stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiimanvaara
Nykypäivä

Kiimanvaarasta on linja-autoyhteys Lentieraan, Repolaan ja Mujejärvelle. Taajamassa on Lentieran metsäteollisuuspiirin toimintoja. Palveluihin kuuluu lääkintäasema ja kauppa. Sähköä tuottaa paikallinen dieselvoimala. Kiimanvaaralla on historiallisen asutuksen status.
Kiihottuminen

Kiihottuminen on seksuaalinen emotionaalis-fysiologinen tila, joka ilmenee sydämen sykkeen kiihtymisenä, sukupuolielinten verenkierron voimistumisena sekä siittimen ja häpykielen turpoamisena. Kiihottuminen saatetaan kokea miellyttävänä ja voimistavana tunteena.
Aiheutuminen

Kiihottuminen voi aiheutua kehon hyväilystä, tai se voi aiheutua mielen stimuloinnista katsomalla tai ajattelemalla jotain kiihottavaa. Kiihottavana pidetyt asiat vaihtelevat yksilöittäin, kulttuureittain ja aikakausittain. Nykyaikana yleistyneen eroottisen viihteen ja pornografian tarkoitus on kiihottaa käyttäjäänsä, ja kiihottuneiden ihmisten kuvaukset ovat yleisiä myös tavallisessa elokuvassa ja kirjallisuudessa. Seksioppaissa opetetaan kiihottumista ja partnerin kiihottamista.
Jotkin kielteiset tunteet, kuten syyllisyydentunne tai nolostuminen, voivat vähentää kiihottumista. Surullisuus ei sen sijaan välttämättä estä kiihottumista, ja suuttumus voi voimistaa seksuaalista kiihottumista ainakin tiettyyn pisteeseen asti. Pelko kiinni jäämisestä seksistä julkisella paikalla voi olla kiihottavaa nolostumisesta huolimatta.
Ilmeneminen

Keskeinen rooli kiihottumisessa on autonomisella hermostolla. Parasympaattisen hermoston aktivoituminen aikaansaa siittimen ja häpykielen erektion, kun taas siemensyöksy ja orgasmi johtuvat sympaattisen hermoston aktivoitumisesta. Kiihottumiseen liittyvän autonomisen hermoston toiminnan vuoksi muissakin elintoiminnoissa tapahtuu muutoksia, kuten verenpaineen nousu ja hengityksen tiheneminen. Kiihottumiseen liittyvien mielihyvän tuntemusten syntyyn vaikuttavat hermoston välittäjäaineet.
Miehellä kiihottuminen näkyy siittimen jäykistymisenä eli erektiona. Jos kiihottuminen jatkuu siittimen täydellisen jäykistymisen jälkeen, siitin voi välillä pehmentyä jäykistyäkseen sitten uudelleen. Kiihottuneen miehen kivespussin pinta kiristyy, ja kivespussi ja kivekset nousevat ylemmäs. Mies kokee myös lihasjännitystä vatsan ja keskivartalon alueella. Noin puolet miehistä kokee kiihottuessaan myös nännien jäykistymistä.
Naisella kiihottuminen näkyy aluksi nännien kovettumisena, rintojen turpoamisena, lihasjännityksenä, emättimen laajenemisena sekä vatsan ja rintojen punastumisena. Sitä seuraa emättimen kostuminen ja sen sisäseinämien tummuminen, laajeneminen ja sileneminen kun seinämän poimut suoristuvat. Lopuksi kohtu nousee ylemmäs lantion sisällä.
Tutkimuksissa on havaittu etenkin oikean aivopuoliskon aktivoituvan ihmisen kiihottuessa, mutta kiihottuminen näkyy aivojen muissakin osissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiihottuminen Wikimedia Commonsissa
Kiiun munkkitorni

| Kiiun munkkitorni |
| --- | --- |

Sijainti:  Kuusalu, Viro
Koordinaatit:  59°26′52″N, 25°23′11″E
Rakennustyyppi:  torni/linnoitus
Valmistumisvuosi:  1300-luku
Rakennuttaja:  sisterssiläiset
Korkeus:  18 m.
Kerrosluku:  4
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiiun munkkitorni (myös Kiiun torni tai Kiiun vasallilinnoitus) on pieni suippenevan tornin muotoinen linnoitus Kuusalun kunnan alueella Kiiun kartanon puutarhassa Viron Harjumaan maakunnassa Tallinnan itäpuolella.
Kiiun munkkitorni on entisen Vanhan-Liivinmaan pienin keskiaikainen vasallilinnoitus. Tornin rakensivat sisterssiläismunkit 1300-luvulla ja se toimi turvapaikkana vaaran uhatessa. 1500-luvun alussa tornin omistus siirtyi aatelissuvulle ja se poltettiin ja ryöstettiin sodassa saman vuosisadan lopulla. Torni on kunnostettu vuonna 1974 ja sen yhteydessä toimii nykyisin kahvila.
Kalkkikivestä rakennetussa tornissa on neljä suurin piirtein yhtä korkeaa kerrosta ja koko tornin korkeus on 18 metriä. Jokaisessa kerroksessa on holvattu huone ja toinen kerros toimi asuintilana. Muut kerrokset toimivat vain puolustustarkoituksessa. Vihollisen lähestyessä tornin alaovi teljettiin ja vihollista saatettiin ampua jalkajousilla tornin seinien ampuma-aukoista.
Kiitäjälinnut

| Kiitäjälinnut |
| --- | --- |
 Rubiinikurkkukolibri (Archilochus colubris).
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes  Peters, 1840
Heimot
 Kiitäjät (Apodidae)  Puukiitäjät (Hemiprocnidae)  Kolibrit (Trochilidae)  Aegialornithidae †  Jungornithidae † 
Katso myös
   Kiitäjälinnut Wikispeciesissä   Kiitäjälinnut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiitäjälinnut eli kirskulinnut (Apodiformes) on lintulahko. Sen tieteellinen nimi tarkoittaa ’ilman jalkoja’, sillä lintujen pienet ja vahvakyntiset jalat soveltuvat huonosti kävelemiseen. Lentäessään kiitäjälinnut pitävät jalkojaan lähellä ruumistaan, jolloin ne vaikuttavat lähes jalattomilta. Varsinkin kiitäjät viettävät lähes koko elämänsä ilmassa. Kolibrit puolestaan ovat ainoita lintuja, jotka pystyvät lentämään paikallaan tai jopa taaksepäin niiden kapeiden siipien lyödessä 15–80 kertaa sekunnissa.
Nykyiset kiitäjälinnut jakaantuvat kolmeen heimoon: kiitäjiä on 67 lajia, puukiitäjiä eli töyhtökirskujia neljä ja kolibreja 325–340 lajia. Suomessa ainoana vakituisena lajina esiintyy tervapääsky (Apus apus). Suurharvinaisuuksina on lisäksi tavattu alppikiitäjä (Apus melba), vaaleakiitäjä (Apus pallidus), häätökiitäjä (Apus caffer) ja piikkipyrstökiitäjä (Hirundapus caudacutus).
Kierre

Kierre (cos t, sin t, t) t:n arvoilla 0 ... 4π; nuolten kärjet osoittavat suunnan, johon mentäessä parametri t kasvaa
Matematiikassa kierre eli ruuviviiva on avaruudessa tasaisesti kaartuva käyrä, joka etenee akselinsa suuntaisesti.
Kierre on myös ruuveissa ja muttereissa oleva työstetty muoto.
Ominaisuuksia

Kierre on lieriön geodeettinen viiva. Jos lierön vaippapinta levitetään tasoksi, sillä oleva kierre muuttuu suoraksi.
Kierteelle mihin tahansa pisteeseen sijoitetulla tangentilla on olemassa yksi akseliin osoittava normaali. Näiden normaalien ne osat, jotka ovat kierteen ja akselin välissä, muodostavat ruuvipinnan.
Erityyppisiä kierteitä

Kierre voi olla oikea- tai vasenkätinen. Jos kierteen akselin suuntaan katsottaessa käyrä kiertää myötäpäivään etääntyessään katsojasta, on kyseessä oikeakätinen, muussa tapauksessa vasenkätinen kierre. Tämä kätisyys on kierteen oma ominaisuus eikä riipu havaitsijan sijainnista: oikeakätistä kierrettä ei voi yhdensuuntaissiirrolla tai rotaatiolla muuttaa vasenkätiseksi tai päinvastoin.
Ruuvit tehdään lähes aina niin, että niiden kierteet ovat oikeakätisiä. Elollisessa luonnossa esiintyy oikeakätinen kierre DNA-molekyylin A- ja B-muodoissa, kun taas Z-DNA:ssa on vasenkätinen kierre.
Matemaattinen kuvaus

Oikeakätisen kierteen yhtälöt, kun kierteen akselina on z-akseli, voidaan esittää karteesisilla koordinaateilla parametrimuodossa seuraavasti:
Tässä vakio a on sen lieriön säde, jonka pinnalla kierre on. Kun parametri t kasvaa, piste (x(t),y(t),z(t)) kulkee oikeakätisen kierteen muotoista rataa, missä täysi kierros akselin ympäri tulee tehdyksi aina, kun t kasvaa määrän 2π/b.  Tällöin on edetty z-akselin suunnassa matkan 2πb verran.
Sylinterikoordinaateilla (r, θ, h) sama kierre voidaan esittää parametrimuodossa seuraavasti:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kierre Wikimedia Commonsissa
Sinusoidisten x- ja y-komponenttien muodostama kierre
Kiertoilmaus

Kiertoilmaus tai kiertoilmaisu on jonkin ilmauksen asemesta käytettävä toinen ilmaus. Kun kiertoilmaus on jonkin jyrkän ja epämiellyttävän ilmaisun sijasta käytetty peittelevä tai kaunisteleva sana tai sanaliitto, sitä kutsutaan eufemismiksi. Halventava tai karkea kiertoilmaus on dysfemismi.
Tyyppejä

Eufemismeja käytetään usein tietyistä ruumiinosista ja ruumiintoiminnoista, kuten eritteistä ja seksistä, sekä kuolemasta, sairauksista ja erilaisista loukkaavista ilmaisuista. Vanhastaan eufemismeja on käytetty voimakkaista ja pelottavista olennoista ja tabuista.
Eufemismin voi muodostaa semanttisesti eri tavoin, kuten:
Sana korvataan yleisemmällä ja epätarkemmalla ilmaisulla. Esimerkiksi ulostetta kuvaavien sanojen sijaan voidaan puhua ’jätöksistä’.
Sana korvataan vierassanalla, usein latinalais- tai kreikkalaisperäisellä.
Sana korvataan ilmaisulla, joka viittaa suppeammin johonkin siihen liittyvään. Esimerkiksi seksin harrastamista kuvaavat suorat ilmaisut voidaan korvata ilmaisulla ’mennä sänkyyn jonkun kanssa’.
Sana korvataan metaforalla, kuten ’ikuinen uni’ kuolemasta.
Sana korvataan samankuuloisella sanalla tai lyhenteellä. Tätä käytetään esimerkiksi voimakkaiden kirosanojen kohdalla.
Dysfemismejä käytetään tarkoituksellisesti neutraalien ilmaisujen tai eufemismien sijasta, kun halutaan loukata tai herättää pahennusta. Niitä käytetään usein omista vastustajista tai paheksuttavaksi koetuista asioista, tai vähättelytarkoituksessa. Dysfemismeissä viitataan suhteellisen usein kokonaisuuden sijaan kohteen johonkin osaan, kuten loukkauksessa ”hän on mulkku”. Yleisiä ovat myös ihmisen rinnastukset johonkin eläimeen, kehoon liittyvään tabuun, tai henkiseen tai fyysiseen vajavaisuuteen.
Käyttötavat > Voimakkaista olennoista ja tabuista

Vanhastaan kiertoilmauksia on käytetty voimakkaista ja suurista olennoista, kuten petoeläimistä, jumalista tai pahoista hengistä, sekä puhuttaessa kielletyistä aiheista tai asioista, jotka olivat tabuja, kuten seksuaalisuudesta. Pyhän henkiolennon nimen asiattoman lausumisen ajateltiin herjaavan olentoa. Pahan tai pelottavan hengen tai petoeläimen nimen lausumisen taas ajateltiin kutsuvan olennon paikalle. Esimerkiksi suomalaisten vanhan taivaan- ja ukkosenjumalan nimitys Ukko lienee alkujaan kiertoilmaus, joka viittaa vanhaan mieheen. Sittemmin Ukko on vakiintunut tämän jumalan nimeksi, eikä nykyisin olla edes varmoja, mikä alkuperäinen nimi oli. Kristinuskon paholaisesta on käytetty monia kiertoilmauksia, kuten vanha vainooja, sielunvihollinen ja vihtahousu. Pedoista, kuten karhusta ja sudesta on käytetty useita kiertoilmauksia, ja myös sana karhu on alun perin kiertoilmaus, joka viittasi karheaan turkkiin.
Monilla tärkeillä riistaeläimillä oli suomen kielessä kiertoilmauksia. Niitä käytettiin aikanaan varsinaisen nimen sijasta, koska siten uskottiin vältettävän huono metsästysonni. Kettu tunnettiin alun perin nimellä repo, sana kettu on partisiippimuoto nahkaa tarkoittavasta kesi-sanasta.
Ikivanhan ja edelleen joissain kulttuureissa elävän käsityksen mukaan asioilla on oikeat nimet, jotka eivät pelkästään viittaa kohteeseensa, vaan ovat olennainen osa kohdettaan. Esimerkiksi ihmisen nimi oli osa ihmistä, ja joissain uskomuksissa nimi saattoi olla jopa ihmisen sielu. Monissa kulttuureissa uskottiinkin, että ihminen sai sielunsa vasta nimenannon yhteydessä. Kotieläintenkin ajateltiin tottelevan nimeään pikemminkin nimen yliluonnollisen vaikutuksen vuoksi, kuin siksi, että eläin tunnistaisi nimensä tai olisi oppinut reagoimaan siihen. Sama koski myös muita olentoja. Petoeläimiä tai pahoja henkiä ei haluttu paikalle, joten niiden oikeaa nimeä ei haluttu lausua. Riistaeläimet taas pelkäsivät nimeään, ja uskottiin, että ne lähtivät karkuun, jos niiden nimi sanottiin. Kiertoilmaukset eivät olleet olennon ”oikeita” nimiä, eivätkä siten yhtä vaarallisia. Usein kävi kuitenkin niin, että kiertoilmaus vakiintui ”oikeaksi” nimeksi, ja saatettiin joutua etsimään uutta kiertoilmausta.
Käyttötavat > Kielteisen tunteen välttämiseksi

Eufemismi otetaan joskus käyttöön silloin, kun alkuperäinen sana aiheuttaa puhujassa tai kuulijassa samankaltaisen epämiellyttävän reaktion kuin sen viittaama asiakin. Esimerkiksi epämiellyttäviä tuntemuksia aiheuttava sana ’oksettaa’ korvataan ilmaisulla ’voida pahoin’. Tällainen eufemismi on käyttökelpoinen niin kauan, kun se ei vielä yhdisty viittaamaansa asiaan niin että se aiheuttaisi kielteisen reaktion. Kun kiertoilmaisua on käytetty tarpeeksi kauan, se voi muuttua epämiellyttävän kuuloiseksi, jolloin se joudutaan korvaamaan uudella ilmaisulla.
Kirjallisuutta

Varis, Markku: Sumea kieli: Kiertoilmauksen muoto ja intentio nykysuomessa.  (Väitöskirja: Oulun yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1998.  ISBN 951-746-079-1
Kiinnitystulppa

Erilaisia kiinnitystulppia
Kiinnitystulpan kiinnitys animaationa
Kiinnitystulppa tai ruuvitulppa, seinätulppa tai proppu, on kiinnitystarvike, jota käytetään ripustettaessa jotain esimerkiksi betoni- tai tiiliseinään tai kattoon. Tulppa työnnetään seinään porattuun reikään, ja siihen ruuvataan sopivankokoinen ruuvi. Tulppa työnnetään yleensä seinätasoon asti, mutta jos tulppa laajenee, se työnnetään seinän sisään. Ruuvia kiristettäessä ruuvi ja sitä ympäröivä tulppa kiinnittyvät kiveen.
Kiinnitystulpan kärjessä on paisuntaosa, joka paisuu, kun ruuvia kiristetään tulppaan. Siivekkeet eli evät varmistavat, että tulppa ei pyöri ympäri, kun ruuvi kiristetään. Tulpan paisumaton osa on nimeltään kaulus. Tulpan toisessa päässä on harja, joka varmistaa, että tulppa ei uppoa reikään liian syvälle.
Kiinntystulppia on saatavilla erilaisia seinämateriaaleja ja eripainoisia ripustettavia esineitä varten. Jotkin tulpat sopivat vain tiettyihin materiaaleihin. Niin sanotut yleistulpat sopivat moneen seinä- ja kattomateriaaliin, mutta ne ovat parhaimmillaan betoni- ja tiiliseinissä. Ohuisiin kipsi- ja kuitulevyihin käytetään erikoistulppia, jotka vaativat yleensä levyn taakse tyhjää tilaa. Betoniin kiinnitetyn yleistulpan kantokyky voi vaihdella alle 100 kilogrammasta useisiin satoihin kilogrammoihin. Kevytbetonilla, kipsilevyllä ja puukuitulevyllä tulpan pitokyky on huomattavasti pienempi, usein alle 20 kilogrammaa.
Halvimmat tulpat on valmistettu yleensä pvc-muovista tai polytyleenistä. Heikkolaatuinen tulppa muotoutuu ajan myötä reiän tai ruuvin mukaan ja menettää otteensa. Laadukkaimmat vankasta nailonista tai metallista valmistetut tulpat säilyttävät vahvuutensa vuosikausia.
Tulpat keksittiin 1930-luvulla. Varhaisimmat tulpat valmistettiin muotoon puristetuista kasvikuiduista. Muovi otettiin käyttöön 1950-luvulla. Kiinnitystulppien tekninen kehitys on jatkunut 2000-luvulle asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiinnitystulppa Wikimedia Commonsissa
Eino Kiiveri

Eino Kiiveri
Eino Kiiveri (3. maaliskuuta 1923 Parikkala – 15. heinäkuuta 1993 Punkaharju) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 140. Ryhmänjohtajana Jalkaväkirykmentti 49:ssä toiminut Kiiveri nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 9. heinäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä korpraali.
Kiiveri osallistui ryhmänsä kaikkiin partioihin ja pataljoonansa iskujoukkoon. Hän muun muassa kulki puoli tuntia vihollisasemissa korsuja tuhoten ja kranaattiensa loputtua jatkoi etsimillään viholliskranaateilla. Kiiveri raivasi yksin tiensä vihollistukikohtaan, tuhosi vartiomiehen ja palasi viholliskonekivääri mukanaan omalle puolelle. Puolustusvaiheessa Kiiveri nouti vihollisen asemista patruunatäydennystä.
Sodan jälkeen Kiiveri toimi yksityisyrittäjänä rakennusalalla.
Kiinan naisten lentopallomaajoukkue

Kiinan naisten lentopallomaajoukkue edustaa Kiinaa naisten arvokilpailuissa ja kansainvälisissä lentopallokilpailuissa. Se on voittanut kolme olympiakultaa ja kaksi maailmanmestaruutta.
Arvokilpailut > Olympialaiset

Kultaa 1984, 2004, 2016
Hopeaa 1996
Pronssia 1988, 2008
Viides 2000
Puolivälierissä 2012
Seitsemäs 1992
Arvokilpailut > MM-kilpailut

Kultaa 1982, 1986
Hopeaa 1990, 1998, 2014
Pronssia 2018
Neljäs 2002
Viides 2006
Kuudes 1956, 1978
Kahdeksas 1994
Yhdeksäs 1962
Kymmenes 2010
Neljästoista 1974
Kiderakenne

Euhedrinen kvartsikide Tiibetistä. Piidioksidi (SiO2) esiintyy luonnossa useassa eri kidemuodossa, joista yleisimpiä ovat heksagonaalinen kvartsi, kuutiollinen kristobaliitti ja heksagonaalinen tridymiitti.
Kiderakenne on atomien järjestys kiteisessä aineessa. Kiderakenne koostuu alkeiskopeista, jotka toistuvat tasavälisessä avaruushilassa. Alkeiskopin särmien pituuksia kutsutaan kideakseleiksi ja niiden muodostamia kulmia hilakulmiksi.
Alkeiskoppi

Alkeiskoppi on kiderakenteen perusosa. Se on pienin rakenne, jota toistamalla koko kiderakenne saadaan rakennettua. Alkeiskoppi rakentuu molekyyleistä, atomeista tai ioneista, joita voidaan kuvata kovina, pyöreinä palloina.
Kidejärjestelmä

Kidejärjestelmä on hilan pisteryhmä, joka ei sisällä atomien paikkoja alkeiskopissa. Kidejärjestelmiä on seitsemän (laskevassa symmetriajärjestyksessä), kuutiollinen, tetragoninen, heksagoninen, trigoninen, ortorombinen, monokliininen ja trikliininen. Erilaisten avaruushilojen luokittelun esitti ensimmäisenä saksalainen fyysikko, professori Mauritius Ludovicus (Moritz Ludvig) Frankenheim 1835 julkaisussaan Die Lehre von der Cohäsion, umfassened die Elasticität der Gase, die Elasticität und Coharenz der flüssigen und festen Körper und die Krystallkunde, Breslau, 1835. Hän teki kuitenkin virheen (15 hilaa), jonka ranskalainen fyysikko Auguste Bravais korjasi 1848. Hän todisti olemassa olevan 14 Bravais'n hilaa.
Bravais'n hilat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
7 kidejärjestelmää  : 14 Bravais'n hilaa:
trikliininen : 
| monokliininen  | yksinkertainen | päätepintakeskinen |  |  |
monokliininen : 
| ortorombinen  | yksinkertainen | päätepintakeskinen | tilakeskinen | pintakeskinen |
ortorombinen : 
heksagoninen : 
trigoninen : 
| tetragoninen  | yksinkertainen | tilakeskinen |  |  |
tetragoninen : 
| kuutiollinen  | yksinkertainen | tilakeskinen | pintakeskinen |  |
kuutiollinen : 
Bravais'n hilat määritellään kolmella hilavektorilla (hilavakio) a, b ja c ja niiden välisillä kulmilla α, β ja γ. Koordinaatistona on yleensä oikeakätinen koordinaatisto. Bravais'n hiloja on edellä mainitut seitsemän, joiden sisällä esiintyy 1–4 variaatiota.
kuutiollisen rakenteen alkeiskopeille pätee a=b=c ja α =β =γ =90°
yksinkertainen kuutiollinen (engl. simple cubic, SC), atomit kuution kärkipisteissä
tilakeskinen kuutiollinen (TKK, body-centered cubic, BCC), atomit kuution kärkipisteissä ja sen keskipisteessä
pintakeskinen kuutiollinen (PKK, face-centered cubic, FCC), atomit kuution kärkipisteissä sekä sivutahkojen keskipisteissä
tetragoninen a=b≠c ja α =β =γ =90° (tetragonal )
yksinkertainen
tilakeskinen
ortorombinen a≠b≠c ja α =β =γ =90° (orthorhombic )
yksinkertainen
tilakeskinen
päätepintakeskinen
pintakeskinen
trigoninen eli romboedrinen a=b=c ja α=β=γ≠90° (rhombohedral)
heksagoninen a=b≠c ja α=β=90° ja γ=120° (hexagonal close-packing, HCP)
monokliininen a≠b≠c ja α =β =90° ja γ ≠90° (monoclinic )
yksinkertainen
päätepintakeskinen
trikliininen a≠b≠c ja α≠β≠γ≠90° (triclinic)
Kirjallisuutta

Powell, Richard C.: Symmetry, Group Theory, and the Physical Properties of Crystals.  Springer, 2010.  doi:10.1007/978-1-4419-7598-0  ISBN 978-1-4419-7597-3  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiderakenne Wikimedia Commonsissa
Heksagonaalinen tiivispakkaus (vasemmalla) ja pintakeskeinen kuutiollinen pakkaus (oikealla).
Jaan Kikkas

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jaan Kikkas |  Jaan Kikkas |  Jaan Kikkas |  |
Maa:   Viro
Miesten painonnosto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Pariisi 1924 | 75 kg |  |
Jaan Kikkas (5. kesäkuuta 1892 Valga – 9. maaliskuuta 1944 Tallinna) oli virolainen painonnostaja.
Kikkas saavutti olympiapronssia painonnoston keskisarjassa (alle 75-kiloiset) Pariisissa 1924 yhteistuloksella 450 kiloa. Hänen tuloksensa viidessä eri nostomuodossa olivat 70 kiloa yhden käden tempauksessa, 87,5 kiloa yhden käden työnnössä, 80 kiloa kahden käden punnerruksessa, 85 kiloa kahden käden tempauksessa ja maailmanennätys 127,5 kiloa kahden käden työnnössä. Hopeaa kilpailussa sai Kikkasin maanmies Alfred Neuland, ja kyseessä on edelleenkin ainoa kerta, jolloin kesäolympialaisten henkilökohtaisen lajin mitalikolmikossa on ollut kaksi virolaista.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Tallinnassa 1922 Kikkas sijoittui neljänneksi. Viron mestaruuden hän voitti vuonna 1925.
Kiiltosirppisammal

| Kiiltosirppisammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Palmikkosammalet Hypnales
Heimo::  Calliergonaceae
Suku::  Kiiltosirppisammalet Hamatocaulis
Laji::  vernicosus
Kaksiosainen nimi
 Hamatocaulis vernicosus  (Mitt.) Hedenäs 
Synonyymit
 Drepanocladus vernicosus, Limprichtia vernicosa, Scorpidium vernicosum 
Katso myös
   Kiiltosirppisammal Wikispeciesissä   Kiiltosirppisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiiltosirppisammal (Hamatocaulis vernicosus) on harvinainen sammallaji. Se on Euroopan luontodirektiivin liitteen II laji, jonka päävastuu kuuluu Ruotsille ja Suomelle. Suomessa se on vaarantunut.
Ulkonäkö

Kiiltosirppisammal on keskikokoinen ja haaroo säännöllisesti. Sen verson kärki on sivulle koukistunut. Sen lehdet ovat kiiltävät ja pitkittäispoimulliset. Sen keskisuoni ulottuu lehden puolivälin ohi. Se muistuttaa ulkonäöltään lettosirppisammalta, lapinsirppisammalta ja luhtasirppisammalta.
Levinneisyys

Lajia tavataan ympäri pohjoista pallonpuoliskoa boreaalisella vyöhykkeellä. Sitä pidettiin aiemmin yleisempänä, mutta mikroskooppiset tarkastelut ovat erottaneet sen lähilajeistaan. Se esiintyy koko Suomessa harvinaisena ja monet esiintymät ovat hävinneet viime aikoina soiden ojituksen vuoksi. Näin on käynyt muun muassa Turun Pomponrahkalla.
Elinympäristö

Kiiltosirppisammal kasvaa emäksisillä ja ruosteisilla lettosuoalueilla. Laji esiintyy Suomessa runsasimmillaan rimpisillä koivuletoilla sekä meso-eutrofisilla rimpinevoilla Perä-Pohjolan alueella.
Kiinanloistofasaani

| Kiinanloistofasaani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kanalinnut  Galliformes
Heimo::  Aitokanat  Phasianidae
Suku::  Loistofasaanit  Lophophorus
Laji::  lhuysii
Kaksiosainen nimi
 Lophophorus lhuysii  Saint-Hilaire, 1866 
Katso myös
   Kiinanloistofasaani Wikispeciesissä   Kiinanloistofasaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kiinanloistofasaani (Lophophorus lhuysii) on endeemisenä eteläisessä Kiinassa ja Tiibetissä tavattava aitokanoihin kuuluva lintulaji. Laji luokitellaan uhanalaisuusluokitukseltaan vaarantuneeksi.
Koko ja ulkonäkö

Kiinanloistofasaani on suurehko kanalintu ja se voi saavuttaa 75–80 cm pituuden. Lajilla esiintyy sukupuolidimorfiaa ja koiras on huomattavasti värikkäämpi kuin naaras. Kiinanloistofasaanin selkä, siivet ja pyrstö ovat väriltään kiiltävän sinivioletit. Pää on vihreä ja päässä on violetti harja. Naama on osittain höyhenistä paljas ja väriltään sininen. Kaula ja niska ovat väriltään pronssinväriset. Koiraan rinta ja vatsa ovat kiiltävän mustat. Naaras on väritykseltään vaatimattomampi ja suurimmaksi osaksi ruskeankirjava ja selkä on valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kiinanloistofasaania tavataan lounaisesta Kiinasta ja Tiibetistä. Laji elää korkealla vuoristometsissä, tyypillisesti noin 2 800–4 900 metrin korkeudessa, ja paikoitellen puurajan yläpuolella alppiruusuja kasvavilla alueilla ja vuoristonummilla. Lajin kantaa uhkaa elinympäristöjen häviäminen laiduntamisen, ravintokasvien keräämisen, pesien tuhoaminsen ja laittoman metsästyksen vuoksi. Kiinanloistofasaanikannan kooksi arvioidaan 2 500–10 000 yksilöä.