stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Women in love – rakastavaisia
Vastaanotto

Glenda Jackson voitti roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon, minkä lisäksi elokuva tuotti ehdokkuudet parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta, ohjauksesta ja kuvauksesta. Brittiläisessä Bafta-palkintogaalassa elokuva sai 11 ehdokkuutta muttei voittanut yhdessäkään kategoriassa. Golden Globessa elokuva palkittiin parhaana ei-englanninkielisenä elokuvana, ja lisäksi Russell oli ehdolla ohjauksesta ja Jackson naispääosasta.
Jotkut Lawrence-tutkijat kuten F. R. Leavis pitivät eroottisesti rohkeaa elokuvaa aikoinaan suorastaan häväistyksenä kirjailijan tekstille. Helsingin Sanomien kriitikko suhtautui elokuvaan jo tuoreeltaan suopeasti vuonna 1970, ja sen tv-esityksen alla 1983  Mikael Fränti kuvaili elokuvaa aistilliseksi ja eroottiseksi: ”Rakastavaisia on Russellin paras, hallituin ja sivistynein elokuva, jossa erinomainen näyttelijänelikko – – antaa kaikkensa peliin niin henkisesti kuin fyysisesti, väistelemättä tippaakaan edes rajuja seksikohtauksia.”
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Women in Love (1970) British Film Institute – BFI. Viitattu 4.5.2021. (englanniksi)
Travers, James: Women in Love (1969), Ken Russell FrenchFilms.org. Viitattu 4.5.2021. (englanniksi)
Robson, Jeff: Women In Love Eye For Film.  20.10.2015. Viitattu 4.5.2021. (englanniksi)'
Women in Love 1969 Letterboxd. Viitattu 4.5.2021. (englanniksi)'
Eric Adlercreutz

Lehtovuori, Helsinki (Adlercreutz, 2006).
Carl Eric Alfred Adlercreutz (s. 14. joulukuuta 1935 Helsinki) on suomalainen arkkitehti.
Adlercreutz valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1961. Hän työskenteli Alvar Aallon toimistossa vuosina 1959–1965 ja on myöhemmin osallistunut Aallon töiden laajentamiseen ja uudistamiseen.
Vuosina 1965–1973 Adlercreutzilla oli toimisto ensimmäisen yhtiökumppaninsa Nils-Hinrik Aschanin kanssa. Sen ensimmäisiin töihin kuului Tammisaaren Motel Marine (1965, 1971). Vuodesta 1974 Adlercreutz on työskennellyt perustamassaan arkkitehtitoimistossa A-konsultit. Adlercreutzin toimisto on tehnyt monenlaisia töitä: sekä yhdyskuntasuunnittelua ja kaavoitusta että asuntoja ja julkisia rakennuksia, ja myös niiden restaurointia, kunnostusta ja laajennuksia.
Adlercreutzin suunnittelemiin alueisiin kuuluu Lehtovuoren pientaloalue Helsingin Konalassa ja julkisiin rakennuksiin Länsi-Pasilan kappeli. Adlercreutz on johtanut Viipurin kirjaston kunnostustöitä.
Eric Adlercreutzin isä oli dosentti Erik Adlercreutz. Hänen puolisonsa on arkkitehti Gunnel Adlercreutz. Myös heidän poikansa, kansanedustaja Anders Adlercreutz (s. 1970) on arkkitehti.
Aiheesta muualla

Adlercreutzin A-konsultit arkkitehtitoimiston verkkosivut.
Weckström, Nina: Arkistoitu kopio Hufvudstadsbladet.  2.9.2012. Arkistoitu 4.7.2014. Viitattu 26.11.2014.
Adlercreutz, Eric hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Eric Anthoni

Eric Anthoni.
Eric Gustav Anthoni (20. marraskuuta 1893 Helsinki – 27. huhtikuuta 1978 Helsinki), oli suomalainen historioitsija, sukututkija ja professori, joka on tutkinut erityisesti 1500-lukua.
Anthoni oli Åbo Akademin Pohjoismaiden historian professori 1943–1949 ja Helsingin yliopiston historian professori 1942–1962. Hän oli myös Historisk Tidskrift för Finlandin päätoimittaja vuosina 1925–1969.
Anthonin isä oli sisällissodan aikana surmattu kihlakunnantuomari Henrik Bernhard Anthoni.
Teokset

Kring vår medeltida genealogiska forskning (1946)
Finlands medeltida frälse och 1500-talsadeln (1970)
Erkki Hakkarainen

Erkki Hakkarainen (s. 1946 Säyneinen) on entinen suomalainen malli. Hän oli 1970-luvun useimmin nähtyjä miesmalleja suomalaisen vaatetusteollisuuden muotikuvissa.
Hakkarainen syntyi Pohjois-Savon Säyneisessä seitsenlapsisen perheen esikoiseksi. Käytyään varusmiespalveluksen ja kauppaopiston hän sai 1960-luvun lopulla paikan vakuutusyhtiöstä Helsingissä. Hän kävi mallikurssin ja sai pian niin paljon töitä, että jätti päivätyönsä ja toimi valokuvamallina läpi 1970-luvun.
Erkki Hakkarainen avioitui 1976 vuoden 1974 Miss Suomen Johanna Raunion kanssa ja he saivat kaksi tytärtä. Pariskunta erosi vuonna 1989. Hänen toinen vaimonsa oli poliitikko Merikukka Forsius vuosina 1999–2002. Hakkarainen hoiti 1980-luvun alussa Vihdistä hankkimaansa luomutilaa vuosituhannen taitteeseen, jolloin siitä oli pakko luopua taloudellisista syistä. Hän on toiminut myös luokanopettajana. Liki 60-vuotias Hakkarainen vietti vuodet 2003–2005 Lontoossa au pair -lastenhoitajana ja englantia opiskellen.
Aiheesta muualla

Hakkarainen Kari Pulkkisen muotikuvassa 1975, Museovirasto.
Women Airforce Service Pilots

| Women Airforce Service Pilots |
| --- | --- |
 WASP:n merkki
Perustettu:  5. elokuuta 1943
Lakkautettu:  20. joulukuuta 1944
Toimiala:  ilmailu
Toiminta-alue:  Yhdysvallat
Jäsenet:  noin 1 100
Infobox OKNimi-testi OK: 
WASP:n lentäjä Elizabeth L. Gardner Martin B-26 Marauder -pommikoneen ohjaimissa.
Women Airforce Service Pilots (WASP) oli toisen maailmansodan aikana toiminut yhdysvaltalainen naislentäjien järjestö, jonka jäsenet lensivät Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien lentokoneita muissa kuin taistelutehtävissä. WASP:n lentäjät lensivät muun muassa huoltojen jälkeisiä koelentoja, siirsivät koneita tehtailta tukikohtiin ja lensivät ammuntaharjoituksissa maalien hinauskoneita. Järjestön tarkoitus oli vapauttaa miespuolisia lentäjiä varsinaisiin taistelutehtäviin. Vaikka järjestö toimi yhteistyössä asevoimien kanssa, sen jäsenet olivat siviilejä. Järjestön jäsenet olivat ensimmäisiä Yhdysvaltain sotilaslentokoneita lentäneitä naisia.
WASP:tä edelsivät kaksi vuonna 1942 perustettua vastaavaa naisjärjestöä: siirtolentoja lentänyt Women’s Auxiliary Ferrying Squadron (WAFS) ja naisille lentokoulutusta tarjonnut Women’s Flying Training Detachment (WFTD). WASP syntyi, kun nämä kaksi yhdistettiin 5. elokuuta 1943. WASP:hen kuului sen toiminnan aikana noin 1 100 lentäjää, joista 1 074 valmistui järjestön koulutusohjelmasta. Se lakkautettiin 20. joulukuuta 1944, kun sodan voitto Euroopassa läheni ja miespuolisia lentäjiä alkoi jälleen vapautua muihin tehtäviin.
Toisin kuin joitakin muita vastaavia järjestöjä, WASP:tä ei liitetty missään vaiheessa asevoimien alaisuuteen. Niinpä WASP:n toiminnassa kuolleet 38 naista eivät olleet oikeutettuja sotilashautajaisiin eivätkä heidän läheisensä saaneet valtiolta korvauksia. WASP:in entisille jäsenille myönnettiin rajoitettu sotaveteraanin status vuonna 1977, ja he saivat Kongressin kultamitalin vuonna 2009.
Historia > WAFS ja WFTD

Tunnettu lentäjä Jacqueline Cochran ehdotti vuonna 1941 Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen Yhdysvaltain asevoimille naislentäjien käyttämistä siirtolennoilla sodan aikana. Kun ehdotukset eivät johtaneet käytännön toimiin, Cochran lensi itse pommikoneella Englantiin, jossa hän liittyi liittoutuneiden koneita siirtolentäneisiin Air Transport Auxiliary -joukkoihin (ATA). Hänen tehtävänään oli rekrytoida Yhdysvalloista naispuolisia lentäjiä mukaan ATA:n toimintaan.
Nuorimpana yhdysvaltalaisena naisena lentolupakirjan saanut Nancy Harkness Love perusti 10. syyskuuta 1942 Women’s Auxiliary Ferrying Squadronin (WAFS), johon kuului aluksi 25 naista. Myöhemmin sen vahvuus kasvoi 40 naiseen. Järjestön tarkoituksena oli ATA:n tapaan lentää siirtolentoja ja vapauttaa siten mieslentäjiä taistelutehtäviin. Yhdysvaltain liityttyä sotaan Cochran palasi takaisin Yhdysvaltoihin ja onnistui pari kuukautta WAFS:n perustamisen jälkeen vakuuttamaan asevoimat siitä, etteivät WAFS:n naislentäjät tulisi riittämään. Niinpä Cochran perusti 16. marraskuuta 1942 naisille lentokoulutusta tarjoamaan toisen järjestön, Women’s Flying Training Detachmentin (WFTD). Ensimmäisessä koulutuserässä oli 25 naista, joilta vaadittiin vähintään 200 tunnin lentokokemus.
Ohjelmaan värvätyiltä vaadittiin aluksi lentolupakirja, ja tarkoituksena oli opettaa heidät lentämään ”armeijan tavalla”, mutta myöhemmin mukaan hyväksyttiin myös naisia vailla aiempaa lentokokemusta. Naisten annettiin aluksi lentää vain pieniä, kevyitä konetyyppejä, mutta heidän osoitettua kyvykkyytensä kaikenlaisten koneiden lentämiseen, lentokoulutuksesta tuli samanlainen kuin miespuolisilla lentäjillä. Ainoana erona oli, että naisille ei opetettu ilmataisteluliikkeitä, koska taistelulennot eivät kuuluneet heidän tehtäviinsä.
Historia > Yhdistyminen WASP:ksi

WAFS ja WFTD yhdistettiin 5. elokuuta 1943, jolloin niistä muodostui Women Airforce Service Pilots (WASP). Cochranista tuli uuden järjestön sekä sen koulutusosaston johtaja, kun taas Love vastasi siirtolentotoiminnasta. WASP:hen haki kaikkiaan yli 25 000 naista, joista 1 879 hyväksyttiin koulutukseen ja 1 074 suoritti sen hyväksytysti. WAFS:n ja WFTD:n aikaiset lentäjät mukaan luettuna WASP:ssä oli mukana noin 1 100 naista. He toimivat 126 eri tukikohdassa ja lensivät yli puolet sodanaikaisista siirtolennoista. Siirtolentojen lisäksi WASP:n lentäjät lensivät muun muassa huoltojen jälkeisiä koelentoja ja maalien hinauskoneita ammuntaharjoituksissa sekä kouluttivat muita lentäjiä. He lensivät käytännössä kaikkia asevoimien konetyyppejä raskaimpia B-26- ja B-29-pommikoneita myöten ja keräsivät yli sata miljoonaa lennettyä kilometriä. WASP:n koelentäjä Ann Baumgartnerista tuli lokakuussa 1944 ensimmäinen suihkukoneella lentänyt yhdysvaltalainen nainen hänen päästyään lentämään YP-59A Airacomet -konetta.
Cochranin tavoitteena oli tehdä WASP:stä sotilasyksikkö. Hän ei kuitenkaan halunnut sitä liitettävän jo olemassa olleiden Women’s Army Corps -joukkojen alaisuuteen vaan vaati, että sen tuli säilyä naisten lentojoukkona, jonka jäseniä ei voinut määrätä muihin tehtäviin. WAC:llä oli myös tiukemmat rekrytointikriteerit. Alaikäraja sen jäsenille oli 21, kun WASP:hen pääsivät jo 18-vuotiaat, mikäli heillä oli lentolupakirja ja lentokokemusta. WAC:n jäsenillä ei myöskään saanut olla alle 14-vuotiaita lapsia, kun taas moni WASP:n lentäjä oli pienen lapsen äiti. Armeijan ilmavoimien johto kuitenkin hylkäsi vaatimukset 13. tammikuuta 1944. Cochran ja armeijan ilmavoimien kenraali Arnold lähtivät päätöksen jälkeen lobbaamaan kongressiin, jossa WASP:n liittämistä ilmavoimien alaisuuteen koskeva lakialoite oli seissyt syyskuusta 1941 lähtien. Heidän yrityksistään huolimatta kongressi hylkäsi aloitteen äänestyksessä 19 äänen marginaalilla 21. kesäkuuta 1944.
Historia > Ohjelman päättyminen

Kesällä 1944 sodan loppu alkoi lähestyä Euroopassa. Lentäjien tarpeen vähentyessä muita lentokoulutusohjelmia suljettiin, ja niiden parissa työskennelleet miespuoliset lennonopettajat pelkäsivät joutuvansa värvätyiksi sotaan ja määrätyiksi maavoimiin. He alkoivat lobata WASP:n lopettamisen puolesta. Ajan ilmapiirissä katsottiin, että naisten kouluttaminen miesten vapauttamiseksi muihin tehtäviin oli isänmaallista, mutta sitä, että naiset veisivät sen sijaan miesten paikkoja, ei pidetty hyväksyttävänä. Asiaa tutkinut komitea totesi kesäkuussa 1944, että naisten lentokoulutus oli vallinneessa tilanteessa resurssien tuhlaamista ja tulisi lopettaa. Kenraali Arnold ilmoitti ohjelman lopettamisesta 5. elokuuta 1944. Viimeinen ryhmä WASP:n lentäjiä valmistui koulutuksesta 7. joulukuuta, ja he ehtivät palvella vain pari viikkoa ennen WASP:n lakkauttamista 20. joulukuuta 1944.
WASP:n toiminnassa kuoli 38 naista, joista 11 koulutuksessa ja 27 tehtävien aikana. Koska WASP:stä ei koskaan tullut osa asevoimia, sen toiminnassa kuolleet eivät olleet oikeutettuja sotilashautajaisiin eivätkä heidän läheisensä saaneet valtiolta korvauksia. Kulut menehtyneiden kuljettamisesta kotipaikoilleen maksoivat usein muut WASP:n lentäjät.
Jäsenten asema WASP:n jälkeen

Huolimatta lupauksista, että WASP:n ja sen jäsenten panosta sotaan ei unohdettaisi, tiedot ohjelmasta salattiin sodan päättymisen jälkeen. Useimmissa tukikohdissa ei järjestetty WASP:n lentäjille jäähyväisseremonioita tai muita juhlallisuuksia ohjelman päättymisen jälkeen. Osa WASP:n jäsenistä sai sodan jälkeen töitä lentäjinä, joskaan maan suuret lentoyhtiöt eivät tuolloin palkanneet naisia lentäjiksi. Osa vaihtoi sen sijaan lentämisen lentoemännän työhön. Jäsenet pitivät sodan jälkeen jonkin aikaa yhteyttä ja järjestivät kokoontumisia, mutta hiljalleen toiminta kuihtui.
Jäsenten yhteydenpito tiivistyi taas 1960-luvulla. He järjestivät kokoontumisia ja keskustelivat mahdollisuudesta hakea WASP:n lentäjille sotilasstatusta. Toiminta kiihtyi vuonna 1976, kun Yhdysvaltain ilmavoimat ilmoitti alkavansa hyväksyä myös naisia lentäjäkoulutukseen. Tiedotusvälineissä ja ilmavoimien omissa tiedotteissakin maalattiin sellainen kuva, että kyseessä olisi ensimmäinen kerta, kun naiset pääsisivät lentämään Yhdysvaltain sotilaslentokoneita. Tämä sai WASP:n jäsenet vaatimaan tunnustusta sodan aikaisille toimilleen. He vetosivat kongressiin saadakseen sotilasstatuksen ja pyysivät avuksi muun muassa senaattori Barry Goldwaterin, joka itsekin oli sodan aikana lentänyt siirtolentoja.
Muiden veteraaniryhmien vastustuksesta huolimatta presidentti Jimmy Carter allekirjoitti 23. marraskuuta 1977 lain, joka myönsi WASP:n lentäjille rajoitetun sotaveteraanistatuksen. Ensimmäiset viralliset vapautustodistukset sotilaspalvelusta WASP:n jäsenille annettiin vuonna 1979, ja vuonna 1984 heille myönnettiin toisen maailmansodan voittajien mitalit. Lisäksi vähintään vuoden ajan WASP:ssä palvelleet saivat Yhdysvaltain rintaman mitalit. Vuonna 1992 WASP:n jäsenet nimittivät Texas Woman’s University -yliopiston viralliseksi arkistonpitäjäkseen, jotta järjestön historia saataisiin säilytettyä. Vuonna 2009 WASP:n lentäjille myönnettiin Kongressin kultamitali. Noin 1 100 lentäjästä oli tuolloin elossa alle 300. Moni heistä osallistui mitalin luovutusseremoniaan Valkoisessa talossa 10. maaliskuuta 2010. Mitali on näytteillä National Air and Space Museum -museoon kuuluvassa Steven F. Udvar-Hazy Centerissä Virginiassa.
WAFS:n lentäjiä vuonna 1943.
WASP:n lentäjiä koulutuksessa tutkimassa lentosuunnitelmaa T-6 Texan -koulukoneen vierellä.
Barack Obama allekirjoittamassa WASP:n lentäjille Kongressin kultamitalin myöntänyttä lakia vuonna 2009 vierellään WASP-lentäjät Bernice Falk Haydu, Elaine Danforth Harmon ja Lorraine H. Rodgers.
Eric Ambler

Eric Ambler (28. kesäkuuta 1909 – 22. lokakuuta 1998) oli englantilainen rikoskirjailija. Hän käytti myös pseudonyymiä Eliot Reed yhteistyössä Charles Roddan kirjoittamiensa teosten kohdalla.
Ambler syntyi Lontoossa ja toimi paitsi kirjailijana, myös elokuvien käsikirjoittajana. Hän oli jopa Oscar-ehdokkaana. Hän voitti vuonna 1964 parhaan romaanin Edgar-palkinnon.
Ambler erosi vaimostaan Louisesta vuonna 1958 ja meni myöhemmin saman vuoden aikana naimisiin Joan Harrisonin kanssa. Pari muutti Sveitsiin vuonna 1969 ja takaisin Englantiin 16 vuotta myöhemmin. Joan kuoli Lontoossa vuonna 1994 ja Eric Ambler samassa kaupungissa 22. lokakuuta 1998.
Teoksia

Aihetta levottomuuteen
Aseita Singaporeen
Belgrad 1926
Epätavallinen vaara
Hautakirjoitus vakoojalle
Judgement on Deltchev
Mies Libanonista
Oikeuden pitkä käsi
Pelon kierre
Suuren miehen varjo
Topkapi
Esko Käräjäoja

Esko Käräjäoja (23. kesäkuuta 1864 Haapavesi – 27. marraskuuta 1935 Haapavesi) oli suomalainen Haapavedeltä kotoisin ollut poliisi ja maastohiihtäjä.
Haapaveden Jokivarrella Käräjäojan talossa syntynyt Esko Käräjäoja tuli 21-vuotiaana Haapaveden kirkonkylään Tähtelän majataloon rengiksi. Hän oli sitten komissionimaanmittari Claudelinin isäntärenkinä tämän omistamassa Niemen talossa, kunnes hän perusti oman Teikari-nimisen pienviljelystilansa Haapaveden Partaperälle mentyään naimisiin. Samoihin aikoihin hänet valittiin kyytirättäriksi, ja tätä tointa hän hoiti siihen asti, kunnes hänet valittiin poliisikonstaapeliksi.
Käräjäoja osallistui vuonna 1892 ensimmäisen kerran Oulun hiihtoihin, ja hän tuli 30 kilometrin hiihdossa neljänneksitoista. Seuraavana vuonna hän tuli Oulun hiihdoissa 30 ja 50 kilometrin matkoilla kolmanneksi. Juho Ritola oli ensimmäinen ja Juho Aitamurto toinen.
Vuonna 1896 Käräjäoja hiihti yhdessä Juho Ritolan ja Eetu Kääriän kanssa Haapavedeltä 220 kilometrin päähän Kuopioon, jossa he osallistuivat 30 kilometrin hiihtoon Käräojan tullessa kolmanneksi kilpailussa. Kuopiosta he hiihtivät 255 kilometrin matkan Oulaisten rautatieasemalle ja matkustivat junalla sieltä Ouluun osallistuakseen Oulun hiihtoon. Oulussa Käräjäoja tuli 60 kilometrin hiihdossa toiseksi. Käräjäoja osallistui vielä tämän jälkeen Antti Aitamurron kanssa Vaasassa pidettyihin hiihtokilpailuihin voittaen kilpailun. Käräjäojan kilpailu-ura kesti kaikkiaan noin viitisen vuotta, ja hän lopetti suurempiin kilpailuihin osallistumisen jo vuonna 1898.
Käräjäoja toimi yli 30 vuoden ajan Haapavedellä poliisina ja Haapajärven kihlakunnan kruununvoudin ulosottoapulaisena sekä hoiti maatilaansa. Käräjäoja toimi myös v.t. nimismiehenä ja oli Haapaveden kunnalliskodin, kirkonkylän kansakoulun, kunnansairaalan, osuuskaupan ja nuorisoseuran johtokunnan jäsenenä. Hän teki myös suksia ja sai niistä palkintoja Oulun suksinäyttelyissä. Haapaveteläiset hiihtäjäveteraanit Juho Ritola, Esko Käräjäoja ja Antti Ahola olivat kunniavieraina vuonna 1924 pidetyissä Salpausselän kisoissa. Käräjäoja kuoli 71-vuotiaana Haapavedellä keuhkokuumeeseen.
Aiheesta muualla

