stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sähköalojen ammattiliitto
Vaalirahoitus

Eduskuntavaaleissa 2023 Sähköalojen ammattiliitto tuki yhteensä 17 000 eurolla viittä SDP:n ehdokasta ja kolmea Vasemmistoliiton ehdokasta. Eniten tukea, 6 000 euroa, sai liiton ex-puheenjohtaja Lauri Lyly (sdp). Muut ehdokkaat (mm. Li Andersson, Kimmo Kiljunen ja Ilmari Nurminen) saivat jokainen liitolta 1500 euron lahjoituksen.
Aiheesta muualla

Sähköliiton verkkosivut
| n k Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK |
| --- | --- |
Puheenjohtajat:  Hämäläinen (1969–1974)  Oivio (1974–1981)  Viinanen (1981–1990)  Ihalainen (1990–2009)  Lyly (2009–2016)  Eloranta (2016–) 
Jäsenliitot:  Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto Suomen Lentoemäntä- ja Stuerttiyhdistys  Ilmailualan Unioni  Julkisten ja hyvinvointialojen liitto Aliupseeriliitto  Rajaturvallisuusunioni  Tulliliitto  Vankilavirkailijain Liitto  Kaupanalan esimiesliitto  Palvelualojen ammattiliitto Pam  Paperiliitto  Posti- ja logistiikka-alan unioni  Rakennusliitto  Rautatiealan Unioni RAU  Suomen Elintarviketyöläisten Liitto  Suomen Huippu-urheilijoiden Unioni  Suomen Merimies-Unioni  Suomen Muusikkojen Liitto  Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto  Sähköalojen ammattiliitto  Teatteri- ja mediatyöntekijöiden liitto  Teollisuusliitto  Yleinen Lehtimiesliitto 
| n k Työväen Sivistysliiton jäsenjärjestöt |
| --- | --- |
Jäsenet:  Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT  Eläkkeensaajien Keskusliitto  Ensi- ja turvakotien liitto  Finlands Svenska Socialdemokrater  Hyvinvointilomat  Julkisten ja hyvinvointialojen liitto  Kotien Puolesta Keskusliitto  Nuorten Kotkien Keskusliitto NKK  Palvelualojen ammattiliitto Pam  Paperiliitto  Posti- ja logistiikka-alan unioni  Rautatiealan Unioni RAU  Demarinuoret  Sosialidemokraattiset Opiskelijat  Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK  Suomen Merimies-Unioni  Suomen retkeilyliitto  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue  Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto  Suomen Työväen Musiikkiliitto  Suomen Työväentalojen liitto  Sähköalojen ammattiliitto  Teatteri- ja mediatyöntekijöiden liitto  Teollisuusliitto  Työväen Akatemian Kannatus  Työväen Arkiston Säätiö  Työväen Näyttämöiden Liitto  Työväen Urheiluliitto TUL  Vanhus- ja lähimmäispalvelun liitto
Saint Helena, Ascension ja Tristan da Cunha

Saint Helena, Ascension ja Tristan da Cunha on Britannian merentakainen alue, joka sijaitsee Etelä-Atlantilla. Se koostuu Saint Helenan, Ascensionin ja Tristan da Cunhan saarista. Aiemmin kaikkia saaria hallittiin Saint Helenalta käsin, mutta vuonna 2009 kaikille annettiin samanarvoinen asema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint Helena, Ascension ja Tristan da Cunha Wikimedia Commonsissa
Aqtöbe

| Aqtöbe (Ақтөбе) Aktjubinsk |
| --- | --- |
 Aqtöben kaupunkikuvaa
 vaakuna
 Aqtöbe
 Koordinaatit: 50°17′N, 57°10′E 
Valtio:  Kazakstan
Hallinnollinen alue:  Aqtöben alue
Väkiluku (2022):  523 665
Aikavyöhyke:  UTC+5
 
 akimataktobe.gov.kz 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aqtöbe (kaz. Ақтөбе, ven. Актюбинск, Aktjubinsk) on kaupunki Ilek-joen varrella Luoteis-Kazakstanissa Euroopan sekä Aasian rajalla. Kaupungissa on 523 665 asukasta (2022) ja se on Aqtöben alueen pääkaupunki. Aqtöbe on Kazakstanin viidenneksi suurin kaupunki.  Kaupungin pormestari on Azamat Beket. Hänet nimitettiin virkaansa vuonna 2023.
Historia ja nykypäivä

Aqtöbe perustettiin vuonna 1869 linnoitukseksi. Nimi "Aqtöbe" tulee kazakin sanoista "aq" (valkoinen) ja "töbe" (kukkula). Kaupunki kasvoi erityisesti toisen maailmansodan aikana rautamalmin ja kromin käsittelyn keskuksena.
Aqtöbe tunnettiin myös lentokoulustaan. Esimerkiksi neuvostoaikana kaupungissa koulutettiin paljon lentäjiä.lähde?
Kaupunki oli tärkeä maanteiden (esimerkiksi eurooppatie E38) ja lentoliikenteen risteysasema. Kaupungin kautta kulkee Kazakstanin rautateiden sivurata.
Nykyään Aqtöbe on tärkeä teollisuuskaupunki.
Historia ja nykypäivä > Väestön kehitys

Kaupunki on kasvanut merkittävästi 2000-luvulla.
| Vuosi | 1897 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 1999 | 2004 | 2005 | 2006 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&02817.&&&&002 817 | 48 749 | &&&&&&&&&&096680.&&&&0096 680 | &&&&&&&&&0149914.&&&&00149 914 | &&&&&&&&&0190569.&&&&00190 569 | &&&&&&&&&0252978.&&&&00252 978 | &&&&&&&&&0253088.&&&&00253 088 | 249 759 | 253 952 | 258 014 |
| 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 262 830 | 268 644 | 345 687 | 348 956 | 361 258 | &&&&&&&&&0367391.&&&&00367 391 | 371 357 | 377 752 | 387 807 | 397 395 | 420 229 | 487 994 | 500 757 | 513 004 | 523 665 |
lähde:
Kulttuuri

Kaupungin kulttuuriomaisuuteen kuuluvat lääketieteellinen instituutti, opettajankoulutuslaitos, planetaario, teatteri sekä useita museoita.
Urheilu

Jalkapalloseura FK Aktobe pelaa maan pääsarjassa ja on voittanut Kazakstanin mestaruuden vuosina 2005, 2007, 2008, 2009 ja 2013 sekä Kazakstanin Cupin vuonna 2008.
Liikenne

Aqtöbe sijaitsee Orenburgin ja Taškentin rautatien varrella. Aqtöben rautatieasema sijaitsee kaupungin keskustassa. Aqtöbesta pääsee junalla Uralskiin, Saratoviin, Atırawiin, Aqtawiin, Astanaan (Kostanayn kautta), Qızılordaan, Šymkentiin, Biškekiin ja Almatyyn.
Aqtöben lentoasema, joka sijaitsee eteläisessä Aqtöbessa pääsee suorilla lennoilla Moskovaan, Astanaan, Šymkentiin, Aqtawiin sekä Almatyyn.
Aqtöbessa on kaksi linja-autoasemaa. Toinen sijaitsee kaupungin itäisellä puolella, josta pääsee Aqtöben alueen kaupunkeihin ja kyliin sekä Aqtöbesta katsoen lähellä oleviin kaupunkeihin Venäjällä Orskiin ja Orenburgiin. Linja-autoja menee päivittäin Astanaan. Toinen linja-autoasema sijaitsee kaupungin pohjoislaitamilla. Sieltä pääsee pääasiassa Venäjälle. Päivittäin linja-autoja menee Orskiin, Orenburgiin sekä Samaraan. Harvemmin linja-autoja menee myös Kazaniin, Jekaterinburgiin, Moskovaan, Krasnodar iin sekä Pietariin.
Päämoottoritiet A-27 sekä M-32 kulkevat kaupungin halki.
Kuvia

Uusia taloja Aqtöbessa.
Rautatieasema sisältäpäin vuonna 2008 Aqtöbessa.
Paikallinen linja-auto.
Kaupungin tori.
Moskeija kaupungissa.
Paikallista liikennettä.
Hallituksen rakennus Aqtöbessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aqtöbe Wikimedia Commonsissa
Departament statistiki Aktjobinskoi oblasti (alueen tilastolaitos) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (aktobe.stat.kz)
Jalkapallostadion Aqtöbessa.
Ympäristöhistoria

Pääsiäissaaren ekosysteemin tuhoutumista pidetään J. Donald Hughesin mukaan kaiken ympäristöhistorian esikuvana.
Ympäristöhistoria on tutkimusta ihmisen ja luonnon vuorovaikutuksesta aikojen saatossa. Perinteisestä historiankirjoituksesta poiketen ympäristöhistoria painottaa luonnon olosuhteiden aktiivista roolia ihmisen historiassa. Ympäristöhistorioitsijat tutkivat paitsi kuinka ihmiset ovat muokanneet ympäristöä, myös kuinka ympäristö on muokannut ihmistä. Ympäristöhistoria käsittelee myös ihmisten ajatuksia luonnosta, ja kuinka nämä ajatukset ovat ilmenneet kulttuurissa, uskonnossa, kirjallisuudessa ja taiteessa.
Ympäristöhistoria tieteenalana syntyi Yhdysvalloissa 1960- ja 1970-luvulla ympäristöliikkeen seurauksena, ja se oli aluksi vahvasti sitoutunut ympäristöliikkeen päämääriin. Tieteenala on sittemmin laajentunut huomattavasti, eikä se aja mitään tiettyä agendaa.
Ympäristöhistorian tutkimuksen kohteille ominaisia piirteitä ovat yleensä pitkät aikajänteet, laajat maantieteelliset alueet ja ongelmakeskeisyys. Se on myös vahvasti monitieteellinen suuntaus, hyödyntäen laajasti humanistisia, yhteiskunta- ja luonnontieteitä. Ympäristöhistorialla on kolme keskeistä lähestymistapaa: materialistinen näkökulma korostaa ihmiskunnan taloudellisten ja teknisten toimien aiheuttamia muutoksia ympäristölle; kulttuuri- ja aatehistoriallinen näkökulma korostaa ihmisen luontokäsitystä; poliittinen ja yhteiskunnallinen näkökulma korostaa poliittisten prosessien merkitystä ihmisen ja luonnon suhteessa.
Aiheesta muualla

European Society for Environmental History (englanniksi)
Centre for World Environmental History, University of Sussex (englanniksi)
Vasili Trediakovski

Vasili Trediakovski, Fjodor Rokotovin maalaus
Vasili Kirillovitš Trediakovski (ven. Василий Кириллович Тредиаковский); (5. maaliskuuta (J: 22. helmikuuta) 1703 Astrahan – 17. elokuuta (J: 6. elokuuta) 1769 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija, esseisti, kirjallisuusteoreetikko ja näytelmäkirjailija, joka auttoi laskemaan pohjaa klassiselle venäläiselle kirjallisuudelle. Hän oli 1700-luvun runouudistuksen alkuunpanija sekä kielitieteen, kirjallisuusteorian ja käännöstoiminnan uranuurtaja.
Koulutus ja tieteellinen ura

Astrahanista kotoisin ollut ortodoksipapin poika Vasili Trediakovski sai koulutuksensa italialaisten kapusiinimunkkien koulussa. Opintonsa hän suoritti Moskovassa Slaavilais-kreikkalais-latinalaisessa akatemiassa, jossa ajan useimmat kulttuurivaikuttajat opiskelivat. Hän opiskeli ensin Hollannissa ja oli ensimmäisen venäläinen ei-aatelinen, joka sai humanistista koulutusta ulkomailla Sorbonnen yliopistossa Pariisissa vuosina 1727–1730, jossa hän opiskeli filosofiaa, historiaa, lingvistiikkaa ja matematiikkaa.
Trediakovski oli ensimmäisiä 1700-luvun venäläisiä kirjailijoita, jotka tutustuivat ranskalaisiin kirjallisuussalonkeihin. Pian Venäjälle palattuaan hänestä tuli Venäjän tiedeakatemian virkaatekevä sihteeri ja tosiasiallinen hovirunoilija. Vuonna 1745 Trediakovski nimitettiin Tiedeakatemian latinan ja puhetaidon professoriksi. Hän oli Tiedeakatemian toinen venäläissyntyinen professori Mihail Lomonosovin ohella. Hänen tehtäväkseen annettiin venäjän kieliopin ja sanakirjan laatiminen.
Trediakovski teki aluksi yhteistyötä Lomonosovin ja Aleksandr Sumarokovin kanssa, mutta he ajautuivat myöhemmin katkeriin riitoihin erimielisyydessä runomitan ja runon asiasisällön välisestä yhteydestä. Trediakovskin mielestä oodiin sopi trokee, mutta toisten mielestä jambi.
Kirjallinen ura

Vuonna 1735 Trediakovski julkaisi teoksen Venäläisen säkeen sommittelun uusi ja lyhyt metodi (ven. Новый и краткий способъ къ сложенью российскихъ стиховъ, Novyi i kratki sposob k složeniju rossijskih stihov), josta hänet parhaiten muistetaan. Se käsitteli ensimmäisenä venäjänkielisenä teoksena runouden lajeja kuten sonetti, rondeau, madrigaali ja oodi ja siinä ehdottettiin runojalkaa sekä painollisen ja painottoman tavun vaihtelua.
Vuonna 1748 ilmestyi Trediakovskin teos Keskustelu oikeinkirjoituksesta (ven. Разговор об орфографии) oli ensimmäinen tutkimus venäjän kielen foneettisesta rakenteesta. Hän jatkoi vuonna 1752 runouden uudistamisen edistämistä teoksessa Muinaisesta, keskisestä ja uudesta venäläisestä runoudesta (ven. О древнем, среднем и новом стихотворении российском).
Trediakovski oli myös tuottelias klassisten kirjailijoiden, keskiaikaisten filosofien ja ranskalaisen kirjallisuuden kääntäjä. Käännös Paul Tallemantin romaanista Matka rakkauden saarelle teki hänestä seurapiirien suosikin. Hänen käännöksensä herättivät usein sensuurin vihat ja hän joutui akateemikkojen ja konservatiivisten hovipiirien epäsuosioon. Vuonna 1759 Trediakovski erotettiin Venäjän tiedeakatemiasta. Hänen viimeinen käännöksenä oli François Fénelonin teos Les aventures de Télémaque vuonna 1766, jonka hän käänsi heksametrirunoudeksi venäjäksi. Hänen teoksensa ilmaisivat siirtymistä syllabisista säkeistä metrisiin säkeisiin, jotka sopivat paremmin venäjän kielen äänteisiin.
Trediakovski kuoli vuonna 1769 köyhtyneenä ja aikansa kulttuuri- ja tiede-eliitistä eristäytyneenä.
Käännös suomeksi
Katriina Hiippavuori

| Katriina Hiippavuori |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Katriina Anna-Maria Hiippavuori (os. Kerttula)
Syntynyt: 2. joulukuuta 1985 (ikä 39) Kaarina
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  poliitikko
Poliitikko
Puolue:  Kokoomus
Entiset puolueet:  Kokoomus, Suomen Kristillisdemokraatit
Asema:  Kristillisdemokraattien 2. varapuheenjohtaja (-2024)
Vaalipiiri:  Varsinais-Suomen vaalipiiri
Kotipaikka:  Masku
Koulutus:  valtiotieteen maisteri sosionomi
Uskonto:  kristinusko
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Katriina Hiippavuori (s. 2. joulukuuta 1985 Kaarina)[1] on suomalainen kokoomusta edustava poliitikko.
Vuosina 2008–2012 Hiippavuori toimi Turun kaupunginvaltuutettuna kokoomuksen riveissä.
Hiippavuori on kuulunut myös kristillisdemokraatteihin ja toimi puolueen toisena varapuheenjohtajana 2023–2024. Hän oli maa- ja metsätalousministeri Sari Essayahin (kd) eduskunta-avustaja marraskuun 2024 loppuun.
Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa kristillisdemokraattien ehdokkaana Hiippavuori sai 3 495 ääntä eikä tullut valituksi. Vuoden 2024 eurovaaleissa hän sai 3134 ääntä eikä tullut valituksi. Hiippavuori loikkasi kokoomukseen marraskuussa 2024. Kertomansa mukaan hän ei hyväksynyt kristillistä sionismia, jossa kansanmurhaa puolustellaan uskonnolla.
Hiippavuori on Maskun kunnanvaltuutettu. Hän on myös Varsinais-Suomen aluevaltuuston varajäsen.
Koulutukseltaan Hiippavuori on valtiotieteen maisteri ja sosionomi. Vuoden 2025 alusta hän toimii Varsinais-Suomen kokoomuksen poliittisena viestintäsuunnittelijana.
Poliittisia näkemyksiä

Katriina Hiippavuori on kritisoinut koronarokotuksia, ja Maskun kunnanvaltuustossa hän esitti vuonna 2021 nuorten rokotusten keskeyttämistä vedoten muun muassa Luc Montagnierin ja Robert Malonen esittämiin väitteisiin.
Hiippavuoren mielestä Suomessa on meneillään moraalinen arvokriisi. Hän on pitänyt isoimpina haasteina velkaantumisen taittamista, julkisen talouden sopeuttamista, vallan siirtymistä ylikansallisille toimijoille ja arvoliberalismia.[1]
Hänen mielestään kristillinen ihmiskuva on eurooppalaisten arvojen todellinen lähtökohta. Hiippavuoren mukaan EU:n on toimittava vapauden, demokratian, ihmisarvon, ihmisoikeuksien sekä sanan- ja uskonnonvapauden edistämiseksi.[1]
Hiippavuoren näkemyksen mukaan yksilökeskeisyyden sijaan on palattava arvostamaan yhteistä hyvää, kansakunnan eheyttä ja tasapainoista perhe-elämää. Hän myös korostaa ruokaturvaa maatalouspolitiikassa – omavaraisuutta on vahvistettava, ja teknologia- ja digikehityksessä oltava rakentavan kriittinen.[1] Hänen mukaansa hyvinvointipalveluiden rahoitus turvataan tukemalla pienten ja keskisuurten yritysten kasvumahdollisuuksia.
Hiippavuoren mukaan myös päihdehoitojärjestelmä on uudistettava ja toipumiskeskeistä hoitoa lisättävä.[6]
Yksityiselämä

Hiippavuoren perheeseen kuuluu aviomies ja kolme lasta. Hän on syntynyt Kaarinassa, varttunut Maskussa ja kirjoittanut ylioppilaaksi Nousiaisten lukiosta vuonna 2004.
Hiippavuori valmistui valtiotieteen maisteriksi Turun yliopistosta vuonna 2010, pääaineenaan valtio-oppi. Pro gradu -tutkielma Pormestaristako pelastajaksi? tutki pormestarimallin vaikutusta kuntalaisten poliittiseen osallistumiseen. Vuonna 2019 hän valmistui Laurea-ammattikorkeakoulusta rikosseuraamusalan sosionomiksi. Hänen lopputyönsä otsikko oli ViaDian kristillinen kuntoutus – Naisvangin tie rikoksettomaan elämään.
Työurallaan Hiippavuori on työskennellyt myös rikosseuraamusalalla ja yrittäjänä.
Hiippavuori koki hengellisen heräämisen vuonna 2012. Tultuaan uskoon hän erosi kokoomuksesta, ja jätti politiikan.[1] Vuonna 2021 hän palasi politiikkaan tultuaan valituksi ensi kertaa Maskun kunnanvaltuustoon[4] ja vuonna 2024 palasi Kokoomukseen.
Trudoljubivaja ptšela

Lehden ensimmäisen numeron kansilehti.
Trudoljubivaja ptšela (ven. Трудолюби́вая пчела́, ”Työteliäs mehiläinen”) oli kirjailija Aleksandr Sumarokovin Pietarissa vuonna 1759 julkaisema Venäjän ensimmäinen yksityinen kirjallisuuslehti.
Sumarokov julkaisi lehdessä omia runojaan ja ensimmäiset satiiriset proosateoksensa ja jatkoi kamppailuaan Mihail Lomonosovia vastaan. Lehdessä julkaistiin myös kirjallisuutta, historiaa ja filosofiaa käsitteleviä esseitä. Siinä ilmestyi käännöksiä mm. Voltairen ja Jonathan Swiftin teoksista.
Muita tekijöitä olivat muun muassa Grigori Kozitski, Aleksandr Ablesimov ja Aleksei Rževski. Sensuurin aiheuttamista poistoista ja viivästymisistä kärsineen lehden ilmestyminen lakkasi jo samana vuonna ilmeisesti keisarillisen hovin tyytymättömyyden takia.
Piece Of Jeans

| Piece Of Jeans |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Oy
Perustettu:  2020
Perustaja:  Moona Kansanen
Kotipaikka:  Tampere
Toimiala:  Vaateliike
Tuotteet:  kierrätetyt farkkutuotteet
Kotisivu:  pieceofjeans.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Piece Of Jeans on suomalainen tekstiilien kierrätykseen erikoistunut yritys. Se valmistaa farkkuja, farkkukasseja ja muita farkkutuotteita kierrättämällä farkkujätteitä kuten rikkinäisiä farkkuja. Yrityksen perustaja on arkkitehti Moona Kansanen.
Yrityksen perustamisen aikaan ekologiset ja vastuulliset valinnat ja tilkkudesign olivat muodissa. Yrityksen perustaja voitti ideallaan yrittäjyyskilpailun syksyllä 2019.
Piece Of Jeansin käyttämä tilkkudesign on mallisuojattu koko Euroopan alueella Euroopan unionin teollisuusoikeuksien virastossa.
Historia ja saavutukset

Piece Of Jeans Oy (Y:3134446-3) on perustettu kesäkuussa 2020. Toiminta sai kuitenkin alkunsa Moona Kansasen pyörittäessään yritystään toiminimellä jo tammikuusta 2019 lähtien.
Moona Kansanen on koulutukseltaan arkkitehti. Kansanen opiskeli Tampereen Yliopistossa arkkitehdiksi vajaassa viidessä vuodessa, työskenteli samaan aikaan osa-aikaisesti arkkitehtitoimistossa ja pyöritti kasvavaa startup -liiketoimintaansa. Kansanen opiskelee myös liiketoiminnan erikoisammattitutkintoa ja valmistuu tutkintoon syksyllä 2021. Opiskeluaikoinaan Kansanen osallistui TEK:n ja Ekonomien järjestämään Unikorni-yrittäjyyskilpailuun Piece Of Jeans -ideallaan. Kansanen voitti kilpailun vuoden 2019 marraskuussa.
Piece Of Jeans mediassa

Kansasen yrittäjyyskilpailun voitto herätti median huomion.
Yrittäjyyskilpailun järjestäjät TEK ja Ekonomit kirjoittivat Unikornikilpailusta, mutta myös monet Suomessa isosti vaikuttavat mediat kiinnostuivat kirjoittamaan Piece Of Jeansin tarinaa. Paikalliset mediat Pirkanmaalla, kuten YLE Tampere ja Aamulehti kirjoittivat verkkosivuillaan Piece Of Jeansista ja Kansasesta yrittäjänä.
Pirkanmaan Yrittäjien verkkolehdessä kirjoitettiin Kansasen verkostoitumisesta. Piece Of Jeansin käsittelemät teemat kiertotalouden ympärillä nostivat Piece Of Jeansin myös laajemmin mediaan kiertotaloudesta ja uusiokäytöstä kirjoittavien lehtien joukkoon. Työelämä- ja yrittäjälähtöisiä artikkeleita Piece Of Jeansista kirjoitettiin myös Ilta Sanomiin ja Iltalehteen.
Kansanen oli maaliskuussa 2021 MTV:n livelähetyksessä, ohjelmassa Viiden jälkeen puhumassa yleisesti tekstiilijätteestä ja tekstiilijätteen uusiokäytöstä.
Yhteistyö Lounais-Suomen jätehuollon kanssa

Piece Of Jeans on mukana Lounais-Suomen jätehuollon keväällä 2021 lanseeratussa KAMU-keräyskokeilussa, jossa kuluttajien poistotekstiilit on tarkoitus saada kustannustehokkaasti kiertoon. Keräystoiminta laajenee mahdollisesti myöhemmin koko Suomeen. 
Keräys toteutetaan sisätiloissa, etteivät tekstiilit pilaantuisi.
Berndt Ivar Aminoff

Berndt Ivar Aminoff 1880-luvulla. Kuva Hjalmar Sjöman.
Berndt Ivar Aminoff (8. lokakuuta 1843 Helsinki – 28. helmikuuta 1926 Viipuri) oli suomalainen arkkitehti. Hän toimi Viipurin ja Vaasan läänien lääninarkkitehtina.
Perhe

Aminoffin isä Berndt Adolf Carl Gregori Aminoff (1809–1875) oli valtiopäivämies, eversti ja kuvernöörin adjutantti ja äiti Ida Matilda Avellan (1817–1859) historian professori Johan Henrik Avellanin ja tukholmalaisen Kristina Eleonora Almqvistin tytär. Aminoff avioitui ensimmäisen kerran vuonna 1870 porvarissukuun kuuluvan Ebba Örnin (5. kesäkuuta 1851 Helsinki – 24. joulukuuta 1889 Viipuri) kanssa, joka oli eversti Carl Ferdinand Örnin ja Natalia Frankenheuserin tytär. Ebba Aminoff menehtyi 38-vuotiaana vuonna 1889, jonka jälkeen Aminoff jäi leskeksi. Aminoffin toinen puoliso vuodesta 1893 oli Olga Maria Thesleff, joka oli kenraalimajuri Alexander Adam Thesleffin ja Eugenia Amalia Thesleffin tytär. Thesleff menehtyi 62-vuotiaana vuonna 1911 ja Aminoff jäi toistamiseen leskeksi. Aminoffin kolmas vaimo oli Anna Ottilia Häggman vuodesta 1913 vuoteen 1919.
Aminoffilla ja Ebba Örnillä oli kolme lasta:
Asemantarkastaja Bruno Roland Aminoff (2. elokuuta 1871 Helsinki – 3. maaliskuuta 1929 Käkisalmi)
Elsa Iduna Michailoff, yrittäjä Johannes Georg Michailoffin vaimo (24. heinäkuuta 1872 Kausala – 17. kesäkuuta 1959 Helsinki)
Kruunun apulaisnimismies Leon Harald Aminoff (3. maaliskuuta 1879 Sortavala – 28. lokakuuta 1942 Ruovesi).
Kenraalimajuri Adolf Petter Johannes Aminoff oli Aminoffin veli.
Ammattiura

Aminoff aloitti opinnot Haminan kadettikoulussa 1858, josta hän siirtyi opiskelemaan insinööriksi Helsinkiin ja valmistui Helsingin teknillisestä reaalikoulusta vuonna 1869. Välillä vuosina 1866–1867 hän opiskeli vapaita taiteita Ruotsin kuninkaallisessa akatemiassa Tukholmassa. Valmistumisen jälkeen Aminoff lähti työhön rautatietutkimuksille Venäjälle 1869-1870, jonka jälkeen hän palasi Suomeen. Valmistuttuaan rautatietutkimusten parissa työskennellyt Aminoff tuli ensin vt. ja sitten vuodesta 1872 vakinaiseksi asemapäälliköksi Kausalaan mutta siirtyi Helsinkiin Yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehdiksi 1873. Hän muun muassa johti majakoiden  rakentamista Laatokalle ja Viipurin lääninvankilan rakentamista 1870-luvun lopussa ja 1880-luvun alussa. Vuonna 1889 Aminoff määrättiin Suomen valtion puolesta jäseneksi komissioon, jonka tuli arvioida Suomen Kaartinpataljoonan rakennukset Krasnoje Selossa. Vaasan lääninrakennuskonttorin esimies ja lääninarkkitehti Aminoffista tuli 1884 ja vastaava virkamies Viipurissa huhtikuussa 1887. Viimeksi mainitusta tehtävästä hän jäi eläkkeelle kesäkuussa 1914. Viipurin läänin vakinaisena lääninarkkitehtina Aminoffia seurasi toukokuussa 1915 Allan Schulman, joka hoiti virkaa tammikuuhun 1932 saakka.
Aminoff oli vuonna 1890 perustetun Viipurin Taiteenystävien yhdistyksen perustajajäsen. Muita perustajia olivat teollisuusmies, konsuli Eugen Wolff, Taideyhdistyksen Viipurin asiamies, hovioikeuden varapresidentin puoliso Lilli Fabritius, taidekauppias Conrad Oldenburg, kaupunginarkkitehti Brynolf Blomqvist, kauppaneuvos Wilhelm Hackman, kauppaneuvos Paul Wahlin tytär Thella Frankenhaeuser ja Mathilda Lagerspetz. Aminoff toimi myös 20 vuotta sihteerinä Viipurin Taiteenystävien yhdistyksessä. Yhdistys vaikutti voimakkaasti Viipurin taidemuseon syntyyn.
Viipurin Taiteenystävien yhdistys perusti Viiipurin taiteenystäväin piirustuskoulun. Aminoff piti piirustuskoulua vuodesta 1891. Piirustuskoulun tunnetuin oppilas oli Hugo Simberg. Piirustuskoulu loi Viipuriin oman taiteilijayhteisön.
Aminoff toimi vuonna 1912 perustetun Viipurin arkkitehdit -klubin ensimmäisenä puheenjohtajana. Hän oli myös yksi Viipurin Teknillisen klubin perustajista ja toimi klubin varapuheenjohtajana 1896-1899. Aminoff toimi Viipurin amatöörivalokuvaajain klubin puheenjohtajana. Aminoff oli ahkera puhuja ja esitelmöitsijä.
Viipurilaiset kutsuivat Aminoffia ""Allas vår farbror Aminoff', "kaikkien setä Aminoff".