stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eduskuntavaalit
Äänioikeus

Eduskuntavaaleissa saa nykyään äänestää jokainen 18 vuotta viimeistään vaalipäivänä täyttävä Suomen kansalainen. Äänestysikäraja säädettiin aluksi 24 vuoteen, mutta sitä on sotien jälkeen laskettu useaan otteeseen. Vaaleissa 1945 saivat äänestää 21-vuotiaat, vaaleissa 1970 20-vuotiaat ja vaaleissa 1975 18-vuotiaat. Ennen vuoden 1999 vaaleja äänestäjän tuli olla täyttänyt määrätty ikä ennen vaalivuoden alkua.
Aikaisemmin äänioikeudelle oli säädetty eräitä rajoituksia, jotka on nykyisin kumottu. Vuoden 1906 vaalilain mukaan äänioikeutta vailla olivat asepalveluksessa olevat, holhouksen alaiseksi julistetut, viranomaisille rekisteröitymättömät, verot maksamatta jättäneet, pysyvästi köyhäinavun varassa elävät, omaisuutensa velkojille menettäneet, vankeuteen tuomitut, kansalaisluottamuksen menettäneet ja vaalirikoksiin syyllistyneet. Arviolta 13–15 prosenttia ikäkriteerin täyttäneistä kansalaisista jäi rajoitusten vuoksi ilman äänioikeutta. Monet rajoituksista kumottiin vuosina 1928 ja 1944, minkä jälkeen äänioikeudettomien määrä on jäänyt hyvin pieneksi.
Vaalikelpoisuus

Vaalikelpoinen eli ehdokkaaksi kelpaava on jokainen, joka on äänioikeutettu eduskuntavaaleissa ja joka ei ole vajaavaltainen. Kansanedustajaksi ei kuitenkaan voida valita sotilasvirassa olevaa henkilöä.
Kansanedustajana eivät voi toimia oikeuskansleri, eduskunnan oikeusasiamies, korkeimman oikeuden tai korkeimman hallinto-oikeuden jäsen eikä valtakunnansyyttäjä. Jos kansanedustaja valitaan tasavallan presidentiksi tai nimitetään johonkin edellä mainituista tehtävistä, hänen edustajantoimensa lakkaa. Edustajantoimi lakkaa myös, jos kansanedustaja menettää vaalikelpoisuutensa.
Vuonna 1934 eduskunta hyväksyi lainmuutoksen, jonka mukaan valtio- tai maanpetoksesta tuomittu henkilö ei saanut asettua ehdolle eduskunta- tai kunnallisvaaleissa kuuden vuoden kuluessa siitä, kun hän oli kärsinyt rangaistuksensa. Tämä määräys kumottiin vuonna 1944.
Vaalipiirit

Suomi on jaettu eduskuntavaaleissa 13 maakuntien mukaan muodostettuun vaalipiiriin, joista valitaan edustajia vaalipiirin asukaslukuun suhteutettu määrä. Ahvenanmaan yksi paikka määrätään vaalilaissa erikseen.
Ennen vuoden 1970 vaaleja kansanedustajaehdokas sai asettua ehdolle useassa eri vaalipiirissä. Tällöin hänet valittiin siitä vaalipiiristä, jossa hän oli saanut suurimman äänimäärän tai oikeammin suurimman vertailuluvun. Nykyisen vaalilain mukaan ehdokas saa asettua ehdolle vain yhdessä vaalipiirissä, mutta tämän ei tarvitse olla sama vaalipiiri, jonka alueella hänen kotikuntansa sijaitsee.
Paikkajako vuoden 2015 eduskuntavaaleissa oli seuraava:
| Numero | Vaalipiiri | Paikat |
| --- | --- | --- |
| 01 | Helsingin vaalipiiri | 22 |
| 02 | Uudenmaan vaalipiiri | 35 |
| 03 | Varsinais-Suomen vaalipiiri | 17 |
| 04 | Satakunnan vaalipiiri | 8 |
| 05 | Ahvenanmaan vaalipiiri | 1 |
| 06 | Hämeen vaalipiiri | 14 |
| 07 | Pirkanmaan vaalipiiri | 19 |
| 08 | Kaakkois-Suomen vaalipiiri | 17 |
| 09 | Savo-Karjalan vaalipiiri | 16 |
| 10 | Vaasan vaalipiiri | 16 |
| 11 | Keski-Suomen vaalipiiri | 10 |
| 12 | Oulun vaalipiiri | 18 |
| 13 | Lapin vaalipiiri | 7 |
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa vaalipiirien määrä väheni 15:stä 13:een, kun Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan vaalipiirit yhdistettiin uudeksi Savo-Karjalan vaalipiiriksi sekä Kymen ja Etelä-Savon vaalipiirit uudeksi Kaakkois-Suomen vaalipiiriksi.
Kirjallisuutta

