stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poniauto
Poniautojen loppu

Kuten usein käy autojen uusien mallien kanssa, jokainen auton toistaan seuraava sukupolvi kasvoi hieman isommaksi, painavammaksi, ylellisemmäksi ja kalliimmaksi. Isolohkoiset V8-moottorit tulivat valikoimaan ja suorituskykyä ja mukavuutta parantavat lisävarusteet yleistyivät. Esimerkkinä mainittakoon vuoden 1973 Mustang, joka oli 22 cm pidempi, 15 cm leveämpi ja yli 270 kg painavampi kuin alkuperäinen Mustang. Toisaalta Dodge Challenger oli jo alkujaan lähes samankokoinen kuin Dodgen isokokoiset perheautot. Lisääntyneen massan takia tavalliset 6- ja 8-sylinteriset moottorit jäivät alitehoisiksi ja isolohkoiset V8-moottorit taas korostivat poniautojen jousituksen, jarrujen ja renkaiden aiheuttamia rajoituksia.
Vuoteen 1970 mennessä ostajat alkoivat siirtyä pois poniautoista, joko pienempiin (yhdysvaltalaisiin tai ulkomailta tuotuihin) tai isompiin ja ylellisempiin malleihin. Päästörajoitukset ja lisääntyneet turvallisuusvaatimukset laskivat tehokkaimpien poniautojen tehoja sekä vuoden 1973 öljykriisi vei markkinoilta poniautojen tilan.
Challergerin, Barracudan ja Javelinin valmistus loppui vuonna 1974, Camaron ja Firebirdin hieman myöhemmin. Mercury Cougar kasvoi isommaksi edustusautoksi ja Mustangista esiteltyä seuraavaa mallia markkinoitiin polttoainetaloudellisena alemman keskiluokan autona.
1964 Corvair Monza
1965 Plymouth Barracuda
1968 Chevrolet Camaro
1969 AMC Javelin
1972 Dodge Challenger
Käännös suomeksi
Emma Ekwall

Emma Ekwall, Kuva teoksesta Svenskt Poträttgalleri XX.
Emma Amalia Ekwall (18. tammikuuta 1838 Gransbo – 1. helmikuuta 1925 Tukholma) oli ruotsalainen taidemaalari. Myös hänen veljensä Knut Ekwall oli taidemaalari. Ekwall maalasi kuvia lapsista, muotokuvia, arkielämää ja kukka-asetelmia. Hänen maalauksiaan lapsista pidetään nykyään hänen parhaina töinään.
Valikoituja teoksia

Lapset leikkivät vihkiäisiä
Hedelmäasetelma
Tyttö ja käsityöt
Piipun sytyytäminen
Pikku kehrääjä
Maria Dominica Riccin muotokuva
Kuiskuttelevat pojat
Aiheesta muualla

http://konstdatabas.designarkivet.se/index.php/Detail/Object/Show/object_id/331 (Arkistoitu – Internet Archive)
Portgas D. Ace

| Portgas D>  Ace |
| --- | --- |

Ensiesiintyminen:  Mangaluku #154   Animejakso #91
Nimi japaniksi:  ポートガス・D・エース
Nimi englanniksi:  Portgas D. Ace (4Kids dubissa Portgaz D. Trace)
Muita nimiä:  Tulinyrkki-Ace
Ääninäyttelijä (Seiyu):  Toshio Furukawa
Ääninäyttelijä (4Kids):  Frank Frankson
Ääninäyttelijä (FUNi):  Travis Willingham
Henkilötiedot
Laji:  Ihminen
Palkkio:  550.000.000 berryä 
Pirunmarja
Marja japaniksi:  Mera Mera no Mi
Marja englanniksi:  Flare Flare Fruit
Marja suomeksi:  Liekkiliekkimarja
Tyyppi:  Logia
Voima:  Saa käyttäjän muuttamaan itsensä tuleksi ja kontrolloimaan muuta tulta.
Portgas D. Ace (jap. ポートガス・D・エース) on manga/animesarja One Piecen päähenkilön Luffyn veli.
Ace

