stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orpon hallitus
Kritiikki > Työmarkkinauudistukset > Uudistusten perustelut

Hallitus on toistuvasti perustellut työmarkkinauudistuksia sillä, että niillä pyritään viemään Suomen työmarkkinoita muiden Pohjoismaiden tasolle. Ay-liike on kiistänyt hallituksen antaman kuvan muiden Pohjoismaiden työmarkkinoiden tilanteesta ja väittänyt hallituksen valikoivan vain työnantajia hyödyttäviä piirteitä muista Pohjoismaista. Helsingin yliopiston vierailevan tutkijan Ilkka Kärrylän tekemän tutkimuksen mukaan useat hallituksen uudistuksista ovat voimassa jossakin Pohjoismaassa, mutta ne eivät ole kaikki voimassa missään niissä.
Työministeri Arto Satonen perusteli poliittisten lakkojen rajoittamista useasti julkisuudessa ja eduskunnassa viittaamalla Ruotsin tilanteeseen, jossa hän väitti poliittisten lakkojen olevan käytännössä rajattu 2–3 tuntiin. Kuitenkin esimerkiksi emeritusprofessori Niklas Bruun ja Ruotsin sovittelutoimiston päälakimies Per Ewaldsson, jonka antamaan haastatteluun Satonen oli viitannut väitteensä perusteeksi, kiistivät, että Ruotsissa olisi oikeuskäytäntöä, jossa poliittisille lakoille olisi asetettu jotain tiettyä aikarajaa. Maaliskuussa 2024 SDP:n eduskuntaryhmä esitti epäluottamuslausetta Satoselle virheellisen tiedon antamisesta eduskunnalle. Satonen myönsi, että hänen olisi pitänyt puhua oikeuskirjallisuudesta oikeuskäytännön sijasta, ja kertoi pyytävänsä asiaa anteeksi, jos työelämä ja tasa-arvovaliokunnan kuulemisessa Ewaldsson myös peruu aiemmassa haastattelussa esittämänsä väitteen poliittisen lakko-oikeuden rajoittamisesta muutamaan tuntiin Ruotsissa. Luottamusäänestyksessä Satonen sai eduskunnan luottamuksen äänin 92–56.
Helmikuussa 2024 Satonen perusteli paikallisen sopimisen työllisyysvaikutuksia Suomen Yrittäjien tekemällä kyselytutkimuksella, jossa kysyttiin jäsenten mielipiteitä siitä, lisäisikö paikallisen sopimisen laajentaminen työllistämishaluja. Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen tutkimusjohtaja Antti Kauhasen mukaan kyselytutkimusta ei kuitenkaan voida verrata oikeaan taloustieteelliseen tutkimukseen eikä siitä voida päätellä, minkälainen merkitys toimilla olisi käytännössä.
Mediavastaanotto ulkomailla

Uutisointi ja kommentointi Orpon hallituksesta oli laajaa ulkomaiden mediassa kesä-heinäkuussa 2023. Eniten uutisia ja katsauksia oli 11. heinäkuuta 2023.
Kannatus

Uutissuomalaisen kesäkuussa 2023 tekemän gallupin mukaan 49 prosenttia suomalaisista ei uskonut hallituksen pysyvän koossa koko vaalikautta, kun taas 28 prosenttia uskoi näin tapahtuvan.
Maaseudun Tulevaisuuden elokuussa 2023 teettämässä kyselyssä 62 prosenttia vastaajista kertoi olevansa tyytymättömiä Orpon hallituksen toimintaan. Hallituksen toimintaan tyytyväisiä oli noin neljäsosa vastaajista. Hallitukseen olivat tyytyväisimpiä pääministeripuolue kokoomuksen kannattajat.
Valtioneuvoston kanslian tilaamassa ja Tilastokeskuksen tekemässä Kansalaispulssi-kyselyssä kansalaisten luottamus Suomen hallitukseen, poliittisiin puolueisiin ja terveydenhuoltoon laski mittaushistorian heikoimmalle tasolle maaliskuussa 2024. Kesäkuussa 2024 Orpon hallitus lakkautti Kansalaispulssin.
Välikysymykset

