stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seuloskoin piiri
Historiaa

Seudun alkuperäisiä asukkaita ovat uskonnoltaan ortodoksiset inkerikot. 1400–1500-luvulla alue kuului Novgorodin Vatjan viidenneksen Pähkinälinnan lääniin. Kannaksen eteläosassa oli kolme kirkkopitäjää eli pogostaa: Keltto, Kuivaisi ja Korpiselkä.
Stolbovan rauhassa Inkeri siirtyi Ruotsille. 1600-luvun aikana eteläisen Karjalankannaksen alkuperäisväestö pakeni lähes kokonaisuudessaan Venäjälle. Tilalle muutti suomalaisia, jotka muodostivat valtaosan seudun väestöstä aina 1930-luvulle saakka. Inkerinsuomalaiset kuuluivat Lempaalan, Vuole-Miikkulaisin, Toksovan, Rääpyvän, Kelton, Haapakankaan ja Valkeasaaren luterilaisiin seurakuntiin. Inkerikkoja jäi lähinnä eräisiin Lempaalan (Matoksin seurakunta) ja Ohtajoen rantakyliin.
1700-luvulla seudulle perustettiin lukuisia aateliskartanoita. 1800-luvun lopussa Irinovkan kartanonherra Pavel Korf rakennutti rautatien, joka mahdollisti laajojen turve-esiintymien hyödyntämisen.
Vuonna 1927 Pohjois-Inkeriin perustettiin kansallinen Kuivaisin piiri, jossa suomea käytettiin virkakielenä. Rääpyvässä toimi suomenkielinen maatalousteknikumi. Vuosina 1935–1936 suomalaiset karkotettiin pois Neuvostoliiton rajavyöhykkeeltä, jolloin neljä lähimpänä rajaa sijainnutta seurakuntaa käytännössä autioitui. Kaikkiaan pois vietiin 27 000 inkeriläistä.
Seuloskoin piiri perustettiin vuonna 1936 yhdistämällä entiset Kuivaisin ja Leningradin esikaupunkipiirit. Toisen maailmansodan aikana sen kautta kulki ”Elämän tieksi” kutsuttu piiritetyn Leningradin huoltoreitti. Sodan jälkeen seudulle on syntynyt suuria huvila- ja puutarha-alueita.
Nykyään piiri on yksi Leningradin alueen nopeimmin kehittyvistä seuduista, jonne rakennetaan paljon uutta teollisuutta ja pietarilaisille tarkoitettuja asuinalueita.
Kuntajako

Piirin hallinnollinen keskus on Seuloskoin kaupunki. Yhteensä piirissä on kahdeksan kaupunkikuntaa ja 12 maalaiskuntaa. Sierattala on Seuloskoin ohella toinen piirin kaupunki, muiden kaupunkikuntien keskukset ovat kaupunkimaisia taajamia.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kaupunkikunnat Seuloskoi - Vsevoložsk (kaupunki)  Sierattala - Sertolovo (kaupunki)  Imeni Sverdlova  Kuismala - Kuzmolovo  Pähkinän Ruuttehas - Imeni Morozova  Rahja  Toksova - Toksovo  Tuprova - Dubrovka  |   |  Maalaiskunnat Jukki  Keltto - Koltuši  Kuivaisi - Kuivozi  Lieskula - Leskolovo  Muurola - Murino  Ohalatva - Agalatovo  |    Pukra - Bugry  Romanaisi - Romanovka  Rosmittala - Razmetelevo  Sannikko - Zanevka  Sieklova -  Štšeglovo  Uusi Miina - Novoje Devjatkino  |
Talous

Seuloskoin piirissä on energiantuotantoa, koneenrakennus- ja autoteollisuutta (muun muassa Ford Motor Company), kemian teollisuutta (muun muassa Nokian Renkaat), puunjalostusta, rakennus- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt kanatalouteen sekä perunan ja vihannesten viljelyyn.
Taloudellista merkitystä on myös Pietarin laitamille rakennetuilla kauppakeskuksilla sekä pietarilaisten kesäasutuksella. Suuri osa piirin asukkaista käy päivittäin töissä Pietarissa.
Liikenne

