stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Berndt Lindholm
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lindholm Valtion taidemuseon kokoelmissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Lindholm noin 1870–1873
Anna Nordgrenin maalaamana vuodelta 1886
Lindholm Göteborgin ateljeessaan, 1910–1914
Edvard

| Edvard, Edward |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  18. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  18. maaliskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Eetu, Ed, Eddie
Vastineita eri kielissä:  Édouard, Eduard, Eduardo
Nimen alkuperä:  englantilainen, omaisuuden vartija
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Edvard (engl. Edward) on englantilaisperäinen miehen etunimi, joka tarkoittaa alkujaan omaisuuden vartijaa. Edvardin nimipäivä on 18. maaliskuuta, Englannin kuningas Edvard Marttyyrin kuolin- ja muistopäivänä.
Suomessa nimi Edvard on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 1800-luvun lopulta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 22 256:lle ja Edward 2 520 miehelle. Satunnaisesti näitä nimiä on annettu myös naisille. Nimestä on käytössä myös muunnelma Eetu.
Tunnettuja Edvardeja ja Edwardeja > Englannin ja Ison-Britannian kuninkaita

Vuosiluvut tarkoittavat hallitsijakausia
Edvard Vanhempi (kuningas 901–924)
Edvard Marttyyri (kuningas 975–978)
Edvard Tunnustaja (kuningas 1042–1066)
Edvard Pitkäsääri (Edvard I) (1272–1307)
Edvard II (1307–1327)
Edvard III (1327–1377)
Edvard IV (1461–1470, 1471–1483)
Edvard V (1483)
Edvard VI (1547–1553)
Edvard VII (1901–1910)
Edvard VIII (1936)
Tunnettuja Edvardeja ja Edwardeja > Muita englantilaisia kuninkaallisia

Edvard Maanpakolainen, Englannin kuningas Edmund Rautakyljen poika
Edvard Musta prinssi, Edvard III:n poika, Walesin prinssi
Prinssi Edvard, Kentin ja Strathearnin herttua, kuningas Yrjö III:n poika, kuningatar Viktorian isä
Prinssi Edward, Kentin herttua, kuningatar Elisabet II:n serkku
Prinssi Edward, Edinburghin herttua, kuningatar Elisabet II:n nuorin poika
Tunnettuja Edvardeja ja Edwardeja > Portugalin kuningas

Edvard I (Portugali) (Duarte I, kuningas 1433–1438)
Tunnettuja Edvardeja ja Edwardeja > Kuvitteellisia Edvardeja ja Edwardeja

Drontti Edvard, hahmo Muumipapan urotöissä ja Muumilaakson tarinoissa
Edward Cullen, vampyyri Stephenie Meyerin kirjassa Houkutus
Edward Elric, alkemisti Hiromu Arakawan mangassa Fullmetal Alchemist
Edward Mars, sheriffi televisiosarjassa Lost
Edward Masen, Edward Cullenin isä Stephenie Meyerin kirjassa Houkutus
Saksikäsi Edward, Tim Burtonin elokuvan päähenkilö
Edvard-veturi, Wilbert Awdryn kirjasarjassa The Railway Series sekä televisiosarjassa Tuomas Veturi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edvard Wikimedia Commonsissa
Carolus Enckell

Carolus Enckell lemmikkeineen vuonna 1971.
Carolus Sebastian Enckell (24. toukokuuta 1945 Helsinki – 25. syyskuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija.
Enckellin isä oli taiteilija Torger Enckell. Carolus Enckellin kolmas puoliso oli taidemaalari Silja Rantanen vuodesta 1991. He muuttivat 1990-luvun lopulla Helsingistä Karjaalle taloon, jossa puolisoilla on ateljeet.
Enckell opiskeli Vapaassa Taidekoulussa Unto Pusan ja Tor Arnen johdolla vuosina 1966–1969.. Vuonna 1970 hän alkoi opettaa siellä itse ja päätyi myöhemmin myös koulun rehtoriksi. Hänet tunnettiin maalaustensa lisäksi esseistään. Enckellin tuotantoon sisältyy sekä abstrakteja maalauksia ja geometrisia sommitelmia että maisemamaalauksia, jotka on luotu Claude Monet’n hengessä. Hänen tuotannossaan on nähty myös Piet Mondrianin ja Mark Rothkon vaikutusta. Keskeisin osa hänen tuotannostaan perustuu värimaalauksen perinteelle, jossa tutkitaan valon aiheuttamaa muutosta värihavainnossa. Useat hänen teoksensa ovat suurikokoisia. Enckell on tehnyt myös käsitetaidetta (kuten Odysseus) ja myytti- ja rituaalitaidetta (näyttelyt New Yorkissa 1981 ja 1984).
Enckell toteutti useita julkisia teoksia muun muassa pääkaupunkiseudun kirkkoihin ja esimerkiksi Jyväskylän yliopiston kirjastoon.
Vuonna 1990 hän oli Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija. Vuonna 2001 Enckellille myönnettiin Carnegie Art Award, koska hän on vuosikymmenten kuluessa tuonut esseillään ja luennoillaan  uutta amerikkalaista kuvataidetta tunnetuksi Suomessa. Enckellille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 2009.
Kirjallisuutta

