stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Microcebus manitatra

| Microcebus manitatra> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Pikkumakit Cheirogaleidae
Suku::  Hiirimakit Microcebus
Laji::  manitatra
Kaksiosainen nimi
 Microcebus manitatra  Hotaling et al., 2016 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Microcebus manitatra on hiirimakien sukuun kuuluva pikkumakilaji. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt sen äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.
Microcebus manitatra painaa noin 58 grammaa. Sen pituus päästä hännäntyveen on noin 27 cm, ja häntä on 15 cm pitkä. Takajalat ovat suhteellisen lyhyet ja korvat suuret.
Laji elää Madagaskarin kaakkoisosassa. Sitä on havaittu vain Ambatotsirongorongon alueella. Suurin uhka on elinympäristön hävitys; metsää hakataan puutavaran takia ja raivataan pelloksi kassavan ja banaanin viljelyä varten.
Marylandin yliopisto (College Park)

| Marylandin yliopisto> University of Maryland, College Park |
| --- | --- |
  

Motto:  Fatti maschii, parole femine
Perustettu:  6. maaliskuuta 1856
Tyyppi:  Julkinen
Kansleri:  Wallace Loh
Henkilökunta:  4 610
Opiskelijoita:  39 083
Sijainti:  College Park, Maryland  Yhdysvallat
Vuonna 1898 rakennettu Morrill Hall säästyi lähes koko kampusalueen vuonna 1912 tuhonneelta tulipalolta.
Marylandin yliopisto (engl. University of Maryland, College Park, joskus lyhenteillä UM, UMD, UMCP tai Maryland) on julkinen tutkimusyliopisto, joka sijaitsee College Parkin kaupungissa Marylandissa, lähellä Washingtonin rajaa. Yliopisto on perustettu vuonna 1856 ja se on Marylandin yliopistojärjestelmän pääyliopisto. Yliopistoon kirjoittautui vuonna 2010 yli 37 000 opiskelijaa, joten se on osavaltion suurin yliopisto ja suurin Washingtonin metropolialueen yliopistoista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marylandin yliopisto (College Park) Wikimedia Commonsissa
Marylandin sinfoniaorkesteri

Marylandin sinfoniaorkesteri (engl. Maryland Symphony Orchestra, MSO) on vuonna 1982 perustettu yhdysvaltalainen sinfoniaorkesteri, jonka kotihalli on Maryland Theatre.
Marylandin sinfoniaorkesterilla on vuosittain yleisöä noin 60 000 henkeä. Orkesteri on antanut ensiesitykset viidelle teokselle, joista kaksi orkesteri oli itse tilannut.
Marylandin sinfoniaorkesterin nykyisenä ylikapellimestarina toimii Elizabeth Schulze.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Maserati 4CLT L4C

| Maserati 4CLT L4C> Käyttötiedot |
| --- | --- |
Käyttäjät:    Officine Alfieri Maserati  Enrico Platé   Scuderia Ambrosiana   Scuderia Achille Varzi   Automovil Club Argentina   Scuderia Milano 
Käyttökohteet:   Maserati 4CL ja 4CLT 
Maserati 4CLT L4C oli Maseratin Formula 1 -sarjassa käyttämä moottori. Moottoria käytettiin kaikkiaan viidessä autossa mallinimiltään:Maserati 4CL, Maserati 4CLT, Maserati 4CLT-48,  Maserati 4CLT-49 ja Maserati 4CLT-50. Myös viisi tallia käytti autoissaan tätä moottoria;  Officine Alfieri Maserati, Enrico Platé, Scuderia Ambrosiana, Scuderia Achille Varzi, Automovil Club Argentina ja Scuderia Milano.
Microgramma (kirjaintyyppi)