Piirin eteläosan läpi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen maantie. Koillisosaa halkoo Suomesta Pietariin vievä maantie. Pohjoiseen vie huonokuntoinen Käkisalmen tie. Myös osa Pietarin kehätiestä kulkee piirin alueella.
Paikallisjunat liikennöivät Pietarin, Seuloskoin ja Laatokan sekä Pietarin ja piirin pohjoisosien huvilataajamien välillä. Miinassa on Pietarin metron asema Devjatkino (ven. Девяткино).
Kulttuuria ja nähtävyyksiä

Seuloskoin nähtävyyksiä ovat muun muassa kotiseutumuseo ja Prijutinon kartanomuseo. Keltossa on akateemikko fysiologi Ivan Pavloville omistettu museo. 1990-luvulla restauroituja ortodoksikirkkoja on muun muassa Vartiomäessä ja Laatokan rannalla Murjassa. Inkerin kirkkoon kuuluvat luterilaiset seurakunnat toimivat Keltossa ja Toksovassa. Keltossa on myös Inkerin kirkon teologinen instituutti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seuloskoin piiri Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Seuloskoin piiri Leningradin alueen sivustolla (venäjäksi)
Seuloskoin piirin sivusto (venäjäksi)
| n k Leningradin alue |
| --- | --- | --- |
|  Boksitogorsk  Hatsina  Jaama  Kiriš  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Lomonosov  Lotinapelto  Luga  Olhava  Seuloskoi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Viipuri  Volossova  |  Boksitogorsk  Hatsina  Jaama  Kiriš  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Lomonosov  Lotinapelto  Luga  Olhava  Seuloskoi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Viipuri  Volossova  |  |
Vaasan lääni

| Vaasan lääni |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Pääkaupunki:  Vaasa
Viimeinen maaherra:  Tom Westergård
Historialliset maakunnat:  Pohjanmaa, Häme
Pinta-ala ilman merialueita:  27 319 km² kolmanneksi suurin 1993
– maa:  26 417 km²
– sisävesi:  902 km²
Väkiluku:  448 384 4:nneksi suurin 1993
Väestötiheys:  17,0 as./km²
Vaasan lääni (ruots. Vasa län) oli vuoden 1997 elokuun loppuun asti yksi Suomen lääneistä. Läänin pääkaupunki oli Vaasa.
Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 57 kuntaa, joista 15 oli kaupunkeja.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Vaasan läänin tunnuskirjain oli V, aikaisemmin myös Y.
Historia

