stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pääjalkaiset
Nykyiset pääjalkaiset

Nykyiset pääjalkaiset kuuluvat kahteen alaluokkaan, jotka eroavat muun muassa kidusten lukumäärän suhteen. Helmiveneillä (Nautiloida) eli nelikiduksisilla pääjalkaisilla on ulkoinen, spiraalinmuotoinen, väliseinien lokeroihin jakama kuori ja kymmeniä lonkerojalkoja. Niillä ei ole musterauhasta, imukuppeja eikä silmän linssiä. Ne ovat lämpimien merten asukkaita, joita tunnetaan vain 6 lajia kahdessa suvussa. Näitä voidaan pitää elävinä fossiileina, jäänteinä aikoinaan erittäin monimuotoisesta ja yleisestä kehityslinjasta.
Toinen alaluokka, mustekalat (Coleoidea) eli kaksikiduksiset pääjalkaiset, käsittää kaikki pehmeäruumiiset pääjalkaiset. Mustekalat on monimuotoinen ryhmä, joita tunnetaan yli 700 lajia. Mustekaloilla kiduksia on kaksi, ja useimmilla lajeilla on vaippaonteloon avautuva musterauhanen. Mustekalat jaetaan edelleen kahdeksanlonkeroisiin (tursaat ja vampyyritursaat) ja kymmenlonkeroisiin mustekaloihin (esimerkiksi kalmarit ja seepiat). Jälkimmäisillä on nilviäisen kuoresta jäänteenä sisäinen tukiranka, joka seepioilla toimii myös kellukkeena, edellisissä ei sitäkään.
Pääjalkaisten evoluutio

Pääjalkaiset kehittyivät jo kambrikauden loppupuolella noin 500 miljoonaa vuotta sitten, ja niiden kukoistus maailman merissä kesti satoja miljoonia vuosia mesotsooisen ajan loppuun. Ne olivat merten ravintoketjun huippupetoja ennen kalojen levittäytymistä. Fossiilisia pääjalkaisia on kuvattu yli 10 000 lajia.
Ensimmäiset fossiilit ovat Kiinasta noin 530 miljoonan vuoden takaa. Ne luetaan nykyisten helmiveneiden alaluokkaan Nautiloidea. Tämän luokan valta-aika oli ilmeisesti jo paleotsooisella kaudella, mutta sen evoluutio on jatkunut läpi mesotsooisen ja kenotsooisenkin ajan. Nykyään on kuitenkin jäljellä vain 6 lajia.
Monimuotoisimpia muinaismerten pääjalkaisia olivat kovakuoriset, yleensä spiraalin muotoiset ammoniitit. Niiden lajien vaihtuvuus oli nopeaa ja ne ovat siksi tärkeitä johtofossiileita kerrostumien ikämäärityksissä. Ammoniitit ilmestyivät noin 400 miljoonaa vuotta sitten varhaisella devonikaudella ja hävisivät liitukauden lopussa samaan aikaan dinosaurusten kanssa.
Ammoniiteille ja helmiveneille tyypillinen lokerorakenteinen kuori, joka kalojen uimarakon tapaan toimi tasapainottavana kellukkeena, oli ilmeisesti ratkaiseva innovaatio, jonka avulla pääjalkaisista tuli ulappavesien valtiaita. Tämä väliseinien jakama, alkuaan pitkänomaisen tötterön muotoinen kuori, on oletettavasti kehittynyt maljakotilomaisesta laakean kartiomaisesta kuoresta.
Kaikkien muinaisten ja nykyisten pääjalkaisten katsotaan polveutuvan varhaisista helmiveneistä, jotka olivat suorakuorisia. Kehityshistoriallisesti Nautiloida on siis parafyleettinen alaluokka. Sekä ammoniittien että varsinaisten (kaksikiduksisten) mustekalojen linjat polveutuivat helmiveneisiin kuuluneesta Bactritida-lahkosta. Nykyisten helmiveneiden linja Nautilida-lahkossa puolestaan oli eriytynyt jo varhemmin.
Varhaisimmat mustekalat (Coleoidea) lienevät muistuttaneet lähinnä nykyisiä kalmareita ja seepioita. Ne ilmestyivät samoihin aikoihin noin 400 mvs. kuin ammoniititkin. Useimmat varhaiset mustekalat edustivat belemniittien ryhmää (Belemnoidea), joka esiintyy fossiiliaineistossa kivihiilikaudelta liitukauden lopulle, ja on siis sekin sukupuuttoon hävinnyt. Belemniiteillä oli sisäinen, lokeroihin jakautunut kuori.
Nykymustekalojen ryhmän (Neocoleoidea) puolestaan katsotaan polveutuvan varhaisista belemniiteistä. Imukupit ovat nykymustekaloja yhdistävä ja vasta niiden kehityslinjassa syntynyt ominaisuus. Lokerorakenteinen kuori on hävinnyt nykymustekaloista ilmeisesti toistuvasti eri kehityslinjoissa. Sisäinen kuori on säilynyt kymmenlonkeroisten ryhmässä (seepiat, kalmarit), mutta kotelorakennetta ei ole jäljellä.
Heideterrieri