Kansanedustajat esittivät valtioneuvostolle tai ministereille kymmenen välikysymystä marraskuuhun 2024 mennessä:
VK 8/2024 vp sosiaali- ja terveyspalvelujen pelastamisesta
VK 7/2024 vp palkkatasa-arvosta
VK 6/2024 vp ministeri Wille Rydmanin asemasta
VK 5/2024 vp hallituksen luonto- ja ilmastopolitiikasta
VK 4/2024 vp hallituksen Suomea näivettävästä talouspolitiikasta
VK 3/2024 vp sairaaloiden alasajosta
VK 2/2024 vp hallituksen alueellisesti syrjivästä politiikasta
VK 1/2024 vp hallituksen aiheuttamasta työmarkkinakaaoksesta
VK 2/2023 vp nuorten tulevaisuudesta
VK 1/2023 vp sosiaali- ja terveydenhuollon lähipalveluista sekä hyvinvointialueiden rahoituksen turvaamisesta
Samuel Troilius

| Samuel Troilius |
| --- | --- |

Uppsalan arkkipiispa
 1760–1764 
Edeltäjä:  Henrik Benzelius
Seuraaja:  Magnus Beronius
Västeråsin hiippakunnan piispa
 1751–1760 
Edeltäjä:  Andreas Kalsenius
Seuraaja:  Lars Benzelstierna
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. toukokuuta 1706 Stora Skedvi, Taalainmaa, Ruotsi
Kuollut: 18. tammikuuta 1764 (57 vuotta) Uppsala, Ruotsi
Samuel Troilius (22. toukokuuta 1706 Stora Skedvi, Taalainmaa – 18. tammikuuta 1764 Uppsala) oli ruotsalainen pappi, Uppsalan arkkipiispa vuodesta 1758 ja oli valtiopäivillä 1755–1756. Hän kannatti hattupuoluetta. Hänen lapsensa aateloitiin 1756 nimellä von Troil.
Hänen poikiaan olivat kahdesta eri avioliitosta syntyneet arkkipiispa Uno von Troil ja suomalainen senaattori Knut von Troil.
Hedvig Paqvalin kirjoitti hänen kunniakseen hautajaisrunon "Man sällan stora Ljus i lilla verlden ser".
Käännös suomeksi
Yrjö Ylijoki

