stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vetykloridi
Reaktiot > Rakenne ja ominaisuudet

Kiinteän DCL:n rakenne määritettynä DCL-jauheen neutronidiffraktion avulla 77K:n lämpötilassa. DCl:ää käytettiin HCL:n sijasta, koska deuteriumydin on helpompi havaita kuin tavallinen vety-ydin. ”Äärettömät” DCl-ketjut on osoitettu katkoviivoilla.
Jähmettynyt HCl käy 98,4 K:n lämpötilassa faasitransition. Röntgensäteilyn diffraktio jähmettyneessä materiaalissa osoittaa, että materiaali siirtyy tällöin ortorombisesta kuutiolliseen kidejärjestelmään. Molemmissa rakenteissa klooriatomit muodostavat pintakeskeisen kuutiollisen hilan. Vetyatomeja kuitenkaan ei ole voitu paikantaa.  Spektroskooppisen ja dielektrisen datan analysointi ja DCl:n rakenteen määritys osoittavat, että kiinteässä tilassa HCl muodostaa ristiin kulkevia ketjuja samoin kuin vetyfluoridikin (HF).
| Lämpötila (°C) | 0 | 20 | 30 | 50 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vesi | 823 | 720 | 673 | 596 |
| Metanoli | 513 | 470 | 430 |  |
| Etanoli | 454 | 410 | 381 |  |
| Eetteri | 356 | 249 | 195 |  |
Vasemmanpuoleinen kuva osoittaa kaasumaisen vetykloridin infrapunaspektrin. Se koostuu joukosta teräviä absorptioviivoista, jotka ovat ryhmittyneet aaltoluvun 2 886 cm−1 (aallonpituus ~3.47 µm) ympärille. Huoneenlämmössä lähes kaikki molekyylit ovat perusvärähdystilassa v = 0. Kun epäharmonisuus otetaan huomioon, värähdysenergia voidaan kirjoittaa muotoon:
Jos HCl-molekyyli viritetään tilasta v = 0 tilaan v = 1 odottaisi infrapuna-absorptiota esiintyvän aaltoluvun arvolla 
νo = νe + 2xeνe = 2880 cm−1. Tätä absorpitota, joka vastaa Q-haaraa, ei kuitenkaan havaita, mikä johtuu siitä, että symmetria estää sen. Sen sijaan havaitaan kaksi signaalijoukkoa (P- ja R-haarat), mikä johtuu molekyylien samanaikaisesta pyörähdystilan muutoksista. Kvanttimekaanisten valintasääntöjen vuoksi vain tietyt pyörähdystransitiot ovat sallittuja. Näitä tiloja luonnehtivat pyörähdyskvanttiluvun arvot  J = 0, 1, 2, 3, ... Valintasäännöt merkitsevät, että ΔJ voi saada vain arvot ±1.
Pyörähdysvakion B arvo on paljon pienempi kuin värähdysvakio νo, ja niinpä tarvitaankin paljon vähemmän energiaa molekyylin saattamiseen pyörimisliikkeeseen. Tyypillisillä molekyyleillä tämä on mikroaaltolueella. HCl-molekyylin värähdysenergia saa kuitenkin aikaan, että sillä on absorptiota infrapuna-alueella, mikä mahdollistaa spektrin, joka osittaa, että tämän molekyylin siirtymiset pyörimisestä värähtelyihin voidaan helposti havaita infrapunaspektrometrin avulla. Spektrometri voidaan tehdä jopa kvartsita, sillä HCl:n absorptioviivat ovat sillä aallonpituusalueella, jolla kvartsi on läpinäkyvää.
Luonnossa kloori koostuu kahdesta isotoopista, 35Cl ja 37Cl, suunnilleen suhteessa 3:1. Kun jousivakiot ovat lähes yhtä suuret, isotooppien toisistaan poikkeavat redusoidut massat saavat aikaan mitattavissa olevia eroja niiden pyörimisenergioiden välille, ja niinpä absorptioviivoja tarkemmin tutkittaessa havaitaan niiden koostuvan kahdesta vierekkäisestä viivasta, joiden voimakkuuksien suhde on sama 3:1.
Tuotanto

Suurin osa teollisessa mittakaavassa tuotetusta vetykloridista käytetään suolahapon valmistukseen.
Tuotanto > Suora synteesi

Hyvin puhdasta vetykloridia saadaan antamalla kloorin ja vedyn reagoida keskenään:
Koska tämä reaktio on eksoterminen, käytettyä laitetta sanotaan HCl-uuniksi tai HCl-polttimoksi. Saatu kaasumainen vetykloridi absorboidaan deionisoituun veteen, jolloin saadaan kemiallisesti puhdasta suolahappoa. Tällä reaktiolla saadaan hyvin puhdasta tuotetta muun muassa elintarviketeollisuuden tarpeisiin.
Tuotanto > Orgaaninen synteesi

Vetykloridin teollinen tuotanto liittyy usein kiinteästi kloorattujen ja fluorattujen orgaanisten yhdisteiden kuten teflonin, freonin ja muiden CFC-yhdisteiden sekä kloorietikkahapon ja polyvinyylikloridin (PVC) valmistukseen. Usein tällöin saatu vetykloridi tai suolahappo käytetään hyväksi saman tehtaan muissa prosesseilla. Näissä kemiallisissa reaktioissa osa hiilivetyjen vetyatomeista korvataan klooriatomilla, jolloin vapautunut vetyatomi yhtyy toisen samasta kloorimolekyylistä vapautuneen klooriatomin kanssa vetykloridiksi. Fluoraus on reaktio, jossa kloori edelleen korvataan fluorilla, jolloin saadaan jälleen vetykloridia:
Näin saatu vetykloridi voidaan käyttää hyväksi joko suoraan tai liuottaa veteen, jolloin saadaan teknisen tai teollisen laadun suolahappoa.
Tuotanto > Laboratoriomenetelmät

Pieniä määriä vetykloridia laboratoriokäyttöön voidaan valmistaa HCl-generaattorilla dehydratoimalla suolahappoa joko rikkihapolla tai vedyttömällä kalsiumkloridilla. Vaihtoehtoisesti sitä voidaan valmistaa rikkihapon ja natriumkloridin välisellä reaktiolla:
Tämä reaktio tapahtuu huoneenlämpötilassa. Jos generaattoriin jää natriumkloridia ja se kuumennetaan yli 200 °C:n lämpötilaan, reaktio jatkuu edelleen:
Jotta tällainen generaattori toimisi, lähtöaineiden on oltava kuivia.
Vetykloridia voidaan valmistaa myös hydrolysoimalla eräitä reaktiivisia kloridiyhdisteitä, kuten fosforiklorideita, tionyylikloridia ja asyylikloridia. Esimerkiksi, jos fosforipentakloridin (PCl5) päälle tiputetaan vähitellen kylmää vettä, saadaan vetykloridia:
Käyttö

Suurin osa vetykloridista käytetään suolahapon valmistukseen. Lisäksi se on tärkeä lähtöaine eräissä muissakin kemianteollisuuden prosesseissa kuten kumin hydrokloorauksessa sekä vinyyli- ja alkyylikloridien tuotannossa.
Puolijohdeteollisuudessa sitä käytetään sekä puolijohdekiteiden etsaukseen että piin puhdistukseen trikloorisilaanin (SiHCl3) avulla.
Historia

