stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bokusui Wakayama
Suomennettuja runoja

Mehiläinen, suom. G. J. Ramstedt, antologioissa: Tätä runoa en unohda, toim. Maarit Tyrkkö, Helsinki: Otava 1977 ISBN 951-1-04609-8 – Yhdeksän sarjaa lyriikkaa, toim. Aarne Salminen, Viljo Tervonen, Helsinki: Weilin + Göös 1969, useita painoksia (6. p. 1974) – Japanilaisia runoja, suom. G. J. Ramstedt, WSOY 1953 (4. painos 1978 ISBN 951-0-07619-8)
Tyynesti lintu valkoisilla siivillään, suom. Tuomas Anhava, antologiassa: Sateen ääni sillalla : japanilaista runoutta, suomentanut englannin-, saksan- ja ranskankielisistä käännöksistä Tuomas Anhava; toimittanut ja selityksin varustanut Jaakko Anhava. Helsinki: Otava 2007 ISBN 978-951-1-21576-9
Valkea lintu sureeko kun siipiinsä, suom. Tuomas Anhava, antologiassa: Sateen ääni sillalla
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bokusui Wakayama Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Edward Wallenius

Edward Wallenius (1869 Orivesi – 1943 Aleppo, Syyria) oli Suomen kenkäteollisuuden uranuurtajia. Hän perusti Suomen ensimmäisen koneellisen kenkätehtaan Juupajoen Korkeakoskelle vuonna 1897.
Wallenius kävi kansa- ja yläkoulun Tampereella 1876–1881 ja meni 1885 nahkurin oppiin H. Koskisen nahkurinverstaaseen. Hän suoritti kisällintutkinnon oltuaan siellä neljä vuotta. Wallenius lähti tämän jälkeen harjoittelemaan ulkomaille saksalaisiin ja ruotsalaisiin nahkatehtaisiin. Palattuaan Suomeen hän perusti vuonna 1894 nahkatehtaan Juupajoen Korkeakoskelle. Korkeakoskella oli saatavissa vesivoimaa ja se sijaitsi myös Pohjanmaan radan vierellä.
Vuonna 1897 Wallenius perusti uudenaikaisen kenkätehtaan Korkeakoskelle nahkatehtaansa yhteyteen. Tehtaan koneet tulivat Saksasta ja sieltä tuli myös alan ammattilaisia ja työnjohtajia uudelle tehtaalle. Tehdasrakennuksen koko oli 760 neliömetriä ja tehtaassa oli 80 työkonetta, joista 24 oli erilaisia neulomakoneita. Tehdas pystyi valmistamaan päivässä jopa 500 kenkäparia ja työntekijöitä oli aluksi 35 miestä ja 25 naista. Wallenius perusti myös Helsinkiin, Tampereelle ja Kuopioon omat kenkäliikkeet, joissa myytiin tehtaan valmistamia kenkiä.
Vuoden 1899 alusta tehtaasta muodostettiin osakeyhtiö nimeltä Finska Sko- och Läderfabriks Aktiebolag – Suomen Kenkä- ja Nahkatehdas Osakeyhtiö. Wallenius otti nahkatehtaassaan sähkön käyttöön 1895 ja uudessa kenkätehtaassa koneet toimivat sähkövoimalla. Korkeakosken tehdasta kutsuttiin myöhemmin ”Suutareiden yliopistoksi”, sillä suuri osa 1900-luvun alun kenkätehtailijoista ja alan mestareista oli jossakin vaiheessa työssä tehtaalla.
Wallenius pyrki hankkimaan uuden yhtiön osake-enemmistön haltuunsa, mutta hän joutui pääoman puutteen takia luopumaan Korkeakosken tehtaistaan 1900-luvun alkuvuosina. Suomen Kenkä- ja Nahkatehdas Osakeyhtiö jatkoi toimintaansa Walleniuksen lähdön jälkeen vuoteen 1926, jolloin tehtaat siirtyivät Emil Aaltosen haltuun. Korkeakosken kenkätehdas jatkoi toimintaansa Aaltos-yhtymän osana aina vuoteen 1983 saakka, jolloin kenkien valmistus päättyi siellä.
Luovuttuaan tehtaistaan Wallenius siirtyi Venäjälle, jossa hänellä oli aluksi nahka- ja kenkätehdas Vladivostokin lähellä ja myöhemmin nahkatehdas Novosibirskissä. Venäjän vallankumouksen jälkeen Wallenius siirtyi Kiinaan ja harjoitti siellä erilaista liiketoimintaa vuoteen 1932 saakka. Viimeisinä elinvuosinaan Wallenius harjoitti lakritsiuutteen valmistusta Syyriassa. Hän kuoli Aleppossa Syyriassa 1943 ja hänet on haudattu Aleppon kristitylle hautausmaalle.
Kirjallisuutta

Sinikka Lahtivirta : Oriveden Siitaman Sammalistosta Syyrian Aleppoon : kertomus Edvard Walleniuksesta (1869-1943) sitkeästä yrittäjästä ja seikkailijasta sekä hänen lähipiiristään. Sinikka Lahtivirta, Orivesi 2017 ISBN 978-952-93-9331-2
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Johan Väänänen

Johan Aleksander Väänänen (11. syyskuuta 1892 Kotka – 13. helmikuuta 1941) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä esikuntavääpelinä ja joukkueenjohtajana.
Perhetaustat

Väänäsen vanhemmat olivat postinkantaja Juho Väänänen ja Maria Kinnunen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Martta Kinnusen kanssa, josta hän erosi vuonna 1932.
Opinnot

Väänänen kävi kansakoulun ja suoritti viisi luokkaa Joensuun lyseossa vuoteen 1920 mennessä.
Jääkärikausi

Väänänen työskenteli postinkantajana Alatorniolla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 26. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Väänänen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan esikuntavääpeliksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan esikuntaan, josta hänet siirrettiin 15. huhtikuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Väänänen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, joka tunnettiin myöhemmin nimellä aluksi Kuopion jalkaväkirykmentti 4 ja myöhemmin Tampereen rykmentti. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina ja 3. tammikuuta 1919 lähtien 5. komppanian vääpelinä. Hänet siirrettiin 11. maaliskuuta 1920 Pohjois-Savon rykmentin 1. komppaniaan, missä hän toimi aluksi koulutusaliupseerina ja myöhemmin nuorempana upseerina. Väänänen erosi armeijasta 29. maaliskuuta 1922 ja palveli myöhemmin 1. huhtikuuta 1922 - 28. huhtikuuta 1923 välisen ajan nuorempana upseerina Lapin rajavartiossa ja 1. tammikuuta - 31. joulukuuta 1924 välisen ajan Punkalaitumen suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Myöhemmissä vaiheissa hän työskenteli vuosina 1925 - 1928 varastonhoitajana ja vuosina 1928 - 1930 rakennusurakoitsijana, jonka jälkeen hän työskenteli lähinnä satunnaisissa töissä.
Talvisota

Väänänen osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 25:ssä ja osallistui taisteluihin Kuhmossa. Välirauhan aikana hän oli hoidettavana eri sotilassairaaloissa, mistä päästyään hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 64:ään. Hänet haudattiin Poriin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Reservin vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Vänrikki 4. tammikuuta 1922  Luutnantti 1940 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Raatteen tien taistelu

Raatteen tien taistelu käytiin talvisodassa Suomen ja Neuvostoliiton välillä alkuvuodesta 1940 osana Suomussalmen taistelua.
Neuvostoliiton 163. divisioona oli vallannut 7. joulukuuta Suomussalmen ja 44. divisioona oli tulossa sen avuksi. Seuranneessa taistelussa eversti Hjalmar Siilasvuon johtama 9. divisioona tuhosi Suomussalmelle johtavalla Raatteentiellä 44. divisioonan eli niin sanotun Sinisen divisioonan.
Neuvostojoukkojen tavoitteena oli saavuttaa Oulu ja katkaista Suomi keskeltä. Tällöin pohjoisen taistelut olisivat ratkenneet helposti ja joukot olisivat voineet keskittyä Etelä-Suomen valtaamiseen. Suomi olisi menettänyt myös maarajan Ruotsiin ja Norjaan.
Taisteluiden kulku > Tausta

