stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Velka
Velan lakkaaminen > Velan vanhentuminen

Jos velka vanhentuu, se lakkaa. Velka vanhentuu Suomessa kolmessa vuodessa eräpäivästä. Vanhentuminen katkeaa eli vanhentumisaika lasketaan uudelleen alusta, kun velallinen maksaa velkaa, tunnustaa velan, velkoja vaatii suoritusta tai muistuttaa velallista velasta. Vanhentumisen katkaisee myös osapuolten sopimus (esimerkiksi maksuajan pidentämisestä) tai niin sanottu viralliskatkaisu tietyissä oikeuskäsittelyissä, jotka liittyvät velkomuskanteesen, ulosottoon, konkurssiin tai muuhun maksukyvyttömyysmenettelyyn tai sovitteluun.
Kolmen vuoden vanhenemisajasta on poikkeuksia. Jos velasta on annettu lainvoimainen tuomio, vanhentumisaika on viisi vuotta. Jos eräpäivää ei ole ennalta sovittu, vanhentumisaika on kymmenen vuotta velan syntymisestä. Tämä koskee tyypillisesti yksityishenkilöiden välisiä velkoja ja luotollisten pankkitilien limiittiluottoja.
Lopullisesti luonnollisen henkilön velka vanhenee 15 vuoden kuluttua velkaa koskevan maksutuomion antamisesta. Aika on 20 vuotta, jos kyseessä on luonnollisten henkilöiden välinen velka.
Jos velka vanhentuu, velallisen maksuvelvollisuus ja velkojan oikeus vaatia suoritusta lakkaavat. Velkojalla on kuitenkin edelleen oikeus saada suoritus velan vakuudeksi pantatusta omaisuudesta tai kuitata velka omista veloistaan.
Luotto

Velan lähikäsite on luotto. Luotto on luotonantajan ja luotonsaajan välinen suhde, joka perustuu oikeustoimeen. Luotonantaja luovuttaa varallisuusarvon luotonsaajan hyödynnettäväksi siten, että luotonsaajan vastikesuoritus tapahtuu osittain tai kokonaan myöhemmin. Luotto on velkaa suppeampi käsite. Kaikki velkasuhteet eivät ole luottosuhteita. Esimerkiksi rikoksen seurauksena muodostunut vahingonkorvausvelka ei ole luotto.
Velan määrä maailmassa

Globaali bruttovelka on 57 biljoonaa dollaria (2014).
Kirjallisuutta

Atwood, Margaret: Velka ja vaurauden varjopuoli.  ((Payback. Debt and the Shadow Side of Wealth, 2008.) Suomentanut Petri Stenman)  Helsinki:  Like, 2009.  ISBN 978-952-01-0379-8
Aurejärvi, Erkki – Hemmo, Mika: Luotto-oikeuden perusteet.  (2. painos)  Helsinki:  Talentum, 2006.  ISBN 952-14-0781-6
Kaʻahumanu

| Ka‘ahumanu |
| --- | --- |

Kuhina Nui
 20. toukokuuta 1819 – 5. kesäkuuta 1832  
Edeltäjä:  virka perustettu
Seuraaja:  Kīnaʻu
Havaijin kuningatar
 1795–1819  
Monarkki:  Kamehameha I
Edeltäjä:  virka perustettu
Seuraaja:  Kīnaʻu
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. maaliskuuta 1768 Maui
Kuollut: 5. kesäkuuta 1832 (64 vuotta)  Honolulu, Havaiji
Puoliso:  Kamehameha I
Tiedot
Uskonto:  kristinusko
Ka‘ahumanu (virallisesti Elizabeth Ka‘ahumanu, 17. maaliskuuta 1768 Maui – 5. kesäkuuta 1832) oli Havaijin kuningaskunnan kuningatar, kuninkaan suosikkivaimona hänen kanssahallitsijansa, ja puolisonsa kuoltua valtionhoitajakuningatar.
Ka‘ahumanulla oli merkittävä rooli Havaijin kuningaskunnan historiassa, mutta erityisesti uskonnon ja opetuksen saralla.
Tausta ja perhe

