stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arotundra
Vertailu nykyisiin kasvillisuustyyppeihin > Altai, Keski-Aasia

Arotundra muistutti kuivimmillaan laajalti lähinnä Keski-Aasian kuivia aroja, puoliaavikoita ja aavikoitakin,. Maruna ja savikka ovat näiden alueiden siitepölyissä yleisiä, ja runsas maruna liittyy niillä aroilla runsaisiin heinäkasveihin. Näille ovat monesti tyypillisiä yleisympäristöön nähden rikas eläimistö ja painumien ja vuorenrinteiden runsas kasvillisuus ja hevoseläinten asuminen. Maruna on näillä aroilla runsainta, kun sademäärä on 200–700 mm.
Näitä on Mongoliassa, Ubsunurin alueella, Džungariassa, Gobissa ja Tiibetin Arjin Shanin luonnonsuojelualueella. Varsinkin Altai-Sajanin seudun alueen siitepölyt muistuttavat jääkautisia.  Altai-Sajanin Khindiktig-Khol’-järven allas (Mongun-Taigan massiivi, Tuvanin tasavalta) ja Bertekin painanne Ukokin tasangolla Altain tasavallassa saattoivat muistuttaa jääkauden ympäristöjä. Ukok-Saliugemin laakson, Khar us Nuurin ja Ubsunurin altaan peura ja saiga muistuttavat ehkä jääkautisia. Kohoton-Khorgonin järvillä sataa 294 mm vuodessa, tammikuussa on −26 °C  ja heinäkuussa vain 9.4 °C.
Myös Tiibetin ylänköä voi pitää arotundraa muistuttavana, koska siellä elää niukalla kasvillisuudella suuria eläimiä muun muassa jakkeja, kesä on viileä ja talvi kylmä.
Vertailu nykyisiin kasvillisuustyyppeihin > Amerikassa, Grönlannissa

Arotundraa löytyy myös Kalliovuorilta, muun muassa vuorten välisistä laaksoista. Myös Nebraska Sandhillsin dyynialueen siitepölyt ovat lähellä jääkautisia .Maruna liittää arotundran Pohjois-Amerikan lyhytheinäpreeriaan, joka on biisonien luonnollinen elinympäristö. Berezovkan mammutin kasvijäänteet tuovat mielen Mongolian arojen joenvarsiniityt ja silloiset järvien lähistöt.
Alaskan Kobuk-joen varren dyynit muistuttavat jääkautisia dyynialueita, ja niiden lähellä on monenlaisia kasviyhdyskuntia.
Alaskan pingojen etelärinteitä on myös verrattu arotundrakasvillisuuteen. Varsinkin Brooks-vuorten pohjoispuolisia kalsiumrikkaita tundria on pidetty ainakin jossain määrin jääkautista arotundraa muistuttavina. Joissain järvien ja jokien ympäröimissä laaksoissa saattoi olla arktisia keitaita, jollainen Ellesmerensaaren Lake Hazen nykyään on. Jääkautisen tyyppisen laidunnuksen aiheuttamia muutoksia kuvastaa esimerkiksi Grönlannin ala-arktisen/subarktisen sisämaan pajua kasvavan aroalueen muutos niittynurmikkaruohikoksi.  Länsi-Grönlannin ala-arktinen tai subarktinen Kangrelussuaqin vaivaiskoivu-vaivaispaju-tunturisarake-heinäkasvimosaiikki tuo mieleen arotundran, jossa on myös suolajärviä.
Vertailu nykyisiin kasvillisuustyyppeihin > Muualla

Götlannin kalkkipitoisilla alvareilla kasvaa muun muassa päivännoutoa ja nataa, niin kuin arotundralla oletetaan kasvaneen.
Hieman arotundran tyyppisiä alueita on Suomessa nykyään muun muassa Käsivarren Lapin suurtuntureilla, Kuusamossa, rannikoilla, tienpientareilla, kalliokedoilla ja harjuilla sekä lehdoissakin.
Nykyisissä kasvillisuustyypeissä näkyy varsinkin pohjoiselle arotundralle tyypillistä mosaiikkimaisuutta. Esimerkiksi Lapissa on lämpimämpää etelärinteillä, mutta kylmempää pohjoisrinteillä. Mäen päällä saattaa olla viisi astetta lämpimämpää kuin laaksossa, mutta hieman ylempänä olevassa rinteen painanteessa viisi astetta kylmempää kuin laaksossa. Toisaalta melko syvälumiset lumenviipymät suosivat ruohojen kasvua, matalalumiset varpujen kasvua.
Kasvimaantieteellisistä rajoista

