stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuzma Petrov-Vodkin

Punaisen hevosen kylvetys, 1912.
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Kuzma Sergejevitš Petrov-Vodkin (ven. Кузьма Сергеевич Петров-Водкин; 5. marraskuuta (J: 24. lokakuuta) 1878 Hvalynsk, Saratovin alue – 15. helmikuuta 1939 Leningrad) oli venäläinen monilahjainen taidemaalari, graafikko, lavastustaiteilija, taideteoreetikko ja pedagogi.
Petrov-Vodkin syntyi suutarin perheeseen, lähti Samaraan opiskelemaan taidetta 1890 ja jatkoi tätä Pietarissa. Siellä hänen opettajinaan toimivat muun muassa Valentin Serov, Isaak Levitan sekä ennen kaikkea Konstantin Korovin. Vuonna 1901 hän siirtyi Müncheniin opiskelemaan yksityisesti Anton Aschben johdolla. Hän opiskeli myös Pariisissa, kävi Italiassa ja Pohjois-Afrikassakin. Hän opiskeli myös Moskovan kuvataiteen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin instituutissa.
Vuonna 1911 Petrov-Vodkin liittyi venäläiseen Taiteen maailma -ryhmään. Vuonna 1924 hän oli perustamassa Neljä taidetta (Четыре искусства, Tšetyre iskusstva) -ryhmää.
Tyylillisesti Petrov-Vodkinin taiteessa voi havaita abstraktiota lähentelevän tyylittelyn ja eroottiset aiheet.
Petrov-Vodkin jatkoi opetustyötään Neuvostoliitossa, mutta hän joutui suhteellisen syrjään valtavirrasta, joka kannatti sosialistista realismia. Nikita Hruštšovin ajoista häntä on pidetty yhtenä merkittävimmistä neuvostoajan taidemaalareista.
Teoksia

Pojat, 1911.
Silli, 1918.
1918 Petrogradissa, 1920.
Komissaarin kuolema, 1928
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuzma Petrov-Vodkin, Olga´s Gallery (englanniksi)
Kuzma Petrov-Vodkin, Artcyclopedia (englanniksi)
Борисовская, Н. А./ Гордон, Е. С. (Hrsg.): Русские художники от А до Я Moskova: Slowo 2000. ISBN 5-85050-231-9. S. 136. (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay 2  Victoria  RKD Artists 2  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kasakkahetmanaatti

Kasakkahetmanaatti (ukr. Гетьманщина, Hetmanštšyna), viralliselta nimeltään alkujaan Zaporožjen sotajoukko (ukr. Військо Запорозьке, Vijsko Zaporozke), oli nykyisen Ukrainan alueella vuosina 1648–1764 sijainnut kasakoiden autonominen valtio, jonka johtajana oli hetmani. Hetmanaatti oli vuodesta 1654 liittosuhteessa Venäjään, johon se lopulta liitettiin kokonaan. Hetmanaatin pääkaupunkina oli Baturyn ja vuodesta 1709 Hluh’iv.
Samaan aikaan kasakkahetmanaatin kanssa nykyisen Ukrainan alueella oli myös kaksi muuta kasakoiden itsehallinnollista aluetta, hetmanaatin eteläosasta vuonna 1667 omaksi kokonaisuudekseen erotettu Zaporožjen Sitš sekä hetmanaatin itäpuolella sijainnut Sloboda-Ukraina.
Historia > Hetmanaatin perustaminen

