Espanjan perimyssota
Seuraukset

Saksan ja Italian tarjotessa puskurin Ranskaan, Itävallan Habsburgit olivat säilyttäneet sen, mikä oli heidän turvallisuudelleen ja intresseilleen elintärkeää. Yhdessä äskettäisten Balkanin niemimaan valloitusten kanssa Kaarle VI hallitsi nyt mittavaa Habsburgin valtakuntaa. Itävalta oli varmistanut asemansa suurvaltana, mutta silti Habsburgin dynastia ei ollut päässyt täysiin sotatavoitteisiinsa: Espanja menetettiin Filip V:lle ja Sisilia Savoijin herttualle. Vaikka Sardinia vaihdettiin Sisiliaan vuonna 1720, saari yhdessä Espanjan Alankomaiden ja Napolin hankintojen kanssa laajensi monarkian velvollisuuksia pidemälle kuin heidän perinteiset intressinsä ja velvoitteensa. Tämä laajennus teki Habsburgin valta-alueiden reuna-alueet haavoittuvaisiksi, etenkin ilman rannikkovaltioiden apua. Saksassa keisarillinen armeija ei ollut kyennyt saamaan takaisin menetettyjä alueitaan Alsacessa ja Lorrainessa eikä Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ollut hyötynyt ollenkaan; se oli jopa menettänyt alueitaan (Landau). Tämä johtui suurelta osin siitä, että Wienin pääasiallisena huolenaiheena oli ollut turvatun tonavalaisen osavaltion vakiinnuttaminen, eivätkä keisari ja hänen valtiomiehensä olleet halunneet laittaa Saksan intressejä Italian ja Unkarin edelle. Habsburgit tulisivat saamaan lisää alueita kun prinssi Eugene jälleen päihitti osmanit Itävallan–Turkin sodassa 1716–1718, mutta Wienin vaikutusvalta imperiumissa väheni johtuen osin siitä, että Hannoverin, Saksin ja Preussin hallitsijoilla oli alueellisia vaateita Saksan ulkopuolella ja he omasivat nyt kuninkaalliset arvonimet, joita he pitivät samanveroisina keisarin arvon kanssa.
1. elokuuta 1714 (jul.) Ison-Britannian kuningatar Anna kuoli. Jakobiittien juonittelusta huolimatta vallanperimyslaki takasi luontevan protestanttisen perimyksen ja Hannoverin vaaliruhtinas nousi valtaistuimelle Ison-Britannian ja Irlannin kuningas Yrjö I:nä. Yrjön ensimmäinen allekirjoittama määräys palautti Marlborough’n kenraalikapteenin virkaan, ja Lontoosta käsin herttua auttoi vuoden 1715 jakobiittikapinan kukistamisessa. Uusi kuningas ja yleisesti whigit eivät kuitenkaan koskaan antaneet anteeksi niille toreille, joita syytettiin Suurliiton hylkäämisestä ja osallisuudesta Utrechtin rauhan päättämisessä. Välttääkseen joutumasta syytteeseen Bolingbroke pakeni Ranskaan huhtikuussa 1715 (greg.) liittyäkseen kruununtavoittelijan joukkoihin, kuten teki myös Ormonde joka seurasi häntä elokuussa. Oxford jäi Englantiin ja hänet vangittiin Lontoon Toweriin kahdeksi vuodeksi eikä hän enää koskaan päässyt virkaan. Johtajaton ja jakautunut Tory-puolue ei säilynyt ehjänä, ja heidän laskunsa avitti Robert Walpolen nousua ja vuosikymmenten whigien herruutta Yrjön ajan Britannian alkupuolella. Britanniasta tuli sodan jälkeen maailmanvalta ja se oli oppinut käyttämään hyväksi taloudellista voimaansa valjastamaan Euroopan liittolaisiaan omiin strategisiin intresseihinsä.lähde?
Espanjan perimyssota oli viimeinen sota, jossa Alankomaat taisteli suurvaltana; huolimatta sen taitavista kauppiaista, pankkiireista ja diplomaateista, tämä velkojen rasittama vain kolme miljoonan asukkaan maa, ei pystynyt ylläpitämään sen 1600-luvun valta-asemaa. Ehtyneenä sen ylivertaisista pyrkimyksistä, Tasavalta ei enää kyennyt kilpailemaan Ison-Britannian kanssa; hollantilainen laivasto ei pystynyt vastaamaan brittiläisten laivastoon, joka oli nyt saanut jalansijan Välimerellä Gibraltarin ja Menorcan kautta. Siitä huolimatta hollantilaiset olivat päässeet sodan päätavoitteeseensa: 15. marraskuuta 1715 solmittu itävaltalais-hollantilainen Antwerpenin sopimus  varmisti hollantilaisille heidän estelinnakepuolustusjärjestelmänsä Itävallan Alankomaissa. Sopimuksessa päätettiin myös Schelde-joen sulkemisesta merikaupankäynnille, mikä palautti hollantilaisen kaupallisen dominanssin. Hollantilaiset oligarkit tulisivat vastedes pyrkimään puolustavampaan, ja jopa puolueettomaan, politiikkaan ja vuosisadan puoliväliin mennessä Alankomaat oli paljon pienempi valta Euroopan politiikassa.lähde?