Soikkonen, Sarianne (toim.): Carolus Enckell.  (Sara Hildénin taidemuseon julkaisuja, 97)  Tampere:  Sara Hildénin taidemuseo, 2016.  ISSN 0357-3001  ISBN 978-951-609-793-3
Virtanen, Arto: Carolus Enckell.  Espoo:  Weilin + Göös, 1990.  ISBN 951-35-4958-5
Aiheesta muualla

Carolus Enckell taiteilijamatrikkelissa
Teoskuvia Kansallisgalleriassa.[vanhentunut linkki]
Carolus Encell ja isä Torger Enckell keskustelevat (ruotsiksi). Yle Arkivet.
Forum Box – Jäsenet. (Arkistoitu – Internet Archive)
Carolus Enckellin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Elisabeth Ludovika von Bayern

| Elisabeth |
| --- | --- |
 Preussin kuningatar
 Kuningatar Elisabet Ludovika Baijerin prinsessa, Joseph Karl Stieler Robert Busselerin mukaan 1843
Preussi
Valtakausi:  1840–1861
Edeltäjä:  Friederike Luise
Seuraaja:  Luise
Syntynyt:  13. marraskuuta 1801 Residenz-palatsi, München, Baijerin vaaliruhtinaskunta, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Kuollut:  14. joulukuuta 1873 Dresden, Saksin kuningaskunta, Saksan keisarikunta
Hautapaikka:  Friedenskirche, Sanssoucin linnan puisto, Potsdam
Puoliso:  Fredrik Vilhelm IV
Suku:  Wittelsbach
Isä:  Maksimilian I Joosef
Äiti:  Friederike Karoline Wilhelmine, Badenin maakreivitär
Uskonto:  katolilaisuus, protestanttisuus
Elisabeth "Elise" Ludovika von Bayern (13. marraskuuta 1801 Residenz-palatsi, München, Baijerin vaaliruhtinaskunta, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 14. joulukuuta 1873 Dresden, Saksin kuningaskunta, Saksan keisarikunta) oli saksalainen prinsessa ja Preussin kuningatar kuningas Fredrik Vilhelm IV:n puolisona.
Elisabeth Ludovika Baijerin prinsessa 21-vuotiaana, 1822
Suku ja koulutus

Elisabethin vanhemmat olivat Baijerin kuningas Maksimilian I Joosef ja tämän toinen puoliso, maakreivitär Friederike Karoline Wilhelmine von Baden (1776–1841). Hän kuului Wittelsbachin sukuun. Hän oli sukua Itävallan ja Saksin hallitsijasukuihin sisarustensa avioliittojen kautta.
Hänellä oli viisi sisaruspuolta ja seitsemän sisarusta, joista hänen identtinen kaksoissisarensa Amalie avioitui Saksin kuningas Juhana I:n kanssa. Sisar Sofie oli Itävallan arkkiherttuatar sekä Frans Joosef I:n ja Maksimilian I:n äiti; sisar Maria Anna (1805–1877) oli Saksin kuningatar; sisar Ludovika Wilhelmine (1808–1892), joka avioitui Baijerin herttua Max Joosefin kanssa, oli Itävallan keisarinna Elisabetin (Sisi) äiti, joka oli Elisabethin kummilapsi ja kaima. Vanhin sisarpuoli Auguste Amalia Ludovika (1788–1851) avioitui Italian varakuningas Eugène de Beauharnais'n kanssa ja sisarpuoli Karoline Auguste (1792–1873) avioitui Itävallan keisari Frans I:n kanssa.
Hänet tunnettiin perheessään lempinimellä "Elise". Elisabeth kasvoi hyvin suvaitsevaisessa ja rakastavassa ympäristössä. Heidän isänsä, kuningas Maksimilian, joka oli kansan keskuudessa erittäin suosittu keskiluokkaisen elämäntavan vuoksi, piti huolta lastensa koulutuksesta, mikä oli epätyypillistä. Hän antoi heille laajan tietopuolisen koulutuksen. Tästä syystä Elisabeth ja hänen sisartensa opetus uskottiin arkeologi ja entinen teologi Friedrich Wilhelm von Thierschille, joka opetti prinsessoille historiaa, kirjallisuutta ja maantiedettä. Elisabeth, joka ihaili Thierschiä suuresti koko elämänsä, pysyi hänen yhteydessä tämän kuolemaan vuoteen 1860 asti.
Avioliitto, kruununprinsessa

