stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Reunamäki

| Matti Reunamäki |
| --- | --- |
 Matti Reunamäki ja Kanada-malja
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. heinäkuuta 1940 Tampere
Kuollut: 3. marraskuuta 2023 (83 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Reukku
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1957–1969
Seurat:   TK-V / Koo-Vee 
Valmennusura
Vuodet:  1970–1980
Seurat:   Koo-Vee  Ilves  Suomen 18-v. maajoukkue  Suomen 20-v. maajoukkue 
Matti Johannes Reunamäki (25. heinäkuuta 1940 Tampere – 3. marraskuuta 2023 Tampere) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja -valmentaja. Reunamäki oli Tampereen Kilpa-Veljien 1960-luvun huippuhyökkääjä, joka pelasi SM-sarjassa 11 kautta ja 178 ottelua tehopistein 80+57. Hän oli myös voittamassa Kooveen toistaiseksi ainoata Suomen mestaruutta vuonna 1968. Suomen maajoukkueessa Reunamäki esiintyi 113 ottelussa tehden tehopisteet 31+24. Hän edusti Suomea kuudessa arvoturnauksessa: neljä kertaa maailmanmestaruuskisoissa ja kahdesti olympialaisissa. Reunamäki toimi Leijonien kapteenina vuosina 1966–1968.
Valmentajana Reunamäki edusti kolmen kauden verran sekä Kooveeta että Tampereen Ilvestä. Lisäksi hän valmensi 1970-luvulla alle 20-vuotiaiden ja alle 18-vuotiaiden maajoukkueita. Reunamäki toimi myös Suomen Jääkiekkoliiton liittovaltuuston valmentajaedustajana vuosina 1975–1984 ja Ilveksen valmennuspäällikkönä vuosina 1977–1984. Hänet aateloitiin Suomen Jääkiekkoleijonaksi vuonna 1986, ja Koovee myönsi Reunamäelle seuran kunnianumeron vuonna 2007.
Pelaajaura > TK-V

Tampereen Nekalan kaupunginosassa varttunut Reunamäki pelasi nuorena Tampereen Kilpa-Veljien (TK-V, nyk. Koovee) riveissä jääkiekon lisäksi myös jalkapalloa ja lentopalloa. TK-V oli työläisperheen lapselle itsestäänselvä valinta. Jääkiekko valikoitui päälajiksi vuonna 1952. Ensimmäiset luistimensa Reunamäki osti Heino Pullilta.
Pelaajaura > TK-V > Uusintaottelu ja vaisut vuodet