| Heideterrieri> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  1900-luku
Alkuperäinen käyttö:  metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys-, pelastus- ja harrastekoira
Elinikä:  12 vuotta
Muita nimityksiä:  Heideterrier
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  15−23 kg
Säkäkorkeus:  45−56 cm
Väritys:  black & tan
Heideterrieri (Heideterrier) on saksalainen koirarotu.
Ulkomuoto

Kooltaan heideterrieri on airedalenterrierin ja saksanmetsästysterrierin välimaastosta: sen säkäkorkeus on 45−56 cm ja paino 15−23 kg. Väritys on tavallisesti musta punaruskein merkein (black & tan).
Luonne ja käyttäytyminen

Rodun kuuluu olla airedalenterrierin tapaan rauhallinen ja vastaanottavainen, minkä lisäksi se on tasapainoinen, aktiivinen, eloisa, hyvähermoinen ja tottelevainen. Sillä on myös hyvä hajuaisti, minkä vuoksi sitä käytetään metsästyksen lisäksi myös harrastus- ja pelastuskoirana.
Alkuperä

Tämä metsästyskoira syntyi 1900-luvulla airedalenterrierin ja saksanmetsästysterrierin välisestä risteytyksestä, minkä lisäksi todennäköisesti käytettiin pienemmässä mittakaavassa myös irlanninterrieriä ja bullterrieriä. Metsästysominaisuudet ovat periytyneet saksanmetsästysterrieriltä ja keskeisimmät luonteenpiirteet airedalenterrieriltä.
Von Fieandtin hallitus

Von Fieandtin hallitus oli Suomen tasavallan 42. hallitus, joka toimi 29. marraskuuta 1957 – 26. huhtikuuta 1958 eli 149 päivää. Hallitus oli luonteeltaan virkamieshallitus, mutta ministereissä oli myös poliitikkoja.
Hallituspulasta asiantuntijahallitukseen

Sukselaisen hallituksen kaaduttua SDP:n tekemään välikysymykseen lokakuussa 1957 uuden hallituksen muodostamista yritti aluksi SDP:n puheenjohtaja Väinö Tanner. Edellinen pääministeri V. J. Sukselainen yritti tämän jälkeen uudelleen neljän tai kuuden puolueen hallituksen kokoamista. Presidentti Urho Kekkonen suositteli SKDL:n ottamista mukaan hallitukseen, mutta puolueet eivät kuitenkaan suostuneet tähän. Ennätyksellisen pitkän 42 vuorokauden hallituspulan jälkeen astui toimeen Suomen Pankin pääjohtaja Rainer von Fieandtin muodostama "asiantuntijahallitus". Von Fieandt pyysi tämän jälkeen vapautusta Suomen Pankin pääjohtajan paikalta ja hänen tilalleen tuli pankin johtokunnan jäsen Klaus Waris. Eduskunnan puhemiehen K.-A. Fagerholmin mukaan von Fieandt oli läpikotaisin pankkimies, jolle politiikka oli täysin vieras alue. Hallituksen ulkoministeriksi tuli jo eläkkeelle siirtynyt ammattidiplomaatti Paavo Hynninen, joka oli toiminut suurlähettiläänä 1920-luvulta alkaen mm. Riiassa, Tallinnassa ja Kööpenhaminassa.
Tammikuussa 1958 valtio joutui rahapulan vuoksi keskeyttämään kaikki maksunsa vuorokauden ajaksi. Pääministeri von Fieandt ja Suomen Pankin uusi pääjohtaja Klaus Waris joutuivat riitaan hallituksen ottaessa kolmelta liikepankilta yhteensä neljän miljardin markan lainan, jolla valtio selviytyisi välttämättömistä menoistaan. Lainan korko oli peräti 13 prosenttia. Lähestyvät eduskuntavaalit heijastuivat jo eduskunnan työhön, kun se hyväksyi tammikuun lopussa joukon hallituksen esittämiä säästäväisyyslakeja, jotka vasemmisto kuitenkin äänesti yli vaalien. Hallitus epäonnistui yrityksessään sopia etujärjestöjen kanssa palkka- ja hintasulusta.
Hallituksen kaatuminen välikysymykseen

