stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iranin historia
Antiikin Persia > Aleksanteri Suuren valloitukset

Makedonian valtakunta laajeni merkittävästi vuonna 359 eaa. maata hallinnen Filippos II:n valtakaudella. Hän suunnitteli myös hyökkäystä Persiaan, mutta hän ehti kuolla ennen sen toteuttamista. Hyökkäyksen toteutti hänen poikansa Aleksanteri Suuri, joka peri vallan isältään. Samoihin aikoihin Akhaimedinien dynastiaa heikensivät sisäiset valtataistelut, jotka veivät monen akhaimedinihallitsijan hengen. Vuonna 336 eaa. valtaistuimelle nousi Dareios III, joka jäi dynastian viimeiseksi kuninkaaksi. Aleksanteri Suuri jatkoi isänsä valloitusretkiä Vähä-Aasiassa ja vuonna 334 eaa. hän kukisti persialaiset Granikosjoen taistelussa valloittaen Joonian persialaisvallan tunnustaneet satraapit. Seuraavana vuonna persialaiset lyötiin Issoksen taistelussa, lähellä nykyisen Turkin ja Syyrian rajaa, minkä jälkeen Aleksanterin joukot valloittivat Välimeren rannikon Egyptiin saakka. Hyökkäykset itään jatkuivat vuonna 331 eaa. jolloin Aleksanteri löi persialaiset Gaugamelan taistelussa, lähellä Arbilia nykyisessä Irakin Kurdistanissa. Dareios III pakeni itään, missä Baktrian satraappi Bessus surmautti hänet.
Aleksanteri Suuren armeija poltti Persepoliksen kaupungin vuonna 330 eaa. Teon tarkoituksen otaksutaan olleen symbolinen, jonka tarkoitus oli osoittaa Akemenidien dynastian aikojen olevan ohi. Aleksanteri alkoi tämän jälkeen noudattaa persialaistamispolitiikkaa rohkaisemalla joukkojaan naimaan persialaisia naisia ja jäämään asumaan siirtokuntiin. Hän itse nai useita persialaisprinsessoja, joihin kuuluivat Dareios III:n tytär Statira ja baktrialaisen ylimyksen tytär Roksane. Aleksanterin joukot jatkoivat valloituksiaan kohti Intiaa, mutta voittoisan Hydaspesjoen taistelun jälkeen vuonna 326 eaa. Aleksanterin armeija alkoi kyllästyä jatkuvaan sotimiseen ja tyytymättömyys Aleksanteri Suurta kohtaan alkoi kasvaa. Paluumatkalla Intiasta Aleksanteri Suuri kuoli Babyloniassa vuonna 323 eaa. Aleksanteri Suuri yritti elinaikanaan luoda Persiasta kreikkalaisen ja persialaisen sivilisaation välimuodon, mutta kreikkalaisvaikutus Persiassa jäi lopulta ohimeneväksi.
Aleksanterin kuoleman jälkeen hänen valloittamiensa alueiden hallinta siirtyi hänen kenraaliensa hallittavaksi. Persia jäi vuonna 312 eaa. Seleukos I Nikatorin perustaman Seleukidien hallitsijasuvun haltuun. Seleukidit jatkoivat hyvin pitkälti Aleksanterin politiikkaa perustaen kreikkalaisia siirtokuntia itään. He joutuivat kuitenkin kilpailemaan asemastaan muiden Aleksanterin Suuren valtakunnan perillisten kanssa, etenkin Egyptin Ptolemaiosten, sekä Rooman valtakunnan kasvavan vallan kanssa. Huomion keskittyessä länteen, Sogdianan ja Baktrian alueet kehittyivät vähitellen itsenäisiksi.
