stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raoul Grünstein

Raoul Grünstein (s. 23. elokuuta 1960 Helsinki) on suomalainen kustantaja, Image-lehden perustaja sekä Image Kustannuksen osittainen omistaja. Grünstein on myös Allas Sea Poolin omistavan yhtiön toimitusjohtaja.
Koulutukseltaan Grünstein on kauppatieteiden maisteri (1991), ja lisäksi hän on opiskellut teknistä fysiikkaa ja filosofiaa. Hän voitti Fotofinlandia-valokuvakilpailun vuonna 1994.
Raoul Grünsteinin isoisä Jakob Grünstein perusti Turkisliike Grünsteinin vuonna 1918. Grünstein siirtyi perheyrityksen hallituksen puheenjohtajaksi 1995. Turkisliike myytiin vuonna 2000 Marimekolle.
Grünstein perusti Image-lehden vuonna 1985, alkujaan valokuvausharrastajien jäsenjulkaisuksi. Hän toimi lehden päätoimittajana vuoteen 1991. Hän oli Imagen, Bisnes.fi:n, Mondon, Muodon ja Viinin kustantaja vuoteen 2005, jolloin A-lehdet osti koko yhtiön.. Vaikka Image Kustannus ei tuonut rahaa, Grünstein sai yhtiöön sijoittamansa rahat moninkertaisesti takaisin myydessään sen A-lehdille.
Grünstein perusti Imagen myyntitulojensa avulla vuonna 2004 Töölöön Kulttuuritehdas Korjaamon, jonka toimitusjohtaja ja taiteellinen johtaja hän oli. Grünsteinin mukaan Kulttuuritehdas Korjaamo on "tappiollista toimintaa, pointtina on rakentaa merkityksellistä toimintaa”. Kulttuuritehdas Korjaamo ajautui velkasaneeraukseen 25.9.2014. Grünstein oli Korjaamon toimitusjohtaja vuoteen 2016.
Grünstein omistaa Image Match -konsulttitoimiston ja Korjaamo Experience -tuotantoyrityksen.lähde?
Grünstein on juutalaista sukua; isoisä oli Jakob Grünstein ja isä Boris Grünstein. Hänen veljensä Michel Grünstein oli myös mukana Imagen taustalla.lähde?
Raoul Grünstein on ollut avoliitossa professori Anu Kantolan kanssa. Hänen sisarensa oli valokuvaaja Denise Grünstein.
Väinö Granlund (jääkäriluutnantti)

Viktor Granlund
Viktor (Väinö) Granlund (3. joulukuuta 1891 Vaasa – 9. toukokuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen jääkäriluutnantti.
Perhe

Granlundin vanhemmat olivat rakennusmestari Johan Granlund ja Ida Maria Skinnar. Granlund vihittiin vuonna 1918 avioliittoon Signe Siveä Sanelma Johanssonin kanssa.
Opinnot

Granlund kävi kansakoulun ja suoritti kauppakoulun Praktiska skolanissa Helsingissä. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918.
Jääkärikausi

Vaasalainen konttoristi Granlund liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. lokakuuta 1915. Sieltä hänet komennettiin 17. maaliskuuta 1916 Saksan meriesikunnan määräämiin tehtäviin Englantiin ja myöhemmin värväys- ja asekuljetustoimiin Suomeen. Suomessa hänet vangittiin 19. toukokuuta 1916 ja vietiin Špalernajan vankilaan Pietariin, josta hän muiden kalterijääkärien tavoin vapautui Venäjän vallankumouksen alettua 12. maaliskuuta 1917.
Vapauduttuaan Granlund oli mukana suojeluskuntatyössä Vaasan ympäristössä ja aseiden kuljetuksessa Etelä-Pohjanmaalla. Hän osallistui muun muassa aselaiva S/S Equityn lastin vastaanottamiseen Vesterössä 31. lokakuuta 1917. 27. tammikuuta 1918 hänet komennettiin opettajaksi eversti Bergin johtamille sotilaskursseille Jalasjärvelle ja helmikuussa koulutusupseeriksi Vöyrin sotakouluun.
Suomen sisällissota

