stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ernst Jünger
Elämänvaiheet > Suomennetut teokset

Marmorijyrkänteillä.  (Auf den Marmorklippen, 1939.) Suomentanut Saul Boman. Jälkisanat Pauli Pylkkö)  Kustavi:  Uuni, 2006.  ISBN 952-99587-0-6
Teräsmyrskyssä.  (In Stahlgewittern, 1. laitos 1920, 7. laitos 1978.) Suomentanut Markus Lång. Suomennettu vuoden 1978 laitoksesta)  Helsinki:  Ajatus Kirjat, 2008.  ISBN 978-951-20-7024-4
Kirjallisuutta

Blumenberg, Hans: Der Mann vom Mond: Über Ernst Jünger.  Frankfurt am Main:  Suhrkamp, 2007.  ISBN 978-3-518-58483-5
Heidegren, Carl-Göran: Ernst och Friedrich Georg Jünger: Två bröder, ett århundrade.  Stockholm:  Atlantis, 2011.  ISBN 978-91-7353-443-7
Hervier, Julien: Ernst Jünger: Dans les tempêtes du siècle.  Paris:  Fayard, 2014.  ISBN 978-2-213-64363-2
Hietala, Marjatta: Der neue Nationalismus in der Publizistik Ernst Jüngers und des Kreises um ihn 1920–1933. Väitöskirja. Suomalaisen tiedeakatemian toimituksia B: 194. Helsinki: Suomalainen tiedeakatemia 1975 ISBN 951-41-0255-X
Kiesel, Helmuth 2007: Ernst Jünger: die Biographie. Siedler, München. ISBN 978-3-8868-0852-6
Koch, Lars: Der Erste Weltkrieg als Medium der Gegenmoderne: Zu den Werken von Walter Flex und Ernst Jünger.  Würzburg:  Königshausen & Neumann, 2006.  ISBN 3-8260-3168-7
Länsisalo, Heikki 2004: Aistillinen soturi: Ernst Jüngerin homoeroottinen fasismi. — Pervot pidot:  Homo-, lesbo- ja queer-näkökulmia kirjallisuudentutkimukseen (toim. Lasse Kekki & Kaisa Ilmonen), s. 123–151. Like, Helsinki. ISBN 952-471-444-2
Magenau, Jörg: Brüder unterm Sternenzelt: Friedrich Georg und Ernst Jünger. Eine Biographie.  Stuttgart:  Klett-Cotta, 2012.  ISBN 978-3-608-93844-9
Nerhot, Patrick: La question de la technique: À partir d’un échange épistolaire entre Ernst Jünger et Martin Heidegger.  Paris:  L’Harmattan, 2012.  ISBN 978-2-296-96422-8
Schwilk, Heimo: Ernst Jünger — Ein Jahrhundertleben. Die Biographie.  München: Piper, 2007. ISBN 978-3-49204-016-7
Schöning, Matthias – Stöckmann, Ingo (toim.): Ernst Jünger und die Bundesrepublik: Ästhetik – Politik – Zeitgeschichte.  Berlin:  De Gruyter, 2012.  ISBN 978-3-11-023783-2
Volmert, Johannes 1985: Ernst Jünger: »In Stahlgewittern«. Uni-Taschenbücher, München. ISBN 3-7705-2174-9
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Ernst Jünger (vas.), Philipp Jenninger ja Liselotte Lohrer vuonna 1986.
Kleine Zeitung

| Kleine Zeitung |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Styria Media Group
Kokonaislevikki:  299 000 (2019)
Perustettu:  1904
Kotikunta:  Graz
Kotimaa:  Itävalta
Ilmestymistiheys:  ma–su
Kieli:  saksa
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kleine Zeitung on Itävallassa Steiermarkin, Kärntenin ja Itä-Tirolin osavaltioissa  ilmestyvä seitsemänpäiväinen sanomalehti. Se on perustettu vuonna 1904 ja se on perinteisesti ollut lähellä katolista kirkkoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kleine Zeitung Wikimedia Commonsissa
Lehden verkkosivut (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Jylhämä

