stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keoma
Tuotanto > Käsikirjoitus

Elokuvan käsikirjoituksen ensimmäisen version laati italialainen näyttelijä Luigi Montefiori, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä George Eastman. Montefiori laati käsikirjoituksen Castellarin ollessa vielä kuvaamassa edellistä elokuvaansa. Kireän aikataulun vuoksi tekijöillä ei ollut aikaa kehitellä käsikirjoitusta ennen kuvausten aloittamista, vaan he lukivat sen ensimmäistä kertaa vasta kuvausten ensimmäisenä päivänä. Castellarin mielestä käsikirjoitus oli kuitenkin ”kauhea”, eivätkä he halunneet käyttää sitä, mutta Franco Neron piti näytellä myös muissa elokuvissa, ja Castellari oli sopinut ohjaavansa toisen elokuvan heti Keoman suunnitellun viimeistelyn jälkeen; niinpä tekijöiden täytyi vain aloittaa elokuvan kuvaukset. Käytännöksi muodostui, että Castellari kirjoitti seuraavan päivän käsikirjoituksen aina edellisenä päivänä. Yhtä Keoman veljistä näytellyt Joshua Sinclair, joka esiintyi elokuvassa nimellä John Loffredo, laati sitten aina englanninkielisen dialogin. Improvisoidun käsikirjoituksen laatimisen mahdollisti erityisesti Castellarin hyvät suhteet Franco Neroon ja tuottaja Manolo Bologniniin, jotka luottivat tämän kykyyn luoda elokuva ilman valmista käsikirjoitusta.
Castellari otti käsikirjoituksessa vaikutteita monelta eri tahoilta. Esimerkiksi alkukohtaus sai vaikutteita Ingmar Bergmanin Seitsemäs sinetti -elokuvasta. Yhden veljeksen pitämä pitkä puhe elokuvan loppupuolella taas haki innoituksen historiallisesta Marcus Antoniuksen puheesta koskien Julius Caesarin kuolemaa.Vaikka innoitusta haettiinkin monesta eri lähteestä ja käsikirjoitus oli pääosin improvisoitu, tekijät olivat tyytyväisiä lopputulokseen ja pitivät sitä eheänä kokonaisuutena. Lopullinen käsikirjoitus sisältää runsaasti Raamatullisia viittauksia. Sisällöllisesti Keoma käsittelee yhteiskuntaa, sisältäen sosiaalista ja poliittista kritiikkiä, rasismin kommentointia ja villin lännen sankarimyyttien purkamista.
Tuotanto > Symboliikka

Keomassa on erittäin paljon symboliikkaa. Kriitikko Danél Griffin kuvailee elokuvan symboliikkaa seuraavasti:
»Tärkeimmät symbolit elokuvassa ovat kaksi naista, joista toinen on Kuolema (Gabriella Giacobbe [vanha intiaaninainen]) ja toinen raskaana oleva nainen edustamassa Elämää (Olga Karlatos [Lisa]), jota Keoma alkaa suojella. Ei ole vaikeaa verrata Kuolemaa ja hänen toimiaan Keoman suhteen [Ingmar] Bergmanin Seitsemänteen sinettiin, kun molemmat elokuvat sisältävät sotilaan paluun sodasta taudin raunioittamaan ympäristöön. Sekä Keoma että [Seitsemännen sinetin päähenkilö, Max] Von Sydow'n ritari kiistelevät leppymättömästi Kuoleman kanssa, yrittäen oikeuttaa pettymyksiään maailmaan ja syyttävät ihmisen heikkoutta heitä ympäröivistä tragedioista. Kumpikin myös löytää toivon vastasyntyneen hahmossa tulevasta uudesta Elämästä, jonka olemassaolo kaikesta epätoivosta huolimatta jatkuu.» 
(Danél Griffin)
Lisäksi elokuvassa on runsaasti Raamattuun viittaavaa symboliikkaa, muun muassa Jeesukseen ja tuhlaajapoikaan. Keoma onkin elokuvan Jeesushahmo: hän saapuu pelastamaan Caldwellin tyrannisoiman kylän asukkaita, mutta hänet torjutaan ja tuomitaan ongelmista, joita hän itse asiassa on yrittänyt vastustaa. Elokuvassa on myös symbolinen ristiinnaulitseminen, kun Keoma sidotaan kädet levällään kärrynpyörään.
Tuotanto > Ääniraita > Taustaa

