stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Australian Grand Prix 2012
Tulokset > Kilpailu

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/Keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 3 |  Jenson Button |  McLaren-Mercedes | 58 | 1:34.09,565 | 2 | 25 |  |
| 2 | 1 |  Sebastian Vettel |  Red Bull-Renault | 58 | + 2,139 | 6 | 18 |  |
| 3 | 4 |  Lewis Hamilton |  McLaren-Mercedes | 58 | + 4,075 | 1 | 15 |  |
| 4 | 2 |  Mark Webber |  Red Bull-Renault | 58 | + 4,547 | 5 | 12 |  |
| 5 | 5 |  Fernando Alonso |  Ferrari | 58 | + 21,565 | 12 | 10 |  |
| 6 | 14 |  Kamui Kobayashi |  Sauber-Ferrari | 58 | + 36,766 | 13 | 8 |  |
| 7 | 9 |  Kimi Räikkönen |  Lotus-Renault | 58 | + 38,014 | 17 | 6 |  |
| 8 | 15 |  Sergio Pérez |  Sauber-Ferrari | 58 | + 39,458 | 22 | 4 |  |
| 9 | 16 |  Daniel Ricciardo |  Toro Rosso-Ferrari | 58 | + 39,556 | 10 | 2 |  |
| 10 | 11 |  Paul di Resta |  Force India-Mercedes | 58 | + 39,737 | 15 | 1 |  |
| 11 | 17 |  Jean-Éric Vergne |  Toro Rosso-Ferrari | 58 | + 39,848 | 11 |  |  |
| 12 | 8 |  Nico Rosberg |  Mercedes | 58 | + 57,642 | 7 |  |  |
| 13 | 18 |  Pastor Maldonado |  Williams-Renault | 57 | Ulosajo | 8 |  |  |
| 14 | 24 |  Timo Glock |  Marussia-Cosworth | 57 | + 1 kierros | 20 |  |  |
| 15 | 25 |  Charles Pic |  Marussia-Cosworth | 53 | Öljynpaine | 21 |  |  |
| 16 | 19 |  Bruno Senna |  Williams-Renault | 52 | Kolarivaurio (Massa) | 14 |  |  |
| Kesk. | 6 |  Felipe Massa |  Ferrari | 46 | Kolari (Senna) | 16 |  |  |
| Kesk. | 20 |  Heikki Kovalainen |  Caterham-Renault | 38 | Jousitus | 18 |  |  |
| Kesk. | 21 |  Vitali Petrov |  Caterham-Renault | 34 | Ohjaustehostin | 19 |  |  |
| Kesk. | 7 |  Michael Schumacher |  Mercedes | 10 | Vaihdelaatikko | 4 |  |  |
| Kesk. | 10 |  Romain Grosjean |  Lotus-Renault | 1 | Kolari (Maldonado) | 3 |  |  |
| Kesk. | 12 |  Nico Hülkenberg |  Force India-Mercedes | 0 | Kolari (Webber) | 9 |  |  |
Lähde:
Tulokset > Johtokierrokset

| Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset |
| --- | --- | --- | --- |
| 3 |  Jenson Button | McLaren-Mercedes | 1–15, 17–35, 37–58 |
| 4 |  Lewis Hamilton | McLaren-Mercedes | 16 |
| 1 |  Sebastian Vettel | Red Bull-Renault | 36 |
MM-pistetilanne