Hänet vihittiin 16. marraskuuta 1823 katolisin menoin välittäjän avulla (procurationem), ilman sulhasta Münchenin Residenz-palatsin hovikappelissa. Marraskuun lopussa hän saapui Berliiniin, jossa hänelle annettiin innostunut vastaanotto. Prinsessa Elisabeth Ludovika avioitui 29. marraskuuta 1823 Preussin tulevan kuninkaan Fredrik Vilhelm IV:n kanssa. Hän tuki tämän älyllisiä hankkeita, kuten yrityksiä tehdä taideteoksia, jotka olivat lähellä puolison sydäntä. Hän kieltäytyi kääntymästä protestantiksi avioliiton vuoksi sekä nousemasta Preussin valtaistuimelle tulevan kuninkaan rinnalle ja vaati, että kääntyisi vain, jos hän olisi vakuuttunut uuden uskon ansioista tutkittuaan ensin sitä itse.  Elisabeth kääntyi virallisesti protestantiksi 5. toukokuuta 1830, seitsemän vuotta avioitumisen jälkeen.  Hänen avioliittonsa oli tiedettävästi onnellinen ja jäi lapsettomaksi. Vuonna 1828 tapahtuneen keskenmenon jälkeen Elisabeth ei tullut enää uudelleen raskaaksi.
Kuningatar

Elisabethista tuli Preussin kuningatarpuoliso vuonna 1840. Hän oli vaikutusvaltaa Preussin politiikassa, jossa hän toimi aktiivisesti Preussin ja Itävallan välisen läheisen ystävyyden säilyttämisessä. Hän jakoi puolisonsa kiinnostuksen taiteeseen ja teki lahjoituksia hyväntekeväisyyteen.
Hän oli esimerkillinen vaimo ja puolisonsa pitkän sairauden aikana omistautunut hoitaja. Hän oli alun perin vihamielinen veljenpoikansa brittiläistä vaimoa Victoriaa, Princess Royalia kohtaan, joka tunnettiin perheessä nimellä Vicky, mutta heidän suhteensa parani kun Vicky hoiti Elisabethia ja lohdutti häntä hänen leskeytensä alkuaikojen tuskallisina päivinä. Elisabeth ei koskaan unohtanut Vickyn ystävällisyyttä ja testamentissaan rikkoi perinteitä jättämällä jalokivensä hänelle. Jalokivet oli ollut tarkoitus testamentata hallitsevalle kuningatar Augustalle, Elisabethin kälylle, joka oli tuolloin Preussin kuningatar ja Saksan keisarinna. Tämä oli teko, jota Augusta ei koskaan antanut Vickylle anteeksi.
Leskikuningatar

