Anabaptismi
Eteläsaksalainen haara

Martti Luther kohteli anabaptisteja samoin kuin Zwingli. Jo ennen Sveitsin kastajaliikkeen syntyä, Luther oli taistellut omien alueidensa radikaaleja ja "hurmahenkiä" vastaan. Siksi uudet samalta vaikuttavat liikkeet tavallisesti yhdistettiin niihin tutkimatta niiden mahdollisia eroja. Luterilaiset olivat vähitellen taistelleet itselleen tietyn aseman ja vapauden Speyerin valtiopäivillä 1520-luvulla ja Augsburgin valtiopäivillä vuonna 1530 ja Nürnbergin sopimuksen avulla 1532. Tammikuun 4. päivänä 1528 keisari antoi Speyerissä julistuksen, joka oli suunnattu kastajaliikettä vastaan. Se määräsi, että uskovien kaste (uudestaan kastaminen) oli rangaistava kuolemalla tarvitsematta minkäänlaista oikeudenkäyntiä hengellisten viranomaisten edessä. Oli vain todettava, että tuo raskas rikos oli tehty, ja sitä seurasi kuolema roviolla tai mestaus miekalla. Samalla tavalla oli kohdeltava myös niitä, jotka itse eivät olleet uudesti kastettuja, mutta kieltäytyivät viemästä lapsiaan kasteelle. Speyerin toisilla valtiopäivillä vuonna 1529 säädyt korottivat tämän katolisen keisarin määräyksen valtakunnanlaiksi. Näin kaikki saksalais-roomalaisen valtakunnan osavaltiot, sekä katoliset että evankeliset, saivat perustuksen, jonka nojalla paikallishallitukset, säädyt ja raadit julkaisivat samankaltaisia määräyksiä.
Augsburg oli ensimmäisiä paikkoja, jossa anabaptistit menestyivät. Hubmaier pakeni sinne Sveitsistä 1526. Kaupungissa vaikuttivat myös anabaptistijohtajat Ludwig Hätzer ja Hans Denk. Siellä toimi myös thüringeniläinen kirjansitoja ja kirjojen levittäjä Hans Hut. Hän tunsi hyvin Wittenbergin ja kääntyi vuonna 1524 kasteasiassa itse suurten uskonpuhdistajien puoleen saadakseen selvyyttä asiaan. Hän koki jääneensä vastausta vaille. Hän kielsi viemästä kasteelle äsken syntynyttä lastaan ja selitti, ettei hänelle ollut Raamatusta voitu osoittaa lapsikasteen välttämättömyyttä tai oikeutta. Tämän seurauksena hänen oli paettava kaupungista. Ilmeisesti hän tällöin muutti Nürnbergiin. Toukokuussa 1526 Hut otti kasteen. Hän matkusteli laajalti Baijerissa, Schwabenissa, Frankenissa ja Itävallassa ja menestyi hyvin saarnaajana. Hänet vangittiin 1527. Kidutuksesta uupuneena hän ilmeisesti maatessaan olkivuoteella kaatoi kynttilän ja kuoli saamiinsa palovammoihin. Myös joissakin muissa Etelä-Saksan kaupungeissa oli kastajaseurakuntia, kuten Ulmissa, Memmingenissä, Passaussa ja Regensburgissa. Hessenin maakreivi Filip Jalomielinen, Lutherin läheinen ystävä, oli poikkeus ruhtinasten joukossa, sillä hän ei sallinut alueillaan kuolemanrangaistusta kastajia vastaan. Sen sijaan heidät voitiin tuomita elinkautiseen vankeuteen.
Ambrosius Spittelmaier oli anabaptisti, joka vangittiin. Hänen kuulustelupöytäkirjaansa merkityt tiedot hänen uskostaan valaisevat meille anabaptistien ajatuksia. Hän esittää pyhän Raamatun ehdottomana auktoriteettinaan. Kristus on hänelle iankaikkinen Jumalan Poika, mutta samalla todellinen ihminen, lihaa ja verta niin kuin mekin. Kärsimyksellään ja kuolemallaan Hän on ansainnut meille Jumalan armon ja avannut sen taivaan valtakunnan, jonka Aadamin ja Eevan syntiinlankeemus meiltä riisti. Meidän on omalta puoleltamme omistettava tämä evankeliumi elävällä uskolla ja totuudessa seurattava Kristusta saavuttaaksemme autuuden. Oikea usko ei ole ainoastaan ulkonainen tunnustus vaan sydämen kokemus, ja sen todistaa kristillinen vaellus ja ennen kaikkea rakkaus lähimmäisiin. Kysymykseen omaisuuden yhteisomistuksesta hän vastasi, ettei hän sillä tarkoittanut järjestettyä kristillistä kommunismia vaan ainoastaan sitä lähimmäisen rakkautta, jota Kristus itse julisti. Kristityllä voi olla omaisuutta, mutta hänen tulee aina pitää mielessä, että se kuuluu kaikille veljille. Tässä mielessä kristityn ei pidä pitää mitään omanaan, vaan asettaa se tarvitsevien veljiensä käytettäväksi. Vain Määrin anabaptistit ja huterilaiset ajattelivat omaisuudesta toisin. Spittelmaier teloitettiin miekalla helmikuussa 1528 siinä Nürnbergin lähellä olevassa linnassa, jossa häntä pidettiin vangittuna.