stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viljo Laakso
Puujalkaritari

Jalan menetyksestä huolimatta Laakso halusi jatkaa aktiivipalveluksessa. Hän toimi syksyyn 1942 saakka Järjestelykeskus 2:n päällikkönä Keuruulla ja oli sen jälkeen Turun sotilaspiirin komentajan käytössä. Sota kuitenkin jatkui ja kesäkuun 1944 kriittisessä vaiheessa korkeat esimiehet muistivat talvisodan väliaseman lujan kenttäjohtajan. Laakso kutsuttiin rintamalle ja hän otti 22. heinäkuuta 1944 Loimolassa komentoonsa Ukko-rykmentin, Jalkaväkirykmentti 8:n (JR 8).
Kaarlo "Kylmä-Kalle" Heiskasen divisioona ja siihen kuuluva "Tuntemattoman sotilaan rykmentti" joutui jatkamaan sotaansa vielä Lapissa. JR 8 asetettiin kärkeen Ylitorniolla, josta se eteni taistellen ylös jokivartta Lätäsenoon saakka. Laaksolle esitettiin taas Mannerheim-ristiä; kolmannen kerran ja kolmannen esimiehen aloitteesta.
Ritarinimitysten putki ehdittiin kuitenkin katkaista kahteenkin kertaan, joten Laakso oli monen muun tavoin jäämässä lopullisesti jonoon. Nyt asiaan puuttui kenraaliluutnantti Paavo Talvela kirjeellä 30. tammikuuta 1945 päämajan komentoesikunnan päällikölle. Hän puolsi voimakkaasti Laaksoa ja vaati kantansa esittämistä ylipäällikölle. Vetoomus vaikutti ja 7. toukokuuta 1945 Viljo Laaksosta tuli ritari numero 191.
Palkitsemista alleviivasi vielä huomattavan hyvä rauhanaikaisen armeijan virka, sillä Laakso nimitettiin Seinäjoen sotilaspiirin komentajaksi. Hän erosi armeijasta helmikuussa 1948. Siviilissä hän toimi ensin sahanjohtajana Rengossa ja siirtyi sitten vakuutusalalle. Hän kuoli verenmyrkytykseen 30. syyskuuta 1950 55-vuotiaana.
Viljo Laakson Mannerheim-risti on esillä Suomen Tykistömuseossa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 6. helmikuuta 1916  Gruppenführer 9. elokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 15. huhtikuuta 1918  Kapteeni 6. joulukuuta 1928  Majuri 4. huhtikuuta 1940  Everstiluutnantti 3. elokuuta 1941 |      |  Mannerheim-ristin ritari 2.lk.  Vapaudenristi 1.lk.  Vapaudenristi 2.lk.  Vapaudenristi 3.lk. (1918 ja 1940)  Vapaudenristi 4.lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Mellis
Aselaiva S/S Equity
V. A. Laakson muistomerkki Rengon hautausmaalla
Köyliön varavankila

Köyliön vankilan portti.
Köyliön varavankila oli vuosina 1935–1998 Köyliössä toiminut vankila. Nykyään se muodostaa yhdessä entisen Huittisten varavankilan kanssa Satakunnan vankilan ja tunnetaan nimellä Satakunnan vankilan Köyliön osasto. Vankila-alue sijaitsee Köyliönjärven itäpuolella Kakkurinsuolla noin 11 kilometrin päässä Köyliön kirkolta.
Historia > Varavankilan rakentaminen

