stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristian Castrén

| Kristian Castrén> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Kristian "Cristian" Ericsson Castrén
Syntynyt: 7. tammikuuta 1779 Pudasjärvi
Kuollut: 12. maaliskuuta 1825 Rovaniemi
Kansalaisuus:  ruotsi – 1809 Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  kappalainen, kirkkoherra
Vanhemmat:  Eric Castrén ja Catarina Elisabet Keckman
Puoliso:  Susanna Sofia Fellman
Sukulaiset:  Castrén suku
Muut tiedot
Uskonto:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Kristian ”Cristian” Ericsson Castrén (7. tammikuuta 1779 Pudasjärvi – 12. maaliskuuta 1825 Rovaniemi) oli valistushenkinen pappi, joka toimi Rovaniemen kirkkoherrana.
Castrénin vanhemmat olivat Kemissä vaikuttanut kirkkoherra Eric Castrén (1732–1787), ja Catarina Elisabet Keckman (1841–1784), hänen puolisonsa oli Susanna Sofia Fellman, Kristianilla ja Susannalla oli peräti kolmetoista yhteistä lasta; Erik Kristian Castrén; Esaias Castrén; Mathias Alric Castrén; Esajas Castrén; Jakob Albert Castrén; Matias Aleksanteri Castrén; Katarina Elisabet Castrén; Brukspatron Johan Abram Castrén; Isak August Castrén; Zacharias Henric Castrén; Nils Zachris Christiansson Castrén; Samuel Castrén.
Lapsista Matias Aleksanteri Castrén, toimi suomalaisena kieltentutkijana ja etnografina.
Kristian valmistui Oulun triviaalikoulusta (1793). Kristian pääsi ylioppilaaksi 29. syyskuuta 1796, kristian oli pohjalaisen osakunnan jäsen 1796, hän valmistui Filosofian maisteriksi 1802. tämän jälkeen Kristian toimi Tervolan kappalaisena 1812 ja vihittiin Rovaniemen kirkkoherraksi vuonna 1822.
Kristian Castrén kuoli vuonna 1825 Rovaniemellä, ja hänet on haudattu Rovaniemen I hautausmaalle.
Pikkukehrääjä

| Pikkukehrääjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät Caprimulgidae
Suku::  Pikkukehrääjät Setopagis
Laji::  parvula
Kaksiosainen nimi
 Setopagis parvula  (Gould, 1837) 
Synonyymit
 Caprimulgus parvulus 
Katso myös
   Pikkukehrääjä Wikispeciesissä   Pikkukehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkukehrääjä (Setopagis parvula) on kehrääjiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta. Aikaisemmin sitä pidettiin samana lajina venezuelankehrääjän (Setopagis heterura) kanssa.
Koko ja ulkonäkö

Pikkukehrääjä voi kasvaa 19–21 cm pitkäksi. Lajin sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään pikkukehrääjä on harmahtavanruskean kirjava ja harmain se on päälaeltaan. Selässä on mustia viiruja. Koiraan siivissä on valkoinen siipijuova ja valkoisia pilkkuja. Naaraspikkukehrääjällä siipiviivaa ei ole ja pilkut ovat ruskehtavia. Koiraan pyrstössä on uloimpien sulkien päässä hieman valkoista. Kaulassa on oranssinruskea kaulus ja kurkussa on valkoinen läikkä, joka voi naaraalla olla ruskeahko. Pikkukehrääjän rinnassa on viiruja.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkukehrääjän levinneisyysalue ulottuu Amazonin altaalta Perusta ja Brasiliasta etelään aina Argentiinan keskiosiin saakka. Lintu tavataan molenlaisista elinympäristöistä muun muassa galleriametsistä, savanneilta, pensaikoista ja tiheiköistä. Laji on yöaktiivinen ja lepää päivisin maassa. Pikkukehrääjä pyydystää ravinnokseen lentäviä hyönteisiä. Sen pesimäkausi on elokuusta marraskuulle ja pesä sijaitsee pensaan alla maassa.
Pregnenoloni

| Pregnenoloni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-[(3S,8S,9S,10R,13S,14S,17S)-3-hydroksi-10,13-dimetyyli-2,3,4,7,8,9,11,12,14,15,16,17-dodekahydro-1H-syklopenta[a]fenantren-17-yyli]etanoni
CAS-numero:  145-13-1
PubChem CID:  8955
SMILES:  CC(=O)C1CCC2C1(CCC3C2CC=C4C3(CCC(C4)O)C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C21H32O2
Moolimassa:  316,466 g/mol
Sulamispiste:  193 °C
Liukoisuus veteen:  0,000344 g/l (20 °C)
Pregnenoloni (C21H32O2) on steroideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Pregnenoloni on merkittävä yhdiste neurosteroidina ja sillä ja sen metaboliiteilla on hermosoluja suojaavia ja oppimista auttavia vaikutuksia. Yhdiste on myös esiaste useille muille steroidihormoneille.
Ominaisuudet ja biologinen rooli

Pregnenoloni on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta ja liukenee kohtalaisesti orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, etyyliasetaattiin ja kloroformiin. Pregnenoloni on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen kiertokyky etanoliliuoksessa on +28.
Eläimissä pregnenolonia muodostuu kolesterolista aivoissa, lisämunuaisissa ja sukupuolirauhasissa. Pregnenolonin biosynteesi tapahtuu näiden elimien mitokondrioissa, joissa entsyymikompleksi hapettaa kolesterolin pregnenoloniksi ja isokapryylialdehydiksi. Pregnenoloni sitoutuu muun muassa σ-reseptoreihin, mikrotubuluksiin ja kannabinoidireseptoreihin. Sillä on hermosoluja vaurioilta suojaavia vaikutuksia ja kannabinoidireseptoreihin sitoutuessaan se muun muassa ehkäisee etanolin aiheuttamia vaurioita hermosoluissa. Pregnenolonista muodostuu steryylisulfataasin katalysoimana pregnenolonisulfaattia, jolla on myös hermosoluja suojaavia ja oppimista parantavia vaikutuksia.
Pregnenoloni on myös useiden steroidihormonien esiaste. Se hapettuu sytokromi P450-ryhmän entsyymien vaikutuksesta progestesteroni, josta muodostuu muun muassa androstenedionia, kortikoideja ja muita hormoneja. Yhdiste voi myös hydroksyloitua 17-hydroksipregnenoloniksi, josta muodostuu dehydroepiandrosteronia.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Pregnenolone (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Pregnenolone (englanniksi)
DrugBank: Pregnenolone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Pregnenolone (englanniksi)
Aktivointi (radioaktiivisuus)

Aktivoinnilla tarkoitetaan stabiilin aineen muuttamista radioaktiiviseksi ionisoivan säteilyn avulla. Näin syntynyttä ainetta kutsutaan keinotekoisesti radioaktiiviseksi erottaen sen luonnollisesta aktiivisuudesta. Aktivoinnissa hiukkas- tai sähkömagneettinen säteily vuorovaikuttaa stabiilin aineen ydinten kanssa aiheuttaen ydinreaktion, jonka lopputilan ytimet ovat radioaktiivisia. Reaktiossa tuloytimet voivat olla samaa alkuainetta mutta eri isotooppia kuin emoytimet, mutta ne voivat myös olla kokonaan eri alkuainetta.
Aktivointia voidaan tehdä tarkoituksella, esimerkiksi luoden säteilylähteitä lääketiedettä ja teollisuutta varten. Aktivointia voi tapahtua myös tahattomasti esimerkiksi edellä mainittuja säteilylähteitä käytettäessä, kun niiden lähettämää säteilyä päätyy käyttö- tai säilytyspaikan rakennemateriaaleihin. Aktivoinnin mahdollisuus tuleekin ottaa erikseen huomioon säteilyturvallisuutta ajatellen, sillä syntyneet radioaktiiviset materiaalit voivat olla hyvinkin pitkäikäisiä, eli niillä voi olla pitkä puoliintumisaika. Erityisesti materiaalien aktivoituminen tulee ottaa huomioon, jos käytetään tai tuotetaan neutronisäteilyä tai muuta korkeaenergistä säteilyä. Neutronisäteilyä syntyy erityisesti ydinvoimaloissa ja korkeaenergistä säteilyä tavataan hiukkaskiihdyttimien yhteydessä neutronisäteilyn lisäksi.
Komorienmustabulbuli

| Komorienmustabulbuli> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Mustabulbulit Hypsipetes
Laji::  parvirostris
Kaksiosainen nimi
 Hypsipetes parvirostris  Milne-Edwards & Oustalet, 1885 

