stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Savva Tševakinski

Savva Tševakinski
Savva Ivanovitš Tševakinski (ven. Са́вва Ивано́вич Чева́кийнский), (1713 Veškin kylä Toržokin lähellä, Moskovan Venäjä – noin 1774–1780 ilmeisesti Pietari, Venäjän keisarikunta) oli suurin venäläinen barokin aikakauden arkkitehti heti italialaisen Bartolomeo Rastrellin jälkeen.
Hän oli syntyjään köyhästä vanhasta aatelisperheestä. Savva Tševakinski opiskeli vuodesta 1729 lähtien Meriakatemiassa ja vuodesta 1731 hän palveli Izmailovskin rykmentissä. Hän opiskeli arkkitehtuuria Ivan Korobovin johdolla vuosina 1732–1738. Vuosina 1741–1767 hän työskenteli Amiraliteettikollegion pääarkkitehtina ja vuosina 1755–1758 Venäjän keisarillisen tiedeakatemian arkkitehtina hän johti arkkitehtiluokkaa, jossa hänen opiskelijoittensa joukossa olivat mm. V. I. Baženov, ja I. E. Starov.
Tševakinskin tuotannossa 1600-luvun venäläisen rakennustaiteen perinteet yhdistyvät luontevasti länsimaiseen arkkitehtuuriin. Hänen päätöitään Pietarisa ovat Pyhän Nikolaoksen merikatedraali (1753–1762), kreivi I. I. Šuvalovin palatsi Italianskaja-kadulla, kreivi B. P. Šeremetevin palatsi Fontankalla (1750–1755) yhdessä F. S. Argunovin kanssa, Kunstkameran entisöinti tulipalon jälkeen ja Uuden Hollannin varastorakennukset (1765–1780) Valen-Delamot ja I. K. Gerard kanssa.
Savva Tševakinski laati myös Kronštadtin asemakaavan ja osallistui Tsarskoje Selon puistoalueiden suunnitteluun.  Vuonna 1745 hänet nimitettiin Giuseppe Trezzinin sijasta osallistumaan Katariinan palatsin laajennukseen Mihail Zemtsovin oppilaan, arkkitehti Andrei Vasiljevitš Kvasov (1720-1777 jälkeen) kanssa hänen työnsä valvojana. Hän teki monia merkittäviä muutoksia Kvasovin piirustuksiin.
Vuonna 1767 Tševakinski jäi eläkkeelle ja asettui maakartanoonsa Tverin kuvernementin Novotoržskin kihlakunnan (nyk. Toržok) alueelle. Kolmekymmentäviisi vuotta väsymätöntä työtä ei tuonut arkkitehdille turvallista vanhuutta. Hän tarvitsi ja haki Amiraliteetin lautakunnalta palkkiota niistä töistään, jotka hyödyttivät valtiota, mutta joista ei oltu maksettu hänelle. Lautakunta viivästytti päätöstä ja vuonna 1774 Tševakinski joutui myymään osan maatilastaan.
Ei tiedetä tarkasti, milloin lahjakas, kaikkien unohtama arkkitehti kuoli. Suunnilleen tutkijat ovat osoittaneet, että tämä tapahtui vuosien 1774 ja 1780 välillä.
Vladimir Štšuko