Arotundra oli monien arvioiden mukaan toisaalta kylmää, toisaalta kuivaa. Niinpä monet nykyiset kasvillisuustyypit ovat joko liian lämpimiä tai kosteita arotundraksi. Venäjän arotundralla saattoi kasvaa puita kylmistä talvista huolimatta, koska ilmasto oli kuiva. Koivu (Betula pubescens) saattaa mannermaisessa ilmastossa kestää tammikuussa -40 °C keskilämpötilan ja heinäkuussa 12 °C. Meri-ilmastossa sama koivu kestää vain -12 °C keskilämpötilan tammikuussa. Samoin mänty (Pinus sylvestris) kestää meri-ilmastossa -12 °C keskilämpötilan tammikuussa ja 12 °C heinäkuussa, mutta vastaavasti -40 °C/14 °C kuivassa mannerilmastossa. Vuotuisen kuukauden keskilämpötilan vaihtelu eli mantereisuus oli ikiroudan rajan pohjoispuolella laajalti 40–50 °C, mikä merkitsi laajoilla alueilla heinäkuun lämpötiloja 10–19 °C ja tammikuun -21 – -60 °C. Valko-Venäjän metsäaro-metsätundravyöhykkeellä lämpötila oli tammikuussa noin -22 – +30 °C, kesällä -14 °C. Siellä satoi 200–350 mm ja kuukausien suurin lämpötilaerotus oli -35 – -45 °C. Tämä vastasi korkeintaan Siperian pohjoista taigaa kesälämpötilojen puolesta, ja talvilämpötilojen puolesta jopa Etelä-Siperian keskimmäistä tai eteläistä lehtikuusi-mäntytaigaa. Tällöin suuressa osassa arotundraa pystyi lämpötilan puolesta kasvamaan puita, ja kuivuus oli suurempi ongelma puiden kasvulle.
Monien kasvillisuusarvioiden mukaan Pohjois-Aasian arotundran lössialueilla olisi laajoilla alueilla satanut 40–60 % siitä mitä nyt eli 300 mm mutta maaperätutkimusten mukaan alle 200 mm. Kasvitutkimusten mukaan sademäärä oli usein välillä 250–350 mm. Tundran tapauksessa tämä olisi saattanut tarkoittaa sitä, että arotundra muistutti enemmän Itä-Siperian tundraa, joissa sataa 250–350 mm jolloin sadanta/haihduntasuhde on 1,1–1,2 eli sama kuin metsissä. Ilmasto on luultavasti ollut paljon tätä kuivempi. Nykyisillä eteläisillä ”Artemisia-aavikoilla” sataa vain 150 mm ja puoliaavikoilla 350 mm. Näissä haihdunnan ja sadannan suhde on luokkaa 0,15–0,5. Tämä ennustaa kuivimmalle arotundralle sademäärää 40–120 mm.
Arotundran katoaminen

Arotundran häviäminen liittyi tavalla tai toisella jääkauden aikaisten eläinten tuhoon. Arotundra hävisi jääkauden päättyessä ilmaston kostuessa ja lämmetessä. Lämpeneminen sulatti jäätiköt, mikä lopetti lössin synnyn. Myös ikirouta suli laajalti. Lämpeneminen ja kostuminen metsitti ja soisti maastoa. Kosteus huuhtoi maasta kivennäisravinteita pois. Niinpä maaperä happani ja kasvilajivalikoima köyhtyi ja muuttui. Ensin ilmestyi pensaita, sitten aluksi varvikkoisia vaivaiskoivumetsiä syrjäyttämään heinäkasvit. Kanervat ja varvut yleistyivät heinäkasvien sijaan. Kun kosteus huuhtoi maaperän mineraalit pois, eläinten oli vaikeampi saada kivennäisiä. Jääkautiset myskihärän tyyppiset eläimet olivat yleensä tottuneet melko kuivaan ympäristöön. Kosteammat talvet saattoivat olla vastasyntyneelle vasikoille vaikeampia, koska näillä ei ollut kostealta ja kylmältä suojaavaa turkkia. Lämpö ja kosteus edistivät loisten elämää. Talvinen lumen syveneminenkin saattoi aiheuttaa ongelmia, vaikka esimerkiksi myskihärän, hevosen ja biisonin tiedetäänkin löytävän ravintoa melko syvästä lumesta.
Arotundran kasveja

