stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pesäpallo
Säännöt > Tuomarit ja rangaistukset

Pesäpallo-ottelussa on viisi tuomaria. Pelituomari vastaa ottelun sääntöjenmukaisesta kulusta. Hänellä on apunaan syöttötuomari ja kolme muuta tuomaria sekä kirjuri. Syöttötuomari seuraa lukkarin ja lyöjän toimia sekä syötön laatua. Hän tuomitsee myös etukentän laittomat. Kakkos- ja kolmospesätuomari sekä takarajatuomari tuomitsevat pesätilanteet, toteavat lyöntien laillisuuden ja näyttävät kopit. Tuomarit päättävät tilanteen sisäpelaajan eduksi, jos he eivät voi varmasti havaita pelitapahtuman tulosta.
Tuomari voi tuomita pelaajien, pelinjohtajien ja joukkueiden toimihenkilöiden tekemien rikkomusten seurauksena teknisen palon, sisäpelaajan palauttamisen lähtöpesälle, etenemisen mitätöinnin, polttamisen, vapaataivaloikeuden, huomautuksen, varoituksen, pelirangaistuksen ja ottelurangaistuksen.
Pelirangaistus tuomitaan yleensä lievästä fyysisestä kontaktista, törkeästä provosoinnista, törkeästä kielenkäytöstä ja toisen pallon ottamisesta peliin. Pelirangaistuksen saanut pelaaja suljetaan ottelusta. Ottelurangaistuksen saa vakavammasta fyysisestä loukkauksesta, loukkaavista käsimerkeistä ja rasistisesta käyttäytymisestä. Ottelurangaistus johtaa automaattisesti yhden ottelun pelikieltoon.
Pelaajat > Fyysiset ominaisuudet

Pesäpalloilijan tärkein fyysinen ominaisuus on nopeus. Pesäpallo onkin juoksuvoittoisimpia pallopelejä. Juoksun osuus lajissa on merkittävä, joten monet huippupelaajat ovat nopeita. Sisäpelissä pelaaja käyttää nopeuttaan pesältä pesälle etenemiseen. Pesältä lähdössä vaaditaan reaktionopeutta ja varsinkin kovien lyöntien aikana lyöntisuorituksessa räjähtävää nopeutta. Ulkopelissä pelaajalta vaaditaan myös hyvää reaktionopeutta ja heittosuorituksessa räjähtävää nopeutta.
Urheiluvälinevalmistaja Adidaksen tekemien mittausten mukaan pesäpalloilijat liikkuvat miesten superpesisotteluissa noin 7–8 kilometriä ottelua kohden. Pelitapahtuma alkulämmittelyineen kestää noin kolme tuntia, joten pesäpallossa tarvitaan myös hyviä kestävyysominaisuuksia. Nopeuskestävyyttä vaaditaan erityisesti etenijöiltä.
Pelaajat > Taidot > Sisäpelitaidot

