stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Madame d'Esperance
Vierailu Suomessa

Mme. d'Esperance vieraili Suomessa loppuvuodesta 1893. Hän järjesti Helsingissä kaksitoista seanssia. Kaikki näistä olivat yksityisiä ja vain pienelle spiritualismista "aidosti" kiinnostuneille avoimia. Osallistujat istuivat seanssien ajan pimeässä, piirissä ja lauloivat hiljaa virsiä henkien materialisaatiota helpottaakseen. Seanssisarjan päätteeksi nousi kohu, sillä Mme. d'Esperancen kerrotaan dematerialisoinneen oman alaruumiinsa niin että vain hänen vatsansa ja päänsä olivat enää näkyvillä.
Kirjallisuutta

Marjo Kaartinen: Spiritistinen Istunto (SKS 2020)
Parapsykologian instituutti: Mme. d'Esperance - Osittaisen katoamisen tapaus - parapsykologian juuret 1800-luvulla
Donald Eugene Chambers

Donald Eugene Chambers (23. marraskuuta 1930 – 18. heinäkuuta 1999) oli yhdysvaltalainen merijalkaväen sotilas ja lainsuojaton moottoripyöräilijä, joka perusti Bandidos Motorcycle Clubin vuonna 1966 San Leonissa, Texasissa. Chambers tuomittiin kahden huumekauppiaan murhasta vuonna 1972, ja hän kärsi elinkautista vankeusrangaistusta, kunnes pääsi ehdonalaiseen vapauteen vuonna 1983.
Kirjallisuutta

Hanes, Allison (April 11, 2006), "Fellow bikers killed delinquent Angels", National Post, Don Mills, Ontario, p. A.6
Caine, Alex: The Fat Mexican: The Bloody Rise of the Bandidos Motorcycle Club.  Allen & Unwin, 2010.  ISBN 978-1-74237-382-9
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Donald Eugene Chambers
Käännös suomeksi
Terry Coleman

| Terry Coleman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. helmikuuta 1931 (ikä 94) Bournemouth, Dorset, Britannia
Kansalaisuus:  britti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Pääteokset:  Etelän risti, 1979
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Terry (Terence Francis Frank) Coleman (13. helmikuuta 1931 Bournemouth, Dorset, Britannia) on brittiläinen toimittaja ja kirjailija. Hän on kirjoittanut romaaneja, elämäkertoja ja runoja sekä historiaa käsitteleviä kirjoja. Hänen oletetaan viettäneen jonkin aikaa Australiassa, sillä hän on kirjoittanut menestysromaanin Etelän risti (Southern Cross, 1979), jonka tapahtumaympäristö on Australia.
Coleman työskenteli muun muassa Daily Mailissa, The Independentissä ja ulkomaantoimittajana Lontoon The Guardianin.
Palkinnot ja tunnustukset

Feature Writer of the Year, British Press Awards 1982
Journalist of the Year (What the Papers Say Award) 1988
Suomennetut teokset

Etelän risti (Southern Cross), suomentanut Eva Siikarla. Kirjayhtymä, 1980  ISBN  951-26-1822-2
Suomennetut teokset > Muita julkaisuja

The Nelson Touch: The Life and Legend of Horatio Nelson, Oxford University Press, 2004
Olivier: the authorised biography, Bloomsbury, 2005
Tadžikistanilainen keittiö

Tadžikistanilaisessa keittiössä käytetään paljon lihaa. Yleisimmin käytettyä lihaa ovat karitsan- ja vuohenliha. Kala ja kananmuna ovat harvinaisempia. Myös viljatuotteita käytetään vähän, mutta jonkin verran käytettyä viljaa ovat helmiohra, kaura ja tattari. Jonkin verran käytettyjä raaka-aineita ovat riisi ja palkokasvit. Vihanneksista tehdään usein muhennoksia. Usein käytetään nuudeleita ja hapanta maitoa. Ruoka maustetaan käyttämällä runsaasti sipulia ja yrttejä. Keittoruokia syödään kulhoista ja kasviksista tehtyjä salaatteja tarjotaan pääruokien lisukkeina. Leivät ovat joskus litteitä.
Vostok (tutkimusasema)

