stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viini antiikin Kreikassa
Viinit > Lajikkeet

Antiikin aikana viini sai maineensa sen alueen mukaan, missä se oli tuotettu, ennemmin kuin tuottajan tai tilan mukaan. Antiikin aikaisissa runoissa ja muissa teksteissä mainitaan kiitoksella lukuisia eri viinejä ja viinintuotantoalueita. Kreikkalaiset säätivät viinien alkuperän suojaamiseksi myös lakeja, jotka määräsivät petoksista rangaistuksen.
Arkaaisella ajalla arvostetuinta viiniä oli Ismaroksen viini; sen mainitsee muun muassa 600-luvulla eaa. elänyt runoilija Arkhilokhos. Hänen aikalaisensa Alkman ylistää eräässä runossaan Lakonian lähialueen Denthiksen, Oinoksen, Karystoksen ja Pitanen viinejä.
Klassisella kaudella arvostetuin ja kallein viini tuli Khioksen saarelta. Sen hinta oli neljännesdrakhman ja kahden drakhman väliltä yhtä khusta kohden (1 khus = noin 4 nykyistä 750 ml viinipulloa). Muita tunnettuja ja arvostettuja viinintuotantoalueita olivat Khalkidike, Kos, Lesbos, Mende, Naksos, Thasos ja Peparethos. Hellenistisenä ja roomalaisena aikana arvostettiin myös muun muassa Rhodoksen ja Klazomenain merivedellä maustettuja viinejä.
Yksittäisistä arvostetuista viineistä tiedetään kaksi, joiden alkuperää ei tunneta: Biblinos-viini ja Pramnian viini. Biblinoksen uskotaan olleen samanlaista kuin foinikialainen Bybloksen viini, jonka tuoksua arvostettiin suuresti. Viinin kreikkalainen versio oli mahdollisesti peräisin Traakiasta. Pramnian viiniä tuotettiin monilla alueilla, erityisesti Lesboksella, mutta myös Ikarialla ja Smyrnassa. Athenaios ehdotti Pramnian viinin olleen yleisnimi, joka viittasi hyvälaatuiseen ja hyvin ikääntyvään tummaan viiniin.
Nykyisinkin tunnettu Limnio-lajike Lemnokselta on saattanut periytyä antiikin ajalta saakka. Tällöin se olisi vanhin lajike, jonka tunnetaan edelleen olevan viljelty. Jo Homeros mainitsee lemnoslaisen viinin; sen mainitsee myös Aristoteles.
Meriveden lisäämisen lisäksi kreikkalaiset myös maustoivat viinin usein. Tähän käytettiin muun muassa hunajaa, yrttejä ja mausteaineita (kuten kaneli, minttu ja timjami), pihkaa tai hajusteita. Kykeon-nimisen juomasekoituksen joissakin resepteissä siihen käytettiin Pramnian viiniä, raastettua vuohenjuustoa, paahdettuja ohrajauhoja ja hunajaa.
Viinikulttuuri

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Pronssipeili heijastaa vain ulkonäkösi, mutta viini paljastaa sielusi. | ” |
– Aiskhylos
Sen lisäksi että viini oli keskeinen ruokajuoma ja nautintoaine sekä merkittävä kauppatavara, sillä oli kreikkalaisessa yhteiskunnassa myös merkittäviä yhteisöllisiä, uskonnollisia ja lääkinnällisiä käyttötapoja. Kreikkalaiset katsoivat viinin olevan keskeinen osa sivistystään ja jopa arvottivat muita kansoja sen mukaan, mikä oli näiden suhde viiniin. Esimerkiksi Homeroksella kyklooppi Polyfemoksen barbaarisuus näkyi siinä, että tämä joi viinin sijasta maitoa.
Viinikulttuuri > Potos ja pidot

Kreikkalaisessa kulttuurissa viinin juomisesta käytettiin sanaa potos. Tavallinen antiikin kreikkalainen saattoi kastaa aamulla leipänsä viiniin. Tämä oli ainoita kertoja, jolloin viiniä nautittiin akratos eli sekoittamattomana. Muutoin viini tarjoiltiin lähes aina sekoitettuna eli laimennettuna vedellä. Kreikkalaiset pitivät tätä sivistyksen merkkinä ja katsoivat, että vain barbaarit, kuten traakialaiset ja skyyttalaiset, joivat sekoittamatonta tai laimentamatonta viiniä.
Kreikkalaisessa mytologiassa laimentamattoman viinin juominen liittyi kentauromakhiaan, lapiittien riehumiseen Peirithooksen häissä. Spartan kuningas Kleomenes I:n katsottiin tulleen hulluksi juotuaan kerran laimentamatonta viiniä. Laimentamattoman viinin uskottiin voivan jopa tappaa juojansa: gallialaisen päällikkö Brennuksen kerrottiin tehneen itsemurhan juomalla täysivahvuista viiniä.
Viini oli keskeisellä sijalla kreikkalaisissa pidoissa eli symposioneissa (”yhdessä juominen”). Symposion oli vakiintunut yhteisöllinen tilaisuus, johon liittyivät tietyt tavat ja rituaalit, ja joita luonnehti avoin keskustelu, ajatuksenvapaus, totuuden tavoittelu ja yhteisymmärrys.
Symposioneihin kuului oleellisesti potos, joka seurasi kevyttä päivällistä, ja joka koostui vedellä laimennetun viinin nauttimisesta. Näin osanottajat saattoivat jatkaa keskustelujaan ilman liiallista juopumusta. Pidoissa juomanlaskija sekoitti viinin ja veden, ammensi viiniä sekoitusmaljasta (krater) kaatokannulla (oinokhoe) ja tarjoili sitä pitoihin osallistuville. Viiniä laimennettiin sen vahvuuden tai juhlijoiden mielialan mukaan. Hesiodos kehotti lisäämään viiniin kolme neljäsosaa raikasta lähdevettä. Viiniä saatettiin laimentaa jopa suhteessa kaksikymmentä osaa vettä yhteen osaan viiniä. Kesällä sekoittamiseen käytettiin kylmää vettä tai lunta, talvella haaleaa vettä.
Erilaisia juoma-astioiden tyyppejä oli lukuisia, muun muassa kyliks, kantharos, kotyle, fiale, lakaina, mastos ja rhyton. Viinin jäähdyttämiseen käytettiin erityisiä jäähdytysamforoita tai jäähdytysruukkuja (psykter). Athenaioksen teos Deipnosofistai on merkittävä sekä pitojen viinikulttuurin että siihen liittyneiden astioiden tuntemisen kannalta.
Runoilija Eubolos huomioi kolmen (kyliks-) maljallisen viiniä olevan ihanteellinen annos ja edustavan kohtuullisuutta. Näytelmässään Semele eli Dionysios hän antaa Dionysoksen sanoa, että ensimmäinen malja on terveydelle, toinen rakkaudelle ja nautinnolle, ja kolmas unelle. Tämän jälkeen viisaat vieraat lähtevät kotiin. Kolmatta seuraavat maljat eivät enää ole meidän, vaan kuuluvat väkivallalle, riehumiselle, mustille silmille ja huonekalujen heittelylle.
Pidoissa myös laulettiin juomalauluja ja pelattiin erilaisia pelejä. Suositussa kottabos-pelissä oli tavoitteena singota viinipisara kyliks-maljan pohjalta kohteeseensa, kuten toisen henkilön viinimaljaan.
Viinikulttuuri > Uskonto

Dionysos oli kreikkalaisessa mytologiassa viinin ja yleisemmin kaikenlaisen hurmioitumisen ja toisen hahmon ottamisen tai toiseksi muuttumisen jumala. Kreikkalaiset yhdistivät viininvalmistuksen saapumisen Dionysokseen sekä kulttuuriheeros Aristaiokseen. Viini on keskeisessä roolissa myös myyteissä Ikarioksesta tai Semakhoksesta, joka otti Dionysoksen lahjan vastaan, sekä Amfitryonista, joka opetti ihmisille sivistyneen tavan nauttia viini veteen sekoitettuna. Kuningas Minoksen tytär Ariadne antoi Dionysokselle kaksi poikaa, joiden nimetkin viittaavat viiniin: Stafylos ja Oinopion.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Herralle Dionysokselle tahdon kajauttaa oivan dityrambin kun tämä viini salaman lailla lyö ja mieleni kirkastaa. | ” |
– Arkhilokhos
Attikalaisten juoma-astioiden rikas koristelu ilmentää Dionysos-kultin suurta suosiota. Dionysokseen liittyi useita erilaisia juhlia. Ateenassa helmikuussa vietetyssä Anthesteria-juhlassa avattiin edellisen syksyn sadon viiniruukut. Siihen kuului viininjuontikilpailuja sekä kulkueita, joissa kannettiin viiniruukkuja. Dionysia-juhlissa viinin jumalan kunniaksi järjestettiin näytelmäkilpailuja. Kreikkalainen teatteri sai alkunsa Dionysoksen kunniaksi lauletuista dityrambeista. Viinin juonti oli keskeinen osa Dionysia-juhlia ja se alkoi jo aamusta.
Uskonnollisissa toimituksissa viini oli yleinen juomauhri (spondē) jumalille uhrattaessa. Viiniä saatettiin kaataa esimerkiksi maahan tai mereen jumalille lähetettäväksi, alttarin tuleen eläimiä uhratessa, tai haudalle vainajan hengelle. Juomauhreja saatettiin toimittaa muutoinkin aina viiniä juotaessa esimerkiksi pidoissa. Kaikille jumalille ei kuitenkaan saanut uhrata viiniä; tällöin juomauhrina toimi maito.
Viinikulttuuri > Lääkintä

Hippokrates tutki viinin lääketieteellistä käyttöä laajasti. Hänen mukaansa viini lisäsi koleerisuutta ja vähensi ruumiista kosteutta ja kylmyyttä. Hänen koulukunnassaan viini oli yhtenä osana useita lääkkeitä. Viiniä käytettiin muun muassa lääkkeenä kuumeeseen, toipilaiden hoitoon sekä antiseptisenä aineena.
Lääketieteessä jokaisen alueen viinillä katsottiin olevan omat fysiologiset vaikutuksensa. Muun muassa Galenos harrasti tällaista viinituntemusta.
Kreikkalaiset olivat luonnollisesti tietoisia myös viinin lyhytaikaisista haittavaikutuksista erityisesti silloin, kun viiniä oli käytetty yli kohtuuden. Athenaios mainitsee usein viinin kyvyn aiheuttaa kohmeloa ja ehdotti siihen useita parannuskeinoja.
Aiheesta muualla

All about Greek wine: History (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
The history of Greek wine. New Wines of Greece. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ancient Greece and wine
Kultainen yksikahvainen pikari mykeneläiseltä ajalta, noin 1500 eaa. (helladinen kausi II).
Kreikkalaisia viini- ja öljyamforoita. British Museum.
Satyyri käyttämässä jonkinlaista punotuista matoista koostuvaa viininpuristinta. Roomalainen terrakottareliefi ensimmäiseltä vuosisadalta.
Dionysos ja mainadi. Attikalainen punakuviotekniikalla valmistettu oinokhoe, 480–470 eaa.
Pitoihin osallistuva pelaa kottabos-peliä. Punakuviotekniikalla valmistettu attikalainen kyliks noin vuodelta 500 eaa.
Viini ei ollut kreikkalaisessa kulttuurissa koskaan kaukana mystisistä yhteyksistään Dionysoksen kulttiin. Dionysos-maljan maalaus noin vuodelta 530 eaa. kuvaa myyttiä, jossa Dionysos pakeni etruskikaappaajiaan muuttamalla nämä delfiineiksi. Hänen laivansa masto versoo viiniä.
Käännös suomeksi
Tauno Viiri

| Tauno Viiri |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. joulukuuta 1908 Ylitornio
Kuollut: 22. lokakuuta 2002 (93 vuotta) Vancouver
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1927–1947
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  majuri
Kunniamerkit:  2. luokan Mannerheim-risti
Tauno Johannes Viiri (16. joulukuuta 1908 Ylitornio – 22. lokakuuta 2002 Vancouver, Kanada) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 35. Sotilasarvoltaan hän oli majuri.
Viiri toimi suojeluskunnassa ja kirjoitti ylioppilaaksi Tornion yhteislyseosta vuonna 1927. Hän oli akateeminen maailmanmestari kiekonheitossa ja kuulantyönnössä vuonna 1929. Hän kunnostautui talvisodassa 3. Prikaatin komppanianpäällikkönä. Viiri nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 13. marraskuuta 1941, nimityshetkellä hän oli sotilasarvoltaan kapteeni. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa Timoskalan saarrostustaistelussa Räisälässä suoritettu rohkea saarrostus. Viiri johti sodan jälkeen Suur-Saimaan suojeluskuntapiirin asekätkentää. Hän oli pidätettynä 23 kuukautta kuulusteluja varten vuosina 1945–1947. Viiri muutti asekätkentäjutun takia Ruotsiin vuonna 1948 ja sieltä edelleen Kanadaan vuonna 1952, jossa hän asettui asumaan Vancouveriin. Viiri työskenteli paikallisen puhelinyhtiön palveluksessa.
Tauno Viiri kouluammunnassa 14. syyskuuta 1942.
Tauno Viiri kuoli 22. lokakuuta 2002 Vancouverissa, Kanadassa. Hänet on haudattu Ylitornioon Kaupinmäen hautausmaalle.
Nykysuomen etymologinen sanakirja

| Nykysuomen etymologinen sanakirja |
| --- | --- |
Kirjailija:  Kaisa Häkkinen
Kieli:  suomi
Genre:  sanakirja
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2004
Sivumäärä:  1 633
ISBN:  978-951-0-27108-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Nykysuomen etymologinen sanakirja on Kaisa Häkkisen kirjoittama ja WSOY:n vuonna 2004 julkaisema etymologinen sanakirja, joka hakusanat ovat nykysuomea. Sanoma Pro julkaisi teoksen uudelleen vuonna 2013.
Sanakirja on uudistettu ja täydennetty painos Häkkisen vuonna 1987 julkaistusta Nykysuomen sanakirja- sarjassa ilmestyneestä Etymologisesta sanakirjasta, josta on otettu useita painoksia. Kun Nykysuomen sanakirja -sarjan Etymologinen sanakirja selitti suomen kielen tuhat yleisintä sanaa, on Nykysuomen etymologisessa sanakirjassa hakusanojen määrä noin 6 000, minkä lisäksi hakemiston kautta selitetään vielä tämän lisäksi satoja sanoja, jotka sisältyvät teoksen sana-artikkeleihin.
Sanakirja esittelee uusimpaan tutkimukseen perustuvasti suomen kielen sanaston alkuperää, ikää, rakennetta ja kehitystä. Hakusanoina on perussanoja, johdoksia, yhdyssanoja ja jonkin verran myös sivistyssanoiksi luokiteltavia nuoria lainoja ja erisnimiä. Häkkinen käy teoksessaan vanhempien etymologisten sanakirjojen etymologiat kriittisesti läpi ja tarkentaa, uudistaa ja korjaa niitä. Uusia etymologioita Häkkinen esittää erityisesti nuorista lainasanoista, mutta hän antaa myös eräiden vanhempien sanojen alkuperästä aiemmin julkaisemattomia selityksiä. Kirjassa on selväsanaisesti ja ymmärrettävästi esitetty sanan alkuperää ja ikää koskevat päätelmät ja lisäksi annettu sanojen elämää koskevaa taustatietoa.
NRP Sagitário (P1134)

| NRP Sagitário |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  18. marraskuuta 1964
Palveluskäyttöön:  4. syyskuuta 1965
Poistui palveluskäytöstä:  1976
Tekniset tiedot
Uppouma:  180 t (standardi) 210 t (kuormattu)
Pituus:  41,7 m
Leveys:  6,2 m
Syväys:  2,1 m
Koneteho:  2 × Maybach-dieselmoottoria 1 200 bhp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  24
Aseistus
Aseistus:  2 ×  40 mm tykkiä
NRP Sagitário (runkonumero P1134) oli Portugalin laivaston Argos-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta 1964 ja otettiin palvelukseen 4. syyskuuta 1965.
Palvelus

Alus on poistettu palveluksesta 1976.
Sirppujoki

| Sirppujoki |
| --- | --- |
 Sirppujokea Kalannin Haudossa.
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Varsinais-Suomi
Kunnat:  Laitila, Uusikaupunki
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Sirppujoen vesistö
Pinta-ala:  437,76 km² 
Järvisyys:  1,9 % 
Pääuoman osuudet:  Sirppujoki ←Malvonjoki ←Pitkäoja
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kivijärvi, Laitila
 :  60°58′2.443″N, 21°53′24.734″E 
Laskupaikka:  Velhovesi, Selkämeri, Uusikaupunki
 :  60°53′21.245″N, 21°26′0.733″E 
Esteet:  Haudon pato, Kalannin pato
Sivu-uomat:  Niinioja, Härinänjoki, Hankeranoja, Ponttoonoja, Kettuoja
Taajamat:  Malko, Laitila, Kalanti
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  34,4 m mpy. 
Korkeusero:  34,4 m
Pituus:  54 km 
Kaltevuus:  0,64 m/km
Muuta
Sirppujoki on määritelmästä riippuen noin 26 tai 29 kilometriä  pitkä joki Varsinais-Suomessa Laitilassa ja Uudessakaupungissa ja se on Sirppujoen vesistön laskujoki. Ennen 1800-lukua joen alkulähteenä toimi Valkojärvi, joka on sittemmin kuivatettu. Valkojärveen laskenut Malvonjoki yhdistettiin kuivattamisen yhteydessä Sirppijoen luusuaan, jolloin joen pääuoma piteni 54 kilometriin ja Sirppujoen lähteeksi muodostui Kivijärvi.
Nimityksiä

Alajuoksulla joen nimi on Ilmonhauta  ja siitä ylöspäin, entisen Valkojärven luusuaan eli Laitilan taajamaan saakka, se on Sirppujoki tai Männäistenjoki, joka on ollut joen rinnakkainen nimitys. Vanha tieto on Männäistenkosken ja Valkojärven välisestä osuudesta, josta käytettiin nimitystä Pihmonjoki. Entisen Valkojärven kuivattamisen yhteydessä Malvonjoen uoma yhdistettiin Sirppujokeen. Pääuoma tulee Laitilan taajamaan koillisen suunnasta ja sen alajuoksu on edelleen nimeltään Malvonjoki ja sen yläjuoksua kutsutaan Pitkäojaksi. Malvonjoki saa Pitkäojana alkunsa Kivijärveltä, joka on sen lähdejärvi. Malvonjoesta on myös ollut käytössä kirjoitusasu "Malkonjoki" ja sen toinen nimi on myös ollut "Haaronoja". Sirppujoesta on käytetty myös nimeä Laitilanjoki, mutta missä laajuudessa sitä käytettiin, ei selviä lähteistä .
Joen kulku

Sirppujoki saa alkunsa Laitilan soisilta metsäalueilta sen pohjoisosasta ja se virtaa ensin Pitkäojan ja Malvonjoen nimisenä soistuneiden metsämaiden ja pienten peltomaiden läpi. Lopuksi se virtaa Laitilan ympärillä olevan suuren peltoaukean  läpi ja ohitettuaan Laitilan taajaman, se jatkaa Sirppujoen nimisenä matkaansa. Sitten se jatkaa Kalannin läpi kääntyen Hallun jälkeen jyrkästi luoteeseen Uudenkaupungin maaseudun läpi. Sen alajuoksu kulkee moneen kertaan ruopatussa uomassa ja se laskee Ilmonhaudan nimisen osuuden jälkeen Velhoveteen. Velhonvedestä on saaria yhteen patoamalla muodostettu makeanvedenallas, jota kutsutaan Uudenkaupungin makeanvedenaltaaksi. Sirppujoen vesistöalueen suurimmat järvet ovat Laitilassa sijaitsevat Särkijärvi ja Lukujärvi ja sen suurimmat sivujoet ovat Laitilassa virtaavat Härinänjoki ja Ketunjoki.
Veden laatu

Sippujoen valuma-alueesta noin 11 % oli sulfaattipitoisia, mikä aiheuttaa jokiveden happamoitumisen (veden pH−arvot alenevat). Joskus joen happamuus lisääntyy hälyttävän korkeaksi ja aiheuttaa kalakuolemia. Silloin myös suiston makeanvedenaltaan happamuus kasvaa. Happamuuden vuoksi savikoiden metallit liukenevat veteen, mikä aiheuttaa kohonneita kadmiumin ja nikkelin pitoisuuksia.
Vedenlaatu kärsii maatalouden aiheuttamasta ravinnekuormituksesta. Sitä aiheuttavat peltoalueet (noin 30 % valuma-alueesta) sijaitsevat joen keskijuoksulla. Esimerkiksi fosforia liukenee jokeen noin 5 tonnia vuodessa ja typpeä jopa 491 tonnia, josta puolet lasketaan tulevan maataloudesta. Yhdyskunnan jätevesiä ei ole enää päästetty jokeen puhdistamattomina vuoden 2009 jälkeen.
Sirppujoen vesi on sameaa. Sen happamuuden pH−arvo painuu kevään ja syksyn aikana alle kuuden, mutta nousee kesän ja talven aikana lähemmäksi seitsemää. Rauta-, alumiini-, mangaani- ja ammoniumtyppipitoisuudet huonontavat veden laatua ja käyttökelpoisuutta erityisesti alajuoksulla. Fosforipitoisuudet ovat Varsinais-Suomen alhaisimpia, mutta sen sijaan typpipitoisuuksien arvot ovat verrattain korkeita. Veden laatu on luokiteltu tyydyttäväksi.
Happamuutta ryhdyttiin torjumaan 1990-luvulla kalkituksella. Veden vapaata virtausta on rajoitettu rakentamalla Sirppujoen valuma-alueelle pohjapatoja 17 eri kohtaan. Pohjapatojen avulla vedenpinnan korkeutta voidaan pitää ylhäällä ja rajoittaa pohjaa pitkin liikkuvien kiintoaineiden kulkeutumista alajuoksulle. Varsinais-Suomen ELY-keskus on ollut aktiivinen toimija maatalouden ja yhteiskunnan jätevesien kuormituksen vähentäjänä.
Historia

Yli 2000 vuotta sitten rautakauden alussa Valkojärvi oli osa pitkälle sisämaahan ulottuvaa purjehduskelpoista merenlahtea, jossa sen laajentuma muodosti laajan lahdenperukan. Merenlahti muuttui rautakauden lopulla jokien ja järvien muodostamaksi ketjuksi, jonka paikalla virtaa nykyään Sirppujoki. Merenlahti ja siitä maatunut Valkojärvi muodosti olennainen osan laitilalaisten arkielämää. Pitäjän eri kylät sijaitsivat järven ympärillä hyödyntäen sen kalaisuutta, rantaheinikon rehua ja vettä liikkumisväylänä. Talvella ja kesällä se yhdisti asukkaat ja kelirikon aikana se erotti heidät.
Alkujaan pääuoma käsitti vähintään viisi järveä, joita yhdistivät toisiinsa pienet joet. Vesistö oli maaston tasaisuudesta johtuen keväällä tulvaherkkä, joka paheni edelleen soiden kuivaamisen ja peltojen raivaamisen jälkeen. Asukkaat alkoivat perata jokea sen virtausta haittaavista esteistä jo 1700-luvulla. Tällöin uomaan kuuluvat järvet laskivat ja paljastivat lisää niittyjä. Järvien laskuista alkoi tulla päämäärä, jolla lisättiin maatalouden resursseja. Pääuomassa olleita ja sittemmin hävinneitä järviä ovat olleet Hallun allas, Ruotjärvi, Valkojärvi, Lampijärvi ja Pitkäjärvi. Sirppujoessa toimi Kalannissa pitkään Männäisten ruukki ja joella käytiin nykyään lopetettu vuotuinen Sirppujoki-soutu.
NRP Cunene (P1141)

| NRP Cunene |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  19. joulukuuta 1968
Palveluskäyttöön:  6. kesäkuuta 1969
Tekniset tiedot
Uppouma:  292 t
Pituus:  48,10 m
Leveys:  7,7 m
Syväys:  2,2 m
Koneteho:  2 × MTU 12V 538 TB80 -dieselmoottoria 2 100 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  33
Aseistus
Aseistus:  1 × Bofors 40 mm/60 1 × Oerlikon 20 mm
NRP Cunene (runkonumero P1141) oli Portugalin laivaston Cacine-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 19. joulukuuta 1968 ja otettiin palvelukseen 6. kesäkuuta 1969.
Palvelus