Hallitus kaatui opposition esittämään välikysymykseen toistaiseksi viimeisimpänä Suomessa. Runsaan kahden kuukauden kuluttua järjestettävien eduskuntavaalien vuoksi ei edes yritetty uuden poliittisen hallituksen muodostamista, vaan päädyttiin Kansaneläkelaitoksen johtokunnan jäsenen Reino Kuuskosken johtamaan toimitusministeristöön.
Hallitus kaatui välikysymykseen, joka koski viljan hintaa ja maataloustuloista.
Kokoonpano

| Salkku | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä |
| --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri | Rainer von Fieandt | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Opetusministeri, pääministerin sijainen | Reino Oittinen | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Ulkoasiainministeri | Paavo Hynninen | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Oikeusministeri | Kurt Kaira | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Sisäasiainministeri | Urho Kiukas | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Puolustusministeri | Kalle Lehmus | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Valtiovarainministeri | Lauri Hietanen | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Ministeri valtiovarainministeriössä | Ahti Karjalainen | 29.11.1957 | 31.3.1958 |
| Maatalousministeri | Hans Perttula | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri | Aku Sumu | 29.11.1957 | 28.2.1958 |
| Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri | Paavo Kastari | 28.2.1958 | 26.4.1958 |
| Ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä | Paavo Kastari | 29.11.1957 | 28.2.1958 |
| Ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä | Erkki Lindfors | 28.2.1958 | 26.4.1958 |
| Kauppa- ja teollisuusministeri | Lauri Kivekäs | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Sosiaaliministeri | Heikki Waris | 29.11.1957 | 26.4.1958 |
| Ministeri sosiaaliministeriössä | Erkki Lindfors | 30.12.1957 | 26.4.1958 |
Pyörösiipi

| Pyörösiipi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae
Suku::  Thumatha
Laji::  senex
Kaksiosainen nimi
 Thumatha senex  (Hübner, 1808) 
Katso myös
   Pyörösiipi Wikispeciesissä   Pyörösiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyörösiipi (Thumatha senex) on vaatimattoman näköinen, kosteiden paikkojen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Yleensä värikkäiden siilikkäiden joukossa pyörösiipi on hyvin vaatimaton ilmestys. Se on pieni perhonen, jonka etusiivet ovat pituuteensa nähden leveät ja hyvin pyöreäkärkiset. Koiraan siipien väri on kellanruskea, naaraan harmaanruskea. Sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat huonosti, mutta niiden kohdalla siipisuonilla on tummat täplät. Etusiivessä on tumma, pyöreä keskitäplä, jonka kohdalla siiven poikki saattaa erottua harmahtava keskivarjo. Takasiivet ovat vaaleammat ja niissä on pienempi tumma keskitäplä. Molempien siipiparien reunaripset ovat siipisuonten kohdalta tummat, muuten vaaleat. Siipisuomut ovat harvassa, joten siivet ovat kauttaaltaan läpikuultavat. Lepäävä perhonen pitää siipiä kattolaskuisesti ruumiin sivuilla. Naaraan takaruumis levenee voimakkaasti kärkeä kohti. Siipiväli koiraalla 15–18 mm ja naaraalla 15–22 mm.
Hieman samannäköinen laji on kalvosiipi (Nudaria mundana).
Levinneisyys ja lentoaika

