stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alfonso XI

Alfonso XI
Alfonso XI (13. elokuuta 1311 – maaliskuu 1350) oli keskiajan kuningas. Hän oli Ferdinand IV:n ja tämän puolison Constanzan poika.
Alfonsosta tuli Kastilian ja Leónin hallitsija isänsä kuoltua vuonna 1312.
Alfonsolla oli puolisonsa Portugalin Marian kanssa kaksi poikaa, kuten tuleva kuningas Pietari I Julma. Lisäksi hän sai kymmenen lasta rakastajattarensa Leonor de Guzmánin kanssa, joista vanhin lapsi Henrik II Äpärä syrjäytti Pietarin vuonna 1369.
Alfonso menehtyi ruttoon mustan surman riehuessa Euroopassa.
Alfasekretaasi

Alfasekretaasi on nimitys kalvoproteiiniryhmälle, joka yhdessä beeta- ja gammasekretaasien kanssa pilkkoo amyloidiprekursoriproteiinejä (APP). Alfasekretaasit ADAM9, ADAM10, ADAM17 ja ADAM19 kuuluvat solujen pinnalle kiinnittyviin ADAM proteiineihin.
Amyloidiprekursorin kulkeutuessa solupinnan läpi sekretaasit leikkaavat sen kolmeen osaan; solun ulkopuoliseen osaan (sAPP tai APPs-alfa), beeta-amyloidiksi (Aβ) ja solun sisäpuoliseen osaan. Alfa- ja beetasekretaasit leikkaavat ensin amyloidiprekursorin kahtia. Gammasekretaasi puolestaan erottaa amyloid-prekursorin solun sisäpuolisesta osasta irti Aβ:n, ylimääräisen, joka päätyy solun ulkopuolelle.
Beeta-amyloidien muodostama amyloidiplakki liittyy Alzheimerin taudin kuvaan ja oireisiin.
Aldoliadditio

Yleinen kuvaus aldoliadditiosta
Aldoliadditio on happo- tai emäskatalysoitu reaktio, jossa kaksi karbonyyliyhdistettä, usein aldehydi tai ketoni, reagoivat muodostaen β-hydroksikarbonyyliyhdisteen eli aldolin. Aldoliadditio on yksi tärkeimmistä hiili-hiili-sidoksia muodostavista reaktioista. Aldoliadditioreaktiota seuraa usein aldolikondensaatioreaktio.
Mekanismi > Happokatalysoitu aldoliadditio

Happokatalysoidun aldoliaddition ensimmäisessä vaiheessa happo luovuttaa protonin karbonyyliyhdisteen happiatomille ja yhdiste tautomerisoituu enoliksi. Enoli toimii reaktiossa nukleofiilina ja enolisoitumaton karbonyyliyhdiste elektrofiilina. Seuraavassa vaiheessa enolin kaksoissidos hyökkää enolisoimattoman yhdisteen karbonyyliryhmään muodostaen aldolituotteen katalyyttinä toimivan protonin luovutuksen jälkeen. Happamissa olosuhteissa tämä aldoli useimmiten reagoi edelleen aldolikondensaatiolla.
Mekanismi > Emäskatalysoitu aldoliadditio

Emäskatalysoidussa aldoliadditiossa muodostuu ensimmäisessä vaiheessa enolaattianioni, emäksen poistaessa hiiliatomilta happaman protonin. Enolaatti on enolin tavoin nukleofiilinen ja reagoi elektrofiilinä toimivan karbonyyliryhmän kanssa. Viimeinen vaihe on protonin vastaanottaminen, jolloin muodostuu aldoli. Emäskatalysoituja aldoliadditioita seuraa aldolikondensaatio usein vain lämpötilaa kasvatettaessa.
Proottisissa liuottimissa, kuten vedessä tai alkoholeissa, emäksenä käytetään hydroksideja tai alkoksideja. Aproottisissa liuottimissa, kuten tetrahydrofuraanissa tai dietyylieetterissä, emäksenä käytetään tyypillisesti litiumdi-isopropyyliamidia tai litiumheksametyylidisilatsidia.
Lähtöaineet