Persian islamisoituminen > Arabien valloitukset

Abbasidien valtakunnassa 800-luvulla ja 800-luvulla kirjoitettu tarinaperinne kuvaa yksityiskohtaisesti myös Persian aluevalloitusta, mutta sen tulokset eivät ole tieteellistä historiankirjoitusta vaan tarinankerrontaa. Laajan kokonaiskatsauksen esittää varsinkin at-Tabari 900-luvun alun historiateoksessaan. Tabari kertoo Persian valloituksen keskittyneen kahteen suurtaisteluun, joita olivat  Qadisiyyan taistelu 636 ja Nahavandin taistelu vuonna 642. Molempia kuvauksia luonnehtii sadunkerronnan leima. Sassanideilla esimerkiksi kerrotaan olleen moninkertainen ylivoima, heidän armeijassaan olisi ollut yli 100 000 sotilasta, jotka melkein kaikki olisi tapettu taistelussa. Viimeisen sassanidikuninkaan  Yazdegerd III:n kerrotaan paenneen arabeja itään, missä hänen omat entiset alamaisensa olisivat murhanneet hänet Mervin kaupungissa vuonna 651. Myös tähän tarinaan on liitetty sadunomaisia yksityiskohtia.
Arabivalloituksen seurauksena Persia liitettiin poliittisesti muun Lähi-idän yhteyteen. Persiasta tuli valtakunnan väkirikkain ja vaurain osa.
Mongolivallan kausi > Mongolien valloitusretket

Kovaresmian šaahien kukistettua ghuridit ja viimeisetkin seldžukit Iranin ylängöltä, he nousivat alueen valtiaiksi 1200-luvun alussa. Samaan aikaan syntyi idempänä Keski-Aasiassa Tšingis-Kaanin muodostama mongoliheimojen liitto, josta muodostui Mongolivaltakunta. Mongolit valtasivat Karakitain ja Kovaresmian šaahi liitti luhistuneen valtakunnan länsiosat omiin alueisiinsa, jolloin Mongolivaltakunta ja Kovaresmia tulivat toistensa naapurimaiksi.
Valtakuntien välinen yhteiselo ei muodostunut rauhanomaiseksi. Vuonna 1218 Tšingis-Kaani lähetti lähetystön šaahi Ala ad-Din Muhammadin hoviin, mutta tämä mestautti lähettilään. Mongoleille lähettilään surmaaminen oli halpamainen loukkaus ja Tšingis-Kaani ryhtyi seuraavana vuonna kostotoimiin Kovaresmian šaahia vastaan. Kovaresmia ei ollut lainkaan valmis sotaan, sillä suuri osa alueista oli vasta liitetty juuri muodostuneeseen valtakuntaan, eikä niiden hallintoa vielä ollut järjestetty. Mongolit hyökkäsivät Kovaresmiaan kukistaen helposti hajanaiset šaahin joukot ja tämä saattoi vain paeta mongolijoukkoja pienelle Kaspianmeren saarelle, missä hän pian kuoli. Hänen poikansa Džalal al-Din jatkoi taistelua mongoleja vastaan Ghaznista käsin, ja hän saavuttikin voiton mongoleista Parvanin taistelussa, mutta voitto lopulta vain hidasti mongolien etenemistä Keski-Aasiaan. Tšingis-Kaanin uutta hyökkäystä vuonna 1221 ei Džalal al-Dinin johtama liittouma enää pystynyt torjumaan, vaan mongolit tuhosivat Ghaznin ja surmasivat sen asukkaat. Saman kohtalon kokivat myös muut mongoleja vastaan nousseet kaupungit, eikä mikään mahti enää kyennyt estämään mongolien hyökkäystä syvemmälle Persiaan. Mongolien aiheuttama mullistus oli suurin sitten arabien invaasion kuusisataa vuotta aiemmin, mutta tuhot olivat suuremmat. Nykytermein mongolien toimeenpanemaa joukkoteurastusta kutsuttaisiin kansanmurhaksi. Aikalaissilminnäkijät arvioivat Mervissa surmattujen lukumääräksi 700 000-1,3 miljoonaa. Luku on valtaisa, mutta se on uskottava, sillä se edustaa suurta osaa tuon ajan Kovaresmian väestöstä.