Microgramma
Microgramma on Alessandro Buttin ja Aldo Novaresen vuonna 1952 kirjasinvalimo Nebiololle suunnittelema kirjaintyyppi.
Microgramma noudattaa ns. sveitsiläisen tyylin suunnitteluperiaatteita. Se on geometrinen ja pelkistetty sekä hyvin leveä kirjaintyyppi, joka edustaa 1950-luvun teollisen muotoilun ihanteita. Microgramma on ollut suunnattoman suosittu kirjaintyyppi heti julkaisustaan lähtien. Se sopii parhaiten otsikoihin.
Microcebus marohita

| Microcebus marohita> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Pikkumakit Cheirogaleidae
Suku::  Hiirimakit Microcebus
Laji::  marohita
Kaksiosainen nimi
 Microcebus marohita  Rasoloarison et al., 2013 

Katso myös
   Microcebus marohita Wikispeciesissä   Microcebus marohita Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Microcebus marohita on hiirimakien sukuun kuuluva pikkumakilaji. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt sen äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.
Microcebus marohita painaa aikuisena 65–90 grammaa. Se on päästä hännäntyveen 13–14 cm pitkä, ja sen häntä on saman pituinen.
Se elää Madagaskarilla. Sitä on tavattu vain Marohiton metsässä saaren itäosassa. Suurin uhka on elinympäristön hävitys.
Kelly Ayotte

Kelly Ayotte
Kelly Ann Ayotte (s. 27. kesäkuuta 1968 Nashua, New Hampshire) on yhdysvaltalainen juristi ja republikaanipoliitikko. Hän toimi New Hampshiren osavaltion senaattorina 2011–2017 ja ensimmäisenä naisena osavaltionsa oikeusministerinä (Attorney General) 2004–2009.
Ayotte valittiin senaattiin vuoden 2010 vaaleissa. Hän seurasi tehtävässä eläkkeelle jäänyttä Judd Greggiä. Vuonna 2016 haki uudelle kaudelle, mutta hävisi vaalit vastaehdokkaalleen Maggie Hassanille.
Ayotte opiskeli valtiotiedettä Pennsylvanian osavaltionyliopistossa valmistuen vuonna 1990 ja lakia Villanovan yliopistossa, josta valmistui vuonna 1993. Ayotte on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

AYOTTE, Kelly, (1968 - ) Biographical Directory of the United States Congress. Viitattu 22.1.2020. (englanniksi)
Miina Lindberg

Miina (Wilhelmina) Lindberg (7. marraskuuta 1866 – 20. toukokuuta 1924 Helsinki) oli helsinkiläinen palvelijatar, kaupunginvaltuutettu ja ammattiyhdistysvaikuttaja. Lindberg oli yksi Helsingin palvelijataryhdistyksen, myöhemmin Helsingin taloustyöntekijäin yhdistyksen, perustajista 1898. Hän toimi  pitkään ensimmäisenä rahastonhoitajana ja oli vielä 1923 mukana yhdistyksen johtokunnassa. Palvelijataryhdistys oli suomalaisen ammattiyhdistysliikkeen pioneereja ja Kirjaltajien Lukuyhdistyksen jälkeen seuraava joka perusti alakohtaisia alayhdistyksiä. Lindberg muisteli myöhemmin Palvelijataryhdistyksen perustamista todeten, että ”älkäämme unhoittako, että palvelijat siihen aikaan tuskin uskalsivat ajatellakaan, sitä vähemmän puhua oikeuksiaan koskevista asioista”. Monet emännät ja isännät olivat tyytymättömiä yhdistyksen perustamiseen, ja joillekin palvelijoille todettiin suoraan, että jos he liittyisivät, heidät erotetaan paikastaan.
Lindberg nousi varamiehen paikalta Helsingin kaupunginvaltuustoon SDP:n edustajana ja oli valtuutettu elokuusta 1919 vuoden 1920 loppuun.Palvelijattaren nousu yhteiskunnalliseksi vaikuttajaksi ja kaupunginvaltuutetuksi oli merkittävä saavutus ajan olosuhteissa.
Kelly Bishop

