stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itä-Karjalan keskitysleirit

Suomen sotilashenkilöstöä ja miehitetyn Itä-Karjalan ei-suomensukuista väestöä äänislinnalaisella internointileirillä sveitsiläisten lehtimiesten vierailun aikana, jatkosodan loppuvaiheessa.
Itä-Karjalan keskitysleirit olivat suoraan Suomen puolustusvoimain ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheimin alaisen Itä-Karjalan sotilashallintoesikunnan, ylipäällikön itsensä käskystä muodostamia internointileirejä, joihin sotilashallinto eristi vuosina 1941–1944 Suomen Neuvostoliitolta jatkosodassa valtaaman Itä-Karjalan osan. Alueen väestö jaoteltiin seuraavasti:
epäkansallinen eli syntyperältään ei-suomensukuinen väestö ”alueilta, joilla heidän oleskeluaan sotatoimia silmällä pitäen ei voitu sallia;
poliittisesti epäluotettavat sotilashallintoalueen kansalliseen [eli syntyperältään suomensukuiseen] ja epäkansalliseen väestöön kuuluvat henkilöt;
poikkeustapauksissa muut sotilashallintoalueen väestöön kuuluvat henkilöt, joiden vapaana oloa ei pidetty suotavana”.
Itä-Karjalan sotilashallinnon ylläpitämät internointileirit eivät olleet saksalaismallisia tuhoamisleirejä, joilla olisi pyritty aktiivisesti tai vaikkapa työhön uuvuttamalla surmaamaan johonkin tiettyyn etniseen ryhmään kuuluva väestö. Vuonna 1943 Itä-Karjalan leirejä alettiinkin keskitysleirin sijaan nimittää siirtoleireiksi. Pyrkimyksenä oli, paikkansapitävästi, luoda esimerkiksi ulkomaalaiselle lehdistölle saksalaisten keskitysleireistä eriävä mielikuva.
Ensimmäinen Itä-Karjalan internointileireistä perustettiin 24. lokakuuta 1941 Äänislinnaan. Sinne määrättiin asettumaan kaikki kaupungissa oleskelevat, vuosina 1891–1924 syntyneet niin sanotut epäkansalliset miehet. Itä-Karjalan pääkaupunkiin ensiksi perustetulle leirille sijoitettavia niin sanottuja epäkansallisia henkilöitä arvioitiin olevan yhteensä 10 000 henkeä. Aluksi heidät jaettiin ainakin kolmeen osaan: ensimmäinen ihmisjoukoista määrättiin siirtymään etelään Kukonmäelle, toinen lounaaseen suksitehtaan lähelle ja kolmas Golikovkaan. Marraskuussa 1941 perustettiin Äänislinnaan ei-suomensukuisia varten vielä kaksi leiriä lisää. Äänislinnan ulkopuolella, Suomen miehittämän Itä-Karjalan eri osissa internointileirejä toimi jatkosodan eri vaiheissa ainakin Alavoisessa, Kinnasvaarassa, Kolvasjärvellä, Koropissa, Lusmassa, Pyhäniemellä, Uslangassa ja Viteleessä.
Taustaa