Kaudella 1962–1963 Reunamäen hyvä vire jatkui hänen tehtyään 18 ottelussa tehopisteet 15+7=22 ja oltuaan SM-sarjan pistepörssin kymmenes. Mukaan mahtui viiden pisteen ilta (3+2) paikallisvastustaja TP-V:tä vastaan ja neljä maalia Töölön Vesan verkkoon. TK-V kuitenkin putosi helmikuun alussa mitalitaistelusta hävittyään HJK:lle ja päätyi neljänneksi, joten joukkueen ja Reunamäen mitaliputki katkesi.
Kauden 1963–1964 loppu oli mieleenpainuva. Ennen viimeistä kierrosta tamperelaiskolmikko Tappara, Ilves ja TK-V oli sarjan kärjessä tasapistein. Jääkiekkoliiton kilpailusääntöjen mukaan tasapisteissä mestaruutta ei voitu ratkaista maalierolla, vaan siitä oli suoritettava uusintaottelu sarjan ensimmäiseksi ja toiseksi sijoittuneiden välillä. Tapparan maaliero oli kolmikosta selvästi paras, joten kaikkien voittaessa oman viimeisen kierroksen ottelunsa se olisi varmasti toinen uusintaottelijoista – Ilveksen maaliero oli viisi maalia parempi kuin TK-V:n. Kaikki kolme myös voittivat viimeisen ottelunsa: Tappara Lukon maalein 6–1, Ilves Karhut 6–3 ja TK-V WU:n peräti maalein 10–2. Tämä tarkoitti sitä, että Ilveksen ja TK-V:n maalierot olivat yhtä suuret, mutta TK-V jätti Ilveksen pronssille ja pääsi Tapparan vastustajaksi mestaruusotteluun tehtyjen maalien turvin. Uusintaottelua oli Koulukadulla seuraamassa silloinen SM-sarjan ennätysyleisö 10 655 katsojaa. Tappara meni alussa jo 3–0-johtoon, mutta Markku Pulli, Heino Pulli ja Reunamäki toivat Kilpa-Veljet tasoihin vielä ennen ensimmäistä erätaukoa. Tappara kuitenkin voitti lopulta maalein 5–3, ja TK-V:n oli jälleen tyytyminen hopeaan. Reunamäen tehopisteet kauden 18 ottelussa olivat 14+4=18 ja uusintaottelussa 1+0.
Seuraavat kolme kautta olivat TK-V:lle vaikeita. Kaudella 1964–1965 joukkue sijoittui kohtalaisesta alkukaudesta huolimatta kymmenen joukkueen sarjassa vasta seitsemänneksi, kun se saavutti vuodenvaihteen jälkeisistä kymmenestä ottelustaan vain kaksi voittoa ja yhden tasapelin. Reunamäki teki kauden 18 ottelussa ainoastaan 6+3=9 tehopistettä. Kaudelle 1965–1966 SM-sarja laajeni 12 joukkueeseen ja joukkueet jaettiin kahteen lohkoon, joissa pelattujen kahden kierroksen perusteella ne etenivät keväällä ylempään ja alempaan loppusarjaan. TK-V jäi omassa alkusarjalohkossaan viimeiseksi, mutta onnistui alemmassa loppusarjassa välttämään putoamisen kerättyään yhden pisteen enemmän kuin HJK. Henkilökohtaisella tasolla Reunamäen kausi sujui edellistä paremmin: hän teki 19 ottelussa tehopisteet 10+9=19 ja hänet arvostettiin myös SM-sarjan Herrasmiespelaajaksi, sillä hänelle ei tuomittu kauden aikana yhtään rangaistusta. Lohkojaoista luovuttiin kaudella 1966–1967, mutta joukkuemäärä pysyi 12:ssa. TK-V:n sijoitus oli toistamiseen kahdeksas, ja Reunamäen pistesaldo 21 ottelussa oli 7+5=12 – pisteistä peräti viisi (1+4) tuli heti avausottelussa Lukkoa vastaan. Reunamäki toimi kauden aikana ensin joukkueensa varakapteenina ja sitten kapteenina Heino Pullin oltua loppukaudesta loukkaantuneena.
Pelaajaura > TK-V > Suomen mestaruus ja pelaajauran päätös