Borg, Sami & Paloheimo, Heikki: Vaalit yleisödemokratiassa. Eduskuntavaalitutkimus 2007.  Tampere University Press. TUP, 2009.  ISBN 978-951-44-7568-9
Paloheimo, Heikki (toim.): Vaalit ja demokratia Suomessa. WSOY Oppimateriaalit 2005.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa eduskuntavaaleista Vaalit.fi Facebook ryhmä (Oikeusministeriö)
YLEn Elävä arkisto - TV-ajan eduskuntavaaleja
YLEn Sata vuotta eduskuntavaaleja -sivusto
Eduskunta
Suomen vaalit (Oikeusministeriö)
Kansanedustajien paikkojen jako vaalipiirien kesken (Arkistoitu – Internet Archive)
Eduskuntavaaliaiheista Twitter-keskustelua
Findikaattori - Äänestysaktiivisuus eduskuntavaaleissa 1908-
Kinnunen, Pekka: Katso puolueiden kannatuksen heilahtelut ja löydä vastaukset kannatusmittausten sudenkuoppiin 4.2.2016. Yle. (Taloustutkimuksen YLE:lle tekemät puoluekannatusarviot vuodesta 1994)
Oikeusministeriön tieto- ja tulospalvelu vaaleista 2003 alkaen
| n k  Eduskunta |
| --- | --- | --- |
| Organisaatio |  Kansanedustaja Luettelo  Avustajat  Puhemies Luettelo  Puhemiesneuvosto  Valiokunta  Kansliatoimikunta Sisäinen tarkastus  Tietosuojavastaava  Eduskunnan kanslia Pääsihteeri  Hallinto- ja palveluosasto  Kansainvälinen osasto  Keskuskanslia  Tieto- ja viestintäosasto  Turvallisuusosasto  Valiokuntasihteeristö  |  |
| Politiikka |  Eduskuntaryhmä  Puolueet  |  |
| Vaalit |  1907  1908  1909  1910  1911  1913  1916  1917  1919  1922  1924  1927  1929  1930  1933  1936  1939  1945  1948  1951  1954  1958  1962  1966  1970  1972  1975  1979  1983  1987  1991  1995  1999  2003  2007  2011  2015  2019  2023  2027  |  |
| Toimielimet |  Arkisto  Kirjasto  Tilintarkastajat  Pankkivaltuusto  Oikeusasiamies Ihmisoikeuskeskus  Ulkopoliittinen instituutti  Sitra  |  |
| Rakennukset |  Eduskuntatalo  Kansalaisinfo  Pikkuparlamentti  |  |
| Toiminta |  Valtiopäivät  Lähetekeskustelu  Suullinen kysymys  Välihuuto    |  |
| Muuta |  Nuorten parlamentti  Suomen eduskunta 100 vuotta  |  |
Nykyisen mallinen äänestyslippu vuoden 2018 presidentinvaaleista.
Lempäälän taistelut