Uutelan alueelle tuotu tuulimylly.
Jylhämä  on kylä Vaalan kunnassa, samoin kuin ensimmäinen vesivoimalaitos Oulujoessa Oulujärven länsipäästä eli Vaalankurkusta alaspäin. Vuonna 1954 Säräisniemestä, joka oli entinen alueellinen kuntakeskus, muodostettiin uusi Vaalan kunta, johon liitettiin alueita Utajärvestä mukaan luettuna Niskan kylään kuulunut Jylhämä. Myllylampi Jylhämässä on sikäli historiallinen paikka, että Suomen ensimmäinen naisrunoilija Isa Asp asui siellä lapsuudessaan.
Voimalaitostyömaasta kyläyhteisöksi

1946 alkanut voimalaitostyömaa toi Jylhämään paljon väkeä ja toimeliaisuutta – rakentajia oli parhaimmillaan pari tuhatta. Voimalan  valmistuttua 1951 alueelle jäi yhä asumaan suuri  määrä perheitä.
Kylässä oli oma koulu, jonka rakennuksen voimalaitosyhtiö Oulujoki Oy omisti. Suurimmillaan koulu oli viisiopettajainen. Vuonna 1955 Jylhämän koulussa oli yli sata oppilasta, Vaalan koulussa vain 80. Opettajina Jylhämässä toimivat ainakin Aleksi Väisänen, Vilho Karjalainen, Maria Peltola, Kyllikki Kaukio, Henry Wikman, Outi Harju ja Terttu Ukkola. Keittäjänä toimi Hilja Moilanen. Jylhämän koulu loppui vuonna 1957, oppilaat siirtyivät Vaalan kouluun.
Syyskuun 3. päivänä 1956 Jylhämässä, yhtiön ruokalan tiloissa, aloitti toimintansa Vaalan kunnallinen keskikoulu. Koulun johtajana toimi maisteri Melo. Seuraavana vuonna koulu sai tilat Vaalan keskuskansakoululta.
Asutus ja palvelut

Jylhämän kylän asustusta oli Poukamonkankaalla, voimalaitosyhtiön omistamien Raappanan ja Kolehmaisen maatilojen lähellä, Kiljusuolla, Lintukylässä ja Ketunsaaressa. Voimalaitoksen työnjohtoa asui Uutelassa ja Nuojuankankaalla. Alueelle rakennettiin myös rivitaloja kaikilla mukavuuksilla: juokseva vesi, sisävessa, kylpyhuone, alakerran askartelutilat. Sähkö oli kaikille yhtiön työntekijöille ilmaista.
Jylhämässä oli kaupparakennus, jossa olivat Laitisen kirja- ja sekatavarakaupat, parturi ja posti. Siellä oli myös laajasti tunnettu elokuvateatteri ”Kino Jylhämä” ja oma paloasema. Palomiehinä toimivat yhtiön työläiset, palopäällikkönä oli ainakin Aarne Kurola. Jylhämän tanssipaikan nimi oli Riemuliiteri, lisäksi oli Järjestöpirtti eli Lankku.
Uutelan alue

Yhtiön vieraita varten olivat käytössä Uutelan vierasmaja ja lohitupa. Jotkut vieraista tulivat paikalle helikopterilla, toisia kuljetettiin vesille yhtiön Aleksi-nimisellä laivalla. Koko Uutelan alue on arkkitehti Ervin suunnittelema. Siellä oli tuulimylly, sinne tuotiin Puolangalta vesimylly, rakennettiin pärehöylä sekä koottiin ja luetteloitiin aittoihin vanhaa esineistöä. Oulujoki Oy:n toimitusjohtaja Niilo Saarivirta halusi Uutelasta asuinalueen, jossa uusi ja vanha Oulujoki yhdistyisivät. Uutelan vierasmajassa oli Alvar Aallon suunnittelemat kalusteet ja Paavo Tynellin valaisimet.  Uutelassa toimi myös Jylhämän Koskenpoikien partiokolo.
Jylhämä tänään