Katso myös
   Komorienmustabulbuli Wikispeciesissä   Komorienmustabulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Komorienmustabulbuli (Hypsipetes parvirostris) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Iso-Komorin sijainti kartalla, jolla myös pääkaupunki Moroni sijaitsee.
Levinneisyys

Komorienmustabulbulia tavataan vain Iso-Komorin saarella Komoreilla. Se on suhteellisen yleinen, mutta populaatiotrendi on laskeva. Lisäksi laji elää melko rajatulla alueella, joten se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Ulrich Zwingli

| Ulrich Zwingli |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1484 Wildhaus, St. Gallenin kantoni, Sveitsi
Kuollut: 11. lokakuuta 1531 (47 vuotta) Kappel am Albis, Zürichin kantoni, Sveitsi
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Ulrich (Huldreich) Zwingli (/ˈtsʋiŋli/; 1. tammikuuta 1484 Wildhaus, Sveitsi – 11. lokakuuta 1531 Kappel am Albis, Sveitsi) oli Sveitsin uskonpuhdistuksen alullepanija ja Sveitsin reformoidun kirkon perustaja.
Varhaiset vuodet

Ulrich Zwingli oli perheensä kahdeksasta pojasta kolmanneksi vanhin. Hänet lähetettiin jo viisivuotiaana pappissetänsä Bartholomäus Zwinglin luo läheiseen Weeseniin. Kymmenvuotiaana hänet lähetettiin Baseliin oppimaan latinaa. Kolmen vuoden kuluttua hän lähti Berniin, jossa dominikaanit yrittivät saada nuoren Zwinglin liittymään noviisina järjestöönsä. Hänen isänsä ja setänsä eivät kuitenkaan hyväksyneet tätä, ja hän lähti Bernistä jättäen latinan opintonsa kesken. Hän ilmoittautui Wienin yliopistoon talvilukukaudeksi 1498, ja yliopiston arkistojen mukaan hänet erotettiin sieltä. Asia ei ole kuitenkaan täysin varma, sillä ainakin vuoden 1500 kesälukukaudella Zwingli oli opiskelemassa Wienissä. Zwingli jatkoi opintojaan Bernissä vuoteen 1502, jolloin hän siirtyi Baselin yliopistoon, josta hän valmistui maisteriksi vuonna 1506. Hän opiskeli yliopistoissa skolastiikkaa, humanistisia tieteitä, kreikkaa ja hepreaa. Lisäksi Zwingli luki alkukielellä Uutta testamenttia ja kirkkoisien teoksia.
Zwinglin reformaatioajattelu kehittyi eri tietä kuin Martti Lutherilla, jota ajoi uudistusliikkeeseen ahdistuminen sielun pelastumisesta. Zwinglin huoli nousi sen sijaan moraalisista lähtökohdista. Hän näki, että Sveitsin kansallisen ja kirkollisen elämän sekä Jumalan sanan välillä oli ristiriitaa. Hän pyrki hylkäämään jumalanpalveluksesta kaiken sellaisen, jota ei löydy Uudesta testamentista.
Kirkon palveluksessa

Zwingli määrättiin vuonna 1506 kansansaarnaajaksi (saks. Leutpriestertum) Glarusin kantoniin, jossa hän vaikutti vuoteen 1516 asti. Nuorena pappina hän ei ollut opiskellut juurikaan teologiaa, mutta se ei ollut epätavallista tuohon aikaan. Glarusin seurakunnassa hän toimi taitavana saarnaajana ja vastusti sikäläistä anekauppiasta, paavinvaltaa ja kiirastulioppia. Glarusin kantonista lähti tuohon aikaan paljon palkkasotilaita taistelemaan ympäri Eurooppaa. Lisäksi Sveitsin valaliiton välit olivat epävakaat suhteessa Ranskaan, Habsburgeihin ja Kirkkovaltioon. Ulkopoliittisissa kiistoissa Zwingli tuki uskollisesti paavia, minkä ansiosta paavi Julius II myönsi hänelle eläkkeen. Sveitsin valaliitto koostui Ulrich Zwinglin aikana kolmestatoista kantonista. Toisin kuin nykyinen Sveitsin valtio, joka toimii liittovaltiona, kolmetoista kantonia olivat lähes riippumattomia hoitaen oman sisä-ja ulkopolitiikkansa. Tämä riippumattomuus oli taustalla uskonpuhdistuksen aikaisissa konflikteissa. Armeijan pyrkimykset saivat lisäpontta hankkia uusia alueita ja resursseja kuten nähdään esimerkiksi Vanhan Zürichin sodan aikana.
Zwinglin aikana uskonnolliset ryhmittymät lähettivät nuoria miehiä taistelemaan ulkomaille, minkä monet näkivät kantonien virkamiesten rikkauksien kasvattamisena. Zwingli osallistui kenttäpappina kahdelle sotaretkelle italialaisia ja ranskalaisia vastaan Novaran taistelussa vuonna 1513 ja Marignanon taistelussa vuonna 1515. Zwinglin retkillä näkemät julmuudet vaikuttivat hänen toimintaansa uskonpuhdistajana, ja hän omaksui politiikan keinoksi toteuttaa Jumalan tahtoa valtiossa. Tältä ajalta ovat hänen varhaisimmat säilyneet teoksensa, jotka hyökkäsivät palkkasoturiksi ryhtymistä vastaan. Marignanon murskaavan tappion jälkeen Glarusin alueella mielialat kääntyivät paavin kannattajia ja ranskalaisten vastustajia kohtaan, minkä takia Zwingli päätti vetäytyä Einsiedelniin Schwyzin kantoniin. Hän toimi Einsiedelnissä "Mustan Madonnan luostarissa" kaksi vuotta. Siellä hän törmäsi katolisen luostarielämän epäkohtiin, kuten siveettömyyteen ja välinpitämättömyyteen hengellisissä asioissa.
Toimiessaan Glarusissa ja Einsiedelnissä Zwingli opiskeli kreikkaa ja latinaa. Hän keräsi yli 300 kirjan kirjaston klassisista ja skolastisista teoksista. Hän kävi kirjeenvaihtoa sveitsiläisten humanistien kanssa sekä tutustui Erasmus Rotterdamilaisen teoksiin. Zwingli myös tapasi Erasmuksen tämän asuessa Baselissa 1514–1516. Erasmuksen vaikutus näkyy Zwinglin pasifismissa ja hänen keskittymisessään saarnaamiseen.
Kansalaissota

Kansallinen hajaannus Sveitsissä alkoi katolisten, luterilaisten ja Zwingliä kannattaneiden reformistien kesken. Zwinglin ehdottaessa yhteistä sotilasliittoutumaa Lutherin kanssa tämä kauhistui ajatuksesta. Zwingli liittyi Hessenin sopimukseen vuonna 1530. Sopimus oli puolustusliitto keisaria ja paavia vastaan. Sota kuitenkin syttyi ja katolisten armeija hyökkäsi Zürichia vastaan. Zwingli kaatui vuonna 1531 sotapappina katolilaisia vastaan käydyssä Kappelin taistelussa, jossa kaatui yli neljäsataa Zürichin sotilasta. Sota päättyi toiseen Kappelin rauhaan. Seurakunnat saivat siinä oikeuden määrätä tunnustuksensa kuten tähänkin asti. Reformistien hallussa olevat alueet kuitenkin palautuivat katolisen kirkon alaisiksi. Jean Calvinin myöhemmin uudelleen aloittama uskonpuhdistus lisäsi Sveitsin reformoidun kirkon valtaa Sveitsissä.  	 
−
Zwingli ja reinkarnaatioajatus

Marburgin uskontokeskustelussa Zwingli ilmaisi kannatuksensa reinkarnaatio eli jälleensyntymisajatukselle:
»..Desshalb mich unbillinglich dunckt, dass etliche die pythagoreische Wiedergeburt und Ernüwerung so gar verspottend und verachtend, die doch von nöten syn muss." (suom. "..Siksi minusta vaikuttaa väärältä, että pythagoralaista jälleensyntymistä ja uudelleensyntymistä jopa pilkataan ja kartetaan, vaikka sen pitäisi ottaa vakavasti")»
Zwinglin ajatuksia