Osmo Hyytiä osoitti vuoden 2008 tutkimuksessaan, että Itä-Karjalan venäläinen väestö siirrettiin syksyllä 1941 internointileireille ylipäällikkö Mannerheimin käskystä. Sotilashallinto perusteli venäläisten siirtoja sillä, että väestö asui sotatoimialueella ja se voisi piilotella sissisotaa käyvää vihollista.
Jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana vuonna 1941 Suomi valtasi ensin takaisin talvisodan päätteeksi solmitun Moskovan rauhansopimuksen perusteella Neuvostoliitolle luovuttamansa alueet. Sen jälkeen hyökkäys ulotettiin Itä-Karjalaan puolustuksellisesti edullisimmalle Laatokka–Syväri–Ääninen-linjalle. Suomen sodanjohto antoi jo 8. heinäkuuta 1941 käskyn vallatun alueen väestön käsittelystä. Se jaettiin luotettaviksi ja epäluotettaviksi kansallisuuden perusteella. Sissisodan estämiseksi epäkansallinen väestö oli vangittava ja toimitettava internointileireihin. Kansalliseen suomensukuiseen väestöön kuuluneet suomalaiset, karjalaiset tai vepsäläiset saivat vihreän oleskeluluvan, epäkansalliseen väestöön punaisen kortin. Tarkoituksena oli ”Suomen kansaan elimellisesti liittyvän ja rodullisesti puhtaan kantaväestön luominen Itä-Karjalaan”. Näin vallatun alueen väestö eroteltiin suomensukuisiin yhteistyökumppaneihin ja vihollismaan väestöön, joka siirrettiin internointileireihin. Suomessa Itä-Karjalan suomensukuisen väestön koettiin joutuneen venäläismiehityksen kohteeksi. Suomen kansan vuosisatoja kestänyt Ruotsin ja Venäjän toimesta tapahtunut kahtiajako saataisiin vihdoinkin korjatuksi.
Vallattujen alueiden väestö koostui lähes kokonaan naisista, alle 15-vuotiaista lapsista ja vanhoista miehistä. Sotakuntoinen miespuolinen väestö oli otettu puna-armeijaan. Äänisniemen, Syvärinlaakson ja Maanselänkannaksen pääosin venäläinen väestö siirrettiin etulinjasta taemmaksi leireihin paitsi neuvostopartisaanien hyökkäysten ehkäisemiseksi, myös siviilien itsensä suojelemiseksi. Äänisniemelle oli sitä paitsi pakkautunut ei-suomensukuista syntyperää olevia pakolaisia eri puolilta Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa, ja odottaessaan turhaan kuljetusta Äänisjärven ylitse he jäivät Suomen puolustusvoimien miehittämälle alueelle. On arvioitu, että rintamien läheltä evakuoituja taikka pakolaisia saattoi olla jopa 16 600 Itä-Karjalan leireihin sijoitetuista ihmisistä. Tämä tarkoittaisi yli 69 prosenttia leirien korkeimmasta väkiluvusta, joka oli 23 984 henkeä 1. huhtikuuta 1942.
Sensuuri kielsi julkaisemasta uutisia tai puhumasta julkisesti Itä-Karjalan sotilashallinnosta tai vankileireistä.
Taustaa > Oikeusopillista taustaa

Suomi oli liittynyt vuonna 1922 Haagin IV yleissopimukseen, joka oli hyväksytty maasodan lakeja ja tapoja käsitelleessä konferenssissa vuonna 1907. Suomi oli allekirjoittanut, mutta ei ratifioinut Genevessä vuonna 1929 laaditun sotavankien kohtelua koskevan yleissopimuksen, joka täydensi Haagin maasotaohjesääntöä ja paransi sotavankien asemaa. Jatkosodan alettua päämaja antoi käskyn sotavankien käsittelystä. Sen mukaan Neuvostoliitto ei ollut yhtynyt Haagin IV yleissopimukseen – Neuvostoliiton suhde siihen oli epäselvä ja tulkinnanvarainen – joten Suomi ei ollut velvollinen soveltamaan sopimuksen sotavankien kohtelua koskevia määräyksiä neuvostosotavankeihin. Kuitenkin yleissopimuksen ydinkohtia oli noudatettava ja sotavankeja oli kohdeltava asiallisesti. Suomi ilmoitti elokuussa 1941 Punaisen Ristin kansainväliselle komitealle noudattavansa Haagin IV yleissopimusta, jos Neuvostoliitto niin tekisi. Neuvostoliitto ei tarttunut Suomen tarjoukseen.
Leirien olot

Kuolleisuus  miehitetyn Itä-Karjalan internointileireillä oli 3,75 %tarkistettava, eli se oli jonkin verran korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,6 % tai Suomessa (1,3 %). Heinäkuun 1. päivänä 1942 Suomen miehittämän alueen 21 984 leiriläisestä 99,1 prosenttia oli kirjattu epäkansallisiksi ja ainoastaan 197 henkilöä kansallisiksi. Mikäli suoranaisia julmuuksia on tapahtunut, niin niihin todennäköisesti pätee sama kuin sotavankileirien osalta. Toisin sanoen julmuuksia ei yleensä liene organisoitu komentoportaasta käsin, vaan mahdollinen väkivalta on ollut satunnaisempaa.
Leirien olot > Ravinto

Internointileirien asukasmäärä oli suurimmillaan 23 984 henkeä vuoden 1942 huhtikuussa. Internointileirit määrättiin noudattamaan sotavankileirien ravintoannoksia. Laskennallisia ravintosuosituksia ei kuitenkaan kyetty noudattamaan käytännössä, sillä perunakin loppui jo vuoden 1942 alussa. Tämä näkyi leirien kuolemansyytilastoissa, joissa perussyyksi tai lisätekijäksi kuolemaan on arvioitu usein aliravitsemus. Samaan aikaan myös emämaassa Suomessa oli huutava pula elintarvikkeista. Lisäksi kuolemiin on arvioitu liittyvän myös jossain määrin ikärakenne, sillä 20–30-vuotiaiden naisten sekä alaikäisten lasten osuus leireillä oli liki puolet.
Miehityshallinto jakoi ravintoa epätasaisesti niin kutsutun kansallisen, epäkansallisen ja vapaan väestön kesken. Työssä käyvän niin sanotun kansallisen henkilön päivittäinen ruoka-annos sisälsi laskennallisesti alle 2 000 kilokaloria, kun taas työssä käyvän niin sanotun epäkansallisen henkilön noin 1 800 kilokaloria. Kesäkuussa 1942 leiriläisistä lähes 97 prosenttia sai pienimmän eli niin sanotun A-annoksen, jonka ravintoarvo vaihteli 1 500–2 000 kilokalorin välillä, kun vastaavasti ravitsevinta ruoka-annosta nauttiva, Itä-Karjalassa oleskeleva Suomen kansalainen saattoi kuluttaa 2 700 kilokaloria vuorokaudessa.
Korkeimmillaan kuolleisuus leireillä oli kesällä 1942, jolloin leirien vahvuudesta väheni 500–600 asukasta kuukaudessa. Näistä suurin osa oli lapsia ja vanhuksia. Äänislinnan leireillä kuoli 3 017 ihmistä vuonna 1942. Itä-Karjalan internointileirien kuolleisuus nousi vuoden loppuun mennessä 3 516 henkeen. Vuoden lopussa leiriläisiä oli jäljellä 14 862.
Suunnitelmat

Itä-Karjalan niin sanottu epäkansallinen väestö oli tiettävästi äänisniemenvenäläisiä lukuun ottamatta tarkoitus vaihtaa natsi-Saksan miehittämille alueille joutuneisiin suomensukuisiin, kuten inkerinsuomalaisiin, kenties virolaisiin tai muihin kansallisuuksiin. Muun muassa tästä syystä heidät oli koottu yhteen. Siviili-internoitujen luovuttaminen toisen valtion sotavoimille oli tosin jo Suomen ulkoministeriön kotijoukkojen esikunnan keväällä 1942 kansainvälisen oikeuden asiantuntijalta E. Castrénilta pyytämän lausunnon mukaan arveluttavaa Haagin IV yleissopimuksen perusteella, mikäli luovutettavien omaa suostumusta ei ollut.
Leirit

Keskitysleiri 1
Keskitysleiri 2
Keskitysleiri 3
Keskitysleiri 4
Keskitysleiri 5
Keskitysleiri 6
Kutisman keskitysleiri
Tervaojan keskitysleiri
Vilkan keskitysleiri
Kirjallisuutta > Muistelmakirjallisuutta

