stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taitoluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut
Mitalitaulukko

Vuoden 2013 EM-kilpailujen jälkeen.
| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Venäjä | 53 | 43 | 40 | 136 |
| 2. |  Neuvostoliitto | 51 | 58 | 46 | 155 |
| 3. |  Itävalta | 45 | 38 | 37 | 120 |
| 4. |  Yhdistynyt kuningaskunta | 27 | 36 | 40 | 103 |
| 5. |  Saksa | 24 | 34 | 33 | 91 |
| 6. |  Ranska | 24 | 29 | 26 | 79 |
| 7. |  Itä-Saksa | 23 | 10 | 18 | 51 |
| 8. |  Tšekkoslovakia | 16 | 13 | 14 | 43 |
| 9. |  Ruotsi | 11 | 1 | 6 | 18 |
| 10. |  Unkari | 10 | 14 | 12 | 36 |
| 11. |  Italia | 8 | 9 | 8 | 25 |
| 12. |  Alankomaat | 6 | 3 | 3 | 12 |
| 12. |  Norja | 6 | 3 | 3 | 12 |
| 14. |  Sveitsi | 4 | 10 | 3 | 17 |
| 15. |  Ukraina | 3 | 7 | 8 | 18 |
| 16. |  Suomi | 2 | 3 | 7 | 12 |
| 17. |  Kanada | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 18. |  Tšekki | 1 | 2 | 2 | 5 |
| 19. |  Yhdysvallat | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 20. |  Belgia | 1 | 0 | 4 | 5 |
| 21. |  Espanja | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 22. |  Puola | 0 | 3 | 4 | 7 |
| 23. |  Bulgaria | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 24. |  Jugoslavia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 25. |  Liettua | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 25. |  Georgia | 0 | 0 | 2 | 2 |
Sotilaspuku

Yhdysvaltalainen sotilaspuku
Sotilaspuku eli sotilasvirkapuku tai sotilasunivormu on sotilaiden käyttämä univormu, yhdenmukainen puku.
Sotilasunivormu on yleensä merkki järjestäytyneestä armeijasta. Univormun erilaisella värityksellä tai kuvioinnilla voidaan myös erotella eri aselajeihin tai joukko-osastoihin kuuluvat toisistaan. Sotilaspuvun sisältämät viestit on tarkoin määrätty, samoin sen käyttö on tarkasti säädeltyä. Yhtenäinen pukeutuminen erottaa joukon muista, esimerkiksi vihollisesta, ja lisää yhteenkuuluvuuden tunnetta. Yhteistä kaikelle sotilaspukeutumiselle on arvoasteiden ilmentäminen jollakin tavalla.
Sotilaspuvun historiaa

