stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan jääkiekkomaajoukkue

| Saksa |
| --- | --- |

Liitto:  Deutscher Eishockey-Bund
Valmentaja:   Harold Kreis
Eniten otteluita:  Udo Kießling (325)
Eniten pisteitä:  Erich Kühnhackl (224)
IIHF-ranking:  8. (27.5.2024)

Ensimmäinen ottelu
  Sveitsi 9–1 Saksa  (10. tammikuuta 1910; Montreux, Sveitsi) 
Suurin voitto
  Saksa 16–0 Norja  (21. maaliskuuta 1972) 
Suurin tappio
  Ruotsi 15–1 Saksa  (15. marraskuuta 1951) 
MM-kilpailut
 Kultaa:  0
 Hopeaa:  3
 Pronssia:  2
Olympialaiset
 Kultaa:  0
 Hopeaa:  1
 Pronssia:  2
| Mitalit> Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Miesten jääkiekko>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Pyeongchang 2018 |  |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1932 |  |  |
|  Pronssia | Innsbruck 1976 |  |  |
| Maailmanmestaruuskilpailut  | Maailmanmestaruuskilpailut  | Maailmanmestaruuskilpailut  |  |
|  Hopeaa | Itävalta & Ranska & Saksa 1930 |  |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1953 |  |  |
|  Hopeaa | Suomi & Latvia 2023 |  |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1932 |  |  |
|  Pronssia | Italia 1934 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Itävalta & Ranska & Saksa 1930 |  |  |
|  Kultaa | Italia 1934 |  |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1910 |  |  |
|  Hopeaa | Saksa 1911 |  |  |
|  Hopeaa | Böömi 1912 |  |  |
|  Hopeaa | Saksa 1914 |  |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1953 |  |  |
|  Pronssia | Saksa 1913 |  |  |
|  Pronssia | Itävalta 1927 |  |  |
|  Pronssia | Tšekkoslovakia 1933 |  |  |
|  Pronssia | Saksa 1936 |  |  |
|  Pronssia | Iso-Britannia 1937 |  |  |
|  Pronssia | Tšekkoslovakia 1938 |  |  |
|  Pronssia | Sveitsi 1939 |  |  |
Saksan jääkiekkomaajoukkueen pelaajia.
Konrad Abeltshauser
Saksan jääkiekkomaajoukkue edustaa Saksan jääkiekkoliiton alaisena Saksan liittotasavaltaa miesten kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Saksa on liittynyt Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäseneksi jo vuonna 1909. Maa on ollut mukana arvokisoissa aina ensimmäisistä vuoden 1910 Euroopan-mestaruuskilpailuista lähtien. Maan merkittävimmät saavutukset ovat olympiahopea vuodelta 2018 sekä maailmanmestaruushopeat vuosilta 1930, 1954 ja 2023.
Saksa oli vuoden 2023 Kansain­välisen jää­kiekko­liiton IIHF:n ylläpitämällä ranking-listalla 5. sijalla. Sijoitus oli maan historian paras, kun vielä vuonna 2015 Saksa oli 13. sijalla.
Vuonna 2021 maassa oli 5 400 miesjääkiekkoilijaa ja 218 jäähallia. Vuonna 2023 määrät olivat pudonneet 5 300 pelaajaan ja 143 jäähalliin.
Menestys

Saksa ei ole koskaan kuulunut jääkiekon varsinaisiin menestyviin maihin, mutta maajoukkue on saavuttanut arvokisamitaleita. Merkittävimpiä näistä ovat kaksi olympiapronssia vuosilta 1932, 1976 ja eritoten hopea vuodelta 2018, sekä maailmanmestaruushopeat vuosilta 1930, 1953 ja 2023. Näiden lisäksi Saksalla on myös muun muassa maailmanmestaruuspronssi vuodelta 1934 ja Euroopan-mestaruudet vuosilta 1930 ja 1934. Nämä Saksa on saavuttanut pääasiassa olympia- ja maailmanmestaruusturnauksissa, joissa mitalit Euroopan-mestaruudesta on jaettu eurooppalaisten joukkueiden loppusijoitusten perusteella. 2000-luvulla joukkue on edennyt maailmanmestaruuskilpailujen pronssiotteluun vuosina 2010 ja 2021.
Menestys > 2000-luvun alussa