Vostok-asema
Vostok (ven. Станция Восток, Stantsija Vostok, kirjaimellisesti "Asema Itä") on itäisellä Etelämantereella, lähellä magneettista etelänapaa sijaitseva venäläinen, alun perin neuvostoliittolainen tutkimusasema, jossa on suoritettu muun muassa syvimmät jäätikkökairauksetlähde?. Asema sijaitsee 3 488 metriä merenpinnan yläpuolella Australian antarktisella territoriolla. Vostok pystytettiin 16. joulukuuta 1957 ja se on ollut toiminnassa ympärivuotisesti ainakin 37 vuotta. Asema suljettiin väliaikaisesti tammikuussa 1994. Tätä nykyä asemaa johtavat yhteistyössä yhdysvaltalaiset, ranskalaiset ja venäläiset tiedemiehet.
Vostokilla ranskalaisten tiedemiesten kanssa tehty jääkairaus antoi tietoja ilmaston muutoksista viimeisen 420 000 vuoden ja neljän jääkauden ajalta.
Kuvaus

Tutkimusasema sijaitsee keskellä Itä-Etelämantereen jäätikköä noin 1 300 kilometriä maantieteelliseltä etelänavalta. Se sijaitsee Vostokjärven päällä.
Vostok sijaitsee lähellä luoksepääsemättömyyden napaa ja magneettista etelänapaa, ja se onkin yksi parhaimmista paikoista seurata muutoksia Maan magnetosfäärissä. Muut asemalla tehtävät tutkimukset liittyvät aktinometriaan, geofysiikkaan, lääketieteeseen ja ilmastotieteeseen.
Asema on 3 488 metriä merenpinnan yläpuolella ja se on yksi syrjäisimmistä tutkimusasemista Etelämantereella. Aseman varusteet tuodaan rannikolla sijaitsevalta Mirnyn tutkimusasemalta. Kesäisin asemaa asuttaa tavallisesti 25 tutkijaa ja insinööriä ja talvella 13.
Ainoa vuoden ympäri asutettu tutkimusasema, joka sijaitsee Vostokia etelämmässä on Yhdysvaltain ylläpitämä Amundsen–Scottin asema. Kiinalainen Kunlunin tutkimusasemakin sijaitsee etelämmässä kuin Vostok, mutta se on asutettu vain kesäisin.
Vladimir Sanin kuvaa muun muassa kirjoissaan Newbie in the Antarctic (1973) ja 72 Degrees Below Zero (1975) tutkimusasemalla elämisen haasteita.
Ilmasto

Vostok sijaitsee yhdellä maapallon kylmimmistä paikoista. Lämpötila on pääasiassa −30 °C:n ja −70 °C:n välillä. Kylmin kuukausi on elokuu ja lämpimin on joulukuu. Kylmin lämpötila mitattiin 21. heinäkuuta 1983, −89,2 °C. Epävirallisesti mitattiin −91 °C talvella 1997. Korkein asemalla mitattu lämpötila oli −12,2 astettalähde?, joka mitattiin 11.1.2002lähde?. Kuitenkaan lämpimimpänäkään aikana, joulu-tammikuussa ei usein ylitetä −25 asteen lämpötilaa.
Jääkairaus

