stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Israelin–Palestiinan konflikti
Historia > 1948–1967: Israelin itsenäistyminen ja Palestiinan jako

Israel julistautui itsenäiseksi 14. toukokuuta 1948 brittien poistuttua maasta. Egyptin, Syyrian, Jordanian, Libanonin ja Irakin armeijat hyökkäsivät välittömästi maahan. Lähetetyt joukot olivat kuitenkin pieniä, ja Israel pysäytti hyökkääjien etenemisen ja vakiinnutti hallintansa suuressa osassa entistä Palestiinan mandaattialuetta. Jordania miehitti Länsirannan ja Egypti Gazan kaistan.
Sota päättyi Israelin täydelliseen voittoon vuonna 1949. Israelin haltuun jäi nyt laajempia alueita kuin YK:n jakosuunnitelmassa oli kaavailtu. Aseleposopimusten mukaisesti Gaza jäi Egyptin ja Länsiranta Jordanian hallintaan. Israelin ja Egyptin rajalle muodostettiin El Aujan demilitarisoitu alue. Suuri määrä arabeja pakeni tai karkotettiin uuden juutalaisvaltion alueelta, YK:n mukaan 711 000. Näihin päiviin asti jatkuneen Lähi-idän kriisin vuoksi on pakolaiskysymys edelleen ratkaisematta. Asiaan on vaikuttanut YK:n päätös hyväksyä pakolaisasema myös 15.5.1948 jälkeen syntyneille lapsille, joiden vanhemmat olivat paenneet sodan aikana.
Israelin itsenäistymisen jälkeen alkoi Euroopasta muuttaa Israeliin suurin joukoin juutalaisten kansanmurhasta selviytyneitä juutalaisia, ja maan väkiluku kaksinkertaistui ensimmäisen itsenäisyysvuoden aikana. Seuraavan vuosikymmenen aikana 600 000 juutalaista pakeni tai karkotettiin ympäröivistä arabimaista ja Iranista Israeliin. Yhteensä juutalaisia pakolaisia lähti arabimaista yli 850 000 pakoon syrjintää, vainoja ja väkivaltaisuuksia, joissa koteja ja synagogia poltettiin.
Osa palestiinalaispakolaisista pyrki palaamaan menetetyille kotiseuduilleen tunkeutumalla ilman lupaa rajan yli. Jordaniasta tulleet tunkeutujat tekivät myös sabotaasi- ja terrori-iskuja Israelin puolella. Israel pyrki estämään kovin ottein palestiinalaisten rajanylitykset, mikä johti 2 700–5 000 palestiinalaisen surmaamiseen vuosina 1949–1955. Israel ryhtyi myös tekemään iskuja naapurimaiden puolelle estääkseen palestiinalaisten tunkeutumisen Israeliin. Vuonna 1953 israelilaiset erikoisjoukot tunkeutuivat Ariel Sharonin komentamina Jordanian puolelle Qibyan operaatiossa, jossa kuoli 69 jordanialaista siviiliä. Palestiinalaiset vastasivat aseistamalla fedayeen-joukko-osastoja, jotka puolestaan tekivät iskuja Israelin puolelle. Vuonna 1954 puolestaan mahdollisesti gazalaiset asemiehet hyökkäsivät israelilaiseen bussiin ja surmasivat yksitoista matkustajaa Ma'ale Akrabimissa Negevin autiomaassa. Rajataistelut olivat yksi syy siihen, että Israel osallistui vuoden 1956 Suezin kriisiin.
Jännitteet kasvoivat paitsi Jordanian, myös Egyptin vastaisella rajalla. Vuonna 1955 kuoli 37 egyptiläistä sotilasta Israelin tekemässä hyökkäyksessä. Sen jälkeen Egypti alkoi tukea fedayeen-joukkoja, jotka puolestaan tekivät hyökkäyksiä Israeliin. Tilanne kärjistyi: fedayeenit tekivät iskuja Israeliin ja Egypti karkotti YK:n rauhanturvaajat sekä keskitti suuren määrän joukkoja Siinaille Israelin rajan tuntumaan. Kun Egypti ilmoitti sulkeneensa Eilatin merisaartoon, Israel teki vuonna 1967 ennalta ehkäisevän ilmaiskun Egyptiin, joka johti Kuuden päivän sotaan.
Historia > 1967–1993: Israel miehittää Palestiinaa

