stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mari Rauhala

Mari Rauhala (s. 1977) on suomalainen uransa päättänyt maastohiihtäjä. Hän edusti urallaan Pellon Pontta ja Oulun Hiihtoseuraa.
Maastohiihdon maailmancupissa Rauhala kilpaili ensimmäisen kerran tammikuussa 1999 Otepäässä perinteisen hiihtotyylin 10 kilometrillä, jossa hän sijoittui 43:nneksi. Parhaan maailmancupsijoituksensa Rauhala on hiihtänyt tammikuussa 2001 Soldier Hollowssa, jossa hän hiihti 10 kilometrin takaa-ajossa 31:nneksi. Samoissa kisoissa hän oli avausosuuden hiihtäjä Suomen kolmanneksi hiihtäneessä viestijoukkueessa.
Nuorten maailmanmanmestaruuskilpailuissa Canmoressa vuonna 1997 Rauhala hiihti hopealle 5 kilometrin perinteisellä hiihtotyylillä ja viestihiihdossa.
Talviuniversiadeissa 2001 Zakopanessa Rauhala hiihti toiseksi 5 kilometrin perinteisellä hiihtotyylillä.
Suomen-mestaruuskilpailuissa Rauhala on voittanut kultaa 5 kilometrin perinteisellä hiihtotyylillä vuonna 1999. Viestissä hän voitti pronssia vuonna 2001 Oulun Hiihtoseuran väreissä.
Maine (kirja)

| Maine> Ruhm |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Daniel Kehlmann
Kieli:  saksa
Kustantaja:  Rowohlt
Julkaistu:  2009
Sivumäärä:  208
ISBN:  978-3-498-03543-3
Suomennos
Suomentaja:  Ilona Nykyri
Kansitaiteilija:  Markko Taina
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  186
ISBN:  978-951-31-5288-8
Sarja: Keltainen kirjasto 417
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Maine (saks. Ruhm) on saksalaisen Daniel Kehlmannin proosateos, joka ilmestyi suomeksi Tammen kustantamana maaliskuussa 2011. Sen on suomentanut Ilona Nykyri.
Saksalaisen kirjallisuuden tähdeksi sanottu Kehlmann nousi julkisuuteen teoksellaan Maailman mittaajat. Toisena suomennetun teoksen Maine hän on kirjoittanut romaanimaisen kertomuskokoelman muotoon, joissa kussakin on eri päähenkilö mutta joita yhdistävistä tekijöistä muodostuu kaari. Kertomusten teemana on identiteetin ongelma, ja niissä esiintyvät samat henkilöt kaleidoskooppimaisesti eri näkökulmista nähtyinä. Sinänsä vakavia asioita kuvatessaan Kehlmann käyttää pehmentäjinä huumorin ja ironian keinoja. Kehlmann tutkii informaatioteknologian ja ihmisen ”aidon” elämän törmäyksiä, Hamletin kysymystä, ollako vai eikö olla, ja vastaus on että ihminen sekä on että ei ole, kun on kyse nettitodellisuudesta.
Tarinoiden päähenkilöt vaihtuvat. Ensimmäisessä mies saa kännykkänumerokseen näyttelijän numeron ja kyllästyy selittämään, ettei ole kyseinen henkilö. Toisen tarinan päähenkilö on tuo näyttelijä. Kaikkia tarinoita yhdistävänä tekijän on muun muassa se, että heillä  on ihmissuhdeongelmia ja ongelmia oman minänsä kanssa. Tekstistä saa kuvan, että se on syntynyt vaivattomasti, mutta tarkastellessaan tekstiä lähemmin kriitikko Raija Hakala löytää kuitenkin perfektionistin. Otto Lappalainen taas huomaa tarinoissa eteläamerikkalaista maagista realismia.
Maine on ollut Saksassa Der Spiegelin ja Focusin listoilla ykkösenä ja oli Spiegelin koko vuoden 2009 bestsellerlistalla kymmenentenä.
Isabel Kleefeld on ohjannut kirjasta elokuvan Ruhm, jonka ensi-ilta oli teattereissa syksyllä 2011. Elokuvaa ei ole esitetty Suomessa
Aiheesta muualla