Kymmenen kärki osakilpailun jälkeen.
Muuta

Jean-Éric Vergnen ja Charles Picin ensimmäinen kilpailu.
Kimi Räikkösen ja Romain Grosjeanin ensimmäinen kilpailu Lotuksella.
Nico Hülkenbergin ensimmäinen kilpailu Force Indialla.
Bruno Sennan ensimmäinen kilpailu Williamsilla.
Daniel Ricciardon ensimmäinen kilpailu Toro Rossolla, ja samalla hänen ensimmäiset MM-pisteet.
Vitali Petrovin ensimmäinen kilpailu Caterhamilla.
Pedro de la Rosan ensimmäinen kilpailu HRT:llä.
Lewis Hamiltonin 20. paalupaikka.
McLarenin 150. nopein kierros.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Australian Grand Prix 2012 Wikimedia Commonsissa
Raportti sarjan kotisivuilla
Formula 1 -luokan Australian Grand Prix’t
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950-luku | 1950 | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 |
| 1960-luku | 1960 | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 |
| 1970-luku | 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979 |
| 1980-luku | 1980 | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 1990-luku | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 |
| 2000-luku | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010-luku | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 2020-luku | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |  |  |  |  |  |
Radat: Adelaiden katurata (1985–1995) Melbourne Grand Prix Circuit (1996–2019), Albert Park Circuit (2022–)
Osakilpailut Formula 1 -kaudella 2012
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Australia |  Malesia |  Kiina |  Bahrain |  Espanja |  Monaco |  Kanada |  Eurooppa |  Britannia |  Saksa |
|  Unkari |  Belgia |  Italia |  Singapore |  Japani |  Korea |  Abu Dhabi |  Intia |  Yhdysvallat |  Brasilia |
Satumaan sarja

Satumaan sarja oli kustannusliike Valistuksen vuosina 1954–1963 julkaisema kirjasarja, jossa ilmestyi kaikkiaan 14 lähinnä 5–10-vuotiaille lapsille tarkoitettua satukirjaa. Teokset painettiin Helsingissä Valistuksen omassa kirjapainossa.
Satumaan sarjan kirjat

Hellin Tynell: Tonttu Pumpernikkeli. 1954.
Saara Heino: Lasisydäminen prinsessa. 1954.
Aulis Nopsanen: Haltiavuoren tonttu. 1954.
Ulla Attila-Hämäläinen: Satumylly. 1955.
Usko Kemppi: Seikkailu satumetsässä. 1955.
Inkeri Heininen: Taikaympyrä. 1955.
Ester Ahokainen: Kulkuskannukset. 1956.
Jorma Mäenpää: Tonttupoikain Afrikanmatka. 1956.
Kaarina Puustinen: Piparkakkukuningas. 1957.
Kerttu Hämeranta: Ihmeellinen jakkara. 1957.
Hellin Tynell: Rohkeuskeinu. 1957.
Ulla Attila-Hämäläinen: Uipari Puiperon sadut. 1958.
Saara Heino: Limonaatikaivo. 1958.
Ester Ahokainen: Naperon napakymppi. 1963.
Kansan Sana

| Kansan Sana Itä-Suomen Viikko |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Kustannusosakeyhtiö Savon Sana
Levikki:  enimmillään 11 300 (1976)
Perustettu:  1945
Lakkautettu:  1994
Sitoutuneisuus:  SKDL, Vasemmistoliitto
Kotikunta:  Kuopio
Ilmestymistiheys:  1–5 kertaa viikossa
Kansan Sana oli Kuopiossa vuosina 1945–1992 ilmestynyt SKDL:n (vuodesta 1990 lähtien Vasemmistoliiton) sanomalehti. Vuosina 1992–1994 sen toimintaa jatkoi Itä-Suomen Viikko.
Alkuvaiheet

Jatkosodan päättäneen välirauhan jälkeen vapaasti toimimaan päässeet kommunistit ja kansandemokraatit saivat Pohjois-Savossa yhden kolmasosan eduskuntavaalikannatuksen, joka laski 20 prosentin tasolle vasta 1960-luvun lopussa. Kuopiossa oli myös vahva vasemmistolehtiperinne, ja kesäkuusta 1945 lähtien säännöllisesti ilmestynyt Kansan Sana olikin yksi SKDL:n ensimmäisistä maakuntalehdistä. Sen perustamisessa keskeinen rooli oli vuonna 1930 lakkautetun Savon Työn päätoimittajalla Esa Hietasella.
Lehden kustantajana toimi aluksi SKP:n omistama Kustannusosakeyhtiö Yhteistyö, kunnes Kustannusosakeyhtiö Savon Sana pääsi toimimaan vuonna 1946. Määrältään vaatimattomasta osakepääomasta valtaosan omisti Yhteistyö. Muita huomattavia omistajia olivat SKP:n ja SKDL:n Kuopion piirijärjestöt. Kansan Sanan levikkialueeksi suunniteltiin koko silloista Kuopion lääniä Pohjois-Karjala mukaan lukien, Mikkelin läänin pohjoisosaa ja Kainuun maakunnan eteläosaa. Tosiasiassa lehti oli kuitenkin koko ajan lähinnä kuopiolaisten järjestöaktiivien käsissä.
Lehden linja ja sisältö

