stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viiksiympyräsuiset

| Viiksiympyräsuiset Limaajakalat Limaajat |
| --- | --- |
 Limaaja (Myxine glutinosa)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Ympyräsuiset Cyclostomata
Luokka::  Viiksiympyräsuiset Myxini
Lahko::  Limaajakalat Myxiniformes
Heimo::  Limaajat Myxinidae  Rafinesque, 1815
Katso myös
   Viiksiympyräsuiset Wikispeciesissä   Viiksiympyräsuiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viiksiympyräsuiset (Myxini) on erittäin alkeellisten leuattomien kalojen luokka, johon kuuluu vain yksi lahko limaajakalat (Myxiniformes; aiemmin limanahkiaiset) ja yksi heimo limaajat (Myxinidae) ja siinä kuusi sukua. Yksittäisiä lajeja tunnetaan noin 88. Limaajakalat ovat runsaan puolen metrin pituisiksi kasvavia merten pohjaeläimiä, jotka syövät raatoja ja selkärangattomia. Ryhmän ainoan tunnetun fossiililöydön (Myxinikela siroka) perusteella on todettu viiksiympyräsuisten säilyneen jokseenkin muuttumattomina noin 300 miljoonan vuoden ajan.
Taiteilijan näkemys Pennsylvania-kaudella eläneestä Myxinikela siroka-limaajasta
Anatomisia piirteitä

Viiksiympyräsuisilla (limaajakaloilla) on pyöreä suu, jossa ei ole leukoja. Suussa on yksi hammas, mutta lihaksikkaasta kielestä kasvaa kaksi riviä teräviä hampaita, joiden ansiosta kieli toimii raastinraudan tapaan. Vaikka viiksiympyräsuiset usein luetaan selkärankaisiin, niillä ei ole selkärankaa, eikä juuri muutakaan luustontapaista. Alkeellinen pääkallo muodostuu rustosta ja on huomattavasti ympyräsuistenkin (nahkiaisten) kalloa yksinkertaisempi.
Limaajakaloille tunnusomaisia piirteitä ovat myös suuta ympäröivät pehmeät ulokkeet sekä evättömyys (vain vatsaevä, joka jatkuu hiukan selkäpuolelle). Kidusaukkoja on yhdestä kuuteentoista. Silmät ovat hyvin kehittymättömät. Vartalon sivuilla on noin 200 kookasta rauhasta, joista eläin erittää nopeasti suuria määriä limaa, joka veden kanssa muodostaa hyvin tahmean seoksen. Lima tekee eläinten käsittelystä vaikeaa ja suojaa tehokkaasti pedoilta.
Sisäelimiltään limaajakalat muistuttavat selkärangattomia. Niillä on osittain avoin verenkierto eli veri pääsee virtaamaan myös verisuonten ulkopuolella. Veren liikuttamisesta vastaa useita sydämiä, joiden toiminnan säätely (jos sellaista edes on) tapahtuu hormonitoiminnan välityksellä. Aineenvaihdunta on erittäin hidasta ja ruokailtuaan kala voi olla syömättä seitsemän kuukautta.
Lisääntyminen

Limaajakalojen lisääntymisestä ei tiedetä juuri mitään. Naaras munii muutamia parin senttimetrin mittaisia munia, joista kuoriutuu aikuisenkaltaisia poikasia. Useimmista leuallisista kaloista  ja myös leuattomista nahkiaisista poiketen limaajakaloilla ei ole erillistä toukkavaihetta, vaan poikaset syntyvät aikuisenkaltaisina. Syntyessään limaajakalat ovat hermafrodiitteja, mutta aikuisina ne ovat joko koiraita tai naaraita sukupuolijakauman ollessa varsin epätasainen: yhtä koirasta kohti populaatiossa on noin sata naarasta. Aikuiset limaajakalat voivat edelleen vaihtaa sukupuoltaan mikäli tarve sitä vaatii.
Aiheesta muualla

Order Summary for  Myxiniformes (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Introduction to the Myxini Regents of the University of California. (englanniksi)
Patrick Max Marshall: Myxinidae Information Mudminnow Fish Information Services. Arkistoitu 2.7.2008. Viitattu 12.10.2007. (englanniksi)
Hagfish Oceanlink. Arkistoitu 18.10.2007. Viitattu 12.10.2007. (englanniksi)
Virus (täsmennyssivu)

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Virus voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
virukset biologiassa
tietokonevirus
Virus, Kinju Fukasakun ohjaama elokuva vuodelta 1980
”Virus”, Iron Maidenin singlenä julkaistu kappale vuodelta 1996
Virus, Hypocrisy-yhtyeen albumi vuodelta 2005
Virus, Haken-yhtyeen albumi vuodelta 2020.
Varesen maakunta

Varesen maakunta (ital. Provincia di Varese) on yksi Italian maakunnista. Se sijaitsee Lombardian alueella Italian pohjoisosissa rajoittuen Sveitsiin.
Varesen maakunnan pinta-ala on 1 198 km² ja asukasluku vajaat 900 000. Maakunta muodostuu 139 kunnasta, ja sen pääkaupunki on Varese .
Varesen maakunnan väekkäimmät kaupungit ovat (31.12.2015):
Busto Arsizio – 83 106 asukasta
Varese – 80 799 asukasta
Gallarate – 53 343 asukasta
Saronno – 39 401 asukasta
Cassano Magnago – 21 622 asukasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto (italiaksi)
Varesen maakunta
Agra | Albizzate | Angera | Arcisate | Arsago Seprio | Azzate | Azzio | Barasso | Bardello | Bedero Valcuvia | Besano | Besnate | Besozzo | Biandronno | Bisuschio | Bodio Lomnago | Brebbia | Bregano | Brenta | Brezzo di Bedero | Brinzio | Brissago-Valtravaglia | Brunello | Brusimpiano | Buguggiate | Busto Arsizio | Cadegliano-Viconago | Cadrezzate | Cairate | Cantello | Caravate | Cardano al Campo | Carnago | Caronno Pertusella | Caronno Varesino | Casale Litta | Casalzuigno | Casciago | Casorate Sempione | Cassano Magnago | Cassano Valcuvia | Castellanza | Castello Cabiaglio | Castelseprio | Castelveccana | Castiglione Olona | Castronno | Cavaria con Premezzo | Cazzago Brabbia | Cislago | Cittiglio | Clivio | Cocquio-Trevisago | Comabbio | Comerio | Cremenaga | Crosio della Valle | Cuasso al Monte | Cugliate-Fabiasco | Cunardo | Curiglia con Monteviasco | Cuveglio | Cuvio | Daverio | Dumenza | Duno | Fagnano Olona | Ferno | Ferrera di Varese | Gallarate | Galliate Lombardo | Gavirate | Gazzada Schianno | Gemonio | Gerenzano | Germignaga | Golasecca | Gorla Maggiore | Gorla Minore | Gornate-Olona | Grantola | Inarzo | Induno Olona | Ispra | Jerago con Orago | Lavena Ponte Tresa | Laveno-Mombello | Leggiuno | Lonate Ceppino | Lonate Pozzolo | Lozza | Luino | Luvinate | Maccagno con Pino e Veddasca | Malgesso | Malnate | Marchirolo | Marnate | Marzio | Masciago Primo | Mercallo | Mesenzana | Montegrino Valtravaglia | Monvalle | Morazzone | Mornago | Oggiona con Santo Stefano | Olgiate Olona | Origgio | Orino | Osmate | Porto Ceresio | Porto Valtravaglia | Rancio Valcuvia | Ranco | Saltrio | Samarate | Sangiano | Saronno | Sesto Calende | Solbiate Arno | Solbiate Olona | Somma Lombardo | Sumirago | Taino | Ternate | Tradate | Travedona Monate | Tronzano Lago Maggiore | Uboldo | Valganna | Varano Borghi | Varese | Vedano Olona | Venegono Inferiore | Venegono Superiore | Vergiate | Viggiù | Vizzola Ticino
Vesa Junttila

Vesa Junttila (s. 10. joulukuuta 1941, Kittilä) on suomalainen taidemaalari ja kuvataiteilija. Hän asuu nykyisin Saariselällä. Taidekoulutusta Vesa Junttila on saanut isältään Einari Junttilalta ja Reidar Särestönimeltä. Hän on opiskellut Vapaassa Taidekoulussa vuosina 1959 ja 1963 opettajinaan Torger Enckell, Tor Arne ja Unto Pusa.
Näyttelyt

Vesa Junttila on osallistunut lukuisiin ryhmä- ja yksityisnäyttelyihin Suomessa. Ulkomailla hänen taidettaan on ollut nähtävillä muun muassa Tukholmassa, Norrköpingissä, Linköpingissä, Öölannissa, Jerusalemissa, Pariisissa, Bresciassa, Tromssassa ja Bordeaux’n alueella.
Julkinen taide

Vesa Junttilan töitä on nähtävillä Rovaniemen kaupungin sekä Kittilän, Joroisten, Ranuan, Tervolan, Inarin ja Övertorneån kunnan kokoelmissa kuten myös Saamelaismuseossa ja Haaparannan taidemuseossa. Hänen taulujaan on myös Helsingin pääpostin, Veli Aineen, Korpivaara Oy:n, Suomen Yhdyspankin, Helsingin Osakepankin, Pieksämäen Osuuspankin, Säästöpankkien keskusosakepankin, Liimattalan Taidekodin, Vuotson Porokylän ja Särestöniemen kokoelmissa.
Vesa junttilan teoksia on ollut Amnesty Internationalin postikorteissa ja kalenterissa.
Hän on tehnyt Orilammen Honkasaaren kappelin alttarimaalauksen Ylösnoussut Jeesus.
Taide

Vesa Junttilan maalaukset koostuvat lukuisista hehkuvista värikerroksista ja hänen käyttämänsä tekniikka on hyvin aikaa vievä. Taulujen aiheena on useimmiten lappi, mutta hän on kokeillut myös urbaanimpia aiheita ja muotokuvia. Lapin tauluissa näkyy herkkiä kukkia, luolamaalausten kaltaisia poroja ja noitarumpuja. Vesa Junttila on myös liittänyt jokaiseen tauluunsa psalmin.
Aiheesta muualla

Saariselkänet, Vesa Junttila (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjav@ - Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Vesa Junttila
Inari, Inarilaisia taiteilijoita
Hiivavierre

Hiivavierre oli alkuperäisten hiivantuotantomenetelmien, Suomessa käytetyistä ns. wieniläis- ja ilmahiivamenetelmien yhteydessä syntynyttä alkoholipitoista prosessijätettä, josta varsinainen hiiva oli jo erotettu. Näistä kahdesta ilmahiivamenetelmää käytettiin pitempään, koska hiivantuotannon kannalta se oli tehokas: sadasta viljakilosta syntyi hiivaa jopa 20 kiloa ja väkiviinaa 40 litraa.
Alkuperä > Ensimmäinen käyttäjä

Ilmahiivamenetelmä otettiin ensimmäisenä käyttöön Rajamäellä Hyvinkään Tehtaan Oy:n hiivatehtaassa. Tehdasyhtiön perustaja, filosofian tohtori ja kemisti Wilhelm Juslin kehitti useitakin merkittäviä uusia hiivantuotantomenetelmiä.
Alkuperä > Tuotanto tehostuu

Kun ilmahiivamenetelmä käynnistyi, valmiin hiivan määrä lähes kaksinkertaistui vanhaan wieniläis- eli painohiivamenetelmään verrattuna, vaikkakin väkiviinan määrä väheni: wieniläismenetelmässä luvut olivat 11 kiloa hiivaa ja 50 litraa väkiviinaa sataa viljakiloa kohti.
Suuri etu oli menetelmän koneellistuminen ja se seikka, että pois käytöstä jäi kaksikin raskasta ja hankalaa käsityömenetelmää eli kummaamiseksi kutsuttu hiivan erottaminen mäskin pinnalta käsin kuorimalla ja viljan kuoriosien poistaminen ns. sihtilaitteella. Samoin vanhassa menetelmässä käytetyt vaikeasti puhdistettavat puualtaat piti korvata teräslevyistä tehdyillä.
Prosessin kulku > Emähiiva

Hiivaa valmistettiin tuolloin siten, että niin sanottu emähiiva kasvatettiin laboratoriossa erityisissä autoklaaveissa. Jo varsin varhain emähiivalaboratorioon saatiin ilman steriilinä pitävä ultraviolettivalaistus, koska emähiiva on hyvin arkaa kaikenlaisille ilman epäpuhtauksille.
Prosessin kulku > Mäski