Kesällä 1967 TK-V muutti nimensä muotoon Koo-Vee. Kaudelle 1967–1968 päävalmentajaksi tuli Esko Niemi, joka muun muassa vei joukkueensa kahdeksi viikoksi harjoitusleirille Tampereen ystävyyskaupunki Kiovaan ammentamaan oppia neuvostoliittolaisilta. Niemen alaisuudessa Koo-Veen otteet kohenivat edelliskausista, ja SM-sarjasta muodostuikin Ilveksen ja Koo-Veen välinen taistelu. Joukkueensa kapteeniksi valitun Reunamäen kausi oli rikkonainen: syksyllä hänen nenänsä murtui harjoituksissa seuratoveri Jussi Ruohosen luistimen iskusta, ja keväällä häneltä murtui puolestaan kylkiluu Grenoblen olympialaisissa. Hän pelasikin SM-sarjan 20 ottelusta vain 12, ja tehopisteitä kertyi ainoastaan 0+3=3. Kylkiluun murtumasta huolimatta Reunamäki palasi kokoonpanoon Reipasta vastaan kauden viimeiseen otteluun, joka ratkaisi mestaruuden kohtalon, sillä Kilpa-Veljet olivat pisteen edellä Ilvestä ennen viimeistä kierrosta. Koo-Vee voitti ottelun maalein 5–4 ja juhli historiansa ensimmäistä Suomen mestaruutta Lahden tekojääradalla 7. maaliskuuta 1968. Ottelua oli lähtenyt Tampereelta katsomaan "pari, kolme linja-autollista tamperelaisia jääkiekkohulluja", mikä oli tuohon aikaan harvinaista. Ottelun jälkeen Jääkiekkoliiton puheenjohtaja Harry Lindblad luovutti kapteeni Reunamäelle Kanada-maljan ja häntä kannettiin kultatuolissa ympäri kenttää.
Syksyllä 1968 Koo-Vee voitti myös Suomen Cupin kaadettuaan ensin välierässä HIFK:n lukemin 8–5 ja sitten loppuottelussa SaPKon lukemin 10–2. Ottelun jälkeen toimitsijat yrittivät turhaan löytää palkintojenjakajaa ja pokaalia, jotka Jääkiekkoliitto oli ilmeisesti unohtanut järjestää paikalle. Reunamäki pelasi välierässä, mutta oli loppuottelusta sivussa. SM-sarjakaudella 1968–1969 hän pelasikin alkukauden sairastelun vuoksi vain seitsemässä ottelussa tehden tehopisteet 2+1=3. Reunamäki esiintyi viimeisen kerran SM-sarjaottelussa pelaajana 2. helmikuuta 1969 Upon Palloa vastaan.
Pelaajaura > Tampereen Allianssi

Tamperelaiset SM-sarjaseurat Ilves, Tappara ja TK-V perustivat 28. syyskuuta 1960 allianssin, jonka tarkoituksena oli "edistää jääkiekkoilua Tampereella järjestämällä mm. kansainvälisiä jääkiekko-otteluja." Tampereen Allianssi pelasikin useita epävirallisia otteluita esimerkiksi Ruotsin ja Itä-Saksan mestaruussarjajoukkueita sekä Helsingin Allianssia vastaan. Allianssi oli toiminnassa seitsemän kauden ajan vuosina 1960–1967, kunnes yhteistoimintasopimus lakkasi Ilveksen ja Tapparan välisiin erimielisyyksiin ennen kauden 1967–1968 alkua.
Tyypillisesti Tampereen Allianssin joukkueeseen valittiin yksi hyökkäysketju kustakin seurasta sekä yhteensä neljä tai viisi puolustajaa ja kaksi maalivahtia. Reunamäki pelasi Tampereen Allianssin joukkueessa ainakin 16 ottelua tehoin 11+3=14. Reunamäki teki maalin myös Suomen jääkiekkohistorian ensimmäisessä jäähallissa pelatussa ottelussa, kun Tampereen Allianssi isännöi muun Suomen yhdistelmää Tampereen jäähallin avajaisottelussa 29. tammikuuta 1965. Ottelu päättyi tasalukemiin 4–4; avausmaalin sai nimiinsä muun Suomen Matti Harju.
Valmennusura > Koo-Vee

Reunamäki siirtyi heti pelaajauransa jälkeen Koo-Veen valmennusportaaseen. Hän valmensi Koo-Veen SM-sarjajoukkuetta kolmen kauden ajan yhdessä entisten pelikavereidensa Seppo Nikkilän (kaudet 1969–1970 ja 1970–1971) sekä Heino Pullin (1971–1972) kanssa. Koo-Vee sijoittui näinä kausina 12:n joukkueen sarjassa ensin yhdeksänneksi ja sitten kahdesti kahdeksanneksi.
Valmennusura > Ilves