| Kelly Bishop |
| --- | --- |
 Kelly Bishop vuonna 2015.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Carole Kelly Bishop
Syntynyt: 28. helmikuuta 1944 (ikä 80) Colorado Springs, Colorado, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Peter Miller (eronnut) Lee Leonard (1981–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1962–
Merkittävät roolit:  Emily Gilmore Gilmoren tytöt
Palkinnot
 Tony-palkinto parhaasta sivuosasta musikaalissa 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Carole ”Kelly” Bishop (s. 28. helmikuuta 1944 Colorado Springs, Colorado) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja tanssija. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan Emily Gilmorena sarjassa Gilmoren tytöt (2000–2007) sekä Jennifer Greyn äitinä elokuvassa Dirty Dancing – kuuma tanssi vuodelta 1987. Bishop kehitti Sheilan roolin A Chorus Lineen, josta hän voitti Tony-palkinnon parhaasta sivuosasta musikaalissa. Vuosina 2012–2013 Bishop esitti Fanny Flowersia draamakomediasarjassa Bunheads.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kelly Bishop Wikimedia Commonsissa
http://www.gilmorenews.com/category/actors/kelly-bishop/
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kelly Bishop
Käännös suomeksi
Maryland State House

| Maryland State House |
| --- | --- |

Sijainti:   Annapolis, Maryland
Valmistumisvuosi:  1772
Suunnittelija:  Joseph Horatio Anderson
Käyttäjä:  Marylandin osavaltioparlamentti
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maryland State House on Yhdysvaltain osavaltion Marylandin parlamenttirakennus, Maryland General Assemblyn istuin. Se sijaitsee osavaltion pääkaupungissa Annapolisissa ja edustaa niin kutsutun Yrjöjen aikakauden arkkitehtuuria.
Nykyinen State House, järjestyksessään kolmas paikalla, rakennettiin vuosina 1772–1779 arkkitehti Joseph Horatio Andersonin piirustusten pohjalta. Rakennustöitä pitkitti Yhdysvaltain vapaussota. Rakennuksen kupoli rakennettiin myöhemmin, vuosina 1785–1788. Arkkitehti Joseph Clarkin suunnitteleman kupolin sisätilat valmistuivat lopullisesti kuitenkin vasta vuonna 1797.
Vuoden 1783 marraskuun 26. päivästä vuoden 1784 kesäkuun 3. päivään asti Annapolis toimi Yhdysvaltain pääkaupunkina. Maryland State House toimi tuona aikana Yhdysvaltain kongressitalona. Vuonna 1966 se lisättiin Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisteriin (National Register of Historic Places). Rakennus on myös Yhdysvaltain vanhin osavaltion parlamenttirakennus, joka on edelleen lainsäädäntökäytössä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maryland State House Wikimedia Commonsissa
Mikaelin portti

Mikaelin portti
Mikaelin portti (slovakiksi Michalská brána) on viimeinen portti, joka on jäänyt jäljelle Bratislavan keskiaikaisista linnoituksista. Se on myös kaupungin vanhimpia rakennuksia. Portti rakennettiin noin vuonna 1300, mutta sen nykyinen barokkityylinen ulkoasu on peräisin vuodelta 1758. Portin tornissa sijaitsee kaupunginmuseon asemuseo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikaelin portti Wikimedia Commonsissa
Kuvia portista (englanniksi)
Kadastiku järv

| Kadastiku järv |
| --- | --- |
Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Valgamaa
Kunnat:  Tõrvan kunta
Koordinaatit:  57°53′08″N, 25°52′11″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Pedeli jõen valuma-alue
Laskujoki:  Pedeli jõgi
Järvinumero:  VEE2118400
Mittaustietoja
Rantaviiva:  1,077 km
Pinta-ala:  7  ha 
Suurin syvyys:  13,6 m
 fiKadastiku järv 
Kadastiku järv  on Virossa Valgamaalla Tõrvan kunnassa sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,8 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Siihen laskee neljä lyhyttä metsäojaa, mutta niiden lisäksi järvessä on lähteitä, ja sen laskujoki on Pedeli jõgi (myös Ruuna oja). Joki virtaa Saudikjärven kautta etelään ja seuraa kolmen kilometrin jälkeen Latvian rajaa kolme kilometriä. Pedelin jõgi palaa Valgassa takaisin Viron puolelle ja yhtyy siellä Pieneen Emajokeen Supassa. Järvi on luodattu ja sen suurin syvyys 13,6 metriä. Järven rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja sen ranta on autiota metsää. Järven lounaisrantaan tulee metsätie.
Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 3) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa lämpötilakerrostuu (vir. keskmise karedusega kihistunud veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä kovavetiseksi järveksi että miksotrofiseksi järveksi  (vir. kalgiveeline miksotroofne tai kalgiveeline segatoiteline, KM). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on joko keskikorkea tai korkea ja sen ravinnepitoisuudet ovat korkeat. Järvi on tällöin rehevöitynyt. Järven vedessä on myös korkea humuspitoisuus.
Luontoarvoja

