stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miriam Green Ellis

| Miriam Green Ellis |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1879
Kuollut: 1964
Ammatti:  Maataloustoimittaja
Miriam Green Ellis (1879 New York – 1964) oli yhdysvaltalaissyntyinen maataloustoimittaja, feministi ja suffragisti. Hänet tunnetaan erityisesti vuonna 1922 Aklavikissa aloittamansa uran johdosta, jonka perusteella hän kirjoitti lukuisia artikkeleita ja toteutti luentoja.
Ellisillä oli kanadalaiset vanhemmat, joiden perässä hän palasi Kanadaan ja kävi siellä alakoulun. Myöhemmin hän opiskeli Torontossa sisäoppilaitoksessa ja valmistui Toronton konservatoriosta sen jäsenenä. Hän toimi 25 viiden vuoden ajan Family Herald and Weekly Star -lehden päätoimittajana Montrealissa.
Wakensaari

Wakensaari ilmasta kuvattuna.
| --- | --- |
Sijainti:  96898 Yhdysvaltain pienet erillissaaret Yhdysvallat
Vesialue:  Tyyni valtameri
Korkein kohta:  Ducks Point, 6 m
Pinta-ala:  7,38 km²
Suojelualueet:  Wake Atoll National Wildlife Refuge (d), Pacific Remote Islands Marine National Monument (en) 
| --- | --- |
Luokitus:  National Register of Historic Places -luetteloitu kohde (16. syyskuuta 1985) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Wakensaari eli Waken atolli (engl. Wake Island) on 7,38 neliökilometrin kokoinen Yhdysvalloille kuuluva atolli pohjoisella Tyynellämerellä, noin 2/3-matkan päässä Havaijilta Pohjois-Mariaanien saarille. Se on Yhdysvaltojen territorio.
Wakensaari on kolmen keskuslaguunia ympäröivän saaren (Wake, Wilkes ja Peale) muodostama atolli. Saaret ovat yhteydessä toisiinsa penkereen välityksellä. Saaret ovat sammuneen vedenalaisen tulivuorenkraatterin reunojen jäänteitä, ja laguuni on entinen kraatteri. Atolli sijaitsee länteen kansainvälisestä päivämäärärajasta, joten se on päivän edellä Yhdysvaltojen 50 osavaltiota.
Espanjalaiset löysivät saaren vuonna 1568. Britit kävivät siellä vuonna 1796 ja nimesivät sen kapteeni William Waken mukaan. Yhdysvaltalainen Charles Wilkes kartoitti atollin 1841, ja vuonna 1899 Yhdysvallat liitti sen alueisiinsa saadakseen sinne lennätinaseman. 1930-luvun puolivälissä siitä tehtiin laivastotukikohta, ja sinne rakennettiin Guamiin ja Filippiineille lentävien vesitasokoneiden yöpymispaikka. Yhdysvallat aloitti myös sukellusvenetukikohdan rakennustyöt, mutta se jäi kesken toisen maailmansodan alkaessa.
Toisessa maailmansodassa Wakensaarella käytiin useita taisteluita, ja Japani valloitti saaren, koska yhdysvaltalaisilla ei ollut riittävästi sotilaita saarta puolustamaan. Japani käynnisti hyökkäyksensä Wakensaarta kohtaan 18. joulukuuta 1941. Saari antautui 23. joulukuuta 1941.
Japanilaisten antauduttua yhdysvaltalaiset palasivat saarelle 1945. Siellä on edelleen sotilaslentokenttä, ja NOAA:n ja NWS:n tutkimusasemia. Saarilla asuu joitakin satoja Yhdysvaltain asevoimien sotilaita. Siviilikoneet voivat laskeutua kentälle hätätilanteessa. Saarella on myös autettu merihätään joutuneita, vuonna 1975 vietnamilaisia ja 1995 kiinalaisia.
Ihmisen toiminta keskittyy Wakelle ja Wilkesille. Pealella on hyvin vähän toimintaa eikä lainkaan asutusta. Wilkesin länsiosa on linnustonsuojelualue, jolla elää noin miljoona lintua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wakensaari Wikimedia Commonsissa
| n k  Yhdysvaltain hallinnolliset alueet |
| --- | --- | --- |
| Osavaltiot |  Alabama  Alaska  Arizona  Arkansas  Colorado  Connecticut  Delaware  Etelä-Carolina  Etelä-Dakota  Florida  Georgia  Havaiji  Idaho  Illinois  Indiana  Iowa  Kalifornia  Kansas  Kentucky  Louisiana  Länsi-Virginia  Maine  Maryland  Massachusetts  Michigan  Minnesota  Mississippi  Missouri  Montana  Nebraska  Nevada  New Hampshire  New Jersey  New Mexico  New York  Ohio  Oklahoma  Oregon  Pennsylvania  Pohjois-Carolina  Pohjois-Dakota  Rhode Island  Texas  Tennessee  Utah  Vermont  Virginia  Washington  Wisconsin  Wyoming  |  |
| Liittopiiri |  Washington (DC)  |  |
| Saarialueet |  Amerikan Samoa  Guam  Pohjois-Mariaanit  Puerto Rico  Yhdysvaltain Neitsytsaaret  |  |
| Erillisalueet |  Bajo Nuevo ja Serranilla kiistanalaisia  Bakerinsaari  Howlandinsaari  Jarvis  Johnstonin atolli  Kingmanin riutta  Midwaysaaret  Navassa  Palmyran atolli  Wakensaari  |  |
 luettelo Yhdysvaltain osavaltioista ja territorioista  intiaanireservaatti
Kolikonheitto