Kirjan esittely Tammen sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Mannerheimin sotataito

| Mannerheimin sotataito |
| --- | --- |

Kirjailija:  Mikko Karjalainen & Toni Mononen
Kieli:  suomi
Genre:  sotahistoria
Suomennos
Kansitaiteilija:  Tommi Tukiainen
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2022
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  300 sivua
ISBN:  978-951-1-44098-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mannerheimin sotataito on Mikko Karjalaisen ja Toni Monosen kirja, joka käsittelee Carl Gustaf Mannerheimin taitoa käydä sotaa. Kirjan on kustantanut Otava, ja se on julkaistu 2022.
Kirjoittajista Karjalainen on Maanpuolustuskorkeakoulun sotahistorian apulaisprofessori, Mononen kapteeni ja sotahistorian tohtoriopiskelija. Teos on ensimmäinen yleisesitys Mannerheimin sotataidoista. Karjalaisen mukaan teoksessa näytetään Mannerheimin heikkoudet ja vahvuudet ja häntä verrataan muihin Venäjän vallan ajan sotilasjohtajiin. Karjalainen tiivistää sotataidon: ”Se on sitä, millä keinoin sodankäynnissä onnistuu saavuttamaan asetetut tavoitteet.”
Mannerheimin ura jakautuu sotataidollisesti kahteen jaksoon: Ensimmäisessä jaksossa, 1881–1917, hän oli Venäjän armeijan palveluksessa, ja hän oli taktisen tason johtaja. Toisessa vaiheessa hän oli Suomen armeijan ylipäällikkö ja hänestä tuli strategisen tason johtaja. Sotataidon opiskelu jäi vähiin, sillä Mannerheim ehti olla neljä vuotta Haminan kadettikoulussa ennen kuin sai potkut. Sen jälkeen hän opiskeli kaksi vuotta Nikolain ratsuväkiopistossa, jossa koulutettiin nuoria ratsuväen upseereita. Opisto oli aikaansa nähden ajantasainen, sanoo Karjalainen haastattelussa. Mannerheim ei päässyt yleisesikunta-akatemiaan, ja Karjalaisen mukaan se muovasi Mannerheimin sotilasuraa. Sillä oli vaikutusta siihen, kuinka hän johti ylipäällikkönä Suomessa käymiään sotia, ja häneltä jäi puuttumaan kokemus esikuntatyöskentelystä. Hän kuitenkin kehitti sotataitoaan käymissään sodissa. Mannerheimin heikkous oli Karjalaisen mukaan ratsuväen perinteen vaikutus hänen näkemyksiinsä.
Maine-et-Loire

Maine-et-Loire departementti läntisessä Ranskassa. Departementin numero on 49 ja sen pääkaupunki on Angers. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan departementtissa oli 766 655 asukasta.
Maine-et-Loire on yksi alkuperäisistä Ranskan vallankumouksen aikana vuonna 1790 luoduista departementeista. Departementin alkuperäinen nimi oli Mayenne-et-Loire ja se muutettiin nykyiseen asuunsta vuonna 1791.
Aiheesta muualla

Maine-et-Loiren prefektuurin verkkosivut (ranskaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Margaux Hemingway

Margaux Hemingway
Margaux Louise Hemingway (16. helmikuuta 1954 Portland – 1. heinäkuuta 1996 Santa Monica) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijätär ja malli. Hänen isoisänsä oli kirjailija Ernest Hemingway, ja hänellä oli näyttelijäsisko Mariel Hemingway.
Hemingway syntyi Oregonin osavaltiossa. Hän sai nimensä Château Margaux -viinistä. Hemingway varttui isoisänsä maatilalla Idahon Ketchumissa.
Vuonna 1976 Hemingway esiintyi yhdessä siskonsa Marielin kanssa elokuvassa Lipstick. Hän pääsi myös Fabergén mainosmalliksi miljoonan dollarin sopimuksella. Hemingwayn kuvia julkaistiin Voguen ja Timen kansissa.
Hemingwayn ensimmäinen avioliitto Errol Wetsonin kanssa päättyi eroon. Myöhemmin hän nai venezuelalaisen Bernard Foucherin, mutta tämäkin avioliitto johti eroon 1985. Alkoholinkäyttönsä vuoksi Hemingway kirjoittautui vuonna 1987 Betty Ford Centeriin Rancho Mirageen (Kalifornia) vieroitukseen. Vuonna 1994 hän meni masennuksen takia psykiatriseen sairaalaan Idahoon.
Viimeisinä vuosinaan Hemingway muun muassa jakoi nimikirjoituksia Playboyn julkaisemiin kuviin hänestä. Hänen oli myös tarkoitus vetää Discovery Channelin "Wild Guide" -sarjaa. Hemingway kuitenkin teki itsemurhan ottamalla yliannostuksen fenobarbitaalia Kaliforniassa 1996. Hänen tiedetään kärsineen elämänsä aikana useista terveydellisistä ongelmista, kuten alkoholismista, masennuksesta, epilepsiasta ja bulimiasta. Hänellä oli myös lukihäiriö.
Aiheesta muualla

