stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
George Armstrong Custer
Sotilasura > Venäjän suuriruhtinaan vierailu

Washitan verilöylyn jälkeen Custerin saama kyseenalainen maine levisi tasankointiaanien keskuudessa ja hänestä käytettiin halventavaa liikanimeä ”Vaimontappaja”. Cheyennet ja siouxit kutsuivat Custeria myös ”Pitkätukaksi” hänen hiustensa mukaan. Ulkoista olemusta korostava samettinen sisällissodan aikainen asepuku oli tasangoilla vaihtunut valkoiseksi pukinnahkaiseksi turkismetsästäjän hapsutakiksi. Tästä muodostui liehuvan tukan ohella Custerin tunnusmerkki, jota seuraavan vuosisadan elokuvantekijät hyödynsivät.
Custerin saamat tehtävät eivät liittyneet yksinomaan vierailuihin tasankointiaanien kylissä. Alkuvuodesta 1872 hän oli mukana Venäjän keisarin Aleksanteri II:n pojan suuriruhtinas Aleksein ja tämän seurueen metsästysretkillä Nebraskan tasangoilla. Ruhtinas ampui kahtena päivänä useita biisoneita ja oli katselijana sadan sioux-soturin esittämässä rauhanomaisessa sotatanssissa. Maailmankiertueella oleva ruhtinas vieraili Custerin mukana myös Denverissä, josta he jatkoivat Louisvilleen. Siellä rouva Custer liittyi seurueeseen mukaan ja kertoili jälkeenpäin ylpeänä kuninkaallisesta kohtelusta, jota oli saanut osakseen venäläisten arvovieraiden mukana liikkuessaan. Yli kuukauden kestäneen vierailun jälkeen ruhtinas seurueineen matkusti Custerien seurassa laivalla alas  Mississippiä New Orleansiin, josta hän jatkoi matkaansa venäläisen sotalaivan mukana päämääränään Havanna.
Sotilasura > Mustien vuorten kultalöydöt

Vuonna 1874 kenraali Sheridan lähetti Custerin rykmentteineen tutkimusmatkalle sioux-intiaanien pyhille maille Mustille kukkuloille, jossa oli huhun mukaan tehty kultalöytö. Custer vahvisti asian, ja tietoa levitettiin tehokkaasti lehdistölle. Asia eteni aivan kuten Washingtonin päämajassa oli laskettukin. Kullanhimon sokaisemia onnenonkijoita ja seikkailijoita alkoi virrata Dakotan territorioon. Pienelle alueelle kertyi lyhyessä ajassa 15 000 kullankaivajaa. Custer joukkoineen oli valmiina avaamaan tulen, jos intiaanien ja kullankaivajien välille syntyisi erimielisyyksiä. Vaikka Custerin tehtävänä olikin ”suojella” alueen intiaaniväestöä, sotilaat eivät kyenneet tai edes halunneet estää kullankaivajien toimia.
Siouxien eri leirikuntien ja heimojen päälliköt yhdistivät voimansa. He toimivat juuri päinvastoin kuin mitä heiltä osattiin odottaa. He halusivat neuvotella sen sijaan että olisivat ryhtyneet sotimaan. Yhdysvaltojen presidentti Ulysses S. Grant joutui tukalaan asemaan yrittäessään tehdä valintaa intiaanien ja kullankaivajien välillä. Hän nimitti komission neuvottelemaan lakotain kanssa Mustien vuorten ostamisesta. Intiaanien johdossa toiminut Punainen Pilvi piti kiinni sopimuksesta, joka oli kirjoitettu 1860-luvun lopulla ja jossa maat oli luvattu lakotoille. Hän oli valmis myymään vuoret, mutta palkkioksi niistä hän vaati Yhdysvaltoja elättämään kansaansa seitsemän sukupolven ajan ja maksamaan lisäksi 600 miljoonaa dollaria. Grantin komissio ei suostunut vaatimuksiin.
Sotilasura > Custer ja Grant

