stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aurelianuksen muuri
Rakennelma

Aurelianuksen muurin pituus on noin 13 roomalaista mailia eli noin 19 kilometriä ja sen sisäpuolelle jäi noin 1 372 hehtaarin kokoinen alue. Muurin paksuus on noin 12 roomalaista jalkaa eli noin 3,5 metriä. Muurin korkeus vaihtelee, sillä maanpinnan taso muurin sisäpuolella on yleensä huomattavasti ulkopuolta korkeammalla. Keskimäärin korkeus on noin 8 metriä.
Muuri on varustettu torneilla, jotka sijaitsevat 100 jalan eli noin 29,6 metrin välein. Ne ovat suorakulmaisia ja ulkonevat noin 10 jalkaa eli noin 3 metriä muurista ja kohoavat noin 20 jalkaa eli noin 5,9 metriä muurin yläpuolelle. Portit ovat joko yksittäisiä tai kaksinkertaisia kaaria riippuen niiden tärkeydestä, ja niissä on tornit kummallakin puolella. Joissakin porteissa on myös sisäpihat. Muurin sisäpuolella kulkee vartiotie 13 jalan eli noin 3,8 metrin korkeudella. Se kulkee sekä muurin että tornien läpi. 500-luvulla muurissa oli 383 tornia, 7 020 ampuma-aukkoa,  2 066 suurta ulkosivussa ollutta ikkunaa, 5 poternia ja 116 latriinia.
Muurille valittu linja oli Commoduksen ajan tulliraja, joka oli merkitty kivipylväillä. Muuriin liitettiin olemassa olevia rakenteita noin kuudesosalta sen kokonaispituudesta. Siihen liitettiin esimerkiksi Horti Aciliorumin ja Horti Sallustianin tukimuurit, Castra praetoria, erilaisten akveduktien kaaria Porta Tiburtinalta Porta Praenestinalle sekä Amphitheatrum castrense.
Muurin sisäosa on tehty opus caementiciumista, joka koostuu pääosin tuffikivestä, ja se on päällystetty tiilellä. Rakentamisessa käytettiin pääasiassa uudelleen vanhaa tiilimateriaalia.
Rakennelma > Portit

Aurelianuksen muurissa oli alun perin 18 porttia. Lisäksi muutama portti (suluissa) on lisätty myöhemmin. Portit saivat joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta alkuperäisen nimensä niiden kautta kulkeneista teistä. Portit olivat pohjoisesta alkaen myötäpäivään:
Porta Flaminia (nyk. Porta del Popolo) – portin kautta kulki Via Flaminia
Porta Pinciana
Porta Salaria – portin kautta kulki Via Salaria
(Porta Pia)
Porta Nomentana – portin kautta kulki Via Nomentana
Porta praetoriana – Castra praetorian pohjoisportti
Porta Chiusa – Castra praetorian eteläpuolella
Porta Tiburtina (nyk. Porta San Lorenzo) – portin kautta kulki Via Tiburtina
Porta Praenestina (nyk. Porta Maggiore) – portin kautta kulki Via Praenestina
(Porta San Giovanni)
Porta Asinaria – portin kautta kulki Via Asinaria
Porta Metronia
Porta Latina – portin kautta kulki Via Latina
Porta Appia (nyk. Porta San Sebastiano) – portin kautta kulki Via Appia
Porta Ardeatina – portin kautta kulki Via Ardeatina
Porta Ostiensis (nyk. Porta San Paolo) – portin kautta kulki Via Ostiensis
Porta Portuensis
Porta Aurelia (nyk. Porta San Pancrazio) – portin kautta kulki Via Aurelia
Porta Septimiana (nyk. Porta Settimiana)
Porta Aurelia nova eli Porta Sancti Petri
(Porta Cornelia) – portin kautta kulki Via Cornelia; tuli osaksi Aurelianuksen muuriin kytkeytyneitä linnoitteita, kun Hadrianuksen mausoleumi muutettiin linnoitukseksi
Kirjallisuutta