Kuuden päivän sodan seurauksena Israel miehitti Länsirannan ja Gazan palestiinalaisalueet. Tappion jälkeen palestiinalaisten vastarinta kanavoitui poliittisiin puolueisiin ja liittoutumiin kuten Fatahiin ja Palestiinan vapautuksen kansanrintamaan. Vuonna 1969 Jasser Arafat valittiin Palestiinan vapautusjärjestön PLO:n johtoon. PLO ryhtyi terroritoimintaan Israelia vastaan Jordaniasta käsin, missä se taisteli myös Jordanian hallintoa vastaan. Palestiinalaisten ja Jordanian hallinnon välit olivat kiristyneet 1970-luvun taitteessa ja johtivat aseelliseen kapinaan vuosina 1970–1971. Kymmenet tuhannet palestiinalaiset kuolivat konfliktissa, joka jatkui kesäkuuhun 1971 saakka. Jordanian sisällissodan jälkeen PLO karkotettiin Libanoniin. Libanonissa PLO sai hallintaansa alueita, joista se jatkoi iskuja Israelia vastaan osallistuen myös Libanonin sisällissotaan vuosina 1975–1990.
Palestiinalaisjärjestöt aloittivat 1970-luvun alussa laajan terrorikampanjan israelilaisia vastaan. Palestiinalaiset tekivät iskuja israelilaisia siviilikohteita vastaan ja iskivät myös ulkomailla. Palestiinalaisterrorismi huipentui vuonna 1972 Sabenan lennon 572 kaappaukseen, Tel Avivin lentoasemaiskuihin ja Münchenin verilöylyyn eli israelilaisten olympiaurheilijoiden kaappaamiseen. Israel vastasi Münchenin verilöylyyn aloittamalla Operaatio Jumalan koston, jossa surmattiin Münchenin iskun tekijöiksi epäiltyjä palestiinalaisia ympäri Eurooppaa sekä tekemällä iskun PLO:ta vastaan Libanonissa. Palestiinalaiset jatkoivat terroritekoja, joihin kuului Air Francen lentokoneen kaappaaminen vuonna 1976 Ugandaan, mistä israelilaiset erikoisjoukot kävivät vapauttamassa panttivangit Operaatio Entebbessä.
Syyria ja Egypti aloittivat vuonna 1973 Jom Kippurin sodan yllätyshyökkäyksellä Israelia vastaan. Ne saavuttivat menestystä ensimmäisten vuorokausien aikana, kunnes sota kääntyi Israelin hyväksi ja päättyi aselepoon.
Historia > 1967–1993: Israel miehittää Palestiinaa > Camp Davidin rauha

Egypti alkoi 1970-luvulla Anwar El Sadatin johdolla liennyttää suhteita Israeliin. Maat solmivat vuonna 1978 Camp Davidissa rauhan, jossa Israel luovutti Siinain niemimaan Egyptille, ja Egypti tunnusti Israelin valtion ensimmäisenä arabimaana. Palestiinalaisten asuttama Gazan kaistale jäi Israelin hallintaan. Rauhan sovittelijana toimi silloinen Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter. Camp Davidin rauha toimi tiennäyttäjänä myöhemmille neuvotteluille Lähi-idän konfliktin ratkaisemiseksi.
Israel aloitti 1970-luvun puolivälissä siirtokuntien rakentamisen palestiinalaisalueille, vaikka oli aikaisemmin pidättäytynyt siitä. Varsinkin oikeistolaisen Likud-puolueen voitto vuoden 1977 vaaleissa johti yhä uusien siirtokuntien perustamiseen.
Historia > 1967–1993: Israel miehittää Palestiinaa > Libanonin sota

