Andrei Vladimirovitš Romanov
Bolševikkeja pakeneminen

Bolševikit pidättivät suuriruhtinas Andrein ja hänen veljensä Boriksen yöllä 7. elokuuta 1918 heidän huvilassaan suoritetun järjestelmällisen etsinnän jälkeen.  Heidät vietiin Pjatigorskiin muiden vankien kanssa ja he olivat pidätettyinä valtion hotellissa. Heidän teloittajakseen lähetetty bolšsvikki komentaja, komissaari Leštšinski, oli ennen ensimmäistä maailmansotaa ollut vaikeuksissa oleva taiteilija Pariisissa, jota suuriruhtinas Boris oli auttanut ostamalla osan hänen maalauksistaan. Leštšinski tunnisti hänet ja pelasti näin kaksi veljestä teloituspartiolta. Hän vaaransi oman henkensä ja palautti suuriruhtinaat näiden huvilaan seuraavana päivänä.
Koska heidät todennäköisesti pidätettäisiiin uudelleen, suuriruhtinaat pakenivat ympäröiville vuorille Andrein adjutantin eversti Fjodor von Kuben kanssa 26. elokuuta 1918. He piilottelivat lähes viisi viikkoa ja siirtyivät kylästä kylään kabarda-heimojen suojeluksessa eversti Andrei Škuron ja hänen uskollisten kasakoidensa suojaamina. Venäjän valkoinen armeija valtasi Kislovodskin ja bolševikit pakenivat syyskuun lopulla, jolloin kaksi veljestä pääsi palaamaan kaupunkiin. Syyskuun 23. päivän illalla suuriruhtinas Andrei, hänen veljensä Boris ja eversti von Kube palasivat kaupunkiin ratsain heitä suojelleiden kabardi-aatelisten mukana. Vuorilla piileskellessä Andrei antoi partansa kasvaa. Hän muistutti niin paljon serkkuaan Nikolai II:ta, että häntä luultiin keisariksi.
Puna-armeijan edetessä Romanovien ja heidän seurueensa oli pakko paeta kaksi päivää myöhemmin henkensä edestä. Valkoisen armeijan kenraali Viktor Pokrovski neuvoi heitä siirtymään Anapaan, Mustanmeren rannikkokaupunkiin. Pokrovski järjesti junan ja omia miehiään saattajiksi. He lähtivät Pjatigorskista 19. lokakuuta omien kumppaneidensa ja muiden paikallisten pakolaisten kanssa. Touapsessa heitä odotti troolari. He rantautuivat Anapassa 4. marraskuuta 1918. Sieltä oli helppo paeta ulkomaille veneellä. Suuriruhtinatar Maria Pavlovna päätti kuitenkin jäädä Venäjälle toivoen, että valkoinen armeija saisi voiton ja Andrein vanhin veli, suuriruhtinas Kirill Vladimirovitš asetettaisiin keisariksi. Ehdotettiin että suuriruhtinas Andrei liittyisi kenraali Anton Denikinin valkoiseen armeijaan, mutta suuriruhtinatar vastusti ajatusta ja totesi, että Romanov-suvun jäsenet eivät saisi osallistua Venäjän sisällissotaan.
Vastoin äitinsä tahtoa suuriruhtinas Boris lähti Venäjältä rakastajattarensa, tulevan vaimonsa Zinaida Raševskajan kanssa maaliskuussa 1919. Mustanmeren brittilaivaston komentaja, amiraali Edward Hobart Seymour tarjoutui 29. maaliskuuta viemään suuriruhtinas Andrein ja hänen äitinsä Konstantinopoliin, mutta suuriruhtinatar Maria Pavlovna kieltäytyi jälleen jyrkästi. Vietettyään seitsemän kuukautta Anapassa he muuttivat takaisin Kislovodskiin 7. kesäkuuta, kun Valkoinen armeija oli vapauttanut kaupungin, jossa he pysyivät joulukuuhun 1919 asti. Jouluun mennessä puna-armeijan oli määrä valloittaa Kislovodsk, ja suuriruhtinas Andrei äitinsä ja heidän seurueensa kanssa päätti lähteä Novorossijskiin Mustanmeren itärannikolle, mistä kenraali Pjotr Wrangel oli pitänyt punaiset loitolla. Täältä oli helpompi lähteä ulkomaille. Fjodor von Kube, Andrein uskollinen adjutantti, kuoli päivää ennen heidän lähtöään Kislovodskista lavantautiin.
Pakolaisryhmä saapui Novorossijskiin junalla 17. tammikuuta 1920. He asuivat junavaunussaan, joka oli pysäköity asemalle. Helmikuussa kävi selväksi, että valkoiset olivat hävinneet sisällissodan. Kenraali Wrangel varoitti heitä, että tilanne oli toivoton, joten he päättivät lähteä maasta. He lähtivät italialaisella Semiramisa linja-aluksella Istanbulin kautta Venetsiaan 3. maaliskuuta 1920. Suuriruhtinas Andrei Vladimirovitš Romanov ja hänen äitinsä suuriruhtinatar Maria Pavlovna Romanova olivat viho viimeiset Romanovit, jotka lähtivät Venäjältä maanpakoon.