Margaux Hemingway Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Tallinnamadalan majakka

| --- | --- |
Sijainti:  Harjumaa, Tallinna Viro
Vesistö:  Suomenlahti 
| --- | --- |
Korkeus:  31 m 
Materiaali:  betoni ja teräs 
| --- | --- |
Valmistunut:  1969
| --- | --- |
Valon korkeus:  29,3 m 
Valonkanto:  18,5 km 
Valon ominaisuudet:  Fl(2) W 15s 
| --- | --- |
ARLHS:  EST055 
Admiralty:  C3842 
NGA:  116-12784 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tallinnamadalan majakka (vir. Tallinnamadala tuletorn) sijaitsee Suomenlahdessa Aegnan saaresta noin 14 kilometriä pohjoiseen. Se varoittaa Tallinnanlahdelta lähteviä ja tulevia aluksia saman nimisestä matalasta, jonka itä-, länsi- sekä pohjoispuolella kulkevat tärkeät meriväylät.
Nykyisen majakan historia

Majakan rakennus Tallinnamadalan hiekkapohjalle alkoi vuonna 1960. Silloin Tallinnan satamassa tehtiin kuution muotoinen betonilohko, joka vietiin merelle ja laskettiin pohjaan. Keväällä 1961 kevätjäät siirsivät sen pois paikoiltaan, koska siihen ei ehditty laittaa tarpeeksi paljon kiviä ja betonia painoksi, ja työ piti aloittaa alusta.
Seuraavaksi valettiin uusi 2 000 tonnin kelluva betonielementti, joka uitettiin matalikolle ja upotettiin seitsemän metrin syvyyteen. Se täytettiin soralla, sen päälle valettiin betonia perustaksi ja majakka rakennettiin sen päälle. Majakan runko on terästä. Tallinnamadalan majakka valmistui vuonna 1969. Sen alaosa on maalattu mustaksi, keskiosa on keltainen ja yläosa punainen. Majakka on merenpinnasta 31 metriä, kahdeksan kerrosta ja kolme parveketta. Majakka on varustettu kaksinkertaisilla valaistuslaitteilla, radiomajakalla, nautofonilla, sekä muilla laitteilla. Majakka varustettiin tuuligeneraattorilla ja neljällä sähkögeneraattorilla.
Dieselmoottorien kanssa tuli ongelmia, koska lämpötila oli niin alhainen. Majakkaan asennettiin vuonna 1974 radioisotooppinen termosähkögeneraattori eli siitä tuli ydinmajakka. Se oli ensimmäinen majakka, joka varustettiin isotooppigeneraatorilla. Isotooppigeneraatori poistettiin syyskuussa 1994 ja tilalle asennettiin aurinkopaneelit. Vuonna 1995 majakka kunnostettiin ja siihen asennettiin uudet valonlähteet joissa käytetään LEDejä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Navigaatoor: Tallinnamadala tuletorn – üksildane vahipost Soome lahes (viroksi)
Tallinnamadal (viroksi) Säätiedot.
Eesti Tuletorni Selts MTÜ: Galerii - Revalstein (Arkistoitu – Internet Archive) Kuvia majakkalaiva Revalsteinista.
Howling Pixel: Lightvessel (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lightships in Russia: Lightship sevice in Russia (englanniksi)
Trinity House: The working Thames - Port Cities (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Majakkalaiva Nekmangrund vuonna 1898.
Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto

Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto (SAK) oli vuosina 1930–1969 toiminut ammatillinen keskusjärjestö, nykyisin toimivan Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestön edeltäjä. Keskusliiton edeltäjä oli vuosina 1907–1930 toiminut Suomen Ammattijärjestö (SAJ).
Perustaminen ja sotaa edeltävät vuodet