Joitain arotundran kasveja:
Marunat (Artemisia)
Sarat (Cyperaceae)
Heinät (Poaceae)
Hanhikit (Potentilla)
Lehtikuuset (Larix)
Vaivaiskoivu (Betula nana)
Pajut (Salix)
Lakka (Rubus chamaemorus)
Aiheesta muualla

Paleo Data Search National Centers for Environmental Information (NCEI). Viitattu 15.7.2019. (englanniksi)
Food for Thought for Scientists  Hans Krause’s Research Reports . Viitattu 15.7.2019. (englanniksi)
Arotundran tyyppikasvi kuuramaruna (Artemisia frigida).
Grönlannin Kangerlussuaqin seudun tundraa.
Öölannin alvarit saattavat muistuttaa jääkautista arotundraa
Örjan Atterberg

Lars Lindroosin valokuva onnettomuuspaikalta 19.5.1963.
Örjan Atterberg (31. elokuuta 1943 Tukholma – 19. toukokuuta 1963 Helsinki) oli ruotsalainen autourheilija. Hän kuoli 19-vuotiaana Formula Junior -luokan lähdössä 19. toukokuuta 1963 järjestetyssä Eläintarhanajossa Helsingissä. Kyseessä oli Suomen kilpa-autoiluhistorian siihen asti pahin onnettomuus, johon myös päättyi Eläintarhanajojen järjestämisen. Lupaa kilpailulle ei seuraavana vuonna edes haettu.
Atterbergin kuolemaan johtaneen tapahtumasarjan todellista kulkua ei ole saatu selvitetyksi. Suomalaisen Curt Lincolnin mukaan Atterberg koukkasi pian lähdön jälkeen syntyneessä ruuhkassa maanmiehensä Picko Trobergin vasemmalta puolen radan ulkopuolelta ja osui Lincolnin auton takapyörään. Tämän jälkeen Atterbergin auto kimposi ilmaan ja putosi radalle ylösalaisin, jolloin alle jäänyt Atterberg sai välittömästi surmansa. Kaikki tämä oli ohi 20 sekunnissa. Formula Junior -kilpa-autoissa ei vielä tuolloin ollut kuljettajan päätä korkeammalle ulottuvaa turvakaarta, joka olisi mahdollisesti voinut pelastaa Atterbergin hengen. Lincolnin auto pyörähti vaakatasossa ympäri ja osui radan reuna-aitaan, mutta Lincolnilta murtui vain pikkusormi. Kilpailun järjestelytoimikunnan puheenjohtajan Raul Falinin ja tuomaristoon kuuluneen tanskalaisen W. A. Hermannin mielestä Atterberg oli itse aiheuttanut onnettomuuden ajamalla sääntöjen vastaisesti radan ulkopuolelta.
Fred Geitelin, Jussi Juurikkalan ja Jyrki K. Talvitien kirjan Kuolemankurvasta moukaripörssiin mukaan Curt Lincoln ei saanut osumaa Atterbergilta, vaan joko Picko Trobergilta tai kolmannelta ruotsalaiselta Freddy Kottulinskyltä. Tämän näkemyksen mukaan Atterberg törmäsi ympäri pyörinyttä Lincolnia väistäneen Kottulinskyn auton takapyörään ja nousi siitä ilmaan. Tapauksen jälkeen Ruotsin autourheiluliitto peruutti Kottulinskyn kilpailulisenssin, koska se katsoi hänen aiheuttaneen Atterbergin kuoleman. Myöhemmin Kottulinsky kilpaili suomalaisella lisenssillä. Kottulinskyn sen enempää kuin kenenkään muunkaan syyllisyyttä tapahtuneeseen ei pystytty sitovasti osoittamaan. Suurempana syynä Atterbergin kuolemaan lienevät olleet kilpa-auton turvallisuuspuutteet ja se, että kilpailun lähdössä eturiviin oli asetettu kolme autoa.
Atala

Kerros- ja rivitaloaluetta Vehkakujalla
Atala on kaupunginosa Koillis-Tampereella. Sen naapurikaupunginosia ovat idässä Leinola, etelässä Linnainmaa ja pohjoisessa Tasanne. Muutaman kilometrin päässä idän suunnassa on Kangasalan raja.
Atalan kaupunginosassa sijaitsevat pienehkö liikekeskus, jossa on K-Market, apteekki ja parturi-kampaamo, Atalan koulu jossa luokat 1-6, ja kolme päiväkotia. Terveysaseman palvelut siirrettiin Linnainmaalle vuonna 2017. Atalan kaupunginosan rakennuskanta koostuu nykyisin pääosin 1980-luvulta lähtien rakennetuista rivi- ja omakotitaloista. Alueella on säilynyt jonkin verran myös vanhempaa asustusta, kuten rintamamiestaloja. Yrityksistä alueella sijaitsevat mm. Ata Gears Oy. Pitkään alueella toiminut Mikon Leipä Oy muutti 2015 vuoden aikana Leinolaan uuteen kiinteistöön. Vanha leipomon kiinteistö purettiin ja tilalle nousi neljä uutta kerrostaloa vuoden 2016 alusta alkaen.
Kaupunginosa on aikanaan saanut nimensä vuonna 1937 perustetun mm. hammaspyöriä ja laakereita valmistavan Ata Oy:n mukaan. Ensimmäinen asemakaava alueelle vahvistettiin vuonna 1980 ja sitä täydennettiin vuonna 1983. Atalan pääkatu on Nikinväylän ja Atanväylän muodostama kaari joka alkaa ja päättyy kummastakin päästään Aitolahdentielle. Atalaan on myös suunnitteilla/rakenteilla uusi asuinalue Risson alueelle. Atalan alue oli aikoinaan Messukylän ja Suur-Pirkkalan kylien eränkäynti- ja riistamaita ja niinpä huomattava osa kadunnimistä liittyy eränkäyntiin.
Atala oli ennen kaavoitusta pääosin suota ja metsää. Esimerkiksi Vehka-aron suo ojitettiin pohjatyövaiheessa. Atalan kaupunginosassa sijaitsee myös Halimasjärven luonnonsuojelualue, jolla on kaksi pientä suota, lehtometsä ja pieni lähde. Halimasjärvi on pieni suovetinen järvi ja sen suurin syvyys on 14 metriä.
Aluetta palvelevat Nyssen linja 18. Myös linjat 15, 90 ja 37 ajavat Atalan ohitse. Atalassa sijaitsee paikallisliikenteen päätepysäkki (Atala), josta lähtee linja 18. Pysäkin ympäristössä sijaitsevat Atalan vanhimmat rivitaloyhtiöt. Atalaa sivuavat länsipuolella Tampereen ja Jyväskylän välinen valtatie 9 ja eteläpuolella Tampereen ja Lahden välinen valtatie 12. Molemmat ovat Atalan kohdalla moottoriliikenneteitä. Lahdentien alitse on katuyhteys naapurikaupunginosaan Leinolaan. Atalan eteläpuolella kävelymatkan päässä ovat Linnainmaan kaupunginosassa sijaitsevat K-Citymarket , Prisma ja Koilliskeskus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Atala Wikimedia Commonsissa
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Aunuksen Teatteri

Aunuksen teatterin ensi-ilta 30. marraskuuta 1941: Yleisöä näytännön aikana. Keskellä Kenraali Talvela.
SA-kuva.
Aunuksen Teatteri oli yksi kuudesta  jatkosodan aikaisesta niin sanotusta sotateatterista. Se perustettiin  Puolustusvoimien Ohjelmatoimiston ja Kalle Viherpuun aloitteesta Suomen valtaamaan Itä-Karjalaan marraskuussa 1941. Nurmoilasta, entisestä venäläisten kasarmikylästä, löytyivät sopivat toimitilat. Tarpeistosta suuri osa oli lahjoituksia. Rintamateatterin ensimmäinen esitys oli Peräkylän profeetta 30. marraskuuta 1941. Teatteria johti ensin Viherpuu ja myöhemmin Rafael Stenius. Aunuksen Teatterilla oli kymmeniä esiintymispisteitä, suuri osa näytännöistä annettiin kiertueilla.
Teatterin taiteilijakuntaan kuuluivat muun muassa Kaarlo Halttunen ja Eeva-Kaarina Volanen. Johtaja Kalle Viherpuu tulkitsi Jeppeä Ludvig Holbergin näytelmässä Jeppe Niilonpoika, joka esitettiin kaikkiaan 22 kertaa. Ohjelmisto oli sangen komediapainotteinen. Siihen kuuluivat esimerkiksi Serenaadi sotatorvella, Nummisuutarit ja Syntipukki useiden muiden kepeiden näytelmien ohella. Aunuksen Teatterin toiminta loppui kesäkuussa 1944. Loppuvaiheessa Riitta Järvinen, eräs teatterin näyttelijöistä, sai surmansa hypättyään liikkuvasta autosta suojaan ilmapommitukselta. 30-vuotias taiteilijatar putosi auton alle ja menehtyi parin päivän kuluttua.
Auditorium Building

| Auditorium Building |
| --- | --- |

Sijainti:  Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Valmistumisvuosi:  1889
Suunnittelija:  Louis Sullivan ja Dankmar Adler
Omistaja:  Roosevelt University
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Auditorium Building on Chicagon South Michigan Avenuen ja Ida B. Wells Driven kulmauksessa sijaitseva, vuonna 1889 valmistunut suuri rakennuskompleksi. Sen suunnittelivat arkkitehdit Dankmar Adler ja Louis Sullivan. Auditorium Building oli Adlerin ja Sullivanin arkkitehtitoimiston ensimmäinen suuri tilaus.
Auditorium Building muodostuu useista eri tarkoituksiin suunnitelluista kokonaisuuksista. Rakennuksessa on toimistotiloja, suuri Auditorium Theatre -teatteri sekä hotelli. Suuri kivirakennus on valtavan painava, ja Adler joutui käyttämään kaiken kekseliäisyytensä suunnitellessaan perustukset, jotka tasaisivat painon oikein. Adler suunnitteli myös rakennuksen runkoon raudasta tehdyt ristikkotukirakenteet, jotka kannattelivat näyttämön ja auditoriotilan yläpuolella olevia hotellin keittiötä ja ruokasalia. Teatteria varten Adler suunnitteli hydrauliikalla liikuteltavan näyttämön sekä ilmastoinnin. Adler oli lisäksi perehtynyt akustiikkaan, ja Auditorium Theatren akustiikka onkin erinomainen. Teatterin salissa on yli 4000 paikkaa. Teatterista tuli rakennuksen valmistuttua Chicagon musiikki-, kulttuuri- ja seurapiirielämän keskus. Se toimi myös Chicagon Civic Operan ja Chicagon sinfoniaorkesterin ensimmäisenä päänäyttämönä.
Sullivan suunnitteli rakennuksen suoraviivaisen julkisivun, jonka yksinkertaisten geometristen muotojen voimakas rytmi perustui Marshall Fieldillä sijainneeseen tavarataloon. Rakennuksen sisätiloissa, erityisesti teatterissa, Sullivanin suunnittelemat alkuperäiset koriste-elementit luovat mahtavan vaikutelman.
Auditorium Building kukoisti aina 1930-luvulle saakka. Sen jälkeen sen merkitys hiipui. Vuonna 1946 Roosevelt University osti rakennuksen, ja se on nykyisin osa yliopistoa. Teatteri restauroitiin vasta 1960-luvulla ja avattiin uudestaan vuonna 1968.
Vuonna 1975 Auditorium Buildingista tuli National Historic Landmark eli historiallisesti merkittävä kohde.
Antiikva

