stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tunturihiirenporras
Ulkonäkö ja koko

Tunturihiirenportaan maavarsi on pystyhkö. Siitä nousee kimppuina 20–60 cm korkeita lehtiä. Lehtiruoti on suomuinen ja on noin 1/5 lehtilavan pituudesta. Lavan muoto vaihtelee kapeanpuikeasta kapean vastapuikeaan, ja on kahteen kertaan parilehdykkäinen. Ruodittomat pikkulehdykät ovat kapeanpuikeita ja sahalaitaisia tai pariliuskaisia. Lehdyköitten tyvipuoliskon pikkulehdykät ovat vastakkain ja tylppätyvisiä. Lehdyköitten alapinnalla olevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja katesuomu on vähäinen tai se puuttuu kokonaan. Suomessa tunturihiirenportaan itiöt kypsyvät elokuussa.
Tunturihiirenporras muistuttaa matalakasvuista soreahiirenporrasta (A. filix-femina).
Levinneisyys

Euroopassa tunturihiirenportaan levinneisyysalue on levittäytynyt maanosan eri vuoristo- ja tunturialueille. Sitä kasvaa muun muassa Pyreneillä, Alpeilla, Karpaateilla, Skotlannissa, Skandeilla, Kuolan niemimaalla, Islannissa, Uralilla ja Kaukasuksen alueella. Aasiassa lajia tavataan muutamalla alueella Keski-Siperiassa, Itä-Venäjällä ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa tunturihiirenporrasta tavataan Kalliovuorten alueella sekä mantereen koilliskulmassa. Lajia kasvaa myös Grönlannissa. Suomessa tunturihiirenporrasta kasvaa vain Pohjois-Lapissa. Tavanomainen laji on ainoastaan Käsivarren Lapin pohjoisosassa.
Elinympäristö

Tunturihiirenporras kasvaa tunturien tuoreissa metsänrajametsissä, puronvarsissa ja paljakan lumenviipymäpaikoilla.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Tunturihiirenportaan (Pseudathyrium alpestre) levinneisyys Suomessa.
Suomen Lajitietokeskus: Tunturihiirenporras – Pseudathyrium alpestre
Pohjolan kasvien pauloissa: Pseudathyrium alpestre – tunturihiirenporras
Tunturihiirenportaan lehden alapinnan itiöpesäkkeitä.
Vampyyriprinssi

| Vampyyriprinssi> The Vampire Prince |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Darren Shan
Kieli:  englanti
Genre:  nuortenkirjallisuus, kauhu
Julkaistu:  2002
Suomennos
Suomentaja:  Tanja Falk
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  156
ISBN:  978-951-31-4200-1
Sarja: Darren Shanin tarina
Edeltävä:  Kuoleman koetukset
Seuraava:  Pimeyden ennustukset
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vampyyriprinssi (engl. The Vampire Prince) on Darren Shanin kirjoittaman Darren Shanin tarina -nuortensarjan kuudes osa. Se julkaistiin englanniksi 2002 ja suomeksi 2008. Sen suomensi Tanja Falk ja kustansi Tammi.
Juoni

Darren Shania, vampyyrin oppipoikaa (Crepsleyn oppipoika), uhkaa varma kuolema. Darren on joutunut kovan joen virran vietäväksi. Hänet on leimattu petturiksi, ja vampyyrien klaani jahtaa häntä. Todellinen petturi on kuitenkin tuleva vampyyri prinssi Kurda Smahlt, ja Darren kokee velvollisuudekseen varoittaa veriveljiään oman henkensä uhallakin. Ehtiikö hän ajoissa, vai onko ikivanha vampyyrien suku tuhon oma? Selviääkö hän virran pauloista? Jokeen ei kylläkään kannata hukkua, sillä myytin mukaan virtaavaan veteen kuolevan vampyyrin henki jää ikuisiksi ajoiksi vaeltamaan maan päälle. Eli jokeen hukkuvalla ei ole asiaa paratiisiin.
Vampyyrin oppipoika

| Vampyyrin oppipoika> The Vampire's Assistant |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Darren Shan
Kieli:  englanti
Genre:  nuortenkirjallisuus, kauhu, fantasia
Kustantaja:  Little, Brown and Company
Julkaistu:  2000
Suomennos
Suomentaja:  Kaijamari Sivill
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  195
ISBN:  951-31-2018-X
Sarja: Darren Shanin tarina
Edeltävä:  Friikkisirkus
Seuraava:  Kauhun tunneleissa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vampyyrin oppipoika on Darren Shanin kirjoittamaan fantasiakauhukirjasarja Darren Shanin tarinan toinen osa. Se kertoo Darren Shan -nimisestä puolivampyyrista. Romaani julkaistiin englanniksi 2000 ja suomeksi 2002. Sen suomensi Kaijamari Sivill ja kustansi Tammi.
Juoni