Mikkola, Marja-Leena 2004: Menetetty lapsuus. Suomalaismiehittäjien vankeudessa 1941-44.  Helsinki: Tammi. ISBN 9513128814
Allan Asplund: Kokemuksia suomalaisilta keskitysleireiltä (alkuteos: Upplevelser i finska koncentrationsläger) suom. Bubi Asplund, Like 2011
Kirjallisuutta > Tutkimuskirjallisuutta

Kulomaa, Jukka 1989: Äänislinna. Petroskoin suomalaismiehityksen vuodet 1941–1944. Historiallisia Tutkimuksia 148. Helsinki: Suomen Historiallinen Seura.
Laine, Antti 1982: Suur-Suomen kahdet kasvot. Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941–1944. Helsinki: Otava.
Laurent, Helene 2006: Suuri täisota. Pilkkukuumeen torjunta Suomessa jatkosodan aikana 1941-1944. Talous- ja sosiaalihistorian pro gradu -tutkielma. Helsingin Yliopisto. Pdf tiedosto (Arkistoitu – Internet Archive)
Näre, Sari 2008: Turvasäilöön ja keskitysleirille - poliittisten vankien kohtelu sodan aikana. Teoksessa Näre, Sari & Kirves, Jenni (toim.): Ruma sota. Talvi- ja jatkosodan vaiettu historia. Helsinki: Johnny Kniga Publishing. ISBN 978-951-0-32917-7.
Seppälä, Helge Suomi miehittäjänä 1941-1944 173 s, SN-Kirjat Oy, Helsinki 1989, ISBN 951-615-709-2.
Galina Sankon Petroskoissa sijainneella leirillä ottama kuva vuodelta 1944, jota käytettiin neuvostoliittolaisessa propagandassa: vaikka vangit ovat oikeita vankeja leiriltä sekä piikkilanka kyltteineen on suomalaisten pystyttämä, olivat neuvostoliittolaiset tuossa vaiheessa jo vapauttaneet/valloittaneet keskitysleirit.
Jakovlev Jak-11

Jakovlev Jak-11 oli neuvostoliittolainen Jakovlevin valmistama sotilaskoulutuslentokone, joka oli käytössä vuosina 1947–1962.
Kehitys

Jak-11 pohjautui Jakovlev Jak-3-hävittäjään. Koneen pääsuunnittelija oli V.A. Shavrin. Ensimmäisen prototyypin Jak-UTI (Jak-3UTI) ensilennon teki Jakovlevin suunnittelutoimiston (OKB) koelentäjä G. S. Klimushkin 10. marraskuuta 1945. Koneen moottori oli merkittävästi vähätehoisempi kuin hävittäjän: AŠ-21 (7-sylinterinen ilmajäähdytetty tähtimoottori) moottorin teho oli 570 hevosvoimaa. 3-metrinen kaksilapainen VISh-111V-20-potkuri pyöri vakiokierroksilla. Ohjaamo oli peräkkäisistuttava, ajalleen tyypillinen. Lentoranka kesti 15.4 g:tä, joka salli oppilaiden tehdä virheellisiä ohjausliikkeitä. Koneessa oli yksi Berezin UBS -konekivääri maaliammuntaa varten. Siinä oli sata patruunaa. Myös pommituslentoja voitiin harjoitella koneella.
Neuvostoliiton ilmavoimien NII-VVS testasi koneen tehtaan testien jälkeen lokakuussa 1946. Tehtaat Saratovissa ja Leningradissa alkoivat valmistaa koneita vuoden 1947 puolivälissä.
Käyttö

Kaikkiaan 4 566 Jak-11-konetta valmistettiin vuoteen 1955 mennessä, näistä 3 859 Neuvostoliitossa. Suomessa oli jatkosodan jälkeen aprikoitu, että Neuvostoliitto ostaisi sotakorvauksena Valtion lentokonetehtaalta koulukoneita. Jak-11 osoitti selkeästi, miten perusteeton moinen ajatus oli. Tšekkoslovakiassa valmistettiin 707 konetta lisenssillä – Let Kunovicen C-11. Jak-11 saavutti viisi maailmanennätystä. Varsovan liiton maiden lisäksi koneita vietiin Kiinaan, Afganistaniin, Algeriaan, Egyptiin, Indonesiaan, Pohjois-Koreaan, Somaliaan, Syyriaan, Vietnamiin, Jemeniin ja Itävaltaan.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.02000008,2 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.04000009,4 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.02800003,28 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&015.040000015,40 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01900.&&&&001 900 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&02440.&&&&002 440 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Shvetsov ASh-21 -seitsemänsylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0520.&&&&00520 kW (&&&&&&&&&&&&0700.&&&&00700 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0460.&&&&00460 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01250.&&&&001 250 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&07100.&&&&007 100 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&&08.01000008,1 m/s
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&0161.&&&&00161 kg/m²
Teho-painosuhde: 0.17 kW/kg
Kirjallisuutta

Gunston, Bill. Yakovlev Aircraft since 1924. London, UK: Putnam Aeronautical Books, 1997. ISBN 1-55750-978-6.
Thompson, Warren. "Double Trouble, The F-82 Twin Mustang In Korea." Air Enthusiast, March 2001.
Puolan ilmavoimien Yak-11
Yakovlev Yak-11 sota-ajan suojamaalissa
Jan Jalutsi

Jan Jalutsi (aiemmin Jan Stefan Moilanen, s. 1962 Kirkkonummi) on suomalainen rikollinen.  Ensimmäisen vankilatuomionsa Jan Jalutsi sai 24-vuotiaana. Hän istui tuomioitaan useissa suomalaisissa ja ruotsalaisissa vankiloissa, ja myös karkasi melkein kaikista.
Media nimesi hänet Pohjoismaiden tunnetuimmaksi vankikarkuriksi ja vaarallisimmaksi mieheksi. Pahoinpitelyihin saati henkirikoksiin hän ei kuitenkaan koskaan syyllistynyt. Jalutsi on toiminut sekä vankeusaikanaan että vapaudessa vankien aseman parantamisen hyväksi ja nuorten rikoskierteen ehkäisemiseksi. Jalutsi sanoo uuden sukunimensä olevan yhdistelmä sanoista Jatimatic ja Uzi. Jalutsin mukaan hänellä on todettu ADHD ja hän puhuu kuutta eri kieltä..
Jalutsin rikoskierre alkoi vuonna 1985. Hän on opiskellut kirjoittamista Oriveden opiston etäopistossa.
Teokset

Ammattina vankikarkuri.  Helsinki:  Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-282-3
Tarinoita matkasellistä.  Helsinki:  Crime Time, 2011.  ISBN 978-952-5918-30-4
Tarinoita matkasellistä 2. Helsinki: Crime Time, 2013 ISBN 978-952-2891-10-5.
Itä-Karjalan valtaus 1941

| Jatkosodan taistelut |
| --- | --- |
Jatkosodan hyökkäysvaihe (1941) Operaatio Hopeakettu • Pohjois-Suomi • Itä-Karjala • Karjalankannas • Laatokka • merisotatoimet • ilmasotatoimet: 
Asemasotavaihe (1941–1944) Itä-Karjalan partisaanitaistelut 1942: 
Sodan loppuvaihe (1944) Kannaksen suurhyökkäys • Tali-Ihantala • Suurhyökkäys Syväriltä • Suurhyökkäys Maaselästä • Ilomantsin taistelu : 
Itä-Karjalan valtaus 1941 on nimitys Suomen puolustusvoimien hyökkäykselle Itä-Karjalaan jatkosodan hyökkäysvaiheessa syksyllä 1941.
Sortavalan hyökkäys ja vesiperämotit > Sortavalan valtaus

Elokuun puoliväliin mennessä olivat suomalaiset ahtaneet puna-armeijan 168. divisioonan Lahdenpohjan–Pyhäjärven–Sortavalan väliselle alueelle. Jo heinäkuun 10. päivästä lähtien oli VII armeijakunta yrittänyt edetä kaupunkiin, mutta hyökkäykset olivat pysähtyneet Matkaselkä–Hämekoski-linjalle. Heikon hyökkäysmenestyksen ja VII armeijakunnan pois siirtämisen johdosta suomalaiset perustivat suoraan Päämajan alaisen I armeijakunnan, jonka komentajaksi tuli jääkäriupseeri Einar Mäkinen. Armeijakunta otti rintamavastuun 13. elokuuta ja aloitti hyökkäyksensä seuraavana päivänä. Armeijakunnan joukkoihin kuulunut eversti Antero Svenssonin 7. divisioona hyökkäsi suoraan Sortavalan suuntaan. Divisioonan tehtävinä oli pitää kaupunkiin saarretut neuvostojoukot eristyksissä, hyökättävä sekä kaupungin koillispuolitse Lahdenkylään ja Otsoiseen.
Valtauksen edellytyksenä ollut Karmalansalmi oli ollut suomalaisten hallussa jo 10. elokuuta lähtien. Ylimeno oli suojattu 17 minuutin tykistökeskityksen jälkeen. Tästä I armeijakunnan joukot lähtivät etenemään kohti Sortavalaa. Suomalaiset saivat siepattua neuvostojoukkojen sähkösanoman, jonka mukaan JR 367:n II ja III Pataljoona taistelivat saarrettuina Sortavalan kaupungissa ja ampuma- ja elintarvikkeet olivat loppumassa.
Everstiluutnantti Erkki Ruotsalon komentama jalkaväkirykmentti 30 (JR 30) eteni aivan Sortavalan tuntumaan lännessä, kun jalkaväkirykmentti 37 (JR 37) saarsi kaupungin pohjoisesta ja idästä. Kaupunki yritettiin vallata suoraan liikkeestä, mutta tulivoimaiset neuvostojoukot torjuivat suomalaiset. Suomalaiset laativat uuden suunnitelman, jonka mukaan kaupunkiin saarretut neuvostojoukot jaettaisiin kahtia. 15. elokuuta aamulla suunnitelmaa alettiin panna täytäntöön, kun JR 37:n III pataljoona aloitti hyökkäyksensä idästä kohti kaupunkia. Sitkeästi puolustautuneet neuvostojoukot ajettiin Laatokan rantaan, jossa viimeiset puna-armeijalaiset taistelivat kaislikossa kainaloitaan myöten. Tämän jälkeen JR 30:n II Pataljoona aloitti tunkeutumisen kaupunkiin lännestä ja pohjoisesta. Hyökkäykseen osallistui myös JR 37:n I Pataljoona vahvistuksenaan kaksi panssariautoa. Neuvostotykistö ampui autot käyttökelvottomiksi jo kahta tuntia myöhemmin . Keskipäivällä suomalaiset olivat kantakaupungissa, jossa katutaistelut kestivät iltapäivälle. Kello 15.10 tuli viesti II Pataljoonasta JR 30:n esikuntaan: Kaupunki on vallattu ja kaupungintalon katolla liehuu siniristilippu. Omat tappiot yksi kaatunut ja kolme haavoittunutta. Vihollisen tappiot kymmeniä. Iltaan mennessä koko kaupunki oli jo käytännössä suomalaisten puhdistama, vaikka seuraavaankin päivään asti piileskeli kellareissa ja ullakoilla neuvostosotilaita. Sortavalan valtauksen yhteydessä suomalaiset saivat 540 vankia.
Sortavalan hyökkäys ja vesiperämotit > Rautalahden vesiperämotti

Samaan aikaan, kun Sortavalassa taisteltiin, eteni I armeijakunta kolmen divisioonansa voimin Sortavalan-Pyhäjärven-Lahdenpohjan välisessä kolmiossa. Kolmion sisällä olleen 168. divisioonan tehtävänä oli estää suomalaisten pääsy Sortavalaan ja Laatokan rannikolle. Divisioona puolustusalue oli aluksi 60 kilometriä. Divisioonankomentaja oli suunnitellut painopisteeksi valtakunnanrajan ja toisen portaan joukot varmistivat teiden risteykset, asutuskeskukset ja muut taktisesti tärkeät alueet. Eversti Mäkisen käskyn mukaan eversti Aarne Blickin 2. divisioona hyökkäsi 14. elokuuta alkaen Lahdenpohjan ja Pyhäjärven välillä kaakkoon. Keskellä hyökkäsi eversti Hannukselan 19. divisioona myös kaakkoon ja vasemmalla hyökkäsi Svenssonin 7. divisioona. Päämääränä oli estää neuvostojoukkojen pakeneminen Laatokan lahtien kuormauspaikkojen kautta omiensa puolille. Lentotiedustelu ilmoitti Rautalahden ja Puutsaaren välillä olleen vilkkaan laivaliikenteen. Suomalaisia kiinnosti erityisesti Rautalahti, jota pidettiin parhaimpana kuormauspaikkana vetäytyville neuvostojoukoille. Muita paikkoja olivat Puutsaari, Möklahti, Karilahti ja Haasiansalmi.
Hyökkäyksen edetessä olivat suomalaiset 15. elokuuta vain 4-8 kilometrin päässä Laatokan rannasta. 2. divisioonalle annettiin tavoitteeksi Rautalahti ja seuraavana päivänä suomalaistykistö aloitti Rautalahden kuormauspaikan tulituksen. Suomalaisten päävoimat aloittivat 17. elokuuta hyökkäyksessä Rautalahtea vastaan, joka pysähtyi pian neuvostojoukkojen sitkeään vastarintaan ja vastahyökkäykseen. Vastahyökkäys ja tehokas viivytys antoi neuvostojoukoille aikavoiton, jona aikana he saivat kuljetettua pääosan materiaalistaan ja henkilöstöstään pois 19. elokuuta mennessä. Vaikka neuvostodivisioona saikin parhaimman kalustonsa mukaansa, jäi suomalaisten käsiin muun muassa 40 kenttätykkiä, kahdeksan panssarivaunua, noin 350 autoa, 1 500 hevosta ja satoja vankeja. Kaikkiaan 168. divisioona kärsi offensiivissa lähes 4 000 miehen tappiot. Neuvostolähteen mukaan Rautalahdesta pelastui 10 000 miestä ja 3 000 haavoittunutta. Kuitenkin I armeijakunta oli tehtävänsä suorittanut ja se lakkautettiin 28. elokuuta ja sen joukot siirrettiin Karjalankannakselle tai Itä-Karjalaan.
Lopputaistelut Laatokan Karjalassa

Sortavalan suunnalta pois siirretty suomalainen VII Armeijakunta ryhmittyi Hyrsylä–Vieljärvi väliselle alueelle. Sen tavoitteena oli luoda sivustauhka Aittojoella ja Suvilahdessa puolustautuneille neuvostojoukoille. Niissä suunnissa suomalaisten ja saksalaisten eteneminen oli hyvin hidasta. 19. elokuuta 1941 Karjalan Armeija aloitti hyökkäyksensä, jonka tavoitteena oli vallata Suojärvi ja loput pohjoisemmasta Laatokan Karjalasta. Suomalaiset saivat vallatuksi Suojärven alueen ja etenivät Tsalkkiin asti 23. elokuuta. Elokuun lopussa suomalaiset etenivät myös Kuolismaasta aina Porajärven edustalle saakka. Elokuun lopussa neuvostojoukot saivat käyttöönsä kaksi merijalkaväkiprikaatia ja yhden divisioonan. Eli Neuvostoliiton 7. armeijan johdossa oli kolme divisioonaa ja kaksi prikaatia.
Tuuloksen läpimurto, hyökkäys Syvärille ja Pyhäjärven valtaus

