stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aminohapot
Kemiallisia ominaisuuksia > Rakenteet

Rakenteet ja lyhenteet niille 20 aminohapolle, joita vastaa jokin geneettinen koodi.
L-Alaniini (Ala / A)
L-Arginiini (Arg / R)
L-Asparagiini (Asn / N)
L-Asparagiinihappo (Asp / D)
L-Kysteiini (Cys / C)
L-Glutamiinihappo (Glu / E)
L-Glutamiini (Gln / Q)
Glysiini (Gly / G)
L-Histidiini (His / H)
L-Isoleusiini (Ile / I)
L-Leusiini (Leu / L)
L-Lysiini (Lys / K)
L-Metioniini (Met / M)
L-Fenyylialaniini (Phe / F)
L-Proliini (Pro / P)
L-Seriini (Ser / S)
L-Treoniini (Thr / T)
L-Tryptofaani (Trp / W)
L-Tyrosiini (Tyr / Y)
L-Valiini (Val / V)
Biologinen rooli

Elimistössä on jopa kymmeniä aminohappoja, mutta vain kahtakymmentä aminohappoa vastaa jokin kolmen emäsparin yhdistelmä DNA:n geneettisessä koodissa. Kaikki DNA:n koodaamat aminohapot ovat ns. alfa-aminohappoja, joissa amiini- ja karboksyyliryhmä liittyvät samaan hiileen. Alfa-aminohapot ovat biokemiassa keskeisiä molekyylejä. Lisäksi aminohapoilla on erilliset L- ja D-muodot, mutta elimistön kaikki aminohapot ovat L-aminohappoja. Osa aminohapoista voi ihmisen elimistössä muuttua toisikseen. Niiden joukossa on kuitenkin kahdeksan välttämätöntä aminohappoa, joita ihminen ei kykene valmistamaan muista vaan joita on saatava riittävästi ravinnosta. Jotkut hormonit ovat oligopeptidejä, jotka koostuvat muutamista aminohapoista. Esimerkiksi oksitosiini, joka käynnistää kohdun ja maitorauhastiehyiden supistumisen, koostuu yhdeksästä aminohaposta. Vasopressiini, joka puolestaan osallistuu verenpaineen säätelyyn, rakentuu myös yhdeksästä aminohaposta. Oksitosiinin ja vasopressiinin aminohappoketjuissa on eroa yhden aminohapon verran, mikä kuitenkin vaikuttaa ratkaisevasti niiden toimintaan ihmiselimistössä. Sokeriaineenvaihdunnan säätelyssä keskeinen hormoni, insuliini on 51 aminohaposta muodostunut hormoni.
Biologinen rooli > Välttämättömät aminohapot

Välttämätön aminohappo on aminohappo, jota eliö ei itse pysty valmistamaan muista aineista, jolloin sen on saatava niitä ravinnosta.
Välttämättömien aminohappojen lista vaihtelee lajeittain. Eri eläinlajeilla lista välttämättömistä aminohapoista on erilainen ja tarve täytyy huomioida rehujen valmistuksessa.
Raja välttämättömän ja ei-välttämättömän aminohapon välillä voi olla epäselvä, koska elimistö voi valmistaa aminohappoja toisista aminohapoista. Rikkipitoisia aminohappoja metioniinia ja homokysteiiniä voidaan valmistaa toisistaan mutta ei yksinkertaisemmista aineista. Samoin kysteiiniä voidaan valmistaa homokysteiinistä, mutta ei yksinkertaisemmista aineista. Niinpä rikkipitoisia aminohappoja käsitellään toisinaan yhtenä ryhmänä.
Ihmiselle välttämättömiä aminohappoja on 9: histidiini, tryptofaani, lysiini, metioniini, fenyylialaniini, treoniini, valiini, leusiini, isoleusiini.
Valmistus

