stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kissin kieli

Kissi (myös kisi) on Guineassa, Sierra Leonessa ja Liberiassa asuvien kissien puhuma mel-kieli.
Kissiä puhutaan Guineassa varsinkin Guéckédoun ja Kissidougoun prefektuureissa sekä rajaseudulla Sierra Leonessa ja Liberiassa. Kissin puhuma-aluetta ympäröivät mandelaiset kielet mende, loma, bandi, kono, koranko ja maninka. Sen keskellä puhutaan mandelaista lelen kieltä.
Kissiä puhuu Guineassa vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan 4,1 prosenttia maan väestöstä eli noin 431 500 henkeä. Sierra Leonessa on vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan 154 300 kissin puhujaa. Liberiassa kissejä on vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan 168 000 henkeä.
Kissin katsottiin aikaisemmin kuuluvan atlanttisten kielten eteläryhmään. Nykyään mel-kieliä pidetään erillisenä nigeriläis-kongolaisten kielten ryhmänä. Kissi kuuluu mel-kielten eteläiseen alaryhmään ja jakautuu edelleen pohjois- ja etelämurteisiin, joiden välillä on suuria eroja. Sen lähimmät sukukielet ovat Atlantin rannikolla puhutut bullom-kielet bom (krim) ja sherbro, mikä tukee käsitystä, jonka mukaan kissit ovat muuttaneet sisämaahan meren läheisyydestä.
Kissi on yksi Guinean kansalliskielistä, mutta sen status on melko alhainen. Puhujat käyttävät toisena kielenään maninkaa, ranskaa ja englannin kielen variantteja ja monet ovat sulautuneet mandinkoihin, mendeihin ja muihin naapurikansoihin. Kissiä yritettiin käyttää kouluopetuksen välineenä Ahmed Sékou Tourén Guineassa, mutta kokeilusta luovuttiin vuoden 1984 vallankaappauksen jälkeen. Kielellä on julkaistu uskonnollista ja oppikirjallisuutta.
Kissos

| Kissos> Κισσός.Sijainti |
| --- | --- |
 Kissos
Koordinaatit:  40°23′48″N, 23°3′21″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Lákkoma, Néa Propontída, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  n. –316/315 eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kissos (m.kreik. Κισσός, lat. Cissus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa nykyisin Chalkidikína tunnetulla niemimaalla Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Néa Propontídan kunnan alueelle lähelle nykyistä Lákkoman kylää.
Kissos sijaitsi Chalkidikín niemimaan luoteisrannikon läheisyydessä lähellä samannimistä vuorta, joka tunnetaan nykyisin nimellä Chortiátis, itään Aineian kaupungista. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Kisseitēs (Κισσείτης). Kissos oli yksi niistä kaupungeista, joka yhdistettiin vuonna 316/315 eaa. perustetuksi Thessalonikeksi, jolloin väestö siirrettiin sinne.
Kissosta on joskus ehdotettu samaksi kaupungiksi kuin Kithas ja Skithai, mutta nykyään näitä kolmea pidetään erillisinä paikkoina.
Hannu Haapalainen

Hannu Wilhelm Haapalainen (28. helmikuuta 1951 Nokia – 5. marraskuuta 2011) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja.
Haapalainen edusti Suomessa tamperelaisseuroja. Hän aloitti pääsarjauransa KooVeessä vuonna 1969. Kahden KooVeen kauden jälkeen pienikokoinen, vain 172 senttimetriä pitkä, Haapalainen siirtyi Tapparaan kahdeksaksi kaudeksi, jonka jälkeen hän jatkoi uraansa Saksan liittotasavallassa, kunnes palasi Tapparaan vielä kolmeksi kaudeksi vuonna 1983. Haapalainen voitti Tapparassa viisi Suomen mestaruutta ja sai yhteensä yhdeksän SM-mitalia. SM-sarjassa ja -liigan runkosarjassa Haapalainen pelasi 416 ottelua tehoin 53+86. Pudotuspeleissä hänen saldokseen muodostui 6+5 44 ottelussa.
Haapalainen pelasi maajoukkueessa 100 ottelua, joissa teki tehot 7+9. Hän edusti Suomea kolme kertaa MM-kisoissa ja kahdesti olympialaisissa.
Saavutukset ja palkinnot

5 Suomen mestaruutta (1975, 1977, 1979, 1984, 1986)
3 SM-hopeaa ja 1 -pronssi
1 Saksan hopea
Valinta SM-liigan All Stars -kentälliseen (1977, 1980)
Saksan Bundesliigan paras puolustaja (1982)
Suomen Jääkiekkoleijona #85
Jukka Gustafsson

| Jukka Gustafsson |
| --- | --- |

Suomen opetusministeri
 Kataisen hallitus 22.6.2011 – 24.5.2013  
Edeltäjä:  Henna Virkkunen
Seuraaja:  Krista Kiuru
Kansanedustaja
 21.3.1987–4.4.2023  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Pirkanmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. tammikuuta 1947 (ikä 77) Turku
Puoliso:  Virpi Gustafsson (o.s. Tuomioja) (2010–)
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  Yhteiskuntatieteiden maisteri (1976)
Aiheesta muualla
www.jukkagustafsson.fi
Jukka Tapani Gustafsson (s. 2. tammikuuta 1947 Turku) on suomalainen poliitikko, joka toimi kansanedustajana vuosina 1987–2023. Kevään 2011 eduskuntavaaleja seuranneiden hallitusneuvottelujen jälkeen hänet valittiin nimitettäväksi Jyrki Kataisen hallituksen opetusministeriksi. Hän jatkoi opetusministerinä toukokuuhun 2013 asti, jolloin hänen seuraajakseen valittiin aiemmin saman hallituksen asunto- ja viestintäministerinä toiminut Krista Kiuru.
Gustafsson on valmistunut yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1976. Ennen uraansa kansanedustajana Gustafsson on työskennellyt konepuuseppänä, koulutussuunnittelijana sekä Murikka-opiston rehtorina opiston ensimmäiset kymmenen toimintavuotta (1977–1987).
Poliittinen ura

Nykyisin Tampereella asuva SDP:tä edustava Gustafsson on toiminut eduskunnassa muun muassa työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan puheenjohtajana vuosina 2003–2007 ja vajaan kahden kuukauden ajan vuonna 2011 sekä suuren valiokunnan puheenjohtajana kuukauden ajan vuonna 2007. Kyseisten valiokuntien puheenjohtajana toimiessaan Gustafsson oli myös puhemiesneuvoston jäsen.
Eduskuntatyöskentelyn lisäksi Gustafsson on toiminut aktiivisesti Tampereen kunnallispolitiikassa. Hän on ollut Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1976. Gustafssonilla onkin nykyisistä kaupunginvaltuutetuista pisin ura Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä. lähde? Gustafsson oli Tradeka-yhtymän hallintoneuvoston jäsen kaudella 2004–2008.
Urheiluvaikuttajana

Gustafsson oli Suomen Palloliiton varapuheenjohtaja 1991–2006. Vuodesta 1993 hän on toiminut Jalkapallosäätiön hallituksessa. Vuosina 1988–1994 Gustafsson toimi Suomen Palloliiton Tampereen piirin puheenjohtajana.
Jalkapallourallaan Gustafsson pelasi Suomen mestaruussarjassa Tampereen Pallo-Veikoissa 1971. Tätä ennen hän pelasi Turun Pyrkivässä. Peliuransa jälkeen Gustafsson on toiminut Tampereen Pallo-Veikkojen taustavaikuttajana.
Vuonna 2005 Gustafssonille myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi.
Hän on Suomen Kansanopistoyhdistyksen kunniajäsen.lähde?
Julkaisut