Jylhämän kylä on hiljennyt, pääosan voimalaitoksen alueella olleista entisistä Oulujoki Oy:n omistamista rakennuksista osti 2000-luvun alussa yksityishenkilö.
Vuodesta 2003 Uutelan museoalue on ollut yksityisessä omistuksessa. Lohituvassa ovat yöpyneet muun muassa presidentit Mannerheim, Kekkonen ja Koivisto.
Marjo-Riitta Järvelin

| Marjo-Riitta Järvelin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1954 Sysmä (ikä 70)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  epidemiologian professori, kansanterveystieteen sivutoiminen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (LL 1980, LkT 1989), Imperial College London (MSc 1994, epidemiologia)
Instituutti:  Imperial College London, Oulun yliopisto
Oppilaat:  ohjannut 29 väitöskirjatyötä
Tutkimusalue:  Syntymäkohortti
Tunnetut työt:  Pohjois-Suomen syntymäkohorttiaineistojen keskeisiä tutkijoita
Aiheesta muualla
Kotisivu
Marjo-Riitta Järvelin (o.s. Kallio; s. 21. maaliskuuta 1954 Sysmä) on suomalainen lääkäri ja  elämänkaaren epidemiologian professori Lontoossa Imperial College Londonissa (vuodesta 2002). Tämän ohella hän on Oulun yliopiston sivutoiminen kansanterveystieteen professori (vuodesta 1999) ja Lontoon Brunelin yliopiston vieraileva professori.
Järvelin kirjoitti ylioppilaaksi Ylivieskan yhteiskoulusta vuonna 1974. Hän valmistui Oulun yliopistosta lääkäriksi (LL) vuonna 1980 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi epidemiologiasta vuonna 1989. Hänen lapsuusiän virtsan karkailua selvittäneen, etiologisen epidemiologian aihepiiriin kuuluneen englanninkielisen artikkeliväitöskirjansa aiheena oli Childhood enuresis : an epidemiological and aetiological survey of seven-year-old children. Järvelin sai lastenlääkärin erikoislääkärin pätevyyden 1987.
Tämän jälkeen hän valmistui vuonna 1994 University of Londonista (Lontoo, Iso-Britannia) ympäristöepidemiologian maisteriksi (Environmental Epidemiology and Policy) ja laillistettiin lääkärinä myös Britanniassa vuonna 1998.
Professori Järvelin tunnetaan muun muassa suuriin pohjoissuomalaisiin  väestöaineistoihin pohjautuvista kansanterveydellisistä tutkimuksistaan yli 25 vuoden ajalta. Keskeisenä tutkimusaineistona ovat olleet Pohjois-Suomen syntymäkohorttiaineistot NFBC1966 ja NFBC1986, joita kerättiin tutkittavien äitien ollessa raskaana vuosina 1965 ja 1985. Järvelin on toiminut näiden syntymäkohorttiaineistojen tutkimusjohtajana useiden vuosien ajan. Pitkä seuranta-aika on mahdollistanut koko elämänkaaren kattavan kansanterveydellisen lähestymisen. Näitä aineistoja käyttäen Järvelin on yhteistyökumppaneineen tutkinut muun muassa geneettisten ja varhaisiän ympäristöön liittyvien tekijöiden vaikutusta monien sairauksien syntymisessä. Hän koordinoi myös kansainvälistä DynaHEALTH-tutkimushanketta (eräs Horisontti 2020 -hanke), joka keskittyy terveemmän ja aktiivisemman ikääntymisen tukemiseen ja kakkostyypin diabeteksen ja lihavuuden pienentämiseen.
Järvelin on julkaissut yli 700 tieteellistä artikkelia ja ohjannut 29 väitöskirjatyötä vuoden 2017 alkuun mennessä. Professori Järvelin on myös saanut monia kansainvälisiä tunnustuksia tieteellisestä työstään. Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013 lähtien.
Aiheesta muualla