Univormujen käyttö ei ole uusi nykyajan keksintö, vaan jo kurinalaiset roomalaiset käyttivät univormuja, mutta sen jälkeen sotilaiden varustus oli pitkään vaihtelevaa. Univormu-nimitystä on käytetty tiettävästi myöhäiseltä keskiajalta lähtien. Laajemmin univormut alkoivat muotoutua vasta 1600-luvulla kolmikymmenvuotisessa sodassa. 1700-lukua voi pitää univormujen vakiintumisen aikana. Tuolloin univormut olivat värikkäitä, jotta voitiin erottaa omat ja viholliset usein hyvinkin savuisella taistelukentällä. Eri maiden armeijoille kehittyivät omat "päävärit", joista ne oli helppo tunnistaa: Ranska käytti harmaata, valkoista ja (sinistä). Englanti punaista, Itävalta valkoista, Venäjä vihreää, Yhdysvallat sinistä ja valkoista, Saksin vaaliruhtinaskunta punaista ja vihreää, ja Ruotsi lippunsa värien mukaisesti sinistä ja keltaista. Saksa oli jakautunut lukuisiin pikkuvaltioihin, joista esimerkiksi Baijeri käytti vaaleansinistä ja Preussi tummansinistä (preussinsinistä).
Suurten massa-armeijoiden varustaminen hienoilla univormuilla olisi tullut kalliiksi. Siksi erityisesti asevelvollisuuden mukana sotilaspuvut yksinkertaistuivat. Koristeellisemmat ja edustavammat univormut jäivät erilaisten hovi- ja eliittijoukkojen käyttöön. Myös kuninkaalliset alkoivat yhä yleisemmin pukeutua sotiaallisiin univormuihin. Esimerkiksi 1800-luvun seuraelämä oli tiukasti normitettua pukeutumista myöten. Tämän vuoksi myös upseereiden tuli noudattaa vastaavia pukukoodeja: kenttäpuvun lisäksi upseeri saattoi pukeutua paraatipukuun, juhlapukuun ja vierailupukuun. 1800-luvun loppupuolelta lähtien värikkäät univormut alkoivat muuttua maaston värisiksi. Tässä kehityksessä englantilaiset olivat eturintamassa: Britannian joukko-osastot Intiassa määrättiin käyttämään khakinvärisiä pukuja vuonna 1885, ja loputkin Britannian joukot siirtyivät khakinvärisiin pukuihin 1902. Yhdysvallat seurasi Englannin esimerkkiä jo samana vuonna. Maanläheisistä ruskeista, vihreistä tai harmaista univormuista suunta oli edelleen kohti maastopukuja. Luonnon kasvustoa jäljitteleviä monivärisiä maastopukuja oli kehitelty jo ensimmäisen maailmansodan aikana Ranskassa, mutta suuressa mittakaavassa niitä käytettiin vasta Saksan SS-joukoissa 1930-luvulta lähtien. Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä erilaiset maastokuviot ovat lähes syrjäyttäneet yksiväriset univormut.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Utin jääkärirykmentin varusmiesaliupseeri lomapuvussa.
Kantahenkilökunnan paraatipuku M05.
Billy Wilder

| Billy Wilder |
| --- | --- |
 Wilder Gloria Swansonin seurassa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Samuel Wilder
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1906 Sucha, Itävalta-Unkari
Kuollut: 27. maaliskuuta 2002 (95 vuotta) Los Angeles, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, tuottaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Judith Coppicus (1936–1946) Audrey Young (1949–2002)
Ohjaaja
Taiteilijanimet:  Billie Wilder
Tunnetuimmat ohjaukset:  Auringonlaskun katu (1950) Piukat paikat (1959) Yks’, kaks’, kolme (1961)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Samuel ”Billy” Wilder (22. kesäkuuta 1906 Sucha, Itävalta-Unkari (nyk. Puola) – 27. maaliskuuta 2002 Los Angeles, Yhdysvallat) oli itävaltalaissyntyinen elokuvakäsikirjoittaja, -ohjaaja ja -tuottaja, joka teki mittavan uran Hollywoodissa.
Käsikirjoittaja

