stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pelko
Yleisiä pelkoja > Lasten pelot

Lapset pelkäävät etenkin asioita, joita he eivät ymmärrä, tai asioita, joista aikuiset varoittelevat tai joilla lapsia pelotellaan. Lapsesta voi tulla pelokas, jos hänen vanhempansa antavat varoittelullaan hänelle kuvan, että maailma on vaarallinen paikka.
Lapset kertovat pelkäävänsä esimerkiksi painajaisunia, televisio-ohjelmia, mielikuvitusolentoja, todellisia ja kuvitteellisia eläimiä, pimeää, nukkumaan menoa, läheisistä ihmisistä eroon joutumista, hylätyksi tulemista, ympäristöön liittyviä asioita, uusia tilanteita ja uusia asioita. Lastenkirjallisuudessa käsitelläänkin usein pelkoja ja niiden voittamista. Siitä on erilaisia käsityksiä, vähenevätkö vai lisääntyvätkö pelot lapsen kasvaessa.
Erään suomalaisen tutkimuksen mukaan lähes 80 % lapsista pelkää jotain televisio-ohjelmaa. 2000-luvulla varsinkin lapsille suunnatut televisio-ohjelmat ja niiden mielikuvitushahmot aiheuttavat pelkoja. Vuonna 1993 ahdistusta ja pelkoa aiheuttivat aikuisten väkivaltaohjelmat. Tutkijan mukaan lapset eivät enää katsele aikuisten ohjelmia yhtä paljon kuin ennen. Pahimmillaan pelot voivat aiheuttaa levottomuutta, ahdistusta, unihäiriöitä ja erilaisia psykosomaattisia 
oireita.
Yleisiä pelkoja > Sukupuolierot

Pienten tyttöjen ja poikien pelkojen määrässä ei ole havaittu suuria eroja. Tytöillä havaittiin eräässä suomalaistutkimuksessa hiukan poikia enemmän läheisiin ihmisiin liittyviä pelkoja.
Yli 11-vuotiailla tytöillä on havaittu olevan enemmän pelkoja kuin pojilla. Nuoret tytöt kärsivät esimerkiksi sosiaalisten tilanteiden pelosta enemmän kuin pojat. Tyttöjen pelot voivat esimerkiksi vaikuttaa heidän käyttäytymiseensä öisin kaupungilla, missä ahdistelun uhka saa heidät pysyttelemään liikkeessä.
Aikuisilla naisilla pelot ja yksittäiset fobiat ovat yleisempiä kuin miehillä. Syytä ei tiedetä, mutta sen on arveltu olevan osittain biologinen ja osittain opittu. Naisilla on yksittäisiä fobioita 8–10 kertaa yleisemmin kuin miehillä. Elämänikäinen paniikkihäiriö on naisilla kaksi ja puoli kertaa yleisempi kuin miehillä, ja sen kanssa samanaikainen torikammo yleensä vaikea ja krooninen. Kolme neljäsosaa naisista pelkää julkisia paikkoja, miehistä vain yksi neljäsosa. Sosiaalisten tilanteiden pelossa ei ole suurta sukupuolieroa. Katuväkivaltaa ja työpaikkaväkivaltaa naiset pelkäävät useammin kuin miehet.
Fyysiset oireet

Pelko aiheuttaa ihmisissä erilaisia fyysisiä oireita. Moni on raportoinut pelon aiheuttavan vatsan alueella tärinää, puristusta, kuumaa palloa muistuttavaa tunnetta tai painetta. Monella pelko ilmenee sydämen tykytyksenä tai käsien hikoiluna. Joskus pelko tuntuu koko kehossa tärinänä, heikotuksena, huonona olona tai lihasten jäykkyytenä. Pelko voi jähmettää ihmisen paikoilleen. Joillakin pelko voi aiheuttaa oksennuksen, migreenin tai kylmän hien.
Muita fyysisen pelon oireita ovat iiristen laajeneminen ja ihokarvojen pystyyn nouseminen. Yhdessä lihasten jännittymisen ja sydämen hakkaamisen kanssa nämä oireet kertovat kehon valmistautumisesta fyysiseen toimintaan.
Pelon aiheuttajia