SAK perustettiin 19.–20. lokakuuta 1930 Helsingissä pidetyssä kokouksessa. Perustamista edelsi vanhan ammattijärjestön hajoaminen loppuvuodesta 1929, kun sosialidemokraatit lähtivät kommunistien hallitsemasta liitosta. SAJ:sta eronneet perustivat syyskuussa 1929 Ammatillisten järjestöjen valtuuskunnan. Kyseisten sosialidemokraattien lisäksi SAK:hon meni mukaan joitakin kommunisteista irtautuneita sosialisteja. Ammatillisten järjestöjen valtuuskunnan ja Suomen sosialististen työväenyhdistysten keskuskomitean välinen yhteistyösopimus allekirjoitettiin heinäkuussa 1930. Uusi järjestö liittyi heti Kansainväliseen ammattiyhdistysliittoon eli niin sanottuun Amsterdamin internationaaliin. Perustettaessa SAK:hon kuului seitsemän ammattiliitoa. Vuoden 1930 lopussa siihen kuului noin 15 000 jäsentä.
SAJ:n lakkauttaminen oli merkinnyt monin paikoin ja varsinkin suurteollisuudessa ammattiyhdistystoiminnan loppua vuosiksi. Lamakausi ja suurtyöttömyys vaikeuttivat myös ammattiyhdistystoimintaa. Ammattiliittoon liittyminen saattoi noina vuosina helposti johtaa työpaikan menetykseen. Suomen työnantajain keskusliitto (STK) piti kortistoa lakkoihin osallistuvista työntekijöistä joita kehotettiin olemaan palkkaamatta.
Vuoden 1934 loppuun mennessä SAK:n jäsenmäärä oli kasvanut 27 000:een ja jäsenliittojen määrä kuuteentoista. Kommunistien omaksuttua Kominternin päätösten mukaisesti uuden kansanrintamataktiikan 1930-luvun puolivälissä he alkoivat myös osallistua SAK:n toimintaan ja jäsenmäärä kasvoi tämänkin ansiosta 70 000:een vuonna 1938. 1930-luvun alkupuolella kommunistit ylläpitivät salaista Suomen Punaista Ammattijärjestöä (SPA), jonka jäsenmäärä ja vaikutusvalta jäivät vähäisiksi.
Talvisodasta vakautusvuosiin

Talvisodan aikana SAK:n ja STK:n edustajat tekivät kansallisen yhteisymmärryksen lujittamiseksi yhteisen julistuksen, ns. tammikuun kihlauksen, jossa todettiin että ne vastaisuudessa neuvottelisivat keskenään ja työnantajapuoli tunnusti periaatteellisesti työntekijöiden järjestäytymisoikeuden.
Talvisodan jälkeisenä välirauhan kautena 1940–1941 SAK:n jäsenmäärä kasvoi voimakkaasti. Jatkosodan sytyttyä SAK osallistui erilaisiin säännöstelyelimiin ja tuki sotaponnisteluja. Lokakuussa 1943 SAK:n edustajakokous kuitenkin otti kantaa erillisrauhan solmimisen puolesta ja pyrki painostamaan varsinkin SDP:n eduskuntaryhmää rauhanteon jouduttamiseksi.
Jatkosodan päättyessä SAK:ssa oli 106 000 jäsentä, mutta jäsenmäärä lähti jälleen nopeaan kasvuun niin että se vuoden 1945 lopussa oli lähes 300 000. Ensimmäinen keskusjärjestöjen välinen sopimus saatiin aikaiseksi 1944. Samanaikaisesti kommunistien toiminnan laillistaminen kiristi järjestön sisäisiä suhteita kommunistein ja sosiaalidemokraattien välillä. Järjestön yhtenäisyyden säilyttämiseksi SAK:n sosiaalidemokraattinen johto sopi keväällä SKP:n ammatillisen jaoston kanssa yhteistyön periaatteista keväällä 1945 ja solmi suhteet Neuvostoliiton ay-liikkeen kanssa.
Sodan jälkeisinä vuosina sosiaalidemokraattien ja kommunistien valtataistelu SAK:ssa oli kuitenkin kiivasta. SAK:n ylimääräisen edustajakokouksen vaaleissa keväällä 1946 kommunistit saivat enemmistön, mutta SAK:n sosiaalidemokraattinen johto peruutti edustajakokouksen vedoten vaaleissa tapahtuneisiin rikkeisiin. Seuraavana vuonna pidettyyn sääntömääräiseen edustajakokoukseen sosiaalidemokraatit onnistuivat saamaan enemmistön.
SAK:n sisäiset kiistat kärjistyivät jälleen syksyllä 1948 Arabian posliinitehtaan lakon ja seuraavan vuoden muiden kommunistijohtoisten työtaistelujen seurauksena. Seitsemän jäsenliittoa erotettiin keskusjärjestöstä järjestön päätösten rikkomisesta syytettynä. Viisi liittoa hyväksyttiin uudestaan jäseniksi niiden luvattua noudattaa jatkossa järjestöpäätöksiä, mutta kuljetustyöntekijäin liitto sekä metsä- ja uittotyöväen liitto jäivät SAK:n ulkopuolelle.
Vuoden 1951 edustajakokouksessa SAK:n valtaa jäsenliittoihin nähden kasvatettiin ja jäsenjärjestöjä kiellettiin lakkoilemasta ilman keskusliiton lupaa. Yhteiskunnallisena taustana päätökselle oli myös vuosina 1941–1955 voimassa ollut hinta- ja palkkasääntely, johon SAK:n johto oli sitoutunut. SAK:n jäsenmäärä kuitenkin laski vuoden 1947 340 000 jäsenestä noin sadallatuhannella vuoteen 1953 mennessä.
Yleislakko 1956 ja järjestön hajoaminen

