stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harry Harrison
Suomennetut teokset > Ruostumaton teräsrotta -sarja

Ruostumaton teräsrotta.  ((The stainless steel rat, 1960.) Suomentanut Pekka Markkula. Like Scifi)  Helsinki:  Like, 1996.  ISBN 951-578-279-1
Ruostumattoman teräsrotan paluu.  ((The stainless steel rat’s revenge, 1970.) Suomentanut Pekka Markkula. Ruostumaton teräsrotta 2. Like Scifi)  Helsinki:  Like, 1997.  ISBN 951-578-430-1
Ruostumaton teräsrotta pelastaa maailman.  ((The stainless steel rat saves the world, 1972.) Suomentanut Pekka Markkula. Ruostumaton teräsrotta 3)  Helsinki:  Like, 1997.  ISBN 951-578-489-1
Ruostumaton teräsrotta tahtoo sinut.  ((The stainless steel rat wants you, 1978.) Suomentanut Pekka Markkula. Ruostumaton teräsrotta 4)  Helsinki:  Like, 1998.  ISBN 951-578-535-9
Ruostumaton teräsrotta presidentiksi.  ((The stainless steel rat for president, 1982.) Suomentanut Pekka Markkula. Ruostumaton teräsrotta 5. Like scifi)  Helsinki:  Like, 2002.  ISBN 951-578-931-1
Ruostumaton teräsrotta syntyy.  ((A stainless steel rat is born, 1985.) Suomentanut Pekka Markkula. Ruostumaton teräsrotta 6. Like scifi)  Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 952-471-389-6
Suomennetut teokset > Bill, Linnunradan sankari -sarja

Bill, Linnunradan sankari.  ((Bill, the galactic hero, 1965.) Suomentanut Arvi Tamminen. Bill, Linnunradan sankari 1. Like scifi)  Helsinki:  Like, 1995.  ISBN 951-578-206-6
Bill, Linnunradan sankari robottiorjien planeetalla.  ((Bill, the galactic hero on the planet of robot slaves, 1989.) Suomentanut Arvi Tamminen. Bill, Linnunradan sankari 2. Like scifi)  Helsinki:  Like, 1995.  ISBN 951-578-235-X
Harry Harrison & David Bischoff: Bill, Linnunradan sankari pullotettujen aivojen planeetalla.  ((Bill, the galactic hero on the planet of the bottled brains, 1990.) Suomentanut Arvi Tamminen. Bill, Linnunradan sankari 3. Like scifi)  Helsinki:  Like, 1995.  ISBN 951-578-237-6
Harry Harrison & David Bischoff: Bill, Linnunradan sankari mauttoman mielihyvän planeetalla.  ((Bill, the galactic hero on the planet of the bottled brains, 1990.) Suomentanut Arvi Tamminen. Bill, Linnunradan sankari 4. Like scifi)  Helsinki:  Like, 1995.  ISBN 951-578-237-6
Harry Harrison & & Jack C. Haldeman II: Bill, Linnunradan sankari zombievampyyrien planeetalla.  ((Bill, the galactic hero on the planet of the zombie vampires, 1991.) Suomentanut Pekka Markkula. Bill, Linnunradan sankari 5. Like scifi)  Helsinki:  Like, 1998.  ISBN 951-578-457-3
Suomentamattomia teoksia > Deathworld

2. Deathworld Two (1964)
3. Deathworld Three (1968)
Suomentamattomia teoksia > Stainless Steel Rat

7. The Stainless Steel Rat Gets Drafted (1987)
8. The Stainless Steel Rat Sings the Blues (1994)
9. Stainless Steel Visions (1992)
10. The Stainless Steel Rat Goes to Hell (1996)
11. The Stainless Steel Rat Joins the Circus (1999)
The Adventures of the Stainless Steel Rat (1983)
You Can Be the Stainless Steel Rat (1985)
Suomentamattomia teoksia > Bill, The Galactic Hero

6. The Planet of the Hippies from Hell (1991, yhdessä David F. Bischoffin kanssa, myös nimellä The Planet of Ten Thousand Bars)
7. The Final Incoherent Adventure (1992, yhdessä David Harrisin kanssa)
Suomentamattomia teoksia > To the Stars

Homeworld (1980)
Starworld (1981)
Wheelworld (1981)
Suomentamattomia teoksia > Hammer and the Cross

The Hammer and the Cross (1993)
One King's Way (1994)
King and Emperor (1996, yhdessä John Holmin kanssa = Tom Shippey)
Suomentamattomia teoksia > Stars and Stripes

Stars and Stripes Forever (1998)
Stars and Stripes in Peril (2000)
Stars and Stripes Triumphant (2001)
Suomentamattomia teoksia > Muita romaaneja

A Transatlantic Tunnel, Hurrah! (1972, myös nimellä Tunnel Through the Deeps)
Star Smashers of the Galaxy Rangers (1974)
The Men from P.I.G. and R.O.B.O.T. (1974)
Queen Victoria's Revenge (1974)
The California Iceberg (1975, yhdessä James E. Barryn kanssa)
The Lifeship (1976, yhdessä Gordon R. Dicksonin kanssa)
Skyfall (1976)
The Daleth Effect (1977)
Mechanismo (1978)
Planet Story (1979)
The QEII Is Missing (1980)
Planet of No Return (1981)
Invasion: Earth (1982)
The Jupiter Plague (1982)
A Rebel in Time (1983)
Tales from the Planet Earth: A Novel with Nineteen Authors (1986)
Montezuma's Revenge (1987)
The Turing Option (1992, yhdessä Marvin Minskyn kanssa)
Suomentamattomia teoksia > Kokoelmia

War with the Robots (1962)
Two Tales and Eight Tomorrows (1968)
Prime Number (1970)
One Step from Earth (1971)
The Best of Harry Harrison (1977)
Galactic Dreams (1994)
50 in 50 (2001)
Elokuva

Soylent Green (1973). Ohjaus Richard Fleischer.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen kotisivu. (englanniksi)
Harry Harrison Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
Leena Peltonen: Aikakoneen saaga. Aikakone 1/1992.
Vesa Lehtinen: Stonehenge – Atlantiksen tuho. Aikakone 1/1993.
Vesa Lehtinen: Ruostumaton Teräsrotta tahtoo sinut! Aikakone 25.10.1999.
Marko Ahonen: Bill, Linnunradan sankari. Aikakone 4/1995.
Marko Ahonen: Bill – Linnunradan sankari robottiorjien planeetalla. Aikakone 1995.
Harry Harrisonin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Aarne Heikinheimo

| Aarne Heikinheimo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Aarne Silvio Heikinheimo
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1894 Tornio
Kuollut: 24. tammikuuta 1938 (43 vuotta) Helsinki
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärikenraalimajuri
Aarne Silvio Heikinheimo (20. maaliskuuta 1894 Tornio – 24. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri.
Perhe ja opinnot