Psykologi Seligman ehdollisti kokeessaan hiiren pelkäämään summeria. Aina kun summeri soi, hiiri sai sähköiskun. Lopulta hiiri hyppäsi penkille, aina summerin soidessa, vaikkei mitään sähköiskua tullutkaan. Kun hiirtä estettiin hyppäämästä, pelko katosi. Joitakin pelkoja voi vastaavalla tavalla sammuttaa myös ihmisillä. Kuitenkaan aina pelot eivät häviä vastaavalla tavalla. Esimerkiksi korkeanpaikankammo voi jopa pahentua, jos siitä kärsivän vie heti kerrostalon katolle. Seligmanin mukaan tietyt pelot ovat tulleet ihmisille evoluution mukana geeneihin. Tosin ainakaan tutkija Minekan havaintojen mukaan itse pelkoreaktio ei riipu geeneistä. Hän havaitsi että laboratoriossa apinanpoikaset eivät oppineet pelkäämään käärmettä, mutta kun nämä pääsivät emonsa helmoihin, ne alkoivat pelätä käärmeitä.
Ruotsalainen psykofysiologi Öhman kehitteli ajatusta eteenpäin ja totesi että ihmisille on geneettinen alttius tietyille peloille. Tämän mukaan toiset ihmiset ovat herkempiä peloille kuin toiset. Lisäksi nykyihmiset pelkäävät herkemmin asioita, joita ihmisten esivanhemmat pelkäsivät. Eräässä kokeessa hän tutki pelkoehdollistumista kohteilla, jotka olivat ihmisten esivanhempien pelon kohteita (käärme, hämähäkki) ja kohteilla, jotka eivät olleet (kukka). Pelkoreaktio voitiin luoda, mutta esivanhempien pelkokohteet olivat sitkeämpiä ja pysyvämpiä kuin modernit pelonkohteet, kuten tuliase. Tämä voidaan selittää siten että evoluutiolla ei ole ollut aikaa viedä herkistymistä geeneihin.
Pelko aivoissa

Pelko syntyy aivojen mantelitumakkeessa. Ensin ihmisen näkö- ja kuulohavainnot siirtyvät hermoärsykkeinä aivolisäkkeeseen. Se ohjaa hermoärsykkeet näkö- ja kuulokeskuksiin, joissa ne käsitellään ja lähetetään edelleen mantelitumakkeeseen. Jos aistimus merkitsee mantelitumakkeen mielestä mahdollisesti vaaraa, mantelitumake aktivoi otsalohkon, joka arvioi tilanteen. Jos vaaraa ei ole, otsalohko rauhoittaa mantelitumakkeen, mutta jos tilanne on vaarallinen, mantelitumake hälyttää hypotalamuksen, aivorungon ja otsalohkon. Elimistö virittyy pelkotilaan, jossa se valmistautuu joko taisteluun tai pakoon.
Äärimmäisen pelottavan asian edessä mantelitumake voi ohittaa otsalohkon ja virittää elimistön pelkoreaktiot äärimmilleen. Sympaattisen hermoston kautta lähtee viesti lisämunuaisiin, jonka erittämien hormonien vaikutuksesta keho virittäytyy toimintaan. Adrenaliinia erittyy niin paljon, että äärimmäisessä tapauksessa ihminen voi jopa kuolla sydämen pettämiseen.
Mantelitumake ja talamus voivat käsitellä pelkoja tiedostamatta. Näin voimme siis pelätä asiaa, jota emme muista tai edes tietoisesti havainneet. Tästä esimerkkinä ranskalaisen lääkärin Clapareden havainto eräästä potilaasta. Tämä ei aivovaurion vuoksi kyennyt muodostamaan enää uusia muistoja, joten Clapareden täytyi joka kerta potilaan tavatessaan esittäytyä. Eräällä kerralla lääkäri pani käteensä nastan ennen kättelyä. Seuraavalla kerralla potilas ei muistanut Claparedeä, mutta ei toisaalta suostunut kättelemäänkään.
Hermosolut jotka vievät mantelitumakkeesta talamukseen, ovat epätarkkoja ja reagoivat vain suuriin ärsykeryhmiin. Mantelitumake ei erota esimerkiksi käärmettä kepistä tai krokotiilia veden pinnalla kelluvasta puunrungosta. Hermosolut aivokuoren ja talamuksen välillä taas ovat tarkempia ja ne valikoivat ärsykkeitä. Näin ollen siis mantelitumake ja talamus ovat työssään, kun säikähtää keppiä käärmeenä. Pian kuitenkin aivokuori korjaa erehdyksen.
Pysyvä pelko voi syntyä vain yhdestä kerrasta. Ihmisen neurologinen järjestelmä tallentaa tapahtumaan liittyvän pelon tunteen pysyvästi aivoihin tapahtumaa seuraavan unen aikana.
Hoito

