stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martinlaakson rautatieasema
Galleria

Pohjoinen alikulku ja näkymä kohti Vantaankosken asemaa
Aseman nimikyltti
Martinlaakson bussiterminaali rautatieaseman vieressä
Eeva Matinolli

Eeva Liisa Matinolli (o.s. Nieminen, 9. helmikuuta 1930 Vesilahti – 26. maaliskuuta 2016 Turku) oli suomalainen opettaja ja paikallishistorioitsija. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1956 ja hänelle myönnettiin kouluneuvoksen arvonimi 1992.
Matinolli toimi opettajana Turussa, vuodesta 1957 Puolalan yhteislyseossa, jonka rehtorina hän toimi vuosina 1969-1993. Hän opetti historiaa, yhteiskuntaoppia ja kansantaloustiedettä. Hän toimi myös näiden aineiden sensorina Ylioppilastutkintolautakunnan alaisuudessa.
Eeva Matinolli oli ratkaiseva henkilö musiikin erikoislukiota perustettaessa 1980-luvulla järjestäessään lupa-asioita hallintokoneistossa. Hän jäi eläkkeelle 1993.
Eeva Matinolli oli naimisissa historiantutkija, filosofian tohtori Eero Matinollin kanssa.
Julkaisut

Heikki Koskenniemi, Eeva Matinolli, Asko Timonen: Henrici Gabrielis Porthan Opera omnia. 9. edidit Porthan-seura; nonam partem edendam curaverunt. Turku; Porthan-seura: 1993 ISBN 951-96877-0-X.
Kaarlo Jäntere, Eeva Matinolli: Naantalin historia. 2, Kaupunki ja seurakunta luostariajan lopusta Suomen sotaan. Turku: Historiatoimikunta, 1959.
Eeva Matinolli (toim.): Rymättylän historia. Jacob Christopherson Stenklyftin kartat. 1.2, Rymättylässä 1644: Rymättylän kunta 2002 ISBN 952-91-5317-1.
Pentti Koivunen, Eeva Matinolli: Rymättylän historia. 1, Esihistoria ja Ruotsin vallan aika. Rymättylä: Rymättylän kunta 1982 ISBN 951-99366-3-7.
Lennart Saari, Eeva Matinolli, Marja Kalske: Rymättylän historia. 2, 1, Luonto, 1800- ja 1900-luvut, murre. Rymättylän kunta 2000
Eeva Matinolli: Rymättylän historia. 2, 2, Kyläkuvaukset, tilanhaltijaluettelo, käytetyt lähteet, hakemistot. Rymättylä: Rymättylän kunta 2001 ISBN 951-99366-4-5.
Eeva ja Kyllikki Matinolli: Tyrnävän seurakunnan historia. Tyrnävä: Tyrnävän seurakunta, 1989 ISBN 952-90-1439-2.
Matovaaran Mahti

Matovaaran Mahti on lieksalainen urheiluseura. Se on perustettu 1951 Työväen urheiluliiton alaiseksi urheiluseuraksi.
Matovaaran kylään kyläseurana syntyneen urheiluseuran toiminta on jatkunut 2010-luvulle saakka, vaikka maaseutu on käynyt läpi rakennemuutoksen ja seuran jäsenistö ja toiminta on keskittynyt vuosien myötä Lieksan keskustaan. Tästä "selviytymistarinasta"  on tehty liikuntahistorian ja liikuntasossiologian tutkimuksia (ks. lähteet).
2000-luvulla toiminta on ollut kunto- ja retkeilypainotteista liikuntaa. Jäsenille on järjestetty kylpyläretki, pilkkitapahtuma, kevätretki, polkupyörä tapahtuma, syysretki luontoon ja kuntokuukaudet. Varsinainen kilpailutoiminta on lopetettu. Seuralla on lasten ja nuorten salivuoroja on mm. tennishallilla. Vuodesta 2007 alkaen on pidetty kerran kesässä iltamat Kisapirtillä.
Aiheesta muualla

Matovaaran Mahti[vanhentunut linkki]
Suomen ilmavoimien Bristol Blenheimit

| Bristol Blenheim |
| --- | --- |
 Suomen ilmavoimien Blenheim laskeutumassa Luonetjärvelle maaliskuussa 1944
Tyyppi:  pommikone
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Bristol Aeroplane Company
Suunnittelija:  Frank Barnwell
Ensilento:  12. huhtikuuta 1935
Esitelty:  1937
Tila:  ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Royal Air Force Fleet Air Arm Kanadan ilmavoimat Suomen ilmavoimat
Suomen ilmavoimien Bristol Blenheimit olivat Bristol Aeroplane Companyn valmistamia keskiraskaita kokometallisia pommikoneita, jotka ostettiin Britanniasta. Niitä käytettiin sotatoimissa sekä talvi- että jatkosodassa, minkä jälkeen ne poistettiin käytöstä.
Käyttö

Talvisodassa Suomen ilmavoimat teki koneilla 423 pommituslentoa, jatkosodassa noin 3 000. Blenheimeillä saatiin myös viisi ilmavoittoa, joista kaksi saavutti yksi kone samalla lennolla. Suomen Ilmavoimat menetti puolet 97:stä Blenheimistä pommituslennoilla. Talvisodassa koneiden pientä määrää ja pommikuormaa kompensoitiin joillain lennoilla lisäämällä mukaan neljäs mies, joka tulitti metsäteille ahtautuneita vihollisrivistöjä matalalennossa Suomi-konepistoolilla. lähde?
Välirauhan aikana syyskuusta joulukuuhun vuonna 1940 yksi Blenheim IV, BL-130, oli lainattuna Saksaan testausta ja tutustumista varten. lähde?
Blenheimejä käytettiin muun muassa maalinhinauskoneina vuoteen 1958. lähde?
Museokoneet

Yksi Blenheim IV BL-200 on näytteillä Keski-Suomen ilmailumuseossa. Se entisöitiin 2006 - 2008. , Blogi entisöimisestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bristol Blenheim Mk IV BL-200 Ilmasotakoulun kilta ry.[vanhentunut linkki]
Suomen Ilmavoimien Bristol Blenheim Mk. IV (BL-129)
BL-200 Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Matinlompolo

Matinlompolo on kylä Pellon kunnassa. Kylä sijaitsee samannimisen järven ympärillä 20 km Pellon kuntakeskuksesta itäänpäin. Matinlompolo on yksi Pellon kunnan järvikylistä. Kylän historiaa on selvittänyt Matinlompolon sukuseura.
Aiheesta muualla

Matinlompolon sukuseura (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Korteniemi, Tuomo (toim.): Kylät sydämissämme : Lankojärvi ja Matinlompolo.
Pello : Väylä-yhtiöt : Lankojärvi-Matinlompolon kyläyhdistys, 2008. ISBN 978-952-5271-90-4.
Matkalampi (Utajärvi)

| Matkalampi |
| --- | --- |
 Matkalampea heinäkuussa 2006.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Sanginkylä, Utajärvi
Koordinaatit:  64°49′38″N, 26°36′40″E
Järvinumero:  59.221.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  99,5 m
 fiMatkalampi 
Matkalampi on pieni järvi, tai paremminkin lampi Utajärven kunnassa.
Järvi sijaitsee Sanginkylän eteläisimmällä laidalla,  seututiestä 837 polkua myöten 300 metriä luoteeseen heti Matkalan talon jälkeen. Sillä ei ole laskuojaa ja se saanee vetensä läheiseltä suolta.
Järvimaisema

Järven rannat ovat suota, länsilaidalla lähes sen rantaan ulottuu Pehkeensuon turvetuotantoalue.  Etelän puolella on tosin Matkalamminsaari-niminen kangas, jonka laidassa on myös lähde. Järvessä kasvaa jonkin verran ulpukkaa ja sen suorantamilla hillaa. Vaikka kyseessä on hyvin pieni lampi, siinä on sekä haukia, ahvenia että särkiä, kiiskien lisäksi. Järven rannat ovat asumattomia.
Kaarle Massinen

Kaarle Arvo Massinen (5. toukokuuta 1891 Nastola – 29. kesäkuuta 1921) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Tuomas Massinen ja Helena Heikkerö. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Jenny Maria Bärlundin kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulusta vuonna 1911 ja liittyi Hämäläisosakantaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla vuonna 1911 ja Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1914 - 1915. Armeijasta hän oli komennettuna 1. tammikuuta 1921 alkaen opintomatkalle Tanskaan.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 15. joulukuuta 1915 Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 4. joulukuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin erikoistehtäviin Pohjois-Ruotsiin ja Suomeen. Pataljoonan yhteyteen hän palasi 26. kesäkuuta 1917 ja sijoitettiin täydennysjoukkoon, mutta siirrettiin 10. elokuuta 1917 takaisin 1. komppaniaan.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 yliluutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 4. jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa, missä haavoittui pahasti 1. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli komppanianpäällikkönä 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jolla myöhemmin on ollut nimet Jääkäripataljoona n:o 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona. Armeijasta hän erosi 26. kesäkuuta 1919 ja toimi sen jälkeen Tampereen suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 26. elokuuta 1919 ja sijoitettiin Kajaanin sissipataljoonaan, missä toimi ensin 4. komppanian päällikkönä ja 25. syyskuuta 1919 alkaen aliupseerikoulun johtajana ja määrättiin 10. toukokuuta 1921 Jalkaväen aliupseerikoulun johtajaksi. Hän kuoli tapaturmaisesti 29. kesäkuuta 1921 Helsingissä jouduttuaan kadulla auton töytäisemäksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Gruppenführer 19. syyskuuta 1917  Yliluutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 7. toukokuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1921 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi |
Suomalainen siirtolaisuus

Suomalaisen siirtolaisuuden suurimmat kohdemaat ovat Ruotsi, Yhdysvallat, Kanada ja Australia. Suomesta muutti 1900-luvun taitteessa yli 300 000 henkeä Pohjois-Amerikkaan ja 1950–1970-luvulla yli 400 000 henkeä Ruotsiin. Näiden muuttojen seurauksena syntyivät suurimmat ulkosuomalaisyhteisöt. Ulkomailla asuvia Suomen kansalaisia on nykyisin noin 300 000 ja suomalaistaustaisia arvioidaan olevan noin 1,5 miljoonaa.
Suomeen

Suomalaisten esi-isät asuttivat joskus tämän maa-alueen. Aivan ensimmäiset Suomen maaperän asukkaat eivät olleet siirtolaisia, sillä maa oli vasta paljastumassa jääkautisen jääpeitteen ja korkealla olevan vedenpinnan alta, eikä ollut olemassa mitään vastaanottajamaata tai -yhteiskuntaa. Ajan myötä prosessi muuttui siirtolaisuudeksi, kun yhteiskunta sai rakenteita, joihin uudet tulijat sopeutuivat tai sopeuttivat yhteiskunnan mukanansa tuomiin rakenteisiin. Suomeen on tullut uutta väestöä ilmeisesti pieniä määriä useissa vaiheissa historian aikana. Muutto on tullut lähes poikkeuksetta lähialueilta, lähinnä Itämeren piiristä. Ilmeisesti aikaisempi väestö ei missään vaiheessa korvautunut toisella, vaan tulokkaat sulautuivat. Muutto ja kaupankäynti, kuten myöhemmin myös kulttuurillinen yhdistyminen kristittyyn Eurooppaan, toivat kuitenkin Suomeen uusia vaikutteita, jotka muokkasivat alueen asukkaiden kieltä ja kulttuuria. Suomen kieli ja suomalaisen kulttuurin jotkin piirteet säilyivät kuitenkin poikkeuksellisen vanhakantaisina.lähde?
Uudeltamaalta Rääveliin

Rääveli oli keskiajalla vetovoimainen kauppakaupunki ja kaupungissa eli keskiajan loppupuolella runsaasti suomalaisia. Suomalaiset muuttivat Rääveliin pääasiassa läntiseltä Uudeltamaalta. Muuttoliike ei suuntautunut ainoastaan Rääveliin. Heitä muutti myös muualle Pohjois-Viroon sekä Liivinmaalle. Räävelin vetovoima heikkeni vasta 1700-luvun jälkipuoliskolla.
Suomen sisällä

Suomessa sisäinen siirtolaisuus kiihtyi voimakkaasti koko 1800-luvun aikana. Syyt olivat yleensä samat kuin ulospäinkin suuntautuvassa siirtolaisuudessa. Eräänlaisena yleisenä lähtökohtana voimakkaalle muuttoliikkeelle voidaan pitää ns. laillisen suojelun lakkauttamista 1800-luvun puolivälissä. Toisaalta 1800-luvulla maatalous ei enää työllistänyt riittävästi, perheen nuoremmat eivät saaneet maata viljelläkseen, ja syntyneet teollisuuspaikkakunnat houkuttelivat maaseudun maatonta ja irtainta väestöä. Osa palasi takaisin ja osa lähti eteenpäin oikeaan Amerikkaan, mutta kuitenkin iso osa jäi uudelle työ- ja asuinpaikalleen rakentamaan maata ja omaa tulevaisuuttaan. Pienemmässä mittakaavassa myös yksittäinen teollisuuspaikkakunta saattoi vetää puoleensa lähiympäristön irtainta väkeä ja niistä muodostui täten eräänlaisia maanomistusolojen uudistamista ajavien yhteiskuntaryhmien tavoitteiden jarruja: uudistusta ei tarvittu, sillä ylimääräinen väestö lähti muualle etsimään parempaa elämää.
Pohjoismaihin

Siirtolaisuutta muihin Pohjoismaihin on Suomen alueelta ja Suomesta ollut pitkään. Ruotsin vallan aikana muutettiin vallankäytön keskukseen Tukholmaan, joka veti puoleensa myös liikemiehiä. Myös suomalaisten, lähinnä savolaisten, asuttaminen Ruotsin Värmlantiin ja Jämtlandiin sekä Norjaan oli tällaista siirtolaisuutta. 1800-luvun alussa näiden muuttajien jälkeläisiä arveltiin olevan noin 40 000 henkeä. Heti sotien jälkeen Ruotsiin muutettiin etenkin Pohjanmaan rannikon ruotsinkielisistä kunnista: esimerkiksi Korsnäsin asukkaista yli 7 prosenttia muutti Ruotsiin vuosina 1949–1950. Kaikesta huolimatta tämä muuttoliike oli kuitenkin marginaalista. Suuri muuttoliike Suomesta Ruotsiin tapahtui 1960-luvulla, jolloin työn ja paremman elintason toivossa Suomesta tehtiin noin 198 000 muuttoa (vuodet 1961–1970). Siirtolaisuus kohdistui Ruotsin suuriin teollisuuskeskuksiin, eritoten autoteollisuudesta eläville paikkakunnille. Useat ”liukuhihnat” olivat suomalaisten miehittämiä ja useissa yhteisöissä tuli suomen kielellä toimeen sekä töissä että vapaa-aikana.
Suomen suurimman siirtolaisaallon syyt olivat moninaiset. Ensinnäkin sodan jälkeisen jälleenrakennuksen kriittisimmät vuodet olivat takana. Ei tarvittu enää suurta uhrausta yhteisen hyvän puolesta. Lisäksi koko maassa elettiin voimakasta rakennemuutosta. Maaseutumainen Suomi kaupungistui vauhdilla, ja maan sisällä muuttoliike oli voimakkaampaa kuin koskaan aiemmin. Lähtijöitä luovuttaneilla alueilla kokonaiset kylät autioituivat. Samaan aikaa kuitenkin kova työttömyys koetteli autioituvia alueita ja sosiaaliturva oli vielä tuolloin heikko. Kun naapurissa Ruotsissa oli meneillään valtava teollinen ekspansio, joka työllisti kaikki halukkaat, niin muutaman rohkean ensilähtijän lähettämien tietojen perusteella kokonaiset perheet ja lähes kyläkunnat seurasivat paremman elämän kutsua.
Omalta osaltaan siirtolaisuutta edisti vuonna 1955 tapahtunut Suomen liittyminen Pohjoismaiden neuvostoon, ja sen myötä yhteisiin työmarkkinoihin ja passivapaaseen alueeseen. Enää ei tarvittu suurta lähtöä ja siihen liittyviä papereita; vain meneminen riitti ja yleensä löytyi aina tuttu tai tutun tuttu, joka saattoi auttaa töiden ja asunnon löytämisessä. Siten lähtemisen helppous oli ainakin yksi osasyy siirtolaisuudelle Ruotsiin 1960-luvulla. Suuren siirtolaisuusaallon mukana muuttaneista osa on palannut takaisin joko eläkeläisenä tai muista syistä. Huomattava osa siirtolaisista sai hankittua ”oman Volvon” ja jäi jatkamaan elämäänsä uudessa kotimaassa. Tämän siirtolaisryhmän kohtelu Ruotsissa on ajoittain herättänyt kärjekästä keskustelua. Alkuaikojen kritiikki ja suomalaisiin kohdistuneet ennakkoluulot ovat vähitellen laantuneet, ja heistä on tullut olennainen osa Ruotsin monikulttuurillista yhteiskuntaa.
Muualle maailmaan

Eräs suomalaisen siirtolaisuuden kohde oli Etelä-Amerikka, jonne perustettiin 1900-luvun alkupuolella idealistisiin aatteisiin perustuvia siirtokuntia. Näiden yhteisöjen tavoitteena oli olla onneloita, joissa ihmiset saattoivat toteuttaa vapaasti omia toiveitaan, omistaa maata ja tehdä työtä vapaana yhteiskunnan painolastista. Näissä yhteisöissä oli melko anarkistinen yhteiskuntamalli, eivätkä monet siirtokunnista olleet kovin elinvoimaisia. Jotkut yhteisöistä ovat kuitenkin yhä olemassa ja toimivat tavalla tai toisella.
Kaukosiirtolaisuus Yhdysvaltoihin väheni 1900-luvun edetessä johtuen maan tiukentuneesta siirtolaispolitiikasta. Nykyisin Suomesta Yhdysvaltoihin suuntautuu lähinnä korkeasti koulutettujen ihmisten vähäinen virta. Toisen maailmansodan jälkeen Australia korvasi muuttokohteena Yhdysvallat. Sodan jälkeen oman muuttajaryhmänsä ovat muodostaneet ulkomaille avioituneet suomalaiset naiset. Heitä on merkittävässä määrin asettunut muun muassa Saksaan. Toinen erityisryhmä ovat veropakolaiset. Suurituloiset muuttajat ovat asettuneet veroparatiiseihin, jotka kohtelevat heitä verotuksessa hellemmin kuin kovemman verotuksen kotimaa.
Suomalaissiirtolaisia Kanadassa radan rakennustöissä 1924.
Matthías Johannessen

| Matthías Johannessen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. tammikuuta 1930 Reykjavik, Islanti
Kuollut: 11. maaliskuuta 2024 (94 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: islanti
Tuotannon kieli: islanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Matthías Johannessen (3. tammikuuta 1930 Reykjavik – 11. maaliskuuta 2024) oli islantilainen runoilija ja toimittaja. Hän työskenteli Morgunblaðiðin toimittajana
Suomennettuja runoja

Matthías Johannessenin runoja on julkaistu Maj-Lis Holmbergin suomentamana antologiassa Ja tunturin takaa kuulet –: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa, suom. ja toim. Maj-Lis Holmberg, Espoo: Weilin+Göös 1977 ISBN 951-35-1521-4
Jokapäivänrunoja (Hversdagsljóð): 9, 21, 23, 29
Sinä olet (þú ert): 3, 16
Virsiä atomiaikana (Sálmar á atómöld): II, XI, XVIII, XXI, XXXVI
Masmalokirva

| Masmalokirva> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Kirvansukuiset Sternorrhyncha
Yläheimo::  Aphidoidea
Heimo::  Kirvat Aphididae
Alaheimo::  Putkikirvat Aphidinae
Tribus::  Aphidini
Suku::  Aphis
Alasuku::  Aphis
Laji::  klimeschi
Kaksiosainen nimi
 Aphis klimeschi  (Börner, 1950) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Masmalokirva (Aphis klimeschi) on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN).
Koko ja ulkonäkö

Siivettömät yksilöt ovat väriltään harmaanvihreästä tumman vihertävänruskeaan. Takaruumiin selkäpuolella on tummaa kuviointia. Kirvat eivät ole vahapeitteisiä. Tuntosarvet ovat vaaleat, samoin raajat, mutta reiden, säären ja nilkan kärkiosat ovat tummat. Takaruumiin kärjen cauda ja vaharauhasputket ovat tummat. Koiraat ovat siivettömiä. Ruumiin pituus 1,2–2,3 mm.
Levinneisyys

Masmalokirva esiintyy Euroopassa Italiaa ja Iberian niemimaata lukuun ottamatta. Suomessa lajia on tavattu ainoastaan Varsinais-Suomesta
Elinympäristö ja elintavat

Masmalokirvan elinkierto on holosyklinen eli kesän ajan naaraat lisääntyvät neitseellisesti synnyttäen eläviä poikasia ja syksyllä muodostuu koiraista ja naaraista muodostuva suvullisesti lisääntyvä sukupolvi. Kirvat elävät ainoana ravintokasvina toimivan masmalon alalehdillä muurahaisten rakentamissa suojissa.
Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 masmalokirva on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Elinympäristöiksi ilmoitetaan järvien ja jokien niitty- ja luhtarannat. Uhkatekijöitä ovat avoimien paikkojen umpeenkasvu sekä rakentamisen vaikutukset. Vuoden 2000 arvioinnissa laji oli silmälläpidettävä.
Ravintokasvit

Ravintokasvi on masmalo (Anthyllis vulneraria).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Masmalokirva (Aphis klimeschi)
Aphid Species File
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10414999  CoL: 5VN67  EUNIS: 66778  Fauna Europaea: 54558  Fauna Europaea (new): 16aceb75-3206-4abc-be67-567bbf3cf24e  GBIF: 2072814  iNaturalist: 768486  Open Tree of Life: 3447358  PPE: aphis-klimeschi  Laji.fi: MX.228262
Suomen Islam-seurakunta

| Suomen Islam-seurakunta Finlandiya İslam Cemaati |
| --- | --- |
 Seurakunnan "Islam-talo" Uudenmaankadun ja Fredrikinkadun kulmassa.
Suuntautuminen:  islam
Teologia:  sunnalaisuus
Hallinto:  uskonnollinen yhdyskunta
Toiminta-alue:  Helsinki Järvenpää
Perustettu:  1925
Jäseniä:  455 (2022)
Aiheesta muualla
[tatar.fi/fi/islam/ Sivusto]
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen Islam-seurakunta (Finlandiya İslam Cemaati) on islamilainen seurakunta, jonka jäseniä ovat Suomen tataarit. Seurakunnalla on toimintaa Helsingissä ja Järvenpäässä. Vuonna 2014 seurakuntaan kuului noin 600 jäsentä. Seurakunnan jäseniksi hyväksytään vain tataarit, mutta heidän tiloissa rukoilee muitakin muslimeja. Vuodesta 2004 seurakunnan imaamina on toiminut Ramil Belyaev.
Historia

Suomen Islam-seurakunnan toiminta alkoi 24. huhtikuuta 1925, kun valtioneuvosto hyväksyi sen säännöt ja se rekisteröitiin uskonnolliseksi yhdyskunnaksi. Tuolloin seurakunta toimi nimellä Suomen muhamettilainen seurakunta. Toiminnan alussa jäseniä oli 528. Alun perin osa tataareista oli vastustanut seurakunnan perustamista, mutta siitä tuli nopeasti tärkeä tataareja yhdistävä tekijä.
Suomi oli toinen länsimaa, jossa muslimien uskonnollinen yhdyskunta tunnustettiin virallisesti  – ensimmäinen tunnustus tapahtui Itävallassa vuonna 1908. Seurakunnan virallinen kieli oli suomi, mutta tilaisuuksissa käytettiin myös muita kieliä. Säännöt eivät sisältäneet mainintaa turkin tai tataarin kielistä, eikä jäsenkuntaa rajoitettu etnisin perustein. Vielä tuohon aikaan Suomen muslimit olivat kuitenkin lähes kaikki tataareja.
Vuonna 1932 yhdyskunta haki lupaa avioliittoon vihkimiseen, mutta Turun arkkihiippakunnan tuomiokapituli vastusti asiaa. Tuomiokapituli pelkäsi muslimiseurakunnan vihkimisoikeuden johtavan moniavioisuuteen. Luvan myöntämisestä järjestettiinselvennä 1. joulukuuta 1932 äänestys, jonka jälkeen lupa myönnettiin. Siitä lähtien Suomen Islam-seurakunnan imaami on voinut vihkiä seurakunnan jäseniä avioliittoon.
Vuonna 1963 seurakunnan nimeksi muutettiin Suomen Islam-seurakunta. Seurakunta toimi henkikirjoitusviranomaisena vuoteen 1971, kunnes jäsenrekisterit liitettiin Väestörekisterikeskukseen.
Suomen Islam-seurakunnan tunnetuimpiin ulkomaisiin vieraisiin lukeutuu Tunisian presidentti Habib Bourguiba, Irakin suurlähettiläs Saleh Mehdi Amash, Tatarstanin presidentit Rustam Minnihanov ja Mintimer Šaimijev, sekä Turkin presidentit Abdullah Gül ja Recep Tayyip Erdoğan (silloinen pääministeri).
Tilat

Vuonna 1941 seurakunta hankki kivitalon Helsingin Fredrikinkadulta. Vuonna 1948 se osti samalta kadulta Uudenmaankadun risteyksestä puutalon, jonka paikalle rakennettiin vuosina 1958–1961 Armas Lahtisen suunnittelema Islam-talo. Talon rakentaminen maksoi 170 miljoonaa markkaa, ja se rahoitettiin lainoilla ja lahjoituksilla. Seurakunta sai viiden miljoonan markan suuruiset lahjoitukset Pakistanista ja Turkista, sekä Marokosta 600 000 markkaa. Helsingin lisäksi Suomen Islam-seurakunta omistaa Järvenpään moskeijan sekä rukoushuoneet Turussa ja Kotkassa. Historioitsija Antero Leitzingerin mukaan tataarit eivät kutsu rukoushuonetta moskeijaksi (mäçet), jos siitä puuttuu minareetti.
Seurakunnalla on hautausmaat Helsingissä Hietaniemen hautausmaalla ja Turun hautausmaalla kristillisten hautausmaiden yhteydessä. Ennen Karjalan menetystä myös Viipurissa oli islamilainen hautausmaa. Islamilaisten hautausmaiden ulkopuolella sijaitsee lisäksi kristillisille hautausmaille haudattujen muslimien aidattuja hautoja.
Hautajaiset ovat yhteisön keskuudessa yleensä merkittävä tapahtuma, johon osallistuu perheenjäsenten lisäksi runsas määrä muita yhteisön jäseniä. Tataarit noudattavat islamilaista tapaa hautauksessa; ruumista ei polttohaudata ja se pestään ennen hautaan asettamista. Poiketen esivanhempiensa tavasta kotikylissään, ruumis laitetaan arkkuun. Perinteisesti se asetettaisiin maahan kaivettuun hautaan niin, että ruumiin kasvopuoli on aseteltuna kohti Mekkaa. Tämä sama käytännön muutos ilmenee myös kaupungeissa asuvilla Venäjän tataareilla.