Darren Shan on puolivampyyri, jonka vastoin hänen tahtoaan entinen vampyyrikenraali Crespley veretti. Darren on Crespleyn oppipoika ja omaksuu vampyyrien tapoja, mutta hän on hyvin vastahakoinen ihmisveren juomisessa ja omien sanojensa mukaan "kuolee mieluummin kuin juo ihmisen verta". He liittyvät friikkisirkuksen porukkaan. Darren tutustuu siellä käärmepoika Evraan, josta tulee sittemmin yksi hänen parhaista ystävistään. Suorittaessaan päivittäisiä tehtäviään Evra ja Darren törmäävät 16-vuotiaaseen Sam Grestiin ja he kolme ystävystyvät. Darrenin ja Samin seikkaillessa hylätyllä rautatieasemalla he törmäävät luontoaktivistiin J.V:en, josta heille aiheutuu myöhemmin paljon ongelmia. Friikkisirkuksen näytöksen loppupuolella J.V vapauttaa susimiehen, joka repii häneltä kädet kokonaan irti ja lopulta päätyy metsästämään Darrenia ja Samia. Sam on kuolemaisillaan, kun susimies alkaa raadella häntäkin, mutta Darren selviytyy hengissä, kun Crespley pelastaa hänet viime hetkellä. Darren juo Samin kuiviin ja osa Samin sielusta siirtyy sitä kautta Darreniin.
Tulisolujen salaliitto

Tulisolujen salaliitto (kreik. Συνωμοσία των Πυρήνων της Φωτιάς (ΣΠΦ), Synomosía ton Pyrínon tis Fotiás (SPF), myös nimityksillä Conspiracy of Fire Nuclei, Cells of Fire ja Nuclei of Fire) on Kreikassa toimiva anarkistiryhmä. Ryhmä on tullut tunnetuksi iskuistaan muun muassa pankkeja, poliitikkoja ja suurlähetystöjä vastaan. SPF:n iskuista ei ole koitunut kuolonuhreja ja ryhmä on ilmoittanut vastustavansa tappavien pommien räjäyttämistä.
Iskut > Ensimmäiset iskut

SPF teki ensimmäisen merkittävän iskunsa 21. tammikuuta 2008, kun se räjäytti Ateenassa ja Thessalonikissa yhteensä 12 pommia pankkeja ja autokauppoja vastaan pian puolenyön jälkeen. Ryhmä teki vuoden aikana useita tuhopolttoja noin kuukauden välein. 11. helmikuuta 2009 tapahtunut tuhopolttoaalto sai huomiota ulkomaisissa viestimissä, jotka seurasivat aktiivisesti Kreikan terrorismia. Toukokuussa SPF onnistui vaurioittamaan kahta kreikkalaista poliisiasemaa omatekoisilla pommeilla. Kesäkuussa ryhmä teki ensimmäisen iskun, jonka kohteena oli poliitikko. 2. syyskuuta SPF:n valmistama pommi vaurioitti Makedonian ja Traakian ministeriön rakennusta Thessalonikissa. Kolme viikkoa myöhemmin räjähtänyt pommi tuhosi kreikkalaisen poliitikon ulko-oven.
Syyskuisten iskujen jälkeen Kreikan poliisi teki kotietsinnän ryhmän Ateenan pohjoispuolella Chalándrissa sijaitsevaan turvataloon. Poliisi löysi rakennuksesta useita omatekoisia räjähteitä ja pidätti neljä 20–21-vuotiasta henkilöä. SPF kosti pidätykset räjäyttämällä 2. lokakuuta kaksi moottoripyörää lähellä Kreikan pääministerin Kóstas Karamanlísin puhepaikkaa. 30. lokakuuta ryhmän pommi vaurioitti europarlamentaarikko Mariétta Giannákoun taloa.
Iskut > Uudet räjähteet