Ohjelmaltaan Kansan Sana oli puoluelehti, joka palveli etupäässä kansandemokraattisen liikkeen sisäistä tiedotustarvetta. Aloittaessaan se ilmoitti tehtävikseen palkkatyöläisten ja pienviljelijöiden asian ajamisen, työväen voimien yhdistämisen sekä taistelun fasismia ja taantumusta vastaan. Lehden keskeisiin teemoihin kuului myös Suomen ja Neuvostoliiton ystävyyden ja yhteistyön edistäminen. Puoluelehtimäisyys merkitsi ideologian ja oman liikkeen asioiden korostamista sekä ulkomaanuutisten ja yleisten kotimaanuutisten jättämistä vähemmälle huomiolle. Kansan Sana pyrki kiinnittämään erityistä huomiota maakunnalliseen uutisvälitykseen ja varsinkin 1970-luvulta lähtien ammattiyhdistysliikkeen ja muiden työväen järjestöjen toimintaan.
Puoluelehtenä Kansan Sana joutui 1960-luvun puolivälissä mukaan SKP:n enemmistön ja vähemmistön väliseen valtataisteluun. Vähemmistön käsissä ollut yhtiön johtokunta erotti vuonna 1967 lehden päätoimittajan Kaarlo Koskisen ja toimitussihteeri Kullervo Kaukosen, mikä johti toimituksen ja kirjapainotyöntekijöiden toista viikkoa kestäneeseen lakkoon. Osin henkilösuhteistakin johtunut lakko päättyi sovittelun jälkeen erottamisten peruuttamiseen ja lehden jäämiseen puolueen enemmistön linjalle. Kansan Sanan lakko oli kommunistien ensimmäisiä julkisia välienselvittelyjä ja sai siksi myös valtakunnallista julkisuutta. SKP:n Kuopion piiri ja molempien puolueiden Joensuun piirit (SKP, SKDL) joutuivat kuitenkin vähemmistön haltuun, mikä jatkossa vaikeutti lehden toimintaa.
Tekniikka, talous ja toimitus

