Turkin historia
Turkin tasavalta > Ensimmäinen ja toinen sotilasvallankaappaus

Demokratiapuolue voitti kolmet vaalit peräkkäin ja se sai maan parlamenttiin ylivoimaisen enemmistön. Myös oppositioon jäänyt Tasavaltalainen kansanpuolue (‘’Cumhuriyet Halk Partisi’’, CHP) kykeni puhuttelemaan huomattavaa väestöryhmää vapaiden vaalien ja monipuoluejärjestelmän aikakaudella. Demokratiapuolueen valtakauden alkutaipaleella maan talous kasvoi, yhteydet ulkomaailmaan lisääntyivät ja kansa nautti suuremmista vapauksista. Tämä myönteinen kehitys hiipui 1950-luvun loppupuolella. Menderesin vallankäyttö muuttui itsevaltaisemmaksi, ja hän alkoi rajoittaa lehdistöjen ja yliopistojen vapautta. Vuoden 1924 perustuslain nojalla tämä oli mahdollista, sillä sen mukaan vaaleissa tappiolle jäänyt puolue sai vain muutamia edustajia parlamenttiin. Demokratiapuolueen johto omaksui ajatuksen, että sillä oli kansan myöntämä mandaatti, jonka johdosta puolueen toimintaa ei saanut arvostella. Tätä kehitystä vastaan CHP ryhtyi protestoimaan, ja kun CHP:n kampanjointi johti väkivaltaisuuksiin puolueiden kannattajien välillä, Demokratiapuolue ryhtyi pakkokeinoihin ja yritti vaientaa opposition. DP syytti CHP:ta ja tätä kannattaneita oppositiolehtilaittomiin keinoihin turvautumisesta poliittisessa toiminnassaan. Tämä sai opiskelijat Istanbulissa ja Ankarassa osoittamaan mieltään DP:n hallintoa vastaan. Tähän DP vastasi julistamalla kaupunkeihin poikkeustilan huhtikuussa 1960. Opiskelijat protestoivat sotatilaa vastaan ja tämä johti kuolonuhreihin, kun poliisi avasi tulen mielenosoittajia kohti. Tapaus sai sotilasakatemian kadetit järjestämään protestimarssin solidaarisuudesta opiskelijaliikettä kohtaan, ja näin osa asevoimista kääntyi siviiliviranomaisia vastaan.
Turkin armeijassa oli vallalla Atatürkin näkemys siitä, että maan armeijan tuli pysyä erossa politiikasta. Sotilasjohto oli tähän näkemykseen yhtynyt sillä ehdolla, että asevoimien tärkeä rooli oli toimia perustuslain ja kemalismin vartijana. Vuoden 1960 poliittisen kriisin myötä  armeija oli jo sekaantunut poliittisiin asioihin, koska maan hallitus käytti sotatilalakia politiikkansa täytäntöönpanossa. Tällöin armeijan  ylin komento päätteli, että hallitus oli poikennut kemalistisista periaatteista ja että tasavalta oli välittömässä hajoamisvaarassa. Kriisi sai äkillisen käänteen toukokuussa 1960, kun kenraali Cemal Gürselin johdolla armeija suoritti vallankaappauksen ja valtasi tärkeimmät hallintorakennukset ja viestintäkeskukset. presidentti Celal Bayar ja pääministeri Adnan Menderes, sekä suuri osa DP:n kansalliskokouksen edustajista pidätettiin. Pidätettyjä syytettiin perustuslain kumoamisesta ja diktatuurin perustamisesta.
Vallankaappaus toteutettiin vähäisellä väkivallalla, ja se hyväksyttiin nopeasti kaikkialla maassa. Valtaan nostettiin Kansallisen yhtenäisyyden komitea, joka nosti uudeksi presidentiksi Cemal Gürselin. Maahan laadittiin uusi perustuslaki joka tuli voimaan vuonna 1961. Uuden perustuslain myötä Demokratiapuolueen toiminta lakkautettiin ja sen jäsenistä 15 henkilöä tuomittiin kuolemaan, heidän joukossaan oli Adnan Menderes.
