stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hajontaluku
Yleisimmät hajontaluvut > Kvantiiliväli

Kvantiilit ovat satunnaismuuttujan kertymäfunktiolta säännöllisin välein poimittuja prosenttipisteitä. Satunnaismuuttujan  x  \beta -kvantiili  k_{\beta },  0<\beta <1, on luku, joka toteuttaa ehdot  P(x<k_{\beta })<=\beta  ja .
Jakamalla todennäköisyysjakauman kertymäfunktio q kappaleeseen yhtä suuria joukkoja saadaan q-kvantiili. Osalle kvantiileista on vakiintuneet nimet: 100-kvantiilit ovat persentiilejä, 10-kvantiilit ovat desiilejä, 5-kvantiilit ovat kvintiilejä, ja 4-kvantiilit ovat kvartiileja. Kvantiilien avulla on mahdollista muodostaa kvantiiliväli, joka kuvaa todennäköisyyttä, jolla satunnaismuuttuja saa arvot kahden eri kvantiilin välillä.
Yleisimmät hajontaluvut > Variaatiokerroin

Variaatiokerroin on hajontaluku, joka ei ole mittayksikköön sidottu. Variaatiokertoimen avulla on mahdollista vertailla kahden eri mitta-asteikolla mitatun jakauman hajontoja. Variaatiokerroin  v on määritelty keskihajonnan  s ja keskiarvon  {\bar {x}} osamääränä:
v=s/{\bar {x}}*100\%.
Yleisimmät hajontaluvut > Vaihteluväli

Vaihteluväli on järjestys-, välimatka- ja suhdeasteikon muuttujille sopiva hajontaluku. Se kuvaa pienimmän ja suurimman muuttujan välin  [Min_{x},Max_{x}], joka lasketaan näiden arvojen erotuksena  Max_{x}-Min_{x}.
Käyttötarkoituksia

Hajonnan avulla on mahdollista saada kattavampi käsitys satunnaismuuttujan todennäköisimmistä arvoista. Esimerkiksi joukkojen  A=(1,1,1,9,9,9)  ja B=(4,5,5,5,5,6) lukuja arpomalla saadaan alkioiden arvojen yhtäsuuresta odotusarvosta huolimatta hyvin erilaisia tuloksia. Tunnettujen hajontalukujen avulla onkin mahdollista arvioida erilaisten tapahtumien todennäköisyyksiä, mikä on keskeistä muun muassa riskienhallinnassa.
Fysiikassa, kemiassa ja muissa mitattavissa luonnontieteissä mittaustulosten vaihtelua tarkastelemalla on mahdollista arvioida koetulosten luotettavuutta.
Biologiassa populaation ominaisuuksien määrittämisessä on keskeistä huomioida havaittujen ominaisuuksien vaihtelu.
Rahoitusmatematiikassa portfolion odotetun tuoton varianssi ja keskihajonta kuvaavat sijoitukseen kohdistuvaa riskiä. Mitä pienempi hajonta on, sitä todennäköisemmin sijoituksesta saatu tuotto vastaa sen odotusarvoa ja sitä houkuttelevampi sijoituskohde on.
Taloustieteessä, rahoituksessa ja muissa tieteissä hajontaa pyritään selittämään regressioanalyysillä, joka kuvaa muuttujan saamia arvoja suhteessa toiseen muuttujaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hajontaluvun selitys ilman matematiikkaa (englanniksi)
Parkour

