stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koettakaa vedellä, vastasi palopäällikkö

| Koettakaa vedellä, vastasi palopäällikkö |
| --- | --- |
Tyyli:  Draama
Pääosissa:  Erkki Saarela Miitta Sorvali Matti Tuominen
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  Yle TV1
Esitetty:  16. heinäkuuta – 6. elokuuta 1983
Jaksoja:  4
Tuotanto
Tuottaja(t):  Pertti Melasniemi
Ohjaaja(t):  Pertti Melasniemi
Käsikirjoittaja(t):  Jussi Helminen
Tuotantoyhtiö(t):  TV1 Viihdetoimitus
Aiheesta muualla
IMDb
Koettakaa vedellä, vastasi palopäällikkö on vuonna 1983 Yle TV1:llä esitetty neliosainen televisiosarja, jonka käsikirjoitti Jussi Helminen ja ohjasi Pertti Melasniemi.
Näyttelijät

Erkki Saarela – Antero Virtanen
Miitta Sorvali – Kaarina
Matti Tuominen – Valte Latomäki
Heidi Krohn – Elina Latomäki
Ritva Valkama – Tuulikki Järvelä
Jussi Parviainen – Jorma Mansikkala
Kaarina Vahtonen – Alma Mansikkala
Paavo Piskonen
Jouni Takamäki
Jaksoluettelo

| Jakso | Ensiesitys |
| --- | --- |
1.: 16.07.1983
2.: 23.07.1983
3.: 30.07.1983
4.: 06.08.1983
Salon seurakunta

| Salon evankelis-luterilainen seurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Turun arkkihiippakunta
Rovastikunta:  Paimion rovastikunta
Perustettu:  2009
Kirkkoherra:  Timo Hukka
Jäseniä:  38 146 (2024)
Aiheesta muualla
Salon seurakunta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salon seurakunta on evankelis-luterilainen seurakunta Varsinais-Suomessa. Se kattaa Salon kaupungin, Kosken Tl ja Marttilan kuntien alueen. Seurakunnan kirkkoherra on elokuusta 2011 alkaen Timo Hukka.
Vuoden 2024 lopussa Salon seurakuntaan kuului 38 146 jäsentä, mikä vastasi noin 69,4 prosenttia alueen väestöstä. Jäsenmäärä on laskenut 2000-luvulla selvästi: vuoden 2000 lopussa jäseniä oli 51 750, vuoden 2010 lopussa 49 638 ja vuoden 2020 lopussa 41 661.
Historia

Salon seurakunta perustettiin vuoden 2009 alussa Salon seudun kuntaliitoksen takia, sillä nykyisen kirkkolain mukaan seurakuntajaon tulee noudattaa kuntajakoa siten, että kukin kunta on kokonaisuudessaan saman seurakunnan tai saman seurakuntayhtymän alueella. Vanhat seurakunnat Halikko, Kiikala, Kisko, Kuusjoki, Muurla, Perniö, Pertteli, Salo-Uskela, Suomusjärvi ja Särkisalo perustivat uuden kaupungin alueen kattavan Salon seurakunnan. Uusi seurakunta kattoi koko Perniön rovastikunnan, minkä vuoksi rovastikunta lakkautettiin ja Salon seurakunta liittyi Paimion rovastikuntaan.
Seurakunnan kirkot

Uskelan kirkko
Perniön kirkko
Halikon kirkko
Perttelin kirkko
Angelniemen kirkko
Kuusjoen kirkko
Särkisalon kirkko
Kiskon kirkko
Suomusjärven kirkko
Kiikalan kirkko
Salon kirkko
Muurlan kirkko
Teijon kirkko
Yliskylän kirkko
Kosken Tl kirkko
Marttilan kirkko
(Vaskion kirkko)
Aiheesta muualla

