stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kurt Gerron
Keskitysleirillä > Propagandaelokuvan ohjaajana

Punaisen ristin hämääminen onnistui, jonka jälkeen Gerronille annettiin uusi tehtävä. Hänet määrättiin ohjaamaan leiriä positiivisessa sävyssä esittävän propagandaelokuvan kuvaaminen. Natsivirkamiehet ja vartijat valvoivat jokaisen kohtauksen tekemistä. Gerron ei nähnyt käsikirjoitusta, vaan hänelle kerrottiin kulloinkin mitä kuvata seuraavaksi. Yhdessä kohtauksessa tuli esittää leirin vangit nauramassa huolettomasti teatteriesitykselle. Kohtaus oli Gestapon määräämä, mutta kuvauksissa olleita vankeja ei naurattanut. Holokaustista selvinnyt ja paikalla ollut Alice Rant muisteli myöhemmin kohtauksen kuvaamista:
»Tottelemattomuuden seurauksia pelkäävä ja hiestä kylpevä Gerron kehotti meitä, rukoili meitä, vaati tottelemaan, vaati meitä seuraamaan määräyksiä, kaikin voimin... ja sitten hän purskahti nauramaan, tarttuvasti ja vastustamattomasti. Naurun aikana hän heilutti paksua mahaansa niin, että meidän todella täytyi nauraa, vaikka tilanne hänelle ja meille oli kaikkea muuta kuin hauska... niin hän seisoi edessämme, kalpeana, hiestä märkänä, nauraen lujasti, maha hytkyen. Ja niin he kuvasivat kolmen tuhannen varietee-näytelmää katsovan iloisen maalaisasukkaan naurun jylinää kesäpäivänä.»
Propagandaelokuvan alanimi oli Der Führer schenkt den Juden eine Stadt (”Führer antaa juutalaisille kaupungin”). Sen kuvaukset jäivät hänen viimeisikseen. Yksitoista päivää kestäneiden kuvausten puolivälissä hänet alennettiin apulaisohjaajaksi, sillä prahalaisen tuotantoyhtiön Aktualitan toimitusjohtaja Karel Pecency tuli hänen tilalleen. Gerron säilyi kuvausten ajan apulaisohjaajana, mutta ei osallistunut jälkityöhön eikä leikkaamiseen. Elokuva valmistui keväällä 1945, eikä sitä enää ehditty käyttää tarkoitukseensa, sillä liittoutuneiden ja Neuvostoliiton joukot etenivät nopeasti kohti Berliiniä. Gerron ei ehtinyt nähdä elokuvaa valmiina.
Keskitysleirillä > Kuolema

Kurt ja Olga Gerron, kuten monet muutkin elokuvan tekemiseen osallistuneet, kerättiin pian kuvausten jälkeen ja lähetettiin Auschwitziin. Yksi vangeista, Vlasta Schön, kertoi nähneensä Gerronin junalaiturilla. Hän pyysi saada jäädä, vedoten vartijoihin: ”Tein teille tämän elokuvan!” Vartijat potkivat hänet kuitenkin vaunuun. Gerron ja hänen vaimonsa Olga kaasutettiin kuoliaaksi pian Auschwitziin saapumisensa jälkeen lokakuun lopulla 1944. Kerrotaan, että Gerron lauloi ”Puukko-Mackieta”, kun häntä marssitettiin kohti kaasukammiota. Lisäksi Gerronin Karussellin jäsenet lähetettiin Auschwitziin samoihin aikoihin. Pianisti Martin Roman selviytyi elossa, mutta František Zelenka ja Leo Straus surmattiin sen kaasukammiossa lokakuussa 1944. Manfred Greiffenhagen selviytyi Auschwitzista, mutta hänet tapettiin Dachaussa tammikuussa 1945.
Jälkimaine

