stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rivikääpä

| Rivikääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Rivikäävät Antrodia
Laji::  serialis
Kaksiosainen nimi
 Antrodia serialis  (Fr.) Donk (1966) 
Synonyymit
 Polyporus serialis Fr., 1821  Neoantrodia serialis (Fr.) Audet, 2017  Daedalea serialis 
Katso myös
   Rivikääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rivikääpä (Antrodia serialis) on maailmalla hyvin laajalti tavattava ja Suomessakin yleinen kääpälaji. Sitä tavataan tuoreissa ja lehtomaisissa kangasmetsissä, mutta myös kaikenlaisesta taivasalle jätetystä puutavarasta ja rakennuksista. Isäntäpuu on yleensä kuusi, ehkä myös mänty ja keloutunut haapa, vaikka havainnot haavalta ovat varmistamatta ja voivat olla kirvelikääpää.
Rivikäävän itiöemä elää yhden tai muutaman vuoden. Yleensä se on muodoltaan resupinaattinen tai puoliresupinaattinen, harvoin pelkästään lakkia muodostava. Tuoreena itiöemä on nahkamaisen sitkeä, ja sen voi vetää puusta irti yhtenäisenä levynä. Rivikääpä kuivuu lohkaisemattoman kovaksi, toisin kuin sitä muistuttavat erakkokääpä, kairakääpä ja korokääpä. Rivikäävän lakit ovat pieniä, ja niiden nuorena valkoinen yläpinta muuttuu vanhetessaan tyvestä alkaen okrankeltaiseksi. Selvärajainen reunus, malto ja pillipinta ovat valkoiset. Joskus Cistella hymeniophila -sieni voi värjätä pillipinnan punertavaksi, jolloin se muistuttaa istukkakääpää. Pillit ovat säännöllisen pyöreitä, ja niitä mahtuu 2-5 millimetrille. Tuoreena rivikäävässä on hapanimelä tuoksu. Pitkään pureksittaessa käävän jälkimaku on karvas. Hyönteistoukat voivat syödä rivikäävän ruskeaksi puruksi. Vertaa myös lajeihin: salokääpä, jonka pillit ovat pienemmät; kelokääpä, jonka pillit ovat sokkeloiset ja tuoksu on erilainen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Rivikääpä (Antrodia serialis)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Antrodia serialis:  Wikidata: Q3444472  AusFungi: 60027822  BioLib: 276514  CoL: F498  EoL: 192396  EPPO: ANROSE  Fungorum: 326342  GBIF: 2542559  iNaturalist: 350096  IRMNG: 10398457  MycoBank: 326342  NBN: NBNSYS0000020876  NZOR: 946a396d-e402-4164-9b77-5247220f6bf7  Observation.org: 14886  Laji.fi: MX.205432 
Polyporus serialis:  Wikidata: Q59420425  AusFungi: 60027824  CoL: 4LK92  GBIF: 7180694  IRMNG: 10400307  MycoBank: 449601  NZOR: 83632ecd-4225-44e2-bacf-106e42ef7e15
Kenny Roberts

| Kenny Roberts |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. joulukuuta 1951 (ikä 72) Modesto
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Uratiedot
Aktiiviura:  1974, 1978-83
Pyörä(t):  Yamaha
Ensimmäinen GP-startti:  Hollannin TT-ajot 1974
Viimeinen GP-voitto:  San Marinon TT-ajot 1983
Viimeinen GP-startti:  San Marinon TT-ajot 1983
Tilastot
GP-startit:  60
Maailmanmestaruudet:  3 (500cc 1978, 1979, 1980)
Voitot:  24
Palkintopallisijat:  44
Paalupaikat*:  22
 *Vuodesta 1974 lähtien 
Nopeimmat kierrokset:  27
MM-pisteet:  658
Kenny Leroy Roberts (s. 31. joulukuuta 1951 Modesto) on uransa lopettanut ratamoottoripyöräilijä. Hän voitti kolme maailmanmestaruutta 500-kuutioisten MM-sarjassa vuosina 1978, 1979 ja 1980. Robertsin poika Kenny Roberts Jr on myös ratamoottoripyöräilijä, joka on voittanut vuonna 2000 myös 500-kuutioisten maailmanmestaruuden. Roberts ja hänen poikansa ovat ainoat isä ja poika, jotka ovat voittaneet kuninkuusluokan maailmanmestaruuden. Robertsista käytettiin 1970-luvun lopulla lempinimeä King, sillä piti Euroopassa ajettujen ratojen kierrosennätyksiä "pilkkanaan".
Vuonna 2005 Roberts perusti oman tiimin, Team Roberts, jossa nykyään hänen poikansa Kenny Roberts Jr ajaa jonkinlaisella menestyksellä. Hän on voittanut vuoden 2000 500-kuutioisten maailmanmestaruuden.
Ristipyrstöt