Salon seurakunnan kotisivut
| n k Paimion rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Lieto  Loimaa  Länsi-Turunmaa (suom.)  Paimio  Pöytyä  Salo  Somero  |  |
| Entiset seurakunnat |  Alastaro  Angelniemi  Aura  Halikko  Kanta-Loimaa  Karinainen  Kiikala  Kirjakkala  Kisko  Kosken tehdas  Koski Tl  Kuusjoki  Loimaa (ksrk)  Mathildedal  Martinkoski  Marttila  Mellilä  Metsämaa  Muurla  Oripää  Parainen (suom.)  Perniö  Pertteli  Salo-Uskela  Sauvo-Karuna  Somerniemi  Suomusjärvi  Särkisalo  Tarvasjoki  Teijon tehdas  Uskela  Virttaa  Yliskylä  Yläne  Åvik  |  |
Turun arkkihiippakunta
Luettelo Harjavallan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Harjavallan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Harjavallan kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Nikatori

| Nikatori |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Nikatorit Nicatoridae
Suku::  Nikatorit Nicator
Laji::  chloris
Kaksiosainen nimi
 Nicator chloris  (Valenciennes, 1826) 

Katso myös
   Nikatori Wikispeciesissä   Nikatori Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nikatori (Nicator chloris) eli aiemmalta nimeltään bulbulilepinkäinen on nikatorien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Nikatoria tavataan laajalla alueella Afrikassa. Sen levinneisyysalue ulottuu Senegalista Nigerian kautta Etelä-Sudaniin, Ugandaan, Tansaniaan ja Angolaan. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Komisario

Komisarion virka-asemamerkki
Komisario ja rikoskomisario ovat Suomen poliisin päällystövirkoja. Virat ovat poliisin alimpia päällystövirkoja ja hierarkkisesti saman tasoisia.
Tehtävät

Sekä komisarion että rikoskomisarion keskeinen tehtävä on toimia tutkinnanjohtajana ja/tai yleisjohtajana poliisilaitoksensa alueella. Rikoskomisario toimii useimmiten tutkinnanjohtajana tutkintayksikössä. Komisario ja sitä ylempiarvoinen poliisivirkamies on pakkokeinolain nojalla pidättämiseen oikeutettu virkamies. Komisariota alemmat poliisivirkamiehet ovat oikeutettuja vain kiinniottoon.
Komisariota lähin alempi virka on ylikonstaapeli ja seuraava ylempi virka ylikomisario. Poliisihallituksessa tai sisäministeriössä toimiva komisario on hierarkiassa paikallispoliisissa toimivaa komisariota ylempänä.
Kelpoisuusvaatimukset

Komisarion virkaan pätevöityy nykyisin suorittamalla poliisin ylemmän ammattikorkeakoulututkinnon tai A-osan poliisipäällystön tutkinnosta. Poliisiammattikorkeakoulu vastaa näiden opintojen järjestämisestä, ja edellyksenä on poliisin ammattikorkeakoulututkinto.
Komisarioksi voi pätevöityä myös korkeakoulututkinnolla sekä perehtyneisyydellä poliisitoimeen. Poliisialan koulutus ei siis ole ehdoton vaatimus virkaan. Käytännössä korkeakoulutetuilla komisarioilla on oikeus- tai hallintotieteen tutkinto. Perehtyneisyys tarkoittaa tyypillisesti kokemusta poliisia koskevista tehtävistä. Viran toimenkuvasta riippuen perehtyneisyyttä voi osoittaa muunkin alan työkokemus, kuten syyttäjälaitoksen, tullin tai rajavartiolaitoksen tehtävät.
Kelpoisuusvaatimukset täyttää myös poliisipäällystön virkatutkinto taikka poliisin perustutkinnon tai poliisimiehistön virkatutkinnon lisäksi suoritettu korkeakoulututkinto. Nämä ennen poliisin tutkintouudistusta voimassa olleet tutkinnot tuottavat edelleen kelpoisuuden virkaan.
Tunnettuja komisarioita

Sulo Aittoniemi
Oiva Kaltiokumpu
Markku Mäntymaa
Tom Packalén
Mikko Porvali
Hannu Väänänen
Konsta Arvelin
Fiktiivisiä komisarioita

Komisario Palmu
Komisario Lewis
Komisario Columbo
James Gordon
Kyösti Pöysti
John McClane, Die Hard-elokuvissa esiintyvä hahmo.
Martin Beck
Kurt Wallander
Sakari Koskinen
Jaakko Hautavainio, Vares-romaaneissa ja -elokuvissa esiintyvä hahmo.
Komisario Brackenreid, Murdochin murhamysteereissä esiintyvä hahmo.
Komisario Kari Takamäki, Jarkko Sipilän rikosromaaneissa esiintyvä hahmo ja kirjojen päähenkilö.
Komisario Eero Jansson, Harri Nykäsen kirjoittamissa Raid-kirjoissa ja samaa nimeä kantavassa, Tapio Piiraisen ohjaamassa  tv-sarjassa ja elokuvassa esiintyvä hahmo, jota näyttelee Oiva Lohtander.
Filosofia