Puolisonsa kuoleman jälkeen 2. tammikuuta 1861 Elisabeth eli hiljaisesti Sanssoucissa, Charlottenburgissa ja Stolzenfelsin linnassa ja omistautui hyväntekeväisyyteen edesmenneen aviomiehensä muistoksi. Hänen lankonsa Vilhelm I piti häntä suuressa arvossa ja todellisena ystävänä.
Elisabeth kuoli 73-vuotiaana 14. joulukuuta 1873 Dresdenissä vieraillessaan sisarensa, Saksin kuningatar Amalien luona. Hänet haudattiin puolisonsa viereen 21. joulukuuta tämän rakennuttamaan Friedenskirchen kryptaan Sanssousin linnan puistoon Potsdamissa.
Kirjallisuutta

von Bissing, Moritz: Elisabeth Königin von Preußen, Berliini 1974
Hesekiel, Ludovika: Elisabeth Luise, Königin von Preußen, Berliini 1881
Minkels, Dorothea: "Porträts der preußischen Königin Elisabeth in der Sammlung des Stadtmuseums Berlin." Julkaisussa: Jahrbuch 2004/2005 Stadtmuseum Berlin, ss. 278–304.
von Reumont, Alfred: Elisabeth, Königin von Preußen, Berliini 1874
Minkels, Dorothea: Elisabeth von Preußen. Königin in der Zeit des AusMÄRZens. Norderstedt 2008.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM 
Preussin kruununprinsessa Elisabeth Ludovika, Joseph Karl Stieler 1823
Kuningatar Elisabeth ja kuningas Fredrik Vilhelm IV kruunajaisasuissaan 1840
Kuningatar Elisabeth Ludovika, Karl Wilhelm Wach n. 1840 jälkeen
Preussin kuningatar Elisabeth, Joseph Karl Stieler 1843
Silkkipainokuvat Fredrik Vilhelm IV:stä ja Elisabethista. Taulun alalaidassa teksti: "Ensimmäiset silkkikudotut kuvat / tehty vuonna 1847 / Wilhelm ja Carl Dieckmannin silkkikutomossa Elbersfeldissä / ja valmistaja esitteli kuningas Fredrik Vilhelm IV:lle / erityisaudienssilla. "
Ennen kuolemaa (kappale)

Ennen kuolemaa (Avant de mourir) on romanialaissyntyisen salonkiviulistin Georges Boulangerin säveltämä musiikkikappale 1920-luvun keskivaiheilta. Boulangerin oma instrumentaalilevytys kappaleesta on hidas ja vaihtuvatempoinen sovitus viululle ja pianolle, mutta paremmin sävelmä tunnetaan myöhempänä beguine- tai tangorytmisenä iskelmänä. Suomeksi sitä lauletaan eniten Kullervon sanoin, jotka alkavat ”Kun ennen kuljin mietteissäin ja tunsin tuskaa polttavaa...”. Kappaleen väitetään aiheuttaneen järkyttävän itsemurha-aallon Budapestissa Unkarissa.
Olavi Virta levytti laulun 1944 Kerttu Mustosen kanssa tekemällään sanoituksella ja 1953 Kullervon tekstillä. Muita levyttäjiä ovat Eino Grön (1963), Martti Siiriäinen (1975), Eino Valtanen (1978), Vesa-Matti Loiri (1983), Topi Sorsakoski (1985) ja Arja Saijonmaa (1994). Instrumentaaliversoita ovat tehneet muun muassa Pärre Förars ja Ingmar Englund (1956), Pauli Granfelt (1959), Taito Vainio (1959) ja Ossi Runne (1963). Olavi Virta sai vuoden 1953 levytyksestään yhden kolmesta kultalevystään vuonna 1972.
Englanniksi laulu sai 1939 sanoituksen nimeltä ”My Prayer”, ja sen kuuluisimpia levytyksiä ovat Glenn Millerin big band -sovitus samalta vuodelta sekä The Plattersin doo-wop-tyylinen versio vuodelta 1956.
Absoluuttinen Nollapiste (yhtye)

| Absoluuttinen Nollapiste |
| --- | --- |
 Absoluuttinen Nollapiste vuonna 2004.
Tiedot
Toiminnassa:  1991– 
Tyylilaji:  progressiivinen rock rock suomirock
Kotipaikka:  Rovaniemi (1991–1997) Tampere (1997–)
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Tommi Liimatta, laulu, kitara   Tomi Krutsin, lyömäsoittimet, laulu   Aki Lääkkölä, kitara, koskettimet   Aake Otsala, basso, laulu  
Entiset jäsenet:  Teemu Eskelinen, laulu, lyömäsoittimet (1997–2001)  Janne Hast, koskettimet, lyömäsoittimet (2003–2011)  Jukka Leinonen, kitara (1991–1992)  Matti Kettunen, basso (1991) 
Levy-yhtiö:  Diu Dau Records, 2011–   Universal Music, 2011–2012   Johanna Kustannus, 1995–2012   Vinylmania, 1994  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Absoluuttinen Nollapiste on Rovaniemellä vuonna 1991 perustettu, nykyään tamperelais-helsinkiläinen rock-yhtye. Musiikillisesti Absoluuttinen Nollapiste on omalaatuinen sekoitus 1970-luvun Love Records -yhtyeiden proge-sävyjä ja suomirockia.
Sivuprojektit

