stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Floresinihminen
Arvioituja piirteitä

Floresinihmiset kasvoivat normaalisti vain noin yhden metrin mittaiseksi, ja heidän arvioidaan painaneen n. 16 - 28 kg. Paino- ja pituusarviot saattavat kuitenkin olla vääriä, sillä ne perustuvat nykyihmiselle tyypillisiin ruumiin ja raajojen pituus- ja painosuhteisiin. Florensinihmisen jäännöksistä mitattu olka- ja reisiluun pituussuhde ei vastaa nykyihmisen pituussuhteita, mutta on lähes sama kuin nykypaviaanilla. Floresinihmisen kallon tilavuus oli noin 400 cm³, eli huomattavasti nykyihmisen kalloa pienempi. Kallon tilavuus on hieman suurempi kuin keskimääräisellä nykysimpansilla. Siten floresinihmisen aivojen kapasiteetti oli melko vähän verrattuna nykyihmisen edeltäjiin, joiden aivokapasiteetti lähenteli tuhatta kuutiosenttimetriä jo yli miljoona vuotta sitten.lähde? Silti floresinihmisen käyttämiä kivityökaluja ja -aseita on löydetty, ja tutkimuksissa työkalujen on havaittu olleen samaa tasoa kuin nykyihmisillä. Myös tulenkäytöstä on löydetty merkkejä ja floresinihmisen uskotaan pystyneen metsästämään suurikokoisia eläimiä. Lajin esi-isät saapuivat saarelle luultavasti 100 000 vuotta sitten.lähde?
Aiheesta muualla

Tiede: Floresin pikkuihmisistä kehkeytyi suuri kiista, 8.12.2006
Coverage in News @ Nature
Scientific American
New Scientist
National Geographic: "Hobbit" Discovered: Tiny Human Ancestor Found in Asia
National Geographic: "Hobbit" Brains Were Small but Smart, Study Says
The Brain of LB1, Homo floresiensis
Critics silenced by scans of hobbit skull
Tuoreet fossiililöydöt vahvistavat: "Hobitti" on totta
Ihmisen evoluutio
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q186266  Wikispecies: Homo floresiensis  EoL: 4454117  GBIF: 4827627  iNaturalist: 460371  IRMNG: 11388931  Open Tree of Life: 770315  Paleobiology Database: 91487  Paleobiology Database: 91487
Portunuksen temppeli

Portunuksen temppeli Roomassa Forum Boariumilla.
Portunuksen temppeli tai Fortuna Viriliksen temppeli on antiikin roomalainen temppeli Roomassa. Se kuuluu parhaiten säilyneisiin roomalaisiin temppeleihin. On epäselvää, onko se omistettu alun perin Portunukselle vai Fortuna Virilikselle. Portunus oli avainten, ovien, karjan ja viljavarastojen jumala ja Fortuna Virilis miehisen onnen jumala. Temppeli on rakennettu 400–300-luvuilla eaa, ja sitä on korjattu vuosien 120–80 välisenä aikana ennen ajanlaskun alkua.
Temppeli sijaitsee antiikin Forum Boariumilla, missä pidettiin karjamarkkinoita, lähellä Tiber-jokea. Temppelin läheisyydessä oli myös Tiber-joen satama.
Temppeli noudattaa joonialaista pylväsjärjestelmää. Temppelin pohja on suorakulmio ja siihen kuuluu portiikki ja cella. Cella temppelissä huone, jonne sijoitettiin jumalien kulttipatsaat. Se on rakennettu tuffi- ja travertiinilohkareista. Pinta on käsitelty stukkorappauksella, joka on kuitenkin aikojen kuluessa kadonnut.
Vuonna 872 temppeli muutettiin kirkoksi, jolloin se sai nimen Santa Maria Egiziaca. Renessanssiajalla sitä alettiin kutsua nykyäänkin käytössä olevalla nimellä Fortuna Virilis. Se herätti paljon kiinnostusta antiikkia ihailleissa taiteilijoissa ja arkkitehdeissä, kuten Andrea Palladiossa ja Piraneisissa. Vuonna 1767 Englantiin, Somersetiin valmistui puutarhakoristeeksi Harmonian temppeli, joka on Portunuksen temppelin kopio.
Vuonna 1916 temppelin ympäriltä purettiin keskiajalla rakennetut lisärakenteet, joilla temppelistä oli tehty kirkko. Kohde ei ole avoinna yleisölle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Portunuksen temppeli Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Lehtori (kirkollinen virka)

Lehtori (seurakuntalehtori) on Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa pappisvirasta erillinen alkujaan vain naispuolisen teologin virka. Virka perustettiin vuoden 1963 kirkolliskokouksessa.
Alkujaan lehtori tarkoitti pappia, joka luki jumalanpalveluksessa raamatunkohdan (latinan kielessä lectio = lukukappale, lector = lukija).
Lehtorin viran perustamisen taustalla oli se, että naisteologien määrä Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa kasvoi huomattavasti toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina mutta naispappeutta ei kirkossa vielä pitkään aikaan mahdollistettu. Naisten työskentelymahdollisuuksia kirkon piirissä haluttiin laajentaa. Vuosina 1963, 1976, 1984 ja 1986 kirkolliskokous äänesti siitä, olisiko pastorin virka avattava naisille, ja vuoden 1986 kirkolliskokouksen äänestyksen tuloksen perusteella avattiin. Kaikillakin mainituilla kerroilla valtaosa kirkolliskokouksesta äänesti naispappeuden puolesta, mutta vasta 1986 naispappeuden kannattajat saivat niin suuren enemmistön, että se riitti näin suureen muutokseen. Vuoden 1953 kirkolliskokous ehdotti erityisviran luomisesta teologian tutkinnon suorittaneille naisille. Tämä kuitenkin onnistui vasta 1963, jolloin lehtorin virka perustettiin.
Lehtorin virka on opetus- ja sielunhoitotyöhön keskittynyt maallikkovirka. Maallikkona lehtori ei voi toimittaa jumalanpalveluksia tai kirkon pyhiä toimituksia. Viran oikeuksia lisättiin kuitenkin vuonna 1978 siten, että lehtori voi saarnata kirkkoherran luvalla jumalanpalveluksessa, avustaa ehtoollisella ja toimittaa konfirmaation. Sen lisäksi lehtori voi jakaa ns. sairaanehtoollisen.
Lehtorin viran hoitamisen edellytyksenä on, että henkilö saa lehtorin oikeudet. Oikeuksien kelpoisuusehtona on teologian maisterin tutkinto. Oikeuksia haetaan hiippakunnan tuomiokapitulilta ja se vastaa menettelyltään pappisvihkimyksen anomista. Tarkasti ottaen lehtoriksi kutsutaan vain henkilöä, joka lehtorin oikeuksien lisäksi myös hoitaa seurakunnassa lehtorin virkaa. Vaikka lehtorin virka on maallikkovirka, kirkon hallinnossa lehtorit rinnastetaan monin tavoin pappeihin. Lehtoreilla on pappien ohella äänioikeus lääninrovastin, tuomiokapitulin pappisasessorin ja piispan vaalissa.
Suomen evankelisluterilaisessa kirkossa pappisvirka avattiin naisille vuonna 1986, kirkon ensimmäiset naispapit vihittiin vuonna 1988, ja tällöin myös monet lehtorit vihittiin papeiksi. Vastaavasti lehtorin virkoja muutettiin pappisviroiksi. Lehtorin virkojen määrä on seurakunnissa vähentynyt sen jälkeen paljon. Kirkossa keskustellaan sen vuoksi lehtorin viran tulevaisuudesta ja olemassaolon tarkoituksenmukaisuudesta ja hyödykkyydestä. Kirkkohallitus on syksyllä 2006 antanut kirkolliskokoukselle esityksen kirkon virkasuhdetta koskevien säännösten muuttamiseksi. Ehdostus sisältää lehtorin viran poistamisen kirkon järjestysmuodosta. Ehdotetun siirtymäsäännöksen mukaan uusia lehtorinoikeuksia ei enää voitaisi antaa mutta nykyiset lehtorit säilyttäisivät oikeutensa ennallaan.
Nykyään miehestäkin voi tulla seurakuntalehtori.
Väinö Airo