Kriminaalihuoltolaitoksen suuntaviivoja uudistettiin itsenäisyyden alkuaikoina ja virisi idea perustaa maaseutuvankiloita purkamaan täpötäysiä kaupunkivankiloita. Suovankilaksi alettiin kutsua sellaisia vankiloita, jonka toiminta perustui suon raivaamiseen peltomaaksi, sen viljelyyn ja myöhäisempi lohkominen asutustoimintaan. Köyliön varavankila perustettiin 3.5.1935 julkaistulla asetuksella (asetuskokoelma 178/1935) ja 16.7.1935 julkaistulla asetuksella Huittisten varavankila.
Köyliön varavankilan paikaksi valittiin Kakkurinsuosta kohoava Kalliosaari. Alueen maat olivat pääasiassa yksityisomistuksessa ja tekemällä 31 vuokrasopimusta saatiin vankilan käyttöön 1 400 hehtaaria maata 25 vuodeksi. Ensimmäisiltä 15 vuodelta ei peritty vuokraa ja seuraavilta vuosilta oli vuokra yksi markka hehtaarilta. Vuokraajan suo raivattiin viljelykuntoiseksi maaksi, joten toiminta oli siitä huolimatta kannattavaa.
Ensimmäiset vangit saapuivat Sukevan vankilasta 14.5.1935. He asuivat henkilökunnan kanssa Karhian kylässä kahdessa maatalossa. Samalla käynnistyi vankilan rakentaminen. Karhian kylältä rakennettiin 5,2 kilometriä pitkä tie Kakkurinsuolle, joka valmistui alkusyksyyn mennessä. Myös vankilan rakennuksia alettiin rakentamaan ja ne valmistuivat eri aikoina vuodenvaihteeseen mennessä. Rakennuksia olivat sellirakennus (sisälsi 24 selliä), talousrakennus, hallintorakennus, verstas, talli ja rehuvarasto, kalustosuoja, kellari, lantala, sirkkelirakennus ja muuntaja. Kun vangit asuivat sellirakennuksessa, asui henkilökunta Karhiassa. Työnjohtajan ja vartiopäällikön asunnot rakennettiin seuraavana vuonna. Muita rakennuksia ja asuintaloja rakennettiin vielä Talvisotaan saakka.
Keväällä 1936 aloitettiin suon kuivattaminen. Sitä oli edellisenä syksynä valmisteltu syventämällä Kakkurinojan yläjuoksua Kakkurinkoskelle asti. Siellä syventämistä esti kalliopaljastuma, johon räjäytettiin keväällä useita metrejä syvä ja leveä sekä 40 metriä pitkä uoma. Suon halki kaivettiin 4,5 kilometriä pitkä pääviemäri, joka oli pohjastaan neljä metriä leveä ja maan tasolta 16,5 metriä leveä. Viemäreitä, kanavia ja sarkaojia kaivettiin muutamassa vuodessa kymmeniä kilometrejä. Maan kuivattamista seurasi suon pinnan kuokinta, joka tehtiin kahteen kertaan. Vuoden 1937 vappuun mennessä oli viljelyyn saatu noin 68 hehtaaria peltoa, vuonna 1938 sitä oli 168 hehtaaria ja ennen Talvisotaa 284 hehtaaria.
Historia > Poliittiset vangit ja Sotavankileiri 1

Talvisodan sytyttyä vankeinhoitolaitos joutui luovuttamaan henkilökuntaansa ja osan vankilatiloistaan sotavankileirien käyttöön. Sotavankileiri 1 aloitti Köyliössä toimintansa joulukuun puolivälissä 1939, kun varavankila luovutti yhden parakin sotavankien säilytystä varten, ja joka oli toiminnassa huhtikuun jälkipuoliskolle saakka. Leirillä oli vankeina aliupseereita, upseereita sekä poliittisia upseereita. Yhteensä leirillä oli sodan aikana 457 vankia, joista ainakin neljä menehtyi vankeusaikana Köyliössä.
Talvisota päättyi Moskovan rauhaan. Kakkurinsuon peltomaat aiottiin luovuttaa evakuoiduille karjalaisille asutettavaksi. Samalla päätettiin Köyliön varavankilan lopettamisesta heinäkuussa 1940, mutta lopettaminen viivästyi marraskuulle asti. Asutustoimintakaan ei ollut niin menestyksellinen, koska uusille asukkaille jaettiin vain noin 100 hehtaaria maata.
Varavankila aloitti toimintansa uudelleen vajaan kahden kuukauden kuluttua, jolloin sinne sijoitettiin poliittisia vankeja. He olivat kielletyn Suomen Kommunistisen Puolueen sekä Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seura aktivisteja. Köyliössä oli turvasäilössä useita tunnettuja aktivisteja, kuten Erkki Salomaa ja Allan Asplund.
Vangittuja poliittisia aktivisteja oli kaikkiaan noin 500–600. Heitä kaikkia ei pystytty sulkemaan olemassa oleviin laitoksiin, joten Köyliön varavankilan tiloihin päätettiin rakentaa vankileiri. Rakennustyöt alkoivat helmikuun alussa 1941 noin 50 tavallisen vangin voimin. Ensimmäiset poliittiset vangit saapuivat Köyliöön toukokuussa, jolloin rakennustyöt olivat vielä osittain kesken. Viisitoista vankia jatkoi kunnostustöitä kesäkuun puoliväliin saakka, jolloin kaikki Oulun ja Vaasan vankiloiden miespuoliset turvasäilövangit lähetettiin Köyliöön.
Köyliöön perustettiin Jatkosodan sytyttyä Sotavankileiri 1, jonne sijoitettiin venäläisiä sotavankeja. Sotavankileiri 1 toimi nyt yli kolmen vuoden ajan, sillä se perustettiin heinäkuussa 1941 ja lakkautettiin marraskuussa 1944. Syyskuun alkuun mennessä leirillä oli noin 450 vankia, joista 288 oli poliittisia vankeja. Poliittiset vangit vapautettiin 1.9.1941 ja kuljetettiin Kokemäelle Peipohjan asemalle. Sieltä matka jatkui junalla Riihimäelle, jossa heidät liitettiin rangaistusvangeista koottuun Erilliseen jalkaväkipataljoona 21:een. Leirillä säilytettiin 3 598 vankia, joista noin 1 000 oli upseereja. Köyliössä säilytettiin myös korkea-arvoisinta suomalaisten vangiksi jäänyttä upseeria kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikovia. Kolmen vuoden aikana menehtyi yhteensä 111 vankia, joista 18 teloitettiin. Vankien joukossa oli kaikkiaan 27 eri kansallisuutta. Kuolleet vangit haudattiin vankilan pääportin viereen, jossa on myös muistomerkki.
Sotavankileirin 1 toiminta päättyi pian rauhan alettua. Lopettamismääräys annettiin 15.11.1944 ja vankilatilojen luovutussopimus allekirjoitettiin 17.11.1944. Sopimuksella puolustushallinto luovutti rakennuskannan ja 1 100 hehtaarin alueet takaisin varavankilan käyttöön.
Historia > Varavankila jatkaa toimintaansa

Sotien jälkeen oli hankalaa saada pätevää tai motivoitunutta henkilökuntaa. Henkilökunnan määrät vaihtelivat 45–68 välillä. Vankeja oli edelleen paljon vankilan kapasiteettiin nähden. Sotavankien poistuttua tilalle otettiin sotilasvankeja ja sotarikollisia. Niiden lukumäärät vaihtelivat 150–400, vaikka vankilapaikkoja oli 224. Tämä aiheutti ahtautta asuinhuoneissa, jossa siirryttiin ajoittaiseen lattiamajoitukseen. Sotilasvankeja oli muuallakin Suomessa runsaasti ja niiden määrää vähennettiin armahduksilla.
Paluu normaaliin tapahtui asteittain. Maata alettiin vankien toimesta viljelemään uudelleen ja uudeksi kannattavaksi toimintamuodoksi kehittyi pehkuntuotanto. Suoturvetta kuivattiin pehkuksi karjatilojen käyttöön kuivikkeena. Turvetehtaaksi kutsuttu rakennus valmistui 1953 ja kuivattamiseksi rakennettiin suolle lukuisia kuivatussuojia. Peltoala pieneni, koska evakkolaisten asuttamiseksi lohkottiin 170 hehtaaria peltomaata kymmenen Räisälästä tulleen perheen asuttamiseksi. Varavankilalla oli kaksi lyhytaikaista työsiirtolaa 1945–1946. Euran Neittamossa hakattiin metsää ja Kiukaisten Paneliassa tuotettiin turvetta.
Vankila oli toiminut vuokratuilla mailla perustamisestaan asti. Vuonna 1954 valtio osti yhteensä 29 osakkaalta yhteensä 532 hehtaaria maata. Lisäksi alettiin johdonmukaisesti peruskorjaamaan sotien aikana rapistunutta rakennuskantaa ja rakentamaan uusia ajanmukaisia tiloja. Henkilökunnalle ja evakkolaisille rakennettiin asuintaloja ja vankilalle uusi kanslia. Vuosina 1954–1955 rakennettiin valmiiksi Länsiosasto, jonne majoittui 90 vankia. Vuonna 1956 valmistuivat Itäosaston korjaustyöt. Vankilassa oli myös puhtaan veden ongelma. Huonon juomaveden syyksi on laitettu vangeilla yleinen keltatauti. Uusi kalliokaivo valmistui 1957. Muita uusia rakennuksia rakennettiin viljankuivuri, lämpökeskus, leipomo ja pesula.
Historia > Laajentumisen aika jatkui

