stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyllikki Saaren murha
Katoaminen

Sunnuntaiaamupäivällä 17. toukokuuta 1953 Saari pyöräili 13 kilometrin matkan Isojoen kirkolle jumalanpalvelukseen. Palattuaan kotiin kello 13.00 hän kertoi vanhemmilleen olevansa väsynyt ja menevänsä lepäämään. Tämä oli poikkeuksellista, sillä hän ei ollut koskaan aiemmin tehnyt niin. Saaren puhe oli levotonta ja synkkää koko päivän.
Saari oli menossa saman päivän iltana kello 18.00 alkavaan hengelliseen nuorisotilaisuuteen Kortteenkylän kansakoulussa, mutta oli levoton. Hän kertoi ystävälleen Maiju Yli-Hietalalle, että lähtö tilaisuuteen tuntui mukavalta. Myöhäinen paluu tilaisuudesta kuitenkin pelotti Saarta. Yli-Hietala kertoi kuulusteluissa Saaren olleen levoton jo aiemmin päivällä. Saari lähti kuitenkin illalla tilaisuuteen.
Saari nähtiin elossa viimeisen kerran samana iltana Isojoen ja Kauhajoen välisellä maantiellä. Tilaisuuden jälkeen kotiin pyöräilleet tytöt erosivat meijerin risteyksessä noin kello 22.30, ja Saari jatkoi matkaansa Kauhajoentietä pohjoiseen kohti kotiaan Heikkilän kylässä. Saaren viimeiset sanat ystävälleen olivat ”Eiköhän se tästä mene nytkin, kuten ennenkin on mennyt. Hei vain, Maiju.” Saarella oli meijerin risteyksestä matkaa kotiin vielä kuusi kilometriä. Samaan aikaan tiellä liikkui Tie-Jaskaksi kutsuttu TVH:n työmies Jaakko Lähteenmäki, joka oli palaamassa Möykystä hartaustilaisuudesta polkupyörällä. Hänestä tuli viimeinen, joka näki Saaren elossa 1,5 kilometrin päässä meijerin tienhaarasta noin kello 22.40. Lähteenmäki oli kuitenkin huonokuuloinen, eikä pystynyt tunnistamaan Saarta täysin varmasti. Saari ei koskaan saapunut kotiinsa. Hän kohtasi murhaajansa todennäköisesti noin kilometrin päässä paikasta, jossa tapasi Lähteenmäen. 66-vuotias tilallinen Hilma kertoi myöhemmin kuulleensa noin kello 23.30 jonkun huutaneen ”Tulkaa Jumalan tähden auttamaan!” Todistajan mukaan ääni ei todennäköisesti ollut miehen.
Saaren vanhemmat eivät aluksi huolestuneet tyttärensä poissaolosta, sillä tämä oli toisinaan yöpynyt ystävättärensä Yli-Hietalan kotona. Vanhemmat tekivät katoamisilmoituksen vasta kun Saaren työpaikalta kirkkoherranvirastosta soitettiin tiistaina kotiin ja ihmeteltiin miksi Saari ei ollut saapunut töihin.
Etsinnät > Kermanvärinen auto ja muita teorioita

