stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Diomeia

| Diomeia> Διόμεια.Sijainti |
| --- | --- |
 Diomeia
Koordinaatit:  37°58′3″N, 23°44′4″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Záppeio tai Pagkráti, Ateena, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Aigeis
 :  Demetrias (vsta 307 eaa.)
 :  Aigeis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  asty
Demonyymi:  Diomeus (Διομεύς), Diomeeus (Διομεεύς), Diomeieus (Διομειεύς)
Bulen jäseniä:  1
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Diomeia (m.kreik. Διόμεια, lat. Diomea) oli antiikin Ateenan kaupunginosa ja alun perin Aigeis-fyleen kuulunut Attikan demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Diomeia koostui Kerameikoksen tavoin kahdesta osasta, Sisemmästä ja Uloimmasta Diomeiasta. Sisempi Diomeia sijaitsi kaupunginmuurin eli Themistokleen muurin sisäpuolella ja piti sisällään Ateenan kaupungin kaakkoisosan. Se antoi nimensä muurissa olleelle Diomeian portille. Uloimmassa Diomeiassa muurien ulkopuolella ja hieman etelään sijaitsi Kynosargesin gymnasion. Vielä etelämpänä, hieman kauempana muureista sijaitsi Alopeken demos ja idempänä Ankylen demokset. Diomeia sijoitetaan suunnilleen nykyisten Záppeion tai Pagkrátin kaupunginosien tienoille.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Aigeis ja sillä oli yksi edustaja Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Demetrias-fyleen ja fylen lakkauttamisen jälkeen vuodesta 201/200 eaa. jälleen Aigeis-fyleen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Diomeus (Διομεύς), Diomeeus (Διομεεύς) tai Diomeieus (Διομειεύς).
Iso-Pihlajajärven valuma-alue

| Iso-Pihlajajärven valuma-alue  (3>  jakovaihe: 14.225) |
| --- | --- |
 Valuma-alueen keskusjärvi on Iso Pihlajajärvi
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
1. jakovaihe:  Suur-Päijänteen alue (14.2)
2. jakovaihe:  Päijänteen alue (14.22)
Laskujoki:  Pihlajajoki
Vesistöreitti:  ←Iso Pihlajajärvi ←Sääksoja ←Iso Sääksjärvi
Laskupaikka:  Pihlajakoski, Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°40′55″N, 25°21′22″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  65,23 km²  
Järvisyys:  10,49 % 
Alueen pituus:  12 km  
Alueen leveys:  11 km  
Pääuoma:  yli 15 km  
Keskivirtaama:  0,6 m³/s  
 fiPihlajajoki laskee Judinsalonselän Pihjalalahteen. 
Iso-Pihlajajärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.225) on Kymijoen vesistön (14) Suur-Päijänteen alueella (14.2) sijaitsevan Päijänteen alueen (14.22) kolmannen jakovaiheen valuma-alue. Sen laskujoki Pihlajajoki laskee Päijänteeseen Pihlajalahteen Judinsaarenselällä.
Yleistä > Vesistön sijainti

Iso-Pihlajajärven valuma-alueen pinta-ala on 65,23 neliökilometriä (myös 65 km² ) ja sen järvisyys on 10,49 %. Valuma-alue on pohjois-etelä -suunnassa 11 kilometriä pitkä ja itä-länsi -suunnassa 12 kilometriä leveä. Se sijaitsee kokonaan Kuhmoisten alueella. Valuma-alue sijaitsee Kymijoen vesistöalueen keskiosassa Suur-Päijännteen alueen (14.2) sisällä Päijänteen alueessa (14.22). Iso-Pihlajajärven valuma-alueelle on sinne muodostettu kolmannessa jakovaiheessa oma valuma-alueensa. Sillä on yhteinen vedenjakaja pohjoispuolella ja länsipuolella sijaitsevan Arvajanjoen valuma-alueen (14.26) kanssa. Koillis- ja eteläpuolella on Päijänteen alueen pieniä vesistöjä.
Yleistä > Pääoman kulun ja pituuden määritys

