stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Louhi (lehti)

| Louhi |
| --- | --- |
 Louhi oli 1890-luvun alussa pieni viisipalstainen ja nelisivuinen lehti.
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Teuvo Pakkala, Sanomalehti Louhen Oy, B. B. Bergdahl
ISSN:  ISSN 1458-2333
Levikki:  5 500 (1905)
Perustettu:  1890
Lakkautettu:  1906
Päätoimittaja:  Teuvo Pakkala, Erkki Tammelin, Gustaf Kivistö
Sitoutuneisuus:  nuorsuomalainen
Kotikunta:  Oulu
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  3 kertaa viikossa
Kieli:  suomi
Louhi oli Oulussa vuosina 1890–1906 ilmestynyt nuorsuomalainen sanomalehti.
Lehden perustamisen taustalla oli tyytymättömyys K. F. Kivekkään radikaaliin suomenmieliseen Kaikuun ja ruotsinmielisten rahoittamaan Oulun Ilmoituslehteen sekä maltillisen Oulun Lehden lakkaaminen vuonna 1887. Teuvo Pakkalan ja Juho Siiran perustama Louhi alkoi ilmestyä säännöllisesti vuoden 1891 alussa Heickellin ja Sareliuksen kirjapainosta. Samana vuonna perustettu Sanomalehti Louhen Oy muutti painatuksen B. B. Berghdalin kirjapainoon, ja vuonna 1895 tästä tuli myös lehden omistaja.
Louhen poliittinen linja oli nuorsuomalainen ja se seurasi pääosin Päivälehden ohjelmaa. Uskonnollisissa kysymyksissä lehti oli kuitenkin pidättyvämpi. Louhen palstoilla vaadittiin kansan oikeuksien laajentamista ja äänioikeusrajoitusten poistamista, ja se kiinnitti huomiota myös työväenkysymykseen ja raittiusasiaan. Aikansa tapaan lehdessä julkaistiin runsaasti kaunokirjallista aineistoa. Sortovuosina Louhi julistautui perustuslailliseksi, mutta se ei kuulunut hallituksen kiivaimpien arvostelijoiden joukkoon. Vuonna 1904 se sai kuitenkin kuukauden mittaisen lakkautustuomion keisarillisen manifestin sijoittamisesta väärään paikkaan.
Kolmesti viikossa ilmestyneen Louhen päätoimittajina työskentelivät Teuvo Pakkala (1890–1891), Erkki Tammelin (1892–1894) ja Gustaf Kivistö (Stenvik, 1894–1906). Sen levikki kohosi 2 000:sta vuonna 1893 5 500 kappaleeseen vuonna 1905. Lehdellä oli Oulussa useita kilpailijoita, joista vuonna 1899 perustettu kuusipäiväinen Kaleva oli myös nuorsuomalainen. Berghdal myi vuonna 1906 kirjapainonsa maalaisliittolaisille, jotka lopettivat Louhen oman Liitto-lehtensä tieltä. Myös osa toimittajista siirtyi uuden lehden palvelukseen.
Aiheesta muualla

Louhi digitoituna Kansalliskirjastossa
Long Islandin taistelu

Long Islandin taistelu käytiin Yhdysvaltain vapaussodassa 27. elokuuta 1776. Taistelu oli ensimmäinen Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoituksen jälkeen ja koko sodan suurin.
Taistelun tuloksena amerikkalaiset vetäytyivät Long Islandilta ja brittijoukot pääsivät hyökkäämään New Yorkiin.
Taustaa

Vetäydyttyään Bostonista 17. maaliskuuta 1776 Britannian kuninkaallinen laivasto vetäytyi Nova Scotiaan. Kenraaliluutnantti George Washington ennakoi brittien hyökkäävän seuraavaksi New Yorkin kaupunkiin. Hän asetti 19 000 sotilasta asemiin Long Islandille ja Manhattanille, joissa linnoituksia myös vahvistettiin..
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus oli hyväksytty siirtokuntien kongressissa 4. heinäkuuta 1776 Philadelphiassa. Samoin heinäkuussa britit olivat perustaneet toimintansa päämajan Staten Islandille..
Brittien ylipäällikkö kenraaliluutnantti William Howe sekä operatiivisesta johtamisesta vastanneet kenraalimajurit Charles Cornwallis ja Henry Clinton johtivat alun perin 4 000 sotilaan armeijaa, jota vahvistettiin seitsemän viikon aikana tuomalla amiraali Richard Howen johtamilla yli 20 000 sotilaalla.
Taistelu