Samuel Wilder syntyi 1906 Suchan eteläosassa, joka kuului tuolloin Itävalta-Unkarin kaksoismonarkiaan Galitsian nimellä ja sijaitsee nykyään Etelä-Puolassa. Samuel Wilderin vanhemmat, Max Wilder ja Eugenia Dittler, olivat juutalaisia. Wilder sai jo lapsena äidiltään lempinimen ”Billy” Buffalo Billin mukaan, ja hän kantoi sitä koko elämänsä ajan.
Wilder opiskeli jonkin aikaa Wienin yliopistossa, mutta hän jätti opintonsa kesken ja muutti 20-vuotiaana Berliiniin tarkoituksenaan ryhtyä lehtimieheksi. Hän kirjoitti lehtiin rikos- ja urheilureportaaseja sekä työskenteli tanssisaleissa ammattitanssijana, kunnes sai vakituisen paikan erään iltapäivälehden toimittajana. Elokuvamaailma alkoi kuitenkin vetää Wilderiä puoleensa, ja hän sai töitä käsikirjoittajana maineikkaasta UFA-elokuvayhtiöstä. Ensimmäinen hänen käsikirjoittamansa elokuva oli Der Teufelsreporter (1929).
Berliinin-kautensa aikana Wilder toimi käsikirjoittajana kaikkiaan 21 elokuvassa. Näistä kuuluisin oli maineikas draama Ihmisiä sunnuntaina (Menschen am Sonntag, 1930), jonka tekijäjoukkoon kuuluivat myös Robert Siodmak, Edgar G. Ulmer ja Fred Zinnemann. Hän debytoi myös ohjaajana elokuvalla Mauvaise graine, (1934).
Hän lähti Saksasta 1933 pian natsien valtaannousun jälkeen ja jatkoi uraansa Hollywoodissa Paramount-yhtiön käsikirjoittajana. Wilder ja Charles Brackett muodostivat parivaljakon, joka teki käsikirjoituksia muun muassa niin ikään Saksasta paenneelle komediaohjaaja Ernst Lubitschille. Myöhemmin Wilder nimesi Lubitschin oppi-isäkseen. Lubitschille ominaista oli elegantin ironian hallinta, jossa sanoma esitetään pakottomasti, hienoin vihjein ja viittauksin.
Draamaohjaaja

Wilder ryhtyi ohjaajaksi 1940-luvun alussa. Omien sanojensa mukaan siksi, että oli nähnyt miten huonot ohjaajat pilaavat hyviä käsikirjoituksia. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli kevyt komedia Kadettiheila (The Major and the Minor, 1942), pääosassa musikaalitähti Ginger Rogers. Wilder kertoi myöhemmin halunneensa pelata varman päälle ja ohjata mahdollisimman populaarin ja helposti yleisöön menevän elokuvan, sillä esikoiselokuvan floppaaminen olisi merkinnyt hänelle siirtoa takaisin rivikäsikirjoittajaksi. Tämä strategia onnistui hyvin. Kadettiheila sai suotuisen vastaanoton ja Wilder sai jatkaa ohjaajana.
Varmistettuaan asemansa esikoiselokuvallaan Wilder siirtyi vakavan draaman pariin. Hänen ohjaajanprofiilikseen tulivat toisaalta yhteiskuntakriittiset analyysit, toisaalta tyylitajuisesti tehdyt vauhdikkaat komediat. Wilderin toinen elokuva Tie Kairoon (Five Graves to Cairo, 1943) oli toisen maailmansodan Pohjois-Afrikan rintamalle sijoittunut draama, jonka pääosaan sotamarsalkka Rommeliksi hän sai veteraaninäyttelijä Erich von Stroheimin. Läpimurtonsa hän teki kolmannella ja neljännellä elokuvallaan: ensin Nainen ilman omaatuntoa (Double Indemnity, 1944), film noir -tyylin mukainen musta rikoselokuva, ja sitten Tuhlattuja päiviä (The Lost Weekend, 1945), tarina juoppohulluuteen vajoavasta alkoholisoituneesta kirjailijasta, nostivat hänet yhdeksi Hollywoodin nimekkäimmistä ohjaajista. Tuhlattuja päiviä toi Wilderille kolme Oscaria – tuottamisesta, ohjauksesta ja käsikirjoituksesta.
Wilderin parhaaksi elokuvaksi on usein nostettu Auringonlaskun katu (Sunset Boulevard, 1950), jossa hän ruotii Hollywoodin tähtikultin pimeää puolta. Elokuva on tarina harhamaailmoissaan elävästä entisestä mykkäelokuvan supertähdestä Norma Desmondista, jonka osaan Wilder sai oikean entisen mykkäkauden diivan Gloria Swansonin; lisäksi hän roolitti elokuvaa lukuisilla muilla elokuvamaailman menneillä suuruuksilla, kuten Erich von Stroheimilla, Cecil B. DeMillellä ja Buster Keatonilla. Auringonlaskun katu sai elokuvamaailmassa ristiriitaisen vastaanoton, mutta kriitikot ja yleisö ottivat sen vastaan innostuksella ja se toi Wilderille parhaan käsikirjoituksen Oscarin.
Wilderin draamakauden elokuville on tyypillistä illuusiottomuus ja ihmisluonteen kyyninen tarkastelu. Tämän on arveltu juontaneen juurensa ohjaajan taustaan 1920–1930-lukujen saksalaisessa elokuvassa, jossa ihmisluonteen pimeiden puolien tutkiminen oli suosittu teema. Wilderin maailma on ehkä raadollisimmillaan elokuvassa Tuhansien silmien edessä (Ace in the Hole, 1951), jossa sensaatioreportteri käyttää hyväkseen onnettomuuteen joutunutta miestä kirjoittaakseen myyviä lehtijuttuja.
Komediaohjaaja

Wilder tunnetaan parhaiten terävistä, kyynisistä komedioistaan, joiden pariin hän siirtyi 1950-luvulla. Ensin Kaunis Sabrina (Sabrina, 1954), sitten Kesäleski (The Seven Year Itch, 1955) ja sitten Piukat paikat (Some Like It Hot, 1959) loivat hänelle maineen komedian mestarina. Hänen terävä yhteiskunnallinen satiirinsa ja usein musta huumorinsa säilyivät kuitenkin ennallaan, ja esimerkiksi palkittu Poikamiesboksi (The Apartment, 1960) on luokiteltu välillä draamaksi, välillä komediaksi.
Myöhemmällä urallaan Wilder, joka alku-urallaan oli keskittynyt amerikkalaisen yhteiskunnan ruotimiseen, palasi useissa elokuvissaan Eurooppaan. Vanhaan kotikaupunkiinsa Berliiniin hän sijoitti ”maailman nopeimman elokuvan”, kylmän sodan politiikalle irvivän komedian Yks’, kaks’, kolme (One, Two, Three; 1961). Satiirinen ilotyttökomedia Irma la Douce – pikku pariisitar (Irma la Douce, 1963) sijoittui Pariisiin, äkkiväärä salapoliisitarina Sherlock Holmesin yksityiselämä (The Private Life of Sherlock Holmes, 1970) Lontooseen, romanttinen komedia Avanti! (1972) Italiaan. Sherlock Holmes oli Wilderille katkera kokemus: hän tunsi tehneensä uransa onnistuneimman elokuvan, mutta studio oli toista mieltä ja leikkasi kolmetuntisesta elokuvasta tunnin pois.
Tyyli

Wilder käsikirjoitti kaikki elokuvansa itse, hänen mukaansa elokuvan tekeminen oli ”80-prosenttisesti käsikirjoittamista ja 20-prosenttisesti ohjaamista”. Hän työskenteli koko uransa ajan vakituisen käsikirjoittajakumppanin kanssa, osittain siksi, ettei englanti ollut hänen äidinkielensä. Auringonlaskun katuun (1950) asti parina oli Charles Brackett, myöhemmin I. A. L. Diamond. Hänen elokuviensa tavaramerkkejä ovat nopea ja terävä dialogi sekä taitavasti hiotut juonet. Samalla Wilder tunnettiin omasta tekstistään tarkkana perfektionistina, joka saattoi kuvata samaa kohtausta kymmeniä kertoja uudelleen, jos näyttelijät eivät lausuneet repliikkejään sanalleen oikein. Improvisointia hän ei suvainnut. Elokuvan Yks’, kaks’, kolme tähti Horst Buchholtz kertoi lisänneensä erääseen repliikkiinsä sanat ”no jaa”, jolloin Wilder huusi kuvauksen poikki ja ilmoitti kuivasti:
»Horst, jos haluaisin että sanoisit ”no jaa”, olisin laittanut sen käsikirjoitukseen.»
Vastapainona monimutkaisille käsikirjoituksille Wilderin ohjaustyyli on hyvin konservatiivista ja suoraviivaista. Hän vierasti Alfred Hitchcockin ja Orson Wellesin kaltaisia ohjaajia, jotka käyttivät elokuvissaan mitä erilaisimpia kuvakulmia ja trikkejä. Wilderin mielestä tällaiset temput vain häiritsivät elokuvaa ja ohjasivat katsojan huomion pois juonesta. Hänen ohjauksissaan kuvauksen tehtävä oli tukea tarinaa ja olla sille alisteinen.
Wilderin suosikkinäyttelijä oli Jack Lemmon, joka esitti pääosaa seitsemässä hänen elokuvassaan, mukaan lukien Piukat paikat, Poikamiesboksi, Irma la Douce – pikku pariisitar ja Avanti!. Sen sijaan tunnetuin hänen näyttelijöistään on epäilemättä Marilyn Monroe, Kesälesken ja Piukkojen paikkojen seksikäs naistähti. Vaikka Wilder ei pitänyt repliikkejään unohtelevasta ja oikukkaasta Monroesta, hän sai tähdestä irti tämä uran kenties parhaat näyttelijänsuoritukset. Wilderin elokuvissa esiintyi komea kaarti aikansa nimekkäimpiä näyttelijöitä, kuten Humphrey Bogart, James Cagney, Marlene Dietrich, Kirk Douglas, Audrey Hepburn, William Holden, Shirley MacLaine ja Walter Matthau.
Omien sanojensa mukaan Wilder teki sellaisia elokuvia, joita hän itse olisi halunnut nähdä.
Palkinnot ja jälkimaine

Wilder palkittiin urallaan yhteensä kuudella Oscarilla: yhden hän sai parhaasta elokuvasta (Tuhlattuja päiviä 1945), kaksi ohjauksesta (Tuhlattuja päiviä 1945, Poikamiesboksi 1960) ja kolme parhaasta käsikirjoituksesta (Tuhlattuja päiviä 1945, Auringonlaskun katu 1950, Poikamiesboksi 1960). Lisäksi hän oli ehdolla yhdeksän kertaa parhaasta käsikirjoituksesta ja kuusi kertaa parhaasta ohjauksesta. Wilderin kaksitoista Oscar-ehdokkuutta parhaasta käsikirjoituksesta oli ennätys, jonka rikkoi vasta Woody Allen vuonna 1997. Hän on myös yksi vain neljästä elokuvantekijästä, joka on saanut Oscar-palkinnot saman elokuvan tuottamisesta, ohjaamisesta ja käsikirjoittamisesta. Wilderille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1986.
Billy Wilder nauttii arvostusta yhtenä amerikkalaisen elokuvan suurista mestareista. Maailman elokuvaohjaajien raati nosti hänet sijalle 7 elokuvalehti Sight & Soundin äänestyksessä kaikkien aikojen parhaista ohjaajista vuonna 2002. Piukat paikat on ensimmäisellä sijalla American Film Instituten kaikkien aikojen hauskimpien amerikkalaisten elokuvien listalla.
Filmografia ohjaajana

