stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merzifon
Nykyaika

Nykyaikana Merzifon on tyypillinen suurehko, mutta hiljainen anatolialaiskaupunki. Se toimii palvelukeskuksena kaupungilaisten lisäksi Merzifonin piirikunnan asukkaille, ja kaupungissa on useita sairaaloita ja kouluja sekä oikeusistuin, mutta kulttuurillisesti se ei ole kovin kiinnostava. Kaupungin läheisyydessä sijaitsee Turkin ilmavoimien Amasyan Merzifonin lentotukikohta, jota käyttävät myös matkustajalentoyhtiöt Turkish Airlines ja Pegasus Airlines.
Meripihkahuone

Alkuperäinen Meripihkahuone 1830-luku, Katariinan palatsi vuonna 1917
Rekonstruoitu Meripihkahuone 1976-2003, Katariinan palatsi, kultaajamestari Natalja M. Fomitševa
Meripihkahuone (saks. Bernsteinzimmer, ven. Янтарная комната, Jantarnaja komnata) oli Preussin kuningas Fredrik Vilhelm I:n vuonna 1716 Venäjän tsaarille Pietari Suurelle antama lahja. Huoneen oli rakennuttanut Fredrik Vilhelm I:n isä, Fredrik I. Se oli huone, jonka seinät ja useat kalusteet oli koristeltu tuhansilla meripihkaupotuksilla sekä kultauksella.
Rakentaminen

Meripihkahuonetta oli rakennettu Berliinissä vuodesta 1701 kuvanveistäjä Andreas Schlüterin piirrosten pohjalta ja tanskalaisen meripihkasepän Gottfried Wolframin johdolla, mutta sitä ei saatu koottua vuosikymmeniin. Se pystytettiin lopulta vuonna 1755 italialaisilla kivimosaiikeilla täydennettynä Katariinan palatsiin, Tsarskoje Seloon lähelle Pietaria, jossa siitä tuli suosittu nähtävyys. Myöhemmin siitä käytettiin jopa nimitystä ”maailman kahdeksas ihme” (ks. maailman seitsemän ihmettä).
Preussin kuningas Fredrik Vilhelm I määräsi meripihkakäsityöläinen Gottfried Turaun Danzigista tekemään meripihkahuoneen ja esitteli sen Pietari I:lle Havelbergin katselmuksessa merkkinä ikuisesta ystävyydestä. Pietari l Suuri lähetti sen Amsterdamissa 7. tammikuuta 1717 päiväämällään kirjeellä Berliinistä Memeliin, missä Kuurinmaan herttuattaren Anna Ioannovnan luotettu kansleri Aleksei Bestužev-Rjumin vastaanotti arvokkaan huoneen ja lähetti sen sotilassaattueen kanssa Riian kautta Pietariin. Siellä se näyttää olleen käyttämättömänä vuoteen 1755 asti, jolloin meripihkakäsityöläinen Martelli, joka oli alkanut sisustaa yhtä Talvipalatsin huonetta, sai käskyn lopettaa työn, kerätä meripihkan ja käyttää sitä työhuoneeseen Tsarskoje Selossa. Vuonna 1830 kenraali Zatšartševski sai keisarillisen luvan kunnostaa meripihkahuone sorvari Eschin avulla.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan aikana syksyllä 1941 palatsin vallanneet saksalaiset ryöstivät meripihkahuoneen, ja tiettävästi siirsivät sen Königsbergin linnaan Itä-Preussiin. Sodan lopussa huone katosi. Venäjällä kadonneesta meripihkahuoneesta on tullut kaikkien saksalaisten sodassa ryöstämien kalleuksien ja taideaarteiden symboli.
Huoneen kohtalo

Pieniä osia huoneesta on myöhemmin löydetty, mutta muuten sen kohtalo on tuntematon. Siitä on kehitetty useita vaihtoehtoisia teorioita ja vuosikymmenten kuluessa lukuisat aarteenmetsästäjät ja viralliset tutkimusryhmät ovat tuloksetta etsineet mahdollisia kätköpaikkoja, joihin saksalaiset olisivat voineet evakuoida huoneen sodan lopussa. Yksi neljästä huoneeseen liittyneestä kivimosaiikista löydettiin 1990-luvulla Saksasta, sillä mosaiikin omaan laskuunsa varastanut saksalainen sotilas oli säilyttänyt sitä vuosikymmeniä kotonaan. 2000-luvun alussa Katariinan palatsiin rakennettiin meripihkahuoneen jäljennös saksalaisen Ruhrgas-yrityksen lahjoittamilla varoilla. Se paljastettiin Pietarin kaupungin 300-vuotisjuhlien yhteydessä vuonna 2003.
Vuonna 1979 aloitettiin mittavat entisöintityöt Meripihkahuoneen uudelleenrakentamiseksi. Entisöinti oli kallista ja vaivalloista, koska mallina oli lähes ainoastaan vanhoja mustavalkoisia valokuvia. Alkuperäisen huoneen kopio avattiin vihdoin yleisölle yli 20 vuoden työn tuloksena 30. toukokuuta 2003 Pietarin 300-vuotisjuhlien kunniaksi. Huonetta nimitetään usein maailman kahdeksanneksi ihmeeksi mahtipontisen ulkonäön vuoksi. Työryhmää Tsarskoje Selon Meripihkatyöpassa johti vuodesta 1981 lähtien arkkitehti Aleksandr A. Kedrinski (1917- 2003) ja hänen jälkeensä vuodesta 1994 alkaen kivenleikkauksen asiantuntija Boris P. Igdalov. Entisöintityön maksoi Ruhrgas AG ja se maksoi 3,5 miljoonaa dollaria.
Meripihkahuoneen koristelut entisti kuvanveistäjä-restauroija Lilia M. Švetskaja (1929-2012). Kaikki maalaukset restauroivat Jakov A. Kazakovin (1915-1989) johdolla restauraattorit Juri F. Šitov, I. A. Aleksejev, V. G. Žuravlev ja Boris N. Lebedev (1928–2013). Kaikki puukaiverrusten restauroinnit tekivät Aleksei K. Košujev (1925- 2007) johdolla restauraattorit A. V. Vinogradov, Juri M. Kozlov, V. A. Bogdanov, I. N. Boldosov, V. F. Žuvak, V. A. Kotšujev, D. P. Andrejev, V. S. Antonov, A. V. Zabrovski ja  M. A. Ukin. Kultaukset teki kultaajamestari Natalja M. Fomitševan (s. 1947) johtama restauroijaryhmä.
Vuonna 2004 ilmestyneessä brittiläisten toimittajien Catherine Scott-Clarkin ja Adrian Levyn kirjassa Meripihkahuone esitettiin teoria, jonka mukaan huonetta ei olisi koskaan evakuoitu Königsbergin linnasta, vaan se olisi tuhoutunut ilmeisesti vahingossa syttyneessä tulipalossa puna-armeijan sotilaiden ryöstellessä kaupunkia pian sen valtauksen jälkeen huhtikuussa 1945. Kirjoittajien mukaan Neuvostoliiton edustajat saivat tämän selville pian sodan jälkeen, mutta organisoivat vuosikymmenten ajan turhia etsintäoperaatioita peittääkseen totuuden. Kiistanalaista teoriaa ei kuitenkaan kyetä todistamaan ja varsinkin Venäjällä sitä on arvosteltu.lähde tarkemmin?
Aiheesta muualla

Biographical database of the international literature about the Amber Room by Peter Bruhn
Rekonsturoitu Meripihkahuone vuonna 2015.
Miklós Mészöly

Miklós Mészöly vuonna 1987
Miklós Mészöly (19. tammikuuta 1921 Szekszárd – 22. heinäkuuta 2001 Budapest) oli unkarilainen modernistinen kirjailija, jonka tuotanto on kokeellista, pohtivaa ja älyllistä. Mészölyn teoksia on käännetty monille kielille. Suomeksi ovat ilmestyneet novelleja kokoelmassa Maailma uutena: valikoima unkarilaisia novelleja 1929–1970 (WSOY, 1973), romaanit Saulus (Kirjayhtymä, 1974) ja Urheilijan kuolema (Taifuuni, 1999) sekä novellikokoelma Repeämiä kartassa (Kampus Kustannus, 2007).
Suomennoksia

Saulus (1974, Kirjayhtymä; suom. Anna-Maija Raittila; ISBN 951-26-0847-2 (sid.) / ISBN 951-26-0846-4 (nid.))
Urheilijan kuolema (1999, Taifuuni; suom. Anna Tarvainen; ISBN 951-581-067-1)
Repeämiä kartassa: novelleja (2007, Kampus; [toim. Tuomo Lahdelma]; ISBN 978-951-9113-77-7)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Meshwesh

Meshwesh (muin. Egyptin Ma) oli muinaisen Libyan heimo, heidän on arvioitu asuneen muinaisessa Marmaricassa. Egyptin hieroglyfien mukaan muita heimoja tuolla alueella olivat Libu ja Tehenu.
Varhaisin kirjaus Meshweshistä on muinaisen Egyptin 18. dynastiaan kuuluvan faarao Amenhotep III:n ajalta. Egyptin 19. ja 20. dynastian aikana  Meshwesh oli lähes jatkuvassa riidassa Egyptin kanssa. Myöhään 21. dynastian aikana yhä useammat Meshweshin libyalaiset alkoivat laskeutua Egyptin läntiselle suisoalueelle. Lopulta he valtasivat maan ja ensimmäinen Meshweshin jälkeläisiä oleva kuningas oli Osorkon vanhempi. Hänen jälkeensä seurasi noin 28 tai 38 vuoden väliaika, jolloin hallitsivat faaraot Siamanu ja Psusennes II. Tosin tämä ”väliaika” saattoi olla näennäistä, sillä tutkijat olettavat  että Nubian kuningatar Karimala sattoi olla Osorkon vanhemman tytär ja faarao Siamanun vaimo. Tämän jälkeen Egyptiä hallitsivat monet Meshweshin heimoon kuuluvat huomattavat faaraot kuten Shoshenk I, Osorkon I, Osorkon II, Shoshenk III ja Osorkon III.
Alkuperä

Se, että Meshwesh oli alkuperäistä Libyaa, todetaan faarao Shoshenk V:n ajalta olevassa Pasenhorin steelassa, jossa Meshweshin suuret johtajat esitellään “Libyan Buyuwawan” jälkeläisinä. Siinä on mainittu myös henkilöiden nimiä kuten Osorkon, Takelot, Nimlot, Shoshenk jne.
Myöhemmin kreikkalaiset, roomalaiset ja bysantilaiset mainitsivat monia muita Libyan heimoja. Myöhemmät heimojen nimet poikkeavat Egyptissä mainituista nimistä, mutta luultavasti jotkut niistä oli tulkittu egyptiläisistä lähteistä. Meshwesh-heimon nimi edustaa tätä arviotaselvennä. Jotkut tutkijat väittävät, että historioitsija Hekataios Milestoslaisen “Mazyes” ja samoin Herodotoksen “Maxyes”, joita kutsuttiin latinaksi nimillä “Mazaces” ja “Mazax”, saattoivat tarkoittaa Meshwesh-heimoa.
Lauri Merimaa

Lauri Johannes Merimaa ent. Huisko (käytti Saksassa peitenimeä Meermann) (27. maaliskuuta 1889 Rautalampi – 5. syyskuuta 1936) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan prikaatin esikunnassa Valkoisessa armeijassa. Sisällissodan jälkeen hän osallistui myös heimosotiin Aunuksessa. Viimeisenä tehtävänään hän oli osallisena Jääkärien elämäkerraston toimittamisessa.
Perhetaustat

Merimaan vanhemmat olivat puuseppä Matti Huisko ja Henrika Kovanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Ellen Maria Salosen kanssa, josta hän erosi vuonna 1932.
Opinnot ja nuoruusvuodet

Merimaa kävi seitsemän luokkaa Helsingin suomalaista normaalilyseota ja kirjoitti ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta vuonna 1907 ja liittyi Etelänsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1907 - 1914 Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa ja suoritti lainopilliset alkututkinnot, koekirjoituksen sekä joitakin ylempään oikeustutkintoon kuuluvia tutkintoja.
Opintoihinsa liittyen hän seurasi noin vuoden ajan käräjiä Hollolan tuomiokunnassa. Opintojaan hän rahoitti opintojensa lomassa työskentelemällä asianajotoimistoissa Helsingissä ja Lahdessa sekä olemalla Rautatiehallituksen virkaatekevänä kirjanpitäjänä ja virkaatekevänä kruununnimismiehenä Koiviston ja Johanneksen piireissä ja opettajana Reform School of lauguages-kieliopistossa Helsingissä.
Jääkärikausi

Merimaa toimi mukana Voimaliitossa, missä hän muun muassa levitti kiellettyä kirjallisuutta ja säilytti aseita ja osallistui vuonna 1907 maisteri Mexmontanin yliopiston voimistelusalissa pitämiin sotilaallisiin harjoituksiin. Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan.
Merimaa komennettiin jo marraskuussa 1915 Tukholmaan, missä hän toimi kapteeni Heldtin toimistossa. Tukholmassa hänen tehtävänään oli kuljettaa Tukholmaan saapuneet jääkärit Saksaan ja toimia kuriirina Tukholman ja Berliinin välillä. Takaisin pataljoonaan Saksaan Lockstedtin leirille Merimaa komennettiin elokuussa vuonna 1916. Hänet sijoitettiin hänelle tuttuun 1. komppaniaan. Leiriltä hänet lähetettiin rintamalle ja hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Myöhemmin hän pääsi 1. marraskuuta 1917 alkaen siviililomalle Saksaan.
Suomen sisällissota

Merimaa palasi takaisin Suomeen Ruotsin kantta maaliskuun alussa vuonna 1918 ja astui palattuaan Valkoisen armeijan palvelukseen 10. maaliskuuta 1918 vääpeliksi ylennettynä. Hän palveli sisällissodan aikana 3. jääkäriprikaatin esikunnassa ja osallistui sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella Raivolassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Merimaa komennettiin sisällissodan jälkeen 29. kesäkuuta 1918 alkaen viralliseksi syyttäjäksi sekä myöhemmin jäseneksi valtiorikosoikeuden kansliaan numero 29. Armeijasta hän erosi 11. huhtikuuta 1919 ja liittyi 7. toukokuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa hän toimi muun muassa kenttäjärjestysosaston päällikkönä ylipäällikön esikunnassa.
Sotaretkeltään palattuaan Merimaa astui etsivän keskuspoliisin palvelukseen Helsinkiin ja oli tehtävässä lokakuuhun 1919, jolloin hän matkusti Pohjois-Amerikan Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa hän työskenteli Suomen pääkonsulinviraston virkailijana New Yorkissa vuosina 1919 – 1920, jonka jälkeen hän liittyi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimiin (4. Ilmapallokomppania) San Franciscossa. Ilmavoimissa hän palveli vuoden 1921, jonka jälkeen hän siirtyi päivä- ja aikakauslehti Kodin toimitukseen toimittajaksi Duluthiin. Duluthissa hän siirtyi toimittajan tehtävistä virkailijaksi Minnesota Steel co:n työnvälitysosastolle. Vuonna 1923 hän siirtyi Norjan-Amerikan linjan pääkonttoriin New Yorkiin sekä Suomen-osastolle ja oli linjan edustajana siirtolaisasemalla Ellis-saarella vuoteen 1924 saakka.
Merimaa palasi Yhdysvalloista takaisin Suomeen maaliskuussa vuonna 1925 ja työskenteli sen jälkeen Suomen puunjalostusteollisuuden keskusliiton palveluksessa vuoteen 1927 saakka, jonka jälkeen hän toimi virkamiehenä ulkoministeriön sanomalehtijaostossa vuoden 1928 joulukuuhun saakka. Myöhemmin hän työskenteli Oy Suolahden tehtaitten ulkomaan kirjeenvaihtajana ja autoliike Korpivaara & Halla Oy:n mainospäällikkönä sekä Rautatiekirjakauppa Oy:n myyntitarkastajana. Vuonna 1933 hän siirtyi A. Ahlström Oy:n palvelukseen Pölläkkälään, missä hän palveli vuoteen 1935 saakka, jonka jälkeen hän osallistui viimeisenä työtehtävänään Jääkärien elämäkerraston toimitustyöhön.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 10. maaliskuuta 1918  Luutnantti 11. huhtikuuta 1919 |    |  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Merisolmukki

