stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kevytsavukeoikeudenkäynti
Aiheesta muualla

Saarikoski, Michael & Ellonen, Jarmo: Kevytsavukeoikeudenkäynti Suomessa 2005-2010 julkari.fi. 2012. Viitattu 18.2.2018.
Päivi Happonen: Lääkäreiltä raju tutkintapyyntö poliisille: "Tupakkayhtiöiden johtajat vastuuseen murhista" 13.10.2017. Yle Uutiset. Viitattu 18.2.2018.
Jarmo Koponnen: KRP teki ratkaisun kevytsavukkeita koskevassa tutkintapyynnössä: Ei esitutkintaa 27.10.2017. Yle Uutiset. Viitattu 18.2.2018.
Virginiantupakka

| Virginiantupakka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Solanales
Heimo::  Koisokasvit Solanaceae
Alaheimo::  Nicotianoideae
Tribus::  Nicotianeae
Suku::  Tupakat Nicotiana
Laji::  tabacum
Kaksiosainen nimi
 Nicotiana tabacum  L. 
Katso myös
   Virginiantupakka Wikispeciesissä   Virginiantupakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Virginiantupakka eli tupakka (Nicotiana tabacum) on Keski-Amerikasta ja pohjoisesta Etelä-Amerikasta kotoisin oleva koisokasvi, jonka kuivattuja lehtiä on eri tavoin valmistaen käytetty vuosituhansien ajan nautintoaineena ja rituaalien elementtinä. Intiaanit viljelivät alun perin ns. palturitupakkaa (Nicotiana rustica) eli kessua (mahorkkaa) Pohjois-Amerikassa ja virginiantupakkaa Keski- ja Etelä-Amerikassa. Virginiaan laji tuli Länsi-Intiasta eurooppalaisten mukana. Kasvi sisältää myrkyllisiä alkaloideja kuten nikotiinia ja sen rakenteellista isomeeria anabasiinia.
Kasvatus

Virginiantupakka kasvaa 125 cm korkeaksi. Sillä on punaiset, torvimaiset kukat.
Kasvina tupakka pystyy tulemaan toimeen hyvinkin vaihtelevissa ilmasto-olosuhteissa ja suurehko osa sen viljelystä tapahtuukin Yhdysvaltain pohjoisvaltioissa kuten Virginiassa, vaikka aromikkaimpia lajikkeita kasvaakin lämpimimmillä leveysasteilla. Luonnonvaraisena virginiantupakka kasvaa Meksikossa, Pohjois-Amerikassa ja Länsi-Intiassa. Nicotianaksi tupakkaa on alettu kutsua ranskalaisen diplomaatin Jean Nicot'n mukaan. Hän toi tupakan Ranskaan vuonna 1560.
Nautintoainekäytön lisäksi tupakkaa kasvatetaan koristekasvina, ja Suomen perinnekasviyhdistys pyrkii pitämään tupakan kasvatuksen osaamista elossa.
Käyttö