Eteneminen ja lyöminen ovat pesäpalloilijoiden keskeisimmät sisäpelitaidot. Etenemisessä tarvittavia ominaisuuksia ovat nopeus, kärkkymistaito, pesältä lähtö, kärkietenijän seuraaminen, reaktiokyky, pesälle syöksyminen sekä pallon ja merkin seuraaminen. Lyönnissä pelaajan tulee hallita voimaa, nopeutta, lyöntiliikkeen tekniikkaa, lyöntipelin monipuolisuutta, tilannekohtaisia ratkaisuja ja keskittymiskykyä.
Etenijällä on kotipesästä takaisin kotipesään matkaa miesten kentällä 131 metriä. Etenemiseen keskeinen ominaisuus on ymmärrettävästi nopeus, mutta pesästä hieman irti oleva etenijä pystyy kärkkymisellä lyhentämään juoksumatkaansa ykköseltä kakkospesälle 2–4 metriä ja kakkoselta kolmospesälle 3–6 metriä.
Pesäpallolyönnit jaetaan neljään kategoriaan: perus-, näpäys-, pomppu- ja hidastettuihin lyönteihin.
Peruslyönneiksi lasketaan kaikki polttolinjaan, sen ohitukseen ja takakentälle suunnatut maa- tai laakalyönnit. Peruslyöntejä ovat vaakamaila-, pystymaila- ja golflyönti. Vaakamailalyönnissä osuma tapahtuu hartiatasossa ja liike on voimakas ja yhtäjaksoinen. Se on lyönnin perusmuoto. Pystymailalyönnissä maila on pystysuorassa ja osumakohta on lähellä silmätasoa. Sitä käytetään välilyönteihin ja tolppasyöttöihin. Ulkopelaajan on vaikea ennakoida pystymailalyönnin suuntaa. Golflyönti tehdään selvästi hartiatason alapuolella, ja siinä mailan liikerata on vaakasuora tai laskeva. Tämä lyönti on parhaimmillaan kolmospuolen lyönneissä.
Näpäyslyönti suunnataan etukenttään, ja se voi olla suora, kierteinen tai lyhyt. Pystymailanäpäytyksessä mailan ja pallon osumakohta on silmien tasolla ja lyönti tehdään kevyesti eteen ja alaspäin työntäen. Vaakamailanäpäyksessä lyöntiaskeleen aikana toinen käsi siirtyy keskellä mailaa, ja mailalla tehdään vain kevyt liike eteenpäin. Siinä saadaan kierrettä palloon tekemällä osumahetkellä terävä veto- tai työntöliike.
Pomppulyönti suunnataan etukaaren kentän puolelle, ja se lyödään yläviistosta. Se suunnataan joko rajaan tai polttajille. Lyöntiaskeleen aikana vartaloa kierretään takanojaan, jotta lyöntiliike saadaan tehtyä mahdollisimman korkealta.
Hidastettu lyönti suunnataan joko polttolinjan eteen tai etumiesten ohitse. Siinä kädet liukuvat mailan puoliväliin ja painopiste on alempana kuin peruslyönnissä. Pallon lentorata jää vähäisemmän voimankäytön takia noin 10–15 metriin. Lyönti voidaan tehdä myös normaaliotteella tai varsilyönnillä, jossa pallon osumakohta on lähellä käsiä. Tällöin lyönnin voi tehdä täysvoimaisena, mutta pallon lentorata jää kierteisyyden takia lyhyeksi.
Pelaajat > Taidot > Ulkopelitaidot

Ulkopelissä pelaajien tärkeimmät taidot ovat lukkaripeli, kiinniottaminen, heittäminen ja liikkuminen. Tarvittavat taidot vaihtelevat sen mukaan, onko pelaaja taka-, keski- tai etukentällä.
Pesäpalloheiton keskeisempiä tekijöitä ovat heittonopeus, ‑tarkkuus ja ‑voima sekä tilannehallinta. Perusheitto tehdään siten, että pallo nojaa etu- ja keskisormeen ja sitä tukevat peukalo ja nimetön. Pallo on heiton aikana irti kämmenestä. Heitossa käytetään hyväksi vartalon kiertoa, joten oikeakätisellä vasen jalka on edessä ja vasen kylki heittosuuntaan. Paino siirtyy heiton aikana oikealta jalalta vasemmalle, jolloin heittoon tulee mukaan myös lantioliike.
Heittoasento pitää hakea jo ennen pallon kiinniottoa, ja sen pitää olla valmiina, kun pallo siirtyy heittokäteen. Kun pallo jo on heittokädessä, heittäjän on syytä välttää ylimääräisiä askeleita, jotta heitto lähtee mahdollisimman nopeasti.
Taktiikka > Sisäpeli

