stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Berner
Historiaa

Sillintuonnista alkunsa saanut Berner laajeni 1890-luvulta alkaen nopeasti erilaiseen agentuuritoimintaan, sekä tuontiin että vientiin. Aluksi Berner toimitti ruisjauhoa ja ohraa olutpanimoille ja laajensi sitten viljaliiketoimintaansa amerikkalaisen vehnän tuontiin. Perustajan Sören Bernerin kuoltua yrityksen johtaminen siirtyi aluksi leski Bertha Bernerille, joka sittemmin avioitui yrityksen prokuristin Fritz Achilleksen kanssa. Achilleksesta tuli myös liikkeen omistaja, ja hän vahvisti Bernerin kauppasuhteita erityisesti synnyinmaahansa Saksaan. Sieltä Suomeen tuotiin marsipaania, lakritsia, rusinoita ja erilaisia säilykkeitä. Saksaan vietiin muun muassa suomalaisia rapuja.
Bernerin vientitoiminta laajentui 1920-luvulla paperin vientiin muun muassa Egyptiin ja Kreikkaan. Uusia tuontialoja olivat kahvi ja sokeri. Kahvi ostettiin aluksi Hampurista ja Kööpenhaminasta, kunnes Berner loi omat yhteytensä Brasiliaan. Eräässä vaiheessa myös Paulig osti kahvinsa Bernerin kautta.
Berner perusti auto-osaston vuonna 1953 ja solmi ensimmäisen maahantuontisopimuksensa yhdysvaltalaisen Chrysler Corporationin kanssa. Yhtiö oli eräässä vaiheessa Suomen suurin autojen maahantuoja. Sen edustamia automerkkejä olivat Chrysler, DeSoto, Honda, Plymouth ja Simca sekä saksalaiset Magirus-Deutz-kuorma-autot. 1960-luvun alkupuolella Suomen myydyin automalli oli Bernerin maahantuoma Simca 1000. Japanilaisen Hondan maahantuonti alkoi vuonna 1968 pienillä N360- ja N600-malleilla. Yhtiö luopui autotuonnista vuonna 1976 ja autojen edustukset siirtyivät muille alan toimijoille. Toimiessaan autojen vähittäiskauppiaana Auto-Bernerillä oli autoliikkeet Kouvolassa ja Lappeenrannassa. Berner Oy myi autoliiketoiminnan LänsiAutolle lokakuussa 2012.
Berner on oman tuotekehityksensä ja maahantuontinsa lisäksi laajentanut tuotevalikoimaansa vuosikymmenien mittaan myös ostamalla yrityksiä tai niiden tuotemerkkejä. 1980-luvulla Berner osti Facotek Ky:n, josta muodostui siivousalan tarvikkeita ja koneita maahantuova Puhtaus & Hygienia -osasto. Vuonna 1990 ostettiin Alkolta teknokemiatoiminnot, mukaan lukien Lasol- ja Masinol-autokemikaalit ja sairaaladesinfiointituotteet. Vuonna 1995 Berner hankki omistukseensa Sareko Agro -kasvinsuojeluliiketoiminnan sekä useita suomalaisisa brändejä. Vuonna 1998 Berner osti Bergenheimin kosmetiikkamaahantuonnin Instrumentariumilta. Vuonna 2001 ostettiin herkän ihon LV-tuotesarja Unileveriltä sekä ruotsalainen kasvinsuojeluaineiden tukkuliike Gullviks. Vuonna 2004 Berner hankki omistukseensa Herbina-tuotesarjan Noirolta sekä Nokian Jalkineet -tuotemerkin. Rajamäen etikka ostettiin Altialta 2007, Konstrumed Oy 2009 vahvistamaan Terveys ja tutkimus -osaston toimintaa.
Johdon sukupolvenvaihdoksia

Vuonna 1941 siihen saakka avoimena yhtiönä toiminut Sören Berner & Co muutettiin osakeyhtiöksi, jonka omistivat tasaosuuksin Fritz Achilles ja Sörenin esikoispoika Rolf Berner (1894–1978). Sotien jälkeen Berner joutui liittoutuneiden mustalle listalle käytyään kauppaa Saksan kanssa. Pääkonsuliksi nimitetty Fritz Achilles joutui jättämään yrityksen ja luopumaan sen osakkeista, ja 51-vuotiaasta Rolf Berneristä tuli yhtiön ainoa omistaja.
Vuonna 1958 kauppaneuvos Rolf B. Berner siirsi yhtiön operatiivisen johdon esikoispojalleen Harry Bernerille (1920–2010), mutta jäi itse hallituksen puheenjohtajaksi kuolemaansa 1978 saakka, jolloin tähän tehtävään siirtyi Harry Berner ja veljeksistä seuraavaksi vanhimmasta Erik Berneristä (1922–2011) tuli yhtiön toimitusjohtaja. 1980-luvun lopulla Harry ja Erik keskittyivät hallitustyöskentelyyn, ja neljättä sukupolvea edustava Harryn poika George Berner (s. 1948) aloitti toimitusjohtajana. Hän jäi eläkkeelle 1. syyskuuta 2013, ja uudeksi toimitusjohtajaksi nimitettiin yrityksen hallituksen jäsen, kasvinsuojelu- ja puutarhanhoito-osaston johtaja Antti Korpiniemi. lähde?
Kirjallisuutta

Heikki Brotherus: Berner 100 1883–1983. Helsinki Berner 1983 ISBN 951-99442-3-0
Aiheesta muualla

Yrityksen verkkosivut
Robert von Kraemer

Carl Robert von Kraemer (8. kesäkuuta 1868 Helsinki – 26. toukokuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen everstiluutnantti. Hänen isänsä oli kenraalimajuri Vilhelm Theodor von Kraemer, joka toimi muun muassa Turun ja Porin läänin kuvernöörinä.
Von Kraemer opiskeli marsalkka Mannerheimin kurssitoverina Haminan kadettikoulussa vuodesta 1882 lähtien. Valmistuttuaan sieltä aliluutnantiksi hän palveli vuodesta 1889 1. Uudenmaan tarkk’ampujapataljoonassa, kunnes siirtyi vuonna 1902 lakkautuspalkalle. Hän erosi sotapalveluksesta kapteenina vuonna 1904. Hän asettui vuokraamaansa Keihäslahden sotilasvirkataloon Kuruun ja toimi paikkakunnalla myöhemmin metsäkasöörinä. Kurun sotilasvirkatalo on vänrikki Stoolin esikuvana pidetyn vänrikki Carl Gustaf Polvianderin entinen asunto, jonka von Kraemer vuonna 1906 siirsi yhdessä isänsä kanssa Turun linnan ulkomuseoon sen kansallishistoriallisen arvon takia. Nykyään talo on näytteillä Kurun ulkomuseossa ja tunnetaan Vänrikki Stoolin tupana.
Von Kraemer oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1894, 1897 ja 1900.
Sisällissota

Vuonna 1917 von Kraemer valittiin Kurun suojeluskunnan johtajaksi. Sisällissodan sytyttyä tammikuussa 1918 hän liittyi valkoisten armeijaan ja ylennettiin majuriksi. Punaiset yrittivät sodan alussa pidättää von Kraemerin, mutta hän pääsi pakenemaan. Sen sijaan vangeiksi jäi von Kraemerin perhe, joka kuljetettiin Tampereelle. Sisällissodan aikana hän toimi aluksi Uudenkaarlepyyn ja myöhemmin toukokuun alusta lähtien Riihimäen vankileirin johtajana.
Robert von Kraemeria pidettiin julmimpana ja raaimpana kaikista sisällissodan aikaisista vankileirien johtajista. Uudenkaarlepyyn vankileirissä kuoli helmi–toukokuun 1918 aikana toista sataa Venäjän armeijan sotilasta joko teloitettuna tai muulla tapaa ammuttuna. Kaupunkilaisten mielestä vankien kohtelu oli huonoa ja he pitivät sitä von Kraemerin syynä, häntä luonnehdittiin myös "sotahulluksi". Von Kraemerin ohjeena sanottiin pienimmissäkin välikohtauksissa olleen vangin ampumisen. Myös vankien piekseminen oli yleistä. Huhtikuun alussa von Kraemer anoi lomaa voidakseen tavata Tampereella punaisten vankeudesta vapautuneen perheensä. Väärinkäsityksen vuoksi valkoisten päämaja vapautti hänet 3. toukokuuta Uudenkaarlepyyn vankileirin päällikön tehtävistä, sillä senaatin ilmoituksen mukaan hänet oli nimitetty Tampereen poliisimestariksi, vaikka todellisuudessa kyseiseen virkaan oli nimitetty eräs toinen von Kraemer. Ennen sekaannuksen selvittämistä vankileirin johtajan paikka ehdittiin täyttää toisella henkilöllä. Heti toukokuun alussa von Kraemer kuitenkin aloitti uudessa tehtävässä Riihimäen vankileirin johtajana. Siellä hänen kerrottiin muun muassa kulkeneen käsiaseen kanssa ja ajoittain ampuneen vankeja kohti summittaisesti. Von Kraemer ei myöhemmin itse maininnut ansioluettelossaan lainkaan toimintaansa Uudenkaarlepyyn ja Riihimäen leireillä.
Sodan jälkeen hän jatkoi vielä armeijan palveluksessa muun muassa Suomenlinnassa toimineessa Helsingin vartiopataljoonassa sekä Helsingin komendanttina vuosina 1922–1928, jonka jälkeen von Kraemer siirtyi eläkkeelle.
Anders Kramer

Anders Kramer (14. lokakuuta 1874 Turku – 13. maaliskuuta 1952) oli suomalainen teollisuusjohtaja. Kramer valmistui insinööriksi Helsingin Polyteknillisestä opistosta 1896 ja jatkoi opintojaan Saksassa Darmstadtin teknillisessä korkeakoulussa 1896–1897. Tämän jälkeen hän työskenteli insinöörinä Ruotsissa vuoteen 1903 saakka, jolloin hän palasi Suomeen ja oli työssä Insinööritoimisto Zitting & Co:ssa 1903–1906. Vuodesta 1906 hän työskenteli Suomen Teollisuudenharjoittajain Keskinäisen Paloapuyhdistyksen tarkastajana.
Karhula Oy oli perustettu 1888. Siihen kuului saha, lasitehdas, konepaja ja puuhiomo. Vuonna 1915 yhtiö myytiin A. Ahlström Osakeyhtiölle, joka antoi sen jatkaa erillisenä yhtiönä. Ahlströmiä kiinnostivat ensisijaisesti puunjalostus, mutta myös konepaja. Näillä aloilla Karhulasta tuli maan johtavia teollisuuslaitoksia, Kramerista tuli vuonna 1916 sen toimitusjohtaja, joka oli keskeisesti mukana toimialojen kehittämisessä. Hän toimi tässä tehtävässä vuoteen 1941. Ensimmäinen maailmansota toi konepajalle paljon tilauksia, mutta muuten sota vaikeutti teollisuuslaitosten toimintaa.
Karhula Oy:ssä aloitettiin 1920-luvulla laaja suunnittelu- ja saneerausohjelma, jonka tavoitteena oli jalostusasteen nostaminen. Erityisesti kehitettiin puunjalostuskoneiden ja paperiteollisuuden koneiden valmistamista. Karhulan saha lopetettiin 1923 osana Ahlströmin saneerausohjelmaa.
Yleismaailmallinen lamakausi 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa vaikutti myös Karhulan tehtaiden toimintaan. Samaan aikaan Ahlströmin johdossa tapahtui sukupolven vaihdos, joka näkyi Karhulassakin. Erityisesti kehitettiin kartonkiteollisuutta. Vanha Korkeakosken hiomo oli jo 1920-luvun puolivälissä muutettu kartonkitehtaaksi.
Ahlström oli Karhulan lasitehtaan lisäksi ostanut Iittalan lasitehtaan 1917, mutta lasiteollisuus eli hiljaiseloa 1920-luvulla. Karhulan ja Riihimäen lasitehtaat ryhtyivät yhteistoimintaan ja määräsivät yhteistyön suunnan, johon pienemmät tehtaat joutuivat suostumaan. Kieltolain päättyminen 1932 vireytti lasiteollisuutta. Vuonna 1935 ruvettiin toteuttamaan uudistusta, jonka tavoitteena oli automatisoida Karhulan lasitehdas ja siirtää käsityötuotanto Iittalaan. Toteutus keskeytyi sodan ajaksi ja jatkui vasta 1940-luvun lopulla Kramerin ollessa jo eläkkeellä.
Kramer oli Suomen Ikkunalasikonttorin johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1919, Kemin Lauttausyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1918 ja Suomen Puuhiomoyhdistyksen hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1926 sekä Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliiton hallituksen jäsenenä vuodesta 1926.
Kramer toimi vuonna 1907 perustetun Kulosaaren huvilakaupunkiyhtiön sivutoimisena isännöitsijänä ja toimitusjohtajana 1915–1929, jolloin rakennustoiminta oli laajimmillaan Kulosaaressa ja sen itäpuolella. Hänellä oli teknistä asiantuntemusta ja laajat yhteiskuntasuhteet, jotka edistivät huvilakaupungin rakentamista ja rahoitusta. Hän toimi myös pari vuotta Kulosaaren raitiotieyhtiön toimitusjohtajana. Hän ei kuitenkaan koskaan asunut Kulosaaressa.
Kramerille myönnettiin vuorineuvoksen arvonimi 1932. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Karhu ja tähti. Valokuva, jossa Kramer on vierailulla Berliinissä. Osa suurempaa valokuvasarjaa. Viitattu 10.4.2015.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Krasjatytši

| Krasjatytši (Крася́тичі) |
| --- | --- |
 Kiovan alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Krasjatytši
 Koordinaatit: 51.0783°N, 29.6378°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Kiovan alue
Piiri:  Vyšhorodin piiri
Maininta:  1560
Väkiluku (2011):  660
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  07053
Suuntanumero(t):  +380 4492
 
 Piirin kotisivut (ukrainaksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krasjatytši (ukr. Крася́тичі) on pieni kaupunkityyppinen taajama Ukrainan Kiovan alueella linnuntietä 95 kilometriä maan pääkaupungista Kiovasta luoteeseen.
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran historiallisissa dokumenteissa vuonna 1560, tuolloin vielä toisella nimellä (ukr. Червоне місто). Nykyisen nimensä Krasjatytšin kylä sai vuonna 1900.
Krasjatytšin muistorakennus.
Krasjatytši on maaseutuvaltaisen Poliskyn piirin hallintokeskus. Tämä piiri saastui merkittävästi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden seurauksena 1986; osa piirin alueesta luokiteltiin vakavasti saastuneeksi suljetuksi alueeksi; nykyisin tämä osa piiristä kuuluu rajoitusalueena Tšernobylin suojavyöhykeeseen tai muihin rauhoitus- ja säteilysuojelualueisiin. Suurin osa alueen tuolloisesta väestöstä evakuoitiin tai on muuttanut pois alueelta. Vuoden 2011 alussa Krasjatytšin taajamassa arvioitiin asuvan vain 660 ja koko piirissä 6 081 henkeä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Krasjatytši Wikimedia Commonsissa
Poliskyn piirin sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (rajrada.org.ua)
Poliskyn piirin tietoja Kiovan alueen sivustolla (ukrainaksi) (oblstat.kiev.ua)
Kiovan alueen pohjoisosat kattava 1:200 000 topografiakarttalehti v.2006 (jpg) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kouluneuvosto

Kouluneuvosto tarkoittaa oppilaiden ja joissain tapauksissa myös opettajien demokraattisesti valitsemaa elintä, joka osallistuu koulun hallintoon. Kouluneuvostojen perustamisella on pyritty edistämään kouludemokratiaa, jolla on katsottu olevan positiivisia pedagogisia tai yhteiskunnallisia vaikutuksia, kuten lasten ja nuorten kasvattaminen tasa-arvoiseen osallistumiseen. Usein kouluneuvostot ovat vain neuvoa-antavia, mutta niillä voi olla myös todellista päätösvaltaa.
Historia

Ensimmäinen tunnettu oppilaiden edustuselin perustettiin Yhdysvalloissa vuonna 1897. Yhdysvallat olikin neuvoa-antavien koulu- ja oppilasneuvostojen edelläkävijä 1900-luvun alkupuolella. Tunnetuin kouludemokratiakokeilu lienee Summerhill-koulu Englannissa.
Sosialistisiin maihin luotin omanlaisensa kouluneuvostot, joilla ainakin nimellisesti oli suuri päätösvalta, etenkin Kiinassa kulttuurivallankumouksen aikana.
Erilaisia kouluneuvostojärjestelmiä luotiin useisiin Euroopan maihin 1960–70-luvuilla, jolloin vallinnut kehitysoptimismi suosi kouludemokratian ajatusta. Ruotsissa luotiin 1966 järjestelmä, jossa neuvostojen valta jäi tosin varsin rajalliseksi. Ajan radikaalia henkeä edusti Tanskassa vuonna 1969 julkaistu ja seuraavana vuonna suomennettu Koululaisen pieni punainen kirja, jossa innostettiin oppilaita suoranaiseen kapinaan.
Tapani Kovanen

Toivo Tapani Kovanen (9. syyskuuta 1923 Vesanto – 27. joulukuuta 2005) oli suomalainen pilapiirtäjä, nimimerkki Stefan. Hän toimi Suomen Sosialidemokraatin poliittisena piirtäjänä vuosina 1957–1986. Kovanen toimi myös taidemaalarina ja osallistui taidenäyttelyihin lähinnä Espoossa ja Strinbergin taidesalongissa vuodesta 1954 alkaen.
Teoksia

Sorsajahti: Suomen Sosialidemokraatin pilapiirtäjän piirroksia vuosilta 1976–78. Karisto 1978. ISBN 951-23-1301-4
Kirjallisuutta

Järvi, Olavi: Parhaat pilapiirtäjämme.  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4434-3
Arno Kotro

| Arno Kotro |
| --- | --- |
 Arno Kotro SuomiAreenassa heinäkuussa 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1969 (ikä 55) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  opettaja, kirjailija, tv-juontaja
Kirjailija
Aikakausi:  2003–
Esikoisteos:  Sanovat sitä rakkaudeksi (2003)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Arno Kristian Kotro (s. 21. toukokuuta 1969 Helsinki) on suomalainen opettaja, kirjailija, kolumnisti ja juontaja.
Kotro valmistui ylioppilaaksi Ressun lukiosta vuonna 1988 ja valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1999. Hän opiskeli muun muassa sosiologiaa, filosofiaa, psykologiaa ja sosiaalipolitiikkaa. Kotro toimii filosofian, psykologian ja elämänkatsomustiedon opettajana lukiossa ja aikuislukiossa.
Vuonna 1999 Kotro alkoi kirjoittaa yhdessä Jaakko Lyytisen kanssa pakinoita ja kolumneja Liisaleena-salanimellä ensin Ylioppilaslehteen ja sitten City-lehteen.
Tämän jälkeen Kotro on toiminut muun muassa Metron, Ilta-Sanomien, Annan, Kotilääkärin, Opettaja-lehden ja Helsingin Sanomien kolumnistina.
Kotron esikoisrunokokoelma Sanovat sitä rakkaudeksi ilmestyi vuonna 2003. Se oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas. Kirja oli toukokuussa 2003 kolmanneksi myydyin kotimainen kaunokirja. Kotro sai vuosina 2004 ja 2006 Suomen Kustannusyhdistyksen palkinnon vuoden myydyimmästä runokirjasta. Esikoiskokoelmaa myytiin noin 20 000 kappaletta. Kotron toinen runokokoelma Musta morsian ilmestyi vuonna 2005.
Syksyllä 2006 Kotro sai Raittiuden Ystävät ry:n Vuoden raittiusteko -tunnustuksen ”raittiiden elämänarvojen selväsanaisena puolustajana”. Hän on käsitellyt julkisuudessa täysraittiuteen siirtymistään.
Opetusalan Ammattijärjestö OAJ on myöntänyt Kotrolle OAJ-mitalin.
Kotro on toiminut Opettaja.tv:n juontajana. Vuosina 2008–2010 hän juonsi Yle Teemalla suoria keskusteluohjelmia Suoraa puhetta ja Studio Kotro.
Kotro on Opetusalan eettisen neuvottelukunnan puheenjohtaja.
Teokset > Runokokoelmat ja aforismit

Sanovat sitä rakkaudeksi.  Helsinki:  Like, 2003.  ISBN 952-471-101-X
Pysäytyskuvia.  (Kuvat: Sami Kulju)  Helsinki:  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-042-6
Musta morsian.  Helsinki:  Like, 2005.  ISBN 952-471-494-9
Ilman sinun rakkauttasi.  (Yhteislaitos teoksista Sanovat sitä rakkaudeksi ja Musta morsian)  Helsinki:  Like, 2007.  ISBN 978-952-471-926-1
Teokset > Oppikirjat

Olli Hakala, Marjaana Kopperi & Arno Kotro: Filo: Minä ja maailmankaikkeus.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-26-4944-6
Eenariina Hämäläinen, Arno Kotro & Meri-Tuulia Arkko: Idea 01: Johdatus filosofiaan.  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-27313-4
Arno Kotro, Eenariina Hämäläinen & Heikki A. Kovalainen. Idea 02, Etiikka. Helsinki: Otava, 2016. ISBN 978-951-1-29618-8
Teokset > Muut kirjat

Liisaleena (Arno Kotro ja Jaakko Lyytinen): Poikki ja pinoon: Kootut kolumnit.  (Kolumnit julkaistu aiemmin Ylioppilaslehdessä ja City-lehdessä)  Espoo:  Schildt, 2003.  ISBN 951-50-1349-6
Arno Kotro & Jaakko Lyytinen: Hengaajan käsikirja.  Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 952-471-193-1
Arno Kotro ja Minerva Krohn: Suoraa ja koukkua: Kirjeitä kaikesta.  Helsinki:  Ajatus, 2005.  ISBN 951-20-6760-9
Jukka Kangas, Arno Kotro, Arto Leivo ja Tommi Tukiainen (toim.): Yhdet vielä: Baarikärpäset kertovat.  Helsinki:  Like, 2005.  ISBN 952-471-396-9
Arno Kotro ja Hannu T. Sepponen (toim.): Mies vailla tasa-arvoa.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-26-5555-7
Iisa Strand ja Arno Kotro: Menestyksen reseptit.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21631-5
Kotro, Arno (toim.): Hyvän elämän sanat.  (Kuvittanut Jarkko Martikainen)  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2008.  ISBN 978-952-492-118-3
Kotro, Arno (toim.): 10 kirjettä ylioppilaalle.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38386-5
Kotro, Arno & Lybäck, Christer: Veitsen terällä.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-22597-3
Arno Kotro & Jenni Pääskysaari: Elämän A ja Ö. Helsinki: Otava, 2017. ISBN 978-951-1-30329-9
Arno Kotro & Olli Lindholm: Olli – yhden miehen varietee. Jyväskylä: Docendo, 2017. ISBN 978-952-291-407-1
Maria Ohisalo & Arno Kotro (toim.): Sinua on petetty. Helsinki: Like, 2019. ISBN 978-952-01-1627-9
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Arno Kotro Wikisitaateissa
Arno Kotron kotisivut
Arno Kotro Kirjasampo.fi:ssä
Ylen Elävä arkisto: Inhimillinen tekijä 2.12.2003.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Biisoni

| Biisoni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat Bovinae
Suku::  Biisonit Bison
Laji::  bison
Kaksiosainen nimi
 Bison bison  (Linnaeus, 1758) 
 Villinä elävien biisonipopulaatioiden levinneisyys
Katso myös
   Biisoni Wikispeciesissä   Biisoni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Biisoni eli amerikanbiisoni (Bison bison) on suurikokoisin maanisäkäs Pohjois-Amerikassa. Se on läheistä sukua Euroopassa elävälle visentille. Biisoneita arvellaan aikoinaan olleen 50 miljoonaa, mutta Pohjois-Amerikan intiaanien hävittämiseen liittyneet valtavat metsästykset ajoivat lajin sukupuuton partaalle. Sukupuuttoon kuolemiselta sen pelasti ansiokas suojelutyö.
Biisoneja elää kuitenkin nykyään enää ihmisen hallinnoimilla, biisonin luontaiselle käyttäytymiselle liian pieniksi rajatuilla suojelualueilla sekä karjatiloilla, ja laji on nykyisellään käytännössä ekologisessa sukupuutossa. Hankkeita palauttaa biisonien luontaisia alueita riittävän laajasti vaelluksien ja luontaisesti toimivan biisonin muokkaaman tasankoekosysteemin palauttamiseksi on estänyt tähän asti etenkin karjatilallisten vastustus.
Luokittelu

Biisonilla katsottiin aiemmin olevan kaksi erillistä alalajia, preeriabiisoni (Bison bison bison) ja metsäbiisoni (Bison bison athabascae). Näistä muodoista metsäbiisoni on kookkaampi ja tummempi. Nykyisen luokituksen mukaan preeria- ja metsäbiisoni eivät kuitenkaan ole alalajeja, vaan vain erilaisiin elinympäristöihin sopeutuneita populaatioita.
Tuntomerkit ja ruumiinrakenne