Savon Työn kirjapaino oli lehden lakkauttamisen jälkeen menetetty sosiaalidemokraateille, jotka julkaisivat siellä omaa Savon Kansa -lehteään. Kansan Sanaa alettiin painaa entisessä IKL:n Yhtyneiden Lehtien Kirjapainossa, jonka kapasiteetti osoittautui kuitenkin täysin riittämättömäksi. Toimitus työskenteli aluksi muutaman neliön huoneessa Taskisen saunan vintillä Kuopion Haapaniemellä. Pian saatiin hankittua oma kirjapaino sekä toimitus- ja painotilat Turon talosta Niiralasta. Lehteä painettiin pikapainolla 1950-luvun alkupuolelle, jolloin hankittiin rotaatiopainokone. Vuonna 1957 Kansan Sana muutti Kuopion keskustaan rakennettuun järjestötalo Työnkulmaan. Vuonna 1964 valmistui oma lehtitalo Itkonniemelle, jonne vuonna 1967 saatiin uusi rotaatio.
Kansan Sana ilmestyi aluksi kolmesti, vuosina 1950–1957 neljästi ja vuodesta 1958 lähtien viidesti viikossa. Lehden levikki oli ensimmäisenä vuonna 5 800 kappaletta. Seuraavina vuosina se nousi 7 000–8 000 kappaleen tasolle ja 10 200 kappaleeseen vuonna 1957. Levikki keskittyi ainakin 1960-luvulla SKDL:n Kuopion piiriin ja erityisesti Kuopion, Varkauden ja Iisalmen seuduille. Joensuun ja Mikkelin piireissä tilaajia oli vähän. Lehden lisäksi yhtiö sai tuloja ulkopuolisista painotöistä.
Lehden taloudellinen tilanne heikkeni voimakkaasti 1960-luvun aikana. Sen todellinen levikki laski vuoden 1959 7 000 kappaleesta alle 4 400 kappaleeseen vuonna 1966. Porvarillisten lehtien kilpailun, ideologiaan takertumisen ja sisällön heikkouden takia koko kansandemokraattinen lehdistö oli kriisissä. Myös Kansan Sana tuotti tappiota ja pysyi pystyssä vain keskusjärjestöjen tuen avulla. Tilannetta kärjisti entisestään puolueryhmien välienselvittely, jonka jälkeen henkilökuntaa supistettiin ja lehden ilmestymistiheys laskettiin kolmeen kertaan viikossa vuonna 1969. 1970-luvulla taloutta paransivat parlamentaarinen lehdistötuki ja ammattiliittojen tukimuodot. Lehden levikki kohosi 11 300 kappaleeseen vuonna 1976, mutta laski pian sen jälkeen 8 000–9 000:n tasolle.
Kansan Sanan ensimmäisenä päätoimittajana työskenteli Eino A. Miettinen ja toimitussihteerinä Paavo Heinonen, joilla ei kummallakaan ollut aikaisempaa kokemusta sanomalehden toimittamisesta. Avustajina toimivat kansanedustaja Esa Hietanen, nimimerkillä Sasu Punanen kirjoittanut Yrjö Räisänen ja kirjailija Arvo Turtiainen. Vuosina 1946–1960 päätoimittajana oli Esa Hietanen, vuosina 1960–1974 Kaarlo Koskinen, vuosina 1974–1984 Erkki Antikainen, vuosina 1984–1990 Eero Karttunen ja vuosina 1990–1992 Petri Hynynen. Toimituskunta käsitti 1970-luvun lopulla seitsemän toimittajaa ja valokuvaajan. Lehdellä oli aluetoimittajat Joensuussa, Savonlinnassa (vuoteen 1962), Iisalmessa (vuosina 1957–1971) ja Varkaudessa (vuodesta 1957). Suomen Tietotoimiston uutispalvelua käytettiin vuoteen 1969 saakka, mutta tärkeämpi sija oli Demokraattisen Lehdistöpalvelun aineistolla.
Itä-Suomen Viikko

Kansan Sana muutettiin marraskuussa 1992 Itä-Suomen Viikoksi. Loppuvaiheessaan kahdesti viikossa ilmestyneen lehden tilalla alkoi ilmestyä viikkolehti, jonka tilaajat saivat entiseen tapaan myös Kansan Uutisten Viikkolehden. Muutoksen taustalla oli yhtiön taloudellinen ahdinko sekä paino- ja jakelukustannuksista saatavat säästöt. Petri Hynysen toimittama Itä-Suomen Viikko pyrki painottumaan laajempiin ajankohtaisiin teemoihin ja vähentämään puoluesidonnaisuutta. Lehden toimitus ja konttori muuttivat takaisin Työnkulmalle. Vuoden 1994 alussa perustettiin uusi kustannusyhtiö ISV-Julkaisut Oy ja painatus siirrettiin Lehtisepät Oy:lle Pieksämäelle. Uusi yhtiö teki konkurssin saman vuoden kesäkuussa. Sen taustalla oli lehdistötuen loppuminen sekä tilaus- ja ilmoitustulojen väheneminen.
Päätoimittajat

Eino Miettinen 1945–1946
Esa Hietanen 1946–1960
Kaarlo (Kalle) Koskinen 1960–1974
Erkki Antikainen 1974–1984
Eero Karttunen 1984–1990
Petri Hynynen 1990–1992.
Kustannusosakeyhtiön johtokunnan puheenjohtajat