Viikko katoamisesta silminnäkijät kertoivat kermanvärisestä autosta, joka oli ajanut Saaren käyttämää tieosuutta katoamisiltana. 12-vuotias silminnäkijä kertoi vaaleasta henkilöautosta, joka ajoi asutuksen ohi noin kello 23 tavaratilassaan polkupyörä. Autossa oli todistajan mukaan kaksi miestä, joista toinen oli isokokoinen, toinen normaalikokoinen. Pienemmän miehen etuhampaat olivat todistajan mukaan silmiinpistävät. Auto ajoi myöhäisestä illasta huolimatta huomattavan kovalla vauhdilla ja valot sammutettuina. Samasta autosta saatiin myös toinen havainto. Sylvi Hauskaviita Uuron kylästä kertoi istuneensa mökkinsä portailla tyttärensä kanssa, kun ohi ajoi Päntäneen suunnasta vaalea auto, joka jatkoi kohti Isojokea. Auton tavaratilassa näkyi polkupyörän rengas. Vajaan puolen tunnin kuluttua sama auto palasi takaisin Isojoelta päin. Auto oli todistajan mukaan vanhempaa mallia ja takaosastaan porrasperäinen.
Havainnot antoivat aiheen otaksua, että auto oli törmännyt Saareen, jonka jälkeen tyttö oli ryöstetty väkisin mukaan autoon. Hieman myöhemmin tutkijoille ilmoittautui kaksi nuorta miestä, jotka olivat olleet tulossa Saaren katoamisen aikaan moottoripyörillä Kauhajoelta Isojoen suuntaan. Karhukankaan tienristeyksessä noin 20 kilometrin päässä Isojoen kirkonkylästä Kauhajoelle päin moottoripyöräilijät olivat sivuuttaneet tien viereen pysäköidyn henkilöauton. Auton takavalot olivat palaneet. Karhukankaan tienristeyksen ympäristö tutkittiin erittäin tarkoin. Automiehiä etsittiin, mutta julkisuudesta huolimatta he eivät ilmoittautuneet poliisille. Tutkintalinja ei johtanut tuloksiin.
Kuukausi katoamisen jälkeen 16. kesäkuuta tutkinnanjohtaja vaihtui. Tutkimuksia ryhtyi johtamaan etevänä rikostutkijana tunnettu, toisen suuren rikosjutun selvittämisestä vapautunut komisario Axel Skogman Vaasan läänin rikospoliisista. Tässä vaiheessa yleisesti hyväksytyin teoria katoamisesta julkisuudessa oli, että Saari oli joutunut autoilijoiden yliajamaksi. Hän oli joko kuollut välittömästi tai loukkaantunut niin vakavasti, että miehet olivat tappaneet Saaren peittääkseen jälkensä. Tekijät olivat ottaneet tytön ruumiin ja polkupyörän autoonsa, ja kätkeneet ne jonnekin.
9. kesäkuuta kadonneen kuva julkaistiin sanomalehdissä ensimmäisen kerran. Joitakin viikkoja kuvan julkaisun jälkeen Merikarvialta kerrottiin useita havaintoja oudosti käyttäytyvästä nuoresta naisesta, joka pakoili ihmisiä metsässä. Lehdet antoivat tapaukselle paljon palstatilaa. Nuoren naisen uskottiin olevan Saari. Tutkintalinja osoittautui kuitenkin perättömäksi.
Etsinnät > Polkupyörän löytyminen

Lellulaakso
22. heinäkuuta kaksi marjastajaa näki syrjäisen Lellulaakson suon turpeennostokuopasta pilkottavan polkupyörän renkaan. Kyseessä oli Saaren pyörä. Renkaiden venttiilit oli poistettu, että pyörä uppoaisi paremmin suohon jälkiä jättämättä. Pyörän löytöpaikka oli umpimetsässä satojen metrien päässä maantiestä. Tästä pääteltiin, että pyörän piilottajan oli täytynyt tuntea maasto hyvin. Ihmetystä herätti, miksi pyörää ei ollut havaittu aiemmissa etsinnöissä. Suonsilmäkkeitä oli tutkittu metallinpaljastimella, kun vesi oli ollut korkealla. Nyt vesi oli laskenut. Oli mahdollista, että pyörä oli tuotu suolle vasta myöhemmin. Sen satula näytti liian hyväkuntoiselta ollakseen lionnut viikkoja mudassa. Poliisi palautti pyörän Saaren vanhemmille, eikä tutkinut sitä kunnolla. Pyörän pinnoissa nähtiin ruostejälkiä. Niistä pääteltiin, että pyörää oli saatettu säilyttää ennen suohon upottamista ulkona. Pyörä oli ehjä lukuun ottamatta oikean puolen hankaumia. Tämä pudotti pohjan teorialta, jonka mukaan Kyllikki Saari olisi joutunut yliajon uhriksi. Alettiin pitää varmana, että oli tapahtunut henkirikos.
Etsinnät > Etsinnät Kuortaneella