Acella on kaksi tatuointia. Niistä ensimmäinen on selässä oleva Valkoparran symboli, eli pääkallo jossa on valkoiset viikset ja sen takana oleva manji-merkki. Selässä olevaa tatuointia editoitiin animessa, koska manji-merkki muistuttaa natsimerkkiä, eikä sitä uskallettu päästää yleiseen levitykseen. Myös mangassa kyseinen merkki vaihdettiin, mutta vasta myöhemmin. Toinen tatuointi on Acen vasemmassa kädessään. Siinä lukee ASCE, jossa S:n päälle on tehty rasti. Englanniksi dubatussa animessa tämä on editoitu pois, koska englanniksi Acen nimi on ”Portgaz D. Trace”.
Ace on toinen kahdesta merirosvosta, jotka ovat koskaan päässeet pakoon Merivoimien kapteeni Smokeria. Toinen Acen lisäksi pakoon päässyt on hänen veljensä Luffy. Ace ja Smoker taistelivat Alabastassa keskenään.
Ace vaeltaa pitkin Grand Linea etsien Mustapartaa veneellään, jonka moottori toimii hänen Mera Mera no Mi (Flare Flare Fruit/Tulitulimarjan) avulla. Hänen tehtävänsä on etsiä Marshall D. Teach eli ”Mustaparta”, koska Mustaparta oli tappanut oman toverinsa palvellessaan Valkoparran miehistössä. Ace löytää Mustaparran ja Mustaparta kertoo ottavansa Luffyn kiinni palkkion takia. Hän jopa pyytää Acea mukaan jahtiin ja liittymään miehistöönsä. Tästä Ace ei ilahdu, vaan aloittaa taistelun Mustapartaa vastaan. Ace häviää taistelun, koska Mustaparta on syönyt pimeyspimeysmarjan, jonka hän oli ryöstänyt tappamaltaan toverilta. 
Koska Mustaparta on yksi Kaapparilordeista, Ace viedään taistelun jälkeen Impel Down -nimiseen vankilaan, jossa hän odottaa teloitusta. Kun Luffy kuulee tämän uutisen, hän päättää lähteä vapauttamaan Acen ennen teloitusta. Ace kuitenkin saa surmansa Akainun kädestä.
Japanilaisessa faniäänestyksessä Ace sijoittui kymmeneksi parhaaksi eli kymmenenneksi suosituimmaksi One Piece -hahmoksi.
Plunge (albumi)

| Plunge Fever Ray |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 28. huhtikuuta 2017
 Formaatti: LP, digitaalinen, CD
 Tuottaja(t): Karin Dreijer, Johannes Berglund, Peder Mannerfelt, Paula Temple, Tami T, Nídia, Deena Abdelwahed
 Tyylilaji: elektroninen
 Kesto: 46.56
 Levy-yhtiö: Rabid, Mute
Listasijoitukset
  Britannia 77.
Fever Rayn muut julkaisut
| Fever Ray 2009 | Plunge 2017 | Radical Romantics 2023 |
Singlet albumilta Plunge
 ”To the Moon and Back” Julkaistu: 20. lokakuuta 2017  ”Wanna Sip” Julkaistu: 23. tammikuuta 2018  ”IDK About You” Julkaistu: 1. maaliskuuta 2018
Plunge on ruotsalaisen muusikko Karin Dreijer Anderssonin toinen studioalbumi Fever Ray -taiteilijanimellä, jonka julkaisi Rabid Records 27. lokakuuta 2017. Albumi julkaistiin yllätysjulkaisuna ja julkaisua edelsi yksi single, "To The Moon and Back."
Albumi nauhoitettiin suurimmaksi osaksi Anderssonin omistamassa kotistudiossa Tukholmassa. Albumi on tyyliltään elektronista pop -musiikkia ja se sisältää paljon suoria poliittisia sanoituksia.
Kappaleet

Wanna Sip – 3.28
Mustn't Hurry – 4.17
A Part of Us – 3.30
Falling – 5.03
IDK About You – 3.40
This Country – 3.12
Plunge – 5.36
To The Moon and Back – 4.37
Red Trails – 4.50
An Itch – 3.45
Mama's Hand – 4.58
Arvostelut

Metacritic: 87/100
Pitchfork: 8.7/10 (Best New Music)
The Guardian:
Ponikuninkuusravit

Vuoden 2013 Poniruhtinas Remington IV.
Ponikuninkuusravit on vuodesta 2005 lähtien Suomessa järjestetty poniravikilpailu. Kahtena ensimmäisenä vuonna sen isäntänä toimi Turun Metsämäen ravirata, jonka jälkeen kilpailu on kiertänyt eri raviradoilla. Poninkuninkuusravit on kaksipäiväinen tapahtuma.
Ponikuninkuuskilpailun säännöt