Ivan Kulikovin vuonna 1912 maalaama Vladimir Štšukon muotokuva.
Vladimir Aleksejevitš Štšuko (ven. Влади́мир Алексе́евич Щуко́, 17. heinäkuuta 1878 Tambov – 18. tammikuuta 1939 Moskova) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen arkkitehti. Hänen töilleen on ominaista yksinkertaistettu klassistinen muotokieli.
Vladimir Štšuko opiskeli Pietarin taideakatemiassa Léon Benois’n johdolla vuosina 1896–1904. Vuonna 1911 hän sai arkkitehtuurin akateemikon arvonimen. Štšukon varhaisia töitä ovat vuosina 1908–1911 rakennetut uusklassistiset Markovin vuokratalot Pietarissa (Kamennoostrovski prospekt 63 ja 65). Niillä oli myöhemmin huomattava vaikutus Stalinin ajan neuvostoarkkitehtuurin kehitykseen.
1920–1930-luvuilla arkkitehti työskenteli yhdessä Vladimir Hellfreichin kanssa. Heidän merkittävimpiä toitään Pietarissa ovat Smolnan propylaiat (1923–1924) ja puisto (1923–1934), Smolnan (1927) ja Suomen aseman (1926) Lenin-patsaiden arkkitehtuuri, konstruktivismia edustava Leninin kulttuuritalo Aleksandrovskojessa (1927–1929) sekä Olhavanjoen vesivoimalaitoksen muuntamorakennukset (1924–1926).
Vuonna 1934 Štšuko muutti Moskovaan, jonne hän on suunnitellut mm. Lenin-kirjaston päärakennuksen (Hellfreichin kanssa, 1928–1940), Suuren Kivisillan (Mihail Minkusin kanssa, 1936–1938) ja yleisliittolaisen maatalousnäyttelyn pääpaviljongin (1939). Arkkitehdin muita töitä ovat Gorkille nimetty teatteri Donin Rostovissa (1930–1935) ja Abhasian hallituksen talo Suhumissa (1932–1939). Štšuko osallistui myös Neuvostojen palatsin suunnitteluun.
Arkkitehdintyönsä ohella Štšuko toimi teatterin lavastajana ja pukusuunnittelijana. Hänet tunnetaan myös taitavana piirtäjänä ja akvarellimaalaajana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Štšuko Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Gustave Eiffel

| Gustave Eiffel |
| --- | --- |
 Gustave Eiffel vuonna 1893.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Alexandre Gustave Eiffel
Syntynyt: 15. joulukuuta 1832 Dijon, Ranska
Kuollut: 27. joulukuuta 1923 (91 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  sillanrakennusinsinööri
Insinööri
Koulutus:  École Centrale Paris (käännä suomeksi) ja Collège Sainte-Barbe (käännä suomeksi)
Merkittävät työt:  Eiffel-torni, Vapaudenpatsaan tukirakenteet
 Nimikirjoitus
Eiffel-torni
Alexandre Gustave Eiffel [alɛkˈsɑ̃dʀ gysˈtaːv ɛˈfɛl] (15. joulukuuta 1832 Dijon, Ranska – 27. joulukuuta 1923 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen sillanrakennusinsinööri, joka tunnetaan Eiffel-tornin suunnittelijana. Torni rakennettiin Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttelyn yhteyteen. Moderneista rakennusmateriaaleista ja rakenteista kiinnostunut Eiffel suunnitteli myös New Yorkin Vapaudenpatsaan tukirakenteet sekä useita siltoja ja muita rakennuksia.
Varhainen elämä

Eiffel syntyi Dijonissa. Sukunimi Eiffel oli otettu käyttöön saksalaisen Bönickhausen-suvun jäsenten muuttaessa Ranskaan 1700-luvulla, koska ranskalaiset eivät osanneet lausua alkuperäistä nimeä. Eiffel-nimi tulee Nettersheimin kaupungissa Nordrhein-Westfalenissa sijaitsevasta Eifel-vuoresta. Eiffelin äidin menestyvä hiilibisnes salli Eiffelin opiskella kemiaa École Centrale des Arts et Manufactures -koulussa Pariisissa. Eiffel aikoi ottaa haltuun setänsä kemiantehtaan, mutta joutui luopumaan ajatuksesta perheriitojen takia. Eiffel vaihtoi metallinmuokkausalalle ja meni töihin yritykseen, joka suunnitteli rautatiesiltoja.
Ura

Charles Nepveu antoi 1856 Eiffelille ensimmäisen työn, jossa tämä toimi rautatiesiltojen työmaiden johtajana ympäri Ranskaa. Hänen ensimmäinen suuri työmaansa oli 500-metrinen Pont de Bordeaux -rautatiesilta, joka valmistui 1860. Vuonna 1866 Eiffel käynnisti oman suunnittelu- ja rakennusyhtiönsä G. Eiffel et Cie. Eiffel suunnitteli ja toteutti joukon siltoja Ranskaan ja alkoi saada mainetta muuallakin. Suunnittelukilpailun perusteella Eiffelin yhtiö valittiin rakentamaan jänneväliltään 160-metrinen rautatiesilta Portoon. 1877 valmistunut Ponte Maria Pia -silta ylittää Dourojoen ja yhdistää Porton rautateitse Lissaboniin.
1870- ja 80-luvut olivat ammatillisesti Eiffelin kulta-aikaa. Hän suunnitteli suurien siltojen lisäksi pienempiä, paikalla koottavia ”siltarakennussarjoja” sekä patojärjestelmiä, aallonmurtajia, paviljonkeja ja rautatieasemia. Vuonna 1877 Eiffel kuitenkin menetti nuoren vaimonsa Marguerite Gaudelet’n, jonka kanssa hänellä oli viisi lasta. Gustave Eiffel suunnitteli myös ranskalaisten Yhdysvalloille 1886 lahjoittaman Vapaudenpatsaan sisäiset tukirakenteet sekä Nizzan observatorion kupolin.
Kun vuoden 1889 maailmannäyttely lähestyi, sai Eiffel hyväksytettyä aikaisemmin Barcelonan maailmannäyttelystä hylätyn tornisuunnitelmansa rakentamisen. Rakentajansa mukaan nimetty takorautaosista koottu kehärakenteinen 300 metriä korkea Eiffel-torni rakennettiin vuosina 1887–1889. Eiffel-torni oli tarkoitus purkaa maailmannäyttelyn jälkeen, mutta se säästettiin. Vaikka tornista ei alkujaan pidetty, siitä on tullut hyvin merkittävä maamerkki.
Vuonna 1887 Eiffel oli mukana Panaman kanavan rakennusprojektissa, jota johti Ferdinand de Lesseps. Tarkoituksena oli rakentaa kanava Panaman kannaksen yli Karibianmereltä Tyynelle valtamerelle. Eiffel suunnitteli kanavan sulut. Kanavaprojekti epäonnistui, sillä malaria, keltakuume, muut taudit, rakennusvirheet, tulvat ja onnettomuudet vaikeuttivat suuresti työntekoa.
Eiffel oli suunnitellut vuonna 1891 sortuneen sveitsiläisen Münchensteinin rautatiesillan. Onnettomuudessa kuoli 78 ihmistä, ja se on Sveitsin pahin rautatieonnettomuus.
Eiffelin maine kärsi vuonna 1892 paljastuneen Panama-skandaalin yhteydessä, vaikka hän ei ollut vastuussa kanavayhtiön taloudellisista vaikeuksista ja niihin liittyneestä lahjonnasta. Vuonna 1893 hänet tuomittiin yhtiön johtajien kanssa sakkoihin ja vankeuteen varojen väärinkäytöstä, mutta valitusoikeus kumosi tuomion.
Elämänsä viimeiset 30 vuotta Eiffel käytti tieteellisiin tutkimuksiin. Hän etsi erilaisia käyttötapoja nimeään kantavalle tornille, johon tuli sääasema ja radioantenni. Hän keräsi säähavaintoja monista rakennelmistaan ja tutki aerodynamiikkaa muun muassa rakentamiensa tuulitunneleiden avulla.
Gustave Eiffel on haudattu Levallois-Perret'n hautausmaalle Pariisin esikaupunkialueelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gustave Eiffel Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Mihail Eisenstein

Mihail Eisenstein perheineen.
Mihail Osipovich Eisenstein (1867, Pietari – 1920, Berliini) oli Riiassa (nyk. Latviassa) vaikuttanut baltiansaksalainen art nouveau -arkkitehti ja insinööri. Koska Eisenstein kääntyi juutalaisuudesta ortodoksisuuteen ja vaikutti Venäjällä, mutta oli silti taustaltaan saksalainen, hänet määritellään usein sekä venäläiseksi, saksalaiseksi että juutalaiseksi. Hänen poikansa Sergei Eisenstein oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja.
Elämä