Saksa putosi jääkiekon maailmanmestaruuskisojen pääsarjasta vuonna 2005, mutta nousi 1. divisioonasta takaisin pääsarjaan vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailuihin. Saksa joutui myös vuoden 2009 maailmanmestaruuskilpailuissa karsintasarjaan, mutta säilytti sarjapaikkansa, koska sen oli jo sovittu isännöivän seuraavan vuoden maailmanmestaruuskilpailuja.
Menestys > 2010-luvulla

Vuoden 2010 kotikisansa Saksan maajoukkue avasi maailmanennätysyleisön edessä Gelsenkirchenin jalkapallostadionilla. Paikalla oli 77 803 katsojaa, jotka saivat nähdä Saksan kukistavan Yhdysvallat jatkoajalla 2–1. Saksa pelasi hyvin monia suurmaita vastaan kotikisoissaan. Saksa hävisi Suomelle vain 0–1. Lisäksi se voitti Suomen ja Yhdysvallat voittaneen Tanskan numeroin 3–1 ja voitti Slovakian lukemin 2–1. Joukkue pelasi kaksi tasaista ottelua Venäjää, joka oli hallinnut kolmia edellisiä maailmanmestaruuskilpailuja ylivoimaisesti, vastaan: Saksa hävisi vain lukemin 2–3 ja 1–2. Loppujen lopuksi Saksa sijoittui kisoissa neljänneksi, häviten pronssiottelussa Ruotsille maalein 1–3. Vuoden 2011 maailmanmestaruuskilpailuissa Saksa voitti Venäjän maalein 2–0 ja Slovakian 4–3.
Vuoden 2016 maailmanmestaruuskilpailuissa Saksa voitti alkusarjassa Slovakian lukemin 1–5 ja Yhdysvallat 3–2. Seuraavana vuonna Saksa voitti jälleen Slovakian ja Yhdysvallat alkusarjassa, tällä kertaa lukemin 1–2 ja 2–3 (voittolaukauskilpailun jälkeen). Saksan kisat katkesivat tiukkaan tappioon puolivälierissä Kanadalle maalein 2–1. Vastaavasti vuoden 2018 maailmanmestaruuskilpailuissa Saksa voitti alkusarjassa Suomen jatkoajan jälkeen 3–2. Sama toistui vuoden 2019 kilpailuissa, kun Suomi koki 2–4-tappion. Samoissa kisoissa Saksa voitti myös Slovakian, maalein 3–2.
Pyeongchangin talviolympialaisissa 2018, Saksa sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi. Neljännesvälierissä joukkue voitti Sveitsin ja puolivälierissä Ruotsin 4–3 jatkoajalla. Saksa eteni ensimmäistä kertaa historiassaan olympialoppuotteluun voitettuaan Kanadan välierässä 4–3. Loppuottelussa se hävisi Venäläisille olympiaurheilijoille maalein 3–4 jatkoajalla.
Menestys > 2020-luvulla

Vuoden 2021 maailmanmestaruuskilpailuissa Saksa onnistui voittamaan Kanadan maalein 3–1. Edellisistä maiden välisistä otteluista maailmanmestaruuskilpailuissa Kanada oli voittanut kymmenen yhteen putkeen. Saksa eteni turnauksessa aina pronssiotteluun saakka, mutta hävisi sen Yhdysvalloille. Sijoitus oli vuoden 2010 kotikisojen neljännen sijan ohella Saksan paras sitten vuoden 1953 hopean.
Vuoden 2023 maailmanmestaruuskisoissa Saksa eteni ensimmäistä kertaa loppuotteluun, kun huomioon otetaan vuodesta 1992 nykymuotoisena pelatut maailmanmestaruuskilpailut. Sitä ennen Saksa oli pelannut loppuottelussa kerran, vuoden 1930 maailmanmestaruuskilpailuissa. Saksa hävisi alkusarjassa ensimmäiset kolme otteluaan. Joukkue kuitenkin eteni lopulta puolivälieriin, joissa se tiputti Sveitsin. Ennen loppuottelua Saksa voitti välierässä Yhdysvallat jatkoajalla. Saksa tasoitti ensin ottelun varsinaisen peliajan viime hetkillä ilman maalivahtia ja kuudella kenttäpelaajalla. Loppuottelussa Saksa hävisi Kanadalle maalein 5–2 saavuttaen näin hopeaa.
Sijoitukset > Maailmanmestaruuskilpailuissa

1930 – hopeaa
1933 – 5.
1934 – pronssia
1935 – 9.
1937 – 4.
1938 – 4.
1939 – 5.
1953 – hopeaa
1954 – 5.
1955 – 6.
1959 – 7.
1961 – 8.
1962 – 6.
1963 – 7.
1965 – B-sarja; 3.
1966 – B-sarja; 1. (nousi pääsarjaan)
1967 – 8.
1969 – B-sarja; 4.
1970 – B-sarja; 2. (nousi pääsarjaan)
1971 – 5.
1972 – 5.
1973 – 6.
1974 – B-sarja; 3.
1975 – B-sarja; 2. (nousi pääsarjaan)
1976 – 6.
1977 – 7.
1978 – 5.
1979 – 6.
1981 – 7.
1982 – 6.
1983 – 5.
1985 – 7.
1986 – 7.
1987 – 6.
1989 – 7.
1990 – 7.
1991 – 8.
1992 – 6.
1993 – 5.
1994 – 9.
1995 – 9.
1996 – 8.
1997 – 11.
1998 – 11.
1999 – B-sarja; 4.
2000 – B-sarja; 1. (nousi pääsarjaan)
2001 – 8.
2002 – 8.
2003 – 7.
2004 – 9.
2005 – 15. (putosi 1. divisioonaan)
2006 – 1. divisioona, lohko-A; 1 (nousi pääsarjaan)
2007 – 9.
2008 – 10.
2009 – 15.
2010 – 4.
2011 – 7.
2012 – 12.
2013 – 9.
2014 – 14.
2015 – 10.
2016 – 7.
2017 – 8.
2018 – 11.
2019 – 6.
2020 – Ei järjestetty
2021 – 4.
2022 – 7.
2023 – hopeaa
2024 – 6.
Sijoitukset > Olympialaisissa

1928 – 10.
1932 – pronssia
1936 – 5.
1952 – 8.
1960 – 6.
1964 – 7.
1968 – 7.
1972 – 7.
1976 – pronssia
1980 – 10.
1984 – 5.
1988 – 5.
1992 – 6.
1994 – 7.
1998 – 9. (joukkue)
2002 – 8. (joukkue)
2006 – 10.
2010 – 11.
2014 – 15. (karsiutui)
2018 – hopeaa
2022 – 10.
*Vuodet jolloin Saksa on ollut kisaisäntänä on lihavoitu.
*Mukaan ei ole laskettu Itä-Saksan tilastoja.
Sijoitukset > Kanada-cup/Maailmancup

1984 – 6. sija
1996 – 6. sija
2004 – 8. sija
Sijoitukset > IIHF:n maailmanranking

2003 – 8.
2004 – 8.
2005 – 10.
2006 – 12.
2007 – 11.
2008 – 10.
2009 – 12.
2010, helmikuu – 12.
2010, toukokuu – 9.
2011 – 8.
2012 – 10.
2013 – 10.
2014, helmikuu – 11.
2014, toukokuu – 13.
2015 – 13.
2016 – 10.
2017 – 8.
2018, helmikuu – 7.
2018, toukokuu – 8.
2019 – 7.
2020 – 7.
2021 – 5.
2022, helmikuu – 7.
2022, toukokuu – 9.
2023 – 5.
2024 – 8.
IIHF Hall of Fameen valitut pelaajat

Rudi Ball (valittu vuonna 2004)
Dieter Hegen (valittu vuonna 2010)
Gustav Jaenecke (valittu vuonna 1998)
Udo Kießling (valittu vuonna 2000)
Uwe Krupp (valittu vuonna 2017)
Erich Kühnhackl (valittu vuonna 1997)
Hans Rampf (valittu vuonna 2001)
Alois Schloder (valittu vuonna 2005)
Kokoonpanoja

Olympiakisat vuonna 1980
Kanada-cup vuonna 1984
Olympiakisat vuonna 1988
Olympiakisat vuonna 1992
Olympiakisat vuonna 1994
Olympiakisat vuonna 1998
Olympiakisat vuonna 2002
Maailmancup vuonna 2004
Olympiakisat vuonna 2006
Maailmanmestaruuskisat vuonna 2008
Maailmanmestaruuskisat vuonna 2009
Maailmanmestaruuskisat vuonna 2010
Maailmanmestaruuskisat vuonna 2012
Maailmanmestaruuskisat vuonna 2013
Maailmanmestaruuskisat vuonna 2014
Maailmanmestaruuskisat vuonna 2017
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saksan jääkiekkoliitto
Saksan jääkiekkoliiga (DEL)
Saksa IIHF:n sivuilla (englanniksi)
Saksa nationalteamsoficehockeyssä (englanniksi)
Saksan jääkiekko
| --- | --- |
DEL: Adler Mannheim · Augsburger Panther · DEG Metro Stars · EHC München · Eisbären Berlin · ERC Ingolstadt · Grizzly Adams Wolfsburg · Hamburg Freezers · Iserlohn Roosters · Krefeld Pinguine · Kölner Haie · Nürnberg Ice Tigers · SERC Wild Wings · Straubing Tigers
DEL2: Bietigheim Steelers · Dresdner Eislöwen · Eispiraten Crimmitschau · ESV Kaufbeuren · EV Landshut · Fischtown Pinguins · Heilbronner Falken · Lausitzer Füchse · Ravensburg Tower Stars · EC Bad Nauheim · SC Riessersee · Starbulls Rosenheim
Oberliga Nord: Hannover Scorpions · EHC Timmendorfer Strand 06 · Hannover Indians · Rostock Piranhas · Hamburger SV · EC Harzer Falken · Adendorfer EC · Hamburg Crocodiles · GEC Ritter Nordhorn
Oberliga Ost: Icefighters Leipzig · Black Dragons Erfurt · Saale Bulls Halle · EHV Schönheide 09 · Tornado Niesky · FASS Berlin · Wild Boys Chemnitz · EHC Jondorfer Falken
Oberliga Süd: Selber Wölfe · EHC Freiburg · Tölzer Löwen · EHC Bayreuth · EHC Klostersee · EC Peiting · EV Füssen · Erding Gladiators · EV Regensburg · Deggendorf Fire · Blue Devils Weiden · Mighty Dogs Schweinfurt
Oberliga West: EC Kassel Huskies · ESC Moskitos Essen · Füchse Duisburg · Grefrather EG · Hammer Eisbären · Herner EV 2007 · Königsborner JEC · Löwen Frankfurt · Neusser EV · Ratinger Ice Aliens
Maajoukkue: Saksan jääkiekkomaajoukkue · Saksan naisten jääkiekkomaajoukkue · Saksan jääkiekkoliitto
Shane Salerno

Shane Salerno (s. 27. marraskuuta 1972) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, tuottaja ja The Story Factory -yhtiön luova johtaja. Yhtiö on saanut 32 kirjaa New York Timesin bestseller-listalle, joista seitsemän on noussut sijalle 1. Salernon käsikirjoituksiin kuuluvat muun muassa elokuvat Avatar: The Way of Water, Armageddon, Savages, Shaft sekä TV-sarja Hawaii Five-0. Hän on käsikirjoittanut, ollut mukana käsikirjoittamassa tai uudelleenkirjoittanut kuusi elokuvaa, jotka ovat avausviikonloppunaan nousseet Yhdysvaltain lippuluokkaykkösiksi, sekä kaksi eri vuoden eniten tuottanutta elokuvaa (1998 ja 2022) ja maailman kaikkien aikojen kolmanneksi eniten tuottaneen elokuvan.
Varhainen elämä ja koulutus

Salerno syntyi Memphisissä, Tennesseeissä vuonna 1972 ja kasvoi pääasiassa äitinsä kanssa perheen muuttaessa Memphisin, Washington D.C:n, San Diegon ja Los Angelesin välillä. Hän vietti paljon aikaa elokuvateattereissa ja kertoo, että elokuvat olivat eräänlainen "lapsenvahti" hänelle. Hän pitää The Empire Strikes Back -elokuvaa sekä Michael Mannin esikoisohjausta Thief uransa kannalta keskeisinä vaikuttimina.
Teini-ikäisenä Salerno tuotti ja kuvasi dokumentin Sundown: The Future of Children and Drugs, jota hän kuvaili "esikaupunkiversioksi Boyz n the Hood -elokuvasta". Dokumentti sai ensi-iltansa CNN:n Larry King Live -ohjelmassa syyskuussa 1991 ja voitti useita palkintoja vuoden parhaana dokumenttina. Salernoa kunnioitettiin myös erillisissä seremonioissa Yhdysvaltain kongressin molemmissa kamareissa.
Ura > Televisio ja elokuva

Salerno toimi harjoittelijana NYPD Blue -sarjan ensimmäisellä kaudella työskennellen muun muassa Gregory Hoblitin, Steven Bochcon ja David Milchin alaisuudessa. Hän kutsuu tätä aikaa "elokuvakoulukseen". 22-vuotiaana hän allekirjoitti kolmen vuoden sopimuksen Universal Televisionin kanssa ja työskenteli useissa sarjoissa, kuten New York Undercover. Hänen televisiokäsikirjoituksensa toivat hänelle mahdollisuuksia siirtyä elokuvien pariin, ja pian hän päätti keskittyä kokonaan elokuvakäsikirjoittamiseen.
Vuonna 1997 ohjaaja Michael Bay palkkasi hänet uudelleenkirjoittamaan Armageddon-elokuvan käsikirjoitusta, mistä tuli Salernon ensimmäinen virallinen käsikirjoituskrediitti. Elokuva nousi lippuluokkaykköseksi ja oli vuoden tuottoisin elokuva. Michael Bay kutsui Salernon työtä "loistavaksi".
Vuonna 2000 Salerno käsikirjoitti Shaft-elokuvan yhdessä ohjaaja John Singletonin ja Richard Pricen kanssa. Elokuva nousi Yhdysvaltain katsotuimmaksi elokuvaksi avausviikonloppunaan. Hän ystävystyi Singletonin kanssa ja kirjoitti myöhemmin tälle muistokirjoituksen, kun ohjaaja menehtyi vuonna 2019.
Salerno myi myös Zodiac-kirjan oikeudet Disney Touchstone Picturesille miljoonakaupassa, mutta Disney ei lopulta halunnut tuottaa väkivaltaista sarjamurhaajaelokuvaa, ja projekti raukesi. Myöhemmin David Fincher ohjasi Zodiac-elokuvan toisen studion kautta.
Hän oli myös mukana kirjoittamassa Alien vs. Predator -elokuvan käsikirjoitusta ja sen jatko-osaa Aliens vs. Predator: Requiem.
Vuonna 2013 Salerno palkattiin käsikirjoittajaksi James Cameronin Avatar-jatko-osiin. Hän työskenteli yhdessä Rick Jaffan, Amanda Silverin ja Josh Friedmanin kanssa luoden tarinan elokuville Avatar: The Way of Water, Avatar: Fire and Ash, Avatar: The Tulkun Rider ja Avatar: The Quest for Eywa. Avatar: The Way of Water julkaistiin joulukuussa 2022 ja nousi vuoden tuottoisimmaksi elokuvaksi sekä kaikkien aikojen kolmanneksi tuottoisimmaksi elokuvaksi.
Ura > Dokumentit ja kirjallisuus

Salerno vietti kymmenen vuotta tutkien, käsikirjoittaen, tuottaen ja ohjaten dokumenttia Salinger, joka käsittelee kirjailija J. D. Salingerin elämää. Dokumentti sisälsi haastatteluja muun muassa Philip Seymour Hoffmanilta, Edward Nortonilta ja John Cusackilta. Salerno kirjoitti myös dokumentin oheiskirjan Salinger yhdessä David Shieldsin kanssa, ja teos nousi New York Timesin bestseller-listalle.
Ura > Poliittinen aktivismi

Vuoden 2020 Yhdysvaltain presidentinvaalien aikana Salerno ja Don Winslow perustivat Don Winslow Films -tuotantoyhtiön, joka keskittyi demokraattien vaalityöhön. He tuottivat sosiaalisen median videoita, joista osa keräsi miljoonia katselukertoja ja levisi laajalle poliittisessa keskustelussa.
Nykyiset projektit

Salerno työskentelee edelleen Avatar-jatko-osien parissa, ja hänen odotetaan saavan käsikirjoituskrediitin myös sarjan neljänteen elokuvaan, joka on määrä julkaista joulukuussa 2025.
Nykyiset projektit > Aktivismi

Vuoden 2020 presidentinvaalien aikaan Salerno teki yhteistyötä Don Winslow’n kanssa tukeakseen demokraattisia ehdokkaita ja asioita. He perustivat yhdessä Don Winslow Filmsin ja alkoivat luoda omia poliittisia videoitaan sosiaaliseen mediaan. Lokakuun 13. päivänä 2020 Winslow Films julkaisi videon, joka arvosteli Trumpia ennen hänen kampanjatilaisuuttaan Pennsylvaniassa. Videossa soi Bruce Springsteenin kappale "Streets of Philadelphia", ja sitä on katsottu yli 10 miljoonaa kertaa. Los Angeles Timesin 4. tammikuuta 2021 julkaistun artikkelin mukaan Don Winslow Filmsin videot olivat tuolloin keränneet yli 135 miljoonaa katselukertaa. Huhtikuuhun 2022 mennessä määrä oli kasvanut yli 250 miljoonaan katselukertaan.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Suomen kirjailijat 1809–1916

| Suomen kirjailijat 1809-1916 |
| --- | --- |

Genre:  elämäkerrasto
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ja Svenska litteratursällskapet i Finland
Julkaistu:  1993
Sivumäärä:  954
ISBN:  951-717-714-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen kirjailijat 1809–1916 on matrikkeliteos, joka esittelee suomalaisia kirjailijoita Suomen autonomian ajalta. Teos julkaistiin vuonna 1993 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja Svenska litteratursällskapet i Finlandin yhteistyönä. Teos käsittää 1471 kirjailijaa 954 sivulla.
Sisältö ja valintaperusteet > Valintaperiaatteet

Matrikkeli sisältää suomalaisia kirjailijoita, jotka kirjoittivat sekä suomeksi että ruotsiksi ja jotka aloittivat kirjallisen toimintansa autonomian aikana (1809-1916). Myös kirjailijat, jotka aloittivat kirjoittamisen 1800-1808, ovat mukana, jos heidän tuotantonsa kuuluu pääosin vuoden 1809 jälkeiseen aikaan. Kaunokirjallisten kirjailijoiden lisäksi teos sisältää kääntäjiä, matkakertomusten, muistelmien, sotakuvausten ja uskonnollisten teosten kirjoittajia sekä kulttuurihistorioitsijoita ja kirjallisuudentutkijoita.
Julkaisujen sivumäärä ei ole ollut ratkaiseva valintakriteeri. Mukaan otetuissa on:
Aikakauden keskeiset runoilijat, vaikka he eivät olisi julkaisseet erillisiä teoksia
Lehtien kirjoittajat ja kansankirjailijat
Henkilöt, jotka ovat kirjoittaneet kalentereihin ja muihin julkaisuihin
Muokkaajat ja kääntäjät
1860-luvun jälkeiselle ajalle, kun suomen kieli ja kirjallisuus olivat saavuttaneet vakiintuneen aseman, sovellettiin asteittain tiukempia valintaperiaatteita. Myös ulkomaille muuttaneet kirjailijat on sisällytetty, jos vähintään yksi heidän teoksistaan on julkaistu Suomessa.
Sisältö ja valintaperusteet > Matrikkelissa esitetyt tiedot

Yksittäisistä kirjailijoista esitellään:
Elämäkertatiedot taustasta, koulutuksesta ja urasta
Bibliografia kirjailijan keskeisestä tuotannosta kronologisessa järjestyksessä
Tietoja pienistä julkaisuista ja lehtiartikkeleista
Käännökset ja toimitetut teokset
Kirjoitukset antologioissa
Teosten arvostelut
Lähdekirjallisuus ja kirjailijaa käsittelevät artikkelit
Suomen kirjailijoita käsittelevä kirjasarja

Teos on osa sarjaa, jonka aiemmin julkaistut osat ovat Suomen kirjailijat 1917-1944 ja Suomen kirjailijat 1945-1980. Kaikkien kolmen matrikkelin tiedot on talletettu Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tietokantaan jota päivitetään jatkuvasti.
Toimitus

Teoksen toimitus on Maija Hirvonen, Lars Huldén, Simo Konsala, Kai Laitinen, Rauni Puranen ja Johan Wrede. Useat instituutiot osallistuivat teoksen toteuttamiseen, muun muassa Helsingin yliopiston kirjasto, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjasto ja kirjallisuusarkisto, Föreningen Brage sekä Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliitto.
Kultainen lepakko

| Kultainen lepakko |
| --- | --- |
 Kamishibai-esitys Japanissa vuonna 2011.
Luoja(t):  Suzuki Ichiro Takeo Nagamatsu
Ensi- esiintyminen:  japanilainen paperiteatteri (1931)
Henkilötiedot
Status:  Aktiivinen
Voimat:  haavoittumattomuus, lentäminen
Suhteet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultainen lepakko (jap. 黄金 バット, Ōgon Batto) on japanilainen supersankarihahmo, jonka loivat 16-vuotias Takeo Nagamatsu ja 25-vuotias Suzuki Ichiro vuonna 1931 ja joka sai nimensä Golden Bat -tupakkamerkin mukaan.
Hahmo esiintyi aluksi paperinukketeatterissa (kamishibai), joka kiersi paikkakunnalta toiselle.
Hahmo esiintyy muun muassa vuonna 1967 esitetyssä televisiosarjassa.
Aiheesta muualla

Kultainen lepakko pdsh.fandom.com-sivustolla (englanniksi)
Hiukkasfysiikka

Hiukkasfysiikka on fysiikan osa-alue, joka tutkii aineen ja säteilyn hienorakennetta ja niiden välisiä vuorovaikutuksia. Sitä kutsutaan myös suurenergiafysiikaksi, koska monet alkeishiukkaset eivät esiinny normaaleissa olosuhteissa. Niitä voidaan kuitenkin keinotekoisesti luoda ja tutkia hiukkaskiihdyttimillä.
Kokeellinen hiukkasfysiikka

Hiukkasfysiikan tärkeimmät tutkimuskeskukset ovat:
CERN, sijaitsee Ranskan ja Sveitsin rajalla lähellä Geneveä.  Sen tärkeimmät laitteet ovat LEP – suuri elektronien ja positronien törmäytin (pysäytettiin vuonna 2001, nyt purettu); SPS – Super Proton Synchrotron; LHC – Large Hadron Collider.
DESY, jonka kokeellinen toiminta on keskittynyt Hampuriin Saksaan. Hampurin toimipisteen tärkein ja isoin hiukkastörmäytin HERA lopetti toimintansa kesäkuussa 2007 ja purettiin.
SLAC, sijaitsee lähellä Palo Altoa, Yhdysvalloissa. Sen tärkein laite on PEP-II, joka törmäyttää elektroneja ja positroneja.
Fermilab, sijaitsee lähellä Chicagoa, Yhdysvalloissa. Sen tärkein laite on Tevatron, joka törmäyttää protoneja ja antiprotoneja. Tevatron sammutettiin syyskuussa 2011.
Brookhaven National Laboratory, sijaitsee Long Islandilla, Yhdysvalloissa. Sen tärkein laite on Relativistic Heavy Ion Collider, joka törmäyttää raskaita ioneja kuten kultaioneja ja protoneja. Heavy Ion Collider on ensimmäinen raskasionitörmäytin.
Budker Institute of Nuclear Physics (Novosibirsk, Venäjä)
KEK The High Energy Accelerator Research Organization of Japan, sijaitsee Tsukubassa, Japanissa. Se on monen mielenkiintoisen koejärjestelyn kotipaikka kuten K2K, neutriinojen oskillaation koejärjestely ja  Belle, koejärjestely, joka mittaa B-mesonin CP-symmetrian rikkoontumisen.
Teoreettinen hiukkasfysiikka

Hiukkasfysiikan teoreettinen käsittely rakentuu kvanttimekaniikan ja suppean suhteellisuusteorian pohjalle. Perustyökaluna on kvanttikenttäteoria, josta eri vuorovaikutuksille on rakennettu omat versionsa. Kvanttikenttäteoriassa ainetta kuvataan fermionikentillä ja niiden välisiä vuorovaikutuksia välittävät bosonit.
Tyypillisin laskentamenetelmä on niin sanottu häiriöteoria, missä kunkin prosessin amplitudi lasketaan Feynmanin graafien avulla tuotetusta sarjakehitelmästä. Mitä useampia solmuja graafissa on, sitä pienempi on kyseisen graafin merkitys. Häiriöteorian laskut tuottavat hyvän arvion hiukkasreaktion todennäköisyydelle, jos vuorovaikutuksen kytkentävakio on pieni. Näin on sähkömagneettisissa ja heikoissa vuorovaikutuksissa. Vahvan vuorovaikutuksen osalta häiriöteoriaa voi käyttää suurilla energioilla, jotka vastaavat pientä etäisyyttä, mutta pienillä energioilla sarja hajaantuu  eikä sitä voi käyttää.
Kirjallisuutta

Yliopiston oppikirjoja:
Hakola, Antti: Ydin- ja alkeishiukkasfysiikka.  (2., korjattu painos / Helsinki University of Technology publications in engineering physics, B)  Espoo:  Teknillinen korkeakoulu (TKK), 2010.  1456-3339; 204  ISBN 978-952-60-3556-7
Vuorimäki, Antti: Hiukkas- ja ydinfysiikan harjoitustehtäviä.  (Report series / Department of Physics, University of Turku, L)  Turku:  Turun yliopisto, 1997.  ISSN 0788-9305; 24  ISBN 951-29-0923-5
Maalampi, Jukka; Perko, Tapani: Lyhyt modernin fysiikan johdatus.  Helsinki:  Limes, 2006.  ISBN 951-745-213-6
Griffths, David: Introduction To Elementary Particles.  Wiley, 1987.  ISBN 0-471-60386-4  (englanniksi)
Yleistajuista kirjallisuutta:
Carroll, Sean: Maailmanlopun hiukkanen: Miten Higgsin hiukkasen etsintä vie kohti uutta käsitystä maailmankaikkeudesta.  ((The Particle at the End of the Universe: How the Hunt for the Higgs Boson Leads Us to the Edge of a New World, 2012.) Suomentanut Tuukka Perhoniemi)  Helsinki:  Ursa, 2015.  ISBN 978-952-5985-27-6
Karttunen, Hannu: Fysiikka.  (Tiedettä kaikille)  Helsingissä:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2006.  ISBN 952-5329-32-1
Schumm, Bruce A.: Syvällä asioiden sydämessä: Hiukkasfysiikan kauneus.  ((Deep down things: The breathtaking beauty of particle physics, 2004.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2006.  ISBN 952-5202-91-7