Hinta- ja palkkasäännöstelyn loputtua vuoden 1956 alussa, inflaatio lähti nousuun ja alkoi syödä reaalipalkkoja. SAK vaati alkuun hintojen alennuksia hintasääntelyn uudistamisen kautta, mutta siirtyi sitten vaatimaan tuntipalkkoihin 12 markan erilliskorotusta reaalipalkkojen turvaamiseksi. STK:n kieltäydyttyä, yleislakko alkoi 1. maaliskuuta 1956 ja siihen osallistui 450 000 työntekijää, vaikka SAK:n tuolloinen jäsenmäärä oli vain 270 000. Yleislakko päättyi 20. maaliskuuta STK:n taivuttua 12 markan yleiskorotukseen. Valtion verojen ja maksujen korotukset sekä kasvanut inflaatio veivät kuitenkin pian lakolla saavutetut palkankorotukset.
Yleislakko syvensi entisestään sosiaalidemokraattien keskinäisiä kiistoja, jotka alkoivat hajottaa myös SAK:n rivejä. Oikeistososiaalidemokraatit jotka olivat vastustaneet yleislakkoa, alkoivat erota SAK:sta, jonka johto oli sosiaalidemokraattien vasemmistosiiven ja sittemmin TPSL:n, käsissä. Neljä jäsenliittoa erosi SAK:sta 1957 ja seuraavana vuonna eroamiset jatkuivat. Eronneet liitot perustivat keskusjärjestökseen aluksi Ammattiliittojen yhteistyöjärjestön, ja 1960 uuden Suomen Ammattijärjestön (SAJ). Vuosina 1960–1962 SAK menetti 12 jäsenliittoa, ja jäljelle jääneet menettivät jäseniä SAJ:n rinnakkaisliitoille.
Vain osa eronneista liitoista liittyi SAJ:n jäseniksi ja SAK säilytti asemansa maan suurimpana ammatillisena keskusjärjestönä. Vuonna 1966 SAK:ssa oli 25 jäsenliittoa ja 260 000 jäsentä, SAJ:ssä 18 liittoa ja 107 000 jäsentä. Keskusjärjestöjen ulkopuolelle jääneissä kolmessa liitossa oli tuolloin 94 000 jäsentä.
Ammattiyhdistysliikkeen eheytyminen