Yleisöluento / Kohortti 1966 (12.11.2016 Pohjois-Suomen syntymäkohortti 1966 täytti 50 vuotta; sisältää linkit esityskalvoihin) (oulu.fi)
Professori Marjo-Riitta Järvelin valittiin vuoden 2012 epidemiologiksi (15.3.2012) (Arkistoitu – Internet Archive) (oulu.fi)
Professor Marjo-Riitta Jarvelin. Faculty of Medicine, School of Public Health: Publications (englanniksi) (imperial.ac.uk)
Scholar Profile -  Concise Version - Marjo-Riitta Jarvelin (englanniksi) (scholaruniverse.com)
Google Scholar -haku: Marjo-Riitta Järvelin (englanniksi) (google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Tieteilijät:  ORCID  Scopus
Normandian maihinnousu

Normandian maihinnousu oli läntisten liittoutuneiden armeijoiden Pohjois-Ranskaan tekemä suuri maihinnousu toisessa maailmansodassa vuonna 1944. Sitä kutsuttiin nimellä Operation Overlord. Natsi-Saksa oli tuolloin miehittänyt Ranskan ja menetti alueitaan itärintamalla. Liittoutuneet pyrkivät avaamaan uuden rintaman Saksaa vastaan. Saksalaiset olivat rakentaneet pitkää ”Atlantin valliksi” kutsututtua puolustusketjua jo vuodesta 1940. Saksassa tiedettiin, että maihinnousu tulisi, muttei sen tarkkaa aikaa ja paikkaa. Ison-Britannian sotilas- ja tiedusteluviranomaiset harhauttivat saksalaiset uskomaan, että maihinnousu tapahtuisi Calaisin lähellä. Liittoutuneet pommittivat Pohjois-Ranskaa kuukausia ennen maihinnousua ja pudottivat laskuvarjojoukkoja joihinkin kohtiin jo yöllä. Pari tuntia ennen hyökkäystä laivatykistö ja pommikoneet alkoivat moukaroida Atlantin vallin asemia. Aamulla 6. kesäkuuta kello 6:30 1944 (D-Day) koitti H-hetkeksi (H-Hour) kutsuttu hetki, jolloin liittoutuneiden maihinnousualukset rantautuivat Normandiaan monessa eri kohtaa. Yhdysvaltain, Ison-Britannian, Kanadan ja Vapaan Ranskan armeijat onnistuivat siirtämään jo ensimmäisen hyökkäyspäivän aikana noin 150 000 miestä erillisiin sillanpäihin. Saksalaiset viivyttelivät apujoukkojen siirrossa 12 tuntia. Suuria tappioita tuli liittoutuneille kahdella kaistaleella, Juno Beachilla ja Omaha Beachilla. Liittoutuneet kykenivät yhdistämään sillanpään eri asemat 13. kesäkuuta. Sitten hyökkäys juuttui pitkäksi aikaa lähes paikoilleen saksalaisten ankaran vastarinnan ja rikkonaisen maaston takia. Mutta toisaalta saksalaisten voimat eivät riittäneet sillanpään tuhoamiseen. Saksalaisilla oli parempi panssari- ja tykistöaseistus ja taitoa torjua liittoutuneiden tankkeja, mutta mies-, tarvike- ja ammuspulaa. Saksan armeijan pääosa oli sidottu itärintamalle. Liittoutuneilla oli ilmaylivoima ja he saattoivat täydentää joukkojaan. 
Normandian rintama alkoi liikkua vasta heinäkuun lopussa, kun Yhdysvaltain ”operaatio Cobra” menestyi. Saksalaisten tuolloinen vastahyökkäys muuttui joukkopaoksi. Vasta elokuussa liittoutuneiden hyökkäykset etenivät kauas sisämaahan. Liittoutuneet vapauttivat Pariisin syyskuussa. Vuodenvaihteessa saksalaiset yrittivät vastahyökkäystä Ardenneilla, mutta se hiipui hyvän alkumenestyksen jälkeen.
Maihinnousuun osallistui Yhdysvallat, joka oli liittynyt sotaan verrattain myöhään. Tapahtuma oli merkittävä sodan kulun kannalta, sillä natsi-Saksa joutui kahden rintaman sotaan eli sekä itärintamalla että länsirintamalla sodittiin samaan aikaan. Lännestä päin joukot etenivät kohti Berliiniä ja myöhemmin sota päättyi Berliinin valloittamiseen ja natsi-Saksan antautumiseen.
Tarkka ajoitus