Ka‘ahumanun vanhemmat olivat Ke‘eaumoku ja Nāmāhana. Ke‘eaumoku oli Kamehameha I:n luotettu neuvonantaja ja Nāmāhana oli Mauin päällikön sisar. Ka‘ahumanu naitettiin 18-vuotiaana Kamehamehalle, jonka neuvonantajana isä Ke‘eaumoku oli toiminut. Kamehamehalla oli lukuisia vaimoja, mutta Ka‘ahumanusta tuli hänen suosikkinsa. Ka‘ahumanun lisäksi Kamehamehalla oli 20 muuta vaimoa; tosin tuolloin Havaijilla nainen laskettiin miehen vaimoksi, jos nämä viettivät edes yhden yön yhdessä. Kamehamehalle ja Ka‘ahumanulle ei koskaan syntynyt yhteisiä lapsia.
Vuonna 1825 Ka‘ahumanu kääntyi kristinuskoon. Jo vuosikymmenen alusta alkaen hän oli rohkaissut protestanttisia lähetyssaarnaajia tulemaan Havaijille ja tekemään käännytystyötä. Ka‘ahumanu matkusti itsekin ympäri kuningaskuntaa edistämässä lähetyssaarnaajien työtä. Lisäksi hän opetteli lukemaan ja kirjoittamaan.
Kamehamehan kuoltua Ka‘ahumanu meni uusiin naimisiin kahdesti. Ensin vuonna 1821 Kaua‘in entisen päällikön, Kaumuali‘in, kanssa. Noin vuotta myöhemmin Ka‘ahumanu meni naimisiin myös Kaumuali‘in pojan, Keali‘iahonuin, kanssa. Vuonna 1825 kristityksi kääntynyt Ka‘ahumanu kuitenkin erosi miehestään.
Havaijin johdossa

Ka‘ahumanu kannatti miehensä ideaa yhdistää Havaijin saaret. Hän myös avusti Kamehamehaa uuden kuningaskunnan hallinnossa.
Kamehamehan kuoltua 5. toukokuuta 1819 Ka‘ahumanu väitti, että edesmenneen kuninkaan tahto oli, että hän jakaisi Havaijin kuningaskunnan hallinnon yhdessä tämän 22-vuotiaan pojan Liholihon kanssa, joka otti nimen Kamehameha II. Tähän suostuttiin ja luotiin pääministeriä muistuttava virka (havaijiksi kuhina nui). Huolimatta siitä, että Liholiho oli virallisesti kuningas, Ka‘ahumanu käytti huomattavasti valtaa kulisseissa. Tämä jatkui myös Kamehameha III:n kaudella. Ka‘ahumanun avioliitto Kaumuali‘in kanssa oli myös keino pönkittää hänen valtaansa.
Kun Kamehameha II matkusti Englantiin vuonna 1823, Ka‘ahumanu nimitettiin sijaishallitsijaksi.
Vuonna 1826 Havaijin kuningaskunta maksoi pois kaiken valtionvelkansa santelipuusta maksettavan veron turvin.
Kristityksi käännyttyään Ka‘ahumanu alkoi säätää lakeja, jotka pohjautuivat kristinuskoon ja kymmeneen käskyyn. Lisäksi hän tuki koulujen perustamista, jotta havaijilaiset oppisivat lukemaan Raamattua.
Vuonna 1830 Ka‘ahumanu kielsi hulan esittämisen julkisesti. Tähän vaikutti ennen kaikkea kristinusko, johon kuningatar oli kääntynyt viisi vuotta aikaisemmin. Kielto johti siihen, että hulaa alettiin opettaa salassa. Kiellosta langetettavia sakkoja ja muita rangaistuksia höllennettiin vasta vuonna 1870, ja vuonna 1883 hulaa alettiin taas tukea valtion toimesta Kalãkauan noustua valtaan.
Kuolema ja perintö

Ka‘ahumanu kuoli 5. kesäkuuta 1832. Kuolinvuoteella maatessaan Ka‘ahumanulle luettiin vastikään havaijiksi käännettyä Uutta testamenttia.
Naisille tarkoitettu hyväntekeväisyysjärjestö Ka‘ahumanu Society on nimetty Ka‘ahumanun mukaan, vaikkakin sen perusti hänen jälkeensä Kuhina Nuina toiminut Ka‘ahumanu IV.
Richard Lovell Edgeworth