Einari Miettinen 1946–1948
Ilmari Puranen 1949–1952
Eero Kankaanmäki 1953–1954
Vilho Hiltunen 1955–1960
Juho Reinikainen 1961–1966
Aarne Pulkkinen 1967
Martti Leskinen 1967–1968
Veikko Kaikkonen 1969–1975
Raimo Partanen 1976–1983
Keijo Ukkonen 1984–1985
Heikki Mikko Viitala 1985–199x.
Aiheesta muualla

Kansan Sana digitoituna Kansalliskirjastossa
Kuopion Työnkulma.
Barnesjäätikkö

Osa Barnesjäätikköä lähellä jäätikön kaakkoisreunaa
Barnesjäätikkö (engl. Barnes Ice Cap) on Baffininsaarella sijaitseva suurehko lakijäätikkö. Itse saari kuuluu hallinnollisesti Kanadalle ja on osa Nunavutin territoriota.
Teknopol

Teknolpol on Tallinnassa sijaitseva teknologiapuisto.
Se perustettiin vuonna 2003. Sitä rahoittaa Viron tasavalta, Tallinnan teknillinen yliopisto ja Tallinnan kaupunki. Se antaa tiloja ja tukea innovaatiotoiminnassa oleville yrityksille. Alue on kooltaan noin kymmenen hehtaaria. Alueella toimii 140 yritystä vuokratiloissa, ml. Skype. Alueen lähellä on 1300 tutkijan ja 12000 opiskelijan kampusalue.
Aiheesta muualla

Teknopolin sivusto[vanhentunut linkki]
Dubrovnik-Neretva

Dubrovnik-Neretva (Dubrovačko-neretvanska županija) on piirikunta Kroatiassa Dalmatian suuralueella. Se on Kroatian eteläisin piirikunta. Vuoden 2018 arvion mukaan Dubrovnik-Neretvassa asui 121 425 asukasta ja sen pinta-ala on 1 781 neliökilometriä. Piirikunnan hallintokeskus on Dubrovnik. Muita kaupunkeja piirikunnassa ovat Korčula, Metković, Opuzen ja Ploče.
Piirikunnan eteläosa, jossa Dubrovnikin kaupunki sijaitsee, muodostaa Kroatian manneralueen eksklaavin. Sitä erottaa muusta Kroatiasta Bosnia-Hertzegovinan kuuluva rannikkokaistale Bosnia-Hertsegovinan federaation Hertsegovina-Neretvan kantonin Neumin kunnassa.
Piirikunnan hallinnollinen keskus on Dubrovnik.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piirikunnan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kroatian piirikunnat
Bjelovar-Bilogora
Brod-Posavina
Dubrovnik-Neretva
Istria
Karlovac
Krapina-Zagorje
Koprivnica-Križevci
Lika-Senj
Međimurje
Osijek-Baranja
Požega-Slavonia
Primorje-Gorski Kotar
Šibenik-Knin
Sisak-Moslavina
Split-Dalmatia
Varaždin
Virovitica-Podravina
Vukovar-Syrmia
Zadar
Zagreb
Zagrebin kaupunki
Gödöllő

| Gödöllő |
| --- | --- |
 Grassalkovichin palatsi
 lippu:  vaakuna
 Gödöllő
 Koordinaatit: 47°36′0.00″N, 19°22′0.12″E 
Valtio:  Unkari
Lääni:  Pest
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  62 km²
Väkiluku:  33 901
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gödöllő on kaupunki Pestin läänissä Unkarissa. Kaupungissa on 33 901 asukasta (2010) ja sen pinta-ala on 62 km². Gödöllő on tunnettu barokkityylisestä linnasta, jonka Antal Grassalkovich rakennutti 1700-luvun puolessavälissä. Palatsia kutsutaan myös Gödöllőn keisarinlinnaksi tai Sisin linnaksi, koska se oli keisari Frans Joosefin ja keisarinna Elisabetin (”Sisin”) kesäasunto.
Sijainti