Kolikon heitto on arpomista, jos sille saadaan aikaiseksi kieppuva ilmalento. Siinä on peukalon liikkeellä tärkeä merkitys.
Kolikkoa heitetään ottelun aluksi amerikkalaisessa jalkapallossa.
Kolikon heittäminen (tai kruuna vai klaava) on eräs arvonnan muoto, tapa tehdä päätös tai valinta kahden eri vaihtoehdon välillä. Siinä kolikko heitetään ilmaan siten, että se pyörii ympäri useita kertoja. Joko etukäteen tai kolikon ollessa ilmassa sovitaan, kumpaa vaihtoehdoista kolikon eri puolet (kruunu eli kruuna ja klaava) edustavat. Kolikon voidaan antaa pudota maahan, se voidaan ottaa kiinni kämmenelle tai lyödä nurin toisen käden selkäpuolelle. Se, kumpi kolikon puoli jää ylöspäin, kertoo valinnan tuloksen. Mikäli heitto on suoritettu oikein eikä siihen liity epärehellisyyttä (kolikkoa ei ole esimerkiksi painotettu), kummallakin vaihtoehdolla on melkein yhtä suuri todennäköisyys tulla valituksi.lähde?selvennä
Kolikon heittämistä käytetään esimerkiksi urheilussa kenttäpuoliskoiden arpomiseen pelaaville joukkueille tai viimeisenä keinona ottelun lopputuloksen ratkaisemisessa. Esimerkiksi jalkapallo-ottelut ratkaistiin aikaisemmin jatkoajan jälkeisessä tasatilanteessa arpomalla, kuten vuoden 1968 Euroopan-mestaruuskilpailujen välieräottelussa, jossa Italia voitti Neuvostoliiton kolikonheitolla. Käytännöstä on sittemmin luovuttu rangaistuspotkukilpailun kehittämisen myötä. Kolikkoa heitetään myös erilaisissa peleissä ja yleensäkin erilaisissa valintatilanteissa puolueettomana keinona, jos ratkaisua ei muuten saada aikaan.
Henry Gibson (valtionagronomi)