Eisensteinin perhe oli peräisin Saksasta, mutta oli sopeutunut tsaarin Venäjän yhteiskuntaan. Mihail Eisenstein aloitti insinöörin uransa valmistuttuaan insinöörikoulutuksesta Pietarissa vuonna 1893. Hän asettui asumaan Riikaan 1879, jossa hänet palkattiin vuonna 1900 Livonian maakunnan maantieosaston johtajaksi. Tämän lisäksi hän harjoitti yksityistä arkkitehdin tointa ja nimitettiin vuonna 1915 hovin neuvonantajaksi. Hän suunnitteli Riikaan kahdenkymmenen vuoden aikana 19 rakennusta.
Mihail Eisenstein saavutti Riiassa arvostetun aseman. Hänen poikansa Sergei kuvasi häntä "uskolliseksi Venäjän byrokraattiluokan edustajaksi ja ihailijaksi". Hän erosi vaimostaan, muotitietoisesta ja varakkaan pietarilaisen perheen tyttärestä Julia Ivanovna Konretskajasta, joka muutti takaisin Pietariin vuonna 1909. Tällä oli tuhoisat vaikutukset Sergei-poikaan nuorena, joka aloitti opiskelun Pietarin insinöörikoulussa vuonna 1915.
Mihail Eisenstein jäi Riikaan vuoteen 1917 asti, jolloin hän liittyi Venäjän valkoiseen armeijaan insinöörinä. Suhteet poikaan rikkoutuivat, kun Sergei liittyi Puna-armeijaan. Sodan lopussa Mihail Eisenstein pakeni hävinneen armeijan mukana Berliiniin, jossa meni naimisiin nuoren Elisabeth Michelsonin kanssa, joka oli pensionaatin omistaja. Mihail Eisenstein kuoli vuonna 1920 Berliinissä. Hänen poikansa kuuli isänsä kuolemasta vasta kolme vuotta myöhemmin.
Tuotanto

Mihail Eisensteinin varhaistuotanto on voimakkaan historistista. Siihen kuuluvat asuintalo Stermieku kadulla (1897), asuintalo kauppoineen Krisjana Barona kadulla (1898) ja A. Polen kerrostalo Dzirnavu katu 18:n takapihalla (1901). Julkisivut on katettu paljailla tiilillä sekä kivillä, ja niitä jäsentää uusklassismista lainatut osat. Uusklassismi oli johtava tyyli Riiassa ennen art nouveauta. Pohjakerrokset ovat rustikoituja, ikkunoiden ja ovien yläpuolilla on kaarevia tai kolmion muotoisia frontoneita. Näissä rakennuksissa on vahva tasapainon vaikutelma, jota korostaa tiilirivi kerrosten välissä.
Eisensteinin kiinnostus art nouveauhun on luultavasti peräisin vuosisadan vaihteessa olleista useista maailmannäyttelyistä ja lukuisista tyyliä esittelevistä julkaisuista. Sergei Eisenstein muisteli myöhemmin, että isä kävi kesäisin Pariisissa tuoden mukanaan runsaasti "pariisilaisia tuotteita", ystäville ja tutuille, valokuvia ja albumeita kuuluisista tähdistä poseeraamassa aikakauden, Belle Époquen puvuissa ja ylemmän yhteiskunnan naisista ja miehistä. Hänen poikansa yhdisti ne varhaiseen kiinnostukseensa montaasiin.
Eisensteinin lähestymistapa ja tulkinta art nouveausta muistuttaa Otto Wagnerin ja muiden Wienin sesessionistien historismia. Eisensteinin töissä ei ole uusia interiöörin tilaratkaisuja, mutta hän kokeili uusia rakennusmateriaaleja, kuten valurautaa. Erityisesti Eisensteiniä kiehtoi art nouveaun kuvasto, teemat ja symbolit. Töiden oleellinen osa on veistoksissa ja ornamenteissa ja niissä on viitteitä symbolistien maalaustaiteessa ja runoissa esiin nostamiin viittauksiin, symboleihin ja teemoihin. Eisensteinin art nouveau -tuotanto keskittyy vuosina 1901–1906 rakennettuihin kerrostalojen ryhmiin, jotka sijaitsevat muutamien kortteleiden päässä tosistaan Riian keskiaikaisen vanhankaupungin ulkopuolella.
Vuoden 1911 myöhäistuotannossa ylenpalttinen koristelu, hahmot ja kuvat korvautuvat yksinkertaisilla, tasaisilla seinäpinnoilla. Eisenstein joutui kokemaan muiden art nouveau -arkkitehtien tapaan tyylin ankaran kritiikin ja heikentymisen. Suorapuheiset kriitikot vaikuttivat asiakkaiden makuun ja asenteisiin, jotka halusivat luopua ylettömäksi mielletystä tyylistä yksinkertaisempien muotojen hyväksi. 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen loppuun mennessä art nouveaun lyhyt elinaika loppui. Nelikerroksisen talon (Stugu katu 3, 1911) julkisivun pystysuuntaa korostavat litteät pilasterit korinttilaispäädyillä ja sinisiksi lasitetut tiilet jakavat fasadin osiin. Litteät, koristelemattomat pinnat viittaavat funktionalismiin ja rationalismiin, joka leimasi myöhemmän arkkitehtuurin kehitystä.
Rakennuksia