| Ristipyrstöt |
| --- | --- |
 Ristipyrstö (Tetragonurus cuvieri)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Voikalamaiset Stromateoidei
Heimo::  Ristipyrstöt  Tetragonuridae  Risso, 1827
Katso myös
   Ristipyrstöt Wikispeciesissä   Ristipyrstöt Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ristipyrstöt (Tetragonuridae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan maailmanlaajuisesti lämpimistä valtameristä.
Lajit ja anatomia

Ristipyrstöjen heimoon kuuluu yksi suku ja kolme lajia. Lajit ovat atlantinristipyrstö (Tetragonurus atlanticus), ristipyrstö (Tetragonurus cuvieri) ja Tetragonurus pasificus. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisia kaloja, jotka kasvavat 30–70 cm pitkiksi. Selkäeviä heimon lajeilla on kaksi, joista etumainen on piikikäs ja matalampi. Aikuisilla ristipyrstöillä on vatsaevät, jotka puuttuvat nuorilta kaloilta. Ristipyrstöjen pyrstönvarsi on poikkileikkaukseltaan neliskulmainen ja varressa on kaksi suomuista koostuvaa kölievää. Ristipyrstöjen suu on pienehkö ja hampaat ovat pienet. Väritykseltään heimoon kuuluvat kalat ovat yksivärisen ruskeita tai mustia.
Levinneisyys

Ristipyrstölajeja tavataan kaikista lämpimistä valtameristä. Niiden ravintoa ovat meduusat ja salpat ja nuoret kalat elävät usein vaippaeläinten ruumiinonteloissa. Aikuiset kalat elävät yleensä yksinään avomerellä. Ristipyrstölajit eivät ole kalastuksen kohteena ja ristipyrstön liha on mahdollisesti myrkyllistä.
RKO Pictures

RKO (Radio-Keith-Orpheum) Pictures oli yhdysvaltalainen elokuvatuotanto- ja jakeluyhtiö.
RKO syntyi, kun Keith-Albee-Orpheum (KAO) -teatteriketju ja Joseph P. Kennedyn Film Booking Offices of America (FBO) -studio yhdistyivät Radio Corporation of American (RCA) alaisuuteen lokakuussa 1928.
Yhtiön tuotantopäällikkönä toimi vuosina 1931–1933 David O. Selznick. RKO:n tunnetuimpia näyttelijöitä olivat Fred Astaire ja Ginger Rogers, ja sen tunnetuimpia elokuvia esimerkiksi King Kong (1933) ja Citizen Kane (1941). Yhtiön suurimmaksi menestyselokuvaksi nousi Pyhän Maarian kellot (1945). Vuosi 1946 oli yhtiön historian tuottoisin.
Miljardööri Howard Hughes osti RKO:n vuonna 1948. Hän myi yhtiön General Teleradiolle vuonna 1955. Sen jälkeen yhtiön elokuvat floppasivat. Yhtiö lopetti elokuvien tekemisen vuonna 1957, ja sen studiot muutettiin televisiostudioiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta RKO Pictures Wikimedia Commonsissa
Road House – kuuma kapakka

| Kuuma kapakka> Road House |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Rowdy Herrington
Käsikirjoittaja:  David Lee Henry
Tuottaja:  Joel Silver
Säveltäjä:  Michael Kamen
Kuvaaja:  Dean Cundey
Leikkaaja:  John F. Link
Pääosat:   Patrick Swayze  Kelly Lynch 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  United Artists
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1989
Kesto:  114 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Road House – kuuma kapakka on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva, jonka on ohjannut Rowdy Herrington ja jonka pääosassa on Patrick Swayze.
Elokuvan ilmestymisen aikoihin ajateltiin, että siitä tulisi suuri floppi, Swayzen erittäin suositun Dirty Dancing -elokuvan jälkeen. Se ei ollut menestys elokuvissa ja se siirrettiin pian televisioon, jossa se sai paljon huomiota. Pian Road Housesta oli kehkeytynyt pienessä kulttimaineessa oleva elokuva.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi kutsuu Road Housea totaalisen onnettomaksi tekeleeksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
David Robinson