Emähiivan kasvaessa tehtiin varsinaista kasvatusainetta eli mäskiä. Raaka-aineena oli etupäässä ruista ja jonkin verran ohraa; 20-luvulla ruista alettiin korvata maissilla. Osa viljasta jauhettiin ja lopusta tehtiin maltaita kasvattamalla niihin muutaman sentin idut erityisessä mallastamossa.
Varsinainen mäski tehtiin sekoittamalla jauhot, maltaat ja erinäisiä kemikaaleja ehdottoman puhtaaseen veteen erillisessä mäskäysaltaassa sekoittimien eli mäskäyskoneiden avulla; kunnolla sekoittunut mäski jätettiin nyt sokeroitumaan.
Kun sokeroituminen oli riittävää, mäski laskettiin teräslevyistä tehtyihin, ylhäältä avoimiin valtaviin kasvatusaltaisiin ns. siiliammeen pohjan läpi, jolloin siitä kuoriutuivat suurimmat kiinteät partikkelit, lähinnä viljan kuoriosat. Tämä ylijäävä sakka oli ilmahiivan rankkia, jota myytiin karjan rehuksi; osa meni yhtiön omalle Matkun tilalle, jonka satapäinen lypsykarja tuotti kaikki tehtaan ruokalan tarvitsemat maito- ja meijerituotteet. Loput myytiin Valiolle vuodesta 1905 alkaen. Lisäksi tilalla viljeltiin osa tarvittavasta viljasta sekä pidettiin kuljetuksissa tarvittavia hevosia. Loput viljasta jouduttiin ostamaan yleisiltä markkinoilta.
Rankin tuotanto säilyi jopa 1960-luvulle: kun hiivan mäski ryhdyttiin tekemään melassista, josta ei jäänyt rankkia, niin samaan aikaan rankkia syntyi omana prosessinaan aloitetusta väkiviinan valmistuksesta. Vielä vuonna -69 saattoivat asemalle menevät koululaiset nähdä paikallisten viljelijöiden hakevan traktoreillaan tehtaalta kookkaita, kauaskin vahvan hajun levittäviä puisia rankkitynnyreitä, joissa oli omat pyörälliset perävaunut.
Hiivan määrän miltei kaksinkertaistuminen korvasi sen, että prosessissa sivutuotteena syntyvän väkiviinan määrä putosi noin 20 %. Näin nähtiin ensimmäiset merkit myöhemmästä kehityksestä, jossa alkoholia lopulta joudutaan jopa lisäämään emähiivan ravinnoksi.
Prosessin kulku > Kasvatus alkaa

Kun emähiivaa oli kasvanut riittävä annos, oli mäskikin jo sokeroitunut riittävästi. Osa emähiivasta jätettiin uuden erän juureksi ja pääosa kasvusta siirrettiin mäskin sekaan kasvatussäiliöihin. Seokseen puhallettiin pohjassa olleista putkista paineilmaa, joka sai mäskin liikkeelle ja siten hiivan kasvun tehokkaammaksi.
Prosessin kulku > Erotteluprosessi

Kun hiivaa oli kasvanut riittävästi, sen ja mäskin seos  siirrettiin separaattoreihin, jotka erottivat varsinaisen hiivan vierteestä. Ensimmäisiä separaattoreita käytti suoralla akselilla höyryturbiini; niiden yhteisteho oli noin 1500 litraa tunnissa. Hiukan myöhemmin niiden tilalle tuli kolmetoista huomattavasti tehokkaampaa tasavirtamoottorein varustettua Alfa-Laval -separaattoria, joiden teho oli 2000 litraa tunnissa.
Prosessin kulku > Loppukäsittely ja pakkaus

Separaattoreista hiiva meni loppukäsittelyyn: ensin siihen sekoitettiin sitkosaineeksi tärkkelystä eli peruna- tai maissijauhoja ja sitten se meni suotopuristimiin, joilla aineesta puristettiin liika vesi pois.
Sitten hiiva meni pakkauskoneeseen, joka sulloi sen tiiviiksi massaksi ja työnsi ulos yhtenäisen hiivatangon. Siitä katkottiin käsileikkurilla 400 gramman paloja, jotka käärittiin pergamiinipaperiin, jonka päälle tuli vielä tehtaan merkillä varustettu varsinainen käärepaperi. Pakkaushuoneessa oli myös vaaka, jolla noin joka sadas pala kontrollimielessä punnittiin. Pakkaamossa työskenteli etupäässä nuoria naisia, koska katsottiin että työ vaati näppäriä sormia.
Näin hiiva oli valmista jakeluun. Tehtaan perustaneen Hyvinkään tehtaan loppuaikoina pakkauskoneeseen saatiin ensimmäinen sähkömoottori, mutta palojen leikkely ja pakkaus tehtiin loppuun asti käsityönä. Vasta kieltolain kumoamisen jälkeen alkoi täysin koneellinen pakkaus. Tässä yhteydessä hiivapaketeista poistui turhaksi lisäpainoksi todettu kaksinkertainen päällyspaperi, koska oli onnistuttu kehittämään nykyisinkin käytetty erityispakkauspaperi. Pieniä 60 gramman kotitalouspakkauksia alettiin valmistaa vasta 1950-luvulla, kun niille ilmeni kysyntää.
Hiivapaketit pakattiin voilokilla vuorattuihin, oman laatikkoverstaan tekemiin puulaatikoihin junakuljetusta varten. Laatikkoverstas eli "Mosala" oli nuorille pojille portti tehtaan palvelukseen: työt aloitettiin hiivalaatikoiden kokoonnaulaajina urakkapalkalla, ja jos selvisi kunnialla parikin vuotta tästä raskaasta ja yksitoikkoisesta työstä, pääsi vähin erin vaativampiin tehtäviin. Naulaajien kehittämiä nokkeliakin apuvälineitä on säilynyt tehdasmuseossa.
Sotien jälkeen tilaa vievät ja tarpeettoman painavat puulaatikot korvattiin pahvisilla.
Prosessin kulku > Hiivan jakelu

Valtaosa hiivasta kuljetettiin tavaravaunuilla, joskin 60-luvulla autokaluston parantuessa autokuljetus alkoi hiljalleen syrjäyttää vanhaa käytäntöä.
Kuitenkin aina matkustajaliikenteen loppuun asti jokaiseen matkustajajunaan pakattiin Rajamäen asemalla 1 - 3 kuormalavallista lähtevää hiivaa; määrä ei ollut niinkään pieni, koska vielä 1960-luvun loppuun asti radalla liikennöi päivittäin neljäkin kiskoautoparia. Määrä pieneni kahteen pariin 1970-luvun alussa, mutta vasta henkilöjunaliikenteen loputtua vuonna 1989 siirryttiin kokonaan autokuljetuksiin.
Hiivavierteen käsittely > Tislaamoon

Varsinaisesta hiivasta separaattoreilla erotettu hiivavierre pumpattiin tislaamoon. Aluksi tislauslaitteita oli kaksi, valurautainen Ilges ja hiukan pienempi kuparinen, jonka tiedot ovat kadonneet. Niiden yhteisteho oli 7000 litraa hiivavierrettä tunnissa. Molemmat laitteet poistettiin ja romutettiin ensimmäisen maailmansodan aikana, koska niiden tilalle ostettiin vuonna 1913 kaksikolonninen saksalainen Barbet-laitteisto, joka on säilynyt tehdasmuseossa. Se on Suomen vanhin lajissaan ja eräs vanhimpia säilyneitä suuria teollisuuslaitteita.
Hiivavierteen käsittely > Tehokas laitteisto

Laitteiston osti tohtori Wilhelm Juslin   magdeburgilaiselta toiminimeltä Metallwerke J Aders. Toiminimen kohokirjaimin valettu pronssilaatta loistaa yhä toisen kolonnin kyljessä. Laitteisto oli suuri investointi: rahti, asennuskulut ja tulli mukaan laskettuna se maksoi 74 711 markkaa 90 penniä (vuoden 1963 rahanarvon mukaan) eli nykyrahassa noin 12 000 euroa.
Barbet-kojeisto pystyi tunnissa polttamaan 12 000 litraa hiivavierrettä 96-prosenttiseksi väkiviinaksi ja sen avulla pystyttiin erottamaan etu- ja jälkitipat sekä sikunaöljy kahtena eri fraktiona. Hienospriituotanto oli korkea ja höyrynkulutus äärimmäisen kohtuullinen. Laite on valmistettu ajan tavan mukaan kuparista.
Hiivavierteen käsittely > Uusi tislaamo