Tyypillisesti aldehydit reagoivat helpommin kuin ketonit. Aldoliadditio voi tapahtua kahden samanlaisen aldehydin tai ketonin, kahden erilaisen aldehydin tai ketonin tai aldehydin ja ketonin kanssa. Keskenään erilaisten lähtöaineiden tuotteina muodostuu usein seos, kuten alla olevassa esimerkissä. Tuoteseoksen muodostumista voidaan ehkäistä käyttämällä esimerkiksi aromaattisia aldehydejä, jotka eivät voi enolisoitua, enolisoituvien aldehydien ja ketonien kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aldoliadditio Wikimedia Commonsissa
Goffredo Alessandrini

Goffredo Alessandrini vuonna 1939.
Goffredo Alessandrini (9. syyskuuta 1904 Kairo – 16. toukokuuta 1978 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Ennen elokuvauraansa Alessandrini opiskeli tekniikkaa Cambridgen yliopistossa. Hän työskenteli Alessandro Blasettin avustajana ja teki vaikuttavan dokumenttielokuvan La diga di Nag Hamadi (”Nag Hamadin pato”, 1929). Alessandrinin ensimmäinen näytelmäelokuva oli La segretaria privata (”Yksityissihteeri”, 1931).
Työskenneltyään useita vuosia Hollywoodissa Alessandrini palasi Italiaan, jossa hän ohjasi elokuvat Seconda B (”Toinen B”, 1934), Cavalleria (”Ratsuväki”, 1936), Lentäjä Luciano Serra (Luciano Serra pilota, 1938), Abuna Messias (1939), Giarabub (1941) ja Noi vivi (”Me elävät”, 1942). Yhteistyö fasistien kanssa johti siihen, että ohjaaja toimi toisen maailmansodan jälkeen etupäässä ulkomailla. Hänen italialaisesta myöhäistuotannostaan merkittävin on Giuseppe Garibaldista ja tämän ystävättärestä Anitasta kertova elokuva Camicie Rosse (”Punapaidat”, 1952), jonka viimeisteli Francesco Rosi. Sen naispääosaa näytteli Alessandrinin entinen vaimo Anna Magnani. Alessandrini ja Magnani avioituivat 1935. Avioliitto oli täysin epäonnistunut ja käytännössä, joskaan ei virallisesti, päättynyt jo 1942.
Aiheesta muualla

IMDb: Goffredo Alessandrini (englanniksi)
Elonet: Goffredo Alessandrini
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC
Steve Alford

| Steve Alford |
| --- | --- |
 Steve Alford joulukuussa 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Stephen Todd Alford
Syntynyt: 23. marraskuuta 1964 (ikä 59) Franklin, Indiana
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pelintekijä
Pituus:  188 cm
NBA-varaus:  26. varaus, 1987 Dallas Mavericks
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
:   Indianan yliopisto
Seurajoukkueet
1987–1988 1988–1989 1989–1991:   Dallas Mavericks  Golden State Warriors  Dallas Mavericks
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 |  |  |
Stephen Todd "Steve" Alford (s. 23. marraskuuta 1964 Franklin, Indiana) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän pelasi pelintekijänä NBA:ssa neljä kautta ja voitti olympiakultaa Los Angelesin kisoissa 1984. Pelaajauransa jälkeen hän on toiminut pitkään valmentajana.
Alford pelasi yliopistosarjoissa Indianan yliopiston joukkueessa ja voitti NCAA:n mestaruuden vuonna 1987. Dallas Mavericks varasi hänet NBA:han 26. varausvuorolla vuoden 1987 varaustilaisuudessa.
Alford edusti NBA:ssa kausina 1987–1991 Dallas Mavericksia ja välillä joulukuusta 1988 kauden 1988–1989 loppuun Golden State Warriorsia. Hän pelasi 169 runkosarjaottelua, joissa peliaika jäi 9,7 minuuttiin ottelua kohden, ja 13 pudotuspeliä 8,2 minuutin ottelukohtaisella peliajalla. Runkosarjassa hän teki ottelua kohden 4,4 pistettä ja otti 0,9 levypalloa, ja pudotuspeleissä vastaavat tilastolukemat olivat 4,2 pistettä ja 0,7 levypalloa.
Alford voitti Yhdysvaltain maajoukkueessa olympiakultaa Los Angelesin kisoissa 1984. Hän pelasi turnauksessa Yhdysvaltain kaikki kahdeksan ottelua ja teki 18 pistettä alkulohko-ottelussa Ranskaa vastaan sekä 17 pistettä puolivälieräottelussa Länsi-Saksaa vastaan. Loppuottelussa Espanjaa vastaan hän teki kymmenen pistettä ja antoi seitsemän koriin johtanutta syöttöä.
Marcel Alessandri

| Marcel Alessandri> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1895 Boulogne-sur-Mer, Ranska
Kuollut: 26. joulukuuta 1968 Pariisi, Ranska
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Ranska
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota Indokiinan sota
Sotilasarvo:  prikaatinkenraali
Marcel Alessandri (23. heinäkuuta 1895 Boulogne-sur-Mer, Ranska – 26. joulukuuta 1968 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kenraali. Hän toimi komentotehtävissä Ranskan Indokiinassa toisen maailmansodan ja Indokiinan sodan aikana.
Elämäkerta

Marcel Alessandri syntyi Boulogne-sur-Merin kaupungissa Ranskassa 23. heinäkuuta 1895. Vuonna 1914 hän liittyi Saint-Cyrin sotilaskouluun edeten luutnantiksi vuonna 1916 ja edelleen kapteeniksi vuonna 1917. Alessandri palveli Ranskan Länsi-Afrikassa vuodesta 1923, Marokossa vuodesta 1930 ja vuonna 1939 Ranskan Indokiinassa. Vuonna 1940 hän oli ylennyt everstiksi.
Ranskan Indokiinan joukkojen toimi tuolloin kenraali Maurice Martin. Alessandrista tuli hänen esikuntapäällikkönsä ja hän komensi Martinin alaisuudessa Ranskan muukalaislegioonan joukkoja Tonkinin alueella. Vuonna 1943 Alessandri yleni prikaatinkenraaliksi ja vuodesta 1944 hän teki salaa yhteistyötä Charles de Gaullen johtaman vapaan Ranskan kanssa. Japanilaiset olivat miehittäneet Indokiinan toisessa maailmansodassa ja he päättivät pidätyttää alueella siihen asti vielä toimineet Indokiinan ranskalaiset viranomaiset 9. maaliskuuta 1945. Alessandri johti noin 5 000 ranskalaista pakoon Kiinan Yunnanin puolelle. Mukaansa hän otti vain ranskalaiset sotilaat jättäen Ranskalle uskollisetkin paikalliset joukot oman onnensa nojaan.
Alessandri palasi Indokiinaan 19. syyskuuta 1945. Hänestä tuli ensin lokakuussa Ranskan vastaava edustaja Kambodžassa ja maaliskuussa 1946 hän siirtyi jälleen johtamaan joukkoja Laosissa. Alueella tähän asti olleet kiinalaisjoukot korvattiin nyt ranskalaisilla joukoilla. Jonkin aikaa myöhemmin hän johti jälleen joukkoja Tonkinin seudulla.
Alessandri lähti Indokiinasta elokuussa 1946, mutta hän palasi alueelle Ranskan paikallisten maavoimien komentajana Indokiinan sodassa vuonna 1948. Ranskalaisia joukkoja kokonaisuudessaan johti Marcel Carpentier. Carpentier tunsi Indokiinaa vain huonosti, mutta sivutti silti usein Alessandrin neuvot. Alessandri myös vastusti kenraali Georges Reversin suositusta hylätä ranskalaiset asemat Route Coloniale 4:n varrella. Päätös jättää asemat miehitetyksi osoittatui suureksi onnettomuudeksi. Ranskalaiset kärsivät huomattavia tappioita Route Coloniale 4:n taisteluissa. Alessandri erotettiin tehtävistään ja kutsuttiin takaisin Ranskaan 2. joulukuuta 1950.
Alessandri palasi vielä kerran Vietnamiin. Syyskuussa 1952 hän saapui tehtäviin keisari Bảo Đạin hallinnon sotilasneuvonantajana. Alessandri palasi Ranskaan kesäkuussa 1955 ja kuoli Pariisissa 26. joulukuuta 1968.
Aleksanterin-koulu (Põltsamaa)