Washington sai ilmoituksen brittien aikeista ylittää Brooklynin ja Staten Islandin välinen kapea salmi 22. elokuuta 1776. Puolet Washingtonin armeijasta puolusti Long Islandia kenraalimajuri Israel Putnamin johdolla ja loput Manhattania. Clintonin johdattamana brittijoukot onnistuivat 27. elokuuta yllättämään Putnamin joukkojen vasemman sivustan. Amerikkalaisten puolustus romahti nopeasti. Muut brittien kolonnat yhtyivät hyökkäykseen ja saivat huonosti koulutetut vapaaehtoisjoukot vetäytymään. Vain taaimmaisessa puolustuslinjassa olleet marylandiläiset joukot pelastuivat brittien hyökkäyksiltä ja välttyivät vangitsemiselta.
Brittien suureksi yllätykseksi amerikkalaiset evakuoivat joukkonsa 30. elokuuta 1776 Long Islandilta yön pimeyden ja aamulla nousseen sankan sumun turvin. Tappiosta huolimatta yli 9 000 sotilaan menestynyt pelastaminen sotavankeudelta toi Washingtonille ylistystä rintaman molemmin puolin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Thrilling Incidents: The Battle of Long Island (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of Long Island
Taistelun kartta, vuodelta 1884.
Käännös suomeksi
Joosef

| Joosef, Josef |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Joosef: 19. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  Josef: 19. maaliskuuta
– ortodoksinen:  Joosef: 27. joulukuuta
Muunnelmia:  Jooseppi, Juuso, Joose
Vastineita eri kielissä:  Josef, José, Joe, Giuseppe, Iosif
Nimen alkuperä:  heprean jasaf-verbi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Joosef on miehen etunimi.
Joosef tulee hepreankielisestä sanasta jasaf, joka merkitsee 'Jumala lisää' tai 'Jumala antaa lisää (lapsia)'. Nimi on tullut tunnetuksi Raamatusta, jossa mainitaan useita tämän nimisiä henkilöitä. Joosef on nimen suomalainen muoto, useissa muissa maissa se esiintyy muodossa Josef tai Joseph.
Suomen almanakassa nimi on esiintynyt erilaisissa kirjoitusasuissa (Josephus, Joseph, Josef) sekä 19. maaliskuuta että 22. joulukuuta vuosina 1708–1888. Vuodesta 1890 Joosefin korvasi rinnakkaisnimi Jooseppi. Nimi palautettiin almanakkaan vuonna 1995.
Suomessa Joosef-nimen on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä saanut Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 276 henkilöä. Muodossa Josef nimen on samana aikana saanut noin 1 480 henkilöä.
Raamatun Joosefit

Joosef, Jaakobin ja Raakelin poika, myytiin Egyptiin orjaksi mutta nimitettiin siellä korkeaan virkaan
Joosef, Jeesuksen äidin Marian puoliso, nasaretilainen kirvesmies
Joosef Arimatialainen, neuvosmies, joka hautautti Jeesuksen omaan hautaansa
Joosef-nimisiä hallitsijoita

Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarit ja Itävallan arkkiherttuat:
Joosef I, keisari 1705–1711
Joosef II, keisari 1765–1790
Joosef I, Portugalin kuningas 1750–1777
Joosef I (Joseph Bonaparte), Napolin kuningas 1806–1808, Espanjan kuningas 1808–1813
Josef Wenzel I, Liechtensteinin ruhtinas 1712–1718 ja 1748–1772
Josef Johann Adam, Liechtensteinin ruhtinas 1721–1732
Kuvitteellisia Josefeja

Josef K., syytetty Franz Kafkan romaanissa Oikeusjuttu
Josef Matula, roolihahmo saksalaisessa rikossarjassa Kahden keikka
Josef Švejk, päähenkilö Jaroslav Hašekin romaanissa Kunnon sotamies Švejkin seikkailut maailmansodassa
Lorenzo Lotto

Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Omakuva
Lorenzo Lotto (1480 Venetsia – 1556 tai 1557 Loreto) oli italialainen taidemaalari. Hän oli kotoisin Venetsiasta, mutta matkusteli ympäri Italiaa etsien mesenaatteja.  Lotto jäi kuitenkin muiden aikansa renessanssitaidemaalareiden, kuten Tizianin varjoon. Lotto vetäytyi lopulta Loreton luostariin, missä hän kuoli unohdettuna. Vasta 1890-luvulla kriitikot nostivat hänet suurten taidemaalareiden joukkoon. Hänen teoksiaan on nähtävillä muun muassa Jesissä Pianettien palatsissa sijaitsevassa taidemuseossa, Pinacoteca Civicassa.
Lotto teki maalaustöiden ohella myös intarsioita.
Madonna del Rosario
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lorenzo Lotto Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  National Gallery of Canada  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Edmond Louveau