Barbet-kojeisto oli aluksi vanhassa hiivatehtaassa, kunnes se siirrettiin nykyiseen paikkaansa ns. patakoppiin eli tislaamoksi nimenomaan rakennettuun, sittemmin vanhaksi tislaamoksi kutsuttuun korkeaan ja kapeaan tiilirakennukseen, joka muutettiin tehdasmuseoksi vuonna 1963, kun tehdaslaitos täytti 75 vuotta.
Tislauskojeiston hankintaan oltiin hyvin tyytyväisiä, koska kojeisto ylittikin valmistajan lupaukset; vasta vuoden 1935 tietämissä hiivavierteen tulon loppuessa se siirtyi toisarvoiseen käyttöön eli lähinnä jäteviinojen, takavarikoidun alkoholin ja hiivaveden tislaamiseen käytetyksi, koska nopeasti todettiin sen olevan alamittainen varsinaiseen alkoholituotantoon; uusi tärkkelysperunaa aineksena käyttävä polttimo tuotti tislattavaa monin verroin enemmän kuin hiivavierrettä oli syntynyt.
Uutta työtään vanha laitteisto sitten tekikin aina siihen asti, kunnes lopulta päätettiin museoida käyttökuntoisena. Se on ainoita lajissaan: kuparista valmistettu ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistunut suuri tehdaslaitteisto. Useimmat saman aikakauden muut suuret laitteistot on ehditty romuttaa aikakausien saatossa.
Barbet-laitteisto on edelleen käyttökunnossa, joskin höyrynsyöttö katkaistiin jo vuonna 1963 kun tislaamorakennus muutettiin museoksi.
Museo on nykyisin auki vain erikseen sovittaessa; useimmiten sitä esitellään sidosryhmien edustajille, koululaisille ja vastaaville.
Itse museorakennuskin on historiaa: se on toteutettu erillisellä pylväiden varaan rakennetulla teräsrungolla kauan ennen teräsbetonin aikakautta ja sellaisena ainoita säilyneitä. Useimmat muut vastaavat tai samanlaiset on ehditty purkaa uudisrakennusten tieltä ja useita tuhoutui sodassa.
Hiivavierteen käsittely > Kosmetiikan valmistusta

Tässä rakennuksessa toimi kieltolain aikana osa teknokemian osastosta, joka valmisti lisenssillä kölniläisen toiminimen Ferdinand Műlhensin kuuluisia 4711-kosmetiikkatuotteita; kesti pitkään, ennen kuin alkuperäinen luvanhaltija myönsi Rajamäellä valmistetun spriin olevan riittävän puhdasta tuotteisiinsa. Teknokemian osastolle nousi myöhemmin uudisrakennus tilanpuutteen uhatessa.
Kosmetiikan valmistus loppui kieltolain jälkeen koska resurssit tarvittiin juomatuotantoon ja entinen teknokemian osaston päärakennus muutettiin pullottamoksi.
Hiivavierteen käsittely > Sodan ja kieltolain kolhuja

Hiivavierre tislattiin alkoholiksi koska mm. polttospriin kysyntä oli suuri. Näin Rajamäen tehtaat saivat ensimmäisen maailmansodan aikana etulyöntiaseman, koska tehtaan johto oli hiukan aiemmin ostanut suuren määrän denaturointiaineena käytettyä pyridiiniä Saksasta; muilla tehtailla oli siitä pulaa, joten jonkin aikaa kaikki polttosprii tulikin Rajamäeltä.
Hiivavierteen aika loppuu > Uusi hiivanvalmistus romauttaa syntyvän alkoholin määrän

Ilmahiivamenetelmä syrjäytyi 1930-luvulla, jolloin uusi melassia mäskin raaka-aineena käyttävä Zulauf-menetelmä alkoi tuottaa jopa 75 % tulosta. Samalla syntyvän alkoholin määrä itse asiassa romahti; hiivavierteestä tuli nyt hiivavedeksi kutsuttua ainetta, joka pitkään puhdistettiin tislaamalla se vanhalla kojeistolla jäteviinojen ja takavarikoidun alkoholin kanssa.
Samoin loppui tärkkelyksen sekoittaminen valmiiseen hiivaan; uusi tuote oli niin tasalaatuista, että sitkosainetta ei enää tarvittu.
1940-luvulla vanhat suotopuristimet korvattiin jatkuvatoimisilla imusuotimilla.
Hiivavierteen aika loppuu > Nykyään

Nykyisin hiivatulos on noin 95 prosenttia käytetyn mäskin raaka-aineen määrästä, eikä alkoholia enää synny. Itse asiassa alkoholia jopa lisätään pieniä määriä emähiivan ravintoaineeksi.
Nykyaikainen hiivavierre on normaalisti puhdistettavaa prosessivettä, ja alkoholi valmistetaan aivan omana prosessinaan; huomattavin spriin raaka-aine 1960-luvulle asti oli teollisuudessa käytetty  tärkkelysperuna. Vuonna 1961 raaka-aineeksi vaihdettiin vilja, koska se todettiin tuotannollisesti taloudellisemmaksi ja siitä saatu sprii laadullisesti paremmaksi.
Alfa-Laval -separaattori tehdasmuseossa
Tehdasmuseon opas esittelee museoitua suotopuristinta. Puristimen takaa näkyy rakennuksen teräksestä tehty tukipylväs
alkuperäinen hiivapaketti tehdasmuseossa
Patentin omistajan ja lisenssivalmistajan tehtaanlaatat Barbet-tislauskolonnin kyljessä Rajamäen tehdasmuseossa
Vuonna 1963 tehdasmuseoksi muutettu vanha tislaamo, "Patakoppi"
Tehdasmuseorakennuksen nurkkatukipylväs
Teknon kosmetiikkaa tehdasmuseossa
Virusarteriitti

Virusarteriitti (equine viral arteritis, EVA) on hevosilla esiintyvä tartuntatauti. Se on pienten valtimoiden tulehdussairaus, jonka aiheuttaa arterivirus EAV (equine arteritis virus).
Virusarteriitti leviää pisaratartunta yleensä hengitysteiden kautta, mutta sairastunut ori voi levittää virusta myös spermallaan. Oireet ovat vaihtelevia: kuumetta, ruokahaluttomuutta sekä jalkojen, vatsanaluksen ja silmäluomien turvotusta. Rasitus (kilpailu, kuljetus) voimistaa oireita ja hidastaa toipumista. Virusarteriittiin sairastunut kantava tamma saattaa luoda varsansa. Tartunta voi levitä edelleen kuolleesta varsasta, sikiövedestä ja jälkeisistä. Virus voi tarttua vain kavioeläimiin. Sairauden itämisaika on 2–13 vuorokautta. Kaikki tartunnan saaneet eivät saa näkyviä oireita, minkä vuoksi hevonen voi huomaamatta levittää virusta laajalti. Sairauteen ei ole muuta hoitoa kuin joidenkin oireiden lievittäminen.
Suomessa virusarteriitti kuuluu ilmoitettaviin eläintauteihin. Tartunnan ilmenemisestä on aina ilmoitettava eläinlääkärille, joka tiedottaa asiasta edelleen Elintarviketurvallisuusvirastolle.
Virusperäinen verenvuotoseptikemia

VHS-tautia sairastava kala.
Virusperäinen verenvuotoseptikemia eli VHS-tauti on kalatauti, jota aiheuttaa rhabdoviruksiin kuuluva VHS-virus. Se yhdistetään erityisesti kirjolohiin, mutta sitä esiintyy myös muilla kalalajeilla.
Taudin kuolleisuus riippuu paljon tartunnan vakavuudesta. Osalla tartunnan saaneista yksilöistä ei ole minkäänlaisia oireita, ja osasta tulee hyperaktiivisia ja saattavat uidessaan vääntää vartaloaan epänormaalisti. Vakavissa tapauksissa kuolleisuus on käytännössä 100 prosenttia. Tällaiset kalat tunnistaa tummentuneesta ihosta ja mulkosilmäisyydestä. Niillä on myös epämuodostumia maksassa ja munuaisissa, ja ne vuotavat verta silmistä, ihosta, kiduksista, evien juuresta, lihaksista ja sisäelimistä.
Tautia esiintyy erityisesti kylmissä 4–14-asteisissa vesissä. Oireet häviävät, kun lämpötila lähestyy 15 astetta. Eniten sitä esiintyy keväisin alle 10 asteen lämpötiloissa. Virus tarttuu veden kautta tai kalojen kosketusten kautta.
Vetelin Urheilijat

Vetelin Urheilijat on vuonna 1947 perustettu, Vetelissä toimiva urheilun yleisseura. Seuran menestyneimpiä urheilijoita ovat hiihtäjät Hannu Taipale ja Kuisma Taipale sekä Maratoonari Paavo Kotila.