Alkusyksystä juttuun aukesi uusi tutkintalinja. Kuortaneen nimismies Åke Vihanto käynnisti suuretsinnät Kuortaneen ja Lehtimäen rajalla sijaitsevalla Kaarankajärvellä. Paikallinen maanviljelijä Aarre Autio kertoi kuulleensa järveltä naisen avunhuutoa, miesten keskustelua ja kaksi pistoolinlaukausta Saaren katoamista seuranneen päivän aamuna noin kello 5.00. Autio oli lähtenyt selvittämään äänien alkuperää ja nähnyt hiljaisella kylätiellä kaksi  tuntematonta miestä ja vaalean auton. Useat toisetkin alueen asukkaat kertoivat havahtuneensa laukauksiin ja tehneensä muitakin tavallisesta poikkeavia havaintoja samana aamuna. Havaintojen liittymistä Saaren surmaan kuitenkin myös epäiltiin. Surmaajien olisi täytynyt olla riittävän röyhkeitä ja rohkeita kuljettaakseen uhrinsa lähes 200 kilometrin päähän katoamispaikalta. Siirron olisi täytynyt tapahtua Kauhajoen, Kurikan, Ilmajoen ja Seinäjoen vilkkaiden keskustojen lävitse. Paljastumisen vaara olisi ollut suuri. Toiset pitivät tapahtumia kuitenkin myös mahdollisina, sillä tapauksessa oli tullut ilmi jo runsaasti epätodennäköisiä yksityiskohtia. 12. syyskuuta Kaarankajärveä ryhdyttiin naaraamaan. Järven lähimaastossa tehtiin etsintöjä satojen vapaaehtoisten voimin. Etsijöiden joukossa oli myös isojokelaisia. Etsintöjä ja naarauksia jatkettiin kuukauden ajan, kunnes Saaren ruumis löytyi Isojoelta. Kaarankajärvi ympäristöineen tutkittiin läpikotaisin, mutta mitään poikkeavaa ei löytynyt lukuun ottamatta järven pohjoispäästä 12. lokakuuta löydettyä pistoolin hylsyä. Tapahtumat järvellä jäivät lopulta selvittämättä.
Hautajaiset

Kyllikki Saari haudattiin sunnuntaina 25. lokakuuta 1953. Hauta sijaitsee vastapäätä Isojoen kirkon pääovea. Siunaustilaisuuteen osallistui ennätysmäärä surijoita, noin 25 000 ihmistä. Tämä oli yli neljä kertaa enemmän kuin Isojoen kunnan tuolloinen asukasluku. Mittasuhteiltaan ja näkyvyydeltään Saaren hautajaiset vastasivat marsalkka Gustaf Mannerheimin, presidenttien Risto Rytin ja J. K. Paasikiven sekä säveltäjä Jean Sibeliuksen hautajaisia saman vuosikymmenen aikana. Hautajaispäivän iltana Yleisradio lähetti siunaustilaisuudessa taltioidun laajan jälkilähetyksen.
Hautajaisista tuli kaksijakoinen tilaisuus: ne olivat sekä harras ja riipaiseva surujuhla, mutta myös  paikkakunnalla ennen kokematon värikäs kansankokous. Järjestyksenpitoon kutsuttiin kaikki maakunnan käytettävissä olleet poliisivoimat ja yksinomaan erilaisia ajoneuvoja laskettiin Isojoen kirkonkylään ahtautuneen hautajaispäivänä toistatuhatta. Saaren kohtalo kosketti ihmisiä. Useille täysin ulkopuolisille henkilöille uhrista oli tullut kuin oma lapsi, vaikka he eivät olleet tunteneet tyttöä ennen hänen katoamistaan. Suuren osan osallistujista toi paikalle jopa satojen kilometrien päästä kuitenkin pelkkä uteliaisuus. Kirkonkylästä virtasi aamuvarhaisesta alkaen katkeamaton jono ihmisiä ruumiin löytöpaikalle. Paikalliset yrittäjät järjestivät kirkon ympäristöön kenttäruokailuasemia. Poikkeuksellisen yleisömäärän kerännyt tilaisuus houkutteli paikalle myös rihkamakauppiaita ja helppoheikkejä.
Sisälle kirkkoon pakkautui noin 3 000 ihmistä. Ruumiinsiunauksen toimitti Isojoen kirkkoherra Yrjö Ala-Opas. Tilaisuuteen osallistui myös Vaasan läänin maaherra Gunnar Ahlbäck, joka vetosi maltillisen ajattelutavan puolesta. Uhrin isä Eino Saari kiitti läsnäolijoita lyhyesti myötätunnosta ja avusta tyttärensä etsinnöissä. Alahärmäläinen liikemies aiheutti siunaustilaisuudessa kiusallisen välikohtauksen. Hän syytti puoli tuntia kestäneessä puheessaan viranomaisia saamattomuudesta ja rikollisten suojelemisesta, ja vaati kuolemanrangaistuksen palauttamista. Puhe oli sisällöltään ja sävyltään samanlainen kuin tapauksen kirvoittamat sanomalehtien yleisönosastokirjoitukset ja jopa muutamat pääkirjoitukset. Miehen katsottiin valinneen kuitenkin osin alatyyliselle puheelleen väärän paikan ja tilaisuuden. Hautajaisia seuranneiden toimittajien mukaan ilmapiiri myös kirkon ulkopuolelle jääneen yleisön joukossa oli hartaaseen surujuhlaan sopimaton. Ilmassa oli lynkkausmielialaa.
Tutkimukset > Alkuperäiset tutkimukset