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Filosofia (m.kreik. φιλοσοφία) on noin 600–400 eaa. välisenä aikana antiikin Kreikassa syntynyt ajatteluperinne ja oppiala, joka pyrkii tutkimaan muun muassa todellisuuden luonnetta, tiedon yleisiä ehtoja, kauneuden ja arvojen olemassaoloa, hyvän yhteiskunnan ehtoja, ihmisenä olemisen luonnetta sekä näihin kytkeytyviä yleisiä aiheita. Sana 'filosofia' on lähtöisin kreikan kielen sanoista filia ja sofia, joista ensimmäinen merkitsee rakastamista tai ystävyyttä ja jälkimmäinen viisautta – filosofia tarkoittaa näin "viisauden rakastamista".
Vaikka mikään filosofian määritelmä ei ole kiistaton ja filosofian ala on muuttunut historian saatossa sen mukaan, millaisia kysymyksiä on käsitelty kunakin aikana, yleensä katsotaan, että filosofia on enemmän tutkimusmenetelmä kuin joukko väittämiä tai oppeja. Filosofinen tutkimus perustuu järkeen ja järkiperäisiin perusteluihin, ja pyrkii välttämään perusteettomia oletuksia. Tutkimuksen tavoitteena on järjestelmällisyys, yleisyys ja asioiden ymmärtäminen.
Filosofialla voidaan tarkoittaa myös jonkun henkilön tai koulukunnan yhtenäistä maailmankuvaa, maailmankatsomusta, oppijärjestelmää tai elämänkatsomusta, sekä tällaisen muodostamiseen pyrkivää toimintaa. Arkikielessä filosofisella elämänasenteella voidaan viitata tyyneen ja maltilliseen suhtautumiseen elämässä kohdattuihin asioihin.
Vaikka sana ”filosofia” on peräisin länsimaisen filosofian perinteestä, myös monet ajattelijat muissa kulttuureissa, esimerkiksi itämaisen filosofian piirissä, ovat käsitelleet samanlaisia aiheita omilla tavoillaan.
Filosofian tutkijaa tai ajattelijaa kutsutaan filosofiksi. Filosofian tutkijat eivät kuitenkaan välttämättä luo uutta filosofiaa, vaan saattavat esimerkiksi tutkia filosofian historiaa.
Filosofian määritelmä ja luonne