Zwingli edusti radikaalia reformaatioajattelua ja kritisoi Lutheria siitä, ettei tämä vienyt uudistuksia tarpeeksi pitkälle. Lutherin mukaan kirkosta tuli poistaa vain raamatunvastaiset asiat mutta Zwingli halusi kirkosta poistettavan kaiken sellaisen, mikä Raamatussa ei mainittu. Zwinglin mukaan kirkkorakennukset tuli yksinkertaistaa ja turhat patsaat ja kuvat poistaa. Zwingli myös halusi, että yhteiskunnassa noudatetaan uskonnollisia lakeja, kun taas Lutherin mukaan maallinen ja hengellinen valta tuli pitää erillään. Lutherin mukaan Kristus itse on läsnä leivässä ja viinissä (reaalipreesens), kun taas Zwinglin mukaan ehtoollinen antaa kristitylle Pyhän Hengen voimalla Kristuksen hengellisen läsnäolon. Zwinglille ehtoollisen leipä ja viini "merkitsivät" vertauskuvallisesti Kristuksen läsnäoloa.
Koska Lutherin ja Zwinglin näkemykset erosivat monelta osin toisistaan, heidän johtamansa liikkeet lähtivät eri suuntiin.
Muita sveitsiläisen reformaation henkilöitä

Ambrosius Blacer
Heinrich Bullinger
Jean Calvin
Guillaume Farel
Johannes Oecolampadius
Teokset

Von Erkiesen und Freiheit der Speisen (1522)
Commentarius de vera et falsa religione(1525)
Amica exegesis (1527)
Fidei ratio (1530)
Sermonis de providentia Dei anamenema (1530)
Christianae fidei brevis et clara expositio ad regem christianum (1531)
Zwinglin kootut teokset Sämtliche Werke(1545 u. 1581) ja (1828–42)
Huldreich Zwinglis sämtliche Werke;  (1905 ff.)
Ausgewählte Schriften in neuhochdeutscher Wiedergabe mit einer historisch-biographischen Einführung; (1988)
Kirjallisuutta

Gäbler, Ulrich: Huldrych Zwingli: his life and work.  Fortress Press, 1986.  (englanniksi)
Gäbler, Ulrich: Huldrych Zwingli im 20. Jahrhundert : Forschungsbericht und annotierte Bibliographie 1897–1972.  Zürich:  Theologischer Verlag, 1975.  (saksaksi)
Stephens, W. P.: The theology of Huldrich Zwingli.  Oxford:  Clarendon Press, 1986.  ISBN 0-19-826677-4  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ulrich Zwingli Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi 2  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef
Ääntötapa

Ääntötapa eli artikulaatiotapa tarkoittaa kielitieteessä (erityisesti fonetiikassa) tapaa, jolla kieli, huulet ja muut ääntöväylän osat ovat kosketuksissa toisiinsa tiettyä äännettä tuotettaessa. Käsitteeseen viitataan usein vain konsonanttien yhteydessä, vaikka vokaaleillakin on oma ääntötapansa. Yhdessä ääntöpaikassa voidaan tuottaa äänteitä usealla ääntötavalla. Samassa paikassa tuotettavia äänteitä kutsutaan homorgaanisiksi.
Ääntötapoja luokitellaan muun muassa sen perusteella, kuinka lähelle ääntöväylän osat tulevat toisiaan (avauma, supistuma ja sulkeuma). Muita luokitteluominaisuuksia ovat frikatiivien supistuman muoto (kouru- ja rakosupistumat) ja tremulantteihin liittyvän täryn laatu. Usein myös nasaalisuus ja lateraalisuus lasketaan osaksi ääntötapaa, mutta esimerkiksi foneetikko Peter Ladefoged pitää niitä ääntötavasta riippumattomina äänteiden itsenäisinä ominaisuuksina.
Avauma-aste

Ääntämiseen käytetyn ilmavirran esteenä voi ääntöväylällä olla eri suuruisia tiloja. Kun kaksi ääntöväylän osaa (esimerkiksi kieli ja kitalaki tai ylähuuli ja alahuuli) koskettavat toisiaan niin, että ilmavirta ei pääse kulkemaan suusta ulos lainkaan, puhutaan sulkeumasta eli klausuurasta. Sulkeuman avulla tuotettuja äänteitä ovat klusiilit ja nasaalikonsonantit. Jos ilmavirran tuloa ei ole kokonaan estetty, mutta kuitenkin ilma pääsee vain vaivoin ulos suusta, puhutaan hälyä tuottavasta supistumasta eli striktuurasta. Supistumaäänteitä ovat frikatiivit. Mikäli ääntöväylä taas on täysin avoin, puhutaan avaumasta eli apertuurasta. Tällä tavoin tuotettuja äänteitä ovat vokaalit. Lisäksi joskus mainitaan supistuman ja avauman välimuoto lähentymä, jolla puolivokaalit ja lateraalit tuotetaan. Ääntöväylällä on tällöin pieni kapeikko, joka ei kuitenkaan tuota merkittävästi hankaushälyä. Klusiileissa ja affrikaatoissa avauma-aste on monivaiheinen siten, että äänteiden alussa muodostetaan täysi sulkeuma, joka sitten purkautuu klusiileilla avaumaksi ja affrikaatoilla supistumaksi.
Kielten historiallisessa kehityksessä äänteet voivat muuttua avauma-asteeltaan avoimemmiksi lenitioksi kutsutussa prosessissa.
Muut supistumat

Frikatiivit jaotellaan usein kahteen luokkaan niissä käytetyn supistuman muodon perusteella. Sibilanteille on ominaista kielen selän avulla tehty kourusupistuma, jonka kautta ilmavirta kulkee. Spiranteilla esiintyy tämän sijasta kitakielekkeellä, kielellä, etuhampailla tai huulilla muodostettu rakosupistuma. Kielen suhteellisesta liikkumattomuudesta johtuen kaikissa ääntöpaikoissa ei voida tuottaa sibilantteja, kun taas spirantteja voidaan tuottaa lähes missä ääntöväylän osassa tahansa.
Tremulantit muistuttavat monella tapaa lyhyitä klusiileja. Niissä käytetyn tärysupistuman alkuvaihe muistuttaa klusiilien sulkeumaa, joka kuitenkin purkautuu ja taas pian sulkeutuu ilmanpaineen ja aktiivisen lihasvoiman yhteisvaikutuksesta. Tremulanteilla sulkeuma–avauma-liike eli täry toistuu usein nopeassa tahdissa monta kertaa peräkkäin, joskin yksitäryinenkin tremulantti on mahdollinen ja kuulovaikutelmaltaan erilainen kuin vastaava klusiili.
Täryn aikaansaamiseksi ääntöväylällä ei tarvitse sulkeumavaiheen jälkeen olla täyttä avaumaa. Mikäli kielen perusasentoa nostetaan suun seinämää kohden, saadaan muodostetulla supistumalla aikaan tremulanttifrikatiivi. Joissakin kielissä on myös olemassa tremulanttiaffrikaattoja.
Nasaalisuus ja lateraalisuus

Äänteitä tuotettaessa osa ilmavirrasta voidaan ohjata nenäväylään. Mikäli suun kautta ei kulje ilmaa laisinkaan, puhutaan varsinaisista nasaalikonsonanteista. Näiden tapauksessa suuhun on siis muodostettu täysi sulkeuma.
Ilmavirta voidaan myös ohjata osittain nenä- ja osittain suuväylään. Tällöin puhutaan suussa olevan avauma-asteen mukaisesti nasaalivokaaleista, nasaalifrikatiiveista, nasaalilateraaleista, nasaalitremulanteista tai nasaalisista puolivokaaleista. Nasaalivokaaleita lukuun ottamatta tällaiset puolinasaaliset äänteet ovat maailman kielissä – ainakin itsenäisinä foneemeina – suhteellisen harvinaisia. Äännettä, jonka tuottamisessa kaikki ilmavirta kulkee suun kautta, kutsutaan oraaliseksi.
Lateraalisuus tarkoittaa ilmavirran ohjaamista kulkemaan suussa kielen laiteilta kielen keskikohdan sijaan. Lateraalikonsonanteiksi nimitetään tavallisesti lateraalisia puolivokaaleita eli lateraalisia äänteitä, joissa ei synny merkittävää hankaushälyä. Lateraaleja on mahdollista tuottaa myös muilla avauma-asteilla ja supistumatyypeillä. Lateraalisten puolivokaalien lisäksi on siis olemassa myös lateraalifrikatiiveja, lateraaliaffrikaattoja sekä yksitäryisiä lateraalitremulantteja.
Laajemmat luokat

Klusiilit, frikatiivit ja affrikaatat muodostavat yhdessä obstruenttien luokan. Näille on ominaista ilmavirran kulun estäminen joko kokonaan tai merkittävästi. Ne ovat tyypillisesti soinnittomia, mutta soinnilliset obstruentit ovat maailman kielissä myös yleisiä. Sonorantteihin kuuluvat äänteet, joissa ilmavirta kulkee suhteellisen vapaasti. Näitä ovat siis nasaalit, likvidat, puolivokaalit ja vokaalit. Useimmissa maailman kielissä sonorantit ovat lähes aina soinnillisia. Soinnittomia sonorantteja tosin löytyy esimerkiksi islannista sekä monista Tyynenmeren alueen kielistä.
Resonantit ovat äänteitä, joilla on samanlaisia resonanssipiirteitä kuin vokaaleilla ja joiden spektrissä esiintyy harmonisia osasäveliä. Resonantteja ovat vokaalit, likvidat, nasaalit ja ainakin jotkin puolivokaalit.
Ei-pulmoniset ilmanvirtaustyypit

Kaikki edellä mainituista äänteiden luokista tuotetaan keuhkoista tulevan ilmavirran avulla. Niitä kutsutaan fonetiikassa pulmonisiksi äänteiksi. Muitakin ilmanvirtaustyyppejä on olemassa ja niille rakentuvat muun muassa seuraavat äänneluokat:
Ejektiiviäänteiden ilmanvirtaus saadaan aikaan liikuttamalla äänirakoa eli glottista ylöspäin. Näin syntyvällä ulospäin suuntautuvalla eli egressiivisellä ilmavirralla voidaan tuottaa klusiilin omaisia varsinaisia ejektiivejä, ejektiiviaffrikaattoja tai ejektiivifrikatiiveja. Ejektiiviäänteet ovat aina soinnittomia. Ejektiivien ilmanvirtaustyyppiä kutsutaan glottaaliseksi.
Implosiiviäänteet ovat myös glottaalisia, mutta niissä ilmavirta liikkuu suusta keuhkoihin päin äänirakoa laskemalla. Sisäänpäin suuntautuvaa ilmanvirtausta kutsutaan ingressiiviseksi. Implosiiviäänteisiin liittyy usein myös ulospäin suuntautuva keuhkoista tuleva ilmavirta, joka tuottaa sointiääntä. Useimmat implosiivit ovatkin soinnillisia. Klusiileja muistuttavat varsinaiset implosiivit eivät ole kovin tavattomia maailman kielissä, mutta implosiiviaffrikaattoja ja implosiivifrikatiiveja on hyvin vähän. Harvinaisia soinnittomia implosiiveja esiintyy muun muassa senegalilaisessa sereerin kielessä.
Avulsiivit muodostetaan kokonaan suuonkalossa siten, että kielen avulla luodaan täysi sulkeuma pehmeään kitalakeen eli velumiin ja kielellä tai huulilla toinen sulkeuma edemmäksi suussa. Sulkeumien väliin jäävää ilmatilaa kasvatetaan liikuttamalla kieltä alaspäin ja lopulta sulkeumat puretaan äkillisesti. Avulsiivien ingressiivistä ilmanvirtaustyyppiä kutsutaan velaariseksi. Avulsiivien tuottoon voi liittyä myös sointiääntä, nasaalisuutta ja hankaushälyä. Myös ilmavirta voidaan purkaa niin kielen laidoilta kuin keskilinjaa myöten. Näin voidaankin puhua esimerkiksi soinnillisista avulsiiveista, nasaaliavulsiiveista, avulsiiviaffrikaatoista tai lateraaliavulsiiveista. Avulsiiveja esiintyy eteläisen Afrikan khoisan-kielissä sekä joissakin ympäröivissä bantukielissä kuten zulussa ja xhosassa. Muualla maailmassa avulsiivit ovat kielten äänteinä erittäin harvinaisia. Suomen puhujien tuntema avulsiivi on esimerkiksi suudelman ääntä imitoiva huulilla muodostettava muiskaus, bilabiaalinen avulsiivi [ʘ].