Richard Lovell Edgeworth (1744–1817) oli englantilais-irlantilainen poliitikko, kirjailija ja keksijä.
Edgeworth syntyi Bathissa. Hänen perheensä omisti maata myös Irlannissa, missä hän opiskeli Trinity Collegessa. Hän kiinnostui kulkuvälineiden suunnittelusta, ja ystävystyi Erasmus Darwinin ja Thomas Dayn kanssa. Kolmikosta tuli Lunar societyn keskeisiä henkilöitä. Vuonna 1770 Edgeworth sai patentin telaketjun päällä liikkuvalle höyrykoneelle.
Edgeworth oli kansanedustajana Irlannin parlamentissa vuosina 1798–1801. Hän kuului myös Irlannin Royal Societyn perustajajäseniin.
Edgeworth osallistui tyttärensä Maria Edgeworthin tekemän kasvatusoppaan kirjoittamiseen.
Aiheesta muualla

Richard Lovell Edgeworthin teoksia Gutenberg-projektissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Archaeology Data Service  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Hugo Eckener

Tohtori Hugo Eckener (1924).
Hugo Eckener Graf Zeppelinin komentosillalla.
Hugo Eckener ja Graf Zeppelin Berliinissä (kesäkuu 1930).
Hugo Eckener (10. elokuuta 1868, Flensburg – 14. elokuuta 1954, Friedrichshafen) oli saksalainen ilmailuasiantuntija ja ilmalaivojen matkustajaliikenteen uranuurtaja, joka seurasi Ferdinand von Zeppeliniä Friedrichhafenissa päämajaansa pitäneen Luftschiffbau Zeppelin -yhtiön johtajana.
Zeppelinien aikakauden sanansaattaja

Eckener tähdensi ilmailussa etukäteissuunnittelua ja ehdotonta turvallisuusajattelua, jossa riskien otolla kaupallisista tai poliittisista syistä ei ollut sijaa. Hänen komennossaan yhtiöllä oli erinomainen turvallisuushistoria ilman vakavia onnettomuuksia. Weimarin tasavallassa hän nautti suurta arvostusta, ja häntä pyydettiin politiikkaan. Hän oli valmis asettumaan ehdolle vuoden 1932 presidentivaaleissa, mutta vetäytyi Paul von Hindenburgin jatkokauden hyväksi.
Eckenerin alaisuudessa rakennettiin ja otettiin liikenteeseen ensimmäinen kaupallinen mannertenvälinen ilma-alus LZ 127 Graf Zeppelin (1928). Hän oli komentajan ominaisuudessa mukana ilmalaivan ennätyslennoilla Atlantin yli (1928), maailman ympäri (1929) ja pohjoisnavalle 1931. Näiden uskaliaiden ja menestyksekkäiden matkojen ansiosta Eckener oli jonkin aikaa maailman tunnetuimpia henkilöitä.
Toisinajattelija

Eckener valvoi vielä LZ 129 Hindenburgin rakennustöitä ja koelentoja, mutta kielteinen suhtautuminen uusiin vallanpitäjiin, natseihin, johti hänen sivuuttamiseensa todellisesta päätöksenteosta ilmailuministeri Göringin 1935 perustamassa kansallisessa Deutsche Zeppelin-Reederei -yhtiössä. Eckener näki zeppelinit kansojenvälisen ystävyyden airuina, toisin kuin kansallissosialistinen hallinto, joka halusi suurten ilmalaivojen julistavan Saksan valtakunnan ylivertaisuutta. Hänet korvattiin hiljaisuudessa natsien tavoitteille myötämielisemmällä Ernst Lehmannilla. Eckenerin nauttima suosio ja kuuluisuus kuitenkin suojelivat häntä vakavammilta seurauksilta.
Viimeiset vuodet

Suurten ilmalaivojen aikakausi päättyi Hindenburgin tuhoon Lakehurstissa 1937, ja toinen maailmansota lopetti siviililiikenteen muihin maanosiin. Sota-ajan Hugo Eckener vietti syrjässä politiikasta ja aktiivisesta elämästä. Menetettyään talonsa ilmapommituksissa Eckener asettui asumaan tyttärensä luokse Konstanziin.
Sodanjälkeisessä maailmassa ilmalaivoista ei enää ollut Eckenerin mielestä haastajiksi ilmaa raskaammille matkustalentokoneille. Vuonna 1945 hän palasi vanhaan ammattiinsa toimittajaksi vastaperustettuun päivälehteen nimeltä Südkurier. Hänen omaelämäkertansa Im Zeppelin über Länder und Meere ilmestyi vuonna 1949.
Hugo Eckener kuoli 86-vuotiaana kotonaan Friedrichshafenissa Bodenjärven rannalla 14. elokuuta 1954.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hugo Eckenerin elämäkerta (saksaksi)
Hugo Eckener Time-aikakauslehden kannessa (16.9.1929) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Toivo Veistaro

Toivo Fritjof Veistaro (vuoteen 1935 Winqvist, 20. toukokuuta 1895 Helsinki – 7. elokuuta 1971) oli suomalainen jääkärieversti ja Alkon pääjohtaja 1947–1952.
Perhetausta

Winqvistin vanhemmat olivat työmies Johan Fritjof Winqvist ja Amanda Helenius. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Kerttu Maria Emilia Vilskan kanssa.
Opinnot

Winqvist kävi viisi luokkaa Helsingin reaalilyseota ja opiskeli Tampereen teknillisessä opistossa vuosina 1915–1916 sekä suoritti seitsemännen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1922. Winqvist suoritti Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 ja suojeluskuntajärjestön komentajakurssin vuonna 1926 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1927–1928. Winqvist seurasi myös Ruotsin maanpuolustusyhdistyksen keskusjärjestön upseerikurssin opetusta maaliskuussa 1927.
Jääkärikausi

Winqvist liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 1. toukokuuta 1916, josta hänet siirrettiin 23. heinäkuuta 1916 alkaen pataljoonan 1. komppaniaan ja edelleen 12. joulukuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin, mistä hän palasi 1. komppaniaan 18. huhtikuuta 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Winqvist saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Winqvist palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana, lähettiupseerina ja adjutanttina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, joka tunnettiin myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoona. Jääkäripataljoonasta hänet komennettiin 13. tammikuuta – 18. huhtikuuta 1919 väliseksi ajaksi opetusupseeriksi Viipurin upseerikokelaskursseille. Pohjolan jääkäripataljoonasta hänet siirrettiin 11. maaliskuuta 1919 alkaen komppanianpäälliköksi Karjalan kaartin rykmenttiin 6. komppaniaan, josta hänet siirrettiin rykmentin talouspäälliköksi 1. heinäkuuta 1921 alkaen.
Winqvist erosi armeijasta 17. lokakuuta 1923 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Hänet nimitettiin 1. marraskuuta 1923 sotilastarkastajaksi Suojeluskuntain yliesikuntaan ja toimi Mikkelin suojeluskuntapiirin päällikön viransijaisena 15. elokuuta – 30. lokakuuta 1926 välisen ajan. Yliesikunnasta hänet siirrettiin 20. elokuuta 1928 alkaen takaisin armeijan rulliin ja hänet sijoitettiin pataljoonan komentajaksi Viipurin rykmentin I pataljoonaan. Pataljoonasta hänet siirrettiin 15. tammikuuta 1929 alkaen rykmentinkomentajan apulaiseksi. Viipurin rykmentistä hänet siirrettiin 27. elokuuta 1929 esikuntapäälliköksi Savon prikaatiin. Armeijasta hän erosi toistamiseen 7. heinäkuuta 1932, koska oli jo aloittanut aikaisemmin 23. helmikuuta 1932 työt Alkoholiliike oy:n prokuristina. Hän toimi 1. kesäkuuta 1935 alkaen myös samalla Alkon kansanravintola oy:n toimitusjohtajana. Vuonna 1935 Winqvist vaihtoi sukunimensä Veistaroksi.
Talvi- ja jatkosota

Veistaro osallistui talvisotaan IV armeijakunnan huoltopäällikkönä, missä tehtävässä hän jatkoi myös jatkosodan alussa, kunnes hänet siirrettiin ilmasuojelukomentajaksi Karjalan armeijaan (myöh. Aunuksen ryhmä), josta hänet siirrettiin IV Armeijakunnan ilmasuojelu komentajaksi vuonna 1942. Vuonna 1944 hänet siirrettiin Päämajaan, missä hän toimi ensin huoltotehtävissä ja myöhemmin rikostutkimusosaston tutkijaupseerina. Sotien jälkeen hän siirtyi sosiaalijohtajaksi Oy Alkoholiliike Ab:n palvelukseen, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1947 saakka, jolloin hänet nimitettiin Alkon pääjohtajaksi. Hän toimi pääjohtajana vuoteen 1952 saakka. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Opetustoimi

Winqvist oli 2. Divisioonan aliupseerikoulun johtajana 26. tammikuuta – 22. kesäkuuta 1920 ja 8. tammikuuta – 27. huhtikuuta 1921 väliset ajat. Suojeluskuntainpäällystökoulun väliaikaisena johtajana hän toimi 16. joulukuuta 1924 – 10. syyskuuta 1925 välisen ajan  ja toimi huoltopalveluksen tuntiopettajana Reserviupseerikoulussa vuosina 1928–1929.
Luottamustoimet

Winqvist toimi ohjesääntökomitean jäsenenä vuosina 1919–1920 ja talousohjesääntökomitean jäsenenä vuosina 1922–1923. Oy ALKO Ab:n johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1940–1947 ja varapuheenjohtajana vuosina 1942–1947 sekä puheenjohtajana vuosina 1947–1952. Helsingin kansanteatterin johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1935–1940, 1950–1960 ja 1960. Alkoholikomitean jäsenenä hän toimi vuosina 1937–1944 ja Suomen hotelli- ja ravintolakoulun hallituksen puheenjohtajana vuosina 1940 – 1949 sekä puolustusrevision varapuheenjohtajana vuosina 1945–1948 ja puheenjohtajana vuodesta 1948 alkaen. Valtion matkailukomitean jäsenenä hän toimi vuonna 1945 ja Oy Finish Foreign Trading Co Ltd:n johtokunnan jäsenenä vuosina 1947–1952 ja Turengin sokeritehdas Oy:n johtokunnan jäsenenä vuosina 1948–1950 sekä puheenjohtajana vuosina 1951–1952. Leivonsuo Oy:n johtokunnan puheenjohtajana hän taasen toimi vuosina 1949–1952 ja Suomen messujen hallituksen jäsenenä vuosina 1949–1962 sekä oli Suomen ulkomaankauppaliiton hallituksen jäsenenä vuosina 1949–1952.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 19. syyskuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 25. helmikuuta 1920  Majuri 16. toukokuuta 1925  Everstiluutnantti 7. heinäkuuta 1932  Eversti 1941  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 19. joulukuuta 1930 |     |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Näkymä Riianlahden rannikkoasemista.
Giánis Varoufákis

| Giánis Varoufákis |
| --- | --- |

Kreikan valtiovarainministeri
 Tsíprasin  hallitus 27.1.2015–6.7.2015  
Edeltäjä:  Gkíkas Chardoúvelis
Seuraaja:  Efkleídis Tsakalótos
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1961 (ikä 63) Ateena, Kreikka
Tiedot
Puolue:  Mera25
Aiheesta muualla
www.yanisvaroufakis.eu
Giánis Georgíou Varoufákis  (kreik. Γιάνης Γεωργίου Βαρουφάκης, s. 24. maaliskuuta 1961 Ateena) on kreikkalais-australialainen taloustieteilijä, entinen Syriza-puolueen listoilta sitoutumattomana Kreikan parlamenttiin noussut poliitikko, joka toimi Kreikan valtiovarainministerinä ja nykyinen yleiseurooppalaisen demokraattisia uudistuksia vaativan kansanliike DiEM25:n johtohahmo.
Vuonna 2020 Varoufákis kannatti demokraattista sosialismia.
Tausta

Varoufákisin isä Geórgios oli kommunisti.
Kreikan valtiovarainministerinä

Varoufákis nimitettiin Kreikan valtiovarainministeriksi pääministeri Aléxis Tsíprasin hallitukseen Syrizan voitettua vuoden 2015 parlamenttivaalit.
Varoufákis oli keskeisesti mukana Kreikan velkaneuvotteluissa kansainvälisten velkojien kanssa vuoden 2015 alkupuolella. Kreikan kansanäänestyksen jälkeen heinäkuussa 2015 Varoufákis ilmoitti eroavansa hallitukselle myönteisestä tuloksesta huolimatta. Syyksi hän ilmoitti, etteivät euroryhmän neuvottelijat enää halua häntä keskustelukumppanikseen. Pari päivää aiemmin hän oli syyttänyt Kreikan velkojia terrorismista, viitaten EU:n, EKP:n ja IMF:n neuvottelutaktiikoihin ja vaatimuksiin liittyen Kreikan velkakriisin hoitamiseen. Hänen mukaansa kyseisten instituutioiden tavoitteena on "tehdä Kreikasta varoittava esimerkki muille maille, muun muassa Espanjalle, jossa vasemmistolainen Podemos-puolue on edennyt voimakkaasti. Euroopassa tarvitaan Syrizan ja Podemosin kaltaisia puolueita, jotka suhtautuvat kriittisesti järjestelmään mutta ovat samalla Eurooppa-myönteisiä ja demokratian puolella. Meitä vihaavat väittävät meitä Euroopan vastaisiksi, mutta se ei ole totta".
Myöhemmin julkaistussa velkaneuvotteluita ja niiden ajanjaksoa käsittelevässä kirjassaan Adults In The Room eron syyksi valtiovarainministerin tehtävistä Varoufákis nostaa myös erimielisyydet Syriza-puolueen johdon kanssa siitä, kuinka neuvotteluja velkoja-troikan kanssa tulisi käydä.
Taloustieteilijänä > Taloustieteen professorina

Ennen ministerinimitystään Varoufákis toimi syyskuusta 2006 Ateenan yliopiston taloustieteen professorina sekä tammikuusta 2013 lähtien vierailevana professorina Teksasin yliopistossa Austinissa.
Taloustieteilijänä > Asiantuntija-neuvonantajana

Aiemmin hän toimi pääministeri Geórgios Papandréoun neuvonantajana, mutta jätti tehtävän vastustettuaan Kreikan talouden sopeutustoimien laatua ja muotoa.
Vuonna 2012 Varoufákis työskenteli videopeliyhtiö Valvelle. Varoufákisin tehtävänä oli konsultoida eri virtuaalitalouksien yhteensovittamista sekä yhteisen valuutan luomista Steam-alustalle kuuluviin pelimaailmoihin.
Kirjailijana

Varoufákis on kirjoittanut useita teoksia, joista Maailmantalouden Minotauros on julkaistu myös suomeksi. Kirjassa hän käy läpi globaalin maailmantalouden kehityskulkua ja talouskriisejä 1900-luvun alusta vuoden 2008 kriisin jälkeiseen aikaan. Kirjan nimi viittaa 1970-luvulta vuoteen 2008 hallinneeseen globaaliin talousjärjestelmään, jossa keskiössä on Yhdysvaltojen valtiontalouden ja vaihtotaseen alijäämät yhdistyneenä ulkomaisia rahavirtoja houkuttelevaan Wall Streetin kaupankäynnin keskittymään. Kirjassaan hän kuvaa kapitalismin murtuneen talousjärjestelmänä talouskriisin myötä vuonna 2008 samaan tapaan, miten kommunismi murtui vastaavasti Neuvostoliiton hajoamisen myötä vuonna 1991, ja nimeää nykyisen vuoden 2008 jälkeisen aikakauden bankruptocracyksi, viitaten pankkien konkursseihin.
Uusimmassa 2017 julkaistussa kirjassaan Adults in the room Varoufákis avaa lukijalle aikaansa Kreikan valtiovarainministerinä 2015, ja kritisoi maailmantalouden johtavia keskeisiä henkilöitä ja heidän tekemäänsä talouspolitiikkaa tietoisen epäjohdonmukaisena suoritetuksi. Esimerkiksi Eurokriisiin liittyvistä tukipaketeista hän kirjoittaa:
»Ymmärtämättään he olivat itse asiassa maksamassa ranskalaisten ja saksalaisten pankkiirien virheitä; slovakit ja suomalaiset saksalaisten ja ranskalaisten tapaan luulivat, että heillä oli kannettavanaan toisen maan velat. Sillä tavoin solidaarisuuden nimissä vastuuttomia kreikkalaisia kohtaan ranskalais-saksalainen akseli kylvi vastakkainasettelun siemenen ylpeiden kansojen välille.»
DiEM25-kansanliikkeen johtohahmona

