Rannikkopatteri 43 (Viro)
Sotilaallinen merkitys

Rannikkotykistöpatteri nro 43 kuului Muhun salmen tykistösulkujärjestelmään, joka suunniteltiin saarten ja salmien suojelemiseksi, ja joka ulottui Hiidenmaalta Sõrve säär -kynnään kärkeen. Ensimmäisiä rannikkopuolustuspattereita Kuurinkurkkusalmen suojeluun alettiin rakentaa vuoden 1912 jälkeen. Puolustuksen pääpaino oli merimiinoilla, joita ensimmäisen maailmansodan aikana laskettiin tähän Itämeren salmeen noin 10 000. Pattereita rakennettiin yhteensä seitsemän, niistä Viroon neljä, joista vain nro 43 oli varustettu 305 mm:n tykeillä. Latvian rannikolle salmen varrelle puolustuspattereita ei rakennettu, koska saksalaiset olivat vaivatta valloittaneet Liepājan sotasataman. Saksalaiset eivät kuitenkaan harkinneet läpimurtoa Kuurinkurkunsalmessa, koska miinaeste merellä ja Zerelin tykistöpatteri (nro 43) rannikolla pitkän kantaman ja 360 asteen poikittaiskulmansa ansiosta olivat yhdessä liian vahvaa puolustusta. Vaikka lokakuun taisteluissa yksi saksalaisten laukaisuista osui lähelle, vain 60 metrin päähän patterista ja vaikka sirpaleet osuivat siihen, se jatkoi toimintakykyisenä.
Joidenkin lähteiden mukaan tykkien 28 km:sesta kantamasta Kuurinmaan rannikkoon jäi vielä viisi kilometriä, jota käyttivät hyväksi saksalaiset sota-alukset vuonna 1917 murtautuessaan Riianlahteen. Toisaalta tämän äärimmäisen hinnakkaan tuonaikaisen tekniikkaihmeen tärkein saavutus oli vuonna 1917 alkupuoliskolla se, että pystyttiin estämään saksalaisten miinatroolareita poistamasta venäläisten Kuurinkurkkusalmeen asettamia miinaesteitä, mitä saattoi pitää ”varpusten ampumisena”. Hyötyä oli myös sen verran, että patterin ympäristö säilyi sodassa terveenä ja Säären kylän asukkaat pääsivät pian palaamaan koteihinsa.
Toisaalta joidenkin lähteiden mukaan tämä oli Väinämeren tykistösulkujärjestelmän ainoa panssaritorneissa olevilla epäsuoraa tulta ampuvilla tykeillä varustettu rannikkopatteri, jonka tulitusaluetta oli Kuurinkurkunsalmi eli alusten ainoa kulkuväylä Riianlahdelle. Vaikka tämä tykistöyksikkö oli alun perin ns. ”säästöversio”, koko kolmivuotiskauden 1914–1917 aikana saksalaisten sotalaivojen ei onnistunut asettua Itämerelle. Saksan keisarillinen laivasto yritti sota-aluksiensa tulella tuhota tai hiljentää tätä järeää rannikkopatteria kaksi vuorokautta so. 01.–02.10.1917, mutta panssaroitujen tornien tykit puolustivat lujasti sisäänkäyntiä Riianlahdelle pakottaen vihollisen alukset toistuvasti vetäytymään.
Yksien lähteiden mukaan lokakuussa 1917 Venäjällä alkanutta taloudellista ja poliittista kaaosta hyödyntäessä saksalaiset käynnistivät operaation Albionin. Silloin heidän jalkaväkirykmentti 131 iski Tagalahdelta etelään ja valloitti Sõrvenniemimaan. Itälänsisuuntaset rannikkopatterin 43 tykit eivät pystyneet vastustamaan Sõrvenniemella nopeasti eteneviä vihollisjoukkoja. Lokakuun 13. päivänä ilmoitettiin useista valtavista tulipaloista Zerelin (tai Tserelin) ympäristössä venäläisten vetäytyessä näiltä alueilta. Patterin miehistö evakuoitiin ja itse tukikohta räjäytettiin, kun vihollisen maihinnousujoukot olivat valloittaneet koko Saarenmaan ja lopulta saapuneet tykkiasemien välittömään läheisyyteen. Joidenkin mukaan silloin venäläinen taistelualus Graždanin määrättiin tuhoamaan Tserelin patteri, jotta se ei joutuisi vihollisen käsiin. Taas joidenkin mukaan saksalaisten taistelulaivojen tulen kohteeksi jouduttua henkilökunta jätti patterin ja paikanpäälle jäi 20 sotilasta komentajineen, joiden oli määrä räjäyttää asema ja aseet. Mutta yritykset räjäyttää 12 tuuman tykkejä osoittautuivat turhiksi. Saksalaiset vangitsivat ryhmän ja sen komentajan, mutta vapauttivat heidät vuonna 1919. Joidenkin lähteiden kertomana rannikkopatterin 43 kohtalo liittyy traagisten olosuhteiden ketjuun, jolloin tiedon puutteesta kenen käsissä patteri oli, Venäjän komento lähetti taistelulaivan Graždanin ampumaan ja tuhoamaan tukikohdan. Lokakuuta 15. päivänä 1917 Saarenmaan vahvin rannikkotykistöpatteri lankesi saksalaisten käsiin.