Keomaan sävelsivät ääniraidan Guido ja Maurizio De Angelis, jotka tunnetaan laajasta tuotannostaan italialaisten genre-elokuvien parissa. Keoman ääniraita syntyi siten, että ohjaaja Castellari, joka piti huolen myös äänitehosteiden ja musiikkiraidan synnystä, valitsi muutamia Bob Dylanin ja Leonard Cohenin kappaleita, ja antoi ne De Angelisin veljeksille, pyytäen näitä imitoimaan kappaleiden tyyliä. Lopputuloksena oli hyvin erikoislaatuinen ääniraita: vaikka siinä onkin muutamia erilaisia tehosteita ja lyhyitä banjo-osuuksia, koostuu se käytännössä kokonaan yhdestä pitkästä kappaleesta, jonka sanoitukset ja tulkinnan sävy vaihtelevat tilanteen mukaan, niin että sanoitus valottaa henkilöhahmojen kulloisiakin ajatuksia. Pääosin ääniraidan tulkitsee korkeaääninen naislaulaja, mutta loppupuolella mukaan liittyvät myös Franco Neron matalat tulkinnat.
Tuotanto > Ääniraita > Julkaisu

Italiassa elokuvan ääniraita on julkaistu Cinedelic Recordsin julkaisemana vinyylilevynä, jolla on mukana paitsi Keoman alkuperäinen score, myös toisen De Angelis -veljesten säveltämän Castellarin elokuvan, Haintappajan (Il Cacciatore di squali, 1979) ääniraita. Lisäksi Keoman musiikkia on julkaistu Hexacord Recordsin julkaisemalla CD-kokoelmalla yhdessä muiden italialaisten elokuvasävellysten kanssa.
| --- | --- |
 A-puoli Keoma (instrumental) – 4.43  In front of my desperation – 2.06  Dusty Banjo (part one) – 0.42  Keoma (harmonica) – 1.38  Piano and Bier – 1.25  In front of my desperation (instrumental) – 3.08  Waiting for... (instrumental) – 1.05  Dusty Banjo (part two) – 1.25 :  B-puoli Keoma – 4.45  Il cacciatore di squali – 4.05  Otra fiesta  Il cacciatore di squali (instrumental) – 0.54  Valzarinho e fuego (instrumental) – 1.53  Il cacciatore di squali (instrumental) – 3.12  Nebuige (instrumental) – 1.32
Vastaanotto

| Vastaanotto> Arvostelupisteet.Julkaisu | Vastaanotto> Arvostelupisteet.Pisteet |
| --- | --- |
DVDplaza: 
Danél Griffin: 
Allmovie: 
Film-O-Holic: 
SmackTheJack: 
Filmiopas:
Vastaanotto > Vaikutus

Keoman tekemisen aikaan spagettiwestern genrenä oli kuolemassa pois. Tekijät itsekin tajusivat tämän, ja halusivat sen olevan enemmän kuin vain ”tavallinen” genrensä edustaja. Elokuva saavuttikin maailmanlaajuista menestystä ja johti westernin lyhytaikaiseen ylösnousemukseen. Seurauksena monet ohjaajat tekivät uusia lännenelokuvia, joista suurin osa oli kuitenkin floppeja. Yksi menestyksekkäimmistä ja arvostetuimmista myöhäiskauden westerneistä oli Sergio Martinon Mannaja, joka haki paljon vaikutteita Keomasta. Pitempiaikaiseksi Keoman vaikutus ei kuitenkaan jäänyt, vaan spagettiwestern käytännössä kuoli 1970-luvun puolivälissä.
Vastaanotto > Kriitikoiden suhtautuminen

