stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pavel Dybenko
Vallankumousten aika

Huhtikuussa 1917 Dybenko valittiin Helsingistä käsin toimineen Itämeren laivaston keskuskomitean eli Tsentrobaltin puheneuvoston puheenjohtajaksi. Kyseessä oli helmikuun vallankumouksen jälkeen perustettu demokraattinen Itämeren laivastoa hallinnut elin, joka bolševikkien lisäksi koostui menševikeistä, anarkisteista sekä sitoutumattomista merisotilaista. Dybenkon poliittisena neuvonantajana toimi Aleksandra Kollontai.
Lokakuun vallankumouksen aikana Dybenko oli edelleen Helsingissä, jossa hän organisoi Pietariin vallankumouksellisten tueksi lähetettyjen joukkojen merikuljetuksia. Joidenkin väitteiden mukaan hän kuitenkin olisi ollut Pietarissa ja tuhonnut Talvipalatsin valtauksen yhteydessä todisteet Saksan keisarikunnan bolševikeille antamasta rahoituksesta. Vallankumouksen jälkeen Vladimir Lenin nimitti Dybenkon laivastoasioista vastaavaksi kansankomissaariksi.
Helmikuussa 1918 Dybenko lähetettiin Narvaan pysäyttämään Pietaria kohti edenneitä saksalaisia, mutta hänen komentamansa joukot keskittyivät lähinnä juopotteluun ja ryhtyivät myös perääntymään. Dybenko erotettiin ja hänen tilalleen nimitetyn kenraali Dimitri Parskyn johdolla saksalaiset onnistuttiin vihdoin pysäyttämään. Huhtikuussa Dybenko erotettiin kansankomissaarien neuvosto sekä myös koko puolueesta. Lisäksi hänet asetettiin sotaoikeudessa syytteeseen pelkuruudesta. Dybenko sai kuitenkin vapauttavan tuomion, koska oikeus ei pitänyt häntä saamaansa tehtävään pätevänä.
Oikeudenkäynnin jälkeen Dybenko ja Kollontai matkustivat Samaran kaupunkiin, joka oli bolševikkeja vastustaneiden sosialistivallankumouksellisten ja anarkistien tukikohta. Samarasta käsin Dybenko julkaisi kirjoituksia, joissa hän syytti Leniniä muun muassa korruptiosta, terrorista ja yleisestä epäpätevyydestä. Lisäksi Dybenko väitti Leninin kavaltaneen suuren määrän valtion kultavarantoja. Puna-armeija murskasi kuitenkin pian Samaran kapinalliset ja Dybenko palasi Moskovaan, jossa hänet toukokuun lopussa armahdettiin. Ehtona oli, ettei Dybenko enää osallistuisi politiikkaan. Lenin päätyi lopulta lähettämään hänet pataljoonankomentajaksi Venäjän ja saksalaisten miehittämän Ukrainan väliselle alueelle.
Venäjän sisällissota

