stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maria Leopoldina (Brasilia)

| Maria Leopoldina |
| --- | --- |
 Maria Leopoldina, Joseph Kreutzinger n. 1815
Brasilian keisarinna
Valtakausi:  1817–1826
Kruunajaiset:  1. joulukuuta 1822, Rio de Janeiron katedraali
Portugalin kuningatar
Valtakausi:  11.3.–11.12.1826

Syntynyt:  Caroline Josepha Leopoldine Franziska Ferdinanda 22. tammikuuta 1797 Wien, Itävalta
Kuollut:  11. joulukuuta 1826 Rio de Janeiro, Brasilia
Hautapaikka:  Monumento à Independência do Brasil, São Paulo
Puoliso:  Pedro I
Lapset:  Kuningatar Maria II Prinssi Miguel Prinssi João Carlos Prinsessa Januária Prinsessa Paula Prinsessa Francisca Keisari Pedro II
Suku:  Habsburg
Isä:  Frans I
Äiti:  Maria Teresa
Uskonto:  roomalaiskatolilainen
Nimikirjoitus:  
Maria Josefina Leopoldina (saks. Caroline Josepha Leopoldine Franziska Ferdinanda); (22. tammikuuta 1797 Hofburg, Wien, Itävallan arkkiherttuakunta – 11. joulukuuta 1826 Palácio de São Cristóvão, Río de Janeiro, Brasilian keisarikunta) oli Habsburgien hallitsijasukuun kuulunut Itävallan arkkiherttuatar, josta tuli Pedro I:n puolisona Brasilian keisarinna ja Portugalin kuningatar.
Suku ja kasvatus

Marian vanhemmat olivat Frans I ja tämän toinen puoliso, kaksinkertainen serkku (sekä isän että äidin puolelta) Napolin ja Sisilian prinsessa Maria Teresa, joka oli Molempain Sisilian kuninkaan Ferdinand I:n ja Itävallan arkkiherttuatar Maria Karoliinan vanhin tytär. Maria Leopoldina oli isänsä kuudes lapsi mutta kolmas lapsi, joka eli aikuiseksi asti.
Hänellä oli yksitoista sisarusta, joista kuusi saavutti aikuisiän. Vanhin sisar Marie-Louise, nai Napoléon Bonaparten, vanhin veli Ferdinand, kruununperillinen ja myöhempi keisari Ferdinand I, naitettiin Sardinian prinsessa Savoijin Maria Annalle, joka toimi vammaisen miehensä hoitajana; nuorempi sisar Maria Klementina (1798–1881) nai enonsa Salernon prinssi Leopoldon, Molempain Sisilian Ferdinand I:n pojan; nuorempi sisar Maria Karolina (1801–1832) nai Saksin kuningas Fredrik August II:n; nuorempi veli Franz Karl, jonka pojasta tuli keisari Frans Joosef I ja nuorin sisar Maria Anna (1804–1858), joka syntyi henkisesti kehitysvammaisena ja kasvoiltaan epämuodostuneena, pysyi naimattomana
Maria Leopoldina sai hyvän koulutuksen, oli taitava kuvataiteissa ja osoitti kiinnostusta luonnontieteisiin, erityisesti kasvitieteeseen. Maria menetti äitinsä 10-vuotiaana. Hänet kasvatti isän kolmas puoliso Maria Ludovika von Austria-Este (1787–1816), jolle ei syntynyt omia lapsia. Maria Leopoldina sai mm. tavata Johann Wolfgang von Goethen kaksi kertaa Karlsbadissa, jonne hän matkusti äitipuolensa kanssa, joka oli Goethen muusa ja ystävä, vuosina 1810 ja 1812. Hänet tutustutettiin myös Josef Haydnin ja Ludwig van Beethovenin musiikkiin.
Perintö

