Neuvostoliiton historia
Neuvostoliiton perustaminen

Valloitetuille alueille perustettiin Ukrainan, Valko-Venäjän, Azerbaidžanin, Armenian ja Georgian sosialistiset neuvostotasavallat. 
Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan eli Neuvosto-Venäjän ympärille oli muodostunut viisi muuta neuvostotasavaltaa. Neuvostotasavallat pitivät joulukuussa 1922 edustajainkokouksen, joka päätti uuden liittovaltion, Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton (SNTL), perustamisesta. Keskushallinnon oli määrä hoitaa maan ulkopolitiikkaa ja maanpuolustusta. Muut asiat olivat osavaltioiden hoidossa. Käytännössä valta oli kuitenkin keskitetty tiukasti Moskovaan.
Neuvostoliiton hallitus pyrki rauhoittamaan Basmatšin kapinan jakamalla Turkestanin eri kansallisuuksien kesken vuonna 1924. Myöhemmin näistä hallintorakenteista muodostuivat Kirgisian, Uzbekistanin, Turkmenistanin, Tadžikistanin ja Kazakstanin sosialistiset neuvostotasavallat.
Kronstadtin kapinan jälkeen pidetyssä kommunistisen puolueen kongressissa Lenin totesi, että jyrkkä kommunismiin siirtyminen ei sovi vallitseviin olosuhteisiin ja se vaarantaisi hallinnon säilymisen. Lenin myöntyi tilapäiseen taktiseen vetäytymiseen ja puoluekongressi hyväksyi uuden, NEP-politiikkana (Novaja ekonomitšeskaja politika), tunnetun talouspolitiikan. NEP-politiikka salli rajatun määrän yksityisyrittäjyyttä ja talonpoikien sallittiin kerätä voittoja ruoantuotannosta. Raskas teollisuus ja pankkitoiminta sen sijaan pysyi valtion hallinnassa. NEP-politiikan aikakaudella väestön elintaso koheni ja useimmat talouden alat saavuttivat sotaa edeltäneen tason 1920-luvun toisella puoliskolla.
Sisällissodan jälkeisinä vuosina bolševikkihallitus pyrki luomaan uudelleen suhteita länsimaihin. Länsivallat suhtautuivat bolševikkeihin kielteisesti, näiden kieltäydyttyä vastaamasta keisarikunnan aikaisista veloista. Suhteiden liennyttämiseksi pidettiin vuonna 1922 Genovan konferenssi, mutta Neuvosto-Venäjän edustaja esitti täällä länsivalloille kaksi kertaa suuremman laskun sisällissodan aikaisen intervention tuhoista, eikä yhteisymmärrystä löytynyt. Konferenssin tärkein tulos oli Neuvosto-Venäjän ja Saksan välillä solmittu Rapallon sopimus, jossa nämä sopivat taloudellisesta ja poliittisesta yhteistyöstä. Neuvostoliiton tunnustamisen vuodeksi tuli 1924, jolloin merkittävistä maista sen kanssa solmivat diplomaattisuhteet Iso-Britannia, Ranska, Italia, Kiina ja Ruotsi. Yhdysvaltojen kanssa diplomaattisuhteet solmittiin vasta 1933. Ulkosuhteisiin vaikutti erityisesti se, että Moskovassa piti päämajaansa kommunistinen internationaali Komintern.
NEP-aikakausi oli suhteellisen vapaata aikaa maan kulttuurielämässä. Hallitus sieti eri kulttuurisuuntauksia, edellyttäen että ne eivät olleet vihamielisiä sitä vastaan. Taiteen ja kirjallisuuden alalla oli eri koulukuntia, joista osa oli perinteisiä ja osa radikaalisti kokeellisia. Kommunistiset kirjailijat Maksim Gorki ja Vladimir Majakovski olivat tänä aikana aktiivisia, mutta monien muiden ei-sosialististen kirjailijoiden teoksia tukahdutettiin. Neuvostoavantgarden aika loppui viimeistään 1930-luvun alussa, kun sosialistisesta realismista tuli ainoa virallisesti hyväksytty taiteen suuntaus.
Elokuva oli tänä aikana yksi tapa levittää propagandaa lukutaidottoman väestön keskuuteen. Vuonna 1925 valmistunut Sergei Eisensteinin Panssarilaiva Potemkin sai myös maailmanlaajuista menestystä. Muita tunnettuja neuvostoelokuvan tekijöitä olivat Dziga Vertov, Oleksandr Dovženko ja Vsevolod Pudovkin.
Vuonna 1926 Neuvostoliiton väkiluku oli 147 miljoonaa.