Samuli Paulaharju: Ensimmäisiä hiihtomestareitamme, Suomen Urheilulehti, 4.12.1919, nro 48–50, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Esko Käräjäojasta ja kilpahiihdosta Suomen heimojen yhdistäjänä, Kaleva, 11.3.1939, nro 58, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Federica Sanfilippo

Federica Sanfilippo
Federica Sanfilippo (s. 24. lokakuuta 1990 Sterzing) on italialainen ampumahiihtäjä. Ampumahiihdon maailmancupissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Hochfilzenissä kaudella 2013–2014. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Antholz-Anterselvassa tammikuussa 2015 oltuaan 32:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Östersundin pikakilpailussa joulukuussa 2015 oltuaan toinen.
Sanfilippo sijoittui Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 normaalimatkalla 11:nneksi. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän oli pikakilpailussa viides.
Estadio Sausalito

| Estadio Sausalito |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Viña del Mar, Chile
Avattu:  1929
Omistaja:  Viña del Marin kunta
Kenttä:  luonnonnurmi
Käyttäjät
 Everton 
Katsojakapasiteetti
 23 423 
Kentän mitat
 105 x 68 metriä 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Estadio Sausalito on monikäyttöstadion, joka sijaitsee Viña del Marin kaupungissa Chilessä. Stadion otettiin käyttöön vuonna 1929 ja sen nykyinen yleisökapasiteetti on 23 423. Se toimii paikallisen jalkapalloseura Everton de Viña del Marin kotikenttänä.
Stadioni toimii yhtenä pelipaikkana vuoden 2015 Copa Américassa.
Aiheesta muualla

Estadio Sausalito World Stadiums -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Espanjan kommunistinen puolue

| Espanjan kommunistinen puolue> Partido Comunista de España |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  13. huhtikuuta 1921
Johto:   José Luis Centella (pääsihteeri) 
Ideologia:  kommunismi marxismi
Poliittinen kirjo:  äärivasemmisto
Kansainväliset jäsenyydet:  Komintern
Kotisivu:  www.pce.es
Infobox OKNimi-testi OK: 
Espanjan kommunistinen puolue (esp. Partido Comunista de España) on espanjalainen vuonna 1921 perustettu marxilainen puolue. Vuodesta 1986 lähtien puolue on ollut osa Yhdistynyttä vasemmistoa. Nykyinen pääsihteeri on José Luis Centella.
Kommunistipuolue oli kielletty Francon aikana vuosina 1939–1975. Espanjan sisällissodassa vuosina 1936–1939 kommunistipuolue taisteli tasavaltalaisten puolella. Puolueen pitkäaikainen pääsihteeri vuosina 1960-1982 oli Santiago Carillo, jonka johdolla puolue omaksui kohtalaisen maltillisen linjan. Puolueen poliittinen linja oli hänen johdollaan eurokommunistinen eli puolue oli kriittinen Neuvostoliiton edustamaa kommunistista mallia kohtaan. Puolueen kannatus oli varsin pientä ja vuodesta 1986 lähtien se on ollut osa Espanjan Yhdistynyttä vasemmistoa. Tunnettu puolueen edustaja on ollut Espanjan sisällissodassa legendaariseksi noussut Santiago Carilloa edeltänyt pääsihteeri Dolores Ibárruri, joka asui Francon aikana vuosikymmeniä maanpaossa Neuvostoliitossa ja palasi hyvin iäkkäänä Espanjaan vuonna 1977.
Pääsihteerit

1921–1925 Antonio García Quejido
1925–1932 José Bullejos
1932–1942 José Díaz
1942–1960 Dolores Ibárruri
1960–1982 Santiago Carrillo
1982–1988 Gerardo Iglesias
1988–1998 Julio Anguita
1998–2009 Francisco Frutos
2009– José Luis Centella
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Espanjan kommunistinen puolue Wikimedia Commonsissa
Estadio Ramón Sánchez Pizjuán

| Estadio Ramón Sánchez Pizjuán> La Bombonera de Nervión |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Sevilla, Espanja
Avattu:  7. syyskuuta 1958
Remontoitu:  1997
Omistaja:  Sevilla FC
Hoitaja:  Sevilla FC
Kenttä:  luonnonnurmi
Arkkitehti:  Manuel Muñoz Monasterio
Käyttäjät
 Sevilla FC 
Katsojakapasiteetti
 45 500 
Kentän mitat
 105 × 70 metriä 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Estadio Ramón Sánchez Pizjuán on jalkapallostadion Espanjan Sevillassa. Vuonna 1958 avatun stadionin nykykapasiteetti on 45 500. Se toimii Sevilla FC:n kotikenttänä ja on nimetty seuran entisen puheenjohtajan Ramón Sánchez Pizjuánin mukaan. Ensimmäinen ottelu stadionilla pelattiin Sevilla FC:n ja Real Jaénin välillä.
Sánchez Pizjuánilla pelattiin vuoden 1982 MM-kilpailuiden alkulohko-ottelu Brasilia–Neuvostoliitto ja välieräottelu Länsi-Saksa–Ranska sekä kauden 1985–1986 Euroopan cupin loppuottelu Steaua–Barcelona. Espanjan maajoukkue on pelannut stadionilla 23 ottelua eikä ole hävinnyt kertaakaan.
Aiheesta muualla

Ramón Sánchez Pizjuán stadionesittely (laligafi.net) (Arkistoitu – Internet Archive)
Primera Divisiónin stadionit kaudella 2016–2017
Anoeta
Balaídos
Benito Villamarín
Butarque
Camp Nou
El Molinón
El Sadar
Estadio de la Cerámica
Gran Canaria
Ipurua
La Rosaleda
Los Cármenes
Mendizorrotza
Mestalla
RCDE Stadium
Riazor
San Mamés
Sánchez Pizjuán
Santiago Bernabéu
Vicente Calderón
Evelyn de Rothschild

| Evelyn de Rothschild |
| --- | --- |
 Evelyn de Rothschild
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1931 Lontoo
Kuollut: 2022 (90–91 vuotta)
Arvonimi: Sir
Muut tiedot
Omaisuus:  20 miljardia $ (n. 18,9 miljardia €)
Evelyn Robert Adrian de Rothschild (29. elokuuta 1931 Lontoo – 2022) oli brittiläinen miljardööri, filantrooppi ja Rothschildin pankkiirisuvun jäsen. Hänen nettovarallisuutensa oli 20 miljardia Yhdysvaltain dollaria eli noin 18,9 miljardia euroa.
Rothschild toimi urallaan muun muassa The Economist -lehden, De Beersin, IBM:n ja London School of Economicsin johdossa sekä kuningatar Elisabet II:n taloudellisena neuvonantajana. Kuningatar löi hänet ritariksi vuonna 1989.
Rothschildin vanhemmat olivat Anthony Gustav de Rothschild (1887–1961) ja Yvonne Lydia Louise Cahen d’Anvers (1899–1977) ja hänen lapsensa ovat Jessica, Anthony, David, Benjamin ja John.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Evelyn de Rothschild Wikimedia Commonsissa