Yrjö Ensio Ylijoki (18. kesäkuuta 1915 Kuhmoinen – 14. toukokuuta 1998 Lake Worth, Yhdysvallat) oli diplomi-insinööri ja teollisuusneuvos, joka teki elämäntyönsä Chymos Oy:n palveluksessa.
Ylijoki kirjoitti ylioppilaaksi Forssan yhteiskoulusta 1934 ja opiskeli kemiaa Kuninkaallisessa teknillisessä korkeakoulussa Tukholmassa. Opinnot keskeytyivät sodan vuoksi, ja hän valmistui 1943 diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta.
Ylijoki tuli Chymoksen Lappeenrannan tehtaalle käyttöinsinööriksi 1945 ja työskenteli 1951–1952 isännöitsijänä Toijalan tehtailla, jonne suurin osa Chymoksen toiminnasta oli siirtynyt sodan vuoksi. Toijalan tehtaat lakkautettiin 1952, ja toiminta siirtyi kokonaisuudessaan takaisin Lappeenrantaan. Ylijoesta tuli Lappeenrannan tehtaan teknillinen johtaja. Vuonna 1959 hänestä tuli Chymoksen toimitusjohtaja, ja hän hoiti tätä tehtävää eläkkeelle siirtymiseensä 1975 saakka.
Chymos oli alun perin perheyhtiö, jonka perusti 1906 Wäinö Tammenoksa. Hänen poikansa Jukka Tammenoksa oli yhtiön toimitusjohtajana 1929–1952, ja hänen kautensa lopulla yhtiö joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Rahoittajapankki siirsi Tammenoksan suvun syrjään, ja Chymos siirtyi Regulus Oy:lle. Se oli muodostettu 1950-luvun puolivälissä, kun Lääketehdas Orion Oy:n lääketeollisuus erotettiin yhtiön muusta toiminnasta.
Ylijoen toimitusjohtaja-aika oli Chymoksen merkittävin kehityskausi, ja yhtiö oli 1970-luvulla Lappeenrannan kolmanneksi suurin yksityinen työnantaja. Myös henkilöstön henkisestä ja sosiaalisesta hyvinvoinnista huolehdittiin. Talossa oli henkilöstöruokala, jossa oli tarjolla monipuolinen lounas. Henkilöstölle järjestettiin vuosittain joulujuhla, jossa palkittiin talossa kauan palvelleet chymoslaiset, minkä lisäksi juhlassa oli aina joku tunnettu esiintyjä. Heistä mainittakoon koomikkopari Mai-Brit Heljo ja Kaarlo Juurela sekä laulajauraansa aloittava Paula Koivuniemi. Myös henkilöstö esitti omin voimin kuvaelmia tai tanssiesityksiä. Henkilöstöllä oli harrastuskerho, jota firma rahoitti. Oli palloilulajeja, jumppaa, pilkkikilpailuja, käsitöitä, valokuvausta ja paljon muuta harrastustoimintaa. Chymos-kerho oli perustettu jo Jukka Tammenoksan aikana sotavuosina huolehtimaan henkilökunnan virkistys- ja urheilutoiminnasta Chymoksella oli myös oma työterveysasema, jossa hoidettiin tavanomaiset vaivat ja tapaturmat, ja siellä tehtiin ennaltaehkäisevää työterveydenhuoltoa. Orionilla oli oma eläkesäätiö, jonka piiriin myös chymoslaiset kuuluivat. Talossa viihdyttiin, yhteishenki oli hyvä, ja vanhaa jäljellä olevaa perheyhtiömäisyyttä pidettiin yllä, vaikka se Tammenoksien aikakauden jälkeen olikin taakse jäänyttä elämää.
Ylijoki toimi aktiivisesti myös työelämän ulkopuolella. Hänellä oli monia talous- ja sivistyselämän luottamustehtäviä, muun muassa Kaakkois-Suomen kauppakamarissa, Keskuskauppakamarissa ja Liikesivistysrahastossa. Ylijoki sai ansioistaan ja toiminnastaan lukuisia kunnianosoituksia. Vuonna 1970 hänelle myönnettiin teollisuusneuvoksen arvonimi.
Asekätkentä

Asekätkentä oli jatkosodan jälkeen Suomessa suoritettu salainen aseiden hajavarastointioperaatio, jolla pyrittiin mahdollistamaan sissisodankäynti sellaisessa tilanteessa, että Neuvostoliitto miehittäisi maan. Operaatio toteutettiin suojeluskuntapiireittäin kunkin piirin paikalliset olot hyvin tunteneiden upseerien johdolla. Toimenpiteen virallinen nimi oli hajavarastointi. Nimityksen asekätkentä sille keksi sanomalehdistö, koska sitä käyttämällä tapahtumasarjasta arveltiin saatavan aikaan paremmin myyviä uutisia.
Epäpoliittisuudestaan huolimatta operaatio sai siihen osallistuneiden kautta oikeistolaisen ja selvästi kommunismin vastaisen sävyn. Operaatio toteutettiin Päämajan määräyksestä ja sen johdolla, mutta sitä voitiin selvästi pitää Moskovan välirauhansopimuksen vastaisena. Se yritettiin pitää salassa, mutta se paljastui. Liittoutuneiden valvontakomissio ja suomalaiset kommunistit vaativat, että asia oli nopeasti selvitettävä ja että siihen osallistuneita oli rangaistava. Asiasta säädettiinkin erikoislaki, ja lopulta Pohjoismaiden historian laajimmassa oikeusjutussa toiminnasta tuomittiin 1 488 henkilöä.
Ilmitulo ja tutkinta