27. joulukuuta 2009 SPF teki yhdessä toisen anarkistijärjestön Guerilla Team of Terroristsin kanssa aiempia iskuja voimakkaamman pommin, joka tuhosi sisäänkäynnin Ethnikí Asfalistikí -vakuutusyhtiön ja Ethnikí Trápeza -pankin rakennukseen. Ennen iskuja SPF antoi iskusta vihjeen viestimille, ja henkilövahingoilta säästyttiin. Isku kuitenkin osoitti viranomaisille, että ryhmä oli päässyt käsiksi vaarallisiin räjähteisiin.
10. tammikuuta 2010 SPF teki pommi-iskun Kreikan parlamenttitalon edessä. Vaikka pommi ei aiheuttanut vahinkoa, se osoitti, että ryhmä pystyisi tekemään iskuja myös hyvin vartioituja kohteita vastaan. SPF teki tammikuun jälkeen iskuja muun muassa Thessalonikin kaupungintaloa vastaan. Ryhmä ilmoitti kaikista iskuistaan etukäteen viestimille, eikä kukaan ole loukkaantunut pommeista. Kun SPF:än liittymätön toinen ryhmä tappoi 28. maaliskuuta pommilla nuoren afganistanilaisen pakolaisen, SPF arvosteli tiedotteessaan ryhmän varomattomuutta.
Ideologia

Tulisolujen salaliitto on ideologialtaan äärivasemmistolainen ja anarkistinen. John Kieslingin arvion mukaan SPF koostuu useista pienemmistä ryhmistä, joilla on omat ideologiansa ja tavoitteensa. Tulisolujen salaliiton nimeä on käytetty esimerkiksi Hollannissa tehdyssä iskussa Rabobank-pankkia vastaan. SPF on tehnyt iskuissaan yhteistyötä useiden muiden ryhmien kanssa, joista tärkeimpänä edelleenkin voimassa oleva liitto Nihilist Fraction -nimisen ryhmän kanssa.
Tulisolujen salaliiton iskujen kohteet ovat olleet pääasiassa kapitalismiin sekä Kreikan hallinto- ja oikeusjärjestelmään liittyviä. Lisäksi SPF on tehnyt useita niin kutsuttuja "solidaarisuusiskuja" vangittujen anarkistien ja anarkistiryhmien puolesta. SPF on kuitenkin ilmoittanut vastustavansa tappavia räjähteitä.
Aiheesta muualla

Tulisolujen salaliittoon liittyviä tiedotteita eri iskuista (Arkistoitu – Internet Archive) 325nostate.net (englanniksi)
Kreikan poliittiseen väkivaltaan erikoistuneen John Kieslingin kirjoitus Tulisolujen salaliitosta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ulla Isaksson

Ulla Isaksson
Ulla Isaksson (12. kesäkuuta 1916 Tukholma, Ruotsi – 24. huhtikuuta 2000 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija ja käsikirjoittaja, joka tunnetaan voimakkaista naiskuvauksistaan.
Isaksson voitti nuorena Evankelisen isänmaasäätiön järjestämän kirjoituskilpailun. Hänen ensimmäinen kirjansa Trädet ilmestyi vuonna 1940. Hänen varhaisimmat teoksensa käsittelivät uskonnollista heräämistä ja moraalista vastuuta. Vuonna 1950 julkaistu Ytterst i havet kuvaa hänen oman avioeronsa synnyttämää uskonkriisiä. Vuonna 1952 ilmestyi työläisnaisten kollektiiviin sijoittuva Kvinnohuset (suom. Naisten talo). Vuonna 1973 ilmestyneessä Paradistorget-romaanissa äiti hylkää lapsensa, kun taas vuonna 1988 julkaistussa Födelsedagen-romaanissa äiti ei pysty irrottamaan otetta lapsistaan. Vuonna 1975 ilmestyneen novellikokoelmansa Kvinnor esipuheessa Isaksson kirjoittaa kasvaneensa vuosien varrella pitämään tärkeänä sitä, että naiset kirjoittavat naisista.
Vuonna 1956 julkaistiin Isakssonin kirjoittama Taalainmaan noitavainoista kertova puolidokumentaarinen kirja Dit du icke vill (suom. Ei oman tahtosi mukaan). Toisen aviomiehensä Erik Hjalmar Linderin kanssa hän kirjoitti kaksiosaisen elämäkerran toimittaja-kirjailija Elin Wägneristä. Isaksson kirjoitti miehensä taistelusta dementiaa vastaan vuonna 1994 ilmestyneen kirjan Boken om E.
Isakssonin kirjojen pohjalta ovat ohjanneet elokuvia muun muassa Ingmar Bergman ja Vilgot Sjöman. Hän kirjoitti itsekin näytelmiä ja elokuvakäsikirjoituksia, muiden muassa Bergmanin elokuviin Elämän kynnyksellä ja Neidonlähde.
Isaksson oli perustamassa ruotsinkielisen kaunokirjallisuuden edistämiseen pyrkivää De Nio -ryhmää. Vuonna 1999 hän sai Samfundet De Nion erikoispalkinnon elämäntyöstään. Hänet on palkittu myös Selma Lagerlöf -palkinnolla.
Palkinnot ja tunnustukset