Pihlajakosken vesistöreitin kulusta ei ole lähdetietoa . Tässä noudatetaan sekä vesistöviranomaisten että kalatalouskeskuksen määrittämää vesireittiä. Paikkatietoikkunan verkkopalvelussa vesireitin ainoa merkitty ja mitattu uomareitti alkaa Pihlajajoesta, seuraa valuma-alueen keskusjärveä Isoa Pihlajajärveä Sääksojalle, jota se nousee ylös Isolle Sääksjärvelle asti. Sääksojalla vaikuttaa olevan kalatutkimuksen kiinnostuksenkin mukaan valuma-alueen latvapurojen runsasvetisin reitti. Vesireitin pituus määritetään laskemalla osauomien pituudet yhteen. Pihlajakoski on 890 metriä pitkä, matka Ison Pihlajajärven järvenselkiä pitkin Sääksojan suulle on 4,3 kilometrin pituinen, Sääksojan uoman pituus on 6,5 kilometriä ja loppumatka Ison Sääksjärven yli ja ylös sen läntisiä latvaojia pitkin tekee yhteensä noin 15–17 kilometriä. Vesireitin pituudeksi voidaan ilmoittaa yli 15 kilometriä.
Yleistä > Vesistöalueen maankäyttö

Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 83,5 %, maatalousalueita 2,9 %, kosteikkoja ja soita on 0,3 % ja rakennettuja alueita on 2,5 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 10,7 %.
Järviä ja jokia

Valuma-alueella sijaitsee 33 vähintään hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Suurin järvistä on Iso Pihlajajärvi (334 ha), joka on samalla valuma-alueen keskusjärvi. Keskusjärveen laskee sellaisia järviä tai lampia, jotka ovat aivan järven lähialueella. Niitä ovat pohjoispuolella sijaitsevat Vähä Kurkijärvi (1 ha), Paskolammi, Valkeajärvi, Ämmäjärvi (1 ha) ja Rimmijärvi. Etelärannalla on lisäksi Haukijärvi (5 ha) ja Humalainen. Länsipuolelta Haikupohjalta tulee Lahnalahteen laskeva oja, jonka valuma-alueella sijaitsevat Vähä Pihlajajärvi (42 ha), Hertunjärvi (7 ha) ja Puukkoislammi (3 ha), sekä sivuojaa myöten vielä Keskinen Terrijärvi (5 ha), Pieni Terrijärvi (2 ha), Iso Terrijärvi (9 ha) ja Rökkölammi. Harjujakson länsipuolella laskee pohjoisrantaan Myllyoja, jonka valuma-alueella ovat Saarijärvi (20 ha), Huhtiainen (3 ha), Vähä Huhtiainen, Vähä Kaitajärvi, Kurkijärvi (12 ha) ja Pahajärvi (1 ha). Harjujakson itäpuolella laskee etelärantaan Höyläksenoja, joka on Höyläsjärven (24 ha) laskuoja. Sen valuma-alueelta löytyy myös Yrjöjärvi, Vehkajärvi (12 ha) ja Haukiainen. Harjujakson länsipuolelta laskee etelärantaan Sääksoja, joka alkaa Iso Sääksjärvestä (119 ha). Sääksojan alajuoksulla on sivuoja Liiveoja, joka on yhteinen laskuoja Vähälle Liivejärvelle (2 ha), Myyräjärvelle (1 ha) ja Isolle Liivejärvelle (23 ha), ja joiden yläjuoksulta löytyvät vielä Liivelammi ja Lakkajärvi (3 ha). Liiveojan yläpuolella Sääksojaan yhtyy Iso-Onkiaisen (2 ha), Pikku-Onkiaisen (2 ha) ja Niemijärven (4 ha) yhteinen laskuoja. Sääksojan keskijuoksulla yhtyy vasemmalta puolelta Vähän Sääksjärven (18 ha), Löytöjärven (2 ha) ja Lakkajärven (3 ha) yhteinen laskuoja, ja oikealta puolelta Niilammin, Jolojärven (3 ha) ja Onkiaisen (1 ha) yhteinen laskuoja. Sääksojan latvajärven Ison Sääksjärven ympäriltä tulee järveen joitakin ojia, jotka tuovat Hörisevänlammin ja Lepolammin vedet. Ja lopulta viimeiseksi, eristäytyneeseen Kuorelahteen laskee yhtä ojaa myöten Sorajärvi (1 ha), Kuorejärvi (20 ha), Myyrälammi, Iso-Loirakko (1 ha), Vähä-Loirakko, Kirvesjärvi, Luokkijärvi ja Saarijärvi (2 ha).
Isokorva-australianhyppyrotta

| Isokorva-australianhyppyrotta> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Rottaeläimet Muridae
Alaheimo::  Varsinaiset rotat ja hiiret Murinae
Suku::  Australianhyppyrotat Notomys
Laji::  macrotis
Kaksiosainen nimi
 Notomys macrotis  Thomas, 1921 
Katso myös
   Isokorva-australianhyppyrotta Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isokorva-australianhyppyrotta (Notomys macrotis) oli Muridae-heimon jyrsijälaji.
Isokorva-australianhyppyrotan ruumiin pituus oli 11,7–11,8 senttimetriä ja hännän pituus 12,9–13,6 senttimetriä. Sen turkki oli päältä harmaanruskea ja vatsasta himmeänvalkoinen. Korvien pituus oli huomattavan suuri, noin neljäsosa koko ruumiin mitasta.
Isokorva-australianhyppyrotta eli Australian länsiosassa. Viimeiseksi nähty yksilö pyydystettiin vuonna 1843 läheltä Moore-jokea, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteleekin lajin hävinneeksi lajiksi.
Diklooridifenyylitrikloorietaani

| DDT |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-kloori-4-[2,2,2-trikloori-1-(4-kloorifenyyli)etyyli]bentseeni
Muut nimet:  Dikloori-difenyyli-trikloorietaani
CAS-numero:  50-29-3
PubChem CID:  3036
SMILES:  C(C(Cl)(Cl)Cl)(C1=CC=C(Cl)C=C1)C2=CC=C(Cl)C=C2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H9Cl5
Moolimassa:  354,5 g/mol
Sulamispiste:  109 °C (382,15 K)
Kiehumispiste:  260 °C (533,15 K)
Tiheys:  1,6 g/cm3
    
Täystuho-hyönteismyrkkyrasia, jossa DDT:tä 6%.
Yhdysvaltalaiset sotilaat demonstroivat DDT:n käsiruiskutusta.
DDT-mainos 1940-luvulta.
Diklooridifenyylitrikloorietaani (DDT, C14H9Cl5) on 1900-luvulla suosittu, nykyään useimmissa maissa kielletty hyönteismyrkky. Se oli ensimmäisiä moderneja hyönteismyrkkyjä, joka otettiin käyttöön toisen maailmansodan alkupuolella. DDT:n maine muuttui maailmanlaajuisesta pelastajasta hylkiöksi Rachel Carsonin vuoden 1962 kirjan Äänetön kevät (engl. Silent Spring) myötä.
Historia

