stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikki Haley
Nuoruus

Haleyn sikhivanhemmat muuttivat Yhdysvaltoihin Punjabista, Intiasta. Hänen isänsä, Ajit Singh Randhawa, oli työskennellyt aikanaan professorina Punjabin maatalousyliopistossa. Haleyn äiti, Raj Kaur Randhawa, oli koulutukseltaan juristi ja valmistunut Delhin yliopistosta.
Haley syntyi Bambergissa, Etelä-Carolinassa vuonna 1972. Hänellä on kolme sisarusta: kaksi veljeä ja sisko.
Haley suoritti alemman korkeakoulututkinnon (Bachelor of Science) Clemsonin yliopistossa pääaineinaan laskentatoimi ja rahoitus.
Politiikassa > Etelä-Carolinan edustajainhuoneen jäsenenä 2005-2011

Haley asettui ehdolle vuonna 2004 Etelä-Carolinan edustajainhuoneen jäsenten vaalissa 57. vaalipiirissä, Lexingtonin piirikunnassa. Hän lähti ehdolle siinä uskossa, ettei vaalipiirin istuva ja osavaltion pitkäaikaisin edustajainhuoneen jäsen, republikaani Larry Koon (s. 1944), asettuisi ehdolle. Koon kuitenkin asettui ehdolle, mutta Haley pysyi ehdolla.
Republikaanien esivaalissa Koon sai 42 prosenttia äänistä, Haley 40 prosenttia ja David Perry 17 prosenttia. Koska kukaan ehdokkaista ei saanut yli puolta äänistä, järjestettiin toinen kierros. Toisella kierroksella Haley voitti vaalin saatuaan 55 prosenttia äänistä, kun Koon sai 45 prosenttia. Varsinaisessa edustajainhuoneen jäsenten vaalissa Haleyllä ei ollut vastustajaa.
Haleystä tuli Etelä-Carolinan ensimmäinen amerikanintialainen vaaleilla valittu poliitikko. Hänet valittiin toiselle kaudelle vuonna 2006 ja kolmannelle kaudelle vuonna 2008.
Politiikassa > Etelä-Carolinan kuvernöörinä 2011-2017

Toukokuussa 2009 Haley ilmoitti asettuvansa ehdolle Etelä-Carolinan kuvernöörinvaaleissa. Häntä oli pyytänyt ehdolle istuva kuvernööri, republikaani Mark Sanford. Haleyn ehdokkuutta tukivat myös mm. Massachusettsin kuvernööri Mitt Romney ja Alaskan kuvernööri Sarah Palin.
Republikaanien esivaalissa kesäkuussa 2010 Haley sai 49 prosenttia äänistä ja kongressiedustaja Gresham Barrett 22 prosenttia, mikä johti toiseen kierrokseen. Haley voitti toisen kierroksen 65 prosentilla äänistä. Tullessaan valituksi Haley oli Yhdysvaltain nuorin kuvernööri ja kaikkien aikojen kolmas ei-valkoinen etelävaltion kuvernööri.
Ensimmäisessä Osavaltion tila -puheessaan (State of the State) vuonna 2011 Haley ylisti Etelä-Carolinan talouskasvua ja alhaista työttömyysastetta sekä kannusti yrityksiä muuttamaan osavaltioon "lojaalin, halukkaan työvoiman" ja alhaisen järjestäytymisasteen vuoksi.
Ennen vuotta 2015 Haley oli kannattanut Etelävaltioiden lipun liputtamista Etelä-Carolinan parlamenttitahon pihalla. Charlestonin kirkkoammuskelun jälkeen kesäkuussa 2016 hän kertoi kannattavansa lipun poistoa parlamenttitalon edustalta ja heinäkuussa 2016 hän allekirjoitti lain, joka poisti lipun parlamenttirakennuksen tiloista.
Helmikuussa 2016 Haley kertoi kannattavansa Marco Rubiota republikaanien presidenttiehdokkaaksi vuoden 2016 vaaleissa. Kun Donald Trumpista tuli republikaanien presidenttiehdokas, Haley kertoi, ettei "ole hänen faninsa", mutta aikovansa kuitenkin äänestää häntä.
Huhtikuussa 2016 Haley kertoi vastustavansa Etelä-Carolinan senaatin esittämää "vessalakia", joka vaatisi transsukupuolisia käyttämään biologisen sukupuolen mukaista WC:tä.
Politiikassa > Yhdysvaltain YK-suurlähettiläänä 2017-2018