Muutamia yksittäisiä asekätköjä tuli ilmi eri puolilla maata jo loppuvuoden 1944 aikana. Suurta huomiota herätti marraskuun lopulla 1944 Helsingin keskustassa paljastunut Helsingin ruotsinkielisen suojeluskunnan kätkö, josta löytyi 30 kivääriä ja jonkin verran patruunoita.
Koko laajuudessaan tapaus alkoi paljastua keväällä 1945, kun oululainen varastointiin osallistunut vasemmistolainen sotamies Lauri Kumpulainen oli tavattu Oulussa kaupittelemasta Iissä sijainneesta ase- ja varustekätköstä varastamiaan muonapakkauksia. Kumpulainen oli kuulunut vänrikki Sulo Uiton johtamaan kätkentäosastoon, johon Uitto oli vastusteluistaan huolimatta joutunut ottamaan myös hänelle ennalta tuntemattomia täydennysmiehiä. Kumpulaisen lähimmät esimiehet olivat perustelleet tämän mukaan ottamista koulutuksellisilla syillä. Poliisi kertoi Oulun seudulla varastointia johtaneelle majuri Aito Keravuorelle, että Kumpulaisen toiminta oli saanut laajat mitat ja että tämän puuhia tarkkailtiin. Kumpulaisen kiinnisaamiseksi hänelle päätettiin virittää ansa. Kumpulainen ja hänen apurinsa onnistuivat kuitenkin pääsemään kiinniottajiltaan karkuun. Kumpulainen yritti ensiksi kiristää rahaa esimieheltään vänrikki Uitolta ja hankkeesta Oulussa vastaanneen majuri Keravuoren apulaiselta Toivo Heiskaselta. Kun kiristys ei onnistunut, Kumpulainen pakeni Ouluun SKDL:n eli Suomen kansan demokraattisen liiton puoluetoimistolle. Sieltä hän meni yhdessä puoluetoimitsija Lauri Kilpeläisen kanssa uhkauksensa mukaisesti valvonta­komission Oulun toimistoon. Kumpulainen ilmiantoi majuri Aito Keravuoren ja tiedossaan olleet kätköt. Keravuoren esimiehet halusivat rajata tapauksen Oulun suojeluskuntapiiriin ja määräsivät hänet poistumaan maasta mitä pikaisimmin. Ennen lähtöään Keravuori ehti hävittää kaikki asekätkentää koskeneet henkilökohtaiset paperinsa ja muistiinpanonsa. Sen sijaan käskykirje, jolla hänet oli määrätty Oulun suojeluskuntapiirin 2. yleisesikuntaupseeriksi ”valvomaan kotiuttamista”, löydettiin piirin esikunnasta. Ensimmäinen asekätkennästä pidätetty oli Oulussa Lapin sodan asepäällikkö majuri Vilho Pösö. Monien mielestä Kumpulainen menetteli maan­petoksellisesti tiedottaessaan asekätkennästä neuvostoliittolaisille, koska kyseessä oli maan­puolustuksen kannalta tärkeä operaatio eikä se ollut millään tavalla voimassa olleiden lakien vastainen.lähde?
Erikoislaki

Asekätkennän tutkintaa hidasti – paitsi jutun valtaviksi paisuneet mittasuhteet ja monien tutkijoiden taitamattomuus – ennen kaikkea se, ettei ollut olemassa lakia, jonka nojalla olisi voitu nostaa syytteet jutun vuoksi pidätettyjä henkilöitä vastaan. Asekätkijöiden tuomitsemiseksi laadittiin kuitenkin taannehtiva laki samaan tapaan kuin sotasyyllisistäkin. Pekkalan hallitus antoi vasta elokuussa 1946 eduskunnalle esityksen ”laiksi aseellisen toiminnan luvattoman valmistelun rankaisemisesta eräissä tapauksissa”,.
Lakiesityksen mukaan asekätkentään osallistuneita voitiin rangaista vankeudella tai enintään kuuden vuoden kuritus­­huone­­tuomiolla. Henkilöt, jotka olivat väärin­käyttäneet valtaa, joka heillä oli viran tai toimen perusteella, tai jotka olivat jatkaneet toimintaa vielä asian tutkinnan ja selvittämisen aikana, voitiin tuomita jopa kahdeksaksi vuodeksi kuritus­­huoneeseen. Rangaistus voitiin kuitenkin tuomita ehdollisena monissa sellaisissakin tapauksissa, jossa näin ei muiden rikosten osalta olisi voitu tehdä. Ensimmäisenä oikeus­asteena lain nojalla nostettavia syytteitä käsiteltäessä oli Sotaylioikeus. Laki oli säädettävä perustus­lain säätämis­järjestyksessä, mutta asian luonteen vuoksi se oli julistettava kiireelliseksi.
Eduskunnan perustuslakivaliokunta ehdotti mietinnössään hallituksen esittämään lakiin useita muutoksia. Valiokunnan ehdotuksen mukaan ei olisi ollut rangaistava henkilöitä, jotka olivat osallistuneet vain liikekannallepanon valmisteluun, hankkineet tai luovuttaneet tarvikkeita tai vain auttaneet aseiden varastointiin osallistuneita pitämään asia salassa. Lisäksi syyteoikeus rikoksiin olisi rauennut vuoden 1947 lopussa, tai jos niitä jatkettaisiin vielä vuonna 1947 tai myöhemmin, vuoden kuluttua siitä, kun Moskovan välirauhansopimuksen tilalle olisi saatu lopullinen rauhansopimus, vuoden kuluttua rauhansopimuksen allekirjoittamisesta..
Asian toisessa käsittelyssä 14. tammikuuta 1947 eduskunta päätti äänin 118–68, että laki oli säädettävä hallituksen esittämässä muodossa; vähemmistö, pääasiassa Kokoomuksen kansanedustajat, kannattivat perustus­laki­valio­kunnan mietintöä. Kolme päivää myöhemmin eduskunta päätti kuitenkin yksimielisesti julistaa lain kiireelliseksi ja hyväksyä sen.
Oikeudenkäynnit

Jutussa suurimman huomion saaneen, niin kutsutun päämajan haaran oikeuskäsittely alkoi 28. maaliskuuta 1947 – lähes kahden vuoden kuluttua hajavarastoinnin paljastumisesta – Helsingin Kaivopuistossa kenraali Rudolf Waldenin perikunnan omistamassa Marmoripalatsissa, jonka perikunta oli vuokrannut valtiolle. Oikeuden puheenjohtajana toimi hovioikeuden asessori, myöhempi oikeusministeri Arvo Helminen sekä oikeuskanslerin määrääminä syyttäjinä poliisiylitarkastaja Eino Nikupaavola ja hallitussihteeri Urho Kiukas. Oikeus ehti pitää sata istuntoa ennen kuin päämajan haaran juttu oli valmis päätettäväksi 9. huhtikuuta 1948. Muiden muassa kenraaliluutnantti A. F. Airoa ja kenraaliluutnantti Einar Mäkistä vastaan nostetut syytteet hylättiin, kun taas eversti Valo Nihtilä ja everstiluutnantti Usko Haahti tuomittiin viideksi vuodeksi kuritushuoneeseen ja määrättiin erotettaviksi puolustusvoimien palveluksesta.
Syytteet 2. yleisesikuntaupseereja vastaan käsiteltiin yhtenä kokonaisuutena sotaylioikeuden IV osastolla, joka kokoontui Helsingin keskusvankilan kirkossa. Tuomiot, 3–18 kuukautta vankeutta, kaikkiaan 34 syytetylle ”aseellisen toiminnan luvattomasta valmistelusta” luettiin 28. huhtikuuta 1948. ”Maakunnan miesten” osalta oikeudenkäynnit pidettiin suojeluskuntapiireittäin ja viimeiset niistä saatiin päätökseen kesäkuussa 1949. Asekätkennän oikeuskäsittely päättyi lopullisesti vasta 15. maaliskuuta 1950, jolloin Korkein oikeus antoi päätöksensä. KKO kovensi sotaylioikeuden antamia tuomioita peräti 698 henkilön osalta.
Pidätetyt, vangitut ja tuomitut henkilöt