Lempäälän taistelut tarkoittaa Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin Lempäälän ja Vesilahden pitäjissä maalis–huhtikuussa 1918. Tampereen taisteluun liittyneet yhteenotot alkoivat 23. maaliskuuta valkoisten hyökkäyksellä, jonka tarkoituksena oli vallata Lempäälän kirkonkylä ja samalla sulkea Tampereen ympärille muodostettu saartorengas katkaisemalla Helsinkiin johtava rautatie. Viikkoa myöhemmin punaiset aloittivat oman vastahyökkäyksensä, mutta eivät lopulta päässeet kolmeakymmentä kilometriä lähemmäksi Tamperetta. Hyökkäys kuitenkin viivytti valkoisten Tampereen valtausta useilla päivillä. Kaupungin antautumisen jälkeen Lempäälän rintaman taistelut muuttuivat 9. huhtikuuta asemasodaksi, kun punaiset keskittyivät suojaamaan Etelä-Hämeessä liikkuneita kymmeniätuhansia punapakolaisia. Taistelut päättyivät 25. huhtikuuta punaisten vetäytyessä Lempäälän suunnalta kohti Hämeenlinnaa ja Lahtea.
Molemmat osapuolet mobilisoivat Lempäälän rintamalle tuhansia miehiä. Punaiset siirsivät alueelle huhtikuun alussa käytännössä kaikki liikenevät joukkonsa eri puolilta Etelä-Suomea, sillä kyseessä oli heidän viimeinen mahdollisuutensa kääntää sota edukseen. Lisäksi punaisilla oli käytössään kaksi radalla kulkenutta panssarijunaa sekä lentokone.
Lempäälän taistelut olivat Tampereen taistelun jälkeen Hämeen rintaman verisimmät, kaatuneita oli yhteensä ainakin 400 ja lisäksi valkoiset teloittivat jopa satoja antautuneita punaisia. Taistelut aiheuttivat Lempäälässä ja Vesilahdella myös suuria materiaalisia tuhoja, kun Lempäälän kirkonkylä ja lukuisia muita kyliä tuhoutui molempien osapuolten rajussa tykistötulessa lähes kokonaan.
Taistelujen yleinen kulku

Noin 20 kilometriä Tampereen eteläpuolella sijaitseva Lempäälä oli risteyspaikka, josta Tampereen ympäristön lisäksi oli Vesilahden kautta yhteys myös Satakunnan rintamalle. Parinkymmenen kilometrin päähän Toijalan asemalle puolestaan oli heti sodan alettua perustettu punaisten tukikohta piiriesikuntineen, josta lähetettiin joukkoja Hämeen rintamalle. Toijalasta johdettiin myös Lempäälän taisteluja.
Lempäälän rintaman syntyminen liittyi valkoisten maaliskuun puolivälissä käynnistämään Tampereen valtausoperaatioon. Punaisten pohjoisen rintaman luhistuttua valkoiset havaitsivat heidän alkaneen tyhjentämään Tamperetta. Punaiset olivat 20. maaliskuuta livahtaneet valkoisten käsistä Orivedellä, minkä toistumisen estämiseksi Tampereelta etelään johtava rata päätettiin katkaista Lempäälässä. Samalla myös kaupungin ympärille muodostettu saartorengas umpeutuisi. Taistelut käynnistyivät 23. maaliskuuta, kun eversti K. F. Wilkmanin komentamat joukot hyökkäsivät Lempäälään. Kahden päivän ankarien taistelujen jälkeen valkoiset saivat haltuunsa Lempäälän kirkonkylän ja katkaisivat punaisten rautatieyhteydet. Näin myös valkoisten saartorengas Tampereen ympärillä sulkeutui.
Lempäälän menetettyään punaiset käynnistivät 30. maaliskuuta Eino Rahjan johdolla vastahyökkäyksen. Runsaan viikon kestäneen hyökkäysvaiheen aikana taisteluja käytiin myös Lempäälän länsipuolella Vesilahdella. Tampereen antauduttua 6. huhtikuuta punaiset yrittivät Lempäälässä vielä yhtä läpimurtoa, mutta kolme päivää myöhemmin he keskittyivät ainoastaan pidättelemään valkoisia ja suojaamaan Etelä-Hämeessä liikkuvia punapakolaisia. Taistelut Lempäälän rintamalla päättyivät 25. huhtikuuta punaisten vetäytymiseen.
Lempäälän valtaus > Valkoiset kokoavat joukkonsa

22. maaliskuuta Kangasalan haltuunsa ottanut eversti Wilkman sai myöhään samana iltana kenraali C. G. Mannerheimilta käskyn Helsinki–Tampere-radan katkaisemiseksi Lempäälässä. Joukot kuitenkin kieltäytyivät lähtemästä yön selkään, ja marssi aloitettiin vasta seuraavana aamuna kello 5, jolloin Lempäälää kohti suuntasivat ruotsalaisen upseerin Allan Wingen pataljoona, everstiluutnantti Torsten Aminoffin komentama Seinäjoen Krenatööripataljoona sekä kapteeni Oscar Palmen ja jääkärikapteeni Jarl Vegeliuksen johtamat tykkipatterit. Hieman myöhemmin matkaan lähtivät myös Jyväskylän, Savon ja Perä-Pohjolan pataljoonat sekä Uudenmaan rakuunarykmentin eskadroonia.
Lukumäärältään joukot olivat täysin ylivoimaisia Lempäälässä olleisiin punaisiin nähden. Paikkakunnalla oli vain vähäinen määrä omia punakaartilaisia, jotka toimivat vartiointi- ja järjestyksenpitotehtävissä. Alue oli kaukana Pohjois-Hämeen taisteluista, joten punaiset eivät olleet keskittäneet sinne voimiaan. Tähän ei jostakin syystä ryhdytty edes pohjoisen rintaman sortumisen jälkeen, vaikka vihollisen mahdollinen kiertoliike Tampereen itäpuoleltakin oli tiedostettu. Valkoiset katsoivat Lempäälään tehtävän hyökkäyksen niin tärkeäksi, että kenraali Mannerheim vieraili itse 23. maaliskuuta Wilkmanin esikunnassa Kangasalla.
Lempäälän valtaus > Hyökkäys käynnistyy

Toijalaan sijoitettu punakaartin esikunta sai nopeasti tiedon Lempäälää lähestyvästä vihollisesta, minkä jälkeen rautatietä suojaamaan koottiin noin 200 miehen osasto. Paikkakunnan omien punakaartilaisten ohella se koostui alueella olleista Helsingin punakaartin osastojen rippeistä. Valkoisia onnistuttiin aluksi pidättelemään Helsingin punakaartin maineikkaan A-komppanian johdolla, mutta lopulta punaiset joutuivat perääntymään. Tuolloin myös Lempäälän punakaartin päällikkö oli rintamalla liikkuessaan kadonnut, hänen arveltiin hukkuneen heikkoihin jäihin. Puolen päivän jälkeen paikalle pyydettiin lisävoimia, ja Tampereelta saapuikin juna, jossa punakaartin taistelijoiden lisäksi oli kaksi tykkiä sekä kaupungista pakenevia siviilejä. Lisäksi Toijalasta lähtettiin vielä kolmen komppanian verran miehiä sekä ampumatarvikkeita. Lempäälän esikunta oli jatkuvassa puhelinyhteydessä Tampereelle, jossa alettiin jo tuskastua epätoivoisiin avunpyyntöihin. Erään sodanjohtoon kuuluneen kerrotaankin tokaisseen:lähde?
»Ne lempääläläiset perkeleet huutavat hätäänsä telefoonissa, niin että koko maailma kuulee. Luulevat perkeleet, että maailma loppuu Lempäälässä, on sitä vielä Riihimäellä ja Helsingissäkin!»
Punaisilla oli tukenaan radalla kulkenut panssarijuna, joka operoi Toijalan asemalta käsin. Sen oli määrä pitää Lempäälän ja Tampereen välinen rataosuus punaisten hallussa. Helsinkiläinen Mikko Kokko puolestaan varusti toisen panssarijunan, jolla hän aikoi murtautua Tampereen itäpuolelle valkoisten ahdistaman Messukylän avuksi. Lempäälän pohjoispuolella käytiin päivän aikana kiivaita taisteluja muun muassa kirkonkylän ja Kuokkalan välisellä maantiellä sekä Kuivaspään risteyksessä, josta valkoiset onnistuivat etenemään Lopen kartanolle saakka. Moision seisake ja Kuokkalan kukkulat sen sijaan jäivät toistaiseksi punaisten haltuun, eivätkä valkoiset myöskään pystyneet vielä katkaisemaan rataa. Seuraavan yön aikana Lempäälässä käytiin hajanaista laukaustenvaihtoa.
Lempäälän valtaus > Kirkonkylän valtaus

Sunnuntaina 24. maaliskuuta valkoiset lähettivät Lempäälään vielä neljän pataljoonan sekä tykkipatterin verran lisävoimia, jotka saapuivat rintamalle viiden aikaan aamulla. Samalla valkoisten tykistö alkoi tulittaa Moisiota ja Kuokkalaa. Jyväskylän pataljoona puolestaan hyökkäsi kahdeksan kilometriä Lempäälän pohjoispuolelle Kuljuun, joka oli jätetty ilman puolustusta. Myöhemmin iltapäivällä valkoiset onnistuivat lopulta räjäyttämään ratakiskot Moision pysäkin kohdalla ja suistamaan Tampereen suunnasta saapuneen panssarijunan raiteilta. Antautunut miehistö teloitettiin. Radan katkaisemisen jälkeen Mikko Kokon panssarijuna ei pystynyt enää osallistumaan Tampereen puolustustaisteluun, vaan siirtyi etelämmäksi ja tuki punaisia tulittamalla valkoisten asemia noin kuusi kilometriä Lempäälästä sijainneelta Mattilan pysäkiltä.
Punaisten puolustus kesti pisimpään Lempäälän kirkonkylässä, jonka valkoiset illan hämärtyessä ottivat haltuunsa Viialan punakaartilta. Lempäälän pohjoispuolelle jääneistä punaisista osa perääntyi rataa pitkin Tampereen Hatanpäähän ja osa taas Anian kautta Etelä-Pirkkalaan. Lempäälän punakaartin uudeksi päälliköksi oli tuolloin valittu seppä Berndt Puro.
25. maaliskuuta valkoisten partiot alkoivat puhdistaa haltuunsa saamaa noin 10 kilometrin pituista rataosaa. Lukuisia punaisille uskollisina pysyneitä ratavartijoita surmattiin ja valkoiset onnistuivat vangitsemaan myös lomalta Helsingin suunnasta palanneita punakaartilaisia, jotka eivät olleet tietoisia tilanteen kehittymisestä. Vangit koottiin kirkonkylään, minkä jälkeen Vaasan pataljoona teloitti heidät Ämmänristinmäellä.
Punaisten vastayökkäys > Punaisten ja valkoisten joukot

Eino Rahja nimitettiin Lempäälän rintaman ylipäälliköksi ilmeisesti 24. maaliskuuta, jolloin hän poistui Tampereelta ja lupasi lähtiessään, ettei ole ”Rahja vaan rähjä”, ellei saa tuotua 15 000 miestä kaupungin avuksi. Seuraavana päivänä Helsingissä pidetyssä kansanvaltuuskunnan kokouksessa Rahja ehdotti, että Pietarista haettaisiin joukkoja ja aseita, minkä jälkeen murtauduttaisiin valkoisten rintaman läpi Tampereelle. Lisäksi tavoitteena oli edetä Vesilahden kautta Porin radalle saakka ja päästää Porin seudun punaiset pois motista, joka oli syntynyt valkoisten katkaistua radan muutamaa päivää aikaisemmin Siurossa. Kansanvaltuuskunnan tuen saatuaan Rahja lähti Viipurin kautta Pietariin, muttei saanut bolševikkihallitukselta apuvoimia, vaan onnistui haalimaan kokoon ainoastaan kaksi komppaniaa pietarinsuomalaisia. Joukkoja mobilisoitiin myös muualta, ja lopulta Rahjalla oli Lempäälän rintamalle lähetettäväksi noin 2 000 miestä, kaksi panssarijunaa, kymmenkunta tykkiä sekä lentokone.
Rahjan joukkojen lisäksi Lempäälään koottiin eri puolilta Etelä-Suomea ainakin 2 700 miestä. Kun mukaan lasketaan vielä seudulla jo olleet kolme komppaniaa, nousi punaisten kokonaisvahvuus jopa 5 000 mieheen, joista noin 3 700 oli samanaikaisesti rintamalla. Helsingin seudulta paikalle lähetettiin 26 komppaniaa, muualta Uudeltamaalta ja Turun seudulta yksitoista, Hämeestä yhdeksän ja Satakunnasta neljä. Satakunnasta tulleet joukot oli alun perin lähetetty 9. maaliskuuta Porin seudulta Tyrväälle, josta ne vastahyökkäyksen alla siirtyivät Sarkolan kautta Tottijärvelle sekä Vesilahden Narvaan ja Laukkoon. Samaan aikaan Koskenkylän suunnalle saapui Rauman seudulta tulleita punakaartilaisia, mutta muiden joukkojen liikkeistä ei dokumenttien puuttuessa ole tarkkoja tietoja.
Punaisten joukot oli jaettu kolmelle rintamalohkolle; vasen siipi taisteli Vesilahdella ja oikea Korteselän itäpuolella. Keskustassa Lempäälän kannaksella joukot oli ryhmitetty niin, että radan molemmilla puolilla oli noin 650 miestä. Ylipäällikkö Rahjan esikuntaan kuuluivat myös Tuomas Hyrskymurto ja Hjalmar Mäkinen. Vesilahden taisteluja johti Uudenmaan punakaartin piiriesikuntaan kuulunut rakennusmies K. E. Jaakkola ja oikeaa siipeä Sääksmäen Metsäkansasta käsin Pietarin suomalaisen punakaartin komppanianpäällikkönä toiminut putkimies Ville Vainio.
Valkoiset keskittivät Lempäälään 29. maaliskuuta kymmenen komppaniaa, kaksi ratsuväkieskadroonaa sekä neljä tykkiä. Pari päivää myöhemmin rintamalle siirrettiin vielä kaksi jääkäripataljoonaa, joita komensivat majuri Gustaf Taucher ja kapteeni Olof Lagus. Tämän jälkeen valkoisten joukkojen vahvuus oli yhteensä noin 2 500 miestä. Mukana oli myös Tampereen taisteluihin osallistunut Ruotsalainen prikaati. Joukkojen komentajana toimi 30. maaliskuuta saakka kapteeni F. Hj. Ingelberg, jonka jälkeen vastuun otti Lempäälän hyökkäystä johtanut eversti Wilkman.
Punaisten vastayökkäys > Viimeinen hyökkäysvaihe

Punaisten viimeisen hyökkäyksen oli määrä käynnistyä parin päivän hiljaisemman vaiheen jälkeen 7. huhtikuuta kello 6 aamulla. Valkoiset kuitenkin hyökkäsivät Kouhun suunnalla jo tuntia aikaisemmin ja näin suunniteltu hyökkäys muuttuikin puolustustaisteluksi. Neljän aikaan iltapäivällä punaiset onnistuivat vihdoin työntämään vihollisen takaisin. Punaisten oma hyökkäys tuotti tulosta Vesilahdella, jossa he valtasivat Suomelan kylän ja Laukon kartanon. Mantereen kylä sen sijaan tuhoutui kokonaan tykistötulessa. Seuraavana päivänä punaiset hyökkäsivät Suomelasta kohti Vesilahden kirkonkylää. Myöhään illalla valkoisten puolustus oli jo lähes murtumispisteessä, mutta väsyneet punaiset eivät pystyneet käyttämään tilaisuutta hyväkseen ja kirkonkylä jäi valtaamatta. Rintaman oikealla sivustalla punaisten tykkituli tuhosi Sotavallan kartanon ja Putkiston kylän. Valkoiset taas tuhosivat Kelhon kartanon, minkä jälkeen punaiset päättivät perääntyä menetettyään kartanossa sijainneen varusvarastonsa.
Taistelut aiheuttivat suuria tuhoja myös Lempäälän kirkonkylässä ja lisäksi tuhoutuivat muun muassa Innilän ja Laukon kartanot. Muita tuhoja kärsineitä kyliä olivat ainakin Lempäälän Miemola, Peuraus, Lippo ja Hulaus sekä ainakin kymmenen Vesilahden kylää, kuten Mantere, Koskenkylä, Suomela ja Salospohja. Lisäksi Vesilahden kirkonkylässä tuhoutui muun muassa pappila. Joidenkin lähteiden mukaan myös Lempäälän kirkko olisi kärsinyt vaurioita, mutta todellisuudessa kirkon 1920-luvun alussa tehty remonti johtui lämmityskaminoiden aiheuttamista savuvaurioista. Muita tuhoutuneita rakennuksia olivat muun muassa Vesilahdella toiminut Eino Bergiuksen veneveistämö sekä Lempäälässä sijainneet professori Gösta Grotenfeltin ja taidemaalari S. A. Keinäsen huvilat.lähde?
Punaisten vastayökkäys > Asemasotavaihe ja punaisten vetäytyminen

Punaiset keskeyttivät hyökkäyksensä, kun tieto 6. huhtikuuta tapahtuneesta Tampereen antautumisesta kiiri Lempäälään. Ryhmä punaisia oli päässyt pakenemaan kaupungista Näsijärven jäätä pitkin ja saapunut omien linjoille Vesilahdella. Mukana olivat muun muassa punaisten päälliköihin lukeutuneet Aatto Koivunen, Ali Aaltonen ja Verner Lehtimäki. 9. huhtikuuta lähtien Lempäälän taistelut muuttuivat asemasodaksi ja rintama vakiintui linjalle Laukko–Narva–Suomela–Koskenkylä–Kelho. Punaiset keskittyivät nyt pidättelemään valkoisia ja näin suojaamaan Etelä-Hämeen kautta itään kulkeneita kymmeniä tuhansia punapakolaisia. Asemasotavaiheessa valkoisilla oli Lempäälässä kolme jalkaväkipataljoonaa, kaksi krenatöörirykmenttiä, Uudenmaan rakuunarykmentin eskadroonia sekä Ruotsalainen prikaati.
Lempäälän rintama määrättiin jätettäväksi 24. huhtikuuta, jonka jälkeen punaiset alkoivat perääntyä seuraavan yön aikana. He onnistuivat useissa paikoissa irrottautumaan asemistaan valkoisten huomaamatta ja saivat näin etumatkaa takaa-ajajiinsa nähden. Vetäytyminen tapahtui Valkeakoskelle ja sieltä edelleen Hauhon suuntaan. Pälkäneellä käydyssä Laitikkalan taistelussa Lempäälästä perääntyneet joukot murtautuivat valkoisten linjojen läpi ja liittyivät Hauholla kymmeniin tuhansiin Hämeenlinnasta saapuneisiin punapakolaisiin. Lempäälästä vetäytyneitä punaisia osallistui muutaman päivän kuluttua myös saksalaisia vastaan käytyihin Hauhon ja Syrjäntaan taisteluihin. Vesilahdella olleet punaiset puolestaan mursivat valkoisten saartoyritykset ja perääntyivät Hämeenlinnan sekä Riihimäen kautta Kouvolan seudulle taistelemaan saksalaisia vastaan.
Terrori

Perääntymisvaiheessa punaiset surmasivat neljä maalaisisäntää Lempäälän eteläosissa sekä Sääksmäen Metsäkansassa. Punainen terrori vaati seudulla yhteensä kuusi uhria. Valkoiset teloittivat Lempäälässä ainakin 128 punaista, mutta joidenkin lähteiden mukaan määrä olisi jopa 400. Vesilahdella teloitettuja oli ilmeisesti 107. Teloituspaikkana oli Ämmänristinmäki, jonne uhrit myös haudattiin. Teloitettujen tarkka lukumäärä ei ole selvillä, koska paikallisen suojeluskunnan perustaman kenttäoikeuden pöytäkirjat hävitettiin myöhemmin.
Tappiot

Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan Lempäälän taisteluissa kaatui yhteensä 143 valkoista, joista 43 Vesilahdella. Joukossa oli myös kaksi ruotsalaista vapaaehtoista. Punaisia on merkitty kaatuneiksi 249, joista 188 Lempäälässä ja 61 Vesilahdella. Punaisten joukoissa kaatui muun muassa Suomea Tukholman olympialaisissa edustanut painija Tatu Kolehmainen, joka kuului Helsingin punakaartin kuuluisaan Jyryn komppaniaan.
Muistomerkit > Lempäälä

Vuonna 1934 Lempäälän kirkon viereen vanhalle hautausmaalle pystytettiin kuvanveistäjä Väinö Rikhard Rautalinin veistos Vapauden miekka, jonka luonnoksen teki taiteilija Uuno Eskola. Kaikkiaan 14 metriä korkean veistoksen huipulla on nyrkin pitelemä kolmen metrin pituinen ruostumattomasta teräksestä valmistettu miekka. Paljastustilaisuudessa kerrottiin olleen paikalla 2 000–3 000 ihmistä.
Ämmänristinmäellä teloitetut punaiset haudattiin myöhemmin perustetun Ristimäen hautausmaan tuntumassa sijaitsevaan joukkohautaan. Vuonna 1948 pystytettiin muistomerkki, jonka on tehnyt kuvanveistäjä Jalmari Terho. Paikalle on haudattu noin 200 taisteluissa kaatunutta sekä 400 teloitettua. Yleisestä käytännöstä poiketen Lempäälässä vaikuttanut nuori pappi Toivo Hannula siunasi haudatut punaiset.
Muistomerkit > Vesilahti

Vesilahden valkoisten muistomerkki paljastettiin seututie 301:n varrella Suomelan kylässä Mäki-Suomelan talon pihapiirissä kesäkuussa 1938.
Narvan itäpuolella sijaitsevalla Maarianmäellä teloitettiin kolme punakaartilaista, jotka siunattiin vasta jatkosodan aikana syyskuussa 1943. Vuonna 1956 paikalle pystytettiin Vesilahden taistelujen punaisten muistomerkki. Yhteensä Vesilahdella teloitettiin 76 punaista, joista viisi oli naisia.
Muuta

Lempäälä-Seura julkaisi 2002 tietokirjailija Ritva Mäkelän toimittaman teoksen Lempäälän vuosi 1918. Uusi päivitetty laitos Vuoden 1918 sota Lempäälässä ilmestyi 2017. Teatteriohjaaja Tom Söderström on kirjoittanut Lempäälän sisällissodan aikaisista tapahtumista kertovan näytelmän 1918, jota esitettiin Myllyrannan tapahtumapuistossa kesällä 2008.
Kirjallisuutta

Jaakkola, K. E.: ”Taistelut Tampereen eteläpuolella Lempäälässä ja Vesilahdella”, Punakaarti rintamalla: Luokkasodan muistoja.  Leningrad:  Kustannusliike Kirja, 1929.
Mäkelä, Ritva: Lempäälän vuosi 1918 . Lempäälä: Lempäälä-Seura ry, 2002. ISBN 951-98912-2-6
Ritva Mäkelä: Vuoden 1918 sota Lempäälässä, Lempäälä-Seura 2017 ISBN 978-952-67825-2-2
Tukkinen, Tauno: Vesilahden punaisten henkilötappiot 1918.  Karjalohja:  Tauno Tukkinen, 2007.  ISBN 978-952-99889-1-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lempäälän taistelut Wikimedia Commonsissa
Taistelukenttää ja talojen raunioita Narvan kylässä Vesilahdella.
Lempäälän punakaartin taistelijoita.
Valkoisten sotilaita asemissaan.
Haavoittunutta valkoista sidotaan Sotavallan kartanolla.
Valkoisten raskasta tykistöä Lempäälän kirkonkylässä. Vänrikki von Essen oikealla.
Punaisten tykistö osuu kohteeseensa Lempäälän asemalla.
Raunioita Lempäälän kirkonkylässä.
Valkoisten ruumisarkkuja Lempäälän asemalla.
Teloitettujen punaisten hautajaiset Ämmänristinmäellä.