Raatteen tien taistelu alkoi tammikuun 1940 alussa. Jo sitä ennen 28. joulukuuta oli Hjalmar Siilasvuon johtama 9. divisioona pakottanut Neuvostoliiton 163. divisioonan luovuttamaan Suomussalmen poltetun kirkonkylän alueen takaisin suomalaisille. Divisioonan pääosat perääntyivät pitkin Kiantajärven jäätä Juntusrantaan, mistä ne olivat hyökkäyksen aloittaneet. Suomalaisten sodanaikaisen arvion mukaan tuo divisioona menetti vahvuudestaan kaatuneina lähes kolmanneksen, noin 6 000 sotilasta.
9. divisioonan esikunnalle oli jo joulukuun lopulla selvinnyt, että Raatteen tien suunnassa eteni kokonainen neuvostodivisioona (puna-armeijan 44. divisioona). Suomalaisten toistuvat iskut neuvostojoukkojen selustaan olivat vahingoittaneet puna-armeijalaisten taistelumoraalia ja aiheuttaneet suoranaista ”suomalaiskauhua”. Neuvostolähteissä kerrotaan muun muassa, että kokonainen neuvostopataljoona olisi jättänyt asemansa ampumatta laukaustakaan kuultuaan hiihtämisen ääniä läheisyydestään. Jälkikäteen suoritetussa tutkimuksessa asemien läheltä (= puoli kilometriä) ei ollut löytynyt suomalaisten tekemiä latuja. Puna-armeijan 44. divisioona kuului periaatteessa Neuvostoliiton taistelukykyisimpiin yhtymiin. Se oli muun muassa osallistunut Neuvostoliiton 17. syyskuuta 1939 aloittamaan Puolan itäosien miehitykseen. Jo tuolloin divisioonassa oli ilmennyt kurinpidollisia ongelmia, ja Suomen vastaiselle rintamalle siirtymisen aikana divisioonasta karkasi 69 sotilasta. Divisioonan oman sisäisen tiedusteluorganisaation mukaan sotilaiden mielialat olivat heikot ja miehistö puhui avoimesti keskenään haluttomuudestaan taistella suomalaisia vastaan.
Taisteluiden kulku > 1. tammikuuta

Suomalaisjoukot aloittivat Pohjois-Suomen Ryhmältä saamansa käskyn (puna-armeijan 44. divisioonan tuhoaminen) edellyttämät valmistelut samanaikaisesti kun osa joukoista oli vielä Suomussalmen alueella ns. maaston puhdistustehtävissä. Kuivas- ja Kuomasjärven väliselle kannakselle siirrettiin Jalkaväkirykmentti 27:n II pataljoona (II/JR 27), joka otti samalla rintamavastuun alueella irrottaen muun muassa SissiP 1:n joukot aluksi divisioonan reserviksi. Mainittu pataljoona sai kuitenkin vuoden viimeisenä päivänä hyökkäyskäskyn, jonka mukaan sen tuli edetä etelän kautta kiertäen Haukilan kylä seudulla itään johtavalle tielle Kuomasjoella taistelevien neuvostojoukkojen selustaan. 1. tammikuuta 1940 pataljoona oli siirtymässä hyökkäysasemiin ja sai samalla kosketuksen puna-armeijan joukkoihin (joiden olisi tehtävänsä mukaan kierrettävä etelän kautta suomalaisjoukkojen selustaan). Nelituntisen taistelun seurauksena suomalaiset saivat työnnettyä vastassa ollutta neuvostopataljoonaa taaksepäin, mutta suomalaishyökkäys pysähtyi puna-armeijan varustettujen asemien eteen noin kilometrin etenemisen jälkeen. Päivän aikana kaikki alueelle keskitetyt joukot alistettiin eversti Siilasvuolle, joka laati esikuntansa tuella oman hyökkäyssuunnitelmansa. Alkuperäisestä kaksipuoliseen (etelästä ja pohjoisesta) saarrostukseen perustuvasta suunnitelmasta luovuttiin ja hyökkäys päätettiin toteuttaa vain eteläsuunnasta saarrostaen. Suomalaiset aloittivat päivän aikana ensimmäiset hyökkäyksensä etelän kautta kiertävillä joukoillaan ja jatkoivat jo aloitettujen tielinjojen rakennustöitä, lisäsivät tiedusteluaan neuvostojoukkojen suuntaan sekä aloittivat siirtymismarssinsa käskettyihin lähtöasemiin.
Päivän aikana suomalaisten JR 27 aloitti hyökkäyksensä Kuivasjärven eteläpuolelta neuvostojoukkojen sivustasta pyrkien katkaisemaan Raatteeseen johtavaa tietä Haukilassa. I/JR 27:n onnistui edetä neuvostojoukkojen niitä havaitsematta aivan Raatteen tien tuntumaan illan hämärtyessä. Pataljoona onnistui yllättämään Puna-armeijan tykistöaseman tuhoten sen miehistön pari kilometriä Haukilan kylästä itään. Samalla pataljoona onnistui tuhoamaan kohti itää matkalla olleen autokolonnan. Raatteen tietä ei suoranaisesti saatu neuvostojoukkojen vastatoimien vuoksi katkaistua, mutta suomalaisten onnistui estää tielinjan käyttäminen omalla tulellaan.
Taisteluiden kulku > 2. tammikuuta

2. tammikuuta neuvostojoukkojen vastahyökkäykset Raatteen tien tuntumaan edenneitä JR 27:n joukkoja vastaan alkoivat niin idästä kuin lännestäkin. Pioneerien rakentaman murroksen ja suomalaisasemiin saadun pst-tykin avulla suomalaiset saivat kuitenkin pidettyä asemansa. Paikalle saapunut pst-tykki onnistui pian asemiin tulonsa jälkeen tuhoamaan 8 Puna-armeijan panssarivaunua. JR 27:n hyökkäyksen jatkaminen ei kuitenkaan onnistunut. Hyökkäysyritykseen osallistunut SissiP 1:n joukot epäonnistuivat hyökkäyksessään ja hajaantuivat, joten mainittu pataljoona oli vedettävä taaemmaksi uudelleen järjesteltäväksi ja saamaan lepoa. Saman päivän aikana Jalkaväkirykmentti 64 siirtyi Vuokinrantaan noin 15 kilometriä pohjoisempana olevan etulinjan taakse etelän kautta. Osasto Kari (muun muassa ErP 15 ja IV/KT-Pr) siirtyi Vuokkiniemen–Lehtoniemen alueelle vajaat kymmenen kilometriä Kuivan- ja Kuomasjärven välisen kannaksen taakse ryhmittyen Vuokkijärven eteläpuolelle. Siirtyminen tapahtui sankan lumipyryn ansiosta häiriöttä pääosin valmiiksi saatuja tilapäisteitä pitkin.
Taisteluiden kulku > 3.–4. tammikuuta

Kaksi seuraavaa vuorokautta suomalaiset käyttivät taistelutoiminnan ohella lisäjoukkojen keskittämiseen. Suomalaiset onnistuivat painamaan etelästä käsin neuvostodivisioonan joukkoja lähemmäksi Raatteeseen johtavan tien metsiä halkovaa uraa. Muun muassa IV/KT-Pr pystyi 4. tammikuuta hyökkäyksellään Eskolassa (muutama kilometri Raatteen tiestä etelään) lyömään neuvostojoukkojen vahvan puolustuskeskuksen saaden sotasaaliiksi muun muassa kaksi kenttätykkiä ja neljä it-konekivääriä.
Ennen 5. tammikuuta 1940 alkanutta päähyökkäystä suomalaisjoukot tekivät iskuja yhdelle kapealle maantielle ahdetun divisioonan sivustoja vastaan. Suomalaisia joukkoja siirrettiin pääosin yöaikaisin hiihtomarssein järvien jäitä ja metsiä pitkin vihollisen sivustoille.
9. Divisioona oli jaettu neljään ryhmään, jotka oli nimetty niiden komentajien mukaan:
Ryhmä Fagernäs: JR 64 (paitsi I/JR 64) komentajanaan everstiluutnantti Uno Fagernäs
Ryhmä Kari: ErP 15, IV/KT-Pr ja I/JR 64 komentajanaan majuri Kaarlo Kari
Ryhmä Mäkiniemi: JR 27 ja SP 1 komentajanaan everstiluutnantti August Mäkiniemi
Ryhmä Mandelin: JR 65 (paitsi I/JR 65), komppania Simola, KevOs Volanen ja TO 1 komentajanaan everstiluutnantti Karl Mandelin
Taisteluiden kulku > 5. tammikuuta

5. tammikuuta suomalaiset olivat saattaneet hyökkäysvalmistelunsa päätökseen. Suunnitelman mukaisesti Haukilan alueella hyökkäsi yhteensä kuuden pataljoonan voimat, Eskolan alueella kolme ja Likoharjun suunnassa yksi pataljoona. Luonnonolot olivat ankarat pakkasen kiristyessä liki 30 asteeseen ja maassa oli noin 40 senttimetrin lumipeite.
Päivän aikana divisioonan hyökkäysvoimien pääosat Haukilan alueella eivät saavuttaneet merkittäviä maastollisia voittoja, mutta neuvostodivisioonan kärjessä olleen Puna-armeijan JR 25:n asema kävi koko ajan tukalammaksi ja illansuussa suomalaiset saivat jo ensimmäiset vankinsa. Osasto Kari aloitti oman hyökkäyksensä kohti Tyynelän kylää nelisen kilometriä etulinjan takana, mutta hyökkäys ei tuottanut päivän aikana tulosta lähinnä pst-aseiden puutteesta johtuen. Likoharjun suunnassa (noin 15 kilometriä etulinjan takana) edennyt II/JR 64 pääsi aivan Raatteen tien tuntumaan, mutta ei saanut sitä vielä katkaistua. Myöskään I/JR 64 ei saanut vielä katkaistua Raatteen tietä kymmenen kilometriä etulinjan takana (Eskolasta pohjoiseen), jouduttuaan ensin hyökkäämään kahden neuvostojoukkojen varustaman aseman läpi.
Taisteluiden kulku > 6. tammikuuta

6. tammikuuta aamulla JR 65:n joukkojen hyökkäykset Haukilan kylää vastaan pohjoisesta eivät tuottaneet tulosta, mutta puolilta päivin neuvostojoukkojen havaittiin pyrkivän suomalaisrintamaan hyökkäyksessä syntyneiden aukkojen kautta kohti itää. Puna-armeijan 44. divisioonan komentaja prikaatinkenraali Aleksei Vinogradov oli tehnyt päätöksen divisioonansa vetäytymisestä itään, koska hänen mielestään edellytyksiä taisteluiden jatkamiselle ei enää ollut olemassa suomalaisten käytännössä katkaistua neuvostojoukkojen huoltoyhteydet. Virallinen päätös koko divisioonan vetäytymisestä tehtiin myöhään iltapäivällä. Tavoitteena oli aluksi ottaa mukaan koko divisioonan kalusto tai tuhota se. Etelästä kohti Haukilan kylää hyökkäävän suomalaisten JR 27:n joukkojen taistelukyvyn todettiin jo laskeneen viikon kestäneissä taisteluissa, ja aamulla aloitettu hyökkäys ehdittiin jo keskeyttää tuloksettomana. Puolen päivän aikaan hyökkäystä päätettiin kuitenkin vielä jatkaa, koska ensimmäiset tiedot neuvostojoukkojen aloittamasta vetäytymisestä saatiin pohjoisempana taistelevilta suomalaisjoukoilta. JR 27:n joukot pääsivät iltapäivän ja illan aikana ankarasti taistellen eteenpäin saavuttaen Raatteen tien, joka saatiin nyt lopullisesti katkaistua.
Taisteluiden kulku > 7. tammikuuta

7. tammikuuta JR 27:n joukot ottivat vaikeuksitta haltuunsa Haukilasta Lauttalammelle johtavan osan Raatteeseen johtavasta tiestä. Samalla suomalaiset ottivat erittäin merkittävän määrän sotasaalista ja toista tuhatta sotavankia. Muissa Raatteen tien haltuunottokohdissa suomalaisjoukot pitivät tien edelleen katkaistuna, joten neuvostojoukot joutuivat vetäytymään alueelta pohjoisten metsien kautta kiertäen suomalaisten takaa-ajaessa niitä. Ryhmä Fagernäs valtasi Purasjoen sillan, ja aamupäivän aikana lähes kaikki neuvostoliittolaisten vastarinta oli lakannut.
44. divisioonan komentaja kenraali Vinogradov ei kaatunut mottitaisteluissa. Puna-armeijan Suomussalmella kokemien raskaiden tappioiden suututtama Neuvostoliiton sodanjohto lähetti paikalle tutkintaryhmän, jonka päätöksellä Vinogradov teloitettiin Vasajärven jäällä joukkojensa rippeiden edessä.
Taisteluiden kulku > Lopputulos

Raatteen tien taistelut ovat asiantuntijoiden mukaan erinomainen esimerkki suomalaisten käyttämän saarrostustaktiikan toimivuudesta.kenen mukaan? Tärkeintä oli huoltoyhteyden katkaiseminen. Sen jälkeen vihollinen sidottiin pieniin taisteluihin ja pilkottiin palasiksi keveiden joukkojen hyökkäyksillä. Suomalaiset löivät vahvasti panssarein ja tykein varustetun 44. divisioonan lähes ilman omaa tykistöä. Neuvostojoukot luottivat omiin ajoneuvoihinsa, jotka loppujen lopuksi osoittautuivat kelvottomiksi kapeilla teillä lumipukuisia hiihtäjiä vastaan.
Suomalaisten kyky liikkua tiettömässä maastossa, paksussa lumessa, yöllä ja päivällä ja tarvittaessa vuorokausikaupalla sekä kokemus pakkasesta olivat ratkaisevat syyt siihen, että miesluvultaan ja erityisesti raskaalta aseistukseltaan täysin ylivoimainen vihollinen hävisi. Puna-armeijan Raatteeseen tuomat kevyehköt T-26-panssarivaunut pystyivät hyvin heikosti tunkeutumaan järeäpuustoiseen lumiseen metsään. Ne olivat sidottuja tiehen ja jalkaväen kaatuessa ympäriltä lopulta avuttomina tien kalustoruuhkassa. Sekin selittää osaltaan suomalaisten silmiinpistävän pienet miestappiot (noin 500 kaatunutta) verrattuna 44. divisioonan kahden rykmentin miehistön melkein täydelliseen tuhoon.
Neuvostoliittolaisten tappioon vaikutti myös huono varustautuminen pakkassäähän. Osa puna-armeijan sotilaista kuoli Raatteen tiellä kylmyyteen. Lisäksi puna-armeijan elintarvike- ja rehutilanne oli varsin huono taisteluiden loppuvaiheessa. Päivittäinen ruoka-annos saattoi olla ainoastaan kaksi korppua miestä kohden. Tuhottu divisioona oli kuitenkin ottanut mukaan sotilassoittokunnan soittimineen, nuotteineen ja julisteineen voittoparaatia varten.
Taistelun lopputulos

Raatteen tien taistelut päättyivät suomalaisten saavuttamaan merkittävään voittoon. Suomalaisten kannalta uhka valtakunnan katkaisemisesta kahtia oli vältetty. Suomalaiset saivat sotasaaliikseen muun muassa:
4 822 kivääriä
190 pikakivääriä
106 konekivääriä
29 panssarintorjuntatykkiä
71 kenttä- ja ilmatorjuntatykkiä
43 hyökkäysvaunua
10 panssariautoa
16 ilmatorjuntakonekivääriä
1 170 hevosta
260 kuorma-autoa
20 traktoria
15 moottoripyörää
47 kenttäkeittiötä
2 henkilöautoa
Tämän lisäksi suomalaiset ottivat taistelualueelta noin 1 200 sotavankia. Neuvostolähteiden mukaan puna-armeijan 44. divisioonan tuho ei ollut niin täydellinen kuin suomalaislähteissä on mainittu. Divisioonan miehistötappiot olivat neuvostolähteiden mukaan 1 001 kaatunutta, 1 430 haavoittunutta ja 2 243 kadonnutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raatteen tien taistelu Wikimedia Commonsissa
Kuomanjoki – Suomussalmen ”Thermopylai” -lukunäyte teoksesta Mika Kulju: Raatteentie - Talvisodan pohjoinen sankaritarina, Ajatus Kirjat 2007, ISBN 978-951-20-7218-7
Yle Elävä arkisto: Raatteen tien tuhot ja myytti
Suomalaisia sotilaita marssimassa Raatteen tiellä.
Suomalaiset sotilaat tarkastelevat hylättyä neuvostoliittolaista T-26-panssarivaunua Raatteentien taistelun jälkeen.
Suomalainen sotilas tutkii tuubaa – yksi monista 44. divisioonan mukana kulkeneista soittimista, jotka oli tarkoitettu Suomessa pidettävään voiton paraatiin.
Talvisodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden veljeshauta Vasovaarassa Raatteen tien lähellä Venäjän puolella
Väestönvaihto

Väestönvaihto on uskomus, jonka mukaan länsimaiden valkoinen väestö pyritään tarkoituksellisesti alistamaan vähemmistöksi ja vähitellen korvaamaan. Sanan käytön katsotaan liittyvän rasismia ilmentävään salaliittoteoriaan, jonka taustalla on globalistinen eliitti, valtamedia ja mahdollisesti juutalaiset. Väestönvaihtoon on yhdistelty myös muita salaliittoteorioita, jotka ovat koskeneet esimerkiksi  ilmastonmuutosta, lihansyöntiä tai autoilua.
Suojelupoliisin vuoden 2020 vuosikirjan mukaan ”Tämä salaliittoteoreettinen viitekehys nojaa ajatukseen maahanmuuton ja monikulttuurisuuden muodostamasta perustavanlaatuisesta uhkasta länsimaiselle valkoiselle väestölle.” Supon päällikkö Antti Pelttari on täsmentänyt tekstistä käytyyn keskusteluun liittyen: "Vuosikirjaamme liittyvään keskusteluun seuraava tarkennus. Supon kiinnostus väestönvaihtoteoriaan liittyy tilanteisiin, joissa sitä käytetään äärioikeistolaisessa terroristisessa ajattelussa oikeutuksena terroristisen väkivallan käyttöön".
Väestönvaihtoteoria on yksi äärioikeistolaisten terroristien aatteellisista vaikuttimista, mikä ilmeni esimerkiksi Christchurchin terrori-iskussa 2019. Suojelupoliisin mukaan iskuihin liittyvää propagandamateriaalia on havaittu myös suomalaisen äärioikeiston keskuudessa.
Politiikassa on retoriikan tasolla käytetty viittauksia väestönvaihtoon tai väestöllisiin muutoksiin. Väestönvaihdosta ovat 2010-luvulta alkaen puhuneet etenkin  oikeistopopulistiset poliitikot, mutta politiikan tutkija Johanna Vuorelman mukaan myytti väestönvaihdosta ei enää kuulu poliittisen puheen marginaaliin, vaan aiheesta on tullut eurooppalaista valtavirtaa.