Puola-Liettuaan kuuluneen Ukrainan rajaseudulle, lähinnä Dneprin alajuoksulle, oli 1400–1500-lukujen aikana muodostunut kasakkayhteisö, joka eli periaatteessa Puolan kuninkaan alamaisuudessa mutta käytännössä toimi usein omapäisesti. Pohjoisemmaksi asettuneet kasakat olivat pääasiassa uskollisia valtiovallalle, kun taas etelämpänä asuneet Zaporožjen kasakat eli zaporogit olivat varsin itsenäisiä. Zaporogien johtajaksi eli hetmaniksi valittu Bohdan H’melnytskyi liittoutui vuonna 1648 Krimin kaanikunnan kanssa ja aloitti sodaksi laajentuneen kansannousun, jonka seurauksena kasakat irtautuivat kokonaan Puolan alaisuudesta, vaikka se ei ilmeisesti ollutkaan H’melnytskyin alkuperäinen tavoite. Elokuussa 1649 solmitussa Zborivin rauhassa Puola tunnusti ensimmäisen kerran kasakoiden hetmanaatin, johon sovittiin kuuluvan suuri osa Ukrainasta. Sopimuksen mukaan hetmanaatti olisi ollut Puolalle alamainen autonominen valtio, mutta sopimukseen sisältynyt maaorjuuden palauttaminen ei tyydyttänyt ukrainalaisia talonpoikia eivätkä Puolan valtiopäivät hyväksyneet kasakoiden vaatimaa muiden kuin ortodoksisen kirkon kieltämistä hetmanaatissa, joten sota puhkesi pian uudestaan.
Historia > Liitto Venäjän kanssa

Krimin kaanikunnan vedettyä tukensa pois Bohdan H’melnytskyi päätti liittoutua Venäjän kanssa Puolaa vastaan. Hetmanaatin ja Venäjän välillä solmittiin vuonna 1654 Perejaslavin sopimus, jonka nojalla hetmanaatti siirtyi Venäjän alaisuuteen. Sopimuksessa kasakat joutuivat yksipuolisesti tunnustamaan Venäjän tsaarin yliherruuden, mutta säilyttivät oman hallintonsa ja oikeuden valita itse oma hetmaninsa, joka sai harjoittaa omaa ulkopolitiikkaa muiden valtioiden paitsi Puola-Liettuan ja Osmanien valtakunnan suhteen. Maaorjuus lakkautettiin. Perejaslavin sopimuksen alkuperäiset asiakirjat katosivat myöhemmin, joten niiden sisällöstä ei ole täyttä yksimielisyyttä. Venäläisten mielestä tsaarilla oli oikeus muuttaa kasakoille myönnettyjä erioikeuksia yksipuolisesti, ukrainalaisten mielestä sopimusehdot sitoivat molempia osapuolia. Pohjan sodan puhkeaminen vuonna 1655 johti kasakoiden pettymykseksi Venäjän tilapäiseen lähentymiseen Puolan kanssa. H’melnytskyi kaavaili liittoutumista Puolan ja Venäjän yhteisten vihollisten kuten Ruotsin kanssa, mutta ehti kuolla vuonna 1657 tekemättä mitään peruuttamatonta.
Historia > Sotia ja kapinoita