Tuhoutunut Länsiosasto rakennettiin uudelleen. Vuonna 1962 valmistuneeseen selliosastossa oli kahdessa kerroksessa 34 asuinhuonetta, joista 23 olivat yhteishuoneita ja 11 yksityishuoneita. Niihin mahtui asumaan 123 vankia. Vuosina 1950–1975 vaihteli vankien lukumäärät noin 80–350. Lisäksi valmistui vuonna 1964 pihattorakennus, navetta muutettiin sikalaksi ja entinen sikala varastoksi. Kakkurin koulu lakkautettiin ja vankila vuokrasi vuonna 1969 tilat omaan käyttöönsä. Vuonna 1971 alettiin rakentamaan kahta rivitaloa ja työhuonehallia lasikuituveneiden valmistusta varten. Työhuonehalleja valmistui lopulta kolme. Vankila liitettiin vesijohtoverkkoon vuoden 1971 lopulla ja vankilalle valmistui 1974 jälkeen vedenpuhdistamo.
Köyliön varavankila muutettiin avovankilaksi 1.7.1975. Avovankilassa tarvittu niin paljon henkilökuntaa, kuin suljetussa vankilassa. Avovankila muuttikin henkilökuntavajeen päinvastaiseksi. Henkilökunta oli kuitenkin ikääntynyttä ja yli 10 heistä eläköityi vuoteen 1980 mennessä. Vankien määrä saavutti huippunsa vuonna 1980, kun lukumäärä oli noin 110. Tämän jälkeen alkoi vankien määrä vähentymään ja 1990-luvulla se oli noin 70. Avovankila oli muuttunut maatalousvankilasta teollisuusvankilaksi. Siellä valmistettiin vuosien varrella tilaelementtejä, lasikuituveneitä ja muita lasikuituvalmisteita. Teollisuuden tilausten määrä romahti 1990-luvun laman aikana ja tuotannossa siirryttiin toisenlaisiin tuotteisiin. Tehtaalla valmistui esimerkiksi koirankoppeja, koiratarhoja, leikkimökkejä, pihakeinuja, grillikatoksia, toimisto- ja sosiaalitiloja sekä työmaavaunuja. Vuodesta 1986 alkaen on valmistettu liikennemerkkejä yhteistyössä Huittisten varavankilan kanssa. Teollisuustuotteiden valmistuksen rinnalla oli koko ajan tehty metsätöitä.
Historia > Vankilan johtajat