Saksalaisten vetäytymisen jälkeen Ukrainaan syntyi sekasortoinen tilanne, jossa bolševikit, sosialistivallankumoukselliset, anarkistit ja valkoinen armeija taistelivat toisiaan vastaan. Vasemmistolaiset ryhmittymät olivat välillä myös liittoutuneet keskenään. Vuoden 1919 alussa Dybenko ylennettiin puna-armeijan kenraaliksi. Hän johti divisioonaa, joka kevääseen mennessä onnistui tuhoamaan kaikki bolševikkeja vastustaneet sosialistiset ryhmät. Huhtikuussa Dybenko sai määräyksen siirtää joukkonsa Donbasin alueelle, mutta saamaansa käskyä uhmaten hän valloittikin Krimin niemimaan, jonne perustettiin Krimin sosialistinen neuvostotasavalta. Dybenko nimitti sen pääministeriksi Leninin veljen Dimitri Uljanovin, hoitaen itse sota- ja laivastoministerin virkaa. Neuvostotasavalta jäi kuitenkin lyhytikäiseksi, kun valkoisen armeijan joukot valloittivat Krimin jo kesäkuun aikana. Dybenko joutui pakenemaan Ukrainasta ja menetti samalla myös armeijansa. Osa hänen miehistään liittyi Nestor Mahnon johdolla taistelleeseen anarkistiseen vallankumoukselliseen kapinallisarmeijaan, osan taas muodostaessa omia pieniä ryhmiään, jotka sotivat sekä puna-armeijaa että valkoista armeijaa vastaan.
Ukrainan epäonnistumisen jälkeenkään Dybenko ei menettänyt asemaansa puna-armeijassa, vaan syyskuussa 1919 hänen komentoonsa annettiin Tsaritsynin ja Tulan alueilla valkoisia vastaan taistellut 37. divisioona. Maaliskuussa 1920 Dybenko johti ratsuväkeä eteläisellä rintamalla. Valkoisen armeijan joukot kuitenkin kukistivat hänen divisioonansa nopeasti, koska Dybenkolla ei ollut kokemusta ratsuväestä. Tämän jälkeen hänet siirrettiin Moskovaan jatkamaan opintojaan puna-armeijan sotilasakatemiassa.
Sisällissodan jälkeen

Maaliskuussa 1921 Dybenko osallistui Mihail Tuhatševskin komennossa anarkistien johtaman Kronstadtin kapinan kukistamiseen. Vuotta myöhemmin hän onnistui viimein valmistumaan sotilasakatemiasta, jonka jälkeen Dybenko komensi jalkaväen osastoja ja hänet otettiin myös uudelleen kommunistisen puolueen jäseneksi. Vuodesta 1925 lähtien hän toimi yleisesikuntaupseerina, kunnes Dybenko 1928 nimitettiin Keski-Aasian sotilaspiirin päälliköksi. Vuodet 1930–1933 Dybenko oli komennettuna Saksassa, kun maat tekivät keskinäistä sotilasyhteistyötä. Neuvostoliittoon palattuaan Dybenko toimi Volgan sotilaspiirin päällikkönä, ollen mukana järjestämässä myöhemmin teloitetun Tuhatševskin pidätystä vuonna 1937. Hän oli myös yksi Tuhatševskin oikeudenkäynnin tuomareista.
Vuonna 1938 Dybenko joutui myös itse Stalinin epäsuosioon ja hänet teloitettiin saman vuoden heinäkuussa. Dybenkoa syytettiin muun muassa yhteyksistä natsi-Saksaan sekä jo aikaisemmin ammuttuun Mihail Tuhatševskiin. Lisäksi hänen väitettiin käyttäneen valtion varoja alkoholinhuuruisten seksiorgioiden järjestämiseen, mitä syytettä Dybenko ei kiistänyt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pavel Dybenko Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine 
Pavel Dybenko ja Aleksandra Kollontai vuonna 1919.
Japp–Klingemann-reaktio

Kaksi yleistä esimerkkiä Japp–Klingemann-reaktiosta
Japp–Klingemann-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa aromaattinen diatsoniumsuola reagoi diketonin tai β-ketohapon tai -esterin kanssa muodostaen hydratsonin. Reaktion raportoivat ensimmäisen kerran Francis Robert Japp ja Felix Klingemann vuonna 1888 ja reaktio on nimetty heidän mukaansa. Japp–Klingemann-reaktio on hyvin käytetty tapa valmistaa synteettisesti hyödyllisiä aromaattisia hydratsoneja.
Reagenssit ja mekanismi

Japp–Klingemann-reaktio tapahtuu emäksisissä olosuhteissa kaikille aromaattisille diatsoniumsuoloille. Karbonyyliyhdisteenä käytetään tyypillisesti joko β-ketohappoa tai -esteriä. Reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa karbonyyliyhdisteestä muodostuu emäksisissä olosuhteissa enolaatti. Tämä nukleofiilinen enolaatti reagoi elektrofiilisen diatsoniumsuolan kanssa additioreaktiolla muodostaen välivaiheena diatsoyhdisteen. Tämä diatsoyhdiste hydrolysoituu emäksisissä olosuhteissa tetraedrimäiseksi välivaiheeksi. Tämä välivahe on epästabiili ja hajoaa hydratsoniksi ja ketohappojen tapauksessa hiilidioksidiksi ja ketoestereiden tapauksessa karboksylaatti-ioniksi.
Japp–Klingemann-reaktioissa muodostuvat aromaattiset hydratsonit ovat hyödyllisiä orgaanisen kemian lähtöaineita. Usein reaktiota seuraa Fischerin indolisynteesi, jossa hydratsoni reagoi väkevän rikkihapon kanssa indolijohdannaiseksi.
Dv15

| Dv15 |
| --- | --- |
 Dv15 nro 2010 Tampereella vuonna 2001
Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  VR-Yhtymä
Valmistaja:  Valmet, Lokomo
Lukumäärä:  58
Valmistusvuodet:  1958–1961
Hylätty:  54
Romutettu:  54
Museoitu:  1 kpl
Numerointi:  1955–2012
Lempinimi:  Vempu/Vemppu Karhukoira Nalle Murre Voivoi
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  75 km/h
Pituus:  11 930 mm
Pyörästö:  D
Pyörästön pituus:  6 700 mm
Suurin akselipaino:  15 t
Pyörän halkaisija:  1 180 mm
Vaihteisto:  Voith L 217 U
Moottori:  Tampella/MAN W8V22/30 A.m.A
Moottorin teho:  
 • jatkuva teho:  620 kW (840 hv)
Dv15 on Valtionrautateiden vuosina 1958–2004 käyttämä väliraskas dieselveturi. Lokomo ja Valmet valmistivat veturit vuosina 1958–1961 niin, että Lokomo valmisti parittomat ja Valmet parilliset numerot. Dv15-sarja oli ensimmäinen veturisarja, joka tehonsa ja luotettavuutensa puolesta syrjäytti höyryvetureita ratapihojen vaihtotöissä.
Ominaisuudet

Dv15 oli seuraaja teknisesti ja ulkoisesti pitkälti samankaltaisille Dv11-sarjan vetureille. Samoin vuoden 2008 alussa suurimmaksi osaksi käytöstä poistunut Dv16-sarja on ominaisuuksiltaan suurelti yhtenevä.  Dv15-sarjalla ajettiin myös linja-ajoa 1990-luvulle saakka.
Dv15-sarjan veturit erottaa helposti uudemmista vetureista sen höyryvetureita muistuttavasta pyörästöstä, jossa pyörät on kytketty kytkintangoin toisiinsa ja ajomoottoriin kytketty sokkoakseli pyörittää pyöriä kytkintankojen välityksellä. Yhteenkytkettyjen pyörien ansiosta veturin irtiottokyky eli kyky lähteä raskaan kuorman kanssa liikkeelle ilman ympärilyöntiä eli pyöriä vahingoittavaa paikallaan luistamista voitti monet uudemmat veturit, minkä johdosta se oli myös veturimiesten suosiossa vaihtotöissä. Sen MAN-moottorin kovaääninen ja matalalta muriseva ääni antoi leimansa suurimmilla ratapihoilla neljän vuosikymmenen ajan. Vetureita paranneltiin käyntisiltojen kaiteita korottamalla ja lisäämällä vaihtotyötä nopeuttavat, ohjaamosta hallittavat Vapiti-vaihtotyökytkimet.
Hylkääminen