Tupakkaa viljellään nikotiinipitoisten lehtiensä takia pääasiassa tupakkateollisuuden tarpeisiin, joka tuottaa tupakkatuotteita. Alun perin tupakan käyttö on ollut lääkinnällistä, mutta nykyään kaupoissa myytävä tupakka on täynnä erilaisia synteettisiä aineita lisäämään sen tehoa päihteenä. Tupakalla on hoidettu monia vaivoja kuten ihottumaa, munuaissairauksia, kivunhoidossa ja jopa matoihin. Savukkeiden jälkeen suosituimpia tapoja nauttia tupakasta ovat piippu, sikari, bidi ja suunuuska. Harvinaisempia muotoja ovat nenänuuska ja varsinainen purutupakka.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Virginiantupakka (Nicotiana tabacum)
United States Department of Agriculture (USDA): Nicotiana tabacum (englanniksi)
Flora of China: Nicotiana tabacum (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Nicotiana tabacum (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q181095  Wikispecies: Nicotiana tabacum  AoFP: 1758  APDB: 119730  APNI: 94015  ARKive: nicotiana-tabacum  ATRF: Nicotiana_tabacum  BioLib: 40781  BOLD: 438846  Calflora: 8749  CoL: 47D7F  Ecocrop: 1534  EoL: 581050  EPPO: NIOTA  EUNIS: 184910  FNA: 200020550  FoAO2: Nicotiana tabacum  FoC: 200020550  GBIF: 2928774  GRIN: 25309  iNaturalist: 165709  IPNI: 817077-1  IRMNG: 10206814  ISC: 36326  ITIS: 30568  MichiganFlora: 2927  NatureServe: 2.133881  NBN: NBNSYS0000014298  NCBI: 4097  NSWFlora: Nicotiana~tabacum  NZOR: 031281f7-d1a8-496c-b1a0-98220f7b5c2b  NZPCN: 3223  Observation.org: 7093  Open Tree of Life: 222787  PalDat: Nicotiana_tabacum  PfaF: Nicotiana tabacum  PFI: 4734  Plant List: kew-2382275  PLANTS: NITA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:817077-1  SANBI: 2852-4  Tropicos: 29603382  VASCAN: 9361  VicFlora: 6c642775-b214-4f3f-ac24-695168fd8664  WFO: wfo-0001023987  Laji.fi: MX.41241
Kivikorallit

| Kivikorallit |
| --- | --- |
 Acropora cervicornis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Korallieläimet Anthozoa
Alaluokka::  Kukkakorallit Hexacorallia
Lahko::  Kivikorallit Scleractinia  Bourne, 1900
Katso myös
   Kivikorallit Wikispeciesissä   Kivikorallit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kivikorallit (Scleractinia) on korallieläimiin kuuluva polttiaiseläinten lahko. Kivikorallit ovat useimmiten värikkäitä ja monimuotoisia merieläimiä, jotka elävät usein yhdyskuntina. Pehmytkoralleista poiketen kivikorallit rakentavat aragoniittista kalkkirunkoa. Näistä rungoista muodostuvat suurelta osaltaan koralliriutat.
Varhaisten tiedemiesten oli vaikea päättää, kuuluvatko korallit kivikuntaan, kasvikuntaan vai eläinkuntaan. Voidaan sanoa, että kaikki vaihtoehdot ovat oikeita: korallirunko on kivikuntaa, polyyppi itse eläinkuntaa ja useiden lajien elämälle välttämättömät symbioottiset levät kasvikuntaa.
Korallit voivat lisääntyä joko jakautumalla tai levittämällä sukusolujaan mereen, missä virtauksen mukana ajelehtivat hedelmöittyneet sukusolut voivat aloittaa uusia koralliyhdyskuntia. Kun eri yhdyskunnat leviävät lähelle toisiaan, alkaa usein kiivas taistelu elintilasta. Korallit käyttävät kemiallisia aseitaan paitsi toisiaan vastaan, myös saalistukseen ja puolustautuakseen pedoilta.
Ilmaston lämpeneminen ja merten saastuminen ovat korallien tulevaisuuden vakavimmat uhkat.
Rakenne > Kasvutapoja