Edmond-Jean Louveau (4. elokuuta 1895 Mamers – 18. kesäkuuta 1973 Pariisi) oli ranskalainen siirtomaavirkailija, joka toimi Ranskan Sudanin kuvernöörinä vuosina 1946–1952.
Edmond Louveau osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Hän valmistui oikeustieteen tohtoriksi, suoritti kirjallisuustieteen tutkinnon ja opiskeli Ranskan siirtomaakorkeakoulussa. Louveau työskenteli siirtomaahallinnossa vuodesta 1920 lähtien. Vuonna 1937 hänet nimitettiin Norsunluurannikon pohjoisosan (nykyisen Burkina Fason) korkeimmaksi virkamieheksi.
Vapaata Ranskaa kannattanut Louveau pidätettiin Dakarissa vuonna 1940. Hänet lähetettiin Ranskaan, jossa hänet tuomittiin elinkautiseen pakkotyöhön. Louveau pakeni Riomin vankilasta vuonna 1943 ja saapui Charles de Gaullen hallitsemaan Algeriaan vuonna 1944. Hän toimi siirtomaajoukkojen varapataljoonan komentajana toisen maailmansodan loppuvaiheessa.
Louveau toimi Ranskan Sudanin kuvernöörinä vuosina 1946–1952. Hän tuki Fily Dabo Sissokon edistyspuoluetta ja pyrki murskaamaan ranskalaisten kommunistien kanssa liittoutuneen Sudanin liiton. Louveau jäi eläkkeelle vuoden 1953 alussa.
Long Tânin taistelu

Long Tânin taistelu oli Vietnamin sodan aikana 18. elokuuta 1966 käyty taistelu australialaisten ja vietkongin välillä lähellä Long Tânin kylää silloisessa Phước Tuyn maakunnassa Etelä-Vietnamissa. Kommunistit yllättivät 105 australialaisen ja kolmen uusiseelantilaisen joukon, mutta australialaiset torjuivat heidän hyökkäyksensä kiivaan taistelun jälkeen saman päivän iltaan mennessä.
Tausta

Australialainen First Australian Task Force eli 1ATF oli saanut tehtäväkseen Phước Tuyn maakunnan rauhoittamisen ja haltuunoton. Australialaisjoukot koostuivat 4 500:sta miehestä, kahdesta jalkaväen pataljoonasta, panssariajoneuvoryhmästä sekä kahdesta tykistön patteristosta. Näiden tukena oli vielä kolmas uusiseelantilainen tykistöpatteri. Kesäkuussa 1966 australialaiset perustivat tukikohdan Núi Đấtin kylään Phước Tuyn keskiosaan. Alueella oli myös Vietkongin ja Pohjois-Vietnamin sotilaita, joiden tehtävänä oli voimannäyttö paikallisille ja mahdollisesti myös australialaisen tukikohdan vyörytys. Australialle aiheutettujen tappioiden uskottiin pakottavan Australian vähentämään sotilaallista osallistumistaan Vietnamissa. Australialaisten tiedustelun mukaan alueella oli noin 2 500 vihollista.
Taistelu

