stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uzbekistanin islamilainen liike
Historia

Uzbekistanin islamilainen liike perustettiin vuonna 1999 ja aluksi se toimi lähinnä Uzbekistanin rajojen sisällä ja etenkin Ferganan laakson alueella lähellä Kirgisian rajaa. Perustamisvuotensa helmikuussa järjestö teki viisi autopommi-iskua, sekä otti useita panttivankeja vuosina 1999 ja 2000. Panttivangeiksi joutui muun muassa yhdysvaltalainen vuorikiipeilijä, neljä japanilaista geologia ja kahdeksan kirgiisisotilasta. Vuoden 2000 marraskuussa järjestön johtajat Tahir Yuldashev ja Juma Namangani tuomittiin Uzbekistanissa poissaolevina kuolemaan vuoden 1999 pommi-iskujen johdosta. Molemmat olivat kuitenkin jo vuonna 1999 siirtyneet Afganistaniin, jossa he kouluttivat ja rekrytoivat taistelijoita maata hallinneen Taliban-liikkeen suojissa. Afganistanin sodan alettua vuonna 2001 koalition joukot ovat ottaneet kiinni ja tappaneet useita järjestön taistelijoita. Järjestö on kokenut koalition joukkojen toiminnan takia iskukyvyn heikkenemistä, mutta se on samalla levinnyt myös Uzbekistania ympäröiviin maihin. Sillä on sotilastukikohtia Tadžikistanissa ja Afganistanissa. Uzbekistan on saanut tukea järjestön vastaiseen taisteluun Venäjältä, Kiinasta ja Yhdysvalloista. Järjestöä komentanut Yuldashev sai surmansa Yhdysvaltojen ohjusiskussa vuonna 2009 ja hänen jälkeensä johtoon on ilmeisesti noussut Usman Jan-niminen mies.
Riitta Uusitalo

Riitta Uusitalo (s. 17. huhtikuuta 1960 Helsinki) on suomalainen kuvittaja, kuvataiteilija, sarjakuvapiirtäjä ja kirjailija.
Uusitalo opiskeli Kankaanpään taidekoulussa ja Oriveden opistossa. Hän on asunut Kajaanissa ja Jyväskylässä ja taiteellisen työskentelynsä ohella opettanut useilla eri paikkakunnilla paitsi kuvataidekouluissa, myös muun muassa sairaaloissa.
Uusitalo on kuvittanut muun muassa Eppu Nuotion teoksia ja julkaissut kuva- ja sarjakuvakirjoja sekä muita teoksia, samoin kuin työskennellyt vapaana taiteilijana.
Uusitalo on saanut Jyväskylän taiteilijaseuran tunnustuspalkinnon, Suomen sarjakuvaseuran Puupäähatun, Jyväskylän kaupungin kulttuuripalkinnon ja Lastenkulttuurin valtionpalkinnon.
Uusitalolle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Julkaisuja

Wasser! Water! Vatten! Wettä! Aqua! Apua!, 2021
Sinä ajat nyt kuuttakymppiä, Ridge!, 2021
Sirkku ja Pulmu ja helpot nakit, 2015
Enimmäkseen single, 2014
Omat koirat purevat, Nasu, 2008
Armin kaverit, 2005
Armi ja pingviinin päiväkoti, 2004
Armi, pieni hevostyttö, 2002
Jääkiekkoa... perheenemännille ja muille vasta-alkajille, 2002 (Raija Partasen kanssa)
Ralliautoilua... perheenemännille ja muille vasta-alkajille, 2002 (Raija Partasen kanssa)
Armi on kaksi vuotta, 2001
Armi on vauva, 2000
Nasun paljastuskirja, 1999
Karkailevat kasvattajat, 1998
Pikku opintiellä, 1998
Hajamieliset haikarat, eli, Kuinka Risuset melkein saivat vauvan, 1997
Grafiikkaa vaikeasti ja väärinpäin?, 1996 (Raija Partasen kanssa)
Melko rankka päivä, 1996
Nasun lapset, 1996
Rankkaa, sanoi lääkäri, 1996 (Kari Eskolan ja  Raimo Puustisen kanssa)
Hyvissä naimisissa, 1995
Kesäisin aina purjehdin. Se on tylsää, 1994
Hauskaa naistenpäivää, rouva Risunen, 1993
Rakkaus sokaisee, Nasu!, 1993
Ruutia, räminää, rakkautta, 1987
Rakastakaa minua hellästi, neiti, 1986
Aiheesta muualla