Väinö Vilho Airo (3. syyskuuta 1880 Korsaari, Uusikaupunki – 19. marraskuuta 1944) oli Isonkyrön kunnanlääkäri, koulutukseltaan lääketieteen lisensiaatti
Varhaiset elämänvaiheet

Väinö Airo syntyi merikapteeni Adolf Wilhelm Nylundin ja Anna Sofia Nylundin, o.s. Westerlund, poikana. Varhaislapsuudesta ei ole käytettävissä tietoja. Airo kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan klassillisesta lyseosta 1899. Sortovuosien aikana hän kirjoittautui Hämeen pataljoonaan oppiakseen sotataitoja, koska hän uskoi vain aktiivisen toiminnan tuovan Suomelle itsenäisen aseman. Valmistuttuaan lääketieteen kandidaatiksi 1906 hän toimi amanuenssina yliopistollisen sairaalan kirurgisella-, synnytys-, korva-, nenä-, ja kurkkutautiosastoilla. Varsin vaatimatonta kotitaustaa kuvannee hänen itsensä kertoma seikka, että hän joutui opiskeluaikoinaan lainaamaan kaikki kurssikirjansa, koska hänellä ei ollut varaa niiden hankintaan.
Ura

Tullessaan Isoonkyröön Väinö Airolla oli jo monipuolinen ammatillinen ura takanaan. Hän oli toiminut muun muassa koleralääkärinä Metsäpirtissä vuodesta 1910, Kalajoen kunnanlääkärinä ja piirilääkärinä 1914-1920, Kokkolan sotilassairaalan lääkärinä 1918, Vilppulan kunnanlääkärinä sekä amanuenssina sairaala Mehiläisessä 1920-1921. Hän toimi Isonkyrön kunnanlääkärinä vuodesta 1921 kuolemaansa saakka 1944. Vuosisadan alkupuolen kunnanlääkärin toimessa monipuolisuus oli tarpeen, ja sitä hän kykeni tarjoamaan aina valohoidoista pienimuotoisiin leikkauksiin.
Ura > Sotavuodet

Talvisodan aikaan Airo toimi 8. kenttäsairaalan päällikkönä Räisälässä. Jo ennen sotia Airo harjoitutti suojeluskuntalaisten piirissä vapaaehtoista lääkintäryhmää. Tässä yhteydessä hän lienee kehittänyt myös kenttäolosuhteissa käytettävien kantopaarien ominaisuuksia paremmiksi. Talvisodan ajalta on säilynyt muun muassa hänen kirjeensä Isonkyrön kunnallislautakunnan esimiehelle. Sotilasarvoltaan Airo oli lääkintämajuri.
Muu toiminta

Itsenäinen Suomi oli Väinö Airon ajatuksissa jo nuoruusvuosista saakka. Sortokausien kannustamana hän harjoitti aktiivista toimintaa, joka tähtäsi itsenäistymiseen. Hän oli muun muassa perustamassa niin sanottuja Voimaliittoja, joissa harjoiteltiin muun muassa ampumataitoa ja salakuljetettiin aseita.
Kilpa-ammunnan edistäminen oli maan itsenäistymisen jälkeenkin ehkä Väinö Airon näkyvin harrastus. Hän perusti 1921 Isonkyrön Metsästys- ja Ampumaseuran (IMAS) ja toimi pitkään sen puheenjohtajana. Jo hänen aikanaan ampumaharrastukseen tuli mukaan myös naisia. Toimintalinja on ollut niin tuloksekasta, että edelleenkin seura kykenee nostamaan harrastuksen aina olympiatasolle saakka.
Airon toinen tärkeä harrastuskohde oli kotiseututyö ja siinä erityisesti menneen kulttuuriperinnön vaaliminen. Hänen aloitteestaan perustettiin Isonkyrön kotiseutuyhdistys 1933, ja sen puheenjohtajana hän toimi kuolemaansa saakka. Väinö Airo nosti yleiseen tietoisuuteen niin sanotun Leväluhdan uhrilähteen (suokalmiston) historiallisen arvon ja koetti kaikin tavoin innostaa ihmisiä kiinnostumaan pitäjän muustakin rikkaasta historiasta. Airo yritti pelastaa myös niin sanotun Kontsaan saaren Isonkyrön vanhan kirkon lähistöllä, kun se  aiottiin viedä täytemaaksi uuden kirkon hautausmaalle. Luotettavalta vaikuttavan perimätiedon mukaan nuijasodan päälliköt mestattiin juuri kyseisellä saarella. Väinö Airo oli myös Isonkyrön Mannerheimin Lastensuojeluyhdistyksen perustaja ja puheenjohtaja vuodesta 1931, SPR:n Pohjanmaan piirin hallituksen jäsen vuodesta 1934. Suomalainen Lääkäriseura Duodecimin, Vaasan Lääkäriseuran ja Etelä-Pohjanmaan lääkäriyhdistyksen jäsen (puheenjohtaja 1924).
Kulttuuriperintö

Airon persoonallisuudesta, etenkin hänen lääkärintoimistaan, on jäänyt kyröläisten keskuuteen runsaasti eläviä muistoja. Hänet muistetaan sanavalmiina, usein suorasanaisena miehenä, josta pahimmatkin venkoilijat saivat oitis vertaisensa vastuksen. Pohjalaiseen kansanluonteeseen huumorilla sävytetty suorapuheisuus sopi erinomaisesti, ja Airo lunasti nopeasti keskeisen persoonan roolin lukuisilla pitäjän toiminta-alueilla. Kyröläinen kaskukirja ”Naskuu ja Flaskuu” (1975) sisältää lukuisia häntä kuvaavia kertomuksia. Hänestä on myös kirjoitettu näytelmä, joka saanee lähivuosina ensiesityksensä. Isonkyrön kotiseututyö on yhä elävää, mistä todistavat muun muassa jokavuotiset 1700-luvun markkinat.
Aiheesta muualla

Paavo Raukko : "Ampukaa painonne lyijyä patteriin!" Ampujaveteraani tri Väinö Airo kertoo Hakkapeliitalle Pohjanmaan ampumaharrastuksen alkuajoista, Hakkapeliitta, 3.8.1937, nro 31, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sal Borgese

Sal Borgese vuonna 2018.
Sal (Salvatore) Borgese (myös Borghese, s. 5. maaliskuuta 1937 Rooma) on italialainen näyttelijä.
Calabrialaissyntyinen Borgese aloitti elokuvauransa akrobaattina ja sijaisnäyttelijänä esiintyen kymmenissä seikkailufilmeissä. 1960-luvun alusta lähtien hän näytteli sympaattisen roiston rooleja lukuisissa eri tyylilajeja edustavissa viihde-elokuvissa. Borghese mainitaan niiden alkuteksteissä usein taiteilijanimillä kuten Mark Trevor.
Elokuvia

Ursus, il gladiatore ribelle, 1962
Sandok, il Maciste della giungla, 1964
Ercole contro Roma, 1964
Gli invincibili dieci gladiatori, 1964
Seitsemän raivoisaa gladiaattoria, 1983
Aiheesta muualla