Granlund osallistui sisällissodan alussa venäläisten aseistariisuntaan Ilmajoella. Hänet määrättiin maaliskuussa Etelä-Pohjanmaan rykmentin 1. pataljoonan 1. komppanian päälliköksi. Komppanianpäällikkönä hän otti osaa Tampereen, Laitikkalan ja Alvettulan taisteluihin. 1. toukokuuta 1918 hänet siirrettiin rykmentin täydennyspataljoonan komentajaksi.
Sisällissodan jälkeinen aika

10. heinäkuuta 1918 Granlund siirrettiin Jääkärirykmentti n:o 5:een, joka nimettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ksi. Granlund toimi sen 6. komppanian päällikkönä. Granlund erosi armeijan palveluksesta 28. joulukuuta 1918 ja siirtyi Kahma & Co -yrityksen palvelukseen. Granlund kuoli 9. toukokuuta 1919 Helsingissä keuhkokuumeeseen.
Groteski (typografia)

| --- | --- |
: Groteskikirjasin
: Antiikvakirjasin
: Antiikvakirjasin (pääteviivat punaisella)
Groteski (engl. sans-serif) (ransk. sans sérif 'ilman pääteviivaa') on pääteviivattomista eli päätteettömistä kirjaintyypeistä käytetty nimitys (vrt. antiikva). Selkeytensä vuoksi groteskikirjaimet soveltuvat parhaiten otsikoiksi, joskin niitä käytetään myös leipätekstissä, varsinkin verkkosivuilla. Groteskikirjaintyypit sopivat hyvin myös luetteloihin ja taulukoihin. Tunnettuja groteskikirjaintyyppejä ovat Arial, Century Gothic, Helvetica, Verdana ja Gill Sans.
Groteskikirjaintyypit jaetaan usein kolmeen pääryhmään:
perinteisiin groteskeihin
geometrisiin groteskeihin
humanistisiin groteskeihin
Alun perin nimitys groteski oli pilkkanimi, joka juontui ranskan kielen sanasta grotesque, suhteeton tai luonnoton. Ivailu johtui siitä, että ensimmäiset 1800-luvun alun groteskit vaikuttivat tuolloin yleisten uusantiikvojen rinnalla hyvin oudoilta.
Perinteisestä groteskista tuli 1920-luvulla tyypillinen funktionalistinen kirjasinlaji, joka antaa teknisen ja viileän vaikutelman. Tunnettuja perinteisiä groteskikirjaintyyppejä ovat Akzidenz-Grotesk, Helvetica ja Univers.
Geometriset groteskit perustuvat säännöllisiin geometrisiin muotoihin, esimerkiksi O-kirjain on tavallisesti aivan pyöreä. Geometriset kirjaintyypit antavat modernin vaikutelman. Tunnettuja geometrisia groteskikirjaintyyppejä ovat Futura, Gotham ja Industria.
Humanistiset groteskit ovat luonteeltaan eniten kalligrafisia, niiden viivojen paksuudessa on enemmän vaihtelua ja ne ovat luettavampia kuin muut groteskikirjaimet. Tunnettuja humanistisia groteskikirjaintyyppejä ovat Gill Sans ja Optima.
Esimerkkejä groteskikirjaintyypeistä

Helvetica
Univers
Futura
Industria
Gill Sans
Optima
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Groteski (typografia) Wikimedia Commonsissa
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:  Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:  Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times New Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:  Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:  Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:  Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi
Grumman F9F Panther

| F9F Panther |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Grumman
Ensilento:  21. marraskuuta 1947
Valmistusmäärä:  1 385 
Grumman F9F Panther
Grumman F9F Panther oli ensimmäinen Grummanin valmistama laivaston suihkuhävittäjä, jonka ensilento lennettiin 21. marraskuuta 1947 Siitä kehitettiin nuolisiipinen F-9 Cougar.
Kone osallistui Korean sotaan ja niillä lennettiin noin 78 000 taistelulentoa.
Konetyypin ensimmäinen ilmavoitto oli Jak-9:n pudotus 3. kesäkuuta 1950.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.aviation-history.com/grumman/f9f.html
http://www.warbirdalley.com/f9f.htm
http://aircraft-list.com/db/Grumman_F9F_Panther/72/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Airvectors: The Grumman F9F Panther / Cougar
F9F Panther (Arkistoitu – Internet Archive)
Flight Journal: Grumman Panther (Arkistoitu – Internet Archive)
Stephen Jay Gould

