stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ester Kärki

Ester Kärki vuonna 1911
Ester Salome Kärki, o.s. Kurvinen (etunimi on joissakin yhteyksissä Esteri) (1. toukokuuta 1883 Helsinki – 14. maaliskuuta 1952 Vesilahti) oli suomalainen lähetyssaarnaaja, rovastinna ja suurperheen äiti. Hänen vanhempansa olivat lähetyssaarnaaja Pietari Kurvinen (1842-1925) ja Vilhelmiina o.s. Rosvall (1846-1912). Esterin isänpuoleiset juuret olivat Ilomantsissa, Pietarin äidin äiti oli runonlaulaja Mateli Kuivalatar. Yksi Esterin vanhemmista sisaruksista oli sairaanhoidon kehittäjä Naima Kurvinen. Esterin veljentytär oli professori Auvo Kurvinen, Esterin veljenpoika oli hallintoneuvos Pekka Kurvinen.
Kristillinen lähetystyö Japaniin alkoi 1800-luvun loppupuolella. Vuonna 1900 SLEY (Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys) etsi lähetystyöntekijää Japaniin. Ei tahtonut löytyä, ja melko iäkäs Pietari Kurvinen harkitsi jo itse sinne lähtemistä, mutta hänen 17-vuotias Ester-tyttärensä ilmoitti halukkuutensa.  Hänestä tuli ensimmäinen luterilainen Japanin naislähetti.  Syyskuussa 1900 Ester Kurvinen sekä Alfred Wellroos perheineen lähtivät. Seitsenviikkoisella laivamatkalla Englannista Nagasakiin Ester opiskeli japaninkielen alkeita. Wellroosin perhe palasi pian Suomeen, mutta Ester viipyi Japanissa kuusi vuotta. Yhdessä Siiri Uusitalon kanssa hän perusti lähetysaseman Naganoon. Venäjän-Japanin sodan aika 1904-1905 oli vaikea, sillä Ester oli vihollismaan kansalainen. Japanin ajasta on perusteellinen selvitys hänen kirjassaan.
Ester palasi Suomeen vuonna 1906. Japanilaiselle Daniel Watanabelle Helsingissä pidetyssä evankelisessa tilaisuudessa vuonna 1911 hän tutustui pastori Frans Kärkeen.  Ester ja Frans avioituivat ja saivat lapset  Usko 1912, Lahja (myöh. Oittinen) 1913, Armo 1914, Toivo 1915, Rauha (myöh. Esteri Carlenius) 1918, Voitto 1921, Ilo (myöh. Ilmari) 1925. Ester Kärki seurasi miestään tämän asemapaikkoihin lähinnä Pohjanmaalla, pisimmillään Töysässä 1917-1925 ja Laihialla 1926-1952.  Vuonna 1919 Töysän pappila paloi maan tasalle Frans Kärjen ollessa valtiopäivillä, ja Kärjen perhe joutui asumaan pitkään tilapäismajoituksessa.  Ester Kärjen myöhäisvuosista on niukasti dokumentteja, viimeinen tiedossa oleva valokuvakin on vuodelta 1935. Elämänsä viimeiset kolme kuukautta hän asui poikansa Armo Kärjen luona Vesilahdessa, ja Vesilahteen hänet haudattiin.
Ester oli monipuolisesti kielitaitoinen sekä musikaalisesti lahjakas, lauloi ja soitti pianoa, osasi jopa improvisoida.  Elämäkertakirjassaan Toivo Kärki muistelee äitiään lämpimästi.
Nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut 1939