Pyörösiipeä tavataan Britteinsaarilta Keski-Eurooppaan ja Balkanin kautta Turkkiin, Kaukasukselle ja Uralille. Laji puuttuu Iberian niemimaalta ja suuresta osasta Välimeren rannikkoa. Suomessa sitä tavataan Etelä-Lappiin saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Pyörösiipeä tavataan kosteilla niityillä, soilla ja kosteikoissa. Perhoset aloittavat lentonsa hämärän laskeuduttua ja jatkavat yön pimenemiseen. Lämpiminä öinä lento voi jatkua keskiyöhön. Naaraat lepäävät kasveilla ja houkuttelevat matalalla lenteleviä koiraita luokseen. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, mutta sinne tulee naaraita jonkin verran vähemmän. Imukärsä on surkastunut, eikä perhonen nauti ravintoa.
Naaras munii varsin pienen määrän munia, jotka se asettelee pieniksi ryhmiksi alustalle käyttäen takaraajojaan apunaan. Kuhunkin munaan tarttuu suojaavia karvoja naaraan takaruumiin kärkiosan tupsusta. Munat kuoriutuvat elo-syyskuussa ja toukat siirtyvät lyhyen ruokailukauden jälkeen talvilevolle. Toukat ovat aktiivisia enimmäkseen öisin ja ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaiheessa. Kotelo sijaitsee löyhässä kotelokopassa kiven alla tai oksan alapinnalla. Kotelovaihe kestää noin neljä viikkoa.
Ravintokasvi

Toukkien ravintoa luonnossa ei tunneta tarkoin, mutta ilmeisesti ne elävät syöden jäkäliä ja sammalia, erityisesti huopanahkajäkälää (Peltigera canina).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Pyörösiipi
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q171380  Wikispecies: Thumatha senex  BioLib: 54790  BOLD: 197711  EoL: 52220983  EUNIS: 357  Fauna Europaea: 446899  Fauna Europaea (new): 67362bcb-ba38-4413-8acb-e1aa91e20785  GBIF: 1807206  iNaturalist: 125957  IRMNG: 10942955  LepIndex: 40194  LoB: 4963  NBN: NHMSYS0021144411  NCBI: 997290  Observation.org: 9111  Laji.fi: MX.62206
Volvo BM

Volvo BM -traktori 1970-luvulta
Volvo BM -pyöräkuormaaja vuodelta 1976.
Volvo BM -maansiirtoauto
Volvo BM AB oli Volvon omistama maanrakennuskoneita ja traktoreita valmistanut ruotsalainen yhtiö, jonka aiempi nimi oli AB Bolinder-Munktell.
Bolinder-Munktell

Teknikko Johan Theofron Munktell perusti vuonna 1832 konepajan Eskilstunaan. Se aloitti toimintansa vuonna 1832 nimellä Eskilstuna Mekaniska Werkstad. Aluksi se valmisti höyrykoneita. Munktell rakensi ensimmäisen puolidieselmoottorinsa vuonna 1905. Munktellin ensimmäinen traktori valmistui vuonna 1913 ja tuotanto laajeni nopeasti.
Hiukan myöhemmin vuonna 1844 Jean ja Carl Gerhard Bolinder perustivat konepajan ja valimon Tukholmaan. Sen nimeksi tuli J & C G Bolinder. Veljeksistä Jean oli ollut samanlaisessa teknikko-opissa kuin Munktell, ja Carl oli harjoitellut eri valimoissa Ruotsissa. Bolinderin tehdas tuli tunnetuksi etenkin moottoreistaan: vuonna 1893 esitelty nelitahtinen ottomoottori oli ensimmäinen Ruotsissa rakennettu tämäntyyppinen moottori. Puolidieselmoottori muodostui kuitenkin Bolinderin menestystuotteeksi. 1920-luvulla Bolinderin osuus kaikista maailman kalastusalusten moottoreista oli noin 80 %.
1930-luvun lamavuosina Handelsbanken järjesti Munktellin yrityksen ja J & C G Bolinderin konepajan yhteen (1932). Näin syntyi AB Bolinder-Munktell, jota on kutsuttu BM:ksi. Sen koko teollinen toiminta keskitettiin Eskilstunaan. Munktellin moottorien valmistus lopetettiin ja tuotannossa keskityttiin ainoastaan Bolinderin hyvämaineisiin moottoreihin. BM-traktori syntyi siten, että Munktellin traktorialustaan vaihdettiin Bolinder-moottori.
Volvo BM ja Volvo BM Valmet