Gerronin toiminta Theresienstadtissa oli pitkään kyseenalaistettu. Joidenkin mielipiteiden mukaan Gerronin viihdyttävät esitykset tarjosivat hetken paon keskitysleirin todellisuudesta, kun taas jotkut ovat pitäneet pyhäinhäväistyksenä esittää kabaree-ohjelmia vangeille, joita lähetettiin viikoittain Auschwitziin surmattavaksi. Myös natsien propagandaelokuvan tekemiseen osallistumista on pidetty petturuutena. Myöhemmin Gerronin vaiheita on tutkittu enemmän, ja häntä on alettu muistamaan ainutlaatuisesta elämästään sekä perinnöstä, jonka hän jätti Saksan kulttuurielämälle. Gerronin elämästä sekä traagisesta kohtalosta on tehty vuosien varrella useita dokumenttielokuvia. Englantilainen näytelmäkirjailija Roy Kift on tehnyt hänen ajastaan Theresienstadtissa näytelmän nimeltä Camp Comedy (”Leirikomedia”).
Filmografia > Näyttelijänä > Mykkäelokuvat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1914: Fräulein Puppe, meine Frau  1920: Spuk auf Schloß Kitay  1921: Die Präriediva  1921: Die Apotheke des Teufels  1922: Der Held des Tages  1922: Wege des Lasters  1922: Frau Sünde  1925: Die Schmiede  1925: O alte Burschenherrlichkeit  1925: Varieté  1925: Halbseide  1925: Vorderhaus und Hinterhaus  1926: Der goldene Schmetterling  1926: Wien – Berlin  1926: Die drei Mannequins  1926: Die Kleine und ihr Kavalier  1926: Annemarie und ihr Ulan  1926: Im weißen Rößl  1926: Der Soldat der Marie  1926: Der Mädchenhandel  |  1927: Die Tragödie eines Verlorenen  1927: Eine tolle Nacht  1927: Die schönsten Beine von Berlin  1927: Einbruch  1927: Die Dame mit dem Tigerfell  1927: Üb’ immer Treu und Redlichkeit  1927: Sein größter Bluff  1927: Glanz und Elend der Kurtisanen  1927: Pique Dame  1927: Feme  1927: Gefährdete Mädchen  1927: Die weiße Spinne  1927: Ein Tag der Rosen im August… da hat die Garde fortgemußt  1927: Ein schwerer Fall  1927: Gehetzte Frauen  1927: Die Pflicht zu schweigen  1927: Das Frauenhaus von Rio  1927: Ramper. Der Tiermensch  1927: Das tanzende Wien  1927: Der große Unbekannte  |  1927: Wer wirft den ersten Stein  1927: Dr. Bessels Verwandlung  1927: Benno Stehkragen  1928: Sirkuskupoolin alla (alkuperäiskielinen nimi Manege)   1928: Liebe und Diebe  1928: Heut’ tanzt Mariett  1928: Vom Täter fehlt jede Spur  1928: Casanovas Erbe  1928: Seitsemän synnin purjevene (alkuperäiskielinen nimi Die Yacht der Sieben Sünden)   1929: Unmoral  1929: Die Regimentstochter  1929: Wir halten fest und treu zusammen  1929: Nachtgestalten  1929: Aufruhr im Junggesellenheim  1929: Die Flucht vor der Liebe  1929: Adieu Mascotte  1929: Die weiße Hölle vom Piz Palü  1929: Tagebuch einer Verlorenen  1929: Menschen am Sonntag  |
Filmografia > Näyttelijänä > Äänielokuvat

1930: Liebe im Ring
1930: Sininen enkeli (alkuperäiskielinen nimi Der Blaue Engel)
1930: Die vom Rummelplatz
1930: Die Drei von der Tankstelle
1930: Dolly macht Karriere
1930: Einbrecher
1930: Die Marquise von Pompadour
1930: Ihre Majestät die Liebe
1931: Der Weg nach Rio
1931: Salto Mortale
1931: Bomben auf Monte Carlo
1931: Eine Nacht im Grandhotel
1932: Vater geht auf Reisen
1932: Man braucht kein Geld
1932: Amor ohjauspyörässä (alkuperäiskielinen nimi Zwei in einem Auto)
Filmografia > Ohjaajana

1921: Im Strudel der Großstadt (Artur Landsbergerin kanssa)
1926: Der Liebe Lust und Leid (Heinz Schallin kanssa)
1931: Der Stumme von Portici
1931: Veijarivaimoni (alkuperäiskielinen nimi Meine Frau, die Hochstaplerin)
1932: Lopussa kiitos seisoo! (alkuperäiskielinen nimi Es wird schon wieder besser)
1932: Lemmenhotelli (alkuperäiskielinen nimi Ein toller Einfall)
1932: Der weiße Dämon
1933: Heut’ kommt’s drauf an
1933: Amor talutusnuorassa (alkuperäiskielinen nimi Kind, ich freu' mich auf dein kommen, myös nimellä Amor an der Leine)
1933: Une femme au volant
1933: Incognito
1935: Bretter, die die Welt bedeuten
1935: Het mysterie van de Mondscheinsonate
1936: Merijntje Gijzen’s jeugd
1936: Eeen dag bij de A.V.R.O.
1937: Drie wenschen
1944: Theresienstadt, myös nimellä Der Führer schenkt den Juden eine Stadt
Aiheesta muualla