Veturit alkoivat 2000-luvun mittapuun mukaan olla työolosuhteiltaan surkeita, varaosia ei enää ollut saatavilla ja osien käyttöikä oli ylitetty, joten ylläpito oli hankalaa. Sähköistyksen laajenemisen myötä muusta käytöstä vapautuneita dieselvetureita saatettiin sijoittaa Dv15-vetureiden tilalle. VR:n käytössä olleet viimeiset Dv15-sarjan veturit hylättiin syyskuussa 2004. Viimeiseksi Dv15-vetureita oli käytössä vaihtotöissä ja päivystyksessä Turussa ja Helsingissä. UPM:lla on yhä käytössään Dv15 2000 ja Imatran veturipalvelulla veturit 1993, 2001 ja yksi numeroton veturi, joka kantaa vanhaa Vv15-sarjamerkintää. Haapamäen Museoveturiyhdistyksellä on museoituna Dv15 1991. Dv15-sarjan tilalla jatkavat nykyään Dr14- ja Dv12-veturit. Dv15-sarjan muistoksi on tehty jopa muistofilmejä.
Teknisiä tietoja

Veturin numerot: 1955–2012
Valmistaja: Valmet Oy, Lokomo Oy
Valmistusvuodet (nrot):
1958 (1955, 1956)
1959 (1957–1973, 1980)
1960 (1974–1979, 1981–1988)
1961 (1989–2012)
Pyörästöjärjestys: D
Huippunopeus: 75 km/h
Paino työkunnossa: 60 t
Suurin akselipaino: 15 t
Pituus: 11 930 mm
Leveys: 3 200 mm
Korkeus: 4 350 mm
Polttoainesäiliön tilavuus: 1,8 m³
Teknisiä tietoja > Päädieselmoottori

Tampella/MAN W8V22/30 A.m.A
Iskutilavuus: 91 l
Teho: 620 kW käyntinopeudella 900 r/min
Sylinteriluku: 8 (rivi)
Teknisiä tietoja > Vaihteisto

hydraulinen Voith L 217 U -vaihteisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dv15 Wikimedia Commonsissa
Haapamäen museoveturiyhdistyksen dieselveturikalusto (Arkistoitu – Internet Archive) Haettu 11.1.2019
Veteraani vauhdissa (Arkistoitu – Internet Archive), Pertti Itkosen kuvia veturista numero 1973
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Japaninhortensia

| Japaninhortensia |
| --- | --- |
 Japaninhortensian lajike syyshortensia (Hydrangea paniculata 'Grandiflora')
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Cornales
Heimo::  Hortensiakasvit Hydrangeaceae
Suku::  Hortensiat Hydrangea
Laji::  paniculata
Kaksiosainen nimi
 Hydrangea paniculata  Siebold 
Katso myös
   Japaninhortensia Wikispeciesissä   Japaninhortensia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Japaninhortensia (Hydrangea paniculata) on hortensioiden sukuun kuuluva pensas. Se kasvaa alkuperäisenä Aasian itäosissa Japanissa, Kiinassa, Koreassa ja Sahalinilla. Siitä on jalostettu useita koristekasvilajikkeita.
Japaninhortensia kasvaa kosteissa ja keskiravinteisissa rinnepensaikoissa ja rinnemetsien aukoissa aurinkoisilla paikoilla.
Lajikkeita

Hydrangea paniculata 'Floribunda' – pikkusyreenihortensia
Hydrangea paniculata 'Grandiflora' – syyshortensia
Hydrangea paniculata 'Kyushu' – pikkusyreenihortensia
Hydrangea paniculata 'Mustila' – mustilanhortensia
Hydrangea paniculata 'Praecox' – kuutamohortensia
Hydrangea paniculata 'Unique' – pikkusyreenihortensia
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Japaninhortensia – Hydrangea paniculata
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158443  Wikispecies: Hydrangea paniculata  CoL: 6MJ8V  EoL: 583371  EPPO: HYEPA  FNA: 200010123  FoC: 200010123  GBIF: 2985995  GRIN: 19461  iNaturalist: 133390  IPA: 14077  IPNI: 791653-1  IRMNG: 11021670  ITIS: 24199  IUCN: 147376037  MoBotPF: 286891  NatureServe: 2.137450  NCBI: 52833  Observation.org: 137457  Open Tree of Life: 225987  Plant List: tro-29100400  PLANTS: HYPA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:791653-1  RHS: 8944  Tropicos: 29100400  VASCAN: 6112  WFO: wfo-0001135530  Laji.fi: MX.41132
Anatoli Jaroš