Ponien kuninkuus- ja kuningatarkilpailuun ovat oikeutettuja osallistumaan A-kategorian (säkäkorkeus enintään 107 cm) ponit. Kilpailussa juostaan kaksi osalähtöä 1 600 ja 2 100 metrin matkoilla. Vuoteen 2014 asti suomenhevosten Kuninkuusraveista poiketen molemmat sukupuolet kilpailivat samoissa lähdöissä, vuodesta 2015 alkaen ponikuninkaan ja -kuningattaren titteleistä on kilpailtu omissa lähdöissään. Ponikuninkuuskilpailuun ovat osallistumaan oikeutettuja myös ruunat. Kokonaiskilpailun voittajat ratkeavat molempien osalähtöjen yhteisajan perusteella.
A-ponien ohjastajina saavat toimia tavallisten poniravilähtöjen tapan 10-18-vuotiaat Suomen Hippoksen myöntämän ajoluvan omaavat henkilöt.
Suomen ponikuninkaat ja -kuningattaret 2005–2021

| Vuosi | Paikkakunta | Rata | Kuningas ja ohjastaja | Kuningatar ja ohjastaja |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 | Turku | Metsämäen ravirata | Golda Apache – Juho Ihamuotila | Caiza – Piia Iso-Kouvola |
| 2006 | Turku | Metsämäen ravirata | Golda Apache – Juho Ihamuotila | Ruskelan Peppi P – Jenni Kaija |
| 2007 | Jyväskylä | Killerin ravirata | Golda Apache – Sanni Ihamuotila | Sonata – Jenni Kaija, Joni-Petteri Irri |
| 2008 | Joensuu | Joensuun ravirata | Nearly Perfect – Fanny Suomela | Ferreo Anemone –  Milla Ekoluoma |
| 2009 | Seinäjoki | Seinäjoen ravirata | Nearly Perfect – Fanny Suomela | Zilvia – Santtu Raitala |
| 2010 | Kajaani | Kajaanin ravirata | Ekslätts Flying Star – Mirka Kemilä | Smedens Starlet – Tessa Länsimäki |
| 2011 | Hankasalmi | Hankasalmen ravirata | Golda Apache – Liisa Ihamuotila | Ferreo Anemone – Anni Hämäläinen |
| 2012 | Kouvola | Kouvolan ravirata | Exas – Ida-Maria Tammela | Pomona II – Mats Havulehto |
| 2013 | Pori | Porin ravirata | Ekslätts Sacrifice – Niko Kärnä | Zilvia – Riku Rikala |
| 2014 | Härmä | Härmän ravirata | Broängens Ghosakrama – Saana Tuuri | Missil – Sara Niemi |
| 2015 | Ypäjä | Ypäjän Hevosopisto | Keiju-Prinssi – Julia Kiukas | Mimmi VI – Viivi Mattinen |
| 2016 | Oulu | Virpiniemen ravirata | Goldenwild´s Sammy – Melissa Melkko | Uutelan Amarilla – Fanni Klemetti |
| 2017 | Jyväskylä | Killerin ravirata | Thorvald - Maria Kiukas | Pearl Cloud - Eveliina Hietanen |
| 2018 | Kuopio | Sorsasalon ravirata | Thorvald - Maria Kiukas | Hietarannan Julia - Fiia Espo |
| 2019 | Joensuu | Linnunlahden ravirata | Thorvald - Maria Kiukas | Emmeros Bambi - Maria Kiukas |
| 2020 | Tampere | Teivon ravirata | Smedens Max Speed - Otto Saarinen | Pomona II - Oona Halme |
| 2021 | Helsinki | Vermon ravirata | Thorvald - Maria Kiukas | Jumi - Maria Kiukas |
Poniruhtinuuskilpailun säännöt

Ponien ruhtinas- ja ruhtinatarlähtöihin ovat oikeutettuja osallistumaan B-kategorian (säkäkorkeus 107,1-130 cm) ponit. Kilpailussa juostaan kaksi osalähtöä, 1600 m ja 2100 m. Kokonaiskilpailun voittaja ratkeaa nopeimman kokonaisajan perusteella. B-kategorian lähdöissä ohjastajan ikäraja on 12-30 vuotta.
Poniruhtinaskilpailu tuli osaksi ponikuninkuusravien ohjelmaa vuonna 2007, jolloin sekä tammat, orit että ruunat kilpailivat poniruhtinaan tittelistä. Vuodesta 2011 alkaen B-ponit ovat kilpailleet erikseen poniruhtinaan (orit ja ruunat) ja -ruhtinattaren (tammat) titteleistä. Vuodesta 2017 alkaen ruhtinuus- ja ruhtinatarkilpailut on ajettu kokonaan omina lähtöinään.
Suomen poniruhtinaat ja -ruhtinattaret 2007-2021

| Vuosi | Rata | Poniruhtinas ja ohjastaja | Poniruhtinatar ja ohjastaja |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | Jyväskylä | Vera II - Laura Mattila | - |
| 2008 | Joensuu | Trogen - Henna Halme | - |
| 2009 | Seinäjoki | Ernst Rivaldo - Sanni Ihamuotila | - |
| 2010 | Kajaani | Farmens Tix - Eeva Paakkari | - |
| 2011 | Hankasalmi | Ernst Rivaldo - Sanni Ihamuotila | Thelma - Fanny Suomela |
| 2012 | Kouvola | Ernst Rivaldo - Mira Kaappola | Dorindah - Laura Mattila |
| 2013 | Pori | Remington IV - Raija Soini | Farmens Tix - Emmi Hartikainen |
| 2014 | Härmä | Jarmo - Tessa Länsimäki | Kalypzo - Melina Mauno |
| 2015 | Ypäjä | Miniatyr - Pinja Iltanen | Gudrun Gross - Ilona Kilpeläinen |
| 2016 | Virpiniemi | Smedens Andiamo - Jenni Rautiainen | Gudrun Gross - Ilona Kilpeläinen |
| 2017 | Jyväskylä | Miniatyr - Pinja Iltanen | Amazon - Moona Espo |
| 2018 | Kuopio | Eragon - Eveliina Hietanen | Amazon - Moona Espo |
| 2019 | Joensuu | Circo - Tiia Vehviläinen | Amazon - Moona Espo |
| 2020 | Tampere | Ekstrands Bärgarn - Maria Kiukas | Odd Molly - Oona Halme |
| 2021 | Helsinki | Armani - Laura Sipilä | H.G. Loreen - Pinja Iltanen |
Aiheesta muualla

Vuoden 2012 Ponikuninkuusravien kotisivut
Vuoden 2013 Ponikuninkuusravien kotisivut
Bent Rasch

| Mitalit> Maa:   Tanska.Miesten ratamelonta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tanska.Miesten ratamelonta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tanska.Miesten ratamelonta. Olympialaiset  | Maa:   Tanska> Miesten ratamelonta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | C-2 1 000 m |  |
Bent Peder Benjamin Rasch (31. toukokuuta 1934 Kööpenhamina – 26. marraskuuta 1988 Vancouver, Kanada) oli tanskalainen ratameloja ja olympiavoittaja.
Rasch voitti parinsa Finn Haunstoftin kanssa olympiakultaa miesten kanadalaiskaksikkojen 1 000 metrillä Helsingissä 1952.
Bob St. Clair

Bob St. Clair vuonna 2009.
Robert Bruce ”Bob” St. Clair (18. helmikuuta 1931 – 20. huhtikuuta 2015) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän syntyi San Franciscossa, Kaliforniassa, ja kuului Pro Football Hall of Fameen vuodesta 1990.
St. Clair opiskeli San Francisco’s Polytechnic High Schoolin jälkeen yliopistossa ensin San Franciscossa, sitten Tulsassa. Hän pelasi NFL-joukkue San Francisco 49ersissä vuosina 1953–1963.
St. Clair tuli valituksi Pro Bowl -tähdistöotteluun viidesti vuosina 1956 ja 1958–1961. Hänellä oli vuosina 1958–1961 virka kalifornialaisen Daly Cityn pormestarina.
Podilskin piiri

| Podilskin piiri Подільський район |
| --- | --- |
 Piirin (7/2020- rajoin) sijainti Odessan alueen kartalla
 Koordinaatit: 47.7341°N, 29.5426°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Odessan alue
Perustettu:  17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Podilsk (39 662 as., 2021)
Pinta-ala  ():  7 056,5 km²
Väkiluku (2021 (arvio)):  224 163
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
 
Verkkosivu
Podilskin piiri (ukr. Подільський район, Podilskyi raion) on aluehallinnollinen piiri Ukrainan Odessan alueella. Nykymuotoinen piiri perustettiin heinäkuun 2020 aluehallinnollisen uudistuksen yhteydessä, mutta piiriä voidaan ajatella myös vuonna 1923 perustetun pienemmän maaseutupiirin laajennuksena (nimellä Birzulskyi raion 1923–1935, Kotovskyi raion 1935–2016, Podilskyi raion 2016–2022). Hallintokeskuksen nimi oli aiemmin Kotovsk (ukr. Котовськ) ja piirikin oli Kotovskin piiri, mutta vuonna 2016 Neuvostoliitosta muistuttavista luovuttiin Ukrainassa. Uusiksi nimiksi tulivat Podilsk ja Podilskin piiri.
Piiri rajoittuu etelässä Berezivkan ja Rozdilnan piireihin, lännessä Venäjän sotilaallisesti kontrolloimaan Transnistrian nukkevaltioon (kansainvälisesti tunnustetun Moldovan alueella), pohjoisessa Vinnytsjan ja Kirovohradin alueisiin (Holovanivskin piiri) sekä idässä Mykolajivin alueeseen (Pervomaiskin piiri). Piirin hallinnollinen keskus on Podilskin kaupunki (39 662 as., 2021).
Podilskin piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Odessan alueen piirien lukumäärän seitsemään. Laajennetun Podilskin piirin pinta-alaksi tuli 7 056,5 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Podilskin piirin väkiluvuksi 224 163 (1.1.2021). Piiri on väestöltään maaseutuvaltainen. Asukkaista kaupunkilaisia oli 43,7 prosenttia (97 905 as.), ja he asuivat jossain piirin neljästä kaupungista (Ananjiv, Balta, Kodyma ja Podilsk) tai viidestä kaupunkityyppisessä taajamasta. Ennen heinäkuun 2020 alueuudistusta, Podilskin piiri oli pienialaisempi ja piirissä asui vähemmän väkeä.
Aiempi Podilskin piiri oli huomattavasti uutta (7/2020-) samannimistä piiriä pienialaisempi.
Podiskin rautatieasema (Kotovsk).
Baltan kaupungintalo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Podilskin piiri Wikimedia Commonsissa
Pianokonsertto (Schumann)

Robert Schumannin pianokonsertto a-molli op. 54 on yksi säveltäjänsä suosituimmista teoksista ja tämän ainoa pianokonsertto. Se kuuluu tärkeimpien romantiikan musiikin soolokonserttojen joukkoon.
Taustaa

Schumann aloitti pianokonserton säveltämisen useaan otteeseen, mutta useat sävellykset jäivät keskeneräiseksi. Vuonna 1841 Schumann sävelsi fantasian pianolle ja orkesterille, ja tästä tuli myöhemmin pianokonserton ensimmäinen osa. Seuraavat osat sävellettiin vuonna 1845 ja kokonainen pianokonsertto kantaesitettiin tammikuussa 1846 Leipzigin Gewandhaus-konserttisalissa. Pianistina toimi Schumannin vaimo Clara ja esityksen johti Felix Mendelssohn Bartholdy.
Teosta on usein verrattu Edvard Griegin pianokonserttoon ja onkin mahdollista, että Schumannin konsertto toimi eräänlaisena esikuvana norjalaisen säveltäjän teokselle.
Rakenne

Esittäjä Svjatoslav Richter ja Varsovan filharmoninen orkesteri, sekä johtajana Witold Rowicki, 1959.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Schumannin pianokonsertto jakautuu kolmeen osaan:
Allegro affettuoso
Intermezzo
Allegro vivace.
Toisen ja kolmannen osan välissä ei ole taukoa.
Arvioita

Saksalainen musiikkikriitikko Philipp Spitta kirjoitti Schumannin pianokonsertosta: ”Pianokonsertto on Schumannin ihanimpia ja kypsimpiä teoksia. Omaperäisyyden lisäksi siinä on ominaisuuksia, joita vailla ei yksikään konsertto saisi olla: ulkoista loistoa, iskeviä, voimakkaita ja hyvin muotoiltuja aiheita.” Kun Clara Schumann vuonna 1856 – miehensä kuolinvuonna – soitti teoksen Lontoossa, muuan sikäläinen arvostelija ylisti hänen ”kiitettäviä ponnistelujaan hänen yrittäessään saada miehensä kummallisen rapsodian kuulostamaan musiikilta”.
Levytyksiä

Schumannin pianokonsertosta on olemassa runsaasti levytyksiä. Esimerkkejä:
Svjatoslav Richter ja Varsovan filharmoninen orkesteri, johtajana Witold Rowicki (Deutsche Grammophon)
Krystian Zimerman ja Berliinin filharmonikot, johtajana Herbert von Karajan (Deutsche Grammophon 1993)
Maria João Pires ja Chamber Orchestra of Europe, johtajana Claudio Abbado (Deutsche Grammophon 2000)
Aiheesta muualla

IMSLP: Piano Concerto, Op.54 (Schumann, Robert) (nuotteja)
Pistokärpänen

| Pistokärpänen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Kärpäset Brachycera
Heimo::  Sukaskärpäset Muscidae
Suku::  Stomoxys
Laji::  calcitrans
Kaksiosainen nimi
 Stomoxys calcitrans  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Pistokärpänen Wikispeciesissä   Pistokärpänen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pistokärpänen (Stomoxys calcitrans) on noin sentin mittainen kärpäslaji, joka imee verta eläimistä. Sillä on pitkä imukärsä, jolla se saattaa tikata kuumina kesäpäivinä ihmistäkin. Se munii toisten kärpästen tapaan pilaantuvaan jätteeseen.
Ulkonäkö

Aikuisella pistokärpäsellä on terävä kärsä, joka suuntautuu eteenpäin. Se on huonekärpäsen kokoinen, mutta pistokärpänen on sitä tummempi ja sillä siivet ovat enemmän levällään. Pistokärpäsen toukka on noin 10–12 millimetrin pituinen ja väriltänsä kellanvalkoinen.
Aiheesta muualla

ITIS: Pistokärpänen (Stomoxys calcitrans) (englanniksi)
Mestari ja muusa

| Ankantekijät 11: Mestari ja muusa |
| --- | --- |
Kirjailija:  Piirrokset Daniel Branca
Genre:  Sarjakuva
Suomennos
Suomentaja:  Minna Koukku
Kansitaiteilija:  Piirros: Daniel Branca
Kustantaja:  Sanoma Magazines Finland
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  Kovakantinen
Sivumäärä:  192
ISBN:  951-32-2692-1
Sarja: Ankantekijät
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mestari ja muusa on Sanoma Magazines Finlandin kustantama Disneyn eläinmaailman ankkasarjoja käsittelevän Ankantekijät-sarjan yhdestoista teos. Kaikki teoksen tarinat on piirtänyt Daniel Branca. Kirja on julkaistu keväällä 2009.
Ankantekijät-sarja
1: Ihmissusia ja sudenpentuja |
2: Lentävä skotlantilainen | 
3: Itsehillinnän mestari | 
4: Painajainen Paratiisitiellä | 
5: Aavemaan aarre | 
6: Naurettavat naapurit |
7: Kuningas Ekan rautasänky | 
8: Menetetyn muistin tapaus |
9: Konnia ja koukkuja |
10: Lannistumaton laivuri |
11: Mestari ja muusa |
12: Taistelupari
Prelatuuri

Prelatuuri on kirkollinen itsehallinnollinen organisaatio. Prelatuurin johtajaa kutsutaan prelaatiksi (lat. praelatus, sanasta praeferre, asettaa eteen).
Saksan evankelisessa kirkossa

Saksan evankelisen kirkon hallinnoinnissa termi ”prelatuuri” on käytössä ainoastaan Badenissa ja Württembergissä ja sillä tarkoitetaan Saksan valtionkirkon keskitason hallintaelintä.[lähde? ]
Prelaturiksi kutsutaan myös EKD:n kirkon luostareiden, kuten Hannoverissa sijaitsevan Amelungsbornin luostarin toiminta-aluetta.[lähde? ]
Katolisessa kirkossa