Toimintaan osallistui kaikkiaan noin 5 000–10 000 henkilöä. Määrän summittaisuus johtuu siitä, ettei kaikkien toimintaan osallistuneiden osuus koskaan paljastunut. Näistä noin 2000 oli jossakin vaiheessa pidätettynä. Myöskään pidätettyjen tarkkaa määrää ei tiedetä. Sisäministeriön tutkintaelin (SMTE) kuulusteli virallisten tietojen mukaan 5 870 henkilöä, mutta todellinen määrä oli paljon suurempi. SMTE:n suorittamista kuulusteluista kertyi 294 suurta kansiota, joissa oli yhteensä 45 000 sivua. Valpon kuulustelemien henkilöiden lukumäärästä ei ole mitään tietoa. Tutkijat saivat kaikkiaan 1 560 ilmiantoa, joista suurin osa osoittautui aiheettomiksi ja pahan tahdon, kateuden tai kostonhalun ilmentymiksi. Ilmiantajana oli Oulun tapauksen (Lauri Kumpulainen) lisäksi vain kerran kätkentäorganisaatiossa mukana ollut henkilö; Huittisissa kätkentään osallistunut karjakko ilmiantoi operaatiota johtaneen isäntänsä riitaannuttuaan tämän kanssa. Ilmianto aiheutti kuitenkin usein pidätyksen ja perusteellisen kotietsinnän. Kymmenien epämääräisten puhelinsoittojen ja kirjelappusten perusteella ei voitu ryhtyä edes tutkimuksiin.
Rangaistuksia sai kaikkiaan 1 488 henkilöä ja vankeustuomioiden yhteenlaskettu pituus oli lähes 400 vuotta. Nuorin syytteeseen asetetuista ja tuomituista oli ollut toiminnan alkaessa 16-vuotias, vanhin 78-vuotias. Tiedossa olevien kuulusteltujen ikäjakauma oli vieläkin laajempi, 12–87 vuotta. Tuomitut olivat pääosin miehiä, mutta joukossa oli myös yhdeksän naista. Suurin osa vankeustuomioista oli ehdollisia kolmen vuoden koetusajalla. Ankarimman tuomion, kuusi vuotta kuritushuonetta, sai everstiluutnantti Usko Haahti. Ainoa vankeuteen tuomittu kenraalikuntaan kuulunut oli kenraalimajuri Erkki Raappana, joka sai kuuden kuukauden tuomion avunannosta asekätkentään. Hänelläkään ei ollut virallista asemaa hajavarastointiorganisaatiossa, vaan hän joutui mukaan toimintaan velvollisuudentuntonsa ajamana halutessaan auttaa alaisiaan. Kenraalimajuri Pietari Autti joutui olemaan pidätettynä kuukauden ajan, kunnes hänestä tehty ilmianto osoittautui perättömäksi.
Tutkinnan yhteydessä pidätetyistä henkilöistä oli Lukkarin (1984, 82) mukaan hajavarastoinnin alkaessa:
kenraaleja 0,3 % (8)
esiupseereita (maj.→) 7,9 % (205)
kapteeneita 11,0 % (289)
yliupseereita (vän.→) 15,2 % (398)
aliupseereita (alik.→) 36,6 % (959)
miehistöä 9,9 % (257)
ei sotilasarvoa tai tieto puuttuu 18,8 % (490)
naisia 0,3 % (9)
Yllä olevissa luvuissa on kätkennästä epäillyt, ei ainoastaan kätkennästä tuomitut henkilöt.
Sisäministeriön tutkintaelin (SMTE) lakkautettiin vuoden 1948 lopussa yhdessä Valtiollisen poliisin kanssa.
Asekätköjen purkaminen ja paljastuminen

