Nero
Elämäkerta

Nero, syntymänimeltään Lucius Domitius Ahenobarbus, syntyi vuonna 37 enonsa keisari Caligulan hallituskaudella. Hänen isänsä oli Gnaeus Domitius Ahenobarbus ja äitinsä Julia Agrippina. Domitius oli vanhaa roomalaista senaattorisukua, ja Agrippina oli paitsi keisari Caligulan sisko, myös keisari Augustuksen lapsenlapsenlapsi ja sankarillisen sotapäällikkö Germanicuksen tytär. Luciuksen isä kuoli jo kolmen vuoden kuluttua pojan syntymästä.
Lucius kiinnostui jo pikkupoikana taiteesta, näytelmistä, kirjallisuudesta ja hevosurheilusta. Häntä opetti esimerkiksi filosofi Seneca. Luciuksesta tuli jo varhain taitava kithara-kielisoittimen soittaja, ja hän lausui mielellään kreikkalaista tragediaa ja sepitti runoja.
Luciuksen kunnianhimoinen äiti Agrippina halusi pojastaan keisarin. Hän nai setänsä Claudiuksen, jolloin Lucius adoptoitiin keisarilliseen perheeseen. Adoption yhteydessä pojan nimeksi tuli Nero Claudius Caesar Drusus Germanicus. Nero on vanha sabiininkielinen sana, joka tarkoittaa vahvaa ja urhoollista. Claudiusten suvussa sitä oli ennenkin käytetty lisänimenä.
Agrippina taivutteli Claudiuksen nimeämään Neron seuraajakseen jopa oman poikansa edelle. Kun Claudius kuoli vuonna 54 myrkylliseen sieniateriaan, Tacituksen mukaan Agrippinan myrkyttämänä, Nero julistettiin 16-vuotiaana keisariksi nimellä Nero Claudius Caesar Augustus Germanicus. Hän joutui sen jälkeen avioitumaan Claudiuksen tyttären Octavian kanssa. Claudiuksen poika Britannicus kuoli pian hämärissä olosuhteissa.
Agrippina esiintyi poikansa hallituskauden alussa tasavertaisena tämän kanssa esimerkiksi kolikoissa. Nuoreen keisariin ja tämän päätöksiin vaikuttivat merkittävästi myös tämän opettaja Seneca ja henkivartiokaartin päällikkö Sextus Africanus Burrus. Myöhemmin Seneca ja Burrus mahdollisesti liittoutuivat Agrippinaa vastaan. Hallituskautensa alussa Nero vielä totteli äitiään, mutta aikuistuttuaan hän tuli omapäisemmäksi. Heidän taistelunsa vallasta päättyi siihen, kun Nero surmautti Agrippinan vuonna 59. Surma ei vähentänyt Neron kansansuosiota, sillä moni ei pitänyt Agrippinan sekaantumisesta politiikkaan. Myöhemmät kirjoittajat ovat usein nähneet äidinmurhan osoituksena Neron heikosta psyykkisestä tilasta ja sadismista. Senecan ja Burruksen vaikutusvalta Neroon väheni Burruksen kuoltua vuonna 62.
Äitinsä murhan jälkeen Nerosta tuli käytännössä Rooman tyranni, joka turvautui usein väkivaltaan. Hän surmautti kautensa aikana useita sukulaisiaan ja kilpailijoitaan sekä salaliittolaisia. Hän omistautui myös aiempaa enemmän taiteellisille harrastuksilleen, minkä seurauksena hänestä tuli epäsuosittu senaattoriluokan piirissä. Vuonna 65 tuli ilmi suuri Pison nimeä kantava salaliitto keisaria vastaan, mikä johti useisiin kuolemantuomioihin ja karkotuksiin. Viimeisinä vuosinaan Nero keskittyi itseensä ja jätti hallinnon muille, erityisesti vapautetuille orjilleen. Koska hän oli paljon poissa Roomasta, häntä vastaan punottiin juonia. Huhtikuussa 68 puhkesi kapina Galliassa, minkä jälkeen Espanjan legioonat huusivat johtajansa Galban uudeksi keisariksi, ja kesäkuun alussa senaatti julisti tämän uudeksi keisariksi. Kun senaatin joukot tulivat noutamaan valtion viholliseksi julistettua Neroa, hän teki itsemurhan Rooman liepeillä. Suetoniuksen mukaan Nero iski tikarin kurkkuunsa sihteerinsä avulla. Roomalaishistorioitsija Dion Kassios kertoo Neron viimeisten sanojen olleen: ”Minkä taiteilijan maailma minussa menettääkään!”.