Käännösylitystä tekevä parkouraaja
Parkour on 1980-luvulla Ranskassa, Pariisin esikaupungeissa kehitelty liikuntalaji, jossa pyritään liikkumaan mahdollisimman sulavasti, nopeasti ja tehokkaasti paikasta toiseen. Parkourissa pyritään hyödyntämään kaikkia ympäristön esineitä ja rakenteita nopeaan ja katkeamattoman sulavaan liikkeeseen. Parkouraaja voi liikkumisessaan käyttää ”ponnahduslautoinaan” monenlaisia ihmisen tai luonnon muovaamia asioita, kuten kaiteita, seiniä, puita, muureja, kiviä, patsaita, lyhtypylväitä ja kattoja
Parkouriin kuuluu erilaisia alkuperäisiä tai muista lajeista lainattuja liikkeitä, kuten hyppyjä, laskeutumisia, ylityksiä, alituksia ja seinäponnistuksia. Laji vaatii tekniikkaa, tasapainoa, voimaa, kestävyyttä ja liikkuvuutta. Parkourille on ominaista yhteisöllisyys, ja sitä harrastetaan usein ryhmissä. Varusteeksi riittää usein kengät, joissa on riittävä pito.
Historia

Parkour sai alkunsa 1980- ja 1990-luvulla Lissesissä, Pariisin lähiössä. Yhdeksän paikallisen nuoren miehen ryhmä kutsui 1980- ja 1990-luvuilla itseään nimellä Yamakasi, joka afrikkalaisella lingalan kielellä tarkoittaa 'vahva ihminen, vahva henki'. Ryhmään kuuluivat esimerkiksi Yann Hnautra, David Belle ja Chau Belle-Dinh. Ryhmän periaatteena oli omien rajojen venyttäminen ja reitin etsiminen minne tahansa sen vaikeudesta riippumatta. Yamakaseille liikkumisessa oli kyse mielen ja hengen koettelusta, joka saavutettaisiin ruumiillisilla haasteilla. Lajin ensimmäinen nimi olikin l'art du déplacement, 'siirtymisen taito'. Kun yamakasien nähtiin harjoittavan uutta liikkumisen muotoaan kaikenlaisissa kaupunkiympäristössä, ensin heidän epätavallisista ja häkellyttävistä liikkeistään kiinnostuivat paikalliset mediat ja lopulta myös valtakunnalliset uutistoimistot.
Lajin nimen parkour keksi David Belle, ja sitä käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1998. Nimi tulee ranskan kielen sanasta parcours, 'reitti' tai 'rata'. Lajin harrastaja Guillaume Pelletier keksi vuonna 2003 englantilaiselle yleisölle Channel 4:n dokumenttia Jump London varten nimen freerunning. Nykyisin freerunning mielletään usein parkourin muodoksi, johon kuuluu paljon akrobatiaa ja temppuja.
Jump Londonin myötä parkourista alkoi tulla tunnettua myös Ranskan ulkopuolella. Eri maissa perustettiin parkour-tiimejä, ja harrastajat alkoivat järjestäytyä. Suomessa lajia alettiin harrastaa vuonna 2003, kun Yle oli edellisen vuoden syyskuussa lähettänyt Euroopan vuoksi -sarjassa jakson "Asfalttiurheilijat". Sen seurauksena toisistaan tietämättömät harrastajat alkoivat seuraavana keväänä kokeilla lajia Jyväskylässä, Oulussa, Mikkelissä ja Helsingissä. Internet nopeutti lajin oppimista ja harrastajien järjestäytymistä tehokkaasti. Suomen Parkour ry. perustettiin Helsingissä syyskuussa 2003, ja Suomen Parkour Akatemia vuonna 2008.
Filosofia

Parkourin nimenneen henkilön, David Bellen mukaan parkour on mahdollisimman tehokasta liikkumista paikasta toiseen, ja hän onkin verrannut sitä jonkin pakenemiseen tai jahtaamiseen. Toisaalta myös sulavaa ja kaunista liikettä pidetään myös tärkeänä. Parkouriin kuuluukin keskeisesti liikkeen katkeamattomuus ja sulavuus eli flow haasteellisessa ympäristössä. Erityisesti kaupungit soveltuvat parkourin harrastamiseen, mutta myös luonto tarjoaa luovalle mielelle haasteita. Liikkumisessa käytetään pääasiassa omaa kekseliäisyyttä, mutta aikojen saatossa tiettyjä perusliikkeitä on vakiintunut.
Jotkut pitävät parkouria lähinnä ääriurheiluna, toiset taas vertaavat enemmän taistelulajeihin. Parkourin perusperiaate on luonnon tai ihmisen tekemien esteiden ylittäminen ihmisruumiin rajoituksin. Liikehdinnän ja liikuntaympäristön (periaatteellinen) rajattomuus ja epäsovinnaisuus tuovatkin mieleen avantgarde-aatteen, vaikkakin leikkisämmällä sävyllä. Parkouria kutsutaankin jopa filosofiaksi ja elämäntavaksi.
Liikuntalajina

Parkourliikkeet opetellaan tekniikkaharjoittelulla. Koska parkour on fyysisesti vaativa laji, siinä tarvitaan myös staattista ja dynaamista tasapainoa, kestävyyttä, voimaa ja liikkuvuutta. Parkouraajan harjoitteluun kuuluukin näiden ominaisuuksien harjoittaminen. Ennen suoritusta tehdään myös lämmittely, joka parantaa suoritusta ja vähentää loukkaantumisen riskiä.
Parkour kehittää yleiskuntoa, lihaskestävyyttä ja sitkeyttä sekä vahvistaa luustoa. Monipuolisen akrobaattisuutensa vuoksi laji kehittää erityisesti myös koordinaatiokykyä ja muuta kehonhallintaa. Lajin harrastaja alkaa helposti katsoa vanhoja tuttujakin ympäristöjä uusin silmin, ”(liikunnallisen) lapsen silmin”, kuten luova taiteilija. Extreme-lajin maineesta huolimatta vakavia onnettomuuksia tapahtuu harvemmin. Parkour ei tosin ole luokiltetavissa extreme-lajiksi, sillä lajissa ei ole kyse riskien ottamisesta vaan kehittymisestä ja varmuudesta, eli toisin sanoen riskien muuttamisesta mahdollisuuksiksi jatkaa liikehdintää, turvallisella tavalla.
Vaikka parkour onkin pohjimmiltaan yksilölaji, lajin harrastajat toimivat useimmiten muutaman hengen ryhmissä. Parkourissa ei ryhmistä huolimatta kilpailla toisia vastaan, vaan etsitään enemmänkin omia rajoja ja pyritään venyttämään niitä. Lajin ympärille on syntynyt kansainvälisiä ja paikallisia yhteisöjä, jotka pyrkivät kasvattamaan parkourin tunnettavuutta. Ne myös auttavat aloittelijoita löytämään omalta paikkakunnaltaan kokeneempia harrastajia, jotka ovat valmiita neuvomaan ja opastamaan. Vahva yhteisöllisyys on muutenkin leimannut parkouria jo vuodet. Harrastajat tukevat, neuvovat ja innostavat toisiaan kokoontumisissa tai jameissa sekä kuvien ja videoiden välityksellä.
Parkouraajat joutuvat ajoittain hankaliin tilanteisiin, kun lajista tietämättömät luulevat heitä vandaaleiksi. Erityisesti aiemmin tämä on ollut ongelma, jota lajin tunnetummaksi tuleminen on hieman lieventänyt. Tavoitteena ei ole rikkoa mitään eikä häiritä ketään, ja parkouraajat kunnioittavat yksityisalueita.
Käsitteitä

Hyvää parkour-paikkaa kutsutaan spotiksi. Hoodi on alue, jolta löytyy paljon hyviä spotteja. Runi on parkour-juoksu eli reitti, johon sisältyy useita liikkeitä. Avoimia yhteisiä harjoituksia kutsutaan jameiksi. Ne ovat parkourille ominaisia, sillä lajin harjoittelua leimaa vahvasti sosiaalisuus ja yhdessä tekeminen ja oppiminen.
Harjoituspaikat