Keisarinna Maria Leopoldina haudattiin 14. joulukuuta 1826 Ajudan luostarin (nyk.  Cinelândia) kirkkoon. Kun luostari purettiin vuonna 1911, hänen jäännöksensä siirrettiin Santo Antônion luostariin Rio de Janeirossa, missä hänelle ja muille keisarillisen perheen jäsenille rakennettiin mausoleumi. Sinne ovat haudattuina hänen lapsina kuolleet poikansa Miguel ja João Carlos sekä tytär Paula Mariana.
Lopullisesti Maria Leopoldina haudattiin vuonna 1954 puolisonsa Pedro I:n ja tämän toisen puolison Amélie de Leuchtenbergin kanssa Brasilian itsenäisyyden monumentin Keisarilliseen kryptaan São Paulossa, joka valmistui vuonna 1982.
Itävällan keisari Frans I:n ja keisarinna Maria Teresan perhe. Maria Leopoldina istuu äärimmäisenä oikealla. Joseph Kreutzinger, 1805.
Keisari Pedro I ja keisarinna Maria Leopoldina, Armand Julien Pallière 1826
Kuningatar Maria Leopoldina viiden lapsensa kanssa: sylissä Pedro II, vas. prinsessa Francisca, alh.vas. prinsessa Paula, ylh. vas. Maria II, oik. prinsessa Januária, Domenico Failutti 1921
Maria Leopoldinan hauta Keisarillisessa kryptassa, Brasilian itsenäisyyden monumentissa Sāo Paulossa.
Marble

| Marble |
| --- | --- |


Kehittäjä:  KDE
Kehityshistoria
Vakaa versio:  23.08.4 (7. joulukuuta 2023)
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  Virtuaalinen karttapallo, reitinsuunnittelu
Alusta:  Windows, Mac OS X, Linux, Unix
Lisenssi:  GNU LGPL
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
Marble on KDE-yhteisön kehittämä karttasovellus. Se toimii virtuaalisena karttapallona, mutta karttoja voi myös tarkastella litteinä tai Mercatorin projektiona.
Marbleen voi tuoda kartta-aineistoa muun muassa OpenStreetMapistä, Wikipediasta tai KML-tiedostoina. Oletusarvoisesti asennuksessa tulee mukana kartta-aineistoa noin 10 megatavua, ja ohjelma lataa sitä verkosta lisää karttaa selatessa. Verkosta voi kuitenkin myös hakea kartat etukäteen omalle koneelle valmiiksi, mikä on järkevintä jos verkkoyhteys on hidas ja toisaalta levytila riittää.
Marble ei vaadi 3D-kiihdytystä näyttökortilta.
Marble on kirjoitettu C++-kielellä käyttäen Qt-ohjelmistokehystä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marble Wikimedia Commonsissa
Marblen kotisivut
Malesian Grand Prix 1999

|  Malesian Grand Prix 1999  |
| --- | --- |
 15 osakilpailu 16 osakilpailusta kaudella 1999. 

