stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lumivaara
Kirkko ja herätysliikkeet

Lumivaarassa olivat edustettuina berghiläinen herännäisyys, rukoilevaisuus, evankelisuus ja lestadiolaisuus. Lumivaarassa vaikutti myös voimakkaasti Uukuniemeläinen herätysliike, erityisesti unissasaarnaajat Matti Könönen, Helena Konttinen ja Anna Kormano vaikuttivat paikkakunnalla.
Hyppääjä-liikkeeseen ja kuohittuihin kuuluvat pitivät kokouksiaan suurina kirkkopyhinä, jolloin Jaakkimaan saapui hyppääjiä Hiitolasta ja Uukuniemeltä.
Lumivaaran kirkon suunnitteli arkkitehti Ilmari Launis ja kirkko vihittiin 7.7.1935 Viipurin hiippakunnan piispa Yrjö Loimirannan ja usean piispan avustamana. Kirkko rakennettiin Rokkapata-nimiselle kalliolle tiilistä, sinne mahtui virallisesti 720 henkeä,  ja se oli tyypiltään pitkäkirkko, jonka länsipäädyssä oli kahdeksankulmainen torni.
Lumivaaran vt. kirkkoherrana toimi 1923 rovasti Viktor Salminen, pitäen jumalanpalveluksia Tervajärven rukoushuoneella, jota käytettiin Lumivaaran kirkon valmistumiseen asti jumalanpalveluksien pitämiseen. Kesän 1924 ajan vt. kirkkoherrana toimi Aarne Auvinen, jonka siirryttyä Helsingin suomalaisen tyttölyseon nuoremmaksi lehtoriksi, vt. kirkkoherran tehtäviä hoiti Viktor Salminen, rovasti Liliuksen avustamana.
Lumivaaran ensimmäisenä vakinaisena pappina toimi vuodesta 1925 alkaen kirkkoherra Niilo J. Heikkilä vuoteen 1927 asti. Hänen jälkeensä väliaikaisena kirkkoherrana toimi pastori Julius Utriainen ja syksystä 1927 rovasti Emil Nyholm. Järjestyksessään toisen vakinaisen papin Lumivaara sai 1928, jolloin rovasti Otto Aleksanteri Louhelainen astui virkaansa. Hänen virkakautensa päättyi vuonna 1935. Lumivaaran kolmantena vakituisena pappina toimi vuosina 1936–1941 Paavo Kiuru.
Rovasti Otto Aleksanteri Louhelaisen aikana apulaispappeina toimivat Taito Lumme, Eelis Manninen, Paavo Kattelus ja Martti Korhonen.
Lumivaaran ja Saaren seurakunnat palkkasivat vuonna 1939 yhteiseksi nuorisopastoriksi Kauko Voitto Kanervon, jonka työkausi jäi varsin lyhyeksi.
Evankelisuuden vaikutusalueena olivat Huhtervu ja Tervajärvi. Kumolan ja Saariston alueilla vaikutti berghiläinen herännäisyys. Lestadiolaisia oli Myllykylässä, Kesvalahdella, Tervajärvellä ja Oinavaarassa.
Koulut

Jaakkiman kirkkoherra 1843–1857 Johan Fredrik Berghin perustama kiertokoulu, toimi Tervajärvellä vuoteen 1929 asti, jonka jälkeen opetuksesta huolehtivat kunnalliset alakansakoulut ja yläkansakoulut. Lumivaaran erottua Jaakkimasta, Lumivaaran alueelle jäi ainoina kunnallisina rakennuksina viisi kansakoulua, jotka sijaitsivat Huhtervussa, Kesvalahdella, Ihalassa, Akkaharjussa ja Kumolassa.
Akkaharjun koulu, tunnettiin myöhemmin nimellä Kostamojärven koulu.
Lumivaaran kunnan perustamia kouluja olivat Harvion koulu (1925), Kuhkaan koulu (1928), Oinaanvaaran koulu (1925), Tervajärven koulu (1927), Kalksalon koulu (1928) ja Myllykylänkoulu (1932).
Lumivaarassa ei ollut oppikouluja, joten opintoja jatkettiin tarvittaessa Sortavalan lyseossa ja seminaarissa, Lahdenpohjan ja Elisenvaaran yhteiskouluissa.
Lumivaara sodan jälkeen

