stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merimiesauto

Volkswagen-pakettiauto rahtilaivan lastiruumassa Kielissä vuonna 1963.
Merimiesautot olivat 1940-luvun lopulta 1960-luvun alkuun suosittu tapa tuoda Suomeen länsimaisia autoja ohi silloisen tuonti- ja valuuttasäännöstelyn. Merimiehet ja muut ulkomailla työskennelleet ja ulkomaan valuutassa palkkansa saaneet olivat oikeutettuja saamaan tuontilisenssejä tuodakseen Suomeen ulkomailta ostettuja autoja. Koska erityisiä rajoituksia tuonnille ei ollut, merimiesautoista ja niihin myönnetyistä tuontilisensseistä muodostui merkittävää liiketoimintaa sekä suomalaiselle laivaväelle että kauppoja järjestelleille ja rahoittaneille liikemiehille.
Vuonna 1956 joka kolmas Suomessa myyty länsiauto oli tällä tavoin Suomeen tuotu merimiesauto. Suosituin malli oli laadukkaana mutta edullisena tunnettu Volkswagen Kupla, jota Suomessa muuten olisi saanut jonottaa jopa vuosia. Nopean toimituksen ansiosta vähän käytetystäkin merimiesautosta saatettiin maksaa jopa kaksinkertainen hinta uuteen verrattuna.
Länsiautojen ”harmaatuonnissa” olivat mukana merimiesten lisäksi muun muassa Nesteen Naantalin öljynjalostamoa rakentaneet ulkomaalaiset sekä ulkomailla työskennelleet muusikot. Esimerkiksi Delta Rhythm Boysia Atlantin-valtamerilaivalla säestäneessä yhtyeessä soittaneet Ville ja Herbert Katz toivat Suomeen useita amerikkalaisautoja. Yksityisten ostajien ja ammattiautoilijoiden rinnalla merimiesautoista olivat kiinnostuneet tuolloin suosittuja tavara-arpajaisia järjestäneet järjestöt, jotka saivat niistä houkuttelevia pääpalkintoja ja siten arpajaisilleen suurempia tuottoja.
V. J. Sukselaisen II hallitus yritti vuonna 1959 kiristää merimiesautotuonnin ehtoja, mutta Niilo Wällärin johtaman ammattiliiton Suomen Merimies-Unionin onnistui torjua valtaosa muutoksista uhkaamalla lakolla. Hallituksen vaatimuksesta laivaväen ammattijärjestöjen piti perustaa autotuontia varten ja siinä tapahtuvan keinottelun torjumiseksi oma yritys nimeltä Sea-Import. Ehtoja kuitenkin tiukennettiin niin, että auton sai tuoda enää vain kolmen vuoden välein.
Merimiesautojen kauppa hiipui autotuonnin vapauduttua 1962.
Utah Hockey Club

| Utah Hockey Club |
| --- | --- |

Perustettu:  2024
Kaupunki:   Salt Lake City, Utah
Kotiareena:  Delta Center
Sarja:  NHL
Konferenssi:  Läntinen
Divisioona:  Keskinen
Värit:  musta, valkoinen, sininen               
Toimitusjohtaja:   Bill Armstrong
Päävalmentaja:   André Tourigny
Kapteeni:   Clayton Keller
Yhteistyöseurat:  Tucson Roadrunners (AHL) Allen Americans (ECHL)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Utah Hockey Club on yhdysvaltalainen ammattilaistason jääkiekkoseura, jonka kotipaikka on Utahin osavaltion pääkaupunki Salt Lake City. Seura liittyy NHL:ään kaudeksi 2024–2025 laajennusjoukkueena, joskin ilman laajennusvarausta. Utah korvaa NHL:ssä toimintansa lopettaneen Arizona Coyotesin ja saa käyttöönsä sen jääkiekkotoiminnot kokonaisuudessaan. Näin ollen muun muassa Coyotesin pelaajat, valmentajat, seurajohto, varausvuorot ja jo tehdyt varaukset siirtyvät Utahiin. Tästä huolimatta kyseessä ei ole varsinainen seuran siirtäminen, sillä Coyotesin omistus, nimi ja tunnus jäävät Arizonaan
Seuran omistaa miljardööriliikemies Ryan Smith, joka omistaa myös koripalloseura Utah Jazzin ja osaomistaa jalkapalloseura Real Salt Laken.
Utah Hockey Clubin nimi on tarkoitettu väliaikaiseksi, joten varsinainen nimi ja logo otetaan käyttöön kaudesta 2025–2026 alkaen. Seura ottaa Arizona Coyotesin paikan Läntisen konferenssin Keskisessä divisioonassa.
Pelaajat ja henkilöstö > Kokoonpano