Tutkimuksia johtivat komisariot Jorma Koskela ja Axel Skogman. Sisäasiainministeriön määräyksestä he saivat apuvoimia myös Uudenmaan läänin rikospoliisikeskuksesta. Ruumiin löydyttyä tutkimuksiin liittyi Helsingin rikospoliisin apulaispäällikkö Veikko Korkealehto. Tutkinta oli poikkeuksellisen laaja ja siihen sisältyi lukuisia tutkintalinjoja. Tapauksen yhteydessä kuulusteltiin tuhansia ihmisiä. Suomessa ei ollut koskaan aiemmin kuulusteltu jokaista tapahtumapitäjän asukasta talosta taloon kiertäen. Näin saatiin melko varmasti selvitetyksi, että Isojoella ei ollut ainoatakaan tapahtuman silminnäkijää. Autoilijoiden lisäksi esimerkiksi vasenkätisten henkilöiden liikkuminen käytiin tarkoin läpi. Suohaudan päällä ollut männynoksa oli teroitettu toisesta päästä puukolla vuolemalla, ja vuolujäljestä pääteltiin tekijän olleen vasenkätinen.
Tutkinnat ulottuivat jopa Ruotsiin, jonne oli muuttanut Saaren murhan jälkeen joitakin isojokelaisia. Turhat ilmiannot ja huhut vaikeuttivat tutkijoiden työtä. Surman selvittämiseen johtavista tiedoista luvattiin kaksi vihjepalkkiota, Isojoen kunnan (50 000 markkaa, vuoden 2021 rahassa vajaat 1 700 euroa) ja Helsingin Sanomien (100 000 mk, vuoden 2021 rahassa runsaat 3 380 euroa). ”Varmoiksi syyllisiksi” leimattuja oli paikkakuntalaisten tiedossa useita. Epäilysten kohde vaihteli sen mukaan, mitä lehtikirjoituksissa kerrottiin tutkimusten painopisteistä. Kireää ilmapiiriä kuvaa, että Isojoen nimismiehen pojasta tehtiin ilmianto, vaikka nimismiehellä ei edes ollut poikaa. Jopa tutkimuksia johtaneesta komisario Jorma Koskelasta tehtiin ilmianto ja hänen alibinsa jouduttiin tarkistamaan.
Tutkijoiden resursseja sitoivat henkilöt, jotka tunnustivat murhanneensa Saaren. Tunnustajat kuvasivat yksityiskohtaisesti, miten he olivat rikoksen tehneet. Kaikki osoittautuivat mielenterveysongelmista tai sairaalloisesta itsetehostusvietistä kärsiviksi. Usein selvisi kuitenkin vasta pitkien ja aikaa vieneiden tutkimusten jälkeen, että heillä ei ollut koko tapauksen kanssa mitään tekemistä. Myös useat vangit kertoivat, että heillä oli tietoja, jotka auttaisivat rikoksen selvittämisessä. Heidän oli kuitenkin päästävä käymään rikospaikalla. Syyksi osoittautui kuitenkin vain toive matkasta tapahtumapaikalle. Erilaiset selvänäkijät antoivat tutkijoille täysin hyödyttömiä lausuntoja. Tutkimuksen aikana Isojokilaiset keräsivät rahaa ja palkkasivat kaksi yksityisetsivää, jotka eivät saaneet selville mitään. Jutun tutkimukset tapahtumien polttopisteessä päättyivät helmikuun puolivälissä 1954, kun sekä muualta tulleet viranomaiset että helsinkiläiset yksityisetsivät poistuivat Isojoelta.
Tutkimukset > Tutkimusten jälkeen