Lumivaaran väestö sijoitettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin Etelä-Pohjanmaan ja Keski-Suomen kuntiin: Alavus, Jalasjärvi, Keuruu, Multia, Peräseinäjoki, Pihlajavesi, Pohjaslahti, Pylkönmäki, Töysä, Virrat ja Ähtäri.
Nykyisin Lumivaaran kunnan alue kuuluu Venäjän Karjalan tasavallan Lahdenpohjan piiriin kuuluviin Miinalan ja Kurkijoen kylähallintoalueisiin sekä Elisenvaaran asutushallintoalueeseen.
Kyliä

Harvio, Huhtervu, Ihala, Kalksalo, Kesvalahti, Kostamojärvi, Kuhkaa, kunnan keskuskylä Kumola, Oinaanvaara ja Tervajärvi.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 11 koulupiiriin.
Aiheesta muualla

www.lumivaara.fi
Kuvia Lumivaarasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Luovutetun Karjalan linkit (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Kaartinen, Aarno & Malinen, Leo (toim.): Huhtervun kyläkirja. Järvenpää : Etelä-Suomen lumivaaralaiset, 2006. ISBN 952-92-0738-7.
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Lumivaaran kunnanvaltuusto vuonna 1924
Lumivaaran kunnalliskoti
Lumivaaran poikia ja pastori Kauko Kanervo
Ihalan asemarakennus
Laatokan rantamaisema
Höyrylaiva SS Laatokansaaristo Laatokalla
Pastori Kauko Kanervo ja Aino Kanervo
Unissasaarnaaja Helena Konttinen.
Lumivaaran kirkon vihkiäiset 7.7.1935
Pastori Paavo Kiuru
Pastori Otto Louhelainen
Kumolan kansakoulu
Lännendouglaskuusi

| Lännendouglaskuusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Douglaskuuset Pseudotsuga
Laji::  menziesii
Kaksiosainen nimi
 Pseudotsuga menziesii  (Mirb.) Franco 

Katso myös
   Lännendouglaskuusi Wikispeciesissä   Lännendouglaskuusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännendouglaskuusi eli douglaskuusi (Pseudotsuga menziesii, syn. P. douglasii, P. taxifolia) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva, douglaskuusten (Pseudotsuga) sukuun kuuluva ainavihanta havupuu. Tieteellisen nimensä lännendouglaskuusi on saanut englantilaisen lääkärin Archibald Menziesin (1754–1842) mukaan. Eurooppaan lajin toi vuonna 1827 skotlantilainen kasvitieteilijä David Douglas, jonka mukaan laji on saanut nimensä monissa kielissä, muun muassa suomeksi, ruotsiksi (”douglasgran”) ja englanniksi (”Douglas fir”). Sahatavarana lännendouglaskuusesta käytetään Suomessa nimeä Oregon-mänty (engl. Oregon pine).
Ulkonäkö ja koko

Lännendouglaskuusi saavuttaa yleisesti 60–75 metrin pituuden ja 1,5–4 metrin paksuuden, mutta jopa 100-metriset yksilöt eivät ole tuntemattomia. Suomessa laji jää kuitenkin huomattavasti matalammaksi, noin 15–30 metriä korkeaksi. Pihkainen runko on nuorena sileä, pihkarakkulainen ja väriltään tummanharmaa tai vihertävä. Vanhentuessaan ja paksuuntuessaan runko tulee uurteisemmaksi, siihen muodostuu leveitä, pyöreitä kaarnasuomuja ja se muuttuu väriltään punaruskeaksi. Latvus on leveähkön kartiomainen, mutta harsu. Oksanhaarat ovat säännöllisinä kiehkuroina, latvuksessa yläviistoon siirottavia. Oksien lehtiarvet ovat sileitä ja soikeita; lehtisilmut ovat pitkäsuippuisia. Lehdet eli neulaset ovat litteitä, kampamaisesti sivuille siirottavia ja kooltaan 20–35 mm pitkiä ja 2 mm leveitä. Lehtien alapinnalla on kaksi vaaleanharmaata ilmarakojuovaa.
Lännendouglaskuusen kukinto on käpy. Hedekukinnot ovat riippuvia, kun taas emikukinnot ovat pystyjä. Kukat ovat yksineuvoisia, kehättömiä ja pieniä. Suomessa lännendouglaskuusi kukkii kesäkuussa. Riippuva käpy on 5–10 cm pitkä. Se kypsyy kukkimisvuonna ja irtoaa kokonaisena. Kävyn peitinsuomujen kärjet ovat pitkiä, selvästi näkyviä ja kolmiliuskaisia. Siemen on ohutkuorinen ja siivekäs. Ulkonäöltään lännendouglaskuusi muistuttaa suuresti pihtoja (Abies), joiden sukuun se aikaisemmin myös luokiteltiin.
Lännendouglaskuusi jaetaan kahteen erilaiseen muunnokseen. Nimimuunnos lännendouglaskuusi (var. menziesii) on näistä suurempikokoisempi kuin lyhyempikasvuisempi harmaadouglaskuusi (var. glauca). Paitsi kokonsa osalta, muunnokset eroavat toisistaan myös neulasten ja käpyjen osalta. Lännendouglaskuusen neulaset ovat tavallisesti vihreitä ja tuoksuvat murskattuina hedelmäiselle, ja sen käpyjen peitinsuomujen kärjet myötäilevät käpyä. Lisäksi kuluvan kesän kasvainranka on karvainen. Harmaadouglaskuusen neulaset puolestaan ovat sinivihreitä ja heikkotuoksuisia, ja käpyjen peitinsuomujen kärjet siirottavat tai kääntyvät taapäisiksi. Kuluvan kesän kasvainranka vaihtelee karvaisesta täysin kaljuun.
Lajin muunnoksista lännendouglaskuusi (var. menziesii) on maailman toiseksi korkeimmaksi kasvava puu punapuun (Sequoia sempervirens) jälkeen. Korkein tunnettu yksilö on 100,3 metriä korkea ja paksuin läpimitaltaan 4,85 metriä. Nimimuunnos var. menziesii elää yleisesti yli 500-vuotiaaksi ja parhaimmillaan 1000-vuotiaaksi. Harmaadouglaskuusi (var. glauca) jää tätä pienemmäksi, mutta voi saavuttaa jopa 1200 vuoden iän.
Levinneisyys

Douglaskuusi kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsiosissa. Levinneisyysalue ulottuu Kanadan Brittiläisestä Kolumbiasta Yhdysvaltojen Kaliforniaan ja Texasiin ja edelleen Meksikon pohjoisosiin. Suomessa lännendouglaskuusi on satunnainen viljelykarkulainen, jota on tavattu luonnonvaraisena muutamin paikoin lähinnä Etelä-Suomesta.
Elinympäristö

Alkuperäisellä levinneisyysalueellaan lännendouglaskuusi kasvaa tuoreissa, runsasravinteisissa metsissä usein valtapuuna. Lajin muunnoksista lännendouglaskuusi (var. menziesii) kasvaa lähempänä rannikkoa ja esiintyy lähes merenpinnan tasolta 1 800 metrin korkeuteen. Harmaadouglaskuusi (var. glauca) kasvaa Kalliovuorilla levinneisyysalueensa pohjoisosissa 600 metrin korkeudelta aina eteläosien 3 000 metriin saakka.
Käyttö