Soluissa aminohapot valmistetaan entsyymien ohjaamana. Eläimet saavat osan aminohapoista kasviravinnosta. Ihminen osaa tuottaa osan tarvitsemistaan aminohapoista kehossaan, mutta kahdeksaa aminohappoa ihmisen on saatava valmiina ravinnosta. Bakteerit, hiiva ja kasvit kykenevät tuottamaan kaikki tarvitsemansa aminohapot itse. Kemiallisesti aminohappoja voidaan valmistaa halogeenihapoista substituutioreaktiolla ammoniakin kanssa, jolloin halogeeniryhmä korvautuu aminoryhmällä. Reaktio tapahtuu noin 50 asteessa ja tarvitsee ammoniakkia ja suolahappoa. Aminohappoja syntyy myös aldehydeistä ammoniakin ja syaanivedyn avulla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv: Kemian etäopiskeluympäristö, Aminohapot (rakenne)
Duodecim Terveyskirjasto, Antti Aro: Proteiinit ja aminohapot, 15.10.2015 (Arkistoitu – Internet Archive)
Aminohapot.org: Mitä aminohapot ovat ? (Arkistoitu – Internet Archive)
Biomolekyylit
Proteiinit
Peptidit
Aminohapot
Nukleiinihapot
Hiilihydraatit
Lipidit
Terpenoidit
Karotenoidit
Tetrapyrrolit
Koentsyymit
Steroidit
Flavonoidit
Alkaloidit
Polyketidit
Proteiinisynteesissä käytettävät aminohapot
alaniini
arginiini
asparagiini
asparagiinihappo
fenyylialaniini
glutamiini
glutamiinihappo
glysiini
histidiini
isoleusiini
kysteiini
leusiini
lysiini
metioniini
proliini
seriini
treoniini
tryptofaani
tyrosiini
valiini
Kaasuräjähdys

Kaasuräjähdys on räjähdys, jossa suuri määrä kemiallisia yhdisteitä reagoivat keskenään ja sen teho perustuu lämpöenergian vapautumiseen sekä kaasumaisten tuotteiden muodostumiseen. Kaasuräjähdys tapahtuu reaktionopeuden kasvaessa sopivissa olosuhteissa yhä nopeammin niin, että lopputuotteita muodostuu kiihtyvällä nopeudella. Tätä jatkuu kunnes lähtöaineet ovat reagoineet loppuun. Räjähdykseen liittyy tyypillisesti reaktiolämpötilan nousu, joka aiheutuu eksotermisten reaktioiden alati lämmittävästä vaikutuksesta ja paineen kasvu. Näistä voi yhdessä muodostua tuhoava vaikutus. Räjähdykseen liittyy kaksi mekanismia: 1. terminen räjähdys, kun reaktion eksotermisyys aiheuttaa reaktiolämpötilan nousun ja yhä suuremmat nopeusvakiot, ja 2. ketjureaktion haarautumisen aiheuttama räjähdys, jossa ketjureaktion jossain vaiheessa yhdestä lähtöaineesta muodostuu kaksi ketjunkantajaa ja samalla kokonaisreaktionopeus kasvaa.
Terminen räjähdys