Alkuperäiset tutkimukset lopetettiin elokuussa 1956. Tutkimusaineisto jäi Vaasan läänin rikospoliisikeskuksen haltuun. Poliisitutkija Pentti Kankaanpään mukaan Isojoella ei haluttu ajatella, että tekijä on isojokinen henkilö. ”Aivan kuin paikalliset ihmiset olisivat yhteisesti sopineet, että syyllisyys vieritetään jonnekin muualle.” Lehdistö kertoi alkuaikoina epäiltyjen nimiä, mutta nyt niitä ei enää haluta julkaista tiedotusvälineissä. Saaren omaiset kertoivat monessa haastattelussa, että uskoivat tietävänsä syyllisen, mutta eivät halunneet kertoa nimeä.
Toimittaja Aake Jermon keväällä 1975 haastattelema eläkkeellä ollut komisario Axel Skogman sanoi olevansa varma siitä, että Kyllikkiä ei ollut kuljetettu muualle, vaan hänen ruumiinsa ja polkupyöränsä oli raahattu heti rikoksen tapahduttua niihin paikkoihin, joista ne kuukausia myöhemmin löytyivät. Taitava kätkeminen osoitti, että tekijän tai tekijöiden oli täytynyt tuntea maasto erittäin hyvin. Näin ollen syyllinen oli Skogmanin mielestä paikkakuntalainen. Tekijää oli lisäksi auttanut se, että ruumiin kätkemisen aikaan vesi oli ollut kätköpaikalla tavallista korkeammalla. Murhaaja oli saattanut käydä teon ja ruumiin löytymisen välisenä aikana monestikin tarkistamassa, oliko hauta kunnossa ja tuonut männynkin haudan päälle vasta loppukesällä, jolloin paikalta oli imeytynyt pois vesi. Männyn vuolujäljet eivät välttämättä olleet todiste vasenkätisyydestä, vaan murhaaja oli voinut joutua olosuhteiden pakosta käyttämään heikompaa kättään.
Tutkimukset > Poliisin myöhemmät lausunnot

Vuonna 2000 murhan päätutkija oli rikosylikonstaapeli Tapani Tikkala Keskusrikospoliisin Vaasan yksiköstä. Tikkala on hyvin perehtynyt tapauksen valtavaan asiakirjamäärään. Hänen mukaansa poliisi kyllä selvitti murhaajan todennäköisen henkilöllisyyden, mutta koska tekninen näyttö puuttui, juttua ei voitu viedä käräjille. Hän kertoo, että juttu voidaan avata uudelleen koska tahansa, jos uutta varteenotettavaa todistusaineistoa tulee esiin. Vuonna 2004 Tikkala kertoi Suomen Kuvalehden haastattelussa tietävänsä syyllisen Kyllikin kuolemaan, mutta ei kertonut syyllisen nimeä, koska tekijä oli kuollut. Vuonna 2013 nykyinen päätutkija Jari Neulaniemi Keskusrikospoliisin Vaasan yksiköstä kertoi, ettei voida sanoa, että tekijän henkilöllisyys olisi poliisin tiedossa, sillä murhasta ei ollut syytetty eikä tuomittu oikeudessa ketään. Hänen mukaansa Kyllikki Saaren murha on yhä pimeä henkirikos, eikä sitä ole tutkittu aktiivisesti enää 2000-luvulla.
Tutkimukset > Tekijän profilointi

Poliisiammattikorkeakoulussa tutkijana ja opettajana toiminut psykologi Pekka Santtila on profiloinut tapauksen. Profiloinnin mukaan todennäköinen tekijä olisi yksin elänyt yli 30-vuotias mies, jolla olisi ollut vain vähän sosiaalisia suhteita ja jota on pidetty jotenkin omituisena. Tekoa olisi suunniteltu pitkään. Tekijä todennäköisesti tunsi Saaren, eikä ollut sukua uhrilleen. Kohtaaminen yöllä kylätiellä saattoi olla sattuma, mutta laukaisi kuitenkin suunnitellun teon. Myös juuri Saaren joutuminen uhriksi saattoi olla sattumaa. Uhrin ja jälkien suunnitelmallinen kätkeminen viittaa siihen, että tekijällä oli aiempaa rikostaustaa.
Oikeuskäsittely