| Utah Hockey Club kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Utah Hockey Club kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Utah Hockey Club kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Utah Hockey Club kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Utah Hockey Club kaudella 2024–2025> Valmentajat | Utah Hockey Club kaudella 2024–2025>  | Utah Hockey Club kaudella 2024–2025>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Maalivahdit  39   Connor Ingram   33   Jaxson Stauber   70   Karel Vejmelka Puolustajat  41   Robert Bortuzzo   28   Ian Cole   57   Nick DeSimone   50   Sean Durzi    7   Michael Kesselring   10   Maveric Lamoureux    6   John Marino    2   Olli Määttä   98   Mihail Sergatšov (A)    4   Juuso Välimäki |  |  Hyökkääjät  17   Nick Bjugstad   53   Michael Carcone   92   Logan Cooley   67   Lawson Crouse (A)   91   Josh Doan   11   Dylan Guenther   27   Barrett Hayton    9   Clayton Keller (C)   15   Alexander Kerfoot (A)   63   Matias Maccelli   22   Jack McBain   38   Liam O’Brien    8   Nick Schmaltz (A)   82   Kevin Stenlund |  |  Päävalmentaja André Tourigny  Selitykset (C) Kapteeni  (A) Varakapteeni  Lähde: Eliteprospects eliteprospects.com. Päivitetty: 12. maaliskuuta 2025  |  |  |
Pelaajat ja henkilöstö > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: André Tourigny
Apuvalmentaja: Mario Duhamel
Apuvalmentaja: Blaine Forsythe
Apuvalmentaja: John Madden
Maalivahtivalmentaja: Jeff Hill
Fysiikkavalmentaja: Dave Zenobi
Apufysiikkavalmentaja: Bill Nervig
Kehitysvalmentaja: Nathaniel Brooks
Taitovalmentaja: Kyle Bochek
Huoltopäällikkö: Stan Wilson
Presidentti: Chris Armstrong
Toimitusjohtaja: Bill Armstrong
Omistaja: Ryan Smith
Lähde: EliteProspects
Pelaajat ja henkilöstö > Omistajat

Seuran omistaa Smith Entertainment Group, jota hallinnoi liikemies Ryan Smith ja hänen vaimonsa Ashley.
Pelaajat ja henkilöstö > Toimitusjohtajat

Bill Armstrong (2024–)
Pelaajat ja henkilöstö > Päävalmentajat

André Tourigny (2024–)
Antti Sivonen

| Antti Sivonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Antti Johannes Sivonen
Syntynyt: 14. syyskuuta 1928 Ilomantsi, Suomi
Kuollut: 22. joulukuuta 2013 (82 vuotta) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  164 cm
Seura:  Ilomantsin Urheilijat Tampereen Poliisi-Urheilijat Enon Kisa-Pojat
    
Antti Johannes Sivonen (14. syyskuuta 1928 Ilomantsi - 22. joulukuuta 2013 Tampere) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka edusti Suomea vuoden 1956 Cortinan talviolympialaisten 50 km:llä.
Antti Sivonen aloitti hiihtäjän kilpailu-uransa kotiseudullaan Ilomantsissa 1940-luvun lopulla. Hän palveli 1950-luvun alussa Pohjois-Karjalan rajavartiostossa. Tällöin hän voitti vuosina 1952 ja 1953 Puolustusvoimain hiihtomestaruuden.
Sivonen siirtyi kaudella 1954 Tampereelle ja vaihtoi seuraukseen Tampereen Polisi-Urheilijat, josta hän siirtyi vuodeksi 1954 Enon KIsa-Poikien riveihin. Sivosen merkittävimpiä sijoituksia urallaan olivat 3x10 km viestihopea voitto SM-kisoissa vuonna 1956, toinen yli 15 km:ssä vuonna 1953 ja kolmas yli 50 km:ssä vuonna 1957 Lahden hiihtokisoissa sekä sijoittuminen toiseksi yli 30 km:ssä vuoden 1956 Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa.
Touko Tahkokallio