Terminen räjähdys tapahtuu kun eksotermisista reaktioista vapautuva lämpö ei siirry johtumisen, lämmön kuljetuksen tai säteilyn toimesta riittävän nopeasti pois reaktiojärjestelmästä.
Olkoon lämmön muodostumisen nopeus astiassa vakiotilavuudessa  \Phi _{+}=R\,\Delta U, missä  R on kokonaisnopeus ja  \Delta U on sisäenergian muutos. Oletetaan asian yksinkertaistamiseksi lämpötilan olevan sama koko tilavuudessa.  Tällöin lämmön häviämisen nopeus voi olla
Tässä  \lambda  verrannollisuuskertoimena on aineen lämmönjohtavuus,  T_{0} on lämpötila astian seinällä,  A,d ovat lämmön siirtymiseen liittyvät pinta-ala ja kerroksen paksuus. Yhtälöstä on todettavissa, että lämmön häviämisen nopeus on suoraan verrannollinen lämpötilaan kun taas lämmön muodostumisen nopeus riippuu eksponentiaalisesti lämpötilasta nopeusvakioiden lämpötilariippuvuuden takia.
Viereisessä kuvassa on tilanteet a, b ja c. Käyrällä a aluksi  \Phi _{+}>\Phi _{-} kun astiassa oleva kaasu lämpiää D-pisteeseen saakka. Tässä pisteessä 
 \Phi _{+}=\Phi _{-} ja on olemassa terminen tasapainotila. Käyrän a F-pisteessä lämmön muodostuminen eksotermisistä reaktioista ylittää taas lämmön siirtymisen pois reaktioastiasta ja reaktiseos voi syttyä. Käyrällä c pätee aina  \Phi _{+}>\Phi _{-}, jolloin reaktioseoksen lämpötila jatkuvasti nousee ja reaktionopeus kasvaa johtaen termiseen räjähdykseen. Kolmannessa tilanteessa (b-käyrä) on olemassa E-pisteessä kriittinen lämpötila, joka vastaa räjähdysrajaa. Tätä korkeammissa konsentraatioissa terminen räjähdys on läsnä kun taas alemmissa konsentraatioissa kaasureaktiot tapahtuvat lähes isotermisesti. Huomatkoon, että E-pisteessä lämpötuotto ja -häviö ovat yhtäsuuret:
Terminen räjähdys ei tarvitse tapahtuakseen ketjureaktioiden läsnäoloa.
Ketjureaktion haarautuminen

Normaalissa ketjureaktiossa propagaatiovaiheessa yksi radikaali korvautuu toisella, joten radikaalikonsentraatio on vakio ja samoin kokonaisreaktionopeus. Toisaalta kun jokin ketjun vaihe haarautuu tuottaen lisää ketjunkantajina olevia radikaaleja, on kyseessä radikaalien konsentraation kasvu ja kokonaisreaktionopeuden voimakas suurentuminen. On kuitenkin otettava huomioon, että omatoiminen (spontaani) räjähdys edellyttää ketjureaktion eksotermisyyttä, joten käytännössä ketjuhaarautumisen aiheuttamassa räjähdyksessä on läsnä myös terminen komponentti. Tarkastellaan seuraavassa ketjureaktion haarautumista vety/happi-reaktiojärjestelmässä.
Kokonaisreaktio on
Tämä reaktio on eksoterminen (229 kJ mol-1 yhtä vesimoolia kohti), mutta ei tapahdu ilman radikaalin (atomin) läsnäoloa. H- ja O-atomit muodostuvat dissosiaatioreaktion seurauksena esim. tuotetusta sähköisestä purkauksesta. Tämän prosessin nopeutta merkitään  {\ce {f_0}}:llä. Kokonaisreaktion mekanismi on (reaktiopaine on pieni, M = puskurikaasumolekyyli ja W = astian seinän mahdollistama heterogeeninen reaktio, tarkan mekanismin tarkasteluun tarvitaan 40 alkeisreaktiota):
Reaktiovaiheessa (0) H-atomeja muodostuu helpommin kuin O-atomeja, koska vedyn sidosvoimakkuus on pienempi kuin hapen. Kumpikin dissosoitumisreaktio on endoterminen. H-atomi toimii pääasiallisena ketjunkantajana. Edellä olevissa reaktiovaiheissa (2) ja (3) tapahtuu ketjureaktion haarautuminen, jossa radikaalien määrä kaksinkertaistuu. Reaktiovaihe (1) on tavanomainen ketjureaktiovaihe, jossa radikaalien määrä on vakio. Ketjureaktio päättyy terminaatioon, jossa H-atomit muodostavat vetyä heterogeenisesti tai reagoivat hapen kanssa termolekulaarisessa reaktiossa. Siinä muodostuva tuote HO2-radikaali, jonka läsnäolo vety/happi-liekissä on spektroskooppisesti todettu, on reagoimaton vedyn ja hapen kanssa matalissa lämpötiloissa.
Vety/happi-reaktioiden differentiaaliyhtälöt

