stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muotoilun valtionpalkinto

Muotoilun valtionpalkinto  on suomalainen valtionpalkinto, jonka myöntää vuosittain valtion muotoilutoimikunta. Muotoilun valtionpalkintoja on nykymuodossaan myönnetty vuodesta 1999 alkaen.
Muotoilun valtionpalkinto myönnetään tunnustuksena kolmen viimeksi kuluneen vuoden aikana valmistuneesta muotoilun alaan liittyvästä merkittävästä työstä tai suorituksesta. Palkinto voidaan myöntää myös pitkäaikaisesta ansiokkaasta toiminnasta muotoilun alalla.
Valtion taideteollisuustoimikunta jakoi taideteollisuuden valtionpalkintoja vuosina 1969–1992. Vuonna 1993 opetusministeriö alkoi jakaa Suomi-palkintoja ja vuosina 1993–1994 ne korvasivat valtion taidetoimikuntien myöntämät valtionpalkinnot. Vuoteen 1998 asti ministeriö jakoi myös Nuoren taiteen Suomi-palkintoja. Valtion taidetoimikuntien myöntämien valtionpalkintojen käytäntöön palattiin vuonna 1995, kuitenkin niin, että myös taidetoimikuntien omalle alalleen myöntämät palkinnot olivat vuosina 1995–1998 nimeltään Suomi-palkintoja. Vuodesta 1999 lähtien taidetoimikuntien myöntämät palkinnot ovat jälleen olleet nimeltään ko. taiteenalan valtionpalkintoja (esim. muotoilun valtionpalkinto). Opetus- ja kulttuuriministeriö jakaa edelleen Suomi-palkintoja. Lisäksi taiteen keskustoimikunta jakaa taiteen valtionpalkintoja ja lastenkulttuurin valtionpalkintoja, jotka voidaan myöntää myös muotoilun alalle.
Muotoilun valtionpalkinnot

1999 tekstiilitaiteilija Irma Kukkasjärvi
2000 Union Design
2001 Howard Smith
2002 pääsuunnittelija Olavi Lindén
2003 muotitaiteilija Ritva Falla
2004 graafinen suunnittelija Ilmo Valtonen
2005 puuseppä Kari Virtanen
2006 kultaseppä, muotoilija Kirsti Doukas
2007 sarjakuvataiteilija Katja Tukiainen
2008 keramiikkamuotoilija Päivi Rintaniemi
2009 tekstiilitaiteilija Katri Haahti
2010 muotoilijat Aamu Song ja Johan Olin
2011 muotitaiteilija Ilona Pelli
2012 Pentagon Design
2013 graafinen suunnittelija, kuvittaja ja kuvataiteilija Aimo Katajamäki ja sisustusarkkitehti Päivi Meuronen
2014 keraamikko Erna Aaltonen
2015 muotoilija Mikko Kärkkäinen
2016 Nuutajärven Lasikylän kulttuurisäätiö
2017: Galleria Lokal
2018: muotoilija, kuvittaja Klaus Haapaniemi
2019: Korutaideyhdistys
2020: palvelumuotoilija, sisustusarkkitehti Tanja Jänicke
2021: keramiikkataiteilija Anu Pentik
2022: professori ja tekstiilitaiteilija Kirsi Niinimäki
2023: vaatesuunnittelija Samu-Jussi Koski
2024: arkkitehti Laura Mattila sekä arkkitehti ja puuseppä Mikko Merz
Suomi-palkinnot (taideteollisuustoimikunnan myöntämät)

