stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hall & Oates
Diskografia > Albumit

Whole Oats (1972)
Abandoned Luncheonette (1973)
War Babies (1974)
Daryl Hall & John Oates (1975)
Bigger Than Both of Us (1976)
Beauty on a Back Street (1977)
Along the Red Ledge (1978)
X-Static (1979)
Voices (1980)
Private Eyes (1981)
H2O (1982)
Big Bam Boom (1984)
Ooh Yeah! (1988)
Change of Season (1990)
Marigold Sky (1997)
Do It for Love (2003)
Our Kind of Soul (2004)
Home for Christmas (2006)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hall & Oates viralliset nettisivut
John Oatesin virallinen nettisivu
Nathan Hale

| Nathan Hale |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1755 Connecticutin siirtokunta
Kuollut: 22. syyskuuta 1776 New York
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1775–1776
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain vapaussota
Sotilasarvo:  Kapteeni
 Nimikirjoitus
Nathan Hale (6. kesäkuuta 1755 – 22. syyskuuta 1776) oli amerikkalainen sotilas, joka palveli Yhdysvaltain vapaussodan alkuvuosina Siirtokuntien armeijan sotilastiedustelussa. Englantilaisen Kenraali William Howen johtamat sotilaat pidättivät Halen New Yorkin tulipalon yhteydessä syyskuussa 1776. Halea epäiltiin tulipalon sytyttämisestä ja vakoilusta ja hänet hirtettiin 22. syyskuuta 1776. Yhdysvalloissa häntä on pitkään pidetty sankarina. Halesta tuli Connecticutin osavaltion virallinen sankari vuonna 1985. Hänen kunniaksi on pystytetty useita patsaita.
Henkilöhistoria > Varhaiset vuodet

Nathan Hale syntyi 6. kesäkuuta 1755 Coventryssä, Connecticutin siirtokunnassa. Hänen vanhempansa olivat Richard Hale ja Elizabeth Strong. Vuonna 1768 hänet lähetettiin vanhemman veljensä Enochin kanssa Yale Collegeen. Eräs Nathanin luokkatovereista oli Benjamin Tallmadge, joka myöhemmin perusti George Washingtonin alaisuudessa toimineen vakoilujärjestö Culperin ringin. Hale opiskeli muun muassa kirjallisuutta, matematiikkaa, luonnontieteitä ja astrologiaa.
Valmistuttuaan opettajaksi Hale otti vastaan opettajanviran talvella 1773–1774. Hän työskenteli ensin Haddamissa, ja siirtyi myöhemmin New Londonissa sijaitsevaan Connecticutin maineikkaimpaan akatemiaan, jossa hän opetti nuoria poikia ja hieman vanhempia tyttöjä. Hale oli pidetty opettaja ja häntä kuvattiin miellyttäväksi ja erittäin tahdikkaaksi. Hän pystyi pitämään pojat kurissa ilman kuritusta ja sai tyttöjen jakamattoman suosion.
Henkilöhistoria > Lähtö vapaussotaan