Kaudella 1972–1973 Reunamäki ei valmentanut seurajoukkuetasolla, mutta seuraavat kolme kautta hän oli osana Ilveksen valmennustiimiä. Reunamäen toimiessa kaudella 1973–1974 apuvalmentajan roolissa Raimo Vasaman luotsaama Ilves saavutti pronssia. Vasaman jättäydyttyä pois valmennuksesta Reunamäki siirtyi päävalmentajaksi kaudelle 1974–1975, apunaan Esko Mäkinen. Kohtalaisen alun jälkeen loppusyksy meni tulosten valossa niin heikosti, että Ilveksen jalkapallojoukkueen valmentajaksi pestattu Vasama kutsuttiin joulukuussa takaisin jääkiekkojoukkueen avuksi. Ilves oli voittanut edellisestä kahdeksasta ottelustaan vain yhden, ja huhujen mukaan Reunamäelle oli annettu potkut, mikä ei kuitenkaan pitänyt paikkaansa. Sen sijaan joulun SM-sarjatauon aikana Reunamäki oli alle 20-vuotiaiden maajoukkueen mukana Kanadassa maailmanmestaruuskisoissa, ja palattuaan hän jatkoi Ilveksen valmennuksessa ensin Vasaman ja sitten Mäkisen toimiessa päävalmentajana. Ilveksen kevätkausi sujui mainiosti, ja joukkue ylsi toiseen perättäiseen pronssiinsa. Seuraavalla kaudella valmennuksesta vastasivat Mäkinen ja Reunamäki. Ilves-ikonit Lasse Oksanen ja Jorma Peltonen siirtyivät ulkomaille, ja Ilves sijoittui uudessa SM-liigassa vasta seitsemänneksi.
Valmennusura > Alle 20-vuotiaiden maajoukkue

Reunamäki aloitti alle 21-vuotiaiden maajoukkueen (ja alle 23-vuotiaiden maajoukkueen, josta käytettiin toisinaan myös nimeä Sisu-Team) valmentajana keväällä 1973. Joukkue pelasi syksyn aikana Neuvostoliiton nuorisomaajoukkuetta vastaan kaksi maaottelua ja ammattilaisjoukkue London Lionsia vastaan kolme harjoitusottelua. Vuodenvaihteessa Leningradissa järjestettyyn nuorisomaajoukkueiden turnaukseen asetettiin kuitenkin ikärajaksi 20 vuotta, jotta Kanada ja Yhdysvallat saatiin mukaan – NHL:n säännöt kielsivät ammattilaissopimusten solmimisen alle 20-vuotiaiden kanssa, joten turnauksen ikäraja määritettiin siten, ettei turnauksen ja NHL:n välille tullut kiistaa amerikkalaispelaajien osallistumisesta. Turnausta voitiin näin ollen nimittää nuorten maailmanmestaruuskisoiksi, mutta maailmanmestaruuskisojen arvo oli kuitenkin epävirallinen, sillä Kansainvälisen Jääkiekkoliiton sääntöjä ei oltu vielä muutettu. Reunamäki ja Esa Sirén valmensivat Nuoret Leijonat lopulta maailmanmestaruuskisojen hopealle muiden otteluiden mentyä sopivasti ristiin. Kaudella 1974–1975 sama parivaljakko jatkoi alle 20-vuotiaiden maajoukkueen valmentajina. Nuorten maailmanmestaruusturnauksesta Winnipegistä tuomisina oli tällä kertaa viides sija, kun Suomen onnistui pelata Tšekkoslovakian kanssa tasan ja kukistaa Yhdysvallat päätösottelussa.
Valmennusura > Alle 18-vuotiaiden maajoukkue

Kaudella 1976–1977 Reunamäki valmensi alle 18-vuotiaiden maajoukkuetta yhdessä Rauno Korven kanssa. Pikkuleijonat saavuttivat keväällä ensimmäistä kertaa pelatuissa alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskisoissa Länsi-Saksan Bremerhavenissa neljännen sijan.
Työ ja perhe

Reunamäki työskenteli urheilu-uransa aikaan piirtäjänä metallitehdas Valmet Oy:ssä Tampereella. Hän avioitui vuonna 1960 ja hänellä on kaksi lasta sekä neljä lastenlasta. Reunamäen nuorempi veli Pauli Reunamäki oli TK-V:n 1960-luvun parhaita suunnistajia ja muun muassa Jukolan viestin voittaja.
Saavutukset ja palkinnot > Pelaajana:

1 Suomen mestaruus (1968)
3 SM-hopeaa (1959, 1962, 1964) ja 2 SM-pronssia (1960, 1961)
1 Suomen Cup -mestaruus (1968)
SM-sarjan syöttöpörssin voittaja (1962)
Herrasmiespelaaja (1966)
Suomen Jääkiekkoleijona #48
Saavutukset ja palkinnot > Valmentajana:

1 nuorten MM-hopea (1974, epävirallinen turnaus)
2 SM-pronssia (1974, 1975)
Aiheesta muualla

Matti Reunamäen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Raimo Kilpiö | Suomen kapteeni talviolympialaisissa 1968 | Seuraaja: Lasse Oksanen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Lalli Partinen | Suomen kapteeni jääkiekon MM-kilpailuissa 1967 | Seuraaja: Juhani Wahlsten |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Antti Ravi | SM-sarjan herrasmiespelaaja 1966 | Seuraaja: Raimo Kilpiö |
Suomen Jääkiekkoliiton puheenjohtaja Harry Lindblad luovuttaa Kanada-maljan Koo-Veen kapteenille Matti Reunamäelle.
Maajoukkue lähdössä Pohjois-Amerikan kiertueelle; pelaajat Matti Reunamäki, Seppo Nurmi ja Matti Keinonen kuluttavat aikaansa purukumin parissa odotellessaan koneen lähtöä. (1967).
Kooveelaiset Matti Reunamäki, Heino Pulli ja Seppo Nikkilä maajoukkueessa 1960-luvulla.
Tampereen Allianssin jääkiekkojoukkue lähdössä kohti Kiovaa. (1966). Matti Reunamäki keskellä.
Meksikonvireo

| Meksikonvireo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Vireot Vireonidae
Suku::  Vireot Vireo
Laji::  brevipennis
Kaksiosainen nimi
 Vireo brevipennis  (Sclater, 1858) 
Katso myös
   Meksikonvireo Wikispeciesissä   Meksikonvireo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Meksikonvireo (Vireo brevipennis) on Meksikon kotoperäinen varpuslintu. Sen esiintymisalue ulottuu Jaliscosta Veracruziin, Guerreroon ja Oaxacaan. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Philip Lutley Sclater kuvaili lajin holotyypin Veracruzin Orizabasta vuonna 1858.
Millî Görüş

Millî Görüşin toimisto Kölnissä
Millî Görüş on turkkilaisten Länsi-Euroopassa toimiva islamilainen järjestö. Sitä on kuvattu suurimmaksi lännessä toimivaksi islamilaiseksi järjestöksi ja merkittävimmäksi turkkilaisen diasporan järjestöksi Euroopassa. Vuonna 2005 järjestö ilmoitti sillä olevan 87 000 jäsentä Euroopassa, joista 50 000 Saksassa.
Järjestö sai alkunsa turkkilaisen poliitikko Necmettin Erbakanin vuonna 1969 julkaisemasta manifestista "Millî Görüş" (Kansallinen visio).
Erbakan varoitti Eurooppaan integroitumisesta ja piti Euroopan unionia siionistien ja katolilaisten projektina Turkin assimiloimiseksi ja maallistamiseksi. Manifesti viittaa islamiin vain ylimalkaisesti ja  kiertoilmauksin, koska Turkissa uskonnon käyttö politiikassa on laitonta.
Metakvaloni

| --- | --- |

Metakvaloni
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-metyyli-3-(2-metyylifenyyli)kinatsolin-4-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 72-44-6
ATC-koodi: N05CM01
PubChem CID: 6292
DrugBank: DB04833
Kemialliset tiedot
Kaava: C16H14N2O 
Moolimassa: 250,295 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 113 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa:  ?
Metakvaloni eli 2-metyyli-3-o-tolyyli-4(3H)-kinatsolinoni oli barbituraattien kaltainen, mutta niitä turvallisemmaksi mainostettu unilääke, joka tuli markkinoille vuonna 1965. Metakvalonia markkinoitiin muun muassa tuotenimillä Mandrax, Quaalude ja Sopor. 1960-, 1970- ja 1980-luvuilla metakvaloni oli sangen suosittu seksi- ja bilehuume. Lääketeollisuudessa metakvalonia valmistetaan antraniilihaposta ja o-toluidiinista etikkahapon avulla.
Käyttö Suomessa

Usein metakvaloni esiintyi yhdistelmävalmisteena, yhdessä useimmiten difenhydramiinin kanssa, joka on voimakas antihistamiini. Nämä lääkeaineet voimistivat yhdessä toistensa sedatiivista vaikutusta. Lääkevalmisteiden tuotenimiä olivat Pharmaca Fennica 1976:n mukaan ainakin Isonox, Sovanox, sekä Mandrax.
Väärinkäyttö

Lääke oli suosittu viihdekäytössä, koska se aiheutti tuntoaistin herkistymistä, rentoutumista ja euforiaa.  Se tunnettiin useilla lempinimillä, mainiten muun muassa: Disco Bisquits, Down And Dirtys, Gorilla Biscuits, Whore Pills.
Metakvaloni kehiteltiin alun perin Etelä-Afrikassa, jossa sitä on käytetty edelleen. Metakvalonia sekoitetaan marihuanaan joka poltetaan. Tämä on kuitenkin hengenvaarallista, koska metakvalonitablettien muut ainesosat muuttuvat palaessaan myrkyllisiksi ja saattavat aiheuttaa muun muassa keuhkolaajentumaa.
Etelä-Afrikassa paikallinen väestö on kehittänyt metakvalonista tupakan seassa poltettavan hyvin päihdyttävän muodon. Aineen ns. "jengi-koodinimet" ovat: "Tik" sekä "Rox". Suomessa Mandrax on tunnettu näillä nimillä: Maunot, Manu(t), Mankku, Mömmöt. Hägglundin ja Pylkkäsen mukaan aine omasi suurta väärinkäytön potentiaalia myös Suomessa.
Laajan väärinkäytön vuoksi tuote poistettiin markkinoilta muualla maailmassaselvennä vuonna 1984.
Aiheesta muualla

PubChem: Methaqualone (englanniksi)
DrugBank: Methaqualone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Methaqualone (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Mika-Matti Ojala

Mika-Matti Ojala (13. helmikuuta 1984 Kouvola – 10. helmikuuta 2019) oli suomalainen pesäpalloilija, joka edusti Kouvolan Pallonlyöjiä. Hän oli myös seuran omia kasvatteja.
Superpesiksen runkosarjassa Ojala pelasi 231 ottelua, joissa löi 29 ja toi 27 juoksua. Kärkilyöntipisteitä hän keräsi pelaamissaan runkosarjan otteluissa 190. Superpesiksen pudotuspeleissä Ojala on pelannut 54 ottelua, joissa löi viisi ja toi juoksun. Kärkilyöntipisteitä hän keräsi pudotuspeleissä kaikkiaan 28.
Vuonna 2015 Ojala sairastui neuroendokriiniseen karsinoomaan. Hän menehtyi helmikuussa 2019.
Saavutukset > Pelaajana

2 SM-hopeaa: 2009, 2010
Milma Lappala

Milma Lappala (15. joulukuuta 1879, Kuopio - joulukuu 1950) oli ensimmäinen suomalainen naispappi. Hänet vihittiin papiksi Minnesotassa 1916 unitaariseurakunnassa.
Mika Aaltonen (jalkapalloilija, 1967)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 12. maaliskuuta 1967 (ikä 57)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 174 cm
Junioriseurat
: TPV
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1987 | TPV | 66 | (9) |
| 1988–1991 | Ilves | 87 | (12) |
| 1992 | Kuusysi | 17 | (3) |
| 1993–1997 | TPV | 101 | (8) |
| 1998 | NoPy | 17 | (1) |
| 1999 | TamU | 26 | (3) |
| 2000 | TPV | 19 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 333 | (37) |
Maajoukkue
| 1985 | Suomi U18 | 1 | (0) |
| 1987 | Suomi U21 | 4 | (0) |
| 1990–1994 | Suomi | 7 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Mika J. Aaltonen (s. 12. maaliskuuta 1967 Helsinki) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Aaltonen aloitti uransa Tampereen Pallo-Veikoissa. Hän siirtyi Tampereen Ilvekseen kaudeksi 1988. Aaltonen pelasi Ilveksessä neljä kautta, joiden aikana hänen paras saavutuksensa oli Suomen cupin voitto 1990. Kaudeksi 1992 Aaltonen siirtyi Kuusysiin ja voitti heti voitti SM-hopeaa. Seuraavalla kaudella Aaltonen palasi takaisin Tampereelle TPV:n riveihin. Hän voitti TPV:ssa Suomen mestaruuden kaudella 1994. Aaltonen jatkoi seurassa vielä senkin jälkeen, kun se putosi kauden 1995 päätteeksi Ykköseen. Vuonna 1998 hän siirtyi niin ikään Ykkösessä pelanneeseen Nokian Pyryyn, ja sieltä yhden kauden jälkeen vasta perustettuun Tampere Unitediin. Aaltonen oli mukana nostamassa seuraa Veikkausliigaan, mutta nousukauden jälkeen hän palasi takaisin TPV:n riveihin.
Maajoukkueessa Aaltonen pelasi 7 maaottelua, joissa hän teki yhden maalin. Aaltosen veli Jari oli myös jalkapalloilija.
Saavutukset

Suomen mestaruus 1994
SM-hopea 1992
Naisten 4 × 400 metrin viestijuoksu yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2010

| YleisurheilunEuroopan-mestaruuskilpailut 2010 > Juoksu- ja kävelylajit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m |   | Miehet |   | Naiset |
| 200 m |   | Miehet |   | Naiset |
| 400 m |   | Miehet |   | Naiset |
| 800 m |   | Miehet |   | Naiset |
| 1 500 m |   | Miehet |   | Naiset |
| 5 000 m |   | Miehet |   | Naiset |
| 10 000 m |   | Miehet |   | Naiset |
| Maraton |   | Miehet |   | Naiset |
| 100 m aidat |   |  |   | Naiset |

| 110 m aidat |   | Miehet |   |  |
| 400 m aidat |   | Miehet |   | Naiset |
| 3 000 m esteet |   | Miehet |   | Naiset |
| 4 × 100 m viesti |   | Miehet |   | Naiset |
| 4 × 400 m viesti |   | Miehet |   | Naiset |
| 20 km kävely |   | Miehet |   | Naiset |
| 50 km kävely |   | Miehet |   |  |
Kenttälajit
| Pituushyppy |   | Miehet |   | Naiset |
| Kolmiloikka |   | Miehet |   | Naiset |
| Korkeushyppy |   | Miehet |   | Naiset |
| Seiväshyppy |   | Miehet |   | Naiset |
| Kuulantyöntö |   | Miehet |   | Naiset |
| Kiekonheitto |   | Miehet |   | Naiset |
| Moukarinheitto |   | Miehet |   | Naiset |
| Keihäänheitto |   | Miehet |   | Naiset |
Moniottelut
| Seitsenottelu |   |  |   | Naiset |
| Kymmenottelu |   | Miehet |   |  |
Naisten 4 × 400 metrin viestijuoksu yleisurheilu Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2010 kilpailtiin Estadi Olímpic Lluís Companys 31. heinäkuuta – 1. elokuuta.
Mitalistit

