stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Roman Sentšin

Roman Valerjevitš Sentšin (ven. Роман Валерьевич Сенчин, s. 1971 Kyzyl, Neuvostoliitto) on venäläinen kirjailija. Hän kirjoittaa nykyvenäläistä elämää dokumentoivaa proosaa.
Sentšinin tuotannon tunnetuimpia teoksia on 2009 ilmestynyt Jeltyševit, erään perheen rappio, joka on hänen läpimurtoteoksensa. Se on ollut useita kertoja kirjallisuuspalkintoehdokkaana. Hän on julkaissut myös novellikokoelmia. Hän on Literary Russia -nimisen kirjallisen sanomalehden toimittaja.
Sentšin on tunnetuin 2000-luvun venäläisen kirjallisuuden "uusista realisteista", ja häntä on sanottu myös "uudeksi maaseutuprosaistiksi", sillä hän on kuvannut teoksissaan elämää Siperian syrjäisissä provinssikaupungeissa. Myöhemmissä teoksissaan hän käsittelee myös kaupunkiaiheita. Teoksensa Pato Sentšin omistaa Valentin Rasputinille, joka on myös teoksessa henkilöhahmona. Anni Lappela arvioi Idäntutkimus-lehdessä, että teoksen runsas henkilöhahmojen määrä on yksi syy juonenkehittelyn ongelmiin. Sentšin sivuaa teoksessa Siperian ekologisia ongelmia, kuten jossain määrin jo aiemmissa teoksissaankin. Lappela arvioi kirjan myönteisesti: "[S]ekä venäläisessä nykyproosassa että Sentšinin omassa tuotannossa romaani erottuu edukseen."
Suomennetut teokset

Jeltyševit, erään perheen rappio (Eltyševy), suomentanut Kirsti Era. Helsinki: Into 2015 ISBN 978-952-264-470-1
Pato (Zona zatoplenij), suomentanut Kirsti Era. Helsinki: Rosebud 2019 ISBN 978-952-7313-11-4
Jääpalloa. Suomentanut Martti Anhava. Novelli teoksessa Toisaalta, kaikkea voi sattua : venäläisiä novelleja, Helsinki: WSOY 2015 ISBN 978-951-0-41479-8
Kirjallisuutta

Kenen aika? : esseitä venäläisestä nykykirjallisuudesta, toim. Tomi Huttunen ja Tintti Klapuri. Avain 2012 ISBN 978-951-692-876-3
Tintti Klapuri ja Anni Lappela: "2000-luvun venäläinen uusi realismi", Julkaisussa: Avain (2015) : 1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Richard Sennett

| Richard Sennett |
| --- | --- |
 Richard Sennett vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1943 Chicago, Yhdysvallat (ikä 82)
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  sosiologia
Palkinnot:  Hegel-palkinto (2006)
Aiheesta muualla
www.richardsennett.com
Richard Sennett (s. 1. tammikuuta 1943, Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen sosiologi. Hän toimii sosiologian professorina London School of Economicsissa ja Massachusetts Institute of Technologyssa.
Sennett tunnetaan tutkimuksista, jotka koskevat sosiaalisia siteitä kaupungeissa ja urbaanin elämän vaikutuksia yksilöön nykymaailmassa.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 2001. Vuonna 2006 hänelle myönnettiin Hegel-palkinto Stuttgartissa.
Sennett on naimisissa sosiologi-taloustieteilijä Saskia Sassenin kanssa.
Teoksia

How I write: Sociology as Literature (Rhema-Verlag, 2009) ISBN 978-3-930454-93-8 (http://www.rhema-verlag.de/books/ghv_txt/sennett.html)
The Craftsman (Yale University Press, 2008)
Uuden kapitalismin kulttuuri (Vastapaino, 2007) ISBN 978-951-768-200-8 (The Culture of the New Capitalism, 2006)
Kunnioitus eriarvoisuuden maailmassa (Vastapaino, 2004) ISBN 951-768-143-7 (Respect in a World of Inequality, 2003)
Työn uusi järjestys: miten uusi kapitalismi kuluttaa ihmisen luonnetta (Vastapaino, 2002) ISBN 951-768-100-3 (nid.) (The Corrosion of Character, The Personal Consequences Of Work In the New Capitalism, 1998)
Flesh and Stone: The Body And The City In Western Civilisation, Norton (1994)
The Conscience of the Eye: The design and social life of cities, Faber and Faber (1991)
Authority (1980)
The Fall of Public Man, Knopf (1977)
The Hidden Injuries of Class, with Jonathan Cobb, Knopf (1972)
The Uses of Disorder: Personal Identity & City Life  (1970)
Families Against the City: Middle Class Homes of Industrial Chicago, 1872-1890, Harvard (1970)
Classic Essays On The Culture Of Cities, editor (1969)
Nineteenth Century Cities: Essays In The New Urban History, coauthor, Yale (1969)
Teoksia > Fiktio

Palais-Royal (1986)
An Evening of Brahms (1984)
The Frog Who Dared to Croak (1982)
Aiheesta muualla

Richard Sennettin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
LSE faculty profile
NYU faculty profile
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Serisiini

Serisiini eli silkkiliima (kreik. serikos, silkki) on mulperiperhosen (silkkiperhosen) toukan liimarauhasesta erittyvä valkuaisaine, joka ympäröi luonnonsilkin kahta fibroiinisäiettä liimaten ne toisiinsa. Se on kova, kiilloton ja kellertävä aine, joka poistetaan silkkiä puhdistettaessa lämpimällä saippualiuoksella. Serisiini poistetaan tavallisesti vasta valmiista silkkilangasta tai -kankaasta, koska se suojaa kuituja käsittelyn aikana. Silkkiä, josta serisiiniä ei ole poistettu, nimitetään raakasilkiksi. Sen painosta on serisiiniä 25–30 prosenttia.
Schutzstaffel

| Schutzstaffel |
| --- | --- |
 SS:n symboli, kaksi sig-riimua
Toiminnassa:  1925–1945
Valtio:   Saksa
Koko:  38 divisioonaa (1945)
Motto:  Meine Ehre heißt Treue (suom. Uskollisuus on kunniani)
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Julius Schreck (1925–1926) Joseph Berchtold (1926–1927) Erhard Heiden (1927–1929) Heinrich Himmler (1929–1945) Karl Hanke (1945)
Schutzstaffel (suom. Suojajoukot) eli SS oli alun perin natsi-Saksan kansallissosialistisen puolueen puolisotilaallinen yksikkö, myöhemmin puolueen alainen sotilaallinen organisaatio. SS perustettiin Adolf Hitlerin henkivartiokaartiksi, mutta se laajeni myöhemmin huomattavasti.
Suojajoukon käsite liittyi alun perin vain sotilaslentokenttiä suojanneeseen ilmavoimien omaan maavoimajoukkoon, mutta Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen vaikutuksesta suojajoukko on rajautunut monessa tapauksessa vain toiseen historialliseen käyttöönsä kansallissosialistisessa Saksan valtakunnassa.
SS oli avainroolissa holokaustina tunnetussa kansanmurhassa: SS-valtakunnanjohtaja (Reichsführer-SS) Heinrich Himmler oli lopullisen ratkaisun pääarkkitehti ja SS-joukot toimivat kansanmurhan toimeenpanijoina eri tehtävissä. SS:n Einsatzgruppe-komennuskunnat murhasivat yli miljoona siviiliä ja SS-Totenkopfverbände hallinnoi keskitys- ja tuhoamisleirejä, joissa surmattiin miljoonia juutalaisia, puolalaisia, romaneja, venäläisiä ja homoseksuaaleja.
Natsihallinnon propagandassa SS-joukot esitettiin erityisen kurinalaisina eliittisotilaina ja joukkojen motto oli ”Uskollisuus on kunniani” (Meine Ehre heißt Treue). Toisessa maailmansodassa SS:n rintamajoukot, Waffen-SS, sotivat Wehrmachtin rinnalla. Monet Waffen-SS-yksiköistä olivat eliittiyksiköitä, jotka saivat parhaan ja uusimman aseistuksen. Waffen-SS värväsi myös ulkomaalaisia vapaaehtoisia. Esimerkiksi Suomesta lähti noin 1 200 miestä palvelemaan Waffen-SS-joukoissa.
Historia

SS muodostettiin SA:n riveistä kesällä 1925 Adolf Hitlerin henkivartiokaartiksi. Järjestö aloitti varsinaisen kehittymisensä Hitlerin nimitettyä sen johtoon Heinrich Himmlerin vuonna 1929. Joukon vahvuus oli tuolloin 280 miestä. Marraskuussa 1930 SS itsenäistyi SA:n alaisuudesta: sen palveluksessa oli tuolloin 400 miestä. Vuoden 1931 elokuussa muodostettiin Sicherheitsdienst Reinhard Heydrichin alaisuuteen: joulukuussa näki päivänvalon Rotu- ja uudelleenasutusyksikkö Richard Walther Darrén alaisuudessa.
Historia > Himmler organisaation johtoon

Vuoden 1933 maaliskuussa Himmleristä tuli Münchenin poliisipäällikkö. Samaan aikaan asetettiin Leibstandarte Adolf Hitler Sepp Dietrichin alaisuuteen. Se muodosti aseistetun SS-VT:n (Verfügunstruppe) ytimen. Vielä saman vuoden maaliskuussa avattiin Dachaun keskitysleiri. Poliittinen poliisi valikoi vangit leireille turvasäilöön määräämättömäksi ajaksi.
Huhtikuussa Himmleristä tuli Baijerin poliittisen poliisin komentaja ja Preussin Gestapon tarkastaja. Heydrich sai johdettavakseen koko Gestapon. Kesäkuussa SS:stä tehtiin natsipuolueen tiedustelupalvelu ja SS surmasi SA:n ydinhenkilöt pitkien puukkojen yössä. Seuraavassa kuussa SS muodollisestikin irtautui SA:sta.
Vuonna 1934 perustettiin SS-Junkerschule Bad Tölz. Se oli SS:n ylläpitämä upseerikoulu, joka toimi Bad Tölzissä Baijerissa. Opetussuunnitelman tarkoitus oli kouluttaa upseerioppilaista kansallissosialistisen maailmankatsomuksen omaksuneita poliittisia sotilaita.
Helmikuussa 1936 Gestapo sai valtakunnallisen statuksen. Maaliskuussa muodostettiin leirinvartijajoukko Totenkopfverbände 3 000 miehen vahvuisena. Kesäkuussa Himmleristä tehtiin Saksan kaikkien poliisivoimien pää.
Historia > Sota-aika

Toisen maailmansodan sytyttyä syyskuussa 1939 SS-VT:n vahvuus kohotettiin 8 000:sta 9 000:een. Pääkallojoukkojen jäsenmäärä oli tuolloin 6 500. Heydrichin alaisuuteen muodostettiin poliisi- ja turvallisuusorganisaatiot kokoava Valtakunnan pääturvallisuusvirasto RSHA. Lokakuussa 1939 luotiin SS-divisioonat Das Reich ja Totenkopf. Himmleristä tehtiin saksalaisuuden vahvistamisesta vastuullinen valtakunnankomissaari.
Himmler muodosti kasvaneesta SS:stä järjestön sotilaallisen siiven Waffen-SS:n tammikuussa 1940. Sen vahvuus nousi kesän 1940 100 000 miehestä 150 000:een saman vuoden loppuun mennessä. Hyökkäyksen Neuvostoliittoon alettua kesäkuussa 1941 neljä Einsatzgruppen-tuhontaryhmää seurasi eteneviä joukkoja surmaten siviiliväestöstä löytämänsä juutalaiset ja kommunistit sekä saksalaisjoukkoja vastaan taistelevat neuvostopartisaanit. Joulukuussa 1941 Waffen-SS:n vahvuus oli jo 230 000 miestä.
Vuoden 1942 helmikuussa WVHA perustettiin pyörittämään SS:n liiketoimintaa. Jo seuraavassa kuussa kaikki keskitysleirit asetettiin sen alaisuuteen. Kesäkuussa Heydrich murhattiin. Elokuussa 1943 Himmler nimitettiin sisäministeriksi.
Kesäkuussa 1944 Waffen-SS:n vahvuus oli noussut 594 000 mieheen. Yleisen SS:n palveluksessa oli 200 000 ja Totenkopfverbände-pääkallojoukkojen riveissä 24 000 henkeä. Seuraavassa kuussa valtakunnan reservijoukkojen (Ersatzarmee) päällikkyys uskottiin Himmlerille. Lokakuussa 1944 Waffen-SS oli lukumääräisesti vahvimmillaan: 910 000 sotilasta jaettuna 38 divisioonaan.
Tuomioistuimessa kurinpidollisista syistä tuomittuja SS-miehiä varten oli perustettu rangaistusleiri Dachaun keskitysleirin yhteyteen.
Historia > Sodan jälkeen

Sodan jälkeen SS:ään kuuluminen tiesi vaikeuksia: monissa maissa miehille julistettiin pitkiä vankeustuomioita, osin jopa kuolemantuomioita. Sodanjälkeinen Nürnbergin tuomioistuin julisti SS:n rikolliseksi organisaatioksi.
Historia > Sodan jälkeen > Tuomiot

Neuvostohallitus lähetti virolaisista 50–60 000 SS-miehestä suurimman osan vankileireille Siperiaan, jossa osa heistä kuoli. Belgialaisista 43 000 miehestä rintamapalvelussa olleet saivat 4–5 vuoden vankeustuomiot. Alankomaissa annettiin 47 000 tuomiota, yleensä 4–8 vuoden vankeusrangaistuksia, sekä 154 kuolemantuomiota, joista 42 pantiin täytäntöön. Norjalaiset vapaaehtoiset, noin 6 000 miestä, saivat 7–8 vuotta vankeutta, tanskalaiset rivimiehet kaksi vuotta ja upseerit viisi vuotta. Ruotsissa SS-miehet vapautettiin syytteistä, ja Suomessa heitä ei asetettu lainkaan syytteeseen. Sen sijaan muutamat Lapin sodan puhkeamisen jälkeen saksalaisten eli vihollisen puolella toimineet saivat maanpetostuomioita, esimerkiksi Lauri Törni.
Historia > Sodan jälkeen > Yhdysjärjestöt

Vuonna 1951 entiset saksalaiset SS-miehet perustivat keskinäisen avun yhdistyksen, HIAGin (Hilfsgemeinschaft auf Gegenseitigkeit ehemaliger Angehöriger der Waffen-SS). Yhdistys esimerkiksi tuki jäseniään ja heidän perheitään taloudellisesti, pyrki lisämään kuntoutusta sekä yritti muun muassa julkaisutoiminnalla parantaa mielikuvaa SS-miehistä. Saman tyyppinen yhdistys on Itävallassa toimiva ”Kameradschaft IV”.
Waffen-SS

Waffen-SS taisteli Wehrmachtin rinnalla ja oli organisaatioltaan sotilaallinen. Monet Waffen-SS:n divisioonat, kuten SS-Leibstandarte Adolf Hitler, Das Reich ja Wiking kuuluivat taisteluarvoltaan Saksan parhaisiin divisiooniin. Väkeä värvättiin myös miehitetyistä maista, liittolaisvalloista ja puolueettomista maista kuten Ruotsista sekä kanssasotijamaa Suomesta. Myös muslimeille oli tarkoitettu omia divisioonia, kuten Waffen-SS-vuoristodivisioona Handschar.
Waffen-SS > Suomalaiset SS:ssä

Suomalaiset vapaaehtoiset SS-miehet palvelivat 5. moottoroidussa SS-divisioona Wikingissä. Pääosa Wikingin suomalaisista oli sijoitettu divisioonan moottoroituihin jalkaväkirykmentteihin: Germaniaan, Nordlandiin ja Westlandiin. Suurin osa suomalaisista palveli Nordland-rykmentin suomalaispataljoonassa. Sotilaat värvättiin Suomesta vapaaehtoisina vuonna 1941. Kaikkiaan matkaan lähti 1 200 miestä. Vapaaehtoisille yritettiin muodostaa nimikkoyksikkö ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa koulutettujen suomalaisten, preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n mukaan, mutta tämä ei onnistunut. Suomalaisten SS-miesten tappiot olivat raskaat, mikä johtui kovista taistelupaikoista ja suurvalta-armeijalle tyypillisestä suhteellisesta välinpitämättömyydestä rivimiehen henkeä kohtaan. SS:llä oli lisäksi oma suoraviivainen taistelutyylinsä, jolla päästiin usein hyvään ja nopeaan lopputulokseen, mutta tämä näkyi myös suurina upseeri- ja miehistötappioina. Suomalaispataljoonan eteneminen ulottui Malgobekiin saakka, joka sijaitsee noin 100 kilometriä Groznyista länteen, silloisen Tšetšeenien ja inguušien autonomisen sosialistinen neuvostotasavallan alueella. Raskaat tappiot kärsinyt joukko palasi kotimaahansa vuonna 1943, jonka jälkeen sotilaat sijoitettiin Suomen armeijan eri yksiköihin.
Muita SS-organisaatioita

SS:llä oli rotututkimuksen ohessa palveluksessaan esimerkiksi Itä-Euroopan kielten ja kulttuurien asiantuntijoita sekä Britteinsaarten kelttikansojen tutkijoita, joiden avulla Saksan oli tarkoitus hyödyntää vähemmistökansallisuuksia Britannian ja Neuvostoliiton hajottamiseksi sisältä päin. Suureksi osaksi Saksan haltuun joutuneissa Ukrainassa ja Valko-Venäjällä tällä olikin jonkin verran merkitystä, vaikka saksalaisjoukkojen yleinen raakuus pitkälti söikin tavoitellun ”separatistisen” edun.
Kulttuuri ja rituaalit

Monipuolisuutensa ja totalitaarisen maan oloihin nähden yllättävän laajan sisäisen itsenäisyytensä johdosta SS:ää on verrattu muun muassa keskiaikaisiin ritarikuntiin. Heinrich Himmler pyrkikin luomaan SS:n ydinjoukosta jonkinlaisen ”mustan ritariston” omine linnoineen ja sormuksineen.
Pukeutuminen

Ennen vuotta 1932 SS käytti muuten samanlaista univormua kuin SA, mutta erottui mustalla solmiolla ja pääkallotunnuksella (Totenkopf) varustetulla päähineellä. Sittemmin se siirtyi käyttämään mustaa univormua ja myöhemmin sodan sytyttyä kenttävihreää.
SS-joukot kantoivat myös heille tarkoitettuja SS-sormuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Schutzstaffel Wikimedia Commonsissa
Kymmenettuhannet naiset halusivat synnyttää SS-miesten lapsia, rekisterissä oli myös suomalaisia naisia Yle.
| n k Schutzstaffelin (SS) organisaatiot |
| --- | --- | --- |
| SS:n haarat |  Allgemeine SS  Waffen-SS  Ahnenerbe SS  |  |
| Johtoporras |  Reichsführer-SS  SS- ja poliisijohto  Henkilökunta  |  |
| Päämajat |  Reichsführer-SS:n päämaja  SS-Hauptamt  SS Führungshauptamt  RSHA  Talous- ja hallinnonministeriö  Rotu- ja asutusministeriö  Etnisten saksalaisten keskusministeriö  Saksalaisten uudelleenasuttamisen valtakunnankomissaario  SS-oikeusistuin  SS-henkilökunnan ministeriö  Opetusministeriö  |  |
| Erikoisosastot |  SS-Totenkopfverbände  Einsatzgruppen  Reichssicherheitsdienst  SS-Begleitkommando des Führers  SD (tiedustelupalvelu)  Ahnenerbe  |  |
| Poliisiyksiköt |  OrPo (järjestyspoliisi)  KriPo (rikospoliisi)  Gestapo (salainen valtionpoliisi)  SiPo (turvallisuuspoliisi)  |  |
| Waffen-SS:n yksiköt |  Waffen-SS:n yksiköt  Luettelo Waffen-SS:n yksiköistä  SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler  |  |
| SS:n hallinnoima teollisuus |  Ostindustrie  Deutsche Wirtschaftsbetriebe  |  |
| Sekalaiset |  Deutsche Ausrüstungswerke  Das Schwarze Korps  Allachin posliini  Apollinaris  Mattoni  SS-arvot  Sudetenquell  |  |
Reichsführer-SS Heinrich Himmler
Hollanninkielinen värväysjuliste kehottaa taisteluun bolševismia vastaan Waffen-SS:n riveissä.
Totenkopf päähineessä
SS-sotilaan tunnuslaatta
Anu Seppälä

Anu Seppälä vuonna 1974 ”Mata Harina”. Kuvasiskot-studio.
Anu Seppälä (oik. Aino Vuori, ent. Seppälä-Tanttu, o.s. Keinänen; 10. helmikuuta 1939 Viipuri – 2. huhtikuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Upseeriperheeseen syntyneenä hän muutti lapsuudessaan usein paikkakunnalta toiselle.
Hän aloitti uransa kesätoimittajana Karjala-lehdessä 16-vuotiaana. Sen jälkeen Seppälä työskenteli toimittajana sanomalehdissä Itä-Häme, Päivän Sanomat ja Ilta-Sanomat. Aikakauslehdissä hän oli toimittajana Koti-Postissa; Elokuva-Aitan toimittajana hänen haastateltaviinsa kuului mm. Omar Sharif Tohtori Živagon kuvausten aikana Suomessa 1965. Me Naisissa hän oli toimitussihteerinä ja toimituspäällikkönä sekä vuoden 1973 jälkeen toimittajana naistenlehti Jaanassa. Hopeapeilin päätoimittaja Seppälä oli 1979.
Apu-lehdessä hän piti seurapiiripalstaa 1971 lähtien nimimerkillä "Mata Hari". Julkkishaastateltavia olivat mm. Roger Moore elokuvan 007 ja Kultainen ase kuvausten aikana 1973, Persian šaahitar Farah Diba tämän Suomen-vierailun aikana 1970, Lenita Airisto, Ursula Rainio sekä näyttelijät Sylvi Salonen ja Ella Eronen.
Helsingin Sanomien toimittajana Seppälä työskenteli 1980-luvun puolestavälistä lähtien ja jäi eläkkeelle vuonna 2004.
Teoksia

Käytös- ja tapatieto. Kirjoittaneet Anu Seppälä ja Anu Virkkunen; piirroskuvitus Pekka Vuori. WSOY 1977, 2. uus. painos 1978, 6. painos 1985.
Hyvän käytöksen kirja. Kirjoittaneet Anu Seppälä ja Anu Virkkunen. WSOY / Valitut Palat, Helsinki 1978.
Poloneesi: Romaani. WSOY 1978.
Belladonna: Romaani. WSOY 1981.
Mummiliiga. Gummerus 1982.
Villa Julia: Romaani. Gummerus 1983.
Elämäni hotellit. Kirjoittaneet Mauri Lindgrén ja Anu Seppälä. WSOY 1990. (hovimestarin muistelmat)
Isa Gripenberg: Aatelisnaisen tarina. Otava 1995.
Lallukka ja Lallukan lapset. Kirjoittaneet Jaakko Okker, Simo Kärävä ja Anu Seppälä. Ajatus, Helsinki 2002.
Jääkukkia keisarinnalle: Alma Pihlin uskomaton elämä. Ajatus, Helsinki 2003.
Elämän ruhtinattaria. Ajatus, Helsinki 2004.
Sisarukset Värmlannista: Maahanmuuttajat puolentoista vuosisadan takaa. Anu Seppälä, Helsinki 2012.
Toimitteita

Martta Laurikainen-Negrea: Elämä on muistoissa. Toimittanut Anu Seppälä. WSOY 1987.
Herbert Tillander: Torppa ja timantti: Tillanderin suvun kronikka. Toimittanut Anu Seppälä. Schildt, Helsinki 1990.
Andrei Sergejeff

Andrei Sergejeff on suomalainen tietokirjailija ja poliitikko. Sergejeff on toiminut vihreiden kaupunginvaltuutettuna Hämeenlinnassa vuodesta 2017. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri pääaineenaan arabian kielen ja islamin tutkimus. Sergejeffin teos Egyptin historia – Kleopatran ajasta arabikevääseen (Gaudeamus) oli ehdolla Tieto-Finlandian saajaksi vuonna 2019.
Teokset

Afganistanin historia: Silkkitietä kulttuurien risteykseen. Gaudeamus 2011. ISBN 978-952-495-219-4.
Maristo, Joonas & Sergejeff, Andrei (toim.): Aikamme monta islamia. Gaudeamus 2015. ISBN 9789524953719.
Egyptin historia: Kleopatran ajasta arabikevääseen. Gaudeamus 2019. ISBN 9789523450196.
Tukialus Sesta

Sesta ja mittausveneet luotsiaseman laiturissa Luhangassa
Tukialus Sesta on Merenkulkulaitoksen sisävesien mittauksen tukialus.
Sesta valmistui 1979 Rauma-Repolan Savonlinnan telakalla. Se rakennettiin 
tukialus Linssin apualukseksi ja toimimaan tarvittaessa erillisenä yksikkönä. Suunnittelun lähtökohtana oli myös, että alus voitaisiin siirtää tarvittaessa maantie- tai rautatiekuljetuksena vesistöstä toiseen. Tästä syystä alus on varsin pieni: 20 x 6 x 0,9 metriä.
Aluksessa ei ole omaa kuljetuskoneistoa, ainoastaan generaattori sähkön tuottoa varten, ja sitä hinataan merenmittausretkikunnan muilla aluksilla, mittausveneillä tai erillisellä hinaajalla. Sestan retkikuntaan kuuluu kaksi mittausvenettä. Lisäksi varustukseen kuuluu 16 metriä leveä työntöhara ja 200 metriä leveä vaijerihara suurempien alueiden tarkistusharaukseen.
Sestassa on keittiö ja majoitustilat 10 hengelle, piirustussali ja sauna. Aluksessa on myös biologinen vedenpuhdistamo.
Luettelo jääkäreistä C

Jääkärimerkki
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.
C

Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
C > Alfred Camis ent. Kamis

(14. elokuuta 1894 Vöyri – 24. syyskuuta 1957) oli suomalainen jääkärivääpeli ja liikemies. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Kamis ja Anna Brita Jåfs. Tämä kansakoulun ja Malmin osuuskauppaopiston vuosina 1919–1920 käynyt räätäli liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 25. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan esikuntavääpeliksi 4. jääkäripataljoonaan ja myöhemmin 3. jääkäriprikaatin esikuntaan. Sisällissodassa hän otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella. Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 31. toukokuuta Päämajaan ja 12. kesäkuuta edelleen 3. Divisioonan esikuntaan ja 26. kesäkuuta Helsingin jalkaväkirykmentin N:o 1:n 4. komppanian vääpeliksi. Suomen armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919. Armeijasta eronsa jälkeen hän toimi Vöyrin suojeluskunnan päällikkönä 23. helmikuuta – 5. lokakuuta 1919 ja suojeluskunnan harjoituspäällikkönä Helsingin pitäjän eteläisessä piirissä vuonna 1920. Korsnäsissä hän toimi osuuskaupan johtajana vuosina 1920–1922, Hänen kaupallinen uransa jatkui kauppiaana (vaatetusliike) Kristiinankaupungissa vuosina 1922–1932. Kapiastyönsä ohella hän toimi vuodesta 1928 alkaen elokuvateatterin hoitajana. Kristiinankaupungin Tiukan seurakunnan kamreerina hän toimi vuodet 1931–1942 ja Ab Ateean johtajana hän toimi vuodet 1936–1939. Talvisotaan hän osallistui Kristiinankaupungin kansanhuoltolaitoksen kanslianhoitajana ja vuonna 1940 jalkaväen koulutuskeskus 7:ssä komppanianvääpelinä. Jatkosodassa hän toimi Vaasan kansanhuoltolautakunnan piiritarkastajana. Sotien loputtua hän työskenteli Vaasan kansanhuoltolautakunnan kirjurina vuodet 1945–1949. Vuosina 1944–1957 hän oli Kauppapuisto Kino Oy:n palveluksessa. Hänet on haudattu Vaasaan. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918. Vääpeli 5. maaliskuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 1. luokka,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Talvisodan muistomitali,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Viljo Ilmari Cantell
C > Karl Volmar Cavonius

Karl Volmar Cavonius (17. joulukuuta 1895 Helsinki – 23. kesäkuuta 1968) oli suomalainen jääkäri ja mekaanikko. Hänen vanhempansa olivat maalari Karl Gustaf Kavonius ja Maria Kristina Granlund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Hilja Lillie Varttin kanssa. Tämä Helsinkiläinen mekaanikko liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. joulukuuta 1915, josta hänet laskettiin siviilitöihin 18. toukokuuta 1916, josta hän matkusti Yhdysvaltoihin. Hänet on haudattu Lake Worthiin Floridaan.