SKF-kuulalaakeritehtalla Göteborgissa oli suuri osuus Volvon perustamiseen. Kaupallisen koulutuksen saanut Assar Gabrielsson tuli töihin SKF:lle vuonna 1916. Myyntimatkoillaan hän huomasi, että ruotsalaisilla tuotteilla oli kysyntää. Gabrielsson tapasi vuonna 1924 insinööri Gustaf Larsonin, joka oli hankkinut kokemusta autoteollisuudesta ulkomailla. He päättivät toteuttaa ajatuksen ruotsalaisesta henkilöautosta yhdessä. AB Volvo -autoyhtiö perustettiin vuonna 1927 SKF:n tukemana. SKF oli jo aikaisemmin rekisteröinyt laakereille nimen Volvo, joka otettiin autotehtaan käyttöön. Volvon ostettua Bolinder-Munktellin vuonna 1950 yhtiön nimeksi muutettiin Volvo BM. Vuonna 1979 Volvo BM myi traktorivalmistuksensa Valmet Oy:lle, minkä jälkeen Valmet käytti valmistamilleen traktoreille viiden vuoden ajan tuotemerkkiä Volvo BM Valmet. Vuosina 1966-68 koottiin muutamia satoja Volvo BM traktoreita Suomen markkinoita varten Porvoossa, Fiskarsin tehtaalla.
Volvo BM:n nimeksi tuli myöhemmin VME Group ja sen jälkeen Volvo Construction Equipment, millä nimellä yhtiö toimii edelleen osana Volvo-konsernia.
Volvo BM -traktorimallit

BM Volvo Buster 400
BM Volvo 600
Volvo BM T 230
Volvo BM T 430
Volvo BM T 500
Volvo BM T 650 - T 700
Volvo BM T 800 - T 814
Volvo BM 2200 - 2250
Volvo BM 2650 - 2654
Aiheesta muualla

Volvo BM traktoreiden teknisiä tietoja (Arkistoitu – Internet Archive)
Volvo Construction Equipment history site
Arttu Käyhkö: Volvo Maanrakennuskoneet.  Kustantaja Laaksonen 2014. ISBN 978-952-5805-66-6
Arttu Käyhkö: Maanrakennuskoneita Suomessa.  Alfamer / Tarusto Oy, 2015. ISBN 978-952-472-234-6
Pyhän Luukkaan kilta

Rogier van der Weydenin maalaus Pyhästä Luukkaasta maalaamassa Neitsyt Marian muotokuvaa, 102 × 108,5 cm, noin vuodelta 1440, Eremitaaši, Pietari.
Pyhän Luukkaan kilta oli yleinen nimi maalarien ja taidekäsityöläisten killoilla, joita perustettiin eri paikkakunnille 1200-luvulta alkaen. Ne olivat osa kiltajärjestelmää, ja ne valvoivat monin säädöksiin niin taidekauppaa, taiteen tekemistä kuin maalariksi kouluttautumista. Kiltojen monopoli alkoi murtua 1600-luvulla. Sitä ennen muun muassa hovitaiteilijat olivat voineet toimia niiden ulkopuolella.
Italiassa Pyhän Luukkaan killat tai seurat toimivat yleensä kiltajärjestelmästä irrallaan ja ne olivat myös taideakatemioiden syntymisen taustalla. Monen italialaisseuran nimi muuttui 1500-luvun lopulla akatemiaksi, kuten Accademia di San Lucaksi.
Kunkin kaupungin Luukkaan kilta kontrolloi oman kaupunkinsa kaikkea elinkeinotoimintaa taiteessa, mutta eri kaupunkien killat olivat täysin itsenäisiä. Usein niiden välillä oli kilpailuasetelma.
Killoille nimensä antaneen evankelista Luukkaan sanottiin olleen ensimmäinen kristitty taidemaalari. Luukas oli muun muassa taiteilijoiden suojeluspyhimys, koska Johannes Damaskolaisen mukaan hän oli maalannut Neitsyt Marian muotokuvan.
Pyhän Luukkaan killat eri maissa