| --- | --- |
Kultaa:  Tatjana Firova, Anastasija Kapatšinskaja, Antonina Krivošapka, Ksenija Ustalova Venäjä (RUS)
Hopeaa:  Janin Lindenberg, Esther Cremer, Fabienne Kohlmann, Claudia Hoffmann Saksa (GER)
Pronssia:  Nicola Sanders, Marilyn Okoro, Lee McConnell, Perri Shakes-Drayton Iso-Britannia (GBR)
Ennätykset

| Ennätykset ennen EM-kisoja 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Maailmanennätys |  Neuvostoliitto Tatjana Ledovskaja, Olga Nazarova Marija Pinigina, Olga Bryzgina | 3.15,17 | Soul, Etelä-Korea | 1. lokakuuta 1988 |
| Euroopan ennätys |  Neuvostoliitto Tatjana Ledovskaja, Olga Nazarova Marija Pinigina, Olga Bryzgina | 3.15,17 | Soul, Etelä-Korea | 1. lokakuuta 1988 |
| Kisaennätys |  Itä-Saksa Kirsten Emmelmann, Sabine Busch Petra Müller, Marita Koch | 3.16,87 | Stuttgart, Länsi-Saksa | 31. elokuuta 1986 |
| Maailman kauden kärkitulos |  Venäjä Ksenia Zadorina, Natalja Ivanova Natalja Antjuh, Ksenija Ustalova | 3.23,76 | Bergen, Norja | 20. kesäkuuta 2010 |
| Euroopan kauden kärkitulos |  Venäjä Ksenia Zadorina, Natalja Ivanova Natalja Antjuh, Ksenija Ustalova | 3.23,76 | Bergen, Norja | 20. kesäkuuta 2010 |
Aikataulu

| Päivä | Aika (Paikallista aikaa) | Kierros |
| --- | --- | --- |
| 31. heinäkuuta 2010 | 11.50   | Alkuerät |
| 1. elokuuta 2010 | 21.40   | Finaali |
Tulokset > Alkuerät

Kummankin erän kolme parasta joukkuetta (Q) ja kaksi joukkuetta aikavertailun kautta (q) finaaliin.
Tulokset > Alkuerät > 1. erä

| Sija | Rata | Maa | Juoksijat | Reaktioaika | Aika | Huomiot |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 6 |  Venäjä | Natalja Nazarova, Ksenija Zadorina, Antonina Krivošapka, Ksenija Ustalova | 0,212 | 3.26,89 | Q |
| 2 | 3 |  Iso-Britannia | Nicola Sanders, Victoria Barr, Marilyn Okoro, Lee McConnell | 0,204 | 3.28,01 | Q |
| 3 | 8 |  Ranska | Marie-Angélique Lacordelle, Thélia Sigère, Laetitia Denis, Floria Guei |  | 3.29,25 | Q |
| 4 | 4 |  Valko-Venäjä | Katsiarina Mishina, Aljona Kievitš, Hanna Tašpulatava, Svjatlana Usovitš | 0,300 | 3.29,27 | q |
| 5 | 5 |  Turkki | Özge Gürler, Birsen Engin, Meliz Redif, Pinar Saka | 0,229 | 3.33,13 | NR |
| 6 | 2 |  Puola | Agata Bednarek, Izabela Kostruba-Rój, Aneta Jakóbczak, Anna Jesień | 0,195 | 3.35,25 |  |
| 7 | 7 |  Belgia | Axelle Dauwens, Elke Bogemans, Wendy Den Haeze, Lindsy Cozijns | 0,214 | 3.37,56 |  |