1995 keramiikkataiteilija Kristina Riska
1996 tekstiilitaiteilija Ritva Puotila
1997 muotoilija Pasi Pänkäläinen
1998 keramiikkataiteilija Anneli Sainio
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1969

tekstiilitaiteilija Dora Jung
 metalliseppä Viljo Hirvonen
 keraamikko Catharina Kajander
 muotoilija Richard Lindh
 puuseppämestari Martti Lindqvist
 taideompelija Edith Nyholm
 hyttimestari Hugo Rask
 graafikko Erkki Ruuhinen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1970

keraamikko Birger Kaipiainen
 veneentekijä Eino Antinoja
 tekstiilitaiteilija Maija Isola
 mallintekijä Erik Johansson
 sisustusarkkitehti Yrjö Kukkapuro
 takoja Kauko Moisio
 hopeaseppä Hannes Niemi
 tekstiilitaiteilija Vuokko Nurmesniemi
 sisustusarkkitehti Pirkko Stenros
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1971

keraamikko Toini Muona
sisustusarkkitehti Ilmari Tapiovaara
toiminnanjohtaja Raili Grönblom
puuseppä Erkki Katekeetta
hienomekaanikkomestari Toivo Koistinen
korintekijä Paavo Turu
tuotesuunnittelija Henrik Wahlforss
graafikko Jukka Veistola
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1972

sisustusarkkitehti Olli Borg
sisustusarkkitehti Lisa Johansson-Pape
muotoilija Olof Bäckström
muotoilija Jyrki Järvinen
kuvaamataidonopettaja Maria Laukka
työryhmä: sarjakuvanpiirtäjä Timo Aarniala, tekstiilitaiteilija Ariadne Donner, graafinen taiteilija Teemu Lipasti ja  graafikko Pekka Loiri
tekstiilitaiteilija Laila Karttunen
perhontekijä Walter Aunisluoma
emäntä Kaarina Jumppanen
puuseppä Matti Kankeri
muusikko Pentti Nevalainen
jalokivenhioja Tauno Poranen
työryhmä: kutoja Kerttu Helminen, tekstiilisuunnittelija Virpi Kinnunen, kotiteollisuusopettaja Pirkko Pajunen ja kotiteollisuusopettaja Salme Saarelainen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1973

tekstiilitaiteilija Eva Brummer
teollinen muotoilija Juhani Salovaara
tekstiilitaiteilija Uhra-Beata Simberg-Ehrström
muotoilija Olli Tamminen
muotoilija Pekka Wikström
valt.maisteri Mikko Ilmonen
puukkoseppä Kustaa Lammi
puhaltajamestari Jaakko Niemi
ensimmäinen puhaltaja Olavi Nurminen
taidekutoja Elise Rosenberg
taidekutoja Ester Sandell
mallintekijä Johannes Sandvall
himmelintekijä Hilma Sievä
korintekijä Tyyne Toppila
varastomies Kalle Virtanen
maanviljelijä Väinö Ylén
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1974

taiteilija Rut Bryk
tekstiilitaiteilija Eva Anttila
tekstiilitaiteilija Annika Piha
graafikko Erik Bruun
työryhmä: muotoilija Jussi Ahola, opiskelija Hannu Kähönen ja
teknikko Aarne Leinonen
työryhmä: taiteilija Annikki Vormala ja arkkitehti Esko Vormala
graafikko Seppo Korkeila
opettaja Erkki Mustonen
muotoilija Raimo Nousiainen
graafikko Raimo Puustinen
tuohityöntekijä Aatu Mononen
raanuntekijä Anastasia Mosnikoff
kaislatyöntekijä Vivi Rudnäs
katajatyöntekijä Suro Suuronen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1975

*heraldikko Olof Eriksson oppikirjasta Graafisen tyylin perusteet
hopeaseppä Bertel Gardberg korujen ym. muotoilusta ja työpajasta
tekstiilitaiteilija Kirsti Ilvessalo työstä teollisuuden mallisuunnittelijana ja taidetekstiilien parissa
sisustusarkkitehti Marja-Liisa Perko työstä Helsingin kaupungin rakennusvirastossa
keraamikko Kyllikki Salmenhaara Keramiikka-oppikirjasta
taiteilija Oiva Toikka työstä käyttö- ja taidelasin suunnittelijana
dreijaaja Garitzim Hansen korkeatasoisesta saviesineiden valmistamisesta
kellonvalaja Eljas Juutilainen kelloista ja muista pronssivaluesineistä
läkkiseppä Johannes Karinen vähäkyröläisen läkkipeltiperinteen ylläpitäjänä
leukuntekijät Josef ja Hans Laiti saamelaisen leukuperinteen ylläpitäjinä
korintekijä Vilho Raatikainen pajukorien valmistajana
rouva Anna Österbro korsnäsiläisen villapaitaperinteen ylläpidosta
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1976