Keomaa pidetään yhtenä parhaista spagettiwesterneistä ja genren viimeisenä huippuhetkenä. Allmovien eli entisen all movie guiden arvostelija Paul Gaita kirjoittaa: ”Enzo G. Castellarin Keoma, joka julkaistiin spagettiwesternien kulta-ajan lopulla, on yksi genrensä hienoimmista saavutuksista. Sen runsas tulitaistelu on koreografioitu balettimaisella loistolla ja kameratyöskentely on sulavaa ja lyyristä. [...] Käsikirjoitus sisältää raskaita, henkisiäkin vertauskuvia, mutta noudattaa silti westernien perinteitä.” DVDplazan arvostelun mukaan Keoma on Enzo Castellarin paras ohjaus ja Franco Neron paras roolisuoritus, sekä ”paras spagettiwestern, jonka ohjaajan nimi ei ole Sergio”. Lisäksi arvostelussa kiitellään Castellarin käyttämiä hidastuksia, tyylikästä muistojen kuvaamistekniikkaa sekä niiden avulla luotua tunnelmaa.
Danél Griffin toteaa, että vaikka Keoma ei ole paras lännenelokuva, on se niistä kaikkein surullisin ja ”sydäntäsärkevin”. Samoin Film-O-Holicin kriitikko Jussi Lahtonen kuvaa Keomaa ”apokalyptiseksi”, erittäin synkäksi ja ”fatalistisen lohduttomaksi”:
»Tunnelmaltaan Keoma  on kaukana kirkasotsaisista vanhan koulukunnan westerneistä, ja spagettilänkkäriksikin ilmapiiri on Sergio Leonea tummasävyisempi. Ihmisyydestä tai ihmisten raadollisuudesta ei elätellä harhakuvitelmia [...] Visuaalisuudeltaan vahvan symbolisesti ladattu, rakenteeltaan ytimekäs elokuva tarjoaa väkevää yhteiskunnallista, sosiologista ja poliittista kritiikkiä, mutta ei tyrkytä oppejaan tai tarjoa valmiita vastauksia.» 
(Jussi Lahtonen)
Heikkoutena monet arvostelijat mainitsevat elokuvan väitetyn epätasaisuuden ja improvisoinnista johtuvan tunnelman ja tyylin radikaalin vaihtelun elokuvan aikana. Esimerkiksi Vesa Skaffari kuvailee elokuvaa ”kummallisen epätasaiseksi”: ”Castellari tekee välillä kertakaikkisen hienoa elokuvaa ja sitten heti perään näköjään vain sojottelee kameralla jonnekin. Elokuvan erikoinen ääniraita jakaa arvostelijoita: jotkut mainitsevat sen ainutlaatuisena ja kehuvat sitä hyväksi, jotkut taas pitävät sitä heikkoutena – Filmioppaan arvostelussa sitä sanotaan jopa westernelokuvien historian hirveimmäksi. Sen sijaan Franco Neron ja muidenkin näyttelijöiden työskentely, samoin kuin Aiace Parolinin kuvaus, ovat lähes poikkeuksetta kehuttuja.
Eri maissa