| David Robinson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  David Maurice Robinson
Syntynyt: 6. elokuuta 1965 (ikä 59)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Lempinimi:  The Admiral
Pelipaikka:  Sentteri
Pituus:  216 cm
Paino:  113 kg
NBA-varaus:  1. varaus 1987 (San Antonio Spurs)
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1983–1987:  Yhdysvaltain laivastoakatemia
Seurajoukkueet
1989–2003:  San Antonio Spurs
Maajoukkueet
1986–1996:   Yhdysvallat
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 |  |  |
|  Kultaa | Atlanta 1996 |  |  |
|  Pronssia | Soul 1988 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Espanja 1986 |  |  |
David Maurice Robinson (s. 6. elokuuta 1965 Key West, Florida) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut koripalloilija. Sentterinä pelannut Robinson edusti 14 kautta kestäneellä urallaan vain San Antonio Spursia, jossa hän voitti urallaan kaksi NBA-mestaruutta vuosina 1999 ja 2003. Hänet on valittu myös kerran NBA:n arvokkaimmaksi pelaajaksi ja vuoden puolustavaksi pelaajaksi. Lisäksi Robinson oli NBA:n vuoden tulokas kaudella 1989–1990. Hänet on valittu myös kymmenen kertaa NBA:n tähdistöotteluun.
Robinsonilla on NBA-historian neljänneksi paras heitontorjuntojen keskiarvo per ottelu (2,99).
Robinson pelasi myös Yhdysvaltain maajoukkueessa, jossa hän voitti olympiakultaa Barcelonassa 1992 ja Atlantassa 1996 sekä saavutti olympiapronssia Soulissa 1988. Soulin kisojen välieräottelussa Neuvostoliittoa vastaan Robinson teki 19 pistettä ja otti 12 levypalloa mutta Yhdysvallat hävisi ottelun. Barcelonassa hän teki parhaimmillaan 14 pistettä puolivälieräottelussa Puerto Ricoa vastaan ja otti kahdeksan levypalloa välierässä Liettuaa vastaan. Loppuottelussa Kroatiaa vastaan hän teki yhdeksän pistettä ja otti kaksi levypalloa. Atlantan loppuottelussa Jugoslaviaa vastaan hän teki 28 pistettä ja otti seitsemän levypalloa. Välierässä Australiaa vastaan hän teki 14 pistettä ja otti yhdeksän levypalloa.
Vuonna 2009 Robinson valittiin Basketball Hall of Fameen.
Neuchâtel

| Neuchâtel |
| --- | --- |
 Neuchâtel sijaitsee Neuchâtelinjärven jyrkällä länsirannalla.
 vaakuna

 Neuchâtel
 Koordinaatit: 47°0′N, 6°56′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Neuchâtel
Hallintoalue (Région):  Littoralin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17,98 km²
Korkeus:  429–1 171 m
Väkiluku (31.12.2022)  (vakituiset asukkaat):  44 597
 – Väestötiheys:  1 483 as./km²
 
 www.neuchatelville.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Neuchâtel (saks. Neuenburg) on Neuchâtelin kantonin pääkaupunki Neuchâtelinjärven rannalla Luoteis-Sveitsissä. Kaupungissa on vajaat 34 000 asukasta, ja se on kantonin toiseksi väekkäin kaupunki La Chaux-de-Fonds’n jälkeen.
Kulttuuri ja nähtävyydet