Vaasan lääni perustettiin vuonna 1776, jolloin siihen liitettiin aikaisemman Pohjanmaan läänin eteläosa, Uudenmaan ja Hämeen läänin pohjoisosa sekä Ähtärin seutu Turun ja Porin läänistä. Viimeksi mainitut alueet kuuluivat Hämeen ja Satakunnan historiallisiin maakuntiin. Läänin pääkaupunki oli Vaasa. Vuonna 1960 Vaasan läänistä erotettiin Virtoja lukuun ottamatta läänin Pohjanmaahan kuulumattomat kunnat uuteen Keski-Suomen lääniin. Viimeinen muutos läänin rajoihin tapahtui vuonna 1969, jolloin Virrat siirrettiin Hämeen lääniin. Tämän jälkeen Vaasan lääni käsitti nykyiset Etelä-Pohjanmaan, Pohjanmaan ja Keski-Pohjanmaan maakunnat. 1. syyskuuta 1997 Vaasan lääni liitettiin lääniuudistuksessa muodostettuun Länsi-Suomen lääniin, jonka pääkaupunkina toimi Turku, entisen Turun ja Porin läänin pääkaupunki.
Eduskuntavaaleissa ja tasavallan presidentin valitsijamiesvaaleissa Vaasan lääni oli alun perin jaettuna kolmeksi vaalipiiriksi, eteläiseksi, pohjoiseksi ja itäiseksi. Vuonna 1960, Keski-Suomen lääniin perustamisen jälkeen, Vaasan läänin jäljelle jääneestä alueesta muodostettiin yksi vaalipiiri eli nykyinen Vaasan vaalipiiri.
Maaherra Antti Pohjonen totesi 2. syyskuuta 1977 teollisuuden työpaikkojen puutteen olevan läänin suurin ongelma.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Suomen läänit 1635: 1: Turun ja Porin lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 18: Pohjanmaan lääni, 20: Viipurin ja Savonlinnan lääni, 21: Käkisalmen lääni | Suomen läänit 1776: 1: Turun ja Porin lääni, 4: Vaasan lääni, 10: Oulun lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 15: Kymenkartanon lääni, 16: Savon ja Karjalan lääni | Suomen läänit 1960: 1: Turun ja Porin lääni, 2: Uudenmaan lääni, 3: Hämeen lääni, 4: Vaasan lääni, 5: Kymen lääni, 6: Mikkelin lääni, 7: Keski-Suomen lääni, 8: Kuopion lääni, 9: Pohjois-Karjalan lääni, 10: Oulun lääni, 11: Lapin lääni, 12: Ahvenanmaan lääni | Suomen läänit 1996: 1: Turun ja Porin lääni, 2: Uudenmaan lääni, 3: Hämeen lääni, 4: Vaasan lääni, 5: Kymen lääni, 6: Mikkelin lääni, 7: Keski-Suomen lääni, 8: Kuopion lääni, 9: Pohjois-Karjalan lääni, 10: Oulun lääni, 11: Lapin lääni, 12: Ahvenanmaan lääni | Suomen läänit 1997: 10: Oulun lääni, 11: Lapin lääni, 12: Ahvenanmaan lääni, 22: Etelä-Suomen lääni, 23: Länsi-Suomen lääni, 24: Itä-Suomen lääni |
Kunnat 1997 (kaupungit lihavoitu)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   Alahärmä   Alajärvi   Alavus   Evijärvi   Halsua   Himanka   Ilmajoki   Isojoki   Isokyrö   Jalasjärvi   Jurva   Kannus   Karijoki   Kaskinen   Kauhajoki  |   Kauhava   Kaustinen   Kokkola   Korsnäs   Kortesjärvi   Kristiinankaupunki   Kruunupyy   Kuortane   Kurikka   Kälviä   Laihia   Lappajärvi   Lapua   Lehtimäki  |   Lestijärvi   Lohtaja   Luoto   Maalahti   Maksamaa   Mustasaari   Nurmo   Närpiö   Oravainen   Pedersören kunta   Perho   Peräseinäjoki   Pietarsaari   Seinäjoki   Soini  |   Teuva   Toholampi   Töysä   Ullava   Uusikaarlepyy   Vaasa   Veteli   Vimpeli   Vähäkyrö   Vöyri   Ylihärmä   Ylistaro   Ähtäri  |
Kuntamuutokset > Nimenmuutokset

|  | Vanha nimi | Uusi nimi |
| --- | --- | --- |
| 1921 | Kristiinankaupungin mlk | Tiukka |
| 1927 | Kokkolan mlk | Kaarlela |
| 1989 | Pietarsaaren mlk | Pedersören kunta |
Kuntamuutokset > Kuntaliitokset