Anatoli Jaroš on entinen neuvostoliittolainen kuulantyöntäjä.
Jaroš sijoittui Prahan EM-kilpailuissa 1978 kuulantyönnössä viidenneksi tuloksella 20,03 m. Moskovan 1980 olympialaisissa hän sijoittui kolmesta neuvostoliittolaisesta heikoimpana yhdeksänneksi tuloksella 19,93 m.
Japanin alueet

Japani jaetaan yleisesti alueisiin, joilla ei ole hallinnollista merkitystä, mutta joita yhdistää maantiede ja kulttuuri. Yleensä alueita on vähintään kahdeksan, mutta jotkin niistä voidaan jakaa edelleen ala-alueisiin. Hallinnollisesti Japani jakautuu 47 prefektuuriin. Alueiden rajat ovat joskus häilyviä ja monet prefektuurit voidaankin lukea eri alueisiin yhteydestä riippuen.
Japanin neljä pääsaarta pohjoisesta etelään ovat Hokkaidō, Honshū, Shikoku ja Kyūshū; saarista suurimpana ja väkirikkaampana Honshū jakautuu useisiin alueisiin, muut saaret muodostavat omat alueensa. Toisaalta meri pikemminkin sitoo monia alueita yhteen kuin erottaa niitä: esimerkiksi Seton sisämerta ympäröivät alueet Honshūlla, Shikokulla ja Kyūshūlla muodostavat yhtenäisen talousalueen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Japanin alueet Wikimedia Commonsissa
| n k Japanin prefektuurit ja alueet |
| --- | --- | --- |
| Hokkaidō |  Hokkaidō  |  |
| Tōhoku |  Aomori  Iwate  Miyagi  Akita  Yamagata  Fukushima  |  |
| Kantō |  Ibaraki  Tochigi  Gunma  Saitama  Chiba  Tokio  Kanagawa  |  |
| Chūbu |  Niigata  Toyama  Ishikawa  Fukui  Yamanashi  Nagano  Gifu  Shizuoka  Aichi  |  |
| Kansai |  Mie  Shiga  Kioto  Osaka  Hyōgo  Nara  Wakayama  |  |
| Chūgoku |  Tottori  Shimane  Okayama  Hiroshima  Yamaguchi  |  |
| Shikoku |  Tokushima  Kagawa  Ehime  Kōchi  |  |
| Kyūshū · Ryūkyū |  Fukuoka  Saga  Nagasaki  Kumamoto  Ōita  Miyazaki  Kagoshima  Okinawa  |  |
Jamaica Innin rannikkorosvot

| Jamaica Innin rannikkorosvot> Jamaica Inn |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Alfred Hitchcock
Käsikirjoittaja:   Sidney Gilliat  Joan Harrison  Alma Reville  J. B. Priestley 
Perustuu:  Daphne du Maurier’n romaaniin Jamaica Inn
Tuottaja:   Erich Pommer  Charles Laughton 
Säveltäjä:  Eric Fenby
Kuvaaja:   Bernard Knowles  Harry Stradling 
Leikkaaja:  Robert Hamer
Lavastaja:  Thomas N. Morahan
Pääosat:   Charles Laughton  Maureen O'Hara 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Mayflowers Productions
Levittäjä:  Scalera Film Netflix
Ensi-ilta:  15. toukokuuta 1939 Suomi: 17. joulukuuta 1939
Kesto:  98 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jamaica Innin rannikkorosvot, myös nimellä Jamaica Innin rantarosvot,  (Jamaica Inn) on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen merirosvoelokuva vuodelta 1939. Se oli Hitchcockin viimeinen elokuva Britanniassa ennen kuin hän siirtyi Yhdysvaltoihin. Elokuva muistetaan ennen kaikkea Maureen O'Haran ja Charles Laughtonin vaikuttavista roolisuorituksista. Monet kriitikot ovatkin todenneet, että Jamaica Innin rannikkorosvot on ensisijaisesti Laughton-elokuva – ei Hitchcock-elokuva.
Tarina