Vaikka Keoma ei liitykään Djangoon millään lailla, sitä markkinoitiin sen julkaisuaikoihin usein Djangon jatko-osana sen Djangosta vaikutteita ottaneen juonen ja siitä tunnetun pääroolin esittäjän vuoksi. Saman kohtalon kokivat monet muutkin Franco Neron tähdittämät westernit. Elokuvan saksalaiseen julisteeseen sisällytettiin myös viittaus Huuliharppukostajaan, sillä sen etualalla näkyvät kiväärimiehet ovat samoja, jotka näkyvät myös joissain Huuliharppukostajan julisteissa.
Keomasta on liikkeellä useita versioita. Sen runsaan väkivallan, vaikkakaan se ei väkivallassaan ole erityisen graafinen, vuoksi sitä on sensuroitu monissa maissa, mm. Suomessa. Joissain maissa, kuten Norjassa, se on ollut jopa esityskiellossa. Elokuvan alkuperäinen italialainen versio kestää 105 minuuttia, länsisaksalainen leikkaus 90 minuuttia ja norjalainen versio 97 minuuttia. Nykyään elokuva on saatavilla myös englanniksi leikkaamattomana. Suomen kielellä elokuvaa ei ole julkaistu leikkaamattomana versiona: Another World Entertainmentin julkaisema suomenkielinen DVD on osittain leikattu ja kestää 97 minuuttia, samoin alkuperäiset VHS-julkaisut olivat leikattuja. Ensi-iltansa elokuva sai eri maissa seuraavasti:
Italia – 25. marraskuuta 1976
Länsi-Saksa – 27. tammikuuta 1977
Ranska – 20. heinäkuuta 1977
Turkki – marraskuu 1977
Unkari – 31. elokuuta 1978
Suomi – 6. huhtikuuta 1979
Keoma-nimen lisäksi elokuvaa on esitetty eri maissa ainakin seuraavilla nimillä:
The Violent Breed
Keoma il vendicatore
Caramba – paholainen kannoilla
Caramba!
Desperado
Django Rides Again
Django's Great Return
Keoma – Ein Mann wie ein Tornado
Keoma – Melodie des Sterbens
Coolman Keoma
Keoma – han kom för att hämnas
Med Satan i hälarna
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Franco Nero  | … |  Keoma Shannon   |
|  Woody Strode  | … |  George   |
|  William Berger  | … |  William Shannon   |
|  Donald O'Brien (nimellä Donald O'Brian)  | … |  Caldwell   |
|  Olga Karlatos  | … |  Lisa   |
|  Orso Maria Guerrini  | … |  Butch Shannon   |
|  Antonio Marsina  | … |  Lenny Shannon   |
|  Gabriella Giacobbe  | … |  Vanha intiaaninainen (”kuolema”)   |
|  Joshua Sinclair (nimellä John Loffredo)  | … |  Sam Shannon   |
|  Leonardo Scavino (nimellä Leon Lenoir)  | … |  Kylän lääkäri   |
|  Giovanni Cianfriglia (nimellä Ken Wood)  | … |  Jengin jäsen   |
|  Wolfango Soldati  | … |  Konfederaatin sotilas   |
Lähde: IMDb
Keoma (Franco Nero).
Keoma kohtaa isänsä William Shannonin (William Berger).
Georgen hahmo kirjoitettiin elokuvaan erityisesti näyttelijäänsä Woody Strodea varten.
Keoman symbolinen ”ristiinnaulitseminen”, esimerkki elokuvan kristillisestä symboliikasta.
Preussi

Preussi (saks. Preußen, muinaispreussiksi Prūsa, puol. Prusy, liettuaksi Prūsija) oli merkittävä saksalainen valtio, joka syntyi Preussin herttuakunnasta ja Brandenburgin markkreivikunnasta. Preussia hallitsi vuosisatojen ajan Hohenzollernin suku, joka onnistui laajentamaan maa-aluettaan hyvin järjestäytyneen ja tehokkaan armeijan avulla. Berliiniä vuodesta 1701 pääkaupunkinaan käyttäneellä Preussilla oli merkittävä vaikutus Saksan historiaan. Preussi oli valtauskonnoltaan protestanttinen.
Preussi-nimen merkityksiä

Nimi Preussi viittaa muinaispreussilaisiin, Baltiassa asuneisiin ihmisiin jotka olivat sukua latvialaisille ja liettualaisille. 1200-luvulla Saksalainen ritarikunta valloitti ”Vanhan Preussin”. Vuonna 1308 nämä ristiretkeläiset valloittivat aiemmin Puolalle kuuluneen Pomerelian, johon myöhemmin syntyi Danzigin kaupunki. Tälle alueelle alkoi muuttaa saksalaisia, ja kulttuurin saksalaistuminen oli hyvin selvää koko alueella lukuun ottamatta eteläosia, jotka olivat puolalaistuneet. Vuonna 1466 alue jaettiin kahteen osaan, mutta vuodesta 1618 lähtien Itä-Preussilla oli Brandenburgin vaaliruhtinaskunnan kanssa yhteinen Hohenzollern-sukuinen hallitsija. Vuonna 1701 Fredrik I kruunautti itsensä Preussin kuninkaaksi, ja tämän jälkeen koko Hohenzollernien valtakuntaa, Brandenburg mukaan luettuna, alettiin yleisesti nimittää Preussin kuningas­kunnaksi. 1700-luvun lopulta lähtien suuresti laajentunut Preussi hallitsi Pohjois-Saksaa poliittisesti ja taloudellisesti ja oli väkiluvultaan alueen suurin valtio. Saksan yhdistyttyä 1871 Preussi oli Saksan keisarikunnan suurin ja vaikutusvaltaisin liittomaa (saks. Bundesland, eli osavaltio).
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Preussista tuli osa Weimarin tasavaltaa osavaltiona. Se tosin menetti asemansa 1932 ja joutui de facto natsivallan alle vuonna 1933 ja liittoutuneiden valloittamaksi vuonna 1945. Toisen maailmansodan jälkeen Preussi jaettiin Puolan, Neuvostoliiton ja molempien Saksojen kesken, minkä jälkeen Preussia ei enää ole ollut olemassa.
Saksalainen Preussi ja Brandenburg-Preussi

Itämeren kaakkoiskolkassa eläneet muinaispreussilaiset puhuivat balttilaiskieliin kuulunutta muinaispreussia. Heidät kukisti vuonna 1283 saksalainen ritarikunta, joka valloitti maan. Alueelle alkoi muuttaa saksalaisia uudisasukkaita. Preussilaisten saksalaiset nujertajat alkoivat sitten käyttää itsestään nimitystä preussilainen. Tuolloin syntyi myös saksalainen maanomistajaluokka junkkerit. Junkkerit hallitsivat Preussin maanomistusta, teollisuutta, kauppaa ja armeijaa. 1400-luvulta alkaen suurin osa virkamiehistä ja upseeristosta oli junkkereita.
Saksalainen ritarikunta menetti Danzigin alueen eli Länsi-Preussin Puolalle vuonna 1466. Itä-Preussin ritarikunta sai pitää, mutta sekin alistettiin Puolan kuninkaan lääninherruuteen. Ritarikunnan suurmestari Albrekt muutti alueensa protestanttiseksi Preussin herttuakunnaksi vuonna 1525. Vuonna 1618 Itä-Preussin peri Brandenburgin vaaliruhtinas Juhana Sigismund Hohenzollern, ja vuonna 1657 (lopullisesti 1660) vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm onnistui vapauttamaan Itä-Preussin Puolan lääninherruudesta. Koska Brandenburg oli yksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tärkeimmistä valtioista – vaaliruhtinaat valitsivat uuden keisarin entisen kuoltua – valtiota kutsuttiin vielä pitkään Brandenburgiksi ja 1700-luvulla Brandenburg-Preussiksi.
Brandenburg-Preussi sai Westfalenin rauhansopimuksessa 1648 runsaasti uusia alueita: Taka-Pommeri, Magdeburgin arkkihiippakunta sekä Halberstadtin, Kamminin ja Mindenin hiippakunnat. Tästä alkaen sen katsottiin olevan eurooppalainen suurvalta.
Fredik Vilhelm onnistui lyömään voittamattomina pidetyt ruotsalaiset Fehrbellinin taistelussa 1675. Brandenburg-Preussissa säädettiin 1685 Potsdamin edikti, jonka myötä suuri määrä Ranskassa vainottuja hugenotteja muutti maahan ja vahvisti maan taloutta.
Itsevaltaiset Hohenzollern-kuninkaat