|  | Kunta | Kunta | Liitoskunta |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1959 |  | Seinäjoen mlk | Seinäjoki |  |
| 1969 |  | Alaveteli | Kruunupyy |  |
| 1969 |  | Teerijärvi | Kruunupyy |  |
| 1969 |  | Öja | Kaarlela |  |
| 1973 |  | Bergö | Maalahti |  |
| 1973 |  | Petolahti | Maalahti |  |
| 1973 |  | Björköby | Mustasaari |  |
| 1973 |  | Koivulahti | Mustasaari |  |
| 1973 |  | Raippaluoto | Mustasaari |  |
| 1973 |  | Sulva | Mustasaari |  |
| 1973 |  | Lapväärtti | Kristiinankaupunki |  |
| 1973 |  | Siipyy | Kristiinankaupunki |  |
| 1973 |  | Tiukka | Kristiinankaupunki |  |
| 1973 |  | Pirttikylä | Närpiö |  |
| 1973 |  | Ylimarkku | Närpiö |  |
| 1975 |  | Jepua | Uusikaarlepyy |  |
| 1975 |  | Munsala | Uusikaarlepyy |  |
| 1975 |  | Uudenkaarlepyyn mlk | Uusikaarlepyy |  |
| 1977 |  | Kaarlela | Kokkola |  |
| 1977 |  | Purmo | Pietarsaaren mlk |  |
| 1977 |  | Ähtävä | Pietarsaaren mlk |  |
Läänin lakkauttamisen jälkeen
| 2005 |  | Peräseinäjoki | Seinäjoki |  |
| 2007 |  | Maksamaa | Vöyri-Maksamaa |  |
| 2007 |  | Vöyri | Vöyri-Maksamaa |  |
| 2009 |  | Lehtimäki | Alajärvi |  |
| 2009 |  | Alahärmä | Kauhava |  |
| 2009 |  | Kortesjärvi | Kauhava |  |
| 2009 |  | Ylihärmä | Kauhava |  |
| 2009 |  | Kälviä | Kokkola |  |
| 2009 |  | Lohtaja | Kokkola |  |
| 2009 |  | Ullava | Kokkola |  |
| 2009 |  | Jurva | Kurikka |  |
| 2009 |  | Nurmo | Seinäjoki |  |
| 2009 |  | Ylistaro | Seinäjoki |  |
| 2010 |  | Himanka | Kalajoki |  |
| 2011 |  | Oravainen | Vöyri |  |
| 2013 |  | Töysä | Alavus |  |
| 2013 |  | Vähäkyrö | Vaasa |  |
| 2016 |  | Jalasjärvi | Kurikka |  |
Kuntamuutokset > Siirrot toisiin lääneihin

|  | Kunta | Kunta | Uusi lääni |
| --- | --- | --- | --- |
| 1960 |  | Jyväskylä | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Jyväskylän mlk | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Kannonkoski | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Karstula | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Keuruu | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Kinnula | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Kivijärvi | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Konginkangas | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Kyyjärvi | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Laukaa | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Multia | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Petäjävesi | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Pihlajavesi | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Pihtipudas | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Pylkönmäki | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Saarijärvi | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Sumiainen | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Suolahti | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Toivakka | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Uurainen | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Viitasaari | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Äänekosken mlk | Keski-Suomi |
| 1960 |  | Äänekoski | Keski-Suomi |
| 1969 |  | Virrat | Häme |
↑  Maksamaa ja Vöyri yhdistyivät uudeksi Vöyri-Maksamaa-nimiseksi kunnaksi. Kunnan nimeksi vaihdettiin Vöyri vuonna 2011.
↑  Kalajoki kuului aiempaan Oulun lääniin.
Maaherrat