Varavankilan johtajina ovat toimineet seuraavat henkilöt:
Veli Salmi, 1935–1936
Taimi Asser Salonen, 1936–1942
Karl Emil Mustonen, 1942–1944
Yrjö Lauerma, 1944–1949
Vilho Koskinen, 1950–1953
Tauno Miikkulainen, 1953–1959
Leo Leppänen, 1959–1963
Kaarlo Saarinen, 1963–1965
Heimo Putus, 1965–1974
Paavo Ruotsalainen, 1974–1982
Pekka Innilä, 1982–1985
Teuvo Heikkinen, 1985–1987
Esa Vesterbacka, 1987–1990
Tauno Mäkelä, 1990–1995
Tuomo Junkkari, 1995–1996
Marjatta Kaijalainen, 1996–1998
Tämän jälkeen varavankila itsenäisenä yksikkönä lopetettiin ja se tuli Satakunnan vankilan alaisuuteen.
Aiheesta muualla

Huittisten ja Köyliön varavankiloissa raivaavat vangit suuria soita asutusalueiksi, Aamulehti, 30.08.1936, nro 234, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hiidenkivi 4/2011, (Arkistoitu – Internet Archive)
Teemu Oinonen: Erkki Salomaa − edelläkävijä. Tammi 1988. ISBN 951-30-9077-9.
Kakkurinsuon vankileiri, Köyliö, Tammenlehvän perinneliitto
Vesa Annola

Vesa Antero Annola (s. 19. joulukuuta 1964 Evijärvi) on toiminut kauppaoikeuden professorina Vaasan yliopistossa vuodesta 2007. Hänen tutkimuksensa liittyvät etenkin sopimuksiin ja Contract Designiin sekä arvopaperimarkkinoihin ja pankkitoimintaan.
Annola väitteli oikeustieteen tohtoriksi Turun yliopistossa (2005) ja kauppatieteiden tohtoriksi Vaasan yliopistossa (2003). Ennen nykyistä tehtäväänsä Annola toimi eri tehtävissä Turun yliopistossa ja Turun kauppakorkeakoulussa. Annola on saanut varatuomarin arvon Vaasan hovioikeudesta.
Hän on kirjoittanut monografioita muun muassa sopimuksen dynaamisuudesta, sisäpiirisääntelystä, sopimustulkinnasta sekä tukikirjeistä. Hänen tieteelliset artikkelinsa liittyvät näiden teemojen ohella myös yhtiöoikeuteen, sopimussuunnitteluun ja vakuuksiin.
Annola on toiminut välimiehenä sekä institutionaalisissa että ad hoc -menettelyissä. Hän on laatinut lukuisia asiantuntijalausuntoja sopimusoikeudellisiin ja arvopaperimarkkinaoikeudellisiin oikeudenkäynteihin. Oikeudellisena takausasiantuntijana Annola on toiminut Postipankki Oy:n yrityspankin rahoituspalveluissa sekä kansallisissa että kansainvälisissä transaktioissa. Annola oli sihteeri Takauslain säätämiseen johtaneessa Takauskomiteassa Oikeusministeriössä. Hän on myös säännöllinen kouluttaja Oikeusministeriön toteuttamassa tuomareiden koulutuksessa.
Tällä hetkellä Annola toimii lääkemarkkinoinnin valtakunnallisen itsesääntelyelimen, Lääkemarkkinoinnin valvontakunnan puheenjohtajana. Annola on myös mm. arvopaperimarkkinoiden itsesääntelyelimen, Sijoituslautakunnan varajäsen.
Julkaisut

Saarnilehto, Ari; Annola, Vesa. (2018). Sopimusoikeuden perusteet. Alma Talent. Helsinki. ISBN 978-952-14-3468-6
Annola, Vesa. (2016). Sopimustulkinta : Teoria, vaiheet, menettely. Talentum. Helsinki. ISBN 978-952-14-2605-6
Aiheesta muualla

Professori Vesa Annolan julkaisut ja asiantuntijatehtävät Vaasan yliopiston tutkimustietokannassa
Professori Vesa Annolan haastattelu: Yle Uutiset 17.11.2016: "Raja yksityisen ja julkisen välillä on yksi kuumimpia, mistä viime aikoina on keskusteltu" – oli sitten kyse parkkisakoista tai sotesta
Allan Asplund