Sisäpelin taktiikoiden ääripäissä ovat nopea, yllätyksellinen ja jopa riskialtis pelitaktiikka sekä varman päälle ottava taktiikka. Jälkimmäisessä, pitkässä pelitavassa vaihto- ja kotiutuslyöntejä suoritetaan vain pakkotilanteissa. Juoksun jälkeen pelataan turvallista välilyöntiä tai varmaa koppipalloa. Nopeassa pelitavassa etenijä pyritään saamaan mahdollisimman nopeasti kolmospesälle.
Sisätaktiikan valintaan vaikuttaa runsaasti ottelun vastustaja ja pelitilanne. Taktiikka valitaan vastustajan ulkopelin heikkojen ja vahvojen alueiden mukaan. Ennen peliä sovitaan yleensä tiettyjen pelitilanteiden erilaiset lyöntivaihtoehdot. Lyöntijärjestys asetetaan pelaajien ominaisuuksien mukaan ja valitaan esimerkiksi ensimmäiseksi lyöjäksi nopea ja varma etenijä. Lisäksi joukkueilla on käytössä niin sanottuja jokerilyöjiä, joita voidaan käyttää lyöntijärjestyksen ulkopuolelta.
Pelinjohtaja ohjaa joukkueensa sisäpeliä antamillaan merkeillä, joilla näytetään etenijöille ja lyöjälle, onko tarkoitus vaihtaa seuraavalla syötöllä etenijää eteenpäin. Etenijä tietää näin jo ennen lyöntiä, tuleeko hänen lähteä etenemään kohti seuraavaa pesää, ja lyöjä tietää, minkälaista lyöntiä hänen tulee yrittää.
Merkkiä näytetään yleensä sitä varten tehdyllä väriviuhkalla, jossa merkki voidaan liittää viuhkan värien paikkaan, suuntaan ja järjestykseen. Päämerkkiin sisältyy tieto siitä, onko merkki päällä ja otetaanko väärä pois. Väärän poisotossa etenijä ei lähde juoksemaan väärällä syötöllä. Päämerkin lisäksi joukkueilla on esimerkiksi pika-, peruutus- ja automaattimerkkejä.
Taktiikka > Ulkopeli

Ulkopelin taktiikka perustuu pesäpallossa usein erityisesti lukkarin osaamiselle ja vastustajan sisäpelitaktiikan tuntemiselle. Yleistaktiikkana voi olla joko riskejä karttava tai hyökkäävä taktiikka.
Riskejä karttavaa taktiikkaa käytetään erityisesti avarilla kentillä, joissa on paljon tilaa läpilyönneille, ja kovalyöntisiä joukkueita vastaan. Ulkokenttä sijoittuu riskejä karttavassa taktiikassa siten, että se sulkee rajat ja pesien taustat hyvin. Tavoitteena on antaa vastustajalle mahdollisimman vähän mahdollisuuksia läpilyönteihin. Lukkari heittelee taktiikassa paljon saadakseen häirityksi lyöjän keskittymistä.
Hyökkäävämmässä taktiikassa joukkueella on omat ulkokenttäjärjestyksensä eri tilanteita varten. Lisäksi joukkueilla on usein lyöjiä varten omat järjestyksensä, joiden tarkoituksena on pakottaa lyöjä vaikeisiin ratkaisuihin. Hyökkäävässä ulkopelissä joukkue voi päästää esimerkiksi hitaamman etenijän tyhjälle kentälle, jolloin tämä muodostaa ”jarrun” nopeamman kärkijuoksijan eteen.
Kilpailutoiminta > Suomi > Sarjajärjestelmä

Suomessa pelataan pesäpalloa usealla eri sarjatasolla. Superpesis on korkein sarjataso sekä naisissa että miehissä. Miesten Superpesiksessä on 14 joukkuetta ja naisten Superpesiksessä 12 joukkuetta. Muut sarjatasot ovat järjestyksessä Miesten Ykköspesis ja Naisten Ykköspesis, Suomensarja ja Maakuntasarja. Lisäksi pelataan SM-sarjoja B- ja C-nuorissa sekä yli 35-vuotiaissa.
Miesten Superpesiksessä pelataan kaksinkertainen sarja ja kaksi paikalliskierrosta. Jokainen joukkue pelaa runkosarjassa yhteensä 30 ottelua.
Runkosarjan kahdeksan parasta joukkuetta jatkavat puolivälieriin. Niiden voittajat pääsevät välieriin ja näiden voittajat lopulta loppuotteluun. Puolivälierät, välierät ja loppuottelu pelataan paras viidestä ‑järjestelmällä, mutta pronssiottelu paras kolmesta. Runkosarjan viimeinen joukkue putoaa Ykköspesikseen, jonka voittaja puolestaan nousee seuraavaksi kaudeksi Superpesikseen.
Naisten Superpesiksessä pelataan puolestaan 22 ottelua joukkuetta kohden. Runkosarjan kahdeksan parasta pääsevät puolivälieriin, joista edetään välieriin ja näistä loppuotteluun. Nämä ottelut pelataan miesten tavoin paras viidestä ‑järjestelmällä. Koska kaudella 2016 naisten Superpesistä pelasi vain 11 joukkuetta, Ykköspesiksen voittaja nousi suoraan, mutta Superpesiksestä ei pudonnut yksikään suoraan.
Kilpailutoiminta > Suomi > Tilastoja