Donald Trump nimesi Haleyn ehdokkaakseen YK-suurlähettilääksi marraskuussa 2016 ja senaatti vahvisti hänen nimityksensä tammikuussa 2017.
YK-suurlähettiläänä Haley oli vahva Israelin tukija. Hän mm. puolusti vuonna 2017 Trumpin päätöstä siirtää Yhdysvaltain Israelin-suurlähetystö Tel Avivista Jerusalemiin. Helmikuussa 2017 hän kertoi tiedotteessa, ettei Yhdysvallat tunnusta Palestiinan valtion tunnustamista.
Toukokuussa 2018 Trump ilmoitti Yhdysvaltojen irtautuvan Obaman kaudella säädetystä Iranin ydinsopimuksesta. YK-suurlähettiläänä Haley puolusti päätöstä ja kertoi sopimuksen olleen "hirveä sopimus, joka ainoastaan salli huonomman käytöksen Iranilta." Haleyn mukaan Yhdysvaltojen pitää "vastustaa heidän antamaansa tukeaan terrorismille, joka uhkaa Yhdysvaltoja ja liittolaisiamme."
Kesäkuussa 2018 Yhdysvallat ilmoitti vetäytyvänsä YK:n ihmisoikeusneuvostosta. Haleyn mukaan Yhdysvallat oli turhautunut, koska "se haluaa uudistaa ihmisoikeusneuvostoa, muttei saa siihen mahdollisuutta." Hän syytti erikseen Venäjää, Kiinaa, Kuubaa ja Egyptiä Yhdysvaltojen estämisestä. Hän mainitsi vetäytymisen syyksi myös neuvoston "loputtoman vihamielisyyden Israelia kohtaan, joka osoittaa neuvoston toimivan poliittisten asenteiden, ei ihmisoikeuksien pohjalta."
Haleyn eroilmoitus YK-lähettilään tehtävästä lokakuussa 2018 tuli yllätyksenä Trumpin hallinnolle, vaikka Trump kommentissaan sanoi saaneensa Haleylta jo puoli vuotta aiemmin tiedon, että hän aikoo pitää tauon tehtävistään. Lähdön taustalla on saattanut olla Haleyn putoaminen pois Trumpin sisäpiiristä. Toisaalta on myös arvioitu, että Haley sai jo riittävästi meriittiä tulevia tehtäviä varten. Hänen on jo vuodesta 2010 spekuloitu lähtevän tavoittelemaan presidenttiehdokkuutta.
Politiikassa > YK-tehtävien jälkeen

Maaliskuussa 2019 Haley kritisoi senaattori Bernie Sandersia (sit.) tämän verrattua Suomen ja Yhdysvaltojen terveydenhoitokuluja. Sandersin mukaan Suomessa vauvan synnyttäminen maksaa $60, kun taas Yhdysvalloissa $12 000. Haley myönsi terveydenhuollon kustannusten olevan Yhdysvalloissa korkeat, mutta sanoi vertaamisen Suomeen "olevan naurettavaa". "Kysykää heiltä kuinka heidän terveydenhuoltonsa toimii. Ette tule pitämään vastauksesta", hän kirjoitti. Haleytä korjasi tämän entinen kollega, Suomen YK-suurlähettiläs Kai Sauer, joka luetteli useamman viestin verran faktoja Suomen terveydenhuollosta.
Huhtikuussa 2019 Haley nimettiin Boeingin hallituksen jäseneksi. Aiemmin Haley oli vastustanut yhtiön työntekijöiden järjestäytymistä Etelä-Carolinan tehtaassa, North Charlestonissa.
Haley kritisoi loppuvuodesta 2019 Trumpin ensimmäistä virkarikossyytettä ja sanoi, että "virkarikossyyte on kuin kuolemantuomio poliitikolle".
Marraskuussa 2019 julkaistiin Haleyn muistelmateos ajoistaan YK-suurlähettiläänä, With All Due Respect: Defending America with Grit and Grace.
Haley tuomitsi vuonna 2021 Twitterin tekemän päätöksen sulkea Donald Trump pois viestipalvelustaan. "Ihmisten hiljentäminen, saati sitten Yhdysvaltain presidentin hiljentäminen, on sellaista, mitä tapahtuu Kiinassa, ei meidän maassamme", hän kirjoitti Twitterissä.
Politiikassa > Presidenttiehdokkaana 2024

Helmikuussa 2023 Haley ilmoitti pyrkivänsä republikaanisen puolueen ehdokkaaksi vuoden 2024 presidentinvaaleissa.
Republikaanien ensimmäisissä esivaaleissa Iowassa Haley sijoittui kolmanneksi 19 prosentin ääniosuudella, kun Donald Trump sai 51 prosenttia ja Ron DeSantis 21 prosenttia äänistä.
Haley ilmoitti vetäytyvänsä kilpailusta maaliskuussa 2024. DeSantis oli vetäytynyt kilpailusta jo aiemmin, eli Trump jäi ainoaksi republikaanien ehdokkaaksi.
Trump ilmoitti voitettuaan presidentinvaalit 2024, että hän ei aio värvätä Haleyta uuteen hallintoonsa.
Näkemyksiä

Haley kuului Teekutsuliikkeeseen.
Näkemyksiä > Ulko- ja turvallisuuspolitiikka > Venäjä

Toimiessaan Yhdysvaltain YK-suurlähettiläänä Haley painotti YK:n turvallisuusneuvostossa vuonna 2017, että Venäjän vastaisia pakotteita ei tulisi lopettaa ennen kuin Krim on palautettu Ukrainan haltuun. Hänen mukaansa USA:n on pysyttävä "vahvana ja tiukkana" Venäjää vastaan johtuen maan teoista Ukrainassa. Haley sanoi vuonna 2018, että Putiniin eikä Venäjään voi luottaa ja, että "Venäjästä ei ikinä tule ystävämme".
Huhtikuussa 2017 Haley tuomitsi YK-suurlähettiläänä seksuaalivähemmistöihin kohdistuneet vainot Tšetšeniassa.
Haley on kritisoinut sekä Donald Trumpin että Ron DeSantisin kommentteja Ukrainan sotaan liittyen. Hän tuomitsi vuonna 2023 republikaanien esivaaliehdokas DeSantisin kommentit siitä, että Ukrainan sota on "alueellinen kiista". Haley painotti, että Ukrainan voitto on oleellinen USA:n kansallisen turvallisuuden takia.
Tammikuussa 2024 republikaanien esivaaliväittelyssä Haley sanoi, että diktaattorit tekevät aina sen, minkä ovat kertoneet tekevänsä. "Venäjä on sanonut, että sitten kun se ottanut Ukrainan, Puola ja Baltian maat ovat vuorossa seuraavana. Ne ovat Nato-maita ja se merkitsisi sitä, että Yhdysvallat olisi sodassa”, hän sanoi väittelyssä.
Näkemyksiä > Ulko- ja turvallisuuspolitiikka > Israelin-Palestiinan konflikti

Israelin ja Palestiinan kysymyksessä Haley on vahvan Israelin valtion kannattaja. Hän vastusti joulukuussa 2023 tulitaukoa, sillä "paras tapa Gazan ihmisten pelastamiseen on Hamasin eliminointi".
Näkemyksiä > Talouspolitiikka