Vuonna 1774 Hale liittyi paikalliseen New Havenin militiaan, jonka yksiköt olivat ryhtyneet tukemaan patrioottien liikettä. Kun Yhdysvaltain vapaussota sota alkoi vuonna 1775, Hale joutui vaikeaan tilanteeseen. Hän ei lähtenyt mitilian mukana taisteluihin, koska ei tiennyt kumpaa sodan osapuolta hän tukisi. Hale ei halunnut taistella äitinsä synnyinmaata Britanniaa vastaan, koska se tekisi hänestä maanpetturin. Saatuaan kesällä 1775 kirjeen luokkatoveriltaan Benjamin Tallmadgelta, Halen mieli muuttui. Tallmadge oli henkilökohtaisesti ollut Bostonissa näkemässä kaupungin piirityksen. Hän kirjoitti miten tärkeää oli liittyä Amerikan itsenäisyystaistelijoihin ja puolustaa omaa maataan. Hale otti toimeksiannon militian luutnanttina ja liittyi Bostonia piirittäviin George Washingtonin joukkoihin.
Hale löysi rykmenttinsä leirin nykyisestä Massachusettsista noin kolmen kilometrin päästä lähintä brittilinjaa. Rykmentin päätehtävä oli muodostaa rinki Bostonin ympärille, mutta piiritys ajautui  pattitilanteeseen militian vähäisen ammusmäärän vuoksi. Amerikkalaisten  joukkojen tärkeimmäksi tehtäväksi muodostui brittijoukkojen pitäminen eristettynä Bostonissa ja Charlestownin niemimaalla. Britit eivät yrittäneet murtautua ulos, vaan tyytyivät  ampumaan satunnaista tykkitulta tai lähettämään sotilaitaan varastamaan karjaa linjojen välissä olevalta ei kenenkään-maalta. Halen rykmentti vietti leirillä useita kuukausia. Vaikka Hale löysi leirielämästä hyviä puolia, se ei vastannut hänen odotuksiaan sotilaselämästä. Piirityksen aikana Hale perehtyi tarkasti sotilassanastoon, tapoihin sekä joukkojen sijoitteluun  ja hankki mahdollisimman paljon tietoja vihollisesta.
Syyskuun alussa 1775 Hale ylennettiin militian kapteeniksi. Vuoden lopulla siirtokuntien joukot järjestettiin uudelleen ja Halesta tuli George Washingtonin johtaman Siirtokuntien armeijan upseeri. Tammikuussa 1776 Hän sai vakinaisen  kapteenin vakanssin,  jonka oli allekirjoittanut Toisen mannermaakongressin puheenjohtaja John Hancock.
Bostonin piirityksen loputtua maaliskuussa 1776 Halen rykmentti oli ensimmäisiä, joka marssi kotiin. Hän saapui maaliskuun lopulla New Londoniin, mutta ehti vain lyhyesti tavata ystäviään, koska jo seuraavana päivänä hänen rykmenttinsä komennettiin New Yorkin kaupunkiin.  Koko kevään ja alkukesän siirtokuntien armeija teki lujasti töitä rakentaakseen riittävän vahvan puolustuksen torjumaan brittien armeijan ja laivaston hyökkäykset New Yorkiin.
Henkilöhistoria > Vakoojaksi

Kenraali Washingtonin suunnitelmat eivät toteutuneet, sillä brittikenraali Howen joukot tekivät maihinnousun New Yorkiin saman vuoden elokuussa. Long Islandin taistelun aikana elokuun lopulla 1776 amerikkalaiset vetäytyivät saarelta ja brittijoukot pääsivät hyökkäämään New York Cityyn. Syyskuun alussa George Washington organisoi ensimmäisen amerikkalaisen sotilastiedustelun. Kapteeni Thomas Knowltonin alaisena tiedustelijat joutuivat Harlemin taisteluun, jossa kapteeni itse kuoli. Hale, joka kuului Knowltonin tiedustelupalveluun, oli saanut oman erillisen tehtävän. Hän ylitti Long Islandin salmen 9. syyskuuta ja matkusti siviilivaatteissa brittilinjojen taa hankkimaan tietoja Howen armeijan liikkeistä.
Samaan aikaan kun tuhannet lojalistit etsivät turvapaikkaa New York Citystä, Hale liikkui heidän joukossaan ja teki havaintoja brittiarmeijan olinpaikoista ja määristä. Mutta myös häntä tarkkailtiin. Siviiliasuinen brittieversti Robert Rogers kiinnitti Haleen huomionsa ja etsiytyi tämän seuraan Doven tavernassa. Rogersin ystävällinen käytös ja Amerikan itsenäisyystaistelijoita ylistävät puheet saivat Halen avautumaan ja hän paljasti olevansa amerikkalainen vakooja. Miehet sopivat uudesta tapaamisesta samassa tavernassa 21. syyskuuta. Tuolloin Hale kertoi uudelleen työstään Washingtonin salaisessa palvelussa. Heidän seuraansa liittyi joitakin patriootteja ja miehet kohottivat maljansa Siirtokuntien kongressille. Samanaikaisesti Rogers antoi merkin ja paikalle ilmestyi kolme brittisotilasta, jotka ympäröivät Halen. Rogers ilmoitti, että tämä oli pidätetty vakoojana. Hale kuljetettiin kenraali Howen päämajaan Manhattanille. Rogersin todistus riitti Halen tuomitsemiseen ilman sotaoikeuden istuntoa.
Saman yön aikana Hale teki täydellisen tunnustuksen. Hän myönsi vakoilun mutta kielsi syyllisyytensä New Yorkin tuhopolttoon, joka oli tehty samana päivänä, ja oli tuhonnut neljäsosan Manhattanista. Seuraavana aamuna 22. syyskuuta 1776 hirttoköysi pantiin Halen kaulaan tykkipuistossa lähellä Doven tavernaa. Hänen hirtetty ruumiinsa jätettiin roikkumaan niin että kaikki halukkaat saivat nähdä sen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nathan Hale Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Nathan Halen teloituksen valmistelut.
Ilmari Haimi