kuvatarhanäyttelytyöryhmä: Eeva Korjula, Annikki Luukela, Pentti Oinonen, Sirkka Sammas, Heikki Hamarila, Jouko Kivimäki, Tapani Lundgren ja Anssi Asunta
cp-lasten vaatetustyöryhmä: Stina Berger, Riitta-Liisa Haavisto, Tetta Kannel, Suvi Kumpulainen, Elisa Leivonen, Kirsti Maunula, Estelle Rosenlew, Ulla Vapaavuori ja Tiina Vesamaa
maidon pakkaus -projektityöryhmä: Heikki Kiiski, Barbro Kulvik, Hannu Kähönen ja Juhani Salovaara
muotitaiteilija Reino Koski
sisustusarkkitehti Antti Nurmesniemi
sisustusarkkitehti Ben af Schultén
keraamikot Anja ja Peter Winquist
vakkamestari Unto Airio
veneentekijä Ture Eriksson
kultaajamestari Reino Savolainen
kutoja Rauni Turtiainen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1977

professori Kaj Franck
tekstiilitaiteilija Sinikka Killinen
teollinen muotoilija Heikki Metsä-Ketelä
sisustusarkkitehti Lasse Ollinkari
graafikko Markku Reunanen
puuseppämestari Johannes Kiiveri
kanteleenvalmistaja Otto Koistinen
kutoja Aino Käppi
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1978

tekstiilitaiteilija Pirkko Hammarberg
sisustusarkkitehti Olavi Hänninen
graafikko Teemu Lipasti
sisustusarkkitehti Olli Merimaa
hopeaseppä Börje Rajalin
tekstiilitaiteilija Lea Tennberg
muotoilija Jorma Vennola
keraamikko Tapio Yli-Viikari
opettaja Terttu Hassi ja kutoja Kerttu Savijärvi
Maanviljelijä Kaisa Kurru
kutoja Maija Märsylä
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1979

tekstiilitaiteilija Elsa Montell-Saanio
keraamikko Sakari Vapaavuori
graafinen taiteilija Martti Mykkänen
mainosgraafikko Kyösti Varis
keraamikot Terhi Juurinen, Lea Klemola ja Riitta Pensanen
sisustusarkkitehti Esko Pajamies
	
tekstiilitaiteilija Irma Kukkasjärvi
		
teollinen muotoilija Jorma Pitkonen
		
vaatetussuunnittelijat Piippa Lappalainen, Ritva-Liisa Pohjalainen ja Pirkko Vienola
				
taidetakoja Kaj Nuorivaara
		
toiminnanjohtaja Salme Tervonen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1980

graafinen suunnittelija Per-Olof Nyström
lasisuunnittelija Heikki Orvola
sisustusarkkitehdit Maimu ja Seppo Paatero
hopeaseppä Pekka Piekäinen
jalkinemestari Tauno Piipponen
tekstiilitaiteilija Kirsti Rantanen
vaatesuunnittelija Marja Suna
sisustusarkkitehti Tauno Tarna
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1981

savenvalaja Hemmi Ahola
muotoilija Leif Eriksson
sisustusarkkitehti Markku Kosonen
muotitaiteilija Anneli Kukkonen
tekstiilitaiteilija Maija Lavonen
keramiikkataiteilija Francesca Lindh
tekstiilitaiteilija Ritva Puotila
graafinen suunnittelija Raimo Raimela
sisustusarkkitehti Yrjö Wiherheimo
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1982