Stephen Jay Gould (10. syyskuuta 1941 New York – 20. toukokuuta 2002 New York)  oli yhdysvaltalainen paleontologi ja evoluutiobiologi sekä tieteenhistorioitsija. Hän oli myös sukupolvensa vaikutusvaltaisimpia ja eniten luettuja tieteen kansantajuistajia. Gould toimi opettajana Harvardin yliopistossa sekä työskenteli Amerikan luonnonhistorian museossa.
Gould tuli tunnetuksi punktualismin kehittäjänä. Punktualistisen ajatuksen mukaan evoluutio ei aina etene tasaisesti, vaan etenee joko vähittäin mutta erisuuruisilla nopeuksilla tai välillä suurempien, yksittäisten muutosten kautta. Monet evoluutiobiologit, muun muassa John Maynard Smith, ovat arvostelleet Gouldin näkemyksiä.
Elämä

Gouldin isän oli Leonard Gould ja äiti Eleanor Gould. Gouldin perhe oli juutalainen muttei osallistunut seurakuntaelämään. Gould on kertonut päättäneensä ryhtyä paleontologiksi viisivuotiaana nähtyään Amerikan luonnonhistoriallisessa museossa tyrannosaurus rexin fossiilin.
Gould avioitui kahdesti, ensimmäisen kerran Deborah Leen kanssa vuonna 1965 ja toisen kerran Rhonda Roland Shearerin kanssa vuonna 1995. Gouldilla oli ensimmäisestä avioliitostaan kaksi lasta. Toisen avioliittonsa kautta hän sai kaksi ottolasta.lähde?
Vuonna 1982 Gouldilla todettiin vatsassa mesoteliooma. Vaikka kyseessä on vakava syöpätyyppi ja potilaiden keski-ikä diagnoosin jälkeen kahdeksan kuukautta, Gould eli lähes 20 vuotta sairauden toteamisesta. Sairastuttuaan Gould ryhtyi kannattamaan kannabiksen lääkekäyttöä. Hän itse poltti sairautensa aikana marihuanaa, vaikka se olikin laitonta. Gouldin omien sanojen mukaan kannabis oli tärkein tekijä hänen paranemisessaan. Gould kuoli vuonna 2002 kotonaan keuhkosyöpään, joka oli levittänyt etäpesäkkeitä hänen aivoihinsa.
Vuonna 1999 Gould piti Suomen Kulttuurirahaston kutsumana kahdeksannen yleisölle avoimen Yrjö Reenpää -luennon Helsingin yliopistossa. Luennon otsikko oli "The Glorious Accident of Human Evolution in an Age of Bacteria - Ihmisen evoluutio, suurenmoinen sattuma bakteerien aikakaudella".
Elämä > Vasemmistolaisuus ja sosiobiologia