Elizabetes katu 10b, 1903.
Yksityiskohta edellisestä.
Alberta katu 4, 1904.
Strelnieku katu 4, 1905.
Yksityiskohta edellisestä.
Alberta katu 2a, 1906.
Ilkka Suvanto

Ilkka Tuukanpoika Suvanto (s. 13. elokuuta 1943 Helsinki) on suomalaissyntyinen arkkitehti ja entinen uimari. Hän on ollut vuodesta 1968 Yhdysvaltain kansalainen.
Jo vuonna 1954 Yhdysvaltoihin muuttanut Suvanto edusti Suomea kaksien olympialaisten uintikilpailuissa. Rooman 1960 olympialaisissa hän osallistui 17-vuotiaana viiteen eri uintilajiin. Hän sijoittui 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä viidenneksi, mikä on vielä 48 vuotta myöhemminkin kaikkien aikojen paras suomalaisen uintiviestijoukkueen saavutus olympialaisissa. Lisäksi hän karsiutui 200 metrin perhosuinnin välierissä sekä 400 metrin vapaauinnin, 1 500 metrin vapaauinnin ja 4 × 100 metrin sekauintiviestin alkuerissä. Tokion 1964 olympialaisissa hän karsiutui 400 metrin vapaauinnin, 400 metrin sekauinnin ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestin alkuerissä.
Vetehisiä edustanut Suvanto voitti seitsemän Suomen mestaruutta vuosina 1960–1964. Hän paransi Suomen ennätystä useilla eri uintimatkoilla ja alitti ensimmäisenä suomalaisena 10 minuutin rajan 800 metrin vapaauinnissa sekä 19 minuutin rajan 1 500 metrin vapaauinnissa.
Calixtus I

| Calixtus I |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 155 Rooma
Kuollut: 222 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  217
Paavius päättyi:  222
Edeltäjä:  Pyhä Zephyrinus
Seuraaja:  Pyhä Urbanus I
Pyhä Calixtus I (n. 155–222) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi vuosina 217–222. Syntymäajasta- ja paikasta ei ole varmaa tietoa, mutta mahdollisesti hän kuoli Roomassa noin vuonna 222.
Eero Hämeeniemen romaani Pyhän Calixtuksen lähde sisältää myös historiallista tietoa Calixtuksen elämästä.
Calisota