Järvessä on mutapohja, vedenväri on ruskea ja veden näkösyvyys on ollut 1,3 metriä. Järven valtakaloja ovat allikkosalakka ja ahven, niiden lisäksi esiintyy sorvaa, särkeä, lahnaa ja ilmeisesti haukea.
Minna Korkiakoski-Västi

| Minna Korkiakosti-Västi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Ammatti:  Hyvinvointialuejohtaja
Muut tiedot
Koulutus: Hallintotieteiden maisteri
Järjestö:  Keski-Pohjanmaan hyvinvointialue
Minna Korkiakoski-Västi on suomalainen virkamies ja entinen hyvinvointialuejohtaja. Korkiakoski-Västi oli aikaisemmin toiminut Soiten hallinto- ja talousjohtajana sekä toimitusjohtajana helmikuusta 2018 lähtien. Koulutukseltaan Korkiakoski-Västi on hallintotieteiden maisteri. Korkiakoski-Västi valittiin Keski-Pohjanmaan hyvinvointialuejohtajan virkaan toukokuussa 2022. Korkiakoski-Västi irtisanoutui tehtävistään 19. helmikuuta 2024
Minna Kivimäki

| Minna Kivimäki |
| --- | --- |
 Minna Kivimäki helmikuussa 2023.
Liikenne- ja viestintäministeriön kansliapäällikkö
 2021–  
Edeltäjä:  Harri Pursiainen
Henkilötiedot
Syntynyt: 1971
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  virkamies, kansliapäällikkö
Tiedot
Koulutus:  oikeustieteen kandidaatti
Minna Kivimäki (s. 1971) on liikenne- ja viestintäministeriön kansliapäällikkö.
Hänet nimitettiin virkaan 22. huhtikuuta 2021. Kivimäki on koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti.
Kaarle VI (keisari)

| Kaarle VI |
| --- | --- |
 Keisari Kaarle VI. Johann Gottfried Auerbachin maalaama muotokuva 1700-luvulta.
Pyhä saksalais-roomalainen keisari
Valtakausi:  12. lokakuuta 1711 – 20. lokakuuta 1740
Kruunajaiset:  22. joulukuuta 1711
Edeltäjä:  Joosef I
Seuraaja:  Kaarle VII

Syntynyt:  1. lokakuuta 1685 Wien, Itävallan arkkiherttuakunta
Kuollut:  20. lokakuuta 1740 Wien, Itävallan arkkiherttuakunta
Puoliso:  Elisabet Kristiina
Lapset:  Leopold Johann  Maria Teresia Maria Anna  Maria Amalia
Koko nimi:  Karl Franz Joseph Wenzel Balthasar Johann Anton Ignaz
Suku:  Habsburg
Isä:  Leopold I
Äiti:  Eleonoora Magdalena von Neuburg
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Kaarle VI, Karl Frans Josef (1. lokakuuta 1685 Wien, Itävallan arkkiherttuakunta – 20. lokakuuta 1740 Wien, Itävallan arkkiherttuakunta) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari, Unkarin, Böömin, Kroatian ja Serbian kuningas ja Itävallan arkkiherttua vuosina 1711–1740.
Suku

Karl Frans syntyi keisari Leopold I:n ja tämän kolmannen vaimon, palatsikreivitär Eleonoora Magdalena Terese von der Pfalz-Neuburgin (1655–1720) nuorempana poikana. Hänen seitsemän vuotta vanhempi veljensä oli Joosef I.
Nuoruus ja kasvatus