Ludvig XIV:n kuolema 1. syyskuuta 1715 päätti hänen pitkän valtakautensa, joka oli tehnyt Ranskasta korkeimman vallan Euroopassa. Ludvigin 5-vuotias pojanpojanpoika ja perijä selvisi hengissä arveluttavasta lapsuudestaan ja hallitsi Ranskaa, kahdeksanvuotinen Orléansin herttuan sijaishallitus mukaan lukien, Ludvig XV:nä kuolemaansa saakka vuoteen 1774. Ludvig XIV oli päättänyt sodan pienillä muutoksilla Ranskan itäisellä rajalla, mutta lopullinen ratkaisu oli ollut paljon otollisempi kuin mitä Liittoutuneet olivat tarjonneet vuosina 1709/10: Ranska oli vastustanut Liittoutuneiden ”ei rauhaa ilman Espanjaa” -vaatimusta, ja Ludvig XIV pystyi lunastamaan dynastisen voiton Espanjassa välttyen siten joutumasta Habsburgien ympäröimäksi. Pohjois-Amerikassa Ranska oli menettänyt alueitaan ja ranskalaisia uudisasukkaita oli paljon vähemmän kuin englantilaisia siirtomaissaan. Siitä huolimatta Ranska säilytti Kanadan, Louisianan, Cape Bretonin saaren ja Prinssi Edwardin saaren, ja täten hallinnan St Lawrencesta; tuhansia uudisasukkaita jäi Acadieen, jossa he pitivät hallussaan suuria alueita. Sota oli kuitenkin venyttänyt Ludvig XIV:n finanssit yli rajojensa, ja Ranskalle jäi suuri verotaakka. Kuningaskunta säilyi luonnostaan vahvana, mutta ei pystynyt ylläpitämään entistä valta-asemaansa ja koki suhteellisen laskun asevoimien ja talouden suhteen.lähde?
14. helmikuuta 1714 Espanjan kuningatar Maria Luisa kuoli; 16. syyskuuta Filip V meni naimisiin välillisesti, Elisabet Farnesen kanssa, joka oli Parman herttuan sisarentytär. Farnese hääti Madame des Ursinsin ja Jean Orryn Espanjasta, ja hän turvautui uuteen suosikkiinsa, Giulio Alberoniin, Parman herttuan lähettilääseen, mikä ilmaisi Ranskan valta-ajan loppua Madridissa ja sai aikaan uuden suunnan espanjalaisessa politiikassa. Italialaisista käytännöistä ja kulttuurista tuli hyvin vaikutusvaltaisia, mutta Filip V oli menettänyt italialaiset alueensa, mikä yhdessä Gibraltarin ja Menorcan menetysten kanssa oli riistänyt kuninkaalta hänen valtansa läntisellä Välimerellä. Kuitenkin aluemenetykset olivat mahdollistaneet kuninkaan ja hänen valtiomiehensä keskittymisen sisäisiin uudistuksiin ja keskittämiseen. Aragonian kruunun provinsseille tämä merkitsi heidän poliittisen autonomian päättymistä sillä ne yhdistettiin kastilialaiseen osavaltioon, jota hallittiin Madridista käsin. Nämä askeleet olivat ongelmallisia ja kivuliaita etenkin Kataloniassa, missä huolimatta katalonialaisen lain ja katalaanin kielen säilymisestä, katkeruus viipyisi.lähde?
Baskit – Navarran kuningaskunta ja Baskimaa (”Biskaja”) – olivat tukeneet kuningasta Habsburgin tavoittelijaa vastaan ja alkujaan säilyttivät käytäntönsä (fueros). Espanjan kruunun keskittämistarmo ei kuitenkaan niitä säästänyt. Vuonna 1718 sen jälkeen kun Filip V oli yrittänyt lakkauttaa käytännön tuomalla tullimaksut rannikolle ja Pyreneille, baskit Gipuzkoassa ja Biskajan aateliset tarttuivat aseisiin rannikkoalueilla. Filip V lähetti joukkoja ja kapina (matxinada) kukistettiin verisesti. Huolimatta sotilaallisesta menestyksestään Filip V lopulta perui päätöksensä ja toi tullin takaisin Ebro-joelle (1719). Baskit onnistuivat säilyttämään perinteiset instituutionsa ja lakinsa.lähde?
Kaikesta huolimatta Espanja lopulta kasvatti voimaansa Filip V:n ja Farnesen hallitessa, ja maa palasi Euroopan politiikan kärkikastiin. Kun sekä Kaarle VI että Filip V olivat haluttomina hyväksymään Espanjan jakoa, ja kun Espanjan ja Itävallan välillä ei ollut lainkaan rauhansopimusta, nämä kaksi suurvaltaa ottivat taas pian yhteen saadakseen Italian hallintaansa, alkaen lyhyestä sodasta vuonna 1718. Espanjan perimyssota kuitenkin päätti pitkän sotaisan aikakauden Länsi-Euroopassa: Espanjan monarkian jako oli turvannut vallan tasapainon ja Utrechtissa säädetyt olosuhteet auttoivat säätelemään Euroopan suurvaltojen välejä tulevalle vuosisadalle.lähde?