| Merisolmukki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Solmukit Spergularia
Laji::  media
Kaksiosainen nimi
 Spergularia media  (L.) C.Presl 
Synonyymit
 Arenaria media Hook.f.  Spergularia glandulosa var. glandulosa  Tissa marginata A.Heller 
Katso myös
   Merisolmukki Wikispeciesissä   Merisolmukki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Merisolmukki (Spergularia media, myös S. maritima, S. marginata, Spergula maritima) on Euroopassa ja Afrikassa kasvava pienikokoinen merenrantojen ja suolamaiden kasvi. Koko levinneisyysalueella katsottuna laji on elinvoimainen, mutta Suomessa laji on erittäin harvinainen ja luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko

Vankkajuurinen merisolmukki kasvaa 5–20 cm korkeaksi. Tyvestään melko pitkälti puutunut varsi on yläosastaan nystykarvainen. Vastakkain olevat lehdet ovat tasasoukkia, möyheitä ja lyhytotaisia. Kalvomaiset korvakkeet ovat leveän kolmiomaisia ja lyhytkärkisiä. Kukkien väri vaihtelee vaaleanpunaisesta valkoiseen, verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Punainen teriö on noin verhiön pituinen. Terälehdet ovat 5–6,5 mm pitkiä, verholehdet ovat soikeita, tylppiä ja kooltaan 4,5–6 mm pitkiä. Merisolmukki kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Kota on kolmiliuskaisesti aukeava ja 5,5–8 mm pitkä. Kasvi on yksi-, kaksi- tai monivuotinen.
Kasvupaikasta riippuen merisolmukin siemenissä on joko ehytlaitaiset siipipalteet tai ne puuttuvat kokonaan. Laji sopeutuu hyvissä kasvuolosuhteissa tuottamaan siivellisiä siemeniä, kun taas epävakaissa olosuhteissa siemenet ovat siivettömiä.
Merisolmukki muistuttaa läheisesti Suomessa yleistä suolasolmukkia (Spergularia marina).
Levinneisyys

Merisolmukkia tavataan Euroopassa rannikoilla Norjan keskiosista Turkkiin ja Mustallemerelle saakka. Itämerellä lajia esiintyy harvinaisena Keski-Ruotsin korkeudelle saakka. Sisämaassa laji on Euroopassa harvinainen. Merisolmukin vahvin esiintymisalue on Afrikassa, jossa lajia kasvaa varsinkin Välimeren rannikkoseuduilla Marokosta Egyptiin saakka. Aasiassa lajia tavataan Kaspianmeren rannoilla sekä paikoitellen sisämaassa aroilla. Suomessa merisolmukkia kasvaa ainoastaan kolmella rannalla Hammarlandissa Ahvenanmaalla, jossa laji on ilmeisesti alkuperäinen. Ahvenanmaalta laji löydettiin 1970-luvulla. Merisolmukista tunnetaan myös muutama 1800-luvun lopun satunnaislöytö Turusta ja Porvoosta. Suomea lähimmät pysyvät esiintymät ovat Gotlannissa ja Öölannissa.
Elinympäristö

Merisolmukki kasvaa pääasiassa merenrantojen niityillä, kallionraoissa ja suolamailla. Suomessa lajin uhkana on populaation pienuus, joka on helposti alttiina kasvupaikkojen tuhoutumiselle tai umpeenkasvulle.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Merisolmukin levinneisyys Suomessa.
ITIS: Spergularia maritima (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Spergularia maritima (englanniksi)
Flora of China: Spergularia media (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Spergularia media:  Wikidata: Q955003  Wikispecies: Spergularia media  APDB: 13369  APNI: 83540  BioLib: 38488  Calflora: 7714  CoL: 4YJH7  eFloraSA: Spergularia_media  EoL: 484679  EPPO: SPBME  EUNIS: 166741  FloraBase: 18604  FNA: 242000841  FoAO2: Spergularia media  FoC: 242000841  GBIF: 3085640  GRIN: 407939  iNaturalist: 79170  IPNI: 1019502-1  IRMNG: 10587325  ITIS: 20159  IUCN: 164054  MichiganFlora: 791  NatureServe: 2.154938  NBN: NHMSYS0000463881  NCBI: 545670  NSWFlora: Spergularia~media  NZOR: caf5de13-d6dc-46df-84a6-2a32522f2e2d  Observation.org: 17144  Open Tree of Life: 345911  PalDat: Spergularia_media  PFI: 783  Plant List: kew-2487471  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:1019502-1  SANBI: 3967-8  Tropicos: 6301082  VASCAN: 4420  VicFlora: 41671633-1347-40c6-ac7d-b37b816fb801  WFO: wfo-0000439919  WoRMS: 425804  Laji.fi: MX.41001 
Arenaria media:  Wikidata: Q38620194  APDB: 13186  APNI: 220467  GBIF: 5585399  GRIN: 407940  iNaturalist: 399639  IPNI: 151430-1  NZOR: 900bac11-0816-4f26-9aff-ef7e3dfed688  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:151430-1  Tropicos: 6301192 
Merisolmukin kukka.
Carl Mesterton

Carl Mesterton (toinen vasemmalta) tutkimassa Arpa on heitetty -tietokilpailun lavasteita lokakuussa 1964.
Carl Wilhelm Ossian Mesterton (21. marraskuuta 1929 Helsinki – 22. heinäkuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen televisio-ohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä.
Carl Mesterton opiskeli Vapaassa taidekoulussa ja Helsingin yliopistossa sekä kävi Svenska Teaternin oppilaskoulun. Saman teatterin näyttelijäkuntaan hän kuului 1952–1957. Radiossa hän toimi vuosina 1953–1957 ohjaajana, tuottajana, näyttelijänä ja reportterina. Ruotsin radion vierailevana ohjaajana Mesterton toimi vuonna 1968. Hän kuului suomalaisen televisiotoiminnan pioneereihin, ja hän työskenteli Yleisradion ruotsinkielisen ohjelmatuotannon palveluksessa ohjaajana ja tuottajana vuodesta 1957. Hän irtisanoutui työstään vuonna 1990 voidakseen siirtyä tekemään freelancerina televisiosarjoja Yleisradion suomenkielisessä tuotannossa, jolla on suuremmat resurssit.
Vuonna 1966 Carl Mesterton sai elokuvataiteen valtionpalkinnon elokuvan En gammal mans dag ohjauksesta. Vuonna 1972 hän sai yhtenä työryhmän jäsenenä valtion tiedonjulkistamispalkinnon 14-osaisesta sosiaalilainsäädäntöä valottavasta perhesarjasta Kuinkahan tästä selvitään? (alk. Nog blir det bra?). Sarjaa piti myös päivälehtikriitikoista muodostettu Telvis-raati vuoden toiseksi parhaana tv-ohjelmana. Samasta suomenruotsalaisesta helsinkiläisperheestä kertoivat myös myöhemmät sarjat Bergströmit (1978) ja Kuinkahan Bergströmien käy? (1988), joita Mesterton käsikirjoitti yhdessä Anna Simbergin, Curt Ulfstedtin, Nils Brandtin ja Leo Hertzbergin kanssa.
Mestertonin TV-ohjauksia ovat myös muun muassa rikossarja Jääkö kukaan suremaan? (1974), kainuulaisen pienviljelijäperheen sukukronikka Metsolat (1993–1995) ja historiallinen draamasarja Hovimäki (1999–2003) Lindhofin aatelissuvun ja Sepän torpparisuvun vaiheista kolmella eri vuosisadalla. Mesterton on kirjoittanut sarjat yhdessä muun muassa vaimonsa Anna-Lisa Mestertonin kanssa.
Mesterton on myös näytellyt suuria ja pieniä rooleja elokuvissa ja televisiossa, kuten Markku Pölösen Onnen maassa (1993), Jaakko Pakkasvirran Kafka-filmatisoinnissa Linna (1986) sekä Reima Kekäläisen ohjaamassa ja Paavo Haavikon omasta romaanistaan dramatisoimassa televisiosarjassa Barr-niminen mies (1984).
Carl Mesterton toimi yhtenä apulaisohjaajana Warren Beattyn osittain Suomessa kuvaamassa elokuvassa Punaiset (1981).
Mesterton on opettanut tv-alaa Taideteollisessa oppilaitoksessa ja ruotsalaisessa teatterikoulussa.
Yksityiselämä

Mesterton oli naimisissa Anna-Lisa Mestertonin (o.s. Sivén) kanssa vuodesta 1957 lähtien. Heillä on kaksi lasta, viisi lapsenlasta ja neljä lapsenlapsenlasta (marraskuussa 2019). Hänellä diagnosoitiin vuonna 2017 syöpä selässä.
Hän kuoli heinäkuussa 2021 pitkän sairauden uuvuttamana.
Aiheesta muualla

Carl Mesterton. Ylen Elävä arkisto.
Carl Mesterton Elonetissä.
Carl Mesterton Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mesterton, Carl hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Alankomaat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Uppslagsverket Finland
Metioniini

| Metioniini |
| --- | --- |

Koodit:  Met, M
Molekyylimassa:  149,21
Sivuketjun tyyppi:  hydrofobinen
Karboksyyliryhmän happovakio:  2,13
Aminoryhmän happovakio:  9,28
Sivuketjun happovakio:  -
Isoelektrinen piste:  5,71
Yleisyys proteiineissa:  2,2 %
Kodonit:  AUG
3D-malli metioniinimolekyylistä
Metioniini (C5H11NO2S) on yksi luonnon 20 yleisimmästä aminohaposta. Se on tioeetteri ja toinen kahdesta rikkipitoisesta aminohaposta kysteiinin, joka on tioli, ohella. Se on välttämätön aminohappo. Metioniinin rakennekaava on HO2CCH(NH2)CH2CH2SCH3 ja CAS-numero 63-68-3 (L-muoto), 348-67-4 (D-muoto) sekä optisesti tehoton raseemisen DL-muodon 59-51-8. L- ja D-metioniini ovat optisesti aktiivisia. Sen isoelektrinen piste on 5,71.
Metioniinin kodoni AUG on myös geenien aloituskoodi, joten translaation aikana jokaisen eukaryoottiproteiinin ensimmäinen aminohappo on metioniini. Se poistetaan yleensä proteiinin muokkauksen myöhemmissä vaiheissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alén, Raimo: Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet, s. 768. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
PubChem: Methionine (englanniksi)
PubChem: D-Methionine (englanniksi)
PubChem: DL-Methionine (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo metioniinia sisältävistä kasveista
DrugBank: Methionine (englanniksi)
Human Metabolome Database: L-Methionine (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): L-Methionine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): L-Methionine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Methionine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): DL-Methionine (englanniksi)
The Small Molecule Pathway Database (SMPDB): Methionine Metabolism, Homo sapiens (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Methionine (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - methionine (englanniksi)
Proteiinisynteesissä käytettävät aminohapot
alaniini
arginiini
asparagiini
asparagiinihappo
fenyylialaniini
glutamiini
glutamiinihappo
glysiini
histidiini
isoleusiini
kysteiini
leusiini
lysiini
metioniini
proliini
seriini
treoniini
tryptofaani
tyrosiini
valiini
Suomen suuriruhtinaskunnan armeija

Suomen suuriruhtinaskunnalla oli vuosina 1812–1905 erilaisia omia joukko-osastoja. Vuosina 1881–1901 Suomella oli asevelvollisuuteen perustunut oma armeija, niin sanottu Suomen vanha sotaväki.