Sveitsiläinen kemisti Paul Hermann Müller sai lääketieteen Nobelin palkinnon vuonna 1948 keksittyään DDT:n toimivan hyönteismyrkkynä – itse yhdiste oli kehitetty jo 1874. DDT:tä käytettiin ennen kaikkea hävittämään hyttysiä, koska haluttiin torjua niiden levittämiä tauteja kuten malariaa.  Suomessa DDT:tä markkinoitiin aikanaan Täystuho-kauppanimellä.
Hyönteismyrkkynä DDT korvasi lyijyvetyarseenia, joka sisältää ihmisen terveydelle haitallista lyijyä.
Ennen DDT:n käyttöaihetta hyönteismyrkkynä Yhdysvalloissa oli malariaongelma etelävaltioiden alueella. Vuosina 1947–1951 malaria kyettiin valtiollisen ohjelman puitteissa hävittämään Yhdysvalloista DDT-ruiskutusten avulla. Ohjelmaa hoitanut virasto keskittyi sen jälkeen malariatilanteen seurantaan Yhdysvalloissa ja avun tarjoamiseen malarian hävittämiseksi tai kontrolloimiseksi kehitysmaissa.
DDT oli aluksi suuri menestys. Britit raportoivat hävittäneensä malarian Ceylonista DDT:n avulla. Kun ainetta alettiin käyttää laajasti maataloudessa huomattiin kuitenkin, että hyönteiset tulivat varsin nopeasti vastustuskykyisiksi DDT:lle.
Toisen maailmansodan aikana Saksa kehitti DDT:n kaltaisen hyönteismyrkyn, DFDT:n.
Rachel Carson julkisti kirjassaan Äänetön kevät tutkimustuloksia, joiden mukaan altistuminen DDT:lle on yhteydessä syöpään ja aiheuttaa linnuilla ongelmia lisääntymisessä, koska se ohentaa munankuoria. Suomessa havaittiin että ravintoketjun huipulla elävät merikotka ja muuttohaukka kärsivät näistä vaikutuksista. Carsonin tutkimustulokset kyseenalaistettiin ensin. Vasta myöhemmin, osaltaan DDT:n ansiosta, opittiin ravintoketjussa rikastumisen käsite.
Syyskuussa 2006 Maailman terveysjärjestö alkoi suositella 20 vuoden tauon jälkeen uudelleen DDT:n käyttöä hyönteismyrkkynä malaria-alueilla. WHO:n mukaan DDT on tehokkain malarian torjuja.
Historia > DDT:n kieltäminen eräissä maissa

Ruotsi 1970
Norja 1970
Yhdysvallat 1972
Länsi-Saksa 1972 (käyttökielto), 1978 (valmistuskielto)
Iso-Britannia 1984
Itä-Saksa 1989
Suomi asunnoissa, varastoissa ja kotieläinsuojissa 1976, metsäkäytössä 1975, pelto- ja puutarhaviljelmillä 1972
Kemialliset ominaisuudet

DDT on väritöntä, kiteistä tai valkoista jauhetta, joka liukenee herkästi rasvoihin mutta huonosti veteen.  Hyönteisillä se sitoutuu hermosolun aksonin pinnalla oleviin proteiineihin, jotka muodostavat hermoimpulssia kuljettavia jänniteherkkiä natriumkanavia. DDT-molekyylin tarttuminen proteiiniin pakottaa natriumkanavan auki,  jolloin hermosolu johtaa sähköä jatkuvasti. Seurauksena on voimakkaita pakkoliikkeitä ja lopulta kuolema. Joillekin hyönteisille kehittyy   mutaatio natriumkanava-geenissä, joka tekee niistä immuuneja DDT:lle ja vastaaville hyönteismyrkyille.
Vaarallisuus

DDT ei ole niinkään akuutisti vaarallinen, esim. kerta-altistuminen ei aiheuta hengenvaaraa. Sen sijaan se vaikuttaa hormonitoimintaan ja kertyy maksaan ja munuaisiin. Kokeita ihmisille haitallisista vaikutuksista ei ole kuitenkaan koskaan toistettu.
DDT on kielletty useimmissa maissa ympäristövaikutustensa takia. DDT:stä rikastuu ravintoketjussa hormoninkaltaisia DDE:tä ja DDD:tä, joiden on eläinkokeilla todettu aiheuttavan syöpää.
Kirjallisuutta

Carson, Rachel. Silent Spring.
Tren, Richard; Roberts, Donald. The Excellent Powder: DDT's Political and Scientific History.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
THL - Torjunta-aineet (Arkistoitu – Internet Archive)
Isokorvahutia

| Isokorvahutia> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Piikkisikamaiset jyrsijät Hystricomorpha
Osalahko::  Piikkisikamaiset Hystricognathi
Heimo::  Hutiat Capromyidae
Alaheimo::  Hutiat Capromyinae
Suku::  Mesocapromys
Laji::  auritus
Kaksiosainen nimi
 Mesocapromys auritus  (Varona, 1970) 
Katso myös
   Isokorvahutia Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isokorvahutia (Mesocapromys auritus) eli fragosonhutia on hutioiden (Capromyidae) heimoon ja hutioiden (Capromyinae) alaheimoon kuuluva erittäin uhanalainen jyrsijälaji.
Isokorvahutian ruumiin pituus on noin 20 senttimetriä. Se on heimonsa toiseksi pienikokoisin elossa oleva laji. Sen karkeakarvainen turkki on väriltään tummanruskea.
Isokorvahutiaa tavataan ainoastaan Kuuban Fragoso-saarella. Se on rauhoitettu Kuuban lain nojalla. Nykyisin lajia on jäljellä arviolta 600–1 320 sukukypsän yksilön verran. Isokorvahutia elää mangrovemetsissä.
Isokorvahutian ravintoa ovat mangrovekasvien versot ja lehdet. Se on sosiaalisia eläin ja elää pienistä oksista mangrovepuiden juureen punotuissa yhteispesissä. Naaras kantaa poikasia 17–18 viikkoa. Kerralla poikasia syntyy yhdestä kolmeen kappaletta.
Dionísi

| --- | --- |
Muut nimet:  Dionýsi (Διονύσι), Theionísi (Θειονήσι), Días (Δίας)
Sijainti:  38°05′09″N, 20°32′38″E, Argostóli Kefaloniá, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Korkein kohta:  24  m 
Pinta-ala:  0,01 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Dionísi (kreik. Διονήσι, myös Dionýsi, Διονύσι) eli Theionísi (Θειονήσι) eli Días (Δίας) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja sijaitsee Kefallonián saaren etelärannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,01 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Dionísi kuuluu Argostólin kuntaan, Kefalonián alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Saari on saanut nimensä siitä, että sillä sijaitsi antiikin aikana Zeukselle omistettu temppeli. Viimeistään 1800-luvulla sen paikalla oli Panagía (Neitsyt Maria) Vlachérnalle omistettu luostari, joka tuhoutui vuoden 1953 maanjäristyksessä. Nykyisin samalla paikalla on pieni kirkko, joka on omistettu Panagía Vlachérnalle eli Panagía Diótissalle ja juhlii vuosittain 2. heinäkuuta.
Iso Linnanmäki

| Iso Linnamäki |
| --- | --- |
 Iso Linnamäki vuonna 2014
Sijainti
 Iso Linnamäki
Koordinaatit:  60.39985°N, 25.65191°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Porvoo
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Huippukausi:  keskiaika
Aiheesta muualla
  Iso Linnamäki Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Iso Linnamäki eli Isolinnamäki eli Porvoon linnamäki on Uudellamaalla Porvoon keskustassa Porvoonjoen varrella ja Vanhan Porvoon laidalla sijaitseva mäkilinna, jonka rakentamisaika sijoittunee keskiajalle, vaikka varhaisempiakin jälkiä paikan käytöstä on. Mäkilinnaa on muuteltu tämänkin jälkeen muutamaan otteeseen. Kohde kuuluu osana valtakunnallisesti merkittäviin muinaisjäännöksiin, johon sisältyy Linnamäen lisäksi Vanha Porvoo.
Mäkilinna

Linnamäki muodostuu moreeniselänteestä, jonka vieritse Porvoonjoki virtaa Suomenlahteen kolmen kilometrin päässä. Nykyään Linnamäki sijaitsee aivan Porvoon ruutukaavan laidalla ja on varsin keskeisellä paikalla kaupunkikuvaa. Alueella kasvaa mäntymetsää. Mäki kohoaa vajaat 30 metriä merenpinnan yläpuolelle ja sen huipulla on lähes suorakulmion muotoinen keskustasanne, jonka koko on 32 × 47 metriä. Tasannetta ympäröi kaksi vallihautaa, jotka ovat aina olleet kuivat eli ne olivat niin sanotut kuivahaudat. Vallihautojen rakentaminen on vaatinut mittavia maansiirtotöitä. Vallien päälle rakennetuista puolustusvarusteista ei ole jäänyt jälkiä, joten ne olivat todennäköisesti olleet puuta. Linnanpihan tasanteella ei erotu muita rakenteita kuin kaksi halkaisijaltaan kymmenmetristä ja syvyydeltään kaksimetristä kuoppaa. Ne on tulkittu varastokellareiden jäännöksiksi. Lisäksi tasanteella ovat sijainneet linnantupa, keittorakennus sekä paja.
Historiaa

