stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kerttu Juntunen

Kerttu Kyhälä-Juntunen (ven. Кертту Карловна Юнтунен, 12. maaliskuuta 1924 Kiiskilampi, Oulun lääni – 14. heinäkuuta 1994) oli neuvostoliittolainen kirjallisuuden suomentaja.
Kerttu Juntunen syntyi kansanedustaja Kalle Kyhälän maanviljelijäperheeseen. Lapuan liike kyyditti hänen isänsä Neuvostoliittoon vuonna 1930. Kerttu ja hänen äitinsä muuttivat vuonna 1931 Alavoiseen, jonne isä perusti sovhoosin. Vuonna 1934 perhe muutti Petroskoihin. Isä pidätettiin vuonna 1938 ja Kerttu karkotettiin äiteineen Äänisjärven Hirvisaarelle, josta he siirtyivät Soutjärven piiriin. Kerttu kävi metsätöissä ja pääsi seuraavana vuonna palaamaan Petroskoihin, jossa hän työskenteli lähettinä ja kirjastonhoitajana.
Jatkosodan aikana Juntunen oli evakkona Kemerovon alueella. Palattuaan Petroskoihin vuonna 1945 hän työskenteli kirjastossa, kirjankuvittajana ja osallistui taidenäyttelyihin. Vuonna 1955 Juntunen pääsi opiskelemaan Petroskoin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden laitokselle. Valmistuttuaan hän työskenteli kirjallisuustoimittajana ja kääntäjänä. Juntunen on suomentanut neuvostoliittolaista kaunokirjallisuutta sekä kirjallisuus- ja yhteiskuntatieteellisiä teoksia.
Juntunen hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1986. Hänelle on myönnetty Karjalan ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimi. Juntusen muistelmat ilmestyivät vuonna 1991 Carelia-aikakauslehdessä.
Kirjallinen tuotanto

K. Kyhälä-Juntunen: "Siperian vuodet: Muistelmia". Carelia. N:o 4, 1991 ja N:o 11 1992. S. 4-31
K. Kyhälä-Juntunen: "Kaksi vanhaa: Kertomus". Carelia. 1994. N:o 6. S. 5 -  Karjalan Sanomat. 23.6.1994
Kirjallisuutta

Pitkä päivätyö käännöskirjallisuuden vainiolla: [Kerttu Kyhälä-Juntusesta]. Carelia. 1994. N:o 3. S. 124-125.
Ettei kukaan olisi nähnyt: Kerttu Juntunen täyttää tänään 70 vuotta. Karjalan Sanomat. 12.3.1994
Erakkoperhoset

| Erakkoperhoset |
| --- | --- |
 Buddhaeremiitti (Calinaga buddha)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Erakkoperhoset Calinaginae  Moore 1895
Suku
 Eremiitit Calinaga 
Katso myös
   Erakkoperhoset Wikispeciesissä   Erakkoperhoset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Erakkoperhoset (Calinaginae) on pieni, vain yhden suvun ja siinä 11 lajia sisältävä täpläperhosten alaheimo. Kaikki lajit elävät itäisessä Etelä-Aasiassa.
Ryhmä on ollut taksonomisesti ongelmallinen. Geneettiset tutkimukset viittaavat sen olevan läheistä sukua heinä- ja soturiperhosille
Toukilla on kaksihaarainen perä ja pään yhteydessä kaksi uloketta. Kotelo on suunnilleen munanmuotoinen.
Lajit

Alaheimoon kuuluu 11 perhoslajia.
burmaneremiitti Calinaga aborica
buddhaeremiitti Calinaga buddha
taiwanineremiitti Calinaga formosana
dalineremiitti Calinaga buphonas
rosvoeremiitti Calinaga cercyon
tiibetineremiitti Calinaga davidis
vietnamineremiitti Calinaga funeralis
bhutanineremiitti Calinaga gautama
yunnanineremiitti Calinaga genestieri
kiinaneremiitti Calinaga lhatso
isoeremiitti Calinaga sudassana
Aiheesta muualla

Butterflies of India (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q280120  Wikispecies: Calinaginae  BioLib: 602957  CoL: 93MS9  iNaturalist: 447423  NCBI: 215794  Open Tree of Life: 376590
Entropia

Termodynamiikan toisen pääsäännön mukaan eristetyn systeemin entropia kasvaa tai pysyy entisellään. Voidaan sanoa, että entropian käyttäytyminen ilmoittaa ajan kulkusuunnan.
Entropia on fysikaalinen suure, joka ilmaisee epäjärjestyksen määrän systeemissä. Entropian käsitettä käytetään termodynamiikassa ja tilastollisessa mekaniikassa. Informaatioteoriassa entropialla mitataan viestin sisältämän informaation määrää. Entropian käsitteen otti fysiikassa ensimmäisenä käyttöön Rudolf Clausius. Suomenkielisenä vastineena on joskus käytetty myös sanaa haje.
Entropia termodynamiikassa

Termodynamiikan toinen pääsääntö voidaan ilmaista entropian avulla siten, että eristetyn systeemin entropia voi kasvaa mutta ei koskaan vähetä.
Systeemin entropia voidaan määritellä kahdella hyvin erilaisella tavalla: joko siirtyvän lämpömäärän ja absoluuttisen lämpötilan suhteena tai samaa makrotilaa vastaavien mikrotilojen lukumäärän logaritmina. Erilaisuudestaan huolimatta nämä määritelmät ovat kuitenkin osoittautuneet keskenään yhtäpitäviksi.
Entropia termodynamiikassa > Entropia, lämpömäärä ja lämpötila

Termodynamiikassa entropian muutos määritellään kaavalla
dS={\frac {\delta Q}{T}}\!
missä  Q on suljettuun systeemiin tuleva lämpömäärä (tai systeemistä lähtevä lämpömäärä, jolloin  Q on negatiivinen) ja  T systeemin lämpötila kelvineinä. Systeemin tilavuuden oletetaan olevan vakio. Jos lämpötilan muutos on pieni, entropian muutos on käytännössä yhtä suuri kuin luovutettu tai vastaanotettu lämpö­määrä jaettuna tällä kelvin-lämpö­tilalla. On huomattava, että kaava ei kerro systeemin entropiaa, ainoastaan sen muutoksen. Kaikissa irreversiibeleissä eli palautumattomissa prosesseissa entropia kasvaa.
Esimerkki irreversiibelistä prosessista on kahden eri lämpötilassa olevan aineen sekoittaminen, jolloin aineiden välinen lämpötilaero tasoittuu. Tällöin ennestään lämpimämmän aineen entropia tosin pienenee sen viiletessä, mutta kylmemmän aineen entropia kasvaa vielä enemmän sen lämmetessä (koska kaavassa oleva jakaja eli lämpö­tila on pienempi). Lopputulemana systeemin kokonaisentropia kasvaa.
Tarkkaan ottaen termodynamiikan toinen pääsääntö on vain todennäköisyyslaki. Samankin lämpötilan vallitessa aineessa on aina sekaisin nopeasti ja hitaasti liikkuvia molekyylejä. Jos jossakin suljetussa astiassa kaikki nopeat kaasumolekyylit kerääntyisivät astian toiseen ja hitaat toiseen reunaan, edellisessä lämpötila nousisi ja jälkimmäisessä alenisi. Samalla systeemin entropia pienenisi. On kuitenkin äärimmäisen epätodennäköistä että näin tapahtuisi, eikä sen kaltaista ilmiötä ole milloinkaan havaittu, ja näin ollen lakia voidaan pitää käytännöllisesti yleispätevänä.
Entropia termodynamiikassa > Entropia tilastollisessa fysiikassa

Entropia voidaan määritellä myös tilastollisen fysiikan käsittein seuraavasti:
missä  \Omega  on samaa makroskooppista tilaa vastaavien mikrotilojen lukumäärä ja k on lähinnä mittayksikön määrittävä keinotekoinen vakio.  Mikrotilojen lukumäärästä Ω käytetään myös nimitystä statistinen paino Joskus sitä sanotaan myös tilan termodynaamiseksi todennäköisyydeksi, ja itse asiassa makrotila onkin sitä todennäköisempi, mitä suurempi sen statistinen paino on; matemaattisesta todennäköisyyskäsitteestä tämä kuitenkin eroaa siinä, että sen arvo on yleensä suurempi kuin 1 (vieläpä yleensä erittäin suuri luku).
Tämän määritelmän entropialle esitti ensimmäisenä Ludwig Boltzmann 1800-luvun lopulla, ja hän sovelsi sitä termodynamiikkaan. Tällöin mikrotilat vastaavat tapoja, joilla systeemin kokonaisenergia voi olla jakautunut eri molekyylien kesken. Vaikka tämä määritelmä on täysin eri­lainen kuin edellä esitetty, jo aiemmin tunnettu, lämpö­määrään ja lämpö­tilaan perustuva määritelmä, Boltzmann osoitti nämä yhtä­pitäviksi: samassa termo­dynaamisessa prosessissa kummallakin tavalla laskettu entropian muutos on aina yhtä suuri. Kaavassa esiintyvä vakio k on Boltzmannin vakio (1,380658 · 10−23 J/K). Mikäli kaikkien mikrotilojen todennäköisyys on sama, voidaan lauseke yksinkertaistaa muotoon
missä  \Omega  on kaikkien mahdollisten mikrotilojen lukumäärä tietyssä makroskooppisessa tilassa. Entropia on siis tiettyä makrotilaa vastaavien mikrotilojen lukumäärän (eli tilan ns. statistisen painon) logaritmi.
Entropia informaatioteoriassa

Informaatio- eli viestintäteoriassa entropia on suure, joka mittaa viestin (esimerkiksi sarja binäärimuotoisia bittejä) sisältämän informaation määrää.
Entropia arkielämässä

Arkinen vertauskuva entropiasta on huoneen epäjärjestyksen kasvaminen, mikäli ei tee työtä sen siistinä pitämiseksi. Vaikka tässä vertauskuvassa onkin enemmän kyse huolimattomuudesta kuin entropiasta, kuvastaa se silti asioiden pyrkimystä kohti suurempaa epäjärjestystä.
Entropia ja maailmankaikkeus

Mikäli oletetaan, että maailmankaikkeus on äärellinen, eristetty systeemi, sen kokonaisentropia on jatkuvassa kasvussa. Nykykäsityksen mukaan näkyvä maailmankaikkeus laajenee kiihtyvällä tahdilla: se merkitsee, että vähitellen aine ja lämpöenergia hajaantuvat yhä tasaisemmin avaruuteen. Mikäli kaikkeus kulkee kohti suurinta mahdollista entropiaa, lopulta päädytään lämpökuolemaksi kutsuttuun tasa­paino­tilaan, jossa ei voi enää tapahtua muutosta. Kaikkeuden lopullinen kohtalo on kuitenkin yhä epävarma, ja kosmologian kehittyessä uusia kehitysnäkymiä saattaa tulla ilmi. Ylipäätään on kyseenalaista puhua maailmankaikkeudesta eristettynä systeeminä, koska sen äärellisyydestä ei ole mitään viitteitä. Sen sijaan esimerkiksi avaruuden laakeus viittaa äärettömään maailmankaikkeuteen.
Entropia ja maailmankaikkeus > Entropia ja maapallo

Maapalloa voidaan pitää suljettuna systeeminä, koska se ei kovin suuressa määrin vastaan­ota ainetta avaruudesta eikä luovuta sitä; tällöin jätetään huomiotta meteoriittien maapallolle tuoma, suhteellisen vähäinen ainemäärä. Maapallo ei kuitenkaan ole eristetty systeemi, sillä sinne virtaa jatkuvasti Auringon säteilyenergiaa ja samalla maapallo säteilee energiaa avaruuteen lämpösäteilynä.
Energia- ja massavirtojen myötä voi eristämättömän systeemin entropia kasvaa tai vähentyä. Niinpä maapallollakin aine- ja energiavirrat voivat paikallisesti saada aikaan entropian vähenemistä, esi­merkiksi lämpö­tila­eroja Maan eri alueiden välille, mutta silti entropia kasvaa laajemmassa systeemissä, jonka muodostavat Aurinko, Maa ja ympäröivä avaruus. Entropiaa virtaa pois Maasta noin 0,9 W/K pinnan neliömetriä kohti.
Elävät olennot eivät ole eristettyjä eivätkä edes suljettuja systeemejä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus TV: Entropia
Maroney, Owen: Information Processing and Thermodynamic Entropy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Juomuvaaksiainen

| Juomuvaaksiainen |
| --- | --- |
 Juomuvaaksiainen (Pedicia rivosa)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Sääsket Nematocera
Osalahko::  Tipulomorpha
Yläheimo::  Tipuloidea
Heimo::  Vaaksiaiset Tipulidae
Alaheimo::  Pediciinae
Suku::  Pedicia
Laji::  rivosa
Kaksiosainen nimi
 Pedicia rivosa  (Linnaeus, 1758) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juomuvaaksiainen (Pedicia rivosa) on vaaksiaisiin (Tipulidae) kuuluva sääskilaji (Nematocera).
Tuntomerkit > Ulkonäkö

Juomuvaaksiainen on suurin Suomessa tavattavista vaaksiaislajeista. Sen siivissä on jyrkkärajaista tummanruskeaa kirjailua. Lajin siipiväli on noin 5 senttimetriä.
Tuntomerkit > Levinneisyys

Laji on yleinen koko Suomessa.
John Ericsson

John Ericsson
John Ericsson (31. heinäkuuta 1803 – 8. maaliskuuta 1889) oli ruotsalainen keksijä ja teollisuusmies. Vaikka Ericsson syntyikin Ruotsissa, hän teki uransa tärkeimmät keksinnöt Yhdysvalloissa.
Ericssonin uran saavutuksiin kuului muun muassa olla mukana ensimmäisen potkurikäyttöisen valtamerialuksen rakentamisessa. Kyseisellä valtamerialuksella hän saapui itsekin New Yorkiin, missä hän syventyi 1830-luvun lopussa ja 1840-luvun alussa kehittämään Yhdysvaltain laivastolle potkurikäyttöistä laivaa. Ericsson keksi potkurin vuonna 1836. Hän myös keksi lämpöilmakoneen, joka oli omana aikanaan menestys. Sitä myytiin lyhyessä ajassa pelkästään New Yorkin kaupungille 1 200 kappaletta, mikä oli kyseiseen aikaan hyvin paljon. Ericssonin uran suurin läpimurto oli kuitenkin mahdollisesti vuonna 1862 kehitetty USS Monitor, joka teki hänestä kansallissankarin Yhdysvalloissa.
John Ericsson oli Nils Ericsonin veli.
Epinomis

Epinomis (m.kreik. Ἐπινομὶς; lat. Epinomis) on Platonin nimiin pantu dialogi. Sen toinen nimi Thrasylloksen jaottelussa on Yöllinen kokous tai Filosofi (Νυκτερινὸς σύλλογος ἢ φιλόσοφος, Nykterinos syllogos ē filosofos). Dialogissa keskustelevat Kleinias Knossoslainen, Megillos Lakedaimonialainen ja ateenalainen vieras. Dialogia pidetään yleisesti epäperäisenä.
Historia

Dialogi on luettu Platonin teosten joukkoon antiikin ajalta lähtien. Nykyisen näkemyksen mukaan se ei kuitenkaan ole Platonin kirjoittama, vaan todennäköisesti Akatemian myöhempää tuotantoa. Dialogin nimi epinomis tarkoittaa ”lakien jälkeen”, koska se on julkaistu alun perin ja usein yhä edelleenkin Platonin teoksen Lait jälkeen. Dialogin on mahdollisesti kirjoittanut Filippos Opuslainen, joka toimitti Lait Platonin kuoleman jälkeen.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu IX tetralogiaan yhdessä Lakien, dialogin Minos sekä Platonin kirjeiden kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin poliittinen teosten joukkoon. Aristofanes Byzantionlaisen jaottelussa dialogi kuuluu puolestaan II trilogiaan yhdessä Lakien ja Minoksen kanssa.
Sisältö

Dialogissa esiintyvät tuntemattomaksi jäävä ateenalainen, Kleinias Knossoslainen sekä Megillos Lakedaimonialainen. Se aloittaa käsittelemällä samoja asioita kuin Lait, sekä sitä, miten ihminen tulee kouluttaa viisaaksi. Ateenalainen painottaa, että tässä on tärkeää suuntautua kohti jumalallista, mukaan lukien tähtitiede ja matematiikka. Näin teos päätyy pidemmälle erilaisiin tähtitieteellisiin, kosmologisiin ja matemaattisiin spekulaatioihin. Tähtitieteilijän todetaan olevan viisaista kaikkein etevin.
Kirjallisuutta > Suomennos

Platon: Epinomis. Teoksessa Teokset VII.  (Toinen painos)  Suomentanut A. M. Anttila. Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15898-8
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plato: Epinomis. Teoksessa Burnet, J. (toim.): Opera.  (Volume V: Minos, Leges, Epinomis, Epistulae, Definitiones. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145462  Teoksen verkkoversio. Kreikankielinen alkuteksti.
Plato: Epinomis. Teoksessa Plato’s Works.  (Volume XII: Charmides. Alcibiades 1 & 2. Hipparchus. The Lovers. Theages. Minos. Epinomis. Loeb Classical Library)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99221-0  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Plato: Epinomis (englanniksi)
Plato: Epinomis (Arkistoitu – Internet Archive) (kreikaksi)
Platonin teokset
| --- | --- |
Varhaisvaihe:  Sokrateen puolustuspuhe · Kharmides · Kriton · Euthyfron · Alkibiades I · Laajempi Hippias · Lyhyempi Hippias · Ion · Lakhes · Lysis
Keskivaihe:  Kratylos · Euthydemos · Gorgias · Meneksenos · Menon · Faidon · Protagoras · Pidot · Faidros · Valtio · Parmenides · Theaitetos
Myöhäisvaihe:  Kleitofon · Timaios · Kritias · Sofisti · Valtiomies · Filebos · Lait
Mahdollisesti epäperäiset ja epäperäiset:  Aksiokhos · Alkibiades II · Demodokos · Hipparkhos · Epigrammit · Epinomis · Eryksias · Hyveestä · Kilpailijat · Kirjeet · Minos · Määritelmiä · Oikeamielisyydestä · Sisyfos · Theages
Epäilyttäviä suhteita

| Epäilyttäviä suhteita> Internal Affairs |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mike Figgis
Käsikirjoittaja:  Henry Bean
Tuottaja:   Pierre David  Frank Mancuso Jr.  David Streit 
Säveltäjä:   Anthony Marinelli  Brian Banks 
Kuvaaja:  John A. Alonzo
Leikkaaja:   Robert Estrin  Robert L. Estrin 
Lavastaja:  Florence Fellman
Pääosat:   Richard Gere  Andy Garcia  Nancy Travis 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1990
Kesto:  117 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Epäilyttäviä suhteita (Internal Affairs) on Mike Figgisin ohjaama yhdysvaltalainen rikosdraama vuodelta 1990. Poliisin korruptiosta kertovan elokuvan pääosissa näyttelevät Richard Gere, Andy Garcia ja Nancy Travis.
Juoni

Sisäistä tutkimusta Los Angelesin poliisin korruptiosta tekevä poliisitarkastaja Avila (Garcia) kiinnittää huomionsa ylellistä elämää viettävään poliisipäällikkö Peckiin (Gere) ja tämän apulaiseen (Baldwin) ja pääsee jäljille yhteistyöstä huumekauppiaiden kanssa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Richard Gere  | … |  Dennis Peck   |
|  Andy Garcia  | … |  Raymond Avilla   |
|  Nancy Travis  | … |  Kathleen Avilla   |
|  Laurie Metcalf  | … |  Amy Wallace   |
|  Richard Bradford  | … |  Grieb   |
|  William Baldwin  | … |  Van Stretch   |
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Mikael Fräntin mielestä elokuvassa on ohjaaja Figgisille tyypillinen impressionistinen tunnelma. Tarina ei tahdo hänestä päästä alkuun, kunnes lopulta äityy väkivaltaiseksi toiminnaksi. Gere näyttää Fräntistä nauttivan roolistaan ilkeänä paskiaisena. Myös Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kirjoitti Geren sopivan hyvin roolinsa, mutta piti elokuvaa muuten varsin rutiininomaisena. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Elokuva

Elokuva on tallenne, jota esitettäessä liikkuva kuva äänitteineen muodostaa taiteellisen tai dokumentaarisen kokonaisuuden. Elokuva-sanalla voidaan viitata myös elokuvataiteeseen, elokuvateollisuuteen tai elokuva-alaan.
Elokuvalla yritetään välittää tarina tai sanoma, niin että katsoja ymmärtää sen elokuvan katsomalla. Elokuvassa luodaan liikkeen illuusio, kun hiukan edellisestä ruudusta poikkeavia kuvia vaihdetaan taajaan, yleensä 24 kertaa sekunnissa. Elokuvia tehdään kuvaamalla filmi- tai videokameralla, animoimalla tai erikoistehosteilla. Elokuva voidaan tallentaa esimerkiksi filminauhalle, magneettinauhalle tai kiintolevylle.
Etymologia

Sanan elokuva keksi professori Artturi Kannisto. Aiemmin puhuttiin elävistä kuvista, jonka ruotsinkielisestä versiosta levande bilder on suomen kielen slangissa säilynyt sana leffa.
Historia > Synty

Elokuvan keksimisvuotena pidetään vuotta 1895, jolloin ranskalaiset Lumièren veljekset Louis ja Auguste järjestivät Pariisissa lyhyen elokuvaesityksen. Vastaavia esityksiä olivat tosin aikaisemmin järjestäneet myös amerikkalainen Henry Renno Heyl sekä saksalaiset Skladanowskyn veljekset. Nämä varhaisimmat elokuvat olivat korkeintaan minuutin mittaisia arkisia ja juonettomia tallennuksia tavallisista asioista, kuten kävelevistä tai korttia pelaavista ihmisistä. Filmikelaa pyöritettiin veivaamalla kampea kädellä, ja näin koneenkäyttäjä pystyi säätelemään kuvanopeutta ja jopa elokuvan suuntaa.
Historia > Kehityksen vuosikymmenet

Kertova elokuva syntyi 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Ensimmäisenä nykyaikaisena kertovana elokuvana, jolla on päähenkilöt ja tunnistettava juoni, pidetään usein Edwin S. Porterin Suurta junaryöstöä (1903). Tässä elokuvassa käytettiin ensi kertaa niin sanottua samanaikaista leikkausta eli samaan aikaan eri paikoissa tapahtuvia kohtauksia limittäin. Toinen kuuluisa elokuva tältä ajalta on Georges Mélièsin Matka kuuhun (1902). Méliès käytti elokuvissaan paljon trikkitekniikkaa, ja elokuvat värjättiin käsityönä. Lähikuvat tulivat yleisempään käyttöön elokuvissa 1910-luvun alussa, ja sen myötä elokuvanäyttelijöistä alkoi tulla tunnettuja. Myös hahmojen tunnetilojen ilmaisu kehittyi elokuvaleikkauksen kehittymisen myötä.
Elokuvan teko, filmit ja kamerat yhdenmukaistuivat 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla, ja alalle luotiin standardeja. Suuria elokuvatuottamoita perustettiin Yhdysvaltoihin ja Eurooppaan. Amerikkalaiset elokuvayhtiöt alkoivat vuoden 1910 tienoilla muuttaa ilmastoltaan suotuisaan Hollywoodiin Kaliforniaan, jonne syntyi seuraavan kymmenen vuoden aikana useita edelleenkin toimivia suuria elokuvayhtiöitä.
Elokuvan lajityypeistä 1900-luvun alkuvuosina suosituin oli komedia, ja pitkät takaa-ajokohtaukset olivat erityisen suosittu komedian aihe. Myös sarjaelokuvat olivat suosittuja.
Elokuvien pituus alkoi kasvaa 1910-luvun puolivälissä. Euroopassa alettiin tehdä huolella lavastettuja “taide-elokuvia”, joiden aiheet otettiin kirjallisuudesta ja historiasta. Hollywoodissa pitkää elokuvaa alkoi ensimmäisenä tehdä D. W. Griffith, jonka kolmetuntinen Kansakunnan synty (1915) saavutti niin suuren suosion, että kaikki amerikkalaiset studiot ryhtyivät tekemään pitkiä elokuvia. Elokuvien pidentymisen seurauksena yhdessä elokuvanäytännössä alettiin näyttää vain yksi elokuva aikaisempien useiden lyhytelokuvien sijaan.
Historia > Mykkäelokuvan kulta-aika

Elokuvissa ei ollut ääniraitaa ennen 1920-luvun loppua. Tänä mykkäelokuvien aikana tehtiin paljon komedioita, joita katsotaan ja arvostetaan edelleen. Mykkäkomedioiden komiikka perustui usein kaatuiluun ja asioiden hajottamiseen. Tunnetuimpia mykkäelokuvien koomikoita olivat esimerkiksi Buster Keaton, Charles Chaplin ja Harold Lloyd. Heistä etenkin Chaplin nousi suureen suosioon pitkillä elokuvillaan, joissa oli komiikan lisäksi myös tunteellisuutta ja yhteiskunnallisia epäkohtia kuvaavaa realismia.
Monien Euroopan maiden mykkäelokuvan kultakausi ajoittui 1920-luvulle, jolloin etenkin Neuvostoliitto, Saksa ja Ranska tuottivat tärkeitä mykkäelokuvia. Eurooppalainen mykkäelokuva oli amerikkalaiseen verrattuna kerronnaltaan ja kuvaukseltaan kokeilevampaa. Euroopan tärkein elokuvaohjaaja 1920-luvulla oli neuvostoliittolainen Sergei Eisenstein. Ranskassa tärkein suuntaus oli impressionistinen elokuva. Saksalaiset tekivät paljon kauhuelokuvaa ja niin sanottua ekspressionistista elokuvaa, kuten Tohtori Caligarin kabinetti (1920), joissa todellisuutta kuvataan vääristyneenä ja liioiteltuna. Saksalaisista tieteiselokuvista tunnetuin on Fritz Langin Metropolis (1927).
Historia > Äänielokuvan tulo

Ensimmäisenä äänielokuvana pidetään Jazzlaulajaa (1927). Western Electric -yhtiö kehitti Vitaphone-menetelmän, jossa ääniraita kulkee filmin reunassa kuvaraidan vieressä. Tästä tuli alan hyväksytty standardi aina 2000-luvulle asti. Äänielokuva yleistyi Hollywoodissa nopeammin kuin Euroopassa, mikä antoi amerikkalaisille johtoaseman maailman elokuvamarkkinoilla. Äänielokuvan yleistymisen johdosta moni mykkäelokuvan tähti menetti suosionsa, mutta ääneltään sopivat pystyivät jatkamaan uraansa.