Bror Cederström 1775–1785
Adolf Tandefeldt 1785–1794
Carl Fridrik Krabbe 1794–1805
Magnus Wanberg 1805–1808
Nils Fredric von Schoultz 1808
Carl Constantin de Carnall 1808–1822
Herman Henrik Wärnhjelm 1822–1830
Gustaf Magnus Armfelt 1830–1832
Carl Gustaf Mannerheim 1832–1833 (vt.) ja 1833–1834
Carl Olof Cronstedt 1834–1837 (vt.) ja 1837-1845
John Ferdinand Bergenheim 1845–1847
Berndt Federley 1847–1854
Alexander von Rechenberg 1854–1858
Otto Leonard von Blom 1858–1861
Carl Gustaf Fabian Wrede 1862–1863 (vt.) ja 1863–1884
Viktor Napoleon Procopé 1884–1888
August Alexander Järnefelt 1888–1894
Fredrik Waldemar Schauman 1894–1898
Gustaf Axel von Kothen 1898–1900
Fredrik Geronimo Björnberg 1900–1903
Theodor Knipovitš 1903–1906
Kasten Fredrik Ferdinand de Pont 1906–1910
Bernhard Otto Widnäs 1910–1913
Nikolai (Niklas) Sillman 1913–1916
Leo Aristides Sirelius 1916–1917
Juho Torppa 1917 (vt.)
Teodor August Heikel 1917–1920
Bruno Sarlin 1920–1930
Erik Heinrichs 1930
Kaarlo Martonen 1930–1938
Jalo Lahdensuo 1938–1943
Toivo Tarjanne 1943–1944
K. G. R. Ahlbäck 1944–1967
Martti Viitanen 1967–1977
Antti Pohjonen 1977–1978
Mauno Kangasniemi 1978–1991
Tom Westergård 1991–1997
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vaasan lääni Wikimedia Commonsissa
| n k Vaasan läänin maaherrat ja kuvernöörit (1775–1997) |
| --- | --- | --- |
| Ruotsi (1776–1809) |  Cedeström (1775–1785)  Tandefelt (1785–1794)  Krabbe (1794–1805)  Wanberg (1805–1808)  von Schoultz (1808)  |  |
| Venäjän keisarikunta (1809–1917) |  de Carnall (1808–1822)  Wärnhjelm (1822–1830)  Armfelt (1830–1832)  Mannerheim (1832–1834)  Cronstedt (1834–1845)  Bergenheim (1845–1847)  Federley (1847–1854)  von Rechenberg (1854–1858)  von Blom (1858–1861)  Wrede (1862–1884)  Procopé (1884–1888)  Järnefelt (1888–1894)  Schauman (1894–1898)  von Kothen (1898–1900)  Björnberg (1900–1903)  Knipovitš (1903–1906)  de Pont (1906–1910)  Widnäs (1910–1913)  Sillman  (1913–1916)  Sirelius (1916–1917)  |  |
| Suomi (1917–1997) |  Torppa (vt. 1917)  Heikel (1917–1920)  Sarlin (1920–1930)  Heinrichs (1930)  Martonen (1930–1938)  Lahdensuo (1938–1943)  Tarjanne (1943–1944)  Ahlbäck (1944–1967)  Viitanen (1967–1977)  Pohjonen (1977–1978)  Kangasniemi (1978–1991)  Westergård (1991–1997)  |  |
| n k Suomen läänit (1634–2009) |
| --- | --- |
1634–1917:  Hämeen lääni (1831–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymenkartanon ja Savon lääni (1747–1775)  Kymenkartanon lääni (1775–1831)  Käkisalmen lääni (1634–1721)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Pohjanmaan lääni (1634–1775)  Savon ja Karjalan lääni (1775–1831)  Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni (1721–1747)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Uudenmaan ja Hämeen lääni (1634–1831)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin ja Savonlinnan lääni (1634–1721)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1917–1997:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Hämeen lääni (1831–1997)  Keski-Suomen lääni (1960–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymen lääni (1945–1997)  Lapin lääni (1938–2009)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Petsamon lääni (1921–1921)  Pohjois-Karjalan lääni (1960–1997)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1997–2009:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Etelä-Suomen lääni (1997–2009)  Itä-Suomen lääni (1997–2009)  Lapin lääni (1938–2009)  Länsi-Suomen lääni (1997–2009)  Oulun lääni (1775–2009) 
 Suomen myöhemmälle alueelle ulottuneet Ruotsin läänit ja Venäjän kuvernementit: Västernorrlandin lääni (1634–1638)  Västerbottenin lääni (1638–1809)  Pietarin kuvernementti (1721–1744)  Viipurin kuvernementti (1744–1812) 
Vaasan läänin aluemuutokset. Vihreällä merkitty alue erotettiin vuonna 1960 Keski-Suomen lääniin ja keltaisella merkitty alue (Virrat) vuonna 1969 Hämeen lääniin.
Shanganin taistelu