H’melnytskyin kuoleman jälkeiset vuosikymmenet tunnetaan Ukrainan historiassa raunioitumisen aikana. Kasakkahetmanaatissa oli jatkuvia valtataisteluja ja samanaikaisesti oli vallassa Venäjälle ja Puolalle uskollisia kilpailevia hetmaneja. Vuonna 1658 hetmani Ivan Vyhovskyi liittoutui uudelleen Puolan kanssa Hadjatšissa (Hadjatšin sopimus); hetmanaatista piti tulla Rusjin suuriruhtinaskunta -niminen kolmas osapuoli Puola-Liettuan valtioon. Solmittu unioni purkautui pian, kun tyytymättömät kasakat valitsivat kilpailevaksi hetmaniksi ensin Juri H’melnytskyin ja myöhemmin Venäjää myötäilleen Ivan Brjuh’ovetskyin. Osin hetmanien horjuvan uskollisuuden vuoksi Venäjä alkoi vähitellen kaventaa hetmanaatin autonomiaa ja esimerkiksi Brjuh’ovetskyi taipui vuonna 1665 hyväksymään hetmanaatin verovelvollisuuden Venäjälle. Myöhempi Puolan alainen hetmani Petro Dorošenko sai hetkellisesti vallattua koko vanhan hetmanaatin alueen ja liittoutui Osmanien valtakunnan kanssa sekä Puolaa että Venäjää vastaan, mutta hänkin kukistui lopulta sisällissodassa. Vuoden 1667 Andrusovon rauhassa Venäjä ja Puola-Liettua jakoivat Ukrainan kahtia siten, että raja kulki Dnepriä pitkin. Zaporožjen kasakoiden alue Dneprin alajuoksulla erotettiin hetmanaatista, koska omapäiset zaporogit eivät yleensä totelleet edes hetmania. Nämä ehdot pääosin vahvistettiin vuoden 1686 ”ikuisessa rauhassa”, joka määräsi myös zaporogit Venäjän alaisuuteen. Dneprin länsirannalla sijainnut Kiova ympäristöineen jäi osaksi hetmanaattia. Venäjällä hetmanaattia ja muita kasakoiden autonomisia alueita alettiin myöhemmin kutsua yhteisnimityksellä Vähä-Venäjä (Malorossija).
Hetmanin valta oli suurimmillaan Ivan Mazepan kaudella vuosina 1687–1709, jolloin myös kulttuuri ja taiteet kukoistivat Ukrainassa. Mazepa oli pitkään hyvin lojaali Venäjälle, mutta kesken suuren Pohjan sodan vuonna 1708 hän liittoutui Venäjän vihollisen Ruotsin kanssa. Osasyynä tähän oli se, että tsaari Pietari Suuri ei halunnut liittää kasakoiden sodan aikana valloittamaa Dneprin länsipuolista Ukrainaa hetmanaattiin, vaan aikoi palauttaa sen Puolalle sodan jälkeen. Mazepan vaihdettua puolta Venäjä asetti kilpailevan hetmanin Ivan Skoropadskyin, jota osa kasakoista tuki. Ruotsalaiset ja Mazepan kasakat kärsivät tappion Pultavan taistelussa heinäkuussa 1709 ja paennut Mazepa kuoli hieman myöhemmin. Mazepan seuraajaksi maanpaossa valittu Pylyp Orlyk julisti taistelevansa itsenäisen kasakkavaltion puolesta, mutta kamppailu muuttui toivottomaksi kun hänen tärkein tukijansa Osmanien valtakunta solmi vuonna 1711 Prutin rauhan Venäjän kanssa. Pietari Suuri suhtautui tästä alkaen kielteisesti hetmanaatin autonomiaan, mutta ei lakkauttanut sitä kokonaan.
Mazepan siirryttyä Ruotsin puolelle Venäjän armeija valloitti ja poltti marraskuussa 1708 hetmanaatin pääkaupungin Baturynin. Skoropadskyi siirsi seuraavana vuonna pääkaupungin Hluh’iviin.
Historia > Hetmanaatin lakkauttaminen

Ivan Skoropadskyin kuoltua hetmanin virka oli pitkiä aikoja täyttämättä vuosina 1722–1727 ja 1734–1750, jolloin valtaa käyttivät Venäjän keisarin nimittämät hallituskomiteat, ensimmäisellä kaudella Pietari Suuren nimittämä kokonaan venäläisistä koostunut Vähä-Venäjän kollegio ja toisella kaudella keisarinna Annan nimittämä venäläis-ukrainalainen Hetmanihallituksen johtokunta. Skoropadskyin seuraajaksi valittu Pavlo Polubotok kuoli venäläisten vankina Pietarissa, koska hän oli vaatinut kollegion lakkauttamista. Katariina I:n aikana määrättiin, että kasakkajoukot olisivat sota-aikana venäläisen ylipäällikön eivätkä oman hetmaninsa alaisuudessa. Viimeinen hetmani oli vuosina 1750–1764 hallinnut Kyrylo Rozumovskyi, joka keisarinna Elisabetin rakastajan veljenä sai melko itsenäisen aseman ja jätti asiat Ukrainassa paikallisen esikuntansa käsiin oleskellessaan itse Pietarissa. Venäjän hallitsija Katariina Suuri lakkautti lopulta asteittain hetmanaatin lopunkin itsehallinnon. Hetmanin virka lakkautettiin vuonna 1764 ja korvattiin uudella venäläis-ukrainalaisella Vähä-Venäjän kollegiolla, joka myös lakkautettiin yhdessä lopunkin kasakkahallinnon kanssa vuonna 1781. Katariina Suuri lakkautti myös Sloboda-Ukrainan kasakoiden itsehallinnon vuonna 1765 ja Zaporožjen kasakoiden vuonna 1775.
Hallinto