1970-luvun alussa Gould liittyi Vietnamin sodan vastaisesta liikkeestä alkunsa saaneeseen vasemmistolaiseen ryhmään nimeltä "Science for the People", joka myöhemmin tuli tunnetuksi muun muassa sosiobiologian vastustamisesta.lähde?
Politics and the Life Sciences -lehden artikkelin mukaan monet Gouldin mielipiteet ja arvot olivat luultavasti marxilaisia, mutta hän ei sanonut olevansa marxisti ja hänen tiedettään ja politiikkaansa kannattaa ennemmin lähestyä muusta näkökulmasta. Gould sanoi oppineensa marxisminsa isänsä polvella mutta silti hänen näkemyksensä erosivat huomattavasti hänen isänsä näkemyksistä. Kuitenkin häntä syytettiin "kommunistisesta biologiasta". Teoksessaan The Structure of Evolutionary Theory Gould eritteli erimielisyyksiään Darwinin teorian vallitsevan haaran kanssa.
Gould sanoi olevansa poliittisesti vasemmalla. Gouldin mukaan eniten häneen vaikuttaneet poliittiset kirjat oli C. Wright Millsin The Power Elite ja Noam Chomskyn poliittiset kirjoitukset.
Hän väitti, että älykkyystestit ja sosiobiologia olisivat oikeistolaisia ja vastusti koko sosiobiologiaa.  Sosiobiologit tekivät hypoteeseja siitä, millaiset käyttäytymistavat ovat saattaneet parantaa lisääntymismenestystä ja etsivät sitten todisteita osoittaakseen hypoteesinsa oikeiksi tai vääriksi. Artikkelin mukaan hän kuitenkin sekoitti tosiasiat ja niistä mahdollisesti johdettavat poliittis-moraaliset johtopäätökset ("no ought from is").
Uskonnot ja tiede - non-overlapping magisteria (NOMA)

Kirjassaan Rocks of Ages: Science and Religion in the Fullness of Life (1999) Gould esitteli tieteen ja uskonnon välisen ristiriidan ratkaisuna käsitteen non-overlapping magisteria (”peittymättömät magisteriumit”). Hänen mukaansa luonnontieteen verkko eli magisterium kattaa empiirisen alueen kun taas uskonnon magisterium kattaa perimmäiseen merkitykseen ja moraaliseen arvoon liittyvät kysymykset. Tiede käsittelee havaittavaa kaikkeutta ja sen osia (tosiasiat) ja miksi se toimii tällä tavalla (teoriat) kun uskonto keskittyy arvokäsityksiin.
Gould katsoi, että kysymykset esimerkiksi sielun olemassaolosta eivät kuulu tieteen aihealueeseen eikä tiede siksi voi todistaa niiden olemassaoloa vääräksi tai oikeaksi. Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemia omaksui kannanotossaan Science and Creationism samansuuntaisen kannan.
Eläintieteilijä ja tieteen kansantajuistamisen professori Richard Dawkins arvosteli Gouldin NOMA-käsitettä teoksessaan  Jumalharha. Dawkinsin mukaan teologit astuvat usein tieteen alueelle ja oletus jumalan olemassaolosta on itse asiassa tieteellinen väite todellisuudesta.
Teoksia

Akateemisia julkaisuja
Ontogeny and Phylogeny (Harvard University Press, 1977).
The Structure of Evolutionary Theory (Harvard University Press, 2002).
Yleistajuisia teoksia
The Mismeasure of Man (W.W. Norton, 1981; uud. laitos 1996).
Time's Arrow, Time's Cycle (Harvard University Press, 1987).
Wonderful Life: The Burgess Shale and the Nature of History (W.W. Norton, 1989) – Suom. Ihmeellinen elämä.
Full House: The Spread of Excellence From Plato to Darwin (Harmony Books, 1996) (Pohjois-Amerikan ulkopuolella nimellä Life's Grandeur: The Spread of Excellence From Plato to Darwin (Jonathan Cape Ltd, 1996).
Questioning the Millennium: A Rationalist's Guide to a Precisely Arbitrary Countdown (Harmony, 1997); toinen laajennettu laitos 1999.
Rocks of Ages: Science and Religion in the Fullness of Life (Ballantine Books, 1999).
The Hedgehog, the Fox, and the Magister's Pox: Mending the Gap Between Science and the Humanities (Harmony, 2003).
Kokoelmat Natural History -lehdessä julkaistuista esseistä
Ever Since Darwin: Reflections in Natural History (Norton, 1977).
The Panda's Thumb: More Reflections in Natural History (Norton, 1980).
Hen's Teeth and Horse's Toes: Further Reflections in Natural History (Norton, 1983).
The Flamingo's Smile (Norton, 1985).
Bully for Brontosaurus (Norton, 1991).
Eight Little Piggies (Norton, 1994).
Dinosaur in a Haystack (Harmony, 1995) – Suom. Hirmulisko heinäsuovassa.
Leonardo's Mountain of Clams and the Diet of Worms (Harmony, 1998).
The Lying Stones of Marrakech: Penultimate Reflections in Natural History (Harmony, 2000).
I Have Landed: The End of a Beginning in Natural History (Harmony, 2001).
Muita esseekokoelmia
An Urchin in the Storm (Norton, 1987).
Triumph and Tragedy in Mudville: A Lifelong Passion for Baseball (Norton, 2003).
Paul McGarr, toim., The Richness of Life: A Stephen Jay Gould Reader (Jonathan Cape, 2006).
Suomennoksia
Ihmeellinen elämä: Burgessin esiintymä ja historian kulku.  ((Wonderful life: The Burgess shale and the nature of history, 1989). Suomentaneet Outi Nummi ja Markus Nummi)  Helsingissä:  Art House, 1991.  ISBN 951-884-088-1
Hirmulisko heinäsuovassa.  ((Dinosaur in a haystack, 1995.) Kansialanimeke: Kirjoituksia luonnontieteistä. Suomentanut Mika Tiirinen)  Helsinki:  Like, 2001.  ISBN 951-578-727-0
Darwinismi ja evoluutioteorian laajeneminen (kirjassa Biologian filosofian näkökulmia, s. 63–83). ISBN 951-662-743-9
Pyhän Markuksen kirkon holvikolmiot ja panglossinen paradigma: adaptionistisen ohjelman kritiikki (kirjassa Biologian filosofian näkökulmia, s. 121–142; kirjoitettu Richard Lewontinin kanssa). ISBN 951-662-743-9
Aiheesta muualla

The Unofficial Stephen Jay Gould Archive
Osmo Tammisalo: Darvinistit sodassa: Stephen Jay Gould vs. Richard Dawkins (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Sanomat. 1997.
Richard Dawkins: Keskeneräiseksi jäänyt keskustelu raskaan sarjan darvinistin kanssa Skeptikko. 2/2003.
Carroll, J. (2003) "Modern Darwinism and the Pseudo-Revolutions of Stephen Jay Gould" Teoksessa Joseph Carroll (ed.), On the Origin of Species. New York: Broadview Press. 2003.
Niles Eldredge, S.J. Gould (1972) "Punctuated equilibria: an alternative to phyletic gradualism" Teoksessa T.J.M. Schopf (toim.), Models in Paleobiology. San Francisco: Freeman, Cooper and Company, s. 82–115.
Gould, S.J. (1992) "The confusion over evolution" New York Review of Books, Nov. 19, pp. 39–54.
Gould, S.J. (1997a) "Darwinian Fundamentalism" New York Review of Books, June 12, pp. 34–37.
Gould, S.J. (1997b) "Evolution: The Pleasures of Pluralism" New York Review of Books, June 26, pp. 47–52.
Gould, S.J. (1997c) "The Exaptive Excellence of Spandrels as a Term and Prototype" Proc. Natl. Acad. Sci. USA. 94: 10750–55.
Maynard Smith, J. (1992) "Taking a Chance on Evolution" (Arkistoitu – Internet Archive) NYRB (May 14): 34–36.
Maynard Smith, J. (1995) "Genes, Memes, & Minds" The New York Review of Books 42 (Nov.): 46–48.
Mayr, E. (1992) "Speciational Evolution or Punctuated Equilibria" from Albert Somit and Steven Peterson The Dynamics of Evolution. New York: Cornell University Press. pp. 21–53.
Rose, S. (2002) Obituaries: Stephen Jay Gould The Guardian. (May 22): 20.
Shermer, M. (2002) "This View of Science" Social Studies of Science 32/4(August) 489–525.
John Tooby & Leda Cosmides (1997) Letter to the Editor of The New York Review of Books
Robert Wright (1999) "The Accidental Creationist" (Arkistoitu – Internet Archive) The New Yorker (Dec. 13): 56–65.
"The Mismeasure of Gould: Marxist ideology vs. biological reality" - An extensive collection of criticisms
McLean v. Arkansas Creationism Trial - Plaintiff's transcript of Gould's testimony
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Brown, A. (1999) The Darwin Wars. New York: Simon & Schuster.
Conway Morris, S. (1998) The Crucible of Creation. Oxford: Oxford University Press.
Morris, R. (2001) The Evolutionists. New York: Henry Holt & Company.
Pinker, S. (2002) The Blank Slate. New York: Penguin.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Henkilöt:  Archaeology Data Service  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Grisaille