Luukkaan kiltoja perustettiin 1200-luvulla Italiaan ja myöhemmin muuallekin, etenkin Alankomaihin.   Yksi kuuluisimmista toimi Antwerpenissä vuoteen 1795 asti. Niin Antwerpenissä kuin useissa muissakin kaupungeissa paikallinen hallinto oli antanut killalle oikeuden säädellä oman alansa elinkeinotoimintaa kaupungissa. Killan jäsenenä mestari sai ottaa oppipoikia, pitää työpajaa ja myydä maalauksiaan. Vastaavia säädöksiä oli muun muassa Delftissä.
Pyhän Luukkaan kilta ei edustanut vain maalareita, veistäjiä ja muita taiteilijoita, vaan etenkin 1600-luvulla myös taidekauppiaita, taiteen harrastajia ja toisinaan myös taiteen ystäviä. Keskiajalla useimmilla paikkakunnilla jäseninä oli myös käsikirjoitusten kuvittajia. Perinteisissä killoissa muutkin maalarit kuin taidemaalarit olivat kuuluneet samaan kiltaan, mutta Pyhän Luukkaan killoista muodostui varsinkin Alankomaissa erityisesti taidemaalarien kiltoja. Killat ratkaisivat myös taiteilijoiden keskinäisiä ja asiakkaiden kanssa tulleita kiistoja.
Pyhän Luukkaan killat eri maissa > Antwerpen ja Brugge

Antwerpenin ja Bruggen killat loivat mallin, jota käytettiin muissakin kaupungeissa. Vaikka Antwerpen ei ollut taiteen keskus ennen 1500-lukua, se oli yksi ensimmäisistä kaupungeista, joissa perustettiin Pyhän Luukkaan kilta. Antwerpenin Pyhän Luukkaan kilta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1382 ja se sai kaupungilta erityisiä etuoikeuksia vuonna 1442. Killan tallella olevat pöytäkirjat luetteloivat milloin kustakin taiteilijasta on tullut mestari, ketkä olivat oppipoikia ja kuka johti kiltaa. Bruggessa, joka oli Alankomaiden johtava kaupunki maalaustaiteessa 1400-luvulla, ensimmäinen luettelo killan jäsenistä on vasta vuodelta 1453, joskin kilta oli ollut olemassa jo aiemmin. Bruggen kilta valvoi tarkasti, etteivät taidekäsityöläiset tehneet vieraiden kiltojen alaan kuuluvia töitä, kuten kuvakudoksia. Bruggen kiltaan kuului kuitenkin myös satulaseppiä, luultavasti koska monet jäsenet maalasivat miniatyyrikuvituksia pergamentille. Koska pergamentti oli nahkaa, heidät luokiteltiin nahkatyöläisiksi.
Vain tiettyjä etuoikeuksia omaavat, kuten hovitaiteilijat, saattoivat työskennellä ilman killan jäsenyyttä. Peter Paul Rubensilla oli 1600-luvulla erityislupa hallitsijalta työskennellä sekä hovitaiteilijana Brysselissä että Antwerpenin Pyhän Luukkaan killan aktiivisena jäsenenä, jolloin hänen maalauksiaan voitiin myydä killan tiloissa. Antwerpenissa myyntikoju oli ollut jo alkuvaiheessa, esimerkiksi 1460 se oli sijainnut katedraalin edessä. Bruggeen myyntitila saatiin 1482.
Pyhän Luukkaan killat eri maissa > Hollanti

Hollannin valtiossa kiltoja perustettiin, kun etelästä Antwerpenin ja Bruggen suunnalta tullut kilpailu alkoi koitua ongelmaksi. Muun muassa Goudassa, Rotterdamissa, ja Delftissä Pyhän Luukkaan killat perustettiin vuosien 1609 ja 1611 välillä. Kullakin näistä paikkakunnista taulumaalarit irrottautuivat perinteisestä kiltarakenteesta, jossa he olivat kuuluneet muiden maalarien, kuten fresko- ja seinämaalarien kanssa samaan kiltaan. Sen sijaan he liittyivät Pyhän Luukkaan kiltaan.
Muista kaupungeista tulevat tai muualla kouluttautuneet taiteilijat joutuivat usein maksamaan killan pääsymaksun moninkertaisena. Esimerkiksi vuonna 1655 Pieter de Hooch joutui maksamaan 12 guldenia muutettuaan Delftiin, kun killan tavallinen maksu oli 3 guldenia.
Pyhän Luukkaan killat eri maissa > Italia

Renessanssin Firenzessä ei ollut varsinaista Pyhän Luukkaan kiltaa. Maalarit kuuluivat lääkärien ja apteekkarien kiltaan "Arte dei Medici e Speziali", koska he hankkivat pigmenttejä apteekeista. Kuvanveistäjät olivat kiven ja puuntyöston mestarien killassa "Maestri di Pietri e Legname. He olivat myös yleensä Pyhän Luukkaan seuran eli Compagnia di San Lucan jäseniä. Seura oli perustettu jo vuonna 1349, joskin se oli kiltajärjestelmästä irrallinen laitos. 
Vastaavia seuroja oli myös muualla Italiassa, muun muassa Roomassa.
Compagnia di San Luca alkoi Firenzessä 1500-luvulla tavata Basilica della Santissima Annunziatassa, jolloin aiemmin Paavalin seuraan (Compagnia di San Paolo) kuuluneet kuvanveistäjät liittyivät mukaan. Tästä seurasta kehittyi Accademia di belle arti di Firenze eli Firenzen piirustustaiteen akatemia vuonna 1563.
Roomassa taas Federico Zuccari perusti Pyhän Luukkaan akatemian (Accademia di San Luca) vuonna 1593. Rooman akatemia heijasti tuolloin ajankohtaisia uusia aatteita taideakatemiasta keskiaikaisen kiltasysteemin säilyttämisen sijaan. Vähitellen muut kaupungit seurasivat Rooman esimerkkiä. Carraccit Bolognassa perustivat taideakatemiansa.
Muutos kauemmaksi kiltajärjestelmästä liittyi uuteen käsitykseen taiteesta enemmänkin vapaana kuin mekaanisena taitona. Antwerpenissä David Teniers nuorempi oli paitsi killan johtaja myös taideakatemian perustaja. Uudet taideakatemiat alkoivat tarjota koulutusta piirtämisessä ja maalauksen alkeissa. Myös taiteen teoria, kuten genrehierarkia sai lisää merkitystä.
Kiltojen säännöt

Kiltojen säännöt vaihtelivat suuresti. Kuten muidenkin alojen killoissa, oppipoikana olo kesti ainakin kolme, mutta usein viisi vuotta. Sen jälkeen oppipojasta tuli kisälli, joka saattoi työskennellä kenen tahansa killan jäsenen alaisena. Jotkut taiteilijat alkoivat signeerata ja päivätä maalauksiaan vuotta tai paria ennen kuin he saavuttivat seuraavan asteen eli vapaan mestarin aseman. Mestari-nimikkeestä joutui usein maksamaan killalle, minkä jälkeen tuore mestari saattoi myydä maalauksiaan, perustaa oman työhuoneen ja ottaa oppipoikia. Hän saattoi myös myydä muiden taiteilijoiden maalauksia. Antoon van Dyckistä tuli mestari kahdeksantoista vuoden iässä, joskin parinkymmenen vuoden ikä oli tavallisempi. Myös oppipoikien määrästä oli säännöksiä.
Nürnbergissä maalaus oli toisin kuin vaikkapa kultasepäntyö katsottu vapaaksi elinkeinoksi. Kiltalaitoksen sijaan kaupunki valvoi toimintaa. Tarkoitus oli rohkaista kasvua, koska taiteilijoiden työ usein liittyi kirjojen kustantamiseen, jossa Nürnberg oli noussut Saksan suurimmaksi keskukseksi. Kuitenkin myös Nürnbergissä oli sääntöjä. Esimerkiksi vain naimisissa olevat miehet saattoivat pitää työhuonetta. Useimmissa kaupungeissa naiset, joilla usein oli merkittävä rooli miniatyyrikuvituksia tekevissä työpajoissa, eivät voineet liittyä kiltaan tai päästä mestareiksi. Kuitenkin Antwerpenissä Caterina van Hemessen ja muutama muu naishenkilö olivat killan jäseniä. Kuten Pyhän Luukkaan killan kristillinen nimi vihjaa, useimmissa kaupungeissa juutalaiset eivät voineet kuulua kiltaan, eivätkä saada mestarin arvoa.