Vuonna 1978 palestiinalaisterroristien tekemä joukkomurha Pohjois-Israelissa johti Israelin invaasioon Etelä-Libanoniin, jonka se miehitti aina Litani-joelle saakka. Israelin vetäydyttyä Etelä-Libanonista PLO aloitti raketti-iskut Galilean alueelle Israeliin. Tilannetta yritettiin ratkoa diplomaattisin keinoin, mutta Israel teki uuden intervention Libanoniin vuonna 1982 sen jälkeen, kun Israelin Britannian-suurlähettiläs oli yritetty murhata. Libanonin sodassa Israel toimi yhteistyössä Libanonin kristittyjen kanssa. Nämä tekivät  vuonna 1982 Sabran ja Shatilan joukkomurhan, jossa 700–3 500 palestiinalaispakolaista surmattiin. PLO joutui sodan seurauksena jättämään Libanonin ja siirtymään Tunisiaan. Israel perusti Etelä-Libanoniin miehitetyn turvavyöhykkeen, jonka tarkoituksena oli estää terroristiryhmien toiminta  rajan pinnassa. Israel vetäytyi turvavyöhykkeeltä vuonna 2000.
Palestiinalaisten aseellinen taistelu jatkui PLO:n siirryttyä Tunisiaan. Palestiinalaisterroristien kaapattua vuonna 1985 italialaisen matkustajalaivan Achille Lauron, Israel teki ilmaiskun Tunisiaan. Iskussa kuoli 61 palestiinalaista ja 12 tunisialaista, mutta ei ketään merkittävää PLO:n johtajaa. Hyökkäys kiristi Israelin ja Tunisian välejä.
Historia > 1967–1993: Israel miehittää Palestiinaa > Ensimmäinen intifada (1988–1991)

Palestiinalaisalueiden miehitys, siirtokuntien perustaminen ja Israelin koventuneet otteet sekä Gazan alueen kurjuus ja pettyminen arabivaltioiden ja PLO:n toimintaan johtivat ensimmäiseen intifadaan ("järistys") eli palestiinalaisten kansannousuun joulukuussa 1987. Gazan ja Länsirannan syntyvyys oli yksi maailman suurimmista ja jopa 70 % väestöstä oli alle 30-vuotiaita.  Intifada tuli tunnetuksi nuorten, kiviä ja polttopulloja heittelevien palestiinalaisten ja pampuilla ja kumiluodeilla varustautuneiden   israelilaissotilaiden yhteenotoista. Kesään 1988 mennessä kapina oli pitkälti PLO:n hallinnassa. Gazassa toimivat Hamas ja Islamilainen jihad tarjosivat kuitenkin ensi kertaa haasteen PLO:n johtavalle asemalle. Vuoteen 1991 mennessä intifadassa oli kuollut  39 israelilaista ja vuoden 193 loppuun mennessä toista tuhatta palestiinalaista. Sadat palestiinalaiset saivat lisäksi surmansa muiden palestiinalaisten toimesta epäiltynä Israelin kätyreiksi.
Historia > 1967–1993: Israel miehittää Palestiinaa > Intifadan seuraukset

Intifadan tärkeimpiä seurauksia oli islamilaisen vastarintaliikkeen eli Hamasin synty. Jordania pelkäsi intifadan leviävän myös omalle alueelleen, minkä takia kuningas Hussein 31. heinäkuuta 1988 ilmoitti maansa luopuvan vaatimuksista Länsirantaan. Tämä teki Jordaniasta yhden intifadan  häviäjistä. Samalla loppui palkanmaksu Länsirannan virkamiehille. Hussein oli epäillyt, että Israelin tarkoituksena oli saada palestiinalaiset siirtymään Jordaniaan Likudin "Jordania on Palestiina" -politiikan mukaisesti.
Kun Jordania oli luopunut vaatimuksistaan, PLO vastasi siihen marraskuussa 1988 pitämällä Palestiinan kansalliskongressin, missä tehtiin kaksi tärkeää päätöstä, jotka vastasivat myös kansannousun vaatimuksiin poliittisista toimista. Kongressi julisti itsenäisen Palestiinan valtion syntyneen "Palestiinan maaperälle". Tämä johti siihen, että lukuisat valtiot tunnustivat Palestiinan valtion, ensin välittömästi muslimimaat Jordania mukaan lukien, kommunistiset valtiot ja Afrikan maat ja myöhemmin  myös Islanti (2011), Pyhä istuin (2013) ja Ruotsi (2014).
Toisessa päätöksessä esitettiin kansainvälistä konferenssia, jonka pohjana olisivat YK:n turvallisuusneuvoston keskeiset päätöslauselmat 242 ja 338, joihin sisältyi kahden valtion malli. Tämä oli ristiriidassa PLO:n peruskirjan kanssa, jonka tekstiä ei kuitenkaan näiltä osin muutettu. Lisäksi Arafat tuomitsi kaikenlaisen terrorismin.
Vuonna 1991 pidettiin PLO:n ja Israelin välillä Madridin rauhankonferenssi. Madridin neuvottelut toimivat tienavaajana myöhemmille rauhanneuvotteluille.
Historia > 1993–2000: Oslon rauhanprosessi > Camp Davidin kokous 2000