Vuoteen 1819 sijoittuvassa elokuvassa arvostettu sir Humphrey Pengallan on Cornwallin rannikolla toimivan rannikkorosvojoukkion salainen johtaja. Rosvot houkuttelevat laivoja  karille väärillä majakkavaloilla ja sitten murhaavat matkustajat ja ryöstävät lastin. Nuori Mary saapuu setänsä ja tätinsä vieraaksi Jamaica Inn -majataloon. Mary huomaa pian majatalon olevan rannikkorosvojen päämaja. Hän pelastaa yhden miehen, joka yrittää paljastaa rannikkorosvot. Loppuhuipennuksessa sir Humphrey ja hänen liittolaisensa tapetaan.
Poikkeuksellisesti Hitchcockilla ei tässä elokuvassa ole cameoroolia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Charles Laughton  | … |  sir Humphrey Pengallan   |
|  Leslie Banks  | … |  Joss Merlyn   |
|  Emlyn Williams  | … |  Harry   |
|  Robert Newton  | … |  James 'Jem' Trehearne   |
|  Marie Ney  | … |  Patience Merlyn   |
|  Maureen O'Hara  | … |  Mary Yellen   |
|  Horace Hodges  | … |  hovimestari (Chadwick)   |
|  Hay Petrie  | … |  tallirenki   |
|  Frederick Piper  | … |  agentti   |
|  Herbert Lomas  | … |  vuokralainen   |
|  Clare Greet  | … |  vuokralainen   |
|  William Devlin  | … |  vuokralainen   |
|  Jeanne De Casalis  | … |  sir Humphreyn ystävä   |
|  Mabel Terry-Lewis  | … |  lady Beston   |
|  A. Bromley Davenport  | … |  Ringwood   |
|  George Curzon  | … |  kapteeni Murray   |
|  Basil Radford  | … |  lordi George   |
Tuotanto > Alkuteos ja käsikirjoitus

Hitchcock oli aloittanut Nainen katoaa -elokuvan kuvausten aikana sopimusneuvottelut David O. Selznickin kanssa. Selznick oli suunnitellut Hitchcockin ensimmäiseksi elokuvaksi Titanicia. Elokuva kuitenkin hyllytettiin elokuussa 1938, eikä Hitchcockia tarvittu Hollywoodissa ennen kuin vuoden 1939 loppupuolella. Hitchcockilla oli siis yhtäkkiä runsaasti aikaa käytettävissään Britanniassa, ja hän ryhtyi etsimään sopivaa materiaalia, josta hän voisi tehdä elokuvan.
Tässä vaiheessa Hitchcock oli jo sopinut Selznickin kanssa, että Daphne du Maurierin romaaniin perustuva Rebekka olisi Hitchcockin ensimmäinen Hollywood-elokuva. Erikoisen sattuman kautta hänelle tarjottiin elokuvattavaksi toista du Maurierin romaania Jamaica Inniä. Romaanin oikeudet oli ostanut Erich Pommerin ja Charles Laughtonin Mayflower Pictures. Hitchcock oli työskennellyt Pommerin kanssa Saksassa elokuvassa Die Prinzessin und der Geiger 1924. Hitchcockin mielestä romaanissa oli ainesta, ja hän allekirjoitti sopimuksen.
Kun Hitchcock sai nähdä ensimmäisen käsikirjoitusversion, hän kauhistui ja halusi heti luopua hankkeesta. Pommer ja Laughton eivät kuitenkaan suostuneet purkamaan sopimusta. Hitchcockille ei siis jäänyt muuta vaihtoehtoa kuin yrittää tehdä siitä niissä oloissa paras mahdollinen elokuva. Hitchcock ja hänen vaimonsa Alma Reville muokkasivat käsikirjoitusta perusteellisesti ja lopullisen silauksen antoivat Joan Harrison ja Sidney Gilliat.
Käsikirjoituksen tiellä oli ennen muuta yksi suuri este: Charles Laughton, elokuvan tuottaja ja pääosan näyttelijä. Laughtonilla oli omia ajatuksia roolijaosta, ja siksi käsikirjoitusta oli muokattava lukemattomia kertoja, ennen kuin se olisi uuden roolituksen kannalta uskottava. Lisäksi tuottajat tajusivat äkkiä, että naisia himoitseva pappismies ei menisi yhdysvaltalaisen sensuurin läpi. Uuden muokkauskierroksen jälkeen papista tuli rauhantuomari. Lisäksi tässä vaiheessa Laughton huomasi, ettei hänellä ole tarpeeksi vuorosanoja. Laughton palkkasi J. B. Priestleyn kirjoittamaan hänelle lisää vuorosanoja. Hitchcock oli tästä kaikesta kaikkea muuta kuin tyytyväinen.
Tuotanto > Roolijako