Hyvän parkour-paikan eli spotin ominaisuuksiin kuuluu se, että siellä on paljon erilaisia esteitä tai rakenteita, jotka ovat keskenään lähekkäisiä eivätkä hajoa tai sotkeudu helposti. Siellä on myös monipuolista tekemistä ja siellä on luvallista harjoitella. Hyvä spotti ei myöskään saa olla lähellä tai keskellä vilkkaita teitä. Hyviä harjoituspaikkoja ovat erilaiset julkiset ympäristöt, kuten puistot, portaikot, sillat, laiturit ja ajoluiskat. Myös metsä on hyvä spotti, ja talvella parkouria on mahdollista harjoittaa monenlaisissa sisätiloissa, kuten liikuntasaleissa, jotka ovat myös turvallisia ympäristöjä. Joissaikin ulkopaikoissa ja sisätiloissa on varta vasten rakennettuja parkour-ympäristöjä. Huonoja paikkoja ovat esimerkiksi rakennustyömaat, teollisuusrakennukset, rautatiet, lentokentät, satamat, sähköpylväät ja linkkimastot sekä kaikki yksityisalueet. Kerrostalojen sisäpihoilla, kirkoilla ja hautausmailla parkouraaminen on myös usein epäsuotavaa. Katoilla on helposti rikkoutuvia, peltisiä rakenteita, ja katolla harjoittelu on vaarallista.
Olosuhteet

Parkouria harjoitetaan yleensä ulkosalla ja kaikenlaisessa säässä. Huonot olosuhteet kuten pimeys, kosteus, kylmyys, lumi ja jää eivät estä lajin harjoittamista, mutta harrastajat ottavat niiden aiheuttamat riskit huomioon liikkeissään ja vaatetuksessaan. Pimeässä parkouraaja hyödyntää paljon tuntoaistiaan.
Varusteet

Parkouraajat käyttävät lajiin sopivia kenkiä sekä vaatteita, jotka eivät ole liian löysiä ja siten aiheuta vaaratilanteita jäädessään kiinni johonkin. Kenkinä voidaan käyttää mitä tahansa pitävää ja kestävää kenkää, jossa on tasainen pohja ja hyvä tuntuma alustaan. Tavallinen lenkkitossu on lajissa yleinen, ja myös kevytjalkineilla tai paljain jaloin on lajia mahdollista harrastaa. Kengät kuluvat parkourissa nopeasti.
Parkouraajat eivät yleensä käytä suojavarusteita kuten kypärää, polvisuojia tai hanskoja, sillä ne voivat olla tiellä ja takertua johonkin vaarallisesti. Suojaamattomuus myös pakottaa harrastajan oppimaan liikkeen hallintaa ilman suojuksiin turvautumista. Yleisin suojavaruste on ranteiden hikinauhat, jotka estävät hikeä valumasta kämmeniin ja ranteiden ihoa naarmuuntumasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Parkour ry (SPY) ja sen keskustelualue (Arkistoitu – Internet Archive)
Parkour.NET (Arkistoitu – Internet Archive) – Kansainvälinen parkouryhteisö (englanniksi)
Urban Freeflow – Kansainvälinen parkour/freerun -yhteisö (englanniksi)
Parkourpedia of Australian Parkour Association
Parkour. Ylen Elävä arkisto.
Kissanloikkaa tekevä parkouraaja
Kissanloikka
Apinaylitys
Tel Be’er Sheva

Tel Be’er Sheva.
Tel Be’er Sheva on paikka eteläisessä Israelissa, jossa sijaitsee Raamatun mainitseman muinaisen Be’er Shevan eli Beersheban (Beer Sheban) jäänteet. Paikalla on tell-rauniokumpu ja siellä asuttiin jo kivi-kuparikaudella 4000 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tel Be’er Sheva Wikimedia Commonsissa
Israel National Parks Authority (Arkistoitu – Internet Archive)
Tell Beersheba (Tell Sheva) (Arkistoitu – Internet Archive) Stephen Langfur (2003), Near Eastern Tourist Agency
Photos from the archaeological site
360 degrees panorama of Tel Beer Sheva (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Unescon maailmanperintökohteet Israelissa |
| --- | --- | --- |
|  Akko  Bahá'ín pyhät paikat Haifassa ja Länsi-Galileassa  Negevin aavikkokaupungit Avdat  Haluza  Mamshit  Shivta  Masada  Nahal Me’arotin ja Wadi el-Mugharan luolat  Jerusalemin vanhakaupunki  Jerusalemin muurit  Raamatulliset kukkulat Tel Be’er Sheva  Tel Hazor  Tel Megiddo  Valkoinen kaupunki  Maresha  Beit Guvrin  Bet She’arimin nekropoli  |  Akko  Bahá'ín pyhät paikat Haifassa ja Länsi-Galileassa  Negevin aavikkokaupungit Avdat  Haluza  Mamshit  Shivta  Masada  Nahal Me’arotin ja Wadi el-Mugharan luolat  Jerusalemin vanhakaupunki  Jerusalemin muurit  Raamatulliset kukkulat Tel Be’er Sheva  Tel Hazor  Tel Megiddo  Valkoinen kaupunki  Maresha  Beit Guvrin  Bet She’arimin nekropoli  |  |
Aino Sibelius

| Aino Sibelius |
| --- | --- |
 Sibelius vuonna 1922.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. elokuuta 1871 Hausjärvilähde?
Kuollut: 8. kesäkuuta 1969 (97 vuotta) Helsinki
Vanhemmat:  Alexander Järnefelt Elisabeth Järnefelt
Puoliso:  Jean Sibelius (vih. 1892; k. 1957)
Lapset:  Eva Paloheimo Ruth Snellman Kirsti Sibelius Katarina Ilves Margareta Jalas Heidi Blomstedt
Aino Sibelius (synt. Aina, o.s. Järnefelt; 10. elokuuta 1871 Hausjärvi  lähde? – 8. kesäkuuta 1969 Helsinki) oli säveltäjä Jean Sibeliuksen puoliso. Hän oli kenraali Alexander Järnefeltin ja vapaaherratar Elisabeth Järnefeltin tytär. Aino ja Jean Sibelius avioituivat vuonna 1892 ja saivat kuusi lasta. Jean Sibelius pystyi keskittymään säveltämiseen, sillä Aino piti huolta perheen taloudesta ja lapsista. Aino suunnitteli Ainolaan huonekaluja ja saunan. Hän viljeli talon laajaa puutarhaa, josta perhe sai ravintoa taloudellisesti vaikeina aikoina. Hänet on haudattu Ainolan puutarhaan yhdessä aviomiehensä kanssa.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Aino Sibelius syntyi vuonna 1871. Hänen vanhempansa olivat kenraali Alexander Järnefelt ja vapaaherratar Elisabeth Järnefelt (o.s. Clodt von Jürgensburg). Aino oli Järnefeltien seitsemäs lapsi. Hänen siskonsa Ellida ja Ellen kuolivat alle 40-vuotiaina, mutta jokaisesta neljästä veljestä tuli tunnettu kirjailija tai taiteilija. Armas oli säveltäjä, Arvid kirjailija, Kasper kriitikko ja Eero kuvataiteilija. Eero Järnefelt meni naimisiin Saimi o.s Swanin kanssa ja he rakennuttivat Suviranta-talon Järvenpäähän.
Ainon kotikasvatus korosti kotitaloustaitoja. Hän kävi Helsingissä Suomalaista tyttökoulua ja jatkoi opintojaan Kuopiossa, kun Alexander-isä valittiin vuonna 1884 Kuopion läänin kuvernööriksi. Aino sai 1887 oppikoulun päättötodistuksen ja olisi halunnut jatkaa koulunkäyntiä. Alexander Järnefeltin valinta Vaasan läänin kuvernööriksi kuitenkin lykkäsi haaveita, sillä Aino lähti isänsä mukaan taloudenhoitajaksi ja edustustehtäviin. Aino kävi kuitenkin samaan aikaan veistokoulua, jossa opetettiin piirtämistä, ornametriikkaa, laskemista ja kirjanpitoa. Taidoista oli myöhemmin hyötyä kodin rakentamisessa ja sisustamisessa.
Aino Järnefelt ja nuori sävellyksen opiskelija Jean Sibelius tapasivat ensimmäisen kerran 1880-luvun lopulla, kun Armas Järnefelt toi ystävänsä ”Jannen” vierailulle perheen kotiin. Ainon ystävä Hilma Wiik muisteli myöhemmin tapaamista: ”Aino oli sievistynyt entisestään. Ilmassa oli sähköistä värinää.” Armaksen mukaan ”Janne rakastui Ainoon heti.” Myöhemmin he alkoivat tapailla ja menivät vuonna 1890 ajan tavan mukaan salakihloihin. Alexander Järnefelt antoi suostumuksen liitolle, ja pari vihittiin Maksamaalla 10. kesäkuuta 1892.
Sibeliuksen kilpakosija oli kirjailija Juhani Aho, joka oli rakastunut Aino Järnefeltiin. Ainon äiti Elisabeth Järnefelt oli ollut Ahon keskustelukumppani ja kirjallinen kannustaja. Aho paljasti tunteensa Ainoa kohtaan romaanissa Yksin. Jean Sibelius loukkaantui ja uhkasi haastaa Ahon kaksintaisteluun luettuaan käsikirjoituksen.
Elämäkerta > Avioliitto Sibeliuksen kanssa