Osalla yhtyeen jäsenistä on sivuprojekteja, joiden musiikkia he julkaisevat oman Diu Dau Tapes -kasettiyhtiönsä kautta. Tunnetuin sivuprojekteista on Ahkerat Simpanssit, jolta julkaistiin levy Tervehdys, Maan asukit vuonna 2003. Muita Diu Dau Tapes -yhtyeitä ovat muun muassa Hiton Vammaiset, Seksikääpiö, Hämähäkkejä alkuruuaksi, Anteeksi, Vaimo ja The Beatles. Seksikääpiön kappale “Syyte” on mukana Rockmurskaa-kokoelmalla.
Jäsenet > Nykyiset jäsenet

Tommi Liimatta – laulu ja kitara
Tomi Krutsin –  rummut, lyömäsoittimet ja taustalaulu
Aki Lääkkölä –  kitara, kosketinsoittimet ja taustalaulu
Aake Otsala – basso ja laulu
Jäsenet > Entisiä jäseniä

Janne Hast –  kosketinsoittimet, lyömäsoittimet, trumpetti, melodica ja taustalaulu (2003–2011)
Teemu Eskelinen – laulu ja lyömäsoittimet (1997–2001)
Jukka Leinonen – kitara (1991–1993)
Matti Kettunen – basso (1991)
Diskografia > Studioalbumit

Neulainen Jerkunen (Vinylmania,  1994)
Muovi antaa periksi (Johanna Kustannus,  1995)
Simpukka-amppeli (Johanna Kustannus,  1998)
Suljettu (Johanna Kustannus,  1999)
Olos (Johanna Kustannus,  2000)
Nimi muutettu (Johanna Kustannus,  2002)
Seitsemäs sinetti (Johanna Kustannus,  2003)
Mahlanjuoksuttaja (Johanna Kustannus,  2005)
iiris (Johanna Kustannus,  2007)
Musta hiekka (Johanna Kustannus,  2009)
Pisara ja lammas 1 (Diu Dau Records,  2012)
Pisara ja lammas 2 (Diu Dau Records,  2014)
Diskografia > Kokoelmat

Olen pahoillani – Valitut teokset 1994–2000 (Johanna Kustannus,  2001)
Sortovuodet 1994–2004 (Johanna Kustannus,  2004)
Ei ilmestynyt & Neulainen Jerkunen (Svart Records,  2018)
Rovaniemi 1993 (Svart Records,  2019)
Absoluuttinen Nollapiste ja Tommi Liimatta: Täällä lapset eivät edes yritä leikkiä (Lipposen levy ja kasetti,  2023)
Diskografia > EP:t

Ei ilmestynyt (Vinylmania,  1994)
Lihassa ja taivaassa (Johanna Kustannus,  2007)
Demo 3 (Diu Dau Records,  2011)
Diskografia > Demot

Demo I (1992)
Demo II (1993)
Nukahtaa-murre-tosiasia (1993)
Diskografia > DVD

Arkistokuvaa 1992-2008 (Johanna Kustannus,  2009)
Diskografia > Nuottikirja

Suvannossa ylpeä ilme ja muita nuotteja (Love Kustannus, 2002)
Aiheesta muualla

Absoluuttisen Nollapisteen virallinen sivusto
| n k Absoluuttinen Nollapiste |
| --- | --- |
 Tommi Liimatta  Tomi Krutsin  Aki Lääkkölä  Aake Otsala   Janne Hast  Teemu Eskelinen  Jukka Leinonen  Matti Kettunen 
Studioalbumit:  Neulainen Jerkunen  Muovi antaa periksi  Simpukka-amppeli  Suljettu  Olos  Nimi muutettu  Seitsemäs sinetti  Mahlanjuoksuttaja  iiris  Musta hiekka  Pisara ja lammas 1 
Kokoelmat:  Olen pahoillani – Valitut teokset 1994–2000  Sortovuodet 1994–2004  Ei ilmestynyt & Neulainen Jerkunen  Rovaniemi 1993 
EP:t:  Ei ilmestynyt  Lihassa ja taivaassa  Demo 3 
DVD:t:  Arkistokuvaa 1992-2008
Engagement-markkinointi