Miesten pääsarjassa on pelattu mitaleista vuodesta 1922 ja naisissa vuodesta 1931. Miehissä menestynein seura on Sotkamon Jymy, joka on voittanut 19 mestaruutta ja sijoittunut kaikkiaan 29 kertaa mitaleille. Seuraavaksi eniten mestaruuksia on Lahden Maila-Veikoilla (8), Jyväskylän Kirillä (7), Haminan Palloilijoilla (7) ja Helsingin Pallonlyöjillä (7). Toiseksi eniten kaikkia mitaleita yhteensä on Vimpelin Vedolla, jonka 27 mitalista kuusi on kultaisia.
Miesten mestaruussarjassa on kerätty pisteitä vuodesta 1964 ja naisten mestaruussarjassa vuodesta 1981. Eniten mestaruussarjaotteluita on miehissä Toni Kohosella, joka ohitti vuonna 2015 silloisen ennätysmiehen Pasi Pirisen. Pirisellä on puolestaan eniten kärkilyöntejä. Kaikkien aikojen etenijätilaston kärjessä on Sami Haapakoski, lyöjätilaston Jere Dahlström ja kunnaritilaston Kari Kuusiniemi.
Kilpailutoiminta > Muut maat

Pesäpalloa ovat Suomen ulkopuolelle levittäneet etenkin Suomesta ulkomaille muuttaneet suomalaiset ja Suomesta kotimaihinsa palanneet ulkomaalaiset. Pesäpalloa pelataan ainakin Ruotsissa, Intiassa, Virossa, Japanissa, Australiassa, Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Esimerkiksi Australiassa pelataan sarjaa, jossa on useita joukkueita. Intiaan pesäpallo on levinnyt 2010-luvulla itsenäisesti, ja pelaajat ovat opetelleet säännöt YouTube-videoista. Vuonna 2016 Intiassa arvioitiin olevan jo joitakin tuhansia pelaajia.
Kilpailutoiminta > Kansainvälinen kilpailutoiminta

Pesäpallon maailmancup on järjestetty kymmenen kertaa. Ensimmäisen kerran se järjestettiin 1992, jolloin mukana oli yhteensä kahdeksan joukkuetta Suomesta, Ruotsista, Virosta, Saksasta, Australiasta ja Japanista. Turnauksessa pelataan miesten, naisten ja sekajoukkueiden sarjat. Suomi on voittanut kaikki 27 kultaa. Toiseksi menestynein maa on Australia yhdellätoista hopealla ja kahdeksalla pronssilla.
Pesäpalloliitto kerää yleensä maajoukkueen avoimen haun kautta, eikä maailmancupissa pelaa paras mahdollinen suomalainen joukkue. Esimerkiksi vuoden 2015 maailmancup pelattiin keskellä Superpesis-kautta, joten mukaan lähti alasarjoissa pelaavia suomalaisia.
Suosio ja asema Suomessa