Touko Tahkokallio on suomalainen pelisuunnittelija, joka on suunnitellut tietokone- ja lautapelejä. Hänen tunnetuin pelinsä on scifi-lautapeli Eclipse, jonka Lautapelit.fi julkaisi vuonna 2011. Tahkokallio on myös suunnitellut Supercellillä videopelejä.
Henkilökohtainen elämä

Tahkokallio on opiskellut hiukkasfysiikkaa Helsingin yliopistossa. Hän väitteli vuonna 2008. Hän oli tämän jälkeen tutkijana vuoden Victoriassa, Australiassa. Hän koki lautapelien suunnittelun vapaammaksi kuin tutkijan työn, jossa rahoitus oli epävarmaa ja työ ei ollut yhtä mielenkiintoista, kuin hän oli ajatellut.
Pelisuunnittelijana

Tahkokallion mukaan pelien suunnittelu on taiteen ja tieteen välimaastossa. Hänen mukaansa pelien suunnittelussa on analyyttisen puolen mukaan muistettava myös tunnepuoli. Suunnittelussa hänen mukaansa pelissä tehtävien valintojen on oltava järkeviä mutta myös kiinnostavia.
Työssään Tahkokallion roolina on valmistaa pelien isojen linjojen toimivuus. Touko Tahkokallion mukaan hänen tärkein työkalunsa on Excel. Pelit-lehden mukaan Tahkokallio oli vuonna 2014 menestynein suomalainen pelisuunnittelija.
Pelisuunnittelijana > Lautapelit

Tahkokallio on suunnitellut lautapeli Eclipsen. Suomalaiset lautapeliharrastajat äänestivät Eclipsen kolmesti parhaaksi peliksi vuosina 2011-2014. Lautapeliharrastajat ovat arvostelleet Eclipsen Board Game Geek -sivustolla 2022 joulukuussa 68. parhaaksi lautapeliksi ja 59 parhaaksi strategia-lautapeliksi. Eclipsen vuonna 2020 julkaistu jatko-osa Eclipse: Second Dawn for the Galaxy oli arvioitu sivustolla 26. parhaimmaksi lautapeliksi ja 14 parhaimmaksi strategia-lautapeliksi.
Eclipse kuuluu Lautapelioppaan mukaan 4X-tyylinen lautapeli, jossa valloitetaan, tutkitaan ja vallataan. 4X tulee englannin sanoista "explore, expand, exploit ja exterminate" eli tutki, laajene, käytä hyväksi ja tuhoa. Pelaajat ovat pelissä erilaisia galaktisia avaruusolentoja, jotka yrittävät valloittaa galaksin. Peli kestää yhdeksän kierrosta.
Touko Tahkokallio on suunnitellut yhteensä 33 julkaistua lautapeliä tai lautapelin lisäosaa. Eclipseen kuuluvia pelejä ja lisäosia on yhteensä näistä 21. Tahkokallio on suunnitellut Eclipsen lisäksi myös muassa lautapelit Arvuutin ja Politix.
Pelisuunnittelijana > Videopelit

Hän siirtyi Eclipsen julkaisun jälkeen työskentelemään Supercellille. Siellä työskennellessään Tahkokallio suunnitteli videopelit Hay Day ja Boom Beach, jotka olivat 2014 Applen appstoren suosituimpien joukossa. Hän on myös suunnitellut Brawl Stars -pelin.
007 ja kultainen ase