Haley on sanonut olevansa valmis tekemään suuria leikkauksia mm. Medicare-järjestelmään ja sosiaaliturvaan. Hän on kritisoinut niin Joe Bidenin, Barack Obaman kuin Donald Trumpinkin "holtitonta" rahankäyttöä ja valtionvelan kasvua.
Haley on kertonut ajavansa kevennyksiä keskiluokan verotukseen ja verovähennyksiä pienyrityksille. Hän on sanonut käyttävänsä presidenttinä veto-oikeutta jokaiseen budjettiesitykseen, joka ei edistä tavoitetta palauttaa Yhdysvaltain liittovaltion budjetti koronavirusta edeltävän ajan tasolle.
Näkemyksiä > Sosiaalipolitiikka

Helmikuussa 2023 Haley kannatti senaattori Lindsey Grahamin aloitetta kansallisesta aborttikiellosta, joka kieltäisi abortin 15 raskausviikon jälkeen poikkeuksina raiskaus, insesti, terveydelliset syyt ja äidin hengen oleminen uhattuna.
Haley kannattaa samaa sukupuolta olevien parien vapautta avioliittoon.
Näkemyksiä > Ympäristö- ja ilmastopolitiikka

Haley on myöntänyt ilmastonmuutoksen syynä olevan ihmisten toimet, mutta hän vastustaa kasvihuonepäästöjen tähtäämiseen pyrkiviä toimia. Hän on luvannut, että USA eroaa Pariisin ilmastosopimuksesta, jos hänet valitaan presidentiksi.
Näkemyksiä > Donald Trump

Haley sanoi viitatessaan Donald Trumpin presidenttikauteen, että "meillä ei voi olla neljää vuotta draamaa, verikostoja ja kaaosta". Hän on myös painottanut, ettei "ylistäisi Putinin tai Kim Jong-unin kaltaisia diktaattoreita", mutta "ansaitsisi USA:n liittolaisten tuen".
Haley on välttänyt kritisoimasta Trumpia suoraan, mutta hän on esimerkiksi sanonut USA:n tarvitsevan "uuden sukupolven johtajuutta". Kampanjassaan hän on pyrkinyt vetoamaan niin reaganilaisiin maltillisempiin republikaaneihin kuin trumpilaisiin radikaalimpiin republikaaneihin.
Haley on sanonut "olevan kallellaan Trumpin armahtamisen suuntaan", mikäli tulisi valituksi presidentiksi.
Trump on kutsunut Haleya "kananaivoksi" (birdbrain).
Yksityiselämä

Haley on ollut vuodesta 1996 naimisissa Etelä-Carolinan Kansalliskaartissa palvelevan Michael Haleyn kanssa. Parilla on kaksi lasta: Rena (s. 1998) ja Nalin (s. 2001). Perhe asuu Kiawah Islandilla Etelä-Carolinassa lähellä Charlestonin kaupunkia.
Haley kasvoi intialaisten vanhempiensa sikhiperheessä, mutta kääntyi kristityksi 24-vuotiaana vuonna 1996. Hän on Yhdistyneen metodistikirkon jäsen.
Julkaisut

Can't Is Not an Option: My American Story. New York: Sentinel, 2012.
With All Due Respect: Defending America with Grit and Grace. New York: St. Martin's Press, 2019.
If You Want Something Done: Leadership Lessons from Bold Women. New York: St. Martin's Press, 2022.
Haley lukiossa vuonna 1989.
Kuvernööri Haley ja Intian pääministeri Narendra Modi New Yorkissa syyskuussa 2014.
Kuvernööri Haley Etelä-Carolinan budjettia koskevassa lehdistötilaisuudessa kesäkuussa 2016.
YK-suurlähettiläs Haley ja Israelin pääministeri Benjamin Netanjahu Jerusalemissa kesäkuussa 2017.
USA:n varapresidentti Mike Pence, YK-suurlähettiläs Haley ja ulkoministeri Mike Pompeo YK:n yleiskokouksessa syyskuussa 2018.
Haley puhumassa kampanjatilaisuudessa Iowassa joulukuussa 2023.
Kristuksen viimeinen kiusaus

| Kristuksen viimeinen kiusaus> The Last Temptation of Christ |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Martin Scorsese
Käsikirjoittaja:  Paul Schrader
Perustuu:  Níkos Kazantzákiksen romaaniin Viimeinen kiusaus
Tuottaja:  Barbara De Fina
Säveltäjä:  Peter Gabriel
Kuvaaja:  Michael Ballhaus
Leikkaaja:  Thelma Schoonmaker
Tuotantosuunnittelija:  John Beard
Pääosat:  Willem Dafoe Harvey Keitel Barbara Hershey David Bowie Harry Dean Stanton
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  1988
Kesto:  164 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  7 000 000 dollaria (arvio)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kristuksen viimeinen kiusaus (The Last Temptation of Christ) on Martin Scorsesen ohjaama elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1988. Paul Schraderin käsikirjoitus perustuu Níkos Kazantzákiksen romaaniin Viimeinen kiusaus (1955).
Kirjan tavoin elokuva kuvaa Jeesuksen elämää inhimillisenä olentona, joka kaikkien ihmisten lailla joutuu kohtaamaan kiusaukset, kuten pelon, epäilyksen, masennuksen, vastahakoisuuden ja himon. Muun muassa kohtaukset, joissa Jeesus tuntee houkutusta ”lihan syntiin”, ovat herättäneet joidenkin kristittyjen keskuudessa voimakkaita vastalauseita.
Alun perin pieneen levitykseen tarkoitettu elokuva nousi kuuluisuuteen jo kauan ennen ensi-iltaansa, kun fundamentalistiset kristilliset ääriliikkeet protestoivat äänekkäästi sen esittämistä vastaan. Suurin osa protestoijista ei ollut edes nähnyt elokuvaa. Seurauksena elokuvan esittäminen kiellettiin joissakin maissa, kuten Etelä-Afrikassa, Filippiineillä ja Singaporessa. Chilessä elokuvaa on saatu näyttää vuodesta 2003. Myös osa elokuvateatteriketjuista on kieltänyt sen esittämisen, ja sitä ei voinut vuokrata esimerkiksi Blockbuster-videovuokraamoista Yhdysvalloissa.
Elokuva kuvattiin Marokossa, ja se sai maailmanensi-iltansa Yhdysvalloissa 12 kaupungissa 12. elokuuta 1988. Protestien aiheuttaman julkisuuden ansiosta elokuva sai aiottua laajemman levityksen, ja se keräsi paljon katsojia. Martin Scorsese sai elokuvan ainoan Oscar-ehdokkuuden ohjauksesta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Kristuksen viimeisen kiusauksen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Willem Dafoe  | … |  Jeesus   |
|  Harvey Keitel  | … |  Juudas Iskariot   |
|  Barbara Hershey  | … |  Maria Magdaleena   |
|  Harry Dean Stanton  | … |  Saul Tarsolainen (Paavali)   |
|  Victor Argo  | … |  Pietari   |
|  Gary Basaraba  | … |  Andreas   |
|  Paul Herman  | … |  Filippus   |
|  John Lurie  | … |  Jaakob vanhempi   |
|  Michael Been  | … |  Johannes   |
|  Leo Burmester  | … |  Natanael (Bartolomeus)   |
|  Alan Rosenberg  | … |  Tuomas   |
|  Andre Gregory  | … |  Johannes Kastaja   |
|  Verna Bloom  | … |  Maria, Jeesuksen äiti   |
|  David Bowie  | … |  Pontius Pilatus   |
|  Irvin Kershner  | … |  Sebedeus   |
|  Tomas Arana  | … |  Lasarus   |
|  Peggy Gormley  | … |  Martta   |
|  Randy Danson  | … |  Betanian Maria   |
|  Steve Shill  | … |  roomalainen kenturio   |
|  Roberts Blossom  | … |  vanha mestari   |
|  Barry Miller  | … |  Jerobeam   |
|  Nehemiah Persoff  | … |  rabbi   |
|  Juliette Caton  | … |  enkelityttö   |
|  Leo Marks  | … |  Saatana (ääni)   |
Iskuja elokuvateattereihin Ranskassa

Ranskassa kristityt ääriliikkeet suorittivat sarjan terrori-iskuja elokuvaa esittäneitä teattereita vastaan. Ryhmät pyrkivät estämään sisäänpääsyn elokuvateatteihin ja katsomaan meneviä ihmisiä pahoinpideltiin. Haju- ja kyynelkaasupommeja räjäytettiin saleissa ja katsomoissa.
Murheellisin ja tuhoisin oli katolisen fundamentalistiryhmän suorittama terrori-isku pariisilaiseen Saint Michel -elokuvateatteriin. Ryhmän jäsenet sytyttivät teatterin palamaan palopommilla kesken näytännön 22. lokakuuta 1988. Teatterissa olleista ihmisistä 13 loukkaantui, yksi hengenvaarallisesti. Pariisin arkkipiispa kardinaali Jean-Marie Lustiger vastusti elokuvan esittämistä näkemättä sitä, mutta kehotti ääriliikkeitä pidättäytymään väkivallasta.
Iskut vaikuttivat elokuvan levitykseen Ranskassa. 30 teatteria 50:stä lopetti elokuvan näytännöt ja kaavailtu katsojamäärä jäi 170  000:een odotetusta puolesta miljoonasta katsojasta. Äärikristityt kokivat saaneensa voiton ja siirtyivät tekemään iskuja Claude Chabrolin elokuvaa Naisten asioita esittäneitä teattereita vastaan. Yhdessä kyynelkaasupommihyökkäyksistä kuoli yksi katsoja sydänkohtaukseen etsiessään ulospääsyä teatterista.
Alajärven Ankkurit

| Alajärven Ankkurit |
| --- | --- |

Koko nimi:  Alajärven Ankkurit
Historia:  Alajärven Ankkurit   1944-
Perustettu:  26. marraskuuta 1944 Alajärven kunnantoimisto
Kaupunki:  Alajärvi
Kenttä:  Kitron pesäpallostadion
– kapasiteetti:  4000
Miesten sarjataso:  Superpesis
Naisten sarjataso:  Ykköspesis
Värit:  sininen, keltainen          

Puheenjohtaja:  Tapio Kantokoski -  Alajärven Ankkuritpesis ry Tapio Rajala - Alajärven Ankkurit ry
Miesten pelinjohtaja:  Eemil Peltomäki
Omistaja:  Alajärven Ankkurit ry
Miesten SM-mitalit
Kultaa:  2 (1988, 1989)
Hopeaa:  2 (1980, 1987)
Pronssia:  3 (1984, 1985, 1992)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ankkureiden pelaajia kotipesän kaarella
Ankkureiden joukkue 2015.
Alajärven Ankkurit ry (AA) on vuonna 1944 perustettu urheiluseura, joka toimii Etelä-Pohjanmaalla, Alajärvellä. Seuran värit ovat sininen ja keltainen. Yleisseuran alaisuuteen kuuluvat seuraavat jaostot: hiihto, kriketti, lentopallo, pesäpallo ja yleisurheilu. Ankkurit on ollut pesäpallossa Vimpelin Vedon farmiseurana kausina 2009–2010. Alajärven Ankkurit nousi kauden 2011 päätteeksi pesäpallon pääsarjaan, Superpesikseen ja putosi takaisin ykköspesikseen kauden 2019 päätteeksi. Kaudeksi 2023 Alajärven Ankkurit nousi takaisin Miesten Superpesikseen
Alajärven Ankkurit pelaa kotiottelunsa Kitron Stadionilla. Kuuluisia Alajärven Ankkureissa pelanneita ovat mm. Pekka Peltomäki, Vesa Vainio, Matti Iivarinen, Vesa Liikala, Veijo Turpela, Tommi Murto, Kari Myllyniemi, Taavi Kivipelto, Tuomo Tallbacka, Pekka Harju ja Risto Ojanperä.
Historia

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Miehet
|   | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| 1970 |  |  |  | 9. | 11. |  | 9. | 8. | 6. | 6. |
| 1980 | 2. | 6. | 5. | 4. | 3. | 3. | 4. | 2. | 1. | 1. |
| 1990 | 5. | 7. | 3. | 4. | 4. | 6. | 11. | 11. | 10. | 9. |
| 2000 | 12. | 11. | 16. | 17. | 14. | 15. | 18. | 24. | 23. | 19. |
| 2010 | 14. | 13. | 12. | 12. | 10. | 6. | 14. | 11. | 12. | 14. |
| 2020 | 17. | 21. | 14. | 12. |  |  |  |  |  |  |
Pääsarja, 2. korkein mustalla, 3. korkein sinisellä.
Historia > Seuran perustaminen ja toiminnan alkuvaiheet

Alajärven Ankkurit perustettiin vuonna 1944. Seuran tunnetuinta lajia, pesäpalloa, paikkakunnalla on pelattu jo tuota aikaisemmin, jo 1920-luvulta asti. Laji nousikin heti perustetun seuran menestyksekkäimmäksi lajiksi. Lajille tyypilliseen tapaan, innostus oli luonnollista seurausta sotavuosien voimakkaasta harrastuneisuudesta.
Historia > Pesäpallotoiminnan nousu alasarjoista SM-mitaleille

Ankkurit sijoittui alkuvuosinaan jo mestaruussarjakarsintoihin saakka mutta nousu jäi tuolloin haaveeksi. 1950-luvun ajan Ankkurit pelasivat pääasiassa Suomensarjan keskivaiheilla. Vuosikymmenen lopulla, 1959, joukkueen 15 vuotta kestänyt taival Suomensarjassa päättyi ja toiminta jatkui maakuntasarjassa aina 1960-luvun puoliväliin saakka. 1965 tapahtui käänne, joka muutti seuran kurssin hitaaksi kiipeämiseksi kohti mestaruussarjaa. Poikien joukkueet aloittivat vuosia kestäneen SM-mitalien sarjan. 1967 edustusjoukkue asetti tavoitteekseen mestaruussarjan joka toteutui kauden 1972 päätteeksi. Mestaruussarjapaikan vakiinnuttua 1975 sarjaan uudelleennousun myötä alkoi mitalien tavoittelu.
1980 Ankkurit saavuttivat ensimmäisen SM-mitalin: hopeaa. Joukkueeseen kuuluivat: Pekka Nummela, Jouni Peura, Aulis Peltomäki, Seppo Perälä, Kullervo Murto, Tapani Tallbacka, Simo Joensuu, Raimo Harju, Pentti Harju, Pekka Peltomäki ja pelinjohtajana toiminut Lauri Pippola.
Vuonna 1987 Ankkurit pelasivat Seinäjoen Maila-Jusseja vastaan finaalissa. Saavutuksena seuran toinen hopeamitali. Kaudeksi 1988 Ankkurit asettivat ehdottomaksi tavoitteeksi Suomen mestaruuden. Runkosarjassa Alajärvi oli kolmas, mutta pudotuspeleissä edettiin aina mestaruusotteluun saakka. Vastaan finaalissa tuli Seinäjoen Maila-Jussit. Seinäjoella tuli tappio 9-8, mutta kotona selvä voitto 8-3. Mestarijoukkueeseen kuuluivat: Matti Iivarinen, Marko Etula, Simo Joensuu, Vesa Vainio, Taavi Kivipelto, Kari Myllyniemi, Tuomo Tallbacka, Veijo Turpela, Harri Pitkänen, Jouko Etula, Ari Etula, Tero Ojajärvi ja Ari Riihimäki. Itä–Lännessä pelasivat Iivarinen, Myllyniemi, Turpela ja Etula. Pelinjohtajana Peltomäki.
Vuonna 1989 Ankkurit voitti toisen mestaruuden putkeen. Loppuottelussa oli tällä kertaa vastassa Imatra. Vuosi 1992 toi SM-pronssia. Seuraavana vuonna runkosarjan sijoitus oli toinen, mutta lopullinen sija 4:s. kuten myös seuraavana vuonna. 1995 Ankkureiden sijoitus oli 6. Kauden 2001 päätteeksi Ankkurit putosi pääsarjasta ja nousi vasta vuonna 2011 takaisin.
Alajärven Ankkurit voitti B-poikien SM-kultaa vuonna 2008, ja samana vuonna Vimpelin Vedon ja Ankkureiden yhteisjoukkue KK Kings saavutti A-poikien Superpesiksessä kultaiset mitalit.
Tunnukset > Logot

Seuran logo
Pesäpallojaoston logo
Junioritoiminta

| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
A-pojat: 
| A-pojat |  Kultaa | 1968, 1969, 1977, 1978, 1980, 1987, 2004 | 7 |  |
| A-pojat |  Hopeaa | 2003 | 1 |  |
| A-pojat |  Pronssia | 2010 | 1 |  |
B-pojat: 
| B-pojat |  Kultaa | 1967, 1976, 2008 | 3 |  |
| B-pojat |  Hopeaa | 1966, 1994 | 2 |  |
C-pojat: 
| C-pojat |  Kultaa | 1974, 2006, 2007 | 3 |  |
| C-pojat |  Hopeaa | 2003 | 1 |  |
| C-pojat |  Pronssia | 1992, 1994, 1999, 2004, 2005, 2021 | 6 |  |
D-pojat: 
| D-pojat |  Kultaa | 1972, 1991, 2005 | 3 |  |
| D-pojat |  Hopeaa | 2003, 2004, 2007 | 3 |  |
| D-pojat |  Pronssia | 2001 | 1 |  |
D-tytöt: 
| D-tytöt |  Kultaa | 2014 | 1 |  |
E-pojat: 
| E-pojat |  Kultaa | 2002 | 1 |  |
| E-pojat |  Hopeaa | 1992, 2001, 2013 | 3 |  |
| E-pojat |  Pronssia | 2005 | 1 |  |
E-tytöt: 
| E-tytöt |  Kultaa | 1993 | 1 |  |
F-pojat: 
| F-pojat |  Hopeaa | 1999 | 1 |  |
| F-pojat |  Pronssia | 1981, 2000 | 2 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 41 |  |
Tilastot ja luettelot > Saavutukset

2 SM-kultaa: 1988, 1989
2 SM-hopeaa: 1980, 1987
3 SM-pronssia: 1984, 1985, 1992
Tilastot ja luettelot > Pelinjohtajat

| --- | --- |
 Tapio Peltomäki (1973)  Toivo Kivipelto (1974)  Lauri Pippola (1976–1981)  Ahti Joensuu (1982)  Paavo Halla-Aho (1983–1986)  Ahti Joensuu (1986)  Pekka Peltomäki (1987–1995)  Tuomo Tallbacka (1996)  Pekka Peltomäki (1997)  Risto Ojanperä (1998-1999, 2018, 2019) :  Kalevi Luoma (1999)  Matti Iivarinen (2000–2001)  Tuomo Mäkinen (2000)  Arto Rintala (2003–2004)  Matti Iivarinen (2005)  Teppo Peltomäki (2006)  Keijo Pesu (2007–2009)  Matti Iivarinen (2010–2017)  Ismo Ankkuri (2018)  Jari Mäkelä (2019)
Palkinnot ja huomionosoitukset > Palkitut

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Etenijäkuningas: Vesa Liikala (1985, 1994)  |  Lyöjäkuningas: Leo Haukkala (1984)  |  Kärkilyöntikuningas: Tommi Murto (1999)  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vuoden lukkari: Leo Haukkala (1983)  Matti Iivarinen (1987, 1989)  |  Vuoden pesäpalloilija: Pekka Peltomäki (1978)  Vesa Liikala (1994)  |  Vuoden tulokas: Tero Rantakangas (2012)  Petrus Puputti (2015)  |
| --- | --- |
 Kultainen maila: Vesa Liikala (1994) :  Vuoden pelinjohtaja: Pekka Peltomäki (1987, 1988, 1989)