Kuopion Uimaseura
Kansalaistoimintauinti kuopiolaisena ja kansallisena ilmiönä

Kansallinen herääminen oli tapahtumasarja, johon liittyi 1800-luvulla alkanut joukkojärjestäytyminen. Kansalaisten järjestäytyminen ilmeni myös kuopiolaisten uinnin harrastajien parissa, kun kaupungin ensimmäinen uimaseura perustettiin lokakuussa 1904. Edelleen toimiva Kuopion Uimaseura (KuUS) oli maan ensimmäinen suomenkielinen uimaseura, ja sillä oli merkityksensä kansalaisyhteiskunnan synnylle. Seuratoiminta tarjosi uinnista kiinnostuneille väylän sääty-yhteiskunnasta eriytymiselle.
Kuopiolainen uinti paikallisena ja kansallisena kansalaistoiminnan ilmiönä -teoksessa kerrotaan, että kaikki uinnin toimijat eivät halunneet luopua sääty-yhteiskunnasta, vaan joukossa oli myös niitä, jotka yrittivät ylläpitää vanhaa yhteiskuntajärjestelmää tarjoamalla valvonnassaan seuratoimintaa. Seuratoiminnan alkuvaiheessa uinti keräsi keskuuteensa joukon yläluokkaisia miehiä. Osaltaan filantrooppinen arvopohja merkitsi alempien yhteiskuntaluokkien hallintaa. Kansalaisyhteiskunnan kehittyminen uinnin ympärille oli suhteellisen hidas ja aluksi vaivalloinen prosessi.
Uimaseuratoiminnassa mukana oli myös naisia, mutta heidän mahdollisuutensa vaikuttaa asioihin eteni hitaasti. Naisten jääminen sivuun päätöksenteosta oli tyypillistä suomalaisessa seuratoiminnassa, sillä naiset olivat harvinaisia päätöksentekijöitä myös nuorisoseuroissa, työväenliikkeessä ja julkishallinnossa. Kokonaisuuden kannalta on kuitenkin huomattava, että naisten liikuntaharrastus kanavoitui huomattavan laajasti Suomen Naisten Liikuntakasvatusliiton (SNLL:n) seuroihin. Vasta toisen maailmansodan jälkeen naisosastoja pidettiin urheiluseurojen menestyksellisen toiminnan edellytyksenä.
Uinnin kansalaistoimintaan toiminnallinen eliitti Kuopiossa oli yläluokkainen Suomen itsenäistymiseen asti. Teollistumisen, liike-elämän ja julkisen hallinnon kasvun myötä ihmisten maassamuutto maaseudulta kaupunkeihin lisääntyi ja koulutustaso kohosi. Liikkuvuuden seurauksena kuopiolainen uinti sai uusien toimijoiden mukana vaikutteita muualta maasta, joten paikallinen uintikulttuuri rikastui. Toisaalta kuopiolainen uinti oli menettänyt muuttoliikkeen takia toimijoita muualle Suomeen, erityisesti Helsinkiin.
Uinnin toimijoiden verkostoitumisesta muiden urheiluseurojen toimijoiden kanssa oli hyötyä kaikille osapuolille. Eri lajien seurat saivat kokeneilta toimijoilta arvokasta tietoa seuratoiminnan uusista käytänteistä. Siten jäsenten verkostoitumisesta oli etua seuran arjessakin. Päättäjien luottamus kansalaistoimijoihin edisti uinnin olosuhteiden paranemista. Sääty-yhteiskunnan luokkajako vaikutti selvästi kuopiolaisen kansalaistoimintauinnin toimijakenttään Suomen itsenäistymisen vuosiin asti. Uimaseuran jäsenmäärän hidas kohoaminen johtui osaltaan seurajohdon yläluokkaisuudesta, jota työväestö vieroksui. Uintitoimijoiden määrän hitaaseen kasvuun syynä oli myös se, että uintia kammoksuttiin yleisesti vedenpelon vuoksi.
Uimakouluista kuopiolaiseen uimaseuraan tuli uudenlaista väkeä. Työläisperheiden lapset tulivat   porvarilliseen uimaseuraan ennen kaikkea uimakoulutoiminnan kautta, jossa varattomille lapsille oli vapaapaikkoja. Huolimatta siitä, että työläisperheiden lapset liittyivät uimakoulun kautta uimaseuraan, heidän vanhempansa eivät liittyneet seuraan eivätkä he vaikuttaneet johtokuntatasolla. Kuopion Uimaseuran pitämä uimakoulu alkoi 1920-luvun lopulla saada runsaasti oppilaita, joita tuli kaikista yhteiskuntaluokista uimahallin valmistumiseen, vuoteen 1969, asti. Uimaopetusta seura järjesti kaupungilta saamallaan tuella, joten tietyllä tapaa toiminta oli puolueetonta ja irrallaan varsinaisesta seuratoiminnasta.
Yläluokkaisuus uinnin kansalaistoiminnan johtokuntatasolla rapautui hiljalleen Suomen itsenäistymisen jälkeen, kun mukaan valikoitui keskiluokkaisia uinnin harrastajia. Siten uinnin filantrooppinen arvopohja menetti merkitystään. Toimintaan haluttiin mukaan oman uintiharrastuksen takia. Uinnin kansalaistoiminnan johtotehtäviin valittiin usein henkilöitä, joiden opiskelu- ja työelämäkokemuksesta katsottiin olevan hyötyä seuratoiminnalle. Johtokuntaan valikoitui henkilöitä, joiden opiskelu- ja työurat olivat laajentuneet opiskelumahdollisuuksien parantuessa sekä työelämän eriytyessä toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina. Naisten koulutustason noustessa heidän osuutensa miesvaltaisten seurojen johdossa alkoi kasvaa hitaasti.
Sisällissota on ollut Suomen historian merkittävä käännekohta, jonka seuraukset ovat näkyneet pitkään myös uinnin kansalaistoiminnassa. Sisällissodan välittömissä jälkiseuraamuksissa kuopiolainen uinti kansalaistoimintana ei jakautunut seuratasolla monien paikkakuntien tapaan työläisuintiin ja porvarilliseen uintiin. Kuopion Uimaseurassa työväestön osuus oli niin pieni, että työläisten mahdollinen erottaminen uimaseurasta punakaartijäsenyyden vuoksi ei johtanut Työväen Urheiluliiton (TUL:n) seuran perustamiseen tai yleisseuran uintijaoston vireään toimintaan. Osaltaan TUL:n alaisen uinnin syntymättömyyteen vaikutti myös se, että Kuopiossa oli vain yksi uimalaitos, jonka hallinnasta porvarillinen Kuopion Uimaseura vastasi Kuopion kaupungin kanssa tehdyllä sopimuksella.