Esimerkki Garamond-kirjaintyypistä
Antiikva on nykyaikainen päätteellinen kirjaintyyli tai kirjainlaji, joka perustuu antiikin Rooman aikaisiin aakkosiin, karolingiseen minuskeliin ja 1400-luvun italialaisten humanistien kalligrafiseen kirjaintyyliin.  Antiikva-sana on peräisin latinan sanasta antiquus, vanhanaikainen, ja sillä viitataan antiikin Rooman kiveen hakattujen piirtokirjoitusten kirjaimiin, joiden tyyli on nykyisten suuraakkostemme pohja.
Typografiassa termillä antiikva tarkoitetaan päätteellisiä kirjainmuotoja, jotka kehittyivät vuosina 1470–1600. Tunnettuja tuon ajan antiikva-kirjaintyyppien suunnittelijoita olivat muun muassa Nicolas Jenson, Francesco Griffo ja Claude Garamond. Antiikvakirjaimet kehitettiin yhdistelemällä roomalaista meisselikirjoitusta ja karolingista kirjoitusta. Antiikvoille ovat luonteenomaisia ohuet kirjainten pääteviivat (serif), jotka painetussa tekstissä auttavat hahmottamaan tekstin riveinä ja helpottavat lukemista.
Antiikvat jaetaan yleensä kolmeen ryhmään:
medievaaliantiikvat eli renessanssiantiikvat
siirtymäkauden antiikvat eli barokkiantiikvat
uusantiikvat eli uusklassiset antiikvat.
Medievaaliantiikvat ovat antiikvan varhaismuotoja, ja ne ovat alun perin kotoisin renessanssiajan Venetsiasta, jossa kirjanpainaja Aldus Manutius leikkautti ensimmäiset tämän kirjainmuodon edustajat. Claude Garamond hioi myöhemmin medievaaliantiikvan lopulliseen muotoonsa. Medievaaliantiikvojen pyöristetyt päätteet tekevät niistä helppolukuisia. Medievaaliantiikvojen kirjaimilla on normaali kontrasti ja kalteva akseli. Niissä on melko vahvat päätteet, ja päätteiden liitokset ovat loivat. Tunnettuja medievaaliantiikvoja ovat Jenson, Bembo, Garamond ja Sabon.
Siirtymäkauden antiikvat otettiin käyttöön 1700-luvun puolivälissä. Ne ovat ulkonäöltään medievaali- ja uusantiikvojen välimuotoja. John Baskerville teki tämän kirjainmuodon tunnetuksi, ja hänen nimeään kantava Baskerville on yhä erittäin suosittu kirjaintyyppi. Siirtymäkauden antiikvoissa on voimakkaampi kontrasti kuin medievaaliantiikvoissa. Kirjainten akseli on suora. Kirjainten päätteet ovat hiukan suoremmat ja ohuemmat. Päätteiden liitos on melko loiva. Tunnettuja siirtymäkauden antiikvoja ovat Bulmer, Baskerville, Caslon ja Times.
Uusantiikvat liittyvät taidehistorialliselta kannalta uusklassismiin. Uusantiikvojen esikuvana ovat Giambattista Bodonin suunnittelemat kirjainlajit 1700-luvun loppupuolella. Ne ovat luonteeltaan hienostuneita ja heijastelevat valistusajan pyrkimystä rationaalisuuteen. Kirjaintyypeissä on voimakkaat kontrastit paksumpien pystyviivojen ja ohuempien vaakaviivojen välillä. Uusantiikvoissa on suora akseli, ohuet päätteet ja jyrkkä päätteiden liitos. Tunnettuja uusantiikvoja ovat Bodoni,  Didot, Walbaum ja Abril..
Valtaosa nykyisistä leipätekstin ladonnassa käytettävistä kirjaintyypeistä perustuu klassisille antiikvoille. Yleisesti käytössä olevia antiikvoja ovat Baskerville, Garamond, Times New Roman ja Palatino.
Esimerkkejä antiikvoista