tekstiilitaiteilija Lea Eskola
keraamikko Åsa Hellman
taiteilija Saara Hopea-Untracht
graafinen suunnittelija Asko Kekkonen
muotoilija Taisto Kuha
vaatetussuunnittelija Pentti Rinta
sisustusarkkitehti Pentti Vainio
seppä Eemeli Puronvarsi
savenvalaja Kauko Rajala
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1983

sisustusarkkitehti Carin Bryggman
muotitaiteilija Paula Häiväoja
muotoilija Matti Mäkinen
tekstiilitaiteilija Airi Snellman-Hänninen
graafinen taiteilija Pekka Vuori
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1984

sisustusarkkitehti Kari Asikainen
muotitaiteilija Seija Haapsaari
teollinen muotoilija Tapani Hyvönen
graafinen taiteilija Pekka Loiri
keramiikkataiteilija Kati Tuominen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1985

sisustusarkkitehti Simo Heikkilä
graafinen taiteilija Osmo Pasanen
turkissuunnittelija Tua Rahikainen
professori Timo Sarpaneva
tekstiilitaiteilija Mirja Tissari
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1986

graafinen taiteilija Tapani Aartomaa
muotitaiteilija Ritva Kellokumpu
sisustusarkkitehti Antti Paatero
tekstiilitaiteilija Markku Piri
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1987

tekstiilitaiteilija Agneta Hobin
graafikko Hannu Taina
keraamikko Ritva Tulonen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1988

keraamikko Paul Envalds
tekstiilitaiteilija Norma Heimola
sisustusarkkitehti Lasse Ollinkari
graafinen taiteilija Kari Piippo
kuvaamataidonopettaja Mikko Vuorinen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1989

saamelaisen käsityön tekijä Petteri Laiti
muotitaiteilija Irja Leimu
graafinen muotoilija Erkki Ruuhinen
teollinen muotoilija Markku Salo
tekstiilitaiteilija Maisa Tikkanen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1990

vaatesuunnittelija Kirsti Aho
hopeaseppä Juhani Heikkilä
lasitaiteilija Kerttu Nurminen
graafikko Esa Ojala
sisustusarkkitehti Timo Saarnio
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1991

tekstiilitaiteilija Fujiwo Ishimoto
sisustusarkkitehti Jouko Järvisalo
näyttelyarkkitehti Seppo Korkeila
tekstiilitaiteilija Kristiina Nyrhinen
Taideteollisuuden valtionpalkinnot > 1992

graafikko Tarmo Koivisto
tekstiilitaiteilija Sirkka Könönen
hopeaseppä Eila Minkkinen
keraamikko Inkeri Leivo
Marskin ryyppy

Pullollinen Marskin ryyppyä.
Marskin ryyppy on marsalkka Mannerheimin nimeen liitetty snapsina nautittava väkevä alkoholiannos. Lähteiden mukaan on tärkeää, että juoma on kaadettu lasissa piripintaan tai pintajännityksen ansiosta jopa hiukan kukkuralleen ja että juoma tarjoillaan jääkylmänä ja juodaan läikyttämättä.
Ainesosat