Gödöllő sijaitsee Rákosjoen varrella 30 kilometriä Budapestistä koilliseen. Sieltä on suora yhteys M3-moottoritielle, ja Budapestin-Miskolcin rautatie kulkee kaupungin halki.
Historia

Ensimmäinen kirjallinen maininta Gödöllőstä on vuodelta 1349, ja ensimmäinen aateliskartano rakennettiin sinne vuonna 1662. 1700-luvun puolivälissä Antal Grassalkovich -niminen aatelismies teki Gödöllőstä tiluksiensa keskuspaikan ja rakennutti kylään barokkityylisen palatsin. Grassalkovich oli avokätinen taidemesenaatti, ja suurin osa Gödöllőn nykyisistä muistomerkeistä on peräisin hänen ajaltaan. Rakennustyöt toivat kylään käsityöläisiä Slovakiasta ja Saksasta ja väkiluku kaksinkertaistui. Vuonna 1763 kaupunki sai markkinaoikeudet, ja siitä tuli merkittävä kauppapaikka.
Itävalta-Unkarin kaksoismonarkian luomiseen johtaneen vuoden 1867 kompromissin jälkeen Unkarin hallitus antoi Grassalkovichin palatsin häälahjaksi keisari Frans Joosefille ja hänen vaimolleen Elisabetille, ja Gödöllőstä tuli keisarillisen perheen lomanviettopaikka. Tämä takasi kaupungin nopean kehityksen. Sinne rakennettiin rautatie, hallinto järjestettiin uudelleen ja sinne perustettiin maatalousoppilaitoksia ja mallitiloja. Vuonna 1869 kaupungissa perustettiin Unkarin ensimmäinen säästöpankki.
1900-luvun alussa Gödöllőstä tuli muodikas vapaa-ajanviettopaikka ja lomailukeskus. Siellä asui myös paljon näyttelijöitä, kirjailijoita ja taidemaalareita, ja sinne syntyi kansainvälinen, jugendhenkinen taiteilijoiden yhteisö. Turismin myötä kaupunkiin perustettiin pienteollisuutta ja palvelualan yrityksiä. Toisen maailmansodan jälkeen loma-asunnot saivat väistyä teollisuuden tieltä. Vuonna 1950 kaupunkiin perustettiin maataloustieteellinen korkeakoulu ja Gödöllőstä tuli Unkarin maatalouden keskus. Teollistumisen myötä kaupungin väkiluku kolminkertaistui, ja sinne rakennettiin paljon uusia asuntoalueita.
Väestö

Gödöllőn väkiluku on kasvanut nopeasti, sillä sinne on muuttanut sekä raskaasti teollistuneilta alueilta että Budapestistä paljon ihmisiä, jotka haluavat elää lähempänä luontoa. Vuonna 1960 väkiluku oli 17 700, ja vuonna 2000 se oli noussut 29 400:aan. Vuonna 2010 siellä oli jo 33 900 asukasta. Suurin osa asukkaista on unkarilaisia, mutta myös romanien, puolalaisten, saksalaisten ja ruteenien vähemmistöillä on virallinen asema.
Nähtävyydet

Gödöllőn merkittävin nähtävyys on vuosina 1744–1750 rakennettu Grassalkovichin palatsi, joka on yksi loistavimpia Unkarin maaseudun barokkityylin edustajia. Keisarinna Maria Teresia vieraili palatsissa 1751, ja vuoden 1849 vallankumoussodassa se toimi Unkarin armeijan päämajana. Vuodesta 1867 keisari Frans Joosef ja keisarinna Elisabet pitivät palatsia kesäasuntonaan. Muita barokin ajan muistomerkkejä Gödöllőssä ovat kalvinistinen kirkko ja katolinen Máriabesnyőn kirkko.
Ystävyyskaupunkisuhteet

Gödöllő on Forssan ystävyyskaupunki vuodesta 1990.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gödöllő Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Gödöllő Wikivoyagessa (englanniksi)
Kaupungin verkkosivusto (unkariksi, englanniksi)
Marmorkirkenin metroasema

| Marmorkirken |
| --- | --- |

 Kööpenhaminan metro 
Perustiedot
Lyhenne:  Mmk
Metrolinjat:  , 
Osoite:  Frederiksgade 1265
Paikkakunta:  Kööpenhamina
Avattu:  29. syyskuuta 2024
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Laitureita:  2
Laituriraiteita:  2
Liukuportaita:  kyllä
Hissejä:  kyllä
Marmorkirkenin metroasema on Kööpenhaminan metron linjojen M3 ja M4 asema. Se sijaitsee Frederikinkirkon lähettyvillä, Østerportin ja Kongens Nytorvin asemien välillä. Se on myös Kööpenhaminan metron syvin asema noin 30 metrin syvyydessä.
Vasen ja oikea

Vasen (←) ja oikea (→) ovat suunnan hahmottamista. Vasen on itsestäänselvästi oikean vastakohta, kun puhutaan suunnista tai ihmisen ruumiinosista, esimerkiksi oikeasta tai vasemmasta kädestä tai silmästä.
Vasen ja oikea

Vasen ja oikea ovat subjektiivisia ja kaksiulotteisia käsitteitä. Jos käännyt ympäri, suunnat vaihtavat paikkaa. Esimerkiksi teatterien katsomoissa, konserttisaleissa ja niihin verrattavissa tiloissa paikkojen sanotaan olevan oikealla tai vasemmalla, mitkä tällöin määritellään katsojien kannalta. Näyttämöltä katsottuna oikea ja vasen puoli ovat päinvastoin.
Peilissä oikean ja vasemman sanotaan usein vaihtuvan. Itse asiassa peili kuitenkin kääntää päinvastaiseksi nimenomaan peilin pintaa vastaan kohtisuoran suunnan, josta katsottuna oikea ja vasen ovat päinvastaiset.
Useimmilla ihmisillä oikea käsi on voimakkaampi ja taitavampi kuin vasen. Vasenkätisillä asia on kuitenkin päinvastoin.
Heraldiikka

Vaakunoiden heraldisissa selityksissä oikea ja vasen määritellään päinvastoin kuin miltä ne näyttävät katsojalle. Tämä johtuu siitä, että vaakunat ovat saaneet alkunsa keskiaikaisten ritarien kilpiin maalatuista tunnuskuvioista, ja tällöin niiden ”oikea” ja ”vasen” puoli määräytyivät ritarin itsensä, ei vastaantulijoiden kannalta.
Liikenne

Useimmissa maissa noudatetaan oikeanpuoleista liikennettä. Tällöin autoissa kuljettajan paikka on yleensä vasemmalla puolella. Britanniassa ja brittiläisen siirtomaataustan omaavissa maissa, kuten Intiassa, Australiassa ja Etelä-Afrikassa, on vasemmanpuoleinen liikenne ja autoissa kuljettajan paikka oikealla puolella. Muita esimerkkejä vasemmanpuolisen liikenteen omaksuneista ovat Japani, Thaimaa ja Malta.
Merellä ollessa sanojen oikea ja vasen asemesta käytetään yleensä sanoja tyyrpuuri ja paapuuri, joista tyyrpuuri on aluksen perästä katsottuna oikea puoli ja paapuuri vasen.
Politiikka

Vasemmisto–oikeisto-ulottuvuus viittaa poliittisen kentän jakautumiseen oikeistoon ja vasemmistoon. Nimitykset ”vasemmisto” ja ”oikeisto” ovat syntyneet siitä, että Ranskan vallankumouksen yhteydessä jyrkimpiä uudistuksia vaatineet kansalliskokouksen jäsenet asettuivat istumaan puheenjohtajasta katsoen vasemmalle ja konservatismia kannattaneet oikealle. Oikeiston on perinteisesti nähty kannattaneen konservatismia ja vasemmiston jyrkkiä yhteiskunnallisia uudistuksia, mahdollisesti myös liberalismia. Sanoja oikeisto ja vasemmisto käytetään myös vastaavista ryhmittymistä puolueiden ja muiden ryhmien sisällä. Termit syntyivät Ranskan vallankumouksen aikana, jolloin ne viittasivat istumapaikkajärjestykseen Ranskan lainsäädännöllisissä elimissä, erityisesti Ranskan lainkokouksessa vuonna 1791.
Jyrkimpiä uudistuksia vaatineet kansalliskokouksen jäsenet asettuivat istumaan puheenjohtajasta katsoen vasemmalla. Yleensä parlamenteissa oikeiston ja vasemmiston paikat vastasivat nimiäänselvennä puhemiehen paikalta katsottuna, eli niiden muiden jäsenten kannalta tavallaan kuin päinvastoin.lähde?
Barry Van Dyke

| Barry Van Dyke |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. heinäkuuta 1951 (ikä 73)  Atlanta, Georgia
Näyttelijä
Aktiivisena:  1962–
Aiheesta muualla
IMDb 
Barry Wayne Van Dyke (s. 31. heinäkuuta 1951 Atlanta, Georgia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on isänsä Dick Van Dyken ja Margie Willettin toinen poika sekä hänen setänä oli Jerry Van Dyken. Hänet tunnetaan kenties parhaiten roolistaan sarjassa Diagnoosi: Murha, jossa hän esiintyi pääosassa isänsä kanssa. Heidän roolihahmonsa Mark (Dick) ja Steve Sloan (Barry) olivat myös isä ja poika.
Barry Van Dyke esiintyi ensimmäisen kerran televisiossa vuonna 1961. Hänellä oli rooli yhdessä tilannekomedia Dick Van Dyke Show'n jaksossa. Hän esitti Steve Sloania Diagnoosi: Murhassa kahdeksan tuotantokauden ajan vuosina 1993–2001 sekä ohjasi ja käsikirjoitti joitakin sarjan jaksoja. Muita sarjoja, joissa hän on esiintynyt ovat muun muassa Lemmenlaiva, Magnum, A-Team, Murhasta tuli totta ja Remington Steele.
Barry on naimisissa Mary Careyn kanssa ja heillä on neljä lasta; Carey, Shane, Wes ja Taryn.
Riksin sarja

Riksin sarja oli WSOY:n julkaisema pehmeäkantinen kirjasarja, jossa julkaistiin viihderomaaneja vuosina 1950–1960. Riksin sarjan nimi on peräisin vanhasta Ruotsin rahayksiköstä riikintaalerista eli ”riksistä”, joka oli sata äyriä. Riksin sarjan myyntihinta oli aluksi 100 markkaa, jota kutsuttiin puhekielessä ”riksiksi”.
Sarja kattoi kirjallisuutta laaja-alaisesti, klassikoita, romanttista viihdettä, lännenkirjoja ja perinteisiä seikkailukirjoja. Siihen kuului muun muassa Maiju Lassilan Tulitikkuja lainaamassa ja Honoré de Balzacin Saiturin tytär sekä Agatha Christien, James Oliver Curwoodin ja Zane Greyn romaaneja.
Antikvariaateista Riksin sarjaa löytyy yhä paljon ja monilla Riksin sarjan kirjat ovat kesämökkien vakiolukemista.
Sarjan ja sen edeltäjän 10mk romaanit kannet teki Eeli Jaatinen.
K3-talo

Arkkitalotyypin pihanäkymä.
Arkkitalotyypin olohuonenäkymä.
Arkkitalotyyppi A4. 3h+k+rt 108-m², sauna 24 h-m².
K3-talot on Suomen Kulttuurirahaston vuonna 2010 valmistunut  omakotitalon luonnossuunnitelmatasoinen tyyppitalomallisto. Mallisto on julkaistu 2010 ilman korvausta vapaasti käytettäväksi. K3-talotyypeillä Kulttuurirahasto pyrkii rakentamisen laadun ja asumisterveyden parantamiseen.