Helmikuussa 2016 aloitti toimintansa Varoufákisin aloitteesta perustettu yleiseurooppalainen, demokraattisia uudistuksia vaativa kansalaisliike DiEM25.
Maaliskuussa 2018 DiEM25 perusti Kreikan-puolueensa MeRA25:n. Varoufákisin johtama MeRA25 nousi Kreikan parlamenttiin yhdeksällä kansanedustajalla heinäkuun 2019 parlamenttivaaleissa. Varoufákis aloitti toisen kautensa kansanedustajana. Vuoden 2023 toukokuun parlamenttivaaleissa Varoufákis itse ei ollut ehdokkaana. MeRA25 menetti kaikki yhdeksän paikkaansa.
Vuonna 2019 Varoufákis pyrki Euroopan parlamenttiin Saksasta Demokratie in Europa -puolueen jäsenenä. Varoufákis kuitenkin ilmoitti luopuvansa edustajan paikastaan, mikäli tulisi valituksi.
Näkemyksiä

Vuonna 2016 Varoufákis oli sitä mieltä, että 1900-luvun sosiaalivakuutusjärjestelmä oli kuollut ja sen väistämätön vaihtoehto oli perustulo.
Varoufákis kannattaa perustuloa. Hänen mielestään sitä ei voi kuitenkaan toteuttaa verottamalla työntekijöitä. Hän ei kannata perustuloa, jossa tavalliselle kansalaiselle annettava tulonsiirto perustuu toiselta kansalaiselta työtulosta verotettuun osaan. Varoufákisin mukaan perustulo täytyy rahoittaa pääomasta ja perustulon pitää olla universaali oikeus pääomatuloon.
Vuonna 2022 Varoufákis oli sitä mieltä, että kapitalismi ja sosiaalidemokratia ovat kuolleita. Vuoden 2023 kirjassaan Technofeudalism: What Killed Capitalism Varoufákis esittää kapitalismin kuolinsyyksi teknojättien feodaalisen järjestyksen.
Yksityiselämä

Varoufákis on naimisissa Danái Strátoun kanssa.
Teokset > Suomennetut teokset

Varoufakis, Yanis: Maailmantalouden Minotauros.  (The Global Minotaur: America, the True Origins of the Financial Crisis and the Future of the World Economy, 2. laitos 2013)  Suomentanut Hannu Laurila ja työryhmä. Tampere:  Vastapaino, 2014.  ISBN 978-951-768-439-2
Teokset > Englanninkieliset teokset > Vanhemmat teokset 1990–2001

Varoufakis, Yanis (ed.); Young, David P.T.: Conflict in Economics.  (Conflict in Economics)  St Martin's Press, 1990.
Varoufakis, Yanis: Rational Conflict.  (Rational Conflict)  Blackwell, 1991.
Varoufakis, Yanis; Hargreaves-Heap, Shaun: Game Theory: A critical introduction.  (Game Theory: A critical introduction, (2nd revised edition 2004 Game Theory: A critical text, ISBN 978-0415250955))  Routledge, 1995.  ISBN 978-0415094023
Varoufakis, Yanis: Foundations of Economics.  (Foundations of Economics: A beginner's companion)  Routledge, 1998.
Varoufakis, Yanis (ed.): Game Theory: Critical Perspectives.  (Game Theory: Critical Perspectives Volumes 1–5)  Routledge, 2001.