| 007 ja kultainen ase> The Man with the Golden Gun |
| --- | --- |
 Elokuvan mainosjuliste.
Ohjaaja:  Guy Hamilton
Käsikirjoittaja:  Richard Maibaum  Tom Mankiewicz
Perustuu:  Ian Flemingin romaaniin    007 ja kultainen ase
Tuottaja:  Harry Saltzman  Albert R. Broccoli
Säveltäjä:  John Barry
Kuvaaja:  Ted Moore  Oswald Morris
Leikkaaja:  John Shirley Raymond Poulton
Tuotantosuunnittelija:  John Graysmark
Lavastaja:  Peter Murton
Erikoistehosteet:  John Stears
Pääosat:  Roger Moore   Christopher Lee   Britt Ekland   Maud Adams
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Britannia
Tuotantoyhtiö:  EON Productions
Levittäjä:  InterCom Netflix United Artists
Ensi-ilta:  20. joulukuuta 1974
Kesto:  125 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  7 000 000 dollaria
Tuotto:  97 600 000 dollaria
Katsojat:  420 450 (Suomessa)
Edeltäjä:  Elä ja anna toisten kuolla
Seuraaja:  007 rakastettuni
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
007 ja kultainen ase (The Man with the Golden Gun) on James Bond -elokuva vuodelta 1974. Päähenkilö James Bondia näyttelee Roger Moore. Elokuva perustuu hyvin löyhästi Ian Flemingin romaaniin 007 ja kultainen ase. Elokuvan on ohjannut Guy Hamilton, sen ovat tuottaneet Albert R. Broccoli sekä Harry Saltzman ja sen ovat käsikirjoittaneet Richard Maibaum ja Tom Mankiewicz.
Edellisen elokuvan menestyksen innoittamana ja tuottaja Saltzmanin talousongelmien vuoksi 007 ja kultainen ase tehtiin nopeasti. Säveltäjä John Barryllä oli vain kolme viikkoa aikaa elokuvan musiikin tekemiseen. Elokuvaa pidetäänkin yleisesti yhtenä huonoimmista Bond-elokuvista. Aikalaisarvosteluissa elokuvasarjaa moitittiin väsyneeksi ja elokuvaa seurasi sarjan siihen asti pisin tauko. Arvostelijat ovat nähneet elokuvassa hyvääkin: etenkin Christopher Leen roolityötä on kiitetty. Lee näyttelee elokuvan roistoa, palkkamurhaaja Francisco Scaramangaa, joka käyttää kultaista asetta. Pääosissa ovat myös Britt Ekland ja Maud Adams.
Elokuvaa kuvattiin Thaimaassa, Hongkongissa ja Macaolla sekä Pinewood Studiosilla. Elokuvan tapahtumapaikat ja taistelukohtaukset ovat aikanaan muodissa olleiden taisteluelokuvien innoittamia. Juoni ammentaa paitsi Flemingin alkuperäisromaanista, myös ajankohtaisesta öljykriisistä. Bond-elokuvasarja oli 1970-luvun alussa siirtymässä hahmovetoisuudesta ja vempainten vähäisyydestä takaisin erikoisten juonien, oudon teknologian ja komedian suuntaan.
Elokuvan ensi-ilta oli joulukuussa 1974. Se oli edeltäjiinsä verrattuna kaupallinen pettymys, vaikka tuottikin voittoa. Elokuvan jälkeen Saltzman lopetti Bond-elokuvien tuottamisen. Elokuvan on toisaalta tulkinneen vieneen sarjaa komediallisempaan suuntaan, toisaalta sen on katsottu yrittäneen vievän Bondin hahmoa kovapintaisempaan ja realistisempaan suuntaan. Elokuvan on katsottu suhtautuvan naisiin alentuvasti ja sitä on syytetty rasismista.
Juoni

Energiakriisi koettelee maailmaa. Aurinkovoimalaite ”Solex Agitator” voisi ratkaista kriisin, mutta laitteen keksijä Gibson on kadonnut. Agentti 007, James Bond, saa tehtäväkseen etsiä Gibsonin. Salaiselle palvelulle toimitetaan kultainen luoti, johon on kaiverrettu Bondin agenttinumero. Salainen palvelu epäilee, että kuuluisa palkkamurhaaja Francisco Scaramanga, joka käyttää kultaista asetta ja pyytää miljoonan joka tapostaan, aikoo murhata Bondin.
Bond yrittää löytää Scaramangan, jotta voisi tappaa tämän ensin. Bond saa avukseen agentti Mary Goodnightin, joka on elokuvan Bond-tyttö. Liikemies Hai Fat on kuitenkin palkannut Scaramangan murhaamaan Gibsonin. Scaramangan alistama rakastajatar Andrea Anders lähettää kultaisen luodin, jotta Bond tappaisi Scaramangan.
Tausta

Ian Flemingin romaani 007 ja kultainen ase julkaistiin postuumisti vuonna 1965, ja se jäi Flemingin viimeiseksi Bond-romaaniksi. Fleming oli kuollut ennen kuin hän oli ehtinyt viimeistellä romaanin.
Kun Elät vain kahdesti ilmestyi vuonna 1967, Sean Connery vetäytyi Bondin roolista. Tällöin tuotantoryhmä suunnitteli, että seuraavana elokuvana olisi kuvattu 007 ja kultainen ase ja että Roger Moore olisi tehnyt Bond-debyyttinsä tässä elokuvassa. Elokuva oli tarkoitus kuvata Kambodžassa, mutta maa suistui sekasortoon. Elokuvan tuotantoa lykättiin ja seuraavaksi tehtiinkin Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa.
Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa -elokuvaa, jossa Bondia näytteli George Lazenby, pidettiin epäonnistuneena, joten 1970-luvun alun Bond-elokuvat tehtiin hyvin erilaiseen tyyliin. Ne edustavat elokuvasarjan siirtymävaihetta. Ilmeisin muutos on pääosaesittäjän vaihto. Lazenby vaihdettiin takaisin Conneryyn, jota seurasi Moore. 1970-luvun alun Bond-elokuvat olivat muutosvaiheessa myös siinä mielessä, että 1960-lukulaiseksi mielletty sarja pyrittiin luomaan uudenlaisena ja päivittämään muuttuvien vaatimusten mukaiseksi. Sarja muuttui 1970-luvun alussa Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa -elokuvan hahmovetoisuudesta ja vempainten vähäisyydestä takaisin pikkunäppärien juonien, teknologiafantasian ja komedian suuntaan. 1970-luvun alussa elokuvat myös luopuivat lopullisesti uskollisuudestaan Flemingin romaaneille ja siirtyivät käyttämään Flemingin tarinoista vain niiden nimiä ja niiden hahmojen nimiä.
007:ää ja kultaista asetta edeltävä Bond-elokuva, Elä ja anna toisten kuolla, oli ollut menestys. Kultaisen aseen tuotanto kiirehdittiin aloittamaan pian sen ensi-illan jälkeen, koska tuottaja Harry Saltzmanilla oli taloudellisia ongelmia.
007 ja kultainen ase on yhdeksäs Bond-elokuva. Ohjaaja Hamilton oli vuonna 1965 kieltäytynyt ohjaamasta Pallosalamaa, koska 007 ja Kultasormi oli hänen mukaansa saanut hänen ajatuksensa ehtymään. 007 ja kultainen ase oli kuitenkin Hamiltonin kolmas peräkkäinen Bond-elokuva: hän oli ohjannut myös sitä edeltäneet Timantit ovat ikuisia sekä Elä ja anna toisten kuolla.
Tuotanto

Elokuvan tuottivat Albert R. Broccoli ja Harry Saltzman, apulaistuottajana oli Charles Orme ja tuotantoyhtiönä EON Productions. Elokuvan ohjasi Guy Hamilton. Sen käsikirjoittivat Richard Maibaum ja Tom Mankiewicz. Pääkuvaajat olivat Ted Moore ja Oswald Morris. Elokuvan leikkasivat John Shirley ja Raymond Poulton. Elokuvan erikoistehosteet toteutti John Stears ja pienoismallitehosteet Derek Meddings. Tuotannonsuunnittelija Peter Murton vastasi elokuvan lavasteista. Alkutekstien grafiikasta vastasi Maurice Binder. Paul Engelen oli maskeerausvastaava. Art directorit olivat Peter Lamont ja John Graysmark.
Elokuvan tuotanto kiirehdittiin aloittamaan nopeasti. Useampi Bond-elokuvien konkari ei tullut mukaan elokuvan tekemiseen, mutta moni keskeinen tekijä oli sama kuin edellisessä elokuvassa: tuottajien lisäksi Hamilton, Mankiewicz ja kuvaaja Ted Moore. Elokuvan budjetti oli seitsemän miljoonaa dollaria. Sinclair McKayn mielestä elokuva näyttää ainoalta Bond-elokuvalta, jonka kustannuksista pyrittiin säästämään.
Tuotanto > Käsikirjoitus