Riitta Uusitalon kotisivut (Viitattu 25.3.2016)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
V105-luokka

| V105-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  340 t (suunniteltu) 421 t (kuormattu)
Pituus:  62,0 m (vesiraja) 62,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,2 m
Syväys:  2,5 m
Koneteho:  5500 shp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  3 upseeria ja 57 miehistönjäsentä
Aseistus
Meritorjunta:  2 x 8,8 cm/L30 -tykkiä 2 x 450 mm torpedoputkea
V105-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisen maailmansodan lopulla valmistettu torpedoveneluokka, johon piti kuulua neljä alusta. Alukset oli alun perin tilannut Alankomaat laivastolleen nimillä Z1-Z4 ja Saksan hallitus otti alukset laivastolleen 10. elokuuta 1914.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SMS V105 | AG Vulcan, Stettin | - | 26. elokuuta 1914 | 5. tammikuuta 1915 | Puolalle 1920 nimellä ORP Mazur |
| SMS V106 | AG Vulcan, Stettin | - | 26. elokuuta 1914 | 25. tammikuuta 1915 | romutettu 1920 |
| SMS V107 | AG Vulcan, Stettin | - | 12. joulukuuta 1914 | 3. maaliskuuta 1915 | uponnut osuttuaan miinaan 8. toukokuuta 1915 |
| SMS V108 | AG Vulcan, Stettin | - | 12. joulukuuta 1914 | 23. maaliskuuta 1915 | Puolalle 1920 nimellä ORP Kaszub |
Uudenkaupungin rata

Uudenkaupungin rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Turusta Raision ja Mynämäen kautta Uuteenkaupunkiin. Se päättyy Hangonsaaren liikennepaikalle. Rata on 70 kilometrin pituinen. Radan sähköistys on ollut käytössä helmikuusta 2022 lähtien.
Rataa alettiin rakentaa vuonna 1918, ja ensimmäinen juna saapui Uuteenkaupunkiin 2. elokuuta 1924. 1960-luvulla rataa jatkettiin vielä Hangonsaareen. Henkilöliikenne radalla lakkautettiin 1. tammikuuta 1993, mutta sitä käytetään yhä Yaran Uudenkaupungin tehtaan kemikaalikuljetuksiin.
Historia > Suunnittelu ja rakentaminen

Ensimmäinen aloite rautatien rakentamiseksi Uuteenkaupunkiin tehtiin jo vuonna 1887, jolloin asiaa ehdotti uusikaupunkilainen merikapteeni Robert Hartman. Radan rakentamissuunnitelmia esiteltiin valtioneuvostolle ja muille asiasta kiinnostuneille tahoille useaan otteeseen seuraavien vuosikymmenten aikana, mutta vasta 4. marraskuuta 1909 eduskunta päätti rakennuttaa ratayhteyden Turun ja Uudenkaupungin välille. Silakkaradaksi kutsutun Uudenkaupungin radan suunnittelu käynnistyi vasta vuonna 1917 senaatin määrättyä tie- ja vesirakennusten ylihallituksen tutkimaan ratalinjauksen. Alun perin pääraide suunniteltiin rakennettavaksi Naantalin kautta, mutta ratalinjaa tutkittaessa ilmeni, että taloudellisemmaksi tulisi hoitaa Naantalin yhteys erillisellä haararadalla.
Ratasuunnitelma valmistui vuoden 1918 kesäkuussa, mutta penkereitä ja huonerakennuksia sekä myöhemmin ratasiltojen ja -rumpujen perustuksia päästiin rakentamaan jo vuoden alusta alkaen Turun seudulla vallinneen työttömyyden johdosta. Senaatti varmisti radan suunnan 16. elokuuta 1918, joskin vielä syyskuussa 1919 määrättiin tutkittavaksi vaihtoehtoinen ratalinjaus Maarian kunnan Iso-Heikkilän talon alueella. Vasta toukokuussa 1921 valtioneuvosto määräsi radan rakennettavaksi ja yhdistettäväksi Turun ratapihaan talon pohjoispuolelta. Työt suoritettiin pääosin mies- ja hevostyönä. Rata-alue pakkolunastettiin 1920-luvulla, jolloin merkittiin myös rata-alueen rajat. Seuraavan kerran rata-alueen maastomittaukset ja rajat tarkistettiin vasta vuonna 2018.
Historia > Liikenteen alku

Rataosuus Turku–Masku määrättiin viimeisteltäväksi liikennöintiä varten vuoden 1922 aikana. Radanvarsikunnat kuitenkin toivoivat tämän rataosuuden ulottamista pidemmälle sekä pakkolunastuskorvausten nostamisen siirtoa seuraavalle vuodelle, jonka johdosta kiskoitustyöt päätettiin ulottaa Mynämäelle saakka vuoden 1923 aikana. Pitkittyneiden rakennustöiden jälkeen rataosuus Mynämäelle valmistui vuonna 1923 ja Uuteenkaupunkiin vuonna 1924. Ensimmäinen juna saapui Uuteenkaupunkiin 2. elokuuta 1924 ja rata vihittiin käyttöön toukokuun 30. päivä vuonna 1925. Uuden radan toivottiin kohentavan kaupungin taloutta, sillä kunnollisten maayhteyksien puuttuessa Hepokarin sataman liikenne oli vähentynyt huomattavasti. Näin ei kuitenkaan käynyt, sillä Uudenkaupungin toivoma ratayhteys suoraan sisämaahan ei toteutunut, eikä yhteys toiseen satamakaupunkiin Turkuun lisännyt sataman liikennettä.
Matkustajaliikenne kulki radalla alun perin vain Uudenkaupungin rautatieasemalle asti. Koska asema sijaitsi noin kilometrin päässä Uudenkaupungin keskustasta ja koska Hepokarin satamarata kulki aivan keskustan halki, Kalarannan seisake perustettiin vuonna 1925 rakennetun satamaradan varteen vuonna 1933. Myöhempinä vuosikymmeninä rata toi Uuteenkaupunkiin myös lisää teollisuutta, kun rataa jatkettiin 1960-luvun alussa Hangonsaareen asti ja sinne rakennettiin teollisuusalueen sivuraide vuonna 1964. Seuraavana vuonna Hangonsaareen avattiin Rikkihappo Oy:n lannoitetehdas, jolloin myös tavaraliikenne radalla lisääntyi. Vuonna 1975 lannoitetehtaan yhteyteen avattiin myös kipsilevytehdas. Satamasta ajettiin myös junalauttaliikennettä Ruotsin Hargshamniin vuosina 1989–1996.
Historia > Henkilöliikenteen hiipuminen

Alkuvaiheessa henkilövuoroja kulki Turun ja Uudenkaupungin välillä kaksi, mutta vuonna 1933 vuorojen määrää oli lisätty jo viiteen. Aluksi höyryveturein hoidettu liikenne muuttui vähitellen vuodesta 1958 alkaen ensin lättähattujen ja myöhemmin dieselveturien voimin tehtäväksi. Höyryveturiliikenne jatkui radalla kuitenkin aina vuoteen 1966 asti. Henkilöliikenne radalla lakkautettiin matkustajamäärien vähenemisen takia kannattamattomana 1. tammikuuta 1993, samalla rataosalla sijainneista kunnista Kalanti liitettiin Uuteenkaupunkiin. Tavaraliikenne radalla jatkuu edelleen. Loppuvaiheessa radan henkilöliikenneasemat olivat Raisio, Masku, Mynämäki, Vinkkilä, Kiimkallio, Uusikaupunki ja Kalaranta. Rataosan asemien miehitys päättyi syksyllä 2008, kun Turun ja Uudenkaupungin välinen osuus siirtyi ohjattavaksi keskitetysti Turusta käsin.
Radan nykytila

Rata on hyväkuntoinen, mutta ratapihat ja laiturit on purettu kaikkialta paitsi Uudestakaupungista, Mynämäeltä ja Raisiosta. Suurin sallittu nopeus on 60 km/h. Radalla kulkee lähinnä vain Yaran raaka-aine- ja tuotekuljetuksia. Radan suurimmat heikkoudet ovat tällä hetkellä liian matala nopeusrajoitus ja vartioimattomien tasoristeyksien suuri määrä.
Vähäisten liikennemäärien vuoksi radan sähköistämistä pidettiin kannattamattomana vielä vuoden 2005 selvityksessä. Liikenneministeri Susanna Huovinen kertoi vuoden 2007 alussa kannattavansa henkilöliikenteen uudelleenkäynnistämistä radalla, ja siitä tehtiin selvitystyö samana vuonna. Helmikuussa 2008 julkaistun raportin mukaan liikenne ei toteudu lähitulevaisuudessa, koska sitä on hankala saada kannattavaksi. Välin Turku–Salo kehittämistä pidettiin tärkeämpänä.
13. toukokuuta 2017 ilmoitettiin, että hallitus aikoo sähköistää radan. Varsinais-Suomen liiton edunvalvontajohtajan Janne Virtasen mukaan sähköistämisen pääperuste on Turun ratapiha-alueen turvallisuus, ei autotehtaalle suuntautuva työmatkaliikenne. Virtasen mukaan radan sähköistämisellä on kuitenkin mahdollista vastata myös työvoiman liikkuvuuteen. Sähköistyksen suunnittelu alkoi vuonna 2018 ja rata suunniteltiin avattavaksi sähkövetoiselle liikenteelle vuonna 2021. Suunnittelu- ja rakennuskustannukset olivat 21 miljoonaa euroa. Rataosuuden sähköistämisellä oli tarkoitus saada liikennöinnin kustannussäästöjä ja Turun ratapiha turvallisemmaksi. Rataosaan kytkettiin sähköistys vuonna 2021, ja sähkövetoinen liikenne alkoi radalla helmikuussa 2022.
Uudenkaupungin radan jatkeeksi on ajoittain suunniteltu URPO-rataa Uudestakaupungista Rauman kautta Poriin. Rata on merkitty pitkän aikavälin varauksena myös Satakunnan seutukaavaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uudenkaupungin rata Wikimedia Commonsissa
Uudenkaupungin radan vihkiäiset, Suomen Kuvalehti, 13.06.1925, nro 24, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Uudenkaupungin rautatieasema
Kalarannan seisake vuonna 1956.
Uudenkaupungin lannoitetehtaalta tuleva juna Unikankareen seisakkeen kohdalla Mietoisissa.
Uudet lukutaidot

Uudet lukutaidot (engl. new literacies) ovat perinteistä lukutaitokäsitettä laajempi ja moniulotteisempi joukko taitoja, jotka liittyvät etenkin uusien medioiden sekä uuden viestintä- ja tietotekniikan käyttöön. Käsitteessä korostuu näkemys siitä, ettei tietoyhteiskunnassa riitä mekaaninen luku- ja kirjoitustaito, vaan aktiivinen toiminnallinen lukutaito edellyttää erilaisia uusia lukutaitoja, kuten informaatio- ja medialukutaitoa. Uusista lukutaidoista puhutaan vaihtelevin merkityksin ja painotuksin, minkä lisäksi käsitteellä on useita rinnasteisia tai lähikäsitteitä.
Historia

Uudet lukutaidot ovat käsitteenä melko tuore. Vielä 1990-luvulla akateemisessa keskustelussa ja julkaisuissa käytettiin muuttuviin lukutaitoihin liittyen lähinnä muita käsitteitä, kuten media- tai tietokonelukutaito. David Buckinghamin yhdessä Chris Abbottin ja Julian Sefton-Greenin kanssa The English and Media Magazinessa vuonna 1993 julkaisemassa artikkelisarjassa ”Towards new literacies, information technology, English and media education” esitettiin, että uudet lukutaidot voisivat käsitteenä soveltua jäsentämään teoreettista, käsitteellistä ja pedagogista työtä, jota aiheen parissa eri piireissä tehtiin. Ennen 2000-lukua uusien lukutaitojen käsite pysyi kuitenkin akateemisen keskustelun marginaalissa. Käsitteen käytössä korostui tiivis yhteys uuteen digitaaliseen ympäristöön, mutta 2000-luvulle tultaessa näkökulma laajeni. Vuonna 2003 Colin Lankshear ja Michele Knobel aloittivat uusiin lukutaitoihin keskittyvän New Literacies -julkaisusarjan, jota he toimittavat ja jota julkaisee kansainvälinen Peter Lang -kustantamo.
Käsitteen määrittely

Uusiin lukutaitoihin liittyvissä käsitteissä on paljon sisällöllistä päällekkäisyyttä, sillä ne ovat syntyneet eri tieteenalojen piirissä. Näin ollen myös keskustelua uusista lukutaidoista käydään monista eri näkökulmista ja erilaisten lukutaitomääritelmien painopisteissä on eroja esimerkiksi sen suhteen, määritelläänkö lukutaito vain siihen sisältyvien taitojen perusteella vai laajempana sosiokulttuurisena ilmiönä. Aihetta on käsitelty muun muassa kognitiotieteen, sosiolingvistiikan ja informaatiotutkimuksen piirissä. Tieteenalan näkökulmasta riippuen uudet lukutaidot nähdään esimerkiksi uusien teknologioiden myötä ilmaantuneina uusina sosiaalisina käytäntöinä, uusien teknologioiden mahdollistamina uusina diskursseina tai suhtautumistapoina luetun ymmärtämiseen, oppimiseen ja viestintään Internetissä.
Eräistä uusia lukutaitoja määrittävistä ominaisuuksista ollaan silti jotakuinkin yhtä mieltä. Uusien teknologioiden tehokkaan käytön katsotaan vaativan uudenlaisia taitoja, strategioita ja lähestymistapoja. Ne ovat keskeisiä globaalissa yhteisössä tapahtuvan yhteiskunnallisen ja taloudellisen osallistumisen kannalta. Uudet lukutaidot vaatimuksineen muuttuvat ja vaihtelevat niitä määrittävien teknologioiden mukana, mikä edellyttää jatkuvaa oppimista. Uusia lukutaitoja on lukuisia ja ne ovat multimodaalisia sekä monitahoisia.
Uusien lukutaitojen alle voidaan listata esimerkiksi tietokonelukutaito, digitaalinen lukutaito, brändilukutaito, pelilukutaito, visuaalinen lukutaito, kriittinen lukutaito, informaatiolukutaito, medialukutaito, yhteistoiminnallinen lukutaito ja verkkolukutaito.
Näkökulmia uusiin lukutaitoihin > Sosiaali- ja kasvatustieteet

Sosiokulttuurinen näkökulma uusiin lukutaitoihin korostaa lukemisen ja kirjoittamisen sosiaalista luonnetta. Uusia lukutaitoja ovat erityisesti sosiaaliseen mediaan ja useiden medioiden yhtäaikaiseen käyttöön liittyvät lukutaidot.
Yhä useammat palvelut ovat siirtyneet tietoverkkoihin ja jopa jokapäiväinen elämä vaatii medialaitteiden, tietotekniikan ja verkkoviestinnän käyttöä, joten uusia lukutaitoja tarvitaan samoin kuin kirjallista lukutaitoa aiemmin. Jos tarkastellaan lukutaitoa käytön näkökulmasta, se on esimerkiksi blogien kirjoittamista ja lukemista ja animaatioiden tekemistä.
Knobelin ja Lankshearin mukaan uudet lukutaidot voidaan jakaa kahteen kategoriaan, tyyppiesimerkkeihin (paradigm cases) ja reunatapauksiin (peripheral cases). Tyyppiesimerkeissä yhdistyvät sekä uusi eetos (new ethos stuff) että uudet teknologiat (new technical stuff). Reunatapauksissa lukutaito on uuden eetoksen mukainen, mutta ei hyödynnä uutta teknologiaa. Pelkkä uusi teknologia ei siis ole riittävä edellytys uusille lukutaidoille, vaan taidon on oltava jollakin tavoin uuden eetoksen mukainen. Keskeistä ei siis ole uuden teknologian käyttö samoihin tehtäviin kuin ennenkin, vaan aiemmista perinteisistä lukutaidoista poikkeavat arvot, prioriteetit ja herkkyydet. Uuden eetoksen mukaan uudet lukutaidot ovat luonteeltaan osallistavampia, keskustelevampia ja yhteistoiminnallisempia kuin perinteiset lukutaidot. Uudet lukutaidot eivät myöskään ole yhtä tekijäkeskeisiä kuin perinteiset eivätkä samoissa määrin asiantuntijoiden ja julkaisijoiden säätelemiä.
Esimerkiksi folksonomia on uusia lukutaitoja vaativa luokittelujärjestelmä. Se on luonteeltaan epähierarkkinen eikä perustu asiantuntijajärjestelmiin. Käytetyt avainsanat heijastavat käyttäjien ajattelutapoja ja merkityksiä, joten käyttäjien tapa avainsanoittaa voi poiketa toisistaan tai olla yhtenevä, minkä vuoksi avainsanoituksen käyttö ja ymmärtäminen vaatii yhteistoiminnallisia lukutaitoja. Yhteistoiminnallisen lukutaidon muodoissa olennaista on jakaminen ja yhteistoiminnallinen oppiminen.
Näkökulmia uusiin lukutaitoihin > Luetun ymmärtämisen tutkimus

Luetun ymmärtämisen tutkimuksessa perinteisten lukutaitojen ja online-lukutaitojen välillä on todettu lukuisia yhteneväisyyksiä, mutta myös merkittäviä eroja. Tutkimukset ovat osoittaneet online-luetunymmärtämisen vaativan uusia taitoja ja strategioita. Perinteisessä luetun ymmärtämisen tutkimuksessa on keskitytty lukijan sisäisiin prosesseihin, kuten merkittävimpiin kognitiivisiin ja kielellisiin toimintoihin lukemisen aikana, eikä lukuprosessi välttämättä yhdisty sosiaalisiin käytäntöihin tai sitä motivoiviin konteksteihin. Online-lukutaitoja tutkittaessa perinteisiä malleja on laajennettu kattamaan lukemisen tarkoitusperiä, viestinnällisiä lopputulemia ja luetunymmärtämisen alati muuttuvia vaatimuksia lukijan taidoille, strategioille ja lähestymistavoille online-ympäristössä.
Online-lukeminen on aina ongelmalähtöistä. Uudet lukutaidot mahdollistavat tiedontarpeiden tunnistamisen, informaation paikallistamisen ja sen hyödyllisyyden analyysin sekä kokonaiskuvan muodostamisen ja sen viestimisen edelleen. Näihin toimintoihin sisältyvät taidot, strategiat ja lähestymistavat, jotka ovat ominaisia etenkin online- luetun ymmärtämiselle, mutta jossain määrin päällekkäisiä myös perinteisen luetun ymmärtämisen kanssa.
Lukemiseen liittyviä taitoja ovat esimerkiksi hakukoneen käyttö, hakutuloslistan tulkinta ja sivujen lukeminen tiedon paikallistamiseksi. Lukijan on osattava arvioida tiedon ymmärrettävyyttä, relevanssia ja onko tieto yhtenevää muiden lähteiden kanssa. Lisäksi tarvitaan kykyä arvioida tiedon luotettavuutta ja puolueellisuutta. Myös viestintään liittyy omat taitonsa, sillä eri viestintävälineillä on omat sosiaaliset käytäntönsä ja niiden myötä omat strategiansa. Esimerkiksi sähköposti, chatit ja wikit ovat työkaluja online-lukemiseen ja luetun ymmärtämiseen.
Näkökulmia uusiin lukutaitoihin > Sosiolingvistiikka ja pelitutkimus

James Paul Gee lähestyy uusia lukutaitoja sosiolingvistiikan näkökulmasta. Hän on tutkinut muun muassa videopelejä, joiden pelaamista hän pitää eräänlaisena uutena lukutaitona.
On esitetty, että visuaalisuus ja kuvallisuus ovat syrjäyttämässä perinteisiä kirjoitusmerkkeihin perustuvia kommunikaation muotoja. Lisäksi on tapahtumassa siirtymä kirjamediasta näyttöpäätemediaan, jossa kuvaruutu on tiedon esittämisen ja saamisen pääväylä. Näyttöpäätemedian käyttö edellyttää uusia lukutaitoja. Gee painottaa visuaalisia lukutaitoja ja multimodaalisuutta, sillä nykyään sanat ja kuvat sekoittuvat monin tavoin. Mikäli lukijalla ei ole valmiuksia ymmärtää kuvien välittämää informaatiota, asiasisällön ymmärtäminen jää vajaaksi.
Esimerkiksi videopelit ovat multimodaalisia, koska niissä yhdistyvät teksti, kuvat, äänet ja toiminta, joita pelaajan on tulkittava. Pelatessaan pelaajat osallistuvat myös pelimaailmojen sosiaalisiin käytäntöihin.
Uudenkylän rautatieasema

Uudenkylän rautatieasema on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosuudella Lahti–Kouvola. Liikennepaikka sijaitsee Lahden Uudessakylässä entisen Nastolan kunnan alueella.
Historiaa

Liikennepaikka avattiin Riihimäki–Pietari-radan yhteydessä syyskuussa 1870. Uusikylä oli tärkeä maanteiden risteyskohta, josta lähtivät tiet Lahteen, Heinolaan, Anjalaan ja Artjärvelle. Nastolan pitäjän ensimmäinen rautatieliikennepaikka sijoitettiinkin Uuteenkylään eikä pitäjän kirkon tuntumaan. Uudenkylän asema oli radan korkein kohta. Uudenkylän asema oli tuolloin kolmannen luokan rautatieasema ja käsitti neljä huonetta ja keittiön, tavaramakasiinin, ulkohuoneen, kaksinkertaisen vahtituvan ja vesitornin.
Uudenkylän rautatieasemalla osasto Brandenstein Suomen sisällissodan aikana katkaisi 13. huhtikuuta 1918 Länsi-Suomen punaisten ratayhteydet Pietariin. Nykyisen asemarakennuksen itäpuolella maantien eteläpuolella on saksalaisten kaatuneiden muistokivi. Kolme päivää ennen talvisodan päättymistä 10. maaliskuuta 1940 Uudenkylän asemalle osuivat neuvostoliittolaisesta lentokoneesta pudotetut palopommit, jotka sytyttivät asemarakennuksen tuleen. Pommitus ei vaatinut ihmisuhreja, vaikka asemalla seisseissä junissa oli sen tapahtuessa arviolta noin tuhat ihmistä. Tuhoutuneen asemarakennuksen tilalle valmistui uusi edellistä vaatimattomampi rakennus vielä saman vuoden aikana.
2000- luku

Matkustajaliikenteen pysähdykset Uudessakylässä loppuivat vuonna 2005 kun lähemmäksi kunnan keskustaa avattiin Nastolan seisake. Uuteenkylään avattiin kuitenkin uusi seisake Lahti–Luumäki-rataosuuden peruskorjauksen yhteydessä 12.12.2010. Seisake sijoittui noin kilometrin verran Lahden suuntaan vanhasta liikennepaikasta. Lahden suuntaan liikennöidään raiteelta 3 ja Kouvolaan raiteelta 1. Aseman Kouvolan suunnasta tulevat junat ohittavat aseman käyttäen raidetta 2 ja Lahden suunnasta tulevat junat ohittavat aseman käyttäen raidetta 1.
Junayhteydet

Uudessakylässä pysähtyvät lähiliikenteen junat O ja Z. Yhteyksiä on arkisin Lahden suuntaan seitsemän ja Kouvolan suuntaan kahdeksan vuoroa. Viikonloppuisin vuoroja ajetaan 3–4 molempiin suuntiin. Aamun kaksi ensimmäistä junavuoroa sekä yksi viikonloppuvuoro Lahden suuntaan ajetaan Z-tunnuksin Helsinkiin asti. Kolme junaa Kouvolan suuntaan jatkavat Kouvolasta edelleen Kotkan satamaan. Lahdesta pääsee Pendolinolla tai InterCity-junalla Kouvolan suuntaan kellonaikoina, jolloin lähijunayhteyttä ei ole käytettävissä.
Uudenkylän asema vuonna 1910
Uusi Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellinen puolue

Uusi Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellinen puolue liittyi väitöksiin salaliitosta, jonka mukaan tällaisella nimellä toimiva järjestö olisi toiminut Sisä-Mongoliassa vakoojaverkkona. Väitökset johtivat suuriin vainoihin, jotka kohdistettiin pääasiassa paikalliseen mongoliväestöön. Virallisten lukujen mukaan vainoissa kuoli 22 900 henkilöä ja tapahtumat liittyivät laajemmin Kiinan kulttuurivallankumoukseen. Kiinan keskushallinto myönsi väitteet liikkeen olemassaolosta vääriksi vuonna 1978, mutta vainojen päätekijöitä ei koskaan tuotu oikeuden eteen.
Tausta

Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellinen puolue oli alun perin vuonna 1925 Neuvostoliiton ja Mongolian tuella Sisä-Mongoliaan perustettu poliittinen liike. Se heräsi henkiin uudestaan Japanin antauduttua toisessa maailmansodassa huhtikuussa 1945. Liike vaikutti Neuvostoliiton armeijan vapauttamissa Sisä-Mongolian osissa ja se kannatti alueen liittymistä Mongoliaan. Kiinan kommunistisen puolueen onnistui kuitenkin kaapata liike mongolikommunisti Ulanfun avulla. Liikkeen entiset johtajat suostuivat sen hajottamiseen ja viimeiset sen piireistä lakkautettiin vuoden 1947 loppuun mennessä. Vuodesta 1949 eteenpäin liikkeen entisiä johtajia vastaan hyökättiin Kiinan virallisessa propagandassa, vaikka joillakin sen entisillä vaikuttajilla oli edelleen asemia aluehallinnossa. 1956 Ulanfun täytyi suostutella liikkeen entisten vaikuttajien antamaan lisää "myönnytyksiä" virheistään.