Göteborgs-Postenin kirjallisuuspalkinto 1988
Selma Lagerlöfin säätiön kirjallisuuspalkinto 1995
Samfundet De Nion erikoispalkinto 1999
Suomennetut teokset

Naistentalo (Kvinnohuset), suom. Irmeli Niemi, WSOY 1953
Et oman tahtosi mukaan (Dit du icke vill), suom. Irmeli Niemi, WSOY 1956
John Christie (sarjamurhaaja)

| John Christie> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. huhtikuuta 1899 Northowram, West Riding of Yorkshire, Iso-Britannia
Kuollut: 15. heinäkuuta 1953 (54 vuotta) Pentonville Prison, Lontoo, Iso-Britannia
Muut tiedot
Muut nimet:  Rillingtonin kuristaja, Reg Christie
Rikokset:  Murha
Uhrit:  8 uhria
Vangittu:  31. maaliskuuta 1953
Rangaistus:  Hirttäminen
John Reginald Halliday Christie (8. huhtikuuta 1899 – 15. heinäkuuta 1953) oli englantilainen 1940-1950-luvuilla toiminut sarjamurhaaja. Hän murhasi ainakin kahdeksan naista – mukaan lukien vaimonsa Ethelin – kuristamalla heidät asunnossaan 10 Rillington Placella Lontoon Notting Hillissä. Christie muutti asunnosta maaliskuussa 1953, ja pian sen jälkeen kolmen hänen uhrinsa ruumiit löydettiin keittiön alkoviin piilotettuina. Hänen vaimonsa ruumis löytyi olohuoneen lattialankkujen alta. Christie pidätettiin ja tuomittiin vaimonsa murhasta hirtettäväksi.
Christie syntyi Northowramissa lähellä West Riding of Yorkshiren Halifaxia. Hän joutui ilmeisesti kaasuhyökkäyksen uhriksi palvellessaan ensimmäisessä maailmansodassa jalkaväessä, mikä Christien mukaan aiheutti sen, ettei hän voinut enää puhua kovalla äänellä. Armeijasta erottamisen jälkeen hänet vangittiin useasti mm. varkauksista ja pahoinpitelyistä. Toisen maailmansodan puhjettua hänet hyväksyttiin Ison-Britannian poliisivoimien palvelukseen viranomaisten unohdettua tarkistaa hänen rikosrekisterinsä. Christie teki kaikki murhansa vuosien 1943 ja 1953 välillä. Yleensä hän kuristi uhrinsa tainnutettuaan heidät ensin kaasulla. Jotkut tajuttomista uhreistaan hän myös raiskasi.
Kaksi Christien uhreista olivat Beryl Evans ja hänen tyttärensä Geraldine. He olivat yhdessä Berylin puolison, Timothyn, kanssa Christien vuokralaisia. Tapaus herätti valtavan kohun, kun Timothy Evans tuomittiin kummastakin murhasta ja hirtettiin vuonna 1950. Christie oli oikeudessa todistajana Evansia vastaan, mutta kun hänet omat rikoksensa paljastuivat vuonna 1953, Evansin syyllisyyttä murhiin alettiin epäillä. Christie myönsi jälkeenpäin tappaneensa Beryl Evansin, mutta ei Geraldinea. Nykyään uskotaan hänen murhanneen sekä Berylin että Geraldinen ja että poliisin huolimattomuus rikostutkimuksen ja kotietsintöjen suhteen aiheutti sen, että Christie ehti murhata vielä neljä muuta naista ennen paljastumistaan. 2000-luvulla Englannin korkein oikeus totesi Evansin syyttömäksi vaimonsa ja tyttärensä murhaan ja täten oikeusmurhan uhriksi. Se myös kumosi aiemmin langetetun tuomion.
Vuosina 1965-1966 toteutetussa virallisessa kyselyssä korkeimmassa oikeudessa toiminut tuomari Sir Daniel Brabin päätteli, että Evans todennäköisesti tappoi vaimonsa, muttei tytärtään. Hänen sittemmin kyseenalaistettu teoriansa mahdollisti sen, että Evansille suotiin kuninkaallinen armahdus tyttärensä murhasta lokakuussa 1966. Tapaus edesauttoi kuolemanrangaistuksen poistamista Ison-Britannian lainsäädännöstä vuonna 1965. Christien tarinasta julkaistiin vuonna 1971 elokuva nimeltä Rillingtonin kuristaja, jossa Christietä näytteli Richard Attenborough.
Varhainen elämä

Christie oli perheen seitsemästä lapsesta toiseksi nuorin. Hänellä oli vaikea suhde mattosuunnittelija-isänsä, Ernest John Christien, kanssa. Isä oli vähäpuheinen ja ankara mies, joka ei näyttänyt juurikaan tunteita lapsiaan kohtaan ja rankaisi heistä pienimmistäkin virheistä. Christien viisi sisarta myös määräilivät häntä paljon, minkä takia hänen äitinsä, Mary Hannah Halliday, oli poikaa kohtaan ylisuojeleva. Kaikki nämä edellämainitut seikat heikensivät hänen itsetuntoaan. Myöhemmin Christien ikätoverit kuvailivat hänen olleen lapsena "omituinen kaveri", joka "piti asiansa omana tietonaan eikä ollut kovin suosittu". Aikuisena Christie kertoi, kuinka hän 8-vuotiaana näki kuolleen äidinisänsä avatun arkun ja kuinka syvällinen kokemus oli nähdä häntä aiemmin pelottaneen miehen ruumis.
11-vuotiaana Christie voitti stipendin Halifaxin yläasteelle, jossa hänen lempiaineensa oli matematiikka, erityisesti Algebra. Myöhemmin todettiin, että hänen ÄO:nsa oli 128. Christie lauloi kirkkokuorossa ja oli poikapartiossa. Päätettyään 15-vuotiaana koulun hän aloitti työt elokuvaprojektorin käyttäjän apulaisena.
Syyskuussa 1916 Christie värväytyi armeijaan ja seuraavan vuoden huhtikuussa hänet kutsuttiin Nottinghamshiren ja Derbyshiren 52. rykmenttiin. Rykmentti lähetettiin huhtikuussa 1918 Ranskaan, jossa hänet siirrettiin Duke of Wellington's -rykmenttiin viestimieheksi. Kesäkuussa Christie joutui sinappikaasupommin uhriksi ja vietti kuukauden sotasairaalassa Calais'issa. Myöhemmin Christie väitti muuttuneensa hyökkäyksen takia kolmeksi ja puoleksi vuodeksi sokeaksi ja mykäksi. Hänen mykkänä viettämänsä ajan sanotaan olleen syy sille, ettei Christie voinut koko loppuelämänään puhua kuiskausta kovempaa. Ludovic Kennedy huomauttaa, että tiedossa ei ole, että Christie olisi ollut sokea, ja että vaikka hänen äänensä olisikin mennyt hänen mennessään sairaalaan, Christie ei olisi mykkänä saanut enää jatkaa palvelusta.  Kennedyn mukaan hänen kyvyttömyytensä puhua kovaan ääneen oli pikemminkin psykologinen reaktio hyökkäyksen kohteeksi joutumisesta kuin varsinainen kaasun myrkyistä johtunut seuraus. Reaktio ja Christien oireiden liioittelu johtuivat persoonallisuushäiriöstä, joka sai hänet liioittelemaan tai teeskentelemään sairasta saadakseen huomiota ja sympatiaa.
Christiellä oli elinikäinen impotenssiongelma: hänen ensimmäiset yrityksensä harrastaa seksiä epäonnistuivat surkeasti ja hän saikin nuoruusiässään lempinimikseen "Reggie-No-Dick":in ja "Can't-Do-It-Christie":n. Christien kuoleman jälkeisessä ruumiinavauksessa tosin varmistui, että hänen ulkoiset sukupuolielimensä olivat normaalit. Christiellä oli ongelmia seksin suhteen koko elämänsä ajan ja usein seksuaalinen toiminta onnistui vain prostituoitujen kanssa. 10. toukokuuta 1920 Christie meni Halifaxin maistraatissa naimisiin Sheffieldistä kotoisin olleen Ethel Simpsonin kanssa. Impotenssiongelmat kuitenkin pysyivät ja Christie jatkoi prostituoitujen palvelujen käyttämistä. Pariskunta muutti Sheffieldiin, mutta erosi neljän vuoden avioliiton jälkeen. Christie muutti Lontooseen ja Ethel jäi Sheffieldiin sukulaistensa luo.
Rikosuran alku