Koralliyhdyskunta kasvaa kokoa kahdella tavalla: polyypit kasvattavat pohjaansa lisää aragoniittia tai jakautuvat suvuttomasti, jolloin uusi polyyppi alkaa rakentaa omaa pohjakuppiaan. Yhdyskunnan muoto voi vaihdella suuresti: jotkut lajit muistuttavat palloja, toiset levyjä, kolmannet pensaita. Saman heimon lajit voivat kasvaa eri tavoilla ja eri heimoihin kuuluvien lajien kasvutavat muistuttaa toisiaan.
Koralliyhdyskunnan rakennetta voidaan kuvata kahdella tasolla: pintarakenne eli miten viereiset koralliitit suhtautuvat toisiinsa, ja runkorakenne, eli millaisen kokonaismuodon koralliyhdyskunta saa. Runkorakenne voi olla pallomainen, pylväsmäinen, levymäinen tai haaroittuva. Pintarakenteesta voidaan erottaa kennomainen, sokkelomainen ja yksilöllinen rakenne.
Colpophyllia natans (jonoiksi yhteenkasvaneet koralliitit).
Montastraea cavernosa (erilliset koralliitit).
Fungia sp. (erilliset polyypit, ei yhdyskuntaa).
Turbinaria sp. (maljamainen) ja Acropora (pensasmainen).
Montipora sp. (levyjä).
Favites sp. (puolipallo).
Microsolena sp.
Levinneisyys ja elinolot

Koralliriuttoja on sekä kylmissä että lämpimissä vesissä. Kylmän veden riutat muodostuvat pääosin kuudesta korallilajista, kun taas lämpimissä vesissä riuttaa muodostavia lajeja on yli 800. Suuria lämpimän veden riutta-alueita ovat Iso Valliriutta Australiassa ja Indonesian vesien koralliriutat. Suuri kylmän veden riutta on Norjassa Røstin edustalla.
Korallit, joissa on levää, elävät korkeintaan 60 metrin syvyydessä, jotta levä saa tarpeeksi valoa. Levättömiä koralleja löytyy yli 500 metrin syvyydestä. Ne ovat yleensä lajeja, jotka eivät muodosta riuttaa. Ne pärjäävät kylmemmässä ja pimeämmässä kuin levälliset sukulaisensa, hankkivat energiansa pyydystämällä planktonia ja kasvavat hitaammin kuin matalan veden korallit. Tärkeitä syvänveden lajeja ovat silmäkoralli Lophelia pertusa ja Oculina varicosa. Pohjois-Atlantilla kylmän veden riuttoja muodostavat näiden lisäksi Madrepora oculata, Desmophyllum cristagalli, Enallopsammia rostrata, Solenosmilia variabilis ja Goniocorella dumosa.
Käyttäytyminen > Kilpailu ja puolustautuminen

Monet kivikorallit puolustavat elintilaansa aggressiivisesti. Toisen lajin yksilön tullessa liian lähelle ne voivat kasvattaa taistelulonkeroita, jotka ovat jopa viisi kertaa normaaleita pyyntilonkeroita pidempiä.
On arvioitu, että luonnossa 22–38 % koralliyhdyskunnista on joko avoimessa sodassa toista yhdyskuntaa vastaan tai sotatilan partaalla. Taistelumekanismeja on useita: suoran pyyntilonkerohyökkäyksen lisäksi korallit voivat erittää kemiallisia aineita, jotka ovat muille vahingollisia, tai ne voivat kasvattaa sellaisia muotoja, jotka varjostavat toisia tai vetäytyä vapaaseen kasvusuuntaan.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Kivikorallit voivat lisääntyä joko suvuttomasti jakautumalla tai suvullisesti laskemalla sukusoluja veteen.
Suvuton lisääntyminen voi tapahtua sattumalta niin että aallot, joku eläin tai vaikkapa akvaarioharrastaja taittaa palan korallin kalkkirungosta, jonka mukana irtoavat polyypit muodostavat uuden yhteiskunnan. Jotkut lajit tekevät tätä aktiivisesti, liuottamalla omaa runkoaan niin että siitä irtoaa soikeita kappaleita. Eräät korallit voivat kehittää kasvien rönsytaimia vastaavia rakenteita. Kivikoralleilla esiintyy myös itsehedelmöitystä kun samassa polyypissä syntyy naaras- ja koiraspuolisia sukusoluja, sekä partenogeneesiä eli alkion syntymistä naaraspuolisesta sukusolusta ilman koiraspuolisen sukupuolisolun vaikutusta.
Suvullisesti lisääntyessään korallien on ajoitettava koiras- ja naarapuolisten sukusolujen veteenlasku yhdenaikaiseksi. Parimillisiä valkoisia jyväsiä lasketaan liikkeelle muutaman minuutin ajan. Jos koralli myöhästyy neljännestunninkin naapuriensa kutuhetkestä, hedelmöittymistodennäköisyys pienenee paljon. Australian Isolla Valliriutalla kutu tapahtuu yöaikaan marras- tai joulukuussa. Veden lämpötilan on oltava vähintään 27 astetta, mutta vasta oikea kuunvaihe laukaisee kudun. Isolla Valliriutalla kutu tapahtuu 2–6 yötä marraskuun täydenkuun jälkeen. Kutu ajoittuu niin, etteivät vuorovesivirrat huuhdo sukusoluja heti avomerelle. Hedelmöittyneistä munasoluista kehittyy toukkia, jotka ajautuvat pois ja saattavat perustaa uuden koralliyhdyskunnan johonkin aivan muualle. Kutuaika vaihtelee eri puolilla maailmaa; Meksikonlahdella se ajoittuu elokuuhun. Havaijin korallit kutevat poikkeuksellisesti päiväsaikaan.
Uhkat

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN pitää yleisesti korallien suurimpana uhkatekijänä ilmaston lämpenemistä, varsinkin ääreviä lämpötilanvaihteluita, jotka voivat johtaa korallien vaalenemiseen ja herkistymiseen taudeille, El Niño -ilmiön ja trooppisten hirmumyrskyjen voimistumista sekä valtamerten happamoitumista.
Korallien vaaleneminen on tila, jossa korallit menettävät värinsä joko siksi että niissä elävät symbioottiset zooksantellilevät lähtevät korallista tai ainakin menettävät pigmenttinsä. Levien kärsiessä ja kadotessa korallieläin menettää ravinnonlähteensä ja kärsii. Valkoisuuden jatkuessa pitempään koralli voi kuolla kokonaan. Lyhytaikaisestakin vaalenemisesta toipuminen voi viedä vuosia. Vaalenemisen voivat aiheuttaa monet ympäristötekijät. Ilmaston lämpeneminen aiheuttaa paitsi veden lämpenemistä myös vedenpinnan nousua, mikä johtaa valaistuksen vähenemiseen koralliriutoilla. Vaalenemisen aiheuttaa jo 1–2 asteen lämpötilannousu. Ilmastonmuutoksen aiheuttama veden hiilidioksidipitoisuuden nousu vähentää korallien käytettävissä olevien kalkkiyhdisteiden määrää, mikä voi osaltaan haitata riuttoja.
Mustaraitataudiksi kutsutaan eräiden mikro-organismien, kuten Phormidium corallyticum -syanobakteerin aiheuttamaa infektiota, johon korallipolyypit kuolevat. Infektio etenee mustana raitana, jonka leveys on millimetrin murto-osista useisiin sentteihin ja kulkee koralliyhdyskunnan yli latvasta tyveen. Bakteerit voivat aiheuttaa muitakin epidemioita: Karibialla on todettu ihmisen ulosteissa leviävän koralleille haitallista bakteerikantaa.
Liikakalastus voi vahingoittaa koralliriutan ekoyhteisön tasapainoa, ja kasvissyöjäkalojen puute voi johtaa siihen, että levät tukahduttavat korallikasvustoja alleen. Ranta-alueiden muutokset voivat lisätä mereen huuhtoutuvien aineiden määriä ja sedimenttien kertymistä koralliriuttojen päälle.
Piikkikruunu-meritähtilaji syö koralleja. Normaalioloissa tämä on tärkeää riutan uudistumiselle, mutta Isolla valliriutalla sen hallitsematon runsastuminen on aiheuttanut tuhoja, koska korallit eivät ehdi uudistua samassa vauhdissa, kun niitä tuhotaan. Samoin pienen Drupella-nilviäisen massaesiintymiset ovat tuhoisia. Myös eräät kalalajit, kuten papukaijakalat ja perhokalat, syövät korallia: papukaijakalat haukkaavat vahvalla nokallaan palan kalkkirunkoa, kun taas perhokalat imaisevat polyypin irti koralliitista.
Taksonominen luokittelu

Kivikorallien sukulaisuussuhteita ja evoluutiota alettiin tutkia 1800-luvulla. Varhaisimmat luokittelut perustivat korallipolyyppien ulkonäköön, mutta 1800-luvun loppupuolella ilmestyi kaksi kattavaa luokittelua, joissa käytettiin kalkkirungon rakenteita sukulaisuuksien määrittelyyn. Jean-Jacques Alloiteau käytti korallien mikroskooppisia rakenteita vuonna 1952 ilmestyneeseen jakoon jossa kivikorallit jaettiin kahdeksaan alalahkoon. Myöhemmin hän osoitti mikro- ja makrorakenteita vertailemalla, että fossiilien ja nykyisten lajien väliltä löytyy todisteita konvergentista evoluutiosta. Molekyylibiologian menetelmien kehitys vahvisti joitakin ja kumosi joitakin toisia aiempia käsityksiä. Ribosomien RNA:n tutkimukset ovat osoittaneet että kivikorallit ovat monofyleettinen ryhmä eli niillä on yhteinen esi-isä. Kun ne jaetaan alempiin kladeihin, näillä ei ole yhteisiä morfologisia piirteitä vaan ainoastaa molekyylirakenteen osottamia samankaltaisuuksia.
Nykyisin kivikorallit jaetaan noin kolmeenkymmeneen heimoon.
Acroporidae
Astrocoeniidae
Pocilloporidae
Anthemiphylliidae
Faviidae
Meandrinidae
Merulinidae
Mussidae
Oculinidae
Pectiniidae
Rhizangiidae
Trachyphylliidae
Dendrophylliidae
Caryophylliidae
Flabellidae
Gardineriidae
Guyniidae
Turbinoliidae
Agariciidae
Fungiacyathidae
Fungiidae
Micrabaciidae
Poritidae
Siderastreidae
Thamnasteriidae
Kivikorallit akvaarioissa

Kivikorallit tarvitsevat kasvaakseen paljon valoa: Loisteputki riittää vain hyvin matalassa akvaariossa; yleensä tarvitaan monimetallilamppu.Tukirangan muodostamiseen kivikorallit tarvitsevat vedestä kalsiumia.
Harrastuspiireissä kivikorallit jaetaan usein pienipolyyppisiin (SPS, small polype stony corals) ja suuripolyyppisiin (LPS). Jako ei ole biologinen vaan täysin mielivaltainen, sillä pyyntilonkeroiden koko muodostaa jatkuvan jakauman eikä voi asettaa kokorajaa, jota pienemmät polyypit ovat pieniä.
Kivikorallit akvaarioissa > Akvaarioissa yleisiä kivikorallisukuja

Acropora-suvun korallit ovat yleisimpiä ja tunnetuimpia kivikoralleja. Niiden arvioidaan muodostavan puolet maailman kivikorallien biomassasta. Ne myös viihtyvät matalassa vedessä, missä monet rannalla liikkujat ovat nähneet niitä. Acropora-korallien tunnistaminen lajilleen on vaikeaa, koska niiden muoto ja väri riippuvat kasvuolosuhteista. Acroporilla syntyy uusia polyyppeja voimakkaimman rungon kasvun alueelle eli yleensä haarojen kärkiin. Nämä nuoret polyypit voivat olla eri värisiä kuin vanhemmat.
Montipora-korallin muoto riippuu virtauksesta, ja sama koralli voi olla eri muotoinen eri osistaan. Levymäinen muoto on melko tyypillinen, mutta levypohjasta voi nousta oksia. Montiporan nopeimman kasvun alueilla (levyn reunoissa tai oksien kärjissä) ei ole vielä polyyppejä. (Katso kuvia sivun ylä- ja alaosassa.)
Stylophora-koralleille tyypillinen kasvumuoto on pyöreäpäiset oksat; niitä kutsutaan joskus kissantassuiksi tai nuijasormiksi.
Fungia muodostaa erillisiä kiekkoja.
Turbinaria on nahkamainen levy, jonka pinnalle polyypit järjestäytyvät pieniksi pyörylöiksi.
Hydnophora-lajien tiheä polyyppikerros muistuttaa froteeta.
Euphyllia-korallilla on pitkät, läpikuultavat polyypit joiden kärki on värillinen. Sen taistelupolyypit voivat ulottua 15 cm päähän kalkkirungosta.
Caulastraea muodostaa trumpettimaisia, usein vihertäviä noin parisenttisiä tötteröitä
Kuvagalleria

Acropora-koralleja Havaijilla.
Stylophora eli "kissantassu".
Hydnopora.
Trumpettikoralli Caulastrea.
Pitkäpolyyppinen Euphyllia.
Kuplakoralli Plerogyra sp.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kivikorallit Wikimedia Commonsissa
Huopalainen, Mia et al.: ”Osa 2/4 Riutan rakentajat”, Living Colours of Coral reef – Koralliriutan ekologiaa, s. 12–13.  Dive Travel Finland Oy.  Teoksen verkkoversio Viitattu 13.11.2020.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q195605  Wikispecies: Scleractinia  ADW: Scleractinia  AFD: Scleractinia  BOLD: 24790  CoL: B8V7V  EoL: 1799  EPPO: 1SCLRO  GBIF: 714  iNaturalist: 47532  IRMNG: 11376  ITIS: 52839  NBN: NBNSYS0000160957  NCBI: 6125  NZOR: f7e2b2b4-0f0b-4163-8e3e-ac653dd920da  Open Tree of Life: 712383  Paleobiology Database: 6108  Plazi: 934ECA05-C75E-FFA7-E108-FC4FFDC61A66  WoRMS: 1363 
Korallipolyypin rakenne.
Euphyllia-koralliyhdyskunta. Vaaleat pehmeät osat ovat eläviä polyyppeja, tummina näkyy paljaita koralliittirakenteita.
Montopora digitata jonka enemmän valoa saaneissa pyyntilonkeroissa on enemmän levää ja siksi vihreämpi väri kuin muissa.
Koralliriuttoja.
Kylmän veden korallilajin Lophelia pertusa levinneisyys.
Kahden Diploria-sukuun kuuluvan korallin kilpailu on päätynyt asemasotaan.
Kivikorallin kutu.
Kuvan yläosassa koralli on kuollut mustaraitatautiin.
Papukaijakalan Chlorurus microrhinos vahva nokkamainen suu sopii korallien murskaamiseen.
Eräs Acropora-koralli, uudet polyypit sinisinä.
Markus Varesvuo

Markus Varesvuo
Markus Varesvuo (s. 27. maaliskuuta 1960 Helsinki) on suomalainen luontovalokuvaaja, joka on erikoistunut lintujen kuvaamiseen. Varesvuo asuu Helsingissä. Hän on koulutukseltaan kauppatieteen maisteri.
Varesvuo toimi aiemmin isänsä Kyösti Varesvuon perustaman elokuvatuotantokonsernin Varesvuo Partners Oy:n hallituksen puheenjohtajana. Valokuvaus on alun pitäen ollut Varesvuon harrastus, mutta muuttunut vähitellen ammatiksi, ja vuodesta 2005 hän on ollut päätoiminen valokuvaaja. Hän on saanut useita palkintoja erityisesti lentäviä lintuja esittävistä kuvista.
Palkinnot ja tunnustukset

