stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
All I Really Want to Do
The Byrdsin versio > Julkaisu ja vastaanotto

Sekä yhtye että manageri Jim Dickson ovat sanoutuneet irti kaikesta singlen julkaisuun liittyvästä toiminnasta, sillä kyseessä oli levy-yhtiö Columbia Recordsin hyökkäys Imperial Recordsia kohtaan, joka oli julkaisemassa singlenä Cherin version samasta kappaleesta. Columbia ei halunnut seurata tilannetta sivusta. ”All I Really Want to Do” ilmestyi 14. kesäkuuta, mutta sen menestys osoittautui heikohkoksi, eikä se noussut Billboard Hot 100 -listan sijaa 40 korkeammalle. Niinpä kesken kaiken A-puoleksi vaihdettiin alun perin B-puolella ollut ”I’ll Feel a Whole Lot Better”, joka ei kuitenkaan yltänyt kuin sijalle 103.
Yhdysvaltain ulkopuolella singlen julkaisi Columbian sijaan CBS Records. Britanniassa ”All I Really Want to Do” oli suuri hitti sen noustessa sijalle neljä. Se säilyi listalla kymmenen viikkoa. Irlannissa kappale ylsi kahdeksanneksi ja Länsi-Saksassa 27:nneksi.
Viikkoa singlen julkaisun jälkeen, 21. heinäkuuta, ilmestyi yhtyeen ensimmäinen albumi, Mr. Tambourine Man. ”All I Really Want to Do” oli sen seitemäs raita. Albumiversio oli erilainen kuin singleversio ja se oli äänitetty maaliskuussa 1965.
The Byrdsin versio > Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

| Valtio | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Britannia | 4. | 10 | 14.8.1965 |  |
|  Irlanti | 8. | 2 | 30.8.1965 |  |
|  Länsi-Saksa | 27. |  | 1965 |  |
|  Yhdysvallat | 40. |  | 1965 |  |
Muita versioita

The Byrdsin lisäksi kappaleesta teki vuonna 1965 kaupallisesti suositun version myös Cher. Hänen versionsa menestyi Yhdysvalloissa paremmin kuin Byrdsin vastaava, se pääsi Billboardin listalla sijalle 15. Britanniassa single ylsi yhdeksänneksi. Cherin version sovitus oli saanut vaikutteita Byrdsilta. Myös The Hollies-, World Party- ja The Hooters -yhtyeet ovat levyttäneet kappaleen.
Paasselkä

| Paasselkä Paasvesi |
| --- | --- |
 Satelliittikuva alueesta 2010
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Savonlinna, Kitee
Koordinaatit:  62°09′N, 29°24′E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  75,9  m 
Pituus:  13  km
Leveys:  9  km 
Suurin syvyys:  75  m 
 fiPaasselkä 
Paasselkä eli Paasvesi on Saimaan Oriveden eteläosassa sijaitseva läpimitaltaan yli 10-kilometrinen soikea järviallas ja meteoriittikraatteri. Paasselän nimestä käytetään myös muotoja Paasiselkä, Paasivesi ja Paasvesi.
Paasselkä sijaitsee Savonlinnan ja Kiteen kaupunkien alueella, Savonrannan kirkonkylän kohdalla, noin 25 kilometriä Kerimäen kirkonkylältä pohjoiseen. Se on noin 11 kilometriä pitkä. Paasselän epäiltiin pitkään syntyneen meteoriitin törmäyksessä, mutta 16. huhtikuuta 1999 kraatteri virallisesti julkistettiin porauksissa löytyneiden törmäyksen merkkien havaintojen jälkeen. Järjestyksessään se on yhdeksäs Suomesta löydetty kraatteri. Kraatterilla on ikää noin 200 miljoonaa vuotta.
Alue on saanut tunnettavuutta myös tunnistamattomista valoilmiöistä, "Paasiveden piruista" tai "Paasselän piruista", joista on paikallisten mukaan tehty havaintoja jo 1700-luvulta lähtien ja ilmeisesti valoilmiöt ovat olleet järvellä aina. Silminnäkijöiden mukaan erittäin kirkas, väriltään valkoinen tai punainen valo näkyy useimmiten järvenselän keskellä, suhteellisen korkealla. Tulipalloa muistuttava valo liikkuu yleensä nopeasti pitkiäkin matkoja, mutta toisinaan se pysyttelee paikoillaan. Paikallisen kansantarinan mukaan järveen olisi aikoinaan uponnut venäläinen sotalaiva, jossa uppoamishetkellä vietettiin juhlia, ja valot olisivat uhrien haamujen tulia. Havaintojen aiheuttajiksi on spekuloitu muun muassa virvatulta, maavaloa, pohjasta purkautuvaa metaania sekä pietsosähköistä ilmiötä. Tutkijoita ovat alueella kummastuttaneet monet muutkin geofysikaaliset havainnot, esimerkiksi järven keskisyvänteen magneettiset häiriöt, kunnes niiden syyksi osoittautui syväkairauksessa järven alapuolella oleva suuri kiisuesiintymä.
Aiheesta muualla

Paasselän kraatteri
Sulo Strömberg: Kerimäen ja Savonrannan kyliä kiertämässä. Tarinoita Paasveen piruista ja pohuista (2006)
Pyhän Pietarin istuin

Berninin suunnittelema muistomerkki Pietarinkirkossa on rakennettu Pyhän Pietarin istuimen ympärille.
Pyhän Pietarin istuin (lat. Cathedra Petri) on Vatikaanin Pietarinkirkkoon sijoitettu pyhäinjäännös. Pyhäinjäännös on puinen valtaistuin, joka perinteen mukaan kuului apostoli Pietarille tämän johtaessa Rooman kristittyjä Rooman piispana. Pyhäinjäännös on sijoitettuna Gian Lorenzo Berninin suunnitteleman pronssisen kehyksen suojassa, joka valmistui vuonna 1666.
Piirros istuimesta vuodelta 1867.
Alkuperäinen pyhäinjäännös oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle Kaljupään vuonna 875 antama lahja paavi Johannes VIII:lle. Pyhäinjäännöstä on tutkittu useita kertoja ja viimeisin tutkimus on tapahtunut vuosina 1968–1974. Tutkimuksessa todettiin, että istuimessa on osia, jotka on valmistettu 500-luvulla.
Pyhä Pietarin istuimen muistojuhlaa vietetään katolisessa pyhimyskalenterissa 22. helmikuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Pietarin istuin Wikimedia Commonsissa
Alice Munro

| Alice Munro |
| --- | --- |
 Alice Munro vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1931 Wingham, Ontario, Kanada
Kuollut: 13. toukokuuta 2024 (92 vuotta)
Kansalaisuus:  kanadalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Palkinnot
 Kansainvälinen Booker-palkinto (2009) Nobelin kirjallisuuspalkinto (2013) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Alice Ann Munro (o.s. Laidlaw, 10. heinäkuuta 1931 Wingham, Ontario, Kanada – 13. toukokuuta 2024) oli kanadalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti novelleistaan. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 2013. Munron suomennettuja novellikokoelmia ovat muun muassa Hyvän naisen rakkaus (1998) ja Karkulainen (2004).
Nuoruus ja opiskelu

Alice Laidlaw syntyi 1931 Ontarion Winghamissa. Hän oli Robert ja Alice Laidlaw’n vanhin lapsi ja syntyi keskellä 1930-luvun lamaa. Perheen maatilalla kasvatettiin sekä kettuja että siipikarjaa.
Laidlaw opiskeli Länsi-Ontarion yliopistossa englantia ja journalismia, mutta hän jätti opinnot kahden vuoden jälkeen kesken. Hän tapasi yliopistossa ensimmäisen miehensä James Munron, ja he menivät naimisiin vuonna 1951. He muuttivat ensin Vancouveriin ja sitten Victoriaan, missä he perustivat Munro’s Books -nimisen kirjakaupan.
Ura