1970-luvulla Neuvostoliitto teki Etelämantereella useita 500–952 metrin syvyisiä kairauksia, joita on käytetty tutkimuksissa jäähän sitoutuneen hapen isotooppikoostumuksen selvittämiseksi. Tutkimuksissa selvisi, että viimeisimmällä jääkaudella jäätä oli noin neljänsadan metrin syvyydessä merenpinnan alapuolella. Myöhemmin, vuosina 1984, 1990 ja 1993 kairattiin vielä kolme muuta reikää, jotka olivat 2 202, 2 546 ja 2 755 metrin syvyisiä. Lyhyen tauon jälkeen kairaukset jatkuivat yhteistyössä ranskalaistutkijoiden kanssa talvella 1995, mutta Etelämantereen tutkimuksen tieteellisen komitean (EPICA) pyynnöstä ne lopetettiin jälleen vuonna 1996, kun komitea ilmaisi huolensa alapuolella olevan muinaisen Vostokjärven mahdollisesta saastumisesta. Siihen mennessä kairauksella oli ehditty jo 3 623 metrin syvyyteen, ja sen avulla oltiin saatu tietoa neljän viimeisimmän jääkauden aikaisista ympäristöolosuhteista. Vuoden 2004 EPICA-kairauksiin asti se oli myös ainoa kairaus, jonka avulla oli kerätty tietoa usean eri jääkauden ajalta. EPICA:n tekemistä kairauksista saatiin tietoa jopa pidemmältä ajanjaksolta, vaikka jäätikköä ei tuolloin porattukaan yhtä syvälle kuin ennen.
5. helmikuuta 2012 Vostokjärven pinta saavutettiin viimein 3 770 metrin syvyydessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vostok (tutkimusasema) Wikimedia Commonsissa
| n k Etelämantereen tutkimusasemat |
| --- | --- |
Ympärivuotiset asemat:  Argentiina General Belgrano II  Esperanza  Marambio  Jubany  San Martín  Orcadas  Australia Casey  Davis  Mawson  Belgia Prinsessa Elisabethin tutkimusasema  Brasilia Ferraz  Bulgaria St. Kliment Ohridskin asema  Chile Bernardo O'Higgins Riquelmen tutkimusasema  Arturo Pratin asema  Eduardo Frei Montalvan tutkimusasema  Professori Julio Escuderon tutkimusasema  Etelä-Afrikka SANAE IV  Etelä-Korea Jang Bogo  King Sejong  Intia Bharati  Maitri  Iso-Britannia Rothera  Halley  Italia Concordia  Japani Showa  Kiina Great Wall  Zhongshan  Qinling  Norja Troll  Puola Henryk Arctowskin tutkimusasema  Ranska Dumont d’Urville  Concordia  Saksa Neumayer  Neumayer III  Ukraina Vernadskyin tutkimusasema  Uruguay Artigasin tutkimusasema  Uusi-Seelanti Scott  Venäjä Bellingshausen  Mirnyi  Novolazarevskaja  Vostok  Yhdysvallat Amundsen-Scott  McMurdo  Palmer  Siple 
Kesäasemat:  Argentiina Brown  Chile Gonzalez Videlan tutkimusasema  Espanja Gabriel de Castillan tutkimusasema  Juan Carlos I:n tutkimusasema  Iso-Britannia Signy  Italia Mario Zucchellin tutkimusasema  Kiina Kunlun  Taishan  Norja Tor  Pakistan Jinnah  Peru Machu Picchu  Romania Law-Racoviţă  Ruotsi Svea  Wasa  Saksa EPICA  Suomi Aboa  Tšekki Mendel  Venäjä Progress 
Suljetut asemat:  Intia Dakshina Gangotri  Japani Asuka  Dome Fuji  Mizuho  Saksa Georg von Neumayerin tutkimusasema  Valko-Venäjä Molodjožnaja  Venäjä Leningradskaja  Molodjožnaja  Russkaja  Yhdysvallat Byrdin asema 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Vostok Station
Jääkairauksia Vostok-tutkimusaseman edessä. Osa asemasta näkyy taustalla.
Käännös suomeksi
Hazel Edwards

| Hazel Edwards> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1945 (ikä 79–80) Melbourne, Victoria, Australia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: A. K. Aye
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
www.hazeledwards.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hazel Eileen Edwards, myös nimimerkki A. K. Aye (s. 1945 Melbourne, Victoria, Australia) on australialainen kirjailija. Hän on kirjoittanut suosittujen lastenkirjojen lisäksi oppikirjoja, oheislukemistoja ynnä muuta.
Edwards on tehnyt työtä lastenkulttuurin hyväksi. Oltuaan mukana Antarktikselle suuntautuneella matkalla kirjoitti hän kirjoitti matkasta artikkeleita, teki kuvakirjoja ja kirjan matkakokemuksistaan.
Edwards on kirjoittanut yhden rikosromaanin, Formula for Murder: Featuring Sleuth Roz Parker (1995), nimimerkillä A. K. Aye, joka on usean kirjailijan yhteisnimimerkki.
Suomennetut teokset