Vuoden 1939 nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 18.–22. huhtikuuta 1939 Dublinissa. Nämä järjestyksessään 6. kisat oteltiin kahdeksassa painoluokassa ja niihin osallistui 71 nyrkkeilijää 12 maasta.
Mitalistit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| Kärpässarja (alle 50,8 kg) |  Jimmy Ingle |  Nikolaus Obermauer |  Guido Nardecchia |
| Kääpiösarja (alle 53,5 kg) |  Ulderico Sergo |  Miksa Bondi |  Erich Wilke |
| Höyhensarja (alle 57,2 kg) |  Patrick Dowdall |  Antoni Czortek |  Lambert Genot |
| Kevytsarja (alle 61,2 kg) |  Herbert Nürnberg |  Harald Kanepi |  Zbigniew Kowalski |
| Välisarja (alle 66,7 kg) |  Antoni Kolczyński |  Erik Ågren |  Charles Evenden |
| Keskisarja (alle 72,6 kg) |  Anton Raadik |  Józef Pisarski |  Oscar Ågren |
| Raskas keskisarja (alle 79,4 kg) |  Luigi Musina |  Franciszek Szymura |  Lajos Szigeti |
| Raskas sarja (yli 79,4 kg) |  Olle Tandberg |  Nemesio Lazzari |  Herbert Runge |
Mitalitaulukko

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| 1 |  Italia | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 2 |  Irlanti | 2 | 0 | 1 | 3 |
| 3 |  Puola | 1 | 3 | 1 | 5 |
| 4 |  Saksa | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 5 |  Ruotsi | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 6 |  Viro | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 7 |  Unkari | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 8 |  Belgia | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  | Yhteensä | 8 | 8 | 8 | 24 |
Suomen joukkue

| Painoluokka | Nyrkkeilijä | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 50,8 kg | Olli Lehtinen | 4. sija |
| 66,7 kg | Sulo Rossi | Tappio 1. ottelussa |
| 72,6 kg | Viljo Suhonen | Tappio 2. ottelussa |
| 79,4 kg | Aleksi Lehtinen | Tappio 1. ottelussa |
Nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut 1942

Vuoden 1942 nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 20. – 25. tammikuuta 1942 Saksan Breslaussa eli nykyisessä puolalaisessa Wroclawissa sen Satavuotishallissa. Kisat järjestettiin  Toisen maailmansodan ollessa käynnissä. Niinpä normaalista 2 vuoden välein tapahtuvista järjestelyistä poiketen vuodelta 1941 lykätyt kisat järjestettiin myöhästyneinä tammikuussa 1942. Saksa hallitsi sotilaallisesti ja poliittisesti silloin suurta osaa Eurooppaa. Mukana oli poikkeuksellisesti Saksa ja sen liittolaiset sekä sotaa osallistumattomia eurooppalaismaita Espanja, Ruotsi ja Sveitsi. Kisoihin osallistui kaikkiaan 97 nyrkkeilijää 11 maasta. Osanottajissa sarjaa kohti saattoi olla kaksi nyrkkeilijää maata kohti, joka poikkesi aiemmista EM-kisoista.
Maailmansodan päättymisen jälkeen Kansainvälinen Nyrkkeilyliitto (AIBA) mitätöi tulokset.
Mitalistit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| Kärpässarja (alle 50,8 kg) |  Constante Paesani |  Amleto Falcinelli |  Mariano Diaz Mendez |
| Kääpiösarja (alle 53,5 kg) |  Arturo Paoletti |  Ian Friedman |  Stig Kreuger |
| Höyhensarja (alle 57,2 kg) |  Dezső Frigyes |  Artur Büttner |  Ermano Bonetti |
| Kevytsarja (alle 61,2 kg) |  Duilio Bianchini |  Florindo Tiberi |  Heinz Gorczyca |
| Välisarja (alle 66,7 kg) |  Ferdinand Räschke |  Lajos Szentgyorgy |  Börje Wretman |
| Keskisarja (alle 72,6 kg) |  Karl Gustaf Norén |  Adolf Baumgarten |  Carl Schmidt |
| Raskas keskisarja (alle 79,4 kg) |  Svend Aage Christensen |  Otto Proffitlich |  Rudolf Pepper |
| Raskas sarja (yli 79,4 kg) |  Hein ten Hoff |  Richard Grupe |  Gino Latini |
Mitalitaulukko

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| 1 |  Italia | 3 | 2 | 2 | 7 |
| 2 |  Saksa | 2 | 4 | 3 | 9 |
| 3 |  Unkari | 1 | 1 | 0 | 3 |
| 4 |  Ruotsi | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 5 |  Tanska | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 6 |  Espanja | 0 | 1 | 1 | 2 |
|  | Yhteensä | 8 | 8 | 8 | 24 |
Suomen joukkue

| Painoluokka | Nyrkkeilijä | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| Kevytsarja | Yrjö Piitulainen | 2. kierros |
| Keskisarja | Aatos Lundell | 1. kierros |
Tampereen klassillinen lukio

| Tampereen klassillinen lukio |
| --- | --- |


Sijainti:  Tuomiokirkonkatu 5, Tampere
Koordinaatit:  61°30.08′N, 23°46.20′E
Tyyppi:  lukio
Perustettu:  1901
Rehtori:  Maria Kaakkolammi
Luokat:  1–4 (lukio)
Opiskelijoita:  n. 680 (2021)
Verkkosivut
Tampereen klassillinen lukio (puhekielessä myös Clasu) on Tampereella sijaitseva lukio. Se sijaitsee Tampereen keskustassa Tuomiokirkon vieressä, Rautatienkadun ja Satakunnankadun kulmassa. Lukion rehtorina toimii Maria Kaakkolammi. Vuonna 2021 lukiossa oli noin 680 opiskelijaa.
Tampereen klassillisessa lukiossa on yleislinja ja luonnontiedelinja, joka aloitti syksyllä 2013. Linjaa varten remontoitiin laboratorioita ja kokoelmahuoneita.
Kielinä lukiossa voi opiskella englantia, espanjaa, italiaa, latinaa, ranskaa, ruotsia, saksaa ja venäjää. Lukiolla on Saksan liittotasavallan opetusministeriön virallinen lupa järjestää saksan kielen diplomikokeita, joiden läpäisy antaa oikeuden hakea korkeakouluopintoihin saksankielisissä maissa. Lukiolla on ystävyyskoulut Espanjassa, Italiassa, Ranskassa, Saksassa ja Tšekissä.
Kirjailija Jarkko Tontin romaani Luokkakokous kertoo Tampereen klassillisen lukion entisistä oppilaista, jotka järjestävät luokkakokousta.
Historia

Tampereen klassillinen lyseo aloitti toimintansa 1901 Reaalilyseon rinnakkaisosastona. Koulu itsenäistyi Klassilliseksi lyseoksi 1903 ja oma, Johan Jacob Ahrenbergin suunnittelema koulurakennus valmistui 1907. Ennen lisärakennuksen valmistumista samassa talossa toimi myös keskikoulu. Nykyään lukion käytössä on myös vuonna 1968 valmistunut lisärakennus.lähde? Vuonna 2013 lukiossa aloitti luonnontiedelinja, jolle myönnettiin valtakunnallisen erityisen tehtävän asema syksyllä 2017. Vuonna 2016 valmistui yhdysrakennus, joka liittää yhteen päärakennuksen ja vuonna 1968 valmistuneen Rongansiiven.
Tampereen klassillinen lukio oli mukana opetus- ja kulttuuriministeriön käynnistämässä valtakunnallisessa tuntijakokokeilussa, joka kohdentui lukion syksyinä 2016 ja 2017 aloittaneisiin nuoriin.
Kuuluisia koulussa opiskelleita

Matti Apunen, journalisti
Tommi Auvinen, ohjaaja, näyttelijä
Yrjö Jylhä, runoilija
Veikko Kerttula, ohjaaja
Paavo Koskela, poliisikomentaja
Minerva Krohn, lääkäri, Helsingin kaupunginvaltuuston entinen puheenjohtaja
Jussi Kylätasku, kirjailija
Toivo Kärki, säveltäjä ja muusikko
Tarvo Laakso, muusikko ja pappi
Rauno Lehtinen, säveltäjä, muusikko
Samuel Lehtonen, Helsingin hiippakunnan piispa
Eino Jalmari Leino, kaupunginjohtaja
Veikko Leuku, toimittaja
Aarre Nyman, radiotoimittaja
Reino Oittinen, poliitikko, opetusministeri
Raoul Palmgren, kirjailija
Juha Pihkala, piispa
Erkki Pohjanheimo, televisiotuottaja ja ohjaaja, laulaja
Sanna Saarijärvi, näyttelijä
Hannu Salama, kirjailija
Juha Suoranta, professori Tampereen yliopistossa
Jarkko Tontti, kirjailija, runoilija, lakimies
Arto Tuominen, näyttelijä
Jouko Turkka, ohjaaja ja kirjailija
Vesa Vierikko, näyttelijä
Lauri Viita, runoilija ja kirjailija
Kirjallisuutta

Clasu: elämän paalupaikka. Toim. Pasi Takala. Tampereen Klassikot ry. 2020.
Piilipuun varjosta yhdyskäytävään. Tampereen Klassillinen lyseo 120 vuotta. Toim. Pasi Takala ja Mikko Turunen. Tampereen Klassikot ry. 2023.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tampereen klassillisen lukion nettisivut
Ion Gigurtu

| Ion Gigurtu |
| --- | --- |

Romanian pääministeri
 4. heinäkuuta 1940 – 5. syyskuuta 1940  
Edeltäjä:  Gheorghe Tătărescu
Seuraaja:  Ion Antonescu
Romanian ulkoministeri
 1. kesäkuuta 1940 – 28. kesäkuuta 1940  
Edeltäjä:  Grigore Gafencu
Seuraaja:  Constantin Argetoianu
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1886  Drobeta-Turnu Severin, Romanian kuningaskunta
Kuollut: 24. marraskuuta 1959 (73 vuotta)  Râmnicu Sărat, Romanian sosialistinen kansantasavalta
Ammatti:  insinööri poliitikko pankkiiri diplomaatti
Tiedot
Puolue:  Romanian kansanpuolue (-1932) Romanian kansallinen agraaripuolue (1932-1935) Kansallinen kristillinen puolue (1935-1938) Kansallinen uudelleensyntymisen rintama (1938-1940)
Uskonto:  ortodoksi
Ion Gigurtu (24. kesäkuuta 1886, Drobeta-Turnu Severin – 24. marraskuuta 1959 Râmnicu Sărat) oli romanialainen poliitikko ja diplomaatti, joka toimi Romanian pääministerinä kahden kuukauden ajan heinä–syyskuussa 1940. Hän oli kuningas Kaarle II:n diktatuurisen valtakauden viimeinen pääministeri.
Ura teollisuudessa ja politiikassa > Insinöörikoulutus Saksassa ja upseerina sodissa

Gigurtu opiskeli insinööriksi Saksassa Freiburgin kaivosteknillisessä yliopistossa ja edelleen Berliinin teknillisessä yliopistossa, josta hän valmistui kaivosinsinööriksi. Opintojensa jälkeen hän toimi vuosina 1912–1916 Romanian kauppa- ja teollisuusministeriön tarkastajana. Hän osallistui upseerina vuonna 1913 käytyyn toiseen Balkanin sotaan ja vuosina 1916–1918 ensimmäiseen maailmansotaan. Gigurtu toimi vuodesta 1921 aina lokakuuhun 1944 asti kaivosyhtiö Mican toimitusjohtajana.
Ura teollisuudessa ja politiikassa > Oikeistolaisena sotienvälisen ajan poliitikkona