Shanganin taistelu oli yhteenotto British South Africa Companyn sotilaiden ja ndebelejen soturien välillä Shanganijoen varrella nykyisessä Zimbabwessa 25. lokakuuta 1893. Taistelu oli osa ensimmäistä matabelesotaa. Ndebelet tekivät useita rynnäkköjä brittejä vastaan, jotka vastasivat tuhoisalla Maxim-konekivääritulella. Taistelu päättyi brittien voittoon suuremmasta ndebele-armeijasta ja myöhemmin kukistui myös ndebelejen pääkaupunki Bulawayo.
Tausta

Britit hallitsivat nykyisessä Etelä-Afrikassa Kapmaan siirtokuntaa, josta he alkoivat levittää valtaansa esimerkiksi viljelymaan ja kaivosmineraalien perässä. 1890-luvulla brittien raja oli edennyt Lobengula Khumalon hallitseman ndebelejen (matabelet) kuningaskunnan tuntumaan. Brittien laajentumishalu johti ensimmäiseen matabelesotaan. Sota syttyi British South Africa Companyn (BSAC) vallattua Cecil Rhodesin johdolla Mashonalandin nykyisessä Zimbabwessa. Alueella asuneet shonat olivat olleet ndebelejen sota- ja ryöstöretkien kohteita historiallisesti. Heinäkuussa 1893 Mashonalandiin hyökkäsi ndebelejen sotajoukko (impi), joka tuhosi muutamia BSAC:n pystyttämiä rakennuksia heidän tukikohdassaan Fort Victoriassa. Britit vaativat Lobengulaa lopettamaan hyökkäykset, kun taas ndebelejet vastasivat vaatimukseen alkaen kokoamaan uusia joukkoja.
Rhodes ja Leander Starr Jameson päättivät tehdä sotaretken ndebelejen maille. Hyökkäys tehtiin ilman Kapmaan brittiviranomaisten suostumusta ja siihen osallistuneille vapaaehtoisille tarjottiin tiluksia ndebelejen mailta. 14. lokakuuta 700 valkoista, 155 paikallista Kapmaalaista ja 400 shonakantajaa käsittänyt joukko lähti hyökkäykselleen tukenaan kaksi 7-paunaista tykkiä, viisi Maxim-konekivääriä ja joukko muita konekiväärejä. Lobengula kutsui puolestaan kokoon päällikköjensä neuvoston (izinduna) ja määräsi joukkonsa valmistautumaan brittien torjuntaan. Samalla kuitenkin Kapmaahan lähetettiin kirje, jossa kuningas vakuutteli syyttömyyttään tilanteeseen.
Taistelu

Rhodesin ja Jamesonin joukot ylittivät Shanganin joen 24. lokakuuta ja he perustivat leirin. Varhain aamulla kello 3:55 25. lokakuuta noin 5 000–6 000 soturia käsittänyt päällikköjen johtama ndebelejen armeija hyökkäsi leiriin puolikuun muotoisessa muodostelmassa. Osa oli varustautunut kiväärein, mutta pääasiallinen taisteluväline oli lyhyt keihäs eli assegai. Hyökkäävät soturit kohtasivat pian brittien Maxim-konekiväärit. Ndebelejen valiojoukkoihin kuuluneet insukamini-joukot tekivät useita epäonnistuneita rynnäköitä brittien asemia kohti, jotka taittuivat kuitenkin konekiväärituleen. Noin kello 8:30 taistelu oli päättynyt.
Seuraukset