Neuvottelut keskusjärjestöjen yhdistämisestä aloitettiin 1964. SDP:n puheenjohtajaksi 1963 valittu Rafael Paasio oli reivannut puolueen linjaa "pari piirua vasemmalle" ja TPSL:n jäsenet alkoivat palata SDP:hen. Myös Aarne Saarisen nousu SKP:n puheenjohtajaksi varmisti SKP:n enemmistön tuen eheytykselle, jonka vastaan hangoitteljoiksi jäivät lähinnä SKP:n vähemmistösiipi, kutistuva TPSL ja eräät SAJ:n johtopaikoista kiinni pitäneet oikeistososiaalidemokraatit.
Professori Heikki Wariksen johdolla toiminut ammattiyhdistysliikkeen eheytysneuvosto esitti 22. maaliskuuta 1966 toisen julkilausumansa, jossa ehdotettiin SAK:n ja SAJ:n sekä näiden ulkopuolella olevien liittojen yhtymistä uudeksi keskusjärjestöksi.  Vuoden 1966 edustajakokouksessa johtopaikat jaettiin SDP:n ja SKP:n yhteistyöllä ja puheenjohtajaksi nousi sosiaalidemokraatti Niilo Hämäläinen ja toiseksi puheenjohtajaksi kommunisti Arvo Hautala. Jäsenliittojen itsenäisyyttä lisättiin ja työvaliokunnassa kommunistien osuus kasvoi vastaamaan osapuilleen heidän kannatustaan järjestössä. TPSL:n vahva rooli SAK:ssa puolestaan mureni.
Ammattiyhdistysliikkeen eheytys saatiin lopulta päätökseen 17.–18. kesäkuuta 1969 pidetyssä SAK:n ylimääräisessä edustajakokouksessa josta samalla tuli uuden keskusjärjestön, Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestön, perustamiskokous. Vanhan SAK:n toiminta loppui uuden perustamiseen. Rinnakkaisliittojen yhdistäminen tapahtui kuitenkin yksitellen, ja osa fuusioista toteutui vasta vuosia keskustason eheytymisen jälkeen.
Surtur Rising

| Surtur Rising Amon Amarth |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Fascination Street Studio
 Julkaistu: 25. maaliskuuta 2011
 Formaatti: CD, LP, CD + DVD, digibook, box set
 Tuottaja(t): Jens Bogren
 Tyylilaji: melodinen death metal
 Kesto: 48.40
 Levy-yhtiö: Metal Blade
Listasijoitukset
  16.
Amon Amarthin muut julkaisut
| Hymns to the Rising Sun 2010 | Surtur Rising 2011 | Deceiver of the Gods 2013 |
Surtur Rising on Amon Amarthin albumi, joka julkaistiin 25. maaliskuuta 2011. Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 16.
Kappaleet

War of the Gods – 4.33
Töcks's Taunt - Loke's Treachery Part II – 5.59
Destroyer of the Universe – 3.41
Slaves of Fear – 4.25
Live Without Regrets – 5.03
The Last Stand of Frej – 5.38
For Victory or Death – 4.30
Wrath of the Norsemen – 3.44
A Beast Am I – 5.14
Doom Over Dead Man – 5.56
Balls to The Wall (Accept -cover, LP- ja box set -painosten bonuskappale)
War Machine (Kiss -cover, Box set -painoksen bonuskappale)
Lisäksi CD + DVD -digibook versiossa oleva DVD sisältää yli kolme tuntia yhtyeen keikkataltiointeja vuoden 2008 Bloodshed Over Bochum -keikoilta, joilla yhtye soitti neljänä iltana neljä ensimmäistä albumiaan.
Arvostelut

AllMusic:
Blabbermouth: 9/10
Imperiumi: 8-/10
Kaaoszine: 10/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Surtur Rising discogs.com -sivustolla
Albumi Surtur Rising Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Luettelo valtioista polygamian hyväksymisen mukaan

Polygamia on laillista
  Polygamian oikeudellinen asema tuntematon
  Polygamia on laillista vain muslimeille
  Polygamia on laitonta, mutta käytäntö ei ole rikollista
  Polygamia on laitonta ja käytäntö kriminalisoitu 
*Intiassa, Malesiassa, Filippiineillä, Singaporessa ja Sri Lankassa moniaviollisuus on laillista vain muslimeille).

*Nigeriassa ja Etelä-Afrikassa moniaviolliset avioliitot ovat tavanomaisen lain mukaan laillisia ja muslimien moniavioliitot ovat laillisesti tunnustettuja.

*Mauritiuksella moniaviolliset avioliitot eivät ole laillisesti tunnustettuja. Muslimit voivat naida jopa neljä naista, mutta heillä ei ole vaimojen oikeudellista asemaa.
Tämä on luettelo valtioista polygamian eli moniavioisuuden hyväksymisen mukaan,
Valtiot, joissa moniavioisuus on laillista > Aasiassa

Afganistan
Bahrain
Bangladesh
Bhutan
Brunei
Indonesia (paitsi Molukeilla, Pohjois-Molukeilla, Papualla, ja Länsi-Papualla)
Iran
Irak (paitsi Irakin Kurdistanissa)
Jemen
Jordania
Kuwait
Libanon
Malediivit
Oman
Qatar
Saudi-Arabia
Syyria (paitsi Syyrian Kurdistanissa)
Yhdistyneet arabiemiraatit
Valtiot, joissa moniavioisuus on laillista > Afrikassa

Algeria
Djibouti
Egypti
Etelä-Afrikka (Etelä-Afrikka tunnetaan tavanomaisista avioliitoista. Korkein oikeus päätti myös, että sharia-lain mukaan solmitut muslimien avioliitot ovat päteviä.)
Etelä-Sudan
Gabon (Sekä miehet että naiset voivat solmia moniaviollisen avioliiton toisen sukupuolen kanssa Gabonin lainsäädännön mukaan. Käytännössä useampien puolisoiden oikeus on vain miehille varattu)
Gambia
Guinea
Kamerun
Kenia (Polygamiasta on säädetty lainsäädäntö vuodelta 2014).
Keski-Afrikan tasavalta
Kongon tasavalta
Libya
Mali
Marokko
Mauritania
Nigeria (Sharia-laki, koskee vain Pohjois-Nigerian osavaltioita: Bauchi, Borno, Gombe, Jigawa, Kaduna, Kano, Katsina, Kebbi, Niger, Sokoto, Yobe ja Zamfara)
Sambia
São Tomé ja Príncipe
Senegal
Somalia
Sudan
Swazimaa
Tansania
Togo
Tšad
Uganda
Valtiot, joissa moniavioisuus on laillista > Oseaniassa

Salomonsaaret
Valtiot, jotka tunnustavat moniavioliitot vain muslimeille

Huomio: Nämä maat ovat eri luettelossa, koska niillä on erityislainsäädäntö, joka koskee ainoastaan muslimeja.
Valtiot, jotka tunnustavat moniavioliitot vain muslimeille > Aasiassa

Filippiinit
Libanon
Malesia
Sri Lanka
Pakistan
Valtiot, jotka tunnustavat moniavioliitot tapaoikeuden mukaisesti > Afrikassa

Botswana
Lesotho
Liberia
Malawi
Namibia
Niger
Nigeria (vain joissakin osavaltioissa): Tunnustettu kaikissa pohjoisissa sharia-osavaltioissa
Sierra Leone
Zimbabwe
Valtiot, joissa moniavioisuus on kielletty > Aasiassa

Armenia
Azerbaidžan
Kiina (vuodesta 1950).
Hongkong (vuodesta 1971)
Georgia
Israel (Moniavioisuus on ollut kielletty kaikissa tunnustusyhteisöissä ainakin vuodesta 1959 lähtien. Moniavioisuus kriminalisoitiin vuonna 1977, mutta lakia ei valvota johdonmukaisesti ja moniavioisuutta harjoitetaan edelleen Negevin bedouiinien keskuudessa.)
Japani
Kambodža
Kirgisia
Mongolia
Myanmar
Etelä-Korea
Pohjois-Korea
Taiwan (Moniavioisuus on laitonta vuoden 1930 siviililain mukaisesti)
Tadžikistan
Turkki (vuodesta 1926).
Turkmenistan
Uzbekistan
Vietnam
Palestiina
Kazakstan
Laos
Nepal
Venäjä: (paitsi Tšetšeniassa, Ingušiassa ja Dagestaniassa)
Thaimaa
Itä-Timor
Valtiot, joissa moniavioisuus on kielletty > Afrikassa

Angola
Benin
Botswana
Burkina Faso
Burundi
Eritrea (laitonta vuodesta 1977)
Ghana
Etiopia
Guinea-Bissau
Kap Verde
Kongon demokraattinen tasavalta
Lesotho
Liberia
Malawi
Namibia
Niger
Nigeria (hyväksytty vain jossain pohjoisen osavaltioissa)
Norsunluurannikko:
Madagaskar
Mauritius
Mayotte (ei rangaista; katsotaan olevan tosiasiallisesti laitonta Ranskan maaliskuussa 2009 järjestämän kansanäänestyksessä, joka pakotti saaren noudattamaan Ranskan ​​lakeja, jotka on tunnustettu tavanomaisen lainsäädännön mukaan ja jotka on tunnustettu siviilitarkoituksiin laittomana, mutta de jure silti harjoitetaan. Voimassa olevat islamilaiset avioliitot ovat kuitenkin edelleen voimassa).
Mosambik
Seychellit
Sierra Leone
Tunisia (laitonta vuodesta 1956)
Etelä-Afrikka:
Päiväntasaajan Guinea
Ruanda
Zimbabwe