Hetmani valittiin kasakoiden yleiskokouksessa (rada) huutoäänestyksellä ja hallitsi elinikäisesti, ellei häntä syrjäytetty sitä ennen. Hetmanaatissa ei ollut erikseen sotilas- ja siviilihallintoa, vaan ne oli yhdistetty. Lainsäädännön pohjana oli vanha Liettuan laki, sillä Ukraina oli ennen vuotta 1569 kuulunut Liettuaan. Alueellisesta hallinnosta vastasivat kasakkarykmenttien komentajat, ”everstit” (polkovnyk). Varsinkin alkuvaiheessa kasakkahallinto oli aikaansa nähden varsin demokraattinen, mutta myös sangen väkivaltainen. Olojen vakiinnuttua päätöksenteko muuttui harvainvaltaisemmaksi ja pääosa kasakoiden yleiskokousten päätösvallasta siirtyi ylimmille upseereille. Hetmanaatista vuodesta 1667 alkaen erillistä Zaporožjen Sitšiä hallittiin saman tapaan. Sloboda-Ukrainalla taas ei ollut alueellista autonomiaa, mutta sen kasakkayksiköillä oli sisäinen itsehallinto. Mazepan kukistumisen jälkeen Venäjän sekaantuminen hetmanaatin sisäiseen hallintoon lisääntyi ja tsaari alkoi nimittää suoraan kasakoille komentajia ja virkamiehiä.
Hetmanaatissa ei periaatteessa ollut käytössä Venäjän kaltaista maaorjuutta, mutta talonpoikien asema vaihteli ja heikkeni ajan kuluessa. Aatelissääty ja kasakkaylimystö sekoittuivat yhdeksi perinnöllisten maanomistajien yläluokaksi, joka omisti kuitenkin vain osan viljelysmaasta. Juutalaisilta asuminen hetmanaatissa oli kielletty ja myös uniaattikirkon toiminta kiellettiin. Maaorjuus palautettiin pian hetmanaatin lakkauttamisen jälkeen vuonna 1783, mutta se ei koskenut entisiä kasakoita, jotka jäivät vapaiksi talonpojiksi. Ylimmät kasakkasuvut tunnustettiin sittemmin Venäjän keisarikunnassa aateliin kuuluviksi.
Luettelo hetmaneista > Jakamaton hetmanaatti

Bohdan H’melnytskyi 1648–1657
Juri H’melnytskyi 1657
Ivan Vyhovskyi 1657–1659
Juri H’melnytskyi 1659–1660
| --- | --- |
 Dneprin itäpuolinen Ukraina Jakym Somko 1660–1663, epävirallinen vastahetmani  Ivan Brjuh’ovetskyi 1663–1668  Demjan Mnohohrišnyi 1668–1672  Ivan Samoilovytš 1672–1687  Ivan Mazepa 1687–1708 (maanpaossa 1708–1709)  Ivan Skoropadskyi 1708–1722  (Pylyp Orlyk, Mazepan seuraaja maanpaossa 1710–)  Pavlo Polubotok 1722–1724 (Venäjä ei tunnustanut)  Danylo Apostol 1727–1734  Kyrylo Rozumovskyi 1750–1764 :  Dneprin länsipuolinen Ukraina Juri H’melnytskyi 1660–1663 (menetettyään valtansa idässä)  Pavlo Teterja 1662–1665, Puolan tukema  Petro Dorošenko 1665–1676, Puolan ja vuodesta 1669 Osmanien valtakunnan tukema  Myhailo Hanenko 1669–1672, Puolan tukema vastahetmani  Juri H’melnytskyi 1677–1681, 1685, Osmanien valtakunnan tukema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kasakkahetmanaatti Wikimedia Commonsissa
Hetmanaattivaltion alue vuosina 1649–1654.
Hetmani Ivan Mazepa
Karttaprojektio