Päivämäärä:  17. lokakuuta 1999
Sijainti:  Sepang International Circuit, Sepang, Malesia
Ratatyyppi:  moottorirata
Radan pituus:  5,543 km km
Kilpailun pituus:  56 kierrosta, 310,408 km
Paalupaikka
Kuljettaja:   Michael Schumacher   (Ferrari)
Paaluaika:  1.39,688
Palkintokoroke
Voittaja:   Eddie Irvine   (Ferrari)
Toinen:   Michael Schumacher   (Ferrari)
Kolmas:   Mika Häkkinen   (McLaren)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Michael Schumacher   (Ferrari)
Kierrosaika:  1,40.267 (kierroksella 25)
Ferrarin kiistellyt ilmanohjaimet.
Malesian Grand Prix 1999 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 17. lokakuuta 1999 ensimmäisen kerran Sepangissa, Malesiassa. Kilpailun voitti Eddie Irvine, joka voitollaan siirtyi MM-sarjan johtoon. Voitto jäi Irvinen uran viimeiseksi. Kilpailu oli ensimmäinen Malesian Grand Prix.
Ferrarit hylättiin aluksi sääntöjenvastaisten ilmanohjaimien takia, mutta myöhemmin hylkäys kumottiin. Hylkäys ja Mika Häkkisen nousu kilpailun voittajaksi olisi tarkoittanut Häkkisen toisen maailmanmestaruuden varmistumista jo ennen kauden viimeistä osakilpailua.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 4 |  Eddie Irvine | Ferrari | 56 | 1.36.38,494 | 2 | 10 |
| 2 | 3 |  Michael Schumacher | Ferrari | 56 | +1,040 | 1 | 6 |
| 3 | 1 |  Mika Häkkinen | McLaren-Mercedes | 56 | +9,743 | 4 | 4 |
| 4 | 17 |  Johnny Herbert | Stewart-Ford | 56 | +17,538 | 5 | 3 |
| 5 | 16 |  Rubens Barrichello | Stewart-Ford | 56 | +32,296 | 6 | 2 |
| 6 | 8 |  Heinz-Harald Frentzen | Jordan-Mugen-Honda | 56 | +34,884 | 14 | 1 |
| 7 | 11 |  Jean Alesi | Sauber-Petronas | 56 | +54,408 | 15 |   |
| 8 | 10 |  Alexander Wurz | Benetton-Playlife | 56 | +1.00,934 | 7 |   |
| 9 | 21 |  Marc Gené | Minardi-Ford | 55 | +1 krs. | 19 |   |
| 10 | 5 |  Alessandro Zanardi | Williams-Supertec | 55 | +1 krs. | 16 |   |
| 11 | 9 |  Giancarlo Fisichella | Benetton-Playlife | 52 | +4 krs. | 11 |   |
| Kesk. | 22 |  Jacques Villeneuve | BAR-Supertec | 48 | Hydrauliikka | 10 |   |
| Kesk. | 12 |  Pedro Diniz | Sauber-Petronas | 44 | Ulosajo | 17 |   |
| Kesk. | 14 |  Pedro de la Rosa | Arrows | 30 | Moottori | 20 |   |
| Kesk. | 20 |  Luca Badoer | Minardi-Ford | 15 | Ulosajo | 21 |   |
| Kesk. | 2 |  David Coulthard | McLaren-Mercedes | 14 | Polttoaineen syöttö | 3 |   |
| Kesk. | 6 |  Ralf Schumacher | Williams-Supertec | 7 | Ulosajo | 8 |   |
| Kesk. | 15 |  Toranosuke Takagi | Arrows | 7 | Voimansiirto | 22 |   |
| Kesk. | 23 |  Ricardo Zonta | BAR-Supertec | 6 | Moottori | 13 |   |
| Kesk. | 18 |  Olivier Panis | Prost-Peugeot | 5 | Moottori | 12 |   |
| Kesk. | 7 |  Damon Hill | Jordan-Mugen-Honda | 0 | Kolari | 9 |   |
| Kesk. | 19 |  Jarno Trulli | Prost-Peugeot | 0 | Moottori | 18 |   |
Mariankatu (Lahti)

Mariankadun akseli kuvattuna Ristinkirkon portailta kohti Kauppatoria ja Lahden kaupungintaloa.
Mariankatu on Lahdessa pääkatu Aleksanterinkadun ja sen rinnalla Lahden kauppatorin pohjoispuolella kulkevan Vapaudenkadun poikki kulkeva katu, jota museaalisesti kutsutaan Mariankadun seremonia-akseliksi. Mariankatu yhdistää entisen Keski-Lahden kirkon paikalla olevan Ristinkirkon hengellisen ja Lahden kaupungintalon maallisen esivallan.
Ainoa poikkeus akseliin on se, että Hakkapeliittain kotiinpaluu -patsas siirrettiin Aleksanterinkadun eteläpuolelle siten, että se tukki Mariankadun muuttaen sen eteläosaltaan osin kävelykaduksi, osin umpikujalliseksi pysäköintialueeksi. Mariankadun varrella on ennen ollut Salpausselän Säästöpankki ja Posti sekä Hankkijan Lahden aluekonttori. Leimallista Mariankadulle kolmen pankin lisäksi on ollut Sinuhen konditoria.
Mariankatu pohjoisosaltaan on entisensä autolla ajettavassa kunnossa.
Marmorirapu