Andrea del Sarto: Battesimo Della Gente, harmaalla ja ruskealla vuosina 1511–26 maalattu grisaillefresko Chiostro dello Scalzossa Firenzessä.
Leonardo da Vincin draperiatutkielma istuvaa figuuria varten, noin 1470. Temperamaalaus 26.6 x 23.3 cm, Louvre Pariisi.
Jean Auguste Dominique Ingres: Odalisque en Grisaille
Grisaille (grɪʼzaɪ, -ʼzeɪl; ranska: gris, harmaa, ranskan ääntäminen: /ɡʁi.zaj/) tarkoittaa maalaustapaa, jossa maalataan valöörejä painottaen harmaasävyillä mustasta valkoiseen, joskus ruskehtavilla sävyillä. Grisaille on 'harmaata harmaalle' -maalausta. Muita nimityksiä ovat harmaasävymaalaus. Grisaille on monokromaattista eli yksiväristä maalausta, joskin monokromaattiset maalaukset eivät ole välttämättä mustavalkoisia tai valööreihin perustuvia.
Maalaustapaa käytetään monesti alusmaalauksena, jolloin päälle laseerataan läpikuultavia värikerroksia.
Grisaillea on käytetty myös marmorin jäljittelemiseen. Moderni esimerkki grisaillesta on Pablo Picasson maalaus Guernica.
Muussa kuin maalaustaiteessa grisaille on silkkisen tai puolisilkkisen kankaan nimitys.
Historiaa

Ensimmäisiä grisaille-maalauksia olivat sisterssiläisluostarien lasimaalaukset 1100-luvulla. Grisaillea käytettiin paljon maalausten suunnittelussa ja alusmaalauksissa 1300-luvulla, ja alankomaalaisessa maalaustaiteessa 1400-luvulla. Erityisen suosittua grisaille oli Ranskassa 1800-luvulla.
Alusmaalauksena käytettäessä grisaillessa maalataan ensin vaaleusasteet ja muodot. Kerrosmaalauksen toisessa vaiheessa lisätään kullekin alueelle halutut pintavärit. Värit ovat tavallisesti läpikuultavia lasuureja.
Historiaa > Grisaillen uusi tuleminen ja manga

Grisaille on tullut uudelleen muotiin nykyaikana. Grisaille-tekniikka helpottaa vaaleiden ja tummien alueiden suhteiden kuvaamista. Materiaalien vaikutus näkyy helpommin, samoin se, että hyvinkin vaaleassa pinnassa saattaa olla melko tummia kohtia ja tummissa pinnoissa hyvinkin vaaleita kohtia.
Muun muassa manga-sarjakuvissa sovelletaan grisaillen tyyppistä työskentelyä kerrosmaalauksena. Aiheesta maalataan ensin valöörihahmotelma, jonka päälle lisätään lopulliset värit. Esimerkiksi Hiroki Mafuy käyttää tätä maalaustapaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grisaille Wikimedia Commonsissa
Maalaustekniikat
| --- | --- |
Sideaineen mukaan::  Öljymaalaus  Temperamaalaus  Akvarelli  Akryyliväri  Fresko  Seccomaalaus  Kalkkimaalaus  Vahamaalaus  Guassi  Pastellimaalaus 
Maalauspohjan mukaan::  Seinämaalaus  Taulumaalaus  Miniatyyrimaalaus 
Värinlevitystavan mukaan::  Pastoosi  Laseeraus  Laveeraus  Impasto  Sumraus  Sgraffito 
Maalausjärjestyksen mukaan::  Alla prima  Grisaille  Kerrosmaalaus  Imprimituuri 
Maalaustyylin mukaan::  Chiaroscuro  Sfumato  Trompe l’œil  Kollaasi  Ulkoilmamaalaus
Golyminin taistelu