Poliittisesti maihinnousua Länsi-Euroopan mantereelle oli ajanut Josif Stalin keventääkseen puna-armeijan tappioita jo vuodesta 1942 alkaen, mutta länsiliittoutuneet olivat torjuneet toiveet. Kun Teheranin konferenssissa oli sovittu maihinnoususta varsinainen ajoitus operaatiolle riippui säästä.
Operaation aloittamiselle kriittisenä reunaehtona oli oikea säätila, jota arvioivat niin brittiläiset kuin yhdysvaltalaisetkin meteorologit. Operaatiota suunniteltiin toukokuuksi tai kesäkuun alkupäiviksi. Ylipäällikkö Eisenhowerin päämeteorologina toimi skotlantilainen tohtori James Stagg, joka oli tehtäväänsä varten ylennetty Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien everstiksi. Sääennusteita laativan ryhmän ennusteiden toimivuuden kokeilemiseksi oli huhtikuusta 1944 alkaen sotilasjohdolle annettu maanantaisin kolmen vuorokauden sääennuste, jota verrattiin toteutuneeseen säähän.
Maihinnousuun valmistautumiseksi tietoturvallisuuden vuoksi 17. huhtikuuta 1944 oli diplomaattista koskemattomuutta periaatteessa nauttiva ulkomaisten diplomaattien tietoliikenne alistettu sensuurille. Lisäksi britit suorittivat lukuisia hämäysoperaatiota, jotteivät saksalaiset olisi keskittäneet puolustustaan todennäköisimmille alueille, vaan jakaisivat voimansa. Hämäyksiä suunnitteli keskitetysti XX-komitea (engl. XX committee), jonka aikaansaannoksia olivat muun muassa operaatio Fortitude.
Operaatio suunniteltiin aloitettavaksi 2. kesäkuuta, mutta 1. kesäkuuta Scapa Flow’n sääasemien havaintojen mukaan Pohjois-Atlantille oli kehittymässä syviä matalapaineita. Sateinen ja pilvinen sää olisi voinut vaarantaa hyökkäyksen ensimmäisen aallon 130 000 sotilaan ja toisen aallon 45 000 sotilaan suunnitellut operaatiot, koska ilmatuen toimittaminen olisi ollut vaikeaa ja myös merenkäynti olisi ollut haitaksi.
Vaikuttavuus