IWP 2003 - International Wildbird Photographer of the Year
IWP 2004 - Category winner in Portfolio and Runner up in Birds in habitat
GDT 2005 - Runner up in Bird category, and the overall public favourite (winner of over 6000 pictures)
IWP 2006 - Winner in Portfolio and Birds in flight, Runner up in Bird Behaviour and Highly Commended in Bird Behaviour
Birdwatch Digital Photography Awards 2006 (UK) - Winner in the category open for all (Birds of the world)
GDT 2006 - two Highly Commended in Bird category, one HC in Animal Behaviour
IWP 2007 (UK) - Runner up in Birds in flight
GDT 2007 (Germany) - Highly Commended in Bird category
Glanzlichter 2008 (Germany) - Highly Commended in Animals of the Mountains
Kunniamaininta, Vuoden luontokuva 2006
IWP 2008 sarja Birds in flight  ja sitä ennen kolme kertaa
2013 linnut-sarjan voitto Vuoden luontokuva -kilpailu
2013 päävoitto italialainen Oasis-luontokuvakilpailu
2014 2. sija, luontosarja, World Press Photo
Vuoden luontokuva -kilpailuissa - viisi kertaa kunniamaininta
Teokset

Lapin luonto-opas, Seppo Vuokko, Jorma Peiponen ja Markus Varesvuo, Otava, 2008
Lintuvesien äärellä, Otava, 2007 Maalaukset Jari Kostet
Lumen ja jään linnut, WSOY, 2008 teksti Pertti Koskimies
Linnut vauhdissa, Arto Juvonen, Tomi Muukkonen, Jari Peltomäki, Markus Varesvuo, Tammi, 2009
Tiesitkö tämän linnuista? Pertti Koskimies ja Markus Varesvuo, Tammi 2012 ISBN 978-951-31-6583-3
Markus Varesvuo, Arto Juvonen, Tomi Muukkonen ja Jari Peltomäki: Lintukuvaajien matkassa: Tunnelmat, tarinat ja parhaat kuvat.  Jyväskylä:  Docenco, 2014.  ISBN 978-952-291-089-9
Markus Varesvuo ja Pertti Koskimies: Metson suku – Suomen kanalinnut.  Docendo, 2015.  ISBN 978-952-291-164-3
Katoava talvi, Otava, 2020, Jarmo Manninen, Markus Varesvuo, Pertti Koskimies, Ville Heikkinen. ISBN 978-951-1-34244-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Markus Varesvuo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Nornikotiini

| nornikotiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-[(2S)-2-pyrrolidinyyli]pyridiini
Muut nimet:  demetyylinikotiini
CAS-numero:  494-97-3
PubChem CID:  412
SMILES:  [C@H]1(CCCN1)C=2C=CC=NC2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H12N2
Nornikotiini on alkaloidi, jota löytyy useista kasveista, mukaan lukien Nicotiana, tupakkakasvi. Se on kemiallisesti samanlainen kuin nikotiini, mutta ei sisällä metyyliryhmää. Se on syöpää aiheuttavan N-nitrosonornikotiinin esiaste, jota syntyy tupakan kuivatuksen ja käsittelyn aikana. Nornikotiini voi reagoida ihmisen syljessä muodostaen N-nitrosonornikotiinia,  tunnettua tyypin 1 syöpää aiheuttavaa tekijää. Nornikotiinilla on korkea affiniteetti nAChR:n alfa-6- ja alfa-7-alayksiköihin. Se myös estää DAT:ta striatumissa nAChR:n kautta ja vapauttaa dopamiinia rotilla.
Käännös suomeksi
Olympic Airwaysin lento 417