Kaupungin nähtävyyksiä ovat muun muassa Neuchâtelin linna, La Collégiale -luostari, Tour des Prisons -vankilatorni, Maison des Halles ja Hotel DuPeyrou -museo. Chaumontin vuorelle on rakennettu näköalatorni ja useita retkeily- ja patikointireittejä.
Musée d'ethnographie Neuchâtel on etnografian museo, jossa esitellään erityisesti Afrikan kulttuuria. Museo on perustettu vuonna 1904, ja sen kokoelmat perustuvat kenraali Charles Daniel de Meuronin Neuchâtelin kaupungille vuonna 1795 luovuttamaan aineistoon.
Musée d'art et d'histoire on taiteen ja historian museo, jossa on esillä Neuchâtelin seutuun liittyvää historiaa ja taidetta. Museon erikoisuus ovat Jaquet-Drozin suvun 1700-luvulla valmistamat mekaaniset automaattilaitteet, esimerkkinä kirjoittava nukke.
Centre Dürrenmatt Neuchâtel (CDN) on Friedrich Dürrenmattin tuotantoa esittelevä näyttely- ja tapahtumatila kaupungin länsipuolella paikalla, jossa Dürrenmatt asui valtaosan aktiivivuosistaan. Keskus on osa Sveitsin kansalliskirjaston toimintaa, ja rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Mario Botta.
Historia

Preussi hallitsi Neuchâtelia vuoteen 1848 asti.
Liikenne

Moottoritie A5 kulkee Neuchâtelin kautta. Kaupungista on rautatieyhteys viiteen suuntaan: Berniin, Biel/Bienneen, Yverdon-les-Bains’n kautta Lausanneen, La Chaux-de-Fonds’hon sekä Pontarlieriin, Ranskaan.
Koulutus

Vuonna 1838 kaupungissa avattiin Académie de Neuchâtel, josta vuonna 1909 tuli Neuchâtelin yliopisto.
Tunnettuja neuchâtelilaisia

Abraham-Louis Breguet, kelloseppä
Didier Burkhalter, poliitikko, liittoneuvoston jäsen
Friedrich Dürrenmatt, kirjailija ja taiteilija
Guillaume Farel, reformoidun kirkon perustajia
Aurèle Nicolet, huilisti
Jean Piaget, kehityspsykologi.
Kuvia

Neuchâtelin vanhaakaupunkia.
Neuchâtelin linna.
Vankilatorni.
Collegiale-kirkko.
Aiheesta muualla

Jelmini, Jean-Pierre et al.: Neuenburg (Gemeinde) (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  16.3.2017. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neuchâtel Wikimedia Commonsissa
| n k Neuchâtelin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (ransk. région) (4 kpl, 1.1.2018–) ja kunnat (31 kpl, 1.1.2018–)
 Littoral: Boudry • Corcelles-Cormondrèche • Cornaux • Cortaillod •  Cressier • Enges • Hauterive • La Grande-Béroche •  La Tène • Le Landeron • Lignières • Milvignes • Neuchâtel • Peseux • Rochefort • Saint-Blaise
 Montagnes: Brot-Plamboz • La Brévine • La Chaux-de-Fonds • La Chaux-du-Milieu • La Sagne • Le Cerneux-Péquignot • Le Locle • Les Brenets  • Les Planchettes • Les Ponts-de-Martel
 Val-de-Ruz : Val-de-Ruz • Valangin
 Val-de-Travers: La Côte-aux-Fées • Les Verrières • Val-de-Travers
Grigol Robakidze