Grantin rauhanpolitiikan ohella esille noussut Bureau of Indian Affairs (intiaaniasiain virasto) sai ikävää julkisuutta, kun muutamat siihen kuuluvat henkilöt joutuivat syytteeseen korruptiosta. Reservaatti-intiaaneille tarkoitetuista vuotuisista korvauksista suurin osa oli käytetty muihin tarkoituksiin. Eräs syytetyistä oli presidentin veli Orvin T. Grant. Custer matkusti Washingtoniin keväällä 1876 ja esiintyi tuomioistuimen edessä todistajana syytettyjä vastaan. Tapaus kiristi Custerin ja presidentti Grantin välejä. Grant oli raivoissaan ja halusi kostaa Custerille veljensä puolesta. Presidentin käskystä Custer menetti määräysvallan ratsuväkeensä. Kenraalit Sheridan ja Alfred H. Terry ryhtyivät puhumaan Custerin puolesta ja onnistuivat muuttamaan Grantin päätöksen. Terry oli nimitetty johtamaan kolonnaa, jonka tehtävänä oli laittaa kuriin reservaateistaan karanneet intiaanit, keinoja kaihtamatta. Sheridan, jonka kuuluisin mietelause oli ”Ainoa hyvä intiaani on kuollut intiaani”, luotti täysin Custerin taitoihin tulevissa yhteenotoissa. Sisällissodassa ansioituneelta Terryllä ei ollut kokemuksia intiaaneja vastaan käydyistä sodista, ja siksi hän halusi ottaa Custerin mukaan tasangoille suuntautuvalle matkalle.
Sotilasura > Little Bighorn

25. kesäkuuta 1876 Custer johdatti Yhdysvaltain seitsemännen ratsuväen Istuvan Härän ja Hullun Hevosen johtamia intiaaneja vastaan Little Bighorn -joen läheisyydessä Montanassa. Custerin seitsemäs rykmentti oli kolmiosaisen armeijan idästä tuleva etujoukko. Kenraali George Crook omine miehineen lähestyi etelästä ja eversti John Gibbonin johtamat joukot lännestä tarkoituksenaan piirittää vastarintaan nousseet lakotat, cheyennet ja arapahot.
Custer oli saanut selvän määräyksen odottaa muiden joukkojen saapumista sovitulla paikalla. Hän päätti kuitenkin olla noudattamatta ohjeita, kun tiedustelijat havaitsivat intiaanien leirin Little Bighorn -joen rannalla. Alkuperäisen suunnitelman mukaan paikalla olisi ollut 1 450 jalkaväen ja ratsuväen sotilasta, mutta eteen avautunut mahdollisuus ottaa kunniakas voitto ilman apuvoimia houkutteli Custerin tekemään väärän ratkaisun.
Custer ei ilmeisesti käsittänyt vastassa olevan vihollisjoukon suuruutta ja määräsi joukkonsa piirittimään leirin, vaikka vastassa oli noin 1 800 soturia. Päätöksensä tehtyään hän jakoi rykmenttinsä kolmeen erilliseen taisteluyksikköön.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” |  Custeria ei oltu silvottu lainkaan. Hän makasi selällään ja hänen asentonsa oli hyvin luonnollinen. Olimme nähneet hänet monesti samanlaisessa asennossa ottamassa torkkuja sotaretkien aikana. Hänellä oli luodinreikä vasemmassa ohimossaan ja vasemmalla rinnassa lähellä sydäntä. | ” |
–  Edward S. Godfrey, K-komppania.
Operaatio ei mennyt niin kuin Custer oli suunnitellut. Hän odotti helppoa voittoa, mutta hän yliarvioi itsensä ja aliarvioi intiaanit, jotka monien kauppa- ja reservaattisuhteittensa avulla olivat hankkineet Yhdysvaltain armeijalta tuon ajan uusinta asetekniikkaa. Yllätetty Custer ja hänen hieman yli 200 miestään joutuivat pahaan alakynteen. He olivat vailla mahdollisuuksia, kun Hullun Hevosen joukot pakottivat heidät perääntymään kukkulalle, jossa heidät surmattiin tunnin sisällä. Custer ja hänen miehensä löydettiin tiistaiaamuna 27. kesäkuuta. Eräs paikalle ensimmäisenä tulleista oli kapteeni Edward S. Godfrey, joka kuvaili näkyä kammottavaksi.
Kuoleman jälkeinen myytti

George Armstrong Custerin ruumis haudattiin alun perin taistelukentälle, mutta 10. lokakuuta 1877 se siirrettiin West Pointin hautausmaalle. Nuoreksi leskeksi jäänyt vaimo Libbie tunnettiin väsymättömänä miehensä maineen puolustajana tämän kuoleman jälkeen. Rouva Custer oli osallistunut moniin miehensä sotaretkiin, ja kirjoitti myöhemmin useita kirjoja, joissa antoi ylistäviä kuvauksia aviomiehestään. Myös Custer itse ehti saada valmiiksi intiaanisotia käsittelevän kirjansa My Life on the Plains, joka julkaistiin kaksi vuotta ennen hänen kuolemaansa. Monet taidemaalarit tekivät Little Bighornin verilöylystä maalauksia, jotka vahvistivat traagista sankarikuvaa Custerista taistelemassa miestensä keskellä katkeraan loppuun asti. Nimekkäin näistä töistä lienee ollut Cassilly Adamsin Custer's Last Fight, josta otettiin miljoona kopiota. Osa jäljennöksistä päätyi eri puolille Yhdysvaltoja koristamaan saluunoiden seiniä.
Myytin syntymiseen vaikutti myös Buffalo Bill, joka ei vain tyytynyt ihailemaan Custeria, vaan omi itselleen tämän vaatetustyylin ja pitkät hiukset. Hänen kiertävässä Villin lännen show’ssaan esitettiin vuosikymmenien ajan suosittua kohtausta, joka kuvasi Custerin viimeistä taistelua. Eräs show’n intiaaniesiintyjistä oli legendaksi noussut Istuva Härkä, joka vapauduttuaan vankilasta vuonna 1885 liittyi yhden esiintymiskauden ajaksi Buffalo Billin kiertävään sirkukseen.
Toteutumaton unelma

Jos Custer olisi palannut juhlittuna sankarina kotiin Little Bighornista, hänen sotilasuransa olisi päättynyt siihen. Hänen kiinnostuksensa politiikkaan oli herännyt jo aiempina vuosina, ja hänen päämääränään oli luoda vahva poliittinen ura. Isänsä tavoin Custer kannatti demokraattista puoluetta, ja huhun mukaan hän oli uskonut maineensa intiaanitaistelijana tuovan hänelle mainitun puolueen presidenttiehdokkuuden. Arikara-tiedustelijoilleen Custer oli kuvaillut tulevaa elämäänsä Washingtonin ”suurena valkoisena isänä”. Custerin kunnianhimoisen unelman takana oli ajatus lopettaa republikaanisen puolueen valta, joka oli vastuussa epäonnistuneesta intiaanipolitiikasta. Demokraattien tulevana keulakuvana Custer oli uskonut pystyvänsä siirtämään vastuun intiaanipolitiikasta Yhdysvaltain sisäministeriöstä sotaministeriöön.
Custer fiktiossa

Ohjaaja Raoul Walsh teki vuonna 1941 Custerista elokuvan He kuolivat saappaat jalassa (They Died with Their Boots On). Custerina esiintyi Errol Flynn ja Elizabeth Baconia esitti Olivia de Havilland. Elokuvassa ei ole oikeastaan mitään muuta totta kuin nimet, perhesuhteet ja osa historiallisesta kaavasta. Tarina on pitkälti romantisoitu ja totuuden sivuuttava.
Elokuvassa soiva 7. ratsuväkirykmentin marssi Garryowen (myös: Garyowen, Garry Owen, Garry Owens tai Gerryowen) oli Custerin lempisävelmä, josta hän teki rykmentin virallisen tunnuksen 1867. Alun perin sävelmä on irlantilainen juomalaulu, josta ensimmäiset merkinnät ovat 1700-luvulta. Custerkin mieltyi melodiaan kuullessaan irlantilaissyntyisten ratsusotilaiden soittavan sitä leirissä. Mainittakoon, että 7. ratsuväkirykmentti ei ottanut sapeleita mukaan viimeiseen taisteluunsa eikä itse Custer kuollut viimeisenä kuten elokuvassa. Toinen merkittävä ja ehkä vähemmälle huomiolle jäänyt elokuva on Aamutähden poika, joka kuvaa kenties kaikkein tarkimmin sen mitä joukko-osastolle tapahtui. Myös Arthur Pennin ohjaama elokuva Pieni suuri mies näytti Custerin viimeisen taistelun. Tässä elokuvassa Custer esittäytyi Richard Mulliganin tulkitsemana hourailevana maanikkona.
Yhdysvaltalaiskirjailija Harry Turtledoven kymmenosaisessa Southern Victory- tai Timeline-191 -kirjasarjassa Custer esiintyy mormonien hallitseman Utahin brutaalina valloittajana ja myöhemmin ikääntyneenä kenraalina ensimmäisessä maailmansodassa, jossa hän määrää suuren panssarivaunuilla tehtävän hyökkäyksen aloitettavaksi etelävaltioiden armeijaa vastaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tieteen Kuvalehti 4/1995, s. 52–57.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Custer vuonna 1857.
George ja Elizabeth Bacon Custer.
Custer istuvassa samettisessa husaarintakissaan, jonka hän oli suunnitellut itse. Hän oli sisällissodan pohjoisvaltioiden kuvatuin upseeri.
Custer kävelytti vangitsemiaan cheyennenaisia yli sata kilometriä lumen peittämillä tasangoilla jäätävän tuulen piiskaamina. Theodore R. Davisin aikalaispiirros.
Ulysses Grant ennen presidenttikauttaan. Yhdysvaltojen päämiehenä (1869–1877) hän kannatti ”rauhanpolitiikkaa”, joka perustui intiaanien sotilaallisesti alistettuun asemaan. Tasankointiaanit osoittivat kuitenkin politiikan perusajatuksen virheellisyyden.
Buffalo Bill omaksui Custerin ulkoisen tyylin jo tämän eläessä. Kuva vuodelta 1875.
Custerin rakkaus koiriin oli havaittavissa jo tässä vuonna 1862 otetussa ryhmäkuvassa.
Custer lyhensi hiuksensa ennen Little Bighornia, ehkä ajatellen mahdollista poliittista uraansa tulevaisuudessa.
Demokraattinen Kamputsea