Sal Borgese Elonetissä.
Sal Borgese Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Kabul

| Kabul کابل |
| --- | --- |

 Kabul
 Koordinaatit: 34°32′N, 69°10′E 
Valtio:  Afganistan
Maakunta:  Kabul
Korkeus:  1 800 m
Väkiluku (2015)  (arvio):  2 970 713–3 564 855
Aikavyöhyke:  UTC+4.30
 
 km.gov.af 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kabul (pašt. ‏کابل‎, Kābəl; dariksi ‏کابل‎, Kābul) on Afganistanin pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Keski-Afganistanin itäosassa Kabuljoen laaksossa. Kaupungilla on pitkä historia ja Afganistanin pääkaupunki siitä tuli 1700-luvulla. Kaupunki kärsi huomattavia tuhoja Afganistanin sisällissodan aikana vuosien 1992 ja 1996 välillä. Sittemmin kaupunki on kasvanut vauhdikkaasti etenkin Taliban-hallinnon kukistumisen jälkeen vuonna 2001. Kabul on kuulunut maailman nopeimmin kasvavien kaupunkien joukkoon.
Kabulin asukasluvusta ei ole täysin luotettavia tilastotietoja, mutta esimerkiksi erään YK:n arvion mukaan kaupungin asukasluku vuonna 2015 oli 2 970 713–3 564 855.
Maantiede

Kabul sijaitsee Keski-Afganistanin itäosassa Kabuljoen rannalla joen kolmion muotoisessa jokilaaksossa noin 1 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Kaupungin nykyinen ydinkeskusta on kohti itää Indukseen Pakistanin puolella laskevan Kabuljoen pohjoisrannalla.
Kabulissa vallitsee kuiva mannerilmasto. Kesät ovat kuivia, mutta monsuunisateet saavuttavat alueen elokuisin. Sadetta saadaan kevääseen saakka. Talvisin saattaa esiintyä runsasta lumisadetta. Kesäisin keskilämpötila on noin 32 °C. Ero päivä- ja yölämpötilojen välillä voi olla jopa 20 °C. Talvisin keskilämpötila on −5 °C.
Historia > Varhainen historia

Kabulin historiaa on leimannut pitkään sen strateginen sijainti Kabuljoen laaksossa. Laakson hallinta on ollut tärkeää sen hedelmällisen maatalousalueen valvonnan ja alueen läpi kulkevien kauppareittien valvomisen ja verottamisen kannalta. Viittauksia asutukseen alueella on jo hindulaisessa uskonnollisten tekstien kokoelma Rigvedassa 1500-luvun paikkeilta ennen ajanlaskun alkua. Myöhemmin alueella vaikutti useita voimatekijöitä, kuten kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta, kušanat, khioniitit ja hefthaliitit. Alue oli yksi Gandharalaisen buddhalaisuuden keskuksista. Buddhalaisuuden ajoista jäljelle on jäänyt esimerkiksi joitakin stupien raunioita eri puolilla Kabulin laaksoa. Buddhalaisuudesta alueella kirjoitti esimerkiksi kiinalainen buddhalainen matkailija Xuanzang, joka mainitsee Kabulin nimellä Kao-fu. Nimi lienee viitanut enneminkin koko laakson alueeseen, kuin mihinkään yksittäiseen kaupunkiin. Ajan myötä buddhalaisuuden merkitys väheni ja se menetti jalansijaa Intian suunnalta saapuvalle hindulaisuudelle.
Historia > Islam

Islamin uskoiset arabit saapuivat Afganistanin lähistölle sasanidien Persian kukistuttua 600-luvulla. Afganistanissa vaikuttaneen Zunbil-dynastian onnistui kuitenkin pitkään estää heidän etenemisensä kohti Hindukušia, vaikkakin Kabulin alueelle tehtiin ryöstöretkiä. Saffaridien dynastian perustajan Ibn al-Laithin onnistui viimein kukistaa Zunbil-valtakunta Kandaharissa vuonna 865 käydyn taistelun jälkeen. Kabul vallattiin vuonna 870 ja muslimihistorioitsijat kirjoittivat Kabulin laaksosta viedyn sotasaaliina norsuja ja pakanallisten jumaluuksien idoleja Bagdadiin. Vielä tuolloin varsinainen Kabulin kaupunki käsitti vain pienen muurein suojatun alueen, jonka keskellä oli Bala Hisarin linnoitus. Alueen islamisaatio etenkin kärsi etenkin tulevien ghaznavidien kaudella, mutta alueen keskus oli Ghaznissa ja sittemmin Firuzkuhissa. Kabulia pidettiin vielä tuolloin syrjäseutuna, josta kirjoitettiin suhteellisen harvoin.
Tšingis-kaanin johtamat mongolit hävittivät Kabulia vuonna 1221. Kaupunki ei toipunut hävityksestä pitkään aikaan. Tutkimusmatkailija Ibn Battuta kirjoitti vuonna 1333 paikalla olleen vain pienen kylän, jonka ainut merkittävämpi maamerkki oli paikallisen suufilaisen pyhimyksen hauta. Kaupunki alkoi toipua vasta sen vuonna 1398 vallanneen Timur Lenkin seuraajien eli timuridien kausilla. Timuridien valtakunnan hajottua useisiin eri osiin Kabulia hallitsivat timuridien alaisesta kuvernööristä polveutuva arghunidien hallitsijasuku. Vuonna 1504 kaupungin valloitti Timurista polveutuva Ferghanan ruhtinas Babur, joka teki Kabulista tukikohtansa alueella. Kaupungissa aloitettiin suuria rakennushankkeita ja hallitsija tuki kulttuuria. Kabulista alkoi viimein muodostua Hindukušin alueen tärkein kaupunkikeskus. Babur jatkoi edelleen valloituksiaan Kabulin jälkeen Pohjois-Intiaan luoden Suurmogulien valtakunnan. Hänen hautansa sijaitsee Kabulissa.
Historia > Asema pääkaupunkina

Vuonna 1738 Kabulin valloitti Persian hallitsija Nadir Šah. Hänen kuolemansa jälkeen valtaan nousi nykyisen Afganistanin esimuodon Dorrani-valtakunnan perustaja Ahmad Šah Dorrani, jonka poika Timur Šah siirsi valtakunnan pääkaupungin Kandaharista Kabuliin. Kaupunki säilyi myös sittemmin Afganistanin valtakeskuksena. Pääkaupungin asukasluku oli sen siirron aikoihin noin 10 000, mkutta sen asukasluku kasvoi yli 50 000 seuraavien 20 vuoden aikana. Brittijoukot valtasivat Kabulin ensimmäisen afgaanisodan yhteydessä elokuussa 1839 tukeakseen omaa ehdokastaan Afganistanin valtaistuimelle. Vastarintaa tekevät afgaanit piirittivät kaupungin, jonka brittikomentaja teki lopulta kohtalokkaan päätöksen vetäytymisestä. Suurin osa vetäytyvää brittikolonaa tuhottiin näiden ollessa talvisella matkallaan tammikuussa 1842 Kabulista kohti Jalalabadia. Tappio oli suuri nöyryytys, vaikka se ei varsinaisesti merkinnytkään koko sodan häviötä. Britit valtasivat Kabulin uudestaan toisen afgaanisodan aikana tammikuussa 1879. He nostivat jälleen tukemansa ehdokkaan valtaistuimelle ja tällä kertaa taas Kabulia piirittävien afgaanien rintama hajosi omiin sisäisiin ristiriitoihinsa. Lopulta britit poistuivat jättäen maan hallinnan tukemalleen 'Abd al-Rahman Khanille. 'Abd al-Rahman Khan rakennutti nykyisen presidentinpalatsin (Arg) ja samalla Kabul alkoi laajentua Kabuljoen pohjoisrannan puolelle, jolla sen nykyinen keskusta sijaitsee. Kuningas Aman Allah Khan rakennutti 1920-luvulla uuden Dar al-Aman-nimisen hallintokeskuksen hieman Kabulin keskustasta lounaaseen. 1950-luvulle tultaessa kaupungin asukasluku oli jo noin 200 000.
Historia > Nykyaika

Afganistanin kommunistit nousivat valtaan Kabulissa 27. huhtikuuta 1978 alkaneen saur-vallankumouksen myötä presidentinpalatsilla käytyjen kiivaiden taistelujen jälkeen. Kabulin kommunistihallinto alkoi pian toteuttaa uudistuksia, joista monet osoittautuivat epäonnistuneiksi tai epäsuosituiksi. Kansa alkoi kapinoida ja keskushallinto menetti otteestaan laajoja alueita pääkaupungin ulkopuolella. Lopulta asiaan sekaantuivat Neuvostoliiton asevoimat, jotka ylittivät maiden vastaisen rajan 27. joulukuuta 1979. Seuranneen Afganistanin sodan aikana maan maaseudulta muutti joukoittain asukkaita Kabuliin. Uudet tulijat asettuivat epävirallisille asuinalueille, jotka rakennettiin tavallisesti valtion maille ilman kunnolla toimivia palveluita. Neuvostojoukot lähtivät Afganistanista vuonna 1989 ja maan kommunistihallinto romahti lopullisesti vuonna 1992. Kommunistivallan jälkeen alkoi eri Neuvostoliitolle vastarintaa tehneiden ryhmittymien katkera kamppailu Kabulin omistuksesta. Pakolaiset mukaan lukien kaupungin asukasluku oli vähintään kaksi miljoonaa. Elintarvikkeista oli pulaa ja kaupungin sisällä käytiin ankaria taisteluja. Suuri osa kaupunkia raunioitui ja noin 25 000 henkilöä sai surmansa. Viimein syyskuussa 1996 Molla Umarin johtaman Taliban-liikkeen taistelijat valtasivat Kabulin ja ajoivat Ahmad Šah Masudin joukot pohjoiseen.
Taliban-liikkeen voimavarat pahoin tuhoutuneen kaupungin korjaamiseksi olivat hyvin rajalliset ja kaupungin olot olivat surkeat. Maan Taliban-hallinto kukistui Yhdysvaltojen johtamassa sodassa vuonna 2001. Itse Kabulin valtasivat Yhdysvaltojen kanssa liittoutuneet Pohjoisen liiton taistelijat 13. marraskuuta 2001 ilman suurempaa vastarintaa. Sitten vuoden 2001 jälkeen Kabulin asuntojen ja kaupan kehittämiseen on tehty suuria sijoituksia. Kehitys ei ole kuitenkaan pysynyt täysin kaupungin kasvun tasalla. Kabul on ollut yksi Aasian nopeimmin kasvavista kaupunkialueista ja kasvu on keskittynyt etenkin köyhille esikaupunkialueille.
Taliban valtasi Kabulin uudestaan 15. elokuuta 2021 maan hallinnon romahdettua ja presidentin paettua maasta. Kabul oli kesällä 2021 alkaneen talibanin offensiivin viimeinen hallituksen käsissä ollut kaupunki. Yhdysvallat hallitsi vielä jonkin aikaa Kabulin lentoasemaa, jonka kautta järjestettiin evakuointilentoja. Viimeiset yhdysvaltalaisjoukot poistuivat lentoaseman kautta 31. elokuuta 2021.
Nähtävyydet

Kabulin turvallisuustilanne on vaikea Talibanin terrori-iskujen johdosta, ja turistit välttävät sitä, mutta siellä on kuitenkin eräitä huomattavia historiallisia nähtävyyksiä. Darul Aman -palatsi rakennettiin 1920-luvulla kuningas Aman Allah Khanille. Se ei ole enää käytössä, vaan raunioina monien taistelujen jäljiltä. Palatsin kunnostustyöt ovat silti alkaneet. Rakennuksen lähellä on Afganistanin kansallismuseo. Suurmogulien-dynastian hautapaikaksi on perustettu 1500-luvulla Bagh-e Babor -puisto, jota on kunnostettu viime vuosina. Se on ehdolla Unescon maailmanperintökohteeksi. Kabulin ja samalla Afganistanin suurin moskeija on vuonna 2012 avattu Abdul Rahmanin moskeija, joka on rakennettu perinteiseen islamilaiseen tyyliin. Siinä on kaksi minareettia ja 20 kupolia.
Liikenne

Kaupungissa toimii Kabulin kansainvälinen lentoasema.  Se oli kahdeksan vuotta ISAF-joukkojen hallinnassa mutta siirtyi takaisin afganistanilaisille maaliskuussa 2010. Sisäistä liikennettä hoidettiin 1980-luvulla johdinautoilla. Verkosto tuhoutui 1993, mutta sen korjaamista on suunniteltu.
Väestö

Kabulin tai Afganistanin muiden kaupunkien väestöstä ei ole täysin luetettavia tilastotietoja. Eri lähteissä on esitetty eri arvioita, jotka saattavat poiketa esimerkiksi kaupunkiin kuuluvan alueen määrittelyn puolesta. Yhdistyneiden kansakuntien asuinyhdyskuntaohjelman tekemän arvion mukaan kaupungin asukasluku oli vuonna 2015 alemman arvion mukaan 2 970 713 ja korkeamman 3 564 855. Kaupungin asukkaat koostuvat Afganistanin useista eri etnisistä ryhmistä. Suurimpia ryhmiä ovat tadžikit ja paštut. Pienempiä vähemmistöjä ovat esimerkiksi hazarat, uzbekit ja turkmeenit. Väestön valtaosa on muslimeja, mutta kaupungissa on myös pieni hindulainen ja sikhiläinen vähemmistö.
Kabulin väestö kasvaa hyvin nopeasti ja kaupunki kuuluu maailman nopeiten kasvavien kaupunkien joukkoon. Arviolta jopa 70 % kaupungin asukkaista asuu epävirallisilla laittomilla asuinalueilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kabul Wikimedia Commonsissa
Vuoria vasten Kabulin taivaanrantaa.
Bala Hisarin linnoitus.
Baburin hauta Bagh-e Baborin puistossa Kabulissa.
Nykyinen presidentinpalatsi eli Arg.
Sodissa pahoin vaurioitunut Dar al-Amanin palatsi.
Lentokoneita Kabulin kansainvälisellä lentoasemalla.
Torikauppaa kadulla.
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 1998

Vuoden 1998 yleisurheilun EM-kisat pidettiin Budapestissä Unkarissa 18.–23. elokuuta.
Tulokset > Miehet > 100 m

| Sija | Maa | Urheilija | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Darren Campbell | 10,04 (CR) |
| 2 |  | Dwain Chambers | 10,10 |
| 3 |  | Haralambos Papadias | 10,17 |
Tulokset > Miehet > 200 m

| Sija | Maa | Urheilija | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Doug Walker | 20,53 |
| 2 |  | Doug Turner | 20,64 |
| 3 |  | Julian Golding | 20,72 |
Tulokset > Miehet > 400 m

| Sija | Maa | Urheilija | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Iwan Thomas | 44,52 (CR) |
| 2 |  | Robert Maćkowiak | 45,04 |
| 3 |  | Mark Richardson | 45,14 |
Tulokset > Miehet > 800 m

| Sija | Maa | Urheilija | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Nils Schumann | 1.44,89 |
| 2 |  | André Bucher | 1.45,04 |
| 3 |  | Lukáš Vydra | 1.45,23 |