Arkkiherttua Karl Frans kasvoi Espanjassa ja asui perheensä kanssa tyytyväisesti Barcelonassa valmistautuessaan perimään Espanjan valtaistuimen lapsettoman serkkunsa Kaarle II:n kuoltua vuonna 1700. Espanjan perimyssota päättyi, kun Kaarle peri yllättäen Habsburgien imperiumin vanhemman veljensä Joosef I:n varhaisen kuoleman jälkeen vuonna 1711 eikä kukaan halunnut sallia antamaan Kaarlelle molempia valtaistuimia. Muuttuessaan Wieniin hän toi mukanaan Espanjalaisen ratsastuskoulun ja rakennutti sen nykyään käytössä olevan upean hallin.
Keisarina

Vuonna 1713 Kaarle VI joutui säätämään pragmaattisen sanktion taatakseen tyttärensä Maria Teresian kruununperimyksen.
Sen tarkoitus oli estää Habsburgien valtakunnan hajoaminen, ja siinä määriteltiin, että valta periytyisi vanhimmalle pojalle, tai tämän puuttuessa vanhimmalle tyttärelle, tai tämän puuttuessa veljen lapsille. Hän meni jopa niin pitkälle, että lahjoi etukäteen yhdeksän vaaliruhtinasta, jotka hänen kuoltuaan jättivät huomiotta lupauksensa, mutta pitivät saamansa rahat. Tämä johti Itävallan perimyssotaan vuosina 1740-1748.
Kaarle VI kuoli 55-vuotiaana, 29 vuoden hallituskauden jälkeen 20. lokakuuta 1740 vilustuttuaan metsästysretkellä.
Avioliitto ja lapset

Kaarle VI nai Braunschweig-Wolfenbüttelin prinsessa Elisabet Kristiinan (1691–1750) vuonna 1708. He saivat neljä lasta, joista kaksi kuoli jo pieninä lapsina.
arkkiherttua Leopold Johann (13. huhtikuuta 1716 – 4. marraskuuta 1716), kuoli seitsenkuisena
arkkiherttuatar Maria Teresia (13. toukokuuta 1717 – 28. marraskuuta 1780), avioitui vuonna 1736 Lothringenin herttua Frans Stefanin kanssa ja heille syntyi 16 lasta.
arkkiherttuatar Maria Anna (26. syyskuuta 1718 – 16. joulukuuta 1744), avioitui Lothringenin herttua Kaarlen kanssa ja heillä oli kuolleena syntynyt tytär. Maria Anna kuoli 24-vuotiaana Brysselissä. He olivat Itävallan Alankomaitten yhteishallisijoita.
arkkiherttuatar Maria Amalia (5. huhtikuuta 1724 – 19. huhtikuuta 1730), kuoli kuusivuotiaana
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaarle VI Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Joosef I | Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan hallitsija  1711–1740 | Seuraaja: Kaarle VII |
Käännös suomeksi
Minna Kivelä

| Minna Kivelä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. syyskuuta 1968 (ikä 56) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Minna Kivelä (s. 22. syyskuuta 1968 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän on esiintynyt useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa kuten Taivaan tulet, Kätevä emäntä ja Närpiäiset. Hänellä on poika.
Kesäkuussa 2012 hän toimii Sissipuutarhurit-ohjelman emäntänä.
Karl Linnas

Karl Linnas (6. elokuuta 1919 Tartto, Viro − 2. heinäkuuta 1987 Leningrad, Neuvostoliitto) oli virolainen entinen Tarton keskitysleirin johtaja, joka tuomittiin  Eestin SNT:ssa poissaolevana kuolemaan. Linnas karkotettiin kahdeksan vuoden oikeustaistelun jälkeen vuonna 1987 Yhdysvalloista Neuvostoliittoon, missä hän pian kuoli luonnollisista syistä.
Elämä

