Maaorjuus Venäjällä
1800-luku ja olojen vapautuminen

1800-luvun puoliväliin mennessä talonpojat muodostivat enemmistön väestöstä, ja vuoden 1857 väestönlaskennan mukaan yksityisesti omistettuja maaorjia oli 23,1 miljoonaa Venäjän keisarikunnan 62,5 miljoonasta kansalaisesta eli 37,7 % väestöstä. Tarkat luvut virallisten tietojen mukaan olivat: koko väestö 60 909 309; kaikkien luokkien talonpojat 49 486 665; valtion talonpojat 23 138 191; maanomistajien talonpojat 23 022 390; apanaasien ja muiden kuvernementtien talonpojat 3 326 084. Valtion talonpoikia olivat henkilökohtaisesti vapaita, mutta heidän liikkumisvapauttaan rajoitettiin.
Vuonna 1859 noin 1-3 % maaorjia omistavista hallitsi yli 1 000 - 500 maaorjan omaisuutta, noin 80 % omisti alle 100 maaorjaa. Yli 100 maaorjan omistajien määrä väheni hiljalleen vuodesta 1777 lähtien, jolloin se oli 83 % ja oli vuonna 1858 enää 78 % maaorjien omistajista. Vuonna 1700 26 % tiloista sisälsi yli 500 maaorjaa, vuonna 1861 42 %; vuonna 1700 alle 100 maaorjan tiloja oli 41 % ja vuonna 1861 vastaavasti 20 %.
Maaorjien vapauttamista alettiin suunnitella Aleksanteri I:n aikana keisaria lähellä olevassa korkea-arvoisessa epävirallisessa komiteassa. Aleksanteri I ei enää osallistunut sen toimintaan jo 1805, koska komitea suunnitteli myös keisarin oman vallan kaventamista osana laajempaa hallinnon uudistamista. Maaorjien ja aateliston asemaa tsaarin työvelvollisina käsiteltiin myös toisella reformikaudella vuosina 1807-1812 Mihail Speranskin toimiessa mielipidejohtajana.
Aleksanteri I:n aikana maaorjuus lakkautettiin Baltian maissa, mutta talonpojat eivät saaneet viljelemäänsä maata omakseen. Vuonna 1803 säädettiin laki, jolla tilanomistajat saattoivat vapauttaa maaorjansa vapaaehtoisesti, mutta heidän tuli luovuttaa myös viljelysmaa talonpoikien omistukseen. Näillä toimenpiteillä vapautettiin vain 100 000 maaorjaa vuoteen 1861 mennessä.
Maaorjien vapautuminen alkoi Aleksanteri II:n puheesta, jonka mukaan uudistus oli parempi aloittaa ylhäältä, kuin odottaa sen alkavan alhaalta. Ajatus oli lainattu Nikolai I:n erityiskomission mietinnöstä vuodelta 1840, jota Nikolai ei kuitenkaan uskaltanut ryhtyä itse toteuttamaan. Käynnistyvää reformia valmisteltiin huolellisesti. Keisari ilmoitti tahtonsa vapauttaa talonpojat ja antaa heille maata. Enemmistö aatelistosta hyväksyi vapautuksen, mutta pyrki saamaan itselleen mahdollisimman edulliset ehdot. Vapauttamisen yksityiskohdissa alkoi esiintyä kuitenkin eripuraa aateliston välillä. Etelä-Venäjän mustanmullan alueen maanomistajat halusivat vapauttaa maaorjat ilman maata. Aleksanteri II allekirjoitti Vapausmanifestin 3. maaliskuuta 1861.
Reformin pääkohdat:
Talonpojat saivat henkilökohtaisen vapauden, muuttorajoitukset poistettiin. Vapautus koski 52 miljoonaa talonpoikaa.
Talonpoikien oli lunastettava maa, jota he olivat viljelleet tai he saivat ¼ maasta ilman lunastusta. Lunastus koski myös päivätöitä ja veroja.
Kyläyhteisö eli mir säilyi ja maa jäi sen hallintaan Ukrainaa lukuun ottamatta.
Reformi oli luonteeltaan juridinen, joskin puutteellinen, koska talonpojat havaitsivat että heihin sovellettiin vanhaa tapaoikeutta. Talonpojat jäivät sidotuiksi kyläyhteisöön, jonka omistuksessa olevaa maata heillä ei ollut rahaa ostaa omakseen. Valtio ryhtyi kuitenkin rahoittamaan lunastuksia 49 vuoden lainoilla, joihin sisältyi korko. Korkoa pidettiin uutena verona maan omistamisesta. Näin syntyi näennäinen maanomistus, joka oli ollut hallinnon alkuperäisenä tarkoituksenakin.
Jaettavasta maasta alkoi kuitenkin syntyä pulaa ja hinta nousi ajan myötä. Talonpojat kykenivät lunastamaan vain osan viljelemästään maasta, jolloin tilakoko jäi hyvin pieneksi eikä aina kyennyt elättämään talonpoikaisperhettä. Uudistus osoittautui myöhemmin epäonnistuneeksi, koska se oli toteutettu liian nopeasti. Nikolai I oli alun perin suunnitellut sitä asteittain toteutettavaksi. Reformilla oli kuitenkin hyvin laaja-alaiset vaikutukset, jotka poikivat lisää uudistustarpeita, muun muassa paikallishallintoa ryhdyttiin kehittämään sen seurauksena.