Mongolit yrittivät vakiinnuttaa valtansa Persiassa ja tekivät Tabrizista tukikohtansa. He onnistuivat tuhoamaan ismaililaiset assassiinit, joita seldžukit eivät koskaan kyenneet kukistamaan. Jotkut pienet hallitsijat, jotka tunnustivat mongolien ylivallan saivat jatkaa mongolien vasalleina, kuten Anatoliassa sijainnut seldžukkivallan jäänne, Rumin sulttaanikunta. Mongolivalta ulottui näin jo Välimerelle asti. Tšingis-Kaani kuoli vuonna 1227. Ennen hänen kuolemaansa mongolit olivat saavuttaneet nykyisen Azerbaidžanin alueen kylväen tuhoa matkan varrella. Hänen kuolemansa jälkeen suunnaton Mongolivaltakunta jakaantui hänen jälkeläistensä kesken. Persia jäi Tšingis-Kaanin pojanpojan Hülegün perustaman Il-kaanien valtakunnan hallintaan.
Mongolivallan kausi > Il-kaanit

Il-kaanit hallitsivat aluetta, joka laajimmillaan ulottui Anatoliasta aina nykyisen Afganistanin alueelle asti. Il-kaanien valtakunta rajautui muihin Mongolivaltakunnan seuraajavaltioihim, idässä Tšagataihin ja pohjoisessa Kultaiseen Ordaan. Suhde muihin mongolivaltakuntiin muodostui vihamieliseksi. Il-kaanit jatkoivat valloituksiaan länteen, missä he valloittivat Bagdadin ja viimeinen abbasidikalifi surmattiin vuonna 1258. Mongolien eteneminen päättyi vasta Palestiinassa käydyssä Ain Jalutin taistelussa, missä Egyptin mamelukit kukistivat Il-kaanien sotajoukot.
Il-kaanit pitivät valtakautensa alussa kiinni omasta identiteetistään, mutta he alkoivat ajan myötä islamilaistua ja omaksua persialaisen kulttuurin. Mongolit muodostivat Persiassa vain pienen eliittijoukon, ja heidän alaisinaan toimivat persialaiset virkamiehet. Käänteentekevää oli kaani Ghazanin kääntyminen islamiin vuonna 1295. Persialainen kulttuuri oli jälleen kerran ottanut yliotteen valloittajistaan, merkittävänä monumenttina tälle on Ghazanin pojan Öljeitü-kaanin Soltaniyehin rauniokaupungissa sijaitseva mausoleumi.
Ghazan-kaanin valtakaudella 1295-1304 mongolit alkoivat parantaa persialaisten oloja; käsityöläisten veroja alennetiin, maataloutta ryhdyttiin elvyttämään kastelujärjestelmiä kunnostamalla ja kauppareittien turvallisuutta ryhdyttiin parantamaan. Seurauksena kaupankäynti kasvoi dramaattisesti, kun kiinalaiset ja intialaiset tuotteet saattoivat kulkea Persian läpi. Persian talous elpyi ja se sai vaikutteita vieraista kulttuureista. Kun Ghazanin veljenpoika, vuosina 1316-1335 hallinnut kaani Abu Sa'id kuoli, Il-kaanien valtakunta alkoi taantua vahvan johtajan puutteessa. Seurauksena valtaansa pääsivät jälleen kasvattamaan useat pienet dynastiat.