Linnaksen vanhemmat olivat August Julius Linnas ja Ida Emma Helene Park. Linnas kirjoitti ylioppilaaksi Hugo Treffnerin kymnaasista vuonna 1937. Tämän jälkeen hän opiskeli Tarton yliopistossa matematiikkaa, mutta ei koskaan valmistunut. Vuodesta 1937 lähtien hän oli virumaalaisten osakunnan Korporatsioon Vironian jäsen. Viron armeijassa hän kävi sotakoulun, jossa hänestä tehtiin luonnekuvaukseksi: "Pitäytyy kerran tekemässään päätöksessä ja on valmis kantamaan sen seuraukset". ("Jääb kord tehtud otsuse juurde kindlalt püsima ja vastutab tagajärgede eest.")
Neuvostoliitto miehitti Viron tasavallan 17. kesäkuuta 1940. Linnas selvisi neuvostomiehityksen ensimmäisestä vuodesta, ja kun 22. kesäkuuta 1941 natsi-Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon, liittyi Linnas virolaisten Omakaitse-vastarintajoukkoihin neuvostomiehittäjiä vastaan. Kun saksalaiset saapuivat Viroon, alistettiin Omakaitse Saksan miehityshallinnolle. Linnaksesta tuli heinäkuussa 1941 Tarton keskitysleirin päällikkö. Keskitysleiri sijaitsi Näitusen aukiolla (Näituse väljak), josta vankeja vietiin ammuttaviksi Lemmatsin panssariestevalleille. Muuten Linnas korosti, että leirin toiminnasta vastasivat saksalaiset. Max Jakobsonin johtama komitea kuitenkin vahvisti vuonna 1994, että myös Omakaitse-joukot osallistuivat teloituksiin.
Neuvostojoukkojen lähetessä Linnas oli rintamalla ja haavoittui vakavasti vuonna 1944.
Elämä > Pakolaisuus

Linnas pakeni toista neuvostomiehitystä Saksan kautta Yhdysvaltoihin, jossa sai Yhdysvaltain kansalaisuuden 1960. Linnas oli aktiivinen pakolaisvirolaisten toiminnassa; hän muun muassa perusti virolaisen tyttöpartion ja Long Islandin nuoriso-orkesterin.
Vuonna 1962 Viron sosialistisen neuvostotasavallan korkein oikeus tuomitsi Linnaksen Tartossa poissaolevana kuolemaan. Hänen tyttärensä Anu Linnas on väittänyt, että syytteet olivat tekaistut ja osa neuvostohallinnon pyrkimystä leimata virolaispakolaiset. Todistajat olivat pakotettuja, ja heistä kaksi oli tosiasiassa vankeja. Samoin Anu Linnas on väittänyt, että tuomio oli päätetty jo kolme viikkoa ennen varsinaista oikeudenkäyntiä. Joka tapauksessa Linnas tuomittiin noin 12 000 neuvostokansalaisen surmaamisesta, kidutuksesta ja raiskauksista. Virolaistutkija Riho Västrik on pitänyt lukua liioiteltuna ja pitää uskottavampana 4 000 henkeä. Nämä olivat myös muualta tuotuja, eivätkä välttämättä neuvostokansalaisia.
Neuvostoliitto oli vuodesta 1961 alkaen aloittanut neuvostovaltaa paenneiden virolaisten esittämisen sotarikollisina. Neuvostoliitto jätti Yhdysvalloille nootin 15. lokakuuta 1961 vaatien Linnaksen luovuttamista kuultuaan tämän saaneen kansalaisuuden. Kaksi päivää aiemmin Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu oli todennut, ettei Linnaksen tapaus anna aihetta jatkotoimiin.
Elämä > Karkotus