Alkuperäisessä Flemingin romaanissa ei ollut paljon mitä muuttaa elokuvaksi, joten elokuva perustuu kirjaan hyvin löyhästi. Flemingin tarinassa Bond aivopestään ja hän yrittää murhata M:n. M lähettää toipuvan Bondin Jamaikalle tappamaan palkkamurhaaja Scaramangan. Romaanin lopuksi Bond ja Scaramanga kohtaavat kaksintaistelussa. Tuotantokiireiden vuoksi käsikirjoitusta ei ehditty hiomaan. Tom Mankiewicz oli alun perin suunnitellut, että Bondin ja Scaramangan suhde voisi mukailla klassikkowestern Etäisten laaksojen miestä. Hän myös ehdotti, että elokuvassa antagonistia näytellyt Jack Palance otettaisiin Scaramangan rooliin.
Mankiewicz riitaantui ohjaaja Hamiltonin kanssa ja vetäytyi käsikirjoitustyöstä. Richard Maibaum viimeisteli käsikirjoituksen, ja tässä vaiheessa elokuvaan lisättiin aurinkovoimaa koskeva juonikuvio. Tuottaja Broccolin veljenpoikaa, insinööriä ja tulevaa Bond-tuottajaa Michael G. Wilsonia pyydettiin kertomaan Maibaumille aurinkovoimaan liittyvistä seikoista. Mankiewicz kirjoitti vielä uuden version Maibaumin viimeistelemästä käsikirjoituksesta ennen kuvausten alkua.
Romaaneissa Mary Goodnight on toistuva hahmo. Hän on toisinaan Bondin sihteeri tiedustelupalvelun toimistolla. Bond ja Goodnight suhtautuvat toisiinsa kunnioittavan ihastuneesti. Elokuvan Goodnight on toheloiva salainen agentti, josta annetaan kuva bikineissä kekkuloivana bimbona.
Koska pelkkä palkkamurhaajan etsintä ei olisi riittänyt elokuvan aiheeksi, juoneen haettiin innoitusta myös vuoden 1973 öljykriisistä. Öljykriisin vuoksi vaihtoehtoiset energialähteet olivat ajankohtainen aihe, joten elokuvan MacGuffiniksi kehiteltiin aurinkovoimalaite ”Solex Agitator”. Lyhytkasvuinen viholliskätyri ja amerikkalainen punaniskaseriffi, joka esiintyi edellisessäkin Bond-elokuvassa, saavat elokuvan kallistumaan komediaksi.
007 ja kultainen ase jäljittelee useita elokuvia. Idea siitä, että mystinen palkkamurhaaja yrittää tappaa Bondin saattoi olla saanut innoitusta vuonna 1973 ilmestyneestä elokuvasta Shakaali. Siinä missä edellinen Bond-elokuva oli yrittänyt mennä mukaan blaxploitaatiomuotiin, 007 ja kultainen ase yritti hyötyä edellisenä vuonna ilmestyneen Lohikäärmeen kidassa -elokuvan menestyksestä. Taisteluelokuvat olivat saavuttaneet läpimurron 1970-luvun alussa ja Lohikäärmeen kidassa -elokuvan vihollisryhmä oli asettunut kiinalaiselle saarelle kuten Scaramangakin. Kultaisessa aseessa on vitsillä tehty taistelukohtaus, jossa kaksi teinityttöä pelastavat Bondin päihittämällä kokonaisen karatekoulullisen vihollisia.
Elokuva sijoittuu paljolti Kaakkois-Aasiaan – elokuvakirjailija ja -toimittaja Michael Brooke on arvellut, että tälläkin yritettiin mahdollisesti hakea menestystä suosituksi havaitun teeman avulla. Alkuperäisromaani sijoittui Jamaikalle, mutta paikka piti vaihtaa, koska edellinen Bond-elokuva oli juuri sijoittunut Karibialle. Scaramangan peilisali muistuttaa Nainen Shanghaista -elokuvan loppukohtausta.
Tuotanto > Kierrehyppy

Elokuvassa on kohtaus, jossa auto hyppää puusillaksi naamioidusta rampista, kääntyy ilmassa ympäri 360 astetta ja laskeutuu joen toiselle rannalle. Hamilton oli nähnyt tempun amerikkalaisessa autonäytöksessä ja halusi käyttää sitä Bond-elokuvassa. Hän päätti, että temppua voitaisiin käyttää kohtauksessa, jossa auto ylittäisi romahtaneen sillan. Tuotantoryhmä löysi Thaimaasta sopivan paikan, jossa kohtaus voitaisiin kuvata. Elokuvaan kuvattiin takaa-ajokohtaus, jotta saataisiin syy, miksi auto hyppäisi joen yli. Temppu valmisteltiin huolella.
Broccoli otti yhteyttä rallikuski Jay Milliganiin, joka oli tehnyt ”Astron kierrehypyn” ensimmäisen kerran Houstonin Astrodome-stadionilla vuonna 1972. Tuottajat ostivat oikeudet ajoneuvo-onnettomuuksia simuloivan Raymond McHenryn tietokoneella kehittämään stunttiin. Liikenneturvallisuusvirastolle työskennelleet Cornellin yliopiston tutkijat laativat tempusta tietokonesimulaation, jonka perusteella tuotantoryhmä valmisteli tempun. Milliganin sijaan autoa ajaa elokuvassa hänen avustajansa, sijaisnäyttelijä Loren ”Bumps” Williard, joka ei ollut ikinä ennen tehnyt kyseistä temppua.
Temppu tehtiin AMC Hornet -autolla ja se kuvattiin kahdeksalla eri kameralla. Temppu onnistui ensimmäisellä otolla, joten Broccoli maksoi hänelle bonuksen. Elokuvassa temppu esitetään hidastettuna. Säveltäjä Barry lisäsi kohtaukseen koomisen tinapillin vihellyksen, mitä hän on myöhemmin kertonut katuvansa.
Musiikki

Elokuvan musiikki perustuu vahvasti sen tunnuskappaleeseen ”The Man with the Golden Gun”. Oheiset otteet ovat rakkaus- ja toimintakohtauksista, joissa käytettiin samaa melodiaa. Musiikin on säveltänyt John Barry.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Elokuvan musiikin sävelsi John Barry. Hänet kiinnitettiin tuotantoon niin myöhäisessä vaiheessa, että hänelle jäi vain kolme viikkoa aikaa musiikin tekemiseen. Elokuvan tunnuskappaleen ”The Man with the Golden Gun” esittää  Lulu. Laulun sanoitti Don Black. Kappaleen sovitus yhdistää ensimmäisten Bond-elokuvien big band -tyyliä ”Live and Let Dien” rock-tyyliin. Elokuvan musiikki perustuu vahvasti tunnuskappaleeseen: Barry ei tällä kertaa säveltänyt erillistä rakkaus- ja toimintamusiikkia, vaan käytti samaa säveltä kummassakin yhteydessä. Luodakseen kaakkoisaasialaista tunnelmaa hän käytti cimbalom-soitinta.
Capitol Records julkaisi vuonna 1975 elokuvan musiikista albumin The Man with the Golden Gun. Albumi tai elokuvan tunnuskappale eivät kumpikaan päässeet myydyimpien listoille. Albumiin oli tehty hyvin vähän jälkituotantoa, joten se ei tuonut elokuvan musiikkiin paljon lisäarvoa. Lulu totesi myöhemmin, että hänen esittämänsä tunnuskappale oli huono yritys mukailla Shirley Basseytä.
Alice Cooper, joka piti John Barryn musiikista, teki kappaleen nimeltä ”Man with the Golden Gun” ja toivoi, että elokuvien tuotantoyhtiö kiinnostuisi kappaleesta. Tuottajat eivät kuitenkaan tienneet kappaleesta ennen kuin se ilmestyi vuonna 1973 albumilla Muscle of Love. Kappaletta ei otettu elokuvan tunnuskappaleeksi, mahdollisesti koska se olisi ollut elokuvan ilmestyessä jo vuoden vanha eikä se saisi ihmisiä ostamaan elokuvan soundtrack-albumia.