Löytyneet asekätköt paljastuivat pääosin kätkijöiden päätettyä itse purkaa omat piilopaikkansa, vain pieneltä osin niitä löysivät jutun tutkijat ja heidän ilmiantajansa. Eräs Saimaan suojeluskuntapiirin asekätkö, joka oli jäänyt vuonna 1945 purkamatta joko vahingossa tai tarkoituksellisesti, paljastui marraskuussa 1949 dramaattisella tavalla. Puumalassa tapahtui tuolloin ryöstömurha, jossa paikallinen kalastaja ammuttiin konepistoolilla. Teosta epäilty, samalta paikkakunnalta kotoisin ollut työmies, tunnusti syyllisyytensä ja kertoi löytäneensä aseen Ruokotaipaleen tanssilavan alta. Kätköstä löytyi kaikkiaan yhden joukkueen taisteluvälineet.
Asekätköjä on tullut julkisuuteen vielä vuosikymmeniä jälkeenpäin; esimerkiksi kesällä 1969 löydettiin Tammelan Suujärvestä laatikoittain kranaatinheittimen ammuksia. Kätkennän oli aikanaan tehnyt paikallisten kätkijöiden johtaja, Mustialan maatalousopiston rehtori Paavo Kajanoja. Vuonna 1994 Puolustusvoimat vetosi asekätkijöihin, jotta viimeiset vielä purkamatta olevat asekätköt paljastettaisiin ja tehtäisiin vaarattomiksi. Heinäkuussa 2022 Juuassa Pohjois-Karjalassa paljastui todennäköisesti kesällä 1945 tehty kätkö, jossa oli 32 varsikäsikranaattia.
Maanpakolaiset

Osa asekätkijäupseereista poistui Ruotsiin turvapaikan toivossa. Heitä leiritettiin ja haluttiin palauttaa Suomeen. Työnteko muun muassa metsätöissä sallittiin. Paenneiden apuna toimi vapaaherratar, linnanrouva Wera von Essen. Mukana ollut eversti Alpo Marttinen muodosti parinkymmenen miehen kanssa pakoryhmän, joka aikoi Yhdysvaltoihin. Viisumivaikeuksien vuoksi ryhmä meni New Yorkiin hakemaan oleskelulupaa Venezuelan viisumilla. Ryhmänä heitä on kutsuttu johtajansa mukaan ”Marttisen miehiksi”.
”Marttisen miehistä” viimeinen, Antero Aakkula, kuoli Colorado Springsissä Yhdysvalloissa 9. joulukuuta 2006.
Yksityisiä asekätköjä

Varsinaisen hajavarastoinnin lisäksi monet pääoperaatiosta irrallaan toimineet sotilaat järjestivät omia kätköjään, jotka paljastuivat vasta hyvin paljon myöhemmin – kaikki eivät ole paljastuneet vieläkään. Eräs tällainen on sittemmin Törnin–Männistön asekätköksi nimetty ja nähtävyydeksi muodostunut kätkö, joka sijaitsee Joensuu–Lieksa-tien varressa. Tässä kätkössä oli muun muassa nykyisin Sotamuseossa oleva presidentti Mauno Koiviston käytössä sota-aikana ollut venäläinen Degtjarjov DP-27 -pikakivääri, jonka presidentti tunnisti perän sisällä olleen, hänelle kuuluneen nenäliinan avulla.
Asekätkentäpatsas

