stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Linda Darling-Hammond

Linda Darling-Hammond
Linda Darling-Hammond (s. 21. joulukuuta 1951 Cleveland) on yhdysvaltalainen kasvatustieteilijä.
Darling-Hammond sai humanististen tieteiden kandidaatin oppiarvon Yalen yliopistosta ja kasvatustieteen tohtorin oppiarvon Templen yliopistosta. Hän aloitti uransa opettajana kouluissa. 1980-luvulla Darling-Hammond toimi RAND Corporationin koulutusohjelman johtajana. Hän opetti Columbian yliopiston Teachers Collegessa vuosikymmenen ajan ennen kuin siirtyi vuonna 1998 Stanfordin yliopistoon. Hän on toiminut siellä kasvatustieteen Charles E. Ducommun -professorina. Darling-Hammond myös perusti Stanfordin yliopistossa Stanford Center for Opportunity Policy in Educationin. Hän on ollut mukana perustamassa päivähoitokeskusta/esikoulua ja pienituloisista perheistä tulevien värillisten opiskelijoiden julkista high schoolia East Palo Altossa.
Darling-Hammond on toiminut American Educational Research Associationin puheenjohtajana sekä Learning Policy Instituten puheenjohtajana ja toimitusjohtajana. Vuosina 1994–2001 hän oli National Commission on Teaching and America's Futuren toimitusjohtaja. Sen raportti What Matters Most: Teaching for America's Future (1996) oli yksi eniten Yhdysvaltain koulutuspolitiikkaan 1990-luvulla vaikuttaneista raporteista. Darling-Hammond on johtanut vuonna 2008 Barack Obaman ja vuonna 2020 Joe Bidenin siirtymäkauden koulutuspoliittista ryhmää.
Darling-Hammond on National Academy of Educationin jäsen. Hänet valittiin vuonna 2014 Yhdysvaltain taide- ja tiedeakatemian jäseneksi. Vuonna 2022 Darling-Hammondille myönnettiin Yidan-palkinto kasvatustieteellisestä tutkimuksesta. Hän on saanut kunniatohtorin arvoja lukuisista yliopistoista, esimerkiksi Helsingin yliopistosta keväällä 2014. Darling-Hammond on tehnyt lukuisia julkaisuja, joiden joukossa on palkittuja kirjoja. Hänen teoksiinsa kuuluvat The Right to Learn, Teaching as the Learning Profession, Preparing Teachers for a Changing World ja The Flat World and Education: How America’s Commitment to Equity Will Determine Our Future. Viimeksi mainitusta kirjasta Darling-Hammondille myönnettiin vuoden 2012 Grawemeyer-palkinto.
Leego järv

| Leego järv |
| --- | --- |
Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Tartumaa
Kunnat:  Kastren kunta
Koordinaatit:  58°22′06″N, 27°16′55″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Kalli jõen valuma-alue
Tulo-ojia:  suo-ojia
Laskujoki:  Leego
Järvinumero:  VEE2085500
Mittaustietoja
Rantaviiva:  5,787 km
Pinta-ala:  83,1 ha  
Keskisyvyys:  0,6 m
Suurin syvyys:  1,6 m
Valuma-alue:  5,6 km²
 fiLeego järv 
Leego järv (myös Leegu järv) on Virossa Kastren kunnassa Tartumaalla sijaitseva luonnollinen järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 86 hehtaaria ja se on 1,6 kilometriä pitkä ja 750 metriä leveä. Järvellä on kaksi järviallasta, joita yhdistää 140 metriä leveä kapeikko. Pohjoisallasta kutsutaan Peräjärveksi ja toista Edejärveksi. Edejärven eteläosassa on ojan suussa pitkä lahti, jota kutsutaan  nimellä Ojasuu sopp. Järvi sijaitsee suurella Emajõe–Suursoolla noin 1,5 kilometriä Peipsijärvestä. Järven laskujoki on leveä ja kilometrin pituinen Leegu jõgi, joka yhtyy Kalli jõgeen. Järveen laskevat muun muassa Lobatsoll ja toinen johto-oja Varblasesaarelta. Järven valuma-alueen laajuus on 5,6 neliökilometriä. Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 0,6 metriä ja suurin syvyys 1,6 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00050 kuutiokilometriä eli 0,5 miljoonaa kuutiometriä . Järven rantaviivan pituus on 5,8 kilometriä ja se on pääasiassa suomaata. Järven kaakkois- ja koillisrannoilla sijaitsee kaksi maataloa.
Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (vir. keskmise karedusega kihistumata veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (vir. makrofüüdijärv tai suurtaimerikas järv, MF), jolloin sekä pohja- ja rantakasvillisuus että kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistaa. Tällaiset järvet ovat yleensä myös matalia. Järven vesi on ruskean värinen ja se luokitellaankin suojärvenä dystrofiseksi järveksi.
Kalakanta