Alueen kaivauksissa on erotettu noin 700–900-luvuille ajoitettuja palaneen maan kerroksia jotka kertovat ihmistoiminnasta paikalla. Linnamäen varhaisin rakennusvaihe on mahdollisesti peräisin 800-luvulta. Näihin rautakautisiin varustuksiin liittyisi silloin myös viereinen saman ajanjakson asuinpaikka ja Pikku Linnamäen kalmisto. Kalmiston käyttöaikana kalmisto sijaitsi Porvoonjoen suistossa saaressa, joka on nykyään maatunut kiinni mantereeseen.
Linnamäen myöhemmän historian on nähty liittyneen tanskalaisten Uudellemaalle vuosina 1191 ja 1202 tekemiin ristiretkiin, mutta konkreettisia todisteita tästä ei ole. Kirjallisiin lähteisiin linnamäki ilmaantuu vasta vuosina 1555–1556 (Jakob Teitin valitusluettelo).
Nykyaikaan säilyneiden rakenteiden oletetaan ajoittuvan 1300-luvun loppupuolelle. Näiden varustusten rakennuttaja voisi siinä tapauksessa olla mahdollisesti joko Bo Joninpoika Grip tai Jeppe Djäkn. On myös mahdollista, että Linnamäki on keskiaikaisissa lähteissä mainittu nimellä Wartholm. Linnamäkeä on käytetty tällöin vain muutamia vuosia tai muutaman vuosikymmenen. Linnan eteläpuolella on ollut Maarin satamaksi kutsuttu lahti, joka on nykypäivänä maatunut. Keskiaikaisia rakenteita on epäilemättä muuteltu ja osa nykyisistä näkyvistä piirteistä ovat nuoria. Esimerkiksi vallihautoja on syvennetty 1900-luvun alussa. Myös etelärinteestä on otettu hiekkaa.
Hoito ja opastus

Iso Linnamäki on ollut vuosikymmeniä puistomaisena alueena, mutta vuosisatoja vierailu- ja käyntikohteena. Nykyiset hoitoalueen ja suojelualueen rajat seuraavat mäen juurta mäen ympärillä. Mäen alla on parkkipaikka, jossa sijaitsee opastaulu. Sieltä lähtee mäelle johtavat polut, joihin on rakennettu portaat jyrkkiin kohtiin.
Maarin sataman ja Linnamäen välistä löytyy arkeofyyttejä eli Suomen luontoon varsin myöhään tulleita uusia kasvilajeja, joita käytettiin mausteina tai lääkkeenä. Niitä ovat muun muassa rantalitukka, keltakynsimö, koiruoho, ketomaruna, ketokaunokki (Centaurea scabiosa), vuohenputki ja tummatulikukka (Verbascum nigrum).
Tutkimuksia

Tiedetään, että vuonna 1864 Cajander kävi tutkimassa paikkoja, mutta ei löytänyt mainittavia esineitä. Vuonna 1886 J. R. Aspelin ja vuonna 1971 Torsten Edgren suorittivat paikalla kaivauksia. Aspelin tutki linnanpihan lähes kokonaan, vaikka ei ehkä koko kulttuurikerrosta pohjaan asti. Alueelta löytyi tuollon kivistä koottuja tulisijoja ja kaksi suurta varastoiksi tulkittua kuoppaa. Kaivauksilta löytyi erilaisia raudasta valmistettuja käyttöesineitä. Ajoituksen kannalta hyödylliset löydökset olivat 13 jalkajousiin liittyvää panssarinuolenkärkeä ja saksalaisen kivitavarakannun palaset. Löydetyn kaltaisia nuolia käytettiin yleisesti  1200–1400-luvuilla ja kannuja 1300-luvun puolivälissä. Tehdyt rahalöydöt ovat kuitenkin nuorempia kuin Isovihan aika ja kiväärilukkojen osat ajoitetaan keskiajan jälkeiseen aikaan. Sotilaallista toimintaa olisi siis ollut myös keskiajan jälkeen. Edgren teki kaivauksensa sisemmän vallihaudan ulkoreunalla. Vuonna 1994 Sirkka-Liisa Seppälä kävi paikalla tarkastamassa kohteen osana alueellista inventointia.
Kuvia