Ketjureaktion H-atomin konsentraation muutokselle voidaan kirjoittaa
{\frac {d[H]}{dt}}=f_{0}\,-k_{2}[H][O_{2}]+k_{3}[O][H_{2}]+k_{1}[OH][H_{2}]-k_{4}[H]-k_{5}[H][O_{2}][M]
Vastaavasti voi kirjoittaa OH-radikaalille ja O-atomille:
Sekä OH- että O-radikaalien konsentraation muutoksille voidaan käyttää vakiotilaoletusta. Vastaavaa EI voi tehdä merkittävimpänä ketjunkantajana olevalle H-atomille, koska sen konsentraation muuttuu ajan funktiona suuresti. Reaktiovaihe (2) on noin 70 kJ mol-1 endoterminen ja reaktiovaihe (3) noin 10 kJ mol-1 endoterminen. Näistä jälkimmäinen reaktio on paljon nopeampi kuin edellinen:
Vakiotilaolosuhteissa voidaan laskea:
Sijoittamalla nämä lausekkeet  {\frac {d[H]}{dt}}:n nopeuslakiin, saadaan:
{\frac {d[H]}{dt}}=f_{0}\,-k_{2}[H][O_{2}]+k_{3}{\frac {k_{2}[H][O_{2}]}{k_{3}[H_{2}]}}[H_{2}]+k_{1}{\frac {2k_{2}[H][O_{2}]}{k_{1}[H_{2}]}}[H_{2}]-k_{4}[H]-k_{5}[H][O_{2}][M]
{\frac {d[H]}{dt}}=f_{0}+\,{\Big (}2k_{2}[O_{2}]-k_{4}-k_{5}[O_{2}][M]{\Big )}[H]
Merkitään, että pääasiallinen ketjunkantaja  [H]=[n], ketjureaktion haarautumista esittävä  2k_{2}[O_{2}]=h, ja terminaatiota esittävä  k_{4}+k_{5}[O_{2}][M]=g. Differentiaaliyhtälö saadaan yksinkertaistettua muotoon:
Tämä voidaan integroida raja-arvojen ollessa ketjureaktion alussa  t=0 ja  [n]=0 ja ketjureaktion aikana ne ovat  t,[n]:
Ratkaisuksi saadaan
Tälle yhtälölle on kaksi ratkaisua (ks. kuva):
Paineen ja lämpötilan vaikutus