Brittien voitettua Shanganissa he etenivät edelleen Lobengulan pääkaupunki Bulawayon, joka poltettiin. Kaupungista paennut kuningas kuoli tautiin seuranneessa tammikuussa, jolloin viimeiset vastarintaa tehneet ndebelet antautuivat BSAC:n edustajille. Taistelu Shanganissa oli ensimmäinen selvä näyttö brittien uuden Maxim-konekiväärin tehosta. Vaikka jotkin eurooppalaiset kirjoittivat myös ndebelejen urheudesta heidän rynnäköidessään konekiväärejä vastaan, lopulta tämä oli kuitenkin hyödytöntä. Ndebelejen insukamini-joukkojen päällikkö Manonda hirttäytyi taistelun jälkeen.
Maxim-konekivääri.
Taistelu piirroksessa vuodelta 1927.
Sherlock Holmes Suomessa

| Sherlock Holmes Suomessa |
| --- | --- |

Kirjailija:  Toim. Juri Nummelin
Kansitaiteilija:  Anssi Rauhala
Kieli:  suomi
Genre:  Rikoskirjallisuus
Kustantaja:  Turbator
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  202
ISBN:  9789525666458
Sarja: M-sarja
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sherlock Holmes Suomessa on Juri Nummelinin toimittama kokoelma Suomeen tavalla tai toisella liittyviä Sherlock Holmes -novelleja sekä esseitä.
Sisällys

Juri Nummelin: Lukijalle
Miina Supinen: Kirotun purjelaivan tapaus
Jari Tammi: Metsästyspiiska
Jussi Katajala: Luuta ja koiranpää
Erkki Arni: Piispa Henrikin paimensauva, Helsingin Sanomat 24.12.1988
Olaf Homén: Kolmannentoista apteekin seikkailu (kirjasta Herr Corpwieth: gentleman-detektiv: hans första äventyr, framställda av Tre Herrar. Holger Schildt, 1914. Suomeksi nimellä Herra Corpwieth, herrasmiessalapoliisi. Suom. ja toim. Heikki Kaukoranta. Helsingin yliopiston kirjasto, 2003)
Juha-Pekka Koskinen: Lentävän paholaisen arvoitus
Tuuri Heporauta: Kamala kartano, Salainen Salkku 8/1944. Ilmestynyt alun perin salanimellä Ilkka Pilkka.
Boris Hurtta: 60 tynnöriä Jordanvirran vettä
Kosti Koskinen: Sherlock Holmes ja musta liitto, Panu 7/1925
Petri Salin: Ylösnousemus ja kuolema
Anonyymi: Sherlock Holmes Suomessa, Salainen Salkku 5/1944
Outsider: Sherlock Holmesin veljenpoika puuttuu asiaan, Lipeäkala 1946
Anne Leinonen: Sinisen perhosen nainen
Arvo Salmivaara: Salapoliisi Sherlock Mopsi, Gummerus 1936
Petri Salin: Sumatran jättiläisrotat: Lyhyt johdatus Sherlock Holmes -pastissiin
Juri Nummelin: Sherlock Holmes ja uskollinen apurinsa Harry Taxon
Aiheesta muualla

Sherlock Holmes Suomessa. Juri Nummelinin blogikirjoitus 9.6.2010.
Juhani Brander: Amatöörisalapoliisien sanakikkailuja[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 24.8.2010.
Shanhaiguanin taistelu

Shanhaiguanin taistelu käytiin lähellä Shanhaiguania Koillis-Kiinan Hebein maakunnassa Ming-dynastian kenraali Wu Sanguin ja Pekingin valloittaneiden Li Zichengin johtamien kapinallisten välillä 27. toukokuuta 1644. Wu Sangui pyysi apua Qing-dynastian perustaneilta mantšuilta, jotka käyttivät kapinallisten kukistamista syynä Kiinan valtaukselle.
Tausta