Karttaprojektio on menetelmä, jossa maapallon pinta tai osa siitä projisoidaan kaksiulotteiselle tasolle kartaksi. Koska Maan pinta on pallomainen, ei sitä voi levittää suoraan tasoksi tai kuvata tasopinnalla ilman, että joko välimatkat, pinta-alat, muodot tai suunnat vääristyvät. Vääristymät ovat kaikkein suurimmillaan maailmankartoissa. Siksi on kehitetty useita erilaisia karttaprojektioita, jotka soveltuvat tiettyihin käyttötarkoituksiin näyttäen tarvittavat asiat mahdollisimman totuudenmukaisina. Monet karttaprojektiot eivät ole varsinaisia projektioita sanan todellisessa merkityksessä, sillä ne on laskettu matemaattisten kaavojen mukaan. Karttaprojektiossa tulee ottaa huomioon myös maapallon litistyneisyys.
Projektiot tason mukaan

Kartta voidaan projisoida suoraan tasolle tai tasoksi levitettävälle pinnalle, kuten lieriölle tai kartiolle. Tämän mukaisesti karttaprojektiot jaetaan taso-, kartio- ja lieriöprojektioihin.
Projektiot tason mukaan > Lieriöprojektiot

Lieriöprojektiossa maapallo sijoitetaan kuvitteellisen lieriön sisään, jolle pinta projisoidaan. Maailmankartoissa sivuamislinjaksi valitaan tavallisesti päiväntasaaja. Sen jälkeen lieriö levitetään tasoksi. Sekä leveys- että pituuspiirit näkyvät tällöin suoraviivaisina, ja muotojen tai pinta-alojen vääristyminen kasvaa sivuamislinjasta poispäin mentäessä.
Eri lieriöprojektiot eroavat toisistaan siinä, mille etäisyydelle päiväntasaajasta eri leveyspiirit sijoitetaan kartalle. Matemaattisesti yksinkertaisin on ns. neliökartta, jossa etäisyydet päiväntasaajasta ovat oikeassa suhteessa eli pituuspiirit on kuvattu oikeapituisesti. Projektio ei ole oikeakulmainen eikä -pintainen.
Yleisimmin käytetty lieriöprojektio on kuitenkin vanhastaan ollut Mercatorin projektio, joka oikeakulmaisuutensa vuoksi soveltuu varsinkin merikarttoihin. Varsinkin 1900-luvun alkupuolella se oli myös tavallisissa maailmankartoissa ehkä yleisimmin käytetty karttaprojektio siitä huolimatta, että pinta-alat ovat hyvin virheellisiä ja kaukana päiväntasaajasta sijaitsevat alueet näkyvät suhteettoman suurina. Siinä sekä leveys- että pituusmittakaava kasvavat päiväntasaajalta poispäin mentäessä.
Oikeapintaisissa lieriöprojektioissa sitä vastoin leveyspiirien etäisyydet pienenevät napoja kohti siten, että pinta-alat kuvautuvat oikeassa suhteessa. Tämä edellyttää, että leveyspiirin etäisyys päiväntasaajasta on verrannollinen leveysasteen siniin. Alueiden muodot kuitenkin vääristyvät huomattavasti, paitsi jonkin valitun leveyspiirin läheisyydessä, jossa mittakaava on sama kaikissa suunnissa. Viime vuosikymmeninä melkoisesti keskustelua herättänyt Petersin projektio (Gall-Petersin projektio) on oikeapintainen lieriöprojektio, jossa tällaiseksi leveyspiireiksi on valittu 45 astetta pohjoista ja eteläistä leveyttä. Näiden leveyspiirien läheisyydessä olevien alueiden muodot kuvautuvat oikein, mutta päiväntasaajan seudut venyvät pohjois-eteläsuunnassa, napoja lähellä olevat seudut taas itä-länsisuunnassa.
Projektiot tason mukaan > Kartioprojektiot