Jamaica Innin rannikkorosvoissa on aikaisemmista Hitchcock-elokuvista monia tuttuja näyttelijöitä, kuten Leslie Banks, Basil Radford ja Claire Greet. Greet oli ollut mukana Hitchcockin ensimmäisessä, keskeneräiseksi jääneessä elokuvassa Number 13 (1922).
Elokuvan naispääosaan Pommer ja Laughton olivat löytäneet nuoren ja tuntemattoman Maureen O'Haran. O'Hara oli tehnyt omasta mielestään epäonnistuneen koekuvauksen, jonka Pommer ja Laughton olivat nähneet ja palkanneet hänet elokuvaan My Irish Molly (1938). Jamaica Inn oli seuraava elokuva, ja se oli O'Haran ensimmäinen päärooli. Laughton palkkasi O'Haran myös seuraavaan elokuvaansa Notre Damen kellonsoittaja, joka kuvattiin vielä samana vuonna Hollywoodissa.
Tuotanto > Kuvaukset

Kuvauksissa Hitchcockin suurin ongelma oli Charles Laughton. Laughton ei ollut tyytyväinen rooliinsa, koska ei ollut sinut sen kanssa. Hitchcock puolestaan ei ymmärtänyt asennetta lainkaan, sillä Hitchcockin mielestä kyseessä oli vain typerä rooli uskomattomassa melodraamassa. Hitchcock joutui kuitenkin kuvaamaan Laughtonista vain lähikuvia, kunnes Laughton vihdoin löysi oikeanlaisen kävelytyylin ja hänen liikkumistaan voitiin kuvata.
Vastaanotto

Jamaica Innin rannikkorosvot tuotti varsin hyvin, sillä Hitchcockilla oli jo mainetta hyvien ja viihdyttävien elokuvien tekijänä. Lisäksi elokuvassa oli tunnettuja näyttelijöitä ja se perustui suosittuun romaaniin. Kriitikot olivat kuitenkin varsin tylyjä. Elokuvaa moitittiin tylsäksi ja pitkävetiseksi. Näyttelijöistä myönteisimmän arvostelun sai Charles Laughton, joka oli tuolloin kansainvälinen elokuvatähti. Myös O'Haran luonnollisuutta kehuttiin. Jamaica Innin ja Notre Damen kellonsoittajan menestys 1939 loivat vahvan pohjan O'Haran nousulle tähdeksi.
Alkuperäisromaanin kirjoittanut Daphne Du Maurier ei puolestaan pitänyt elokuvasta. Hänestä se oli niin surkea, että hän jopa harkitsi Rebekan elokuvausoikeuksien perumista.
Jamaica Innin rannikkorosvot ei ole Hitchcockin tuotannossa erityisen arvostetussa asemassa. Lähes kaikki elokuvaa käsittelevät artikkelit alkavat toteamuksella ”Hitchcockin viimeinen elokuva Englannissa”. Allmovien kriitikko toteaa, ettei Jamaica Inn ole aivan niin kurja, kuin monet kuvittelevat. Se tosin kärsii siitä, ettei Hitchcock saanut kuvata sitä haluamallaan tavalla, mutta siinä on kuitenkin muutamia Hitchcockille tyypillisiä piirteitä.
Aiheesta muualla

1 000 kuvakaappausta Jamaica Innin rannikkorosvoista
Japanilaiset

| Japanilaiset> 日本人 (nihonjin / nipponjin) |
| --- | --- |

Väkiluku:  130 000 000
Asuinalueet:   Japani 127 000 000   Brasilia 1 500 000   Yhdysvallat 1 304 286   Kiina 131 534   Hongkong 21 297   Filippiinit 120 000   Kanada  98 900   Peru 90 000   Australia  71 013    Britannia 63 017   Thaimaa 45 805   Saksa 36 960   Argentiina 34 000   Ranska  30 947   Korean tasavalta 28 320   Singapore 23 000   Kiinan tasavalta  20 373    Mikronesia  20 000   Meksiko  20 000   Bolivia 14 000   Uusi-Seelanti 13 447   Italia  2 156  Indonesia 11 263    Vietnam  9 468   Malesia  9 142  Sveitsi  8 499  Bangladesh 8 114  Uusi-Kaledonia 8 000    Espanja  7 046  Alankomaat  6 616   Belgia  6 519  Marshallinsaaret 6 000    Palau  5 000
Kielet:  japani
Uskonnot:  mahayana-buddhalaisuus, šintolaisuus
Japanilaiset (jap. 日本人, nihonjin / nipponjin) ovat itäaasialainen kansa, joka muodostaa Japanin suurimman etnisen ryhmän. He puhuvat japanin kieltä. Maailmassa on nykyisin noin 130 miljoonaa japanilaista, joista suurin osa, noin 127 miljoonaa, asuu Japanissa. Seuraavaksi suurimmat japanilaisryhmät ovat brasilianjapanilaiset ja amerikanjapanilaiset.
Alkuperä

Japanilaisten alkuperä on edelleen tuntematon, ja siitä on olemassa kolme ristiriitaista teoriaa. Kahden ensimmäisen teorian mukaan japanilaisten esi-isät saapuivat Japanin saaristoon Korean niemimaalta noin 2 400 vuotta sitten ja joko korvasivat jōmonilaista metsästäjä-keräilijäkulttuuria harjoittaneet alkuperäisasukkaat tai sekoittuivat heihin. Kolmannen teorian mukaan japanilaiset kehittyivät jōmonilaisista, joiden esi-isät tulivat Japaniin noin 30 000 vuotta sitten ja omaksuivat paljon myöhemmin maatalouden Korean alueelta. Jälkimmäinen teoria on Japanissa edelleen suosittu, ja moni paikallinen antropologi kannattaa sitä. Ennen toista maailmansotaa japanilaisten oli lisäksi pakollista uskoa Japanin keisariperheen jumalaiseen alkuperään ja siihen liittyvään mytologiaan. Länsimaiset antropologit pitävät japanilaisten alkuperäisteoriaa kuitenkin epäuskottavana, koska japanilaiset näyttävät erilaisilta kuin ainuja muistuttaneet jōmonilaiset ja koska maatalouden saapumiseen on lähes aina liittynyt myös metsästäjä-keräilijäpopulaatioiden syrjäyttäminen. Toisaalta japanin ja korean kielet ovat hyvin erilaisia, ja niiden on arveltu erkaantuneen toisistaan jo vähintään 4 000 vuotta sitten, siis kauan ennen siirtolaisten tuloa Japaniin.