stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juvan Šestalov
Suomennettu tuotanto

Ugrien kehto. Suom. Ulla-Liisa Heino, runosuomennokset Pekka Parkkinen ja Raija Rymin. Helsinki: Weilin + Göös, 1976.
Rakkaus on kaikkivoipaa, kertomus, antolgiassa Kamelinsilmä: neuvostokirjailijoiden kertomuksia, toim. Isaak Kramov, Moskova: Edistys 1974
Jälleen kotona, suom. Geza Képes, antologiassa Yhdeksän sarjaa lyriikkaa, toim. Aarne Salminen, Viljo Tervonen, Helsinki: Weilin + Göös 1969, useita painoksia (6. p. 1974)
"Sanoit: 'Suomi' – kuulen 'Suja-ma' – maa metsäinen. Teoksessa: Sukukansapäivien satoa, toim. Marja Lappalainen, M. A. Castrénin seura, Suomalais-ugrilainen laitos, Suomalais-ugrilainen seura 2000 ISBN 952-5150-38-0 Castrenianumin toimitteita, 57. ISSN 0355-0141. (Suomennos on kirjasta Matka kieleen 9: opettajan kirja, 1979)
Aiheesta muualla

Yuvan Shestalov, Bard of the Mansi People (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Georg Seponlahti

Georg Vilhelm Tallqvist myöh. Seponlahti (9. marraskuuta 1890  Tammisaari – 2. syyskuuta 1969) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Misse-joella Saksan itärintamalla. Myöhemmin hän taisteli Valkoisessa armeijassa Suomen sisällissodassa.
Opinnot ja Perhetausta

Tallqvist kävi kansakoulun ja käsityöyhdistyksen iltakoulun. Hänen vanhempansa olivat leipurimestari Berndt Vilhelm Tallqvist ja Sofia Vilhelmina Finnberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Rauha Olga Ester Hjortin kanssa.
Jääkärikausi

Tallqvist työskenteli leipurina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Tallqvist astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 vannottuaan ensin sotilasvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksensa Suomen armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin aliupseeriksi. Hän saapui Suomeen 18. helmikuuta 1918 aselaivoja seuranneen komennuskunnan mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin komppanianpäälliköksi 1. Krenatöörirykmentin Kristiinan krenatööripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Laviassa ja Suodenniemellä, missä hän haavoittui pahasti 16. maaliskuuta 1918. Haavoistaan parannuttuaan hän palasi takaisin joukko-osastoonsa toukokuun lopulla vuonna 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tallqvist siirrettiin sisällissodan jälkeen 4. heinäkuuta 1918 alkaen päälliköksi Karjalan kaartin rykmentin 3. konekiväärikomppaniaan. Hän erosi armeijasta 9. marraskuuta 1918 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. helmikuuta 1919 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Mikkelin pitäjän suojeluskuntaan. Mikkelin pitäjästä hänet siirrettiin 19. lokakuuta 1919 alkaen paikallispäälliköksi Seinäjoen suojeluskuntaan, missä hän palveli 15. kesäkuuta 1920 saakka. Suojeluskunnasta eroamisensa jälkeen hän ylläpiti leipomoliikettä Kurikassa vuosina 1920–1929, jonka jälkeen hän työskenteli työmiehenä. Tallqvist vaihtoi nimensä Seponlahdeksi vuonna 1935.
Talvi- ja jatkosota

Seponlahti osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä 46. Kuormastokomppaniassa, mistä hänet siirrettiin myöhemmin Jalkaväenkoulutuskeskus 5:een ja edelleen toimistoupseeriksi Jalkaväkirykmentti 27:ään, mistä hänet siirrettiin myöhemmin komendantiksi 12. Sotasairaalaan.
Jatkosodan puhjettua Seponlahti komennettiin kuljetusjoukkueenjohtajaksi ja edelleen Eläinlääkintäkeskukseen, mistä hän joutui potilaaksi 29. Sotasairaalaan. Sairaalasta päästyään hänet komennettiin toimistoupseeriksi Etelä-Pohjanmaan läntisen suojeluskuntapiirin esikuntaan irtaimistotoimistoon. Suojeluskuntapiiristä Seponlahti siirrettiin komendantiksi 12. Sotasairaalaan, mistä hänet siirrettiin vuonna 1942 Jalkaväenkoulutuskeskus 19:ään, josta hänet kotiutettiin vielä samana vuonna ja hän siirtyi Kurikkaan G. A. Serlachius Oy:n palvelukseen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 7. helmikuuta 1918  Luutnantti 25. kesäkuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Sepelrastas

| Sepelrastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Rastaat Turdus
Laji::  torquatus
Kaksiosainen nimi
 Turdus torquatus  Linnaeus, 1758 

Alalajit
 T. t. alpestris  T. t. amicorum  T. t. torquatus 
Katso myös
   Sepelrastas Wikispeciesissä   Sepelrastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sepelrastas (Turdus torquatus) on mustarastaan sukuinen vuoristoissa elävä lintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 23–24 cm, paino 110 g ja siipien kärkiväli 38–42 cm.
Koiras on musta tai tummanharmaa lukuun ottamatta valkoista kaulusta ja keltamustaa nokkaa. Sen siivet ovat hopeanhohtoiset, mikä on hyvä tuntomerkki verrattuna mustarastaaseen. Naaras ja nuori lintu ovat himmeämpiä väriltään. Nuoren linnun rinnan vaalea puolikuu on syksyllä ja talvella vaikeasti erotettavissa, kunnes se höyhenten kulumisen johdosta keväällä kirkastuu. Nuorta lintua pitää varoa sekoittamasta mustarastaaseen. Sepelrastaan lento ei ole tyypillistä rastaiden lentoa vaan poikkeaa siitä selvästi. Siivenlyönnit ovat nykiviä ja lento suoraviivaista. Ääni on kova naksahdus, joka muistuttaa mustarastaan ääntä.
Vanhin eurooppalainen rengastettu sepelrastas on ollut espanjalainen 9 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys

Sepelrastas pesii Länsi- ja Keski-Euroopan vuoristoissa, Lapissa, Kaukasuksella ja Turkmeniassa. Suomessa pesii 100–200 paria Lapissa. Euroopan kanta on 250 000 – 350 000 paria, josta puolet eli kolmasosa maailman kannasta, pesii Itävallassa ja Romaniassa. Se muuttaa talvehtimaan Välimeren maihin ja Pohjois-Afrikkaan. Kevätmuutto tapahtuu huhtikuussa ja toukokuun alussa, syysmuutto elokuun lopulta alkaen aina marras–joulukuulle, päämuuton sattuessa lokakuulle.
Elinympäristö

Vuoristot. Lapissa tuntureilla ja vaaroilla, missä jyrkkiä kallioseinämiä tai rotkoja. Muuttoaikoina tavataan monenlaisilla kivikkoisilla avomailla.
Lisääntyminen

Sepelrastas tekee pensaaseen, tavallisimmin kuitenkin maahan, siistin puolipallonmuotoisen pesän ja munii siihen 3–6, tavallisesti 4 munaa. Haudonta-aika on 12–14 päivää ja kummatkin puolisot hautovat. Samoin ne molemmat ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän 14–16 päivän ikäisinä. Sukukypsä yksivuotiaana. Pohjoisessa pesii kerran kesässä, etelässä usein kahdesti.
Ravinto

Sepelrastas syö hyönteisiä, matoja ja muita selkärangattomia sekä hedelmiä ja marjoja.
Kirjallisuutta