Munro oli kotiäitinä ja joutui muun muassa pyytämään mieheltään rahaa ruokaostoksiin. Hän alkoi kuitenkin kirjoittaa tyttäriensä nukkuessa. Hän keskittyi lyhyisiin tarinoihin, joita alettiin julkaista aikakauslehdissä, kuten Tamarack Review’ssa, Montrealerissa ja Canadian Forumissa. Munron esikoiskokoelma Dance of the Happy Shades julkaistiin 1968.
Munro sai kehuja ensimmäisestä kokoelmastaan, ja hän alkoi keskittyä uraansa kirjailijana. Toinen kokoelma Lives of Girls and Women julkaistiin 1971 ja  kolmas kokoelma Something I’ve Been Meaning to Tell You 1974. Samoihin aikoihin hänen 22 vuotta kestänyt liittonsa päättyi ja hän alkoi elättää itsensä opettamalla luovaa kirjoittamista. Hän muutti pian takaisin Ontarioon, missä hän tapasi maantieteilijä Gerry Fremlinin, jonka hän oli tuntenut jo opiskeluaikoinaan. He päätyivät yhteen ja muuttivat Clintonin lähistölle.
Munro sai vuonna 1977 ensimmäisen tekstinsä The New Yorkeriin. ”Royal Beatings” perustui Munron lapsuudessa isältään saamiin rangaistuksiin. Tämän jälkeen häneltä julkaistiin novelleja myös muun muassa The Paris Review- ja Atlantic Monthly -lehdissä.
Munron kokoelma Kerjäläistyttö ilmestyi 1978, ja vuosina 1977–1981 hän matkusteli ympäri maailmaa ja vieraili muun muassa Australiassa ja Kiinassa. Jupiterin kuut -kokoelmassa (1982) olikin myös Australiaan sijoittuvia novelleja.
Valkoinen tunkio ilmestyi 1986, Nuoruudenystävä 1990 ja Julkisia salaisuuksia 1994. Hyvän naisen rakkaus julkaistiin 1998, Viha, ystävyys, rakkaus 2001, Karkulainen 2005, Sanansaattaja 2006, Liian paljon onnea 2009 ja Kallis elämä 2012. Kallis elämä oli hänen viimeinen novellikokoelmansa, ja hän kertoi, että siinä oli neljä omaelämäkerrallista novellia. Ne olivat Munron mukaan ”ensimmäiset ja viimeiset, ja läheisimmät, asiat, joita minulla on sanottavana elämästäni”.
Yksityiselämä

Alice ja James Munro saivat liittonsa aikana neljä tytärtä. Toinen lapsista syntyi ilman munuaisia ja kuoli yhdeksän päivän ikäisenä. Munron toinen puoliso oli Gerry Fremlin, joka kuoli ennen Munroa. Munron nuorin tytär Andrea Robin Skinner julkaisi pian äitinsä kuoleman jälkeen esseen, jossa hän kertoi että isäpuoli Fremlin käytti häntä seksuaalisesti hyväksi, kun Skinner oli lapsi, ja että hän kertoi asiasta Munrolle parikymppisenä. Munro muutti vihaisena pois miehensä luota mutta palasi muutaman kuukautta myöhemmin miehensä käytyä hänen luonaan. Tyttären mukaan Munro koki olevansa itse uhri ja sanoi, että rakasti miestään liikaa ja on misogyynisen kulttuurin syytä, jos tytär odottaa hänen uhrautuvan ja kieltävän tarpeensa "hyvittääkseen miesten virheet". Lapset jatkoivat vierailuja pariskunnan luona, eikä niillä koskaan puhuttu hyväksikäytöstä. Vuonna 2002 Skinnerin välit hänen äitiinsä katkesivat. Hän ilmoitti hyväksikäytöstä poliisille vuonna 2005, ja Fremlin myönsi syyllisyytensä. Hänet tuomittiin kahden vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Kirjailija Tommi Melenderin mukaan Euroopassa, toisin kuin Yhdysvalloissa, taideteokset yleensä ajatellaan taiteilijan persoonasta itsenäisiksi. Silti hänen on vaikea kuulla Munron romaanien kertojaääntä samalla tavoin kuin ennen.
Munro kuoli 92-vuotiaana toukokuussa 2024 hoitokodissa Ontariossa. Hän oli sairastanut dementiaa yli kymmenen vuoden ajan.
Munro oli vetäytyvä ja esiintyi harvoin julkisuudessa.
Tunnustukset

Munro sai lukuisia palkintoja, kuten kolme Kanadan kenraalikuvernöörin kirjallisuuspalkintoa (vuosina 1968, 1978, 1986) sekä kaksi Giller-palkintoa vuosina 1998 ja 2004. Kanadan Royal Society myönsi hänelle vuonna 1993 Lorne Pierce Medalin. Vuonna 1992 Munro kutsuttiin Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian ulkomaalaiskunniajäseneksi. Munro sai tuotannosta myönnettävän kansainvälisen Booker -palkinnon vuonna 2009.
Munro palkittiin vuonna 2013 Nobelin kirjallisuuspalkinnolla. Ruotsin akatemia nosti palkintoperusteluissa Munron nykynovellin mestariksi.
Munron tytär Sheila on julkaissut lapsuudestaan muistelmateoksen Lives of Mothers and Daughters: Growing Up With Alice Munro, jossa keskeisessä osassa on Alice Munro. Suomeksi Munron tuotantoa on julkaistu Tammen Keltaisessa kirjastossa Kristiina Rikmanin suomennoksina.
Sarah Polleyn ohjaama elokuva Away from Her (2006) pohjautuu Munron novelliin ”The Bear Came over the Mountain” (suom. ”Karhu tuli vuoren takaa”).
Teokset

Dance of the Happy Shades, 1968
Lives of Girls and Women, 1971
Something I’ve Been Meaning to Tell You, 1974
Kerjäläistyttö. Tarinoita Flosta ja Rosesta.  ((Who Do You Think You Are?, 1978. Yhdysvalloissa nimellä The Beggar Maid. Stories of Flo and Rose.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-5762-3
Jupiterin kuut.  ((The Moons of Jupiter, 1982.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 2017.  ISBN 978-951-31-8279-3
Valkoinen tunkio. Kertomuksia.  ((The Progress of Love. Stories, 1986.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 1987.  ISBN 951-30-6833-1
Nuoruudenystävä.  ((Friend of My Youth, 1990.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 2015.  ISBN 978-951-31-8188-8
Julkisia salaisuuksia. Kertomuksia.  ((Open Secrets. Stories, 1994.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 1995.  ISBN 978-951-31-0602-7
Selected Stories, 1996
Hyvän naisen rakkaus. Kertomuksia.  ((The Love of a Good Woman. Stories, 1998.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1613-1
Viha, ystävyys, rakkaus. Kertomuksia.  ((Hateship, Friendship, Courtship, Loveship, Marriage. Stories, 2001.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2403-7
No Love Lost, 2003
Vintage Munro, 2004
Karkulainen. Kertomuksia.  ((Runaway. Stories, 2004.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 978-951-31-7271-8
Sanansaattaja. Kertomuksia.  ((The View from Castle Rock. Stories, 2006.) Suom. Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-3962-9
Liian paljon onnea.  ((Too Much Happiness, 2009.) Suomentanut Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5170-6
Kallis elämä. Kertomuksia.  ((Dear Life. Stories, 2012.) Suom. Kristiina Rikman)  Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-7271-8
Lying Under the Apple Tree: New Selected Stories (2014)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alice Munro Wikimedia Commonsissa
Alice Munro Kirjasampo.fi-sivustolla
HS: Alice Munro oli upea kirjailija ja kamala vanhempi
Alice Munro NobelPrize.org (englanniksi)
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Hufvudstadsbladet
Joona Kumpula

| Joona Kumpula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. toukokuuta 2003 (ikä 21) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  87 kg
Seura
Seura:  Pelicans
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  6
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2024–
Joona Kalervo Kumpula (s. 26. toukokuuta 2003 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Pelicansia. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ura

Kumpula aloitti luistelun 2–3-vuotiaana jääkiekkoa pelanneen isänsä kanssa. Hänen kasvattajaseura on Jokerit. Kumpula voitti kauden 2018–2019 päätteeksi C-nuorten SM-hopeaa. Kaudella 2021–2022 hänet palkittiin U20 SM-sarjan opiskelijapalkinnolla. Tammikuussa 2022 Jokerit lainasi Kumpulan Mestis-joukkue Kiekko-Vantaaseen, jossa hän pelasi kuusi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Kauden 2022–2023 päätteeksi Kumpula voitti U20 SM-hopeaa. Joulukuussa 2022 Jokerit lainasi hänet Mestis-joukkue KeuPa HT:hen, jossa Kumpula pelasi kaksi ottelua.
Kaudeksi 2023–2024 Kumpula siirtyi Pelicansin U20-joukkueeseen. Hän voitti joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 23+36=59, joilla Kumpula sijoittui koko U20 SM-sarjan pistepörssissä kahdeksanneksi. Hän voitti myös Pelicansin sisäisen tehotilaston lukemalla +34.
Kesäkuussa 2024 Kumpula teki Pelicansin kanssa vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen. Hän sai tililleen ensimmäisen miesten pääsarjaottelunsa Mestarien liigan toisella kierroksella 8. syyskuuta 2024 sveitsiläistä Genève-Servette HC:tä vastaan. Kumpula merkittiin Pelicansin 13. hyökkääjäksi. Hän jäi ottelussa kuitenkin ilman peliaikaa. Ensimmäiset jääaikansa pääsarjatasolla Kumpula sai seuraavassa ottelussa 13. syyskuuta 2024 vieraissa ruotsalaista Skellefteå AIK:ta vastaan. Hänet merkittiin Pelicansin nelossentteriksi laidoilleen Niklas Virtanen ja Tim Lindfors. Kumpula sai ottelussa jääaikaa 12.05 minuuttia. Ensimmäisen SM-liigaottelunsa hän sai tililleen 16. marraskuuta 2024 Oulun Kärppiä vastaan. Kumpula merkittiin Pelicansin 13. hyökkääjäksi. Hän jäi ottelussa kuitenkin ilman peliaikaa. Ensimmäiset jääaikansa SM-liigassa Kumpula sai 24. marraskuuta 2024 vieraissa Porin Ässiä vastaan. Hänet merkittiin Pelicansin kakkossentteriksi laidoilleen Lars Bryggman ja Ryan Lasch. Kumpula sai ottelussa jääaikaa 9.42 minuuttia. Hän teki myös liigauransa avausmaalin. Kumpulan osuma hyväksyttiin videotarkistuksen päätteeksi.
Pelityyli

Kumpula on kuvaillut olevansa kahden suunnan sentteri, joka pyrkii olemaan ketjunsa tasapainottava tekijä ja laittamaan kiekkoa laidoille. Hän on kuvaillut olevansa aloittajana hyvä lukemaan vastustajan aloittajaa ja muuttamaan aloitustyyliään vastustajan mukaan. Kumpula on kertonut pyrkivänsä käyttämään myös kokoaan hyväksi, haluavansa oleva vahva kamppailupelaaja ja tykkäävänsä välillä taklata. Hän on maininnut esikuvakseen Patrice Bergeronin.
Muuta

Kumpula valmistui ylioppilaaksi Pohjois-Haagan yhteiskoulusta keväällä 2022.
Kansallissymboli

Kansallissymboleita ovat esimerkiksi kansallislippu, vaakuna, kansallislaulu ja kansallispäivä. Niiden tehtävänä on korostaa valtion omaleimaisuutta ja eroavaisuutta muihin valtioihin, sekä luoda kansalaisilleen yhdenkuuluvuuden tunnetta yhteisin symbolein. Vanhimmat kansalliset symbolit ovat vaakuna, lippu ja kunniamerkit, niiden rinnalle ovat myöhemmin tulleet muut valtiolliset tunnusmerkit, kuten erilaiset kansalliskasvit ja -eläimet. Valtionpäämies on maansa korkein edustaja ja näin elävä kansallinen symboli.
Kansallissymboleita

Luettelo kansalliseläimistä
Luettelo kansallislauluista
Luettelo itsenäisten valtioiden vaakunoista
Luettelo itsenäisten valtioiden lipuista
Kansallisrunoilija
Luettelo kansallispuista
Kansallisruoka
Kansalliskukka
Kansalliseepos
Kansallisurheilu
Kansakunnan henkilöitymä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansallissymboli Wikimedia Commonsissa
Allan Wallenius

Allan Wallenius
Allan Kurt Adolf Wallenius (13. joulukuuta 1890 Dragsfjärd – 15. syyskuuta 1942 Kuibyšev, Neuvostoliitto) oli suomenruotsalainen kirjastonhoitaja, toimittaja ja runoilija. Hän käytti nimimerkkejä Don Q, Per Nelson ja Rödgardist.
Elämä