Vuonna 1999 vaalit voittanut työväenpuolueen Ehud Barak jatkoi Rabinin rauhanprosessia korostavalla linjalla. Israel vetäytyi Etelä-Libanonista vuonna 2000 ja pyrki löytämään ratkaisun Palestiinan kriisiin Camp Davidin kokouksessa. Barak oli valmis tarjoamaan palestiinalaisille Gazan kaistan, Itä-Jerusalemin ja 94 % Länsirannasta 10–25 vuoden siirtymäajalla ja rahallisia korvauksia palestiinalaispakolaisille, mutta Arafat kieltäytyi tarjouksesta. Israelissa syntyi käsitys, että Barak oli "tarjonnut palestiinalaisille melkein kaiken", mutta palestiinalaiset vastasivat terrorilla eli toisella intifadalla. Monet palestiinalaiset taas katsoivat, että neuvottelujen epäonnistuminen johtui Israelista. Tämän jälkeen jännitys alueella lisääntyi, ja uusi kansannousu alkoi lokakuussa 2000.
Konfliktin peruskysymyksiä

Israelin ja arabien kiista koskee juutalaisten oikeutta omaan valtioon, sen rajoja, Jerusalemia ja rajallisia luonnonvaroja joita ovat viljelyskelpoinen maa ja vesi.  Israel on perustanut kiistellyille Länsirannan ja Golanin alueille siirtokuntia asuttaakseen juutalaista väestöä. Neljä keskeistä estettä rauhansopimuksen syntymiselle ovat olleet pakolaisten paluuoikeus Israeliin, valtionrajat, Jerusalemin ja Temppelivuoren asema sekä Israelin turvallisuutta koskevat takeet.
Konfliktin peruskysymyksiä > Palestiinalaiset pakolaiset

Israelin voitettua vuosien 1948–1949 itsenäisyyssodan alueen 1,3 miljoonasta arabista vähintään puolet pakeni tai karkotettiin Israelin alueelta. Virallisesti Israel puhui 0,5 miljoonasta pakolaisesta, Yhdistyneen kansakunnat yli 0,75 miljoonasta, arabit miljoonasta.
YK:n pakolaisjärjestö Palestiinan pakolaisille (UNRWA) määritteli Palestiinan brittiläisen mandaatin pakolaiseksi "henkilön, jonka normaali asuinpaikka oli Palestiina aikavälillä 1.6.1946–15.5.1948 ja joka menetti kotinsa ja toimeentulonsa vuoden 1948 konfliktin jälkeen." Määritelmää on myöhemmin täydennetty niin, että myös Palestiinan miespuolisten pakolaisten jälkeläiset, adoptiot mukaan lukien, ovat pakolaisia. Määritelmä johti virallisesti tunnustettujen pakolaisten määrän kasvuun.
UNRWA arvioi vuonna 2023,  että palestiinalaispakolaisia on  5,9 miljoonaa.  Kolmasosa heistä asuu 58 pakolaisleirillä Jordaniassa, Libanonissa Syyriassa,  Gazassa ja Länsirannalla.
Konfliktin peruskysymyksiä > Palestiinalaiset pakolaiset > Paluuoikeuden puolesta

Vuodesta 1948 lähtien YK on vaatinut Israelia helpottamaan pakolaisten paluuta. Vaatimukset pakolaisten paluun sallimiselle ilmaistiin vuonna 1948 YK:n päätöslausumassa 194. Sen mukaan paluuoikeus tulee antaa niille, jotka haluavat "elää rauhassa naapureidensa kanssa".
Vuonna 1948 Israel päätti, ettei pakolaisia oteta takaisin. Kesällä 1949 Israel kuitenkin suostui ottamaan vastaan 70 000 pakolaista. YK:n ihmisoikeuskomissio vertasi 20. kesäkuuta 2023 Israelin toimia apartheidiin ja katsoi, että itsemääräämisoikeuden kunnioittaminen edellytti Palestiinan brittiläisen mandaatin pakolaisille ja heidän jälkeläisilleen oikeutta päästä Israeliin.
Konfliktin peruskysymyksiä > Palestiinalaiset pakolaiset > Paluuoikeutta vastaan