| Marmorirapu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Alalahko::  Pleocyemata
Osalahko::  Pitkäpyrstöiset ravut Astacidea
Yläheimo::  Ravut Astacoidea
Heimo::  Cambaridae
Suku::  Procambarus
Laji::  virginalis
Kolmiosainen nimi
 Procambarus virginalis  Lyko, 2017 
Synonyymit
 Procambarus fallax f. virginalis Martin et al., 2010 
Katso myös
   Marmorirapu Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marmorirapu (Procambarus virginalis) on saksalaisesta eläinkaupasta 1990-luvun puolivälissä löytynyt kymmenjalkaisiin kuuluva Cambaridae-heimon äyriäinen. Marmorirapu on ainut kymmenjalkainen, joka kykenee lisääntymään partenogeneesillä ilman hedelmöitystä.
Kaikki tunnetut yksilöt ovat geneettisesti identtisiä, ja laji kykenee lisääntymään suurella nopeudella.
Yksi ainoa yksilö voi perustaa uuden nopeasti lisääntyvän populaation. Laji on lisääntynyt voimakkaasti etenkin Madagaskarilla, mutta se selviää myös lammikoissa, jotka jäätyvät talvella. Euroopan unioni on säätänyt lajin haitalliseksi vieraslajiksi, ja sen maahantuonti, kasvatus, myynti ja muu hallussapito sekä ympäristöön päästäminen on kielletty.
Lajiutuminen

Vuonna 2010 tunnistettiin, että marmorirapu on läheisintä sukua Procambarus fallax -lajille, ja vuonna 2017 marmorirapu kuvattiin omana lajinaan. Marmorirapu on esimerkki saltaatiosta; se on lajiutunut yhdessä sukupolvessa polyploidisaation seurauksena, mahdollisesti akvaario-olosuhteissa. Tällainen lajiutuminen on kasveilla yleistä, mutta eläimillä erittäin harvinaista. Procambarus fallax on ploidialtaan diploidi, kun taas marmorirapu on autotriploidi. Morfologisesti lajit ovat lähellä toisiaan, mutta nopeampi kasvu ja parempi lisääntymiskyky tekevät marmoriravusta elinkelpoisuudeltaan ylivertaisen kantalajiin verrattuna.
Maksimilian Vološin

| Maksimilian Vološin> Максимилиан Александрович Кириенко-Волошин |
| --- | --- |
 Maksimilian Vološin
Henkilötiedot
Koko nimi:  Maksimilian Kirijenko-Vološin
Syntynyt: 1877 Kiova, Venäjän keisarikunta, nyk. Ukraina
Kuollut: 1932 (54–55 vuotta) Koktebel, Krim, Neuvostoliitto
Ammatti:  kirjailija, taidemaalari
Kirjailija
Tuotannon kieli: venäjä
Kirjallinen suuntaus: Akmeismi 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Maksimilian Aleksandrovitš Kirijenko-Vološin (ven. Максимилиан Александрович Кириенко-Волошин; 16. [J: 28. toukokuuta] 1877 Kiova, Venäjän keisarikunta, nyk. Ukraina – 11. elokuuta 1932, Koktebel, Krim, Neuvostoliitto) oli ukrainalaissyntyinen venäläinen runoilija ja taidemaalari.
Suku ja koulutus

Maksimilian Vološin syntyi isänsä puolelta kasakkataustaiseen aatelissukuun. Hänen vanhempansa olivat lakimies, kollegineuvos Aleksandr Maksimovitš Kirijenko-Vološin (1838-1881) oli Kiovan rikos- ja siviilioikeuden jaoston jäsen, joka vuonna 1878 nimitettiin Taganrogin piirioikeuden jäseneksi ja saksalaistaustainen Jelena Ottobaldovna Glaser (1850-1923) oli sotilassuvusta ja tunnettiin originellista käytöksestään sekä omaperäisistä asuistaan, hänellä oli lyhyet hiukset ja hän käytti pitkiä housuja. Hänellä oli suuri vaikutus runoilijan elämään.
Varhaislapsuutensa Maksimilian vietti Taganrogissa, Sevastopolissa ja Moskovassa. Perhe muutti Moskovaan isän kuoleman jälkeen. Täällä Jelena Vološinina sai työpaikan rautatieläisten sairaalassa. Vuonna 1887 Maksimilian meni opiskelemaan L. I. Polivanovin yksityiseen lukioon ja vuonna 1888 hän siirtyi Moskovan 1. lukion toiselle luokalle. Hänen opintonsa sujuivat huonosti ja hän kävi uudelleen 3. luokan. Vuonna 1893 hän muutti äitinsä kanssa Koktebeliin. Hän meni opiskelemaan Feodosijan lukioon, jonka suojelija oli paikkakunnalla syntynyt taidemaalari Ivan Aivazovski.
Opiskeluvuosinaan Maksimilian näytteli lukiossa näytelmissä Nikolai Gogolin "Naimapuuhat" (ven. Женитьбы), Aleksandr Gribojedovin Vastus viisaudesta (ven. Горе от ума, Gore ot uma), Nikolai Gogolin "Reviisorissa" hän näytteli pormestarin roolin, Ivan Turgenevin Metsämiehen muistelmista (ven. Записки охотника, Zapiski ohotnika, 1852) kertomuksessa "Bežin niitty" (ven. Бежин луг) ja Gogolin 'Naisten puhetta' (ven. Разговор дам). Hän kirjoitti runoutta, nautti piirtämisestä ja antoi oppitunteja. Koululaisten Ivan Aivazovskin kunniaksi järjestämän taidenäyttelyn aikana taiteilija kiinnitti huomiota Maksimilian Vološinin teoksiin ja sanoi: "Ja tämä veijarihan maalaa". Kesäkuussa 1897 hän sai lukion päättötodistuksen.
Lukion jälkeen Maksimilian Vološin opiskeli Moskovan yliopistossa lakia. Vološinin osallistui aktiivisesti radikaaliin opiskelijaliikkeeseen, mikä johti hänen yliopistosta erottamiseensa vuonna 1899. Tämän jälkeen Vološin matkusteli ympäri Venäjää, usein jalkaisin. Vuonna 1900 hän työskenteli retkikunnassa, joka tutki Orenburg-Taškent-rautatien reittiä. Hänen harrastuksiaan oli antropologia.
Palattuaan Moskovaan Vološin ei hakenut yliopistoon, vaan jatkoi matkojaan Länsi-Euroopassa Kreikkaan, Turkkiin ja Egyptiin. Hänen oleskelunsa Pariisissa ja matkat ympäri Ranskaa vaikuttivat häneen syvästi ja hän palasi Venäjälle 'pariisilaistuneena'. Vaikka Venäjällä oli tuolloin lukuisia kirjallisia ryhmiä ja suuntauksia, jotka tunnetaan "hopeakautena", Vološin pysyi niistä syrjässä. Hän oli läheinen ystävä monen sen ajan merkittävän kulttuurihenkilön, kuten Valeri Brjusovin kanssa.  Kun vuonna 1913 "mielipuoli" viilteli veitsellä Ilja Repinin maalausta Iivana Julma surmaa poikansa, mikä teko järkytti Venäjän intelligentsiaa, Maksimilian Vološin oli ainoa henkilö, joka puolusti tekijää: "se oli sovelias esteettinen kannanotto maalaukseen, joka edustaa verenvuodatusta ja huonoa makua."
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Huhtikuussa 1906 Maksimilian Vološin meni naimisiin taiteilija ja kirjailija Margarita Vasiljevna Sabašnikovan (1882-1973) kanssa ja asettui asumaan tämän luokse Pietariin. Heidän monimutkainen suhteensa heijastui moniin Vološinin teoksiin. Avioliitto ei kestänyt pitkään ja he erosivat vuonna 1907, mutta säilyttivät ystävälliset välit koko elämänsä. Vähitellen Vološin vetäytyi takaisin Koktebeliin Krimille, missä hän oli viettänyt suuren osan lapsuudestaan.
Kirjallinen ura

Maksimilian Vološin asui Pariisissa ja Välimeren maissa vuodesta 1903 vuoteen 1917, jolloin hän vallankumouksen jälkeen palasi Venäjälle. Hänelle vallankumous edusti tuhoa ja saatanallista väkivaltaa. Hän asettui Krimille Koktebeliin, jossa hänen kotinsa muodostui kirjailijoiden kohtaamispaikaksi ja vallankumouksen jälkeen myös turvapaikaksi.
Hänen ensimmäinen runokokoelmansa ilmestyi vuonna 1910, ja pian seurasi muita. Hänen kootut esseensä julkaistiin vuonna 1914. Vallankumouksen ja sitä seuranneen sisällissodan tapahtumia hän käsittelee muun muassa kokoelmissaan Demony gluhonemyje (ven. Демоны глухонемые, Kuuromykät demonit, 1919; 1923) ja Stihi o terrore (ven. Стихи о терроре, Runoja terrorista, 1923). Vološin kuvasi Pariisia, Välimeren maita ja Krimin niemimaata sekä akvarelleissaan että runoudessaan, jossa hän viljeli romantiikan runoudessa käytettyä ja symbolistien parissa uudelleen noussutta sonettimuotoa.
Hänet on sijoitettu symbolisteihin, mutta hän läheni myöhemmin akmeisteja. Vuoden 1922 jälkeen hän ei enää julkaissut mitään. Hänen merkityksensä nähtiin 1980-luvulla.
Hänen varhaistuotantonsa runot muistuttavat maisemamaalausta ja runon subjekti vertautuu usein kuvataiteilijaan. Värien merkitys hänen runoudessaan on suuri ja erilainen kuin symbolisteille tyypillisessä värisymboliikassa. Asuminen poissa kulttuurin keskuksista, toimiminen kirjallisten ryhmittymien ulkopuolella ja asettuminen neuvostovaltaa vastaan ovat syitä siihen että hänen nimensä on jäänyt melko vähäiselle huomiolle. Joidenkin arvioiden mukaan Vološin kuului kuitenkin varhaisen modernismin merkittävimpiin runoilijoihin.
Suomennettuja runoja

Terrori; suomennos Armas Hiiri, julkaisussa: Carelia 2008: 10, s. 114–116
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maksimilian Vološin Wikimedia Commonsissa
Yan Shenkman, Maximilian Voloshin: Crimea without hatred Russia Beyond (englanniksi)
Jelena Glazer, runoilijan äiti
Maksimilian Vološin, omakuva 1919
Marmoripaksuotsa

| Marmoripaksuotsa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Aasiankarpit Xenocyprididae
Suku::  Hypophthalmichthys
Laji::  nobilis
Kaksiosainen nimi
 Hypophthalmichthys nobilis  (Richardson, 1845) 
Katso myös
   Marmoripaksuotsa Wikispeciesissä   Marmoripaksuotsa Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Marmoripaksuotsa (Hypophthalmichthys nobilis) on aasiankarppien heimon (Xenocyprididae) kalalaji, jonka maailmanlaajuinen kalanviljelytuotanto oli vuonna 2016 yli 3 526 000 tonnia.
Marmoripaksuotsan pituus on tavallisesti 60 senttimetrin luokkaa. Maksimipituus on 146 senttimetriä. Kala voi painaa 40 kilogrammaa ja elää 20-vuotiaaksi. Marmoripaksuotsa sekoitetaan usein hopeapaksuotsaan (Hypophthalmichthys molitrix).
Marmoripaksuotsaa tavataan alkuperäisenä vain Kiinassa. Se on euryterminen laji ja kestää lämpötiloja 0,5:stä 38:een celsiuasteeseen. Marmoripaksuotsan luonnonpopulaatio on vähenemässä.
Marmoripaksuotsa on Kiinassa suosittu viljelylaji, ja sen tuotantomäärä oli 2002  1,7 miljoonaa tonnia. Laji on levinnyt vieraslajina yli 20 muuhun maahan, lähinnä Aasiaan ja Itä-Eurooppaan.
Luonnollisissa olosuhteissa marmoripaksuotsan ravintoa on eläinplankton. Se tulee sukukypsäksi keskimäärin 65 senttimetrin mittaisena, mutta tämä voi vaihdella 55 ja 70 senttimetrin välillä.
Aiheesta muualla

Marmoripaksuotsa – Hypophthalmichthys nobilis laji.fi. Suomen Lajitietokeskus. (suomeksi, ruotsiksi, englanniksi)
Marionin piirikunta (Länsi-Virginia)

Marionin piirikunnan oikeus- ja hallintorakennus
Länsi-Virginian sijainti Yhdysvalloissa
Marionin piirikunta on Länsi-Virginian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Piirikunta muodostettiin 14. tammikuuta 1842 Monongalian ja Harrisonin piirikuntien osista ja sen nimi juontuu Yhdysvaltain vapaussotaan osallistuneesta kenraali Francis Marionista. Vuonna 2010 piirikunnan asukasluku oli 56 418. Piirikunnan hallintokeskus on Fairmont.
Maantiede

Piirikunnan pinta-ala on 810 km², josta maata on noin 800 km² ja vesistöjä noin 7 km².
Väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Marionin piirikunnassa oli 56 418 asukasta, 23 786 taloutta ja 15 271 perhettä. Väestötiheys oli 70,5/km². Asukkaista yli 94 prosenttia oli valkoihoisia. Piirikunnan talouksien mediaanitulo oli 38 115 dollaria ja perheiden 49 046 dollaria. Miesten mediaanitulo oli 38 948 dollaria ja naisten 27 179 dollaria. Tulot henkilöä kohden olivat 20 752 dollaria. Noin 11,3 prosenttia perheistä ja 16,8 prosenttia koko väestöstä, 24 prosenttia alle 18-vuotiaista ja 8,6 prosenttia yli 65-vuotiaista eli köyhyysrajan alapuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marionin piirikunta (Länsi-Virginia) Wikimedia Commonsissa
Maria Leszczyńska

Nuori Puolan prinsessa Maria, Johan Starbus 1712
Ranskan kuningatar Maria Leszczyńska, Charles-André van Loo 1747
Puolan prinsessa Maria Leszczyńska avioitumisensa aikoihin, Jean-Baptiste van Loo 1725
Maria Karolina Zofia Felicja Leszczyńska (23. kesäkuuta 1703 Breslau, Sleesia – 24. kesäkuuta 1768 Versailles'n palatsi, Ranskan kuningaskunta) oli puolalainen prinsessa, josta tuli Ludvig XV:n puolisona Ranskan kuningatar.
Suku ja koulutus

Marian isä oli Stanisław Leszczyński, Lothringenin herttua, joka vuosina 1704–1709 oli ollut Puola-Liettuan kuningas. Tytär sai hyvän koulutuksen ja puhui sujuvasti viittä kieltä. Varaton perhe ei tarjonnut suuria myötäjäisiä, joten monia kosijoita ei ollut odotettavissa.
Avioliitto

Marian ja Ludvigin avioliiton järjesti vuonna 1725 Ludvigin serkku Louis Henri de Bourbon. Tarkoituksena oli turvata Ranskalle kruununperillinen, ja siksi Ludvig hylkäsi aikaisemman kihlattunsa, kuusivuotiaan Filip V:n ja Elisabet Farnesen tyttären Espanjan infanta Mariana Viktorian (1718–1781).
Pari vihittiin avioliittoon Fontainebleaussa 5. syyskuuta 1725. Edellisenä päivänä tavanneet nuoret näyttivät kiintyneiltä toisiinsa, ja avioliiton sanotaan pannun käytäntöön samana yönä. Heillä oli seitsemän vuoden ikäero, Ludvig oli vasta 15-vuotias ja Maria 22-vuotias. Avioliiton ensimmäiset kahdeksan vuotta olivat onnellisia, mutta Ludvig menetti  kiinnostuksensa jatkuvien synnytysten ja raskauksien uuvuttamaan Mariaan ja keskittyi vuodesta 1733 lähtien rakastajattariinsa. Maria puolestaan muuttui yhä uskonnollisemmaksi, harjoitti hyväntekeväisyyttä ja perusti köyhille tytöille oppilaitoksia. Hän nautti hyvästä ruoasta ja ystävien seurasta, ja piti lukemisesta, piirtämisestä ja musiikista.
Maria oli hurskas ja arka kuningatar, joka vietti suurimman osan ajastaan ​​eristäytyneenä oman hovinsa kanssa. Hän oli muusikko, soitti taitavasti tyttäriensä Adelaïden ja Victorian kanssa klavesiinia, osallistui konserttehin ja oopperoihin, luki paljon ja pelasi seurapelejä hovinaistensa kanssa. Vuoden 1737 jälkeen hän ei jakanut vuodettaan kuninkaan kanssa. Lääkärit kielsivät Marialta aviolliset velvollisuudet vuonna 1738 koetun keskenmenon jälkeen. Tämä loukkasi kuningasta niin ettei hän koskaan enää hakenut intiimiä yhteyttä puolisoonsa. Maria oli syvästi järkyttynyt 36-vuotiaan poikansa Ludvigin kuolemasta tuberkuloosiin vuonna 1765, ja hän kuoli itse 65-vuotiaana kesäkuussa 1768.