Cozzi, Laura G.: Le porte di Roma.  Roma:  Franco Spinosi Editore, 1968.  (italiaksi)
Quercioli, Mauro: Le mura e le porte di Roma.  Roma:  Newton Compton, 1982.  (italiaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aurelianuksen muuri Wikimedia Commonsissa
Porta Tiburtina.
Aurelianuksen muurin reitti antiikin Roomassa (punaisella).
Porta San Paolo.
Porta San Sebastiano.
Amir

| Amir |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  arab. ’emiiri’, ’prinssi’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amir on arabiankielinen miehen etunimi, joka merkitsee emiiriä ja prinssiä. Alun perin sitä on käytetty arvonimenä.
Amir on suosittu nimi islamilaisissa maissa, ja sitä tavataan musliminimenä myös Suomessa. Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on joulukuun 2024 loppuun mennessä kirjattu 1 101 tämännimistä miestä ja lisäksi noin 30–40 naista. Todennäköisesti naisille ei kuitenkaan ole annettu etunimeksi miehennimeä, vaan kyseessä on arabiankieliseen nimeen sisältyvä isännimi eli nasab. Arabiassa Amir-nimeä vastaava naisennimi on Amira.
Tunnettuja Amireja

Amir Abrashi (s. 1990), albanialais-sveitsiläinen jalkapalloilija
Amir Akrout (s. 1983), tunisialainen jalkapalloilija
Amir Ali-Akbari (s. 1987), iranilainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija
Amir Amini (s. 1984), iranilainen koripalloilija
Amir El-Falaki (s. 1973), tanskalainen laulaja
Amir Hadad (s. 1978), israelilainen tennispelaaja
Amir Haddad (s. 1984), ranskalainen laulaja-lauluntekijä
Amir Abbas Hoveida (1919–1979), Iranin pääministeri v. 1965–1977
Amir Johnson (s. 1987), yhdysvaltalainen koripalloilija
Amir Karić (s. 1973), slovenialainen jalkapalloilija
Amir Khan (s. 1986), brittiläinen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti
Amir Khusrow (1253–1325), intialainen runoilija ja historioitsija
Amir Kumar (1923–1980), intialainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja
Amir Peretz (s. 1952), israelilainen poliitikko
Amir Hossein Sadeqi (s. 1981), iranilainen jalkapalloilija
Amir Talai (s. 1977), yhdysvaltalainen näyttelijä
Amir Teymuri (s. 1984), iranilainen säveltäjä
Amir Vahedi (1961–2010), yhdysvaltalainen pokerinpelaaja
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Amir (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Jon Anderson

Jon Anderson vuonna 1977.
Anderson vuonna 2017.
Jon Anderson, syntymänimeltään John Roy Anderson 
(s. 25. lokakuuta 1944 Accrington, Lancashire) on englantilainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten progressiivista rockia esittäneen Yes-yhtyeen laulajana ja lauluntekijänä. Hänet tunnetaan omintakeisesta, korkeasta ja käheästä lauluäänestään.
Ennen Yesiä Anderson kuului The Warriors -nimiseen yhtyeeseen. Vuonna 1968 hän tapasi basisti Chris Squiren, jonka kanssa hän perusti Yesin. Parivaljakko sai pian seurakseen kosketinsoittaja Tony Kayen sekä rumpali Bill Brufordin.
Anderson pysyi mukana yhtyeessä vuoteen 1980 saakka, jolloin hän erosi siitä ensimmäisen kerran. Läpi koko 1970-luvun Andersonilla oli merkittävä asema yhtyeessä: hän kirjoitti valtaosan kappaleiden sanoituksista ja vastasi myös yhtyeen musiikillisesta suunnasta. Hän palasi yhtyeeseen vuonna 1983 tekemään albumia 90125, josta tuli Yesin suurin kaupallinen menestys.
Vuonna 1989 hän erosi Yesistä toistamiseen ja liittyi useiden entisten Yesin jäsenien muodostamaan yhtyeeseen Anderson, Bruford, Wakeman, Howe.
Anderson on tehnyt yhteistyötä myös kreikkalaisen muusikko Vangeliksen (oik. Evangelos Odysseas Papathanassiou) kanssa 1980-luvulla. Yhteistyön tuloksena syntyneistä kappaleista tunnetuimpia on "State of Independence", josta Donna Summer teki kansainväliseksi hitiksi nousseen cover-version vuonna 1982.
Vuonna 1983 Anderson lauloi ja osin sanoitti kappaleen "In High Places" Mike Oldfieldin albumille Crises.
Jon Anderson on 1970-luvun alusta asti ollut suuri Sibeliuksen musiikin ihailija.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jon Anderson Wikimedia Commonsissa
Jon Anderson online
| n k Yes |
| --- | --- |
 Jon Davison  Steve Howe  Geoff Downes  Billy Sherwood   Chris Squire  Jon Anderson  Bill Bruford  Peter Banks  Tony Kaye  Rick Wakeman  Alan White  Patrick Moraz  Trevor Horn  Trevor Rabin  Igor Khoroshev  Benoît David  Oliver Wakeman  Geoff Downes 
Studioalbumit:  Yes  Time and a Word  The Yes Album  Fragile  Close to the Edge  Tales from Topographic Oceans  Relayer  Going for the One  Tormato  Drama  90125  Big Generator  Union  Talk  Open Your Eyes  The Ladder  Magnification  Fly from Here  Heaven & Earth  The Quest  Mirror to the Sky 
Livealbumit:  Yessongs  Yesshows  9012Live: The Solos  Keys to Ascension  Keys to Ascension 2  House of Yes - Live from the House of Blues  Yes: Live - 1975 at Q.P.R.  The Word is Live  In the Present: Live From Lyon 
Kokoelmat:  Yesterdays  Classic Yes  Yesyears  Yesstory  In a Word: Yes (1969-)  Yes Remixes  The Ultimate Yes: 35th Anniversary Collection  Live & Solo: The Yes Collection  Greatest Hits Live 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ananakset

| Ananakset |
| --- | --- |
 Ananas bracteatus
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Ananaskasvit Bromeliaceae
Suku::  Ananakset Ananas  Mill.
Katso myös
   Ananakset Wikispeciesissä   Ananakset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ananakset eli käpyananakset (Ananas) on kasvisuku, joka kuuluu ananaskasvien (Bromeliaceae) heimoon. Sen kuuluisin edustaja on pääasiassa ravintokasvina käytetty (hedelmä)ananas (Ananas comosus). Sitä kuten eräitä muitakin suvun muotoja voidaan pitää myös huonekasveina.
Ananakset ovat kotoisin trooppisesta Etelä-Amerikasta.
Lajeja ja lajikkeita

Ananas bracteatus
puna-ananas (Ananas bracteatus 'Tricolor')
ananas eli hedelmäananas (Ananas comosus )
koristeananas (Ananas comosus 'Variegatus')
Ananas macrodontes
Ananas bracteatus voidaan luokitella hedelmäananaksen muunnokseksi (A. comosus var. bracteatus).
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Ananakset (käpyananakset) – Ananas
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q147316  Wikispecies: Ananas  APDB: 188052  APNI: 88160  BOLD: 418895  CoL: 8VTRL  EoL: 33268  EPPO: 1ANHG  FNA: 101571  FoAO2: Ananas  FoC: 101571  GBIF: 2699430  GRIN: 599  iNaturalist: 122967  IPNI: 4879-1  ITIS: 42334  NCBI: 4614  NZOR: 33e548e1-5028-4cce-b45e-08c17c9033fa  Open Tree of Life: 627043  PLANTS: ANANA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30005793-2  Tropicos: 40013279  WFO: wfo-4000001840
Amund Ringnesin saari

| --- | --- |
Muut nimet:  Amund Ringnes Island
Sijainti:  78°00′N, 095°30′W Nunavut Qikiqtaalukin alue Kanada
Saariryhmä:  Sverdrupinsaaret Kuningatar Elisabetin saaret Kanadan arktiset saaret
Vesialue:  Pohjoinen jäämeri 
Korkein kohta:  74  m 
Pinta-ala:  5 255 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Amund Ringnesin saari avaruudesta.
Amund Ringnesin saari (engl. Amund Ringnes Island) on yksi kolmesta suurimmasta Sverdrupinsaaresta, jotka sijaitsevat pituuspiirien 78 ja 79 välillä Nunavutin territoriossa Kanadassa. Saari sijaitsee Ellef Ringnesin saaresta itään ja Axel Heibergin saaresta länteen. Amund Ringnesin saaren ja Ellef Ringnesin saaren erottaa Hasselinsalmi. Saaren eteläpuolella ovat Hendrikseninsalmi ja Cornwallinsaari. Idässä ovat Norwegian Bay -lahti ja Haig-Thomasinsaari, pohjoisessa Pearynsalmi.
Saaren pinta-ala on 5 255 km², ja se on Kanadan 25. ja maailman 111. suurin saari. Saaren korkein kohta on Anderseninlahden luoteispuolella oleva nimeämätön selänne, jonka korkein kohta on 265 metriä merenpinnasta.
Norjalaisen Otto Sverdrupin retkikunta löysi Swedrupin saaret ja nimesi Amund Ringnesin saaren Oslossa toimineen panimon Amund Ringnesin mukaan, joka toimi hänen tutkimusmatkansa yhtenä rahoittajana. Saari oli Norjan valtion omaisuutta vuodesta 1902–1930, minkä jälkeen se siirtyi Kanadalle.
Kirjallisuutta

Atkinson, Nigel. Late Wisconsinan Glacial and Relative Sea Level History of Amund and Ellef Ringnes Islands, Nunavut, Canada. Ottawa: Library and Archives Canada = Bibliothèque et Archives Canada, 2005. ISBN 0612962342
Balkwill, H. R. Geology of Amund Ringnes, Cornwall, and Haig-Thomas Islands, District of Franklin. Ottawa, Ont., Canada: Geological Survey of Canada, 1983. ISBN 0660108550
Hodgson, D. A. Surficial Materials and Geomorphological Processes, Western Sverdrup and Adjacent Islands, District of Franklin (Including Amund Ringnes, Southern Ellef Ringnes, Cornwall, Graham and King Christian Islands). Ottawa: Geological Survey of Canada, 1982. ISBN 0660111160
Hopkins, W. S. Some Spores and Pollen from the Christopher Formation (Albian) of Ellef and Amund Ringnes Island, and Northwestern Melville Island, Canadian Arctic Archipelago. [Ottawa]: Dept. of Energy, Mines and Resources, 1974.
Aiheesta muualla

The Ringnes Islands (Arkistoitu – Internet Archive) University of Guelph
Mark 5 -ydinpommi

Mark-5 ydinpommi. Kärjen ovet ovat ytimen paikalleen asettamista varten.
Näkymä sisälle pommiin ytimen irroitusaukon kautta.
Mark 5 ydinpommi oli yhdysvaltalainen varhainen ydinpommi, joka suunniteltiin 1950-luvun alkuvuosina ja joka oli palveluskäytössä vuodesta 1952 aina 1963 saakka. Se yhdessä samaan suunnitteluun pohjautuvat W5 ydintaistelukärjen kanssa oli maailman ensimmäisiä sarjatuotettuja ydinaseita, aikaisemman Mark 4 ydinpommin jälkeen.
Mark 5, kuten Mark 4:kin, pohjautui suunnittelultaan aikaisempaan Mark 3 Fat Man-pommiin, jota käytettiin Trinity-ydinkokeessa ja jollainen pudotettiin Nagasakiin. Mark 5 oli kuitenkin ensimmäinen imploosioon perustuva ydinase, joka oli mitoiltaan merkittävästi "laihempi" kuin Fat Man (suom. "paksu mies"). Pelkän ydinosan sekä kootun W5 taistelukärjen suurin halkaisija oli n. 99 cm (Fat Man 150 cm).
Kokonainen Mark 5 pommi kuorineen oli 111,8 cm halkaisijaltaan ja noin 3,3 metriä pitkä. Se painoi noin 1 372–1 440 kg, riippuen tarkasta Mark 5 versiosta. (Merkittävästi vähemmän kuin edeltäjänsä: Mark 3 painoi 4 670 kg ja Mark 4 oli myös yli 4 tonnin painoluokkaa). W5 mallit painoivat 1 090–1 202 kg. Mark 5 oli puhdas fissioase, joka käytti fissiilinä aineena uraanin ja plutoniumin yhdistelmäkomposiittia.
Mark 5:n eri mallien räjähdysvoimakkuudet olivat 6, 16, 55, 60, 100 ja 120 kilotonnia.
Kaikkiaan pommeja tuotettiin ainakin 140 kappaletta. Ainakin 72 pommeista oli mukana RAFin lennoilla, vaikkakin USA:n valvonnassa osana Projekti E:tä, jolla turvattiin Ison-Britannian ydinaseistus ennen kuin maa kykeni valmistamaan omia ydinaseita.
Mark 5 pommia käytettiin myös maailman ensimmäisten vetypommien primaarisenä ydinräjähteenä.
Aiheesta muualla

list of all U.S. nuclear warheads at nuclearweaponarchive.org
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mark 5 nuclear bomb
Käännös suomeksi
May Alix

May Alix (31. elokuuta 1902 Chicago, Illinois   – marraskuu 1983) oli yhdysvaltalainen kabaree- ja jazzlaulaja. Parhaiten hänet muistetaan levytyksistä, jotka hän teki Louis Armstrongin yhtyeen kanssa.
Elämä

Liza Mae Alix syntyi 1902 Chicagossa, jossa hän vietti myös nuoruutensa. Laulajana hän käytti nimeä May Alix, vaikka toisinaan hän esiintyi myös nimellä Mae Alix. Moni aikakauden jazzlaulaja käytti taiteilijanimeä, mutta Alix esiintyi omalla nimellään. Jo varhain hän pääsi sisälle kaupungin musiikkipiireihin. Teini-iässä hän esiintyi Chicagon klubeilla Jimmie Noonen yhtyeen laulusolistina. Sittemmin hän esiintyi Carroll Dickersonin orkesterin kanssa. Varhaisina vuosinaan hän työskenteli lähinnä kabareelaulajana ja vaudeville-esityksissä. Kabareeta hän esitti mm. duona Ollie Powersin kanssa.
Jazzlaulajana May Alix teki debyyttinsä 1920-luvun puolivälissä. Marraskuussa 1926 hän pääsi levyttämään Louis Armstrongin Hot Five-yhtyeen kanssa kappaleet ”Big Butter and Egg Man” ja ”Sunset Cafe Stomp”. Näistä ensin mainitun hän lauloi duettona Armstrongin kanssa. Armstrongilla oli luja luottamus May Alixin kykyihin ja selvä näkemys, että levytyksistä tulisi menestys, vaikka Alixilla ei ollut laulajana aiempaa kokemusta jazzmusiikin esittämisestä. Sävellyksestä ”Big Butter and Egg Man” tulikin eräs Armstrongin ensimmäisistä menestyskappaleista laulajana.
Armstrongin yhtyeen levytyksien myötä Alix saavutti mainetta jazzpiireissä. Laulaja itse ei kuitenkaan uskonut menestyvänsä jazzmusiikin alueella ja jatkoikin uraansa tasapuolisesti esittäen sekä jazzmusiikkia että kabareeta. Myös jazzkriitikot pitävät Alixin saavuttamaa mainetta ainakin osittain ansaitsemattona. Orkesterinjohtaja Jimmie Noone oli kuitenkin vakuuttunut ja pestasi Alixin orkesterinsa (Apex Club Orchestra) solistiksi 1929. Hän teki yhtyeen kanssa myös joitakin levytyksiä Vocalion -levymerkille. 1930-luvun vaihteessa Alix teki kiertueen Eurooppaan. Palattuaan takaisin Yhdysvaltoihin hän asettui New Yorkiin. Hän esiintyi siellä joitakin vuosia Connie’s Inn –nimisessä revyyssä, jota esitettiin Harlemin oopperatalossa.
1930-luvun jälkipuoliskolla Alix palasi takaisin Chicagoon. Hän esiintyi siellä mm. Panama Clubilla ja It Clubilla. 1940-luvulla hän esiintyi jälleen New Yorkissa. Alixin viimeinen kiinnitys oli Mimo Clubilla. Terveydelliset ongelmat alkoivat haitata hänen uraansa. Viimein hänen oli pakko lopettaa laulaminen. Hänen myöhemmät vaiheensa eivät ole tiedossa. Alix kuoli marraskuussa 1983.
Kuuluisa jazzlaulaja Alberta Hunter käytti toisinaan taiteilijanimeä May Alix.  Tämä johtui siitä, että Hunter oli Alixin hyvä ystävä ja Alix oli antanut tälle luvan käyttää nimeään.
Suosikki

| Suosikki |
| --- | --- |
 Suosikin syksyn 2008 Kultaturbo-numero, kannessa Metallican James Hetfield.
Aihealue:  nuorisokulttuuri
Kustantaja:  Otavamedia
Levikki:  46 334 (2006)
Perustettu:  1961
Lakkautettu:  2012
Päätoimittaja:  Ville Kormilainen
Kotimaa:  Suomi
Kieli:  suomi
Suosikki oli suomalainen vuosina 1961–2012 julkaistu Suomen pitkäikäisin nuortenlehti. Sen kustantajana toimi Otavamedia Oy. Pitkään menestynyt lehti lopetettiin kannattamattomana vuoden 2012 lopussa. 35 vuotta (1968–2003) päätoimittajana toimi Jyrki Hämäläinen, ja Suosikkia onkin kutsuttu Hämäläisen elämäntyöksi.
Päätoimittajia

Olli Hämäläinen 1961–1962
Pertti Klemola 1962–1963
Isto Lysmä 1963–1968
Jyrki Hämäläinen 1968–2003
Katja Ståhl 2003–2008
Ville Kormilainen 2008–2012
Elli Mäkilä 2012
Aiheesta muualla

Suosikin historian ensimmäisen DVD-kokoelman ja CD:n esittely.
Jacob Johan Anckarström

Jacob Johan Anckarström
Jacob Johan Anckarström (11. toukokuuta 1762 Vallentuna – 27. huhtikuuta 1792 Tukholma) oli ruotsalainen aatelismies, joka murhasi vuonna 1792 Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Anckarströmiä ruoskitaan
Vita Andersen

| Vita Andersen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. lokakuuta 1942 Kööpenhamina, Tanska
Kuollut: 20. heinäkuuta 2021 (78 vuotta)
Kansalaisuus:  Tanska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: tanska
Tuotannon kieli: tanska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vita Andersen (29. lokakuuta 1942 Kööpenhamina, Tanska – 20. heinäkuuta 2021) oli tanskalainen kirjailija. Hän tuli Tanskassa tunnetuksi jo esikoisrunokokoelmalla Tryghedsnarkomaner, mutta novellikokoelmasta Suu kiinni ja ole kaunis (1978, suom. 1980) hänet valittiin Vuoden kirjailijaksi 1978 ja kirja toi kansainvälistä mainetta. Teoksessa hän kuvaa naisia, jotka joutuvat miesten hallitseman yhteiskunnan uhreiksi.
Suomennetut teokset

Suu kiinni ja ole kaunis (Hold käft og vaer smuk, 1978), suom. Kaarina Liljanto, Tammi 1980 ISBN 951-30-5059-9
Loukku: kuunnelma (Faelden), suom. Kaarina Liljanto, Yleisradio 1980
Ulkopuolella: novelli, suom. Kaarina Liljanto, Yleisradio 1981
Turvallisuusnarkomaanit: runoja (Tryghedsnarkomaner, 1977) suom. Annika Idström, Tammi 1983 ISBN 951-30-5839-5
Kummasta kädestä? (Hva' for en hånd vil du ha, 1987), suom. Pirkko Talvio-Jaatinen, Tammi 1990 ISBN 951-30-7032-8
Aiheesta muualla

Andersen Vita Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Chris Anderson

Chris Anderson (2011)
Chris Anderson (s. 1961) on Wired-lehden palkittu päätoimittaja sekä kirjailija. Hän sai yhdysvaltalaisen National Magazine Award -tunnustuspalkinnon työstään lehdessä. Hän lanseerasi ”pitkä häntä” -käsitteen tunnetussa Wired-lehden artikkelissaan. Hän laajensi käsitettä 2006 julkaistussa kirjassaan Pitkä häntä: Miksi tulevaisuudessa myydään vähemmän enempää.
Hän asuu nykyisin Berkeleyssä, Kaliforniassa.
Ennen siirtymistään Wiredin toimitukseen vuonna 2001 Anderson työskenteli The Economist -lehdessä, missä hän aloitti lehden Internetin seurannan. Hän on suorittanut fysiikan tutkinnon George Washingtonin yliopistossa ja tehnyt tutkimusta Los Alamosin laboratoriossa. Anderson on työskennellyt myös arvostetuissa aikakauslehdissä, Naturessa ja Sciencessä.
Anderson työskentelee tällä hetkellä toimitusjohtajana 3DRobotics -yrityksessä, jonka perustamisessa hän on ollut mukana. Yritys valmistaa miehittämättömiin ilma-aluksiin tarkoitettuja autopilotteja ja muuta elektroniikkaa. Yrityksen tuotteita ovat muun muassa avoimen lähdekoodin autopilotit Pixhawk ja Ardupilot.
Teokset

The Long Tail: Why the Future of Business Is Selling Less of More (2006). ISBN 1-4013-0237-8
Anderson, Chris: Pitkä häntä: Miksi tulevaisuudessa myydään vähemmän enempää.  ((The long tail: Why the future of business is selling less for more, 2006.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2007.  ISBN 978-952-5697-01-8
Free: The Future of a Radical Price (2009)
Anderson, Chris: Ilmainen Radikaalin hinnan tulevaisuus.  ((Free: The Future of a Radical Price, 2009.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2009.  ISBN 978-952-5697-26-1
The Numbers Game: Why Everything You Know About Football Is Wrong (2003)
Anderson, Chris & Sally, David: Numeropeli: Luulet ymmärtäväsi jalkapalloa, mutta et tiedä siitä mitään.  ((The Numbers Game: Why Everything You Know About Football Is Wrong) Suomentanut Juha Sainio)  Helsinki:  HS-kirjat, 2013.  ISBN 978-952-5557-61-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Chris Andersonin kotisivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
55 S 55

55 S 55 harjoitusammuksineen sekä tähtäimen ja työkalujen kotelo. RUK-museossa.
55 S 55 on suomalainen 1950-luvulla kehitetty kevyt sinko. Numerot singon nimessä merkitsevät putken kaliiberia millimetreinä ja käyttöönottovuotta. Käyttöönottovaiheessa asetta kutsuttiin myös lyhenteellä 55 N / 55, missä N viittasi edeltäjään, panssarinyrkkiin.
Se kehitettiin korvaamaan jatkosodassa Saksasta hankitut panssarinyrkit ja panssarikauhut kantamaltaan ja läpäisykyvyltään tehokkaammalla aseella. Singon korvasivat raskas kertasinko APILAS ja M72 LAW kevyt kertasinko.lähde?