Engagement-markkinointi on markkinointia, jonka tavoite on sitouttaa asiakas yritykseen tai yrityksen brändiin tekemällä markkinoinnin sisältö merkittäväksi asiakkaalle ja yritykselle. Termin luojana pidetään Alan Moorea, joka on kirjoittanut yhdessä Toni Ahosen kanssa kirjan Communities Dominate Brands.  Engagement-markkinoinnin tarkoituksena on hallita markkinointiviestintää moneen kanavaan jakautuneessa tiedotusympäristössä, parantaa markkinoinnin taloudellista tehokkuutta osallistuttamalla asiakas markkinaviestintään.
Kuvaus

Engagement-mallin asiakakassuhteen etenemisestä vaiheet ovat
Tunnistaminen (asiakas tulee tietoiseksi brändilupauksesta)
Muistaminen (asiakas palauttaa brändilupauksen olemassaolon mieleensä brändin yhteydessä ensimmäisen kerran)
Tunnettuus (asiakas palauttaa brändilupauksen olemassaolon mieleensä brändin yhteydessä uudelleen)
Mielikuva (asiakas voi palauttaa brändilupauksen sisällön mieleensä brändin yhteydessä)
Mieltymykset (asiakas on valmis kokeilemaan brändilupauksen toteutumista)
Kokeilu (asiakas hakee tuntumaan brändilupaukseen)
Ensiosto (asiakas toivoo brändilupauksen täyttyvän)
Uusintaosto (asiakas toivoo brändilupauksen täyttyvän uudelleen)
Uskollisuus (asiakas luottaa brändilupaukseen ja on "Brand lover")
Suosittelu (asiakas luottaa voimakkaasti brändilupaukseen ja on "Brand evangelist")
Engagement-mallin mukaan sanoman istuttaminen asiakkaaseen massamarkkinoinnin keinoin on tehotonta, koska massaviestintä vaikuttaa vain heikosti ostokäyttäytymiseen.
Kirjallisuutta

Ahonen, Tomi & Moore, Alan. "Communities Dominate Brands: Business and Marketing Challenges for the 21st Century", Futuretext, 2005. ISBN 0-9544-327-3-8
English Electric Lightning

Lightning Farnboroughissa 1964
Lightning laskeutuu
English Electric Lightning (myöhemmin BAC Lightning, suomeksi: Salama) oli brittiläinen kylmän sodan aikainen yliäänisuihkuhävittäjä. Se on ainoa täysin brittivalmisteinen yli 2 machia saavuttanut (huippunopeus 2.27 Machia) hävittäjä. Lisäksi tämä hävittäjäkone kykeni hyvin suureen, yli 18 km lakikorkeuteen.
Lightning oli tulosta English Electric P.1A -koekoneesta, joka lensi elokuussa 1954. Konetta muunnettiin siten, että siitä tuli käyttökelpoinen jokasään hävittäjä. Kolmesta P.1B-prototyypistä ensimmäinen lensi huhtikuussa 1957. Marraskuussa 1958 se sai nimen Lightning ja ylitti 2,0 machia. Koska kone oli täysin uudenlainen, sitä rakennettiin aluksi 20 esituotantokonetta. Tästä huolimatta alkuvaiheiden ongelmat olivat suuria ja oppimiskäyrä jyrkkä.
Ensimmäinen Lightning F.1 lensi lokakuussa 1959 ja toimitukset alkoivat seuraavana kesänä. Kone oli varustettu tehokkaalla tutkalla ja kahdella infrapunahakuisella Firestreak-ohjuksella. Mallissa F.1A oli UHF-radio ja lentotankkausmahdollisuus. Parannettu F.2 esiteltiin 1961 ja uusin Rolls-Royce Avon 301R -moottorein ja Red Top -ohjuksin varustettu F.3 1964. F.3A, josta tuli myöhemmin F.6, lähes kaksinkertaisti koneen polttoainemäärän ja toimintasäteen. Ohjuksien ohella, oli koneessa kaksi kiinteästi asennettua ja eteenpäin ampuvaa 30 mm ADEN -tykkiä.
Royal Air Force käytti konetta vuoteen 1988. Muihin käyttäjiin kuuluivat kuninkaallinen Saudien ilmavoimat ja Kuwaitin ilmavoimat.
Lightning oli erittäin suorituskykyinen kone, ja mm. nousunopeudessa teki lukuisia ennätyksiä sekä voitti huomattavasti seuraajansa Panavia Tornadon, joka oli paljon raskaampi. Lightningin polttoainesäiliöt olivat hyvin pienet ja siten toimintasäde lyhyt, eikä koneessa ollut tilaa kehittyneelle elektroniikalle.
Lauri Pekurille tarjoutui mahdollisuus lentää koneella Farnborough'n ilmailunäyttelyn yhteydessä syyskuussa 1966. Hän piti konetta erinomaisena lentää aliääninopeudella, mutta yliääninopeudessa kiihtyvyys oli heikko. Nousuaika 16 000 metrin lakikorkeuteen oli hyvä. Lyhyen toimintamatkan vuoksi Pekuri piti konetta kohdetorjuntahävittäjänä. Liikehdinnässä kone menetti nopeutensa nopeasti. Yleisesti kone oli suoritusarvoiltaan Pekurin mielestä huonompi kuin MiG-21, mutta asetekniikaltaan parempi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.lightning.org.uk/ (englanniksi)
http://www.thunder-and-lightnings.co.uk/lightning/ (englanniksi)
http://www.warbirdalley.com/ltning.htm (englanniksi)
http://www.netti.fi/~halle/planes/eng/lightnin.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Marja Engman