Järvinen, Antero & Pryl, Mikko 1976: Havaintoja sepelrastaan Turdus torquatus pesimisestä Kilpisjärvellä. – Lintumies 4.1976 s. 121. SLY.
Pulliainen, Erkki, Eskonen, Hannu & Hietajärvi, Teuvo 1981: Sepelrastas pesivänä Itäkairan itäosissa. – Ornis Fennica 58:175–176.
Österblom, Ingmar 1985: Sepelrastas (Turdus torquatus)* ilmeisesti pesivänä Korppoon ulkosaaristossa. – Lintumies 4.1985 s. 191. LYL.
https://twitter.com/EuroBirdPortal/status/855443884792582144
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26641  Wikispecies: Turdus torquatus  ADW: Turdus_torquatus  Avibase: CE71B4FF837F276A  BioLib: 8882  BirdLife: 22708768  BOLD: 52616  BOW: rinouz1  BTO: bob11860  CoL: 59PND  eBird: rinouz1  EoL: 45515572  EPPO: TURDTO  EURING: 11860  Fauna Europaea: 97225  Fauna Europaea (new): a5c3cf33-3f5e-4882-ac9a-2003b60b1947  GBIF: 7865305  iNaturalist: 12740  IRMNG: 10213968  ITIS: 563617  IUCN: 22708768  NBN: NHMSYS0000530681  NCBI: 357595  Observation.org: 226  Paleobiology Database: 365959  Paleobiology Database: 365959  TSA: 18310  WoRMS: 558605  Xeno-canto: Turdus-torquatus  ZooBank: 3CA0BE66-51A1-489A-8743-4B04AC43BCFA  Laji.fi: MX.33104 
Turdus torquatus alpestris
Charles M. Schulz

| Charles M>  Schulz |
| --- | --- |
 Charles M. Schulz vuonna 1993.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. marraskuuta 1922 Minneapolis, Minnesota
Kuollut: 12. helmikuuta 2000 (77 vuotta) Santa Rosa, Kalifornia
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  sarjakuvapiirtäjä
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Charles Monroe Schulz (lempinimi Sparky; 26. marraskuuta 1922 Minneapolis, Minnesota, Yhdysvallat – 12. helmikuuta 2000 Santa Rosa, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka tunnetaan parhaiten sanomalehtistrippeinä ilmestyneen Tenavat (Peanuts) -sarjakuvan luojana. Schulz piirsi Tenavia vuosina 1950–1999. Hän teki kaikki 17 897 strippiä yksin ilman avustajia ja jatkoi sarjan piirtämistä melkein kuolemaansa asti. Tenavat oli pitkään maailman luetuin sanomalehtisarjakuva ja Schulz aikansa menestynein sarjakuvantekijä. Tenavien lisäksi Schulz piirsi 1940- ja 1950-luvuilla eräitä muita, lyhytaikaisia sarjoja.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Charles M. Schulz syntyi Minneapolisissa Yhdysvaltain Minnesotassa 26. marraskuuta 1922. Hänen isänsä Carl Schulz (1897–1966) oli Saksassa syntynyt mutta Yhdysvalloissa lapsesta saakka asunut siirtolaisperheen poika, joka toimi parturina ja piti vuodesta 1918 alkaen omaa parturiliikettä lähes koko elämänsä ajan. Charles Schulzin äiti Dena Halverson (1893–1943) kuului norjalaiseen sukuun. Halversonit olivat asuneet Yhdysvalloissa yhden sukupolven Schulzeja kauemmin ja viljelivät maata Keskilännessä. Isä Carl Schulz pyrki ensimmäisen maailmansodan jälkeen monien muiden amerikansaksalaisten tavoin häivyttämään kokonaan saksalaisen taustansa, vaikka hankkikin itselleen Yhdysvaltain kansalaisuuden vasta vuonna 1935. Koska Charles Schulz vietti lapsena paljon aikaa äitinsä suvun piirissä, hän mielsi itsensä sukujuuriltaan norjalaiseksi eikä saksalaiseksi. Schulz oli vanhempiensa ainoa lapsi. Hän kertoi myöhemmin ihailleensa omaa isäänsä ja tämän korkeaa työmoraalia.
Schulz sai tiettävästi lempinimen ”Sparky” suositussa Kalle Kehveli (Barney Google) -sarjakuvassa esiintyneen Spark Plug (”Sytytystulppa”) -nimisen hevosen mukaan. Perheessä kulkeneen tarinan mukaan lempinimen olisi antanut eräs hänen enoistaan vain pari päivää hänen syntymänsä jälkeen. Schulz tunnettiin koko loppuikänsä ystävien ja perheen kesken Sparkyna. Sillä nimellä hän myös signeerasi ensimmäisen sarjakuvansa Li’l Folks.
Eräitä lyhyitä välivaiheita lukuun ottamatta Schulzin isän parturiliike toimi miltei puoli vuosisataa Saint Paulin keskustassa Selby Avenuen ja Snelling Avenuen kulmassa. Schulzin perhe asui eri paikoissa Minneapolisin ja Saint Paulin muodostaman kaksoiskaupungin alueella. Vuosina 1929–1931 perhe asui Needlesin pikkukaupungissa itäisessä Kaliforniassa, jossa Carl Schulz piti parturinliikettä lankonsa kanssa. Charles Schulz ei viihtynyt Needlesissä, mutta vuosia myöhemmin hän käytti paikannimeä sarjakuvassaan sijoittaessaan Ressun veljen Rempun (Spike) asumaan sinne. 1930-luvun laman aikana Schulzin perheen toimeentulo oli turvattu, sillä Carl Schulzin parturinliike pysyi kannattavana ja hän sai omistajana pääosan tuotoista.
Schulz oli lahjakas oppilas, ja peruskoulussa hänet siirrettiin kahdesti ylemmälle luokalle. Tämän vuoksi hän oli junior high schooliin mennessään luokkansa nuorin ja pienin poika. Tämä sai hänet kärsimään kouluaikoinaan yksinäisyydestä, epävarmuudesta ja heikosta itsetunnosta – samoista tunteista, joita hän myöhemmin käytti sarjakuvassaan ja varsinkin sen päähenkilössä Jaska Jokusessa. Hän sai muutenkin nuoruuden kokemuksistaan sarjaansa monia ideoita. Hän kertoi esimerkiksi olleensa lapsena baseball-joukkueessa, joka hävisi kerran ottelun juoksuin 40–0.
Elämä > Sota-aika

Käytyään high schoolin loppuun vuonna 1940 Schulz jäi asumaan vanhempiensa luo. Hän työskenteli kauppa-apulaisena ja muissa sekalaisissa töissä Saint Paulissa, kunnes hänet 20 vuotta täytettyään kutsuttiin armeijaan. Yhdysvallat oli tuolloin jo liittynyt toiseen maailmansotaan. Schulz oli ensimmäiset kuukaudet koulutuksessa läheisessä Fort Snellingissä, mistä hänet siirrettiin maaliskuussa 1943 Camp Campbelliin Kentuckyn ja Tennesseen rajalle. Schulzin äiti kuoli 50-vuotiaana kohdunkaulansyöpään pari päivää ennen poikansa lähtöä Saint Paulista.
Campbellin koulutusleirillä Schulz yleni ylikersantiksi, ja hänestä tehtiin uusien alokkaiden kouluttaja, joten häntä ei lähetetty taistelukentälle Eurooppaan muun ikäluokkansa mukana vuoden 1944 alussa, vaan vasta vuotta myöhemmin. Konekivääriryhmän johtajaksi kommennettuna hän saapui Ranskaan keväällä 1945 Yhdysvaltain 20. panssaridivisioonan mukana. Hänen yksikkönsä siirrettiin etulinjaan vasta sodan viimeisten viikkojen aikana amerikkalaisten edetessä Baijeriin, jossa ei enää juurikaan ollut saksalaisten vastarintaa. Schulz ei joutunut sodan aikana yhteenkään varsinaiseen taisteluun lukuun ottamatta erästä lyhyttä ammuskelua kahden saksalaisen sotilaan kanssa, jotka antautuivat melkein heti. Hän sai kuitenkin sodan päätyttyä Combat Infantryman Badge -kunniamerkin, josta hän oli loppuelämänsä ajan hyvin ylpeä. Hän kertoi itseluottamuksensa vahvistuneen ensimmäisen kerran armeija-aikana. Schulz palasi kotiin marraskuussa 1945, mutta virallisesti hänet kotiutettiin tammikuussa 1946.
Elämä > Nousu menestykseen

Vuoden 1950 alussa Schulz tarjosi newyorkilaiselle United Feature Syndicatelle uutta sarjaa, joka muodostuisi kahdesta allekkaisesta stripistä. Syndikaatti kiinnostui, mutta lopulta sovittiin, että Schulz ryhtyisi piirtämään yhtä neliruutuista strippiä, joka jatkaisi Li’l Folksin lapsiaihetta. Koska sanomalehdet eivät etukäteen tuntuneet kiinnostuvan uudesta sarjasta, syndikaatti päätti myös, että uusi sarja ilmestyisi tavallista pienikokoisempana (kolmen palstan levyisenä neljän sijasta) ja että sitä markkinoitaisiin lehdille ”tilansäästöstrippinä”. Schulz sopeutui tähän pelkistämällä piirrostyylinsä mahdollisimman niukaksi, sillä hän arveli ruutuihin jäävän tyhjän tilan kiinnittävän lukijoiden huomion täyteen ahdetuilla sarjakuvasivuilla. Schulz arveli myöhemmin, että tämä alkujaan tilanpuutteen sanelema ratkaisu oli keskeistä hänen tunnusomaisen piirrostyylinsä kehittymiselle.
Schulz allekirjoitti kesäkuussa 1950 United Featuresin kanssa viisivuotisen sopimuksen, jonka mukaan hän saisi toisesta kuukaudesta alkaen palkkaa 500 dollaria kuussa. Tarkoituksena oli alun perin käyttää nimeä Li’l Folk, mutta ajatuksesta jouduttiin luopumaan, koska se muistutti liikaa erään toisen, tavaramerkkisuojatun sarjakuvan nimeä. Syndikaatin johto valitsi sen sijaan sarjan nimeksi Peanuts, mihin Schulz vastentahtoisesti myöntyi, vaikka hän pitikin nimeä huonona ja sarjan arvokkuutta alentavana. Tenavat alkoi ilmestyä 2. lokakuuta 1950, aluksi seitsemässä sanomalehdessä eri puolilla Yhdysvaltoja. Sarja ei noussut välittömästi menestykseen, mutta sen suosio kasvoi tasaisesti. Schulz haki arvostetun National Cartoonists Societyn jäsenyyttä ensimmäisen kerran jo 1950, mutta silloin hänen hakemuksensa hylättiin, koska hänelle ei löytynyt vaadittuja kahta suosittelijaa. Ainoa tukija oli ollut kilpaileva nuori sarjakuvapiirtäjä Mort Walker. Seuraavana vuonna Schulzin jäsenyys hyväksyttiin.
Mentyään naimisiin Schulz muutti toukokuussa 1951 perheineen Saint Paulista Colorado Springsiin Coloradoon. Schulz ei kuitenkaan viihtynyt, ja he muuttivat takaisin Minneapolisiin maaliskuussa 1952. Tenavien kasvava menestys teki Schulzista pian taloudellisesti riippumattoman. Jo vuonna 1956 hän ansaitsi kuukaudessa 4 000 dollaria, mikä vastasi tuolloin amerikkalaisen keskivertoperheen vuosituloja, ja hän saattoi muuttaa perheineen asumaan hienoon taloon arvostetulle Tangletownin asuinalueelle eteläiseen Minneapolisiin. Palattuaan Colorado Springsistä Schulz jatkoi myös työskentelyä Art Instructionissa, jossa hänet kuitenkin vapautettiin aiemmista työtehtävistään, nimitettiin yhtiön neuvottelukuntaan ja hänelle tarjottiin oma työhuone sarjakuvansa piirtämistä varten. Tämä järjestely jatkui aina vuoteen 1958, jolloin Schulz jätti lopullisesti kotiseutunsa ja muutti loppuiäkseen asumaan Kaliforniaan. Schulzin perhe asettui Kaliforniassa Sebastopolin pikkukaupunkiin Sonoman piirikunnassa.
Elämä > Schulzin muut sarjat ja yhteistyö toisten piirtäjien kanssa