Israel näkee UNRWA:n määrittelemien pakolaisten maahan pääsyn uhkana, sillä seurauksena olisi suuri juutalaisille vihamielinen arabiväestö Israelin rajojen sisällä, mahdollisesti jopa arabienemmistö. Israelin asukkaissa on muutenkin paljon arabeja: juutalaisia on 78 % (7,5 miljoonaa) ja arabeja 19 % (1,8 miljoonaa).
Juutalaiset ovat verranneet brittiläisen mandaatin pakolaisuutta ja karkotuksia samanaikaisiin Euroopan tapahtumiin 2. maailmansodan jälkeen vuosina 1945–1947. Tällöin sodan voittajavaltiot karkottivat 12–14 miljoonaa saksalaista kodeistaan itäisessä Euroopassa, koska katsottiin, että paras rauhan tae olisivat homogeeniset kansallisvaltiot.
Konfliktin peruskysymyksiä > Uskonto

Uskonnon osuudesta konfliktissa on erimielisyyttä tutkijoiden keskuudessa. Israelin tutkimuksen professori Dov Waxmanin mukaan konflikti ei ole ensisijaisesti uskonnollinen, vaikka se onkin yksi sen ulottuvuus. Waxmanin mukaan pääkysymys on se, että palestiinalaiset jäivät vaille omaa valtiota, kun Israel perustettiin 1948. Waxman katsoo, että nykyään palestiinalaisten vaatimukset ovat aiempaa pienempiä ja kohdistuvat vain Länsirantaan, Gazan kaistaan  ja Itä-Jerusalemiin. Professori Hannu Juusolan mielestä kyse on rajoista ja palestiinalaispakolaisten paluuoikeudesta, vaikka mukana on "uskonnollisia sävyjä".
Arabisti Hans Jansen katsoo, että uskonnolla on ratkaiseva merkitys konfliktissa. Hänen mielestään rauhan esteenä on arabimuslimien kokema nöyryytys, kun heikkoina pidetyt ja dhimmeiksi alistetut juutalaiset ovat onnistuneet luomaan oman valtionsa islamilaisen arabimaailman sydämeen. Jansen uskoo, että arabien tavoitteena on koko Israelin valtion hävittäminen eikä sen rajojen hienosäätö. Israelin täydellistä tuhoa ovat vaatineet muun muassa Ajatollah Khomeini 1989, Iranin presidentti Mahmoud Ahmadinejad  2005 ja Egyptin muslimiveljeskunnan johtaja Essam el-Erian 2011. Palestiinan vapautusjärjestön (PLO) mukaan Israelilla ei ole mitään oikeutta olemassaoloon, ja siksi se pitää tuhota (artiklat 19 ja 22). Sama tavoite on palestiinalaisjärjestö Hamasilla, jonka ohjelman johdannossa todetaan: "Israel on olemassa ja pysyy, kunnes islam tuhoaa sen, kuten islam hävitti muut sitä ennen".
Historioitsija Adam Silversteinin mukaan konfliktin taustat löytyvät jo profeetta Muhammedin elämäkerrasta, mihin muslimit usein viittaavat. Ibn Ishaqin 700-luvulla kirjoittamassa teoksessa juutalaiset kuvataan epäluotettavana, petollisena ja ylimielisenä kansana, joka ansaitsee muslimien koston. Palestiinalaiset ovatkin hakeneet Muhammedin elämäkerrasta tukea toimilleen. Muuan sen kuvaama tapahtuma on Khaibarin taistelu, joka päättyi Muhammedin määräämään juutalaisten joukkomurhaan. Palestiinalaisten suosittu huuto mielenosoituksissa on ollut: Khaybar Khaybar, ya yahud, Jaish Muhammad, sayaud,  joka tarkoittaa: "Khaibar Khaibar, juutalaiset, Muhammedin armeija palaa takaisin".  Khaibar on antanut nimen juutalaisvastaiseen tv-sarjaan Syyriassa,  ja Hizbollah ampui vuonna 2006 Israeliin raketteja, joiden nimeksi oli annettu "Khaibar 1". Jom Kippur -sodassa egyptiläisten hyökkäyksen koodinimi "Operaatio Badr" yhdisti sen Muhammedin käymään voittoisaan taisteluun. Jasser Arafat korosti, että jokainen rauhansopimus Israelin kanssa olisi "Hudaibiyan sopimus", mikä tarkoitti Muhammedin 628 tekemää sopimusta mekkalaisten kanssa, jota ei ollut tarkoituskaan pitää.  Vuosien 1947–1948 sisällissodassa arabit nimesivät joukkonsa "Pyhän sodan armeijaksi", mikä antoi sodalle islamilaisen viitekehyksen.
Konfliktin peruskysymyksiä > Jerusalemin kysymys