Juomasekoituksen yksityiskohdista on kiistelty liki 50 vuotta, eikä alkuperäisen reseptin mukaisia ainesosia enää ole saatavana. Sekoituksen kehitti alun perin Mannerheimin adjutantti Ragnar Grönvall marsalkan pyydettyä tätä tekemään jotain sulfiittispriistä tehdyn sodanaikaisen huonolaatuisen votkan, ns. tikkuviinan, maulle. Tarkoituksena oli peittää halvan viinan makua lisäämällä mukaan tilkka kalliimpia aineita.
Mannerheim-internetprojektin mukaan sekoitukseen kuuluu litra Rajamäen akvaviittia, 2 cl kuivaa ranskalaista vermuttia ja 1 cl giniä.
Alkon Etiketti-lehden mukaan taas käytetään  5 dl Extra Akvaviittia, 5 dl Pöytäviinaa, 2 cl Noilly Prat -vermuttia ja 1 cl giniä.
Taru Stenvallin kirjassa Marski ja hänen hovinsa (1955) resepti on  1 l Rajamäen akvaviittia, 2 cl vermuttia ja 2 cl giniä. Kirjan ensimmäisessä kahdessa painoksessa akvaviitin määräksi oli yhden litran sijaan virheellisesti ilmoitettu 1 cl.
Stenvallin myöhemmässä kirjassa Herrojen ja narrien näyttämöllä (1988) reseptissä oli ginin määrä laskettu yhteen senttilitraan.
Juomanlaskija-lehden artikkelin (5/2000) mukaan oikea resepti on 5 dl kuivaa, maustamatonta viinaa, 1 cl giniä ja 2 cl makeaa (ei kuivaa) vermuttia.
Tavaramerkki

Ryypyn tavaramerkki kuului pitkään Mikkelin Klubille. Vuonna 1995 yhdistys vuokrasi valmistusoikeudet brittiläiselle Allied Domecq Wines & Spirits Ltd:lle. Yritys valmistutti juomaa myyntiin kuopiolaisella Lignell & Piispasella. Marraskuussa 2005 Mikkelin Klubi kertoi myyneensä tavaramerkin kansainväliselle alkoholijätille Pernod Ricardille. Tarkkaa kauppasummaa ei kerrottu julkisuuteen, mutta sen sanottiin olevan ”miljoonia mummon markkoja”. Huhtikuussa 2009 juoman oikeudet siirtyivät aiemmin vain sen valmistuksesta huolehtineelle Lignell & Piispaselle.
Monien asiantuntijoiden mukaan tavaramerkillä myyty tuote ei kuitenkaan ole lähinnä alkuperäistä reseptiä. Alkossa myytävä Ritarin Ryyppy on lähempänä oikeaa sekoitusta – sikäli kun sitä voidaan nykyraaka-aineista valmistaa. Toisen perusosan, pöytäviinan raaka-aine on muuttunut. Tuolloin pöytäviina saatiin sulfiittiselluloosan jätelipeästä käyttämällä ja tislaamalla. Myöskään Rajamäen akvaviittia ei enää valmisteta. Altia käyttää Ritarin Ryypyssään näiden sijasta muuta akvaviittia ja viljasta valmistettua viinaa. lähde?
Kirjallisuutta

Mikko Uola: Marskin ryyppy: marsalkkamme juomakulttuuria chevalier-kaartista ylipäällikön ruokapöytään (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002) ISBN 951-746-385-5 (sid.)
Aiheesta muualla

Mannerheim.fi
Mikkelin Klubi
Terttu Suni

Terttu Orvokki Suni (o.s. Suni; entinen Suni–Pesonen; s. 14. heinäkuuta 1936 Kymi) on suomalainen iskelmäsanoittaja ja juristi.
Terttu Suni perusti vuonna 1964 Terttu Vilholan (sittemmin Terttu Talonen) kanssa lyhytikäisen lauluduon Tertut, joka levytti neljä Sunin säveltämää ja sanoittamaa kappaletta. Tästä yhteydestä Fazer-levy-yhtiön tuotantopäällikkö Toivo Kärki keksi hänet sanoittajaksi. Kaikkiaan Sunin iskelmätekstejä on levytetty vain yhdeksän, joista kaksi hän teki Kärjen sävellyksiin. Viimeksi mainituista toinen on Tamara Lundin suurimpiin menestyksiin kuuluva "Märkää asfalttia" vuodelta 1966.
Suni ja Vilhola tutustuivat toisiinsa Suomen Matkatoimistossa työskennellessään. Tertut esiintyivät yksityistilaisuuksissa ja tanssilavoilla. He esiintyivät myös Yleisradion TV1:n lauantaisessa viihdeohjelmassa Yksityistilaus, jonka jaksoissa Tertut olivat laulavina tarjoilijoina.
Myöhemmin Suni luki ylioppilaaksi ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi (OTK) 1984 Helsingin Yliopistosta. Vuodesta 1984 hänellä on ollut oma lakitoimisto. Suni on työssään perehtynyt ihmisoikeuksiin ja sittemmin yritysten juridisiin palveluihin. Sunin puoliso oli Mauri Olavi Pesonen ja hänellä on kolme lasta.
Jouko N. Martikainen

Jouko Nestori Martikainen (s. 21. huhtikuuta 1936 Valtimo) on suomalainen teologi, kirkkohistorioitsija ja professori emeritus. Hän toimi itämaisen kirkkohistorian professorina Göttingenin Georg-August-yliopistossa Saksassa.
Ura

Martikainen opiskeli teologiaa Åbo Akademissa 1958–1963 ja valmistui teologian lisensiaatiksi 1972. Vuosina 1970–1971 hän opiskeli Cambridgessa Sebastian Brockin johdolla ja 1973–1978 toimi arkkipiispan sihteerinä Turussa. Vuonna 1978 Martikainen väitteli teologian tohtoriksi Åbo Akademissa. Vuosina 1978–1981 hän oli tutkijana Göttingenin yliopistossa ja vuodesta 1984 itämaisen, etenkin Syyrian kirkon kirkkohistorian professorina Göttingenin Georg-August-yliopistossa. Vuodesta 1983 hän hoiti patristiikan dosentuuria Helsingin yliopistossa. Martikainen jäi eläkkeelle vuonna 2001.
Jouko N. Martikaisen poika Tuomas Martikainen on uskontotieteilijä.
Tutkimus

Martikainen on tutkinut Syyrian kirkon historiaa, arabikristillisyyttä sekä kristinuskon ja islamin välistä dialogia. Hänen teoksiaan ovat
Das Böse und der Teufel in der Theologie Ephraems des Syrers: Eine systematisch-theologische Untersuchung. (Meddelanden från Stiftelsens för Åbo Akademi Forskningsinstitut, 32.) Diss. Åbo Akademi Foundation, Åbo 1978. ISBN 951-648-381-X
Gerechtigkeit und Güte Gottes: Studien zur Theologie von Ephraem dem Syrer und Philoxenos von Mabbug. (Göttinger Orientforschungen. Reihe 1 Syriaca, Band 20). Harrassowitz, Wiesbaden 1981, ISBN 3-447-02093-8
Johannes I. Sedra: Einleitung, syrische Texte, Übersetzung und vollständiges Wörterverzeichnis. (Göttinger Orientforschungen. Reihe 1 Syriaca, Band 34). Harrassowitz, Wiesbaden 1991, ISBN 3-447-03114-X
Kvist, Hans-Olov (Hrsg.): Makarios-Symposium über das Gebet: Vorträge der dritten Finnisch-Deutschen Theologentagung in Amelungsborn 1986. Åbo Förlag, Åbo 1989. ISBN 951-9498-48-6
Huomionosoituksia

Reller, Jobst (toim.): Trinitäts- und Christusdogma: Ihre Bedeutung für Beten und Handeln der Kirche. Festschrift für Jouko Martikainen. Studien zur orientalischen Kirchengeschichte, 12. Lit, Münster 2001. ISBN 3-8258-5278-4
Martikainen, Tuomas (toim.): Ego sum qui sum: Jouko Martikaisen juhlakirja. Studier i systematisk teologi vid Åbo Akademi, 29. Åbo 2006: Åbo Akademi. ISBN 952-12-1678-6
Kuninkaani on tieni: Professori Jouko N. Martikainen 75 vuotta. Väyläkirjat 2011. ISBN 978-952-5823-30-1
Käännös suomeksi
Seppo Sundelin

Seppo Sundelin (1938–2010) oli suomalainen ranskan kielen opettaja ja sanakirjojen tekijä sekä lentopallon järjestöaktiivi. Työuransa hän teki Turun kauppakorkeakoulun ranskan kielen lehtorina.
Sundelin valmistui filosofian maisteriksi Turun yliopistosta ja toimi siellä jonkin aikaa assistenttina. Hän avusti Tauno Nurmelaa sanakirjatyössä, josta tuli opettajantyön ohella Sundelinin toinen päätoimi. Edwin Hagforsin kanssa syntyi Opiskelusanakirja ja yksin Sundelin laati Ranska-suomi sanakirjan. Sundelinin päätyö oli vuonna 2008 yhdessä lehtori Jean-Michel Kalmbachin kanssa toimitettu 1600-sivuinen suursanakirja.
Seppo Sundelin toimi vuodesta 1970 Turun ranskalaisen seuran puheenjohtajana yhteensä 15 vuotta. Vuonna 1984 hänelle myönnettiin Ordre des Palmes académiques -ritarikunnan kunniamerkki. WSOY:n kirjallisuussäätiön palkinnon Sundelin sai 1993.
Opiskeluvuosinaan Sundelin teki urheiluaiheisia juttuja Turun Sanomiin. 1970-luvulta lähtien hän toimi aktiivisesti lentopalloseura Raision Loimun johtotehtävissä, Loimulainen-tiedotuslehden päätoimittajana, Loimu -79:n puheenjohtajana, Suomessa 1977 ja 1993 pelattujen lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailujen järjestelytehtävissä sekä 1980-luvulla Suomen naisten lentopallomaajoukkueen johtajana.
Teokset

Hagfors, Edvin & Sundelin, Seppo (1967). Ranskalais-suomalainen opiskelusanakirja. Porvoo: WSOY
Sundelin, Seppo (1995). Ranska-suomi opiskelusanakirja. Porvoo: WSOY
Sundelin, Seppo (1997). Dictionnaire: Sanakirja : ranska-suomi. Porvoo: WSOY
Scheps, Ofir ym. (toim.) (1998). Paris - Montmartre: 5.6.-20.9.1998. Turku: Wäinö Aaltosen museo
Kalmbach, Jean-Michel & Sundelin, Seppo (2000). Suomi-ranska-suomi-sanakirja. Helsinki: WSOY
Kalmbach, Jean-Michel & Sundelin, Seppo (toim.) (2008). Ranska-suomi suursanakirja. Helsinki: Sanoma Pro. ISBN 9510226963
Erich von Manstein

| Erich von Manstein |
| --- | --- |
 Erich von Manstein
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. marraskuuta 1887  Berliini, Saksa
Kuollut: 9. kesäkuuta 1973 (85 vuotta)  Icking, Länsi-Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa  Saksan liittotasavalta
Palvelusvuodet:  1906–1944
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Sotamarsalkka
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi tammenlehvin ja miekoin
 Nimikirjoitus
Erich von Manstein (24. marraskuuta 1887 Berliini, Saksa – 9. kesäkuuta 1973 Icking, Länsi-Saksa) oli Saksan armeijan sotamarsalkka toisen maailmansodan aikana, ja häntä pidetään yleisesti yhtenä aikakautensa edistyneimmistä liikkuvan sodankäynnin asiantuntijoista.
Varhaiset vaiheet

Von Manstein syntyi Fritz Erich Georg Eduard von Lewinski -nimisenä preussilaiseen aristokraattiperheeseen Berliinissä. Hänen isänsä oli tykistökenraali Eduard von Lewinski (1829–1906) ja äitinsä Helene von Sperling (1847–1910). Erichin äidin, Helenen, nuorempi sisko Hedwig von Sperling (1852–1925) oli naimisissa kenraaliluutnantti Georg von Mansteinin kanssa (1844–1913). Pari ei kyennyt saamaan lapsia, joten he päättivät yhdessä Lewinskien kanssa, että tuolloin vielä syntymätön lapsi adoptoitaisiin heille. Kun von Manstein lopulta syntyi, Lewinskit lähettivät sähkeen Mansteineille, jossa luki seuraavaa: ”Saitte terveen pojan tänään. Äiti ja lapsi voivat hyvin. Onneksi olkoon.”
Erich von Mansteinin isät eivät olleet pelkästään preussilaisia kenraaleja, vaan jopa hänen molemmat isoisänsä ja äitinsä veli olivat olleet kenraaleita (toinen isoisistä johti armeijakuntaa Ranskan–Preussin sodassa vuosina 1870–1871), hän oli myös läheistä sukua Paul von Hindenburgille, tulevalle sotamarsalkalle ja Weimarin tasavallan presidentille. Täten voidaan sanoa hänen uransa Preussin armeijassa olleen varmaa syntymästään lähtien. Toisaalta von Mansteinilla väitetään olleen myös juutalaisverta suvussaan, mutta näille väitteille ei ole löydetty uskottavia todisteita. Hän suoritti lukion Strassburgissa, josta oli tullut osa Saksaa Ranskan–Preussin sodassa. Tämän jälkeen hän vietti kuusi vuotta kadettijoukoissa (1900–1906) Plönissä ja Groß-Lichterfeldessä. Von Manstein liittyi 3. jalkaväkikaartirykmenttiin maaliskuussa 1906. Hänet ylennettiin luutnantiksi tammikuussa 1907. Lokakuussa 1913 hän pyrki sota-akatemiaan ja aloitti opiskelunsa siellä.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli sekä länsi- että itärintamalla. Hän lähti sotaan yliluutnanttina ja 2. reserviläiskaartinrykmentin adjuntanttina.
Puolassa von Manstein haavoittui vakavasti marraskuussa 1914 ja palasi palvelukseen jälleen vuonna 1915, jolloin hänet ylennettiin kapteeniksi ja pysyi esikuntaupseerina sodan päättymiseen asti.
Sotien välinen aika

Manstein meni naimisiin vuonna 1920 Jutta Sibylle von Loeschin kanssa, joka oli sleesialaisen maanomistajan tytär. Heidän suhteensa kesti vaimon kuolemaan asti vuonna 1966. He saivat kolme lasta, tyttären nimeltä Gisela ja kaksi poikaa nimeltään Gero (s. 31. joulukuuta 1922) ja Rüdiger. Heidän vanhin poikansa Gero kuoli itärintamalla 29. lokakuuta 1942.
Von Manstein sai vuonna 1919 nimityksen eteläisen rajavartioalueen yleisesikuntaupseeriksi. Sen jälkeen hän oli yksi niistä 100 000:sta sotilaasta, jotka saivat jäädä Versailles’n rauhansopimusten aikaansaamaan Reichswehriin. Hänet nimitettiin komppanian päälliköksi 1920 ja pataljoonan komentajaksi vuonna 1922. 1. helmikuuta 1927 hänet ylennettiin majuriksi ja hän alkoi työskennellä yleisesikunnassa. Hän vieraili muissa maissa tarkoituksenaan saada tietoja heidän sotavoimistaan. Ansioistaan hänet ylennettiin jälleen 1. huhtikuuta 1932 everstiluutnantiksi.
Vuonna 1933 kansallissosialistinen puolue nousi valtaan Saksassa ja heidän poliittisten tavoitteiden juokossa oli Versailles’n ”häpeärauhan” kumoaminen armeijan uudelleenaseistuksen ja laajentamisen kautta. Saman vuoden joulukuussa von Manstein ylennettiin everstiksi. Seuraavan vuoden helmikuussa hänet nimitettiin 3. maanpuolustusalueen esikuntapäälliköksi Berliiniin.