Schulz ryhtyi vuonna 1957 piirtämään It’s Only a Game -nimistä yhden ruudun vitseistä muodostunutta urheilu- ja peliaiheista sarjaa, joka ilmestyi neljänä päivänä viikossa. Koska Schulzilta ei kuitenkaan riittänyt kunnolla aikaa toisen sarjan piirtämiseen, hän pyysi apulaisekseen Jim Sassevillen, joka oli hänen työtoverinsa Art Instructionissa. Sasseville tussasi ja tekstitti Schulzin luonnostelemat stripit, mutta ne julkaistiin vain Schulzin nimissä. Sasseville piirsi samaan aikaan myös Schulzin ”haamupiirtäjänä” strippimuotoa pidempiä Tenavat-tarinoita Dell Comicsin julkaisemiin sarjakuvalehtiin. It’s Only a Game ei koskaan menestynyt ja ilmestyi parhaimmillaan vain noin 30 lehdessä, joten vuoden 1958 lopussa Schulz päätti lakkauttaa sarjan kysymättä Sassevillen mielipidettä. Viimeiset kaikkiaan 63 stripistä ilmestyivät tammikuussa 1959. Schulzin päätös johti hänen ja Sassevillen välien täydelliseen katkeamiseen, minkä seurauksena Sasseville lopetti myös Tenavien haamupiirtämisen Dellin sarjakuvalehtiin. Tässä tehtävässä häntä seurasi seuraavina vuosina kaksi muuta Schulzin vanhaa työtoveria, Dale Hale ja Tony Pocrnich, kunnes erillisiä tarinoita sisältäneiden Tenavat-lehtien julkaiseminen lopetettiin vuonna 1964.
Schulz piirsi vuosina 1958–1964 kirkkonsa Church of Godin nuorisolehdessä Youthissa joka toinen viikko ilmestynyttä yksiruutuista strippiä, jonka hahmot olivat teini-ikäisiä. Näistä stripeistä julkaistiin neljä kokoelmaa. Schulz myös kuvitti viihdyttäjä Art Linkletterin julkaisemat lasten hauskoja sanomisia sisältäneet kirjat Kids Say the Darndest Things! (1957) ja Kids Still Say the Darndest Things! (1962), lasten presidentti Lyndon B. Johnsonille lähettämiä kirjeitä sisältäneen teoksen Dear President Johnson (1964) sekä Kenneth F. Hallin kirjan Two-by-Fours (1965).
Elämä > Palkintoja ja kunnianosoituksia

Schulz sai Tenavien ansiosta National Cartoonists Societyn arvostetun Reuben-palkinnon vuonna 1956 ja uudelleen vuonna 1965. Hän oli ensimmäinen, joka sai sen kahdesti. Yalen yliopisto julisti hänet vuonna 1958 vuoden humoristiksi. Vuonna 1965 Schulzille tarjottiin myös harvinaista kunniaa esiintyä Time-lehden kansikuvassa, mutta hän piirsi sen sijaan kanteen kuvan sarjakuvansa hahmoista. Schulzin käsikirjoittama ja Bill Meléndezin ohjaama ensimmäinen Tenavat-animaatio, niin ikään vuonna 1965 valmistunut Jaska Jokusen joulu (A Charlie Brown Christmas) puolestaan sai Peabody-palkinnon ja parhaan lastenohjelman Primetime Emmy -palkinnon. Schulz oli parhaan lastenohjelman palkinnosta hieman harmissaan, sillä hänen mielestään Tenavat oli suunnattu aikuisille eikä lapsille. Tenavat-animaatioita alettiin sen jälkeen tuottaa televisioon säännölliseen tahtiin ja Schulz vastasi pääosin itse niiden käsikirjoittamisesta. Viisi tv-animaatioista palkittiin Emmyllä. Schulz sai henkilökohtaisen Emmy-palkinnon vuonna 1974 Jaska Jokusen kiitospäivän (A Charlie Brown Thanksgiving) käsikirjoittamisesta ja oli kuusi muuta kertaa ehdolla.
Vuonna 1967 Kalifornian osavaltion edustajainhuone julisti kuvernööri Ronald Reaganin aloitteesta toukokuun 24. päivän Charles M. Schulzin päiväksi. Vuonna 1969 Apollo 10 -kuulennolla komentomoduuli nimettiin Charlie Browniksi ja kuumoduuli Snoopyksi Schulzin hahmojen mukaan, minkä ohella NASA käytti Ressua astronauttien turvallisuusohjelman virallisena maskottina.
Schulzille myönnettiin myös National Cartoonist Societyn Elzie Segar -elämäntyöpalkinto vuonna 1980, ranskalaisen Ordre des Arts et des Lettres -ritarikunnan komentajamerkki vuonna 1990 ja Italian tasavallan ansioritarikunnan komentajamerkki vuonna 1992.
Vuonna 1996 Schulz sai oman tähden Hollywood Walk of Famelle. Se sijaitsee vain askeleen päässä Walt Disneyn tähdestä. Vuonna 2015 Ressulle paljastettiin oma tähti Schulzin tähden viereen.
Elämä > Viimeiset vaiheet ja kuolema