Työn ja sivistyksen maailma.  Tampere:  SNK:n Pohjois-Hämeen piiri, 1986.
Ihmisyys haastaa itsekkyyden.  Tampere:  Pirkanmaan sivistys, 2002.  ISBN 978-952-9-15257-5
Vladimir Kiseljov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Moskova 1980 | kuulantyöntö |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Wien 1979 | kuulantyöntö |  |
Vladimir Viktorovitš Kiseljov (ven. Владимир Викторович Киселёв; 1. tammikuuta 1957 Myski, Kemerovon piirikunta – 7. tammikuuta 2021 Krementšuk, Pultavan alue) oli neuvostoliittolainen kuulantyöntäjä ja olympiavoittaja Moskovassa 1980.
Perinteistä pakitustyyliä käyttänyt Kiseljov voitti nuorten EM-kultaa 1975, mutta rikkoi 20 metrin rajan vasta 1978.
Olympialaisten karsintakilpailussa Kiseljov työnsi parhaan tuloksen 20,72. Loppukilpailussa hänen ensimmäinen työntönsä kantoi 21,10, millä hän johti kilpaa loppuun asti. Viimeisellään hän työnsi parhaan tuloksensa 21,35. Ennakkosuosikki kilpailussa oli Itä-Saksan Udo Beyer, joka jäi kolmanneksi. Olympialaisten aikaan Kiseljov oli 188 cm pitkä ja painoi 120 kg.
Kaksi vuotta myöhemmin EM-Ateenassa Kiseljov jäi seitsemänneksi. Ne jäivät Kiseljovin viimeisiksi arvokisoiksi, sillä dopingin käyttö aiheutti hänelle vakavia ongelmia. Vuonna 1991 hän tunnusti, että oli ollut vuonna 1985 lähellä kuolemaa ja joutunut viidesti teho-osastolle.
Henry Haapalainen

Henry Esko Otto Haapalainen (20. kesäkuuta 1945 Parikkala – 1. toukokuuta 2020 Mänttä-Vilppula) oli suomalainen laulaja ja lauluntekijä. Hän johti perustamaansa levy-yhtiö Fonovoxia vuosina 1970–1979.
Haapalaisen sävellyksiä oli mukana usein Syksyn Sävelessä. Näitä olivat muun muassa vuosina 1968 ja 1969 Arto Vilkon esittämät ”Miksi leikit vain” ja ”Viimein saan nähdä auringon” sekä vuonna 1970 Matti Eskon esittämä ”Tietää saat viimeinkin”. Vuonna 1975 Syksyn Sävelessä oli mukana Fonovoxin tunnetuin artisti Salomon Haapalaisen sävellyksellä ”Unisatu”.
Haapalainen levytti itse Fonovoxille albumin Jouluyö (Fonovox, 1972) ja yhteislevyn Kotimainen sarja 1 Salomonin kanssa (Fonovox, 1973) sekä joitakin yksittäisiä kappaleita. Fonovox kaatui konkurssiin vuoden 1979 alussa. Haapalainen jatkoi muusikonuraansa tekemällä lastenlauluja salanimellä Sakari Wirta. Hän on myös laatinut ristikoita ja kustantanut ristikkolehtiä.
Aiheesta muualla

Haapalainen esittäjänä Äänitearkistossa[vanhentunut linkki]
Haapalainen sanoittajana Äänitearkistossa[vanhentunut linkki]
Haapalainen säveltäjänä Äänitearkistossa[vanhentunut linkki]
Haapalainen sovittajana Äänitearkistossa[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  3  4 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2  3  4 
Taiteenala:  MusicBrainz 2
Gydan niemimaa

| Gydan niemimaa |
| --- | --- |
 Gydan niemimaan sijainti Venäjän pohjoisosien kartalla.
Muut nimet:  Гыданский полуостров ((venäjäksi))
Sijainti:  Länsi-Siperia, Venäjän pohjoisosat 
Merialue:  Jäämeri
Vesialue:  Karanmeri
Pinta-ala:  noin 160 000 km²
Korkein kohta:  Gydan harjanne 161 m
Valtio
Valtio:   Venäjä
Alue:  länsi- ja keskiosa: Tazin piiri (Jamalin Nenetsia);  itäosa: Taimyrin dolgaanien ja nenetsien piiri (Krasnojarskin aluepiiri)
Asutuskeskukset:  kyliä mm. Antipajuta, Gyda, Nahodka, Nosok ja Tadebja-Jaha
Kielet:  venäjän kieli nenetsi
Gydan niemimaa (ven. Гыда́нский полуо́стров, Gydanski polusotrov) on Venäjän pohjoisosissa Länsi-Siperiassa Karanmeren rannikolla sijaitseva niemimaa. Lounaassa sitä rajaa Tazinlahti, lännessä Obinlahti ja idästä Jenisein estuaari. Aluehallinnollisesti Gydan niemimaan länsi- ja keskiosa kuuluvat Jamalin Nenetsian Tazin piiriin. Niemimaan itäosa on Krasnojarskin aluepiirin Taimyrin dolgaanien ja nenetsien piiriä.
Yhdysvaltalainen yleistason ilmailukartta (mittakaava 1:1000000, vuodelta 1982), jonka yläosassa keskellä näkyy pääosa Gydan niemimaasta ja sitä rajaavat vesistöt.
Niemimaa on 400 km pitkä ja suunnilleen saman levyinen. Gydan niemimaa muodostaa Länsi-Siperian alangon pohjoisimman osan. Nimimaa kattaa noin 160 000 neliökilometriä, joka vastaa suuruudeltaan lähes puolta koko Suomen pinta-alasta.
Ilmasto on ankara, yleispiirteiltään mannermaisen subarktinen. Tammikuun keskilämpötila on -26 – -30 °C, heinäkuun +4 – +11,5 °C. Sademäärä on 200-300 mm vuodessa. Niemimaa kuuluu ikiroutavyöhykeeseen, ja siellä on monia termokarstijärviä, joista suurin on ollut Jambuto (Ямбуто).
Kasvillisuus on matalaa tundraa, eteläosissa kuitenkin metsätundraa. Gydan niemimaalla virtaavia jokia ovat muun muassa Gydanlahteen laskevat Juribeijoki ja Gydajoki, josta on niemimaan nimi on peräisin.
Hyvin harvaanasutulla niemimaalla väestön elinkeinoja ovat perinteisesti olleet poronkasvatus, metsästys ja kalastus. Niemimaan kyliä ovat muun muassa Antipajuta, Gyda, Nahodka, Nosok ja Tadebja-Jaha (eli Tadebjajaha).
Gydan luonnonpuisto muutetaan kansallispuistoksi

Niemimaan pohjoisosassa on sijainnut vuodesta 1996 lähtien tiukasti suojeltu Gydan luonnonpuisto. Joulukuussa 2019 kerrottiin luonnonpuiston muuttamisesta  suojelustatukseltaan heikommaksi Gydan kansallispuistoksi.
Petrokemian teollisuutta

Niemimaan maaperän mesotsooiset sedimenttikerrokset sisältävät runsaasti maakaasu- ja öljyvarantoja. Suurta osaa niistä ei ole ankarien luonnonolojen, infrastruktuurin vähäisyyden ja suurien etäisyyksien vuoksi hyödynnetty. Niemimaan eteläosassa Tazin piirin alueella on kuitenkin 2000-luvun alkuvuosina rakennettu tuotantoalue, josta siirtoputkiyhteys johtaa itään Krasnojarskin aluepiirin puolelle.
2010-luvun loppupuolella käynnistettiin Jamal-LNG-megahankkeen toinen vaihe, jossa petrokemian teollisuuden tuotantoalueet levittäytyivät Jamalin niemimaalta (muun muassa tuotantokäytössä oleva LNG-satama Sabetta) Obinlahden itärannan Gydan niemimaalle Tazin piiriin. Sinne, Utrenniksi kutsuttuun paikkaan (ven. Утренний), petrokemian suuryritys Novatek on rakentanut erityisesti vuosina 2018-2024 mittavaa nesteytetyn maakaasun (LNG) terminaalia ja kaasuteollisuuden tuotantokeskittymää. Hallinnollisesti Utrennin terminaali on osa Sabettan satamaa. Utrennin itäpuolelle on rakennettu Utrennin lentoasema. Vuonna 2020 arvioitiin, että LNG-terminaali tulisi tuotantokäyttöön vuosien 2022-2024 aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gydan niemimaa Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa 
Utrennin LNG-kaasuterminaalin rakennustöiden alkuvaihetta vuonna 2018. Utrenni sijaitseee Gydan niemimaan länsiosassa Obinlahden rannalla.
Pertti Haapala

Pertti Olavi Haapala (s. 23. tammikuuta 1954 Tampere) on tamperelainen historiantutkija ja emeritusprofessori. Erityisesti  teoriaa ja rakenteita painottaneena  sosiaalihistorioitsijana tunnettu Haapala johti uransa aikana useita akatemiahankkeita ja kahta huippuyksikköä.
Haapala väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1986. Väitöskirjassaan Tehtaan valossa hän tutki Suomen teollistumista ja työväestön muodostumista Tampereen näkökulmasta. Tampereen yliopiston Suomen historian professorina vuodesta 1997 toiminut Haapala johti Suomen Akatemian rahoittamaa Yhteiskunnan historian huippuyksikköä vuosina 2012–2017 ja Kokemuksen historian huippuyksikköä vuosina 2018–2021. Haapala oli Tampereen yliopiston vararehtori vuosina 2009–2015. Hänet kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2004.
Julkaisuja

Tehtaan valossa. Teollistuminen ja työväestön muodostuminen Tampereella 1820–1920, Helsinki: Suomen historiallinen seura, 1986.
Sosiaalihistoria. Johdatus tutkimukseen, Helsinki: Suomen historiallinen seura, 1989.
Kun yhteiskunta hajosi, Helsinki: Painatuskeskus, 1995.
Pertti Haapala et al. (toim.): Kansa kaikkivaltias. Suurlakko Suomessa 1905, Helsinki: Teos, 2008.
Pertti Haapala & Tuomas Hoppu: Sisällissodan pikkujättiläinen.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35452-0
"Revolution, Civil War, and Terror in Finland in 1918", teoksessa War in Peace. Paramilitary Violence in Europe after the Great War, Gerwarth Robert, Horne John (toim.), Oxford: Oxford University Press, 2012.
Kiržatš

Kiržatšin vaakuna vuodelta 1781.
Kiržatš (ven. Киржа́ч) on kaupunki Vladimirin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Kiržatšin rannalla 125 kilometriä Vladimirista länteen. Kaupunki on Kiržatšin piirin keskus. Sen kautta kulkee Aleksandrovin ja Orehovo-Zujevon välinen rautatie (Kiržatšin asema). Asukkaita on 30 600 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on saanut alkunsa Sergei Radonežilaisen 1300-luvun alkupuoliskolla perustaman luostarin yhteyteen syntyneestä esikaupungista. Vuonna 1778 siitä tuli kaupunki ja Vladimirin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus, mutta jo vuonna 1796 se menetti hallinnolliset tehtävänsä.
Nykyään Kiržatš on maatalousalueen keskus, jossa on metalli-, elintarvike-, puunjalostus- ja ompelimoteollisuutta. Neuvostoaikana suurin yritys oli silkkitehdas, joka sittemmin on lopettanut toimintansa. Huomattavin nähtävyys on 1600-luvulla rakennettu Marian ilmestyksen luostari. 21 kilometrin päässä kaupungista on muistomerkki paikalla, jossa Juri Gagarin ja hänen ohjaajansa saivat surmansa vuonna 1968
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kiržatšin piirin sivusto (venäjäksi)
Gyroskooppi

Naulan päällä pyörivä gyroskooppi
Gyroskooppi on nopeasti pyörivä pyörä, joka on ripustettu
kardaanisen rengassysteemin sisälle, siten että ripustuksen kääntäminen ei käännä pyörää. Pyörimismäärän säilymisen vuoksi pyörä säilyttää asentonsa. Gyroskooppeja käytetään asennon mittaamiseen ja asennon vakauttamiseen. Myös muulla tavalla toteutettuja laitteita kutsutaan gyroskoopeiksi.
Sen keksi ranskalainen heiluristaan tunnettu fyysikko Léon Foucault vuonna 1852.
Käyttö

Foucault kehitti gyroskoopilla keinon todistaa maan pyöriminen. Gyroskooppia käytetään myös laivojen keinumisen vaimentimien ohjaamiseen. Gyroskooppi tunnistaa laivan keinumisen ja ohjaa vakautuseviä niin, että keinuminen vaimenee. Nopean pyörähdyksensä ja
pyörähdysmomentin säilymisen ansioista sen akselin suunta avaruudessa
säilyy.
Gyroskooppeja käytetään muun muassa hyrräkompasseissa, gyroteodoliiteissa, uusissa älypuhelimissa, sekä Nintendon Nintendo 3DS:ssä. Inertianavigointilaitteet eivät olisi mahdollisia ilman gyroskooppeja - niiden avulla laite tunnistaa asentonsa.
Perinteisen gyroskoopin toimintaperiaate

Gyroskoopin toiminta perustuu liikkeen säilymisen lakiin. Massallisten kappaleiden liikenopeuden ja -suunnan muutosta vastustaa massan hitaus. Myös kappaleiden pyörimisliike pyrkii säilymään. Hyrräliikkeestä sekä muista mekaanisen liikkeen ominaisuuksista löytyy lisää tietoa mekaniikan ja dynamiikan oppikirjoista, kyseessä ei ole mikään painovoimaa vastustava ilmiö. Ellei tasapainottelevalla leluhyrrällä olisi tukipistettä, ei se pystyisi estämään itseään kaatumasta.
Kun pyörivää kappaletta (esimerkiksi hyrrää) kallistetaan, se kääntyy ympäri akselia, joka on kohtisuorassa kallistusakselia vasten. Nämä kulmat voidaan yhdistää muistisääntöön, jossa nostetaan oikean, nyrkkiin puristetun käden peukalo ylös esittämään hyrrän pyörimisakselia. Kun etusormella osoitetaan eteenpäin ja keskisormella vasemmalle, kuvaa etusormi sitä akselia, jonka ympäri hyrrää kääntämällä se kääntyy keskisormen osoittaman akselin ympäri.
Polku- ja moottoripyörien pystyssä pysyminen selitetään usein hyrräliikkeen ansioksi: pyörivä pyörä pyrkii kääntymään kallistuksen vastaiseen suuntaan ja pitämään täten kulkuneuvoa pystyssä. Hyrrävoiman osuus pystyssä pysymiseen ei ole kuitenkaan merkittävä. Tutkimuksissa hyrrävoima on voitu kumota tai kääntää päinvastaiseksi ja polkupyörä pysyy silti hyvin pystyssä.
Muita gyroskooppeja

Nykyisin käytetään myös niin sanottuja lasergyroja eli lasergyroskooppeja, joissa laservalo kulkee kahdessa vastakkaisessa suunnassa. Kuituoptisissa gyroskoopeissa puolestaan tarkkaillaan valon kulkua eri suuntiin kuitusilmukassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rotationsapparat, Nordisk familjebok, Uggleupplagan. Osa 23. Nordisk familjeboks förlag 1916 (ruotsiksi)
Gyroskoopin toimintaperiaate
Arto Haapala

Arto Kalervo Haapala (s. 3. tammikuuta 1959 Helsingin maalaiskunta) on estetiikan professori Helsingin yliopistossa.
Haapala on työskennellyt professorina Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnassa vuodesta 1995 . Hän on erikoistunut kirjallisuuteen, ympäristöön ja tulkintaan, sekä angloamerikkalaisen estetiikan lisäksi hermeneutiikkaan, etenkin Martin Heideggerin filosofiaan.
Haapala on toiminut monissa asiantuntijatehtävissä Suomessa ja ulkomailla. Hän on tehnyt tutkimusvierailuja Lancasterin yliopistoon ja Temple Universityyn sekä opetusvierailun Trondheimin yliopistoon . Tämän lisäksi Haapala on ollut mm. Suomen Akatemian asiantuntijana ja Alfred Kordelinin säätiössa toimielinjäsenenä . Haapala valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2002.
Teoksia

Fiktio ja todellisuus: Kirjallisen fiktion semanttisia ja ontologisia kysymyksiä.  (Pro gradu -tutkielma. Helsingin yliopiston yleisen kirjallisuustieteen, teatteritieteen ja estetiikan laitoksen monistesarja n:o 12)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1984.  ISBN 951-45-3502-2
Haapala, Arto ym. (toim.): Kirjallisuuden filosofiaa.  Helsinki:  Valtion painatuskeskus, 1989.  ISBN 951-861-732-5
Haapala, Arto (toim.): Heidegger: Ristiriitojen filosofi.  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-704-8
Haapala, Arto & Honkanen, Martti & Rantala, Veikko (toim.): Ympäristö, arkkitehtuuri, estetiikka.  Helsinki:  Gaudeamus, 2010 (1. laitos 1995).  ISBN 978-952-495-182-1
Aiheesta muualla