Biisonilla on tuuhea, tummanruskea talviturkki ja kevyempi, vaaleanruskea kesäturkki. Turkki peittää etujalat, kaulan ja hartiat. Biisoniuros voi olla 3–3,8 metriä pitkä ja naaras 2,1–3,2 metriä pitkä. Hännän pituus on tavallisesti 45–90 senttimetriä. Säkäkorkeudeltaan biisoni voi olla 2 metriä. Painoltaan uros voi olla 455–910 kilogrammaa, toisinaan jopa yli tonnin, ja naaras 360–545 kilogrammaa.
Biisoni on suuri, raskasrakenteinen eläin. Sillä on muhkeat hartiat ja pää alhaalla. Vaikka biisoni näyttääkin isolta ja kömpelöltä, se voi juosta lähes 64 kilometrin tuntinopeudella – ainakin lyhyitä matkoja. Se kykenee uimaan suurten jokien poikki. Molemmilla sukupuolilla on lyhyet, kiemuraiset sarvet, joita ne käyttävät tappelussa laumansisäisestä asemasta sekä lauman puolustamiseksi.
Biisoni puhisee, murahtelee ja ääntelee lehmämäisesti. Kiima-aikana sonni mylvii. Biisonien kuulo ja hajuaisti ovat tarkat. Biisoni on esimerkiksi kesyä nautaa nopealiikkeisempi.
Joskus biisoni voi olla valkoinen; tosin sillä saattaa yhä olla pigmenttiä iholla, turkissa ja silmissä, ja turkki voi eläimen vanhetessa muuttua ruskeaksi. Valkoisen turkin voi aiheuttaa geneettinen tekijä tai se, että yksilö on biisonin ja naudan risteymä. Monet intiaanit pitävät valkoisia biisoneita pyhinä.
Biisonin alkuperäinen elinalue kattoi suunnilleen puolet Pohjois-Amerikasta ja ulottui Keski-Meksikosta Ison Orjajärven tienoille. Preerian lisäksi biisonia eli mm. Kalliovuorilla ja Great Basinissa, Kanadan havumetsissä sekä Suurten järvien eteläpuolella Mississippin laajan laaksoalueen lauhkeissa ja lämpimänlauhkeissa metsissä. Biisoni ei elänyt tundralla paitsi holoseenin alussa.
Elintavat ja -ympäristö

Biisonit voivat liikkua sekä päivisin että öisin. Muutamista kymmenistä eläimistä koostuva lauma liikkuu hitaasti noin kolme kilometriä päivässä. Ennen biisonit saattoivat vaeltaa pitkiäkin matkoja tuoreille laitumille, mutta nykyisin ne ovat useimmiten aidatuilla alueilla. 
Biisoni elää preerialla, pensaistoissa, harvapuustoisessa metsässä ja puolikuivilla marunaa kasvavilla alueillakin. Yleensä biisoni elää loivasti kumpuilevilla seuduilla ja jokilaaksoissa, mutta voi elää vuoristossakin.
Talveksi preeriabiisonit saattoivat vaeltaa joillain alueilla suurina laumoina 700 km etelään. Kesällä suuret laumat hajosivat ruohikoilla kokoontuakseen taas syksyllä yhteen.
Suuren osan valveillaoloajastaan biisonit yleensä lepäävät, mutta ne mieluusti kieriskelevät mudassa tai pölyssä ja hankaavat itseään aidanpylväitä, kivenjärkäleitä ja puita vasten.
Biisoni syö enimmäkseen ja mieluiten heiniä ja saroja, mutta varsinkin talvella myös puiden silmuja jne. Amerikan biisoni pystyy syömään puiden ja pensaiden pehmeitä osia paremmin kuin lehmä, mutta syö niitä vähemmän kuin Euroopan visenttilähde?
Biisoni tulee toimeen melko niukalla ravinnolla. Biisonin syömä preeriaruoho näyttää päältä katsoen lyhyeltä mutta on silti mehuisaa. Tämä johtuu siitä, että niiden juuret varastoivatlähde?.
Lumisena talvena biisoni kaivaa ravintonsa lumen alta päätään heiluttamalla. Silloin biisoni syö sammalta, jäkälää, oksia, kuivunutta ruohoa ja muuta ravintoa, jonka ravintopitoisuus on alempi kuin vihreiden kasvien. Kuivilla alueilla biisoni saattaa syödä marunan sukuisia kasveja.