Normandian maihinnousu on sotahistorian suurin meritse tapahtunut valtausoperaatio. Se alkoi aamuyöllä laskuvarjojoukkojen laskeutumisella, massiivisella pommituksella ja laivaston tykkitulella. Varhain aamulla alkoi maajoukkojen hyökkäys maihinnousualuksin.
Maihinnousua seurannut taistelu Normandiasta jatkui yli kaksi kuukautta, minkä aikana liittoutuneet varmistivat ja laajensivat sillanpääasemiaan ja murtautuivat niistä ulos. Taistelu päättyi Pariisin valtaukseen ja Chambois’n motin antautumiseen.
Normandian maihinnousun onnistumisen syynä pidetään merkittävää mies- ja materiaaliylivoimaa. Joukkoja kuljetettiin sillanpääasemiin suuria määriä D-Dayn jälkeen ja kesäkuun loppuun mennessä Normandiassa oli asemissa noin miljoona liittoutuneiden sotilasta – enimmäkseen yhdysvaltalaisia, brittejä ja kanadalaisia.
Operaation onnistuminen avasi Euroopan sotanäyttämölle toisen rintaman. Sen seurauksena Saksan sotavoimien oli siirrettävä itärintamalta ja Italian rintamilta joukkojaan Ranskaan muodostuneelle uudelle rintamalle. Operaation katsotaan nopeuttaneen Saksan kukistumista ja sitä pidetään yhtenä toisen maailmansodan tärkeimmistä taisteluista.
Maihinnousun tavoitteet

Ensimmäisen 40 päivän tavoitteet olivat:
Luoda sillanpääasema, johon kuuluisivat Caenin ja Cherbourgin kaupungit, etenkin Cherbourg, koska siellä sijaitsi syväsatama.
Murtautua eteenpäin sillanpääasemalta ja vapauttaa Bretagne ja sen Atlantin-puoleiset satamat ja edetä rintamalinjalle arviolta 200 kilometriä Pariisista lounaaseen, Le Havresta läpi Le Mansin Toursiin.
Kolmen kuukauden tavoite oli kontrolloida aluetta Loiren ja Seinen välissä.
Valmistelut > Maihinnousupaikan valinta

Maihinnousupaikan sijaintia rajoittivat suuresti liittoutuneiden hävittäjien toimintasäteet. Maantieteelliset seikat rajoittivat vaihtoehdot kahteen: Pas-de-Calais’hen ja Normandian rannikkoon. Doverinsalmen rannikolla sijaitseva Pas-de-Calais oli lyhyimmän matkan päässä Britteinsaarilta, rannikko oli siellä soveliain maihinnousulle ja etenemisreitti Saksaan suorin. Saksalaisten arveltiin kuitenkin ymmärtäneen samat seikat ja linnoittaneen alueen sen vuoksi parhaiten. Tämän takia maihinnousupaikaksi valittiin Normandia.
Suurelta osin kanadalaisten aiemmin suorittaman katastrofaalisen Dieppen maihinnousun opettamana liittoutuneet päättivät olla hyökkäämättä suoraan ranskalaiseen satamaan. Normandian leveään rintama-alueeseen rantautuminen mahdollisti samanaikaisen uhan kahdelle meritukikohdalle, Cherbourgille ja pohjoisemman Bretagnen rannikkotukikohdille, sekä hyökkäysreitin maitse Pariisiin ja kohti Saksan rajaa. Normandia oli vähemmän puolustettu rannikko ja odottamaton, mutta strateginen paikka, jota hyödyntämällä oli mahdollista sekoittaa ja hajaannuttaa puolustavia saksalaisia joukkoja.
Valmistelut > Hyökkäyksessä käytettävät voimavarat

Joulukuussa 1943 liittoutuneiden siirtoarmeijan ylimmäksi komentajaksi nimettiin kenraali Dwight D. Eisenhower ja hän sai täten yleisvastuun liittoutuneiden Euroopan joukoista. Tammikuussa 1944 kenraali Bernard Montgomerysta tehtiin operationaalinen johtaja maihinnousun maajoukoille.
Tässä vaiheessa suunnitelma edellytti kolmen divisioonan maihinnousua ja kahden prikaatin pudotusta laskuvarjoin. Montgomery nosti joukkojen määrää viiteen mereltä tulevaan divisioonaan ja kolmeen ilmasta tulevaan. Yhteensä 47 divisioonaa olisi sidottuna Normandian taisteluun: 26 brittiläistä, kanadalaista ja muuta eurooppalaista divisioonaa sekä 21 amerikkalaista divisioonaa.
Valmistelut > Hyökkäyksessä käytettävät voimavarat > Operaatio Neptunus

Operaatio Neptunus (engl. Operation Neptune) sisälsi Kanaalin ylityksen ja rantautumisen Normandian rannikolle. Operaatioon liittyivät operaatio Taxable, jossa kuninkaallisten ilmavoimien Avro Lancaster -pommikoneet pudottivat Cap d'Antiferissa alumiinisuikaleita kuvaamaan ilmahyökkäystä saksalaisten tutkille. Laivojen osalta hinattiin moottori- ja torpedoveneillä heijastinilmapalloja kuvaamaan laivojen Englannin kanaalin ylitystä Ranskaan. Operaatio Taxablen tapainen oli operaatio Glimmer, jossa Short Stirling -pommituskoneista pudoteltiin alumiinisuikaleita Boulognea vastapäätä.
Yli 6 000 alusta olisi mukana invaasiossa amiraali Sir Bertram Ramsayn alaisuudessa – mukaan lukien vajaat 5 000 maihinnousualusta, kuusi taistelulaivaa, neljä panssaritykkivenettä, kaksikymmentäkolme risteilijää, 104 hävittäjää sekä 152 saattoalusta.
Ilmamarsalkka Sir Trafford Leigh-Malloryn alaisuudessa oli 12 000 lentokonetta, jotka oli määrätty tukemaan maihinnousuja. Vahvuuteen kuului myös 1 000 kuljetuskonetta kuljettamaan laskuvarjojoukkoja. Saksan joukkojen vastarinnan murtamiseen oli varattu 5 000 tonnia pommeja.
Valmistelut > Hyökkäyksessä käytettävät voimavarat > Operaatio Cork

Operaatio Corkissa parannettiin maihinnousualusten ja niitä tukevien alusten selviämistä saksalaisten sukellusveneistä. Rannikkopalvelun 19. prikaati ja 9. prikaati hyökkäsivät pommikonein saksalaisten sukellusveneiden kimppuun niiden ollessa pinta-ajossa ja syöksymällä pyrkivät konekivääritulella estämään hätäsukellukset surmaamalla tai haavoittamalla kannella olevia saksalaisia merisotilaita, jotta upoksiin pommittaminen olisi ollut mahdollista. Operaatio Corkin kohteena oli neljäkymmentä saksalaista sukellusvenettä, joista 224. laivueen Ken Mooren ohjaamalla Liberator-pommikoneella upotettiin kaksi 22 minuutin kuluessa 7. kesäkuuta 1944.
Valmistelut > Operaatio Fortitude

Saksalaiset pitivät Kanaalin kapeinta kohtaa, Pas-de-Calais’n ympäristöä todennäköisimpänä maihinnousukohtana, ja keskittivät puolustuksensa painopisteen alueelle. Harhauttaakseen saksalaiset uskomaan, että hyökkäys todella tulisi Pas-de-Calais’hen, liittoutuneet valmistelivat massiivisen harhautussuunnitelman nimeltä Operation Fortitude. Liittoutuneet loivat kokonaisen kuvitteellisen Ensimmäisen yhdysvaltalaisen armeijaryhmän tukikohtineen, valerakennuksineen, materiaalivarastoineen ja väärennettyine radioliikenteineen.
Vastapäätä Pas-de-Calais’ta Englannin kaakkoisrannikolle lavastettiin kulisseista maihinnousuarmeijan tukikohta-alue. Rannoille oli keräilty maihinnousuun sopivia matalia proomuja, joissa työskenneltiin jatkuvasti. Vilkas ajoneuvo- ja tavarajunaliikenne antoi kuvan armeijan varustamisesta. Lavasteeksi rakennetulla leirialueella parakki- ja telttakylissä liikkui ja harjoitteli jatkuvasti miehiä. Varastoalueelle oli koottu kulisseina rakennettuja tykkejä, ajoneuvoja ja ammuslaatikoita. Tosiasiassa parakit ja teltat olivat pääosin tyhjiä, niissä majaili vakituisesti vain noin pataljoonan verran miehiä, jotka ajoittain vaihtoivat päälleen eri univormuja antaakseen kuvan suuresta armeijasta. Katselmuksia varten paikalle haalittiin silloin tällöin kymmenisen tuhatta vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön Home Guardin kansalliskaartilaisia, lähinnä eläkeikäisiä tai rintamapalveluksesta vapautettuja miehiä, sekä sotainvalideja.
Saksalaiset olettivat myös, että kenraali George S. Patton johtaisi maihinnousua. Patton mainittiinkin armeijaryhmän komentajana ja hän matkusti eteläiseen Englantiin ikään kuin johtamaan armeijakuntaa.
Saksalaiset olivat lähettäneet laajan vakoiluverkoston eteläiseen Englantiin saadakseen tietoja maihinnousuvalmisteluista. Liittoutuneet olivat kuitenkin paljastaneet ja vanginneet agentit, ja lähettivät heidän nimissään viestejä, joiden mukaan hyökkäys tulisi todennäköisesti Pas-de-Calais’hen. Jotta harhautus pysyisi yllä mahdollisimman kauan, sitä jatkettiin, vaikka taistelut Normandiassa olivat alkaneet, tekemällä Pas-de-Calais’ssa häirintähyökkäyksiä tutka-asemia ja muita kohteita vastaan. Harhautussuunnitelman ansiosta saksalaiset odottivat maihinnousua Pas-de-Calais’hen vielä elokuussa ja olettivat, että hyökkäys Normandiaan on vain harhautus.
Valmistelut > Erikoisvalmistelut

Erikoisempiin valmisteluihin kuuluivat liittoutuneiden erityisesti tätä hyökkäystä varten suunnitellut panssariajoneuvot. Näistä erikoisimpia oli Yhdysvalloissa kehitetty Sherman DouplexDrive (DD), jolla oli täysi uimakyky. Muita amerikkalaisten kehittelemiä pioneerivaunuja olivat miinanraivausvaunu Sherman Crab (rapu), Shermannin alustalle rakennettu siltapanssarivaunu. Lisäksi englantilaiset kehittelivät Churchill AVRE (Armoured Vehicle Royal Engineers), joka oli aikansa edistyksellisin pioneeripanssarivaunu. AVRE kyettiin varustamaan muun muassa sillalla, miinanraivauslaitteilla, puskuterällä, ”risukimpulla” sekä matolla (katso myös Hobart Funnies).
Suunnitelmaan kuului myös kahden keinotekoisen sataman (koodinimeltään Mulberry) rakentaminen, tavoitteena saada tärkeät tarvikkeet maihinnousujoukoille muutamina ensimmäisinä viikkoina ennen kuin syväsatamia saataisiin vallattua, sekä operaatio Pluto, joka sisälsi vedenalaisten polttoaineputkien rakentamisen Englannista maihinnousujoukoille.
Valmistelut > Viime hetken valmistelut

Ennen taistelua liittoutuneet olivat tarkasti kartoittaneet ja testanneet maihinnousualueen, kiinnittäen erityistä huomiota Englannin kanaalin sääolosuhteisiin. Valaistus ja vuorovesi vaati ehdottomasti täysikuuta. D-Dayn alkuperäinen päivämäärä oli 5. kesäkuuta, mutta huono sää siirsi maihinnousua. 6. kesäkuuta sää oli vielä rajalla, mutta Eisenhower ei halunnut odottaa seuraavaan täysikuuhun. Tämä päätös auttoi yllättämään saksalaiset joukot valmistautumattomina, koska he eivät uskoneet maihinnousuun niin huonossa säässä. Rommelin poistuminen Ranskasta Saksaan hänen vaimonsa 50-vuotispäivien johdosta 4. kesäkuuta heikensi Saksan puolustusta Normandiassa.