Pesäpallo on kansallispelinä pitänyt asemansa Suomessa hyvin, vaikka kansainvälisesti laji ei ole tarjonnut merkittäviä arvokisavoittoja. Laji onkin osa suomalaista liikuntakulttuuria, ja sen katsottiin aiemmin toimineen jopa kansallisena yhdistäjänä. Pesäpalloon liittyy myös voimakas paikallistunne, sillä se on tyypillisesti hyvin maakunnallinen laji.
Pesäpallo on Suomen harrastetuimpia urheilulajeja. Kilpa- ja huippu-urheilun tutkimuskeskus Kihun tekemän tilaston mukaan pesäpallon lisenssipelaajia oli vuonna 2010 yli 16 000. Lisenssiurheilijoita oli enemmän vain jalkapallolla, jääkiekolla, salibandyllä ja yleisurheilulla. Pesäpallon harrastajia oli vuonna 2010 kaikkiaan noin 52 000. 2000-luvulla pesäpallon lisenssipelaajien määrä on ollut hienoisessa kasvussa, vaikka harrastajien kokonaismäärä puolestaan on vähentynyt. Pesäpalloliiton omien tilastojen mukaan pesäpalloilijoita oli Suomessa vuonna 2014 yli 15 700.
Pesäpalloammattilaisia on Suomessa palloilulajeista, jääkiekon ja jalkapallon jälkeen, kolmanneksi eniten. Vuonna 2013 ammattilaispesäpalloilijoita oli 96. Pesäpallon pelaajayhdistyksen Huippupesäpalloilijoiden tekemän vuoden 2014 kyselyn perusteella miesten pääsarjapelaajista noin 10 prosenttia oli täysammattilaisia. 30 % pelaajista opiskeli pelaamisen rinnalla ja 60 prosenttia teki muita töitä. Pelaajista noin 15 prosenttia ansaitsi kauden aikana yli 30 000 euroa. Naispelaajista puolestaan 90 % pelasi vain kulukorvauksilla, ja muiden vuosiansiot olivat 5 000 – 10 000 euroa.
Suomessa pesäpallon katsojaluvut ovat palloilulajien pääsarjoista kolmanneksi suurimmat. Vuoden 2011 tilastojen perusteella vain jääkiekon SM-liiga ja jalkapallon Veikkausliiga keräävät enemmän yleisöä. SM-liigan, Veikkausliigan ja Superpesiksen lisäksi vain jääkiekon toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Mestiksessä on keskimäärin yli tuhat katsojaa ottelua kohden. Naisten Superpesis on puolestaan seuratuin naisten urheilusarja Suomessa. Pesäpalloliiton tilastojen mukaan miesten Superpesistä seurasi vuonna 2014 paikan päällä keskimäärin 1 481 katsojaa ottelua kohden ja naisten Superpesistä 536 katsojaa.
Harrastuksen kustannukset

Pesäpallo on lasten urheiluharrastuksista halvimpia. Lapsen pesäpalloharrastus maksaa keskimäärin 1 348 euroa vuodessa (vaihdellen 1 140 eurosta 1 750 euroon). Kilpatasolla hinta nousee keskimäärin 1 480 euroon (vaihteluvälillä 1 260 eurosta 1 880 euroon).
Historia > Tausta

Ensimmäiset merkinnät maailmanlaajuisesti pesäpallon tapaan pystysyöttöä käyttävistä pallonlyöntipeleistä tunnetaan 1200-luvun Egyptistä. Suomeen pallonlyöntipelit rantautuivat 1600–1700-luvuilla; tarkempi ajankohta ei kuitenkaan ole tiedossa. Pallonlyöntipelien yleistyessä pelien kulkua ja sääntöjä sovellettiin eri puolilla omiin suuntiinsa, ja 1800-luvulla Suomessa harrastettiinkin kymmeniä eri pallopelejä.
Ensimmäiset palloleikit ja pallonlyöntikisat olivat pääasiallisesti ajanvieteharrastuksia kilpailullisen toiminnan sijaan. Tunnetuin vanhoista peleistä on kuningaspallo, jonka ensimmäiset säännöt suomeksi julkaisi Ivar Wilskman vuonna 1903. Laji sai mallia sukulaislajeistaan, ruotsalaisesta långbollista, saksalaisesta schlagballista ja venäläisestä laptasta. Ensimmäinen kuningaspallon virallinen ottelu pelattiin Oulussa vuonna 1901.
Lauri ”Tahko” Pihkala innostui jo kouluaikanaan kuningaspallosta, ja alkoi vuonna 1914 kehittää siitä urheilullisesti haastavampaa ja tarkemmin säädeltyä. Hän oli jo tutustunut Yhdysvalloissa baseballiin ja kuullut yhdysvaltalaisilta Tukholman olympialaisissa, että heidän menestyksensä perustui baseballin pelaamiseen. Pihkalan tavoitteena olikin kehittää nuorten urheiluvalmennukseen peli, joka olisi leikinomainen.
Historia > Leviäminen suojeluskunnissa ja kouluissa

Pesäpallo levisi voimakkaasti 1920-luvulla erityisesti suojeluskunnissa, jotka ottivat sen osaksi urheilukasvatustaan. Myös armeijassa siihen suhtauduttiin myönteisesti, sillä pelaamisen katsottiin kehittävän sotilaallisia taitoja. Pesäpallon asemaa edesauttoi se, että Pihkala oli sekä armeijan että suojeluskuntien johtotehtävissä: hän palveli sotaministeriössä ja esikunnassa vuosina 1918–1921 ja suojeluskuntain yliesikunnan urheilutarkastajana vuosina 1921–1926.
Suojeluskuntajärjestössä urheilulle annettiin kaksi tehtävää: sen tarkoituksena oli kehittää sotilaskuntoa ja lisätä yhteenkuuluvuuden tunnetta. Pesäpallo oli keskeisimpiä lajeja, sillä sen katsottiin kehittävän sekä sotilaan fyysisiä että henkisiä ominaisuuksia. Pesäpallo oli järjestään päälajeja 1930-luvun puoliväliin, ja se levisi sen kautta Suomen syrjäseuduille asti. Suojeluskuntien merkitys oli suuri erityisesti 1920-luvulla, jolloin peliä ei vielä juurikaan harrastettu urheiluseuroissa.
Suojeluskuntien rinnalla pesäpallo levisi kouluissa, sillä se oli kansallislajina erityisasemassa koulujen liikuntaohjelmassa. Kansakouluissa pelattiin vielä 1920-luvulla pesäpalloa enemmän vanhempia pallonlyöntipelejä, mutta 1930-luvulla pesäpallo sai jo pysyvän jalansijan. Kymmenettuhannet suomalaiset oppivat kansakoulussa pesäpallon perustaidot. Oppikouluissakin pesäpallo nostettiin erikoisasemaan kansallispelinä sekä älyä ja tarkkaavaisuutta kehittävänä lajina.
Historia > Ensimmäiset kilpailut

Pesäpallon kilpailutoiminta alkoi sekavasti, ja lajina se kuului ensin Suomen Palloliiton alaisuuteen. Se jäi siellä kuitenkin jalkapallon ja jääpallon varjoon. Suomen-mestaruudesta alettiin pelata vuonna 1922. Ensimmäisen mestaruuden voitti HPL. Ensimmäiset mestaruudet ratkaistiin cup-muodossa. Sarjamuotoon siirryttiin vuonna 1930, ja seuraavana vuonna perustettiin niin sanottu Suursarja ja sen alle myöhemmin niin sanottu valtakunnansarja. Vuonna 1932 Suursarja jaettiin itä- ja länsilohkoon, joiden voittajat pelasivat Suomen-mestaruudesta.
Naisten kilpailutoiminta alkoi vuonna 1931. Ensimmäinen rekisteröity ottelu oli pelattu jo vuonna 1926, mutta kilpailujen aloittamista hidasti nihkeä suhtautuminen naisten kilpaurheiluun. Pesäpallon katsottiin kuitenkin yleisesti naisille soveliaaksi lajiksi, joten pesäpallossa alkoi ainoana joukkuepelinä Suomessa naisten kilpailutoiminta ennen toista maailmansotaa.
Pesäpalloilijat aloittivat vuonna 1925 SVUL:ssa omana jaostonaan. Jaosto itsenäistyi vuonna 1932 Pesäpalloliitoksi. SVUL:n lisäksi lajia pelattiin myös Työväen urheiluliiton alaisuudessa. Ruotsinkielisten Idrottsbladet ei kuitenkaan ollut kiinnostunut pesäpallosta, sillä sen mukaan peli söi kansainvälisten lajien harrastajia ja resursseja.
Pesäpallo juurtui koko kansan keskuuteen jo 1930-luvun aikana. Sitä edisti vuosina 1930–1937 vietetty pesäpallopäivä, joka oli toukokuun lopussa, yleensä helatorstaina. Lajin levittämistä varten kehitettiin myös pesäpallon suurtapahtuma Itä–Länsi-ottelu, joka pelattiin ensimmäisen kerran vuonna 1932.
Pesäpallo kehittyi myös sääntöjen ja taktiikoiden osalta 1920–1930 ‑luvuilla. Pihkala pyrki kehittämään sääntöjä lähipiirinsä kanssa: vuonna 1931 otettiin käyttöön takaraja juoksumäärän pienentämiseksi, harhaheitolla eteneminen rajoitettiin yhteen pesänväliin ja räpylöiden käyttö sallittiin. Kotitaipaleen matkaa kasvatettiin vuonna 1933. Peli kehittyi myös pelaajien kautta, sillä juoksijat alkoivat aavistaa ja syöttäjät tehdä taktisia vääriä syöttöjä. Lisäksi juoksijat ja lyöjät alkoivat sopia erilaisia merkkejä siitä, koska kannatti lähteä juoksemaan. Varsinainen pelinjohtaja yleistyi kuitenkin vasta 1950–1960-luvuilla.
Historia > Näytöspelit ulkomailla

Pesäpalloinnostusta yritettiin viedä Suomen ulkopuolellekin 1930-luvulta alkaen, ja myös Lauri Pihkala seurasi pyrkimyksiä kiinnostuneena. Olympiakesänä 1936 suomalaiset ylioppilaat järjestivät Berliinissä näytösottelun. Siihen tuli yleisöä melko hyvin, mutta ottelun päättyessä katsomossa oli enää muutama katsoja. Myöhemmin myös Neuvostoliitossa pelattiin näytösottelu, mutta tämäkään yritys ei johtanut mihinkään. Pihkala kirjoittikin 1960-luvulla tyytyneensä siihen, että peli jäisi suomalaiseksi eikä siitä tulisi olympialajia.
Historia > Lajin kehittyminen toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen Suomessa elettiin jälleenrakennuksen aikaa. Urheilu palasi rauhanaikaan monia muita elämänaloja nopeammin, ja erityisen nopeasti virisi pesäpallo. Pelaajien ja joukkueiden määrä ylitti jo vuonna 1946 sotaa edeltäneet luvut, vaikka luovutetun Karjalan urheiluseurat olivat hajonneet ja suojeluskuntaliike lakkautettu.
Pesäpallon sarjatoiminta laajeni toisen maailmansodan jälkeen, ja Helsingin olympialaisissa 1952 pelattiin PPL:n ja TUL:n organisoima näytösottelu. Ruotsissa laji sai jonkin verran jalansijaa 1950–1970 ‑luvuilla suomalaissiirtolaisten ansiosta. Ruotsin pesäpalloliitto Sveriges Bobollsförbund perustettiin vuonna 1965. Lajin eteneminen Ruotsissa pysähtyi kuitenkin samoihin aikoihin.
Naispesäpallon suosio alkoi kasvaa sodan jälkeen. Naispesäpallon suosion kasvu kuitenkin katkesi 1950-luvun taitteessa. Tähän oli syynä sarjajärjestelmän sekavuus ja se, että naiset eivät vielä olleet kiinnostuneet lajin kehittämisestä. Sarjajärjestelmää uudistettiin kuitenkin pian, ja kaudella 1955 naisetkin pelasivat ensimmäisen sarjamuotoisen SM-sarjansa. Naisten Itä–Länsi-ottelu pelattiin ensimmäisen kerran vuonna 1961.
Pesäpallon suosio kasvoi aina 1960-luvun lopulle saakka. Yhteiskuntarakenteen muutos ja maaltapako koettelivat erityisesti maaseutukyliä, jotka olivat olleet pesäpallon valtakeskuksia. Vasta 1970-luvun lopulla Pesäpalloliitossa onnistuttiin kääntämään tilanne, kun liiton toimintatapaa onnistuttiin sopeuttamaan uuteen yhteiskuntatilanteeseen. Lajin suosioon vaikutti todennäköisesti myös kansallisten arvojen uudelleen herääminen. Seuraverkko on muutosten seurauksena harventunut, ja pesäpallo on entistä enemmän keskittynyt erikoisseuroihin ja suuriin yleisseuroihin. Lajin voimakeskuksiksi muodostuivat jatkossa suuret ja keskisuuret maaseutupitäjät ja keskisuuret kaupungit.
Pesäpallokenttää on suurennettu sen historian aikana useaan otteeseen. Takarajaa siirrettiin kauemmaksi vuosina 1954 ja 1975, jolloin kentän pituudeksi muodostui 94 metriä. Miesten pääsarja muotoutui vuonna 1964 kaksinkertaisen runkosarjan mittaiseksi. Jatkosarja otettiin käyttöön kaudeksi 1979. Sarjamuotoa uudistettiin jälleen kaudeksi 1986, jolloin runkosarjan kahden parhaan välillä pelattiin loppuottelu.
Suomen Pesäpalloliitto ei ole pyrkinyt kovinkaan aktiivisesti levittämään lajia ulkomaille, mutta se on kuitenkin pyrkinyt tekemään peliä tunnetuksi ja tukemaan ulkomaiden pelaajia. Australiaan tehtiin opetusmatka vuonna 1982. Laji oli levinnyt sinne jo aiemmin suomalaissiirtolaisten mukana, mutta tuolloin Pesäpalloliiton yhteyteen perustettiin Australian piiri. Suomalaisten mukana laji oli levinnyt myös Kanadaan.
Peliolosuhteet menivät eteenpäin vuonna 1987, kun Ikaalisissa otettiin käyttöön ensimmäinen hiekkatekonurmikenttä. Ensimmäiset pesäpallostadionit puolestaan valmistuivat vuonna 1992 Seinäjoelle, Sotkamoon ja Vihtiin.
Historia > SM-sarjasta Superpesis