| Olympic Airwaysin lento 417 |
| --- | --- |
 Lennon 417 lentokone, SX-OAB, vuonna 1996.
Yhteenveto
Päivämäärä:  4. tammikuuta 1998
Onnettomuustyyppi:  Tupakansavun aiheuttama kuolemantapaus
Tapahtumapaikka:  Lennolla Ateenasta New Yorkiin
Lähtöpaikka:   Kairon kansainvälinen lentoasema, Kairo, Egypti
Välilaskupaikka:   Ellinikon kansainvälinen lentoasema, Ateena, Kreikka
Määränpää:   John F. Kennedyn kansainvälinen lentoasema, New York, Yhdysvallat
Kuolleita:  1
Loukkaantuneita:  0
Eloonjääneitä:  243
Lentokone
Konetyyppi:  Boeing 747-284B
Lentoyhtiö:  Olympic Airways
Rekisteritunnus:  SX-OAB
Matkustajia:  232
Miehistöä:  12
Tohtori Abid Hanson kuoli 4. tammikuuta 1998 Olympic Airwaysin lennolla 417 Ateenasta New Yorkiin altistuttuaan tupakansavulle.
Hanson, joka oli toistuvasti kärsinyt anafylaktisista reaktioista ja herkkyydestä tupakansavuun, oli pyytänyt paikkaa tupakoimattomien osastosta. Noustuaan perheineen koneeseen Ateenassa Hanson huomasi, että heille osoitetut paikat olivat vain kolmen rivin päässä tupakointiosastosta, jota ei ollut erotettu muusta matkustamosta mitenkään. Perhe pyysi toistuvasti paikkoja kauempana tupakointiosastosta, mutta lentoemäntä Maria Leptorgou ei suostunut siirtämään heitä yhdellekään 11 vapaana olleesta paikasta. Savu aiheutti Hansonille anafylaktisen reaktion, johon hän kuoli joitakin tunteja myöhemmin lääkärin avusta huolimatta.
Tausta

Jo ennen lennon 417 tapahtumia Kansainvälisen siviili-ilmailujärjestön (ICAO) ilmailulääketiedeosasto piti tupakointia lentokoneessa turvallisuusriskinä. Se oli yrittänyt saada aikaan tupakoinnin täyskiellon jo vuonna 1996.
Oikeustapaus

Hansonin leski haastoi Olympic Airwaysin oikeuteen. Ennen kuin juttu (Olympic Airways v. Hanson, 540 U.S. 644) päätyi vuonna 2004 Yhdysvaltain korkeimman oikeuden käsiteltäväksi, sitä oli käsitelty alemmissa oikeusasteissa.
Alioikeus totesi Olympic Airwaysin olevan vastuussa Hansonin kuolemasta. Se täytti aiemmassa oikeustapauksessa (Air France v. Saks, 470 U.S. 392) vuonna 1985 määritellyt onnettomuuden tunnusmerkit: lentoemännän haluttomuus siirtää Hanson istumaan muualle oli Hansonista riippumatonta, odottamatonta ja epätavallista alan standardit, Olympicin käytännöt ja pyynnön yksinkertaisuus huomioon ottaen.
Olympic Airways valitti päätöksestä. Ylioikeus vahvisti yksimielisesti alioikeuden päätöksen sekä sen, että lentoemäntä Leptorgoun toiminta ei täyttänyt ainoastaan Varsovan sopimuksen artiklassa 17 määriteltyjä onnettomuuden tunnusmerkkejä vaan että se voitiin katsoa myös artiklan 25 mukaiseksi tahalliseksi rikkomukseksi, ja niinpä korvauksiin määritetty 75 000 dollarin katto poistui.
Olympic Airways valitti myös muutoksenhakutuomioistuimen päätöksestä. Korkein oikeus totesi kuitenkin, että Leptorgoun toiminta täyttää onnettomuuden tunnusmerkit, ja niinpä ylioikeuden päätös vahvistettiin. Olympic Airways määrättiin maksamaan 1,4 miljoonan dollarin korvaukset.
Käännös suomeksi