Gigurtu liittyi maailmansodan jälkeen marsalkka Alexandru Averescun perustamaan oikeistolaiseen Kansanpuolueeseen. Vuodesta 1926 hän edusti puoluetta Romanian parlamentissa. Vuonna 1932 liittyi Kansanpuolueen hajotessa siitä muodostuneeseen Octavian Gogan johtamaan Romanian kansalliseen agraaripuolueeseen. Joulukuussa 1937 Goga muodosti hallituksen ja otti Gigurtun hallituksensa kauppa- ja teollisuusministeriksi. Hallitus hajosi jo helmikuussa 1938 kuningas Kaarlen ottaessa vallan käsiinsä kumoamalla perustuslain. Gigurtu liittyi keväällä 1938 kuninkaan perustamaan ainoaan sallittun puolueeseen Romanian kansalliseen uudelleensyntymisen rintamaan.
Ura teollisuudessa ja politiikassa > Romanian politiikan huipulla

Gigurtulla oli Saksassa koulutuksensa saaneena 1930-luvulla läheiset suhteet valtaannousseeseen natsi-Saksan johtoon, erityisesti Hermann Göringiin. Romanian kuningaskunta joutui syyskuussa 1939 käynnistyneessä toisessa maailmansodassa hankalaan tilanteeseen. Elokuussa 1939 Saksan ja Neuvostoliiton tekemän Molotov–Ribbentrop-sopimuksen perusteella Romania joutui luovuttamaan kesäkuussa 1940 ensin Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan Neuvostoliitolle. Aluemenetysten seurauksensa pääministeri Gheorghe Tătărescu joutui eroamaan ja uudeksi pääministeriksi nousi Gigurtu, joka oli ollut Tătărescun hallituksen loppuvaiheessa kesäkuun 1940 ulkoministerinä ja hyväksymässä kuninkaan johtamassa kruununneuvostossa Neuvostoliitolle tehdyt alueluovutukset. Gigurtun nimittäminen ulkoministeriksi kesäkuun alussa 1940 nähtiin ulkopoliittisen suuntauksen kääntymisenä lähemmäksi natsi-Saksaa, mistä oli osoituksena kauppasopimus, joka suuntasi Romanian öljynviennin enenevässä määrin Saksaan. Gigurtun hallitus oli leimallisesti äärioikeistolainen, sillä ministereiksi nostettiin äärioikeistolaisen Rautakaarti-liikkeen johtaja Horia Sima ja kaksi muuta liikkeen jäsentä. Romanian saksalaisvähemmistö sai myös edustajansa hallitukseen. Valtaannousseen Gigurtun hallituksen ulkopoliittiset vaikeudet kuitenkin jatkuivat edelleen, sillä Romania joutui luovuttamaan vielä 30. elokuuta 1940 Saksan ja Italian johtaman Wienin toisen välitystuomion päätösten perusteella Pohjois-Transilvanian Unkarille. Romaniassa oli näiden aluemenetysten johdosta mellakoita, jotka pakottivat syyskuun alussa 1940 kuningas Kaarlen ja pääministeri Gigurtun luopumaan vallasta. Pääministeriksi nousi marsalkka Ion Antonescu kuningas Kaarlen nuoren pojan Mikaelin noustessa maan symboliseksi johtajaksi todellisen vallan ollessa marsalkka Antonesculla.
Ura teollisuudessa ja politiikassa > Syrjässä politiikasta ja lopuksi vankeudessa

Syyskuussa 1940 Gigurtu siirtyi eläkkeelle julkisesta elämästä johtaamaan kaivosyhtiö Micaa. Kenraali Antonescu johti maata yhdessä rautakaartilaisten kanssa. Rautakaartilaiset vangitsivat marraskuussa 1940 kuninkaan vallan aikaisia poliitikkoja, joukossa Gigurtun. Kenraali Antonescu ja Romanian armeija pääsivät väliin rautakaartilaisten riehuntaan niin, että Gigurtu säilytti henkensä.
Elokuussa 1944 kuningas Mikael teki vallankaappauksen syrjäyttäen Romanian sodankäyntiä natsi-Saksan rinnalla Neuvostoliittoa vastaan johtaneen marsalkka Antonescun. Gigurtu joutui marraskuussa 1944 kotiarestiin ja oli myöhemmin vankeudessa kesäkuuhun 1946 asti. Syytteet liittyivät Gigurtun 1930-luvun natsi-Saksaa kohtaan tuntemiin sympatioihin sekä hallitusaikaan, jolloin Romania joutui luovuttamaan osan Transilvaniaa Unkarille. Romaniassa Neuvostoliiton tukemat kommunistit saivat keväästä 1945 alkaen entistä määräävämmän aseman. Kuninkaan jouduttua vuoden 1947 lopulla eroamaan Romaniasta tuli kansantasavalta. Kommunistijohtoinen valtio vangitsi Gigurtun useita kertoja, lopullisesti toukokuussa 1950 ilman oikeudenkäyntia. Näytösoikeudenkäynti järjestettiin vasta kesällä 1956, jolloin hänet tuomittiin 15 vuodeksi vankeuteen. Gigurtu kuoli vankeudessa marraskuussa 1959. Romanian korkein oikeus rehabilitoi Gigurtun kommunistivallan päättymisen jälkeen vuonna 1999.
Gigurtu (vasemmalla) vieraili pääministerinä heinäkuussa 1940 Salzburgissa Saksan ulkoministerin Joachim von Ribbentropin vieraana. Aiheena Romanian ja Unkarin kiista Transsilvaniasta.
Mihail R. Sturdza

| Mihail R>  Sturdza |
| --- | --- |

Romanian ulkoministeri
 14. syyskuuta 1940 – 17. tammikuuta 1941  
Edeltäjä:  Mihail Manoilescu
Seuraaja:  Ion Antonescu (väliaik.)
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1886 Târgu Ocna, Romanian kuningaskunta
Kuollut: 5. helmikuuta 1980 (93 vuotta) Madrid, Espanja
Ammatti:  diplomaatti poliitikko
Arvonimi: prinssi
Tiedot
Uskonto:  ortodoksi
Mihail R. Sturdza (14. syyskuuta 1886 Târgu Ocna – 5. helmikuuta 1980 Madrid) oli romanialainen ruhtinas, poliitikko ja diplomaatti, joka toimi Romanian ulkoministerinä neljän kuukauden ajan syyskuusta 1940 tammikuuhun 1941 niin sanotussa kansallisessa legioonalaishallituksessa Rautakaartin edustajana. Hän kuului vaikutusvaltaiseen ylhäisaateliseen Sturdzan sukuun.
Diplomaattina

Sturdza opiskeli Iasin yliopistossa lakia ja suoritti lakitieteen tohtorin tutkinnon aihealueena kansainvälinen oikeus. Vuonna 1913 hän aloitti diplomaattina Bernissä. Romanian liityttyä syksyllä 1916 ensimmäiseen maailmansotaan hän palveli armeijassa tykistöupseerina. Siihen liittyen hän oli marraskuussa 1917 Venäjällä Pietariissa, jossa puhkesi vallankumous.
Diplomaatinuran jatkuessa Sturdza toimi lähettiläänä Wienissä, Budapestissä ja Washingtonissa. Vuonna 1929 hänet nimitetään lähettilääksi Baltian maihin Liettuaan, Latviaan ja Viroon sekä vuodesta 1932 myös Suomeen asemapaikkanaan Riika. Hänen lähettiläsaikansa päättyi keväällä 1934. Suomessa hänelle myönnettiin lähettiläsajastaan Suomen Valkoisen Ruusun suurristi. Vuonna 1932 hän on mukana Romanian ja Neuvostoliiton välisissä hyökkäämättömyyssopimusneuvotteluissa, jotka ajautuivat kuitenkin umpikujaan Bessarabian kysymyksen vuoksi.
Sturdza siirtyi 1938 lähettilääksi Tanskaan. Tähän ajanjaksoon liittyi fasistisen Rautakaarti-liikkeen tekemä Romanian silloisen pääministerin Armand Călinescun murha syyskuussa 1939. Sturdzalla epäiltiin tällöin olleen yhteyksiä murhan tekijöihin. Sturdzan lähettiläskausi Kööpenhaminassa päättyi pian Călinescun murhan jälkeen lokakuussa 1939.
Romanian lyhytaikaisena ulkoministerinä

Sturdzan ja Rautakaartin asema muuttui syyskuussa 1940 Romanian kuningas Kaarle II:n menetettyä asemansa ja kenraali Ion Antonescun noustua valtaan. Antonescun ja Rautakaartin johtajan Horia Siman johdolla muodostettiin fasistinen niin sanottu Kansallinen legioonalaishallitus. Sima halusi Sturdzan hallituksen ulkoministeriksi.
Kansallisen legioonalaishallituksen aikana Romanian ulkopoliittinen suuntaus kääntyi akselivaltojen suuntaan. Maahan tuli saksalaisjoukkoja lokakuussa 1940, ja marraskuun lopulla Romania liittyi saksalais-italialaisjohtoiseen Kolmen vallan sopimukseen. Sturdza allekirjoitti sopimuksen Berliinissä Romanian edustajana.
Legioonalaishallituksen pääministeri Antonescu halusi vuoden 1940 lopulla keskittää itselleen enemmän valtaa hallituksessa. Sturdzan itsenäisen toiminnan vuoksi Antonescu erotti hänet nimittämättä ketään muuta rautakaartilaista tilalle. Ulkoministeritehtävät siirtyivät tässä vaiheessa Antonesculle. Pian sen jälkeen tammikuun lopulla 1941 puhkesi Antonescun johtaman valtion ja Rautakaartin edustajien välillä aseellinen välienselvittely, joka päättyi Rautakaartin tappioon. Useita Rautakaartin jäseniä surmattiin. Sturdza pidätettiin ja tuomittiin viiden vuoden vankeusrangaistukseen.
Maanpakolaisena

Kesällä 1941 käynnistyneen akselivaltojen Neuvostoliittoon suuntautuneen hyökkäyksen alkuvaiheessa, johon myös Antonescun johtama Romania osallistui, vangitut rautakaartilaiset pääsivät ehdonalaiseen vapauteen. Tällöin Sturdza pakeni Saksan kautta Tanskaan ja yritti sieltä käsin päästä Suomen armeijaan, joka oli myös mukana Neuvostoliiton vastaisessa sodassa. Hän olisi ollut valmis muodostamaan Romaniasta paenneista rautakaartilaisista eli legioonalaisista joukko-osaston Suomen armeijaan, mutta Suomen sodanjohto ei halunnut päästää romanialaisia Suomeen.
Toisen maailmansodan loppuvaiheessa syyskuussa 1944 kuningas Mikael I syöksi luotetun lähipiirinsä kanssa Antonescun vallasta, teki rauhan liittoutuneiden kanssa ja käänsi aseensa akselivaltoja vastaan. Siihen liittyen Saksassa oleskelleet rautakaartilaismaanpakolaiset muodostivat Wienissä 10. joulukuuta 1944 rautakaartijohtaja Horia Siman johdolla pakolaishallituksen, jossa Sturza oli ulko- ja opetusministerinä.
Toisen maailmansodan päätyttyä Sturdza pakeni vuonna 1946 Tanskaan ja pian sen jälkeen Espanjaan ja edelleen Yhdysvaltoihin. Pakolaisaikanaan Sturdza piti aktiivisia yhteyksiä romanialaisiin pakolaisyhteisöihin. Seuraavina vuosina hän oleskeli myös Argentiinassa, Ranskassa ja Espanjassa. Vuonna 1968 hän julkaisi muistelmansa. Sturdza kuoli Madridissa 5. helmikuuta 1980 93-vuotiaana.lähde?
Hälytys 911

| Hälytys 911> Rescue 911 |
| --- | --- |
 Ohjelman tunnusteksti.
Tyyli:  dokumentaarinen draama
Pääosissa:  William Shatner
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  Yhdysvallat: CBS Suomi: Kolmoskanava, MTV3
Esitetty:  Yhdysvallat: 8. huhtikuuta 1989 – 27. elokuuta 1996
Tuotantokausia:  7
Jaksoja:  186+2
Tuotanto
Tuottaja(t):  Nancy Platt Jacoby, Jim Milio, Sueann Fincke
Vastaava(t) tuottaja(t):  Arnold Shapiro, Jean O'Neill
Ohjaaja(t):  Sheri Goldstein, Mary Hardwick, Nancy Platt Jacoby, Jim Milio, Chris Pechin, Ronnie Weinstock
Käsikirjoittaja(t):  Paula Deats, Nancy Platt Jacoby, Aaron Kass, Jim Milio, Jean O'Neill
Säveltäjä(t):  Scott Roewe, Richard Stone, Stu Goldberg
Tuotantoyhtiö(t):  CBS Entertainment Productions, CBS Productions, Arnold Shapiro Productions
Palkinnot
Voitetut:  People's Choice Award (1990) BMI TV Music Award (1992, 1993, 1994)
Aiheesta muualla
IMDb 
Hälytys 911 (alkuperäiseltä nimeltä Rescue 911) oli yhdysvaltalainen CBS:n tuottama vuosina 1989–1996 valmistunut dokumentaarinen draamasarja. Sarjaa tehtiin kokonaisuudessaan seitsemän tuotantokautta, joka kattoi yhteensä 186 jaksoa, ja kaksi erikoisohjelmaa. Ohjelmaa juonsi koko sen elinkaaren ajan William Shatner.
Sarja kertoi Yhdysvalloissa tapahtuneista tapaturmista ja rikoksista. Ohjelmassa oli simuloitu todellisia onnettomuustilanteita näyttelijöiden ja rekvisiitan avulla. Samalla haastateltiin myös kyseisessä tilanteessa olleita uhreja ja osallisia. Yhdessä jaksossa oli aina useimmiten neljä tarinaa, ja usein annettiin ohjeita, miten onnettomuuksissa tai vaaratilanteissa on toimittava.
Sarja Suomessa

Suomessa sarjaa esitti ensimmäisenä Kolmoskanava vuonna 1992. Kolmoskanavan lopettamisen jälkeen sarjan esittäminen jatkui MTV3-kanavalla vuosina 1993–1995. Sarjan ensiesityksen aikaan jotkut ihmiset sekoittivat oikean käytössä olevan hätänumeron Suomessa (000 vuoden 1992 loppuun asti ja vuoden 1993 alusta lukien 112), ja usein hätäpuhelua soittaessa näppäilivät puhelimeen ohjelman nimessä olevan 911-numeron, jonka takia puhelut eivät yhdistyneet hätäkeskukseen. Sarjan nimessä oleva hälytysnumero 911 on käytössä muun muassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Suomessa sarjan televisioesityksessä viimeisimpinä vuosina ohjelman lopussa esitettiin usein mainos, jossa kerrottiin, että Suomessa hätätilanteissa tulee soittaa hätänumeroon 112.
Fuera de control

| Fuera de control |
| --- | --- |
Tyyli:  draama
Kestoaika:  60 min
Pääosissa:   Úrsula Achterberg  Luciano Cruz-Coke  Paulina Urrutia 
Alkuperämaa:   Chile
Alkuperäiskieli:  espanja
Verkko:   Canal 13
Esitetty:  8. maaliskuuta 1999 – 30. heinäkuuta 1999
Jaksoja:  97
Aiheesta muualla
IMDb
Fuera de control on televisioyhtiö Canal 13:n esittämä chileläinen TV-sarja. Sen päärooleissa ovat Úrsula Achterberg, Paulina Urrutia ja Luciano Cruz-Coke.
Aiheesta muualla

IMDB