27. elokuuta ylipäällikkö Mannerheim antoi käskyn Karjalan armeijalle. Hyökkäyksen tavoitteena oli edetä Syvärille. Sivutavoitteena oli edetä Prääsään ja Munjärvelle. Syyskuun alun ajan armeija suoritti uudelleenjärjestelyä. 3. syyskuuta alkoi yleishyökkäys, joka päivää myöhemmin johti läpimurtoon Tuulosjoella. Hyökkäystä edelsi Karjalan armeijan historian suurin tulivalmistelu, johon osallistui noin 200 tykkiä ja kranaatinheitintä. Keskitys kesti viisi tuntia, jonka aikana se tuhosi Neuvostoliiton 3. divisioonan taisteluasemat ja vei niiltä taisteluhengen. Läpimurron suorittivat suomalaisen 5. divisioonan joukot. 5. syyskuuta suomalaisen VI armeijakunnan joukot valtasivat Laatokan rantatien suunnassa Aunuksen kaupungin. Pohjoisempana hyökänneen 17. divisioona pääsi osillaan Aunus-Prääsä väliselle tielle, mutta erityisesti Nurmoilassa neuvostojoukot pitivät sitkeästi asemansa. Tilanne raukeni suomalaisten saarrostettua neuvostojoukot joiden 3. divisioona kärsi kovia tappioita.
Etelämpänä suomalaiset saavuttivat 8. syyskuuta Syvärin Kuuttilahden, Lotinapellon ja Podporožen luona. Samana päivänä 17. divisioonan joukoista muodostettu Osasto Marttinen saavutti Syvärin aseman ja katkaisi samalla Leningrad-Murmansk välisen Muurmannin radan. Tosin saksalaiset olivat ehtineet aiemmin Leningradin saarron yhteydessä. Sotjärven suunnalla edennyt VII armeijakunta juuttui taisteluihin Prääsästä. Neuvostojoukkojen vastarinta Prääsän-Pyhäjärven alueella kesti 16. syyskuuta saakka, vaikka suomalaisilla oli kolmea divisioonaa vastassa yksi neuvostodivisioona. Syvärin suunnalla suomalaiset aloittivat asemasodan ja eteneminen keskittyi kohti Äänistä. 18. syyskuuta suomalaiset valtasivat Bulajevan. Taistelujen ajan pohjoisella sivustalla Ryhmä Oinonen varmisti sivustan, eikä edennyt.
Petroskoin valtaus ja hyökkäys Syvärin eteläpuolelle

Suomalaisten hyökkäys Petroskoin valtaamiseksi alkoi 17. syyskuuta. Hyökkäykseen osallistuivat VI AK, VII AK ja Ryhmä Oinonen (RO). RO:n hyökkäys pysähtyi heti alkuunsa ja VII armeijakunnan eteneminen oli hidasta, kun vastassa olleiden neuvostojoukkojen lukumäärä oli suunnilleen tasan. Syvärin suunnalla VI armeijakunta eteni Äänisjärvelle jo 24. syyskuuta ja sen joukot jaettiin: puolet joukoista jatkoi pohjoiseen kohti Petroskoita ja puolet etelään kohti Voznesenjaa. 1. lokakuuta suomalaiset valtasivat Petroskoin nimeten sen Äänislinnaksi. Valtausta seuranneena päivänä Adolf Hitler lähetti Mannerheimille onnittelusähkeen .
VI armeijakunnan esikunta antoi 2. lokakuuta 7. divisioonalle käskyn vallata sillanpää Syvärin eteläpuolelta. Tavoitteena oli mahdollistaa liikenne Podporožen ja Voznesenjan välillä. Divisioonan Syvärin ylimenoa hidasti omien joukkojen kieltäytymiset. Kahdesti hyökkäys epäonnistui tällä tavalla. Kolmannella kerralla 6. lokakuuta suomalaiset saivat kerralla läpimurron ja etenivät Podporožen ja Oštan suuntiin. 13. lokakuuta 17. ja 7. divisioona kohtasivat Orenskojejärvellä ryhmittyen puolustukseen. Seuraavana päivänä Neuvostoliiton 114. divisioona aloitti järven suunnalla vastahyökkäyksen saaden sisäänmurron ja taistelut riehuivat järvellä kymmenen päivän ajan.