Vety/Happi-kaasuseoksen räjähtäminen riippuu sekä lämpötilasta että paineesta. Reaktioseos ei räjähdä kun reaktiolämpötila on alle 400 oC, mutta voi räjähtää kun lämpötila ollessa suurempi kuin 460 oC. Räjähdys aiheutuu myös ketjureaktioiden haarautumisesta, mikä toisaalta edellyttää reaktiopaineen kasvua tapahtuakseen.
Vety/Happi-kaasuseoksen reaktioihin on kokonaispaineella keskeinen vaikutus (ks. kuva).
Kokonaispaineen ollessa paljon pienempi kuin  P_{1}(on noin 500 Pa), terminaatio hallitsee. Kun kokonaispaine vastaa ensimmäistä kriittistä painetta,  P_{1}, ketjureaktion haarautumisen osuus muodostuu yhä merkittävämmäksi tekijäksi. Tällöin isoterminen räjähdys tapahtuu ketjunkantajien konsentraatioiden kasvaessa. Tähän voi ilmentyä detonaationa, jossa palavan kaasuseoksen eturintama etenee nopeudella 1000 m s-1. Kokonaispaineen vielä kasvaessa reaktiot tapahtuvat ketjuräjähdysalueella.
Kun kokonaispaine edelleen kasvaa, niin ketjuräjähdys tyrehtyy (toinen kriittinen paine,  P_{2} on n. 13 kPa) termolekulaarisen reaktiovaiheen (5) tullessa yhä merkittävämmäksi. Samalla siirrytään vety/happi-liekkipalamisen alueelle, jossa matalissa lämpötiloissa verrattain verkkaisesti reagoiva HO2-radikaali on yksi tärkeimmistä radikaaleista vety/happi-kaasuseoksen reaktioissa. Tällä alueella tulevat merkittäviksi myös HO-radikaalin reaktiot. Vuonna 1937 saksalainen ilmalaiva Hindenburg tuhoutui Lakehurst:ssa (New Jersey, USA) liekkipalamisen alueella. Ilmalaivan harusvaijeri oli laskeutumisvaiheessa vaurioittanut ulkopintaa, jonka seurauksena vetyä alkoi vuotaa ilmalaivan kaasulohkosta ulkoilmaan. Laskeutumisaikana vallitsi ukonilma, jonka seurauksena ilmalaivan ulkopinta oli ilmeisesti sähköisesti varautunut. Kun mastoon telakoitumiseen tarkoitettu harusvaijeri maadottui, oikosulku aikaansai kipinän, joka sytytti muodostuneen vety/happi-kaasuseoksen. Palo eteni aluksi pintapalona, koska kitkan pienentämiseksi ilmalaiva oli päällystetty helposti palavalla nitroselluloosalakalla. Pintapalon leviäminen vapautti lisää vetyä muista kaasulohkoista liekkipaloon ja ilmalaiva alkoi palamaan soihdun tavoin mutta ei räjähtänyt.
Kun kokonaispaine on hyvin suuri, se vastaa kolmatta kriittistä painetta,  P_{3}. Tällöin eksotermisistä reaktioista vapautuva lämpö ja muut termiset prosessit aikaansaavat reaktioseoksen lämpötilan kasvun ja samalla myös endotermisten reaktioiden vaikutuksien lisääntymisen. Tällöin yhä enemmän OH-radikaaleja muodostuu suoraan vetyperoksidin dissosioituessa. Tämä mahdollistaa [H]:n kasvun propagaatiovaiheen kautta ja edelleen ketjureaktioiden haarautumisreaktiot.  Lämmön vapautumisesta seuraa lopulta terminen räjähdys. Avaruussukkula Challengerin tuho tapahtui ilmeisesti termisenä räjähdyksenä, kun kiinteän polttoaineen korkeapaineinen liekkisuihku pääsi tunkeutumaan vety/happi-säiliöön rikkoutuneen O-renkaan kautta ja sytytti nestemäisen kaasuseoksen räjähdysmäisesti.
Leimahdus

Epätäydellisestä räjähdyksestä, leimahduksesta, käytetään nimitystä deflagraatio. Se on aliääninen palamisreaktio, jossa liekkirintama etenee polttoaine-happi -seoksen läpi nopeudella noin 1 m s-1.Palamisreaktioista vapautuva lämpöenergia siirtyy kuumasta kaasukerroksesta viereiseen kylmään kaasukerrokseen verrattain hitaasti kuumentaen sen ja tämä lämpö siirtyy edelleen eteenpäin. Lämpöenergian siirtymisen seurauksena tapahtuu kaasuseoksen syttyminen. Lämpöenergian muodostumista hyödynnetään lämpövoimakoneessa. Aseruudin, ilotulitteen ja kaasu-uunin kaasun palaminen ovat esimerkkejä deflagraatiosta.
Detonaatio