Ilmari Haimi (6. maaliskuuta 1908 Lappee, Suomen suuriruhtinaskunta – 13. heinäkuuta 1979 Ypäjä) oli suomalainen ratsastaja.
Haimi kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä hän sijoittui kenttäratsastuksen yksilökilpailussa 32:nneksi. Hän kilpaili myös joukkuekilpailussa, jonka Suomi keskeytti. Kenttäkilpailussa hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1953.
Haimi työskenteli vääpelinä ja Ypäjällä ratsastusvalmentajana sekä hevosten kouluttajana. Hän kuoli Ypäjällä 71-vuotiaana 13. heinäkuuta 1979.
Haarniska

16. tai 17. vuosisadan ritari ja hevonen haarniskoineen. Zwinger-Museum, Dresden.
Haarniska on suojaava vaatetus, joka tyypillisesti suojaa sotilaita haavoittumiselta taistelutilanteissa ja sodankäynnissä.
Varhaisimmat ihmiset valmistivat suojuksensa eläinten turkiksista, nahoista, luista ja hampaista. Niitä seurasivat materiaaleina puu, luonnonkuiduista tehdyt kankaat ja metallit, etenkin pronssi ja rauta.
Puhuttaessa haarniskoista tarkoitetaan usein keskiajan eurooppalaisten ritarien tai japanilaisten samuraiden haarniskoja. Nykyaikana sotilaiden suojavaatteet valmistetaan synteettisistä kuiduista kuten kevlarista.
Haarniskatyyppejä

Pehmeitä haarniskoja on valmistettu eläinten nahoista ja monikerroksisista kankaista. Kovia haarniskoja on valmistettu sarvesta, kovetetusta nahasta, puusta ja metallista. Rengashaarniskassa on yhteen punottuja metallisia renkaita. Levyhaarniska koostuu metallilevyistä, jotka on kiinnitetty toisiinsa sisäpuolelta nahkaremmeillä. Suomuhaarniskan levyt on kiinnitetty allaolevaan kankaaseen. Lamellihaarniskassa kapeat sidotut levyt muodostavat toisiinsa limittyviä rivejä. Kyrassi on yhtenäinen rintapanssari. Kypärä on haarniskan irrallinen päätä suojaava osa.
Lähikuva rengashaarniskasta.
Lähikuva levyhaarniskasta.
Lähikuva roomalaisesta suomuhaarniskasta.
Lähikuva japanilaisesta lamellihaarniskasta.
Intialainen teräskyrassi 1600- tai 1700-luvulta.
Haarniskan alla käytettävä kankainen toppatakki eli gambeson.
Historia > Varhainen historia

Ihminen on pehmeäihoinen mutta aggressiivinen laji, jonka on täytynyt suojata kehonsa haavoittuvimpia kohtia villieläimiltä ja toisilta ihmisiltä. Varhaisimmat ihmiset valmistivat suojuksensa eläinten turkiksista, nahoista, luista ja hampaista. Niitä seurasivat materiaaleina puu, luonnonkuiduista tehdyt kankaat ja metallit, etenkin pronssi ja rauta.
Egyptin yhdistymisen jälkeisiltä vuosisadoilta ei ole säilynyt tietoa haarniskojen käytöstä, vaan soturit käyttivät suojautumiseen lehmännahkaista kilpeä ja kankaasta tehtyä kypärää. Vuosien 1500–1200 eaa. välisenä aikana käytettiin pronssista suomuhaarniskaa kehon suojana, ja esimerkiksi faarao Ramses II:ta sodassa esittävässä korkokuvassa faarao on pukeutunut täysimittaiseen suomuhaarniskaan. Tutankhamonin haudasta löydettiin nahkainen ja pehmustettu hihaton kyrassi, jollaisia egyptiläinen jalkaväki käytti.
Varhaisimmat todisteet haarniskoista armeijojen käytössä ovat peräisin Sumerista Mesopotamiasta kolmannelta vuosituhannelta eaa. Kypäriä tehtiin kuparista ja pronssista, ja sotilaiden viitoissa oli ilmeisesti metallisia nastoja.
Heettiläiset käyttivät vuosien 1500–1200 eaa. välillä ilmeisesti suomuhaarniskoja ja rautakypäriä. Merikansojen soturit on kuvattu pukeutuneeksi kankaasta valmistettuihin suojuksiin ja metallikypäriin.
Assyrialaiset olivat mahdollisesti ensimmäisiä, jotka käyttivät koko vartalon peittävää haarniskaa. Assyrialaisten lamellaarihaarniska oli kyrassi, jossa oli pieniä yhteen nauhoitettuja pronssilevyjä.
Varhaiset kiinalaiset käyttivät suojuksissaan sarvikuonon nahkaa ja lakkaa. Mulperipuusta tehdystä paperista valmistettu kiinalainen haarniska pystyi pysäyttämään nuolen. Lamellaarihaarniskoja on löydetty kiinalaisista haudoista vuodelta 1400 eaa., ja myös rengashaarniskoja käytettiin.
Historia > Euroopassa