Kartioprojektiossa maapallo kuvitellaan kartion sisään, joka sivuaa maan pintaa jonkin leveyspiirin kohdalla. Kartio voi myös leikata Maan pinnan kahta eri linjaa pitkin, jolloin mittakaavavääristymä ei kasva kovin suureksi. Kartioprojektiot sopivat varsinkin sellaisten alueiden karttoihin, jotka sijaitsevat jokseenkin kaukana päiväntasaajasta ja ovat pitkiä itä-länsisuunnasta, esimerkiksi Euroopan karttoihin.
Tärkeimmät kartioprojektiot ovat tasavälinen kartioprojektio, Albersin oikeapintainen kartioprojektio ja Lambertin oikeakulmainen kartioprojektio.
Projektiot määreen oikeellisuuden mukaan

Missään karttaprojektiossa eivät kaikki välimatkat näy oikeassa suhteessa. On kuitenkin olemassa projektioita, joissa suuntien väliset kulmat, pinta-alat tai etäisyydet jostakin keskuksesta on kaikkialla kuvattu oikein. Sen mukaisesti monet tärkeimmät projektiot voidaan luokitella seuraavasti:
Oikeakulmaiset projektiot näyttävät ilmansuuntien väliset kulmat oikein. Tämä ominaisuus vastaa matemaattista konformi­kuvauksen käsitettä. Näissä projektiossa pituusmittakaava tosin vaihtelee kartan eri osissa, mutta paikallisesti, tietyssä kohdassa karttaa, mittakaava on kaikkiin suuntiin sama ja siten pienet alueet näkyvät oikean muotoisina. Oikeakulmaisia projektioita käytetään esimerkiksi merenkulussa.
Esimerkkejä:
Mercatorin projektio
Gauss-Krüger-projektio
UTM-projektio
Stereografinen projektio
Lambertin oikeakulmainen kartioprojektio
Oikeapintaiset projektiot näyttävät alueiden pinta-alat totuudenmukaisina. Niitä käytetään esimerkiksi alueisiin suhteutetun tiedon esittämisessä eri­laisissa teema­kartoissa.
Esimerkkejä:
Lambertin oikeapintainen lieriöprojektio
Gall-Petersin projektio
Albersin projektio
Lambertin oikeapintainen tasoprojektio
Mollweiden projektio
Hammerin projektio
Sanson–Flamsteedin projektio eli sinusoidaalinen projektio
Wernerin projektio
Eckertin II, IV ja VI projektio
Gooden oikeapintainen projektio
Oikeakeskipituisissa projektioissa etäisyydet kartalla jostakin keskuksesta taikka jostakin leveys- tai pituuspiiristä (esimerkiksi päiväntasaajasta) pysyvät oikeassa suhteessa todellisiin etäisyyksiin.
Esimerkkejä:
Tasavälinen lieriöprojektio
Tasavälinen kartioprojektio
Oikeakeskipituinen tasoprojektio
Sanson–Flamsteedin projektio
Wernerin projektio
Eckertin I, III ja V projektio
On olemassa myös projektioita, joissa yksikään määreistä ei ole täysin oikein. Tuloksena on kompromissi, jossa pyritään saavuttamaan tasapaino eri vääristymien välillä tai saamaan kartta yksinkertaisesti näyttämään hyvältä.
Esimerkkejä:
Robinsonin projektio
van der Grintenin projektio
Millerin lieriöprojektio
Winkel tripel -projektio
Gnomoninen projektio
Projektiokaista

Projektiokaista (engl. map projection zone, engl. map projection strip) on pallolla tai ellipsoidilla sijaitseva maantieteellinen alue, jolta kohteet kuvataan karttaprojektiolla tasolle.
Karttaprojektiot Suomen kartoissa

Suomen kartoissa on käytetty yleisesti Gauss-Krüger-projektiota, joka muodostetaan periaatteessa samoin kuin Mercatorin projektio, mutta jossa lieriön sivuamislinja kulkeekin jotakin pituuspiiriä myöten, Suomessa tavallisimmin 27° itään Greenwichistä, mutta myös pituuspiirejä 21° , 24° ja 30° on käytetty pienempien alueiden kartoissa. Koska Suomi on itä-länsisuunnassa kapeahko, pinta-alat eivät vielä Suomen alueella sanottavasti vääristy, mutta joissakin osissa maata karttapohjoinen eli suunta kohti kartan yläreunaa poikkeaa jo merkityksellisesti napa­pohjoisesta eli suunnasta suoraan pituuspiiriä myöten kohti pohjoisnapaa.
Suomen edellisen terrestrisen vertauskehyksen kartastokoordinaattijärjestelmä (KKJ) tasokoordinaattijärjestelmät muodostettiin Gauss-Krüger-projektiolla. Kuvaus tapahtui kuuteen projektiokaistaan, joiden keskimeridiaanit olivat 18°, 21°, 24°, 27°, 30° ja 33°. Näistä käytettiin tunnuksia KKJ0, KKJ1, KKJ2, KKJ3, KKJ4 ja KKJ5.
Suomen tämänhetkisen terrestrisen vertauskehyksen EUREF-FIN kanssa käytetään useampaa karttaprojektiota. Koko suomi kuvataan ETRS-TM35FIN-tasokoordinaattijärjestelmään poikittaisella Mercatorin projektiolla. Tämän lisäksi on pienimittakaavaiseen kartoitukseen käytössä yhden asteen välein määritetyt projektiokaistat, joihin kuvaus tapahtuu Gauss-Krüger-projektiolla. Julkisen hallinnon suositus on puolestaan käyttää suurimittaiseen kartoitukseen Lambertin konformista kartioprojektiota ja tilastollisissa kartoissa tai kuvauksessa, jonka muutoin pitää olla pinta-alatarkkaa, Lambertin pinta-alatarkkaa projektiota.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Cartographic Map Projections Carlos A. Furuti.
Tasoprojektiossa suunnat ja oikeakeskipituisessa projektiossa etäisyydetkin näkyvät oikein keskipisteestä katsottuna.
Poikittaisasentoinen ortografinen projektio, sivuamispiste päiväntasaajalla 60 astetta itäistä pituutta. Kartassa näkyvä alue ulottuu 30. läntiseltä 150. itäiselle pituuspiirille.
Gnomonisessa projektiossa maanpinnan isoympyrät kuvautuvat suoriksi. Kaukana sivuamispisteestä olevien alueiden muoto kuitenkin vääristyy suuresti.
Stereografinen projektio on oikeakulmainen ja perspektiivinen mutta ei oikeapintainen.
Stereografisen projektion periaate
Mercatorin projektio on oikeakulmainen lieriöprojektio.
Gall-Petersin projektio on oikeapintainen lieriöprojektio
Albersin projektio on oikeapintainen kartioprojektio.
Oikeapintainen Mollweiden projektio
Gauss-Krüger-projektio
Suomi Mercator ja Gauss-Krüger-projektiona
Sándor Petőfi

| Sándor Petőfi |
| --- | --- |
 Soma Orlai Petrich: Sándor Petőfi (1840-luku).
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1823 Kiskőrös, Unkari
Kuollut: 31. heinäkuuta 1849 (26 vuotta) Fehéregyháza, Unkari (nyk. Albeşti, Romania)
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: unkari
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sándor Petőfi (1. tammikuuta 1823  – 31. heinäkuuta 1849 Fehéregyháza (rom. Albeşti) oli Unkarin kansallisrunoilija ja tärkeä henkilö Unkarin vallankumouksessa 1848.