Gołyminin taistelu (ven. Битва при Голымине, Bitva pri Golymine, ransk. Bataille de Golymin) taisteltiin 26. joulukuuta 1806 talvisissa olosuhteissa. Venäläiset olivat vetäytymässä käskyn mukaisesti  Ostrołękaan ranskalaisten hyökätessä. Gołyminin ja Pułtuskin taistelut taisteltiin samana päivänä.  Gołymin sijaitsee noin 90 kilometriä pohjoiseen Varsovasta.
Taistelun yleistaustaa

Puola-Liettua jaettiin Puolan kolmannessa jaossa ja pohjoisosat siirtyivät Preussin alaisuuteen. Preussi liittyi vuonna 1806 Napoleonin vastaiseen neljänteen liittokuntaan. Samana vuonna Preussi luhistui sotilaallisesti ja moraalisesti Jenan–Auerstedtin taistelussa 14. lokakuuta (J: 2. lokakuuta). Napoleon eteni itään valloittaen Puolaa. Venäjä lähti taistelemaan Napoleonia vastaan ja Preussin jäljellä oleva armeija tuki venäläisiä.
Taistelun strateginen tausta

Napoleon saapui Varsovaan 19. joulukuuta 1806 (J: 7. joulukuuta). Venäläisten joukkoja komensi vanha ja sairas  Kenraalisotamarsalkka Mihail Kamenski. Venäjän 1. Armeijan noin 55 000–68 000 miestä   komensi ratsuväen kenraali  Levin August von Bennigsen. Armeija oli joutunut vetäytymään Veiksel -joelta Wkra -joelle tarkoituksenaan yhdistyä jalkaväenkenraali Buxhoevdenin 37 000  miehen vahvuisen 2. Armeijan kanssa, joka ei kuitenkaan ehtinyt taisteluihin mukaan.
Joulukuun alussa Kamenski yritti päästä takaisin Veiksel-joelle. Ranskalaiset onnistuivat kuitenkin ylittämään Veikselin ja sen sivujoen Narewin suulla olevan  Modlin linnoituksen ja kohdalla tekemällä sen puolustusasemaksi. Kun vielä preussilaisten joukkojen  kenraalimajuri L'Estocq epäonnistui valloittamaan Toruńin, Bennigsen antoi vetäytymiskäskyn sekä käskyn asettua puolustukseen Wkra -joelle .
Napoleon uskoi venäläisten nyt vetäytyvän ja käski Toruńin ja Varsovan välillä olevien armeijakuntiensa hyökätä eri puolilla venäläisten kimppuun. Ranskan marsalkka Murat sai johdettavakseen Davoutin III Armeijakunnan, Augereaun VII Armeijakunnan, Lannesin V Armeijakunnan ja Muratin I reserviratsuarmeijakunnan. Heidän tavoitteensa oli Pułtusk.  Samanaikaiseti Neyn VI Armeijakunnan, Bernadotten I Armeijakunnan sekä Bessièresin II reserviratsuväkiarmeijakunnan tavoitteena oli iskeä venäläisten oikeaa sivustaan.  Soultin IV Armeijakunta yhdisti armeijan molemmat sivustat keskeltä.
Ennen ja Gołyminin ja Pultuskin taisteluita tapahtuivat seuraavat yhteenotot:
23. joulukuuta (J: 11. joulukuuta) 1806 Czarnowon taistelu (Davout).
23. joulukuuta (J: 11. joulukuuta) 1806 Biezunin taistelu  (Bessières).
24. joulukuuta (J: 12. joulukuuta) 1806 Kolozabin taistelu  (Augereau).
25. joulukuuta (J: 13. joulukuuta) 1806 Soldaun taistelu (Ney).