Mongolivallan kausi > Timuridit

Hajanaisen Persian yhdistäjäksi nousi transoksanialainen sotapäällikkö Timur Lenk. Hän oli noussut merkittävään asiaan Tšagatain kaanikunnassa ja maan sisäisen hajaannuksen myötä hän nousi koko valtakunnan tosiasialliseksi hallitsijaksi 1370-luvulle tultaessa. Hän ei ollut mongolitaustainen, eikä hän suoranaisesti noussut mongolihallitsijoita vastaan, mutta hän pyrki liittymään Tšingis-Kaanin sukulinjaan avioliittoallianssin kautta. Kun Timur oli saanut Transoksanian tarpeeksi vahvaan otteeseen, hän kääntyi ympäröiviä valtakuntia vastaan aloittaen valloitusten sarjan. Timurin armeijan valloitusaallon alle jäivät kaikki persialaiset dynastiat, jotka hiljalleen rakensivat omia valtakuntiaan. Timurin armeijat ryöstelivat kaupunkeja ja niiden asukkaat surmattiin julmasti. Ryöstösaalis lähetettiin Timurin pääkaupunkinaan pitämään Samarkandiin. Persian läpi marssiessaan Timur pystytti vihollisia pelottaakseen pylväitä ihmispäistä. Esfahanin ja Bagdadin kaupunkien ulkopuolelle pystytetyissä pylväissä oli kymmenien tuhansien surmattujen vihollisten päät. Timur Lenk armeijoineen kylvi 1300-luvun lopulla kauhua Anatoliasta Delhin sulttaanikuntaan ulottuvalla alueella.
Timur Lenk kuoli vuonna 1405. Ennen kuolemaansa hän oli valloittanut suuren imperiumin, mutta valloitettujen alueiden hallintoa ei järjestetty mitenkään, vaan vanhat dynastiat jäivät usein valtaan. Timurin kuoltua hänen jälkeläisensä ryhtyivät valtataisteluun keskenään, eivätkä persialaisdynastiat enää tunnustaneet heidän valtaansa. Timurin jälkeläisistä voimakkaimmaksi nousi Šahrokh, joka siirsi valtakeskuksen Heratiin, mutta hänen valtansa ei enää ulottunut Persian länsiosiin jossa valtaa pitivät turkmeeniheimot. Vähitellen Timuridien hallitsema alue alkoi hajaantua ja esiin alkoi nousta Ak Koyunlun ja Kara Koyunlun nimeä kantavat turkkilaisheimojen liitot.
Safavidit > Abbas Suuri

Abbas I:n valtakaudella vuosina 1587-1629 Safavidien valtakunta oli voimakkaimmillaan. Hän uudelleenorganisoi maan armeijan, missä qizilbaš-armeijan valtaa kavennettiin. Abbasin valtakaudella Persian sotaväessä yleistyivät myös tuliaseet. Sotajoukkoja muodostettiin georgialaisista ja armenialaisista orjista, jotka olivat kaukana kotoaan ja näin täysin riippuvaisia šaahista, jolloin he olivat paljon luotettavampia. Qizilbašien maita otettiin myös keskusvallan haltuun. Teoilla pyrittiin heikentämään heimojen valtaa ja keskittää hallinto Abbasin omiin käsiin. Safavidien sotamenestys uuden armeijansa turvin kasvatti edelleen Abbasin arvovaltaa. Safavidit kukistivat uzbekit koillisessa ja lännessä Bagdad valloitettiin osmaneilta. Uusille rajoille lähetettiin qizilbaš-heimojen jäseniä turvaamaan alueita. Tämä väestönsiirtopolitiikka hajotti heimot, mikä heikensi niiden valtaa entisestään.
Yksi safavidikauden merkittävistä perinnöistä nykyiselle Iranille on sen šiialaisuuteen perustuva hallintokäytäntö. Merkittävä hyötyjä Abbasin uudistuksista oli šiialainen ulama, jota Abbas tuki politiikallaan. Samalla kehittyi šiialainen kulttuuri taiteen, metallitöiden, matonkudonnan ja erityisesti arkkitehtuurin muodossa. Abbas siirsi pääkaupungin Esfahaniin vuonna 1598. Kaupunki muodostui merkittäväksi kulttuurikeskukseksi, jossa safavidikauden arkkitehtuurin on perintö nähtävissä edelleen.
