stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eino Leino
Elämä ja kirjailijantyön piirteitä > Lapsuus ja nuoruus

Eino Leino syntyi 6. heinäkuuta 1878 Paltamon Paltaniemellä (nykyisin osa Kajaania) sivistyneeseen keskivarakkaaseen maalaisvirkamieskotiin. Leinon isä vaihtoi nimensä Antti Mustosesta Anders Lönnbohmiksi parantaakseen mahdollisuuksiaan tulevaan säätyläistaustaiseen vaimoonsa. Hän oli valtion palveluksessa oleva maanmittari, joka viljeli samalla omistamaansa Hövelön tilaa. Oulujärven välittömässä läheisyydessä sijaitseva maatila oli sama, jossa Elias Lönnrot oli asunut Kajaanin vuosinaan nelisenkymmentä vuotta aikaisemmin. Sekä isän että äidin Anna Emilian (o.s. Kyrenius) kautta Leinon sukujuuret juontavat Liperiin ja Sortavalaan Karjalassa, äidin kautta lisäksi Varsinais-Suomeen.
Lönnbohmien kodissa vaikutti nousevan snellmanilaisen suomalaisuusaatteen henki. Kymmenlapsisen perheen nuorimpana Eino Leinosta kasvoi varhaisvanha poika, joka omaksui aatteellis-kirjallisia vaikutteita vanhemmilta veljiltään Oskarilta, Kaarlolta, Viktorilta ja Kasimirilta. Varsinkin Kasimir Leino välitti sisaruksilleen ajan yleiseurooppalaisia kulttuurivaikutteita. Sisarustensa ohella hän oli läheisissä tekemisissä myös perheen luona asuneen serkkunsa Eugen Kyreniuksen kanssa.
Leinon lapsuuden henkiseen ympäristöön Hövelössä kuului vanha kainuulainen tarinaperinne loitsuineen ja runoineen sekä värikkäät kertomukset isonvihan ja Kajaanin linnan aikoihin liittyneistä tapahtumista Pohjois-Pohjanmaalla. Elämän karuista tosiasioista muistuttivat Hövelön rantaan pysähtyneet nälkämailta Ouluun matkaavat tervansoutajat.
Käytyään Kajaanin alkeiskoulua ja Oulun suomalaista lyseota (1889–1890) Leino siirtyi veljensä, toimittaja Oskar Lönnbohmin luokse Hämeenlinnaan. Tähän pakotti perheen taloudellisen tilanteen heikkeneminen isän kuoleman jälkeen 1890. Hämeenlinnan lyseosta hän valmistui 16-vuotiaana ylioppilaaksi 1895. Leino aloitti opinnot myös Keisarillisessa Aleksanterin yliopistossa Helsingissä, mutta ne jäivät pian taka-alalle kirjallisten harrastusten vuoksi.
Leinon runokokeilut alkoivat jo kouluvuosina. Ensimmäisen runonsa hän sai julkisuuteen 12-vuotiaana, kun Kajaanin linna ilmestyi Hämeen Sanomissa syksyllä 1890 lehden päätoimittajan Oskar Lönnbohmin myötävaikutuksella. Hämeenlinnan lyseon toverikunnan käsin kirjoitettuun Vasama-lehteen kirjoitettuja runoja ilmestyi myöhemmin uusina versioina Leinon ensimmäisessä runokokoelmassa Maaliskuun lauluja (1896). Hämeenlinnan kouluvuosina Leino kartutti tietojaan maailmankirjallisuudesta. Antiikin kirjailijat tulivat tutuiksi latinan tunneilla. Hän oppi lukemaan alkukielillä myös saksan- ja ranskankielisiä tekstejä – Heinrich Heinea, Friedrich Nietzscheä, Émile Zolaa, Guy de Maupassantia. Leino aloitti uran maailmankirjallisuuden suomentajana Runebergin Kuningas Fjalarilla, jonka SKS julkaisi 1894.
Koti- ja kouluympäristönsä tapahtumia Leino kuvaili elämänsä lopulla muistelmateoksessaan Elämäni kuvakirja (1925).
Elämä ja kirjailijantyön piirteitä > Routavuosi-romaanit, historialliset draamat, Päivän kulttuurikritiikki