Kurt Gerron laulaa Puukko-Mackien  Youtube.com
Lyhytelämäkerta sivustolla Music and the Holocaust (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef 
Kolmen pennin oopperan ensi-illan esite.
Ohjaaja Kurt Gerron, näyttelijä Marcel Krols ja hollantilainen kirjailija A.M. de Jong elokuvan Merijntje Gijzen’s jeugd kuvauksissa 1936.
Karikatyyri Kurt Gerronin kabareetuotannosta Karussell.
Klaffikuva Theresienstadtin kuvauksista.
Kurt Gerronin tähti Mainzissa olevalla Walk of Fame des Kabaretts-kävelykadulla.
Kertš-tyyli

Kertš-tyylillä maalattu attikalainen hydria, n. 370–350 eaa.
Kertš-tyyli (Kertš-keramiikka) on antiikin kreikkalaisen punakuviokeramiikan tyyli, jolla maalattua keramiikkaa tuotettiin Attikassa 300-luvulla eaa. Se edusti näin attikalaisen keramiikan viimeistä vaihetta. Tyyli on saanut nimensä siitä, että sen päämarkkinat olivat Pantikapaionissa (nykyinen Kertš) ja muualla Mustanmeren pohjoisosien alueella, josta on tehty tyylin tärkeimmät löydöt.
Historia

Kertš-tyyli kukoisti 350-luvulla eaa. Sen syntyä on selitetty tarpeella saada Ateenassa tuotetulle keramiikalle uusia markkina-alueita sen jälkeen, kun tärkeä entinen markkina-alue Etelä-Italian Suur-Kreikassa oli tullut omavaraiseksi eteläitalialaisen keramiikan synnyn myötä.
Kertš-tyylin keramiikkaa tuotettiin Ateenan ja muun Attikan lisäksi mahdollisesti myös Khalkidikella. Keramiikkaa on löydetty paljon erityisesti haudoista Pantikapaionin ympäristöstä nykyiseltä Krimiltä. Se oli seudun rikkain kaupunki, ja Kertš-tyylin vaasit vaikuttavat olleen siellä eräänlaisia statussymboleja.
Historia > Maalareita

Kertš-tyylin vaasimaalareita olivat muun muassa (suluissa henkilön toiminnan arvioitu ajoitus; katso myös: Luettelo antiikin kreikkalaisista savenvalajista ja vaasimaalareista):
| --- | --- |
 Amatsoni-maalari (n. 350–325 eaa.)  Apollonia-ryhmä  Ateena 1375 -maalari (n. 375–350 eaa.)  Erotostasia-maalari (n. 340–330 eaa.)  F.B.-ryhmä  Filottrano-maalari (n. 350–340 eaa.)  G-ryhmä  Helena-maalari (n. 380–370 eaa.)  Herakles-maalari (n. 380–370 eaa.) :  Hääkulkue-maalari (n. 360 eaa.)  L.C.-ryhmä  London E 230 -ryhmä  Marsyas-maalari  Otchet-ryhmä  Pasithea-maalari (n. 380–370 eaa.)  Pompe-maalari (n. 370–360 eaa.)  Pourtalès-maalari (n. 370–360 eaa.)  Toya-maalari (n. 360–350 eaa.)
Keramiikka

Kertš-tyyliä käyttäneitä vaasien tyyppejä olivat erityisesti krateeri, hydria, pelike, lekanis ja lebes gamikos, joissa oli paljon maalattavaa pintaa. Kertš-tyylissä vaasien koristelussa on usein huomattavan paljon hahmoja, jotka on sijoitettu usein pyramidin muotoon. Yksi hahmoista on usein keskushahmo. Koristelussa on paljon päällemaalauksia erityisesti valkoisella, keltaisella ja kullalla.
Kalykskrateeri. Ateena 1375 -maalari, n. 375–350 eaa.
Pelike, n. 375–350 eaa.
Hydria, n. 375–350 eaa.
Dionysos ja Plutos. Krateeri, Pourtalès-maalari, n. 370–360 eaa.
Pariksen tuomio. Pelike, Hääkulkuemaalari n. 360 eaa.
Pyksis, n. 360–350 eaa.
Amfora, n. 350–325 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kertš-tyyli Wikimedia Commonsissa
Kesähorros