Kreikan mykeneläisiltä tunnetaan pronssinen Dendran levyhaarniska noin vuodelta 1400 eaa. Kreikkalaisten hopliittien haarniskassa oli kypärä sekä rinta- ja selkälevyt tai kyrassi. Etruskien haarniskassa oli pieniä metallilevyjä toisiinsa nauhoitettuna. Rengashaarniskaa kehittivät Euroopassa mahdollisesti ensimmäisinä keltit joskus 500-luvulla eaa. Skyyttisoturit käyttivät suomukyrassia 300-luvulla eaa.
Antiikin roomalaiset valmistivat monenlaisia haarniskoja nahasta, pronssista ja raudasta. Lorica hamata oli hihattoman takin muotoinen rengashaarniska. Lorica squamata oli suomuhaarniska, joka puettiin kankaisen tai nahkaisen aluspaidan ylle. Lorica segmentata valmistettiin 24 erillisestä pronssi- tai rautalevystä, jotka yhdistettiin sisäpuolelta nahalla. Myös gladiaattorinäytösten esiintyjät käyttivät monenlaisia haarniskoja.
Historia > Keskiajalla

Varhaiskeskiajan haarniskat perustuivat usein roomalaisten haarniskoihin. Rengashaarniskoja käytettiin edelleen, mutta suurista metallipaloista tehdyistä levyhaarniskoista luovuttiin.
Rengashaarniskatakki oli vielä 1100-luvullakin yleisin haarniska Euroopassa. Se puettiin toppatakin eli gambesonin tai aketonin päälle. Haarniska suojasi myös kämmenselän. Kypärät kehittyivät peittämään kasvot kokonaan. Rengashaarniska suojasi viilloilta mutta ei pystynyt pysäyttämään nuolta tai peistä. Rikkoutuneet renkaat aiheuttivat myös tulehduksia haavoihin tunkeutuessaan. Tämän vuoksi Euroopassa alettiin viimeistään 1190-luvulla käyttää levyhaarniskoja. Niiden käyttö yleistyi 1200-luvulla, ja samalla jalkasuojat ja käsivarsien suojat kehittyivät.
1300-luvulla levyhaarniska syrjäytti rengashaarniskan. Vuonna 1377 alkaneen satavuotisen sodan aikana levyhaarniskat kehittyivät torjumaan entistä tappavammat aseet kuten pitkäjousen ja varsijousen sekä miekat ja rautanuijat. Myös sotahevoset suojattiin metallilevyillä. Levyhaarniskan tekniikka saavutti huippunsa 1400-luvulla. Teräksinen levyhaarniska suojasi nyt soturin täydellisesti päästä varpaisiin. Haavoittuvimmat kohdat olivat kainalot ja nivuset, jotka täytyi jättää liikkuviksi ja siten vähemmän suojatuiksi.
Keskiaikainen rengashaarniska painoi 13 kilogrammaa ja italialainen 1400-luvun levyhaarniska 26–32 kilogrammaa. Keskiaikainen levyhaarniska oli joustava ja kohtalaisen kevyt kantaa. Haarniskan paino jakautui tasaisesti ympäri kehon, ja sen käyttäjät olivat harjoitelleet jo pojasta asti. Haarniskoitu soturi pystyikin nousemaan helposti hevosen selkään ilman apua. Haarniskan suurin ongelma oli sen vaarallinen kuumeneminen taistelun aikana, mikä saattoi aiheuttaa kuolemia. Turnajaisissa käytetyt haarniskat olivat paksumpia ja kömpelömpiä kuin sodassa käytetyt.
Keskiajan tärkeimmät haarniskanvalmistuskeskukset olivat Pohjois-Italiassa ja Etelä-Saksassa, sillä näillä seuduilla saatiin haarniskojen valmistuksessa tarvittua vesivoimaa Alpeilta. Haarniskojen kaksi päätyylisuuntaa olivatkin italialainen ja saksalainen tyyli. Italian tärkein valmistuskeskus oli Milano. Saksan tärkeimmät valmistusalueet olivat Kölnin seutu sekä Nürnbergin, Landshutin ja Innsbruckin seudut. Italian ja Saksan ulkopuolella haarniskoja valmistettiin myös joissain keskuksissa Ranskassa, Espanjassa, nykyisessä Belgiassa, Lontoossa, Prahassa, Krakovassa ja Ruotsin Arbogassa.
Historia > Japanissa

Japanilainen 700-luvun haarniska tanko tehtiin rautalevyistä. Sen korvasi mantereelta omaksuttu lamellaarihaarniska keiko, jota käyttivät ratsusotilaat. Heian-kauden lopulla vuonna 1185 käytössä oli lamellihaarniska o yoroi, joka koostui useasta osasta. Yksinkertaisempaa do-maru-haarniskaa käyttivät jalkamiehet. Hienoimmat haarniskat olivat samuraiden käytössä. Kun portugalilaiset toivat Japaniin tuliaseet 1540-luvulla, joistain haarniskoista alettiin tehdä paksumpia. Haarniskoista luovuttiin Japanissa 1800-luvulla kun länsimaiset sotilasunivormut korvasivat ne.
Historia > Muualla maailmassa

Mongolipäällikkö Tšingis-kaanin ratsumiehet käyttivät haarniskaa vain harvoin. Haarniskat valmistettiin yleensä kovetetusta nahasta, joskus raudasta. Amerikassa intiaanien kehon suojukset tehtiin puuvillasta tai nahasta. Afrikassa haarniskat olivat harvinaisia, eikä esimerkiksi sudanilaisten kangashaarniskoista ollut hyötyä brittien konekiväärejä vastaan 1800-luvun taisteluissa.
Historia > Keskiajan jälkeen

Tuliaseiden kehittyessä tappavammiksi haarniskoista jouduttiin 1600-luvulta alkaen tekemään paksumpia. Samalla niistä tuli raskaampia ja epämukavampia käyttää, joten lisäsuojaus kohdistettiin päähän ja keskivartaloon. Haarniskojen käyttö väheni edelleen 1700-luvulla, joskin kypäriä käytettiin yhä, ja rintapanssareita käytettiin aina 1880-luvulle asti raskaan ratsuväen suojuksena.
Nykyaikaisten suojavaatteiden materiaaleja ovat keinotekoiset kuidut, jotka ovat erittäin lujia.
Pronssinen mykeneläinen Dendrán haarniska 1400-luvulta eaa.
Roomalainen lorica segmentata -levyhaarniska.
Roomalainen lorica hamata -rengashaarniska.
Bysanttilainen klibanion.
Turnajaisissa käytetyt haarniskat olivat raskaita ja kömpelöitä.
Pohjoisitalialainen goottilaistyylinen haarniska noin vuodelta 1485.
Saksalaisen Kolman Helmschmidin valmistaman haarniskan pullea ja kullattu yläosa vuodelta 1525.
Saksalainen Maximilian-tyylinen haarniska vuodelta 1535.
Espanjalaisen konkistadorin haarniska 1500-luvulta.
Ruotsin kuningas Eerik XIV:n paraatilevyhaarniska vuodelta 1562.
Puolan kuningas Sigismund II:n haarniskoitu hevonen.
Japanilainen levyhaarniska 1500-luvulta. Rintapanssari on kyrassimainen.
Japanilainen samurain lamellaarihaarniska Edo-kaudelta.
Japanilainen soturi haarniskassaan.
Tiibetiläinen soturi rengashaarniskassa.
Nykyaikainen pomminpurkajanpuku, joka on valmistettu lujasta synteettisestä kuidusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta haarniska Wikimedia Commonsissa
Kustaa Vilkuna : "Mies on lustuissa lujempi". Muinaissuomalaisten sotisopa, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1938, s. 66, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hopliitti haarniskassaan.
Italialainen haarniska 1450-luvulta.
Rodolfo Bergamo

Rodolfo Bergamo (s. 23. elokuuta 1955) on entinen italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli korkeushyppy.
Bergamo sijoittui korkeushypyssä seitsemänneksi Rooman EM-kilpailuissa 1974 tuloksella 216 cm. Montréalin 1976 olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 218 cm.
Bergamo voitti korkeushypyn Italian mestaruuden vuosina 1977 ja 1978. Milanossa 8. kesäkuuta 1976 hän sivusi Italian ennätystä 222 cm ja Roomassa 25. heinäkuuta 1978 hän paransi sitä tulokseen 224 cm.
Henry Bergström

Henry Bergström (s. 16. helmikuuta 1950) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Bergström edusti Vasa IFK:ta 1968–1971, Vaasan Palloseuraa 1972–1973 ja 1975–1977, Kokkolan Palloveikkoja 1974 sekä IF Kraftia 1978–1981. mestaruussarjassa hän pelasi VPS:ssa ja KPV:ssa. Kaikkiaan Bergström pelasi viiden kauden aikana 100 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 36 maalia. Lisäksi hän viimeisteli neljän 1. divisioona -kauden aikana 62 maalia.
Maajoukkueessa Bergström pelasi vuosina 1971–1972 neljä maaottelua.
Viljo Halme

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 24. tammikuuta 1907
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuolinaika: 21. lokakuuta 1981 (74 vuotta)
Kuolinpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: maalivahti
Lempinimi: Hali
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1923–1929 | Jyry | – | (–) |
| 1931–1935 | HJK | 49 | (0) |
| 1936–1941 | HPS | 58 | (0) |
Maajoukkue
| 1932–1939 |  Suomi | 30 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Karl Viljo Halme (24. tammikuuta 1907 Helsinki – 21. lokakuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija, jota pidetään yhtenä Suomen kaikkien aikojen parhaista jalkapallomaalivahdeista.
30:ssä A-maaottelussa Suomea edustanut Halme aloitti uransa Työväen Urheiluliiton sarjoissa pelanneessa Helsingin Jyryssä, josta siirtyi vuonna 1931 Helsingin Jalkapalloklubiin. Halme oli Ernst Grönlundin, Leo Karjaginin, Aatos Lehtosen, Kaarlo Oksasen sekä Kurt Weckströmin ohella tunnetuimpia TUL:stä porvariseuroihin loikanneita jalkapalloilijoita. Siviiliammatiltaan hän oli usean muun TUL:n helsinkiläisen jalkapalloilijan tapaa putkimies.
Ura jalkapalloilijana

Maalivahtina pelannut Halme voitti TUL:n jalkapallomestaruuden Helsingin Jyryn joukkueessa vuonna 1927. Moskovan spartakiadeissa 1928 hän oli Työväen Urheiluliiton jalkapallojoukkueen kapteeni. Koska sosialidemokraattien hallitsema TUL oli kieltänyt urheilijoitaan osallistumasta kommunistisen Punaisen urheiluinternationaalin järjestämiin spartakiadeihin, erotettiin joukkueen pelaajat liiton jäsenyydestä vuotta myöhemmin. Halme itse kannatti Neuvostoliiton kanssa tehtävää urheiluyhteistyötä muun muassa Työväen Urheilulehdelle vuonna 1928 antamassaan haastattelussa.
Syyskuun lopulla 1929 spartakiadeihin osallistuneet jalkapalloilijat julkaisivat Työväen Urheilulehdessä kirjeen, jossa he halveksuivat porvariseuroihin siirtyneitä urheilijoita ja ilmoittivat, etteivät vaihda puolta, vaikkeivat enää saisi pelata otteluakaan. Ilman seuraa jäänyt Halme oli tämän jälkeen mukana TUL:sta erotettujen jalkapalloilijoiden vuonna 1931 perustaman Helsingin Pallo-Veikkojen toiminnassa, mutta kun sitä ei hyväksytty Suomen Palloliiton jäseneksi, siirtyi hän vielä samana vuonna HJK:n riveihin.
A-maajoukkueessa Halme debytoi vuonna 1932 Ruotsia vastaan, kun hänet vaihdettiin loukkaantuneen Gunnar Närhisen tilalle. Vuonna 1936 Halme oli Suomen jalkapallojoukkueen varamiehenä Berliinin kesäolympialaisissa. Mestaruussarjassa hän saavutti Helsingin Palloseuran joukkueessa hopeaa vuonna 1936.
Muut lajit