Vallankaappaus toimi tavalla, josta tuli Turkin politiikassa tyypillinen osa politiikkaa. Se sovelsi sotatilalakia, mutta se toimi samalla demokratian takaajana. Lokakuussa 1961 pidettyjen vaalien tuloksena CHP sai äänienemmistön ja  İsmet İnönü palasi pääministeriksi. CHP muodosti koalitiohallituksen vuonna 1961 perustetun Oikeuspuolueen (’’Adalet Partisi, AP’’) kanssa. AP tunnustettiin yleisesti lakkautetun Demokratiapuolueen perilliseksi.
AP nousi yhä merkittävämmäksi tekijäksi maan politiikassa 1960-luvulla. Vuonna 1965 puolueen johtoon nousi Süleyman Demirel. Tämä nousi pääministeriksi vuoden 1965 vaalien jälkeen. Demirelin johtama puolue profiloitui erityisesti kommunismin vastaisena. AP:n vasemmiston vastainen kampanja sai pontta 1960-luvun aikana, kun Turkkiin syntyi vasemmistoliikkeitä, kuten Turkin työväenpuolue, sekä ammattiliittoja. Vasemmiston vastainen taistelu suuntautui myös CHP:tä vastaan, joka muuttui vuosikymmenen aikana keskiluokan sosialistipuolueeksi. AP samaistui oikeistopopulismiin ja se sai tukea maan elinkeinoelämältä, mutta vahvinta sen kannatus oli maaseudun työläisten keskuudessa. AP ei kiistänyt kemalistista sekularismin periaatetta, mutta se edisti suvaitsevaisuutta perinteistä islamilaista ilmaisua kohtaan, joka vetosi talonpoikaisväestöön. AP myös rohkaisi kehittämään yksityistä sektoria ja se oli vastaanottavainen Turkkiin suuntautuville ulkomaisille investoinneille.
Demirel lisäsi maan puolustusmenoja ja presidentti Cemal Gürselin kuoltua vuonna 1965, hän tuki uudeksi presidentiksi sotilastaustaista Cevdet Sunayta. Tästä huolimatta maan armeijassa suhtauduttiin varauksella AP:n hallintoon, sillä sen juuret olivat kielletyssä Demokratiapuolueessa. AP:n kansansuosio pakotti Tasavaltalaisen kansanpuolueen (CHP) tarkastelemaan omaa poliittista strategiaansa. Vuonna 1966 CHP:n johtoon nousi Bülent Ecevit. Turkin kaupungistuminen eteni 1960-luvulla, jolloin maahan muodostui moderni työväestö ja ammattiyhdistysliike. Kysymykset työntekijöiden oikeuksista ja maanomistuksesta ja Turkin noudattamasta ulkopolitiikasta olivat tekijöitä, jotka tarjosivat yhteistyömahdollisuuden turkkilaisten ja kurdien vasemmistoliikkeille. CHP ei kuitenkaan kyennyt ottamaan kurdikysymystä omakseen ja puolustamaan kurdien oikeuksia parlamentissa. Kurdit alkoivat vasemmistolaisten liikkeiden nousun myötä korottaa ääntään itsenäisen valtion muodostamisesta ja liikehdintä äityi myös poliittiseksi väkivallaksi. Tämän lisäksi tilannetta sekoittivat lakot ja opiskelijamellakat, jotka syvensivät maan sosiaalisia jakolinjoja. Liikehdinnän syynä oli taloudellinen ahdinko, sosiaaliset epäoikeudenmukaisuudet ja uudistusten hitaus. Myös Turkin sotilalliset ja taloudelliset siteet länteen aiheuttivat tyytymättömyyttä. Tämän kuohunnan keskellä Demirel erosi pääministerin paikalta ja Turkin armeija kaappasi vallan vuonna 1971.
Turkin armeija ei ottanut valtaa itselleen, vaan se vaati presidentti Cevdet Sunayta muodostamaan vahvan ja uskottavan hallituksen. Sunay antoi toimeksiannon professori Nihat Erimille hallituksen muodostamisesta. Tämä johti ensimmäisiä varahallituksia, jotka hallitsivat Turkkia vuoden 1973 vaaleihin saakka. Vaaleissa vaalivoiton sai Bülent Ecevitin johtama CHP ja Ecevit nousi Turkin pääministeriksi.