Sekä miesten että naisten pääsarjaa alettiin vuonna 1990 kutsua nimellä Superpesis, jolloin niitä myös ryhdyttiin markkinoimaan voimakkaasti. Veikkaus toi Suomeen urheiluvedonlyönnin vuonna 1993, jolloin Superpesiksen johtohenkilöt halusivat lajinsa pitkävedon pelikohteeksi. Sen takia pelkkään juoksujen lukumäärään perustuneesta ottelumuodosta siirryttiin vuonna 1994 jaksoperiaatteeseen, mikä kasvatti tasapelimerkinnän mahdollisuutta. Peli jaettiin kahteen jaksoon. Vuonna 1996 sääntöihin vielä lisättiin tasatilanteen ratkaisemiseksi kotiutuslyöntikilpailu, joka nykyään tunnetaan kotiutuskilpailuna.
Pesäpallo eli 1990-luvulla Suomessa nousukautta. Laji pääsi vedonlyöntilistoille, ja sitä alettiin näyttää televisiossa. Nämä tekijät toivat myös lisää sponsorirahaa, ja lajia yritettiin viedä maakunnista suurempiin kaupunkeihin. Helsinkiin perustettiin Kaisaniemen Tiikerit, joka ajautui kuitenkin nopeasti konkurssiin.
Pesäpallo ajautui kuitenkin vuonna 1998 historiansa suurimpaan kriisiin sopupeliskandaalin takia. Elokuussa paljastui, että useat Superpesis-pelaajat ja toimihenkilöt olivat sopineet otteluiden lopputuloksia veikkausvoittojen saamiseksi. Petostutkinnassa epäiltiin jopa 460 henkilöä. Hovioikeudessa tuomittiin lopulta 20 henkilöä ehdollisiin vankeusrangaistuksiin tai sakkoihin.