Eräänä syynä konfliktiin Silverstein esittää Palestiinan suuren symbolisen arvon sekä juutalaisille että muslimeille . Muslimit katsovat, että muslimien alkuperäinen rukoussuunta oli Jerusalemiin. Muhammedin elämäkerrassa kerrotaan profeetan yöllisestä matkasta Jerusalemiin, missä hän nousi tikkaita myöten taivaaseen. Kalifi Abd al-Malik oli rakennuttanut vuonna 691 valtakuntansa  keskustemppelin, Kalliomoskeijan, Jerusalemin temppelivuorelle, ja muslimit uskovat, että temppeli oli nimenomaan islamilainen rakennus. Se, että ristiretkeläiset keskiajalla pyrkivät lopulta tuloksetta valtaamaan Pyhän maan teki alueesta muslimeille entistä pyhemmän. Irakin presidentti Saddam Hussein pystytti monumentin Saladinille, joka voitti ristiritarit. Juutalaisista on tehty "ristiretkeläisiä" lastenkirjoja myöten.
Jerusalem on juutalaisten, muslimien ja kristittyjen pyhä kaupunki. Kaupungissa on useita uskonnollisia kohteita, kuten Temppelivuori, jolla ovat Kalliomoskeija ja Al-Aqsan moskeija, sekä sen reunalla Itkumuuri. Ennen vuoden 1967 kuuden päivän sotaa kaupungin itäosa oli Jordanian ja länsiosa Israelin hallinnassa. Sodassa Israel miehitti myös Itä-Jerusalemin ja pitää edelleen koko kaupunkia hallinnassaan, mutta palestiinalaiset haluaisivat itäosan omaan hallintaansa. Jerusalemin vanha kaupunki ja siellä sijaitseva juutalaisten pyhä paikka Itkumuuri ovat kuitenkin Itä-Jerusalemissa. Vuosien 1948 ja 1967 välisenä aikana juutalaiset eivät päässeet käymään siellä. Tämän vuoksi Israel ei ole halunnut luovuttaa aluetta palestiinalaisille. Vuonna 2005 kaupungin 719 000 asukkaasta 465 000 oli juutalaisia ja 232 000 muslimeja. Juutalaiset asuvat pitkälti Länsi- ja muslimit Itä-Jerusalemissa. Camp Davidin ja Taban rauhanneuvotteluissa osapuolet hyväksyivät jaon periaatteessa, mutta sopimus kaatui muihin syihin.selvennä
Konfliktin peruskysymyksiä > Siirtokunnat

Israel on vuoden 1967 jälkeen rakentanut useita siirtokuntia Kuuden päivän sodassa miehittämilleen alueille, eniten Länsirantaan. Siirtokunnat vievät ja pirstovat palestiinalaisaluetta. Tämä vaikeuttaa palestiinalaisvaltion perustamista. Vuonna 2005 Israel vetäytyi Gazan kaistalta, jolloin se purki kaikki siirtokuntansa alueelta. Länsirannan ja Itä-Jerusalemin alueella kuitenkin elää edelleen yli 200 000 israelilaista. Israel on tuominnut vain ilman lupaa perustetut siirtokunnat,lähde? mutta siirtokuntia pidetään ulkomailla laajalti kansainvälisen oikeuden vastaisina. Israelia ei ole vaadittu purkamaan kaikkia siirtokuntia ja palaamaan vuotta 1967 edeltäneille rajoille.kenen mukaan? Bill Clintonin hallinto ehdotti, että Israel säilyttäisi jotkut vuoden 1967 rajaa lähellä olleista siirtokunnistaan, ja palestiinalaiset olisivat saaneet vastikkeeksi maa-alueita Israelilta.
Konfliktin peruskysymyksiä > Israelin turvallisuus