Avioeroa seuraavina kymmenenä vuotena Christie tuomittiin useista rikoksista. Ensimmäisen tuomionsa hän sai 12. huhtikuuta 1921 postiosoitusten varastamisesta postinkantajana työskennellessään, mistä hän sai kolme kuukautta vankeutta. Tammikuussa 1923 Christie tuomittiin 12 kuukauden ehdolliseen vankeuteen rahan vilpillisestä hankkimisesta väkivalloin. Hän jäi vuonna 1924 kiinni vielä kahdesta varkaudesta, joista hän sai kolme peräkkäistä kolmen ja kuuden kuukauden vankeusrangaistusta syyskuussa 1924. Toukokuussa 1929 hänet tuomittiin prostituoidun, jonka kanssa asui Lontoon Batterseassa, pahoinpitelystä kuuden kuukauden pakkotyöhön. Christie oli lyönyt naista krikettimailalla päähän, ja tekoa kutsuttiin maistraatissa murhan yritykseksi. Lopuksi hänet tuomittiin vuonna 1933 kolmen kuukauden vankeusrangaistukseen pappisystävänsä auton varastamisesta.
Christien ja Ethel palasivat takaisin yhteen miehen päästyä vankilasta, mutta vaikka Christie lopettikin aiemmat rötöstelynsä, hän jatkoi yhä prostituoitujen etsimistä. Vuonna 1937 Christie ja hänen vaimonsa muuttivat Ladbroke Groven varrelle, 10 Rillington Placen ylimmässä kerroksessa olevaan huoneistoon. Alue oli tuohon aikaan melko ränsistynyt. 1938 pariskunta muutti saman talon pohjakerroksen asuntoon. Talo oli kolmikerroksinen tiilitalo, jonka kahdessa ensimmäisessä kerroksessa oli makuuhuone, keittiö ja olohuone. Kolmannen kerroksen asunnossa ei ollut olohuonetta. Elinolosuhteet olivat melko surkeat - kaikkia talon asukkaita varten oli yhteinen ulkokäymälä eikä missään asunnoista ollut kylpyhuonetta. Rakennus oli tuohon aikaan lähellä metron Metropolitan Line -linjan maanpäällistä osaa ja ohikulkevat junat pitivät kovaa meteliä.
Toisen maailmansodan puhjettua Christie liittyi War Reserve Policen riveihin. Tämä onnistui, koska viranomaiset eivät tarkistaneet hänen rikosrekisteriään. Hänet sijoitettiin Harrow Roadin poliisiasemalle, jossa tapaamansa naisen kanssa hän aloitti suhteen. Suhde kesti vuoden 1943 puoliväliin saakka, kun naisen sotakomennuksella ollut aviomies palasi kotiin. Saatuaan tietää suhteesta mies meni vaimonsa kotiin, löysi Christien sieltä ja pahoinpiteli hänet.
Murhat

Tiedossa olevat uhrit:
Ruth Fuerst, 21 (elokuussa 1943)
Muriel Eady, 32 (lokakuussa 1944)
Beryl Evans, 20 (8. marraskuuta 1949)
Geraldine Evans, 13 kuukautta (8. marraskuuta 1949)
Ethel Christie, 54 (12. joulukuuta 1952)
Rita Nelson, 25 (19. tammikuuta 1953)
Kathleen Maloney, 26 (helmikuussa 1953)
Hectorina MacLennan, 26 (6. maaliskuuta 1953)
Murhat > Ensimmäiset murhat