Aino ja Jean Sibeliukselle syntyi pitkän avioliiton aikana kuusi tytärtä: Eva (1893–1978), Ruth (1894–1976), Kirsti (1898–1900), Katarina (1903–1984), Margareta (1908–1988) ja Heidi (1911–1982). Kirsti sairastui yksivuotiaana lavantautiin. 
Eva-tytär meni myöhemmin naimisiin Arvi Paloheimon kanssa.
Aino ja Jean Sibelius muuttivat vuonna 1904 Ainolaan Järvenpäähän, lähelle Ainon veljeä Eero Järnefeltiä. Tuusulanjärven rannoille oli syntynyt taiteilijayhteisö, jossa asuivat jo Aholassa Juhani Aho puolisonsa Venny Soldan-Brofeldtin kanssa, Suvirannassa Eero ja Saimi Järnefelt sekä Halosenniemessä omistajat Pekka ja Maija Halonen. Sibeliukset viettivät Ainon mukaan Ainolassa onnellisimmat vuotensa, kun Jean joutui vuonna 1908 kurkkuleikkaukseen ja luopui seitsemäksi vuodeksi alkoholista.
Aino Sibelius ei koskaan hankkinut varsinaista ammattia, vaan keskittyi tukemaan miehensä uraa hoitamalla parin kotia ja lapsia. Jean Sibelius totesi sihteerilleen 1940-luvulla, miten ”velvollisuudentunto on hallinnut vaimoni koko elämää.” Aino opetti tyttäriään kotona. Opetus oli laadukasta, sillä he menestyivät myöhemmin myös koulussa.
Aino hoiti Ainolan puutarhaa, jonka merkitys oli sekä taloudellinen että esteettinen. Hän opiskeli puutarhanhoitoa kirjoista ja kehittyi ammattipuutarhurin tasolle. Aino oli kiinnostunut puutarhanhoidosta, mutta perheen talous horjui usein, ja sadosta oli myös hyötyä taloudellisesti vaikeina aikoina. Puutarhassa viljeltiin perunaa, juureksia, vihanneksia, marjoja ja hedelmiä. Kasvihuoneessa kasvoi tomaatteja. Puutarhan tuotto oli parhaimmillaan keskikokoisen maatilan tasoa.
Ainon kädenjälki näkyi myös Ainolan sisustuksessa ja rakennelmissa. Hänen näkemyksensä mukaan perheettömän Lars Sonckin suunnittelemassa talossa ei otettu huomioon suurperheen tarpeita. Aino suunnitteli taloon muun muassa astiakaapit ja huonekaluja. Myös talon yhteyteen sen valmistumisen jälkeen rakennettu sauna on Ainon suunnittelema.
Aino Sibelius oli myös itse musiikillinen lahjakkuus ja taitava pianisti. Hän oikoluki naapurinsa Juhani Ahon käsikirjoituksia ja harrasti kaunokirjallisuutta sekä monenlaisia kädentöitä.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet ja kuolema

Aino Sibelius asui Järvenpään Ainolassa melkein kuolemaansa asti. Viimeiset 12 elinvuottaan hän asui siellä leskenä Jeanin kuoltua vuonna 1957. Aino kuoli 97-vuotiaana 8. kesäkuuta 1969. Hän vietti viimeiset elinkuukautensa sairauden vuoksi Mehiläisen sairaalassa. Sibeliusten tyttäret myivät vuonna 1972 Ainolan esine- ja taidekokoelmineen Suomen valtiolle muodolliseen hintaan. Sekä Aino että Jean Sibelius on haudattu Ainolan puutarhaan.
Ainola on nykyään kotimuseona.
Kirjallisuutta

Donner, Julia: ”Oi, terve tarhurineito...” Aino Sibeliuksen puutarha.  (Valokuvat Taneli Eskola ja arkistolähteet. Piirustukset Markus Konttinen)  Helsinki:  Multikustannus, 2006.  ISBN 952-468-113-7
Kirves, Jenni: Aino Sibelius: Ihmeellinen olento.  (Ruotsinkieliset kirjeet suomentanut Oili Suominen)  Helsinki:  Johnny Kniga, 2015.  ISBN 978-951-0-32725-8
Konttinen, Riitta: Aino Sibelius.  Helsinki:  Siltala, 2019.  ISBN 978-952-234-602-5
Talas, Suvisirkku (toim.): Aino Sibeliuksen kirjeitä Järnefelt-suvun jäsenille.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-717-978-2
Talas, Suvisirkku (toim.): Sydämen aamu: Aino Järnefeltin ja Jean Sibeliuksen kihlausajan kirjeitä.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2001.  ISBN 951-746-148-8
Talas, Suvisirkku (toim.): Tulen synty: Aino ja Jean Sibeliuksen kirjeenvaihtoa 1892–1904.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-471-1
Talas, Suvisirkku (toim.): Rakas äitini! Armas, Eero, Arvid ja Kasper Järnefeltin sekä Aino Sibeliuksen kirjeitä äidilleen Elisabeth Järnefeltille 1879–1928.  (Venäjänkielisten kohtien suomennos ja tarkistus Anneli Kanto ja Anna Sidorova; saksankielisten kohtien suomennos Minna Klapuri)  Hämeenlinna:  Karisto, 2014.  ISBN 978-951-23-5732-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aino Sibelius Wikimedia Commonsissa
Sibelius.fi: Aino Sibelius (Arkistoitu – Internet Archive)
Ainola.fi: Aino Sibeliuksen elämänvaiheet (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef 
Järnefelt vuonna 1891.
Sibeliusten perhe Ainolassa vuonna 1915.
Sibelius Ainolan kasvihuoneen tomaattitarhassa 1940-luvun alkupuoliskolla.
Viulisti Oleg Kagan tapaamassa Aino Sibeliusta Jean Sibeliuksen 100-vuotis­syntymä­päivänä 8.12.1965.
Arpeuttaminen

Arpeutus naisen selässä
Arpeuttamisella tai arpitatuoinnilla tarkoitetaan arpien luomista kehoon esteettisessä tarkoituksessa tai ilmentämään yksilön sosiaalista tai yhteiskunnallista asemaa. Arpeuttaminen tapahtuu hankaamalla tai veistämällä ihoa erilaisilla leikkaustyökaluilla, minkä lopputuloksena on musteeton tatuointi. Arpitatuoinnit kuuluivat vahvasti esimerkiksi Australian aboriginaalien kulttuureihin. Arpitatuoinnit ovat suosiossa myös läntisessä Afrikassa ja Uuden-Guinean alkuasukkaiden keskuudessa. Joillakin kansoilla arpikuvioita tehtiin ihoon osoituksena aikuisiän saavuttamisesta.lähde?
Kun arpeuttaminen tehdään ihoa polttamalla, sitä kutsutaan polttomerkinnäksi.
Salkola

Salkola on kylä Salkolanjärven rannalla Somerniemellä Somerolla. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 26, ja se oli siten Someron kylistä väkiluvultaan 40. suurin ja entisen Somerniemen kylistä 11. suurin. Salkolan naapurikyliä Somerniemellä ovat Härjänoja kaakossa sekä Keltiäinen lounaassa, ja lännessä sen maita koskettavat myös Somerniemen Vesanojan kylän maat. Idässä naapurina on Pusulan Kärkölä ja pohjoisessa Tammelan Letku ja Liesjärvi.
Salkolan kylässä on toiminut vuosina 1924–1964 Salkolan kansakoulu. 1990-luvulla valtatien 2 varrella toimi Salkolan motelli. Kylän keskeisiä liikenneväyliä ovat Somerniemen kirkolle johtava Salkolantie ja kylän koilliskulmaa leikkaava, Helsingistä Forssan kautta Poriin johtava valtatie 2. Tammelan Letkulle johtaa Salkolantiestä erkaneva Valkeaviidantie.
Luonnonympäristöltään Salkola liittyy karuun ja metsäiseen Tammelan ylänköön. Salkolanjärvi, jonka rannalla kylä sijaitsee, on eräs Kokemäenjoen vesistöön kuuluvan Loimijoen latvajärvistä. Se laskee 1800-luvulla tukinuiton tarpeisiin kaivettua Taipaleenojaa pitkin Tammelan Liesjärveen, josta myös pieni kulma ulottuu Salkolan kylän puolelle Somerolla. Järven alkuperäisenä lasku-uomana toiminut Lehesjoki kerää siksi vesiä enää vain Someron ja Tammelan rajalla sijaitsevasta Tartlammista. Tammelan puolella Salkolaan rajautuu Liesjärven kansallispuisto, josta sen laajennuksen jälkeen osia on myös Salkolan puolella Somerolla. Näitä ovat Taipaleenojan varsi valtatien 2 luona, entisen Salkolan motellin vieressä ja Tartlammia ympäröivä Tartlamminsuo.
Salkolan kylän vanhoja taloja ovat olleet Riukka, Nuutila, Puuska ja Heikkilä. Isonjaon yhteydessä uudistaloksi perustettiin lisäksi Tuomola. Vuosina 1897–1901 Forssa-yhtiö osti kylän viisi taloa. Vuonna 1921 maat palstoitettiin. Taloista Heikkilä on vielä kylän vanhalla tontilla.
Aiheesta muualla

Schroderus, Lars: Somerniemi, Salkola, vanhempi tiluskartta ja selitys  Hämeen lääni, Somero, bb1a:154.  (Maanmittaushallitus, Maanmittaushallituksen uudistusarkisto, maakirjakartat)  Kansallisarkisto, 1647.  Kartan verkkoversio Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistossa (jpg) Viitattu 20.6.2011.
| n k Somero |
| --- | --- |
Taajamat:  Someron keskustaajama 
Rekisterikyliä Somerolla:  Harju  Hirsjärvi  Häntälä  Härkälä  Ihamäki  Jaatila  Joensuu  Jurvala  Kerkola  Kimala  Kivisoja  Kultela  Kärilä  Lahti  Lammi  Lautela  Ollila  Pajula  Paltta  Pappila  Pitkäjärvi  Pusula  Pyöli  Rautela  Ruunala  Ryhtä  Saarentaka  Sillanpää  Sylvänä  Syvänoja  Talvisilta  Terttilä  Viluksela  Ylenjoki 
Kulmakuntia Somerolla:  Isoniittu  Kauraketo  Koisthuhta  Laitiainen  Lehtimäenkulma  Palojoki  Uusi-Kaskisto 
Rekisterikyliä Somerniemellä:  Härjänlahti  Härjänoja  Jakkula  Kaskisto  Keltiäinen  Kopila  Mäyrämäki  Oinasjärvi  Palikainen  Salkola  Suojoki  Vesanoja  Viuvala