Allan Asplund (19. maaliskuuta 1906 Hanko – 5. lokakuuta 1961 Helsinki) oli Vaasassa ilmestyneen Nya Folkbladetin päätoimittaja 1927–1930 ja Ny Tidin toimittaja vuoteen 1961.
Asplund solmi "toveriavioliiton" kansantalolla tapamaansa Gerda Björsesin kanssa. Heidän poikansa Stig syntyi 1929, ja hän seurasi isänsä jalanjäljissä kansandemokraattisena toimittajana.
Asplund oli kotoisin Hangosta, mutta työskenteli Vaasassa päätoimittajana, kun hänet vangittiin 1930 ensimmäisen kerran. Vuonna 1941 Asplund otettiin kommunistina kolmeksi ja puoleksi vuodeksi turvasäilöön. Hän joutui ensin tavalliseen vankilaan, sitten rintamalle, mutta sieltä eri leirien, Kangasjärven ja Säämäjärven etappileirien, kautta kahdeksi vuodeksi Itä-Karjalan keskitysleireihin kuuluneelle Koveron keskitysleirille.
Asplund kirjoitti kokemuksistaan kirjan Upplevelser i finska koncentrationsläger. Teos ilmestyi Ruotsissa 1949, koska keskustelut suomalaisten kustantajien kanssa eivät johtaneet julkaisuun. Uusi ruotsinkielinen painos ilmestyy vuoden 2012 alkupuolella Suomessa. Teoksen suomennos Kokemuksia suomalaisilta keskitysleireiltä ilmestyi 2011 Liken kustantamana Suomen Rauhanpuolustajien Pystykorvakirjat-sarjassa. Suomentaja on Asplundin pojanpoika, toimittaja Bubi Asplund.
Vapauduttuaan Asplund palasi kotiin Hankoon. Hän oli saanut vankilatuomion karattuaan leiriltä, mikä muistettiin hänen vapauduttuaan, mutta rangaistusta hän ei kuitenkaan joutunut enää sodan jälkeen kärsimään. Hän työskenteli sen jälkeen toimittajana. Asplund oli sotien jälkeen perustamassa Ny Tid -lehteä, jossa hän työskenteli toimittajana ja jossa hän 1961 kuoli työpöydän ääreen.
Teokset

Kokemuksia suomalaisilta keskitysleireiltä, suom. Bubi Asplund. Like, Suomen Rauhanpuolustajat, 2011 (Pystykorvakirjat) ISBN 978-952-01-0688-1 (Alkuteos: Upplevelser i finska koncentrationsläger, Federativs förlag, 1949.)
Aiheesta muualla

Aihetta käsittelevä Leena Nikulan toimittama ohjelma, jossa mukana Bubi Asplundin haastattelu, Ksl-radio, ohjelma nro 15 (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB  Yle  Uppslagsverket Finland
Mikko Kivinen

| Mikko Kivinen |
| --- | --- |
 Mikko Kivinen lokakuussa 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Mikko Juhani Kivinen
Syntynyt: 20. marraskuuta 1957 (ikä 67) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja, juontaja, käsikirjoittaja, muusikko
Näyttelijä
Aktiivisena:  1981–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mikko Kivinen (takana) ja Ilkka Heiskanen Tuntematon sotilas -näytelmässä Pyynikin kesäteatterissa 1997.
Mikko Kivinen (oikealla) Lapinlahden Lintujen kanssa.
Mikko Juhani Kivinen (s. 20. marraskuuta 1957 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja, juontaja, käsikirjoittaja ja muusikko.
Teatterikorkeakoulun Jouko Turkan kaudella käynyt Kivinen on esiintynyt muun muassa Helsingin kaupunginteatterissa, Tampereen Teatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa ja Tampereen Komediateatterissa. Kivinen on myös Lapinlahden Linnut -yhtyeen alkuperäisiä jäseniä. Hänet erotettiin yhtyeestä vuonna 1992, mutta palasi takaisin vuonna 2006. Syynä erottamiseen oli Kivisen mukaan yhtyeen tulehtunut ilmapiiri, Kivisen muut kiireet juontajana ja viimeisenä niittinä Kivisen yhteistyö Pirkka-Pekka Peteliuksen kanssa, mitä pidettiin kilpailevaan leiriin loikkaamisena.
Kivinen on ollut mukana useissa televisiosarjoissa, kuten muun muassa Kummeli, Akkaa päälle ja Herkku & Partanen. Hän on toiminut myös ääninäyttelijänä piirrossarjoissa ja -elokuvissa (esimerkiksi Toy Story – leluelämää, Karhuherra Paddington ja Ankronikka). Hänen äänensä on tunnettu myös mainoksissa. Kivinen on vieraillut Vilperin Perikunnan levyillä Vapauttakaa Johnny ja Gloria Vilperum Vol 2.
Kivinen on myös toiminut lauluntekijänä, esimerkiksi ”Lipputangon nuppi” -kappaleen sanoitus on hänen käsialaansa. Lisäksi hän on tehnyt sanoituksia muutamille artisteille.
Syksyllä 2015 Kivinen teki 35-vuotisjuhlakiertueen.
Yksityiselämä

Kivisen isä oli pakinoitsija ja päätoimittaja Sulo Kivinen ja äiti Sosialistisen Työväenpuolueen puheenjohtajana toiminut Lahja Kivinen. Hänellä on kaksi veljeä, joista toinen on yhteiskuntatieteilijä Markku Kivinen.
Kivinen oli vuosina 2001–2023 naimisissa viulisti Elina Kivisen (o.s. Huusko) kanssa, ja heillä on yksi tytär.
Kivinen tunnetaan myös julkisesti kertomistaan laihdutuskuureista. 1990-luvun puolivälissä hän laihdutti itse kehittämänsä "näkkileipädieetin" avulla yli 40 kiloa. Vuosien aikana Kivinen lihoi entisiin mittoihinsa, mutta maaliskuussa 2008 Ilta-Sanomat kertoi hänen laihtuneen 30 kilogrammaa. Laihdutuskuurien ansiosta hän on saanut kutsumanimet "Jojo Kivinen" ja "näkkäri-Mikko".
Vuonna 2022 Kivinen kaatui portaissa ja sai niskanikaman vamman, jonka seurauksena hän menetti kävelykykynsä. Sittemmin hän on toipunut sen verran, että kykenee rollaattorin avulla kävelemään joitakin satoja metrejä kerrallaan.
Jääkiekossa Kivinen on kannattanut helsinkiläisseura Jokereita vuodesta 1973 lähtien. Lisäksi Kivinen on harrastanut nuorempana koripalloa.
Valikoitu filmografia > Elokuvat

Valehtelija (1981)
Pölhölä (1981)
Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984)
V. Y. Vihdoinkin yhdessä (1986)
Jäähyväiset presidentille (1987)
Kuutamosonaatti (1988)
Rampe & Naukkis – kaikkien aikojen superpari (1990)
Kadunlakaisijat (1991)
Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät (1992)
Poika ja ilves (1998)
Rentun ruusu (2001)
Kukkia ja sidontaa (2004)
Saippuaprinssi (2006)
Kummelin Jackpot (2006)
Myrsky (2008)
Kummeli Alivuokralainen (2008)
Päin seinää (2014)
Valikoitu filmografia > Televisiosarjat

Lapsilta kielletty (1984)
Fakta homma (1986, 1996)
Seitsemän kuolemansyntiä (1988–1989)
Maailman kahdeksan ihmettä (1990)
Kuudesti laukeava (1992)
Viihdeohjelma Tukholma (1993)
Salli mun nauraa (1993)
Hynttyyt yhteen (1994)
Akkaa päälle (1994–1996, 2006)
Herkku & Partanen (1995–1996)
Lihaksia ja luoteja (1996)
Aatami & Beetami (1997)
Team Ahma (1998)
Tunteen palo (2000)
Kaverille ei jätetä (2000–2004)
Korkeajännitystä –  eli sähköä kotiin kuljetettuna (2001)
Kirje isältä (2003)
Kummeli (2003–2004)
Me Stallarit (2004)
Ähläm Sähläm (2006)
Muuttuuko ihminen (2006)
Tuhma Jussi (2008)
Suomen Las Vegas (2009)
Jim Salabim Taikashow (2010)
Kerran viikossa (2013)
Karuselli (2021)
Aiheesta muualla