Safavidikaudella Persia alkoi myös kytkeytyä kansainväliseen kauppaan. Maata vaurastutti Gilanin tuottama silkki, jota myytiin Intiaan sekä armenialaisten kauppiaiden välityksellä Eurooppaan. Portugalilaiset olivat miehittäneet Bahrainin ja Hormuzin saaren Persianlahden rannikolla hallitakseen Persianlahdelta ja Intian valtamerelle suuntautuvaa kauppaa, mutta vuonna 1602 Abbas karkotti portugalilaiset Bahrainista. Vuonna 1623 hän liittoutui Englannin Itä-Intian kauppakomppanian kanssa portugalilaisia vastaan ajaakseen heidät myös Hormuzista ja saadakseen Hormuzinsalmen hallinnan takaisin. Briteille annettiin oikeus käydä kauppaa, ja myös muita ulkomaisia kauppiaita houkuteltiin Persiaan.
Abbas I kuoli vuonna 1629 ja hänen jälkeensä Safavidien dynastia alkoi hiipua. Yhtenä syynä tähän oli vahvan hallitsijan puute. Abbas oli itse noussut valtaan syrjäyttämällä isänsä ja varmistaakseen että hänelle itselleen ei kävisi niin, hänen poikansa elivät koko elämänsä haaremissa. Varmuuden vuoksi hän vielä sokeutti heidät ja tapatti yhden pojistaan. Abbasin jälkeen valtaan nousi yksi hänen pojanpojistaan. Tämä onneton tapa sulkea prinssit haaremiin johti siihen, että valtaan nousseella perillisellä ei ollut minkäänlaista kokemusta politiikasta. He olivat näin ollen täysin neuvonantajiensa ohjailtavissa, jotka näin käyttivät todellista valtaa. Valta alkoi näin luisua paikallisille ylimyksille, haaremin naisille ja uudelleen järjestäytyville qizilbašeille.
Safavidit > Safavidien kukistuminen ja paštuvalta

Seuraavan vahvan safavidihallitsijan ja dynastian vallan elpymisen aika koitti vielä Abbas II:n valtakaudella vuosina 1642-1666, mutta Safavidien suuruuden aika oli jo väistämättä ohi. Tätä edesauttoivat paitsi hallinnolliset epäkohdat, myös kansan liiallinen verotus, kaupankäynnin taantuminen ja sotilaallisten järjestöjen, sekä qizilbaš-armeijan, että orja-armeijan, heikkeneminen. Safavidien kahden viimeisen šaahin Sulaiman I:n (1669-1694) ja Sultan Husainin (1694-1722) valtakausien aikana Safavidien valta jatkoi rapistumistaan. Heidän hallintonsa aikana valtaansa kasvatti šiialainen ulama. Johtaviin pappeihin kuulunut Muhammad Baqir Majlis sai merkittävää valtaa ja hänen on katsottu harjoittaneen tahallista vähemmistöjen vainoamispolitiikkaa, jonka kohteeksi joutuivat ulkomaalaiset ja muut kuin šiiamuslimit. Husainin kaudella Majlisin toimet muuttuivat yhä ääri-islamilaisemmaksi. Kaikki tavernat, kahvilat ja ilotalot määrättiin suljettavaksi, päihteiden nauttiminen kiellettiin ja naisten tuli pysyä kotona. Aiemmin vapaamielisen Persian muuttuminen kapeakatseisen ja suvaitsemattoman hallinnon aikaan joudutti Safavidien dynastian tuhoa.