Vuonna 1701 Brandenburgin vaaliruhtinas julistautui kuninkaaksi, joskaan hän ei saanut käyttää hallitsijanimeä Preussin kuningas vaan kuningas Preussissa. Tämä oli kompromissi Pyhän Saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijan kanssa, minkä lisäksi muiden eurooppalaisten hallitsijoiden oli näin helpompaa hyväksyä Hohenzollern-suvun nostaminen kuninkaalliseen säätyyn. Vuonna 1701 muodostettuun Preussin kuningaskuntaan kuuluivat toisistaan erillään sijainneet Brandenburgin alue Berliinin seudulla sekä Itä-Preussi; Brandenburg säilyi edelleen osana keisarikuntaa, mutta se otti ulkopolitiikassaan merkittäviä vapauksia ja kykeni tinkimään itselleen etuja vallanhaluiselta Habsburgien keisarisuvulta aina kun uutta keisaria valittiin.
Kuningaskunnan aseman vähittäinen vahvistuminen perustui sen armeijaan. Preussista tuli Fredrik II Suuren kaudella (1740–1786) yhä selvemmin sotilasvaltio, sillä valtion menoista 70 % käytettiin armeijan hyväksi. Vähitellen se pystyi uhmaamaan suurempaa saksalaista naapurivaltiota Itävaltaa, joskin se pystyi saamaan siitä yliotteen vasta vuonna 1866 Preussin–Itävallan sodassa. Preussin kuninkaat olivat itsevaltiaita ja hallitsivat ilman valtiopäiviä ja perustuslakia, kunnes maapäivät aloittivat toimintansa vuonna 1847.
Preussi nousee suurvallaksi