Henry Gibson (1822–1881) oli valtionagronomi Suomessa. Hän oli skotlantilaissyntyinen ja muutti ensin kynnönneuvojaksi Degeberga
jordbruksskolaan Ruotsiin ja sittemmin 1859 Suomeen, jossa hän ja Holsteinista 1850-luvun lopulla Suomeen muuttanut Carl Hornbostel saivat ensimmäiset Suomen valtionagronomin virat. Gibsonin, samoin kuin toistenkin valtionagronomien, työ käsitti etupäässä kiertosuunnitteluja ja yleisiä tilanhoito-, osaksi myös salaojitussuunnitteluja suurtiloilla. Usein hän johti töitä itse. Käytännölliseen maatalouteen hän olikin hyvin perehtynyt, mutta hänen teoreettiset tietonsa olivat verrattain heikot. Hän työskenteli pääasiallisesti Uudenmaan, Turun ja Porin sekä Hämeen lääneissä, ja monilla tiloilla hän vaikutti huomattavalla tavalla maatalouden kehitykseen, varsinkin kokonaistuotannon kohoamiseen.
Noormarkun vesisahaa pidetään Gibsonin suunnittelemana. Hän on suunnitellut ruukkialueelle Noormarkun ensimmäisen kansakoulun sekä Leineperiin useita rakennuksia K. J. Lönegrenin toimeksiannosta.
Värjäys

Värjättyä villaa kuivumassa
Värjäys on menetelmä, jolla käsiteltävänä olevan materiaalin tai esineen väri saadaan muutetuksi pintaa syvemmältä, kun taas maalauksessa käytettävä maali jää esineen pinnalle. Värjäyksessä käsiteltävään kohteeseen lisätään väriainetta. Tyypillisiä kohteita ovat
tekstiilit
ruoka-aineet
hiukset
Värjäystä 1400-luvulla.
Arkeologiset löydöt osoittavat, että värjäystä on harjoitettu ainakin 5 000 vuoden ajan, etenkin Intiassa. Väriaineita saatiin eläinkunnasta, kasveista ja mineraaleista melko vähäisellä käsittelyllä. Yleisimpiä luonnonvärien lähteitä ovat olleet kasvit, etenkin juuret, marjat, puun kuori, lehdet ja puuaines. Muita luonnon väriaineiden lähteitä ovat sienet ja jäkälät. Vain harvat perinteisistä luonnonväreistä ovat päätyneet kaupalliseen käyttöön. Eläinperäisistä väreistä tunnetuimpia ovat muun muassa seepia sekä kokenilli. Synteettisiä värejä kuten atsovärejä tehdään mineraaleista ja öljystä.
Värjäykseen käytettyjä kasveja ja sieniä