Keskiajan alkemistit havaitsivat, että suolahaposta, josta tuolloin käytettiin nimitystä suolan henki (acidum salis), lähtee höyryä, jonka nykyisin tiedetään olevan vetykloridia, mutta jota tuolloin sanottiin ”merelliseksi happamaksi ilmaksi”. Johann Rudolf Glauber 1600-luvulla valmisti suolasta (natriumkloridista) ja rikkihaposta natriumsulfaattia, jolloin samalla muodostui vetykloridia. Vuonna 1772 Carl Wilhelm Scheele tutki samaa reaktiota, ja häntä on toisinaan pidetty vetykloridin löytäjänä. Joseph Priestley valmistu vetykloridia vuonna 1772, ja vuonna 1810 Humphry Davy osoitti, että se on vedyn ja kloorin yhdiste.
Teollisen vallankumouksen aikana Euroopassa emäksisten aineiden kysyntä kasvoi. Nicolas Leblancin kehittämä teollisuusprosessi teki mahdolliseksi tuottaa halvalla natriumkarbonaattia eli soodaa suuressa mittakaavassa. Tässä Leblancin prosessissa ruokasuolasta valmistetaan rikkihapon, kalkkikiven ja kivihiilen avulla soodaa, ja samalla sivutuotteena saadaan vetykloridia. Aluksi kaasu päästettiin ilmaan, mutta vuonna 1863 säädetty alkalilaki kielsi sellaiset päästöt, minkä vuoksi soodan valmistajat imeyttivät jätteenä syntyneen HCl-kaasun veteen tuottaen siten suolahappoa teollisessa mittakaavassa. Myöhemmin kehitettiin Hargreavesin prosessi, joka muistuttaa Leblancin prosessia, mutta rikkihapon sijasta siinä käytetään rikkidioksidia, vettä ja ilmaa, ja reaktio on kokonaisuudessaan eksoterminen. 1900-luvun alussa Leblancin prosessin syrjäytti Solvayn menetelmä, jossa ei synny vetykloridia. Vetykloridin tuotanto kuitenkin jatkui välivaiheena suolahapon valmistuksessa.
Vetykloridia käytettiin 1900-luvulla myös alkyynien hydroklorinaatioon valmistettaessa kloorattuja monomeereja kuten kloropreenia ja vinyylikloridia, jotka edelleen polymerisoitiin valmistettaessa polykloropeenia eli neopreenia sekä polyvinyylikloridia (PVC). Vinyylikloridin valmistuksessa asetyleeni (C2H2) hydroklorinoidaan purkamalla hiiliatomien välinen kolmoissidos HCl:n avulla, jolloin se muuttuu kaksoissidokseksi ja saadaan vinyylikloridia.
”Asetyleeniprosessi”, jonka avulla 1960-luvulle saakka valmistettiin kloropreeni, alkaa yhdistämällä kaksi asetyleenimolekyyliä, joiden kolmoissidos sen jälkeen puretaan lisäämällä siihen vetykloridia niin, että se muuttuu kloropreeniksi oheisen kuvan osoittamalla tavalla.
Tämän ”asetyleenprosessin” on korvannut prosessi, jossa klooria (Cl2) lisätään yhteen 1,3-butadieenin kaksoissidoksista, jolloin seuraava eliminaatio tuottaa sen sijaan vetykloridia ja kloropreenia.
Turvallisuus

Joutuessaan kosketuksiin veden, myös ihmisen kudoksissa olevan veden kanssa vetykloridi muodostaa syövyttävää suolahappoa. Altistuminen vetykloridille aiheuttaa voimakasta nenän ärsytystä, tukehtumisen tunnetta, yskä ja hengitysvaikeuksia. Altistuminen suurille pitoisuuksille voi aiheuttaa hengenvaarallisen keuhkopöhön. Iholla se voi aiheuttaa punotusta, ärsytystä ja syövytysvammoja. Vetykloridi voi aiheuttaa myös silmissä pysyviä vaurioita.
EU:n turvallisuusohjeen mukaan vetykloridin työhygieeninen raja-arvo eli työpaikan ilman haitalliseksi todettu pitoisuus on 5 ppm eli 7,6 mg/m3.
Vetykloridi ilmakehässä

Maailmanlaajuisesti vetykloridin tärkeimmäksi lähteiksi alailmakehään on arvioitu merisuolasta haihtuminen (arvio noin 70 %), vähäisempiä päästölähteitä ovat fossiilisten polttoaineiden käyttö, jätteenpoltto ja tulivuoret.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Katja Lovén, Virpi Tarvainen, Birgitta Komppula, Hanna Hannuniemi, Ulla Makkonen,Hannele Hakola: Suurten polttolaitosten vetykloridin (HCl) ja ammoniakin (NH3) BAT-päästötasojen terveys- ja ympäristövaikutukset, Ilmatieteen laitos, Helsinki 5.3.2015 (pdf)
Food Component Database (FooDB): Hydrogen chloride (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hydrogen chloride
Suolahapposumun vaikutus pH-paperiin. Punainen väri osoittaa, että sumu on hapanta.
Infrapunasäteilyn (IR) absorptiospektri
Kloorin isotooppikoostumuksesta aiheutuva kaksinkertainen viiva infrapunaspektrissä
Liekki HCl-uunissa
Käännös suomeksi
Punasaarni

| Punasaarni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Öljypuukasvit Oleaceae
Suku::  Saarnet Fraxinus
Laji::  pennsylvanica
Kaksiosainen nimi
 Fraxinus pennsylvanica  Marsh.  

Katso myös
   Punasaarni Wikispeciesissä   Punasaarni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punasaarni (Fraxinus pennsylvanica) on Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosista kotoisin oleva kesävihanta puu, joka kuuluu saarnien sukuun ja öljypuukasvien heimoon. Se on laajimmalle levinnyt saarnilaji Pohjois-Amerikassa ja sopeutunut hyvin ääriolosuhteisiin. Sitä käytetään paljon koriste- ja maisemointikasvina ja esimerkiksi baseballmailojen materiaalina.
Ulkonäkö ja koko

Punasaarni on nopeakasvuinen puu, joka voi kasvaa levinneisyysalueensa eteläosissa lähes 40 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 60–75 senttimetriä paksuksi. Levinneisyysalueensa pohjoisosissa se jää kuitenkin yleensä vain 15–18 metriä korkeaksi ja 45–60 senttimetriä paksuksi. Sillä on roteva ja suora runko, leveä latvus, pystyt haarat sekä laaja ja suhteellisen lähelle maanpintaa levittäytyvä juuristo. Kaarna on punaruskeaa ja vanhemmiten leveäuurteista ja kapeiksi ja limittäisiksi harjanteiksi halkeilevaa.
Kuluvan vuoden kasvainranka on tiheään ruskeakarvainen tai kalju. Talvisilmut ovat ruskeat ja kärkisilmu on kartiomainen. Lehtiarpi on puolipyöreä eikä ulotu silmun sivuille. Päätöpariset ja parilehdykkäiset lehdet ovat korvakkeettomia ja sijaitsevat varrella vastakkain. Lehtilapa on 11–30 senttimetriä pitkä, 8–18 senttimetriä leveä ja jakaantunut 5–9 lehdykkään. Lehdykät ovat 8–15 senttimetriä pitkiä, selvästi ruodillisia, soikeita, suippoja tai pitkäsuippuisia ja hammas- tai ehytlaitaisia. Ainakin alimpien lehdyköitten ruoti on kapealti siipipalteinen. Lehtien yläpinta on kiiltävän tummanvihreä, alapinta on vaaleampi; syysväritykseltään ne ovat keltaiset.
Punasaarni kukkii myöhäiskeväällä yleensä ennen lehtien puhkeamista, Floridan korkeudella maalis–huhtikuussa ja pohjoisempana huhti–toukokuussa. Se on kaksikotinen kasvi eli sen hede- ja emikukat sijaitsevat eri puuyksilöissä. Pienet, kehälliset kukat muodostavat huiskiloita oksien kärkeen ja lehtihankoihin. Tuulen pölytettyä emikukat niistä kehittyy 3–5 senttimetriä pitkiä, liereähköjä ja siivekkäitä pähkylöitä, jotka muuttuvat kypsyessään vihreästä ruskeaksi. Pähkylät leviävät puun ympäristöön tuulen ja virtaavan veden mukana.
Levinneisyys

Punasaarni on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista ja Suurilta tasangoilta. Sen luontainen levinneisyysalue ulottuu koillisessa Nova Scotiaan ja Cape Bretonin saarelle, luoteessa Albertan kaakkoisosiin, lounaassa Texasin kaakkoisosiin ja kaakossa Georgiaan ja Floridan luoteisosiin. Lisäksi se on karannut istutuksista luontoon Utahissa ja Coloradossa.
Elinympäristö

Punasaarni on sopeutunut hyvin erilaisiin kasvuympäristöihin. Se on vaatimaton maaperän suhteen ja sietää kohtalaisesti tulvimista ja varjostusta. Parhaiten se menestyy runsasravinteisessa ja kosteassa maaperässä, joka läpäisee hyvin vettä ja sisältää savea, silttiä ja hiesua. Se kasvaa valta- tai sekapuuna tuoreissa ja kosteissa, keski- ja runsasravinteisissa lehtimetsissä, usein jokivarsilla ja tulvatasangoilla.
Käyttö

Punasaarni on taloudellisesti merkittävä puulaji vain levinneisyysalueensa eteläosissa. Sen karkeasyinen puuaines on lujaa, kovaa, painavaa, taipuisaa ja erittäin iskunkestävää. Se ei ole yhtä arvostettua kuin valkosaarni, vaikka ne muistuttavatkin toisiaan niin paljon, että molempia myydään usein valkosaarnen nimikkeellä. Punasaarnen puusta tehdään lähinnä työkalujen kahvoja ja baseballmailoja mutta myös huonekaluja ja sisustuselementtejä. Kauniin muotonsa, sopeutumiskykynsä sekä hyvän tuholais- ja taudinkestävyytensä vuoksi sitä istutetaan paljon katujen varsille koristekasviksi ja käytetään vanhojen avolouhosten maisemoinnissa. Se tarjoaa myös suojaa ja ravintoa monille eläimille, esimerkiksi linnuille, peuroille, biisoneille ja kanadanmajaville.
Punasaarni oli tasankointiaaneille pyhä puu ja tärkeä raaka-aineiden lähde, josta tehtiin jousia, nuolia, rumpuja, telttakeppejä, tiipiin kiinnitystappeja ja lihankuivaustelineitä. Omahat ja pawneet uskoivat sen maagisiin voimiin ja säilyttivät seremonialliset ja symboliset esineensä siitä rakennetuissa telineissä. Cheyennet rakensivat siitä majoja, joissa harrastettiin aurinkotanssia.
Lehvästö muuttuu syksyllä kullankeltaiseksi.
Vanhemmiten kaarna muuttuu harjanteiseksi.
Kroisos Pennonen

| Kroisos Pennonen |
| --- | --- |
 Kroisos Pennonen
Ensiesiintyminen:  Ihmebentsiini (1961)
Henkilötiedot
Status:  aktiivinen
Ryhmäsidokset:  Paha Seiska
Henkilöllisyydet:  Rahoittaja (Ultrasankarit vs. Paha Seiska)
Kroisos Pennonen (engl. John D. Rockerduck) on Aku Ankka -tarinoissa esiintyvä hahmo, joka kilpailee Roope Ankan kanssa maailman rikkaimman ankan tittelistä. Kroisoksella on lähes aina tapana syödä knallinsa hävittyään Roopelle kilpailussa. Pennosen englanninkielinen nimi viittaa amerikkalaiseen miljardööriin John D. Rockefelleriin ja suomenkielinen nimi muinaisen Lyydian upporikkaaseen kuningas Kroisokseen.
Kroisos Pennonen esiintyi ensi kerran Carl Barksin tarinassa Ihmebentsiini vuonna 1961, mutta Barks ei käyttänyt hahmoa toistamiseen. Ihmebentsiinissäkin Kroisos esiintyy vain tarinan muutamalla ensimmäisellä sekä viimeisellä sivulla. 1960-luvun alulla Ankka-sarjakuvien tarve oli Euroopassa kasvussa, eivätkä Western Publishingin omat rahkeet riittäneet kysynnän täyttämiseen. Niinpä tarinatuotantoa aloitettiin myös italialaistaiteilijoiden voimalla. Pennosesta kehittyi italialaistarinoissa yksi Roopen vakiovastustajista. Ensimmäisen italialaisen Pennos-tarinan käsikirjoitti Gian Paolo Barosso vuonna 1963. Toinen syntyi Atlantin ylittävänä yhteistyönä, kun käsikirjoituksen teki Dick Kinney Burbankissa, mutta piirrokset Romano Scarpa Italiassa.
Roopen vastustajana Pennonen muistuttaa Kulta-Into Piitä. Barks-tutkija Geoffrey Blum kuvaa Ihmebentsiinin Pennosta alkuperältään Piin vaatimattomaksi kopioksi: "Hänellä on sama musta takki, raidallinen solmio ja mustasankaiset lasit; hän kilpailee Roopen kanssa tämän omalla alalla; ja hän kinaa Roopen kanssa yhtä raivoisasti." Myöhemmissä tarinoissa yhdeksi Pennosen piirteeksi on muodostunut Roopea paljon höllempi rahankäyttö kilpailutilanteissa. Aku Ankka -lehden toimituksen arvion mukaan Pennonen lienee Piitä ja Roopea vähävaraisempi. Roope ja Kroisos eivät nimittäin ole koskaan päätyneet vertaamaan rahavarojaan kuten Roope ja Kulta-Into otteluissa, jotka Roope on voittanut minimaalisella erolla.
Kroisos Pennonen on syntynyt New Yorkissa, mutta asuu Ankkalinnassa. Hän on perinyt rahansa. Pennosen menneisyys on suurelta osin hämärän peitossa, mutta Don Rosan kirjassa Roope Ankan elämä ja teot Roope kohtaa Kroisoksen ja tämän isän Howard Pennosen jo 1800-luvun loppupuolella ollessaan mainarina Montanassa. Kroisos esitetään hemmoteltuna kakarana.
Uuden DuckTales -sarjan toisella tuotantokaudella Kroisos Pennonen teki ensimmäisen animaatiodebyytinsä. Sarjassa hänen äänenään toimii John Hodgman.
Vimpa

| Vimpa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Alalahko::  Särkikalat Cyprinoidei
Heimo::  Särjet Leuciscidae
Alaheimo::  Särjet Leuciscinae
Suku::  Vimba
Laji::  vimba
Kaksiosainen nimi
 Vimba vimba  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Vimpa Wikispeciesissä   Vimpa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vimpa (Vimba vimba) on särkien heimoon kuuluva vaelluskala, joka Suomessa elää murtovedessä ja nousee jokiin kutemaan toukokuun alkupuolella.
Ulkonäkö ja koko

Vimpa kasvaa korkeintaan 40 senttimetrin pituiseksi ja kilon painoiseksi. Kutuasussa koiraan selkäpuoli on tumman siniharmaa ja vatsa kellertävä. Vimman erottaa lahnasta sen turpeasta nokkamaisesta yläleuasta. Muita vimpaa jonkin verran muistuttavia suomalaisia kalalajeja ovat seipi, siika, sorva, särki, säyne, toutain ja turpa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Vimpa on eurooppalainen kala, jonka levinneisyys rajoittuu maanosan itäosaan. Esiintymisalue ulottuu Elbestä ja Tonavasta Kaspianmereen lännestä laskeviin jokiin. Itämeren, Kaspianmeren ja Mustanmeren vimpakannat ovat toisistaan erillään, ja Kaspianmeren vimpa luetaankin omaksi alalajikseen. Suomessa vimpa nousee satunnaisesti Perämereenkin laskeviin jokiin, mutta sen vakiintunut levinneisyys ulottuu Isojokeen saakka. Jokien patoaminen rajoittaa sen nousua useisiin jokiin.
Vimpa on aiemmin ollut Suomessa silmälläpidettävä laji, mutta runsastumisen myötä sen luokitus on muutettu vuonna 2010. Kanta romahti 1900-luvun jälkipuolella vesien saastumisen ja jokien patoamisen takia. Esimerkiksi Vantaanjoessa sen elpymiseen ovat vaikuttaneet joen puhdistuminen ja Vanhankaupunginkoskeen tehdyt muutokset. Siellä kutevia vimpoja on useita tuhansia.
Vimman on kerrottu olevan erityisen hanakka karkaamaan liistekatiskasta, kun se on kyennyt päällään ”purastamaan” aukkoja pyydyksen seinään.
Aiheesta muualla

RKTL Kala-atlas: Vimpa (Arkistoitu – Internet Archive)
Luontoportti: Vimpa (Vimba vimba)
Vimba vimba Luonnontieteellinen keskusmuseo.
Vimba vimba (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
ITIS: Vimba vimba (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q247370  Wikispecies: Vimba vimba  BioLib: 15612  BOLD: 278853  CoL: 5BFDX  EPPO: VIMBVI  Fauna Europaea: 304596  Fauna Europaea (new): af196691-240e-4f90-a5b6-65dacafb88c5  FishBase: 6375  GBIF: 2360504  iNaturalist: 114979  IRMNG: 11113573  ITIS: 639696  IUCN: 22979  NBN: NHMSYS0001691415  NCBI: 155067  Observation.org: 2206  OBIS: 283150  Open Tree of Life: 631528  Plazi: E61CCE97-5249-D853-8FF9-B560CF5557F2  WoRMS: 283150  Laji.fi: MX.53165
Ramboll Finland

| Ramboll Finland Oy |
| --- | --- |

 Ramboll Finlandin pääkonttori Ramboll village
Tunnuslause:  Bright ideas. Sustainable change.
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö 
Perustettu:  1962
Toimitusjohtaja:  Maija Jokela
Kotipaikka:  Espoo
Toimiala:  Yhdyskuntasuunnittelu
Liikevaihto:  230 milj. euroa (2023)
Liikevoitto:  8,7 milj. euroa (2023)
Henkilöstö:  2 250 (2023)
Emoyhtiö:  Ramboll Group
Kotisivu:  www.ramboll.com/fi-fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ramboll Finland Oy on kansainvälisen Ramboll-konsernin (tansk. Rambøll Gruppen A/S) suomalainen tytäryhtiö. Ramboll Finland kuuluu maan suurimpiin suunnittelu- ja konsulttialan yrityksiin.
Vuonna 2023 Ramboll Finland Oy työllisti noin 2 250 ihmistä ja sen liikevaihtoa oli 230 miljoonaa euroa.
Ramboll Finlandin asiakkaiden toimialoja ovat muun muassa energia, kiinteistöt, liikenne, rahoitus- ja sijoitusala, resurssit ja jätteet, teknologia, teollisuus, terveydenhuolto, valtio ja julkinen sektori sekä vesi.
Historia > Viatek ja Scandiaconsult 1962–2002

Suomen Rambollin historia alkaa vuonna 1962 perustetusta "Insinööritoimisto Viatek, Hakala & Kaijala & Co Ky" -suunnittelutoimistosta. Sen ensimmäisiin projekteihin kuului suomalaisen infrastruktuurin suunnittelu: liikenneväyliä, siltoja, taloja ja energiaratkaisuja. Yrityksestä tuli osakeyhtiö vuonna 1972.
1990-luvun alussa se yhdistettiin ruotsalaiseen Scandiaconsult-konserniin. Yrityksen nimeksi tuli vuonna 1997 Viatek Oy. Vuonna 1999 Viatek osti kansainvälisiin kehityshankkeisiin erikoistuneen Finnconsultin. Vuonna 2000 yrityksen nimeksi tuli SCC Viatek Oy. Talonrakennuksen rakennesuunnitteluyritykset Helander & Nirkkonen Oy Jyväskylässä ja HN-Suunnittelu Oy Helsingissä ostettiin osaksi talorakennus-toimialaa, joka toimi vuoden 2004 kevääseen asti nimellä SCC Viacon Oy. Oulusta ostettiin siltasuunnittelua tehnyt Kerola Oy ja vuonna 2002 hankittiin Vesihydro Oy, joka toimi ympäristökonsultoinnin ja infran parissa.
Historia > Ramboll Finland 2003–2010

Scandiaconsult ja Ramboll yhdistyivät vuonna 2003.
Ramboll-konserni kasvoi vuonna 2006 kahdella yrityskaupalla. Insinööritoimisto Paavo Ristola Oy oli keskittynyt vesi- ja ympäristöalaan, suunnittelutoimisto Protermo Oy taas energia-alaan. Seuraavana vuonna hankittiin sähkö- ja automaatioalan asiantuntija Jyvästek Oy, joka tarjosi teollisuuden palveluita. Yhtiön liikevaihto oli 70 miljoonaa euroa, jossa oli edelliseen vuoteen verrattuna 18 prosentin kasvu.
Ramboll Finlandin toimitusjohtajana toimi tekniikan tohtori Markku Moilanen vuodesta 2008 lähtien. Syksyllä 2008 Ramboll Finland osti valtakunnallisesti toimineen suunnittelutoimisto Sigma Konsultit Oy:n, joka toimi yhdyskuntasuunnittelun, kaavoituksen, ympäristösuunnittelun ja arkkitehtisuunnittelun alueilla. Yrityksen suurin toimiala oli infrasuunnittelu, jonka osuus liikevaihdosta oli lähes puolet. Ramboll oli markkinajohtaja infran lisäksi myös vesi- ja ympäristösuunnittelussa ja sen suurimpia asiakkaita olivat tiehallinto- ja ratahallintokeskukset. Ramboll oli Suomessa suunnittelualan toiseksi suurin työllistäjä Pöyryn jälkeen.
Vuonna 2010 Ramboll osti vesihuoltoon keskittyneen Tritonet Oy:n Tampereelta, talonrakentamiseen keskittyneet Tuomi Yhtiöt Oy:n ja Kari Narkaus Oy:n sekä ympäristösuunnitteluun keskittyneen Groundia Oy:n.
Organisaatio > Ramboll-konserni

Ramboll on perustettu vuonna 1945.
Organisaatio > Ramboll Finland

Ramboll-konserni on valinnut Ramboll Finlandin useana vuonna konsernin parhaaksi tai toiseksi parhaaksi liiketoimintayksiköksi. Ramboll Finlandin pääkonttori, vuonna 2019 valmistunut Ramboll Village, sijaitsee Espoon Perkkaalla.
Vuonna 2023 Ramboll Finland työllisti noin 2 250 ihmistä. Ramboll Finlandin asiakkaiden toimialoja ovat muun muassa energia, kiinteistöt, liikenne, rahoitus- ja sijoitusala, resurssit ja jätteet, teknologia, teollisuus, terveydenhuolto, valtio ja julkinen sektori sekä vesi.