Grigol Robakidze
Grigol Robakidze (georg. გრიგოლ რობაქიძე, 28. lokakuuta 1882 Sviri – 19. marraskuuta 1962 Geneve) oli georgialainen kirjailija, promoottori ja julkisuuden henkilö, joka tunnettiin erityisesti eksoottisesta proosastaan ja neuvostovastaisesta toiminnastaan emigranttina.
Robakidze syntyi 28. lokakuuta 1882 Svirin kylässä Imeretin provinssissa Georgian länsiosassa, joka kuului tuolloin Venäjän keisarikunnan Kutaisin kuvernementtiin. Valmistuttuaan Kutaisin lukiosta hän opiskeli Tarton yliopistossa Virossa ja Leipzigin yliopistossa Saksassa. Robakidze palasi Saksasta vuonna 1908 ja nousi vähitellen nuorten georgialaisen symbolistien johtohahmoksi. Vuonna 1915 hän perusti Siniset sarvet -ryhmän, uuden symbolistikirjailijoiden ja -runoilijoiden seuran, jota hän johti ja jolla oli myöhemmin tärkeä rooli erityisesti seuraavan kahden vuosikymmenen kulttuurielämässä. Häneen vaikutti huomattavasti Friedrich Nietzschen tuotanto. Vuonna 1917 hän osallistui Georgian kirjailijaliiton perustamiseen. Koska hän oli mukana Georgian vapautusliikkeessä, hänelle annettiin Georgian itsenäistymisen jälkeen vuonna 1919 diplomaatin virka ja hän osallistui Pariisin rauhankonferenssiin Georgian demokraattisen tasavallan delegaation sihteerinä.
Sen jälkeen kun Neuvosto-Venäjän armeija oli vallannut Georgian vuonna 1921, hän pysyi maassa, vaikka hänet tunnettiin neuvostovastaisuudestaan. Johtava georgialainen teatteriohjaaja Sandro Akhmeteli ohjasi hänen kuuluisan Lamara-näytelmänsä vuonna 1930, ja esitys voitti palkinnon Moskovan draamaolympialaisissa samana vuonna. Näytelmän menestys oli niin suurta että senkin jälkeen, kun Robakidze oli loikannut Saksaan vielä saman vuoden aikana, näytelmän esittämistä jatkettiin neuvostoteatterin saavutusten todistamiseksi. Näytelmäkirjailijan nimi kuitenkin poistettiin ilmoituksista. Robakidzen loikkaus yhdessä Vladimir Majakovskin itsemurhan kanssa vaiensi muut runoilijat pitkäksi aikaa. Emigranttina Robakidzen elämä oli suhteellisen onnetonta.
Toisen maailmansodan aikana Robakidze osallistui oikeistolaisten, isänmaallisten maanpakolaisjärjestöjen kuten Georgian itsenäisyyden komitean (vuonna 1941), Georgian traditionalistien unionin ja Tetri Giorgin toimintaan. Sodan jälkeen Robakidzen useiden Benito Mussolinia ja Adolf Hitlerä käsittelevien teosten uskottiin suosivan kansallissosialismia. Robakidze itse kiisti väitteen, muttei kyennyt enää nousemaan kuuluisaksi lännessä, kun taas Neuvostoliitossa kaikki hänen teoksensa tuhottiin eikä hänen nimeäkään mainittu juuri lainkaan, muutoin kuin ehkä ideologisena syntipukkina.
Hän kuoli murtuneena miehenä Genevessä 19. marraskuuta vuonna 1962. Hänet haudattiin myöhemmin uudelleen Leuville-sur-Orgen hautausmaalle Ranskassa. Se toimii myös useiden muiden georgialaisten emigranttien hautapaikkana.
Pääteokset

”Georgialainen runoilija Važa Pšavela”, Russkaja Mysl, elokuu 1911 (venäjäksi)
”Georgialainen modernismi”, ARS, Tbilisi, 1918 (venäjäksi)
”Muotokuvia”, Tbilisi, 1919 (venäjäksi)
”Lamara”, Tbilisi, 1928 (georgiaksi)
”Das Schlangenhemd”, toim. Stefan Zweig, Jena, 1928 (saksaksi)
”Megi – Ein georgisches Mädchen”, Tübingen, 1932 (saksaksi)
”Die gemordete Seele”, Jena, 1933 (saksaksi)
”Vrazdena Duse”, Praha, 1934 (tšekiksi)
”Der Ruf der Göttin”, Jena, 1934 (saksaksi)
”Die Hüter des Grals”, Jena, 1937 (saksaksi)
”Dämon und Mythos”, Jena, 1935 (saksaksi)
”Kaukasische Novellen”, Leipzig, 1932; München, 1979 (saksaksi)
”La Georgie en son image du monde”, Bedi Kartlisa, nro. 16, Pariisi, 1954 (ranskaksi)
”Vom Weltbild der Georgier”, Atlantis, lokakuu 1961, Zürich (saksaksi)
”Hymne an Orpheus”, Collection ”Grigol Robakidze”, München, 1984 (saksaksi)
Neuvostoliiton sankari

Neuvostoliiton sankarin mitali.
Neuvostoliiton sankari (ven. Герой Советского Союза, Geroi Sovetskogo Sojuza) oli korkein Neuvostoliiton myöntämä arvonimi. Sen kunniamerkkinä oli mitali, jossa kultainen tähti varustettuna punaisella nauhalla. Neuvostoliiton sankareille luovutettiin myös Leninin kunniamerkki.
Neuvostoliiton hajottua palkinnon perinnettä jatkavat Venäjällä Venäjän federaation sankari, Ukrainassa Ukrainan sankari ja Valko-Venäjällä Valko-Venäjän sankari -kunniamerkit.
Historia ja sankareiksi nimitettyjä henkilöitä

Neuvostoliiton keskushallinto perusti arvonimen 1934. Olemassaolonsa aikana arvonimi annettiin yhteensä 12 500 henkilölle, joista suurin osa oli suuren isänmaallisen sodan sankareita: 11 635 sankaria, sekä 101 kaksi ja kolme kolme kertaa arvonimellä palkittua henkilöä. Arvonimi voitiin myöntää postuumisti kuten Aleksandr Matrosoville, joka peitti vihollisen konekiväärin tulituksen omalla ruumiillaan, ja Timur Frunzelle, joka kuoli ilmataistelussa suurta ylivoimaa vastaan.
Ensimmäiset mitalit saivat pilotit Anatoli Ljapidevski, Sigizmund Levanevski, Vasili Molokov, Mavriki Slepnjov, Nikolai Kamanin, Ivan Doronin ja Mihail Vodopjanov, jotka osallistuivat Jäämerellä uponneen jäänmurtaja Tšeljuskinin miehistön etsintä- ja pelastusoperaatioon helmikuussa 1934.
Talvisodan taistelutoimista Neuvostoliiton sankariksi nimitettiin 417 sotilasta.
Kunnianimi myönnettiin 101 henkilölle kaksi kertaa. Näiden henkilöiden kunniaksi pystytettiin pronssinen rintakuvapatsas muistokirjoituksella.
Neuvostoliittolaiset lentäjät Aleksandr Pokryškin ja Ivan Kožedub saivat palkinnon kolmesti. Heidän kunniakseen oli tarkoitus pystyttää patsaat palatsin yhteyteen, jota ei koskaan kuitenkaan rakennettu. Myös Semjon Budjonnyille myönnettiin palkinto kolmesti. Georgi Žukov ja Leonid Brežnev saivat palkinnon neljä kertaa.
Arvonimi myönnettiin myös kahdelletoista sankarikaupungille ja Brestin linnoitukselle toisen maailmansodan aikaisen sankarillisuuden kunniaksi.
Arvonimi oli mahdollista myöntää myös ulkomaalaiselle. 44 ulkomaan kansalaista sai arvonimen. Saajina olivat Neuvostoliiton avaruusohjelmassa lentäneet kosmonautit ja eräät ulkomaiset valtiojohtajat.
Arvonimi alkoi menettää arvostustaan 1970-luvulla. Monille poliittisille ja sotilaallisille johtajille myönnettiin syntymäpäivälahjoiksi mitaleja, vaikkeivät he koskaan elämänsä aikana tehneet minkäänlaisia urhoollisuutta vaativia tekoja isänmaansa hyväksi. Neuvostoliiton korkein neuvosto päätti 1988, ettei kunniamitalia voida myöntää ihmiselle kuin kerran elämänsä aikana.
Etuoikeuksia

Sankariksi nimitetyille henkilöille myönnettiin monia etuoikeuksia:
ohituskaista asuntojonossa ja 50 prosentin alennus vuokraan
vuosittainen edestakaisinmatka lentokoneen ensimmäisessä luokassa
vapaalippu paikallisliikenteessä
ilmainen lippu sanitoorioon tai lepokotiin kerran vuodessa
etuja terveydenhuollossa ja vapaa-ajanviettopaikoissa
Sankarikaupunkien tunnus- ja muistomerkistöä

Volgogradin vaakuna
Sevastopolin vaakuna
Kertšin vaakuna
Kiovan vaakuna (1957-1995)
Tulan lippu
Pietarin (Leningradin) sankarikaupungin kunniamerkki
Sankarikaupungin obeliski Pietarissa
Filateliassa

Brestin linnoitus
Moskova
Aleksandr Kosmodemjanski
Sergei Gritsevets
Aleksandr Matrosov
Timur Frunze
Ljudmila Pavlitšenko
Aiheesta muualla

Герои страны (venäjäksi)
Nerva

| Nerva |
| --- | --- |
 
Rooman keisari
Valtakausi:  18. syyskuuta 96 – 25. tammikuuta 98
Edeltäjä:  Domitianus
Seuraaja:  Trajanus