Kadettiheila (The Major and the Minor, 1942)
Tie Kairoon (Five Graves to Cairo, 1943)
Nainen ilman omaatuntoa (Double Indemnity, 1944)
Tuhlattuja päiviä (The Lost Weekend, 1945)
Keisarivalssi (The Emperor Waltz, 1948)
Berliinin raunioiden keskellä (A Foreign Affair, 1948)
Auringonlaskun katu (Sunset Boulevard, 1950)
Tuhansien silmien edessä (Ace in the Hole, 1951)
Vankileiri 17 (Stalag 17, 1952)
Kaunis Sabrina (Sabrina, 1954)
Kesäleski (The Seven Year Itch, 1955)
Yksinäinen kotka / Ilmojen kotka (The Spirit of St. Louis, 1957)
Arianen lemmentarina (Love in the Afternoon, 1957)
Todistaja (Witness for the Prosecution, 1957)
Piukat paikat (Some Like It Hot, 1959)
Poikamiesboksi (The Apartment, 1960)
Yks’, kaks’, kolme (One, Two, Three, 1961)
Irma la Douce – pikku pariisitar (Irma la Douce, 1963)
Suutele minua, tyhmyri (Kiss Me, Stupid, 1964)
Onnenonkijat (The Fortune Cookie, 1966)
Sherlock Holmesin salaisuus / Sherlock Holmesin yksityiselämä (The Private Life of Sherlock Holmes, 1970)
Avanti! (1972)
Etusivu uusiks’ (The Front Page, 1974)
Fedora – arvoituksellinen nainen (Fedora, 1978)
Varsinaiset kumppanukset (Buddy Buddy, 1981)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Billy Wilder Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kirjallisuutta

Billy Wilder -teemanumero, Filmihullu 1/2012.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Kuvakaappaus Auringonlaskun kadun trailerista
Marilyn Monroe Piukoissa paikoissa
Jack Lemmon ja Shirley MacLaine Poikamiesboksissa
Billy Wilderin hauta
WikiLeaks

| WikiLeaks |
| --- | --- |

Verkkosivusto:  www.wikileaks.org
Kaupallinen:  ei
Tyyppi:  ilmiantosivusto, wiki
Rekisteröinti:  yksityinen
Omistaja:  Julian Assange
Kehittäjä:  Julian Assange 
Avattu:  joulukuussa 2006
Nykyinen tila:  Aktiivinen
WikiLeaks on internetsivusto, jonka tarkoituksena on antaa ihmisille mahdollisuus vuotaa salaisia poliittisia tai kaupallisia dokumentteja julkisuuteen ilman kiinnijäämisen pelkoa. Sivuston ideoijien mukaan pääasialliset kohdealueet ovat entiset neuvostotasavallat, Saharan eteläpuolinen Afrikka ja Lähi-itä, mutta he odottavat palvelun löytävän käyttöä myös länsimaisten hallitusten sekä yritysten osalta. Sivusto toimii PRQ:n palvelimilla Ruotsissa.
Wikileaksin perustaja Julian Assange.
Nimi juontuu sanoista Wiki, joka tarkoittaa verkkosivustoa, jonka sisältöä käyttäjät voivat itse muokata haluamallaan tavalla ja leaks, joka on sanan vuoto monikko.
Julkaistuja dokumentteja

WikiLeaks on julkaissut muun muassa täydellisen kalustoluettelon Yhdysvaltain armeijan Afganistanin sodassa käyttämästä kalustosta. Mukana oli kahdentyyppisiä taistelukaasua käyttäviä aseita. Analyysin mukaan puolet uusien varusteiden hankinnasta on suunnattu kotitekoisten radio- ja kännykkäohjattavien pommien torjuntaan. Sivusto julkaisi myös salatun Kenian hallituksen raportin, jossa entinen presidentti Daniel arap Moi nimettiin syylliseksi yli miljardin Yhdysvaltain dollarin kavalluksiin valtiolta.
Sivustolla julkaistiin 7. marraskuuta 2007 Guantanamo Bayn vankileirin Yhdysvaltain armeijan henkilöstön toimintaohjeisto (Standard Operating Procedures for Camp Delta), vuodelta 2003. Ohjeistossa paljastettiin, että eräät vangit on sijoitettu alueille, joille ei päästetä Punaisen Ristin kansainvälisen komitean tarkkailijoita. 3. joulukuuta sivustolla julkaistiin myös vuoden 2004 versio ja kahden version välisten muutosten vertailu.
Tammikuussa 2009 sivustolla julkaistiin lista 797 Suomessa suodatetusta verkkosivustosta.
Huhtikuussa 2010 sivusto julkaisi videon, jolla Yhdysvaltain armeijan helikopteri ampuu Bagdadissa siviilejä, mukaan lukien Reutersin valokuvaaja Namir Noor-Eldeen.
Heinäkuussa 2010 sivustolla julkaistiin yli 90 000 Afganistanin sodan raporttia. Raporteissa kerrotaan muun muassa "pimeiden yksiköiden" metsästävän ja tappavan Taliban-johtajia ilman oikeudenkäyntiä, Talibanin massiivisesta tienvarsipommikampanjasta, Reaper-lentokoneiden käytöstä, sekä USA:n salanneen talibanien saaneen käyttöönsä maasta-ilmaan-ohjuksia. Dokumenteissa kerrotaan myös puolalaisjoukkojen tulittaneen vuonna 2007 kranaatinheittimillä kylää ilmeisesti kostoiskuna, ja ranskalaisten ja yhdysvaltalaisten tulittaneen busseja tappaen niiden matkustajia. Aineisto sisältää myös dokumentteja, jotka koskettavat maassa toimivia suomalaisjoukkoja. Kyse on tapahtumaraporteista, jotka käsittelevät vuonna 2009 sattunutta laukaustenvaihtoa, joissa suomalaisia oli mukana. Maavoimien mukaan asiakirjat eivät kuitenkaan sisältäneet arkaluonteista aineistoa.
Heinäkuisen vuodon toteuttajaksi Yhdysvaltain viranomaiset epäilevät amerikkalaissotilasta Chelsea Manningia, jota on epäilty myös huhtikuisen videon vuotamisesta. WikiLeaksin johtaja Julian Assange on sanonut, ettei tiedä, kuka vuotaja on, mutta on kuitenkin palkannut Manningille asianajajan.
Elokuussa 2010 WikiLeaks julkaisi 1,4 gigatavun AES256-salauksella salatun tiedoston. Yhdysvaltain puolustusministeriö vaati WikiLeaksia pidättymään niiden julkaisemisesta ja aiemmin julkaistuja asiakirjoja vaadittiin poistettavaksi. Jo julkaistuissa dokumenteissa oli selvinnyt useita Yhdysvaltojen kannalta arkaluontoisia asioita, kuten siviilien kuolemantapausten peittelyoperaatioita.
Lokakuussa 2010 WikiLeaks julkaisi lähes 400 000 Irakin sodan dokumenttia, joista käy ilmi muun muassa se, kuinka Yhdysvaltain viranomaiset ovat viitanneet kintaalla irakilaisten joukkojen harjoittamalle kidutukselle. Pentagon on ilmoittanut, että kyseessä on Yhdysvaltain historian suurin salaisten asiakirjojen vuoto.
Julkaistuja dokumentteja > Yhdysvaltain diplomaattiset asiakirjat

Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutisluokka:
28. marraskuuta 2010 WikiLeaks julkaisi ensimmäisen osan huomattavasta määrästä Yhdysvaltain salaisia diplomaattisia asiakirjoja. WikiLeaksin kanssa yhteistyötä tehneet tiedotusvälineet, New York Times, Le Monde, Der Spiegel, The Guardian sekä El Pais, julkaisivat Suomen aikaa kello 20.30 WikiLeaksilta saamansa aineiston pohjalta tekemänsä artikkelit. WikiLeaksin sivusto joutui samaan aikaan palvelunestohyökkäysten kohteeksi.
Puolen yön maissa 28.–29. marraskuuta tulivat yleisön saataville ensimmäiset 219 dokumenttia, eli noin tuhannesosa koko aineistosta. Näiden dokumenttien joukossa ei ollut Helsingin suurlähetystöstä tulleita dokumentteja. WikiLeaksin mukaan koko aineisto julkaistaan osissa seuraavien kuukausien aikana, koska vain siten voidaan tehdä oikeutta niin laajalle aineistolle. Asiakirjoja on 4. joulukuuta 2010 mennessä julkaistu yli kahdeksansataa.
Dokumenttien alkuperä on Siprnet, Yhdysvaltain puolustusministeriön ylläpitämä suljettu tietoverkko, johon ovat kytkettyinä lähes kaikki Yhdysvaltain suurlähetystöt. Salaisiksi (”secret”) luokiteltuihin tietoihin pääsee käsiksi miljoonia ihmisiä, sillä tämä oikeus on koko armeijan henkilökunnalla.
Kaksi The Guardianin journalistia paljasti lehden haltuunsa saamien sensuroimattomien sähkeiden salasanan ("ACollectionOfDiplomaticHistorySince_1966_ToThe_PresentDay#") helmikuussa 2011 julkaistussa kirjassaan Inside Julian Assange's War on Secrecy. Toimittajat puolustautuivat sillä, että heille oli kerrottu, että salasana on väliaikainen ja itsestään tuhoutuva. Elokuun lopussa 2011 suojaamaton ja sensuroimaton eri lehdille toimitettu 1,6 gigatavun tiedosto cables.csv levisi Internetissä.
Muun muassa ihmisoikeusjärjestö Amnesty ja Toimittajat ilman rajoja arvostelivat Wikileaksia, kun se julkaisi aineistoa poistamatta siitä ensin vaaraan joutuvien tietolähteiden nimiä.
Heinäkuussa 2016 Wikileaks vuosi viestejä, jotka paljastivat Turkin presidentti Erdoğanin masinointia mutta samalla miljoonien tavallisten turkkilaisten kirjeenvaihtoa ja henkilökohtaisia tietoja, puoluekantoja, poliittisen aktiivisuuden ja kotiosoitteet. Sosiologi Zeynep Tufekcin mukaan tämä vaarantaa heidän turvallisuutensa ja voi saada heidät vetäytymään Internetistä.
Julkaistuja dokumentteja > Yhdysvaltain demokraattisen puolueen vuoto 2016

Yhdysvaltain Demokraattisen puolueen Democratic National Committeen tietoverkosta vietiin 27 000 viestiä ja asiakirjaa, jotka Wikileaks julkisti demokraattien ehdokasvalintakokouksen alla 22. heinäkuuta 2016. Sähköposteista selvisi että demokraattisen puolueen johto toimi toista presidenttiehdokasta Bernie Sandersia vastaan ja pönkitti Hillary Clintonin ehdokkuutta toimien näin omia sääntöjään vastaan. Demokraattisen puolueen puhemies Debbie Wasserman Schultz joutui eroamaan, samoin puolueen toimitusjohtaja Amy Dacey, talouspäällikkö Brad Marshall ja viestintäjohtaja Luis Miranda.
Vuodosta on epäilty DNC:ssä työskennellyttä 27-vuotiasta omahalaista Seth Richiä. Rich tapettiin kahdella laukauksella selkään 10. heinäkuuta 2016 hänen ollessa kävelemässä kotiinsa Washington, D.C.:ssä. Mitään hänen tavaroitaan ei viety, mutta poliisi pitää todennäköisimpänä motiivina ryöstön yritystä. Washingtonin poliisi on luvannut tappajan kiinni saamisesta 25 000 Yhdysvaltain dollaria ja Wikileaks 20 000.
New York Timesin mukaan nimeämättömät yhdysvaltalaiset tiedusteluelimet olivat "hyvin varmoja", että Venäjän GRUn oli tietomurron takana. WikiLeaksin käsityksen mukaan presidenttiehdokas Clinton uhkasi Venäjää sodalla, jos WikiLeaks jatkaa paljastuksien tekemistä hänen kampanjastaan.lähde?
Demokraattisen puolueen kansallinen johto DNC on nostanut oikeusjutun, jossa puolue syyttää Hillary Clintonin tappiota Yhdysvaltain presidentinvaaleissa Trumpin kampanjan, Venäjän viranomaisten ja WikiLeaksin salaliitosta johtuneeksi.