Kesähorroksessa olevia Theba pisana -lajin kotiloita.
Kesähorros eli estivaatio on eläinten lepotila, jonka aikana aineenvaihdunta on hyvin alhainen ja eläin on epäaktiivinen. Eläin saattaa vaipua kesähorrokseen, kun ympäristöolosuhteet ovat liian kuumia ja kuivia.
Kesähorrosta esiintyy sekä maalla että vedessä elävillä eläimillä, ja kesähorrostajia löytyy monista eläinluokista, kuten hyönteisistä, kaloista, sammakkoeläimistä, matelijoista ja nisäkkäistä. Kesähorros voi kestää tunneista kuukausiin. Se on erityisen yleistä aavikon kotiloilla, jotka pyrkivät estämään veden menetyksen erittämällä ympärilleen suojaavan kerroksen. Jotkut Negevin autiomaan Sphincterochila-lajit voivat olla kesähorroksessa jopa 98 prosenttia elämästään. Scaphiopus-suvun sammakkoeläimet voivat olla kesähorroksessa kymmenen kuukautta vuodesta ja keuhkokalat jopa muutamia vuosia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kesähorros Wikimedia Commonsissa
Keskiyön pako

| Keskiyön pako> Midnight Run |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Martin Brest
Käsikirjoittaja:  George Gallo
Tuottaja:  Martin Brest
Säveltäjä:  Danny Elfman
Kuvaaja:  Donald E. Thorin
Leikkaaja:   Billy Weber  Chris Lebenzon  Michael Tronick 
Lavastaja:  James J. Murakami
Pääosat:   Robert De Niro  Charles Grodin  Yaphet Kotto 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios
Ensi-ilta:  1988
Kesto:  126 minuuttia
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keskiyön pako (Midnight Run) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Martin Brest ja pääosassa on Robert De Niro.
Elokuva kertoo entisestä poliisista, Jack Walshista joka toimii nykyään palkkionmetsästäjänä. Jack on saanut uuden keikan johon sisältyy käyminen New Yorkissa, josta Jackin pitää hakea mafialta rahaa huijanneen Jonathan "Duke" Mardukas. Jackin pitää viedä Jonathan Los Angelesiin, ennen kuin mafian tappajat saavat heidät kiinni. Hommaa vaikeuttaa Jackin ja Duken jatkuvat erimielisyydet ja FBI-agentti, joka jahtaa kanssa Dukea saadakseen hänet avaintodistajaksi erään mafiapomon kiinni ottamiseen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert De Niro  | … |   Jack Walsh   |
|  Charles Grodin  | … |  Jonathan Mardukas   |
|  Yaphet Kotto  | … |  Alonzo Mosely   |
|  John Ashton  | … |  Martin Dorfler   |
|  Dennis Farina  | … |  Jimmy Serrano   |
|  Joe Pantoliano  | … |  Eddie Moscone   |
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen luonnehti elokuvaa hulvattoman yllätykselliseksi ja tiheätempoiseksi ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Keskuskomitea (jääkäriliike)

Keskuskomitea (CK, Centralkommittén) oli Suomen itsenäistymiseen liittyneen aktivismin ja jääkäriliikkeen eräs toimielin, joka muodostui aktivismiin myönteisesti suhtautuvista poliitikoista.
Helmikuussa 1915 he muodostivat ensimmäisen elimen ns. "vanhain neuvoston". Toiminta laajeni syksyllä 1915 ja sai järjestöllisen muodon eli perustettiin virallisemmin Keskuskomitea eli Centralkommitteé (=C.K.)
Komitean jäsenet

valtioneuvos Edvard Hjelt,
valtioneuvos Alexis Gripenberg,
senaattori Hugo Rautapää,
professori Rafael Erich,
professori Edvard Westermarck,
vapaaherra Adolf von Bonsdorff,
tohtori Wilhelm Zilliacus,
pankinjohtaja Otto Stenroth,
vakuutusjohtaja Samuli Sario.
Toiminta

Keskuskomiteassa oli leimaa antavaa ruotsinkielisten suuri osuus. Lisäksi merkille pantavaa oli vanhasuomalaisten Rautapään ja Sarion mukaantulo, joka nähtiin merkkinä vanhasuomalaisten muuttuneesta suhtautumisesta itsenäisyysliikkeeseen. Sosialisteja ei ollut edelleenkään mukana itsenäisyysliikkeessä.
Järjestön merkitys oli marginaalinen itse Suomessa. Suurin merkitys tuli keskuskomitean jäsenten siirtyessä ulkomaille eli Ruotsiin ja Saksaan, jossa heidän roolinsa oli huomattavasti vaikuttavampaa. Loppuvuodesta 1915 aloitti toimintansa Tukholmassa Suomen vapausliikkeen ulkomaanvaltuuskunta, jota pidettiin tarpeellisena yhteyksien hoitamiseen. Ensimmäisiä jäseniä ulkomaanvaltuuskunnassa olivat Jonas Castrén, tohtori Herman Gummerus ja maisteri Almar Fabritius. Lokakuussa 1915 ulkomaanvaltuuskuntaan liittyivät Keskuskomitean jäsenet vapaaherra Adolf von Bonsdorff ja professori Rafael Erich. Tammikuussa 1916 mukaan tuli vielä johtaja Samuli Sario. Valtuuskunnan puheenjohtajaksi tuli vapaaherra von Bonsdorff. Ohjeet valtuuskunta sai niin Aktiivilta komitealta kuin Keskuskomitealta. Ulkomaanvaltuuskunnan jäsenistä Sario siirtyi myöhemmin Berliiniin.
Poliittisen tilanteen muututtua vuoden 1917 Helmikuun vallankumouksen jälkeen itsenäisyysliikkeen roolikin muuttui. Ulkomaanvaltuuskunnan toiminnan painopiste siirtyi syyskuussa 1917 Tukholmasta Berliiniin, ja jääkäreitä koskevien asioiden järjestely siirtyi Berliiniin. Tällöin Keskuskomitean jäsenistä valtioneuvos Hjelt nousi keskeiseen asemaan.
Kesuura

Kesuura (m.kreik. τομή, tomē, lat. caesura, ”leikkaus”) on runosäkeessä oleva tauko, joka merkitään säekaavaan kahdella pystyviivalla ||. Se ilmenee sananloppuna, ja sen kohdalla voi olla myös välimerkki, kuten pilkku tai piste. Kesuura ei siis voi osua sanan keskelle, mutta se voi osua metronin keskelle. Kesuura voi olla säkeen keskellä tai enemmän säkeen alku- tai loppupuolella. Kaikissa säkeissä kesuuraa ei ole.
Kreikkalaisessa metriikassa kesuuraksi kutsutaan erityisesti sananloppua, joka osuu metronin keskelle, kun taas kahden metronin väliin osuvaa sananloppua kutsutaan nimellä diereesi (διαίρεσις, diairesis). Kahden tavun kohtaa, johon ei saa tulla sananloppua, kutsutaan nimellä zeugma (ζεῦγμα) eli silta.
Kesuuraa kutsutaan maskuliiniseksi kesuuraksi, jos sitä edeltää painollinen tavu, ja feminiiniseksi kesuuraksi, jos sitä edeltää painoton tavu.
Kesuuroja

Monilla kesuuroilla on nimi. Daktyylisessä heksametrissä esiintyy muun muassa seuraavia lajeja olevia kesuuroita ( = lyhyt tavu,  = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu; suomennos annettu vain mikäli kesuura osuu samaan kohtaan):
Trithemimeres (τριημιμερής, triēmimerēs, lat. caesura semiternaria), toisen metronin pitkän tavun jälkeen
Esimerkiksi:
Penthemimeres (πενθημιμερής, penthēmimerēs, lat. caesura semiquinaria), kolmannen metronin pitkän tavun jälkeen
Esimerkiksi:
Kata triton trokhaion (κατὰ τρίτον τροχαῖον, lat. caesura trochaica), kolmannen metronin ensimmäisen lyhyen tavun jälkeen
Esimerkiksi:
Hefthemimeres (ἑφθημιμερής, hefthēmimerēs, lat. caesura semiseptinaria), neljännen metronin pitkän tavun jälkeen
Esimerkiksi:
Bukolinen diereesi (lat. caesura bucolica), neljännen metronin jälkeen
Esimerkiksi:
Kertomus rakentaja Joosefista

| Kertomus rakentaja Joosefista |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  kopti
Genre:  lapsuusevankeliumi
Julkaistu:  300–400-luku
Suomennos
Suomentaja:  Antti Marjanen
Kustantaja:  Suomen eksegeettinen seura
Julkaistu:  2020
ISBN:  978-951-9217-75-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kertomus rakentaja Joosefista on Uuden testamentin apokryfisiin kirjoihin kuuluva lapsuusevankeliumi, joka kertoo Jeesuksen elämästä ennen tämän kahdettatoista ikävuotta.
Historia

Kirjoitus on todennäköisesti kirjoitettu tyydyttämään lukijakunnan uteliaisuutta koskien erityisesti Jeesuksen isäpuolen Joosefin elämää, koska Raamattu ei puhu siitä paljoakaan. Näin se on osa ensimmäisten vuosisatojen hurskasta kristillistä viihdekirjallisuutta. Kirjoitus on saattanut olla myös pyrkimys Joosefin ja hänen kulttinsa, joka vaikutti erityisesti Egyptissä, merkityksen nostamiseen. Kirjoituksen uskotaan olevan peräisin Egyptistä 300- tai 400-luvulta.
Kirjoituksesta on säilynyt kaksi versiota, toinen koptiksi ja toinen arabiaksi, koptinkielisen ollessa todennäköisesti alkuperäinen. Materiaaliltaan se perustuu laajalti Jaakobin protoevankeliumiin.
Sisältö

Kirjoitus on muodoltaan Jeesuksen isäpuolensa Joosefin elämästä Öljymäellä antama selvitys. Teksti on yhtenevä Marian ikuisen neitsyyden opin kanssa siinä, että sen mukaan Joosefilla oli neljä poikaa (Juudas, Justus, Jaakob ja Simon) ja kaksi tytärtä (Assia ja Lyydia) aiemmasta avioliitosta. Joosef meni 90-vuotiaana naimisiin 12-vuotiaan Marian kanssa ensimmäisen vaimonsa kuoltua.
Tämän alun jälkeen teksti on yhteneväinen Jaakobin protoevankeliumin kanssa, päätyen Jeesuksen syntymään. Tämän jälkeen kirjoitus kuvaa Joosefin viimeisiä vuosia ja kuoleman. Sen mukaan Joosef siunattiin ihmeellisesti henkisellä ja ruumiillisella nuoruudella. Kirjoituksen mukaan Joosefin vanhimmat pojat, Justus ja Simon, menivät naimisiin ja saivat lapsia.
Joosef kuoli 111-vuotiaana. Hän esittää kuolintarinassa ensin suuren rukouksen. Hänen viimeiset sanansa ovat valituksia hänen ruumiillisista synneistään ja perisynnistään. Loppuosa, noin puolet kirjoituksesta jatkaa kuvaamalla enkelien, muun muassa arkkienkeli Mikaelin ja Gabrielin, vierailua kuolleen luona tämän sielun pelastamiseksi.
Kirjallisuutta > Suomennos

Kertomus rakentaja Joosefista. Suomennos Antti Marjanen. Teoksessa Varhaiskristilliset lapsuusevankeliumit.  (Toimittaneet Antti Marjanen, Ulla Tervahauta ja Ville Vuolanto. Suomen eksegeettisen seuran julkaisuja 120)  Helsinki:  Suomen eksegeettinen seura, 2020.  ISBN 978-951-9217-75-8
Aiheesta muualla

History of Joseph the Carpenter. Wikisource. (englanniksi)
History of Joseph the Carpenter. New Adent. (englanniksi)
Keskiyön pako (vuoden 1990 elokuva)

| Keskiyön pako> Midnight Ride |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bob Bralver
Käsikirjoittaja:   Russell V. Manzatt  Robert Bralver 
Tuottaja:  Ovidio G. Assonitis
Kuvaaja:  Roberto D'Ettorre Piazzoli
Pääosat:   Mark Hamill  Robert Mitchum  Michael Dudikoff  Savina Gersak  Mark A. Pierce  Dee Dee Rescher  Debbie Evans 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Cannon Pictures
Levittäjä:  Cannon Films
Ensi-ilta:  1990
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keskiyön pako (Midnight Ride) on vuonna 1990 saanut yhdysvaltalainen toiminta-/kauhuelokuva, jonka pääosassa nähdään Michael Dudikoff.
Juoni