Garamond
Bembo
Sabon
Bodoni
Didot
Caslon
Baskerville
Times New Roman
Kiiltomato

| Kiiltomato |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Elateriformia
Yläheimo::  Seppämäiset Elateroidea
Heimo::  Kiiltomadot Lampyridae
Suku::  Lampyris
Laji::  noctiluca
Kaksiosainen nimi
 Lampyris noctiluca  (Linnaeus, 1767) 
Katso myös
   Kiiltomato Wikispeciesissä   Kiiltomato Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiiltomato (Lampyris noctiluca) on kovakuoriainen, joka loistaa pimeässä elimistössään kemiallisessa reaktiossa syntyvän valon avulla. Kiiltomatonaaras ohjaa valollaan koiraita luokseen.
Koko ja ulkonäkö

Kiiltomato on kovakuoriainen, jonka sukupuolet ovat hyvin erinäköisiä. Aikuinen kiiltomatonaaras on toukkamainen, eikä sillä ole lainkaan siipiä. Koiraat muistuttavat tavanomaisia kovakuoriaisia. Ne ovat ruskeita, pitkänomaisia ja pystyvät lentämään. Keskiruumis on lähes puoliympyrän muotoinen, ja pieni pää jää suurelta osin keskiruumiin etureunan alle. Verkkosilmät ovat hyönteisen kokoon nähden huomattavan suuret. Pituutta koiraalla on 10–12 mm. Naaraat ovat 15–30 mm pitkiä, tummanruskeita hyönteisiä. Niillä on selvästi erottuva kilpimäinen keskiruumis, jonka alle pää suureksi osaksi jää. Takaruumis on selvästi jaokkeellinen ja ensimmäisen jaokkeen reunat ovat vaaleat. Sekä koiraalla että naaraalla on takaruumiin kärjessä muuta ruumista vaaleampana erottuva valoa tuottava elin.
Koko ja ulkonäkö > Sukulaislajit Suomessa

Suomessa tavataan harvinaisena toistakin heimon edustajaa, tuikematoa (Phosphaenus hemipterus).
Levinneisyys

Kiiltomatoa tavataan laajalti Euroopassa ja Aasian poikki Kiinaan saakka. Eteläisessä Suomessa se on melko yleinen.
Elinympäristö ja elintavat > Bioluminesenssi

Kiiltomatojen tunnetuin ja näkyvin piirre on niiden kyky tuottaa valoa. Ilmiö perustuu kemialliseen reaktioon ja on esimerkki bioluminesenssista. Molemmat sukupuolet kykenevät tuottamaan valoa, mutta pääasiallisesti sitä tuottavat siivettömät naaraat, jotka pyrkivät houkuttelemaan koiraita luokseen. Elinympäristönään kiiltomadot suosivat matalakasvuisia ruohikoita. Aikuiset yksilöt ovat aktiivisia yöaikaan ja viettävät päivät piilossa.
Elinympäristö ja elintavat > Toukkien elinkierto

Kiiltomadon munat kuoriutuvat viiden viikon jälkeen munimisesta. Toukkavaihe kestää 2–3 vuotta, minkä jälkeen ne koteloituvat ja aikuistuvat.
Toukat muistuttavat suuresti naaraita, mutta niiden tuntosarvet ovat lyhyemmät ja kaikkien takaruumiin jaokkeiden kärjissä on vaaleat täplät. Myös toukat kykenevät tuottamaan valoa, mutteivät loista yhtä kirkkaasti ja pitkiä aikoja kuin aikuiset hyönteiset. Toukkien tuottama valo on lyhyt, himmeä tuikahdus. Toukalla on toimivat kävelyraajat ja se liikkuu melko nopeasti käyttäen apunaan takaruumiin kärkeä.
Elinympäristö ja elintavat > Kiiltomadon saalistustavat

Kiiltomadot ovat petoja ja saalistavat ravinnokseen kotiloita, joskaan aikuiset kiiltomadot eivät syö lainkaan. Tarkkaa tapaa, jolla kiiltomato löytää saaliinsa luokse, ei tunneta, mutta löydettyään kotilon toukka puree sitä useita kertoja terävillä leuoillaan erittäen samalla tyypillisesti sitä itseään paljon kookkaampaan saaliiseen halvaannuttavaa myrkkyä. Myrkky liuottaa kotilon kudoksia ja kiiltomato juo liuenneen kudoksen. Joskus kotilon tiedetään selviytyneen elävänä, joskin vahingoittuneena, kiiltomadon hyökkäyksestä.