Henkilöpalvonta (politiikka)
Neuvostoliiton henkilökultit > Stalin

Leninin kuoleman jälkeen Stalin pyrki mahdollisimman nopeasti esittämään itsensä Leninin työn jatkajana. Muutama kuukausi Leninin kuoleman jälkeen, huhtikuussa 1924, hän piti Sverdlovin yliopistossa luentosarjan, joka myöhemmin julkaistiin kirjana Leninismin perusteet. Luennoissaan hän esitti, että puolueella ja sen johtajistolla oli historiallinen velvollisuus säilyttää ja puolustaa kaikkia Leninin vallankumouksellisia näkemyksiä. 1920-luvun lopulta alkaen termiä vožd alettiin käyttää yksin Stalinista, josta oli tullut Leninin kaltainen ”johtaja ja opettaja”. Stalin kuvattiin Leninin uskolliseksi oppilaaksi ja seuralaiseksi, ja lehdissä ja muussa propaganda-aineistossa heidän kuviaan julkaistiin vierekkäin. Hitaasti poliittinen kuvasto alkoi kuitenkin muuttua: kun vielä 1920-luvulla Lenin esitettiin usein kuvissa etualalla ja Stalin taustalla, 1930-luvulla heitä alettiin kuvata rinnakkain, ja lopulta 1930-luvun puolenvälin jälkeen Lenin saatettiin esittää enää taustalla julisteessa tai haamumaisena hahmona hymyilemässä seuraajalleen, joka oli vallannut tilan kuvien etualalla. Stalinia esittävien julisteiden painokset olivat usein 150 000 tai 200 000 kappaleen suuruisia.
Stalinin henkilöpalvonta saavutti täyden mittansa 1930-luvulla. Vielä 1920-luvulla kirjallisuudessa saattoi esiintyä arvostelua Stalinia kohtaan, mutta 1930-luvulla kaikki kirjallinen ilmaisu oli kesytetty henkilöpalvonnan palvelukseen. Palvonta oli saavuttanut kirjallisuudessa vuosikymmenen puoleenväliin mennessä sellaiset mittasuhteet, että elokuussa 1936 Izvestija-lehden pääkirjoituksessa todettiin ilmeisen rehellisesti: ”Kirjailijat eivät enää tiedä, mihin verrata sinua, eikä runoilijoilla enää ole tarpeeksi kielellisiä helmiä kuvailemaan sinua.” Hallinnon eri tasoilla kilpailtiin tuotantolaitosten, kylien, teatterien ja muiden laitosten nimeämisellä Stalinin mukaan. 1940-luvulle tultaessa Neuvostoliiton kartalla olivat Stalingradin lisäksi Stalinskin, Stalinogorskin, Stalinabadin, Stalinski’n, Stalinogradin, Stalinisin ja Stalinaulin kaupungit.
Vuonna 1937 ehdotettiin Moskovan uudelleen nimeämistä Stalinodariksi tai Stalindariksi (Stalinin lahjaksi) ja kalenterin muuttamista siten, että ajanlasku alkaisi Stalinin syntymästä. Nämä ehdotukset olivat liikaa Stalinille, joka kielsi molemmat. Toista maailmansotaa edeltäneinä vuosina Stalin-palvontaa pyrittiin hieman rajoittamaan, koska puolueessa alettiin pelätä, että se alkaisi kääntyä itseään vastaan. Uuteen huippuunsa henkilöpalvonta nousi jälleen suuren isänmaallisen sodan ja erityisesti sen voiton jälkeen. Esimerkiksi elokuvassa Berliinin kukistuminen Stalin esitettiin yksin tutkimassa sotakarttoja ja suunnittelemassa Hitlerin tappiota.
Virallisen Stalin-palvonnan taakse kätkeytyi monenlaisia ihmisten henkilökohtaisia vaikuttimia tukea ja kannattaa palvontaa, ja tilaisuuden hyväksikäyttäjät ja todelliset uskovaiset käyttäytyivät usein samalla tavoin. Tukemalla virallista palvontaa saatettiin edistää omaa asemaa puoluejärjestelmässä tai erityisesti 1930-luvun suurten puhdistusten aikana pyrkiä turvaamaan henkiinjääminen. Puolueen tavoitteena oli myös kohdistaa poliittisten päätösten, kuten pakkokollektivisoinnin aikaansaaman nälänhädän tai 1939 solmitun Molotov–Ribbentrop-sopimuksen luoma kansan vihamielisyys pois Stalinista.
Monet neuvostokansalaiset myös kieltäytyivät sankarinpalvonnasta, mutta monet, kuten runoilijat Anna Ahmatova ja Osip Mandelstam, joutuivat oman turvallisuutensa vuoksi toimimaan palvonnan edellyttämällä tavalla. Osip Mandelstam pidätettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934 Stalinin vastaisesta runoudestaan ja toisen kerran vuonna 1938, jonka jälkeen hän kuoli Vtoraja Retškan siirtoleirissä lähellä Vladivostokia. Mandelstamin vaimo kertoi myöhemmin, että kun runoilija kirjoitti vuonna 1937 teosta Oodi Stalinille, hänen täytyi ”virittää itsensä kuin soitin antamalla tietensä periksi joukkohypnoosille”.