Ensimmäiset yhteenotot australialaisten ja kommunistien välillä alkoivat aamulla 17. elokuuta kello 2.34. Núi Đấtia tulitettiin tykistöllä ja australialaiset lähettivät kolme jalkaväen komppaniaa paikantamaan vihollisen joukkoja. Vihollisen joukkoja ei kuitenkaan kohdattu vielä samana päivänä. 18. elokuuta D-komppanian 105 australialaista ja kolme tykistöpatteriin kuulunutta uusiseelantilaista tiedustelijaa lähti partioimaan majuri Harry Smithin johdolla. Tukikohdassa oli tarkoitus alkaa konsertti, jonka esiintyjät olivat juuri aloittaneet lämmittelyn pettyneiden sotilaiden lähtiessä tukikohdasta noin kello 11.00.
Partio liikkui kohti noin viiden kilometrin päässä Núi Đấtista sijainnutta Long Tânin kylää. Noin kello 15.40 australialaiset kohtasivat kommunistien rykmentin, joka oli heidän tietämättään kerääntynyt kylän läheiselle kumiplantaasille. Vietkongin vahvuus oli noin 1 500 – 2 000. Australialaiset kävivät lyhyen yhteenoton kommunistien etujoukon kanssa, ja noin puoli tuntia tämän jälkeen kommunistit hyökkäsivät mukanaan vahvistuksia. Monsuunisateiden takia australialaiset eivät saaneet ilmatukea amerikkalaisilta ja heidän komppaniansa oli hajallaan. Australialaisten tukena oli kuitenkin Núi Đấtin tykistöpatterit, jotka tulittivat usein vain 50 metrin päähän omien joukkojen etulinjasta. 100 miehen vahvistukset Núi Đấtista lähtivät vasta kello 18.00 kymmenellä panssariajoneuvolla. Vahvistusten lähettämistä lykättiin, koska kommunistien pelättiin hyökkäävän itse tukikohtaa vastaan.
Australialaisilla oli mukanaan vain suhteellisen vähän ammuksia, kivääriä kohden noin 120 ja konekivääreille 1 000. Ammukset alkoivatkin loppua, mutta kello 18.08 joukoille tiputettiin täydennyksiä helikoptereista. Samalla australialaiset ottivat yhtenäisemmät puolustusasemat. Vietkong teki hieman tämän jälkeen suuren hyökkäyksen, joka torjuttiin jalkaväen ja tykistön tulella. Taistelut päätyivät vihollisen vetäytyessä ja vahvistusten saapuessa pimeän laskeutuessa noin kello 19.00.
Seuraukset

Australialaiset menettivät 18 sotilasta kaatuneina ja 24 haavoittuneina. Vihollisen kaatuneita laskettiin seuraavana päivänä ja ruumiita löytyi 245. Kaatuneita saattoi olla yhteensä jopa 800. Long Tânin taistelu jäi ainoaksi vakavammaksi iskuksi australialaisia vastaan Phước Tuyssa ja Australia lisäsi sotilaidensa määrää Vietnamissa taistelun jälkeen. Enimmillään australialaisten määrä oli vuonna 1968, jolloin heitä oli maassa yhteensä 7 672.
Australiassa Vietnamin sodan veteraanien päivää vietetään Long Tânin taistelun päivänä 18. elokuussa. Vuonna 2016 Vietnamissa järjestettyyn taistelun 50-vuotisjuhlaan osallistui 1 000 australialaista Vietnamin sodan veteraania.
Taistelualuetta vuonna 2005.
Australialaissotilas, kaatunut Vietkongin sotilas ja hylätty konekivääri taistelukentällä 19. elokuuta.
Muistomerkki taistelupaikalla.
Livio Lorenzon

Livio Lorenzon vuonna 1959.
Livio Lorenzon (6. toukokuuta 1923 Trieste – 23. joulukuuta 1971 Latisana) oli italialainen elokuvanäyttelijä, joka on kuuluisa lukuisista ”pahiksen” rooleistaan.
Lorenzon osallistui toiseen maailmansotaan, kokeili eri ammatteja ja työskenteli Radio Triesten kuuluttajana. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Nerino Florio Bianchin Ombre su Trieste (”Triesten varjot”, 1951), jossa hän esiintyi salanimellä Elio Ardan.
Siirryttyään Roomaan Lorenzon näytteli muutamissa italialaiskomedioissa kuten Dino Risin Il vedovo (”Leski”) ja Mario Monicellin Suuri sota (La grande guerra, molemmat 1959). Voimakaspiirteinen, kalju ja mustapartainen näyttelijä erikoistui pian seikkailu- ja peplum-elokuvien sadististen roistojen rooleihin, mutta esitti joskus myös positiivisia henkilöhahmoja. 1960-luvun loppupuolella Lorenzon esiintyi useissa spagettiwesterneissä käyttäen toisinaan taiteilijanimeä Charlie Lawrence. Hän teki myös parodiaelokuvia ja työskenteli televisiossa.
Lorenzon tunnettiin Cinecittàssa hyväsydämisenä juoppona. Hänen veljensä Gianni Solaro oli myös näyttelijä ja hänen vaimonsa toimi kuubalaisen Chelo Alonson sijaisnäyttelijänä.
Elokuvia

Afrodite, dea dell’amore, 1958
Goliat ja barbaarit, 1959
Voittamaton gladiaattori, 1961
Ursuksen kosto, 1961
I sette gladiatori, 1962
Zorro ja kolme muskettisoturia, 1963
Ercole contro Roma, 1964
Viimeinen gladiaattori, 1964
Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili, 1964
Ercole contro i tiranni di Babilonia, 1964
Spartan gladiaattorit, 1964
La vendetta dei gladiatori, 1964
Il gladiatore che sfidò l’impero, 1965
Hyvät, pahat ja rumat, 1966
Aiheesta muualla

Elonet: Livio Lorenzon
Internet Movie Database: Livio Lorenzon (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Korea 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet
Loistokääpiöahven

| Loistokääpiöahven |
| --- | --- |
 Koiras
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Labroidei
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Alaheimo::  Kiklat Cichlinae
Suku::  Apistogramma
Laji::  agassizii
Kaksiosainen nimi
 Apistogramma agassizii  (Steindachner ,1875) 
Katso myös
   Loistokääpiöahven Wikispeciesissä   Loistokääpiöahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Loistokääpiöahven  (Apistogramma agassizii) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji.
Koko

Koiraskalat voivat kasvaa noin yhdeksän senttimetrin, naaraat vain kuuden sentin mittaisiksi. Koiraat ovat värikkäämpiä ja niiden evät ovat suuremmat. Naarailla pyrstöevä on pyöristynyt eikä pitkänomainen kuten koirailla.
Alkuperä

Loistokääpiöahven on kotoisin Etelä-Amerikasta, Amazonasista.
Käyttäytyminen

Loistokääpiöahvenia voi pitää pareittain tai haaremissa, jossa on yksi koiras ja vähintään kaksi naarasta. Loistokääpiöahvenet kutevat suhteellisen helposti. Kutu tapahtuu luolaan, jossa naaras hoitaa poikasiaan, tällöin tulee varmistaa sen ruoan saanti tiputtamalla ruokaa lähelle luolan suuta. Mätimunia on yhdellä kerralla noin 150 kappaletta.
Kaloja valittaessa tulee kiinnittää huomioita kalan silmiin, eviin ja vatsaan. Silmien pitää olla kirkkaat, evien ehjät ja vatsan sopusuhtainen tai hiukan pyöreä, ei lommolla. Ahvenet ovat usein sisäloisten riivaamia ja ne tulisikin aina loislääkitä, ennen kuin ne laitetaan muiden kalojen sekaan.
Loistokääpiöahvenen seuraan soveltuvat samoissa vesiarvoissa viihtyvä pienet tai keskisuuret kalat, kuten tetrat, barbit, rasborat, monniset, plekot, imumonnit, nuoliaiset ja rihmakalat. Muiden ahventen, rihmakalojen ja pohjakalojen yhdistämisessä tulee huomioida tilan tarve, jotta reviirikiistoilta vältyttäisiin.
Vesiolot ja ravinto

Sopivan veden pH-arvo on 5,5-7,0, lämpötila 25-28 celsiusastetta ja kovuus: alle 10 dGH.
Loistokääpiöahvenen ruokavalioon kuuluvat sekä hiutaleet että pohjatabletit. Kuivatut tai pakastetut pikkuötökät ovat myös tärkeä osa ruokavaliota ja niitä tulisi antaa vähintään kerran viikossa.
Akvaarion minimikoko on noin 80 litraa ja siellä tulee olla runsaasti kasvillisuutta, kiviä ja kantoja luomassa piilopaikkoja. Jos samaan altaaseen haluaa lisäksi muita pohjalla eläviä asukkaita tulee altaan olla vähintään 120 litraa, mieluummin 200 litraa, koska kutuaikana loistokääpiöahvenet ovat reviiritietoisia ja silloin muut asukkaat saavat kyytiä.
Aiheesta muualla

Cichlid-forum.com
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q390808  Wikispecies: Apistogramma agassizii  BOLD: 180494  CoL: FN9R  EoL: 357235  FishBase: 26703  GBIF: 2371326  iNaturalist: 418118  IRMNG: 10162573  ITIS: 169863  NCBI: 284746  Open Tree of Life: 316250  WoRMS: 1015817
Loimijoki