Detonaatio on eksoterminen kemiallinen palamisreaktio, johon liittyy hyvin voimakas paineen muutoksesta johtuva shokkiaallon eteneminen ja merkittävä reaktiolämpötilan nousu räjähtävässä aineessa. Detonaatio voi tapahtua kaasuseoksessa, kiinteässä aineessa tai nesteessä. Näistä kaasuseoksessa, joka koostuu palavasta aineesta ja hapettimesta, shokkiaallon nopeus on pienin. Detonaatiota on selitetty yksiulotteisella mallilla, jossa aluksi hyvin ohut shokkiaalto aiheuttaa räjähtävien aineiden paikallisen konsentroitumisen. Tämä äkkinäinen paikallinen paineen muutos mahdollistaa kemiallisten ketjureaktioiden tapahtumisen ja reaktioiden lämpöenergian vapautumisen, jonka seurauksena taas tapahtuu shokkiaaltoon nähden vastakkaissuuntaista ainevirtausta pienemmällä virtausnopeudella ja ketjureaktioiden keskeytymisillä.
Detonaatiossa räjähdysaineiden räjähdysnopeus on yli 1000 m s-1 ja ruutien sekä tuleen leimahtavien aineiden tyypillisesti n. 100 m s-1. Räjähdysnopeus riippuu räjähdysmateriaalista. Esimerkiksi pentriitillä (2,2-bis(hydroksimetyyli)-1,3-propaanidioli, pentaerytritolitetranitraatti) räjähdysnopeus on 4000 - 7000 m s-1. Tätä ilmiötä käytetään hyväksi räjähtävässä tulilangassa. Uusissa polttomoottoreissa ilmiötä hyödynnetään hyödynnetään sytyttämällä polttoaine-ilmaseos useasta pisteestä (esim. Twin Spark-moottori), jolloin polttoaineen palaminen on yhä täydellisempää. Vastaavasti panostetussa metalliputkessa räjähdyspanos sytytetään putken molemmissa päissä yhtä aikaa, jolloin vastakkaissuuntaisten iskuaaltojen vaikutuksista muodostuu ns. saksi-ilmiö. Tämä tapahtuma katkaisee putken.  Huonolaatuisen tai vanhentuneen räjähdysaineen epähomogeenisuus estää aaltoa etenemästä joka suuntaan samalla nopeudella ja täten heikentäen räjähdystä. Tässä tapauksessa räjähdysainetta voi jäädä reagoimatta epävakaaseen tilaan aiheuttaen merkittävän turvallisuusriskin.
Lämmön siirtyminen
Ketjureaktion haarautuminen ja terminaatio
Räjähdysrajat vety/happi-seoksella
Aarno Palotie

| Aarno Palotie> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. joulukuuta 1955 Helsinki (ikä 69)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tutkimusjohtaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (LL 1981 ja LKT 1983)
Instituutti:  Suomen molekyylilääketieteen instituutti (FIMM), Helsingin yliopisto, Broad-instituutti (MIT ja Harvardin yliopisto), Sanger-instituutti, UCLA
Tutkimusalue:  molekyyligenetiikka, lääketieteellinen genetiikka ja laboratoriolääketiede
Aiheesta muualla
Kotisivu
Aarno Veikko Palotie (s. 14. joulukuuta 1955 Helsinki) on dosentti ja Suomen molekyylilääketieteen instituutin FIMM:in tutkimusjohtaja sekä ryhmänjohtaja Massachusetts General Hospitalissa, Bostonissa ja The Broad Institute of MIT and Harvardin jäsen.
Palotie kirjoitti ylioppilaaksi Lauttasaaren yhteiskoulusta vuonna 1974. Hän valmistui Oulun yliopistosta lääkäriksi (LL) vuonna 1981 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1983. Hänen väitöskirjansa (1982) aiheena oli Properties of matrix macromolecules: with special emphasis on collagen stability and cell attachment. Erikoistuminen kliiniseen kemiaan 1988 (Helsingin yliopisto). Hän opiskeli Yhdysvalloissa Rutgersin yliopistossa (Rutgers Medical School) 1978–1979.
Palotie oli Helsingin yliopiston molekyyli- ja solubiologian professori 1997–2000, patologian ja ihmisgenetiikan professori Yhdysvalloissa UCLA:ssa vuodet 1998–2002. Vuodesta 2002 HUSin ylilääkäri. Hän on ollut vieraileva professori MIT:n ja Harvardin yliopiston Broad-instituutissa Yhdysvaltain Bostonissa vuodesta 2004–2013 (muun muassa epidemiologista geenitutkimusta yhteistyössä osin suomalaista geeniaineistoa käyttäen), ja vuosina 2007–2013 brittiläisen Wellcome-säätiön Sanger-instituutin johtava tutkija (senior investigator). Vuonna 2013 hän siirtyi Massachusetts General Hospitalin Psykiatrian klinikan palvelukseen jatkaen yhä Broad-instituutissa. Hän on laajan FinnGen-tutkimuksen tieteellinen johtaja.lähde?
Vuodesta 2012 lähtien Palotie on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Alkuvuonna 2017 hän oli yksi Helsingin yliopiston siteeratuimmista kliinisen lääketieteen tutkijoista.
Aarno Palotien puoliso oli vuodesta 1981 professori ja akateemikko Leena Peltonen-Palotie, joka kuoli vuonna 2010. Heidän lapsistaan nuorempi on koripallovalmentaja ja selostaja Kristian Palotie.
Aiheesta muualla