Katolisessa kirkossa prelatuuri voi olla alueellinentarvitaan parempi lähde (alueprelatuuri, territoriaalinen prelatuuri) tai maantieteellisestä alueesta riippumaton, henkilöitä käsittävä prelatuuri (henkilöprelatuuri, personaaliprelatuuri).tarvitaan parempi lähde
Prelatuurin erityinen piirre on, että se on paikallisesta hiippakunnasta ja piispasta riippumaton. Prelatuurin hallintovalta ei kuulu hiippakunnalle vaan suoraan paaville. Alueprelatuurin prelaattia kutsutaan sen vuoksi nimellä praelatus nullius, jossa nullius tulee sanoista nullius dioeceseos tarkoittaen ”ei (kuulu mihinkään) hiippakuntaan”. Prelaatti käyttää alueellaan samankaltaista toimivaltaa kuin piispa hiippakunnassa. Ellei prelaattia ole vihitty piispaksi, hänellä ei kuitenkaan ole piispalle kuuluvaa oikeutta vihkiä pappeja ja diakoneja.[lähde? ]
Henkilöprelatuuri on erityisiä tehtäviä varten perustettu organisaatio, jossa voi olla jäseninä sekä pappeja että muita seurakunnan jäseniä. Henkilöprelatuurin toimivalta ei rajoitu alueeseen vaan koskee prelatuuriin liittyneitä henkilöitä. Henkilöprelatuuri on kuin hengellinen järjestö, jolla on henkilöjäseniä. Se ei kuitenkaan kuulu paikallisen hiippakunnan tai piispan hallintovaltaan. Sekä prelaatti että prelatuuri vastaavat toiminnastaan suoraan paaville. Henkilöprelatuuri eroaa hengellisistä sääntökunnista siten, että sen jäsenet elävät tavanomaista elämää kodissaan ja ammatissaan, he eivät anna (luostari)lupauksia eikä heillä ole suoranaisia velvollisuuksia. Jäsenellä on tosin järjestön antamia tehtäviä. Henkilöprelatuurin jäsen vastaa prelatuurin antamista tehtävistä prelatuurille itselleen, ja omalle piispalleen niistä velvollisuuksista, jotka on kirkossa osoitettu kaikille jäsenille. Katolisen kirkon ainoa henkilöprelatuuri on tällä hetkellä järjestö Opus Dei.[lähde? ]
Mohammed Ibrahim

Mohammed Ibrahim
Mohammed Ibrahim (9. elokuuta 1703 – 31. tammikuuta 1746) oli intialainen suurmoguli, joka toimi virassa 7.–29. syyskuuta 1719. Hän kapinoi mahtavia ja tunnettuja Saiyid-veljiä vastaan. Aiemmin samana vuonna Sayid-veljet olivat asettaneet Muhammedin kaksi veljeä Rafi ad Daradjatin ja Djahan II valtaistuimelle, syrjäyttäneet ja murhannet heidät. Mohammed otti vallan, mutta Saiyid-veljekset kukisti hänet lyhyessä taistelussa, joka päättyi siihen, että Muhammad Nasirista tuli suurmoguli.
Montenegron tasavalta (1992–2006)

Montenegron tasavalta (serb. Република Црна Гора, Republika Crna Gora) oli Serbian ja Montenegron osavaltio vuosien 1992 ja 2006 välillä. Montenegron itsenäisyysjulistus vuonna 2006 päätti unionin Serbian kanssa.
Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan kaatumisen jälkeen jäljelle jääneet Montenegron ja Serbian tasavallat suostuivat Jugoslavian liittotasavallan muodostamiseen, joka luopuisi virallisesti kommunismista. Valtio oli liittotasavalta vuoteen 2003, jolloin Jugoslavian liittotasavalta muutettiin Serbian ja Montenegron valtioliitoksi, josta Montenegro itsenäistyi itsenäisenä valtiona vuonna 2006.
Käännös suomeksi
Eero Aaltonen

| Eero Aaltonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Eero Aaltonen
Syntynyt: 12. joulukuuta 1990 (ikä 33)
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pieni laitahyökkääjä
Pituus:  194 cm
Paino:  89 kg
Pelaajaura
Seurajoukkueet
2008–2013 2011 2013–2014 2014–2016 2015–2016 2016–:  LoKoKo / Nilan Bisons → Oulun NMKY Namika Lappeenranta Bisons Loimaa → Forssan Koripojat Ura Basket
Eero Aaltonen (s. 12. joulukuuta 1990) on suomalainen koripalloilija. Aaltonen on Eemeli Hollon lisäksi ainoa useammalla kuin yhdellä kaudella kasvattajaseuraansa Loimaan Korikonkareita miesten pääsarjatasolla edustanut pelaaja. Hän pelasi urallaan myös VTB-liigassa ja miesten I-divisioonassa. Aaltonen voitti Loimaalla Suomen mestaruudet vuosina 2012 ja 2013, SM-hopeaa vuonna 2015 ja Suomen cupin hopeaa vuonna 2013.