Oulujokilaakson Reserviupseerikerho ry ja Muhoksen Reserviläiset ry paljastivat 15. lokakuuta 2009 Muhoksen Korivaaran kansalaisjuhlassa asekätkennän muistoksi ja kunniaksi Jemma-patsaan, joka on ensimmäinen valtakunnallinen asekätkentämuistomerkki Suomessa.
Kirjallisuutta

Ahtokari, Reijo: Asekätkentäjuttu.  Porvoo:  WSOY, 1971.
Airo, Aksel Fredrik: Puolustustaisteluni v. 1947.  Helsinki:  Helsingin jääkiekkoilun kannatusyhdistys, 1979.  ISBN 951-9339-00-0
Kairinen, Paavo A.: Marttisen miehet: asekätkijäveljet.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14664-1
Klinge, Matti ja Blomstedt, Yrjö (toim.): Paasikiven päiväkirjat, osa 1 (28.6.1944–24.4.1949).  Helsinki:  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-13291-8
Käkönen, U. A.: Miehityksen varalta: Päämajan tiedustelua 1943–45.  Helsinki:  Otava, 1970.
Marttina, Pauli: Vahingossa Venezuelaan: kevyt kertomus raskaasta retkestä.  Porvoo:  WSOY, 1952.
Parvilahti, Unto: ”Kuultua ja koettua”, Berijan tarhat: havaintoja ja muistikuvia Neuvostoliitosta vuosilta 1945–1954.  Helsinki:  Otava, 1957.  Vuoden 2004 painoksen ISBN 951-1-19768-1
Soini, Yrjö: Kuin Pietari hiilivalkealla: sotasyyllisyysasiain vaiheet 1944–1949.  Helsinki:  Otava, 1956.
Vasama, Yrjö: Valpon vankina. Pellervo-seura, 1958.
Virkkunen, A. H.: Sörnäisten yleisesikunta.  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04125-8
Aiheesta muualla

Tietoa asekätkentään liittyvistä asiakirjoista (Arkistolaitos)
Ylen Elävä arkisto, Reijo Perälä – Viimeiset asekätköt paljastuivat vuosien päästä
Ylen Elävä arkisto – Asekätkentä jatkosodan jälkeen
Mikko Porvali: Asekätkentäjuttu – Pohjoismaiden suurin oikeusprosessi (Arkistoitu – Internet Archive)
Mikko Porvali: Asekätkentä Keski-Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive)
Asekätkentää johtanut eversti Valo Nihtilä, kuvassa kapteenin arvoisena.
Törnin–Männistön asekätkön muistotaulu.
Suomen Viljava

| Suomen Viljava Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  2002
Toimitusjohtaja:  Seppo Koponen
Kotipaikka:  Vantaa, Suomi
Liikevaihto:  16,7 milj. € (2013)
Nettotulos:  2,3 milj. € (2013)
Henkilöstö:  noin 90
Omistaja:  Suomen valtio
Kotisivu:  www.suomenviljava.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Viljava on viljan ja viljantyyppisten tuotteiden, rehuraaka-aineiden sekä muun massa- ja kappaletavaran käsittelyyn ja varastointiin erikoistunut valtionyhtiö. Yhtiön omistajaohjauksesta ja omistajapolitiikan toteuttamisesta vastaa valtioneuvoston omistajaohjausosasto.
Viljava käsittelee vuosittain viljaa ja muita tuotteita noin 2 milj. tonnia ja sen varastointikapasiteetti on 1,4 milj. tonnia. Henkilöstöä Suomen Viljavalla on noin 90.
Viljava tarjoaa myös viljan kunnostus-, säkitys-, analyysi- ja kuivatuspalveluja.