indigokasvi
henna
värimorsinko
sahrami
kurkuma
seitikit
käävät
Kasvivärjäys

Kasvivärjäyksellä tarkoitetaan luonnosta kerätyillä väriaineilla värjäämistä. Yleisimmin luonnonväreillä värjätään villaa ja silkkiä, koska ne värjäytyvät helposti ja toistavat värejä kirkkaasti ja syvästi. Kasvivärjäys soveltuu myös muiden luonnonmateriaalien, esimerkiksi nahan, puun, paperin, höyhenten, luiden ja kaislan värjäykseen. Kasvivärjäyksessä voidaan käyttää monia eri kasvinosia, esimerkiksi lehtiä, kuorta, puuydintä, juuria, sekä muita kuin kasviperäisiä aineita kuten hyönteisiä tai sieniä. Luonnosta saatavia värejä ovat erityisesti punaisen, keltaisen, oranssin, ruskean ja vihreän eri sävyt. Violettia ja sinistä saadaan verrattain harvoista aineista. Erikseen tunnetaan sienivärjäys.
Ennen värjäystä, kasveista on eroteltava halutut osat. Karkeat väriaineet, kuten kävyt ja kuoret on esikäsiteltävä pilkkomalla ja liottamalla. Väriaineet voidaan käyttää värjäykseen tuoreina tai ne voidaan säilöä kuivaamalla.
Samalla kasvilla voi saada aikaan erilaisia värisävyjä käytetyistä apuaineista, värjättävistä materiaaleista, värjäysaineen suhteellisesta käyttömäärästä ja muista muuttujista riippuen. Lisäksi luonnosta kerättyjen väriaineiden voimakkuus voi vaihdella esimerkiksi eri populaatioiden tai kasvupaikkojen välillä. Kasvivärjäyksessä onkin vaikea tuottaa täsmällisiä sävyjä – toisaalta sävyjen moninaisuus voi olla myös haluttu piirre. Ennen värjäystä, materiaalit punnitaan suhteuttaen ne värjättävien materiaalien määrään. Jos tavoitteena on tasainen värjäystulos, käytetään kookasta värjäysastiaa ja värjättävät materiaalit kastellaan ennen värjäystä.
Puretusaine on aine joka kiinnittää värit värjättäviin materiaaleihin. Yleisin kasvivärien puretusaine on aluna, eli kaliumalumiinisulfaatti.
Aluna myös kirkastaa värisävyjä. Sitä käytetään 10% värjättävän materiaalin kuivasta painosta, värjäysveteen lisättynä. Muita puretus- ja apuaineita ovat muiden muassa viinikivi, rauta(II)sulfaatti eli rautavihtrilli, kuparisulfaatti, tinakloridi sekä ammoniakki.
100 g:aan värjäysmateriaalia tarvitaan noin 1 kg kasveja. Kasveja keitetään 80–90 asteessa noin tunnin ajan, jonka jälkeen värineste kaadetaan toiseen astiaan siivilän läpi. Täten saadaan eroteltua roskat pois värinesteestä.
Värineste mitataan kattilaan ja lisätään tarvittaessa vettä. Suosituksena on noin 6 litraa nestettä/100 g materiaalia. Värjäystä aloitettaessa veden tulisi olla noin 40-asteista. Värinesteeseen lisätään puretusaineet ja materiaalit. Neste lämmitetään hitaasti 80–90-asteiseksi ja lämpötila pidetään samana noin 1–3 tuntia. Materiaaleja nostellaan värjäyksen aikana tasaisen lopputuloksen takaamiseksi. Materiaalit joko otetaan värjäyksen jälkeen pois nesteestä jäähtymään, tai annetaan niiden jäähtyä värinesteessä. Värjätyt materiaalit huuhdotaan runsaalla vedellä ja viimeisessä huuhteluvedessä suositellaan käytettävän hieman etikkaa. Lopuksi materiaalit laitetaan kuivumaan ilmavaan paikkaan. On kuitenkin vältettävä suoraa auringonvaloa, ettei värjäystulos pilaantuisi.
Kirjallisuutta

Klemola, Marketta: Kasvivärjäys, T-kirjat, Tammi 1978, uusintapainos 1984.
Räisänen, Riikka: ”Sieni- ja kasvivärjäys : luonnosta värilumoa lankoihin”, teoksessa Piirainen, Mikko (toim.): Kasvit : luonnossa. Weilin+Göös 2008. ISBN 978-951-0-33403-4.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.coloria.net/
Riikka Räisänen, Anja Primetta, Kirsi Niinimäki: Luonnon väriaineet, Maahenki Oy 2015, toinen korjattu painos ISBN 978-952-301-128-1 (pdf)
Tuija Välipakka