Vuonna 1979 Yhdysvaltain oikeusministeriön alaisuuteen perustettu Office of Special Investigations, jolle annettiin erikoisvaltuudet tutkia sotarikoksia yhteistyössä Neuvostoliiton kanssa. Todisteet toimitettiin Neuvostoliitosta. Linnakselta riisuttiin kansalaisuus sillä perusteella, että hän ei ollut maininnut Tarton keskitysleirin johtajuutta elämänhistoriassaan. Linnaksen puolella olivat erityisesti konservatiiviset kongressin ja senaatin edustajat sekä Baltian pakolaisjärjestöjen edustajat.
Joulukuussa 1986 Yhdysvaltain korkein oikeus määräsi, että Linnas oli karkotettava. Oikeusministeri Edwin Meese antoi Linnakselle kuukauden aikaa etsiä jokin toinen maa, joka myöntäisi hänelle turvapaikan. Panaman kanssa oltiin pääsemässä jo sopimukseen, mutta hanke kaatui, kun se päätyi julkisuuteen Yhdysvalloissa.
Linnaksen tuomion kriitikot huomauttivat, ettei Yhdysvallat ollut koskaan tunnustanut Baltian maita osana Neuvostoliittoa (tunnustamattomuuspolitiikka). Siten Linnasta ei voinut käsitellä neuvostokansalaisena. Linnas oli Viron tasavallan kansalainen, tehnyt väitetyt rikoksensa Saksan miehitysaikana ja hänet oli tuominnut neuvostomiehittäjä. Lisäksi huomautettiin, että on moraalisesti kyseenalaista lähettää totaalitaarisen valtion rikoksista toiseen totalitaariseen valtioon teloitettavaksi.
Huhtikuussa Linnas karkotettiin New Yorkin John F. Kennedyn kansainväliseltä lentoasemalta. Linnaksen viimeisiksi sanoiksi amerikkalaisille jäivät "Tämä on murha ja ihmisryöstö". Uutiskuvissa ihmisten mieliin jäi valkotukkaisen ja -partaisen Linnaksen epätoivoinen tarrautuminen laskuportaiden kaiteisiin, kun häntä oltiin siirtämässä Tallinnaan lähtevään lentokoneeseen. Linnas saapui Tallinnaan 21. huhtikuuta 1987.
Karl Linnasin kuolemantuomion täytäntöönpanoa päätettiin lykätä toisaalta lisätodisteiden saamiseksi, toisaalta hänen korkeahkon ikänsä vuoksi. Koska kuolemantuomio oli langetettu Linnasin ollessa poissa Neuvostoliitosta, hänelle varattiin myös oikeus anoa armahdusta, minkä hän sitten tekikin. Prosessi kuitenkin keskeytyi, kun Linnas kuoli sydänhalvaukseen leningradilaisessa sotilassairaalassa 2. heinäkuuta 1987.
Mongolianlokki

| Mongolianlokki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Suku::  Lokit Larus
Laji::  relictus
Kaksiosainen nimi
 Larus relictus  (Lönnberg, 1931) 
Katso myös
   Mongolianlokki Wikispeciesissä   Mongolianlokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mongolianlokki (Larus relictus), myös Ichthyaetus relictus, on keskiaasialainen uhanalainen lokki. Se elää Mongoliassa, Kiinassa, Kazakstanissa ja Venäjällä. Pääosa noin 10 000 yksilön kannasta elää Kiinassa, Mongoliassa muutamassa paikassa, Kazakstanissa yhdessä, joskus kahdessa paikassa, ja Venäjällä vain yhdessä paikassa. Sen talvehtimisalueet tunnetaan huonosti, mutta havaintoja on ainakin Etelä-Koreasta Vietnamiin ulottuvalla alueella. Lajin holotyypin kuvaili Einar Lönnberg Sisä-Mongoliasta 1931.
Kaarle VII (Ranska)

Kaarle VII:n muotokuva, Jean Fouquet 1444
Filip VI
Juhana II Hyvä
Lapset:
Juhana II
Kaarle V
Ludvig I, Anjoun kreivi
Jean, Berryn herttua
Filip, Burgundin herttua
Lapset:
Kaarle V
Kaarle VI
Louis I, Orléansin herttua
Lapset:
Kaarle VI
Valois'n Isabella
Valois'n Katariina
Kaarle VII
Lapset:
Kaarle VII
Ludvig XI
Lapset:
Ludvig XI
Kaarle VIII
Lapset:
Kaarle VIII
Kaarle VII Voittoisa (ransk. Charles VII Le Victorieux); (22. helmikuuta 1403 Pariisi – 22. heinäkuuta 1461 Mehun-sur-Yèvre, Cherin departementti, Ranskan kuningaskunta) oli Valois-dynastiaan kuulunut Ranskan kuningas, joka hallitsi vuosina 1422–1461. Hänet tunnetaan Ranskassa myös lempinimellä Charles Le Bien-servi (”Hyvin palvellut Kaarle”).