Ranskan toinen keisarikunta
Historia > Autoritaarinen keisarikunta

Keisarikuntaa hallittiin sen alkuvaiheissa autoritäärisesti. Vuoden 1852 perustuslain mukaan keisari sai valita haluamansa henkilöt ministereiksi ja myös erottaa heidät niin halutessaan. Ministerin ei tarvinnut olla kansalliskokouksen jäsen eikä hänellä ollut velvollisuutta perustella tekemiään päätöksiä kansalliskokoukselle. Tekemistään ratkaisuista he olivat vastuussa vain keisarille yksittäisenä ministerinä, ei koko hallituksena. Eräässä kirjeessään Napoleon III totesi vaihtavansa ministerin heti kun se oli tarpeen yleisen edun nimissä.
Keisari tapasi hallitustaan kerran tai kahdesti viikossa. Ministerin vaikutusvalta oli paljolti riippuvainen hänen omista väleistään keisariin, kahdenkeskisistä tapaamisista tai kirjeenvaihdosta. Vaikutusvaltaa valui keisarin sihteereille, jotka seuloivat keisarille tulevaa tietoa ja järjestelivät tapaamisia. Lisäksi pienessä hovissa tapahtui juonittelua vaikutusvallasta. Vuoteen 1860 asti keisari työskenteli tiiviisti hallituksen hänelle lähettämien asiakirjojen ja raporttien parissa, vaikkakaan ei yhtä ahkerasti kuin setänsä Napoleon I. Myöskään yksityiskohtiin perehtyminen ei ollut hänen parhaita puoliaan.
Vuoden 1860 jälkeen keisarin ote asioista alkoi heiketä terveyden horjumisen myötä. Ministerit alkoivat tavata toisiaan ilman keisaria ja tämä toi heille tunteen yhtenäisyydestä ja he pystyivät ajoittain myös painostamaan hallitsijaa. Kollektiivisen vastuun tunnetta heille ei kuitenkaan tullut vaan he kamppailivat vallasta toisiaan vastaan. Myös monet keisarin suosikit, joilla ei ollut mitään virallista asemaa hallituksessa, pääsivät vaikuttamaan politiikkaan. Yksi heistä oli Pariisin uudistamisesta vastannut Seinen prefekti Georges-Eugène Haussmann, joka pääsi aina suoraan keisarin puheille.
Ministereiden perhetausta oli useimmiten suurporvaristossa. Useimmat olivat uskollisia Louis Napoleonille, vaikkakin kannattivat enemmän heinäkuun monarkian politiikkaa. Sosiaalisissa kysymyksissä he ajattelivat useimmiten konservatiivisesti. Keisari palkitsi ministerinsä tuon ajan oloissa valtavalla 40 000 frangin palkalla, minkä päälle kustannettiin asunto ja kuljetukset. Koska ministerit olivat paikoilla missä tehtiin suuria talouspoliittisia linjauksia, se mahdollisti taloudellisen keinottelun. Vuonna 1852 ministereiden keski-ikä oli 48 vuotta ja vuonna 1867 se oli kohonnut 59 vuoteen. Ministerin paikka vapautui yleensä vain jonkun ministereistä kuoltua. Vanhenevien miesten johtama hallinto alkoi herättää huolestuneisuutta.
Louis Napoleonin alkuperäisenä ajatuksena oli heikentää kansalliskokouksen valtaa, sillä hän katsoi sen johtaneen vain turhiin väittelyihin ja puolueriitoihin. Vuoden 1852 perustuslaki jakoi kansanedustuslaitoksen senaattiin ja lakiasäätävään kokoukseen. Senaatin piti tarkastaa lait ja huomauttaa, jos ne olivat ristiriidassa yksilönvapauden, uskonnollisen moraalin tai perustuslain kanssa. Sillä oli oikeus muuttaa perustuslakia, tosin muutos piti alistaa kansanäänestykseen. Keisari nimitti senaattorit ja senaattoreiksi tuli keisarin uskollisia kannattajia, sukulaisia, kardinaaleja ja marsalkoita. Joskus jäseniksi otettiin myös intellektuelleja sekä liikemiehiä. Oli selvää, että tällainen senaatti myötäili keisaria kaikessa.
Lakiasäätävään kokoukseen oli äänioikeus kaikilla 21 vuotta täyttäneillä miehillä, paitsi niillä, jotka oli tuomittu rikoksesta. Keisarilla oli oikeus hajottaa kansalliskokous, mutta uudet vaalit piti toimittaa kuuden kuukauden kuluttua. Kansalliskokouksen piti hyväksyä lait ja verot, mutta sillä ei ollut oikeutta kaataa hallitusta tai vaatia yksittäistä ministeriä eroamaan. Niinpä sen rooli olikin lähinnä neuvoa-antava. Sen istuntokausi oli hyvin lyhyt, vain kolme kuukautta vuodessa.
Vaikka äänioikeus oli kaikilla miehillä, kansanedustajiksi valikoitui lähes pelkästään varakkaita. Edustajina oli aatelistoa, maanomistajia, juristeja ja liikemiehiä. Edustajistossa ei tapahtunut paljoakaan vaihtuvuutta.
Vaalit ja kansalliskokous peittivät sen tosiasian, että elettiin diktatuurissa. Ranskassa oli tehokas salainen poliisi ja sanavapautta oli vähemmän kuin Bourbon-restauraation ja Heinäkuun monarkian aikana.
Omaa kansaa yritettiin kosiskella keisarikunnan kannattajiksi muun muassa maailmannäyttelyillä. Niiden haluttiin tekevän vaikutuksen myös ulkomaalaisiin jotka tulivat näyttelyvieraiksi.Pariisissa pidettiin maailmannäyttely vuonna 1855. Maailmannäyttelyn piti osoittaa Ranskan edistyminen levottoman toisen tasavallan ja taantumuksellisen heinäkuun monarkian ajoista. Keisari avasi itse näyttelyn keskellä Krimin sotaa kutsuen sitä ”rauhan temppeliksi” ja ”teollisuuden olympiadiksi”. Näyttely peitti vierailta ne tosiasiat, että maa oli toipumassa koleraepidemiasta ja että viini- ja perunasato olivat tuhoutuneet.