Demokraattinen Kamputsea (khmeriksi កម្ពុជាប្រជាធិបតេយ្, Kâmpŭchéa Prâchéathĭbâtéyy) oli Kambodžan alueella Kaakkois-Aasiassa vuosina 1975–1979 sijainnut valtio. Se sai alkunsa, kun punaiset khmerit kaatoivat sisällissodassa Khmerin tasavaltaa johtaneen Lon Nolin joukot. Se menetti pääosan Kambodžasta, kun Vietnam valtasi maan. Demokraattinen Kamputsea säilytti silti vielä pitkään virallisen asemansa Kambodžan edustajana kansainvälisessä politiikassa, muun muassa Yhdistyneissä kansakunnissa.
Historia > Punaisten khmerien nousu valtaan

Vuonna 1970 Lon Nol oli syrjäyttänyt prinssi Norodom Sihanoukin ja perustanut Khmerien tasavallan. Sihanoukin kannattajat alkoivat osoittaa maaseudulla mieltään, ja Sihanouk liittoutui punaisten khmerien kanssa. Pian yhteenotot kärjistyivät sisällissodaksi. Vaikka Sihanouk oli Kamputsean kansallisen liiton kuninkaallisen hallituksen johtaja, niin todellista valtaa piti sotilaallinen johtaja Pol Pot. Huhtikuussa 1975 Phnom Penh kaatui, ja punaiset khmerit nousivat valtaan.
Historia > Demokraattisen Kamputsean muodostuminen

Välittömästi valtaannousunsa jälkeen punaiset khmerit aloittivat maan muuttamisen maolaiseksi maatalousyhteiskunnaksi. Muutamassa päivässä Phnom Penhin ja maakuntien suurimpien kaupunkien väestö siirrettiin maaseudulle. Kaikki ihmiset marssitettiin pois kaupungeista, myös sairaat, vanhukset ja heikot. Tottelemattomuudesta seurasi yleensä kuolema. Punaiset khmerit uskoivat, että Kambodžan ongelmat juontuivat siirtomaaisännistä, ja siksi maan oli palattava alkukantaiseen maatalousyhteiskuntaan. Uutta alkua nimitettiin ”nollavuodeksi”, ja punaiset khmerit lakkauttivat rahan, koulut ja sanomalehdet.
Yhtenä syynä kaupunkien tyhjentämiseen oli se, että Pol Pot halusi tuhota vihollisjärjestöt, joita pesi kaupungeissa. Evakuoinnin yhteydessä useita Lon Nolin virkamiehiä, poliiseja ja sotilaita tapettiin. Pakolaislähteiden mukaan kesään 1975 mennessä tappaminen laantui, ja monia virkamiehiä ja koulutettua väestöä lähetettiin ”uudelleenkoulutettavaksi”. Jos he osoittivat aitoa katumusta, heidät laitettiin pakkotyöhön. Tappamiset alkoivat kuitenkin jälleen vuoden 1975 lopussa. Monet uhreista olivat koulutettuja, kuten opettajia. Ihmisten tappamiseen ei yleensä käytetty tuliaseita, sillä haluttiin säästää ammuksia, ja kuolemantuomiot langetettiin ilman minkäänlaista oikeudenkäyntiä. Ihmisiä tapettiin esimerkiksi laiskasta työnteosta, ruoan varastamisesta, korujen pitämisestä, seksuaalisista suhteista, kuolleiden omaisten suremisesta ja uskonnollisuuden osoittamisesta.
Sihanouk oli Demokraattisen Kamputsean ensimmäisen valtionpäämies, vaikka hänellä olikin vain näennäinen valta. Virallisesti valtiosta tuli Demokraattinen Kamputsea 5. tammikuuta 1975, kun uusi perustuslaki hyväksyttiin. Huhtikuussa Sihanouk erosi, ja hänet asetettiin kotiarestiin. Khieu Samphan seurasi Sihanoukia valtionpäämiehenä, vaikka todelliset johtajat pysyivätkin piilossa vuoteen 1977. Pol Pot valittiin marraskuussa 1976 parlamenttiin, ja seuraavassa kuussa hänestä tuli pääministeri. Vasta syyskuussa 1977 Pol Pot kertoi viisituntisessa puheessaan Kamputsean kommunistisen puolueen olemassaolosta ja sen historiasta.
Historia > Kaatuminen

Demokraattisella Kamputsealla oli ollut heti alkuun rajakahakoita Vietnamin kanssa. Ne helpottuivat hetkellisesti, mutta alkoivat uudelleen vuonna 1977. Samaan aikaan punakhmerit hyökkäsivät rajakyliin myös Thaimaassa ja Laosissa. Syyskuussa noin tuhat vietnamilaista siviiliä sai surmansa punaisten khmerien hyökkäyksessä. Seuraavassa kuussa vietnamilaiset hyökkäsivät maahan puolustusministeri Võ Nguyên Giápin johdolla. Vaikka Giáp uskoikin antaneen kambodžalaisille opetuksen, Pol Pot julisti voittoa, kun vietnamilaiset perääntyivät Giápin käskystä tammikuussa 1978. Samaan aikaan Pol Potin kenraali Tal Mok puhdisti maata. Puhdistus osui ankarimmin itäiselle alueella, jota pidettiin maltillisimpana alueena. Se oli myös Vietnamin rajaseutua.
Toukokuussa 1978 So Phim johti itäisen alueen kansannousua, jonka jälkeen puhdistukset raaistuivat. Marraskuussa Vorn Vet yritti vallankumousta, ja pian Vietnamissa oli kymmeniä tuhansia kambodžalaisia pakolaisia. Joulukuussa 1978 Radio Hanoissa ilmoitettiin Kamputsean kansallisen vapautusrintaman perustamisesta. Siihen kuului Pol Potia vastustaneita maanpakolaisia. Vietnamissa päätettiin pian tämän jälkeen aloittaa sotatoimet punaisten khmerien hallituksen syrjäyttymiseksi. Joulukuun 22. päivänä 120 000 sotilaan joukko tunkeutui Kambodžaan. Taistelut kestivät vain 17 päivää, ja Phnom Penh antautui 7. tammikuuta 1979.
Vietnam asetti Kambodžan johtoon Kamputsean kansantasavallan. Sitä ei kuitenkaan tunnustettu yleisesti, vaan Pol Potin johtamat punaiset khmerit olivat vielä tämän jälkeen Kambodžan virallinen edustaja. Sotatila jatkui maassa pitkään. Thaimaan ja Yhdysvaltain auttamat punakhmerit jatkoivat  taisteluaan Vietnamin hallitusta vastaan. Vuonna 1989 Vietnamin joukot lähtivät maasta. Pol Pot kuoli vuonna 1998, jolloin punakhmerien sissiarmeija oli kutistunut ja hajaantunut ryhmiin. Vuodesta 1997 maata on käytännössä johtanut entistä itsevaltaisemmin alkujaan kommunistinen johtaja Hun Sen.
Yhteiskunta > Väestön jako

Pol Potin mukaan Kambodža jakautui ennen vallankumousta viiteen väestöryhmään: talonpoikiin, työläisiin, porvareihin, kapitalisteihin ja feodalisteihin. Demokraattisen Kamputsean perustuslaki jakoi kansan työläisiin, talonpoikiin ja ”muihin Kamputsean työntekijöihin”. Punaiset khmerit eivät sallineet muutokseen minkäänlaista siirtymävaihetta, jollainen oli ollut esimerkiksi Kiinassa, missä sallittiin paikallisten maanomistajien ja porvarien olla mukana rakentamassa sosialistista yhteiskuntaa.
Ihmiset jaettiin yhteiskunnallisesti myös poliittisesti epäilyttäviin ”uusiin ihmisiin” ja luotettaviin ”vanhoihin ihmisiin”. Ensimmäiseen ryhmään kuuluivat punaisten khmerien voiton jälkeen kaupungeista pois ajetut ihmiset ja jälkimmäiseen ryhmään kuuluivat köyhät ja alemman keskiluokan talonpojat. ”Uusia ihmisiä” pidettiin käytännössä orjatyövoimana. He joutuivat usein muuttamaan, ja he työskentelivät kaikista raskaimmissa töissä ja vaikeimmissa olosuhteissa. Heidät erotettiin muusta kansasta, ja he saivat heikoimmat riisimaat, minkä takia vuoden 1977 ruokapula iski heihin kaikista kovimmin. ”Vanhat ihmiset” olivat käytännössä paremmassa asemassa, ja he saivatkin esimerkiksi jäädä kotikyliinsä asumaan, mutta hekin saattoivat joutua paikoin riiston kohteiksi.
Yhteiskunta > Uskonto, koulutus ja terveys

Demokraattisen Kamputsen perustuslain maassa oli uskonnonvapaus, mutta sen mukaan kaikki taantumukselliset ja valtiolle sekä kansalle vahingolliset uskonnot olivat kiellettyjä. Noin 85 prosenttia maan asukkaista oli theravada-buddhalaisia. Sisällissodan aikana punaiset khmerit olivat vielä hyväksyneet buddhalaiset munkit, joita oli maassa 40 000–60 000. Demokraattisen Kamputsean perustamisen jälkeen munkkeja alettiin vainota ja heitä pidettiinkin yhteiskunnan loisina. Monia teloitettiin ja pakotettiin orjatyöhön. Lisäksi temppeleitä ja pagodeita tuhottiin tai muutettiin varastoiksi tai vankiloiksi. Buddhalaisten lisäksi maan kristityt ja islaminuskoiset vähemmistöt joutuivat vainotuiksi. Phnom Penhin roomalaiskatolinen katedraali tuhottiin täysin ja lisäksi monia kristittyjä ja islaminuskoisia johtajia tapettiin.
Koulutus ja terveydenhuolto olivat Demokraattisessa Kamputseassa rappiolla, sillä koulutettuja ihmisiä pidettiin vihollisina. Monia opettajia ja lääkäreitä tapettiin, ja monet säilyttivät henkensä vain salaamalla oikean henkilöllisyytensä. Koululaitoksen tärkein tehtävä oli vallankumouksellisten arvojen istuttaminen lapsiin. Terveydenhoitoon käytetyt tilat olivat todella huonoja, ja kansan odotettiin lähinnä tukeutuvan perinteisiin kasvi- tai yrttilääkkeisiin, jotka olivat usein tehottomia. Vain puolueen ja armeijan korkea-arvoisella eliitillä oli mahdollisuus länsimaiseen lääketieteeseen ja kunnon sairaaloihin.
Talous

Punaisten khmerien talouspolitiikka muistutti hieman Kiinan Suurta harppausta ja oli ehkä saanut siitä myös vaikutteita. Vuonna 1974 punakhmerit muodostivat hallitsemillaan alueillaan järjestelmän, jossa talonpojat omistivat edelleen maansa ja maatalousvälineet, mutta ne olivat kuitenkin lainattu yhteisölle. Seuraavana vuonna yksityisomistus lakkautettiin ja sadosta tuli yhteistä omaisuutta. Punaiset khmerit pyrkivät taloudelliseen omavaraisuuteen, ja he lakkauttivat rahan. Kaupankäyntiä voitiin tehdä vain vaihtokaupoilla. Riisistä tuli tärkein vaihtokauppojen väline. Ulkomaankauppa lakkautettiin lähes kokonaan, vaikka sitäkin käytiin hieman vuosien 1976 ja 1977 vaihteessa. Punaiset khmerit uskoivat päästävänsä irti massojen tuotantovoiman laittamalla väestön tekemään töitä työprikaateissa. Maanlaajuisen kasteluverkoston ansiosta toivottiin, että maasta saataisiin riisisatoja ympäri vuoden.
Demokraattinen Kamputsea ei siirtynyt kuitenkaan täydelliseen maatalousyhteiskuntaan. Sisällissota ja väestön pakkosiirto olivat raunioittaneet teollisuuden. Punaiset khmerit sallivat joidenkin työläisten palata takaisin kaupunkiin avatakseen muutamia tehtaita. Maassa uskottiin myös kansanjoukkojen keksimiskykyyn ja tekniseen taitoon. Suhtautuminen näkyy myös maan vaakunassa, sillä siinäkin on riisin ja kastelukanavien lisäksi savua tupruttava tehdas.
Aiheesta muualla

Affonço Denise: Elossa Kuoleman kentillä. Like, Keuruu, 2010 ISBN 978-952-01-0268-5
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Demokraattinen Kamputsea Wikimedia Commonsissa
Pol Pot
Punaisten khmerien uhrien kalloja.
Lehmän ketoosi

Ketoosi eli asetonitauti on märehtijöiden, erityisesti hyvätuottoisten lypsylehmien aineenvaihduntasairaus. Sitä esiintyy lehmillä yleensä pari viikkoa poikimisen jälkeen ja johtuu verensokerin laskusta. Lisääntynyt maidontuotanto kuluttaa elimistön hiilihydraattivarastoja ja kun elimistö täyttää vajetta rasvakudoksista, vapautuu verenkiertoon ns. ketoaineita. Niistä tulee hengitykseen, maitoon ja virtsaan selvä asetonin haju. Maidontuotos laskee ja joskus sairauteen liittyy jopa hermosto-oireita.
Ketoosia eli asetonitautia hoidetaan antamalla sokeriliuosta suoneen ja propionaattiliuosta suun kautta. Propionaatti imeytyy pötsin seinän läpi ja elimistö voi käyttää sitä rypälesokerin valmistamiseen. Joskus tukihoitona käytetään kortisonia, jonka katabolisen vaikutuksen seurauksena valkuaisaineistakin muodostetaan sokereita. Sairaus menee yleensä hoidettuna ohi muutamassa päivässä ja lehmän kyky syödä riittävästi rehua lisääntyneeseen maidontuotantoon vakiintuu. Uuhella ja kutulla vastaava sairaus voi syntyä jo ennen poikimista. Se liittyy usein kaksos- ja kolmostiineyksiin. Tiine kohtu vie niin paljon tilaa, että eläin ei pysty syömään riittävästi ja potee energianvajausta.
Lähde

Alasuutari Sakari et al.(2006): Lypsylehmän ruokinta ja hoito. ISBN 952-13-2967-X
Lehmäsaari (Helsinki)

Lehmäsaari kuvattuna Hevossalmen suunnalta.
Lehmäsaari (ruots. Koholmen) on pieni saari Helsingissä sotilasalueella Santahaminan pohjoisrannan edustalla. Saaren pinta-ala on 0,9 hehtaaria. Venäläiset rakensivat saarelle linnoituslaitteita 1870-luvun lopussa. Ennen sitä, 1700-luvulta lähtien, saaressa oli seudun vanhin kalastajatorppa.selvennä Saaren ympärillä avautuu Lehmäsaarenselkä-niminen vesialue. Tuolle selälle Aleksanteri III:n keisarillinen laivastosaattue ankkuroi vuosina 1887 ja 1889, ja siksi venäläiset ryhtyivät kutsumaan selkää keisarin huvijahdin nimen mukaan ”Jahti Tsarevnan rediksi”.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Georges Leclerc de Buffon

François-Hubert Drouais: Buffonin muotokuva.
Georges-Louis Leclerc, Buffonin kreivi, yleisesti myös Buffon, (7. syyskuuta 1707 Montbard – 16. huhtikuuta 1788 Pariisi), oli ranskalainen luonnontutkija, matemaatikko, biologi, kosmologi ja kirjailija. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Buffonin teoriat vaikuttivat kahteen luonnontieteilijöiden sukupolveen. Erityisen voimakas vaikutus hänellä oli Jean-Baptiste Lamarckin ja Charles Darwinin ajatuksiin. Buffonin kylä sijaitsee Burgundin alueella, ja siellä oli Leclercin suvun kotilinna.