Suurlakon jälkimainingeissa Leino ryhtyi laajaan aikakauden tilitykseen niin sanotuissa routavuosiromaaneissaan – Tuomas Vitikka (1906), Jaana Rönty (1907) ja Olli Suurpää (1908) – joissa hän lehtipolemiikkinsa jatkoksi ruoti kansallisia heikkouksia ja eritteli ajanjakson ihmistyyppejä, ihanteettomia aatteidensa luopioita ja anarkismiin päätyviä juurettomia kapinoitsijoita. Tuomas Vitikka -romaanissa Leino ivaili itsekylläisen kansallisuusajattelun kustannuksella ja loi suomalaisuus-liikkeen eri sukupolvien edustajista satiirisia hahmoja, joita aikalaisten oli helppo tunnistaa.
Leinon palava kiinnostus teatteria kohtaan jatkui myös sekä teatterikritiikeissä että omina näytelminä. Ihailemansa August Strindberg esikuvanaan hän paneutui historialliseen keskiaikaan ja luotsasi suomalaisen kansansielun kehitystä näytelmissä Lalli (1907) ja Maunu Tavast (1908). Näytelmä Simo Hurtta (1908) jatkoi aiemmin ilmestyneen samannimisen runoelman aihepiiriä.
Suurlakko, valtiopäiväuudistus ja ensimmäiset eduskuntavaalit 1907 olivat kärjistäneet yhteiskunnallis-poliittisia ristiriitoja ja ajaneet vanhasuomalaiset, ruotsinmieliset, sosialistit ja nuorsuomalaiset repivään taisteluun vaikutusvallasta. Uusi ”routakausi” Venäjän-suhteissa teki tuloaan. Myös nuorsuomalainen puolue oli jakaantunut sisäisten kiistojen vuoksi konservatiiviseen porvaristoon ja useasti porvarillista työväenliikettä tukeviin liberaaleihin sosiaalireformisteihin. Tässä tilanteessa Eino Leino alkoi tehdä pesäeroa rooliinsa Helsingin Sanomien nuorsuomalaisena päivänpoliittisena pakinoitsijana. Pettyneenä hän pelkäsi vanhan päivälehteläisen aatteellisen liberalismin katoavan kabinettipoliittisiin vehkeilyihin ja toivoi syvällisempää kulttuuris-aatteellista keskustelua maan tulevaisuudesta.
Uudessa viikkolehti Päivässä, joka yhdisti suomen- ja ruotsinkielisiä aktivistipiirejä ja vasemmistoliberaaleja, ilmestyivät Leinon kuuluisat kirjoitukset Aleksis Kivi ja Päivä (10.10.1907), Runebergin päivän vietosta sananen (13.2.1908) ja Hedelmättömyyden henki (1.12.1908). Niissä hän yritti löytää syitä kansalliseen eripuraisuuteen ja esitti oman ”kulttuurisuomalaisuuden” julistuksensa. Runebergin ja Snellmanin varaan rakennetun ohjelmasuomalaisuuden tilalle hän asetti Aleksis Kiveen ja Elias Lönnrotiin pohjautuvan syvemmän virran. Päivään kirjoittamissaan artikkeleissa Leino arvosteli muun muassa koulujen ”pappilakasvatusta” ja pääkaupungin sivistyneistön ”väsynyttä pessimismiä”. Runebergin päivän juhlinnassa hän näki ”rummunpäristävää humpuukia” ja "yläluokan huvia".
Elämä ja kirjailijantyön piirteitä > Vuoden 1918 tapahtumat

Jo marraskuussa 1917 Eino Leino oli Sunnuntaissa tuskastuneena varoittanut, että maa oli ”kansalaissodan kynnyksellä”, ja arvostellut raivokkaasti sosialisteja näiden lähtiessä ”ajamaan asiaansa kansalaisverellä ja vieraan valloittajan pistimillä” (nro 40–41/1917). Sisällissodaksi kärjistynyt poliittinen tilanne oli katkera kokemus Leinolle, joka oli aina kirjoittanut suvaitsevuuden puolesta ja arvostanut myös työväenliikettä, jonka piiristä hänellä oli hyviä ystäviä. Kevään 1918 tapahtumat Leino koki punaisessa Helsingissä. Hän kuvasi kokemuksiaan reportaasiromaanissa Helsingin valloitus (1918). Etelä-Suomeen tunkeutunutta ja Helsingin valloittanutta saksalaista Itämeren-divisioonaa hän tervehti säkeillään vapauttajana. Mutta toisaalta Leino myöhemmin ajoi yleistä armahdusta vankiloissa oleville punaisen puolen rivimiehille ja -naisille ja vaati kuolemanrangaistuksista luopumista.
Sosialidemokraattisessa Työn vallassa ilmestyi huhtikuussa 1918 Leinon kuusiosainen ”Suomen työväelle” osoitettu artikkelisarja, jossa hän ”sivistyneeseen köyhälistöön” kuuluvana puolueettomana kirjailijana vetosi voimakkaasti rauhan ja keskinäisen ymmärryksen puolesta. Sosialidemokratialla ei Suomessa olisi enää tulevaisuutta, ellei se kykene sisäistämään laillisuuden, kansanvallan ja kansalaisvapauden ”ikuisia ihanteita”, hän kirjoitti. Karelianistina tunnettu Leino toimi sodan aikana myös Suomen ja Neuvosto-Venäjän valtiosopimuksen neuvotelleen komission sihteerin Sulo Wuolijoen epävirallisena neuvonantajana Suomen aluelaajennuksiin liittyen. Sodan jälkeen Leino ei saanut syytettä toiminnastaan kansanvaltuuskunnan hyväksi.
Sisällissodan tapahtumia Leino kuvasi myös romaanissa Punainen sankari (1919) ja eeppisessä runoelmassa Vanha pappi (1921). Punaisessa sankarissa päähenkilö, sosialisteihin lukeutuva tuomari, surmaa itsekunnioituksen säilyttääkseen raakalaismaisen punapäällikön, mutta joutuu maksamaan siitä hengellään punaisten teloituskomppanian edessä. Vanhassa papissa Leino maalaa lavean kuvan hämäläisestä pappilayhteisöstä, joka joutuu punaisten ”kadun rääsyläisten” ja ”esikaupunkien eläinkansan” piinaamaksi. Valkoisten sankariensa ”itseuhria” hän kuvasi runoelmassaan runebergiläiseen tyyliin voimakkaasti ihannoiden. Myös runokokoelma ”Vapauden kirja” (1918), johon Leino kokosi poliittis-valtiollisia runojaan kahdelta vuosikymmeneltä, heijasteli sisällissodan synnyttämiä ristiriitaisia tuntemuksia. Aikalaiskriitikko Huugo Jalkaselle se oli kuin ”noitarumpu”, josta tulevat sukupolvet saavat välittömän kuvan esi-isiensä kohtaloista ja heidän järkyttävistä kokemuksistaan.
Heinäkuussa 1918 Eino Leinon 40-vuotispäiviä vietettiin juhlavasti ystävien järjestämine illallisineen. Samana vuonna hänelle myönnettiin valtion kirjailijaeläke.
Elämä ja kirjailijantyön piirteitä > Viimeiset vuodet

1920-luvun alussa Eino Leinon voimat alkoivat ehtyä niin ruumiillisesti kuin henkisesti ja hän joutui viettämään pitkiä aikoja sairaalahoidossa. Osittain tähän oli syynä kauan jatkunut epäsäännöllinen elämä majatalojen ja lepokotien vaihdoksineen sekä ravintolailtoineen. Lamaannus ja levottomuus vaihtelivat Leinon mielessä, samoin asenteet ja mielipiteet. C. G. E. Mannerheimin presidenttiehdokkuuden kannattajasta Leino oli muuttunut K. J. Ståhlbergin ihailijaksi. Ravintoloiden kantavieras ja kieltolain rikkoja laati myös teesejä kieltolain puolesta. Tilapäisrunoissaan hän kirjoitti ylistyksiä niin ”Rauhan Internationaalelle” kuin nuoren tasavallan ”järeälle tykistölle” ja ”Vapaalle Vienalle”.
Kesällä 1921 Leino matkusti Viroon suomalais-virolaisen ystäväpariskunnan Aino ja Gustav Suitsin järjestämälle kirjalliselle kiertueelle. Runoiltoineen, esitelmineen ja juhlineen Tartossa ja Tallinnassa matkasta tuli menestys, ja Eino Leino otettiin kaikkialla vastaan merkittävänä runoilijana. Viron matkan jälkeen hän solmi kolmannen avioliittonsa pankkivirkailija Hanna Laitisen kanssa. Epätoivoinen yritys tuen ja turvan saamiseksi päättyi melkein välittömästi puolisoiden asumuseroon.
Vuonna 1921 Leino anoi vapautusta Suomen kansalaisuudesta. Hän kirjoitti kirjeet presidentti K. J. Ståhlbergille ja Viron valtionpäämiehelle Konstantin Pätsille ja pyysi päästä Viron kansalaiseksi. Leino oli kyllästynyt apurahojen puutteeseen ja saamaansa arvosteluun.
Leinon viimeisessä runokokoelmassa Shemeikan murhe (1924) kuvastui sairausvuosien aikana ”melkein maniaksi kehittynyt kunnianteko-asenne tunnettuja ja edustavia henkilöitä kohtaan”, kuten L. Onerva kirjoittaa Leino-elämäkerrassaan. Kokoelma sisälsi myös elegisen tilinpäätöksen ”Löysäläisen laulun”:
Maantietä matkaa

kirjaton, karjaton mies.

Kruununkin kyyti

liikaa ois hälle kenties,

outoja hälle kun on

isänmaa, kotipaikka ja lies,

puolue, perhe ja muu,

verot, verka ja velka ja ies.
Viimeisten elinvuosiensa aikana Leino laati muistelmateoksensa Elämäni kuvakirjan (1925).
Elämä ja kirjailijantyön piirteitä > Kuolema

Leinon viimeinen asuinpaikkansa oli nykyisin Tuusulaan kuuluvassa Hyvinkään Nuppulinnassa sijainneessa Riitahuhta-nimisessä talossa ystäväperheen toimittaja Ossian Stenin ja tämän vaimon Thea Stenin alivuokralaisena.. Leino kuoli 47-vuotiaana 10. tammikuuta 1926. Hänet haudattiin valtion kustannuksella, ja hautajaisiin osallistui presidentti Relander ja muuta maan johtoa.
Hannu Mäkelän teoksessa Mestari kerrotaan Leinon kuolinsyyksi pitkälle kehittynyt selkäydintauti sekä verisuonten kalkkeutuminen, minkä vuoksi verta oli päässyt tihkumaan aivoihin. Kerrotaan, että se oli jo aiemmin saattanut Leinon vatsan toiminnat sekaisin. Mäkelän mukaan kuolinsyyn määrittelivät sekä tohtori Wasastjerna että tohtori Lindén.
Toisaalta Leinon kuolinsyyksi on esitetty myös syfilistä Leinon henkilääkärin Väinö Lindénin lyijykynällä L. Onervan elämäkerran marginaaliin tekemän merkinnän perusteella.
Kirjallinen tyyli ja merkitys > Tyylin muuttuminen

Leinoa pidetään ensimmäisenä ja merkittävimpänä kansallisen uusromantiikan muotoilijana suomalaisessa kirjallisuudessa. Itse asiassa käsite "kansallinen uusromantiikka" oli Leinon kiteyttämä kuvaus Sibeliuksen, Gallen-Kallelan ja Eliel Saarisen tyyleille.
Eino Leinon tyyli muuttui hänen 35 vuotta kestäneen kirjallisen uransa kuluessa. Varhaiseen tuotantoonsa, kuten Helkavirsiin, hän on saanut vaikutteita Kalevalasta. Hän palasi kansallisromanttisiin teemoihin uudestaan viimeisinä vuosinaan.
Uransa keskivaiheilla Leino käänsi suomeksi monia maailmankirjallisuuden merkkiteoksia, ja samaan aikaan kirjoitti itse sekä runoja, näytelmiä ja proosaa että erilaisia sanomalehtikirjoituksia. Hän kuvasi erilaisia syviä tunteita rakkaudesta ihmisinhoon. Vuoden 1908 vaiheilla koettujen vastoinkäymisten jälkeen tuotannossa korostuvat tummat sävyt, yksinäisyys ja pettymys elämään.
Leinon tuotannon sisäinen dynamiikka kumpuaa jännitteistä itsekeskeisen sankaruuden ja ajan hengen aistimisen välillä.
Kirjallinen tyyli ja merkitys > Sanonnat

Monet Leinon runonsäkeistä ovat muodostuneet tunnetuiksi sananparsiksi, esimerkiksi ”Kell’ onni on, se onnen kätkeköön” (alkusäe runosta Laulu onnesta), ”Ei paha ole kenkään ihminen, vaan toinen on heikompi toista” (runosta Hymyilevä apollo), ”haihtuvi nuoruus” ja ”kalliit on laulujen lunnaat” (runosta Elegia), ilmaisut ”kansakunnan kaapin päällä” (alkuperä tuntematon, mainittu Leinon keksimäksi), ”syntymässä säikähtänyt” (runosta Tumma) ja ”kyltyyri” (runosta Kyltyyri) sekä Aleksis Kiveä koskeva luonnehdinta ”eli vain syksystä jouluun” (runosta Aleksis Kivi).
Kunnianosoituksia > Muistomerkkejä

Leinon syntymäpäivä 6. heinäkuuta nimettiin vuonna 1992 Eino Leinon sekä runon ja suven päiväksi. Se on vakiintunut liputuspäivä. Eino Leinon Seura jakaa vuosittain Eino Leinon palkinnon arvokkaasta teoksesta tai julkaisutoiminnasta.
Esplanadin puistossa Helsingissä on Lauri Leppäsen veistämä Eino Leinon patsas. Se paljastettiin 26. syyskuuta 1953, jolloin tuli kuluneeksi päivälleen 63 vuotta siitä, kun Leino oli julkaissut ensimmäisen runonsa Hämeen Sanomissa. Patsaan jalustaan on kaiverrettu säe Leinon runosta Väinämöisen laulu: ”Yksi on laulu ylitse muiden: ihmisen aattehen hengen ankara laulu”. Kiintoisa yksityiskohta patsaassa on sen käsi, johon on valettaessa asetettu viiden markan kolikko.
Leinon syntymäkunnassa Paltamossa on vuonna 1978 Leinon syntymän 100-vuotispäivänä paljastettu Jouko Toiviaisen suunnittelema osin abstrakti muistomerkki Ukonlintu ja virvaliekki. Sen jalustassa on myös säe Väinämöisen laulusta: ”Kansat katoo / ei katoa mahti / jonka on laulanut / mahtaja heimonsa hengen”. Kajaanissa puolestaan on vuonna 1980 pystytetty Eino Leinon näköispatsas. Nina Sailon veistos, joka pohjautui hänen miehensä Alpo Sailon luonnostelmiin, sijaitsee Koivukosken kohdalla Rantapuistossa. Leinon puretusta syntymäkodista Hövelöstä Paltaniemellä rakennettiin jäljennös 1978. Kainuun Eino Leino -seuran omistama rakennus sijaitsee lähellä Paltaniemen kuvakirkkoa. Heinäkuussa 2021 Eino Leino -talon pihapiirissä paljastettiin kuvanveistäjä Sofia Saaren rintakuva nuoresta Leinosta.
Leino on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan uudelle alueelle, hautaan U21-15-22. Hautakivessä olevan Leinoa esittävän muistomedaljongin on toteuttanut kuvanveistäjä Ville Vallgren. Hautamuistomerkin pystytti Suomen Kirjailijaliitto, joka ylläpitää hautaa edelleen. Hautakiveen on kaiverrettu viimeinen säkeistö Leinon runosta Hymni tulelle: ”On elon aika lyhyt kullakin / Siis palakaamme lieskoin leimuvin / tulessa kohotkaamme korkealle! / Maa maahan jää / mut henki taivahalle.”
Kunnianosoituksia > Eino Leinon asuinpaikkoja Hämeenlinnassa, Helsingissä ja Tuusulassa

Leino ehti elämänsä varrella asua monessa paikassa, joista osa on merkitty muistolaatoilla.
Viimeisen kouluvuotensa Hämeenlinnassa 1894–1895 Eino Leino asui leskirouva Bergrothin vuokralaisena Niitty- ja Linnankadun kulmassa olevassa puutalossa.
Eerikinkatu 14 oli Eino Leinon ensimmäisiä asuinpaikkoja Helsingissä. Täällä hän asui yhdessä veljensä Kasimirin kanssa vuosina 1897–1898. Täällä veljekset toimittivat myös ”Nykyaika”-lehteään.
Vuonna 1902 Leino oli vuokrannut huoneen tulevan morsiamensa äidin, leskirouva Schoultzin asunnosta, Kasarmikatu 25:ssä. Kuvassa rakennus alkuperäisasussaan.
Vuonna 1907 Eino ja Freya Leino hankkivat asunnon edustavalta paikalta Eteläranta (ent. Länsi Ranta) 12:sta.
Avioliiton hajottua vuonna 1908 Leino löysi väliaikaisen asuinpaikan osoitteesta Eerikinkatu 3.
Roomasta palannut Leino vuokrasi vuonna 1909 itselleen alivuokralaishuoneen Liisankatu 9:stä.
1910-luvun ensimmäisinä vuosina Leino asui omassa pienessä vuokrahuoneistossaan osoitteessa Tehtaankatu 5.
Annankatu 11 oli vuosina 1913–1914 Eino Leinon ja Aino Kajanuksen osoite.
Sisällissodan puhjetessa Leino hakeutui asumaan Fredrikinkatu 34:ssä sijainneeseen ”Privaatti-Hotelliin”.
Keväämmällä 1918 Leino muutti Kaivopuistoon ”Riviera-pensionaattiin” (Itäinen Kaivopuisto nro 9).
Täyshoitola Onnela Tuusulassa oli vuosina 1924–1925 Leinon asuinpaikkana kahteen otteeseen. Täällä Leino saneli muistelmateostaan Elämäni kuvakirja.
Eino Leino elokuvissa ja televisiossa

Leinon elämästä kertoo Jaakko Pakkasvirran ohjaama elokuva Runoilija ja muusa (1978), joka valmistui runoilijan syntymän satavuotisjuhlavuonna. Alkutekstien mukaan ”elokuvan kaikki kohtaukset ovat fiktiivisiä, vaikkakin tositapahtumien innoittamia”. Eino Leinoa elokuvassa esitti Esko Salminen. Runoilija ja muusa keskittyy kuvaamaan Leinon suhdetta ensimmäiseen vaimoonsa Freya Schoultziin (Katja Salminen) ja samanaikaiseen rakastajaansa L. Onervaan (Elina Salo). Samalla elokuva kuvaa suomalaisten kulttuuripiirien kansallishenkistä liikehdintää Suomen itsenäisyyden kynnyksellä, ja siinä esiintyy lukuisia Suomen taiteen suurmiehiä, kuten Akseli Gallen-Kallela ja Jean Sibelius.
Esko Salmisen lisäksi Eino Leinoa ovat esittäneet muun muassa Leo Riuttu Ilmari Unhon elokuvassa Ruusu ja kulkuri (1948), Kari Hietalahti Timo Koivusalon elokuvassa Sibelius (2003) ja Vesa-Matti Loiri Veli-Matti Saikkosen televisioelokuvassa Tähtikeinu (2003), joka oli kuvaus L. Onervan, Leinon ja Leevi Madetojan välisestä kolmiodraamasta.
Vuonna 1993 Sulevi Peltola ohjasi ja käsikirjoitti yhdessä Helena Ihalan kanssa televisiolle sarjan Pankkiherroja, joka perustui Eino Leinon samannimiseen romaaniin. Sarjan pääosaa Antti Puuhaaraa näytteli Matti Pellonpää.
Kirjallisuutta

Peltonen, Aarre M.: Eino Leino aikalaistensa silmin, Otava 1958
Rajala, Panu: Virvatuli – Eino Leinon elämä.  WSOY, 2017.  ISBN 978-951-0-41615-0
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Eino Leinon e-kirjoja Projekti Lönnrotilta ja Project Gutenbergilta.
Eino Leinon alkuperäisteokset digitoituna Kansalliskirjaston Doria-tietokannassa.
Eino Leinon runokokoelmat runoineen ja hakemisto. (Arkistoitu – Internet Archive)
Eino Leinon runoja. Runosto.
Eino Leino. Kotuksen tekstikorpuksia
Kainuun Eino Leino -seura
Eino Leino Kirjasampo
Eino ja Aino. (Arkistoitu – Internet Archive)
Eino Leinon Tähtipojat Digissä
Eino Leino 1878–1926. Yle Elävä arkisto
Äänikirjat: Eino Leinon pakinoita. Yleisradio
Eino Leinon lehtinovelleja Jatkokertomuksia-blogissa
Kesäperhoja • ”Eräällä taholla” (Päivälehti 1902) • Tietäjät itäiseltä maalta (Uusi Suometar 1900)
Eino Leino. 375 humanistia 15.3.2015. Helsingin yliopisto
Eino Leinon viimeinen matka, Suomen Kuvalehti, 23.1.1926, nro 4, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lauri Viljanen : Eino Leino, vapauden runoilija, Helsingin Sanomat, 17.12.1939, nro 340, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  SNAC  IdRef 
Nuori Eino Leino. Pekka Halosen lyijykynäpiirustus vuodelta 1897.
Eino Leinon syntymäkoti Hövelö Paltaniemellä. Tilan vanha päärakennus oikealla. Kuva Erkki Mikkola, 1930-luku.
Helkavirsien (1903) kansikuvan oli suunnitellut Pekka Halonen.
Freya Schoultz keväällä 1903 sulhaselleen lahjoittamassaan valokuvassa.
Kulttuurilehti Päivä ilmestyi Helsingissä vuosina 1907–1911.
Onnen orja (1913) oli viimeinen Eino Leinon Orja-romaanisarjasta
Käsikirjoitusliuska Helkavirsien toiseen sarjaan kuuluvasta runosta ”Mennyt manner”. Kansalliskirjasto.
Eino Leino vuonna 1917 ystävänsä Akseli Gallen-Kallelan maalaamassa muotokuvassa.
Eino Leinon kuolinuutinen julkaistiin Suomen Kuvalehdessä 16. tammikuuta 1926.
Toivo Kuulan sävellys Leinon Syystunnelmaan ilmestyi 1911.
Lauri Leppänen, Eino Leinon patsas, 1953. Esplanadin puisto, Helsinki.
Muistolaatta Roomassa Tiberin rannalla sen rakennuksen seinässä, jossa Leino asui suomentaessaan Danten Divina Commediaa.
Eino Leino vuonna 1978 julkaistussa postimerkissä (piirros Eeva Oivo).
Ligatuuri

Ligatuuri ſi
Ligatuuri on kahdesta tai useammasta kirjaimesta muodostettu yhdistelmä. Ligatuuri merkitsee myös tällaisen kirjoitusmerkin painamiseen tarkoitettua kirjaketta. Ligatuuri voi olla joko osa jonkin kielen merkistöä (esimerkiksi norjassa æ, joka on yhdistelmä kirjaimista a ja e), tai kirjasimen mukana tuleva stilisointi kirjaimista, jotka ovat erillisinä kirjaimina esitettynä vaarassa osua toisiinsa (esimerkiksi ﬁ → ſi). Eräät erikoismerkit ovat myös syntyneet ligatuureista, esimerkiksi merkki & joka on tullut latinan sanasta et.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ligatuuri Wikimedia Commonsissa
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:  Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:  Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times New Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:  Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:  Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:  Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi 
Esimerkkejä ligatuureista
Leo Ekberg

| Leo Aleksander Ekberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1894
Kuollut: 1. lokakuuta 1966
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  jääkärikenraalimajuri
Leo Aleksander Ekberg (20. heinäkuuta 1894 Tampere – 1. lokakuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri.
Ekbergin vanhemmat olivat toimitusjohtaja Gustaf Alexander Ekberg ja Matilda Charlotta Liljeberg. Hänen puolisonsa oli Kerttu Maria Simolin-Riihimäki. Leo Ekberg kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1913 ja kirjoittautui Nylands Nationiin. Hän opiskeli vuodet 1913–1915 Teknillisen korkeakoulun koneinsinööri-osastossa. Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa hän suoritti vuonna 1925. Sotakorkeakoulun yleinen osaston hän suoritti vuosina 1926–1927. Opintomatkan viestikyyhkyspalvelukseen Tanskaan hän teki vuonna 1923 ja viestikoulutukseen tutustumismatkan hän suoritti Ranskaan vuosina 1924–1925.