Calisotan sijainti Don Rosan mukaan
Calisotan esikuvien, Kalifornian ja Minnesotan, välillä on puoli Pohjois-Amerikan mannerta.
Calisota on Disneyn Aku Ankka -sarjakuvissa esiintyvä kuvitteellinen Yhdysvaltojen osavaltio, jossa Ankkalinna sijaitsee. Osavaltion keksi Carl Barks.
Calisota mainitaan Barksin tarinoissa vain kerran, Aku Ankka -seikkailussa Punainen postimerkki vuodelta 1952. Osavaltion nimi on yhdistelmä Kaliforniasta ja Minnesotasta. Barksin mukaan Ankkalinna sijaitsee periaatteessa Burbankin lähistöllä Etelä-Kaliforniassa, missä Disneyn päästudiot sijaitsivat. Käytännössä mielikuvituskaupunki siirtyy kuitenkin tarinan tarpeiden mukaan erilaisiin ympäristöihin: ”Siellä oli autiomaa, järvi, meri, lunta, trooppisia myrskyjä, mitä vain tarvittiin. Minulle olisi tullut suuria vaikeuksia, jos olisin joutunut pitämään kaupungin Etelä-Kaliforniassa”, Barks kirjoitti ihailijalleen vuonna 1978.
Hivenen Barksista poiketen Don Rosa sijoitti tarinoissaan Calisotan Pohjois-Kalifornian sijalle. Roope Ankan elämä ja teot -sarjakuvaeepoksessa nähdään kartta, jonka mukaan Calisota käsittää todellisen Kalifornian osavaltion pohjoisosan noin Sacramenton korkeudelta ylöspäin. Täten Calisotan naapuriosavaltioita olisivat pohjoisessa Oregon, idässä Nevada ja etelässä Kalifornia.
Calisotan maantieteellisiä piirteitä ovat ainakin Ankkalinnan halki virtaava Ankkajoki (engl. Tulebug River) ja kaupungin lähistöllä sijaitseva Peikonhammas-vuori (engl. Mount Demontooth). Ankkalinnan naapurikaupunkina mainitaan useimmin Hanhivaara (engl. Goosetown). Animaatiosarjojen Ankronikka, Varjoankka ja DuckTales mukaan Ankkala (engl. St. Canard) sijaitsee Ankkalinnan naapurissa, toisella puolen Ankkalahtea (engl. Duckburg Bay).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Calisota Wikimedia Commonsissa
Pavel Suzor

Pavel Suzorin suunnittelema Singerin liikerakennus Pietarissa.
Pavel Juljevitš Suzor (myös Sjuzor, ven. Па́вел Ю́льевич Сюзо́р, 18. huhtikuuta 1844 Pietari – 21. heinäkuuta 1919 Pietari) oli venäläinen myöhäisen eklektismin ja jugend-kauden arkkitehti.
Pavel Suzor valmistui Pietarin taideakatemiasta vuonna 1866. Vuodesta 1873 hän työskenteli Pietarin kaupunginhallituksessa ja vuodesta 1883 siviili-insinööri-instituutin opettajana. Vuonna 1892 hänet nimitettiin arkkitehtuurin akateemikoksi ja vuonna 1911 taideakatemian kunniajäseneksi.
Suzor on suunnitellut Pietariin lukuisia asuintaloja ja julkisia rakennuksia. 1870-luvulla hän toi kaupungin arkkitehtuuriin suuret näyteikkunat, monikerroksiset erkkerit ja kulmatornit. Uusrenessanssia ja uusbarokkia edustava tyyli on parhaiten nähtävissä Puškinskaja-kadulla, jolle arkkitehti suunnitteli vuosina 1874–1879 kymmenen uutta asuintaloa. Vuosisadan vaihteessa rakennetuissa Pestelin ja Kirotšnaja-kadun vuokrataloissa hän käytti ensimmäisenä valtavia sisäpihalle avautuvia porttikaaria. Sjuzorin merkittävin työ on Singerin talo (1902–1904), joka on Pietarin ensimmäinen metallirunkoinen rakennus.
Suzor kehitti aktiivisesti venäläisten arkkitehtien yhteistoimintaa. Vuodesta 1903 lähtien hän toimi arkkitehtiseuran puheenjohtajana. Hän oli perustamassa Pietarin historian museota, joka avattiin vuonna 1907 hänen talossaan. Arkkitehti on haudattu Smolenskin luterilaiselle hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pavel Suzor Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  ULAN
Novella Calligaris