Google Scholar: Aarno Palotie. FIMM, Broad Institute, UCLA, University of Helsinki, Sanger Institute (englanniksi) (scholar.google.com)
Palotie; Genomics of Neurological and Neuropsychiatric Disorders (englanniksi) (fimm.fi)
Aarno Palotie, M.D., Ph.D. (englanniksi) (broadinstitute.org)
Aarno Palotie, MD, PhD. Faculty member in the Psychiatric & Neurodevelopmental Genetics Unit at Massachusetts General Hospital (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (massgeneral.org)
Harvard Catalyst Profiles: Aarno Palotie, Ph.D., M.D. (englanniksi) (harvard.edu)
Geenitieto avaa uuden ulottuvuuden — suomalaisilla on erityisasema alan tutkimuksessa. Haastateltavana prof. Aarno Palotie. Suomen lääketieteen säätiö.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Yle
Pertti Koskimies

Pertti Koskimies (s. 1956) on suomalainen biologi ja tietokirjailija.
Koskimies on koulutukseltaan filosofian lisensiaatti. Hän on erikoistunut lintuihin ja on toiminut BirdLife Suomen lintutieteellisen julkaisun Lintumiehen päätoimittajana. Hänen kaudellaan lehden nimeksi vaihdettiin Linnut.
Koskimies on julkaissut useita kirjoja ja on myös ollut toimittamassa monia kirjoja. Hän on kirjoittanut ahkerasti lintuihin ja luonnonsuojeluun liittyvistä asioista ja pakinoinut myös radiossa sekä esiintynyt televisiossa. Koskimies kirjoittaa kirja-arvosteluja mm. seuraaviin lehtiin; Luonnon Tutkija, Opettaja, Tieteessä tapahtuu, Hiidenkivi, Linnut ja Suomen Luonto.
Kirjoituksessaan ”On tilaa taivahalla” (teoksessa Linna, Ari 2003: Rakkaudesta lintuihin, lintuharrastajien antologia. Tammi. ISBN 951-31-2725-7) Koskimies tunnustautuu luontouskovaiseksi.
Teokset