Camp Davidin kokouksessa PLO:n kanssa vuonna 2000 Israel vaati mittavia turvatoimia itsenäisen Palestiinan valtion ehtona, kuten tarkkailuasemia Länsirannalle ja koko Palestiinan alueen demilitarisointia. Israel halusi myös valvoa sotilaallisesti Jordanin laaksoa suojautuakseen Jordanin suunnalta tulevalta arabihyökkäykseltä  Länsirantaa hyväksi käyttäen.
Palestiinalaisryhmien harjoittama väkivalta on ollut keskeinen turvallisuusongelma Israelissa ja etenkin Kassam-rakettien ampuminen Gazan kaistalta Israeliin. Näissä iskuissa on kuollut useita israelilaisia. Palestiinalaisryhmät ovat myös tehneet itsemurhaiskuja Israelin puolelle. Israel on vastannut ongelmaan rakentamalla turvamuurin, joka halkoo palestiinalaisten maita. Israel on vastannut raketti-iskuihin myös mittavilla sotilasoperaatioilla Gazan kaistalla.
Palestiinalaiset ovat arvostelleet turvamuuria siitä, että se rajoittaa palestiinalaisten elämää. Palestiinalaisten mukaan Israel on tarkoituksella sijoittanut muurin siten, että se rajaa hedelmällisimmät maa-alueet ja vesivarat omalle puolelleen. Israelin sotatoimia Gazassa on syytetty YK:ssa liiallisiksi ja siviileihin kohdistuviksi. Israel on myös saartanut Gazan, mikä on ajanut alueen humanitaariseen kriisiin.
Kansainvälisiä kannanottoja Israelia vastaan

Yhdistyneet kansakunnat  on antanut runsaasti Israelin tuomitsevia julkilausumia. Kritiikin mukaan niitä on ollut suhteettoman paljon, sillä esimerkiksi vuonna 2018 YK tuomitsi Israelin 21 kertaa, kun taas Kiina ja Hamas välttyivät tuomioilta, ja Pohjois-Korea sai yhden tuomitsevan julkilausuman. Vuosina 2006–2023 YK on hyväksynyt 297 Israelin vastaista päätöslauselmaa, mikä on lähes puolet kaikista ja kymmenen kertaa enemmän kuin Pohjois-Korean saamat.
Vuonna 2017 YK:n Länsi-Aasian talous- ja sosiaalikomissio (ESCWA) julkaisi raportin, jonka mukaan Israel on rasistinen valtio ja perustanut apartheid-järjestelmän, joka vainoaa palestiinalaisia. ESCA:n kaikki 18 jäsenmaata olivat muslimivaltioita.  Raportti on poistettu kaikista YK:n julkaisuportaaleista.
Kansainvälinen ihmisoikeusjärjestö Amnesty International syytti vuonna 2022 Israelin valtiota apartheid-politiikasta. Järjestön mukaan “palestiinalaisia kohdellaan vähempiarvoisena rodullisena ryhmänä".  Apartheidilla järjestö tarkoitti Yhdistyneiden Kansakuntien apartheid-sopimuksessa määriteltyjä toimia.
Mielipidetutkimuksia

Kahden valtion mallin kannatus palestiinalaisten ja israelilaisten keskuudessa on laskenut. Palestiinalaisista kahden valtion mallia kannatti vuonna 2012 vielä 59 %, mutta vuonna 2023 enää 23 %. Vastaajista 81 % katsoi, että pysyvää rauhaa ei voida koskaan saavuttaa Israelin ja Palestiinan välille. Israelissa kahden valtion mallia kannatti vuoden 2012 kyselyyn vastanneista 61 %, mutta vuonna 2023 Hamasin hyökkäyksen jälkeen enää 25 %. Vuonna 2012 itsenäistä Palestiinaa vastusti 30 % israelilaisista, mutta vuonna 2023 jo 65 %. Lisäksi 74 % israelilaisvastaajista uskoi, ettei pysyvää rauhaa voida koskaan saavuttaa.
Gazan asukkaiden keskuudessa tehdyissä useissa kyselytutkimuksissa hieman yli tai alle  70 % vastaajista on ollut sitä mieltä, että Hamasin tekemä hyökkäys Israeliin 7.lokakuuta 2023 oli oikea ratkaisu. Viimeisin tutkimus tehtiin kesäkuussa 2024.
Kirjallisuutta

Cohn-Sherbok, Dan & El-Alami, Dawoud: The Palestine-Israeli Conflict.  Lontoo:  Oneworld, 2015.  ISBN 978-1-78074-380-6
Päivinen, Pasi: Israelin ja Palestiinan konflikti.  Helsinki:  Edita, 2004.  ISBN 951-37-4114-1
Sartola, Pekka: Miksi tästä ei puhuta?  Jyväskylä:  Ajanteos, 2013.  ISBN 978-952-99597-8-5