Vanhan Porvoon laidalla sijaitseva keskiajalla ollut mäkilinna.
Porvoon linnamäki
Isolinnamäki, Porvoo
Porvoo näkymä Linnamäeltä
Majhemout Diop

Majhemout Diop (30. syyskuuta 1922 Saint-Louis – 27. tammikuuta 2007 Dakar) oli senegalilainen farmaseutti, yhteiskuntatieteilijä ja poliitikko.
Diop syntyi siirtomaavirkailijan perheeseen. Hän kävi koulunsa Saint-Louisissa ja Dakarissa ja valmistui farmaseutiksi Ranskan Länsi-Afrikan lääketieteellisestä korkeakoulusta vuonna 1947. Diop jatkoi opintojaan Ranskassa ja työskenteli siirtomaahallinnossa. Hän oli perustamassa Afrikkalaista itsenäisyypuoluetta PAI:ta vuonna 1957. Marxilais-leniniläinen PAI kiellettiin Senegalin itsenäistyessä vuonna 1960. Puolue jatkoi toimintaansa maan alla ja Diop toimi sen johtajana ulkomailta käsin.
Diop suoritti tohtorin tutkinnon Neuvostoliiton tiedeakatemian Afrikka-instituutissa vuonna 1971 ja työskenteli yhteiskuntatieteiden tutkijana Malin pääkaupungissa Bamakossa. Hän solmi vuonna 1976 Senegalin presidentin Léopold Sédar Senghorin kanssa sopimuksen, jonka turvin hän palasi kotimaahansa ja ryhtyi siellä apteekkariksi. Diop, joka oli syrjäytetty PAI:n johdosta vuonna 1967, perusti vuonna 1976 uuden samannimisen puolueen, joka kilpaili alkuperäisen puolueen ja siitä eronneiden ryhmien kanssa. Presidentti Abdou Diouf nimitti Diopin Senegalin senaatin jäseneksi vuonna 1998.
Dioptria

Dioptria (joskus diopteri, engl. dioptre tai diopter) on optisen taitto­kyvyn ja optisen järjestemän voimakkuuden yksikkö. Yksikkönä se on metrin käänteisarvo, 1/m, jolle on annettu erityisnimi.  Dioptrialla ei ole virallisesti vahvistettua mitta­yksikkö­tunnusta, mutta joskus sen tunnuksena käytetään kirjainta d.
Linssin taittokyky dioptrioina on sen metreissä mitatun polttovälin käänteisarvo ja diopterilukema (D) on polttovälin (f) käänteisarvo:
Silmälasien linssien voimakkuudet ilmoitetaan dioptrioina. Kun taittovoimakkuus on negatiivinen, kyseessä on hajottava linssi eli kovera linssi. Vastaavasti kun taittovoimakkuus on positiivinen, on kyseessä kupera linssi.
Ihmisen silmän suurin taittovoimakkuus on noin +60 dioptriaa (eli sen polttoväli on 16,7 mm). Taittovoimakkuus kuitenkin heikkenee voimakkaasti 40–60 vuoden iässä.
Dimíni

| Dimíni Διμήνι |
| --- | --- |
 Dimíni
 Koordinaatit: 39°21′30″N, 22°53′36″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Thessalia
Alueyksikkö:  Magnesia
Kunta:  Vólos
Kunnallisyksikkö:  Aisonía
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  2401030101
Väkiluku (2011):  2 261
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dimíni (kreik. Διμήνι) on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Vóloksen kuntaan, Magnesian alueyksikköön ja Thessalian alueeseen. Aiemmin kaupunki kuului Aisonían kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Vóloksen kunnan Aisonían kunnallisyksikköön. Kaupungin väkiluku on 2 261 (vuonna 2011).
Dimíni sijaitsee noin viisi kilometriä Vóloksen kaupungista länteen. Dimíni muodostaa myös laajemman kaupunkiyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Διμηνίου, Dimotikí Koinótita Diminíou), johon kuuluvat varsinaisen Dimínin kaupungin lisäksi kylät Kákkavos ja Palioúri. Koko yhdyskunnan väkiluku on 2 279.