Poliisi Lawsonin vaimo Sara on jättämässä tämän, sillä hänen mielestä Lawson keskittyy työhönsä enemmän kun avioliittoonsa. Lawson yrittää saada tämän jäämään, mutta turhaan, jolloin Sara häipyy autollansa ja Lawson lähtee hänen peräänsä jalkaisin. Matkan varrella Sara ottaa kyytiin liftaajan, joka paljastuu automatkalla myöhemmin murhaajaksi. Hän ottaa Saran panttivangiksi ja ajelee hänen kanssaan kaupungissa murhaten ihmisiä. Lawson tajuaa myöhemmin asian ja lähtee pelastamaan tämän.
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi elokuvan runsaat kolme minuuttia lyhennetylle VHS-versiolle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Germania inferior

| Germania inferior Provincia Germania inferior> Rooman provinssi |
| --- | --- |

 Germania inferiorin provinssin alue vuonna 125.
Valtio:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Gallia (300-luku–)
Diokeesi:  Gallia (n. 293–)
Nykyinen valtio/alue:  Alankomaat, Belgia, Luxemburg, Saksa
Perustettu:  n. 85–90
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  keisarin provinssi
 – hallinnollinen keskus:  Colonia Agrippinensis
Germania inferior (”Ala-Germania”, lat. Provincia Germania inferior), myöhemmin Germania secunda (Germania II, lat. Provincia Germania secunda), oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Germaniassa nykyisten Alankomaiden, Belgian, Luxemburgin ja Saksan alueilla.
Maantiede

Germania inferiorin provinssi sai nimensä siitä, että se sijaitsi Reinin alajuoksulla Germania superioriin (”Ylä-Germania”) nähden. Se käsitti tämän lisäksi Maas-joen alueen. Provinssin lounaispuolella sijaitsi Gallia Belgican provinssi, kaakkoispuolella Germania superior ja itäpuolella Germania Magna eli Suur-Germania, jota roomalaiset eivät koskaan valloittaneet. Provinssin hallinnollinen keskus oli Colonia Agrippinensis (nyk. Köln).
Maantiede > Kaupunkeja

Germania inferiorin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
| --- | --- |
 Albaniana (nyk. Alphen aan den Rijn)  Aquae Granni  Atuatuca Tungrorum (nyk. Tongeren)  Bonna (Bona, nyk. Bonn)  Castra Vetera  Colonia Agrippinensis (nyk. Köln)  Colonia Ulpia Traiana :  Coriovallum (nyk. Heerlen)  Forum Hadriani (nyk. Voorburg)  Laurum  Lugdunum Batavorum (nyk. Katwijk)  Novaesium (nyk. Neuss)  Trajectum ad Rhenum (nyk. Utrecht)  Ulpia Noviomagus Batavorum (nyk. Nijmegen)
Keskussääasema

Keskussääasema oli Suomen puolustusvoimien sääpalvelut tuottanut yksikkö, joka toimi itsenäisenä vuoteen 1985 saakka.
Historia

Keskussääasema perustettiin vuonna 1924 nimellä Sotilasmeteorologinen Keskusasema. Laitoksen lyhenteenä käytettiin KSääAs uuden nimen tultua käyttöön vuonna 1941. Myös nimi Päämajan Keskussääasema on ollut käytössä.
Yksikkö on toiminut Viipurissa, Imatralla, Mikkelissä, Hämeenlinnassa, Helsingin Vallisaaressa (1946 - ) ja Jyväskylän maalaiskunnan Tikkakoskella osana Luonetjärven varuskuntaa 1965 - 1985.
Keskussääasema toimi kenttätykistön alaisuudessa vuodesta 1940 alkaen ja palveli tykistöjoukkoja vuoteen 1965 saakka. Tila- ym. resurssien parannettua se alkoi tuottaa palveluja myös muille puolustushaaroille Tikkakoskelta käsin. Suojelukoulu ja Keskussääasema yhdistettiin Suojelu- ja Sääkouluksi 1. syyskuuta 1985.
Historia > Päälliköt

Keskussääaseman päällikkönä ovat toimineet:
kapteeni/majuri Eino Salojärvi (s. 1911) 1949 - 1965,
majuri (Veikko) Kalevi Vallas (s. 1929) 1965 - sekä
majuri Kari Höglund (s. 1943) vuosina 1978 - 1982.