Keskiluokkaiseen suomenruotsalaiseen perheeseen kuulunut Wallenius kävi Turun ruotsalaista klassillista lyseota ja tutustui siellä sosialismiin opettajansa Georg Boldtin välityksellä. Ensimmäisen maailmansodan aikana 1915–1916 hän oli Yhdysvalloissa opiskelemassa kirjastoalaa New York Public Libraryssä ja palattuaan Suomeen hän toimi Turussa ilmestyneen Arbetet-lehden kolumnistina ja arvostelijana käyttäen nimimerkkiä Don Q. Lehden päätoimittaja ja ainoa vakituinen työntekijä oli sittemmin punaisten jyrkän linjan johtohahmona tunnettu William Lundberg.
Suomen sisällissodan aikana Wallenius toimi punaisten puolella ja vastasi Turun postin toiminnasta. Sodan jälkeen hän pakeni Ruotsiin. Allan Walleniuksen vanhempi veli Paul Wallenius kuului myös aluksi Turun vasemmistoradikaaleihin, mutta hän liittyi jääkäreihin. Sotilasarvoltaan kapteenina hän johti valkoisten puolella tammi-helmikuussa 1918 useita taisteluita ja kaatui maaliskuussa Tampereen Kalevankankaalla.
Allan Wallenius oli Ruotsissa suomalaisten punapakolaisten Tukholmaan perustaman Viesti-lehden toimitusneuvostossa. Hänet karkotettiin jonkin ajan kuluttua Ruotsista ja hän siirtyi sitten Venäjälle. Wallenius toimi Otto Wille Kuusisen sihteerinä sekä Kominternin kirjastonhoitajana ja oli muun muassa mukana järjestämässä neuvostoliittolaista filmiteollisuutta.
Vuosina 1925–1930 Wallenius asui Yhdysvalloissa ja oli Chicagossa ilmestyneen ruotsinkielisen Ny Tid -lehden toimittajana. Palattuaan Neuvostoliittoon vuonna 1930 Wallenius toimi Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston Skandinavian osaston johtajana. Osasto siirrettiin myöhemmin Moskovan Kansainvälisen Lenin-koulun yhteyteen. Wallenius ja osastolla opettajana toiminut Uuno Vistbacka erotettiin koulusta 1935 Kullervo Mannerin kannattajina.
Wallenius pidätettiin Stalinin puhdistusten yhteydessä vuonna 1938 ja tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen. Hän kuoli Kuibyševin vankilassa. Walleniuksen maine palautettiin vuonna 1956.
Yksityiselämä

Allan Walleniuksen puoliso oli kielenkääntäjä Alice Wallenius, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1919.
Teoksia

Ord: Dikter. Borgå: Schildt, 1917.
Röda brott och vita: En paralell. Stockholm: Fram, 1918 (kirjan digitoitu versio).
Finlands röda i svensk dikt. Stockholm: Frams förlag, 1919.
Morgonen: Dikter. Stockholm: Fram, 1919.
Trollfiolen: Prosa. Stockholm: Fram, 1919.
Inför revolutionen: Några synpunkter i taktikfrågan. Stockholm: Fram, 1920 (nimimerkillä Rödgardist).
Helvetets himmelsfärd. Stockholm: Fram, 1922.
Konrads och Lisas arbetsdag. Stockholm: Fram, 1924.
I järnhälens tid: Kampdikter. Stockholm: Fram, 1925.
Lenin eller De Leon: En parallell. Chicago: Scandinavian Workers Educational Society, 1926 (nimimerkillä Ellis Peterson).
Wall Streets imperialistiska intriger. Chicago: Scandinavian Workers Educational Society, 1927 (nimimerkillä Per Nelson).
Godsägarens dotter: Skådespel i 1 akt. Arbetarteatern 5. Stockholm: Fram, 1929 (nimimerkillä Per Nelson).
Ett steg in i framtiden: Några ord om femårsplanen. Chicago: Scandinavian Workers Education Society, 1930.
Svenskarna i Finland och nästa krig: Några revolutionära synpunkter. Stockholm, 1931
Stalinkanalen: hur bolsjevikerna skapar mänskor och framtid. Serien Sovjetnytt 1. Göteborg: Sovjet Unionens vänner, 1933.
Käännöksiä

Konrad Lehtimäki: Spartacus: Drama i fem akter med epilog. Schildt, Borgå 1915
Leo Trotski: Den ryska arbetarerevolutionen: Från novemberrevolutionen till Brestfreden. Fram, Stockholm 1919
Herman Gorter: Världsrevolutionen. Fram, Stockholm 1919
J. V. Stalin: Lenin och leninismen. Fram, Stockholm 1925
E. Preobrasjenskij: Moral och klassnormer. Fram, Stockholm 1926
Kirjallisuutta

Gardberg, Annvi – Kaihovirta, Matias: Brandtal för världsrevolution: Allan Wallenius och hans röda resor.  (Skrifter utgivna av Svenska folkskolans vänner, 236)  Helsingfors:  Svenska folkskolans vänner, 2022.  ISSN 1456-8233  ISBN 978-952-7076-58-3
Mustelin, Olof: Allan Wallenius: Biblioteksman, publicist och revolutionär i 1910-talets Finland. Historiska och litteraturhistoriska studier, 1984, 59. vsk, s. 269–389.  ISSN 0073-2702
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland