stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Manzikertin taistelu
Joukkojen keskitys

Marssi Vähä-Aasian läpi oli pitkä ja vaikea eikä Romanos pitänyt siitä, että sotilaat toisivat hänen mukanaan ylellisyystavaroita matkatavarakulkueissa. Paikallinen väestö kärsi myös Romanoksen frankkilaisten palkkasoturien tekemistä ryöstelyistä. Romanos oli pakotettu erottamaan kurittomat palkkasoturit. Armeija lepäsi ensi kertaa Sebasteian teemassa Halysjoen varrella ja he saavuttivat Theodosiopoliksen kesäkuussa 1071. Täällä osa Romanoksen kenraaleista ehdottivat jatkamista marssia syvemmälle seldžukkien alueelle ja ottamaan Arslanin kiinni ennen kuin hän olisi valmis taisteluun. Toiset taas, mukaan lukien Nikeforos Bryennios, ehdottivat että heidän tulisi odottaa ja linnoittaa asemansa. Lopulta päätettiin jatkaa marssia.
Olettaen, että Alp Arslan oli joko todella kaukana tai ei edes ollenkaan tulossa, Romanos marssi kohti Van-järveä ajatellen että hän valloittaisi helposti Manzikertin ja lähellä olevan Khliatin linnoituksen. Itse asiassa Alp Arslan oli alueella noin 30 000 miehen vahvuisen aleppolaisista ja mosulilaisista liittolaisista ja ratsuväestä koostuvan armeijan kanssa. Arslanin vakoojat tiesivät tarkalleen missä Romanos oli, kun taas Romanos oli täysin tietämätön vihollisen liikkeistä. Romanos komensi kenraalinsa, Josef Tarkhaneioteksen ottamaan joitain bysanttilaisia ja varjageja ja liittymään petseneggeihin ja frankkeihin Kliathissa, kun Romanos ja loput armeijasta marssivat Manzikertiin. Tämä jakoi armeijat kahteen osaan, molemmat noin 20 000 miehen vahvuisia. Ei tiedetä varmasti, mitä Josef Tarkhaneioteksen komentamalle armeijalle tapahtui, mutta islamilaisten lähteiden mukaan Alp Arslan murskasi sen. Roomalaiset lähteet eivät mainitse vastaavaa yhteenottoa, mutta Mikael Attaleiates viittaa Tarkhaneioteksen paenneen havaittuaan seldžukkisulttaanin — epätodennäköinen tapahtuma ottaen huomioon Bysantin kenraalin maineen. Joka tapauksessa Romanoksen armeija oli pienentynyt vähempään kuin puoleen suunnitellusta 40 000–70 000 miehestä.
Taistelu

Romanos valtasi Manzikertin 23. elokuuta. Seuraavana päivänä bysanttilaiset joukot kohtasivat seldžukkien joukkoja ja joutuivat perääntymään Manzikertiinselvennä. Romanos ei uskonut että kyseessä oli koko seldžukkien armeija ja lähetti armenialaisen ratsuväkensä heitä vastaan. Armenialaiset lyötiin ja heidän johtajansa Basilakes joutui seldzukkien vangiksi.
Romanoksen turkkilaiset liittolaiset karkasivat 25. elokuuta seldžukkien puolelle. Romanos yritti nyt saada yhteyden armeijan toiseen osaan, mutta tuloksetta. Seuraavana päivänä bysanttilaiset valmistautuivat taisteluun ja marssivat seldžukkien asemia kohti. Keisari itse johti armeijan keskustaa, Nikeforos Bryennios vasenta siipeä, Theodoros Alyates oikeaa siipeä ja Andronikos Dukas reservejä.
Taistelun alussa seldžukkien ratsumiehet ampuivat jousillaan bysanttilaisia joukkoja. Seldžukit ja heidän liittolaisensa olivat asettuneet puolikuun muotoiseen muodostelmaan. Heidän keskustansa perääntyi samalla kun siivet etenivät. Yrityksistä huolimatta sivustoilla olevat bysanttilaiset joukot eivät saaneet kosketusta viholliseen. Seldžukkien ratsuväki perääntyi aina heidän edellään.
Yön koittaessa Romanos määräsi armeijan perääntymään. Jostain syystä oikea siipi ei saanut käskyä tai käsitti sen väärin. Dukaksen reservit taas eivät avustaneet perääntyviä joukkoja vaan palasivat takaisin leiriin. Alp Arslan näki tilanteen ja hyökkäsi. Bysanttien oikea siipi murtui ja pian tämän jälkeen murtui myös vasen siipi. Romanus otettiin vangiksi kun seldžukit löysivät hänet haavoittuneena. Keisarin varjagikaarti oli tavallaan keisarin henkivartiokaarti, ja tämä oli kaartin harvinainen epäonnistuminen suojelutehtävässä.
Lopputulos

Seldžukit eivät ajaneet takaa bysanttilaisia koska oli jo tullut yö. Dukas pakeni Konstantinopoliin jossa hän johti vallankaappausta Romanosta vastaan. Romanos itse päästettiin vankeudesta viikkoa myöhemmin, sen jälkeen kun hän oli allekirjoittanut tilanteeseen nähden aika suopean rauhansopimuksen Alp Arslanin kanssa.
Manzikertin taistelua pidettiin pitkään sotilaallisena katastrofina, mutta nykyhistorioitsijat pitävät tätä näkemystä liioiteltuna. Suurin osa Bysantin armeijasta onnistui pakenemaan taistelusta ja bysanttilaisten tappiot jäivät suhteellisen pieniksi. Taistelun todelliset vaikutukset olivat poliittisia. Tappion seurauksena näkemys Bysantin valtakunnasta vakaana ja voittamattomana särkyi, ja taistelua seuranneen tuhoisan sisällissodan aikana seldžukit valtasivat melkein koko Vähän-Aasian. Aluksi sinne syntyi seldžukkien hallitsema Rumin sulttaanikunta, joka tosin kukistui 1300-luvun alussa, jolloin Bysantti sai sen uudelleen haltuunsa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Manzikertin taistelu Wikimedia Commonsissa
Hans Stiglund

Nord-Hågalandin hiippakunnan piispa Per Oskar Kjølaas, Luulajan hiippakunnan piispa Hans Stiglund ja Oulun hiippakunnan piispa Samuel Salmi.
Hans Bertil Stiglund (s. 8. heinäkuuta 1955 Haaparanta, Ruotsi) on ruotsalainen Luulajan hiippakunnan emerituspiispa.
Stiglund on kasvanut Ruotsin ja Suomen rajaseudulla ja on siten monikielinen, hän puhuu myös suomea ja meänkieltä. Stiglund opiskeli teologia Upsalan yliopistossa 1974-1980 ja vihittiin papiksi Göteborgin hiippakuntaan 1980, jossa hän toimi pappina Forshällan pastoraatissa vuoteen 1987. Sen jälkeen on oli pappina Ruotsin Ylitorniolla, Pajalan seurakunnan kirkkoherrana 1987-1991 ja Haaparannan kirkkoherrana vuoteen 2002 jolloin hänet valittiin Luulajan hiippakunnan piispaksi. Hänen edeltäjänsä piispanvirassa oli Rune Backlund ja hänen seuraajansa Åsa Nyström. Hän jäi eläkkeelle toukokuussa 2018.
Hans Stiglundin piispanvaakuna
Stiglundin piispanvaakunan tunnuslause oli Jesajan kirjan sanat "Gud är med oss", "Jumala meidän kanssamme".
Hän on kirjoittanut kirjan Gränslandet 2013, joka ilmestyi ensimmäisenä kirjasarjassa ”Ärkebiskopens fastebok”.
Aiheesta muualla

Hans Stiglund luovuttaa piispan virkamerkit eläkkeelle jäädessäänː https://www.svenskakyrkan.se/luleastift/nyheter/hogtidligt-avsked-i-domkyrkan
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi
Račakin verilöyly

Račakin verilöyly (alb. Masakra e Reçakut), serbokroaatiksi Masakr u Račku) tapahtui 15. tammikuuta 1999, kun Serbian poliisin erikoisjoukot surmasivat 45 albaanisiviiliä, mukaan lukien kolme naista ja yhden 12-vuotiaan lapsen, Račakin (alb. Reçak) kylässä, Kosovossa. Jugoslavian presidentti Slobodan Milosević esti sotarikossyyttäjä, tuomari Louise Arbouria vierailemasta tapahtumapaikalla ja korosti kantanaan, että kaikki surmatut olivat taistelussa kaatuneita Kosovon vapautusarmeijan UÇK:n sissejä. Myöhemmin Serbian media kehitti väitettä, jonka mukaan siviilivaatteissa olleet uhrit olivat tosiasiassa UÇK:n sissejä, joille oli puettu siviilivaatteet ylle.lähde?
Surmatyö vaikutti merkittävästi Naton päätökseen aloittaa voimankäyttö Jugoslavian liittotasavaltaa vastaan. Tapahtumia ensimmäisenä tutkinut Jugoslavian hallituksen nimittämä Jugoslavian ja sen silloisen liittolaisen Valko-Venäjän yhteinen tutkimusryhmä tuli siihen tulokseen, että kaikki surmatut olivat siviilien sijaan sissejä. Euroopan unionin valtuuttamana toimineen  Helena Rannan johtaman suomalaisen tutkimusryhmän selvityksen mukaan kyse oli siviileihin kohdistuneesta joukkosurmasta. Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton tuomitsi verilöylyn harkituksi ja summittaiseksi murhatyöksi.
Tapahtunutta nimitetään Serbiassa edelleen usein tapaukseksi (Случај/slučaj), operaatioksi (Акција/akcija), välikohtaukseksi (Инцидент/incident) tai huijaukseksi (Обмана/obmana). Samoin Serbiassa korostetaan, että ennen surmatöitä Račakissa albaanien UÇK oli iskenyt serbejä vastaan.lähde?
Tausta

Račak sijaitsee Stimljen alueella Etelä-Kosovossa. Albaanisissit (UÇK) alkoivat toimia alueella vuonna 1998. Račakissa oli 2 000 asukasta, joista suurin osa siirrettiin pois Jugoslavian armeijan hyökätessä sissejä vastaan kesällä 1998. Paikalle jäi noin 350 ihmistä.lähde?
UÇK toimi alueella aktiivisesti Račakissa. 8. tammikuuta ja 10. tammikuuta 1999 UÇK hyökkäsi serbipoliisia vastaan Račakin naapurikylissä Suva Rekassa ja Uroševacissa. Kostoksi serbipoliisit ja armeija hyökkäsivät Račakiin pian 10. päivän jälkeen tarkoituksenaan puhdistaa kylä vastarinnasta.lähde?
Taistelu, vangitsemiset, murhat

Račakin kylän tapahtumista on erilaisia tietoja eri serbi- ja albaanilähteissä. Serbijoukot valtasivat kylän 15. tammikuuta taistelun jälkeen.  Albaanien mukaan panssaroiduin ajoneuvoin aseistettu serbipoliisi tai armeija tulitti ensin ympäröiviltä kukkukoilta Račakin kylää. Serbien mukaan kylään suojaan linnoittautuneet tulittivat ensin serbejä, ja serbien ajoneuvot saapuivat kylään albaanitaistelijoiden tulituksessa. Taisteluissa kuoli ehkä 9–15 kylää puolustanutta UÇK:n sissiä.
Erään tapauksesta selvinneen albaanitodistajan mukaan siniasuinen serbipoliisi ja mustahuppuinen mustiin pukeutunut terrorismin vastainen yksikkö alkoivat haravoida kylää talo talolta. Mustahuppuiset näyttivät johtavan toimintaa. Miehet eroteltiin naisista ja lapsista. Serbit vangitsivat 20 miestä, jotka surmattiin samalla paikalla. Todistajan mukaan serbit alkoivat ampua vangittuja kyläläisiä.lähde?
Kuolleet olivat siviilejä, joista osaa oli ammuttu Helena Rannan tutkimuksen mukaan läheltä ja osaa paetessaan. Kuolleista 43:sta kolme oli naisia ja yksi oli 12-vuotias lapsi.
Parikymmentä pidätettyä oli päästetty tarkoituksella juoksemaan karkuun mäkeen ja ammuttu. Albaanitodistajan mukaan poliisi ja terrorismin vastainen yksikkö olisivat tappaneet kyläläisiä kuuden tunnin ajan. Serbien mukaan albaanit tulittivat kylässä olleita serbejä vielä varsinaisen taistelun jälkeenkin. Serbien mukaan Racakin kuolleet olivat univormupukuisia UCK-terroristeja.
Tutkimuksia

ETYJin muodostama tutkimusryhmä, mukanaan muun muassa Helena Ranta lähetettiin alueelle samalla viikolla kun surmatut löydettiin. On huomioitava, että kutsu tuli sekä kansainväliseltä yhteisöltä että Miloševićin hallitukselta.
Kirjallisuutta

Diana Johnstone: Jugoslavia ja Nato – narrien ristiretki, suomentaja: Lauri Itäkangas. Like 2007 ISBN 978-952-01-0021-6
Noam Chomsky, Uusi sotilaallinen humanismi, suomentanut Juhani Yli-Vakkuri. Pystykorvakirja, Like 2000 ISBN 951-578-744-0
Aiheesta muualla

Human Rights Watch: Yugoslav Government War Crimes in Racak, January 29, 1999
ICTY: Indictment of Milutinovic et al., "Kosovo", September 5 2002
Report of the UN Secretary-General, January 31, 1999 (Arkistoitu – Internet Archive) (covering Racak at paragraphs 11-13)
Report of the EU Forensic Team on the Racak Incident 17.3.1999 (englanniksi)
"Independent forensic autopsies in an armed conflict: investigation of the victims from Racak, Kosovo" (Arkistoitu – Internet Archive), J. Rainio, K. Lalu, A. Penttilä. Forensic Science International 116 (2001), 175–185.
Compilation of newspaper reports and statements in favour of the Yugoslav government's position (Arkistoitu – Internet Archive)
"French mass media question accusations against Serbs", TASS News Wire, January 21, 1999
"Cloud of Controversy Obscures Truth About Kosovo Killings", Los Angeles Times, January 23, 1999
"Belgrade Ordered Kosovo Massacre", Washington Post, January 29, 1999
"The Racak Report", The Oregonian, March 18, 1999
"Kosovo: Serb Guilty In Deaths Of 45", New York Times, June 19, 2001
Diana Johnstone: The Racak Hoax (One of the first critical accounts of the Racak-incident, with translations of critical articles from Le Monde and Le Figaro) (Arkistoitu – Internet Archive)
Helena Rannan haastattelu aiheuttanut kohua Serbiassa (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen ulkoasiainministeriön mediakatsaus, 26.1.2004
Helena Rannan haastattelu Berliner Zeitungissa Suomen ulkoasiainministeriö, 27.1.2004 (Arkistoitu sivu)
Driss Jettou

| Driss Jettou |
| --- | --- |

Marokon pääministeri
 2002–2007  
Edeltäjä:  Abdulrahman al-Yusufi
Seuraaja:  Abbas El Fassi
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1945 (ikä 79)
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Driss Jettou (arab. إدريس جطو‎, ’Idrīs Jiṭṭū; s. 24. toukokuuta 1945) oli Marokon pääministeri 2002–2007.  Hänen nimityksensä herätti keskustelua, koska Jettou itse ei ole minkään puolueen jäsen, vaikka hänen hallituskoalitiollaan on takanaan parlamentin enemmistö. Ennen pääministeriksi valintaa Jettou oli talousministerinä 1997–1998 ja sisäministerinä 2001–2002. Hänen hallitustaan tukivat Union Socialiste des Forces Populaires ja Parti de l'Istiqlal.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Neuve Chapellen taistelu

Neuve Chapellen taistelu on ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla käyty taistelu 10.–13. maaliskuuta 1915. Brittien aloittama hyökkäys johti saksalaisten rintaman murtumiseen, mutta murtumista ei kyetty käyttämään hyväksi.
Taistelu

Tämän Artois’n alueella Ranskassa käydyn taistelun suunnittelussa käytettiin ensi kertaa ilmakuvia. Hyökkäys eteni aluksi hyvin huonosta säästä riippumatta.
Britannian kuninkaalliset ilmavoimat varmisti ilmaherruuden ja pommitti muun muassa saksalaisten huoltoreittejä. Hyökkäävät brittien huoltolinjat kuitenkin hajaantuivat, sillä viestitys linjoilta komentajille ei toiminut, mikä oli tyypillistä ensimmäisessä maailmansodassa.
12. maaliskuuta Saksa teki vastahyökkäyksen ja onnistui pysäyttämään hyökkäyksen. 13. maaliskuuta britit pysäyttivät hyökkäyksensä, sillä eivät voineet saksalaisten takia enää edetä. Taisteluun osallistui 40 000 brittiä. Brittien tappiot olivat 11 200 miestä, saksalaisilla saman verran. Britit etenivät taistelussa kaksi kilometriä.
Aiheesta muualla

World War I Document Archive – The Battle of Neuve Chapelle by Count Charles de Souza
World War One Battlefields: Neuve Chapelle (Arkistoitu – Internet Archive)
Abdulrahman al-Yusufi

Abdulrahman al-Yusufi vuonna 2002.
Abdulrahman al-Yusufi (arab. عبد الرحمن اليوسفي‎, ‘Abd ar-Raḥmān al-Yūsufī, 8. maaliskuuta 1924 Tanger – 29. toukokuuta 2020 Casablanca) oli marokkolainen poliitikko.
Al-Yusufi syntyi Tangerissa. Hän oli nuorelta iältä sosialisti ja harjoitti vuosina 1952–1960 lakia Tangerissa. Hän taisteli myös marokkolaisten maastamuuttajatyöläisten oikeuksien puolesta Ranskassa.
Al-Yusufi liittyi vuonna 1959 Union Nationale des Forces Populaires -puolueeseen. Hän oli pidätettynä vuosina 1959 ja 1963; toinen pidätys johti kahden vuoden vankeuteen. Vapauduttuaan al-Yusufi lähti maanpakoon Pariisiin viidentoista vuoden ajanjaksoksi. Palattuaan Marokkoon al-Yusufi liittyi vuonna 1980 Union Socialiste des Forces Populaires'iin. Hänestä tuli puoluesihteeri 1992.
Silloinen kuningas Hasan II nimitti al-Yusufin helmikuussa 1998 Marokon pääministeriksi. Hän hoiti virkaa 9. lokakuuta 2002 saakka. Hän ilmoitti vuonna 2003 vetäytymisestään politiikasta.
Submission

Submission, part 1 on 11-minuuttinen lyhytelokuva, jonka alankomaalainen Theo van Gogh ohjasi vuonna 2004. Elokuvan on käsikirjoittanut Ayaan Hirsi Ali, joka on myös kertojana elokuvassa.
Elokuva peilaa islamilaisen naisen elämää suhteessa Koraaniin ja nostaa esille kuinka vaikean roolin se antaa naisille. Elokuvassa pahoinpidellyt ja raiskatut musliminaiset rukoilevat jumalaa. He ovat pyrkineet elämään Koraanin sääntöjen mukaan, mutta heille se on tuonut suurta tuskaa. Elokuvassa esiintyvien naisnäyttelijöiden vartaloon on kirjoitettu Koraanin säkeitä, joilla naisten pahoinpitelemistä ja syrjintää on puolusteltu.
Lyhytelokuva esitettiin alankomaalaisella VPRO-kanavalla elokuussa 2004. Muslimien piirissä reaktio elokuvaan oli pääosin kielteinen. Elokuvan ohjaajan, Theo van Goghin, henkeä uhattiin ja radikaali-islamisti Mohammed Bouyeri murhasi van Goghin 2. marraskuuta 2004 tämän ollessa pyöräilemässä töihin. Murhaaja kiinnitti van Goghin ruumiiseen avoimen kirjeen elokuvan käsikirjoittaja Hirsi Alille, jossa murhaaja sekavien antisemitististen salaliittorönsyilyjen jälkeen julisti tuhoa Amerikalle, Euroopalle, Alankomaille, uskottomille fundamentalisteille ja Ayaan Hirsi Alille. Murhaaja oli syntynyt Alankomaissa mutta hänen vanhempansa olivat lähtöisin Marokosta. Ayaan Hirsi Alin henkeä on uhattu elokuvan vuoksi ja häntä suojelevat henkivartijat.
Osa Submission, part 1 -elokuvan tekstistä on luettavissa Ayaan Hirsi Alin Neitsythäkki nimisestä esseekokoelmasta, josta löytyy Submission part I. Hirsi Ali aikoi tehdä elokuvaan jatko-osan, jonka nimeksi tulisi Submission, part 2.
Kirjallisuutta

Hirsi Ali, Ayaan: Neitsythäkki: Islam, nainen ja fundamentalismi.  (Artikkelit koottu teoksista De zoontjesfabriek (2002) ja De maagdenkooi (2004) sekä lehtihaastatteluista. S. 169–176: Submission Part I -lyhytelokuvan käsikirjoitus)  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20346-0
Aiheesta muualla

Submission Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ruonan taistelu

Ruonan taistelu käytiin Kuortaneella Ruonan ja Salmen alueella Suomen sodan aikana 31. elokuuta ja 2. syyskuuta 1808 välisenä aikana. Taistelua pidetään Oravaisten taistelun ohella sodan ratkaisseena yhteenottona, joka nujersi Ruotsin armeijan taistelutahdon.
Ruotsin joukot olivat jatkaneet kesähyökkäystään Alavuden taistelussa 17. elokuuta saavuttamansa voiton jälkeen. Venäläisten saamat vahvistusjoukot ja sotamarsalkka Wilhelm Mauritz Klingsporin varovaisuus kuitenkin tekivät saavutukset tyhjiksi. Elokuun lopussa Carl Johan Adlercreutzin johtamilla suomalais- ja ruotsalaisjoukoilla oli vastassaan 21 200 venäläissotilasta. Adlercreutz oli jo Alavuden taistelun jälkeen antanut kenraalimajuri Hans Henrik Gripenbergille käskyn valmistella puolustusasemat Ruonan kylään Kuortaneella. Asemat olivat kuitenkin alkeellisista risumurroksista valmistetut, joiden tehoa yritettiin parantaa asettelemalla tykkejä tasaisin välein pitkin linjaa.
Taistelu 1.9.

Lyötyään suomalaisten sivustasuojan Karstulassa venäläiset hyökkäsivät 31. elokuuta Nikolai Mihailovitš Kamenskin johdolla 9000 miehen voimin ruotsalaisten 6 400 miehen armeijaa vastaan Ruonan sillan kohdalla. Etujoukkona kulkeneen eversti Jakov Petrovits Kulnevin husaarirykmentti kohtasi suomalaiset etuvartiot Kuhan kylän kohdalla. Saatuaan avuksi everstiluutnantti Wetterhoffin kaksi vahvistuspataljoonaa etuvartio pidätteli venäläisiä viisi tuntia Ruonan sillan itä- ja eteläpuolella, kunnes illan hämärtyessä ne vetäytyivät siltaa pitkin Ruonan kylän puolelle. Wetterhoffin joukot sytyttivät mahdollisesti Ruonan puisen sillan palamaan estääkseen venäläisiä seuraamasta.
Kamenski päätti hyökätä Adlercreutzin sivustoille ja lähetti 1. syyskuuta 1808 kenraali Rajevskin Sippolan ja Herojan kylien kautta iskemään Nisosjärven pohjoispuolella asemissa odottavaa Suomen armeijan 4. prikaatia vastaan. Joukot raahasivat mukanaan jopa kahta tykkiä vetisessä maastossa. Aamulla venäläisten Mustapäähän sijoittama tykkipatteri avasi tulen kohti suomalaisten asemia Ruonan kylässä ja Nurminiemessä. Ensimmäinen yhteislaukaus kaatoi parikymmentä miestä suomalaisesta tykistöpatterista, ja jaoksien ja patterin komentajat joutuivat työskentelemään tykinjohtajina vastatakseen tuleen.
Rajevskin hyökkäys myöhästyi kuitenkin pahoin, ja hän pääsi liikkeelle vasta myöhään iltapäivällä. Hänen miehensä hyökkäsivät pohjoisessa Lappakankaalla karjalaisia ja savolaisia pataljoonia vastaan kerta toisensa jälkeen onnistumatta rikkomaan puolustusta. Adlercreutz laski ajan olevan kypsä vastahyökkäykselle, ja lähetti kolme Nisosjärven länsipuolella reservissä ollutta pataljoonaa mukaan taisteluun. Venäläiset olivat kuitenkin saaneet linjansa järjestettyä uudelleen. Kuulasateessa edenneet suomalaiset kärsivät raskaita tappioita, ja muun muassa hämäläistä pataljoonaa komentanut everstiluutnantti Wetterhoff kaatui. Ruotsin joukkojen onnistui kuitenkin pistimiään käyttäen työntää lähitaistelussa venäläiset pois Herojasta. Rajevski ja Kulnev vetäytyivät taistellen Sippolaan, jonka valloittamiseen Adlercreutzin voimat eivät enää riittäneet. Kello seitsemän aikoihin alkanut venäläisten vastahyökkäys pakotti hänet lopulta vetäytymään takaisin lähtöasemiinsa Lappakankaalle, minkä jälkeen taistelutoiminta taukosi.
Adlercreutzin erehdys

Syyskuun ensimmäinen päivä Ruonan maastossa Kuortaneella oli sodan siihenastisista taisteluista suurin ja verisin. Klingspor kirjoitti, että ”koskaan eikä missään ei [Ruotsin] armeija ole näyttänyt sellaista jäykkyyttä ja urheutta”. Tappiot olivat raskaat molemmille osapuolille. Adlercreutz oli ottanut suuren riskin yrittämällä itsepäisesti painostaa Kamenskin joukkoja ankarilla pistinhyökkäyksillään. Kamenski uskoi, ettei hän kykenisi ajamaan vastustajaansa pois Kuortaneelta ja antoi armeijalleen käskyn perääntyä Alavudelle. Kuormastot lähtivät matkaan myöhään yöllä ja armeija valmistautui marssimaan etelään.
Yön aikana asemia kiertelevä eversti Kulnev näki ihmeekseen suomalaisten vartiotulien hiipuvan ja kuuli kovaa kalsketta ja marssimisen jyminää vastarannalta. Muutaman miehensä kanssa hän hiipi Ruonan sillan hiiltyneitä palkkeja pitkin vastarannalle ja totesi sen tyhjäksi. Ilmoitettuaan heti tästä yllättävästä käänteestä Kamenskille komentaja päätti jatkaa taistelua aamulla.
Myös Adlercreutz oli huolestunut armeijansa tilasta ja teki 1.9. saamistaan raporteista johtopäätöksen, että hänen olisi mitä pikemmin vetäydyttävä vahvoista, valmistelluista asemistaan välttääkseen saarrostuksen. Uhka oli vain osin todellinen. Kenraali Kosatshkovski, jonka Kamenski oli määrännyt kiertämään suomalaisten selustaan Länsirannan kautta, oli joukkoineen etenemässä kohti Salmenkylää. Tämä venäläisjoukko käsitti yhden pataljoonan Kalugan musketöörirykmentistä ja yhden ulaani eskadroonan. Uhka oli siis todellinen, varsinkin kun venäläiset pääsivät jo 1.9. Vasumäkeen ja ehkä Kurssiin asti. Everstiluutnantti Lukov, jonka kaksituhatta miestä olivat saaneet kosketuksen Aminoffin johtamaan puolustusketjuun Isonnevankankaalla Ruona-Salmi-vaiheen aikana, oli päävoimien osalta liian kaukana aiheuttamaan mitään todellista uhkaa. Viestit, jotka Adlercreutzille toimitettiin, olivat todennäköisesti liioiteltuja. Marssi Ruonalta Salmeen rankkasateessa yöllä heti torjuntavoiton jälkeen oli kuitenkin se tekijä, joka sai Suomen Armeijan sotilaita luulemaan Ruonan taistelua itse asiassa tappiolliseksi yhteenotoksi.
Salmi 2.9.

Suomalaiset perääntyivät Salmen kylään, jossa Kamenski seuraavana päivänä (2.9.) haastoi Adlercreutzin uudelleen. Huomattuaan erehdyksensä Adlercreutz oli lähettänyt yhden pataljoonan valtaamaan asemat Ruonan kylästä takaisin. Sen juututtua kamppailuun Kulnevin etujoukkojen kanssa Adlercreutz syötti epäviisaasti lisää pataljoonia kahakkaan. Niiden juuttuessa sekavaan metsätaisteluun, jossa linjat menivät sekaisin, yritti kenraali saada selkoa tilanteeseen ratsastamalla itse taisteluun. Hän joutui esikuntineen keskelle venäläisjoukkoa ja joutui miekkansa turvin raivaamaan tien omiensa puolelle. Tämän jälkeen hän veti joukkonsa takaisin Salmelle ja jäi odottamaan venäläisten toimia.
Masennuksen valtaan joutuneet demoralisoituneet joukot eivät taistelleet parhaan kykynsä mukaan. Vaikka Kulnevin miehet olivat alivoimaisia, heidän onnistui rajulla hyökkäyksellä iskeä kiila suomalaisten puolustukseen Jylhän talon edustalla. Vieläkin Adlercreutzilla oli mahdollisuus voittoon, sillä hän olisi helposti voinut reserveillään pyyhkäistä Kulnevin joukon pois. Tällöin tuli kuitenkin ylipäällikkö Klingsporilta varovainen kehotus, että Adlercreutzin olisi peräännyttävä. Edellisenä päivänä niin tarmokkaasti toiminut kenraali suostui ja veti miehensä pois.