Filosofia-sanan alkuperä on kreikan kielessä ja kirjaimellisesti se tarkoittaa viisauden rakastamista tai ystävyyttä. Sofia-sanaan liittyy kuitenkin myös puoli, joka viittaa taitoon tai tavoitteluun. Näin filosofia voidaan nähdä toimintana: oman tiedonhalun ja älyllisen uteliaisuuden harjoittamisena. Kysyminen on filosofille oleellisempaa kuin vastaaminen, sillä filosofiassa keskeistä ei ole itse tieto, vaan hankitun tiedon perusteiden kyseenalaistaminen.
Filosofia tutkii todellisuutta, tietoa ja inhimillistä elämää koskevia yleisiä käsityksiä ja niiden perusteita. Tällaisena filosofia on todellisuuden kaikkein yleisimpien ja abstraktimpien puolien sekä ajattelumme kategorioiden tutkimusta; näitä ovat esimerkiksi sellaiset käsitteet kuin 'järki', 'totuus', 'todistus', 'mieli' ja 'aine'. Filosofiassa niistä käsitteistä, joiden avulla käsittelemme todellisuutta, tulee itsestään tutkimuksen kohteita. Filosofit ovat kuitenkin olleet eri aikoina eri mieltä siitä, missä määrin "puhdas" tai "ensimmäinen" apriorisen asenteen omaava filosofia on mahdollista.
Filosofisen toiminnan tavoitteena on usein saavuttaa totuus eli toisin sanoen saada selville ja selittää miten asiat ovat. Tästä eroavia näkemyksiä ovat esittäneet muun muassa Karl Marx ja Ludwig Wittgenstein, joiden mukaan filosofisella toiminnalla oli muita päämääriä: Marxille filosofia oli yhteiskunnallisten olosuhteiden muuttamista, Wittgensteinille puolestaan käsitteellisten ongelmien purkamista ja merkitysten selventämistä.
Filosofian menetelmät voivat olla luonteeltaan hyvin vaihtelevia. Filosofit pyrkivät usein käsitteiden täsmälliseen käyttöön, käsitteiden analyysiin sekä tarkkaan argumentointiin, mutta toisaalta on olemassa myös ”julistavaa filosofiaa”, jonka luonne on varsin erilainen. Yleisesti voidaan kuitenkin hahmotella, että filosofisia menetelmiä ovat ainakin arvostelevuus aiemmin opittua kohtaan, itsestäänselvyyksien kyseenalaistaminen ja järjestelmällinen tutkiskelu.
Filosofian tekemisen ja filosofisen kirjoittamisen tapoja on useita. Esimerkiksi Platonin tapana oli kirjoittaa vuoropuheluja (dialogeja), jotka usein kuvasivat filosofi Sokrateen oppilaidensa kanssa käymiä filosofisia keskusteluja. Usein käytetty tapa on Aristoteleen kehittämä systemaattisen tutkielman tyyli, johon kuuluu ilmiöiden ja niihin liittyvien käsitteiden järjestelmällinen kuvaaminen ja jaottelu alakäsitteisiin. Jotkut filosofit, esimerkiksi Wittgenstein varhaisfilosofiassaan, ovat käyttäneet matematiikasta lainattua menetelmää, jossa järjestelmällisesti esitetään väitelauseita ja niistä johdettuja lauseita. Fenomenologisessa filosofiassa pyritään kuvaamaan ilmiöitä niin kuin ne meille ilmenevät, jolloin kaunokirjallisempi tai runollisempi ilmaus voi olla tarpeen. Useille kirjoittamisen tavoille on kuitenkin yhteistä, ettei niissä esitetä yhtä lopputulosta luonnontieteellisen tutkimuksen tapaan, vaan tarkoituksena on lisätä ymmärrystä ilmiöistä, käsitteistä ja niiden suhteista.
Filosofia ja tieteet > Filosofia akateemisena oppiaineena ja tieteenä

Filosofia voidaan nähdä itse tieteenalana myös siinä mielessä, että se on järjestäytynyt yliopistoihin samoin kuin muutkin oppialat, filosofista tutkimusta tehdään samanlaisella rahoituksella kuin muutakin tutkimusta ja sitä opetetaan yliopistoissa pääaineena.
Akateemisista oppiaineista filosofia on ensimmäinen sekä Suomessa että muissa maissa. Turun Akatemiaa perustettaessa vuonna 1640 sen opettajakuntaan nimitettiin oikeustieteen, lääketieteen ja kolmen teologian professorin lisäksi kuusi filosofisen tiedekunnan professoria. Näiden edustamat alat olivat moraali ja historia (käytännöllinen filosofia), logiikka ja runous (teoreettinen filosofia), kreikka ja heprea, kaunopuheisuus, matematiikka sekä fysiikka.
Ilkka Niiniluoto on sanonut, että filosofialla on Suomessa ja muuallakin kaikki tieteen ulkoiset tunnusmerkit: vakiintunut asema akateemisena oppiaineena, omat julkaisusarjat, tieteelliset seurat, kongressit ja kansainvälisen yhteistyön organisaatiot. Tässä suhteessa filosofit ovat tiedeyhteisö siinä kuin muutkin tutkijat. Filosofian omalaatuisuus paljastuu katsottaessa sen tutkimuskohteita ja -menetelmiä.
Filosofia on myös  ollut suomalaisen lukion pakollinen oppiaine 1800-luvulta 1970-luvulle ja jälleen vuodesta 1994. Oppiaine oli alkujaan yhteinen psykologian kanssa.
Filosofian jaottelua > Filosofian osa-alueet

Teoreettinen filosofia:
Tietoteoria tutkii, mitä tieto on, mitä voimme tietää ja miten saamme uutta tietoa.
Tieteenfilosofia on tietoteorian osa-alue, joka tutkii tieteellisen tiedon luonnetta, yleisiä perusteita ja tieteellistä toimintaa.
Metafysiikka tutkii olevan perimmäistä luonnetta. Se pyrkii näin fysiikan ja empiiristen havaintojen ulkopuolelle. Metafysiikka tutkii todellisuutta yleisellä tasolla kokonaisuutena ja ihmistä sen osana.
Ontologia eli oppi olevasta tutkii todellisuutta (”sitä mikä on”) käsitteellisesti. Ontologia on metafysiikan osa ja voidaan jakaa substanssiontologiaan, formaaliontologiaan ja fundamentaaliontologiaan.
Logiikka tutkii loogisesti pätevän ajattelun lakeja. Se on itsenäinen tieteenala ja filosofian osa-alue, joka pyrkii muodostamaan yhtenäisen ja ristiriidattoman aksiomaattisen järjestelmän matematiikan ja muun ajattelun pohjaksi.
Kielifilosofia pyrkii filosofisella (käsitteellisellä) ajattelulla selvittämään kielen olemusta ja ilmiöitä.
Käytännöllinen filosofia:
Etiikka eli moraalifilosofia tutkii, mitä voidaan sanoa moraalisesti hyväksi tai pahaksi ja miten tulisi elää.
Yhteiskuntafilosofia tutkii ihmisten järjestäytymisen myötä syntyneitä rakenteita ja suhteita, kuten yksilön ja yhteiskunnan välistä suhdetta, moraalisesta näkökulmasta.
Poliittinen filosofia tutkii valtion, julkisen moraalin ja pakkovallan käytön oikeutuksia sekä myötäelävien ihmisten oikeuksien ja vapauksien törmäyksiä.
Estetiikka tutkii kauneutta ja sitä, mitä voidaan sanoa kauniiksi. Taiteenfilosofia tutkii sitä, mitä taide on.
Mitä tahansa inhimillisen toiminnan aluetta voidaan tarkastella filosofisesti. On olemassa esimerkiksi erityistieteiden filosofioita (fysiikan filosofia, biologian filosofia, matematiikan filosofia), kielifilosofia, mielenfilosofia, teonfilosofia, uskonnonfilosofia, historianfilosofia ja oikeusfilosofia.
Filosofian jaottelua > Teoreettinen ja käytännöllinen filosofia

Filosofia jaetaan usein teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan. Jako on peräisin jo Aristoteleelta. Nykykäsityksen mukaan teoreettisen filosofian tehtävänä on tutkia olemassaoloa ja inhimillistä tietoa koskevia kysymyksiä, ja käytännöllisen filosofian tehtävänä on tutkia inhimillistä toimintaa.
Joissain yliopistoissa (kuten Helsingissä) filosofian opiskelu jaetaan edelleen teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan. Teoreettisen filosofian alaan luetaan ennen kaikkea logiikka, metafysiikka, tietoteoria ja tieteenfilosofia, käytännölliseen filosofiaan ennen kaikkea etiikka ja yhteiskuntafilosofia. Jako on sinänsä mielivaltainen, sillä käytännöllinen filosofia ei ole yhtään sen käytännöllisempää kuin teoreettinenkaan. Menetelmät ovat pitkälti samat, joten ainoaksi rajaavaksi tekijäksi jää aihepiirit. Tämäkään raja ei ole tiukka, ja monia asioita voidaan tutkia yhtä lailla teoreettisen kuin käytännöllisen filosofian piirissä. Useimmissa yliopistoissa tällaista filosofian kahtiajakoa ei tehdä.
Filosofian historiaa > Länsimainen filosofia > Antiikin filosofia

Länsimainen filosofia syntyi antiikin Kreikassa. Tiettävästi ensimmäisenä sanoja ”filosofia” ja ”filosofi” käytti Pythagoras. Sokrates ja hänen oppilaansa vakiinnuttivat termien käytön niiden nykyisessä merkityksessä. Sokrateen lisäksi merkittävimmät antiikin ajan filosofit ovat hänen oppilaansa Platon sekä tämän oppilas Aristoteles. Kuitenkin jo moni ennen Sokratesta elänyt henkilö vastasi tavalla tai toisella filosofin kuvausta. Näitä ajattelijoita kutsutaan esisokraatikoiksi.
Filosofian historian sadan ensimmäisen vuoden aikana Ateena muodostui filosofian keskukseksi, ja sen moniin filosofikouluihin tuli oppilaita aina Roomasta saakka. Filosofian syntyyn vaikutti kreikkalaisten vaurastuminen kaupankäynnin ja valloitusten myötä, jolloin jäi aikaa miettiä asioita, joista ei välttämättä ollut välitöntä käytännön hyötyä. Tietoa hankittiin sen itseisarvon vuoksi. Etua oli myös demokraattisesta valtiomuodosta ja uskonnollisesta vapaamielisyydestä. Tällöin oli mahdollista miettiä vapaasti elämän peruskysymyksiä, ja tahtonsa läpi saamiseen tarvittiin perusteluja – enää ei riittänyt syntyperään, yhteiskunnalliseen asemaan tai fyysiseen voimaan vetoaminen.
Antiikin kreikan kultakauden ja helleenisen ajan filosofisia suuntauksia olivat muun muassa Platonin akatemialaisuus, peripateettisuus, kyynisyys, stoalaisuus, epikurolaisuus ja skeptisyys (kuten pyrrhonismi). Siirryttäessä roomalaiselle kaudelle tärkeimmiksi muodostuivat stoalaisuus ja epikurolaisuus. Myöhäisantiikin aikana kehittyi uusplatonismi. Esimerkiksi keisari Marcus Aurelius oli myös stoalainen filosofi.
Filosofian historiaa > Länsimainen filosofia > Keskiajan ja renessanssin filosofia

Keskiajan filosofian aika läntisessä Euroopassa ja Lähi-idässä ulottuu suunnilleen Rooman valtakunnan kukistumisesta renessanssiaikaan. Keskiajan filosofiaa kuvaa antiikin filosofian uudelleenlöytäminen sekä tarve käsitellä teologisia ongelmia ja yhdistellä uskonnollisia opetuksia ja maallista viisautta.
Keskiajan filosofia olikin pääasiassa uskonnollispainotteista. Keskiaikaisissa yliopistoissa merkittävin tieteenala oli teologia, ja filosofia käsitettiin teologian aputieteenä, "palvelijana". Yksi vallitsevista keskiaikaisista filosofisista suuntauksista tai menetelmistä oli skolastiikka, jossa kristillinen teologia ja antiikista peritty filosofia pyrittiin sovittamaan yhteen. Myös kristillinen mystiikka yhdisteli teologista ja antiikin aikaista ajattelua.
Keskiajan tärkeimpiä filosofeja olivat muun muassa Augustinus, Anselm Canterburylainen, Tuomas Akvinolainen, Duns Scotus ja Vilhelm Occamilainen. Aluksi keskiaikaiset filosofit yrittivät liittää kristillisen teologian platonismiin (kuten Augustinus ja monet mystikot), mutta myöhemmin monet (kuten Tuomas Akvinolainen) päätyivät aristotelismiin.
Vastaavasti islamilaisessa maailmassa oppineet pyrkivät yhdistämään islaminuskon opetuksia aristotelismiin. Tällaista islamilaista skolastiikkaa edustivat muun muassa Averroës ja Avicenna. Bertrand Russellin mukaan islamilaisen maailman filosofia ei sisältänyt omaperäistä ajattelua vaan oli enemmänkin antiikin filosofisten ajatusten kommentaaria. Se antoi kuitenkin 1200-luvulla latinaksi käännettynä virikkeitä Euroopassa virinneeseen tieteenharjoitukseen, joka nopeasti ylitti saamansa vaikutteet. Juutalaisessa filosofiassa samanlaista ajattelua edusti muun muassa Maimonides.
Renessanssifilosofian ajaksi luetaan noin vuodet 1350–1600. Renessanssi merkitsi suurta muutosta ihmisten ajattelutavoissa. Se kuvataan usein keskiaikaisen Euroopan paluuna klassisen kulttuurin lähteille. Filosofiassa sitä kuvaa humanismin taistelu skolastiikkaa ja aristotelismia vastaan sekä platonismin uusi nousu.
Filosofian historiaa > Länsimainen filosofia > Varhainen uuden ajan filosofia (noin 1600–1800)

Uuden ajan filosofian katsotaan saaneen alkunsa skeptisismin uuden nousun ja nykyaikaisen luonnontieteen kehityksen myötä. Kronologisesti aika kattaa 1600- ja 1700-luvun, ja sen katsotaan usein päättyneen Immanuel Kantin pyrkimyksiin yhdistää newtonilainen mekaniikka perinteiseen metafysiikkaan.
Uudella ajalla filosofit käänsivät filosofian huomion ennen kaikkea tietoteoreettisiin kysymyksiin. Keskeinen ongelma oli, mihin luonnontieteellinen tutkimus ja tieto perustuivat. Francis Bacon ja René Descartes panivat alulle ajan merkittävimmät filosofiset suuntaukset, empirismin ja rationalismin. Empirismiä kehittivät etenkin brittiläiset John Locke, George Berkeley ja David Hume. 1700-luvulla empirismi siirtyi myös Ranskaan ja kehittyi siellä sensualismiksi ja materialismiksi. Euroopan mannermaalla rationalistiset ajattelijat puolestaan rakensivat 1600-luvun vaikutusvaltaisimmat metafyysiset järjestelmät. Descartesin mukaan nimetyn kartesiolaisuuden lisäksi ajan rationalistista ajattelua edustivat muun muassa Baruch Spinoza ja Gottfried Leibniz. Thomas Hobbes oli merkittävä poliittisen filosofian kehittäjä.
1700-luvulla syntyi Euroopassa valistuksen nimellä tunnettu älyllinen liike, joka korosti sivistystä, järjenmukaisuutta ja yksilönvapauksia. Tunnetuimpiin valistusajattelijoihin kuuluvat muun muassa Jean Jacques Rousseau ja Voltaire.
Filosofian historiaa > Länsimainen filosofia > Myöhempi uuden ajan filosofia (noin 1800–1900)

Uuden käänteen filosofiassa sai aikaan Immanuel Kant, jonka mielestä oleva itsessään (Ding an sich) jää tietokyvyn ulkopuolelle, ja kaikki inhimillinen tieto voi koskea vain ilmiöitä eli olioita sellaisina, kuin ne meille näyttäytyvät. Kantin jälkeen niin sanottu saksalainen idealismi pyrki palaamaan rohkeisiin filosofisiin spekulaatioihin, joissa filosofi yrittää osoittaa ”hengen olemukseen” syventymällä, miten maailma on johtunut alkuhengestä. Tällaista filosofiaa edustivat erityisesti J. G. Fichte, F. W. J. Schelling ja G. W. F. Hegel.
1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla monet filosofit keskittyivät ennen kaikkea tietoteoreettisiin ja tieteenfilosofisiin kysymyksiin. Yleiseksi mielipiteeksi muodostui se, että meidän on luovuttava metafyysisistä yrityksistä tutkia olevaisen ”olemusta” tai sen ”alkuperusteita”, ja sen sijaan rajoituttava vain tutkimaan ilmiöitä. Tällaista näkemystä edustivat muun muassa Auguste Comten kehittämä positivismi sekä uuskantilaisuus.
Monet filosofit hylkäsivät idealismin, ja panivat alulle ajattelusuuntauksia, jotka ovat vaikuttaneet pitkälle nykyfilosofiaan saakka. Charles Peirce ja William James aloittivat pragmatismin, Edmund Husserl puolestaan fenomenologian. Gottlob Fregen ja Bertrand Russellin työt tarjosivat työkaluja varhaiselle analyyttiselle filosofialle. Søren Kierkegaard loi pohjaa eksistentialismille, samoin kuin moraalin ja ihmisyyden tulevaisuuden kysymyksiä pohtinut Friedrich Nietzsche.
Englantilaista jyrkkää empirismiä edusti J. S. Mill. Myös naturalistiset suunnat, kuten materialismi (Ludwig Büchner ym.) ja naturalistinen kehitysfilosofia (Herbert Spencer ja Ernst Haeckel), saivat kannatusta, mikä johti myös pessimismiin (Arthur Schopenhauer ja Eduard von Hartmann). Yhteiskuntafilosofisesti Mill edusti utilitarismia. Karl Marx ja Friedrich Engels kehittivät puolestaan marxilaisen yhteiskuntafilosofian.