Heikinheimon vanhemmat olivat ylimetsänhoitaja Johan Henrik Heikel ja Sally Armida Thauvón. Heikinheimo kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1913 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1913–1914. Hän seurasi opetusta Sotakorkeakoulun komentajakurssilla vuonna 1925 ja kävi Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1926–1927. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Sylvi Amalia Jurveliuksen kanssa.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, jonka päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui kesällä vuonna 1917 Libaussa järjestetyille moottoriveneenkuljettaja- ja konekivääriasemestarikursseille ja  elokuussa vuonna 1917 Schaulenissa järjestetylle autokurssille  sekä syksyllä Libaussa vuonna 1917 järjestetylle räjäytyskurssille.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen oberzugführer Friedel Jacobssonin komennuskunnan mukana 30. tammikuuta 1918 ja liittyi Perä-Pohjolan suojeluskuntajoukkoihin Tervolassa. Hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Tervolaa ja Torniota vastaan taisteleviin joukkoihin. Tervolan ja Tornion valtausten jälkeen hänet nimitettiin Kemin kaupungin komendantiksi 7. helmikuuta, kunnes 5. maaliskuuta hänet nimitettiin Perä-Pohjolan pataljoonan komentajaksi. Hän johdatti pataljoonansa taisteluihin Vilkkilässä, Haavistolla (Oriveden), Tervaniemessä, Lempäälässä, Vesilahdella, Karkussa ja Tyrväällä. Sisällissodan loppuvaiheissa hän sai tehtäväkseen muodostaa Lahdessa Itä-Uudenmaan rykmentin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Heikinheimo määrättiin 1. heinäkuuta 1918 alkaen 1. Divisioonan adjutantiksi ja myöhemmin väliaikaiseksi esikuntapäälliköksi, josta hänet siirrettiin 15. elokuuta 1918 Suomen valkoisen kaartin I pataljoonan komentajaksi ja edelleen komentajaksi 11. syyskuuta 1918 Viipurin rykmentin II pataljoonaan. II Polkupyöräpataljoonan komentajaksi hänet siirrettiin 27. huhtikuuta 1921 ja Viipurin rykmentin komentajaksi 15. elokuuta 1924. Hän toimi 12. elokuuta 1926 alkaen komentajana Jääkäriprikaatissa, josta hänet siirrettiin komentajaksi 3. Divisioonaan 9. kesäkuuta 1928. Esikuntatehtäviin hänet siirrettiin 25. elokuuta 1934 ja sijoitettiin Yleisesikuntaan ja määrättiin jalkaväen tarkastajaksi.
Luottamustoimet

Heikinheimo toimi 2. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1920 ja  3. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1921 ja 1925. Polkupyöräjoukkojen erikoiskysymyksiä käsitelleen komitean jäsenenä hän toimi vuonna 1922 ja polkupyöräjoukkojen ohjesääntökomitean puheenjohtajana vuonna 1924 sekä pikakiväärinkokeilukomitean jäsenenä vuosina 1924–1925. Talvivarustuskomitean jäsenenä hän toimi vuonna 1924 ja kenttävarustustoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1931–1934 sekä ohjesääntökomitean puheenjohtajana vuonna 1934. Mikkelin kaupunkiseurakunnan lisätyn kirkkovaltuuston jäsenenä hän toimi vuosina 1933–1934.
Kuolema

Heikinheimo kuoli tapaturmaisesti 24. tammikuuta 1938 Helsingin Harakan saarella järjestetyssä Tampellan uuden 47 millin kranaatinheittimen koeammunnassa, kun kranaatti räjähti odottamattomasti heti putken suun edessä. Heikinheimo kuoli saamiinsa sirpalevammoihin ja neljä muuta henkilöä luokkaantui, joukossa eversti Väinö Svanström. Heikinheimo on haudattu Ouluun Intiön hautausmaalle, aivan sankarihautojen viereen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 10. tammikuuta 1916  Zugführer 25. joulukuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 18. huhtikuuta 1918  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1922  Eversti 6. joulukuuta 1926  Kenraalimajuri 16. toukokuuta 1933 |      |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Viron Kotkaristi ritarikunnan 2. lk. ansioristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Aarne ja Sylvi Heikinheimon hauta Oulun hautausmaalla.
Mantšuriankottarainen

| Mantšuriankottarainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kottaraiset Sturnidae
Suku::  Pikkukottaraiset Agropsar
Laji::  sturninus
Kaksiosainen nimi
 Agropsar sturninus  (Pallas, 1776) 
Synonyymit
 Sturnus sturninus 
Katso myös
   Mantšuriankottarainen Wikispeciesissä   Mantšuriankottarainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mantšuriankottarainen (Agropsar sturninus) on aasialainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 18 cm, siipien kärkiväli 30–33 cm ja paino noin 50 g. Pienempi kuin kottarainen. Höyhenpuku on alapuolelta ja päästä vaaleanharmaa, selkä, siivet ja pyrstö ovat tummat, lähes mustat. Siivellä on 2 valkoista siipijuovaa. Pään takaosassa ja niskassa on purppuranpunainen laikku. Naaras on väreiltään koirasta himmeämpi. Nuori lintu on naarastakin himmeämmän värinen ja siltä puuttuu punainen väri.
Vanhalla linnulla on täydellinen sulkasato pesinnän jälkeen. Myös nuori lintu sulkii yleensä täydellisesti kesän ja alkusyksyn aikana.
Muodostaa risteymiä ainakin kanelikorvakottaraisen (S. philippensis) kanssa, mahdollisesti myös kiinankottaraisen (S. sinensis) kanssa.
Esiintyminen

Pesimäalue on Keski- ja Itä-Aasiassa Etelä-Siperiasta Mongoliaan, Pohjois-Koreaan ja -Kiinaan. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Etelä-Kiinasta Malakan niemimaalle ja Indonesiaan. Lajia tavataan satunnaisesti Euroopassa. Sitä ei ole tavattu Suomessa. Lajin elinalueen koko on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Pesimäalueet ovat laaksojen jokivarsien lehtipuumetsiköissä, peltojen ja metsiköiden kirjavoimalla maaseudulla ja kaupunkien laitamilla.
Lisääntyminen

Pesä on puunkolossa, pöntössä tai rakennuksen kolossa.
Ravinto

Mantšuriankottarainen syö hedelmiä, marjoja, hyönteisiä ja mettä.
Giambattista Marini

L´Adone -teoksen kansi vuodelta 1623.
Lira, 1674.
Giambattista Marini (myös Marino, 18. lokakuuta 1569 Napoli, Napolin kuningaskunta – 25. maaliskuuta 1625 Napoli) oli napolilainen runoilija. Hän kehitteli mahtipontisen runouden barokkityylin, jota kutsutaan marinismiksi. Marinin pääteoksena pidetään mytologista runoelmaa nimeltä Adone (1623).
Elämä

Marini opiskeli aluksi vanhempiensa painostamana lakia, mutta kieltäytyi jatkamasta ammatissa. Hänen elämänsä vuoden 1590 jälkeen oli värikästä. Hän vaelteli Italian ja Ranskan hoveissa, oli jatkuvissa rahavaikeuksissa sekä ongelmissa lain kanssa. Hän sai sensuurista huolimatta kuitenkin julkaistua jatkuvasti runojaan, jotka saavuttivat suurta suosiota. Suurta osaa hänen teksteistään kierrätettiin ensin käsikirjoituksina ja julkaistiin vasta myöhemmin. Esimerkiksi hänen mytologinen sarjateoksensa La sampogna valmistui 1596, mutta julkaistiin vasta 1620.
Marini palveli erään napolilaisen prinssin sihteerinä, jonka jälkeen hänet pidätettiin moraalittomuudesta vuosina 1598 ja 1600. Hänet kuitenkin vapautettiin vaikutusvaltaisten ihailijoiden myötävaikutuksella. Hän muutti Roomaan ja nautti kardinaali Pietro Aldobrandinin suojelusta. Aldobrandini oli paavin sukulaispoika. Parivaljakko matkusteli ympäri Italian kaupunkeja. Marini yritti julkaista joitakin runojaan Parmassa, minkä inkvisitio kuitenkin esti. Hän sai julkaistuksi varhaisen Le rime -kokoelman 1602 sekä kaksiosaisen La lira -kokoelman 1608 ja 1614.
Giambattista marinoasui Torinossa 1608–1615, jossa hän oli Savoijin herttuan suojeluksessa. Hänen kilpailevasta runoilija-aikalaisestaan, Gaspare Murtolasta tehdyt satiiriset runot, jotka julkaistiin myöhemmin nimellä La Murtoleide (1619), aiheuttivat kuitenkin ongelmia. Murtola sai Marinin pidätetyksi kyseisestä ja muistakin "loukkauksista". Päästyään taas kerran vapaaksi vaikutusvaltaisten ystäviensä avustuksella Marini muutti Pariisiin 1615, jossa hän asui Maria de' Medicin ja Ludvig XIII:n suojeluksessa vuoteen 1623. Hän julkaisi Pariisissa myös pääteoksensa, eeppisen runoelman Adone, johon esipuheen kirjoitti Jean Chapelain, joka sai esipuheensa ansiosta mainetta ja kunniaa.. Runoelman on kerrottu edustavan sekä hänen tyylinsä parhainta että huonointa osaa.
Giambattista marinomuutti samana vuonna takaisin Napoliin, jossa vietti sensuurista huolimatta loppuelämänsä.
Suomennettuja runoja

Ihmiselo, suom. V. Arti, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, Helsinki: WSOY 1945
Maria de' Medici, suom. Tyyni Tuulio, teoksessa: Italian kirjallisuuden kultainen kirja
Maa ja ilma hehkuvat, kipinoivat (Or che l'aria e la terra arde e fiameggia), suom. Aale Tynni, teoksessaa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Markomannit

Germaaniheimojen asuinalueita noin vuonna 50. Markomannien alue on kartan keskiosassa.
Markomannit olivat germaaniheimo, joka oli luultavasti sukua sveebeille. Heidän nimensä on germaanista juurta ja tarkoittaa suunnilleen "rajaseutujen asukkaat". Markomannit asuivat alun perin Main-joen rannoilla. Markomannit mainitaan historiassa ensimmäisen kerran Ariovistuksen johtamien heimojen joukossa, jotka tunkeutuivat Galliaan ja jotka Julius Caesar vuonna 58 eaa. kukisti ja ajoi takaisin Reinin yli. Roomalainen sotapäällikkö Drusus hyökkäsi markomanneja vastaan 9 eaa. pakottaen heidät vetäytymään nykyisen Böömin alueelle. Markomannit karkottivat siellä alun perin asuneen kelttiläisen boijien heimon ja perustivat maahan kuninkaansa Marbodin (latinaksi Maroboduus) johdolla vahvan kuningaskunnan. Keisari Augustus piti markomanneja uhkana Roomalle ja suunnitteli heitä vastaan hyökkäystä. Illyrian sota kuitenkin esti Augustuksen aikeet.
Markomannit joutuivat pian vastakkain toisen vahvan germaanien liittokunnan, keruskien johtaman liittouman kanssa. Keruskit pitivät markomanneja yhtä suurena uhkana vapaille germaaniheimoille kuin roomalaisiakin. Vuonna 17 jaa käydyssä sodassa Arminiuksen johtamat keruskit liittolaisineen nöyryyttivät markomanneja, ja Marbod pyysi keisari Tiberiukselta apua. Tiberius ei suostunut pyyntöön, mutta lähetti neuvottelijat sopimaan rauhasta germaanien välillä. Tämän sovittelun aikana roomalaiset näyttävät kuitenkin yllyttäneen muita vihollisia markomanneja vastaan, sillä vuonna 19 nuori goottipäällikkö Catualda hyökkäsi markomannien valtakuntaan ja valloitti sen. Marbod pakeni ja vaati Tiberiukselta suojelusta, joka tarjosi hänelle turvallista turvapaikkaa Italiassa. Siellä Marbod vietti jäljellä olevat kahdeksantoista elinvuottaan, kun taas markomannien valtaistuin jäi Catualdalle. Mutta germaaniheimo hermunduurit karkotti pian myös Catualdan.
100-luvulla markomannit liittoutuivat yhdessä kvadien, vandaalien ja sarmaattien kanssa Roomaa vastaan. Rooma kävi sotaa markomannien johtamaa liittoumaa vastaan vuosina 166–180. Vuonna 167 germaanit työntyivät markomannien johdolla Pannoniaan ja löivät heitä vastassa olleet roomalaiset joukot. Pian he hyökkäsivät myös Pohjois-Italiaan. Parthialaisten kanssa solmitun rauhan jälkeen keisari Marcus Aurelius sai käyttöönsä uusia legioonia Tonavalta, ja pystyi niiden avulla voittamaan germaanit Italiassa, ajamaan heidät takaisin Alppien taakse ja valloittamaan Pannonian uudelleen. Vasta Marcus Aureliuksen poika Commodus sai solmittua rauhan markomannien kanssa. Tämän jälkeen markomanneista ei ole juuri mainintoja säilyneissä asiakirjoissa, mutta he kuuluivat todennäköisesti alemannien liittokuntiin. Myöhempinä aikoina markomanneja palveli Rooman armeijan auxlia-joukoissa, ja markomannit mainitaan myös Attilan liittolaisina.
Margareeta Leijonhufvud

| Margareeta Leijonhufvud |
| --- | --- |
 Ruotsin kuningatar Margareeta, syntyään Leijonhufvud
Ruotsin kuningatar
Valtakausi:  1536–1551
Edeltäjä:  Katariina Saksi-Lauenburgilainen
Seuraaja:  Katariina Stenbock