| Loimijoki |
| --- | --- |
 Loimijokea Forssassa.
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta, Varsinais-Suomi, Kanta-Häme
Kunnat:  Huittinen, Loimaa, Ypäjä, Jokioinen, Forssa, Tammela
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Loimijoen valuma-alue (35.9)
Pinta-ala:  3 138,36 km²  
Pääuoman pituus:  yli 160 km 
Pääuoman osuudet:  Loimijoki ←Pyhäjärvi ←Kuivajärvi ←Myllyjoki ←Teuronjoki ←Kyläsillanjoki
Yhtyy:  Kokemäenjoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Pyhäjärvi, Tammela
 :  61.2152°N, 22.6313°E
Laskupaikka:  Lauha, Huittinen
 :  61.4399°N, 22.6199°E
Esteet:  6 patoa
Sivu-uomat:  Punkalaitumenjoki, Kourajoki, Niinijoki, Kojonjoki, Jänhijoki
Taajamat:  Lauttakylä, Vampula, Alastaro, Loimaa, Ypäjä, Jokioinen, Forssa
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  96,5 m  
Laskukorkeus:  42,8 m  
Korkeusero:  53,7 m
Pituus:  114 km 
Keskileveys:  15 – 20 m  
Kaltevuus:  0,47 m/km
Keskiylivirtaama:  50 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  26 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  5 m³/s (MNQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Loimijoki reunustaa Vampulan kylänraittia.
Loimijokea Loimaan Kauhanojalla.
Loimijokea Huittisten keskustan kohdalla.
Loimijoki on Kokemäenjoen suurin sivujoki, joka alkaa Tammelan Pyhäjärvestä ja yhtyy Kokemäenjokeen Huittisissa. Loimijoen alku- ja loppupisteiden välinen korkeusero on noin 54 metriä, joka jakaantuu useaan padottuun koskeen muun muassa Forssassa, Jokioisissa ja Loimaalla.
Kosket ja voimalaitokset

Osa Loimijoen koskista on sähköntuotannossa, osa tuotantokohteista on hylätty kannattamattomina.
Forssassa on kaksi patoa. Kuhalankosken voimalaitos poistui käytöstä 1970-luvulla. Putouskorkeus oli niin pieni, että laitoksen pyörittäminen ei aikaudella ollut kannattavaa. Itse pato toimii joen alkulähteen, Tammelan Pyhäjärven korkeudensäätöpatona. Kuhalankosken voimalaitos yhdistettiin sähköverkkoon 35 vuoden tauon jälkeen alkuvuodesta 2010. Voimalaitos toimii alkuperäisellä koneistollaan, joten sen sähköteho jää parhaimmillaankin noin 200 kilowatin suuruusluokkaan. Voimalaitoksen toiminnoista huolehtii yksityinen kommandiittiyhtiö, mutta kiinteistö on kaupungin omistuksessa.
Vieremänkoskessa sijaitsi aikanaan osuuskaupan mylly. Pato on muokattu "keinokoskeksi". Toiminnassa ollessaan mylly otti käyttövoiman sellaisenaan joen virtaamasta, eli sähköä pato ei koskaan tuottanut. Vanha myllyrakennus on edelleen pystyssä, mutta pahoin ränsistyneenä. Vuoden 2012 lopulla ilmoitettiin, että rakennus on myyty ja uusi omistaja aikoo rakentaa sinne nykyaikaisen pienvesivoimalaitoksen. Valmistuessaan Vieremänkoski tuottaisi noin 200 kilowattia. Projekti ei kuitenkaan ole edennyt.
Jokioisten voimalaitos on modernisoitu, ja se on sähköntuotannossa. Laitos on nykyisin Koskienergia Oy:n omistuksessa.
Alastarolaisella Sallila Energialla on Loimijoessa kaksi voimalaitosta: Sallilan voimalaitos Vampulassa Huittisissa ja Vuolteen voimalaitos Alastarolla Loimaalla.
Vesikoskessa Loimaalla on toiminut Vesikosken sähkön omistama Vesikosken voimalaitos. Sallila energia osti Vesikosken sähkön 1990-luvulla, mutta myi voimalaitoksen. 2000-luvulla voimalan kunnostamiseen haettiin lupaa, mutta hakemus peruttiin.
Neulapato vanhalla voimalan patoaltaalla, Vampulan Rutava
Ilmakuva joesta Vampulan Rutavassa.
Sallilan voimalan patoallas Kiltajärvi, Vampulan keskusta
Näkymä Kurjensillalta
Vedenlaatu

Loimijoki virtaa Suomen parhaiden maanviljelysalueiden halki ja savipitoisten maiden takia joen vesi on sameaa. Taajamien ja teollisuuden jätevesien vuoksi joki oli aiemmin pahoin saastunut ja uimakiellossa, mutta 1980-luvulta alkaen joen tila on parantunut ja nykyisin sitä hyödynnetään esimerkiksi virkistyskalastusalueena.