Lännendouglaskuusen puuaines on kauniin punertavaa ja se onkin eräs arvostetuimmista rakennuspuista. Sitä käytetään myös huonekaluihin ja on tärkeä raaka-aine laiva- ja veneveistämöillä. Puuaines on yksi havupuiden lujimmista ja erittäin lahonkestävää. Lisäksi lännendouglaskuusi kuuluu niihin harvoihin puulajeihin, joista saadaan oksatonta ja täysimittaista sahatavaraa. Sahatavarakaupassa puusta käytetään usein kauppanimeä oregonmänty.
Suomessa lännendouglaskuusi on parhaita vieraita puulajeja metsätalouskäyttöön ja menestyy hyvin Keski-Suomea myöten, mutta vielä Etelä-Lapissa lajin kasvattaminen on mahdollista. Koristepuuna sitä on käytetty melko vähän. Parhaiten lännendouglaskuusi viihtyy Suomessa tuoreilla vettä läpäisevillä mailla. Se viihtyy aurinkoisemmilla paikoilla kuin metsäkuusi (Picea abies). Lännendouglaskuusen kasvu onkin ollut sopivilla paikoilla Suomessa jopa vähän parempi kuin metsäkuusen tai männyn (Pinus sylvestris). Suomessa viljellään muunnokseen var. menziesii kuuluvia lännendouglaskuusia.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lännendouglaskuusi (Pseudotsuga menziesii)
Kasviatlas 2018: Lännendouglaskuusen (Pseudotsuga menziesii) levinneisyys Suomessa
Taimitarha Pikkupuu: Douglaskuusi (Arkistoitu – Internet Archive)
Den virtuella floran: Douglasgran (Pseudotsuga menziesii) (ruotsiksi)
JSTOR Global Plants: Pseudotsuga menziesii (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Pseudotsuga menziesii (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Pseudotsuga menziesii:  Wikidata: Q156687  Wikispecies: Pseudotsuga menziesii  APNI: 173780  BioLib: 2388  Calflora: 10283  CoL: 6WHCL  EoL: 1061712  EPPO: PSTME  EUNIS: 150562  FNA: 200005380  FoC: 200005380  GBIF: 2685796  GRIN: 30191  iNaturalist: 48256  IPA: 2735  IPNI: 211600-2  IRMNG: 10591308  ITIS: 183424  IUCN: 42429  MichiganFlora: 2845  MoBotPF: 285009  NatureServe: 2.136725  NBN: NHMSYS0000462103  NCBI: 3357  NZOR: 26cce971-1339-4543-b9f9-29da79dcf0c0  NZPCN: 2860  Observation.org: 7274  Open Tree of Life: 1075713  PfaF: Pseudotsuga menziesii  PFI: 8586  PPE: pseudotsuga-menziesii  Plant List: kew-2556763  PLANTS: PSME  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:677141-1  RHS: 14090  Tropicos: 24900226  VASCAN: 7200  VicFlora: 1056bf4a-f977-4c67-ae24-ec0d7ed1ac12  WFO: wfo-0000478194  Laji.fi: MX.37810 
Abies menziesii:  Wikidata: Q17359120  APNI: 205622  CoL: 63YVL  GBIF: 2685817  GRIN: 685  IPNI: 1104654-2  IRMNG: 11184950  ITIS: 183425  NZOR: 5c6dab27-96c0-40f9-b957-840d582da5f6  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:1104654-2  Tropicos: 24900284  VASCAN: 22128 
Douglaskuusen oksa.
Vasemmalla lännendouglaskuusen (var. menziesii) ja oikealla harmaadouglaskuusen (var. glauca) käpy.
Tuhatvuotiaita lännendouglaskuusia Mount Rainierin kansallispuistossa.
Nuori käpy.
Douglaskuusen puuaines on punertavaa.
Douglaskuusen puuainesta
Nicolas Slonimsky

Nicolas Slonimsky vuonna 1933.
Nicolas Slonimsky (ven. Николай Леонидович Слонимский, Nikolai Leonidovitš Slonimski; 27. huhtikuuta (J: 15 huhtikuuta) 1894 Pietari, Venäjän keisarikunta – 25. joulukuuta 1995 Los Angeles, Yhdysvallat) oli Yhdysvalloissa vaikuttanut venäläissyntyinen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja kapellimestari.
Slonimsky syntyi Pietarissa ja muutti Yhdysvaltoihin 1923. Hän oli nykytaidemusiikin mestari ja johti muun muassa Edgard Varèsen Ionisationin sekä Charles Ivesin Three Places in New Englandin kantaesitykset. Hänen sävellyksenopettajansa olivat Eastman School of Musicissa Selim Palmgren ja Albert Coates.
Slonimsky niitti uransa aikana mainetta myös musiikkikirjailijana ja musiikkitieteilijänä. Hän oli vanhemmiten Frank Zappan hyvä ystävä.
Nicolas Slonimskyn omaan sävellystuotantoon kuuluu muun muassa Studies in Black and White pianolle, Gravestones-laulusarja, Minitudes-kokoelma pianolle sekä ainoaksi orkesteriteokseksi jäänyt My Toy Balloon. Hän eli 101-vuotiaaksi.
Kirjoja

Perfect Pitch: A Life Story. Oxford University Press, Oxford 1988. ISBN 0-19-315155-3
Music Since 1900. Schirmer, New York 1994. ISBN 0-02-872418-6
Thesaurus of Scales and Melodic Patterns. Amsco Publ., New York 1997 [1947]. ISBN 0-8256-1449-X
Lexicon of Musical Invective. Critical Assaults on Composers Since Beethoven's Time. University Press, Seattle 1978. ISBN 0-295-78579-9
Baker's biographical dictionary of musicians. (Päätoimittaja.) Schirmer, New York 1958–1992.
Slonimsky vuonna 1910 sukunsa Suomen-huvilalla.
Slummiutuminen

Talo Etelä-Bronxissa New Yorkissa Yhdysvalloissa. Rakennuksen seinään on kirjoitettu "rikotut lupaukset".
Slummiutuminen ei ole vain teollisuusmaissa esiintyvä ilmiö. Kuvassa Michenzanin kaupunginosa Sansibarissa. Kehitysmaissa slummiutumisen syyt eroavat usein teollisuusmaiden syistä. Tyypillisiä tekijöitä ovat liikaväestö, palveluiden ja rakennusten huollon puute ja sosiaalinen eriytyminen.
Slummiutuminen eli urbaani rappeutuminen on kaupunginosan, usein keskustan, rakennusten ja infrastruktuurin rappeutumista. Slummiutumisen tyypillisiä piirteitä ovat väestön väheneminen, kasvava työttömyys, omaisuuden väheneminen, perheiden sirpaloituminen, poliittisten oikeuksien ja vaikutusmahdollisuuksien väheneminen, kasvava rikollisuus sekä kaupunkimaiseman autioituminen ja koventuminen.
Slummiutumisen taustalla on talous- ja luokkarakenteen murros, jonka takia asukkaat joko köyhtyvät tai rikastuvat ja muuttavat paremmille alueille esikaupunkeihin. Jälkimmäisessä tapauksessa tilalle tulee köyhiä asukkaita, mikä heikentää alueen rakennusten ja infrastruktuurin ylläpitoa. Syitä siihen on usein useita, esimerkiksi kaupunkisuunnittelu, asukkaiden palveluiden hinnanmuutokset, köyhyys, teiden ja raiteiden sijoittaminen, muuton rajoitukset ja rasismi aiheuttavat usein slummiutumista.
Slummiutuminen oli Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa erityisen laajaa 1970- ja 1980-luvuilla. Yhdysvalloissa se on lähes aina tapahtunut kaupungin keskusta-alueilla (engl. inner cities) (esimerkiksi Harlem).
Slummit ruokkivat harvoin optimismia ja usein niitä ei paranneta muuten kuin ulkopuolisen intervention, kiinteistökeinottelijan tai julkisen vallan avulla. Kynnelle kykenevät usein muuttavat slummeista pois, sen sijaan että yrittäisivät parantaa elinympäristöään. Teollisuusmaissa on kuitenkin viime aikoina yleistynyt tilanne, jossa varakkaat ihmiset alkavat muuttaa takaisin slummeihin, esimerkiksi niiden hyvän sijainnin vuoksi, ja kohentaa niitä (gentrifikaatio). Tämän seurauksena alueen hintataso nousee, minkä takia vanhat köyhät asukkaat joutuvat muuttamaan pois.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slummiutuminen Wikimedia Commonsissa
Länsi-Pasila

| Länsi-Pasila> Västra Böle |
| --- | --- |
 Palkkatilantori
 Kaupungin kartta, jossa Länsi-Pasila korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Keskinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  17 (osa-alue 171)
Väkiluku:  5 413 (31.12.2022)
Osa-alueet:  osa-alue Pasilan kaupunginosassa
Postinumero(t):  00240
Lähialueet:  Keski-Pasila, Kivihaka, Laakso, Pohjois-Pasila, Taka-Töölö, Vanha Ruskeasuo
Länsi-Pasila (ruots. Västra Böle) on Helsingin Pasilan kaupunginosaan kuuluva noin 5 000 asukkaan osa-alue. Se sijoittuu Pasilan rautatieaseman ja Helsingin keskuspuiston väliin ja rajoittuu etelässä Nordenskiöldinkatuun ja pohjoisessa rantarataan.
Alue on yhdistelmä toimistotiloja ja asuinrakennuksia, ja se on tunnettu julkisivuille leimallista punaisesta savitiilestä ja keltatiilestä sekä suurista aukioistaan. Rakennukset myötäilevät keskuspuiston reunan maastoa.
Historia > Puu-Pasila

Ennen nykyisten kerros- ja toimistotalojen rakentamista Länsi-Pasilan keskiosassa sijaitsi puutalokaupunginosa, jota kutsuttiin myös Puu-Pasilaksi. Se sai alkunsa, kun alueella sijainneen Bölen tilan herra Julius Wilhelm Krönqvist alkoi vuokrata tontteja asuinrakentamiseen vuonna 1895. Suureen kysyntään vaikuttivat Pasilan rautatieaseman läheisyys sekä pienet vuokrat yleisen asuntopulan aikana. Teollistumisen ja nopean kaupungistumisen takia vuokrat lähempänä Helsingin keskustaa olivat samaan aikaan huomattavan suuria, ja siksi Pasilaan muutti työläisiä ja vähävaraisia. Iso osa työläisistä oli rautatieläisiä.
Metsän kupeessa rinteessä sijainnut Puu-Pasila rakennettiin vuosina 1895–1905. Koska alueella ei ollut asemakaavaa tai rakennusmääräyksiä, tonteille nousi varsin erikokoisia ja -näköisiä taloja, ja sen arkkitehtuuria on kutsuttu sekavaksi. Usein asukkaat rakensivat talonsa itse. Ulkonäöltään ja rakennuskannaltaan alue muistutti Tampereen Pispalaa. Alueella asui pääasiassa työläisiä, ja tiiviissä asuinympäristössä sosiaalinen elämä oli vilkasta ja yhteisöllistä.
Aluksi puutaloalue sijaitsi juuri ja juuri Helsingin kunnallisen rajan ulkopuolella Helsingin maalaiskunnan puolella ja järjestettiin vuonna 1906 taajaväkiseksi yhdyskunnaksi, mutta jo vuonna 1912 se liitettiin Helsinkiin. Alueliitoksen jälkeen Puu-Pasilaan rakennettiin vesijohdot ja viemäriverkosto. Puu-Pasilalla oli myös oma kirkkonsa ja paloasemansa. Katunimistössä näkyi Raamatun naisten vaikutus: Puu-Pasilan katuja olivat esimerkiksi Eevankatu, Leankatu, Raakelinkatu ja Magdaleenankatu.
Vuonna 1928 Puu-Pasila sai oman raitiolinjan, kun Nordenskiöldinkadun raitiotietä jatkettiin 1,2 kilometriä pohjoiseen. Puu-Pasilan asukkaat olivat toivoneet raitiotietä siitä saakka, kun Pasilan asemarakennus oli siirretty radan itäpuolelle, ja kävelymatka luvallisia kulkuväyliä pitkin asemalle Nordenskiöldinkadun kautta oli yksi kaksi kilometriä pitkä. Pasilasta alettiin liikennöidä kymmenen minuutin välein linjanumerolla 10 Nordenskiöldinkadulle, jossa oli maksuton vaihtoyhteys Pasilan asemalle kulkeneelle raitiolinjalle 3. Matkustajat toivoivat suoraa yhteyttä keskustaan, mutta liikennöitsijän mukaan linja ei Pasilan pienen asukasluvun vuoksi olisi ollut kannattava. Raitiolinja lakkautettiin vuonna 1952 ja korvattiin linja-autolla, joka sekään ei kulkenut Eläintarhaa etelämmäksi.
Vuoden 1940 jälkeen alueen tonttien vuokrasopimuksia jatkettiin yhä lyhyemmissä jaksoissa; Puu-Pasilan tulevaisuus oli jatkuvasti epävarma, ja epävarmuus johti talojen kunnossapidon laiminlyötiin ja ränsistymiseen. 1970-luvulle tultaessa puutalot olivat päässeet huonoon kuntoon, ja ajan hengen mukaisesti alue päätettiin purkaa nykyaikaisten kerrostalojen tieltä. Purkutyöt alkoivat vuonna 1977 ja Länsi-Pasilan asemakaava hyväksyttiin kaupunginvaltuustossa vuonna 1978. Suurin osa taloista oli purettu 1980-luvun puoliväliin mennessä. Myös katuverkosto uusittiin ja mäkistä maastoa tasoitettiin. Alueella on säästetty muutama vanha puinen asuinrakennus, jotka muistuttavat alueen alkuperäisestä ilmeestä.
Historia > Uudisrakentaminen 1980-luvulla

Länsi-Pasilan nykyinen asemakaava hyväksyttiin vuonna 1978. Reijo Jallinoja johti projekti­päällikkönä myös Länsi-Pasilan kaavoitusta, mutta koska Itä-Pasila oli alusta lähtien saanut osakseen runsaasti arvostelua, alue suunniteltiin perinteisempään tyyliin. Niinpä Itä-Pasilan betonin ja geometrisen mittakaavan vastapainoksi Länsi-Pasilassa painotettiin pehmeämpää punaista tiiltä rakennusmateriaalina, kaarevia katuja, puistoja ja vihreyttä. Läpiajoliikennettä pyrittiin rajoittamaan ja pysäköintiä ohjaamaan maan alle.
Länsi-Pasilassa sijaitsevat muun muassa Pasilan poliisitalo ja Otavamedian toimitalo. Länsi-Pasilaan kuuluvat myös Auroran sairaalan ja Yleisradion sekä MTV:n laajat tonttimaat alueen etelä- ja pohjoispäässä.  .
Ilmala

Länsi-Pasilan pohjoisosa tunnetaan myös nimellä Ilmala. Nimi johtuu alueella 1910–1967 sijainneesta Ilmatieteen laitoksen Ilmalan observatoriosta. Nykyisin Ilmalassa on muun muassa kaksi Helsingin Veden suurta vesisäiliötä, joista toisen yhteydessä on myös Helsingin Veden pääkonttori. Helsingin virallisessa aluejaossa Ilmala ei muodosta erillistä osa-aluetta.
Vuonna 2020 rakennusliike Skanska osti Ilmalan Pöllölaakson alueen. MTV:n rakennukset puretaan ja tilalle rakenennetaan asuintaloja. Purkutyöt alkoivat vuonna 2023. Samalla Pöllölaakso nimetään uudelleen Ilmattarenpihaksi.
Raitioliikenne Pasilan rautatieasemalta Ilmalantorille alkoi lokakuussa 2022.