stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sarvikuono (Dürer)

| Sarvikuono |
| --- | --- |

Nimi:  Sarvikuono
Tekijä:  Albrecht Dürer
Valmistuspaikka:  Nürnberg
Valmistumisvuosi:  1515
Taiteenlaji:  taidegrafiikka, puupiirros
Teostyyppi:  puupiirros
Materiaali:  vergépaperi (maalauspohja)
Korkeus:  21,4 cm
Leveys:  29,8 cm
Kokoelma:  British Museum, National Gallery of Art, Städel Museum, Prints in the National Gallery of Art (käännä suomeksi), Rosenwald Collection (käännä suomeksi), Cooper Hewitt -museo, Clevelandin taidemuseo ja Germanisches Nationalmuseum
Sijainti:  British Museum, Städel Museum, National Gallery of Art, Clevelandin taidemuseo, Germanisches Nationalmuseum
Sarvikuono on saksalaisen taidemaalarin ja -graafikon Albrecht Dürerin vuonna 1515 luoma puupiirros. Kuva perustuu tuntemattoman taiteilijan kirjalliseen kuvaukseen ja kevyeen luonnokseen aiemmin samana vuonna Lissaboniin saapuneesta intiansarvikuonosta. Dürer ei koskaan nähnyt itse sarvikuonoa, joka oli lajinsa ensimmäinen elävä edustaja Euroopassa Rooman valtakunnan aikojen jälkeen. Vuoden 1515 loppupuolella Portugalin kuningas Emanuel I lähetti sarvikuonon lahjana paavi Leo X:lle, mutta se kuoli haaksirikossa Italian rannikon edustalla vuoden 1516 alussa. Elävää sarvikuonoa ei tämän jälkeen nähty Euroopassa ennen Filip II:n hoviin Intiasta noin vuonna 1579 saapunutta yksilöä.
Sarvikuonon anatomian epätarkkuuksista huolimatta Dürerin puupiirroksesta tuli Euroopassa hyvin suosittu, ja sitä kopioitiin lukuisia kertoja seuraavan kolmen vuosisadan aikana. Sitä pidettiin luotettavana kuvauksena sarvikuonosta 1700-luvun loppupuolelle saakka. Lopulta erityisesti Eurooppaa 1740- ja 1750-luvuilla kiertäneestä sarvikuono Clarasta tehdyt realistisemmat piirrokset ja maalaukset korvasivat sen. Dürerin puupiirroksesta on sanottu, että ”luultavasti millään muulla kuvalla eläimestä ei ole ollut yhtä syvää vaikutusta taiteeseen”.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
T. Sturge Moore, Albert Durer, Projekti Gutenberg (englanniksi)
Group of History and Theory of Science, Dürer's Rhinoceros (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Studiolum: Rhinocerology, or the power of images Poemas del Rio Wang. 31.10.2008. Viitattu 8.12.2011. (englanniksi) (unkariksi)
Ensimmäinen tunnettu graafinen vedos sarvikuonosta on suhteellisen alkeellinen puupiirros, joka kuvittaa Giovanni Giacomo Pennin Roomassa heinäkuussa 1515 julkaisemaa runoa.
Puupiirros Hanno-norsusta, Roomassa noin vuonna 1514 pseudonyymillä ”Philomathes” julkaistusta pamfletista.
Rafaelin ”Eläinten luominen”, 1518–1519, fresko Palazzi Pontificin toisessa kerroksessa Vatikaanissa. Sarvikuono on kuvattu puun oikealla puolella – vasemmalla on norsu, mahdollisesti Hanno.
Albrecht Dürerin mustekynäpiirros sarvikuonosta vuodelta 1515, nykyään British Museumissa. Käsinkirjoitettu kuvateksti ajoittaa sarvikuonon saapumisen Lissaboniin vuodelle ”1513” (sic).
Intiansarvikuonon nahan poimut sopivat hyvin yhteen Dürerin kuvaamien haarniskamaisten laattojen kanssa.
Hans Burgkmairin mustekynäpiirros sarvikuonosta vuodelta 1515, nykyään Graphische Sammlung Albertinassa Wienissä.
Alessandro de' Medicin tunnus, Paolo Giovion kirjasta Dialogo dell'impresse militari et amorosi vuodelta 1557.
Moderni posliinisarvikuono Meissenin posliinimuseossa. Se perustuu selkeästi Dürerin kuvaan, ja sillä on suurikokoinen sarvi niskassa.
Salvador Dali, Rinoceronte vestido con puntillas, 1956.
Bibrka

| Bibrka Бібрка |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Bibrka
 Koordinaatit: 49.6392°N, 24.2937°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Lvivin piiri
Kirjallinen maininta:  1211
Magdeburgin oikeudet:  1469
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  3,9 km²
Väkiluku (2022)  ():  3 761 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bibrka (ukr. Бібрка) on historiallinen pikkukaupunki Ukrainan Lvivin alueen Lvivin piirissä. Kaupunki sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Bibrkajoen varrella, 32 kilometriä aluekeskus Lvivistä kaakkoon.
Tammikuun keskilämpötila on −4,1 °C ja heinäkuun +18,3 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä on 645 millimetriä.
Ensimmäinen kirjallinen merkintä Bibrkasta on vuodelta 1211 Galitsian ja Volynian kroniikassa jokea tarkoittavana mainintana. Sen varrella oli Boberka (B.), joka tarkoitti majavien (bobriv) metsästykseen paneutuvaa asutusta (Kiovan Rusin aikana). Erityisesti joen itäpuolinen asutuksen vanha (Staryi B.) osa kulki tällä nimellä, ja länsipuolta kutsuttin uudeksi Boberkaksi. Magdeburgin oikeudet vuonna 1469 (1569). Nykyinen nimi Bibrka vakiintui 1700-luvulla. Uudempi kaupunkiluokitus vuodelta 1939, vuosina 1939 (1944) – 1963 Bibrka oli piirikeskus.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 3 761 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 3 980 asukasta; kansallisuutensa ilmoittaneesta 3 949:sta ukrainalaisia oli 97,90 prosenttia, puolalaisia 1,01 % ja venäläisiä 0,81 %. Vuonna 1989 kaupunkiin kirjattiin 4 208 asukasta.
Bibrka on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Lvivin piiriin; sitä ennen se oli Peremyšljanyn piirin kaupunki.
Katolinen Pyhän Nikolaoksen kirkko.
Toinen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bibrka Wikimedia Commonsissa
History of Bibrka (englanniksi) (bibrka-rada.gov.ua)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef
Shangri-La (Yunnan)

| Shangri-La (tiibetiksi སེམས་ཀྱི་ཉི་ཟླ་གྲོང་ཁྱེར།, Sems kyi nyi zla grong khyer kiin>  香格里拉市, Xiānggélǐlā Shì) |
| --- | --- |
 Shangri-Lan kaupungin sijainti (vaaleanpunaisella)  Dêqênin prefektuurissa (keltaisella) Yunnanin maakunnassa.
 Koordinaatit: 27°49′45″N, 99°42′32″E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Yunnan
Autonominen prefektuuri:  Dêqênin tiibetiläisten autonominen prefektuuri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  piirikuntatason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  11 418,98 km²
Väkiluku (2010):  172 988
Aikavyöhyke:  UTC+8
Postinumero:  674400
Suuntanumero(t):  0887
Rekisterikilpi:  云R
 
 www.shangri-la.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Shangri-La (tiibetiksi སེམས་ཀྱི་ཉི་ཟླ་གྲོང་ཁྱེར།, Sems kyi nyi zla grong khyer, kiin.: 香格里拉市; pinyin: Xiānggélǐlā shì) on piirikuntatason kaupunki Kiinan Yunnanin maakunnassa. Se on Dêqênin tiibetiläisten autonomisen prefektuurin päähallintopaikka. Kaupungin pinta-ala on 11 419 neliökilometriä ja väkiluku 172 988 (vuonna 2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 450 kilometriä maakunnan pääkaupunki Kunmingista luoteeseen.
Nimi

Aiemmin paikka oli piirikunta nimeltä Zhongdian. Se nimettiin uudelleen Shangri-Laksi 17. joulukuuta 2001 englantilaisen James Hiltonin romaanissa Sininen kuu olevan fiktiivisen paikan mukaan. Piirikunnasta tuli piirikuntatason kaupunki 16. joulukuuta 2014.
Hallinnollinen jako

Kuntatasolla kaupunki jakauttuu neljään suurkuntaan, kuuteen maalaiskuntaan ja yhteen naxeille varattuun etniseen kuntaan. Kaupungin keskus on Jiantangin (tai Gyaitangin) suurkunta.
Galleria

Shangri-Lan vanhankaupungin kattoja.
Tiibetiläisten temppeli Shangri-Lassa.
Dêqên Shangri-Lan lentoasema.
Bitajärvi Potatson kansallispuistossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shangri-La (Yunnan) Wikimedia Commonsissa
ChinaTravel.com: Zhongdian Travel Guide (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hanna Gronkiewicz-Waltz

Hanna Gronkiewicz-Waltz 2024
Hanna Beata Gronkiewicz-Waltz (s. 4. marraskuuta 1952) on puolalainen Kansalaisfoorumi-puolueen (Platforma Obywatelska, PO) poliitikko. Hän toimi Varsovan pormestarina vuosina 2006–2018. Hän oli Puolan parlamentin eli sejmin jäsenenä vuosina 2005–2006. Vuosina 1992–2001 hän toimi kansallispankin johdossa ja vuosina 2001–2004 Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin varapuheenjohtajana.
Kyselytutkimuksen mukaan 46 prosenttia puolalaisista pitää Gronkiewicz-Waltzia Puolan merkittävimpänä naispoliitikkona. Gronkiewicz-Waltz oli presidenttiehdokkaana vuonna 1995 saaden 2,76 prosenttia äänistä.
Ilkka Sariola

| Ilkka Sariola |
| --- | --- |
 Ilkka Sariola vuonna 2009
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. toukokuuta 1969 
Ammatti:  kuvataiteilija, pappi
Muut tiedot
Koulutus: kuvataiteiden maisteri, teologian maisteri
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ilkka Armas Sariola (s. 11. toukokuuta 1969 Laukaa) on suomalainen kuvataiteilija ja pappi.
Henkilöhistoria

Ilkka Sariola syntyi äitienpäivänä 1969 Yrjö Sariolan ja Anna-Maija Sariolan (o.s. Ahva) neljänneksi pojaksi. Kun perhe muutti Lapualle Sariolan ollessa 5-vuotias, hän kävi peruskoulun ja lukion Lapualla niin, että hän kirjoitti ylioppilaaksi 1989.
Taiteilijaura

Ensimmäiset taiteelliset työt, jotka olivat suurimmaksi osaksi öljyvärimaalauksia,  olivat esillä jo lukioaikana Lapuan piispalassa, jossa Sariolan perhe asui. Näyttely tietyssä rohkeudessaan herätti paikallisesti kohua.
Sariola pääsi heti lukion jälkeen opiskelemaan Kuvataideakatemiaan. Siellä hän opiskeli tila-aikataiteen ja maalauksen -laitoksella. Hän suoritti 1995 Kuvataideakatemian loppututkinnon ja 1998 Kuvataiteen maisterin tutkinnon.
Sariolan taiteen teko jakaantuu selkeästi kahteen osaan, joiden välissä on teologiset opinnot 2005–2010 ja työskentely pappina 2010–2016.
Taiteilijaura > Performanssit

Sariolan taiteilijauran varhaisempaan tuotantoon kuuluvat performanssit, joita hän on myös tallentanut videolle. Niissä tulee esille hänen tyylinsä käyttää omaa ruumiillista kehoaan niin vahvasti, että on sanottu sitä olevan vaikea sisällyttää perinteisen taiteen raameihin. ”Maisema ja tekijä ovat vahvassa yhteydessä toisiinsa, eikä kuvataiteen osuus ole, kuten ennen 'ilmaisussa'.”
Ensimmäisiä tällaisia performansseja oli jo ennen taideopintoja Lapuan piispalassa toteutettu Tyhjästä pohjasta, Summasta Sariolasta (1988) performanssi, jossa teos syntyi ja tuhotui. Sariola levitti väriaineita käsin ja jaloin, jonka jälkeen hän pilkkoi ja poltti maalauksensa. Samanlainen toimintaote Sariolalla oli Pers von Marssi esityksessä 1988. Siinä hän roiskemaalasi maahan asetettua maalausalustaa, kasteli sen polttoaineella ja sytytti palamaan samalla Alpo A. Kotalan sähkökitaran pauhatessa taustalla.
Hän on tehnyt yhteistyötä toisen Lapualta kotoisin olevan taiteilijan, Teemu Mäen kanssa. Every man is an island -performanssia esitettiin vuosina 1994–1995.
Taiteilijaura > Piirustukset

Sariolan ensimmäisen taiteilijajakson yksi huipentuma oli osallistuminen Milanon Nykytaiteen museon Europa 2000 – Esperienze a confronto -näyttelyyn 2001.
Sariolan tuotannosta iso osa on lyijykynäpiirustuksia, joista hän on tullut tunnetuksi. Hänen töitään on ollut esillä monissa kotimaisissa ja ulkomaisissa gallerioissa kuten Helsingissä Galleria A2:ssa ja Galleria Ortonissa sekä Berliinissä Galleria Toolboxissa.
Sariolan töitä on ollut mukana kolmessa Galleria Rankan näyttelyssä: Byrokratia, Kuusi mieltä paperilla / Six Minds on Paper sekä gallerian 5-vuotisjuhlanäyttelyssä.
Taiteilijaura > Krusifiksit

Sariola on tehnyt kaksi krusifiksitaideteosta, joiden sijaituspaikka on kirkko.
Ensimmäinen Hiljaisen lauantain krusifiksi on Kallion kirkossa. Työn pohjana on nykyään Santa Chiaran basilikassa Italian Assisissa oleva 1100-luvun bysanttilainen San Damianon krusifiksi. Alkuperäisestä teoksesta Sariolan teos poikkeaa muun muassa siinä, että voittoisa Jeesus on muuttunut kärsiväksi. Myös värimaailma on muuttunut: alkuperäinen verenpunaisen dominoima maalaus on tässä sinisävyinen. Yksi merkittävä osa on krusifiksin alhaalla, jossa on kuvattu nykyajan marttyyreja Birkenaun keskitysleirin portin yläpuolella. Heitä ovat keskitysleireillä kuolleet saksalainen evankelis-luterilainen pappi Dietrich Bonhoeffer, juutalaisia auttanut venäläissyntyinen nunna Maria Pariisilainen ja toisen vangin edestä uhrautunut puolalainen fransiskaaniveli Maximilian Kolbe. Neljäs marttyyri on Afganistanissa heinäkuussa 2014 surmattu avustustyöntekijä Seija Järvenpää, Sariolan ystävä.
Rauhan krusifiksi on ollut Paavalin kirkkossa keväästä 2021 lähtien. Taiteilija on tarkoittanut, että krusifiksia luetaan alhaalta ylös. Teoksen alaosassa on kuvattu sodan kärsimyksiä, keskellä on kuollut Jeesus ja ylhäällä Rauhan vuori. Krusifiksin yläosaan tulee Jesajan kirjan mukaisesti susi ja lammas yhteiselle laitumelle ja auraksi taottu miekka, johon on kiinnitetty sateenkaarilippu.
Pappisura

Ilkka Sariola vihittiin papiksi 2010 kesäkuussa ja hän toimi Kallion seurakunnassa pappina vuoden 2015 loppuun asti.
Aiheesta muualla