Safavidien vallalle aiemmin lojaaleina pysyneet paštut käänsivät myös selkänsä šaahille tämän yritettyä käännyttää heidät viralliseen valtionuskontoon. Mielipide sunnalaisten paštujen keskuudessa alkoi kääntyä šaahia vastaan. Paštut nousivat ghelzai-paštuihin kuuluneen Mirwais Amir Khanin johdolla kapinaan ja vuonna 1709 kapinalliset surmasivat Kandaharissa šiialaisten valtaa edustaneen kuvernöörin. Rapistuva safavidivalta yritti palauttaa järjestyksen valtakuntansa itäosiin, mutta paštuvaltaiset alueet alkoivat livetä persialaisvallasta. Paštujen Hutak-dynastian perustaja Mirwais kuoli vuonna 1715, mutta hänen jälkeensä kapinaa Safavideja vastaan johti hänen poikansa Mir Mahmud. Hän hyökkäsi armeijoineen Iranin ylängolle, valloitti Safavidien pääkaupungin Esfahanin ja šaahi Husain jäi paštujen vangiksi. Husainin poika Tahmasp II pakeni Qazviniin ja julisti itsensä šaahiksi, mistä käsin hän yritti koota tukijoukkoja pelastaakseen luhistuvan safavidivaltakunnan. Safavidien heikkous ei jäänyt huomaamatta osmaneilta, jotka valloittivat Safavidivaltakunnan länsiosat. Pietari Suuren Venäjä ei taas halunnut nähdä osmanien vahvistuvan ja valloitti Kaspianmeren etelärannikon. Mir Mahmud murhattiin vuonna 1725 ja hänen seuraajakseen nousi Ašraf Khan. Tämä mestautti Safavidihallitsija Husainin estääkseen osmanien mahdolliset yritykset hänen valtaistuimelle palauttamisekseen. Persialaisille paštujen valtakausi 1720-luvulla oli kärsimysten aikaa, he joutuivat väkivaltaisuuksien ja ryöstelyn kohteeksi, ja lisäksi osmanit veivät persialaisia orjiksi valloittamiltaan alueilta. Persialaiset eivät paštuvaltaa koskaan hyväksyneet, vaan heidän mielestään Safavidit olivat ainoita laillisia hallitsijoita.
Qajar-dynastia > Agha Muhammad

Karim Khan Zand kuoli vuonna 1779, minkä jälkeen Persia ajautui jälleen sisällissotaan. Zand-dynastian prinssit joutuivat taistelemaan valta-asemastaan Māzandarānissa tukikohtaansa pitäviä Qajareita vastaan. Qajarit oli yhdistänyt yhteiseksi rintamaksi Mohammad Hasan Khan Qajarin poika Agha Muhammad Khan. Hän oli lapsena joutunut Adil Šahin käsiin ja kastroitu tämän käskystä. Tämän jälkeen hän oli ollut Karim Khanin panttivankina ja tämän kuoltua hän pakeni pohjoiseen, missä hän ryhtyi taisteluun Zand-dynastiaa vastaan. Agha Muhammad kukisti zandjoukot pohjoisessa ja Esfahan valloitettiin vuonna 1785. Tämän jälkeen Teheran alistui myös Qajarien valtaan. Agha Muhammad perusti Teheraniin uuden valtakeskuksensa ja se on ollut maan pääkaupunki siitä lähtien.
Qajar-dynastian valta oli vahvistunut pohjoisessa, mutta Persian eteläosissa vallassa oli Zand-dynastian vallanperijä Lutf Ali Khan Zand. Hän piti puolensa Agha Muhammadin joukkojen hyökkäystä vastaan, mutta vuonna 1791 hänen yrittäessään hyökkäystä Esfahanin takaisinvaltaamiseksi, Šīrāzissa syttyi kapina häntä vastaan. Agha Muhammad lähti itse joukkoineen zand-valtaa vastaan nousseiden tueksi, jolloin ratkaisevaksi käännekohdaksi muodostui Lutf Ali Khanin epäonnistunut yritys surmata Agha Muhammad yllätyshyökkäyksellä yön pimeydessä. Lutf Ali Khanin joukot joutuivat kuitenkin itse piiritetyiksi, mutta heidän onnistui paeta Kermaniin Agha Muhammadin joukot perässään. Agha Muhammad valloitti Kermanin kaupungin vuonna 1794, missä sen naiset ja lapset vietiin orjiksi, ja kymmenentuhatta miestä jotka eivät taistelussa olleet saaneet surmaansa, sokaistiin. Lutf Ali Khanin onnistui paeta Bamiin, missä hänet kuitenkin petettiin ja toimitettiin Agha Muhammadille. Lutf Ali Khan kidutettiin kuoliaaksi, ja Agha Muhammad nousi koko Iranin ylängön hallitsijaksi. Lutf Alin lisäksi saman kohtalon koki pian myös viimeinen afsaridihallitsija, Khorasanissa tukikohtaansa pitänyt Šahrukh.
Agha Muhammad käänsi tämän jälkeen katseensa georgialaiseen Kartli-Kakhetin kuningaskuntaan ja hän valloitti sen pääkaupungin Tbilisin vuonna 1795. Taistelussa tuhannet saivat surmansa ja 15 000 naista ja lasta vietiin orjiksi. Pietarissa tapaus synnytti vihaa persialaisia kohtaan, sillä geogialaiskuningas Erekle II oli asettunut Venäjän suojelukseen. Agha Muhammad kykeni yhdistämään Persian valtansa alle ja hän lopetti pitkän sisällissotien kauden ja loi Qajar-dynastian perustan, mutta hän sai varsin ansaitusti julman maineen. Agha Muhammad kuoli vuonna 1798 ollessaan sotaretkellä Vuoristo-Karabahissa, kun kaksi hänen palvelijaansa puukottivat hänet kuoliaaksi.
Qajar-dynastia > Ensimmäinen maailmansota

Persian perustuslaillisen vallankumouksen aiheuttamien levottomuuksien vallitessa, Britannia alkoi kiinnostua Persian suhteistaan uudella tavalla. Syynä oli maan lounaisosien Khūzestānista vuonna 1908 löytynyt öljy. Khūzestān oli Venäjän kanssa solmitun sopimuksen mukaan brittien vaikutusalueella. Öljyn hyödyntämiseksi perustettiin Anglo-Persian Oil Company (AIOC). Perustuslaillisen vallankumouksen jälkeisinä vuosina Britanniasta tuli vähitellen Persian hallitseva ulkovalta, osittain öljyn vuoksi. Brittilähetystö totesi, että Teheranin hallinnolla ei juuri ollut vaikutusvaltaa pääkaupungin ulkopuolisiin tapahtumiin. Britit ja venäläiset pitivät valtaa omilla alueillaan, ja muualla oli syntynyt kapinallinen Jangal-llike, joka yritti pitää yllä perustuslaillisen vallankumouksen periaatetta. Uusi majlis kokoontui jälleen joulukuussa 1914. Tuolloin ensimmäinen maailmansota oli jo syttynyt ja uusi hallitus oli julistanut Persian puolueettomaksi. Maa joutui kuitenkin Britannian, Venäjän ja Osmanien välisten taistelujen kohteeksi, kun osmanit ja heidän saksalaiset liittolaisensa tunkeutuivat Persian venäläisalueille lännestä ja pohjoisesta. Brittien etujen mukaista taas oli suojata ensisijaisesti etelässä sijainneita öljykenttiään. Sodan taistelut osmanien ja venäläisten välillä vahingoittivat pahasti etenkin Persian luoteisosia. Tilanne Persiassa, kuten sodassa yleisemminkin, kääntyi lopulta saksalaisia ja osmaneja vastaan. Sodan loppuessa Venäjä keskittyi jo omaan vallankumoukseensa, jolloin britit jäivät Persian ainoaksi ulkovallaksi.
Sodan päättyessä Persia oli heikossa tilassa, maassa kärsittiin nälänhädästä sillä sota oli häirinnyt maataloustuotantoa ja kauppaa, jota häiritsi etenkin Venäjän vallankumouksen myötä loppunut Venäjän kauppa. Lisäksi nälänhätää pahensi sodan jälkeen riehunut maailmanlaajuinen influenssaepidemia. Monissa maan osissa oli sodan jälkeen edelleen brittijoukkoja, mutta nämä saivat maan pohjoisosissa pian vastaansa Mīrzā Kūchik Khānin johtamat jangalijoukot ja joutuivat vetäytymään Gīlānin alueelta. Sodan jälkeen Lähi-idän tilanne ei suinkaan ollut brittien ainoa ongelma. Vasta muodostuneen Neuvostoliiton kommunistihallinnolle ei haluttu antaa jalansijaa. Myös Yhdysvallat kaivoi maata brittien jalkojen alla puhumalla antikolonialistisen politiikan ja kansojen itsemääräämisoikeuden puolesta.
Pahlavi-dynastia > Anglo-persialainen sopimus

Britannia oli voittanut sodan ja saavuttanut valta-aseman Persiassa, mutta sen resurssit olivat levittäytyneet liian laajalle, joten Persian tilanne oli ratkaistava mahdollisimman pienillä taloudellisilla resursseilla. Britannian ulkoministeri lordi Curzon ehdotti vuonna 1919 anglopersialaista sopimusta, joka olisi käytännössä tehnyt Persiasta protektoraatin siten, että Persian sotilaalliset ja verotukselliset tehtävät olisi annettu briteille. Vastineeksi Britannia myönsi Persialle lainan, jolla voitiin kehittää maan infrastruktuuria. Pääministeri Vosug ud-Dowleh ja kaksi muuta hallituksen jäsentä saivat briteiltä suuren taloudellisen kannustimen ja he tukivat sopimusta, jolloin nuoren Ahmad Šahin hallitus myöntyi sopimukseen. Kun sopimuksen yksityiskohdat tulivat julki, sopimus herätti heti laajaa vastustusta kaikissa eri ryhmittymissä ja majlis kieltäytyi hyväksymästä sitä. Tästä huolimatta britit pyrkivät pistämään sopimuksen täytäntöön ja Persiaan tuotiin brittiupseereja komentamaan armeijan yksiköitä, mutta tämä vain vauhditti Persian hallituksen kaatumista ja pääministerin eroamista.
Lontoossa uskottiin että anglopersialainen sopimus kyettiin viemään väkisin läpi, mutta Persiassa olevat brittikomentajat näkivät tilanteen realiteetit. Brittijoukot olivat hyvin epäsuosittuja Persiassa, eivätkä ne herättäneet Gīlānin vetäytymisen jälkeen juurikaan kunnioitusta persialaisten nationalistien silmissä. Vuodesta 1920 lähtien Persiassa toiminut brittikenraali Edmund Ironside toimi Persiassa omavaltaisesti ilman Curzonin hyväksyntää. Hän sai tehtäväkseen varustaa kasakkaprikaatin uudelleen. Hän erotti kaikki venäläisupseerit, peläten näiden olevan brittivastaisia ja alttiita bolševikkien vaikutukselle. Persialaissotilaat eivät kuitenkaan suostuneet toimimaan brittiupseerien alaisuudessa, joten johtoon asetettiin persialaisupseereja. Komentajaksi nimettiin Reza Khan. Ironsidea huoletti se, että brittivallan heiketessä saattaisivat bolševikit vallata Teheranin, jolloin oli parempi että persialaiskasakat ottavat vallan ennen sitä ja britit voisivat näin vetäytyä Persiasta rauhassa.
Reza Khanin johtamat 2500 kasakkaa marssivat Teheraniin vuonna 1921. He eivät kohdanneet lainkaan vastarintaa, ja heidän sallittiin muodostaa uusi hallitus. Hallituksen johtoon asetettiin nationalistinen Sayyid Zia Tabatabai ja Reza Khanista tehtiin asevoimien komentaja. Varsin pian Reza Khan nousi hallitsevaksi hahmoksi ja Tabatabai ajettiin maanpakoon. Reza Khan hyökkäsi myöhemmin vuonna 1921 myös jangaleja vastaan ja heidät kukistettiin nopeasti. Hän nousi myös bahtijaareja ja muita vahvoja heimoja vastaan, sillä nämä olivat usein avustaneet ulkovaltoja puuttumaan Persian asioihin. Toimillaan Reza Khan pyrki vakiinnuttamaan maan hallituksen kontrollin koko Persiassa, sekä vakiinnuttaman valtion tulot.