninkaisiin Atreukseen tai Agamemnoniin, jotka kummatkin saattavat olla kuvitteellisia henkilöitä. Nimitykset perustuvat 100-luvulla jaa. eläneen Pausaniaan kuvauksiin Mykenen muinaisjäänteistä teoksessa Kreikan kuvaus. Hauta ryöstettiin jo varhain, ja siksi siihen todella haudattua henkilöä ei voida enää tietää. Haudan koon perusteella kyseessä on kuitenkin selvästi ollut joku mykeneläiseen yläluokkaan kuulunut henkilö, mahdollisesti jopa Mykenen kuningas itse.
Hauta oli osittain näkyvissä, kun Heinrich Schliemann aloitti tutkimuksensa Mykenessä vuonna 1879. Tuolloin se oli ryöstetty jo useita satoja vuosia aikaisemmin.
Rakennelma

Atreuksen aarrekammioksi kutsuttu hauta on Mykenen muurien ulkopuolelta löydetyistä tholos-haudoista suurin ja parhaiten säilynyt; se on myös ylipäätään suurin kaikista tunnetuista tholos-haudoista. Hauta sijaitsee noin 500 metriä Mykenen linnavuoresta lounaaseen.
Tholokseen johtaa dromos-käytävä, jonka pituus on 36 metriä ja leveys kuusi metriä, ja joka on reunustettu kyklooppimuurauksella. Itse tholos on pyöreä maanalainen kupolimallinen hauta, niin kutsuttu mehiläispesähauta (englanninkielisessä tutkimuksessa beehive tomb). Sen pääkammion halkaisija on 14,6 metriä ja korkeus 13,4 metriä. Kammion holvaus on tehty valeholvauksena, toisin sanoen latomalla päällekkäin yhä enemmän sisäänpäin työnnettyjä kiviä, joiden sisäpinta on hiottu luomaan vaikutelma aidosta holvauksesta. Tholoksen kupoli oli suurin kupolirakennelma aina siihen saakka, kunnes Rooman Pantheon valmistui. Kammio oli oletettavasti tarkoitettu rituaalikäyttöön.
Pääkammion sivussa sisäänkäynniltä katsoen oikealla puolella on pohjakaavaltaan neliönmuotoinen sivukammio, joka toimi varsinaisena hautakammiona. Sen sivujen pituus on noin kuusi metriä ja korkeus noin viisi metriä.
Tholos oli koristeltu sisältä punaisella purppuralla ja vihreällä alabasterilla, jotka kummatkin olivat aikanaan harvinaisia värejä. Hautakammion oven yläpuolinen ovipalkki on 9 metriä pitkä, 5 metriä syvä ja 0,9 metriä korkea, ja painaa yli 120 tonnia. Sen yläpuolella on painoa keventämään tarkoitettu kolmio, jossa on ollut koristereliefit, samoin kuin Mykenen Leijonaportissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Atreuksen aarrekammio Wikimedia Commonsissa
Hauta sisältä.
Hauda sisäänkäynti ja valeholvausta.
Haudan läpileikkauspiirros.
Rooman ja Augustuksen temppeli

| Rooman ja Augustuksen temppeli |
| --- | --- |
 Rooman ja Augustuksen temppelin rauniot.
Sijainti:  Akropolis, Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′18″N, 23°43′38″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  noin 19–17 eaa.
Tyylisuunta:  joonialainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Ateenan Akropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rooman ja Augustuksen temppeli oli pieni antiikin aikainen kreikkalainen temppeli Ateenan Akropolis-kukkulalla. Se rakennettiin roomalaisella ajalla, ja se oli omistettu Roma-jumalattarelle eli Rooman kaupungin henkilöitymälle sekä keisari Octavianus Augustukselle.
Ennallistus temppelistä.
Temppeli rakennettiin Augustuksen hallituskaudella ensimmäisen vuosisadan eaa. lopulla, todennäköisesti noin 19–17 eaa. Temppelin oletetaan yleensä sijainneen Parthenonin itäpuolella, mistä on löydetty useita temppelin osia sekä kooltaan noin 10,5 x 13 metrin kokoiset rakennuksen perustukset. Toisen teorian mukaan temppeli olisi kuitenkin sijainnut Erekhtheionin itäpuolella. Tämä tulkinta perustuu muun muassa Akropoliin esityksiin roomalaisaikaisissa rahoissa. Temppeli oli Akropoliin ainoa roomalaisaikainen pyhäkkö ja koko Ateenan ainoa keisarikultille omistettu temppeli.
Temppeli oli pieni, valkoisesta marmorista rakennettu pyörötemppeli. Se oli monopteraalitemppeli, ja siinä oli julkisivussa yhdeksän joonialaista pylvästä eikä sisäpuolista seinää. Pylväät muistuttavat Erekhtheionin korjauksessa samaan aikaan käytettyjä pylväitä. Temppelin halkaisija oli noin 8,6 metriä, ja sen korkeus oli noin 7,3 metriä. Rakennuksessa oli kartiomainen tai kupumainen katto. Temppelin epistyylissä on piirtokirjoitus, jonka mukaan Ateenan kaupunki omisti temppelin Roma-jumalattarelle ja Augustukselle. Temppelin oli mahdollisesti tarkoitus toimia Ateenan uskollisuuden ilmauksena keisarille, sillä Rooman sisällissodassa kaupunki oli tukenut sodan hävinnyttä Marcus Antoniusta.
Temppelissä on mahdollisesti ollut Roman ja Augustuksen patsaat, mutta niistä ei ole säilynyt osia nykyaikaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rooman ja Augustuksen temppeli Wikimedia Commonsissa
Ulla Bjerne

Ulla Bjerne.
Ulla (Gully Cecilia) Bjerne-Biaudet (o.s. Ohlsson; 3. tammikuuta 1890 Söderhamn, Ruotsi – 16. lokakuuta 1969 Loviisa) oli ruotsalaissyntyinen, Suomessa vuodesta 1922 asunut kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkejä Ali Frost ja Lars Doll.
Bjernen vanhemmat olivat tukkukauppias Vilgot Ohlsson ja Margareta Fors. Bjerne kävi seitsemän luokkaa oppikoulua ja Påhlmanin kauppaopiston. Hän opiskeli myös pianonsoittoa Pariisissa 1912–1915. Kööpenhaminassa asuessaan Bjerne toimi vuoden ajan 1911 pikakirjoittajana ja konekirjoittajana. Vuonna 1916 hän toimi pianistina elokuvateatterissa.
Bjerne asui vuosina 1910–1922 Trelleborgissa, Tanskassa, Ranskassa ja Italiassa. Vuonna 1922 hän meni naimisiin lääkäri ja kirurgi Léon Biaudet'n (1882–1968) kanssa ja muutti asumaan Loviisaan.
Biaudet'n ja Bjernen Loviisassa sijaitseva kotitalo Villa Biaudet siirtyi 1969 testamenttilahjoituksena Suomen ruotsalaiselle kirjailijaliitolle. Testamentin ehtojen mukaan talossa saa asua suomenruotsalainen kirjailija kolmen vuoden ajan ilmaiseksi.
Teoksia

Nimellä Ulla Bjerne:
Mitt andra jag, Dahlberg, Tukholma 1916.
Dårarnes väg, romaani, Tukholma 1917.
Upptäckter, novelleja, Dahlberg, Tukholma 1918.
Ingen mans kvinna, romaani, Dahlberg, Tukholma 1919.
Blodets krav, romaani, Dahlberg, Tukholma 1920.
Förförare: Italienska noveller, Dahlberg, Tukholma 1920.
Syndare, Tukholma 1921.
Vandringen. Bonnier, Tukholma 1921.
Lilla Jälm, romaani, Bonnier, Tukholma 1922.
Lilla Jälms lycka, romaani, Bonnier, Tukholma 1923.
Olof Gran och Ebba Fincke, Bonnier, Tukholma 1924.
Kvinnoöden, novelleja, Schildt, Helsinki 1926.
Idylliska fasader: Ur småstadens liv, Schildt, Helsinki 1928.
Lidelser, Bonnier, Tukholma 1929.
Eldar i mörker, runoja, Bonnier, Tukholma 1930.
Don Juan i tarbusch, Schildt, Helsinki 1935.
Blommande stup, runoja, Schildt, Helsinki 1937.
Skeppshandeln, romaani, Bonnier, Tukholma 1940.
Den farliga gåvan, Schildt, Helsinki 1942.
Lustjakten, Schildt, Helsinki 1944.
Att våga vara, romaani, Schildt, Helsinki 1948.
Det andra ansiktet, Wahlström & Widstrand, Tukholma 1951.
Livet väntar dej, Schildt, Helsinki 1955.
Den glada otryggheten, Schildt, Helsinki 1958.
Botad oskuld, Schildt, Helsinki 1961.
Sardiska stigar, kuvitus Aina Enckell, Schildt, Helsinki 1963.
Nimimerkillä Lars Doll:
Getingboet: Helsingforsroman, Schildt, Helsinki 1938.
Nimimerkillä Ali Frost:
Det andra ansiktet, Schildt, Helsinki 1951.
Vanhoillislestadiolaisuus ja ehkäisy

Vanhoillislestadiolaisuudessa syntyvyyden säännöstelyyn suhtaudutaan enimmäkseen kielteisesti. Vanhoillislestadiolaisuus on Pohjois-Euroopan suurimman herätysliikkeen lestadiolaisuuden suurin suuntaus. Vanhoillislestadiolaisten raamatuntulkinnan mukaan lapsirajoitus, jolla nimellä ehkäisyä aiemmin kutsuttiin, on syntiä. Ehkäisy torjutaan, koska sitä pidetään Jumalan luomistyöhön puuttumisena ja siten syntinä. Ehkäisyn käyttämättömyydestä luonnollisesti seuraa, että monet vanhoillislestadiolaisperheet ovat hyvin monilapsisia, jopa pitkälti yli kymmenlapsisia. Vanhoillislestadiolaisuuden kielteisestä suhtautumisesta ehkäisyyn on liikkeen ulkopuolella käytetty myös nimitystä ehkäisykielto. Sen sijaan kaikki vanhoillislestadiolaiset eivät hyväksy tätä nimitystä. Liike on saanut kritiikkiä kielteisestä suhtautumisestaan ehkäisyyn.
2000-luku > Salaehkäisy

Sunnuntaisuomalaisen mukaan ehkäisyä käyttävät lestadiolaisnaiset salaavat ehkäisyn suvultaan ja useimmiten turvautuvat siihen vasta sitten, kun ovat ajautuneet uupumukseen tai masennukseen. Koulutetuilla vanhoillislestadiolaisnaisilla syynä ehkäisyyn turvautumiselle on usein työn ja suurperheen yhdistämisen vaikeus. Ääritapauksessa ehkäisyvastaisuus käytännössä voi kokonaan estää normaalin elämän elämisen vanhoillislestadiolaiselta naiselta. Entisen vanhoillislestadiolaissaarnaajan, nykyisen vanhoillislestadiolaisuuskriitikon Johannes Alarannan mukaan vanhoillislestadiolaisten perhekoot ovat pienentyneet etenkin Etelä-Suomessa.