Halme pelasi urheilu-urallaan myös jääpalloa ja jääkiekkoa. Jääpallossa hän saavutti TUL:n mestaruuden Jyryn joukkueessa vuonna 1924. Jääkiekon Suomen mestaruuden Halme voitti HJK:ssa vuonna 1932.
Kari Bergqvist

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 4. huhtikuuta 1957 (ikä 67)
Syntymäpaikka: Karhula, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 175 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1975–1977 | Jäntevä | – | (7) |
| 1978–1983 | KTP | 134 | (2) |
| 1984–1985 | FC Kotka | – | (1) |
Maajoukkue
| 1980–1981 | Suomi | 6 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Kari Bergqvist (s. 4. huhtikuuta 1957 Karhula) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Bergqvist edusti urallaan 2. divisioonassa pelannutta Kotkan Jäntevää 1975–1977 ja 1. divisioonassa sekä mestaruussarjassa pelannutta Kotkan Työväen Palloilijoita 1978–1983. Hän voitti KTP:ssa Suomen Cupin 1980. Kaikkiaan Bergqvist pelasi viiden kauden aikana 116 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Suomen maajoukkueessa Bergqvist pelasi vuosina 1980–1981 yhteensä 6 maaottelua.
Bentsoehappo

| Bentsoehappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  65-85-0
PubChem CID:  243 ja 20144841
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5COOH
Moolimassa:  122,1 g/mol
Sulamispiste:  122 °C
Kiehumispiste:  249 °C
Tiheys:  1,3 g/cm3
Liukoisuus veteen:  2,9 g/l
Bentsoehappokiteitä
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bentsoehappo (C7H6O2 / C6H5COOH), josta käytetään myös nimityksiä  bentseenikarboksyylihappo tai fenyylikarboksyylihappo on yksinkertaisin aromaattinen eli bentseenirenkaan sisältävä karboksyylihappo, jonka bentseenirenkaaseen on liittynyt yksi COOH-ryhmä. Bentsoehapon suolat ja esterit ovat bentsoaatteja.
Bentsoehappo on normaaliolosuhteissa valkoista olomuodoltaan kiteistä tai jauhemaista ainetta. Sen moolimassa on 122,1 g/mol, sulamispiste 122 °C, kiehumispiste 249 °C, tiheys 1,3 g/cm3, leimahduspiste 121 °C c.c., itsesyttymislämpötila 570 °C ja CAS-numero 65-85-0.
Bentsoehappo toimii elintarvikkeissa säilöntäaineena erityisesti hiivoja ja homeita vastaan. Bentsoehapon elintarvikkeiden E-koodi on E210. Bentsoehappoa on luontaisesti monissa kasveissa, kuten esimerkiksi puolukassa. Bentsoehappoa esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Bentsoehappoa voidaan valmistaa hapettamalla tolueenia. Bentsoehappo reagoi elimistöön joutuessaan glysiinin kanssa muodostaen hippurihappoa, jota esiintyy virtsassa.
Aiheesta muualla

Raimo Alén: Kokoelma orgaanisia yhdisteitä, s. 404–405.  Consalen Consulting, 2009.  ISBN 978-952-92-5627-3
Bentsoehapon kansainvälinen kemikaalikortti
Liber Herbarum II: Luettelo bentsoehappoa sisältävistä kasveista
Should we be concerned about the amounts of additives in our diet?
PubChem: Benzoic Acid (englanniksi)
DrugBank: Benzoic Acid (englanniksi)
Human Metabolome Database: Benzoic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Benzoic acid (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Benzoic acid (englanniksi)
KEGG: Benzoic acid (englanniksi)
ChemBlink: Benzoic acid (englanniksi)
Molecule of the Month: Benzoic Acid, Bristol University School of Chemistry. (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - benzoic acid (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - benzoic acid (englanniksi)