Kyllikki Saaren tapausta käsiteltiin oikeudessa ensimmäisen ja ainoan kerran niin sanottuna kuolemansyyjuttuna Isojoen ja Karijoen käräjäkunnan lakimääräisten talvikäräjien toisessa istunnossa 15. huhtikuuta 1955. Oikeuden päätös oli hyvin yksinkertainen ja siinä tilanteessa ainoa mahdollinen. Oikeus totesi, että ”talollisen tytär Auli Kyllikki Saari on Isojoen pitäjässä saanut surmansa häntä todennäköisimmin kohdanneen ulkonaisen väkivallan kautta”. Jokaisesta jutun epäilyksenalaisesta oli tehty oma tutkintalinjansa. Oikeuskäsittelyyn mennessä tutkintalinjoja oli kertynyt 282.
Teosta epäiltyjä > Kirkkoherra

Kyllikki Saaren murhasta oli pitkään epäiltynä hänen rippipappinsa, vuosina 1952–1953 Isojoella virkaatekevänä kirkkoherrana toiminut Kauko Kanervo. Hän oli siirtynyt kolme viikkoa ennen Saaren katoamista papiksi Merikarvialle. Saari oli kirjoittanut kirkkoherralle kirjeen sielunhoidollisissa asioissa kolme päivää ennen kuolemaansa. Saari oli työskennellyt Isojoen pappilassa Kanervon alaisuudessa kahdeksan kuukauden ajan tehtävänään kirkonkirjojen uusiminen. Kanervo oli kokenut seksuaalinen hyväksikäyttäjä, jonka yhdeksi uhriksi joutui myös Saari. Työssään Saari oli ollut päivittäin yhteydessä Kanervoon ja tämän perheeseen sekä Kanervon kotiapulaiseen, joka oli Kanervon rakastajatar. Kyllikki Saari yöpyi pappilassa useita kertoja. Kanervo kertoi kymmenestä kerrasta, hänen rakastajattarensa vielä useammasta yöpymisestä.
Teosta epäiltyjä > Kirkkoherra > Kirkkoherran kuulustelut ja alibit

Nimismies Sipilän vaimo soitti Kanervolle 20. toukokuuta 1953 Merikarvian pappilaan ja kysyi oliko kirkkoherra nähnyt Saarta. Kanervo vastasi ettei ollut tavannut Saarta Isojoelta muuttonsa jälkeen eikä tiennyt missä Saari oli. Axel Skogman kuulusteli Kanervoa ensimmäisen kerran 25. syyskuuta 1953 Merikarvian pappilassa. Kanervo kertoi, että oli Saaren katoamisiltana muistinsa mukaan ensin saattanut Laihialle lähteneen vaimonsa vuokra-autoon ja sen jälkeen pysytellyt kotona. Hän mainitsi käyneensä alkuillasta papillisessa toimituksessa. Yön alibitodistajina olivat hänen alle 10-vuotiaat tyttärensä. Kuulustelussa Kanervo ei maininnut todistajana kotiapulaistaan.
Kanervo ei osallistunut Saaren hautajaisiin, vaikka hänet sinne kutsuttiinkin. Muutamia viikkoja hautajaisten jälkeen Kanervo vieraili Saaren perheen luona. Tuolloin hän kertoi kertoi olleensa katoamisillan ”kirjojen parissa ja tämä voidaan kyllä todistaa”. Kun Kanervoa kuulusteltiin uudelleen 30. joulukuuta 1953 ja 20. tammikuuta 1954, hän kertoi olleensa 17. toukokuuta 1953 Merikarvian rovastin läksiäisjuhlissa ja pitäneensä sen jälkeen seurakuntanuorten kanssa sairaalassa hartaushetkeä iltakahdeksaan asti. Kanervo kertoi viettäneensä loppuillan ja yön pappilassa pikkulasten ja palvelijattaren seurassa. Kanervo kertoi olleensa maanantaina 18. toukokuuta pitämässä aamuyhdeksältä rippikoulua. Tämän väitteen todenperäisyyttä ei koskaan tarkistettu.
Kun Kanervoa kuulusteltiin 25. helmikuuta 1956, hän kertoi pitäneensä 17. toukokuuta 1953 jumalanpalveluksen Merikarvian kirkossa ja menneensä kello 15 Yhteiskoululle rovasti Raitalan läksiäisiin. Merikarvian nimismies muisti Kanervon esiintyneen tilaisuudessa. Tilaisuuden jälkeen Kanervo oli mennyt muiden tilaisuudesta poistuneiden mukana läheiseen sairaalaan, jossa hän oli järjestänyt hartaushetken yhdellä sairaalan osastoista. Samassa kuulustelussa Kanervo kertoi ensimmäistä kertaa olleensa naapurissaan asuvan Merikarvian nimismiehen Koiviston vaimon 50-vuotissyntymäpäiväjuhlilla. Sinne hän kertoi menneensä hieman myöhään, kello 15.30, koska hänellä oli ollut kiireitä aikaisemmin. Juhlista hän oli poistunut puolen tunnin kuluttua. Kun autoilija Viljo Törmä kysyi Kihniössä Kanervolta Saaren murhasta, kirkkoherra kertoi olleensa rikoksen tapahtuma-aikana ”virkaveljen tai jonkun hyvän miesystävänsä luona istumassa koko illan.”
Teosta epäiltyjä > Kirkkoherra > Kirkkoherra rikostutkinnan kohteena

Kauko Kanervo päätyi uudelleen murhatutkinnan kohteeksi, kun hän joutui syytteeseen alaikäisen tytön hyväksikäytöstä ja naineena kihlautumisesta Kihniössä. Toimiessaan Kihniön kirkkoherrana vuonna 1955 hänellä oli suhde rippikoulutyttöön. Tapausta käsiteltiin 1956 Parkanon talvikäräjillä, jossa häntä vastaan nostettiin syyte alle 17-vuotiaaseen sekaantumisesta ja naineena kihlautumisesta. Saaren murhan tutkijat olivat aiemmin pitäneet Kanervon alibia täysin vedenpitävänä. Vasta myöhemmin tutkimusaineiston vapauttamisen jälkeen Kanervon alibi kyseenalaistettiin. Kun Kanervo oli pidätettynä poliisi suoritti Merikarvialla lisää alibiin liittyviä tarkistuksia. Alibissa oli aiemmin ollut noin kymmenen tunnin aukko juuri murhayön kohdalla. Nyt sitä ei enää ollut. Uusi Suomi kirjoitti 29. helmikuuta 1956:
»(Kirkkoherran) alibi pitää. Oli Merikarvialla murhayönä. Uuden Suomen saaman tiedon mukaan on Kihniön kirkkoherran (kirkkoherra) alibi todettu täysin vedenpitäväksi Kyllikki Saaren jutussa. Murhayönä hän on ollut Merikarvialla ja viimeksi saatu todistus tukki lopullisesti aukon tältä kohdalta.»
Vaikka poliisin mielestä alibi oli varma, papin taustan vuoksi häntä on pidetty todennäköisenä murhaajana. Osin kotiapulaisen antamaa alibia on epäilty. Korsoon muuttanutta Kanervon entistä kotiapulaista kuulusteltiin Saaren kuolemaan liittyen 5. tammikuuta 1953 ja vuoden 1956 aikana kolmesti: 27. helmikuuta, 5. maaliskuuta ja 6. huhtikuuta. Kuulusteluissa hän oli todennut, että ”kohta on kai minun vuoroni istua linnassa.” Kotiapulainen pelkäsi rangaistusta, jos Kanervo tunnustaisi syyllisyytensä tai olisikin ollut toisten todistajien havaintojen mukaan Saaren katoamisen aikaan muualla kuin Merikarvialla.
Kanervoa ei pidetty kovinkaan todennäköisenä syyllisenä. Hän asui 60 kilometrin päässä Merikarvialla eikä omistanut autoa. Tutkijoiden mielestä hänen alibinsa oli pitävä. Axel Skogmanin ja Veikko Korkealehdon mielestä Kanervosta ei olisi ollut Saaren hautaajaksi ja kätkijäksi. Murhan tutkimusaineiston vapauduttua kävi ilmi, että Kanervon ajokortti oli vanhentunut vuonna 1953. Hän oli kuitenkin silti ajanut useammalla autolla. Merikarvialla Kanervo oli ajanut ystävänsä kanttori Arvo Moision Opelilla. Moisiolla oli tapana yöpyä Kanervon työhuoneessa. Moisio ajoi autolla toisinaan öisin, ja ainakin kerran Kanervo nähtiin hänen autossaan. Kanervo oli ajanut Merikarvialla myös sisarensa autolla vuoden 1953 aikana. Sekatyömies Heikki Santamäki todisti nähneensä Kanervon ajaneen röttelömäistä autoa keväisenä aamuyönä vuonna 1953. Yksi lukuisista Saaren murhaajaksi epäillyistä henkilöistä oli Kanervon Kauhavalla asunut sukulainen, joka omisti erään tutkimusten yhteydessä huomion kohteeksi joutuneen kermanvärisen pakettiauton.