Alus on poistettu palveluksesta.
Viirusäppikala

| Viirusäppikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Säppikalat Balistidae
Suku::  Xanthichthys
Laji::  lineopunctatus
Kaksiosainen nimi
 Xanthichthys lineopunctatus  Hollard, 1854 
Katso myös
   Viirusäppikala Wikispeciesissä   Viirusäppikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirusäppikala (Xanthichthys lineopunctatus) on säppikalojen (Balistidae) heimoon kuuluva merikalalaji. Sitä tavataan Indopasifisella merialueella, jossa se elää korkeintaan 50 metrin syvyydessä. Viirusäppikalan suurin tavattu pituus on 30 senttimetriä. Laji on ovipaarinen.
Viipurinrinkeli

Viipurinrinkeli
Viipurinrinkelin myyjä Joensuun markkinoilla.
Viipurin maalaiskunnan epävirallinen perinnevaakuna.
Viipurinrinkeli on perinteinen viipurilainen leivonnainen, josta on tullut eteläkarjalainen perinneleivonnainen. Tunnusomaisen maun leivonnaiselle antaa kardemumman ja muskottikukan samanaikainen käyttö. Muina aineksina ovat maito, kananmuna, voi tai margariini, sokeri, hiiva, vehnäjauhot sekä osassa resepteistä myös suola.
 Jotkin aromikkaat reseptit sisältävät muitakin mausteita (meiramia, minttua, neilikkaa, kuminaa,  sahramia). Perinteisesti viipurinrinkeli paistettiin uunissa olkien päällä.
Historia

Rinkeli saapui Viipuriin 1300-luvulla harmaan fransiskaanimunkkikunnan myötä. Rinkeleitä tehtiin luostarissa, jonka toiminta lakkasi  uskonpuhdistuksen seurauksena. 1500-luvulla resepti levisi luostarin ulkopuolelle. Rinkelistä muodostui yläluokan herkku. Pietari Brahe tilasi Viipurista rinkeleitä Turun Akatemian vihkiäisiin vuonna 1649 – suosio levisi Pietarin hienostoväen joukkoon 1700-luvulla. Venäjän keisari Aleksanteri III:lle toimitettiin viikoittain kuriiripostina kuusi rinkeliä.
1800-luvulla tunnetuimpia valmistajia olivat Vaittisen ja Löppösen suvut. He kiistelivät, kumman rinkeliresepti oli alkuperäisempi. Tätä aikaa kutsutaan rinkelisodaksi. Vaittisen rinkeli nautti luottamusta Viipurissa, mutta Löppösen menestyi kansainvälisesti. Rinkelintekotaito levisi ja tuli 1900-luvun alkupuolella tunnetuksi Lappeella, nykyisessä Lappeenrannassa, jossa rinkeli myös yksinkertaistui. Ennen toista maailmansotaa Lappeella oli yli 60 taloa, joissa taidettiin rinkelinteko.
Rinkelin valmistustavan Lappeelle toi Hanhijärven kylästä syntyisin ollut Anni Pajari, joka palasi veljensä Sakari Rantasen talouteen Hanhijärvelle, jossa useat talot alkoivat valmistaa ja markkinoida viipurinrinkeleitä maatalouden lisäansiona. Tapa elää vielä nykyään myös Hanhijärvellä, vaikka valmistus ja markkinointi onkin jo levinnyt kylän ulkopuolelle aina Joensuuhun asti.
Nykyään viipurinrinkelikauppiaan löytää lähes kaikilta markkinoilta, ja rinkeliä markkinoidaan voimakkaasti perinteikkäänä markkinaostoksena. Joensuun torin lisäksi viipurinrinkeleitä myydään markkinoiden aikaan myös marketeissa.
NRP Rovuma (P1143)

| NRP Rovuma |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  30. toukokuuta 1969
Palveluskäyttöön:  14. marraskuuta 1969
Tekniset tiedot
Uppouma:  292 t
Pituus:  48,10 m
Leveys:  7,7 m
Syväys:  2,2 m
Koneteho:  2 × MTU 12V 538 TB80 -dieselmoottoria 2 100 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  33
Aseistus
Aseistus:  1 × Bofors 40 mm/60 1 × Oerlikon 20 mm
NRP Rovuma (runkonumero P1143) oli Portugalin laivaston Cacine-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 30. toukokuuta 1969 ja otettiin palvelukseen 14. marraskuuta 1969.
Palvelus

Alus on poistettu palveluksesta.