Nykytanssi
Nykytanssin historia > Tanssin nousukausi 1970-luvulla – paluu taitoon, juoneen ja näyttämölle

Juuri kun näytti siltä, että niin tanssitekniikka, juoni kuin näyttämötila oli karkotettu nykytanssista, alkoivat ne hiipiä takaisin – tosin usein vain yksi kerrallaan ja hieman uudella tavalla tarjoiltuina. Paul Taylor (s. 1930) keräsi vaikutteita kaikilta, joiden kanssa oli työskennellyt, mutta silti hänen koreografinen tyylinsä on tunnistettavan omintakeista. Hän oli tanssinut sekä balettia että nykytanssia ja hänen teoksissaan voi nähdä sekä baletinomaista fraseerausta ja liikeaiheen muuntelua, Graham-tyylistä teatraalisuutta kuin Cunninghamlaista yksittäisen tanssijan ja liikkeen itseisarvoon uskomista. Hän oli kyllä tehnyt myös postmodernistisia kokeiluja ja testannut yleisön kärsivällisyyttä tuijottamalla sitä liikkumattomana useiden minuuttien ajan, mutta palannut sitten traditionaalisempaan tanssityyliin. Sekä hän itse että hänen tanssijansa olivat huipputaitavia, mutta koreografiset vaikeudet ohitetaan hänen teoksissaan niitä alleviivaamatta. Hänen parhaat työnsä ovat monitasoisia, eikä katsojana voi koskaan tyytyä arvioimaan niitä vain yhdeltä näkökannalta.
1930-luvun jälkeen lähes näkymättömiin hävinnyt yhteiskunnallisuus nousi merkittäväksi erityisesti mustien koreografien töissä. Lester Hortonin ryhmän tanssija Alvin Ailey aloitti itsenäisen koreografinuransa käyttäen etnisiä teemoja, joihin lisäsi elementtejä omasta afroamerikkalaisesta perinnöstään. Hänen koreografioissaan nousi esiin yhdysvaltalainen musta tanssiperinne ja siitä syntynyt jazzgenre, vaikka yhtä lailla se haki ideoitaan baletista ja nykytanssista. Alvin Aileyn tyyli on helposti lähestyttävää ja teatterillisia tehokeinoja hyödyntävää. Ensimmäiset vuodet hänen ryhmänsä koostui pelkästään mustista tanssijoista, ja Ailey vaikuttanut heidän vapautumiseensa stepin ja showtanssin "vankilasta". Aileyn arvostetuimpia teoksia on Revelations (1960), jonka musiikkina on kokoelma negrospirituaaleja.
Modernin tanssin alkuaikoina oli ollut omituista haluta esittää muiden koreografien ohjelmistoa, koska koreografian tuli olla henkilökohtainen kannanotto aikakauden elämästä. Tämä näkemys muuttui vähitellen, kun mestariteoksia alkoi ilmaantua. Nykytanssiryhmät institutionalisoituivat ja alkoivat lisätä ohjelmistoonsa myös uusintatuotantoja. Balettiryhmätkin kiinnostuivat laajentamaan niillä repertuaariaan. Aiemmin tämä olisi ollut mahdotonta, mutta sekä nykytanssi että baletti olivat lähentyneet toisiaan tekniikassaan. Nykytanssi oli laajentanut liikemateriaaliaan virtuoosisempaan suuntaan ja baletti omaksunut moderneja elementtejä – varsinkin ylävartalon käyttöä dramaattisia ilmaisumahdollisuuksiaan lisätäkseen. 1960-luvun lopulla Tanskan Kuninkaallinen Baletti esitti Paul Taylorin Aureoleen  ja American Ballet Theatre José Limónin Moor's Pavanen. Sulautuvatko nykytanssi ja baletti jossain vaiheessa toisiinsa, jää nähtäväksi, mutta ainakaan niiden vastakkainasettelu ei enää ole samalla lailla relevantti kysymys kuin aiemmin.
Nykytanssiin vaikuttavat nykyään monet taide- ja tyylilajit, muun muassa itämaiset kamppailulajit kuten tai chi ja aikido. Kamppailulajeilla oli vaikutusta esimerkiksi Steve Paxtonin kehittämään kontakti-improvisaatioon, joka alun perin ei tähdännyt esiintymiseen. Siinä näkyy budo-lajien kontakti toiseen ja vaarallisuus, joka syntyy muun muassa toisen kannatettavaksi antautumisesta ilman etukäteen suunniteltuja kuvioita. Improvisaatio tukeutuu harjoittelun tuottamaan luottamukseen kanssatanssijoihin ja käyttää kaikkia kehonosia. Se ei ole aggressiivista eikä seksuaalista, vaan pyrkii improvisoijien väliseen tasa-arvoon. The Grand Union -ryhmittymän puitteissa nämä lähtökohdat tuotiin myös esityksiin.
1970-luvulla syntyi myös erilaisia esittävien taidelajien välimuotoja, jossa tanssi yhdistyi teatteriin tai oopperaan. Tanssin tekemisen motiiviksi voitiin hyväksyä hyvin monenlaiset lähtökohdat, sen koostamiseksi käytettiin erilaisia tekniikoita ja tavoitteeksi voitiin asettaa yhtä hyvin yleisön viihdyttäminen, osallisuus tapahtumiin kuin tanssijoiden fyysisen tietoisuuden vahvistaminen ilman esiintymistarkoitusta.