Pertti Koskimies, Risto A. Väisänen, 1988: Linnustonseurannan havainnointiohjeet. Helsingin yliopiston eläinmuseo. ISBN 951-45-4586-9
Pertti Koskimies, Risto A. Väisänen, 1991: Monitoring bird populations. Helsingin yliopisto. ISBN 9789514554131.
Pertti Koskimies, 1993: Lintuharrastajan opas. WSOY.
Benny Gensböl, Pertti Koskimies, 1995: Suomen ja Euroopan päiväpetolinnut. WSOY. ISBN 951-0-20236-3.
Pertti Koskimies, Juhani Lokki, 1996: Kotimaan linnut. WSOY. ISBN 951-0-27154-3. (osa lajeista on myös vuonna 1994 ilmestyneessä, eri eliöitä käsittelevässä kokoelmassa Kotimaan luonto-opas)
Pertti Koskimies, Esko Kuokkanen, Pirjo Muurinen ym. 1998: Luonnonystävän niksikirja. WSOY. ISBN 978-951-0-22381-9.
Risto A. Väisänen, Esa Lammi, Pertti Koskimies, 1998: Muuttuva pesimälinnusto. Otava. ISBN 978-951-1-12663-8.
Pertti Koskimies, 1999: Porvoon Ruskiksen-Stensbölefjärdenin linnusto. Helsinki : Uudenmaan ympäristökeskus : Edita, jakaja ISBN 952-11-0636-0
Pertti Koskimies, 2000: Linnut. WSOY. ISBN 951-0-24438-4
Pertti Koskimies, 2001: Pihlajaveden linnusto. Suojelu ja seuranta. Metsähallitus. Helsinki. ISBN 952-446-317-2
Pertti Koskimies ym. 2005: Suomen ja Euroopan lintuopas. Helsinki: Valitut Palat ISBN 951-584-605-6
Pertti Koskimies ym., 2005: Peippo ja pulmunen. Suomen ja Pohjolan lintuja. WSOY. ISBN 978-951-0-23224-8
Pertti Koskimies, 2005: Suomen lintuopas. WSOY. ISBN 951-0-26541-1.
Rob Hume, Pertti Koskimies, 2006: Linnut tutuiksi, koko perheen lintukirja. WSOY. ISBN 978-951-0-22381-9
Pertti Koskimies, Varesvuo, Markus 2008: Selviytyjät, lumen ja jään linnut. WSOY. ISBN 978-951-0-33746-2
Pertti Koskimies ym., 2008: Erinomaista! Kotitekoista! Valitut Palat. ISBN 978-951-584-799-7
Antti Leinonen, Pertti Koskimies, 2009: Kotkamailla. Otava. ISBN 978-951-1-22268-2
David Chandler, Pertti Koskimies, 2010: Linnut : maailman mielenkiintoisimmat linnut. Readme.fi. ISBN 978-952-220-250-5
Marcus Schneck ja Pertti Koskimies, Lintuharrastuksen 101 kultaista sääntöä, Readme.fi 2010 ISBN 978-952-220-176-8
Pertti Koskimies ja Markus Varesvuo, Tiesitkö tämän linnuista?, Tammi 2012. ISBN 978-951-31-6583-3
Pertti Koskimies, 2012: Opas Suomen luontoon : Miten eläimet käyttäytyvät? Valitut Palat. ISBN 978-951-584-944-1
Markus Varesvuo ja Pertti Koskimies: Metson suku – Suomen kanalinnut.  Docendo, 2015.  ISBN 978-952-291-164-3
Pertti Koskimies: Linnut – Lajiopas.  Readme.fi, 2017.  ISBN 978-952-321-384-5
Pertti Koskimies: Suomen Linnut – Suuri lintukirja.  Readme.fi, 2019.  ISBN 978-952-321-186-5  uud. p. 2024 ISBN 978-952-373-723-5
Etnomusikologia

Etnomusikologi Frances Densmore ja mustajalkapäällikkö Mountain Chief äänityssessiossa Smithsonian-instituutissa vuonna 1916.
Etnomusikologia on musiikin tutkimusta sen kulttuurisessa kontekstissa. Etnomusikologia tutkii musiikkia sekä tanssia kulttuurina ja kulttuurissa.
Perinteisesti etnomusikologia on keskittynyt ulkoeurooppalaisiin musiikkikulttuureihin ja kansanomaisen musiikin tutkimukseen ja jättää siis ulkopuolelle länsimaisen taidemusiikin, jota tutkii niin sanottu yleinen musiikkitiede. Etnomusikologia ei kuitenkaan sulje pois mitään tiettyä musiikkia tutkimuksensa piiristä. Myös länsimaista taidemusiikkia ja populaarimusiikkia on tutkittu etnomusikologisin menetelmin.
Suomessa etnomusikologiaa on voinut aiemmin opiskella etenkin Helsingin yliopistossa ja Tampereen yliopistossa. Tampereella se oli aiemmin jopa oma pääaineensa, mutta käytännössä pääaineesta luovuttiin siellä vuonna 2012.
Suomen etnomusikologinen seura ry, joka on perustettu vuonna 1974, toimii alaa kokoavana tieteellisenä seurana Suomessa. Alan tutkimusta esittelee seuran vuosittain julkaisema Etnomusikologian vuosikirja.
Kirjallisuutta

Nettl, Bruno: Nettl’s Elephant: On the History of Ethnomusicology.  Urbana:  University of Illinois Press, 2010.  ISBN 978-0-252-07742-5
Moisala, Pirkko & Seye, Elina (toim.): Musiikki kulttuurina.  Helsinki:  Suomen Etnomusikologinen Seura, 2013.  ISBN 978-951-44-8804-7
Aiheesta muualla

Suomen etnomusikologinen seura (Arkistoitu – Internet Archive) (etnomusikologia.fi)