Tuija Välipakka Tampereen Kirjamessuilla 2012.
Tuija Välipakka (s. 3. elokuuta 1967 Hämeenlinna) on tamperelainen kirjailija. Häneltä on julkaistu useita runokokoelmia, romaaneja ja tietokirjallisuutta.
Välipakka on opiskellut runoutta ja proosaa Viita-akatemiassa. Hänen esikoisrunokokoelmansa Lasimorsian ilmestyi vuonna 2003. Välipakan ensimmäinen romaani Härkätanssija ilmestyi vuonna 2004 ja toinen romaani Maailman vahvin tyttö vuonna 2007. Vuonna 2007 ilmestyi Välipakan ja Arja Lehtosaaren toimittama narsismia käsittelevä tietokirja Sata tapaa tappaa sielu: Narsismin uhrit kertovat. Välipakka on käsitellyt samaa teemaa myös romaanissaan Härkätanssija. Välipakka on myös kirjoittanut lastenrunoja Yle TV1:n Lastenohjelmien vuonna 1998 esittämään Runokynä-sarjaan (toim. Laura Lilja-Haataja).lähde?
Välipakan puoliso on lastenkirurgian erikoislääkäri Jarmo Välipakka, ja heillä on kolme tytärtä. Välipakan eno oli iskelmäsanoittaja ja levytuottaja Vexi Salmi.
Teoksia > Runokokoelmat

Lasimorsian.  Helsinki:  Gummerus, 2003.  ISBN 978-951-20-6312-3
Klovnin pelko.  Helsinki:  Gummerus, 2010.  ISBN 978-951-20-8301-5
Take away.  Helsinki:  Paasilinna, 2014.  ISBN 978-952-29-9016-7
Uutisia!  Helsinki:  Siltala, 2018.  ISBN 978-952-234-508-0
Saari josta olen poissa. Helsinki: Siltala, 2024. ISBN 9789523882607.
Teoksia > Romaanit

Härkätanssija.  Helsinki:  Gummerus, 2004.  ISBN 978-951-20-6661-2
Maailman vahvin tyttö.  Helsinki:  Gummerus, 2007.  ISBN 978-951-20-7536-2
Teoksia > Tietokirjat

Välipakka, Tuija & Lehtosaari, Arja: Sata tapaa tappaa sielu: Narsismin uhrit kertovat.  Helsinki:  Ajatus, 2007.  ISBN 978-951-20-7532-4
Teoksia > Muut teokset

Välipakka, Tuija: One Hundred Red Things In Summer (digitaalinen virtuaalirunopeli), Nokturno, 2018
Palkinnot ja ehdokkuudet

Nihil Interit ry:n runouspalkinto 2014 (Take away)
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 2010, 2018
Lause-Finlandia 2019
Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät

| Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät |
| --- | --- |
 DVD:n kansikuva.
Ohjaaja:  Ere Kokkonen
Käsikirjoittaja:  Ere Kokkonen
Tuottaja:  Marko Röhr
Säveltäjä:  Olli Ahvenlahti
Kuvaaja:  Timo Heinänen
Leikkaaja:  Pekka Lampela
Lavastaja:  Arvi Koljonen
Pääosat:  Heikki Kinnunen Vesa Vierikko Tom Pöysti Pentti Siimes
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Ere Kokkonen Oy
Ensi-ilta:   9. lokakuuta 1992
Kesto:  104 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  3 395 418 mk
Katsojat:  109 162
Edeltäjä:  Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet
Seuraaja:  Vääpeli Körmy – taisteluni
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut Ere Kokkosen kolmas Vääpeli Körmy -elokuva. Se on esitetty myös Yle TV2 -kanavalla 4-osaisena minisarjana.
Juoni

Suurvaltojen johtajat päättävät luovuttaa ydinaseiden laukaisukoodit jollekin puolueettomalle maalle ja Suomi valitaan niiden vastaanottajaksi. Körmy johtaa operaatiota jonka päämääränä on luovuttaa koodit Suomen tasavallan presidentille.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Heikki Kinnunen  | … |  vääpeli Körmy   |
|  Kalevi Kahra  | … |  kenraali Gustafsson   |
|  Pentti Siimes  | … |  eversti Tossavainen   |
|  Vesa Vierikko  | … |  kapteeni Yrjö-Ylermi-Armas Kuortti   |
|  Tom Pöysti  | … |  vänrikki Nappula   |
|  Markku Huhtamo  | … |  majuri Hämärämaa   |
|  Elina Pohjanpää  | … |  rouva Tossavainen, everstin vaimo   |
|  Maria Melin  | … |  rouva Körmy, vääpelin vaimo   |
|  Mari Vainio  | … |  luutnantti Anni Maria Sievänen   |
|  Eija Vilpas  | … |  rouva Nappula, vänrikin vaimo   |
|  Tarja-Tuulikki Tarsala  | … |  puolustusministeri   |
|  Ismo Kallio  | … |  presidentti   |
|  Jyrki Kovaleff  | … |  kersantti   |
|  Jukka Puotila  | … |  alikersantti Peter Friman   |
|  Pekka Huotari  | … |  alikersantti Hakkarainen   |
|  Jani Volanen  | … |  alikersantti Räikkönen   |
|  Santeri Kinnunen  | … |  alikersantti Sulonen   |
|  Ville Lyytikäinen  | … |  alikersantti Ryytinen   |
|  Pekka Heikkinen  | … |  alikersantti Tahvanainen   |
|  Samuli Edelmann  | … |  alikersantti Edelmann (aina vääpelin kaivatessa keikalla)   |
|  Hannu Hietanen  | … |  amerikkalainen salainen agentti, lentopalloerotuomari   |
|  Timo Laaksonen  | … |  venäläinen salainen agentti   |
|  Mikko Kivinen  | … |  vakooja   |
|  Jukka Virtanen  | … |  vakooja   |
|  Aarre Elo  | … |  vakooja   |
|  Jussi Lampi  | … |  mustalainen   |
|  Esko Nikkari  | … |  pohjalainen perheenpää   |
|  Päivi Mautemps  | … |  pohjalainen vaimo   |
|  Kiti Kokkonen  | … |  pohjalaisperheen tytär   |
|  Axel Röhr  | … |  pohjalaisperheen poika   |
|  Oona Heinänen  | … |  pohjalaisperheen tytär   |
|  Satu-Maarit Vikström  | … |  pohjalaisperheen tytär   |
|  Pauliina Heinänen  | … |  pohjalaisperheen vauva   |
|  Jaana Kahra  | … |  Irmeli, kapteeni Kuorttia vikittelevä nainen   |
|  Tarja Siimes  | … |  neiti Sievänen, kenraalin sihteeri   |
|  Billy Carson  | … |  amerikkalainen sotilas   |
|  Jouni Flinkkilä  | … |  televisiouutisten lukija   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä kutsuu elokuvaa kömpelöksi kohellukseksi, jonka sisällä on hyviäkin vitsejä. Hän antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät Elonet.
Vääpeli Körmy -elokuvat
Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva (1990)
Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet (1991)
Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät (1992)
Vääpeli Körmy – taisteluni (1994)
Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava (1997)
Brita Borge

Brita Borge
| --- | --- |
Kuollut:  2. marraskuuta 2013  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Brita Constance Borge (o.s. Nyqvist; 1931–2013) oli suomalaissyntyinen, norjalainen Høyren poliitikko. Hän edusti Hordalandin lääniä suurkäräjillä vuosina 1981–1983 ja 1984–1989.
Elämä ja ura

Nyqvist syntyi suomenruotsalaiseen perheeseen Vaasassa, ja hänen isänsä oli pappi. Hän opiskeli luonnontieteitä Helsingin yliopistossa ja työskenteli muutaman vuoden lukion lehtorina Vaasassa ja Hangossa.
Nyqvist muutti Norjaan 24-vuotiaana mennäkseen naimisiin Ola Borgen kanssa. Hän työskenteli nahkavalmistaja Borge Kromlærfabrikissa, jossa hänen miehensä toimi johtajana. Brita Borge toimi myös useissa tehtävissä liike-elämän ja muotialan järjestöissä sekä alan tutkimuksessa.
Borgesta tuli suurkäräjien varaedustaja vuonna 1981, ja hän sijaisti usein ulkomaankauppaministeri Arne Skaugea suurkäräjillä. Borge valittiin varsinaiseksi edustajaksi vuoden 1985 suurkärävaaleissa, mutta menetti puolueensa ehdokkuuden ennen vuoden 1989 vaaleja.
Parlamenttiuransa jälkeen hän työskenteli World Confederation of Productivity Science -järjestön pohjoismaiden koordinaattorina Bergenissä.
C. F. von Wahlberg

Carl Ferdinand von Wahlberg (1894). Eero Järnefeltin öljymaalaus.
Carl Ferdinand Immanuel (Emanuel) von Wahlberg (vuoteen 1904 Wahlberg; 30. syyskuuta 1847 Jekaterinograd, Venäjän keisarikunta – 28. maaliskuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, kirjailija ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria

Wahlbergin vanhemmat olivat konsistoriaalineuvos Carl Fredrik Wahlberg ja Anna Dorotea von Buck. Hän oli vuodesta 1871 naimisissa kauppaneuvos Pavel Sinebrychoffin tyttären Marian kanssa. Wahlberg kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1866, valmistui 1869 filosofian kandidaatiksi ja 1871 lääketieteen kandidaatiksi sekä lisensiaatiksi ja väitteli tohtoriksi 1873. Hän toimi Suomen kaartin apulaislääkärinä vuosina 1876–1878, pataljoonanlääkärinä 1881–1895 ja Suomen sotaväen ylilääkärinä 1895-1902. Hän perusti Finsk Militär Tidskriftin ja oli sen päätoimittaja 1881–1882 ja toimituksen jäsen 1884–1901. Wahlberg oli 1902–1906 lääkintöhallituksen pääjohtaja. Vuosina 1901–1903 hän oli Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajana.
Wahlberg sai vuonna 1883 hovineuvoksen, 1892 kollegineuvoksen, 1896 valtioneuvoksen ja vuonna 1903 todellisen valtioneuvoksen arvonimet. Hänet aateloitiin vuonna 1904 nimellä von Wahlberg. Hän oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja  valtiopäivillä 1904–1905. Aatelissuku sammui hänen viimeisen poikansa kuollessa vuonna 1930.
Valtioneuvos C. F. ja Maria von Wahlbergin rahaston varoista jaetaan taiteilija-apurahoja ja tuetaan maatalousalan ammattitaidon edistämistä.
Vuosiloma Suomessa

Vuosilomalla tarkoitetaan Suomessa lomaa, joka kertyy työsuhteessa olevalle työntekijälle Vuosilomalain (272/1973), tai Merimiesten vuosilomalain (433/1984) mukaan kertyvänä palkallisena lomana. Suomalaisilla on vuosilomaa keskimäärin 30 arkipäivää, mutta käytännössä vuosilomaa on kuitenkin yleensä vain 25 työpäivää, sillä lomaviikko on yleensä kuusipäiväinen työviikon ollessa viisipäiväinen; tosin poikkeukset tästä ovat lisääntyneet, minkä vaikutuksesta entistä useammalla on käytännössäkin 30 lomapäivälähde?. Tämän lisäksi vuodessa on kymmenen yleistä vapaapäivää, eli yhteensä 35 vuotuista vapaapäivää.
Ruotsalaisilla lomaa ja yleisiä vapaapäiviä on keskimäärin 39, tanskalaisilla 38, norjalaisilla 37, saksalaisilla 38 ja englantilaisilla vain 29. Yhdysvalloissa ei ole lakisääteistä vuosilomaoikeutta ollenkaan.
Historia

Vuosilomasta säädettiin ensimmäistä kertaa vuoden 1922 työsopimuslaissa, jolloin sen vähimmäispituudeksi määriteltiin 7 päivää. Vuoden 1939 vuosilomalaissa lomaoikeus piteni 9–12 päivään ja vuonna 1960 18–24 päivään. Tuolloin työviikko oli vielä yleisesti kuusipäivänen ja lauantait olivat työpäiviä. Vuoden 1973 vuosilomalaki toi neljän viikon loman ja vuoden 1977 muutos viidennen, niin sanotun talvilomaviikon vähintään 10 vuotta työsuhteessa olleille.
Kertyminen

