Sergei Rahmaninov
Sävellysura, pianistina ja kapellimestarina

Rahmanovin säveltäjänura ei kuitenkaan alkanut helposti. Ensimmäisen sinfonian (1895) ja Ensimmäisen pianokonserton (1891) vastaanotto oli nuiva. Säveltäjä ja kapellimestari Aleksandr Glazunov johti ensimmäisen sinfonian ilmeisesti humalassa, mikä saattoi vaikuttaa yleisön reaktioon. Leo Tolstoi puolestaan haukkui hänen musiikkinsa, koska ei sietänyt emotionaalista ilmaisua; säveltäjä-kriitikko César Cui vertasi sinfoniaa Egyptin kymmeneen vitsaukseen. Takaiskusta masentuneena Rahmaninov ei kyennyt säveltämään juuri lainkaan seuraavan neljän vuoden aikana, johtuen myös onnettomasta rakastumisesta. Hän sai apua psykiatri Nikolai Dahlilta (1860–1939), jonka ansiosta hän katsoi saaneensa voimia toisen pianokonserttonsa säveltämiseen (1901). Kyseisestä teoksesta, joka on omistettu Dahlille, tulikin yksi kaikkien aikojen suosituimmista konsertoista.
Vuosina 1902–1904 Rahmaninov toimi musiikinopettajana yläluokkaisessa Pyhän Katariinan tyttökoulussa ja armeijan upseerien orpotyttöjen oppilaitoksessa Jelisaveta instituutissa Moskovassa.
Vuoden 1905 vallankumouksen aikaan Rahmaninov oli kapellimestarina Bolšoi-teatterissa Moskovassa. Vaikka hän oli enemmän tarkkailija kuin vallankumoukseen poliittisesti osallistuva henkilö, hän lähti perheensä kanssa marraskuussa 1906 Dresdeniin. Siellä hän kirjoitti seuraavan neljän vuoden aikana kolme suurta partituuriaan: Sinfonian nro 2 e-molli (1907), sinfonisen runon Kuolleiden saari, Arnold Böcklinin Kuolleiden saari maalauksen innoittamana (1909) ja Pianokonserton nro 3 d-molli (1909).
Viimeksimainittu siivitti erityisesti hänen ensimmäistä konserttikiertuettaan Yhdysvaltoihin ja korosti paljon ylistettyä pianistidebyyttiä 28. marraskuuta 1909 New Yorkin sinfoniaorkesterin solistina, Walter Damroschin johtamana. Pianokonsertto nro 3 vaatii pianistilta suurta virtuoosisuutta, etenkin sen viimeinen osa. Philadelphiassa ja Chicagossa hän esiintyi yhtä menestyksekkäästi kapellimestarina, tulkiten omia sinfonisia sävellyksiään. Yhdysvaltain kiertueella hänet kutsuttiin Bostonin sinfoniaorkesterin pysyväksi kapellimestariksi, mutta hän kieltäytyi tarjouksesta ja palasi Venäjälle helmikuussa 1910.
Rahmaninovin toisen Moskovan kauden merkittävin sävellys oli hänen kuorosinfoniansa Kellot (1913), joka perustui Konstantin Balmontin venäjänkieliseen käännökseen Edgar Allan Poen runosta.
Rahmaninov muutti kotimaastaan 44-vuotiaana Venäjän vallankumouksen aikana vuonna 1917, eikä palannut enää koskaan pysyvästi asumaan kotimaahansa. Hänen vuoden 1915 Vigiliansa (tai ”Vesperit”), jota säveltäjä itse piti pääteoksenaan, on nähty vertauskuvaksi erään historiallisen aikakauden päätökselle. Myöhemmin Rahmaninov asui enimmäkseen Yhdysvalloissa.
Hän matkusti pianisti-vaimonsa, isänpuoleisen serkkunsa Natalia Aleksandrovna Satinan (1877–1951) ja tyttäriensä Irinan (1903–1969) ja Tatjanan (1907–1961) kanssa ensin junalla ja reellä Petrogradista Helsinkiin 22. joulukuuta 1917 ja sieltä laivalla konsertoimaan Tukholmaan, josta he muuttivat myöhemmin Tanskaan. Dresdenin aikainen ystävä, musiikkikustantaja baltiansaksalainen Nikolai von Struve (1875–1920) hankki heille Kööpenhaminasta talon asuttavaksi. Rahmaninov konsertoi Skandinaviassa 15 kertaa. Marraskuussa 1918 he lähtivät kymmenpäiväiselle merimatkalle Oslosta New Yorkiin.