| Aleksanterin-koulu |
| --- | --- |
 Aleksanterin-koulun päärakennus.
Sijainti:  Põltsamaa, nykyinen Viro
Koordinaatit:  58.63197°N, 25.98209°E
Tyyppi:  koulu
Perustettu:  1888
Lakkautettu:  1906
Aleksanterin-koulu oli Põltsamaassa Virossa vuodesta 1888 vuoteen 1906 toiminut ylemmänasteinen kaupunkikoulu. Koulu rahoitettiin virolaisen kansallisen liikkeen aktiivien järjestämällä rahankeruulla ja alun perin tarkoituksena oli perustaa ensimmäinen vironkielinen ylemmänasteinen koulu. Koulun pääkomiteassa toimivat monet aikansa kansallisen liikkeen merkittävimmistä vaikuttajista. Lopulta hanke ajautui kuitenkin liikkeen sisäisiin kiistoihin ja lopulta vuonna 1888 avattu koulu oli laajaksi pettymykseksi venäjänkielinen. Koulun toiminta lopetettiin vuonna 1906.
Historia

Ajatus Aleksanterin-koulun perustamisesta syntyi virolaisen kansallisen liikkeen keskuudessa Vilsandimaalla 1860-luvulla. Ajatuksen mukaan Venäjän keisari Aleksanteri I:n kunniaksi nimetty koulu avattaisiin maaorjuuden lakkauttamisen 50-vuotismuistoksi ja koulun oli tarkoitus olla ensimmäinen vironkielinen ylemmänasteinen koulu. Loppukesällä 1869 koulun perustamiseksi saatiin rahankeräslupa Aleksanteri II:lta. Keruuta varten perustettiin Aleksanterin-koulun pääkomitea Tartossa ja sen alaiset apukomiteat eri puolilla virolaisten asuttamaa aluetta. Pääkomitean jäseniä olivat esimerkiksi sen puheenjohtaja Jakob Hurt, Carl Robert Jakobson, Johann Voldemar Jannsen, Friedrich Reinhold Kreutzwald  ja Johann Köler. Hurtin mukaan koulu oli tarpeellinen, jotta virolainen nuoriso ei erkanisi kansastaan. Kodin ja koulun kielen tuli olla sama, jotta virolaiset pysyisivät virolaisina myös koulun käytyään. Koulun rahoittamisesta tuli merkittävä kansallisen mobilisaation väline. Aleksanterin-koulun rahankeräyksen yhteensä 146 paikallistoimikuntaa järjestivät rahan keräämiseksi esimerkiksi myyjäisiä, juhlia ja konsertteja. Talolta talolle kierteli myös hankkeen aktiiveja.
Hankeen herättämästä innostuksesta huolimatta rahankeräys törmäsi myös ongelmiin. Rahankeruuta vastustivat esimerkiksi Viron saksalaiset ja papisto, jotka eivät hyväksyneet ajatusta vironkielisestä opetuksesta. Myös virolainen kansallinen liike jakautui. Jakobson johti liikkeen radikaalimpaa siipeä ja Hurt maltillisempia. Jakobson kuoli nuorena, mutta hänen kannattajansa lisäsivät vaikutusvaltaansa. Lopulta Hurt syrjäytettiin Aleksanterin-koulun hankkeesta. Hanke oli kerännyt koulun perustamiseen tarvittavat 100 000 ruplaa vuonna 1883. Jakobsonin kannattajiin kuulunut Köler halusi kuitenkin lainata koulun pääkomitealta kerättyä rahaa kartanon ostamiseksi Krimiltä sinne siirtyneiden virolaisille siirtolaisille. Hurt vastusti lainaa muun pääkomitean kannattaessa, mikä johti hänen vastaiseen kampanjaan ja lopulta erottamiseen. Hurt kääntyi erottamisensa jälkeen Liivinmaan kuvernöörin puoleen pyytäen tätä ottamaan kouluhankkeen valtiovallan käsiin.
Lopulta vuonna 1888 Põltsamaalla avautunut Aleksanterin-koulu oli hyvin erilainen, kuin mitä hanketta ajaneet olivat alun perin ajatelleet. Avautunut Aleksanterin-koulu oli venäjänkielinen kaupunkikoulu, vaikkakin viro oli yksi pakollisista oppiaineista. Tyytymättömyys lopputulokseen oli laajaa. Venäjän Itämeren provinssien korkein kouluviranomainen Mihail Kapustin kommentoi tyytymättömyyttä, esittäen että Aleksanteri II:n tarkoituksena oli alun perinkin perustaa koulu virolaisille, eikä niinkään vironkielistä koulua. Venäläismielinen Jakob Kőrv yhtyi näkemykseen lehdessään Valgus. Jakobsonin aikanaan perustama Sakala kirjoitti koulun avajaisista katkeraan sävyyn. Kouluhanke nousi uutisiin myös Suomessa. Uusi Suometar kirjoitti Hurtin erottamiseen liittyen "Saksalaiset Virolaisten vastustajat mahtavat nyt riemuita, kun Virolaisten leirissä on vihan ja riidan tuli irti". Aleksanterin-koulu toimi sittemmin vuoteen 1906 saakka, jolloin Venäjän viranomaiset sulkivat sen "vallankumouksellisen toiminnan" takia.
Aiheesta muualla

Eesti Aleksandrikooli hoone Kultuurimälestiste register. Muinsuskaitseamet. (viroksi)
Vasili Aleksejev

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vasili Aleksejev |  Vasili Aleksejev |  Vasili Aleksejev |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten painonnosto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | München 1972 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Montreal 1976 | superraskas sarja |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Columbus 1970 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Lima 1971 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | München 1972 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Havanna 1973 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Manila 1974 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Moskova 1975 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Montreal 1976 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Stuttgart 1977 | superraskas sarja |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Szombathely 1970 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Sofia 1971 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Constanţa 1972 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Madrid 1973 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Verona 1974 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Moskova 1975 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Stuttgart 1977 | superraskas sarja |  |
|  Kultaa | Havířov 1978 | superraskas sarja |  |
Vasili Ivanovitš Aleksejev (ven. Василий Иванович Алексеев, 7. tammikuuta 1942 Pokrovo-Šiškino, Rjazanin alue, Venäjän SFNT – 25. marraskuuta 2011 Saksa) oli urheilu-urallaan Neuvostoliittoa edustanut painonnostaja, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari. Aleksejev on kaikkien aikojen menestyneimpiä painonnostajia: hän voitti urallaan kaksi olympiakultaa, kahdeksan maailmanmestaruutta ja kahdeksan Euroopan mestaruutta. Lisäksi hän teki 80 maailmanennätystä. Hän oli koulutukseltaan vuori-insinööri.
Elämä ja urheilu-ura

185-senttinen Aleksejev aloitti painonnoston vasta 20-vuotiaana hankkiakseen ponnistusvoimaa lentopalloon. Pitkälti nuoruuden palloiluharrastuksen ansiota olikin, että 160 kg painanut Aleksejev oli kokoisekseen poikkeuksellisen kimmoisa ja ketterä. Hän oli esimerkiksi juossut nuorena sata metriä aikaan 11,5 sekuntia.
Aleksejev hallitsi superraskasta sarjaa vuosina 1970–1978 ylivoimaisesti. Hän ylitti ensimmäisenä nostajana tempauksen, työnnön ja punnerruksen yhteistuloksessa 600 kg:n rajan vuonna 1970 ja teki uransa aikana kaikkiaan 80 maailmanennätystä. Münchenin kesäolympialaisissa 1972 hän voitti kultaa yhteistuloksella 640 kg hopeamitalisti Rudolf Mangin jäätyä 30 kilon päähän. Münchenin jälkeen Aleksejevin vahvin nostomuoto, punnerrus, poistettiin kisaohjelmasta, mutta se ei vaikuttanut hänen ylivoimaansa. Montrealin kesäolympialaisissa 1976 hän tempasi 185 kg ja työnsi uuden maailmanennätyksen 255 kg. Yhteistulos 440 kg oli myös uusi maailmanennätys.
Aleksejev voitti maailmanmestaruuden kahdeksan kertaa peräkkäin vuosina 1970–1977. Euroopan-mestaruuden hän voitti 1970–1978 lukuun ottamatta vuotta 1976, jolloin ei osallistunut kisoihin. Vuonna 1977 Aleksejev työnsi maailmanennätykseksi 256 kiloa. Vuoden 1978 MM-kilpailuissa hän loukkaantui ja menetti mestaruuden Jürgen Heuserille. Parin vuoden hiljaiselon jälkeen Aleksejev osallistui Moskovan kesäolympialaisiin 1980. Hän jäi kuitenkin ilman tulosta tempauksessa ja päätti uransa kisojen jälkeen.
Aleksejev valittiin vuonna 1993 kansainvälisen painonnostoliiton kunniagalleriaan. Hänet tunnustettiin vuonna 1999 Kreikassa maailman parhaimmaksi 1900-luvun urheilijaksi. Aleksejev kärsi myöhemmin pitkään sydänvaivoista. Pari kuukautta ennen 70-vuotissyntymäpäivää vuonna 2011 hänen vointinsa huononi, ja hänet lähetettiin saksalaiselle klinikalle, jossa hän kuoli 25. marraskuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vasili Aleksejev Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Aldolikondensaatio

Yleinen kuvaus aldolikondensaatiosta
Aldolikondensaatio on reaktio, jossa kaksi karbonyyliyhdistettä reagoi muodostaen α,β-tyydyttymättömän karbonyyliyhdisteen, tyypillisesti joko enonin tai enaalin. Aldehydikondensaatio voi tapahtua joko inter- tai intramolekulaarisesti.
Mekanismi

Aldolikondensaatio voi olla joko happo- tai emäskatalysoitu reaktio. Molemmissa tapauksissa muodostuu ensin aldolituote aldoliadditioreaktiolla.
Mekanismi > Happokatalysoitu aldolikondensaatio

Happokatalysoitu aldolikondensaatio on tyypiltään E1-reaktio. Ensimmäisessä vaiheessa happo luovuttaa protonin aldolituotteen hydroksyyliryhmälle, josta tulee näin hyvä lähtevä ryhmä ja postuu vetenä. Näin muodostuu karbokationi ja vedyn irtoamisen jälkeen muodostuu α,β-tyydyttymätön karbonyyliyhdiste.
Mekanismi > Emäskatalysoitu aldolikondensaatio

Emäskätalysoitu aldolikondensaatio poikkeaa mekanismiltaan happokatalysoidusta aldolikondensaatiosta. Emäskatalysoitu aldolikondensaatio noudattaa E1cB-reaktiomekanismia. Ensimmäisessä vaiheessa emäs poistaa aldolituotteen karbonyyliryhmään nähden α-asemalta olevalta hiileltä protonin muodostaen enolaatti-ionin. Tämän jälkeen seuraa enolaattianionin tautomerisoituminen karbonyyliyhdisteeksi ja hydroksyyliryhmä poistuu hydroksidi-ionina, jolloin katalyyttinä toimiva emäs vapautuu ja muodostuu α,β-tyydyttymätön karbonyyliyhdiste..
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aldolikondensaatio Wikimedia Commonsissa
Aleksios II Komnenos

Aleksios II Komnenos (m.kreik. Αλέξιος Β’ Κομνηνός, Aleksios II Komnēnos; 10. syyskuuta 1167 – 1183) oli Bysantin keisari 1180–1183.
Aleksios oli Manuel I Komnenoksen vanhin poika. Hänen äitinsä Maria oli Antiokian Raimondin tytär. Manuelin kuoltua vuonna 1180 Maria hallitsi poikansa sijasta. Manuelin länsiystävälliseen politiikkaan kyllästyneet kansalaiset pelkäsivät frankkien vaikutusvallan lisääntyvän entisestään. Maria nimitti neuvonantajakseen protosebastos Aleksioksen, joka tiedettiin erityisen myötätuntoiseksi länsimaita kohtaan.
Tyytymättömyys sai aikaan lukuisia salaliittoja. Marian tytärpuoli, jonka nimi myös oli Maria, oli osana yhtä tällaista ja joutui pakenemaan Hagia Sofian kirkkoon miehensä Monferratin Ranierin kanssa. Keisarinna komensi keisarillisen kaartin valtaamaan kirkon. Vain patriarkan väliintulo esti kirkon valtauksen.
Seuraavan vallankaappausyrityksen takana oli keisarin serkku Andronikos. 64-vuotias Andronikos marssi Konstantinopolia kohti elokuussa 1183. Ennen kuin hän oli edes kerennyt pääkaupunkiin sen asukkaat kapinoivat ja ottivat hänet avosylin vastaan.
Keisarinna ja nuori keisari lähetettiin pois kaupungista vankeuteen odottamaan kohtaloaan. Andronikos osoittautui nimittäin julmaksi despootiksi, joka raivasi tieltään kaikki mahdolliset vastustajansa. Kolmetoistavuotias Aleksios joutui omin käsin kirjoittamaan äitinsä kuolemantuomion. Keisarinna kuristettiin sellissään. Syyskuussa 1183 Andronikos antoi kruunata itsensä keisariksi. Nuori Aleksios murhattiin pari kuukautta myöhemmin ja hänen ruumiinsa heitettiin mereen.
Kirjallisuutta

Georg Ostrogorsky: History of the Byzantine State.  Rutgers University Press, 1969.  ISBN 0-8135-1198-4
John Julius Norwich: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alexius II Comnenus (24 September 1180- before 24 September 1183) An Online Encyclopedia of Roman Emperors
Alexius II Comnenus Encyclopedia Britannica
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Manuel I Komnenos | Bysantin keisari | Seuraaja: Andronikos I Komnenos |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Ali ibn Umar

Ali ibn Umar  eli Ali II arab. علي ابن عمو‎, ‘Alī ibn ‘Umar) oli Keski-Marokkoa hallinneen Idrisidi-dynastian kahdeksas kuningas vuosina 866–874. Hän seurasi sukulaistaan Yahya ibn Yahyaa hallitsijana sen jälkeen, kun tämä oli ajettu pois Fèsistä huonon hallinnon vuoksi. Pian Alin valtaantulon jälkeen Abdull Razad nosti uuden kapinan ja valtasi suuren osan Idrisidien suvun hallitsemista maista, myös pääkaupunki Fèsin.
Kalifin seuraaja oli hänen sukulaisensa Yahya ibn Al-Qassim eli Yahya III (883–904).