Marja Kyllikki Engman (o.s. Lounassalo; 10. syyskuuta 1945 Pori – 26. lokakuuta 2023 Vantaa) oli suomalainen filosofian tohtori, historiantutkija ja Turun yliopiston kirjaston ylikirjastonhoitaja.
Engman valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1969 ja aloitti samana vuonna työt Helsingin yliopiston kirjastossa. Työn ohella hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon pääaineenaan historia ja teki Yrjö Blomstedtin johdolla Alma Söderhjelmistä lisensiaatintutkielman Suomen ensimmäinen naisprofessori: Alma Söderhjelmin yliopistoura ja tieteellinen tuotanto (1990).
Vuonna 1991 Engman nimitettiin Turun yliopiston kirjaston ylikirjastonhoitajaksi, ja hän toimi tehtävässä vuoteen 1999 asti. Työn ohella hän teki väitöskirjan Det främmande ögat: Alma Söderhjelm i vetenskapen och offentligheten (1996). Engman perehtyi tutkimuksessaan erityisesti suomalaisten naisten alkuvaiheisiin akateemisessa maailmassa. Vuonna 2015 ilmestyi Engmanin ja Riitta Mäkisen toimittamana teos Naisten aika: Valkoinen varis ja muita oppineita naisia.
Marja Engmanin puoliso oli Åbo Akademin professori Max Engman.
Julkaisut

Det främmande ögat: Alma Söderhjelm i vetenskapen och offentligheten. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 602. Svenska litteratursällskapet i Finland, 1996. ISSN 0039-6842 ISBN 951-583-028-1
Mäkinen, Riitta & Engman, Marja (toim.): Naisten aika: Valkoinen varis ja muita oppineita naisia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-372-6
Lindorm

Lindorm. John Bauerin piirros vuodelta 1911.
Lindorm [lindurm] on skandinaavisessa kansanperinteessä esiintyvä käärmehirviö. Se oli pahansuopa jättiläiskäärme, joka asui vuorten luolissa tai maan alla, joskus jopa meressä. Heraldiikassa lindorm on siivetön lohikäärme.
Andreas af Enehielm

Andreas Wilhelm af Enehielm (s. 30. elokuuta 1987 Helsinki) on suomenruotsalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten elokuvista Populäärimusiikkia Vittulajänkältä (2004) ja Missä kuljimme kerran (2011).  Hänet on nähty pienessä roolissa myös Aleksi Mäkelän elokuvassa Matti (2006).
Af Enehielmin äiti on suomalainen taidemaalari, puku- ja lavastetaiteilija, näyttelijä, ohjaaja sekä performanssitaiteilija Cris af Enehielm ja isä taiteilija Kjell Wallman.