Arto Haapala 375 humanistia -sivusto 29.8.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kisakallio

| Kisakallio |
| --- | --- |
 Kisakallion lava vuonna 1959
Sijainti:  Perniö
Perustettu:  1958
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kisakallio oli Perniön asemalla sijainnut tanssilava. Lava valmistui vuonna 1958. Lavalla oli oma rautatiepysäkki tansseihin saapujia varten. Viimeiset tanssit pidettiin vuonna 1985. Lava purettiin vuonna 1993. lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kisakallio Wikimedia Commonsissa
Tevfik Kış

| Mitalit> Maa:   Turkki.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Turkki.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Turkki.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Maa:   Turkki> Miesten kreikkalais-roomalainen paini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 87 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Toledo 1962 | 87 kg |  |
|  Kultaa | Helsingborg 1963 | 87 kg |  |
|  Hopeaa | Toledo 1966 | 87 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Essen 1966 | 87 kg |  |
Tevfik Kış (10. elokuuta 1934 – 4. syyskuuta 2019 Ankara) oli turkkilainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari.
Kış voitti kultaa kreikkalais-roomalaisen painin 87 kilon sarjassa Rooman 1960 olympialaisissa. Hän oli tasapisteissä Bulgarian Krali Bimbalovin kanssa mutta painoi vähemmän kuin bulgarialainen ja voitti näin vaa’alla kultaa.
Maailmanmestaruuden Kış voitti kahdesti. Hän voitti myös Euroopan mestaruuden 1966, kun kisat vuosien tauon jälkeen alkoivat uudelleen. Painiuransa jälkeen hän toimi painivalmentajana ja oli yksi Turkin painijärjestön perustajajäsenistä.
Kış kuoli Ankarassa 85-vuotiaana 4. syyskuuta 2019.
Saavutuksia

Olympiakultaa Roomassa 1960 (sarja 87 kg)
MM-kultaa Toledossa 1962 ja Helsingborgissa 1963 (sarja 87 kg)
MM-hopeaa Toledossa 1966 (sarja 87 kg)
EM-kultaa Essenissä 1966 (sarja 87 kg)
Kari Haapala

Mustarastas-yhtye, Kari Haapala kuvassa vasemmalla.
Kari Haapala on suomalainen artisti-lauluntekijä. Hänet tunnettiin aiemmin erityisesti gospelartistina, mutta hän on kirjoittanut sekä julkaisut myös pop/rockmusiikkia. Haapala on säveltänyt ja sanoittanut kappaleita muun muassa Annika Eklundille, Laura Voutilaiselle, Katri Helenalle ja Einille.
Haapalan säveltämät ja sanoittamat kappaleet kuten ”Tie, totuus ja elämä”, "Kulmakivi" ja ”Minne tie vie” ja ”Tulipatsas” ovat monille rippikoulun käyneille tuttuja laulukirjoista Nuoren seurakunnan veisukirja ja Elämän siiville.
Haapala aloitti soolouransa jo 1980-luvulla, mutta soololevytykset jäivät pikällä tauolle 1990-luvun puolivälissä Mustarastas-yhtyeen perustamisen jälkeen. Mustarastaan kappaleet ovat pääosin Haapalan käsialaa. Vuonna 2013 Haapala julkaisi 17 vuoden tauon jälkeen sooloalbumin pop/rockhenkisen Ansa. Tuorein sooloalbumi on  ”Draama on taikaa” -albumi vuodelta 2022 sekä samana vuonna julkaistu single Ukrainan tytär. . Haapalan kappaleista on julkaistu Suomen Lähetysseuran kustantama nuottikirja Laulut jäävät elämään (2002) sekä Kirjapajan julkaisema nuottikirja Elämän Lanka (2024).
Albumit

Kari Haapala & Kalimba: Muut laulut (1984)
Tuhansien toiveiden kaivo (1986)
Peilin tehtävä (1988)
Outoja kuvia (1990)
Tuhannet siivet (1993)
Maasta tullut (1995)
Ansa (2013)
Draama on taikaa (2022)
Aiheesta muualla

Mustarastas-yhtyeen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kari Haapalan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kari Haapalan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz