BBS
Purkin käyttö

Purkkiin otettiin yhteys yleensä modeemilla tai ISDN-sovittimella (tosin ISDN-yhteys oli vain harvoilla sen kalleuden ja huonon saatavuuden takia), merkkipohjaista pääte- eli terminaaliohjelmaa käyttäen. Purkkien käyttöliittymät perustuivat yleensä valikoihin, joista kulloinkin haluttu toiminto valittiin näppäilemällä toimintoa vastaava numero tai kirjain, joskin edistyneemmät käyttäjät saattoivat myös kytkeä valikot pois päältä ja käyttää komentoriviä. Purkin ulkoisesta olemuksesta tehtiin usein merkkipohjaisuuden puitteissa mahdollisimman näyttävä värikkään ANSI- ja ASCII-grafiikan avulla.
Purkkiin soitettaessa tuli yleensä ensimmäisenä vastaan kirjautumisruutu. Jos käyttäjää ei ollut olemassa, käyttäjän täytyi rekisteröidä itsensä kyseiseen purkkiin. Maailmalla oli tapana käyttää handlea eli nimimerkkiä, mutta Suomessa oli yleinen vaatimus käyttää omaa nimeä. Jotkin purkit päästivät käyttäjän heti sisään rekisteröitymisen jälkeen. Toisissa purkeissa uusilta käyttäjiltä kysyttiin yksityiskohtaisia tietoja, ja perusoikeudet purkin käyttöön sai vasta, kun SysOp oli tarkastanut tiedot.
Vaikka useimmat ei-kaupalliset purkit olivatkin avoimia kaikille soittajille, oli joillakin purkeilla tapana rajata käyttäjäkunnasta pois ne, jotka eivät olleet riittävän vihkiytyneitä purkin erikoistumisalaan. Etenkin piraatti- ja demoskene-purkeissa käyttöoikeuksien saaminen vaati usein vastaamista kyselyyn, jossa piti muun muassa määritellä termejä ja selvittää taustaansa purkin edustamassa alakulttuurissa.lähde? Usein käyttäjäkunnan laajenemista rajoitettiin myös tunnussanalla, joka uuden käyttäjän piti ottaa selville puhelinnumeron lisäksi.
Useimmissa purkeissa sisäänkirjautumista seurasi vaihteleva määrä erilaisia ilmoitusruutuja, kuten ylläpitäjien tiedotukset sekä listat edellisistä soittajista ja uusista viesteistä. Monesti näiden joukossa oli myös niin sanottu oneliner-ruutu, johon käyttäjät saattoivat sisään tullessaan lisätä omia yksirivisiä viestejään. Alkuruudut läpi käytyään käyttäjä pääsi purkin päävalikkoon.
Jotta purkin ylläpitäjä sai purkkiinsa uusia käyttäjiä kiinnostavia uusia tiedostoja, oli toisissa purkeissa käytössä file-ratio eli imurointisuhde. Esimerkiksi suhde 1:5 tarkoitti sitä, että kun käyttäjä tuo purkkiin 1 kilotavun tiedoston, hän pystyi lataamaan eli "imuroimaan" itselleen purkista 5 kilotavua tiedostoja.
Purkin samanaikaisten käyttäjien määrää rajoitti yleensä puhelinlinjojen määrä: yksilinjaisessa purkissa pystyi olemaan sisällä SysOpin lisäksi vain yksi käyttäjä. Tämän takia purkeissa oli käyttäjille usein päivittäinen aikaraja, joka oli Suomessa tyypillisesti 45—90 minuuttia. Päivittäisen aikarajan lisäksi joissakin purkeissa oli viikoittainen käyttöaika. Purkkien käyttö keskittyi iltoihin ja viikonloppuihin, jolloin puhelinlaskut olivat halvempia (pääkaupunkiseudulla ilta- ja viikonloppupuhelut olivat jonkin aikaa jopa kertaveloitettuja). Yhteydet ulkomaisiin purkkeihin olivat harvojen tapa kalliiden ulkomaanpuheluiden vuoksi.
Tyypillinen modeemin yhteysnopeus oli purkkien kultakauden alkupuolella 300, 1200 tai 2400 bittiä sekunnissa. Näillä nopeuksilla satakilotavuisenkin tiedoston siirtäminen kesti pitkään, mahdollisesti ylittäen käyttäjän oikeuden varata linja, joten tiedostojen vaihtelu oli monilla käyttäjillä teknisistä syistä toisarvoinen asia. 1990-luvulla yleisiksi nopeuksiksi vakiintuivat 14 400 ja 28 800 bittiä sekunnissa, jotka ovat nekin erittäin hitaita nykyiseen Internetissä tapahtuvaan tiedonsiirtoon verrattuna.
Julkiset purkit ilmoittivat puhelinnumeronsa ja aukioloaikansa purkkilistoille, joita pidettiin yllä harrastajien voimin. Purkkilistoja julkaistiin myös tietokonelehdissä. Kulta-aikaan purkkeja oli Helsingin seudulla (silloisella 90-alueella) toista sataa.
Lähes kaikki purkit ovat lopettaneet toimintansa, mutta muutamia on vieläkin toiminnassa. Näihin voi yleensä ottaa yhteyden modeemilla tai Internetin kautta telnet- tai ssh-ohjelmalla.