stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anton Rolandson Martin
Elämäkerta

Anton Martin syntyi Viron Mijntenhoffin tilalla lähellä Tallinnaa hänen vanhempiensa ollessa matkustamassa. Isä Roland Martin oli hovioikeudenneuvos Turusta ja äiti Ulrika Charlotta Rotkirch.
Martin aloitti opiskelun Turun Akatemiassa 1743. Vuonna 1756 hän päätyi Uppsalan yliopistoon, jossa hän opiskeli muun muassa Carl von Linnén oppilaana. Vuonna 1757 Martin väitteli Linnén johdolla Buxbaumia-suvun sammalen biologiasta. Samana vuonna hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon. 1761 hän valmistui Uppsalassa lääketieteen kandidaatiksi.
Martinista tuli "Linnén apostoli" 1758, kun göteborgilainen kauppias Peter S. Bagge värväsi hänet luonnontutkijaksi valaanpyyntialukselleen, jonka määränpäänä oli Huippuvuoret. Martin oli ensimmäinen pohjoismaalainen arktikan tutkija. Matkalla hän perehtyi muun muassa sillin vaellustapoihin. 1759 Martin tutki Norjassa maanviljelyn ja kalastuksen tehostamista.
Vuonna 1761 Martinin toinen jalka joutui kuolioon ja se amputoitiin. Hän palasi Turkuun ja omistautui lääketieteelle. Hän sai Tiedeakatemialta vaatimattoman elinikäisen eläkkeen, joka ei kuitenkaan ollut riittävä elämiseen. Hän kuoli 1785 naimattomana ja lapsettomana, ja haudattiin 4.2.1785.
Martinin matkapäiväkirjat Huippuvuorilta julkaistiin 1881 YMER-aikakauslehdessä. Martin kuvaili ensimmäisenä myrskylinnun (Beskrifning på en Procellaria, som finnes vid Norr-Polen. Kungliga Vetenskaps-Academiens Handlingar 22, 94-99), ja Linné käytti sitä vuonna 1761.
Juho Heiskanen

| Juho Heiskanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Juho Henrik Heiskanen
Syntynyt: 18. joulukuuta 1889 Pielisensuu
Kuollut: 11. joulukuuta 1950 (60 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärikenraalimajuri
Juho Henrik Heiskanen (käytti Saksassa peitenimeä Heissman), (18. joulukuuta 1889 Pielisensuu – 11. joulukuuta 1950) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat pienviljelijä Paavo Heiskanen ja Katri Väänänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Kyllikki Hissan kanssa.
Opinnot

Heiskanen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun klassillisesta lyseosta vuonna 1911 ja liittyi Karjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1911–1914 ja suoritti alkututkinnot oikeustutkintoa varten vuonna 1912. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuosina 1925–1926 ja Ruotsin sotakorkeakoulun toisen vuosikurssin vuosina 1930–1931.
Jääkärikausi

Tämä Säämingin piirin virkaatekevä nimismies liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 2. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 31. elokuuta 1915, josta hänet komennettiin 6. huhtikuuta 1916 Ruotsiin ottamaan selvää Ruotsin ja Suomen rajalla vallitsevista olosuhteista. Hän palasi huhtikuun lopulla pataljoonan yhteyteen, mutta komennettiin jo 2. toukokuuta 1916 räjäytyskursseille Berliiniin ja Kieliin ja sen jälkeen erikoistehtäviin Suomeen.
Heiskanen kuului siihen nelimiehiseen jääkärikomennuskuntaan, joka 7. kesäkuuta 1916 Kilpisjärven Siilastuvalla räjäytti venäläisten suuret sotatarvikevarastot. Takaisin Saksaan ja pataljoonan täydennysjoukkoon hän palasi 18. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 10. elokuuta 1916 takaisin pioneerikomppaniaan.
Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet siirrettiin takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon 17. elokuuta 1916 ja komennettiin erikoistehtäviin Suomeen.
Suomessa hän joutui harmikseen 2. lokakuuta 1916 santarmien pidättämäksi Jyväskylässä ja hänet kuljetettiin Helsinkiin, josta 19. lokakuuta 1916 hänet lähetettiin Spalernajan vankilaan Pietariin. Hän vapautui vankilasta Venäjän vallankumouksen alkaessa 12. maaliskuuta 1917 ja palasi takaisin pataljoonaan. Hän osallistui palattuaan Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Heiskanen lähti Saksasta Danzigista aselaiva S/S Equityllä kahdeksanhenkisen komennuskunnan (1. komennuskunta) johtajana ja saapui Tolvmansgrundetin saarelle Luodon pitäjään 1. marraskuuta 1917 tuoden ensimmäisen suuren aselastin mukanaan. Equityn ensimmäisen matkan piti olla koeluontoinen, mutta se jäi ainoaksi merkittäväksi aselähetykseksi, jonka Valkoinen Armeija sai ennen kuin sotatoimet Pohjanmaalla alkoivat. Maihinnousun jälkeen Equityn jääkärit organisoivat aseiden jakelun eteläisen Pohjanmaan suojeluskunnille. Ensimmäiseen komennuskuntaan kuuluivat johtajina Juho Heiskanen ja Lauri Tiainen ja muut jäsenet olivat Arvid Kokko, Juho Komonen, Kalle Kuokkanen, Viljo Laakso, Einar Mäkinen ja Reino Vuolle.
Hänet määrättiin Etelä-Pohjanmaan suojeluskunta-alueen päälliköksi ja komennettiin joulukuussa muutamiksi päiviksi järjestämään Vaasan suojeluskuntaa ja sen koulutusta, jonka tuloksena syntyi ns. Heiskasen staabi. Heiskasen toimien seurauksena Etelä-Pohjanmaalla oli jo vuoden 1918 alkaessa 2 500–3 000 jääkäreiden peruskouluttamaa miestä. Tämä toimintavalmis suojeluskuntalaisista koottu iskujoukko antoi kenraali Mannerheimille etulyöntiaseman, jonka turvin valkoinen armeija sai keväällä aikaan nopean sotilaallisen ratkaisun Pohjanmaalla riisuttaessa punaisia ja venäläisiä aseista.
Hän toimi Vimpelin kurssien 2. komppanian päällikkönä 27. joulukuuta 1917 – 28. tammikuuta 1918 välisen ajan. Hän johti sisällissodan alkuvaiheiden Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntajoukkojen keskitystä Lapualle 27.–28. tammikuuta 1918 ja otti osaa venäläisten aseistariisuntaan Lapualla ja Seinäjoella. Seinäjoelta hänet lähetettiin Kristiinankaupunkiin apuretkikunnan johtajana ja valtausjoukkojen komentajana. Heiskanen toimi 2. helmikuuta – 5. helmikuuta 1918 välisen ajan Ruoveden–Vilppulan–Mäntän rintaman komentajana sekä 5. helmikuuta – 17. helmikuuta 1918 välisen ajan Vilppulan rintamalohkon komentajana.
Rintamalta Heiskanen määrättiin Vöyrin sotakoulun päälliköksi 18. helmikuuta 1918 ja siirtyi koululaisista muodostetun Vöyrin pataljoonan komentajana kohti Tamperetta, missä hänet alistettiin ensin eversti Hjalmarsonin osaston alaisuuteen tehtävänään eteneminen Vaskiveden–Kurun–Muroleen kautta Teiskoon. Myöhemmin hänen komentamansa pataljoona alistettiin eversti Wetzerin ryhmään ja majuri Malmbergin osastoon kuuluvana aina Tampereen kaupungin valtaukseen asti.
Tampereen valtauksen jälkeen hänet määrättiin 5. huhtikuuta 1918 itäarmeijan Pohjois-Savon rykmenttin komentajaksi ja johti sitä Viipurin ja Haminan valtauksissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Heiskanen toimi sisällissodan jälkeen edelleen Pohjois-Savon rykmentin ja myöhemmin siitä muodostetun Helsingin vartiopataljoonan komentajana. Pataljoonan komentajan tehtävistä hänet määrättiin 15. lokakuuta 1918 Sortavalan rajavartioryhmän 2. pataljoonan komentajaksi ja edelleen 2. huhtikuuta 1919 Pohjois-Savon rykmentin komentajan apulaiseksi ja talouspäälliköksi.
II Polkupyöräpataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 29. joulukuuta 1920 ja I Polkupyöräpataljoonan komentajaksi 20. huhtikuuta 1921 sekä Tampereen rykmentin komentajaksi 12. helmikuuta 1924. Jääkäriprikaatin komentajaksi hänet nimitettiin 15. kesäkuuta 1928, josta hänet siirrettiin 2. Divisioonan komentajaksi 1. tammikuuta 1934 ja 31. elokuuta 1934 alkaen 3. Divisioonan komentajaksi, missä tehtävässä olikin aina Ylimääräisiin harjoituksiin (YH) saakka. Hän hoiti myös 3. Divisioonan komentajan tehtäviä 21. elokuuta 1927 – 27. elokuuta 1928 välisen ajan ja Viipurin varuskunnan päällikkönä hän toimi 15. tammikuuta – 31. elokuuta 1934 välisen ajan.
Talvi- ja jatkosota

Heiskanen määrättiin Ylimääräisiin harjoituksiin 4. Armeijakunnan komentajaksi ja johdatti Armeijakunnan itse talvisodan taisteluihin. Välirauhan aikana hän toimi puolustusvoimain ylitarkastajan apulaisena toimien linnoitustöiden johtajana sotatoimialueella.
Jatkosodan syttyessä hänet komennettiin Viipurin komendantiksi ja toimi samalla Sotakoulutuksen ylitarkastajan erikoistehtävissä aina sodan päättymiseen saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Lapualle.
Luottamustoimet

Hän toimi Polkupyöräjoukkojen määrävahvuuskomitean jäsenenä vuonna 1923 ja Sotatalouden tarkastuslautakunnan jäsenenä sekä toimi Kalterijääkäriyhdistyksessä aktiivisesti.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 10. tammikuuta 1916  Zugführer 19. syyskuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 5. huhtikuuta 1918  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1922  Eversti 6. joulukuuta 1927  Kenraalimajuri 6. joulukuuta 1934 |     |  Suomen Valkoisen Ruusun Komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjotuksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Aselaiva S/S Equity
Heiskanen tutkii karttoja esikunta-
päällikkönsä everstiluutnantti Kinnusen kanssa.
Heinäratamo

| Heinäratamo |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Ratamot Plantago
Laji::  lanceolata
Kaksiosainen nimi
 Plantago lanceolata  L. 
Katso myös
   Heinäratamo Wikispeciesissä   Heinäratamo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Heinäratamo (Plantago lanceolata) on monivuotinen ruohokasvi ratamokasvien (Plantaginaceae) heimossa. Se on kuivahkoilla kulttuuribiotoopeilla kasvava ja laajalle levinnyt laji, jota tavataan Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa heinäratamon levinneisyys painottuu maan lounaisosaan. Sen vanha kasvionimi on ollut suikealehtinen ratamo. Kansankielisiä nimiä ovat olleet esimerkiksi kourulehti, nukenlehti ja rautalehti. Tieteellinen lajinimi lanceolata viittaa lehtien pitkänkapeaan muotoon.
Ulkonäkö ja koko

Heinäratamo kasvaa kymmenestä viiteenkymmeneen senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat pystykasvuiset, pitkät, lyhytruotiset ja kapean suikeat. Lehtilapa on enintään 20 senttimetriä pitkä ja 4,5 cm leveä. Se on laidoiltaan ehyt tai harvahampainen, tavallisesti harvaan karvainen. Lehtiruusukkeen keskeltä kohoaa pitkähkö, särmikäs ja myötäkarvainen vana, jonka päässä on kukinto. Vana on yleensä noin kaksi kertaa lehtien pituinen. Kukinto on hyvin tiheä, ulkomuodoltaan palleromaisesta lieriömäiseen vaihteleva tähkä. Kukan verhiö muodostuu 2,5–3 millimetrin pituisista, lyhytkarvaisista ja yhdiskasvuisista liuskoista. Teriöt ovat väriltään ruskehtavat ja pienet, niiden liuskat ovat 1,5–2,5 millimetriä pitkät ja terävähköt. Heteet ovat teriöistä ulospäin suuntautuvat, 3–5 mm pitkät, ja niiden ponnet ovat keltaiset. Suomessa heinäratamo kukkii kesä–elokuussa. Se on tuulipölytteinen. Hedelmänä on kota, joka on tavallisesti kaksisiemeninen. Heinäratamo muistuttaa jokseenkin soikkoratamoa (Plantago media), jolla on kumminkin matalakasvuiset ja leveämmät lehdet.
Levinneisyys

Heinäratamo on levinnyt koko Eurooppaan pohjoisinta Fennoskandiaa ja Venäjää lukuun ottamatta. Lajia tavataan monin paikoin myös Pohjois-Afrikassa, Aasian keskiosissa ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa se on Yhdysvaltain alueella laajalle levinnyt tulokaslaji, ja joissain USA:n osavaltioissa sitä pidetään vahingollisena rikkakasvina.
Levinneisyys > Esiintyminen Suomessa

Suomessa heinäratamoa on tavattu lähes koko maasta. Ahvenanmaalla se on hyvin yleinen ja Etelä-Suomessa paikoitellen yleinen, varsinkin Varsinais-Suomessa sekä Etelä-Karjalassa, mutta pohjoisempana maassa se on vain satunnaiskasvi. Yleisyydestään huolimatta heinäratamo ei ole Ahvenanmaallakaan alkuperäinen, vaan muinaistulokas. Eteläisimmässä Suomessa, lounaiskolkan runsaan esiintymäalueen ulkopuolella, heinäratamo on tiettävästi vanhan, ehkä jo rautakautisen asutuksen osoittajalaji. Sen sijaan Kaakkois-Suomen runsaammat esiintymät johtuvat uudemmasta levittäytymisestä, ja heinäratamo on siellä peräisin idästä Venäjän suunnalta. Etelä-Suomen pohjoispuolella heinäratamo kasvaa yksistään uustulokkaana.
Elinympäristö

Heinäratamo viihtyy parhaiten avoimilla ja kuivahkoilla kasvupaikoilla, kuten kedoilla, ahoilla, nummilla, pientareilla, nurmikoilla, radanvarsilla ja joutomailla. Ahvenanmaalla se suosii runsaskalkkisia kasvupaikkoja.
Käyttö

Heinäratamo on monen muun ratamolajin tapaan vanha lääkekasvi. Keski-Euroopassa sen tuoreita lehtiä tai niiden mehua on käytetty haavojen hoitoon, kurkunpään ja keuhkoputken vaivoihin ja astman hoitoon.
Heinäratamon tutkimus

Heinäratamo on täpläverkkoperhosen (Melitaea cinxia) paljon tutkittujen Ahvenanmaan populaatioiden tärkein ravintokasvi. Perhosen toukat elävät heinäratamon (tai tähkätädykkeen, Veronica spicata) lehdille rakentamassaan seittimäisessä pesässä. Heinäratamo on myös ratamonhaituhärmän (Podosphaera plantaginis) ainoa isäntäkasvi. Ratamonhaituhärmä on heinäratamon kannalta haitallinen patogeeni, joka näkyy harmaanvalkoisina laikkuina kasvin lehtien pinnalla.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Heinäratamon (Plantago lanceolata) levinneisyys Suomessa
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Heinäratamo (Plantago lanceolata)
Luontoportti: Heinäratamo (Plantago lanceolata)
Pohjolan kasvien pauloissa: Plantago lanceolata - heinäratamo
Den virtuella floran: Svartkämpar (Plantago lanceolata) (ruotsiksi)
ITIS: Plantago lanceolata (englanniksi)
Flora of Pakistan: Plantago lanceolata (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157408  Wikispecies: Plantago lanceolata  AoFP: 1830  APA: 2846  APDB: 115122  APNI: 78599  ATRF: Plantago_lanceolata  BioLib: 40983  Calflora: 6618  Cal-IPC: plantago-lanceolata  CoL: 4JLMM  Ecocrop: 1732  eFloraSA: Plantago_lanceolata  EoL: 579215  EPPO: PLALA  EUNIS: 177860  FloraBase: 7303  FoAO2: Plantago lanceolata  FoC: 200022048  FoIO: PLALAN  GBIF: 8208358  GRIN: 28787  iNaturalist: 53178  IPA: 6200  IPNI: 321285-2  IRMNG: 10591871  ISC: 41813  ITIS: 32874  MichiganFlora: 1965  NatureServe: 2.133397  NBN: NBNSYS0000004275  NCBI: 39414  NSWFlora: Plantago~lanceolata  NTFlora: 4189  NZOR: 684eeb53-ac4a-41ac-95a0-59c2559ad189  NZPCN: 3019  Observation.org: 7204  Open Tree of Life: 376074  PalDat: Plantago_lanceolata  Panarctic Flora: 800404  PfaF: Plantago lanceolata  PFI: 5121  Plant List: kew-2569834  PLANTS: PLLA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:321285-2  RHS: 13217  SANBI: 3482-11  Tropicos: 25200021  VASCAN: 7306  VicFlora: 99cf228a-b007-4cc8-9751-16a9b81b7902  WiO: narrow-leaved-plantain  WisFlora: 4519  WoI: 1198  WFO: wfo-0000486603  WoRMS: 993830  Laji.fi: MX.39679 
Heinäratamon kukinto
Kukkiva heinäratamo
Anja Marvia

Anja Marjatta Marvia (o.s. Rantala; 10. huhtikuuta 1926 Helsinki – 18. syyskuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen laulaja (sopraano) ja musiikkitoimittaja.
Anja Marvia opiskeli laulua ensin yksityisesti 1940-luvulla muun muassa Aune Antin johdolla, sitten Sibelius-Akatemiassa ja suoritti musiikinopettajantutkinnon vuonna 1950 sekä lauludiplomin vuonna 1951. Hän piti ensikonserttinsa vuonna 1947 ja esiintyi konsertti- ja solistitehtävissä sekä levytti laulumusiikkia.
Marvia suoritti Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1953, ja vuodesta 1955 hän toimi Yleisradiossa musiikkitoimittajana aina vuoteen 1980 saakka.
Anja Marvia oli vuosina 1956–1980 avioliitossa säveltäjä Einari Marvian kanssa.
Maskaroni

Maskaroneja Cadizissa Espanjassa.
Maskaroni on rakennustaiteessa renessanssin ja barokin koristeaihe, joka esittää kasviornamentiikan ympäröimää parrakasta ja yleensä groteskia miestä tai eläimen päätä.
Helsingin Orkesteriyhdistys

Helsingin Orkesteriyhdistys vuonna 1938.
Helsingin Orkesteriyhdistys (ruots. Helsingfors Orkesterförening) oli Helsingissä vuosina 1921–1955 toiminut harrastajamuusikoiden sinfoniaorkesteri, joka esiintyi säännöllisesti vuosittain. Orkesteria johtivat Nikolai van der Pals 1921–1941 ja Josef Rauttenbacher 1945–1955.
Helsingin Kauppiaat

Helsingin Kauppiaat Oy (HK) oli liikemies, kauppaneuvos Erkki Salonojan vuonna 1949 perustama lihateollisuusyritys, josta kasvoi 1960- ja 1970-luvulla Pohjoismaiden suurin makkaranvalmistaja. Yksityisyrityksenä aloittanut HK siirtyi vuonna 1975 osaksi tuottajien osuustoiminnallista lihateollisuutta. Toiminta itsenäisenä osakeyhtiönä päättyi vuonna 1986. Helsingin Kauppiaiden liiketoimintaa ja perinteitä osaltaan jatkaa nykyinen pörssiyhtiö HKScan Oyj.
Historiaa

Alkuvuosinaan Helsingin Kauppiaat oli välitysliike. Se välitti lihaa, lihavalmisteita ja vihanneksia Helsingin seudulla. Oma makkaranvalmistus alkoi vuonna 1955 Salossa ja siirrettiin sieltä vuonna 1958 Helsingin Sörnäisiin. Yhtiön tunnetuin yksittäinen tuote, HK Sininen Lenkki, tuotiin markkinoille vuonna 1963.
Omistusjärjestelyjä

Kehittämismahdollisuuksien turvaamiseksi Salonoja laajensi yhtiön omistuspohjaa. Keskusliike Kesko Oy osti puolet HK:n osakkeista kahdessa osassa vuosina 1959 ja 1960. HK sai samalla tehokkaan valtakunnallisen jakelukanavan lihajalosteilleen ja välittämälleen lihalle.
Vähittäiskaupan rakennemuutoksessa 1970-luvulla Kesko karsi teollisuuttaan ja keskittyi olemaan kauppaliike. Osana tätä Kesko ja Salonoja myivät 24. helmikuuta 1975 Helsingin Kauppiaat Oy:n osuusteurastamoiden keskusliikkeelle Tuottajain Lihakeskuskunnalle (TLK). Kauppahinta oli noin 200 miljoonaa markkaa, mikä oli tiettävästi korkein siihen mennessä maksettu hinta elintarvikealan yrityksestä Suomessa. HK työllisti tuolloin 715 henkeä.
Helsingin Kauppiaat Oy jatkoi TLK:n omistuksessa tytäryhtiönä niin kauan, että se syksyllä 1986 fuusioitiin keskusliikkeeseen ja muuttui osaksi TLK:n teollisuuden toimialaa. Päätuotantolaitos sijaitsi Helsingin Sörnäisissä, vuodesta 1991 lähtien Vantaan Pakkalassa. Vuosina 1987–2004 valmistusta oli lisäksi Riihimäellä.
Uusi Helsingin Kauppiaat 1991–1994

Tuottajien liha-alan suurjärjestelyssä vuonna 1991 keskusliike TLK purettiin yhtiöittämällä se Helsingin Kauppiaat Oy:ksi. Kysymyksessä oli juridisesti eri yhtiö kuin Erkki Salonojan vuonna 1949 perustama. Järjestelyssä uusi Helsingin Kauppiaat Oy ja HK-tuotemerkki siirtyivät Lounais-Suomen Osuusteurastamon omistukseen.
Uuden Helsingin Kauppiaiden tuotanto-osastot yhdistettiin vuonna 1993 LSO:n omaan teollisuuteen LSO Food Oy:hyn (nykyinen HKScan Oyj). HK:n palveluksessa oli yhdistymisen aikaan noin 1 200 henkilöä ja LSO Foodin noin 2 300.
Tuotanto-osastojen siirron jälkeen Helsingin Kauppiaat Oy toimi pelkästään HK-merkkisten tuotteiden markkinointiyhtiönä, kunnes markkinointikin siirrettiin emoyhtiöön vuoden 1995 alussa. Henkilöstöä oli tuolloin noin 180.
Toimitusjohtajat: Erkki Salonoja vuosina 1949–1975, Jaakko Hjelm vuosina 1976–1986 ja Ilari Soila vuosina 1991–1994.
Aiheesta muualla

Helsingin Kauppiaat: yrityksen historiaa (Pörssitieto)
Héloïse

Abélard ja Héloïse, 1300-luvun kuvaus
1800-luvun näkemys Héloïsesta
Héloïse tunnettu myös nimillä Héloïse d'Argenteuil ja Héloïse du Paraclet (1090? /1100?– 16. toukokuuta  1162) oli keskiajan ranskalainen benediktiininunna ja abbedissa. Hänet muistetaan kuuluisasta romanssistaan Pierre Abélardin kanssa. Pariskunnan elämästä ja siihen liittyneestä tragediasta tiedetään paljon säilyneen kirjeenvaihdon ja Abélardin muistelmateoksen ansiosta.
Héloïse keräsi 42 teologista kysymystä Problemata Heloissae -kokoelmaansa, jonka hän osoitti Abélardille.
Elämänvaiheita

Héloïse oli noin kaksikymmenvuotias nuori nainen, joka asui setänsä, kaniikki Fulbertin luona. Setä halusi antaa Héloïselle parhaan mahdollisen kasvatuksen ja tuki häntä myös opintiellä. Héloïse oli opiskellut kielioppia, retoriikkaa, aritmetiikkaa, musiikkia ja astronomiaa. Kaniikki pyysi tuolloin jo kuuluisan, noin nelikymmenvuotiaan, Pierre Abélardin luokseen asumaan ja tämä voisi samalla antaa Héloïselle kotiopetusta. Keskiajalta lähtien on arveltu, että kaniikki olisi oikeasti ollut Héloïsen biologinen isä.
Muistelmateoksessaan Abélard kirjoitti, että opiskelu muuttui pian ihastumiseksi ja ihastuminen rakkaudeksi. Pian heidän suhteensa oli koko Pariisin juoruilun aihe ja myös kaniikki Fulbert sai siitä tietää. Abélard joutui etsimään itselleen uuden asunnon. Pian tämän jälkeen Héloïse ilmoitti Abélardille odottavansa heidän yhteistä lastaan.
Abélard tarjoutui menemään Héloïsen kanssa naimisiin. Tosin salaa, sillä julkinen vihkiminen pilaisi Abélardin kirkollisen uran. Héloïse kuitenkin epäröi, hän ei halunnut mahdollisesti kaikkien tietoon tulevan avioliiton pilaavan rakkaansa uraa. Hän yritti vedota Abélardiin, että hiljaisessa pohdintojen ja kirjojen täyttämässä maailmassa elänyt mies ei voisi sietää lasten itkua eikä palvelusväen lörpöttelyä. Lisäksi Héloïse pelkäsi syystäkin setänsä kostoa. Häät kuitenkin pidettiin Fulbertin ja läheisten ystävien läsnäollessa.
Pariskunta pelkäsi Fulbertin raivoa ja Abélard vei Héloïsen turvaan luostariin. Nyt Fulbert raivosi, että Héloïse on hylätty ja häväisty. Fulbert palkkasi miehiä, jotka kuohitsivat Abélardin.
Tapaus oli valtava skandaali. Kuohitseminen oli varattu rangaistuksena vain raiskaajille eikä Abélard ollut raiskaaja. Fulbertilla ei ollut oikeutta yksityiseen kostoon, tuomiovalta oli hallitsijalla. Miehet jäivät kiinni, heidät sokaistiin ja kuohittiin ja Fulbert teon teettäjänä hirtettiin. Abélard vetäytyi luostariin, ja sääntöjen mukaan naimisissa oleva mies pääsi luostariin vain jos vaimo ryhtyi nunnaksi.
Héloïse kohosi luostariurallaan abbedissaksi. Hänestä tuli yhteisössään yleisesti arvostettu henkilö, jota kaikki kuuntelivat piispasta kerjäläiseen. Héloïsen ja Abélardin poika, Astralabe, lähti säilyneiden niukkojen dokumenttien mukaan kirkolliselle uralle ja oli todennäköisesti kaniikkina Nantesissa.
Kirjeenvaihto

Kun Héloïse sai käsiinsä Abélardin elämäkerrallisen teoksen, Onnettomuuksieni historian hän luki sen ja päätti aloittaa Abélardin kanssa kirjeenvaihdon. Kirjeenvaihto on säilynyt nykypäiviin saakka.
Kirjeissään Abélardille Héloïse kysyy, että miksi hänellä on tunne, että Abélard on hänet hylännyt. Hänen rakkautensa ei ollut kymmenessä vuodessa kadonnut. Hän jatkaa, että ei koskaan halunnut Abélardin omaisuutta eikä morsiuslahjoja, hän halusi vain Abélardin omana itsenään. Edelleen hän ihmettelee, että miksi ei ole saanut Abélardilta mitään kirjettä eikä viestiä. Oliko niin, että Abélardia ei ajanutkaan eteenpäin hellyys vaan pelkkä himo?
Abélardin on kovin vaikeaa löytää vastausta rakastetulleen. Lopulta hän väittää, että Héloïse on aivan liian älykäs tarvitakseen mitään lohdutusta tai rohkaisua. Lisäksi hän kehottaa nunnia rukoilemaan Héloïsen puolesta. Abélardin vastaus oli Héloïselle tyrmistys.
Héloïse päätti vastata Abélardille. Vastauksessaan hän kertoo kuinka yhä edelleen kaipasi heidän yhteistä onneaan. Minne ikinä kääntyikin, Héloïse näki sen yhä edessään. Tähän Abélard ei osannut vastata millään muulla kuin ankaralla nuhdesaarnalla. Héloïsen tulisi itkeä Kristuksen, eikä viettelijänsä perään.
Nyt Héloïse viimeistään huomasi, että on turha muistuttaa Abélardia menneestä onnesta. Hän käskee kynäänsä olemaan kirjoittamatta mitä hänellä on sydämellään. Kirjeenvaihto jatkui, mutta siinä käsiteltiin lähes pelkästään luostarielämään liittyviä asioita. Abélard kutsuu nyt Héloïsea sisareksi pyhässä kutsumuksessa.