Syntynyt:  8. marraskuuta 30 Rooma
Kuollut:  27. tammikuuta 98 (67 vuotta) Narni
Lapset:  Trajanus (adoptoitu)
Suku:  Nerva–Antoninus
Isä:  Marcus Cocceius Nerva
Äiti:  Sergia Plautilla
Marcus Cocceius Nerva Caesar Augustus (synt. Marcus Cocceius Nerva, yleisesti Nerva) (8. marraskuuta 30 – 27. tammikuuta 98) oli Rooman keisari joka hallitsi 18. syyskuuta 96 – 25. tammikuuta 98. Nerva oli Nerva-Antoninus-suvun ensimmäinen keisari. Hän oli viimeinen italialaissukuinen ja Italiassa syntynyt keisari. Nerva onnistui vakauttamaan olot Domitianuksen murhan jälkeen ja valitsi Marcus Ulpius Trajanuksen seuraajakseen. 84 vuotta kestäneen niin kutsutun viiden hyvän keisarin kauden katsotaan alkaneen Nervasta.
Elämä > Ura ennen keisariutta

Nerva kuului vanhaan roomalaiseen ylimyssukuun ja oli myös etäistä sukua keisari Tiberiukselle. Nervan isoisä oli ollut Tiberiuksen läheinen ystävä ja konsuli. Nervan isoisä ja isä olivat myös arvostettuja juristeja. Taustansa ansiosta Nerva eteni helposti senaattoriurallaan. Hänestä tuli yksi salii-papeista, ja hänet nimitettiin useisiin muihin kunniatehtäviin. Ollessaan ehdokkaana preettoriksi Nerva oli mukana paljastamassa Gaius Calpurnius Pison johtamaa Neron vastaista salaliittoa. Näin hän pääsi keisari Neron suosioon. Palkkioksi Nervalle myönnettiin ornamenta triumphalia eli triumfin arvomerkit, ja häntä esittäviä patsaita pystytettiin Neron palatsin ulkopuolelle. Vaikka Nervan ura alkoi näin hienosti, ei hän kuitenkaan hakenut virkaa provinssien maaherrana tai legioonan komentajana. Hän ei myöskään toiminut asianajajana, mikä oli sotilasuran tavanomaisin vaihtoehto. Nerva hakeutui Neron hoviin, ja ajan myötä hänestä tuli loistava diplomaatti. Nerva tunnettiin senaattorina, joka tuli toimeen kaikkien keisarien kanssa.
Elämä > Ura ennen keisariutta > Flaviusten uskottu

Vuosien 68–69 sisällissodan aikana Nerva säilytti asemansa huolimatta läheisistä yhteyksistään Neroon. Neron kukistuttua Nerva siirtyi sujuvasti keisari Vespasianuksen tukijoukkoihin ja saavutti nopeasti tämän luottamuksen. Nervasta tuli yksi Flavius-hallitsijasuvun keisareiden suosikeista. Nerva toimi muun muassa vuoden 71 konsulina Vespasianuksen kanssa. Hän oli Tituksen ohella ainoa, joka sai jakaa tämän kunnian Vespasianuksen ollessa keisarina. Nervan ja Flaviusten suhde saattoi olla myös läheisempi. Erään anekdootin mukaan Nervalla ja Domitianuksella olisi ollut pederastinen suhde. Vespasianus palkitsi Nervan nimittämällä tämän auguriksi ja jumalaksi julistetun keisari Augustuksen papiksi.
Nerva tuli hyvin toimeen myös Domitianuksen kanssa. Kun vainoharhainen Domitianus alkoi epäillä lähipiiriään salajuonista vuonna 90, hän valitsi kuitenkin Nervan konsulikumppanikseen. Eräiden lähteiden mukaan Nerva joutui Domitianuksen tyrannian aikana maanpakoon, mutta luultavasti hän ei poistunut Roomasta pidemmäksi ajaksi. Dio Cassius kertoo erään tarinan, jonka mukaan Domitianus oli aikonut murhata Nervan sen jälkeen kun oli nähnyt tämän horoskoopin, jonka mukaan Nervasta tulisi keisari. Eräs Nervalle myönteinen astrologi oli kuitenkin kertonut Domitianukselle Nervan kuolevan pian. Domitianus oli jättänyt Nervan murhaamatta, koska ei halunnut syyllistyä jälleen yhteen murhaan. Kumpikaan näistä tarinoista ei luultavasti ole tosi.