1630- ja 1640-luvuilla Kiinan taloudellisesti tuottavimmat alueet Jangtsejoen suulla ja kaakkoisrannikolla kärsivät taloudellisesta lamasta, joka oli seurausta hopean nopeasta maahantuonnin hiipumisesta Meksikon Acapulcosta, Malakasta ja Japanista. Tilannetta pahensi entisestään epätavallisen huonosta säästä johtuneet satovuodet vuosina 1626–1640. Keskushallinnon kyvyttömyys vastata syntyneisiin ongelmiin vahvisti kapinallisjoukkoja Koillis-Kiinassa, jotka alkoivat nyt levittäytyä Pohjois- ja Kaakkois-Kiinaan.
Vuonna 1641 Li Zichengin johtama kapinallisten joukko oli kasvanut niin suureksi, että sen onnistui vallata Luoyangin muurein puolustettu kaupunki ja Kaifeng seuraavan vuoden puolella. Ming-dynastian armeija oli voimaton vastaamaan kapinaan. Monet sen parhaista kenraaleista oli sijoitettu maan pohjoisrajalle mantšujen kasvavan uhan takia, eikä heitä näin voitu siirtää toimimaan kapinallisia vastaan. Keisari Chongzhen ja hänen hovinsa pysyivät näin toimettomina, kun Li Zichengin armeija valtasi Pekingin 25. huhtikuuta 1644. Keisari hirttäytyi ja pohjoisrajalle jääneet kenraalit, kuten Wu Sangui jäivät poliittisesti eristyksiin.
Wu oli aluksi valmis hyväksymään kapinallisten asettamat rauhanehdot ja oli matkalla antautumaan, kunnes hän kuulu kapinallisten surmanneen hänen koko perheensä. Wu palasi Shanhaiguaniin, jossa hän torjui useita kapinallisten hyökkäyksiä 5. ja 10. toukokuuta. Wu yritti vielä neuvotella Lin kanssa Ming-dynastian kruununperillisen asemasta, mutta Li oli jo lähtenyt Pekingistä kohti Shanhaiguania mukanaan 60 000 sotilasta.
Wulla ei ollut toivoa apujoukoista, eikä hänellä ollut pakoreittiä. Hänen setänsä ja monet serkkunsa olivat jo aiemmin kääntyneet mantšujen puoleen ja Wu joutui nyt seuraamaan näiden esimerkkiä. Tällä välin mantšut olivat päättäneet siirtyä ajoittaisista ryöstöretkistään Kiinan valtausyritykseen. Mantšuhallitsija Abahai oli edeltäjistään poiketen omaksunut kiinalaisen hallitsijanimen ja ottanut vuonna 1636 dynastiansa nimeksi Qing. Kapinallisten kukistaminen toimisi hyödyllisenä tekosyynä Kiinaan tunkeutumiselle ja mantšujen armeija oli lähtenyt kohti etelää jo 14. maaliskuuta, eli jo ennen Wun lähettiläiden saapumista. Heidän saatuaan tiedon keisarin kuolemasta ja Wun avunpyynnön usko valtauksen onnistumisesta vahvistui. Mantšut muuttivat marssireittiään ja etenivät nyt kohti Shanhaiguania.
Taistelu

Wu järjesti pääarmeijansa Shajoen rannalle muutaman kilometrin päähän Shanhaiguanista, jonne hän oli jättänyt voimakkaan varuskunnan. Li Zichengin joukot järjestyivät Wun joukkoja vatsapäätä. Yhteensä hänen joukkoihinsa kuului noin 50 000 sotilasta ja lisäksi toiset 50 000 paikallista miliisisotilasta. Mantšujen noin 100 000 miehen armeija saapui Shanhaiguanin edustalle vain hieman ennen taistelun alkamista 27 toukokuuta. Wu mahdollisesti antautui mantšujen komentaja Dorgonille samaan aikaan, kun hänen joukkonsa tekivät raskaita tappioita kärsien rynnäkköjä kapinallisten rivejä päin. Wun joukot olisivat todennäköisesti kärsineet tappion, mutta mantšujen ratsuväki hyökkäsi kapinallisten vasemman sivustan ympäri hiekkamyrskyn aikana ja kapinallisten tajuttua mantšujen saapuneen taisteluun, heidän armeijansa luhistui.