Ensimmäinen henkilö, jonka Christie myönsi tappaneensa oli Ruth Fuerst, itävaltalainen ammustyöntekijä ja osa-aikainen prostituoitu. Christie väitti tavanneensa Fuerstin, kun nainen oli ollut etsimässä asiakkaita eräässä Ladbroke Groven varrella sijaitsevassa baarissa. Christie omien sanojensa mukaan kuristi naisen heidän harrastaessaan seksiä Christien kotona elokuussa 1943. Hän piilotti Fuerstin ruumiin ensin olohuoneen lattian alle, mutta hautasi sen sitten takapihalle.
Pian murhan jälkeen, vuoden 1943 loppupuolella, Christie erosi poliisin virastaan. Hän löysi seuraavana vuonna uuden työpaikan radiotehtaan virkailijana. Tehtaalla hän tapasi toisen uhrinsa, kollegansa Muriel Amelia Eadyn. Lokakuussa 1944 hän houkutteli Eadyn kotiinsa kertomalla keittäneensä "erikoissekoitusta", joka parantaisi Eadyn keuhkoputkentulehduksen. Sekoitus koostui oikeastaan Friar's Balsamista, jolla Christie pyrki peittämään kaasun hajun. Eady hengitti seosta letkun kautta purkista. Kun hän oli selin, Christie laittoi purkkiin toisen letkun, joka oli kytketty kaasuhanaan. Eady meni pian kaasua hengitettyään tajuttomaksi. 1940-luvulla koteihin vietiin kivihiilestä tehtyä kaupunkikaasua, jonka hiilimonoksidipitoisuus oli 15 prosenttia. Eadyn ollessa tajuton Christie raiskasi ja kuristi hänet. Ruumiin hän hautasi takapihalle.
Murhat > Beryl ja Geraldine Evansin murhat

Pääsiäisenä 1948 Timothy Evans ja hänen vaimonsa Beryl muuttivat Rillington Placen ylimpään huoneistoon. Heidän tyttärensä Geraldine syntyi saman vuoden lokakuussa. Loppuvuodesta 1949 Evans ilmoitti poliisille, että hänen vaimonsa oli kuollut. Poliisi ei löytänyt ruumiita talosta, mutta ne löytyivät myöhemmässä etsinnässä pihalla sijainneesta pesuhuoneesta. Berylin ruumis oli kääritty kahdesti huopaan ja pöytäliinaan. Ruumiinavauksessa paljastui, että sekä Beryl että Geraldine oli kuristettu kuoliaaksi ja että Berylille oli kasvojen mustelmista päätellen tehty fyysistä väkivaltaa ennen hänen kuolemaansa. Evans väitti aluksi, että Christie oli tappanut hänen vaimonsa epäonnistuneella itsetehdyllä abortilla, mutta tunnusti poliisikuulusteluissa lopulta murhanneensa vaimonsa itse. "Tunnustus" vaikutti väkinäiseltä ja keinotekoiselta, joten se oli kenties poliisin itse sepittämä. 
Syytteeseen jouduttuaan Evans kuitenkin perui tunnustuksensa ja syytti taas Christietä, tällä kertaa molemmista murhista. 11. tammikuuta 1950 Evans joutui syyttäjän päätöksen vuoksi oikeuteen vain tyttärensä murhasta. Christie toimi vastapuolen todistajana ja kumosi Evansin syytökset Christien osuudesta murhaan. Valamiehistö totesi Evansin syylliseksi Christien rikostaustasta huolimatta. Evans valitti tuomiostaan 20. helmikuuta, mutta valitus hylättiin ja hänet hirtettiin 9. maaliskuuta 1950.
Murhat > Ethel Christien murha

14. joulukuuta 1952 aamuna Christie kuristi Ethelin makuuhuoneen sängyllä. Nainen oli viimeksi esiintynyt julkisuudessa kaksi päivää aikaisemmin. Christie keksi useita tarinoita vaimonsa katoamisen selittämiseksi ja pienentääkseen jatkokysymyksien mahdollisuutta. Ethelin Sheffieldissä asuvien sukulaisten kirjeeseen hän vastasi, että Ethelillä oli reuma eikä hän voinut kirjoittaa itse. Eräälle naapurille hän taas kertoi, että Ethel oli sukulaisvierailulla ja toiselle, että nainen oli matkustanut Birminghamiin. Christie oli eronnut työstään 6. joulukuuta ja ollut työttömänä siitä asti. Elättääkseen itsensä hän myi Ethelin vihkisormuksen, kellon ja huonekalut. Hän kävi myös joka viikko työvoimatoimistossa nostamassa työttömyyskorvauksensa. 26. tammikuuta 1953 Christie väärensi vaimonsa allekirjoituksen ja tyhjensi hänen pankkitilinsä.