Ilkka Sariolan kotisivut
Pomitšna

| Pomitšna Помічна |
| --- | --- |
 Pomitšnan rautatieasema.
 lippu:  vaakuna
 Pomitšna
 Koordinaatit: 48.2393°N, 31.4094°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Kirovohradin alue
Piiri:  Novoukrajinkan piiri
Rautatien käynnistyminen:  1868
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1939
Kaupungiksi:  1957
Väkiluku (2022)  ():  8 608
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pomitšna (ukr. Помічна) on kaupunki Ukrainan Kirovohradin alueen Novoukrajinkan piirin Pomitšnan hromadassa. Pomitšna sijaitsee Etelä-Bugin vesistön valuma-alueella, 84 kilometriä aluekeskus Kropyvnytskyista länsilounaaseen. Kaupunki on rautatien risteyspaikkakunta ja siellä on rautatieasema.
Tammikuun keskilämpötila -5,5 °C ja heinäkuun +20,5 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä 520 millimetriä.
Paikkakunnan nimi liittyy Zaporižžjan kasakoihin. Nykyisen kaupungin paikkeille muutti 1700-luvulla kasakoita, ja he perustivat sinne slobodan. Kylä toimitti ruokaa nykyisessä Kropyvnytskyissä sijainneeseen Pyhän Elisabetin linnoitukseen. Kylä nimettiin avun antamisen perusteella ukr. поміч, Pomitš), apua antava (kylä). Rautatie alkoi kulkea Pomitšnan kautta vuonna 1868. Kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai vuonna 1938 ja kaupungin aseman 1957.
Ukrainan tilastokeskus arvio kaupungin väkiluvuksi 8 608 asukasta (1.1.2022). Vuonna 2001 asukkaita oli 10 913, joista etnisesti ukrainalaisia oli 93,35 prosenttia, venäläisiä 4,52 prosenttia, ja valko-venäläisiä	0,66 prosenttia. Västeönlaskennassa 1989 kaupunkiin kirjattiin 12 322 asukasta.
Pomitšna oli aiemmin osa Dobrovelytškivkan piiriä. Kesän 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa piirien lukumäärää supistettiin merkittävästi ja kaupunki tuli osaksi laajentunutta Novoukrajinkan piiriä.
Vladimir Šuhovin suunnittelema vanha vesitorni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pomitšna Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Помошная – Kaupunkityyppisen taajaman aseman myöntämisen ajankohta lähteistetty ruwikissä, ilman sivunumeroa.
Käännös suomeksi
Timo Sarpaneva

| Timo Sarpaneva |
| --- | --- |
 Timo Sarpaneva vuonna 1964.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. lokakuuta 1926 Helsinki
Kuollut: 6. lokakuuta 2006 (79 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  taideteollinen muotoilu
Palkinnot
 Lunning-palkinto 1956 Pro Finlandia 1958 
Timo Tapani Sarpaneva (31. lokakuuta 1926 Helsinki – 6. lokakuuta 2006 Helsinki) oli kansainvälisesti arvostettu suomalainen taiteilija ja professori. Hänet tunnetaan erityisesti taideteollisesta muotoilusta. Sarpaneva toimi myös taideteollisuusnäyttelyjen suunnittelijana. Hänen mielimateriaalejaan olivat lasi ja metalli, mutta käytössä olivat myös muun muassa posliini, puu ja tekstiili.
Elämäkerta > Nuoruus ja ensimmäiset työt

Timo Sarpaneva syntyi Helsingissä 1926. Hänen vanhempansa olivat Martta ja Akseli Sarpaneva.
Timo Sarpaneva opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa, mistä hän valmistui 1948 graafikoksi. Hänen töitään oli esillä seuraavana vuonna Helsingin Taidehallissa pidetyssä nuortennäyttelyssä. Sarpaneva alkoi kokeilla monia erilaisia materiaaleja, kuten terästä, villaa ja puuvillaa. Mainetta hän sai Milanon triennaalissa vuonna 1951, kun hänen kukkoaiheinen pannumyssynsä palkittiin hopeamitalilla.
Elämäkerta > Maailmanmaineeseen

Sarpanevan ura lasitaiteilijana alkoi 1949, jolloin hän voitti toisen palkinnon Riihimäen lasitehtaan järjestämässä Pohjoismaisessa kilpailussa. Hänen ensimmäiset lasityönsä edustivat surrealismia, mutta pian hän siirtyi abstraktiin muotokieleen.
Sarpeneva loi vuosina 1952–1954 muun muassa Lansetti-sarjan, Orkidean ja Kajakin. Hänen lasimaljakkonsa voitti Milanon triennaalin Grand Prix’n 1954, ja yhdysvaltalainen House Beautiful -lehti valitsi sen 1956 maailman kauneimmaksi esineeksi.
Sarpaneva teki Iittalan lasitehtaalle 1950-luvulta lähtien lukuisia lasitöitä. suunnittelema i-lasi-sarja kuuluu suomalaisille tutuimpiin tuotteisiin, ja se on säilynyt vuosikymmenten ajan yleisenä käyttöesineenä. Myös Iittalan logo, i-kirjain punaisessa pallossa, on hänen suunnittelemansa.
Porin Puuvillatehtaat valitsi 1955 Sarpanevan taiteelliseksi johtajakseen. Hän suunnitteli monia värikkäitä kankaita, joista tunnetumpia ovat Ambiente-tuotenimeä tottelevat kankaat. Sarpaneva loi 1960–1961 Winterin väritehtaalle värisävystöt ja suunnitteli 1960–1962 Villayhtymälle sarjan paksuja Pohjanlahti-ryijyjä.
Elämäkerta > Käytännöllisempään suuntaan

Suomalaisen taideteollisuuden kärkinimet saivat myös kritiikkiä estetismistään. Sarpanevakin muutti tyyliään 1960-luvulla ja siirtyi suunnittelemaan entistä arkisempia tuotteita. Hän suunnitteli muun muassa punaisia emalipintaisia paistinpannuja, kalapatoja ja mustia valurautapatoja.
Sarpanevan lasista tehty Finlandia-kokoelma, johon kuului maljoja, laseja ja kulhoja, kertoo myös vähemmän ylevästä ja karkeahkosta muotokielestä. Opa Oy:lle Sarpaneva suunnitteli 1970 teräksestä valmistettuja käyttöesineitä. Samana vuonna hän aloitti yhteistyön saksalaisen Rosenthalin kanssa. Sille Sarpaneva toteutti muun muassa lähes sataosaisen posliinista valmistetun Suomi-kokoelman.
Suomi-sarjan jatkumoa edustaa 1970-luvun lopussa valmistunut Jurmo-sarja, johon kuuluu monet Sarpanevan pelkistetyimmistä käyttöesineistä. Ne esiteltiin vuonna 1979 Arkipelago-veistosten kanssa. Sarpanevan 1980-luvun onnistuneimmat työnsä olivat Iittalan lasitehtaassa 1984 valmistetut Claritas-taidelasiesineet.
Sarpaneva siirtyi 1997 tekemään lasia Venetsian Muranoon. Suomesta muuttoon vaikuttivat vaikeudet Hackman-Iittalan kanssa.
Tunnustukset

Sarpaneva sai lukuisia palkintoja ja kansainvälisiä tunnustuksia ja palkintoja, muun muassa Lunning-palkinnon 1956. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1958. Sarpaneva sai professorin arvonimen vuonna 1976. Taideteollisen korkeakoulun kunniatohtoriksi hänet nimettiin 1993.
Yksityiselämä

Timo Sarpaneva solmi vuonna 1954 avioliiton sisustusarkkitehti Pi Sarpanevan (o.s. Holmberg) kanssa, ja he saivat kaksi lasta, Tom ja Polo Sarpanevan. Timo Sarpaneva tutustui kuitenkin vuonna 1960 teini-ikäiseen Marjatta Svennevigiin, jonka kanssa seurusteli noin 10 vuotta asuen edelleen vaimonsa luona. Sarpaneva ja Svennevig saivat lapsen vuonna 1968, minkä jälkeen Sarpaneva muutti Svennevigin kanssa yhteen ja erosi vaimostaan vuonna 1970. Tämän jälkeen hän sai Svennevigin kanssa vielä toisen lapsen. Sarpaneva ja Svennevig menivät naimisiin vuonna 1997..
Muotoilija Pentti Sarpaneva oli Timo Sarpanevan veli.
Sarpaneva on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Timo Sarpaneva – suomalaisen muotoilun taitaja. Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  South Australia  KulturNav  Museum of Modern Art  Victoria  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef 
Timo Sarpaneva lasiseppä Helge Niemisen kanssa Iittalan lasitehtaalla 1950-luvulla.
Kajakki oli Grand Prix -voittajatyö Milanon triennalissa 1954.
Sarpanevan suunnittelema S-pata. Valmistaja Rosenlew & Co. Tuotannossa 1960–1972.
Radeh’iv

| Radeh’iv Радехів |
| --- | --- |
 Radeh’ivon kaupungintalo.
 lippu:  vaakuna
 Radeh’iv
 Koordinaatit: 50.2799°N, 24.6424°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Tšervonohradin piiri
Kirjallinen maininta:  1493
Kaupunginoikeudet:  1752
Väkiluku (2022)  ():  9 680 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Radeh’iv (ukr. Радехів) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Tšervonohradin piirissä. Radeh’iv sijaitsee linnuntietä 65 kilometriä aluekeskus Lvivistä koilliseen. Kaupungissa on rautatieasema. Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 9 680 (2022). Vuonna 1990 siellä oli noin 8 800 asukasta.
Tammikuun keskilämpötila on −4,4 ja heinäkuun +18,2 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 620 millimetriä.
Paikkakunnan ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1493 Puolan kuningaskunnan alaisuudesta. Magdeburgin kaupunginoikeudet paikkakunta sai vuonna 1752. Puolan ensimmäisen jaon seurauksena (1772) kaupunki liitettiin Itävaltaan. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen se oli osa Puolaa (1919–1939); toisen maailmansodan jälkeen, ennen Ukrainan itsenäistymistä (1991), osa Ukrainan sosialistista neuvostotasavaltaa (1939-1991).
Radeh’iv on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Tšervonohradin piiriin; sitä ennen se oli vuodesta 1940 Radeh’ivin piirin hallintokeskus.
Kaupungissa valmistetaan muun muassa rakennustarvikkeita, siellä on meijeri ja panimo.
Pyhän Nikolaosin kirkko (vanha)
Pyhän Nikolaosin kirkko (uusi).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Radeh’iv Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Mikko Kosonen (muusikko)

Mikko Kosonen
Mikko Johannes Kosonen (s. 17. toukokuuta 1977 Geneve) on suomalainen kitaristi. Hän aloitti kitaransoiton 13-vuotiaana. Kosonen on opiskellut kitaransoittoa muun muassa Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa.
Ura

Kosonen soittaa muun muassa Samuli Putron kokoonpanossa, Maija Vilkkumaan yhtyeessä sekä Emma Salokoski Ensemblessä. Kosonen on yksi Ensembleä edeltäneen Emma Salokoski Trion perustajajäsenistä. Vilkkumaan yhtyeessä Kosonen on soittanut vuodesta 2001 alkaen. Kosonen on soittanut Anssi Kelan taustayhtyeessä vuodesta 2020 alkaen korvaten Tuomas Wäinölän yhtyeen toisena kitaristina. Hän soitti myös Ari Koivusen debyyttilevyllä. Lisäksi hän on soittanut muun muassa Raskasta joulua -kiertueilla (2006–2007) ja Vesa-Matti Loirin keikoilla. Kosonen oli myös soittamassa televisio-ohjelma K-70:n ensiesityksessä.
Kosonen on toiminut myös säveltäjänä muutamille artisteille etenkin Maija Vilkkumaan kanssa säveltänyt kappaleen "Mä haluun naimisiin", joka soi myös elokuvassa Toinen jalka haudasta.
Kosonen tunnetaan intohimoisena ruokaharrastajana. Hän toimi uutena vakiotuomarina Top Chef Suomi -televisiokilpailun kolmannella tuotantokaudella keväällä 2013.
Hän on ollut MTV3:n Levyraati-ohjelmassa vakioraatilaisena vuodesta 2024. Nyt keväällä 2025 esitettävällä kaudella hän jälleen arvioi kappaleita yhdessä muiden raatilaisten kanssa. Ohjelmaa luotsaa Jenni Pääskysaari.
Yksityiselämä

Kosonen ja Maija Vilkkumaa avioituivat huhtikuussa 2007. Heillä on kaksi tytärtä, joista ensimmäinen syntyi vuonna 2007 ja toinen vuonna 2011.
Aiheesta muualla

Mikko Kosonen Maija Vilkkumaan virallisilla kotisivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Mikko Kosonen Twitterissä
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikko Kosonen (muusikko) Wikimedia Commonsissa
Mikko Kosonen (muusikko) Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet