Seurakuntaliitto
Historia > Uusi kirkko muotoutuu

1923 pienet ryhmät ja yksittäiset ihmiset alkoivat erota kirkosta ja perustaa vapaita evankelisluterilaisia seurakuntia. Aluksi ne olivat itsenäisiä organisaatioita, joita johtivat muutamat eronneiden joukkoon kuuluvat papit. Uuteen ryhmittymään liittyminen oli alueellisesti hyvin vaihtelevaa. Aktiivisin vaihe oli vuoden 1924 alussa. Tällöin perustettiin pääosa vapaista luterilaisista seurakunnista. Vuoden 1924 elokuun loppuun mennessä seurakuntia oli 10, joissa oli yhteensä 434 jäsentä, lapset mukaan lukien (jäsenmäärä suluissa): Luopioinen (40), Lahti (47), Hämeenlinna (50), Tampere (36), Veteli (73), Marttila (14), Karstula (109), Ilmajoki (30), Kuolemajärvi (27) ja Teuva (8). Tämän jälkeen syntyi uusia seurakuntia vain vähän, 1925 Koskenpäähän, 1926 Jämsään ja 1927 Viipuriin. Lisäksi aiemmista seurakunnista erottui Lahdesta Kuusankoski 1926, Hämeenlinnasta Turku ja Helsinki sekä Karstulasta Kyyjärvi. Erimielisyydet pysäyttivät kasvun talvella 1924–1925. Syynä oli oppiristiriita, mikä johtui Pätiälän tunnustuskirjojen opetuksesta eroavasta sovitusoppiin liittyvästä yksityiskohdasta. Pääosa liikkeen papeista oli sitä mieltä, että uskon yhteys vaatii yksimielisyyttä kaikissa opinkohdissa. Niinpä liike hajosi, vaikka Pätiälä olisi ollut valmis yhteistoimintaan. Papeista häneen liittyi vain yksi, B. A. Uusitalo, mutta pääosa maallikkosaarnaajista liittyi häneen sekä seurakunnista kuusi. Nämä olivat Luopioinen, Ilmajoki, Veteli, Tampere, Karstula ja Viipuri, joitten jäsenistö asui 22:lla paikkakunnalla. Toinen osapuoli muodosti Suomen Vapaan Evankelis-Luterilaisen Kirkon (myöhemmin Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko (STLK)), johon liittyi yhdeksän seurakuntaa. Huolimatta alkuajan ristiriidoista ja seurakuntien pienuudesta lähetti Luopioisten vapaa evankelisluterilainen seurakunta vuonna 1924 B.A. Uusitalon vaimoineen Japaniin lähetystyöhön. He toimivat siellä lähetteinä vuoteen 1928 asti lähetysasemanaan Tokio, jossa kastettiin tuona aikana heidän toimintansa tuloksena 24 henkilöä.
Oppiriitojen aiheuttama hajaannus oli vapaalle luterilaiselle kirkolle pahempi kuin seurakuntaliitolle, sillä Evankeliumiyhdistyksen toiminnassa aiemmin olleet ja nyt vapaisiin luterilaisiin seurakuntiin liittyneet tunsivat monissa tapauksissa Pätiälän johtaman joukon toiminnan itselleen omemmaksi kuin vapaan luterilaisen kirkon tiukan tunnustuksellisen seurakuntatoiminnan. Pätiälä nimittäin esimerkiksi jatkoi selkeämmin evankelisen liikkeen toimintalinjalla järjestäen evankeliumijuhlia, hyväksyen maallikkosaarnan sekä sallien yhteistoiminnan Evankeliumiyhdistyksen paikallistason kanssa. Tällainen yhteistoiminta oli vapaassa luterilaisessa kirkossa ehdottomasti kielletty. Seurakuntaliiton etuna oli myös se, että Pätiälä oli jo ennestään tunnettu julistaja evankelisen liikkeen piirissä, mikä myös lisäsi ihmisten halukkuutta liittyä nimenomaan hänen ryhmäänsä, vapaan luterilaisen kirkon papit kun olivat liikkeen piirissä melko tuntemattomia.
Seurakuntaliitto järjestyi vuonna 1928 viralliseksi yhdyskunnaksi. Yhdyskuntajärjestyksessä korostettiin Raamatun yksinomaista arvovaltaa, ja Tunnustuskirjoihin tunnustauduttiin ”koska ja mikäli ne perustautuvat Pyhä Raamatun sanaan”. Varauksellinen kanta Tunnustuskirjoihin johtui Pätiälän sovitusopillisesta näkemyksestä. Ennen perustamista oli liittoon siirtynyt yksi seurakunta Vapaasta Evankelis-Luterilaisesta Kirkosta, nimittäin Kuolemajärven seurakunta.