Vuosilomaa kertyy 2,5 arkipäivää jokaista työssäolokuukautta kohti tai 2 päivää, mikäli työsuhde on lomanmääräytymisvuoden tai työsuhteen päättyessä jatkunut alle vuoden. Lomanmääräytymiskuukaudeksi lasketaan kuukausi, jolloin työntekijä on ollut vähintään 14 päivää työssä (tai esimerkiksi vuosilomalla, sairauslomalla tai vanhempainvapaalla). Jos työntekijä on sopimuksen mukaisesti työssä niin harvoina päivinä, että hänelle ei tästä syystä kerry ainoatakaan 14 työssäolopäivää sisältävää kalenterikuukautta, tai vain osa kalenterikuukausista sisältää 14 työssäolopäivää, täydeksi lomanmääräytymiskuukaudeksi katsotaan sellainen kalenterikuukausi, jonka aikana työntekijälle on kertynyt vähintään 35 työtuntia tai työssäolon veroista tuntia.
Osa-aikatyössä ja lyhytaikaisissa työsuhteissa vuosiloma maksetaan usein rahakorvauksena ja sen kertymistä lasketaan pääsääntöisesti prosentteina palkasta, jolloin alle yhden vuoden työsuhteissa lomakorvausta kertyy 9 % palkasta, ja vähintään yhden vuoden työsuhteissa 11,5 % palkasta. Osa-aikatyössä lomakorvausta kertyy jo vähintään kuuden tunnin työsuhteessa.
Lomanmääräytymisvuosi on 1. huhtikuuta – 31. maaliskuuta, jolta ajalta lasketaan työntekijälle kertynyt lomaoikeus. Loma tulee pitää sinä kalenterivuonna, jona lomanmääräytymisvuosi päättyy, tai seuraavan vuoden huhtikuun loppuun mennessä.
Loman pitäminen

Vuosilomasta on annettava 24 arkipäivää lomakautena, joka on 2. toukokuuta – 30. syyskuuta. Mahdollisesti jäljelle jäävä osa voidaan pitää talvilomana. Kesä- ja talviloma on oikeus pitää yhtenäisinä jaksoina. Lauantait lasketaan lomapäiviksi, sunnuntaita ei, ei myöskään kirkollisia juhlapäiviä, itsenäisyyspäivää, vapunpäivää, jouluaattoa, juhannusaattoa eikä pääsiäislauantaita. Viikko on siis yleensä 6 lomapäivää. Jos työntekijä pitää lomaa kokonaisen viikon maanantaista sunnuntaihin, lomaa kuluu kuusi päivää, eli päivät ma-la kuluttavat lomaa riippumatta siitä, tekeekö työntekijä koskaan töitä lauantaina.
Ns. lauantaisääntöä laki ei tunne. Ainoastaan vuosiloman ajankohta ratkaisee sen, kuinka monta lauantaita lomaan kuuluu. Lomaan ei siis tarvitse sisältyä tiettyä määrää lauantaipäiviä.
Työntekijä voi säästää 18 päivää ylittävän osan lomastaan myöhempään ajankohtaan ns. säästövapaana, jollei tähän ole työnantajalla painavaa estettä.
Kertynyt vuosilomaoikeus voidaan työsuhteen päättyessä maksaa rahana.
Työnantajan suostumuksella työntekijä voi pitää lomansa kyseisen kalenterivuoden tai seuraavan vuoden 4 ensimmäisen kuukauden aikana, määräaikainen työntekijä jo aiemmin sitä mukaa kun lomapäiviä kertyy.
Loman pitäminen > Esimerkki:

Vuonna 2014 pidettävät lomapäivät kertyvät 1.4.2013 - 31.3.2014. Vakituisten työntekijöiden tulee pitää ne 1.1.2014 - 30.4.2015, joskin saattaa olla mahdollista myöhentää niitä tästäkin erillisellä sopimuksella.