Kauppiaan Josie (General Store), suom. Kaarina Jaatinen. Karisto, 1979. ISBN  951-23-1412-6
Kakkospesän porukka (Mim and Temporary Fred) suom. Pirjo Helasti. Karisto, 1982. {{ISBN| 951-23-1885-7}
Palkinnot ja tunnustukset

Order of Australia, Medal of the Order of Australia (OAM) Kirjallisuuden hyväksi tehdystä työstä, 2013
Ehdokas Astrid Lindgrenin muistopalkinto, 2010, 2011, 2012
Aiheesta muualla

Hazel Edwardsin kotisivu (englanniksi)
Hazel Edwards, Antarctica.gov.au (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Puola 
Muut:  SNAC  IdRef
Väinö Kaisla

Väinö Nikodemus Kaisla (25. lokakuuta 1890 Hämeenlinna – 12. joulukuuta 1964) oli suomalainen jääkärieläinlääkintäeversti ja eläinlääketieteen tohtori. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Nikodemus Nyman ja Vilhelmiina Korkeamäki. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Aino Branderin kanssa.
Opinnot

Kaisla kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan klassillisesta lyseosta vuonna 1910 ja liittyi Hämäläis-osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Hannoverin ja Münchenin eläinlääketieteellisissä korkeakoulussa sekä Heidelbergin ja Giessenin yliopistoissa. Hän valmistui eläinlääkäriksi vuonna 1914 ja eläinlääketieteen tohtoriksi vuonna 1922 Giessenin yliopistosta.
Jääkärikausi

Kaisla toimi eläinlääkärinä Elberfeldin kaupungin teurastamolla Saksassa vuodesta 1914 ennen kuin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 3. toukokuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, jonka jälkeen hänet nimitettiin pataljoonan sotilaseläinlääkäriksi 23. lokakuuta 1916.  Tämä jälkeen hän toimi rintamalla useissa saksalaisissa joukko-osastoissa eläinlääkärinä. Myöhemmin hän toimi eläinlääkärinä Libaun hevossairaalassa ja teurastamossa.
Suomen sisällissota

Kaisla saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Vaasan lääkintähallituksen määräämänä joukko-osastojen eläinlääkintätoimen järjestäjänä. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui taistelussa pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kaisla määrättiin 1. elokuuta 1918 alkaen 2. Divisioonan eläinlääkäriksi ja 1. tammikuuta 1921 alkaen Sotaväen esikuntaan ylieläinlääkärin toimiston päälliköksi, josta hänet siirrettiin edelleen eläinlääkäriksi 4. lokakuuta 1922 Jääkäritykistörykmentin, 31. toukokuuta 1925 Jääkäriprikaatin, 30. elokuuta 1928 uudelleen Jääkäritykistörykmentin ja 1. toukokuuta 1934 Kenttätykistörykmentti 4:ään, kunnes 24. elokuuta 1935 hänet nimitettiin Kengityskoulun johtajaksi. Kaisla hoiti sivutoimenaan Jääkäriprikaatin eläinlääkärin tehtäviä 1. joulukuuta 1922 – 31. toukokuuta 1925 välisen ajan ja hoiti moneen otteeseen Puolustusministeriön eläinlääkintäosaston päällikön ja sotaväen ylieläinlääkärin tehtäviä.
Talvi- ja jatkosota

Kaisla osallistui talvisotaan 3. Armeijakunnan eläinlääkäri. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä kunnes jatkosodan puhjettua hänet komennettiin eläinlääkäriksi 1. Armeijakuntaan. Päällikköeläinlääkärin tehtävät hän vastaan otti vielä sodan alkamisvuonna ja hänet sijoitettiin Karjalan Armeijaan, mistä hänet siirrettiin samaiseen tehtävään Aunuksen Ryhmään vuonna 1942, missä hän palvelikin aina vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet siirrettiin 5. Armeijakunnan eläinlääkäriksi ja edelleen kengityskoulun johtajaksi. Sotien jälkeen hän jäi palvelukseen kengityskoulun johtajana, mutta erosi vakinaisesta palveluksesta jo vuonna 1945 ja siirtyi siviilipuolen eläinlääkäriksi Hämeenlinnaan.
Tuotanto

Kaisla laati Libaussa vuonna 1917 Jääkäripataljoona 27:n toimittaman Suomalaisen sotilaskäsikirjan viidenteen osaan luvun Eläinlääkäritoiminta sotajoukossa.
Luottamustoimet

Kaisla toimi Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1925–1932 ja Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1925 ja 1930–1933 sekä Jääkäritykistörykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1926 ja 1929. Kaisla kuului noin kolmekynnentä vuotta Hämeen Hevosjalostusliiton johtokuntaan ja toimi Hämeen Hippoksen puheenjohtajana vuodesta 1947 alkaen.
Muuta

Väinö Kaisla kunnosti kesänviettopaikkanaan pitämänsä Kalvolassa sijainneen kirjallisuudenkerääjä Emanuel Kanajärven entisen kotitilan rakennukset ja perusti sinne museon. Kaisla on haudattu Ahveniston hautausmaalle Hämeenlinnaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Eläinlääkintäkapteeni 11. helmikuuta 1918  Eläinlääkintämajuri 10. huhtikuuta 1918  Eläinlääkintäeverstiluutnantti 1. elokuuta 1918  Eläinlääkintäeversti 1940 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Heimosotaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali  Helsingin Kauppakamarin kultainen ansiomerkki  Hevosjalostusliittojen Keskusliiton kultainen ansiomerkki |
Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania
Sosialidemokraattiset Opiskelijat

| Sosialidemokraattiset Opiskelijat – SONK |
| --- | --- |

Perustettu:  1963
Toimiala:  opiskelijajärjestö
puheenjohtaja:  Miku Kuuskorpi 
1. varapuheenjohtaja:  Amanda Majuri
2. varapuheejohtaja:  Veikka Putkisaari
Kattojärjestö:  FNSU YES ISUY
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sosialidemokraattiset Opiskelijat - SONK (aiemmin Sosialidemokraattisen Opiskelijanuorison Keskusliitto) on vuonna 1963 perustettu valtakunnallinen poliittinen opiskelijajärjestö. Sen tavoitteena on koota sosiaalidemokraattisesti ajattelevat opiskelijat toimimaan vapauden, yhdenvertaisuuden ja solidaarisuuden puolesta. Demariopiskelijat edistävät jokaisen oikeutta koulutukseen, työhön ja onnelliseen elämään ilman että se tapahtuu muiden ihmisten tai ympäristön kustannuksella.
Demariopiskelijoiden järjestörakenteen muodostavat keskustoimisto, liittohallitus sekä sen paikallisosastot.
Demariopiskelijat tekee läheistä yhteistyötä Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen ja Sosialidemokraattisten Nuorten kanssa. Se on Sosialististen nuorten kansainvälisen liiton (IUSY), Euroopan nuorten sosialistien (YES) ja Pohjoismaiden sosialidemokraattisten nuorten liiton (FNSU) jäsenjärjestö.
Historia > 1960-luku

SONK perustettiin marraskuussa 1963 Tampereella nimellä Sosialidemokraattisen Opiskelijanuorison Keskusliitto. Sosiaalidemokraattista opiskelijatoimintaa oli ollut jo ennen SONK:n perustamista, mutta siltä oli puuttunut kokoava voima ja se oli luonteeltaan paikallista. SONK perustettiin Akateemisen Sosialidemokraattisen Yhdistyksen (ASY) aloitteesta. ASYn lisäksi perustajajäseniä olivat Turun Ursin-seura, Tampereen ASY ja vasta perustettu Jyväskylän ASY.
Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Arvo Salo ja sihteeriksi Pentti Lumme. Sosialidemokraattisen Nuorison Keskusliitto vastusti erillisen opiskelijaliiton perustamista pitäen sitä tarpeettomana. Alkuaikona liitto oli tukevasti ns. vasemmistososiaalidemokraattien käsissä ja yhteistyö kansandemokraattien suuntaan oli tiivistä. Tämä oli omiaan lisäämään epäluuloa nuorisoliitossa, joka tuolloin oli oikeistososiaalidemokraattien aluetta.
Syntymästään asti SONK toimi aktiivisesti opiskelijapolitiikassa. Sen ensimmäinen puhtaasti omalla listalla läpi saatu ehdokas ylioppilaskuntien edustajistovaaleissa oli Pertti Paasio Turun yliopiston ylioppilaskunnasta. Muita tunnettuja edustajistoihin valittuja sosiaalidemokraatteja olivat muun muassa Ulf Sundqvist, Ilkka Taipale ja Paavo Lipponen.
Historia > 1970-luku

1970-luvun alussa SONK:n piirissä käytiin aktiivista ideologista keskustelua. Silloinen puoluesihteeri Kalevi Sorsa arvioi opiskelijaliiton aatteellista tilaa "ideologiseksi sekamelskaksi". SONK:ssa hahmoteltiin marxilaisen sosiaalidemokratian käsitettä, jota levittämään perustettiin SONK-lehti, joka muutti myöhemmin nimensä Sosialistiseksi Politiikaksi. Samaan aikaan suhteet nuorisoliittoon lämpenivät aatteellisten erojen vähentyessä. Viimeistään 1970-luvun puoleen väliin mennessä SONK:sta oli kehittynyt vakiintunut poliittinen toimija, jolla oli palveluksessaan neljä työntekijää. SONK:n kannatus ylioppilaskuntien edustajistovaaleissa oli korkeimmillaan vuonna 1973, jolloin järjestöllä oli kaikkiaan 93 paikkaa edustajistoissa ympäri Suomen.
Historia > 1990-luku

1990-luvun alussa SONK erosi useimmista kommunistimaiden ystävyysseuroista. Itäyhteyksien tilalle tuli balttiyhteistyö. Hyvästä alusta huolimatta yhteistyö jäi valitettavan hajanaiseksi. SONK:n toimisto muutti vuonna 1991 nykyiseen sijaintipaikkaansa SDP:n puoluetoimiston kolmanteen kerrokseen. Järjestön toimintaa jouduttiin vaikean taloudellisen tilanteen vuoksi supistamaan, henkilökunta kutistui pääsihteeriin ja puheenjohtajaan sekä valiokuntia karsittiin. SONK siirtyi Ulla-Maija Rajakankaan ja Mikael Jungnerin kaudella "Eurooppa-keskeiselle" ja oikeistolaisena pidetylle poliittiselle linjalle, jota edusti leimallisesti Paavo Lipponen. Tämä jakoi mielipiteitä niin nuorisoliiton ja SONK:n välillä kuin SONK:n sisälläkin. Vuonna 1992 SONK teki suomalaista poliittista historiaa liittymällä ensimmäisenä suomalaisena järjestönä silloisen EY:n sisäiseen organisaatioon, ECOSYyn.
Vuonna 1995 SDP palasi takaisin hallitusvaltaan lyhyeksi jääneen porvarihallituksen kauden jälkeen, jonka aikana liitto vastusti tuloksekkaasti muun muassa lukukausimaksujen käyttöönottoa. Jäsenkehitys oli positiivista 1990-luvun puolivälistä eteenpäin. SONK käynnisti 1990-luvun lopulla "tulevaisuusskenaarioprojektin", jolla pyrittiin vaikuttamaan sekä SDP:n periaateohjelman uudistamiseen että hahmottelemaan tulevaisuuden hyvinvointiyhteiskuntaa nuorten näkökulmasta. Puoluekokouksessa 1996 nähtiin näyttävä nuorten esiinmarssi puolueessa, muun muassa liiton silloinen puheenjohtaja Sanna Vallinen valittiin puoluehallituksen jäseneksi. Opiskelijapolitiikan puolella kärsittiin sen sijaan tappioita, vuonna 1995 SONK jäi täysin ilman edustusta SYL:n hallituksessa. Opiskelijapolitiikassa sitoutumattomien kannatus olikin suurimmillaan. Edustajistovaalitappioiden sarja jatkui vuoteen 1997, jolloin saavutettiin pohja; vain 6 sosiaalidemokraattia istui edustajistoissa koko maassa.
Historia > 2000-luku

1990-luvun loppu ja 2000-luvun alku ovat olleet SONK:n uuden tulemisen aikaa. Perusosastotoimintaa on pyritty parantamaan ja voimavarojen säästämiseksi kansainvälistä toimintaa keskitettiin ECOSYyn. Koulutuspolitiikan puolella SONK kannatti ammattikorkeakoulujärjestelmän luomista ja painotti tasa-arvoisen, saksalaiseen sivistysperinteeseen nojaavan koulutusjärjestelmän merkitystä. Osastotoiminta alkoi nopeasti elpyä 2000-luvun alkupuolella ja ensimmäistä kertaa vuoden 1973 jälkeen SONK kykeni kasvattamaan paikkamääräänsä edustajistovaaleissa vuonna 1999. Alamäki oli jatkunut peräti 26 vuotta ja hakenee vertaistaan poliittisessa historiassa. Vuonna 2001, Tage Lindbergin puheenjohtajakaudella saavutettiin vaalivoitto, SONK nosti paikkamääränsä kertaheitolla seitsemästä yhdeksääntoista.
SONK:n eteneminen edustajistovaaleissa jatkui vuonna 2003, jolloin paikkamäärä kohosi yli kahdenkymmenen. Samalla myös jäsenkehitys on ollut positiivista. Vuoden 2003 liittokokouksessa SONK hyväksyi muun muassa kansainvälispoliittisen asiakirjan, jossa kannatetaan Euroopan unionin demokratisoimista ja kehittämistä liittovaltiomuotoiseen suuntaan. Tämän lisäksi liiton kannanotoissa ovat korostuneet opintoaikojen rajausten vastustaminen, toisen asteen opiskelijoiden opintotuen parantaminen sekä hedelmöityshoitojen takaaminen naispareille ja itsellisille naisille sekä samaa sukupuolta olevien parien adoptio-oikeus. Avustajajärjestelmän kehittymisen myötä monet SONK:n puheenjohtajat ovat luottamustoimensa ohella toimineet SDP:n kansanedustajien avustajina.
Vuoden 2005 edustajistovaaleissa SONK nosti paikkamääränsä yli kolmeenkymmeneen. Vuonna 2007 SONK kuitenkin kärsi vaalitappion ja menetti paikkoja useissa ylioppilaskunnissa, joissakin kadoten kokonaan edustajistosta. Åbo Akademin ylioppilaskunnassa järjestö saavutti toisen paikan. SDP:n puoluekokouksessa kesäkuussa 2008 SONK oli näkyvässä roolissa valmistellen kymmeniä aloitteita, joista merkittävimpänä hyväksyttiin tavoite maksuttomasta päivähoidosta. Myös useat järjestön puoluetoiminnan kehittämistä koskeneet aloitteet hyväksyttiin.
Vuonna 2012 SONK nousi valtakunnallisen kohun keskelle, kun sen entinen pääsihteeri Mikko Sauli väitti SONK:n vääristelevän jäsenmääriään valtiolta nuorisotyöavustusta hakiessaan, ja että esimerkiksi SONK:n jäsenmäärässä vuodelta 2008, on "yli puolet ilmaa." Saulin väitteet on lehdistölle vahvistanut yksi Sosialidemokraattisten Nuorten lähihistorian puheenjohtajista, joka kuitenkin on halunnut esiintyä anonyyminä.
SONK:n neljä kertaa vuodessa ilmestyvä lehti on vuonna 1991 aloittanut Debatti (ISSN 1795-6145). Vuodesta 2020 se toimi nettilehtenä ja sen julkaisu on lakkautettu vuonna 2024. Sitä edelsivät Punakynä (1982–1991, ISSN 0780-0452), Opiskelija-Demari ja Sosialistinen Opiskelija (1973–1976). Yhdessä Sosialidemokraattisen Nuorison Keskusliiton kanssa SONK julkaisi myös teoreettista aikakauslehteä Sosialistinen Politiikka vuosina 1972–1991.
Organisaatio > Liittohallitus

SONK:n liittohallitukseen kuuluu puheenjohtajan ja kahden varapuheenjohtajan lisäksi kuusi liittohallituksen varsinaista ja neljä varajäsentä. Liittohallitus valitaan liittokokouksessa vuodeksi kerrallaan. Lisäksi liitolla on pääsihteeri, joka valitaan toistaiseksi voimassa olevaan työsuhteeseen. Vuonna 2022 pääsihteeriksi valittiin Susan Saarinen.
Vuonna 2023 liittohallituksen puheenjohtajana toimii Miku Kuuskorpi.