Preussin ensimmäisen kuninkaan Fredrik I:n seuraaja, vuosina 1713–1740 hallinnut Fredrik Vilhelm I pani kuntoon sotalaitoksen ja valtion raha-asiat sekä valloitti Ruotsilta osan Etu-Pommeria. Hänen seuraajansa Fredrik Suuren hallitusaikana (1740–1786) Preussi kohosi suurvallaksi. Itävallan perimyssodassa se valloitti Sleesian ja puolustautui seitsenvuotisessa sodassa 1756–1763 menestyksellisesti ylivoimaa vastaan. Puolan ensimmäisessä jaossa vuonna 1772 Preussi sai Brandenburgin ja Itä-Preussin välissä sijainneen, siihen saakka Puolalle kuuluneen Länsi-Preussin (suunnilleen saman alueen, joka paljon myöhemmin, vuosina 1919–1939, tunnettiin Puolan käytävänä), minkä jälkeen valtion alue muodosti yhtenäisen kokonaisuuden. Seuraavissa jaoissa Fredrik Vilhelm II:n aikana (1786–1797) Preussi sai vielä laajoja alueita. Liitettyään Länsi-Preussin valtakuntaansa Fredrik II Suuri sai historiallisen oikeutuksen käyttää itsestään nimitystä Preussin kuningas, eikä enää kuningas Preussissa. Hänen jälkeensä tulleet kuninkaat kantoivat myös tätä titteliä aina viimeiseen preussilaiseen kuninkaaseen Vilhelm II:een saakka.
Napoleonin sodissa Preussi oli ensin puolueeton. Fredrik Vilhelm III (1797–1840) julisti vuonna 1806 Ranskaa vastaan sodan vastalauseena sille, että Ranska esiintyi läntisten ja pohjoisten saksalaisvaltioiden suojelijana eli roolissa, joka perinteisesti oli kuulunut Preussille. Preussi kärsi kuitenkin tappiot Jenan ja Auerstädtin taisteluissa. Tämän jälkeen Napoleon marssi Berliiniin. Tilsitin rauhassa 1807 Preussi luovutti Elben länsipuoliset alueet sekä Puolan toisessa (1793) ja kolmannessa jaossa (1795) hankkimansa alueet. Tämän lisäksi Preussi pakotettiin vastahankaiseen liittolaissuhteeseen Ranskan kanssa ja se joutui tämän takia toimimaan mobilisaatioalueena Ranskan sotaretkellä Venäjää vastaan 1812, minkä lisäksi preussilaisia joukkoja osallistui sotaretkelle.
Vuosien 1806–1807 sotatappion jälkeen Preussin sotalaitosta uudistettiin, maaorjuus lakkautettiin, talouselämää vapautettiin ja kunnallinen itsehallinto perustettiin. Uudistustyön johtajina olivat ruhtinas von Hardenberg (vastuualueenaan talouselämän liberalisointi), paroni vom Stein (maaorjuuden lopettaminen, ministerijärjestelmän luominen), kenraali von Scharnhorst (asevelvollisuus ja uusi kurinpitojärjestelmä armeijaan) sekä sotamarsalkka von Gneisenau (armeijan johtamisjärjestelmä). Uudistukset johtivat Preussissa kansalliseen innostukseen, jota lisäsi filosofi Fichten isänmaallinen herätystoiminta. Liikehdintä levisi Preussista nationalistisena aatteena koko Saksaan. Napoleonin kärsittyä tappion Venäjän-retkellään teki preussilainen kenraali Johan David Ludwig omavaltaisen aloitteen kääntää aseet venäläisten sijaan ranskalaisia vastaan. Vuonna 1813 sotamarsalkka Blücherin komentama Preussin armeija johtikin saksalaisten sotaa Napoleonia vastaan. Wienin kongressin jälkeen Preussi liittyi Pyhään Allianssiin.
Pohjois-Saksan liitosta Saksan keisarikunnaksi

Fredrik Vilhelm IV:n aikana vuonna 1848 Ranskassa puhkesi helmikuun vallankumous, joka johti levottomuuksiin myös Berliinissä. Huhtikuun 2. päivänä kokoontui Preussin maapäivät, jonka tehtävänä oli hahmotella suuntaviivat uudelle valtiosäännölle. Vasta 1850 kuningas sääti Preussille perustuslain.
Vilhelm I:n hallitsijakausi (1861–1888) alkoi vapaamielisenä, mutta kuningas joutui pian kiistaan valtiopäivien kanssa, jotka eivät myöntäneet varoja armeijan uudistamiseen. Kuningas nimitti pääministerikseen Otto von Bismarckin, joka hankki siihen varat ilman edustajakamarin suostumusta, koska hän pyrki yhdistämään Saksan Preussin johdolla. Vuonna 1864 Preussi liittoutui Itävallan kanssa Tanskaa vastaan, joka sodassa menetti Lauenburgin, Slesvigin ja Holsteinin. Saaliista syntyi voittajien kesken sota 1866. Itävallan oli Prahan rauhassa 1866 erottava Saksan liitosta ja suostuttava siihen, että Slesvig ja Holstein sekä Itävaltaa sodassa auttaneet Hannoverin kuningaskunta, Hessen-Kasselin vaaliruhtinaskunta, Nassau ja Frankfurt am Main liitettiin Preussiin.
Mainjoen pohjoispuoliset valtiot yhtyivät Preussin johtamaksi Pohjois-Saksan liitoksi, ja Preussi teki Etelä-Saksan valtioiden kanssa puolustus- ja hyökkäysliiton. Ranskan–Preussin sodassa 1870–1871 sekä Etelä- että Pohjois-Saksan valtiot yhtyivät Preussin johtamaksi liittoumaksi, ja sodan jälkeen ne yhdistyivät Saksan keisarikunnaksi. Preussin kuninkaasta Vilhelm I:stä tuli Saksan keisari. Preussilla oli Saksan keisarikunnassa muita osavaltioita voimakkaampi asema: hallitsija esiintyi arvonimellä ”Saksan keisari ja Preussin kuningas”. Saksan valtakunnankansleri oli pääsääntöisesti samalla myös Preussin pääministeri, ja valtakunnan hallinto hoidettiin Preussin ministeriöiden kautta. Vuonna 1918 Preussista tuli tasavalta. Se oli verraten vanhoillisesti hallittu valtio.
Preussin vaikutus Suomeen

Pohjois-Saksa on ollut vuosisatojen ajan Suomen ulkomaankaupan keskeinen kumppani. Saksalaisia porvareita muutti Suomen kaupunkeihin, erityisesti Viipuriin, niin paljon, että kaupunkeja hallittiin saksan kielellä. Keskiajalla Hansaliitto ja Saksalainen ritarikunta vaikuttivat suuresti Itämeren alueen kehitykseen. Kauppa-alueista esimerkiksi hansakaupunki Lyypekki ja myöhemmin Preussiin liitetty Ruotsin Pommeri olivat Suomelle tärkeitä.
Ruotsi lähti 1500-luvulla mukaan Martti Lutherin aloittamaan uskonpuhdistukseen. Kirkollisessa elämässä Suomi otti monien vuosisatojen ajan virikkeitä preussilaisesta uskonnollisuudesta (pietismi). Saksan kieli nousi suomalaisille entistä tärkeämmäksi 1700-luvulla ja se oli hallintokieli Venäjään liitetyissä Viipurin ja Käkisalmen lääneissä. Saksalainen humanismi nousi kukoistukseen 1770-luvulla, ja se vaikutti Turun ja Viipurin kulttuuripiireissä kirjallisuusharrastuksena ja lisäsi kiinnostusta Preussia kohtaan.
Königsbergin Albertus-yliopisto oli tärkeä paikka sekä tieteen että protestanttisuuden leviämiselle Suomeen. Luterilaiselle uskolle tärkeä Wittenberg kuului Preussin alueeseen vuodesta 1815. Suomi pyrki samalla tavalla omaksumaan teollistumisen, tekniikan ja arkkitehtuurin uusia virtauksia (esimerkiksi Bauhaus-tyyli). Berliinin maine luonnontieteellisen tutkimuksen keskuksena syntyi 1800-luvun lopulla. Vuosina 1901–1933 sai 19 Berliinissä työskennellyttä luonnontieteilijää Nobelin palkinnon. Tuolloin Berliinissä opiskelleita tieteilijöitä olivat muiden muassa lääkäri Arvo Ylppö, eläinlääkäri Agnes Sjöberg, geofyysikko Veikko Heiskanen, fyysikko Gunnar Nordström, kemisti Gustav Komppa sekä historiantutkijat Väinö Voionmaa ja Gunnar Suolahti. Voionmaa toi Saksasta mukanaan myös sosialistisia aatteita, joita yleisestikin omaksuttiin juuri Saksasta (esimerkiksi Erfurtin ohjelman käyttäminen Suomessa SDP:n Forssan ohjelman pohjana).
Suomessa vuonna 1914 käynnistynyt jääkäriliike pyrki hankkimaan sotilastaitoja ja sotilaallista tukea Preussilta Venäjää vastaan. Sotilaskoulutuksen saaneet jääkärit levittivät sittemmin osaamistaan Suomeen. Preussi oli mukana myös Suomen kuningaskuntahankkeessa vuonna 1918, jolloin Hohenzollern-sukuun kuuluvaa prinssi Oskaria ehdotettiin Suomen kuninkaaksi. Vaikka yritys epäonnistui, oli Saksalla edelleen suuri vaikutus Suomen tieteen, uskonnon ja kulttuurin alalla toisen maailmansodan loppuun asti.