Vuodesta 1977 alkaen Schulz alkoi kärsiä lievästä työkätensä vapinasta ja hänellä diagnosoitiin essentiaali vapina. Kesällä 1981 hänellä havaittiin vakava valtimotukos, jonka vuoksi hänelle tehtiin saman vuoden syksyllä vaikea ohitusleikkaus. Vapina alkoi vähitellen lisääntyä tämän jälkeen. Tämä näkyi vuosien varrella yhä selvemmin hänen piirrosjäljessään, kun aiemmin kuuluisa suora viiva alkoi muuttua horjuvaksi. Jotkut tulkitsivat huojuvan viivan tyylikeinoksi, mutta Schulzin mukaan se oli tahaton seuraus vapinasta. Marras–joulukuussa 1997 Schulz piti ainoan kerran uransa aikana taukoa Tenavien piirtämisestä. Schulzin 75-vuotispäivän tienoille osunut tauko kesti virallisesti viisi viikkoa, ja sen aikana lehdet julkaisivat vanhoja strippejä uusintoina.
Schulz sai vatsa-aortan tukoksesta johtuneen sydänkohtauksen kesken työpäivän 16. marraskuuta 1999. Kun tukosta poistettiin sairaalassa, hänellä havaittiin pitkälle kehittynyt paksusuolen syöpä. Lääkärit ennustivat hänellä olevan vuosi tai kaksi elinaikaa ja vain 20 prosentin todennäköisyys parantua edes raskaiden syöpähoitojen avulla. Schulz joutui tämän vuoksi vastentahtoisesti luopumaan piirtäjän työstään, ja hän julkisti tiedon 14. joulukuuta avoimella kirjeellä. Schulzin ennen sairauskohtausta piirtämät Tenavien arkipäivästripit jatkoivat ilmestymistään 1. tammikuuta 2000 saakka, sunnuntaistrippejä riitti helmikuulle. Schulz kuoli illalla 12. helmikuuta 77-vuotiaana kotona omassa vuoteessaan. Viimeinen Tenavat-sunnuntaistrippi, joka sisälsi samalla Schulzin jäähyväisviestin lukijoille, ilmestyi suunnitellusti 13. helmikuuta, sattumalta saman aamun lehdissä hänen kuolinuutisensa kanssa. Viimeisessä stripissä Ressu kirjoittaa Schulzin jäähyväiskirjettä lukijoille. Schulz haudattiin Sonoman piirikunnan hautausmaalle Sebastopoliin. Hautakivessä lukee ”Charles M. Schulz. Yhdysvaltain armeijan kersantti, II maailmansota”.
Tenavat-strippejä ilmestyi 50 vuoden aikana jäähyväisstrippi mukaan lukien kaikkiaan 17 897, joista Schulz piirsi itse jokaisen käyttämättä avustajia. Schulzin kuollessa sarja ilmestyi noin 2 600:ssa lehdessä 75 maassa 21 eri kielellä. Sarjalla oli parhaimmillaan 350 miljoonaa päivittäistä lukijaa eri puolilla maailmaa. Tenavat oli vuodesta 1984 alkaen Guinnessin ennätyskirjassa maailman levinneimpänä sanomalehtisarjakuvana lehtien määrässä laskettuna.
Suomalaisen sarjakuvaneuvos Juhani Tolvasen mukaan Schulz olisi antanut viimeiseksi jääneen haastattelunsa hänelle lokakuussa 1999, tuolloin vielä tietämättömänä sairaudestaan. Schulz antoi kuitenkin vielä tämän jälkeen joulukuussa 1999 The Today Show’n Al Rokerille lyhyen televisiohaastattelun, jossa hän kertoi eläkkeellejäämisensä syistä.