Syntynyt:  1. tammikuuta 1516 Ekebergin säteri, Lillkyrka, Närke
Kuollut:  26. elokuuta 1551 (35 vuotta) Tynnelsön linna, Mälaren
Hautapaikka:  Uppsalan tuomiokirkko
Puoliso:  Kustaa Vaasa (vih. 1536)
Lapset:  Juhana III Katariina Cecilia Magnus Karl Anna Sten Sofia Elisabet Kaarle IX
Isä:  Erik Abrahamsson Leijonhufvud
Äiti:  Ebba Eriksdotter Vaasa
Uskonto:  Katolilainen
Ruotsin kuningattaren Margareetan hautamuistomerkki Kustaa Vaasan hautamonumentissa.
Margareeta Erikintytär Leijonhufvud (1. tammikuuta 1516 Ekebergin säteri, Lillkyrka, Närke – 26. elokuuta 1551 Tynnelsön linna, Mälaren) oli Ruotsin kuningatar 1536–1551. Hän oli Kustaa Vaasan toinen puoliso ja tulevien kuninkaiden Juhana III:n ja Kaarle IX:n äiti.
Tausta

Margareeta oli Erik Abrahamsson Leijonhufvudin ja Ebba Eriksdotter Vaasan kolmas tytär. Hänellä oli kolme vanhempaa sisarusta: Abraham, Birgitta ja Anna, joka kuitenkin kuoli jo nuorena. Hänellä oli myös kolme nuorempaa sisarusta: Anna, Sten ja Märta. Hän oli ainoastaan nelivuotias, kun hänen isänsä teloitettiin Stortorgetilla Tukholman verilöylyssä 8. marraskuuta 1520. Margareeta oleskeli syksyn 1520 ajan äitinsä ja sisarustensa kanssa Västeråsin luostarissa, mikä saattoi pelastaa heidät verilöylyltä. Luostarista he muuttivat takaisin Ekebergin säteriin. Margareetan koulutuksesta ei ole tarkkaa tietoa.
Margareeta muutti äitinsä ja sisarustensa kanssa Lon linnaan Gräfsnäsiin Anten-järven rannalle,milloin? 20 kilometriä Nossebrosta etelään ja noin 80 kilometriä Göteborgista koilliseen. Margareetasta kasvoi siro ja noin 155 cm pitkä nainen.
Kuningattarena

Kuningas Kustaa Vaasan ensimmäinen puoliso Katariina Saksi-Lauenburgilainen kuoli 23. syyskuuta 1535. Kustaalla oli ollut vaikeuksia löytää ensimmäistä puolisoaan, eikä hän halunnut enää toista puolisoa etsiessään neuvotella ulkomaisten hovien kanssa. Ottaessaan puolison ruotsalaisesta aatelissuvusta hän saattaisi myös vahvistaa asemaansa valtakunnan sisällä. Edellä mainituista syistä hän rajasikin tällä kertaa etsinnät ruotsalaisiin naisiin. Margareeta oli jo salakihloissa Svante Sturen kanssa, kun Kustaa kosi häntä. Kihlaus purettiin, ja Svante Sture sai puolisokseen Margareetan nuoremman sisaren Märta Erikintytär Leijonhufvudin. Margareeta ja Kustaa avioituivat Uppsalan tuomiokirkossa 1. lokakuuta 1536.
Häiden jälkeen Margareeta ja Kustaa viettivät aikaa Mälarenin ympäristössä: Västeråsissa, Tre Kronorin linnassa Tukholmassa ja Gripsholmin linnassa. Margareeta sairastui, mikä viivästytti matkantekoa. Helmikuussa 1537 pariskunta vieraili Ekebergissä, jossa kuningas myönsi Margareetan äidille luvan kerätä viljelijöiltä eräänlaista veroa. Hän myönsi äidille kevään mittaan myös verohelpotuksia.
Margareeta oli puolisoaan 20 vuotta nuorempi, mutta ikäerosta huolimatta hän sopeutui hyvin rooliinsa. Omalla lempeänystävällisellä tavallaan hän vaikutti rauhoittavasti Kustaa Vaasaan. Liittoa Margareetan kanssa on pidetty Kustaan elämän onnellisimpana aikana. Asiakirjojen perusteella Margareetan valta oli huipussaan 1540-luvun alkupuoliskolla. Hän oli puolisonsa läheinen neuvonantaja ja teki maakauppoja omiin nimiinsä suullisesti naisten kesken. Margareeta oli mukana Kustaa Vaasan ja Kristian III:n tapaamisessa 1541, jonka aikana he keskustelivat Ruotsin ja Tanskan välisestä yhteistyöstä: Eerikin ja Tanskan kruununprinssin naimakaupoista. Margareeta ei kuitenkaan osallistunut neuvotteluihin. Yksi kuningattaren tärkeimmistä tehtävistä oli kotitaloudesta huolehtiminen: hänen vastuullaan olivat talous, alaiset ja linnojen varastot. Hän piti yllä hyviä välejä ja diplomaattisia suhteita Sturen suvun ja ulkomaisten kuningattarien kanssa sekä armahti alamaisia.
Margareeta pysyi koko elämänsä katolilaisena, kun taas Kustaa Vaasa toimeenpani reformaation.
Kuoleman jälkeen

1540-luvun loppupuolella Margareeta sairasteli usein, ja menehtyi lopulta Tynnelsön linnassa 26. elokuuta 1551 lyhyen sairauden jälkeen. Hän oli sairastunut keuhkokuumeeseen venematkalla Mälarenilla. Kustaa Vaasan kerrotaan ottaneen vaimonsa kuoleman hyvin raskaasti. Margareeta haudattiin Uppsalan tuomiokirkkoon. Margareetan seuraaja Kustaa Vaasan puolisona ja kuningattarena oli hänen sisarentyttärensä Katariina Stenbock. Tyttäriensä avioliittojen kautta Margareeta oli useiden Euroopan kuningashuoneiden kantaäiti 1900-luvun alussa.
Helsingin Vanhaankaupunkiin perustettiin Margareeta Leijonhufvudin puisto vuonna 2003. Kustaa Vaasan ensimmäinen ja kolmas aviovaimo otettiin Helsingin paikannimistöön samana vuonna.
Lapset

Margareeta synnytti kymmenen lasta kolmentoista vuoden aikana. Näistä kahdeksan selvisi lapsuusvuosiensa yli, mikä on poikkeuksellisen korkea osuus 1500-luvun mittapuulla.
Juhana III (1537–1592) Ruotsin kuningas 1567–1592
Katariina (1539–1610) puoliso Itä-Friisian kreivi Edzard II
Cecilia (1540–1627) puoliso Baden-Rodemachernin rajakreivi Kristoffer II
Magnus (1542–1595) Itä-Götanmaan herttua
Karl (1544)
Anna (1545–1610) puoliso Pfalz-Veldenzin kreivi Georg Johan I
Sten (1546-1547)
Sofia (1547–1611) puoliso Saksi-Lauenburgin herttua (1543–1603) Magnus II, Kustaa Vaasan ensimmäisen puolison veljenpoika
Elisabet (1549–1597) puoliso Mecklenburgin herttua Kristofer
Kaarle IX (1550–1611) Ruotsin kuningas 1599–1611
Tarun mukaan kuningas Kustaa Vaasa rakastui Margareetaan vierailullaan Lon linnassa, ja kosi tyttöä myöhemmällä käynnillään. Tuolloin Margareeta säikähti niin, että hän pakeni ullakolle ja piiloutui kirstuun. Kuvassa asetelma Gräfsnäsin linnassa.