stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orjuus islamilaisessa maailmassa
Orjuus islamilaisessa maailmassa > Orjien hankkiminen Afrikasta

Arabit hankkivat orjia erityisesti Saharan eteläpuolisesta Afrikasta. On arvioitu, että islamilaisen maailman orjiksi kuljetettiin vuosina 650–1900 yhtä suuri määrä afrikkalaisia kuin länsimaiden siirtokuntiin Atlantin yli 1500-luvulta alkaen eli arviolta 14–18 miljoonaa. Miespuoliset orjat, erityisesti nuoret pojat usein kastroitiin, minkä takia arabimaihin ei syntynyt suurta mustaa väestöryhmää kuten Amerikkaan.
Kaupungeissa orjat olivat enimmäkseen kotitalous- tai sotilasorjia. Lainsäädännön ja moraalikäsitysten mukaan naisten orjuuttaminen seksiorjaksi oli sallittua. Parhaassa asemassa olivat sotilasorjat, jotka yleensä vapautettiin jossakin uran vaiheessa. Muita orjia paremmassa asemassa olivat myös esiintyjiksi kuten laulajiksi ja runoilijoiksi koulutetut orjat. Maaseudun maatalous-, kaivos- ja muuta ruumiillista työtä tekevät orjat olivat huonoimmassa asemassa. Saharan suolakaivoksiin joutuneet kuolivat yleensä viidessä vuodessa. Suurin osa keskiaikaisen islamilaisen maailman kirjallisuudesta kuvaa kaupunkielämää, mikä on saattanut vääristää käsitystä orjien asemasta.
Islamilainen orjakauppa oli erittäin kannattavaa. Orjia kuljetettiin satojen vuosien ajan Saharan halki, ja häikäilemättömät orjakauppiaat saattoivat ansaita omaisuuksia. Vähitellen orjakauppa keskittyi nykyisen Kenian ja Tansanian alueille. Virallisissa tilastoissa Itä-Afrikan orjakaupan arvoksi laskettiin yli tonni kultaa vuodessa. Orjat hankittiin ryöstämällä heitä kylä kylältä. Suuria alueita autioitui näiden takia. Varsinkin naisorjista oli kova kysyntä islamilaisessa maailmassa, kun taas eurooppalaiset suosivat isokokoisia miesorjia. Itä-Afrikassa Oman oli tärkeä orjakauppavaltio, ja siellä orjuus kiellettiinkin vasta vuonna 1970.
Peruspankki

Peruspankki Oy oli vuonna 1963 perustettu työväen liikepankki.
Peruspankin perustajia olivat Helsingin Työväen Säästöpankki, SAK ja E-liikkeen osakeyhtiöt. Peruspankki perustettiin huolehtimaan työväen säästöpankkien kassavarantotalletuksista, jotka niiden täytyi säästöpankkilain mukaan tehdä johonkin liikepankkiin. Peruspankki lainasi talletetut varat edelleen ja hoiti maksuliikennettä työväen liikelaitosten ja niiden ulkomaisten kauppakumppanien välillä.
Aluksi Peruspankin kanssa kilpaili toinen työväen rahalaitos, ay-liikkeen skogilaisen siiven perustama Osuuspankki Yhteistuki.
Ammattiyhdistysliike hankki 1970-luvulla Peruspankista yli 61,5 % osuuden. Loppuosa omistuksesta kuului E-liikkeelle, Kansa-yhtiöille ja työväenliikkeen eri liikelaitoksille. Pankin henkilökunnan määrä oli 1980-luvun alussa alle 20, ja sillä oli yksi toimipaikka.
Suomen Työväen Säästöpankki oli luopunut Peruspankin osakkeistaan 1970-luvulla. Vuonna 1980 se palasi takaisin osaomistajaksi. STS:n omistusosuus oli 1980-luvulla noin viidesosa. Yhdeksi vähemmistöomistajaksi tuli myös Osuuspankki Yhteistuki vuonna 1984. Omistusjärjestelyt liittyivät työväen rahalaitosten yhteistyön tiivistämiseen.
Peruspankki liittyi 1984 pankkien väliseen SWIFT-tietokonejärjestelmään. Sen ansiosta Peruspankki siirtyi ulkomaan maksuliikenteessä ajantasajärjestelmään. Peruspankki kasvoi voimakkaasti vuosina 1984–1985. Taseen loppusumma 1984 oli 566 miljoonaa markkaa.
STS osti lisää Peruspankin osakkeita vuonna 1987. Sen omistusosuudeksi tuli nyt 42 %. STS:n ja Peruspankin ulkomaantoiminnot yhdistettiin.
Vuonna 1988 Peruspankin toiminnan perustaksi omaksuttiin sidosryhmien palvelemisen sijaan pk-yritysten rahoittaminen. Uuteen linjaan kuului myös riskinotto. Linja tuottikin hyvää tulosta.
Peruspankki fuusioitiin liikepankiksi muutettuun STS-Pankkiin vuonna 1990. Peruspankin johtajisto halusi pankin pysyvän itsenäisenä. Pääomistaja STS ei kuitenkaan enää tarvinnut toista työväen liikepankkia, koska se pystyi hoitamaan Peruspankin aiemmat tehtävät itse. Fuusio toteutettiin niin, että Peruspankin osakkeet vaihdettiin STS-Pankin A-osakkeiksi. Omistajia oli tuolloin 150.
Aiheesta muualla

Peruspankin historiikki (Arkistoitu – Internet Archive)
Työväenpankit ja ay-liike Osuuspankki Yhteistuen, Peruspankin ja STS-Pankin esittelyvideo 1985
Peruspankki Oy:n yhtiö- ja omistushistoriaa Pörssitiedossa
Kemin Into

Kemin Into on vuonna 1907 perustettu TUL:n alainen urheilu- ja voimisteluseura.
Seuran historia

Seuran kuului aina vuoteen 1918 asti SVUL:ään jäsenseurana, mutta Suomen sisällissodan jälkeen perustetusta Tyoväen Urheiluliitosta (TUL) tuli seuran keskusjärjestö vuodesta 1919 alkaen. Into kuului 1920-luvun lopulla TUL:ssä sosiaalidemokraattijohtoisen liiton oppositioon, jonka vuoksi seura erotettiin TUL:stä 1928. Seura kuului syksyllä 1929 perustetun Työläisurheilun Yhtenäisyyskomitean (TYK) alaisuuteen, jonka toiminnan viranomaiset lakkauttivat syksyllä 1930. Näin myös jäsenseurojen, kuten Innonkin, toiminta lakkautettiin.
Korvaavana seurana vuodesta 1934 toimi Voimistelu&Urheiluseura Kemin Veto. Seurasta oli TUL:n jäsenseura. Sen toimintaa kesti aina vuoteen 1945, jolloin nimeksi otettiin uudelleen Kemin Into.
Urheilullinen toiminta

Seuran edustajat ovat saavuttaneet lukuisia SM- ja TUL:n mestaruuksia ja muita palkintosijoituksia erityisesti nyrkkeilyssä ja painissa. Nykyisin Innolla on toimintaa keilailussa, koripallossa, nyrkkeilyssä, painissa ja voimistelussa.
Kamppailulajit

Kemin Into, kuten monet muutkin TUL:n seurat, oli vahva kamppailulajien seura.
Kamppailulajit > Paini

Perinteisesti työläisseuroissa paini on ollut keskeisimpiä urheilulajeja. Allkuaikoina Innon painijat menestyivät pääosin piirin tasolla. Painin nousun näkyvin nimi oli 1960-luvulla Raimo Taskinen, joka menestyi erityisesti kreikkalais-roomalaisessa painissa. SM-hopeaa tuli vuonna 1962. Vuosina 1963–1967 Taskinen otti viisi kertaa peräkkäinen Suomen mestaruuden sarjassa alle 57 kg. Vuonna 1964 hän oli lähellä olympiaedustusta, mutta valinta kariutui valintakomiteaan. Seuraavana vuonna Taskinen edusti ainoan kerran MM-kisoissa Suomea kuitenkaan menestymättä. Pohjoismaiden mestaruus tuli myös vuonna 1965. Työläisurheiluliittojen MM tuli Israelissa vuonna 1966, joka oli Taskisen parhaimpia painivuosia.
Kamppailulajit > Nyrkkeily

Nyrkkeily tuli Kemin Innon lajivalikoimaan 1924, jolloin menesty oli lähinnä piiritasolla. Nyrkkeilytoiminta lamaantui tultaessa 1930-luvulle.
Kemin Innon nyrkkeilyn menestyksen taustavoima 1950-luvulla oli Taisto Tuominen, myöhempi liikuntaneuvos. Oman aktiiviuransa lopettamisen jälkeen vuonna 1958 hän keskittyi valmennustyöhön. Menestyneitä intolaisnyrkeilijöitä olivat moninkertainen TUL-mestari ja maaotteluedustaja Mauri Ruonala kuten myös Paavo Aho ja Mauri Saarivainio. Menestyneimmäksi intolaisnyrkkeilijäksi kohosi Reima Virtanen.
Mauri Saarivainiosta tosin tuli ensimmäinen olympiaedustaja Méxicon vuoden 1968 olympialaisten välisarjassa (alle 67 kg). Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella länsisaksalaiselle Dieter Kottyschille kehätuomarin keskeytyksellä toisessa erässä.,
Reima Virtanen saavutti 1960-luvun useita maaotteluvoittoja, Suomen ja Pohjoismaiden mestaruuksia. Ensimmäinen kansainvälinen menestys tuli Bukarestin vuoden 1969 EM-kisoissa, kun Virtanen saavutti pronssin. Hän uusi pronssin Madridin vuoden 1971 EM-kisoissa, joissa Suomen edustajana oli myös Innon Kari Ruonala. Münchenin vuoden 1972 olympialaisten keskisarjassa eli alle 75 kg Virtanen saavutti uransa huippusijoituksen olympiahopealla. Virtanen koki Münchenin kisoissa kolmen voiton jälkeen loppuottelussa tyrmäystappion ensimmäisessä erässä Neuvostoliiton Vjatšeslav Lemeševille.
Saavutustensa ansiosta Reima Virtanen valittiin kaksi kertaa TUL:n vuoden urheilijaksi 1971 ja 1972.
Jalkapallo > Miesten jalkapallo

Kemin Into pelasi sodan jälkeen TUL:n omaa suursarjaa. Yhteistyösopimusten mukaan Into pääsi pelaamaan pääsystä Palloliiton ja TUL:n yhteiseen Suomisarjaan 1940-luvun lopulla. Nousu ylemmälle sarjaportaalle tapahtui kaudelle 1966, jolloin Into pelasi toiseksi korkeinta sarjaporrasta eli Suomensarjan Pohjoislohkoa. Kaudeksi 1970 Into nousi jalkapallon mestaruussarjaan, mutta putosi kauden jälkeen sarjasta.
Seura pelasi kaudet 1971–1976 kolmanneksi korkeinta valtakunnan sarjaa eli II Divisioonan Pohjoislohkoa, mutta nousi syksyllä 1976 I Divisioonaan. Kausi 1977 jäi ainoaksi I Divisioonassa, kuten myös kausi 1978 II Divisioonan Pohjoislohkossa. Kaudesta 1979 lähtien seura pelasi neljänneksi korkeinta valtakunnan sarjaa eli III Divisioonaa nousematta enää ylempiin sarjoihin. Syksyllä 1985 Into putosi IV Divisioonaan. Kemiläisen jalkapalloilun TUL:n seurat, Into, Karihaaran Tenho ja Veitsiluodon Kisaveikot (VKV), päättivät perustaa tällöin TUL:ään kuuluvan jalkapalloilun yhteisen erikoisseuran Kemin Pallotoverit (KPT-85). Kemin Innon miesten jalkapallotoiminta päättyi näin syksyllä 1985.
Peliareenana Innon miehillä on ollut Sauvosaaren urheilupuisto, ennen takakenttää varsinainen urheilukenttä eli etukenttä.
Jalkapallo > Naisten jalkapallo

Naisten joukkue voitti Suomen mestaruuden vuosina 1976 ja 1977 sekä pronssia vielä vuonna 1979. Naisten Suomen Cupin Into voitti vuonna 1982 ja oli hopealla ensimmäisessä naisten cupissa 1981. Into oli finaalin häviävänä osapuolena myös 1984. Naisten jalkapallojoukkueen menestysvuosien pelaajia olivat muun muassa maajoukkueessakin pelanneet Sirpa Järnfors,  Irmeli Leskinen, Ulla Lehtosaari, Salme Kinnunen, Soile Malm, Leena Väänänen, Arja Ketola ja Marja-Leena Luomanperä sekä Päivi Ekström, Päivi Kalasniemi, Sirkka Malm, Saara Tuisku, Saara Kinnunen, Sari Kinnunen, Paula Hahtimaa, Leila Tallqvist ja Leila Frondelius (vuosina 1976–1979).
Menestyneitä urheilijoita

Seuran tunnetuin urheilija on Münchenin olympiakisoissa vuonna 1972 hopeamitalin ja Pro Urheilu -palkinnon 2006 saanut nyrkkeilijä Reima Virtanen. Myös Suomen jalkapallomaajoukkueen entinen päävalmentaja ja maajoukkueen pitkäaikainen pelaaja Jukka Ikäläinen edusti uransa alkuaikoina Kemin Intoa, kuten myös entinen maajoukkuejalkapalloilija Juhani Himanka.
Aiheesta muualla

Kemin Innon sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Naisten jalkapallon Suomen-mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1971: HJK  1972: HJK  1973: HJK  1974: HJK  1975: HJK  1976: Into  1977: Into  1978: TPS  1979: HJK  1980: HJK  1981: HJK  1982: Valtti  1983: Valtti  1984: HJK  1985: KNF  1986: HJK  1987: HJK  1988: HJK  1989: PP-Futis  1990: Helsinki United  1991: HJK  1992: HJK  1993: KontU  1994: MPS  1995: HJK  1996: HJK  1997: HJK  1998: HJK  1999: HJK  2000: HJK  2001: HJK  2002: FC United  2003: MPS  2004: FC United  2005: HJK  2006: FC Honka  2007: FC Honka  2008: FC Honka  2009: Åland United  2010: PK-35 Vantaa  2011: PK-35 Vantaa  2012: PK-35 Vantaa  2013: Åland United  2014: PK-35 Vantaa  2015: PK-35 Vantaa  2016: PK-35 Vantaa  2017: FC Honka  2018: PK-35 Vantaa  2019: HJK  2020: Åland United  2021: KuPS  2022: KuPS  2023: KuPS 
| n k Miesten jalkapallon TUL:n mestarit |
| --- | --- |
TUL:n jalkapallomestaruus:  1920: Kullervo  1921: Kullervo  1922: Kullervo  1923: Kullervo  1924: Kullervo  1925: Kullervo  1926: Töölön Vesa  1927: Jyry  1928: Kullervo  1929: TuWe  1930: Vesa  1931: ViTo  1932: TP-V  1933: TaTo  1934: TP-V  1935: Töölön Vesa  1936: Töölön Vesa  1937: KTP  1938: TP-V  1939: KTP  1940: TP-V  1941: keskeytettiin  1942: ei pelattu  1943: TP-V  1944: ei pelattu  1945: Kullervo  1946: TP-V  1947: KTP  1948: RTU  1949: KTP  1950: KTP  1951: KTP  1952: KTP  1953: Turun Pyrkivä  1954: Turun Pyrkivä  1955: Karihaaran Tenho 
TUL Cup:  1973: Into  1974: Turun Pyrkivä  1975: Turun Pyrkivä  1976: Into  1977: MiPK  1978: Turun Pyrkivä  1979: JyPK  1980: OTP  1981: KTP  1982: PPT  1983: KTI  1984: Elo  1985: PPT  1986: OTP  1987: PPT  1988: Elo  1989: OTP  1990: PPT  1991: OTP  1992: VanPa  1993: FC Jazz  1994: TP-V  1995: Ponnistus  1996: FC Jazz  1997: TP-V  1998: FC Jazz  1999: Kajaanin Haka  2000: PP-70  2001: PP-70  2002: FC Jazz  2003: PP-70  2004: KooTeePee  2005: KooTeePee  2006: Kiisot  2007: TP-V  2008: KTP  2009: Warkaus JK  2010: KooTeePee  2011: JyPK  2012: KooTeePee  2013: ei pelattu  2014: Sisu-Pallo  2015: ei pelattu  2016: TP-V  2017: Toejoen Veikot  2018: MiPK  2019: MiPK  2020: ei pelattu  2021: ei pelattu  2022: ToTe  2023: TP-V  2024: TP-V
Ylöjärven rautatieasema

Ylöjärven rautatieasema (lyh Ylö) on rautatieliikennepaikka Tampere-Seinäjoki-radalla Ylöjärven kaupungissa. Liikennepaikalla on vain tavaraliikennettä. Henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1983.
Vuonna 2022 esitellyissä suunnitelmissa on, että Ylöjärven, Amurin, Epilän ja Messukylän seisakkeet otettaisiin uudestaan käyttöön.
Ryōan-ji

| Ryōan-ji |
| --- | --- |
 Ryōan-jin zenpuutarha
Maailmanperintökohde
Sijainti:   Japani  35°02′04″N, 135°43′06″E
Tyyppi:  Kulttuurikohde
Kriteerit:  II, IV
Tunnusnumero:  688
Valintahistoria
Valintavuosi:  1994
Ryōan-ji (jap. 龍安寺, ’rauhallisen lohikäärmeen temppeli’) on buddhalainen temppeli Kioton kaupungissa Japanissa. Se sijaitsee Ukyōn suuralueella Kioton luoteisosassa Kinugasavuoren eteläjuurella. Temppelin virallinen nimi on Daiunzan Ryōan-ji (大雲山 龍安寺). Siitä on käytetty myös puhekielisiä nimiä Ishidera (石寺, ’kivitemppeli’) ja Oshidoridera (鴛鴦寺, ’mandariinisorsatemppeli’). Ryōan-ji kuuluu Rinzai-zenbuddhalaisuuden Myōshinji-haaraan, joten sillä on vahva yhteys läheiseen Myōshin-jin luostariin. Temppelin palvonnan kohde on Śākyamuni-buddha eli Siddhartha Gautama.
Ryōan-jin perusti sotilashallinnon virkamies Hosokawa Katsumoto entisen Tokudaiji-suvun huvilan paikalle vuonna 1450. Temppeli tunnetaan erityisesti yksinkertaisesta zenpuutarhastaan, joka on rakennettu alun perin 1400-luvun lopulla. Se lienee maailman tunnetuin japanilainen puutarha. Puutarha koostuu ainoastaan 15 kivestä, jotka on sommiteltu vaalealle sorakentälle. Nykyinen 15 kiven asetelma on peräisin 1700-luvun lopulta, kun temppeliä rakennettiin uudelleen tuhoisan tulipalon jälkeen. Ryōan-jihin kuuluu myös laajahko lammen ympärille rakennettu kävelypuutarha, joka oli alun perin zenpuutarhaa tunnetumpi.
Temppeli liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994 osana muinaisen Kioton historiallisten monumenttien muodostamaa kokonaisuutta. Temppelin maailmanperintöluetteloon liitetty alue on 3,9 hehtaarin laajuinen.
Historia

Ryōan-jin paikalla sijaitsi muinoin En’yū-jin temppeli, joka valmistui vuonna 983. Se kuitenkin taantui pian, ja jo 990-luvulla temppelin alueesta tuli ministeri (sadaijin) Fujiwara Saneyoshin omaisuutta. Saneyoshi perusti paikalle huvilan ja antoi sille nimeksi Tokudaiji (徳大寺). Tokudaiji-suku otti myöhemmin huvilalta nimensä. Vuonna 1450 Ashikaga-sotilashallinnon virkamies Hosokawa Katsumoto vaihtoi oman läänitysalueensa huvilan alueeseen. Katsumoto perusti huvilan paikalle Ryōan-jin temppelin, jonka ensimmäiseksi apotiksi kutsuttiin munkki Giten Genshō Myōshin-jin temppelistä.
Temppeli paloi vuonna 1468 Ōnin-sodassa, joka käytiin vuosina 1467–1477. Sodan aikana temppeli siirrettiin lyhyeksi aikaa Kioton keskustaan, mutta se palasi pian vanhalle paikalleen. Sodan päätyttyä Ryōan-jin rakennutti uudelleen Katsumoton poika Hosokawa Masamoto, joka kutsui vuonna 1488 sen apotiksi munkki Tokuhō Zenketsun. Uusi päärakennus (hōjō) valmistui vuonna 1499, ja myös temppelin kuulun kivipuutarhan arvellaan olevan peräisin tältä aikakaudelta. Vuonna 1588 temppelillä vieraili Toyotomi Hideyoshi yhdessä Gamō Ujisaton ja Maeda Toshiien kanssa. Hideyoshi ihasteli temppelin riippuvia kirsikkapuita ja kirjoitti niistä tanzaku-runon; myös Ujisaton ja Toshiien vierailun yhteydessä kirjoittamat runot ovat säilyneet nykypäivään saakka.
Aikoinaan Ryōan-jillä oli jopa 21 pientä tatchū-sivutemppeliä, mutta vuonna 1797 temppelin tärkeimmät rakennukset tuhoutuivat tulipalossa, minkä jälkeen se taantui. Temppelin shōdō eli perustajan halli rakennettiin uudelleen vasta vuonna 1977 ja butsuden eli buddha-halli vuonna 1981. 1980-luvun alussa temppelin läntistä puutarhaa entisöitiin Muromachi-kauden asuun. Professori Marc Treibin mukaan temppelin zenpuutarha oli suhteellisen tuntematon 1930-luvulle saakka, kunnes kriitikot alkoivat ylistää sitä niin Japanissa kuin ulkomaillakin.
Ryōan-ji suojeltiin valtion muinaisjäännöksenä vuonna 1924, ja erityinen maisemakohde (tokubetsumeishō) siitä tehtiin vuonna 1955. Unescon maailmanperintöluetteloon temppeli nimettiin vuonna 1994.
Kulttuuriomaisuus

Temppeli omistaa Taiheiki-eepoksen 12-osaisen käsikirjoituksen, joka on valittu tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Osa käsikirjoituksesta tuhoutui pesuhuoneesta alkaneessa tulipalossa vuonna 1929.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ryōan-ji Wikimedia Commonsissa
Temppelin internetsivut (japaniksi) (englanniksi)
| n k Muinaisen Kioton historialliset monumentit |
| --- | --- | --- |
| Kioto |  Daigo-ji  Ginkaku-ji  Kamigamo-jinja  Kinkaku-ji  Kiyomizu-dera  Kōzan-ji  Nijōn linna  Ninna-ji  Nishi-Hongan-ji  Ryōan-ji  Saihō-ji  Shimogamo-jinja  Tenryū-ji  Tō-ji  |  |
| Uji |  Byōdō-in  Ujigami-jinja  |  |
| Ōtsu | Enryaku-ji |  |
Hosokawa Katsumoto
Kyōyōchi-lampi syksyllä
Ryōan-jin kivipuutarhaa
Väkijoukko katselemassa zenpuutarhaa
Kalle Kaijomaa

| Kalle Kaijomaa |
| --- | --- |
 Kaijomaa (kesk.) suojelemassa Bluesin maalia Kärppien Joonas Donskoilta (vas.) syyskuussa 2014. Bluesin maalivahtina Jani Nieminen (oik.).
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1984 (ikä 40) Joensuu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Kalu, Kaijo
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  187 cm
Paino:  91 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2005–2020
Seurat:  SaiPa (SML)   Jukurit (Mestis)   JYP (SML)   Tappara (SML)   Växjö Lakers HC (SEL) Blues (SML) TPS (SML) Schwenninger Wild Wings (DEL) TuTo (Mestis) Fehérvár AV19 (EBEL)
Kalle Kaijomaa (s. 1. kesäkuuta 1984 Joensuu) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi urallaan SM-liigaa Saimaan Pallossa, JYPissä, Tapparassa, Espoo Bluesissa ja Turun Palloseurassa yhteensä 467 runkosarjaottelua tehopistein 41+67=108 ja 61 playoff-ottelua tehopistein 5+9=14. Kaijomaa voitti JYPissä Suomen-mestaruuden vuonna 2009 ja SM-pronssia vuonna 2010. Kaudella 2015–2016 hän toimi lyhyen ajan Bluesin ensisijaisena kapteenina, kunnes Kaijomaa siirtyi TPS:ään. Hän pelasi urallaan myös kolme kautta Saksan DEL-liigan Schwenninger Wild Wingsissa, jossa Kaijomaa kuului kaudella 2018–2019 joukkueen kapteenistoon. Hän pelasi myös Ruotsissa ja Unkarissa. Kaijomaa oli voittamassa myös Mestiksen mestaruutta Mikkelin Jukureissa vuonna 2006. Hän pelasi myös neljä ottelua Suomen A-maajoukkueessa.
Ura > Maajoukkueura

Kaijomaa pelasi Suomen A-maajoukkueessa neljä ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 4. huhtikuuta 2012 Rapperswil-Jonassa Sveitsiä vastaan. Kaijomaa merkittiin Suomen kakkospuolustajapariin Ville Lajusen viereen. Hän pelasi myös neljä poikien maaottelua.
Pelityyli

Elite Prospects -sivuston Ulf Anderssonin mukaan Kaijomaa oli puolustava puolustaja, jolla oli hyvä koko ja liike. Anderssonin mukaan hän pelasi yksinkertaista peliä, mutta teki myös kohtalaisen hyvin pisteitä. Kaijomaa oli myös käyttökelpoinen alivoimapelaaja. Hänen vuosina 2016–2019 edustamansa Schwenninger Wild Wingsin urheilujohtaja Jürgen Rumrich luonnehti Kaijomaata klassiseksi kahden suunnan puolustajaksi, joka tuo puolustukseen vakautta ja mainitsi hänen vahvuuksiinsa hyvän ykkössyötön ja ylivoimapelaamisen.
Muuta

Kaijomaa aloitti joulukuussa 2020 rakennusalan perustutkinnon opinnot Jyväskylässä. Hänen pikkuveljensä Juuso on entinen jääkiekkohyökkääjä, joka pelasi urallaan 38 SM-liigaottelua Saimaan Pallossa.
Ärsyke

Ärsyke on tekijä, joka aiheuttaa reaktion, kuten lihaksen, hermon, rauhasen tai muun elimen toiminnan tai aineenvaihduntatoimintojen muuttumisen.
Raivopäät (elokuva)

| Raivopäät> Convoy |
| --- | --- |
 Suomalainen elokuvajuliste.
Ohjaaja:  Sam Peckinpah
Käsikirjoittaja:  B. W. L. Norton
Perustuu:  C. W. McCallin lauluun
Tuottaja:  Robert M. Sherman
Säveltäjä:  Chip Davis
Kuvaaja:  Harry Stradling
Leikkaaja:  Graeme Clifford
Pääosat:  Kris Kristofferson Ali MacGraw Ernest Borgnine Burt Young
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  United Artists EMI Films
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1978
Kesto:  106 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  12 miljoonaa dollaria
Tuotto:  46,5 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raivopäät (televisioesityksenä ja VHS-videona Convoy – raivopäät, Convoy) on Sam Peckinpahin vuonna 1978 valmistunut elokuva. Se perustuu C. W. McCallin country & western -lauluun ”Convoy” (1975). Elokuva kuvattiin lähes kokonaisuudessaan New Mexicon osavaltiossa. Kuvaukset ylittivät aikataulun 11 päivällä ja kustannukset tuplaantuivat 12 miljoonaan dollariin, mutta elokuva oli kassamenestys ja parhaiten tuottanut Peckinpahin elokuva 46,5 miljoonan dollarin tuotolla.
Juoni

Rekkakuski Martin ”Rubber Duck” Penwald (Kris Kristofferson) ajaa rekkaansa erämaassa Arizonassa, kun hänet ohittaa Jaguar E-Type, jonka kuljettaja Melissa (Ali MacGraw) alkaa ottaa valokuvia hänestä. Vastaantuleva apulaissheriffi pysäyttää Duckin, mutta lähtee sitten Jaguarin perään. Duck intoutuu ajamaan kilpaa kahden muun rekkakuskin, Pig Penin ja Spider Miken kanssa, kun kiero sheriffi ”Dirty Lyle” Wallace (Ernest Borgnine) heidät siihen houkuttelee LA-puhelimella väittäen tien olevan tyhjä kytistä. Hän kiristää kuskeilta lahjukset saatuaan heidät kiinni ylinopeudesta.
Taukopaikalla Melissa myy tavaroitaan Jaguarin rikkouduttua. Duck menee nauttimaan syntymäpäivälahjastaan rekan hyttiin tarjoilijaystävättärensä kanssa, kun Lyle saapuu ja aikoo pidättää Spiderin irtolaisuudesta, koska tällä ei ole enää rahaa. Syntyneen joukkotappelun jälkeen paikalla olleet rekkakuskit päättävät vaihtaa osavaltiota ja lähtevät ajamaan New Mexicoa kohti.
Rekkakuskien juttelu radioaalloilla kuuluu kauas ja heidän seuraansa liittyy lopulta suuri joukko muitakin kuskeja. New Mexicon kuvernööri aikoo ratsastaa heidän avullaan senaattiin ja tulee tapaamaan kuskeja heidän yöpymispaikassaan.
Spider Mike joutuu poistumaan raskaana olevan vaimonsa takia ja joutuu pidätetyksi ja pahoinpidellyksi Texasissa. Pidätyssellin siivooja välittää radiolla viestin Duckille useiden kuskien kautta ja Duck lähtee pelastusretkelle. Joitain kuskeja tulee hänen avukseen ja he tuhoavat pikkukaupunkia, jossa Spider Mikeä pidetään vangittuna. Kaupungin sheriffi yrittää lähteä pakoon rekkoja mutta jää niiden jyräämäksi. Lyle joutuu seuraamaan läheltä Spiderin vapautusta.
Kuskit päättävät nyt jatkaa matkaa Meksikoon, mutta ennen rajaa poliisit ovat virittäneet heille ansan, jossa Duck joutuu yksin kohtaamaan kansalliskaartin aseet. Hänen rekkansa tuhoutuu ja hänen uskotaan kuolleen. Hautajaisissa kiertelevä pastori ohjaa Melissan autoonsa, jossa Duck on vahingoittuneena, mutta hengissä. Lyle näkee hänestä vilauksen ja alkaa nauraa koko tapaukselle.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kris Kristofferson   | … |   Martin ”Rubber Duck” Penwald   |
|  Ali MacGraw   | … |   Melissa   |
|  Ernest Borgnine   | … |   Sheriffi Lyle ”Cottonmouth” Wallace   |
|  Burt Young   | … |   Bobby ”Love Machine” ”Pig Pen”   |
|  Madge Sinclair   | … |   Widow Woman   |
|  Franklyn Ajaye   | … |   Spider Mike   |
|  Brian Davies   | … |   Chuck Arnoldi   |
|  Seymour Cassel   | … |   Kuvernööri Jerry Haskins   |
|  Cassie Yates   | … |   Violet   |
|  Walter Kelley   | … |   FBI-agentti Hamilton   |
|  Jackson D. Kane   | … |   Big Nasty   |
|  Billy Hughes   | … |   Pack Rat   |
|  Whitey Hughes   | … |   White Rat   |
|  Bill Coontz   | … |   Old Iguana   |
|  Tommy J. Huff   | … |   Lizard Tongue   |
|  Larry Spaulding   | … |   Bald Eagle   |
Musiikki

”Convoy”;  C. W. McCall (elokuvaa varten tehty uusi versio)
”Lucille”; Kenny Rogers
”Cowboys Don’t Get Lucky All the Time”; Gene Watson
”Don’t It Make My Brown Eyes Blue”; Crystal Gayle
”I Cheated On a Good Woman’s Love”; Billy ”Crash” Craddock
”Okie From Muskogee”; Merle Haggard
”Southern Nights”; Glen Campbell
”Blanket on the Ground”; Billie Jo Spears
”Keep On the Sunny Side”; Doc Watson
”Walk Right Back”; Anne Murray