Mikko Kivinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mikko Kivinen Elonetissä.
Lapinlahden Linnut
|  Pekka ”Peku” Hedkrok  Matti Jaaranen  Ari ”Arvid” Kettunen  Mikko Kivinen  Tapio Liinoja  Hannu ”Hande” Lemola  Jussi Liski  Jan Noponen  Veli-Pekka ”Puka” Oinonen  Markku Toikka >  Timo Eränkö  Heikki ”Hiski” Salomaa  Ari Wahlsten  Pekka ”Rekku” Rechardt  Harri ”Hate” Kinnunen  Pekka ”Devil” Virtanen  Aarni Kivinen  Sami Kariluoma  Jarmo ”Jaku” Havukainen  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Lapinlahden Linnut  Jep (1986)  Vihreä gorilla (1987)  Lauluja Nuppilasta (1988)  Elämä janottaa (1989)  Tähdet kertovat (1990)  Grrr! (1992)  Köyhän taivas (1994)  Tyttö huutaa Hii! (1995)  Kansandances (1997)  Iso muna (1999)  Kolmas jalka haudassa (2003)  Pienvikaisten paratiisi (2005)  Etiäppäin (2007) 
Kokoelmat:  Parhaat (1988)  Ei oikotietä sankaruuteen 1983–1989 (1990)  Sulkasatoa osa I (1994)  Sulkasatoa osa II (1995)  Höyhenet pöllyää! 90-luvun parhaat (2000)  Sedät jaksaa heilua (2001)  Kaikkien aikojen parhaat (2002)  Loputon lento (2002)  Suomihuiput (2003)  Lintuinfluenssa Vol.1 (2006)  Lintuinfluenssa Vol.2 (2006)  Parhaat bongaukset 1 (2013)  Parhaat bongaukset 2 (2013)  Sketsejä radiossa (2013) 
Radio-ohjelmat:  Radio Top One (1985)  Kahdentoista lyönnit (1986)  Lapinlahden Lintujen tieteellinen koe (1999–2002)  Lapinlahden Lintujen joulukalenteri (2004) 
TV-ohjelmat:  Kyllä elämä on ihanaa (1987)  Seitsemän kuolemansyntiä (1988)  Maailman kahdeksan ihmettä (1990)  Kuudesti laukeava (1992)  Lapinlahden Linnut Show (1993)  Lapinlahden Linnut! (1995)  Muuttuuko ihminen (2006) 
DVD-boksit:  Lapinlahden Linnut: Ehkä kaikki (2006)  Lennossa 1983–2008 (2008) 
Katso myös:  Diskografia  Luettelo kappaleista  EVVK  Paavo ”Puosu” Liesinen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Barlaam ja Josafat

Barlaam ja Josafat. 1300-luvun ranskalaisesta käsikirjoituksesta.
Barlaam ja Josafat on hengellinen keskiaikainen romaani, joka kertoo intialaisesta kuninkaanpojasta Josafatista. Hänet käänsi kristityksi kristitty erakko Barlaam. Kertomus on oikeastaan kristitty toisinto buddhalaisesta Siddhartan tarinasta. Kreikkalainen alkuteos on peräisin 600- tai 700-luvulta jaa., ja se on käännetty useille kielille.
Athoksen luostarissa on legendan käsikirjoitus 1200-luvun alusta. Siihen sisältyy osa muinaisranskankielistä käännöstä ja 120-luvulta oleva muokattu versio Aristeideen Apologiasta.