Pelosta on usein vaikea päästä eroon. Kirjallisuudessa ehdotettuja menetelmiä pelon karkottamiseksi ovat esimerkiksi pakottavan tarpeen löytäminen pelosta pääsemiseksi, konkreettinen harjoittelu, pelon kohteeseen liittyvien kauhukuvitelmien korvaaminen neutraaleilla tai positiivisilla, pelätyn vahingon realistinen tarkastelu, itsetuntemuksen lisääminen, toisten ihmisten tuki, rukoukseen turvautuminen, altistushoito, hypnoosi ja jooga. Yksittäisiä pelkoja vastaan on lisäksi kehitetty omia menetelmiään. Esimerkiksi joillain lentoyhtiöillä on lentopelkoprojekteja, joissa lentopelosta kärsivät ihmiset oppivat rentotumaan ja kohtaamaan pelkonsa mielikuvaharjoituksissa. Esiintymiskursseilla pyritään taltuttamaan esiintymispelkoa. Jotkut turvautuvat alkoholiin pelkojensa lievittämiseksi.
Hyödyntäminen

Politiikassa ihmisten pelkoihin ulkopuolelta tulevaa uhkaa kohtaan voidaan vastata esimerkiksi lupauksilla tiukentaa rajavalvontaa. Kaupunkisuunnittelun tasolla ihmisten kokemat pelot voivat vaikuttaa kaupunkien harjoittamaan turvallisuuspolitiikkaan, rikoksentorjuntaan ja arkkitehtuuriin. Turva-alan yritykset kasvavat pelon ilmapiirin lisääntyessä. Työelämässä "pelolla johtaminen" on eräs tapa nostaa työpaikan tehokkuutta.
Kasvatuksessa lapsia voidaan pelotella mielikuvitusolennoilla kuten kummituksilla, Näkillä tai möröllä, jotta he eivät uskaltaisi mennä vaarallisiin paikkoihin.
Joissain uskonnoissa voidaan pyrkiä herättämään jumalanpelkoa.
Kauhu on kansanperinteen, mytologian, fiktion ja muun viihteen lajityyppi, joka pyrkii herättämään kauhun tunteita.
Kirjallisuutta

Koskela, Hille: Pelkokierre: Pelon politiikka, turvamarkkinat ja kamppailu kaupunkitilasta.  Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-106-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pelko Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Pelko Wikisitaateissa
Peloton nainen – Tunteiden aivovasteet on selvitetty Suomessa. Nyt tiedetään, että tunteet näkyvät kaikkialla aivoissa. Yle Tieteen juttu pelosta ja ihmisaivoista
Lapsi pelkää etenkin asioita, joita hän ei ymmärrä.
Kauhun ilmenemistä Charles Darwinin kirjassa The Expression of the Emotions in Man and Animals.
Sotilas pelottelee vankia poliisikoiran kanssa Abu Ghraibin vankilassa.
Toivo Kareketo

Toivo Kareketo (5. helmikuuta 1935 Pudasjärvi – 26. syyskuuta 2017 Jällivaara) oli suomalainen Pohjois-Ruotsissa Jällivaarassa asunut kirjailija.
Karekedon esikoisteos oli omaelämäkerrallinen romaani Reijo Ventola, ruotsinsuomalainen (1971).
Karekedon vanhemmat olivat asutustilallinen Sakari Kareketo ja Aino Maria (o.s. Kokko). Puoliso oli Hilpi Iris (o.s. Jääskeläinen) vuodesta 1957. Kareketo kävi kansakoulun ja toimi mm. metsätyömiehenä, montunkaivajana, metallityömiehenä, muusikkona, opettajana ja talonmiehenä. Karekedon asuinpaikka oli Jällivaarassa vuodesta 1967.
Teoksia

Reijo Ventola, ruotsinsuomalainen.   Kassiopeia, Rovaniemi 1971
Maaseuvun tulevaisuus, romaani.   Tekijä, Rovaniemi 1976
Pessimismi

Pessimismi tarkoittaa huonojen puolien näkemistä kaikessa tai oletusta, että asiat pahenevat, epäilevää suhtautumista tulevaisuuteen. Pessimismi on elämänkatsomuksena synkkä ja tarkoittaa taipumusta nähdä asiat yksinomaan synkässä valossa. Filosofiassa pessimismi on näkemys, jonka mukaan maailma on paha ja elämä arvoton.
Käsite pessimismi on lähtöisin latinan sanasta pessimus, “pahin”. Pessimismi on optimismin antiteesi. Optimisti suhtautuu tulevaisuuteen toiveikkaasti, kun taas pessimistin odotukset ovat lohduttomia. Pessimismi tarkoittaa toivotonta asennetta suhteessa elämään ja olemassaoloon, ja siihen liittyy näkemys siitä, että tuska ja pahuus vallitsevat maailmassa. Maija-Riitta Ollilan mukaan pahimman varalle varautuminen tekee pessimistinä olemisesta voimavaroja kuluttavamman kuin optimismista.
Pessimismi uskonnoissa ja filosofiassa

Filosofiassa ja uskonnoissa on esiintynyt useita pessimistisiä näkemyksiä. Pythagoralaisuudessa lihallinen olemassaolo nähdään pelkkänä epäpuhtaan sielun katumusharjoituksena, josta se voi lopullisesti vapautua joko seremoniallisen puhdistautumisen tai filosofisen mietiskelyn kautta. Samantyyppinen pessimistissävytteinen suhtautuminen fyysiseen olemassaoloon on ominaista myös platonismille, jonka mukaan kaikki tämän maailman asiat ja olennot ovat vain heikko aavistus niiden ideaaleista esikuvista.
Myös idän uskonnoissa on samantyyppisiä näkemyksiä. Buddhalaisuudessa ajatellaan, että ihmisen pyrkimykset ja halut johtavat vain tuskaan ja pahuuteen. Korkein päämäärä ja täyttymys on nirvana, joka merkitsee yksilön kaikkien pyrkimysten ja olemassaolon lakkaamista. Hindulaisuuden pääsuuntausten mukaan maailma taas on paitsi tuskaa ja pahuutta täynnä, myös vain pelkkä harhakuva.
Kristillisyyden ytimeen kuuluu ajatus siitä, että maailma, jossa elämme, on langennut. Siellä ihmisen järki ja tahto ovat rappeutuneet, ja lopullinen pelastus ja puhdistautuminen voidaan saavuttaa vasta tuonpuoleisessa.
Filosofiassa pessimismi oli vahva virtaus 1800-luvulla, ja se ilmeni muun muassa Arthur Schopenhauerin ja Karl Robert Eduard von Hartmannin ajattelussa. Martin Heidegger kehitti 1900-luvulla pessimistissävytteisen eksistentialistisen filosofian. Heideggeria askarruttivat kuolema, tyhjyys ja ahdistus, ja hän katsoi, että ihmisen vapauden korkein aste oli kuolevaisuuden hyväksyminen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Eino Pernu

Eino Pernu (12. marraskuuta 1895 Kalajoki – 24. helmikuuta 1928 Lieksa) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli Saksassa sotilasoppinsa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän soti Suomen sisällissodassa joukkueenjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus

Pernun vanhemmat olivat kauppias Jooseppi Pernu ja Ida Maria Ollila. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Aili Elina Kurthin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kokkolan suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1915 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuonna 1915. Hän kävi aseseppäkurssin Vaasassa vuonna 1918 ja sotilaspedagogisen kurssin Hämeenlinnassa vuonna 1925 sekä taktiikan soveltamiskurssin Viipurissa vuonna 1926.
Jääkärikausi

Pernu liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1917 pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Pernu astui Suomen armeijan palvelukseen luutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa sekä Kämärällä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pernu määrättiin sisällissodan jälkeen suoritetun armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä komppanianpäälliköksi Valkoisen kaartin rykmentin II pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 10. joulukuuta 1918 Vuoristoprikaatiin ja määrättiin Kaartin jääkäripataljoonan konekiväärikomppanian päälliköksi. Pernu erosi armeijasta 6. toukokuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen, jossa hänet sijoitettiin aluksi opettajaksi Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin alipäällystökursseille ja myöhemmin Kalvolan suojeluskunnan paikallispäälliköksi. Hän oli taktiikan opettajana Suojeluskuntain päällystökoulussa Hämeenlinnassa 26. lokakuuta 1919 – 6. syyskuuta 1920 välisen ajan ja Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päällikkönä 5. lokakuuta 1920 – 1. helmikuuta 1923 välisen ajan. Pernu erosi suojeluskunnasta ja astui rajavartiolaitoksen palvelukseen 1. helmikuuta 1923 ja hänet sijoitettiin Joensuun rajavartiostoon komppanianpäälliköksi. Pernu kuoli helmikuun lopulla 1928 Lieksassa sydänkohtaukseen. Pernu on haudattu Kalajoelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 28. lokakuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1924 |    |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Aake Pesonen

Aake Vilho Eelis Pesonen (31. tammikuuta 1914 Helsinki – 15. marraskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen sota- ja tietokirjailija. Oppiarvoltaan hän oli valtiotieteen maisteri.
Hänet ylennettiin vuonna 1947 reservin majuriksi kun hän siirtyi siviilityöhön valmistuttuaan maisteriksi.
Kapteeni Aake Pesonen toimi jatkosodan aikana Helsinkiä puolustaneen Ilmatorjuntarykmentti 1:n torjuntapäällikkönä. Hän on kirjoittanut kaksi sodanaikaista ilmapuolustusta käsittelevää kirjaa ja lisäksi kirjan Kytäjän kartanon historiasta.
Varsinaisen elämäntyönsä hän teki ensin Hotelli- ja Ravintolakoulun ja sittemmin Hotelli- ja Ravintolaopiston rehtorina.
Helsingin Laajasalossa sijaitsee Aake Pesosen mukaan vuonna 1994 nimetty puisto. Paikalla oli jatkosodan aikana ilmatorjuntapatterin tuliasema. Puistoa sivuaa samaan aiheeseen liittyvä Aakenraitti.
Teoksia

Tuli-iskuja taivaalle. Ilmatorjuntajoukkojen taisteluista talvi- ja jatkosodassa. Kirjayhtymä 1982
Kytäjä, kohtalon kartano. Kirjayhtymä 1983
Helsinki sodassa. Kirjayhtymä 1985
Munkkiniemen suojeluskunnan ja Lotta Svärdin historiikki 1919–1944 ;  toim. Aake Pesonen. Munkkiniemen kerho, Helsinki 1986
Aiheesta muualla

Aake Pesonen : Kilpailu Balkanista. Kuka saa Balkanin aitan avaimet?, Helsingin Sanomat, 30.11.1939, nro 324, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Kansalais- ja työväenopistot

Kansalaisopistot, joista osa toimii nimellä työväenopisto, opisto tai aikuisopisto, ovat suomalaisia yleissivistävää aikuiskoulutusta (aikuiskasvatusta) tarjoavia oppilaitoksia, jotka saavat valtionosuutta vapaa sivistystyön lain nojalla. Ne ovat kaikille avoimia, eikä niissä ole pääsyvaatimuksia kuten pääsykoetta.
Vuonna 2024 Suomessa oli 174 kansalaisopistoa, ja niillä oli toimintaa Suomen kaikissa kunnissa.
Kansalaisopistojen nimet

Kansalaisopistot, työväenopistot, aikuisopistot, vapaaopistot, setlementtiopistot ja opistot tarkoittavat käytännössä samaa asiaa. Kirjava nimikäytäntö selittyy niiden historialla. Suomen vanhin kansalaisopisto on vuonna 1899 perustettu Tampereen seudun työväenopisto. Sen jälkeen työväenopistoja perustettiin muihinkin kaupunkeihin. Ensimmäisenä nimeä kansalaisopisto käytti vuonna 1916 toimintansa aloittanut Kuopion kansalaisopisto. Sen jälkeen uusia kansalaisopistoja perustettiin erityisesti maaseudulle.  Opistoja nimettiin myös vapaaopistoiksi ja aikuisopistoiksi. Setlementtiopistoja perustivat kannatusyhdistykset.
Kuopion kansalaisopiston nimen keksineen opetusneuvos Kurt Enwaldin mielestä kansalaisopisto kertoo työväenopistoa paremmin, että oppilaitos on tarkoitettu kaikille.
Vuoden 1927 lakimuutoksen myötä työväenopisto vakiintui kansalais- ja työväenopistojen viralliseksi yleisnimeksi. Sana kansalaisopisto mainittiin lainsäädännössä vuonna 1963. Vuosina 1960–1974 perustetuista 150 uudesta työväenopistoista suurin osa oli nimeltään kansalaisopistoja. Vuonna 1967 Työväenopistojen liitosta tuli Kansalais- ja työväenopistojen liitto. Vuonna 1992 lainsäädännössä luovutiin termistä työväenopisto ja se korvattiin sanalla kansalaisopisto. Vuonna 2009 Kansalais- ja työväenopistojen liitosta tuli Kansalaisopistojen liitto.
Vuonna 2024 suurin osa kansalaisopistoista käyttää nimeä kansalaisopisto tai medborgarinstitut, neljäsosa on opisto tai seutuopisto, alle kymmenes taas työväenopisto, arbetarinstitut tai lyhyesti arbis. Muutama kansalaisopisto käyttää myös nimeä aikuisopisto tai vuxeninstitut.
Osa nimellä opisto tai aikuisopisto toimivista oppilaitoksista ei ole kansalaisopistoja.
Kansalaisopintojen toimintaa määrittää laki vapaasta sivistystyöstä, jonka mukaan opistojen erityistehtävänä on vastata alueellisiin ja paikallisiin sivistystarpeisiin sekä tarjota mahdollisuuksia omaehtoiselle oppimiselle ja kansalaisvalmiuksien kehittämiselle. Kansalaisopistojen lisäksi sama laki koskee myös kansanopistoja, kesäyliopistoja, liikunnan koulutuskeskuksia ja opintokeskuksia.
”Vapaan sivistystyön tarkoituksena on järjestää elinikäisen oppimisen periaatteen pohjalta yhteiskunnan eheyttä, tasa-arvoa ja aktiivista kansalaisuutta tukevaa koulutusta. Vapaana sivistystyönä järjestettävän koulutuksen tavoitteena on edistää ihmisten monipuolista kehittymistä, hyvinvointia sekä kansanvaltaisuuden, moniarvoisuuden, kestävän kehityksen, monikulttuurisuuden ja kansainvälisyyden toteutumista.”
Historia > 1800-luku

1800-luvun lopussa työväen keskuudessa heräsi voimakas sivistystarve. Kaupunkeihin oli siirtynyt työn perässä niin sanottua teollisuusväestöä. Työväen sivistystaso koko maassa oli alhainen, vain harvat olivat käyneet edes kansakoulun. Sivistyneistö alkoi järjestää teollisuusväestölle valistustoimintaa, jolla pyrittiin paitsi heidän sivistämiseensä myös kansallishengen vahvistamiseen. Työväenyhdistykset taas perustivat kirjastoja, järjestivät luentoja ja aikuisopetuskursseja. Vaikka sivistystyö alkoi monipuolistua, sen järjestäminen oli vaikeaa ilman vakinaista henkilökuntaa tai säännölistä rahoitusta. Vuonna 1880 Tukholmassa oli perustettu työväelle suunnattu Stockholms arbetarinstitut, joka keskittyi valistuksen ja tieteellisen tiedon levittämiseen. Tämä toimi mallina, kun Suomen suurruhtinaskunnan suurimpaan työväenkaupunkiin Tampereelle perustettiin Tampereen työväenopisto vuonna 1899. Siellä opetettiin muun muassa historiaa, taloustiedettä, terveysoppia, fysiikkaa ja laulua. Noin puolet opiskelijoista oli käynyt korkeintaan osan kansakoulua.
Historia > 2000-luku

2000-luvulla Suomessa yhdistettiin kuntia, minkä vuoksi myös opistojen määrä väheni. Vuonna 2009 Kansalais- ja työväenopistojen liiton uudeksi nimeksi tuli Kansalaisopistojen liitto KoL ry, Medborgarinstitutens förbund Mif rf.
Vuonna 2010-luvulla Suomen valtiontalous oli vaikeuksissa ja kansalaisopistojen määrärahoja vähennettiin. Kansalaisopistot alkoivat tarjota koulutuksia esimerkiksi työttömille ja maahanmuuttajille ja opettivat senioriväestölle tietotekniikkataitoja.
Vuonna 2018 kansalaisopistoissa oli 650 000 opiskelijaa. Suomessa asuvista naisista kansalaisopistoissa kävi noin 20 prosenttia, miehistä 10 prosenttia.
Vuonna 2019 Suomessa oli 181 kansalaisopistoa. Vapaan sivistystyön koulutuksiin osallistui Suomessa yli 880 000 henkilöä. Heistä 58 prosenttia osallistui kansalaisopistojen järjestämiin koulutuksiin, 16 prosenttia opintokeskusten ja 11 prosenttia liikunnan koulutuskeskusten koulutuksiin. Ennen korona-aikaa kansalaisopistot olivat opiskelijamäärältään Suomen suurin oppilaitosmuoto.
Elokuusta 2021 lähtien kansalais- ja kansanopistot ovat voineet järjestää osaamisperusteisia kursseja. Opetus- ja kulttuuriministeriö oli asettanut vuonna 2019 työryhmän helpottamaan vapaan sivistystyön kautta hankitun osaamisen tunnistamista. Työryhmä ehdotti Koski-tietovarannon hyödyntämistä myös vapaaseen sivistystyöhön. Laki astui voimaan elokuussa 2021. Kursseista saadut opintopisteet voidaan tallentaa Koski-palveluun ja koulu- tai työpaikan hakijat voivat hyödyntää palvelun tietoja hakemustensa yhteydessä. Osaamisperusteisuus muuttaa kansalaisopistojen opettajien työnkuvaa, sillä heidän työehtosopimukseensa ei sisälly opiskelijoiden osaamisen arviointia. Samana syksynä selviteltiin myös taiteen perusopetuksessa saadun osaamisen viemistä Opetushallituksen ylläpitämään Koski-tietovarantoon.
Vuonna 2023 osaamisperusteisten kurssien määrä Suomessa oli noin 350–400. Niiden suoritusmerkintöjä kerättiin Oma Opintopolku -palveluun.
Vuonna 2024 opistojen toimintaa vaikeutti se, että niiden saamaa valtiontukea oli leikattu lähes 14 prosenttia. Siksi moni kansalaisopisto tai vapaan sivistystyön oppilaitos vähensi kurssitarjontaansa ja nosti kurssien hintaa. Myös kurssien kestoa tai määrää saatettiin vähentää ja ryhmäkokoja suurentaa. Paikoitellen henkilökuntaa lomautettiin tai irtisanottiin. Valtakunnallisesti kurssien keskihinta oli alle 70 euroa. Syksyllä 2024 arvioitiin, että alkavana lukuvuonna järjestetään noin 80 000 kurssia, joihin osallistuisi noin puoli miljoonaa suomalaista. Usein osallistujat ilmoittautuvat useammalle kuin yhdelle kurssille, jolloin ilmoittautumisia olisi yli miljoona.
Organisaatio

Kansalais- tai työväenopistoja ylläpitää useimmiten kunta, mutta osa opistoista toimii yhdistysten tai koulutuskuntayhtymien alaisuudessa.
Organisaatio > Kansalaisopistojen liitto

Kansalaisopistojen liitto KoL ry, Medborgarinstitutens förbund Mif rf toimii vapaan sivistystyön, kansalaisopistojen ja opistolaisyhdistysten edunvalvojana. Liiton tavoitteena on, että kaikki Suomessa asuvat voivat halutessaan kehittää itseään kansalaisopistojen kautta. Vuonna 2024 liitolla oli lähes 200 jäsentä, joista suurin osa ylläpitää kansalaisopistoa. Jäsenet ovat yleensä kuntia, kuntayhtymiä tai yksityisten opistojen ylläpitäjiä, kansalaisopistoja tai opistojen opiskelijayhdistyksiä.