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Novella Calligaris |  Novella Calligaris |  Novella Calligaris |  |
Maa:   Italia
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | München 1972 | 400 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | München 1972 | 800 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | München 1972 | 400 m sekauinti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 1973 | 800 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Belgrad 1973 | 400 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Belgrad 1973 | 400 m sekauinti |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Wien 1974 | 800 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Barcelona 1970 | 800 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Wien 1974 | 400 m vapaauinti |  |
Novella Calligaris (s. 27. joulukuuta 1954 Padova) on italialainen uimari, joka menestyi 1970-luvun alussa parhaiten pitkillä vapaa- ja sekauintimatkoilla. Hän voitti yhden maailmanmestaruuden ja saavutti kolme olympiamitalia.
Calligaris kilpaili olympialaisissa ensimmäisen kerran Méxicossa 1968. Hän sijoittui 400:n ja 800 metrin vapaauinnin alkuerissä 15:nneksi sekä 200 metrin vapaauinnin alkuerissä 30:nneksi. Münchenin olympialaisissa 1972 hän saavutti hopeaa 400 metrin vapaauinnissa ajalla 4.22,44 sekä pronssia 800 metrin vapaauinnissa ajalla 8.57,46 ja 400 metrin sekauinnissa ajalla 5.03,99.
Calligaris saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa EM-kilpailuissa 1970, kun hän ylsi 800 metrin vapaauinnissa pronssille. Välimeren kilpailuissa 1971 hän voitti kolme kultaa ja saavutti yhden hopean. MM-kilpailuissa 1973 hän voitti 800 metrin vapaauinnissa kultaa maailmanennätysajalla 8.52,97 sekä saavutti pronssia 400 metrin vapaauinnissa ja 400 metrin sekauinnissa. EM-kilpailuissa 1974 hän saavutti hopeaa 800 metrin vapaauinnissa ja pronssia 400 metrin vapaauinnissa.
Novella Calligarisin veli Mauro Calligaris oli myös uimari ja kilpaili Münchenin olympialaisissa 1972. Heidän äitinsä Romana Calligaris kilpaili Helsingin olympialaisissa 1952.
Noi Trotski

Noi Trotskin suunnittelema Neuvostojen talo Moskovan prospektilla Pietarissa.
Noi Abramovitš Trotski (ven. Ной Абра́мович Тро́цкий; 27. maaliskuuta (J: 15. maaliskuuta) 1895 Pietari – 19. marraskuuta 1940 Leningrad) oli neuvostoliittolainen arkkitehti.
Trotski opiskeli Pietarin taideakatemiassa ja Toisessa polyteknisessä instituutissa, joista hän valmistui 1920-luvun alussa. Hän on suunnitellut Pietariin useita konstruktivistista tyylisuuntaa edustavia julkisia, teollisuus- ja asuinrakennuksia. Trotskin töitä Pietarissa ovat mm. Vasilinsaaren Sergei Kiroville nimetty kulttuuripalatsi (1931–1937), Kirovin piirineuvoston rakennus (1930–1935), Kiroville nimetty lihakombinaatti (1930–1935), sisäasiainministeriön rakennus Liteini-prospektilla (yhdessä Aleksandr Gegellon ja Andrei Olin kanssa, 1931–1932).
Arkkitehdin 1930-luvun töille on ominaista hengeltään uusklassististen monumentaalipylväikköjen käyttö (mm. Moskovan ja Statšekin prospektien asuintalot sekä Taideaukion koulurakennus). Vuosina 1936–1941 Moskovan prospektin eteläosaan rakennettiin Trotskin suunnittelema massiivinen Neuvostojen talo.
Aiheesta muualla

Noi Trotski Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Muut:  IdRef
RN Calatafimi (1893)

| RN Calatafimi |
| --- | --- |
 Calatafimi

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  15. syyskuuta 1891
Laskettu vesille:  18. maaliskuuta 1893
Palveluskäyttöön:  16. tammikuuta 1894
Poistui palveluskäytöstä:  10. maaliskuuta 1907
Tekniset tiedot
Uppouma:  839 t
Pituus:  73,09 m
Leveys:  8,22 m
Syväys:  noin 3,48 m
Koneteho:  3 884-4 422 ihp
Nopeus:  18,1-20,8 solmua
Miehistöä:  96-121
Aseistus
Aseistus:  1 × 4,7"/40 tykki 6 × 57 mm/43 tykkiä 3 × 37 mm/20 tykkiä 6 × 17,7" torpedoputkea
RN Calatafimi (ital. Regia Nave Calatafimi) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1893 vesillelaskettu Partenope-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus

Carlo Vignan suunnittelema alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta. Tersicoreksi nimetyn aluksen köli laskettiin 15. syyskuuta 1891 ja se nimettiin 23. helmikuuta 1893 uudelleen Calatafimiksi. Alus laskettiin vesille 18. maaliskuuta 1893 ja se liitettiin laivastoon 16. tammikuuta 1894.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 10. maaliskuuta 1907.