Järvessä on erityisen paljon särkeä, säynettä ja lahnaa, mutta myös muitakin lajeja on: ahven, hauki, kiiski, pasuri, ruutana, kuha, ankerias ja made. Järven harvinaisempia lajeja ovat toutain, rantanuoliainen ja piikkinuoliaisiin kuuluva mutakala (Misgurnus fossilis). Talvella järven happipitoisuus laskee alas ja kalakuolemat hävittävät kalakantaa, mutta Peipsijärvestä tulee keväällä täydennystä Kallijokea myöten.
Lentosatama

| Lentosatama Lennusadam |
| --- | --- |
 Museon sisäänkäynti
Tyyppi:  Merimuseo
Sijainti:  Vesilennuki 6, Tallinna, Viro
Perustettu:  2012
Johtaja:  Urmas Dresen
Kotisivut:  http://www.lennusadam.eu/fi/
Koordinaatit:  59.450433°N, 24.738308°E
 fiLentosatama 
     
Lentosatama (vir. Lennusadam) on Viron Tallinnassa keväällä 2012 avattu merimuseo. Museo kuuluu Viron merenkulkumuseoon. Museo sijaitsee alun perin vesilentokonehangaariksi vuosina 1916–1917 rakennetussa teräsbetonihangaarissa.
Museorakennuksen historia > Suunnittelu ja rakentaminen

Venäjän keisarilliset ilmavoimat tilasi Pietari Suuren merilinnoitukseen kuuluneet Tallinnan vesilentokonehallit tanskalaiselta Christian & Nielsen -rakennusyhtiöltä, joka rakensi niitä vuosina 1916–1917. Työt keskeytyivät ensimmäisen maailmansodan takia vuonna 1917, ja ne rakennettiin valmiiksi vuonna 1920 Viron itsenäistyttyä ja hangaarien siirryttyä Viron puolustusvoimille. Lentokonehallit toteutettiin teräsbetonirakenteisina, ja niiden kattorakenteet koostuivat useista kupoleista. Kupolien seinämät olivat huipulla vain kahdeksan senttimetriä paksut ja alhaalla 15 senttimetriä. Hangaarissa ei ollut välipilareita kuorirakenteen tukena, mikä oli tuolloin hyvin erikoinen rakenneratkaisu.
Museorakennuksen historia > Käyttö

Viron miehityksen jälkeen koko alue siirtyi Neuvostoliiton Itämeren laivaston käyttöön. Hangaareihin sijoitettiin laivaston rakennusyksikkö.
Museorakennuksen historia > Entisöinti ja muuttaminen museoksi

Lentoaseman omistusta selviteltiin oikeudessa Viron itsenäistymisestä lähtien aina vuoteen 2006 asti, jolloin Viron viranomaiset saivat rakennuksen jälleen haltuunsa. Hangaareista tehdyssä kuntoselvityksessä niiden todettiin olevan lähes romahtamaisillaan. Hangaarialueen kunnostaminen alkoi seuraavana vuonna, mutta se pääsi kunnolla vauhtiin vasta toukokuussa 2010, jolloin itse betonista hangaarirakennusta alettiin kunnostaa. Kunnostuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto KOKO Architects ja toteutti virolainen rakennusyritys Nordecon AS. Rakennuksesta ei ollut säilynyt alkuperäisiä piirustuksin sen suunnitelleen Christian & Nielsenin toimistossa vuonna 1943 sattuneen tulipalon takia.
Korjaustöihin osallistui puolentoista vuoden aikana keskimäärin sata henkilöä, ja töiden kustannukset nousivat lopulta noin kaksinkertaisiksi 13 miljoonaan euroon. Kunnostamisen rahoituksesta vastasi 70 prosentin osuudella Euroopan aluekehitysrahasto ja 30 prosentin osuudesta Viron valtio. Korjaustyöt valmistuivat lopulta lokakuussa 2011, ja merimuseo avasi ovensa seuraavan vuoden kesällä.
Museo ja kokoelmat

Lentokonehangaarin pinta-ala on 8 000 neliömetriä. Halli poistettiin käytöstä neuvostovallan aikana.
Museon päänähtävyys on Viron valtion Englannista tilaama vuonna 1936 valmistunut sukellusvene Lembit, joka on entisöity 1930-luvun asuun. Museossa on myös keltainen sukellusvene, jossa voi tutustua sukellusveneen ohjaamiseen, ja ensimmäisen maailmansodan aikaisen vesitaso Short Type 184 täysikokoinen jäljennös. Alkuperäisiä vesitasoja ei ole säilynyt yhtäkään. Puurunkoinen laivanhylky Maasilinn on peräisin 1500-luvulla ja purjehti silloin Saarenmaan ja Viron mantereen väliä. Jäänmurtaja Suur Tõll on ollut Suomen lipun alla nimellä Wäinämöinen. Se kaapattiin venäläisiltä Helsingin lähellä vuonna 1918 ja luovutettiin vuonna 1922 Suomesta Tarton rauhansopimuksen perusteella Viroon.
Museon näyttelyesineet sijaitsevat kolmessa tasossa: ilmassa, meren pinnalla ja sen pohjalla. Museossa esitellään modernilla visuaalisella kielellä vanhan merenkulkumaan Viron historiaa. Museossa on sukellusvene- ja lentosimulaattorit sekä allas, jossa voi uittaa laivojen pienoismalleja ja katsella mereneläviä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lentosataman kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tallinnaan uusi merimuseo toukokuussa yle.fi.  28.11.2011. Yleisradio Oy. Viitattu 21.12.2017.
Tallinn Seaplane Harbour - Lennusadam Vimeo
Tallinnan lentosataman hangaarit vuonna 2011.
Sukellusvene Lembit
Levytyksiä vuosilta 1950–1958

| Levytyksiä vuosilta 1950–1958 Sacy Sand |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 2009
 Formaatti: CD-levy
 Tyylilaji: latinomusiikki
 Kesto: 79.01
 Levy-yhtiö: Artie Music
Levytyksiä vuosilta 1950–1958 on suomalaisen laulajan Sacy Sandin kokoelma-albumi vuodelta 2009.
Kappaleet

Rumba Mañana – 2.48
Pickaninny’s Daydream – 2.13
El Cumbanchero – 2.01
I Cross My Fingers – 2.45
Kerrothan miksi – 2.42 (Tell Me Why)
Mua älä hylkää – 2.53 (High Noon)
Keinu kanssani – 3.35 (Sway)
Kuka kanalja varasti hääkellot – 2.41 (Somebody Bad Stole the Wedding Bell)
Kanssasi kaukana – 2.38 (Contigo en la distancia)
Te doy mi amor – 3.03
Rakkauskirje – 3.16 (A Letter Instead of a Rose)
Cara mia – 3.02
Lemmentuskissasi – 3.03 (Sweet and Gentle)
Nicolasa – 2.50
Vidita – 2.50
Lissabonin yössä – 2.27 (Lisboa antiqua)
Brazil – 2.52
Linda mujer – 2.40
Perfidia – 2.48
Mua lähemmäks käy – 3.01 (Come Closer to Me)
Löytää voi niin monta syytä – 3.00 (Traicionera)
Frenesi – 2.46
Bonito y sabroso – 4.02
No se que voy hacer – 3.51
Espinita – 3.19
Mis cinco pollos – 3.23
I Got Rhythm – 2.34
Levytyökeskus

Levytyökeskus käsittelee levymäisiä, yleensä metallisia peltejä. 
Ne rei'itetään ja leikataan tietokoneohjelmilla ohjelmoituihin aihioihin, joista sitten taivutetaan esimerkiksi koteloita stereoihin, jääkaappeihin tai autoihin.
Suurin osa metalliosista, joita löytyy kodeista, on esikäsitelty levytyökeskuksella. Levytyökeskus  voi tehdä leikkaus-, kierteytys-, laserleikkuu-, muovaus- ja merkintätoimintoja.
Aiheesta muualla

Levytyökeskukset Teknillinen korkeakoulu.[vanhentunut linkki]
Leek (Staffordshire)

| Leek Leek |
| --- | --- |
 Edwardinkatu Leekin keskustassa.
 fiLeek 
 53°06′29″N, 2°01′23″W 
Valtio:  Yhdistynyt kuningaskunta
Osa:  Englanti
Hallintoalue:  Länsi-Midlands
Kreivikunta:  Staffordshire
Hallintopiiri:  Staffordshire Moorlands
Maantiede
Kokonaispinta-ala:  4,87 km²
Väestö
Väkiluku (2011):  19 624
Väestötiheys:  4 030 as./km²
Muuta
Lempinimi:  Nummien kuningatar
 www.leektowncouncil.gov.uk 
Leek on vajaan 20 000 asukkaan maalaiskaupunki Staffordshiren kreivikunnassa läntisessä Keski-Englannissa, Staffordshire Moorlandsin hallintopiirissä. Se sijaitsee kukkulalla Churnetjoen varrella, Peak Districtin ylänköalueen lounaisreunalla. Kaupunki on kuuluisa historiallisesta silkkiteollisuudestaan ja kauniista maisemistaan, joiden ansiosta sitä kutsutaan myös Nummien kuningattareksi.
Historia

Leekin nimi tulee ilmeisesti muinaisenglannin sanasta lece tai muinaisnorjan sanasta loekr, jotka molemmat tarkoittavat ’puroa’. Sen perustivat todennäköisesti saksit, ja sieltä on löytynyt jäännöksiä myös viikinkiasutuksesta. Mercian kuningaskunnan aikana Leek kuului jaarli Ælfgarille (k. n. 1062) ja sitä ympäröivät kylät jaarlin käskyläisille. Domesday Bookin (1086) perusteella tiedetään, että se päätyi kruunun alaisuuteen Vilhelm Valloittajan hallitessa Englantia.
Myöhemmin Leek siirtyi Englannin kruunupäältä Chesterin jaarleille, ja Juhana Maaton myönsi sille markkinaoikeudet (1207) ja kaupunkioikeudet (1214). Jaarli Ranulf de Blondeville luovutti kaupungin hallinnan sisterssiläismunkeille, jotka olivat perustaneet vuonna 1220 lähistölle Dieulacresin luostarin. Kaupunkiin avattiin karjatori, sillä kotieläimet olivat seudun tärkeintä kauppatavaraa ja myös munkit pitivät lampaita.
Teollisen vallankumouksen myötä Leekiin syntyi tekstiiliteollisuutta. Kaupungin silkintuotanto sai alkunsa kotiteollisuutena 1600-luvun lopussa ja koneistui 1700- ja 1800-luvuilla. Teollistumisen vastavoimana syntyi uskonnollista liikehdintää, ja Leek tuli tunnetuksi erityisesti kveekarien ja presbyteeriläisien keskuspaikkana.
Kuuluisa kanavainsinööri James Brindley eli Leekissä ja rakensi sinne 1752 vesimyllyn, joka oli toiminnassa aina 1950-luvulle asti. Myllyn yhteydessä toimii nykyään Brindleyn elämästä kertova museo. Vuonna 1797 kaupunkiin avattiin yhteys Caldonin kanavasta ja vuonna 1849 sinne saapui rautatie. Junat toivat kaupunkiin matkailijoita ja seutua ylistettiin rautatieyhtiöiden mainoksissa ’Pikku-Sveitsiksi’. Ratayhteys lakkautettiin myöhemmin, mutta Leekin maisemat houkuttelevat sinne yhä matkailijoita – erityisesti vuonna 1951 avattuun Peak Districtin kansallispuistoon kaupungista koilliseen.
Kuuluisia asukkaita

James Brindley (1716–1772), kanavainsinööri, muutti Leekiin lapsena ja työskenteli siellä.
William Morris (1834–1896), arkkitehti, graafikko ja kirjainmuotoilija, asui kaupungissa 1875–1878, sillä halusi perehtyä silkkiteollisuuteen ja siinä käytettyihin värjäysmenetelmiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leek Wikimedia Commonsissa
Nicholsonin sotamuistomerkki (1925).
Levytyksiä vuosilta 1940–1942

| Levytyksiä vuodelta 1940–1942 Dallapé |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 2011
 Formaatti: CD-levy
 Levy-yhtiö: Artie Music
Dallapé muut julkaisut
| Jälleen soittaa Dallapé 2010 | Levytyksiä vuodelta 1940–1942 2011 | Soittajan sussu 2011 |
Levytyksiä vuosilta 1940–1942 on suomalaisen Dallapé-orkesterin kokoelma-albumi vuodelta 2011.
Kappaleet

Lootus nukkuu, Georg Malmstén
Mustalaisunelma, Kauko Käyhkö
Saharan lilja, Georg Malmstén
Potkut sain, Georg Malmstén
Paula, A. Andersson
Kohdatessa, A. Andersson
Vaalea Viivi, Georg Malmstén
Kesäillan valssi, Dallapé-orkesteri
Ilta merellä, Georg Malmstén
Espanjalaisia öitä, Georg Malmstén
Dolores, Dallapé-orkesteri
Iltapilviä, Georg Malmstén
Korsuhaaveita, Georg Malmstén
Saanko luvan?, Kauko Käyhkö
Lauantai-ilta Salokylässä, Georg Malmstén
Voitkos-kos-kos tyttöseni, Kauko Käyhkö
Sweet Sue, Dallapé-orkesteri
Olit kerran mun onneni kukka, Georg Malmstén
Swing maisteri, Dallapé-orkesteri
Taiston tiellä, Georg Malmstén
Missä nainen, Georg Malmstén
Käy kanssain, Georg Malmstén
Viel´sua muistan, Eero Väre
Takaisin paluu, A. Aimo
Lentotekniikan opetus Suomessa

Lentotekniikan opetus Suomessa tarkoittaa lentokoneteollisuuden, lentoyhtiöiden ja ilmavoimien tarvitsemien ilmailuinsinöörien, teknikoiden ja mekaanikoiden koulutusta.
Lentotekniikan opetusta antavat oppilaitokset Suomessa > Aalto-yliopisto

Ilmailuinsinöörejä kouluttaa diplomi-insinööritasolla Aalto-yliopiston insinööritieteiden korkeakoulu. Sen lentotekniikan professoreina ovat toimineet Arvo Ylinen (1940–56), Veikko Linnaluoto (1960–78), Seppo Laine (1978–2002) ja Jaakko Hoffren (2004–2008) ja Erkki Soinne (2008-2010). TKK:ssa on vuosina 1945–2004 tehty 13 väitöskirjaa lentotekniikasta. Diplomi-insinöörejä on valmistunut yli 400.
Teknillisen korkeakoulun aikainen Lentotekniikan laitos koostui kahdesta laboratoriosta. Aerodynamiikan laboratoriossa oli useita tuulitunneleita ja laskentakapasiteettia laskennallisen virtausmekaniikan tarpeisiin. Suuri alisooninen tuulitunneli oli niistä tärkein. Se oli riittävä lentokoneiden skaalamallien testaamiseen. Siellä testattiin myös muun muassa suomalaisten mäkihyppääjien aerodynamiikkaa 1980-luvulla. Aerodynamiikka ajettiin alas vuonna 2013, käytössä on enää tuulitekniikan tuulitunneli, jolla voidaan simuloida luonnontuulia.
Kevytrakennetekniikan laboratoriossa oli fasiliteetit kuitulujitteisten komposiittimateriaalien suunnitteluun ja valmistukseen. Se osallistui merkittävällä panoksella PIK-20-purjelentokoneen suunnitteluun ja sen taitotieto on siirtynyt Patrian osaamiseen, joka näkyy esimerkiksi Airbus A380:n spoilerien suunnittelussa. Polyteknikkojen ilmailukerho oli perustamisestaan 1970-luvun lopulle merkittävä monien purjelentokoneiden ja niiden hinauskoneiden suunnittelussa ja samalla diplomitöiden tekoa varten.
Vuoden 2009 TKK:n tiedekuntauudistus ja myöhemmin tullut Aalto-yliopiston organisoituminen aiheuttivat rakenteellisia uudistuksia myös lentotekniikkaan. Lentotekniikka kuului ensin Aalto-yliopiston teknillisen korkeakoulun insinööritieteiden ja arkkitehtuurin tiedekuntaan, ja 1.1.2011 lähtien Aallon insinööritieteiden korkeakouluun. Lentotekniikkaa opetetaan Sovelletun mekaniikan laitoksessa, jossa opettaa 9 professoria. Sovelletun mekaniikan laitoksen johtaja on lentotekniikkaa edustava kevytrakennetekniikan professori Olli Saarela. Lentotekniikan opetus- ja tutkimusalue on jakaantunut nykyisin kolmeen tutkimusryhmään. Aerodynamiikka-ryhmä tutkii ilman ja muiden kaasujen ja nesteiden virtauksien ilmiöitä. Tutkimuskohteita löytyy mm. lentokoneista, maakulkuneuvoista, kaupunkien tuuliolosuhteista ja tehdaslaitteista. Lentomekaniikka-ryhmä tutkii lentokoneiden ja muiden lentävien kappaleiden liikkumista ilmassa. Rakenteet-ryhmä on keskittynyt kevytrakenteiden, erityisesti muovikomposiittirakenteiden tutkimukseen. Painopistealueina ovat muovikomposiittien vaurioitumisen mallinnus ja korjausmenetelmien kehitys.
Lentotekniikan opetusta antavat oppilaitokset Suomessa > Tampereen yliopisto ja Tampereen ammattikorkeakoulu

Tampereen yliopistossa konetekniikan diplomi-insinöörin tutkintoa voi täydentää lentokoneiden järjestelmätekniikkaan painottuvalla opintokokonaisuudella. Tampereen ammattikorkeakoulussa taas voi ainoana suomalaisena ammattikeorkeakouluna opiskella lentokonetekniikkaan suuntautuvan koneinsinöörin tutkinnon.
Opinnot toteutetaan oppilaitosten yhteistyönä, johon TAMKin ja TUNI:n lisäksi osallistuu myös ilmailuteollisuus ja Pirkanmaalla lentoteknisen alan toisen asteen ammatillista koulutusta tarjoavat SASKY koulutuskuntayhtymä ja Tampereen seudun ammattiopisto Tredu. Opetuksen toteuttamismallilla Pirkanmaalle syntyy koko Euroopan tasolla ainutlaatuisen opintoputkimahdollisuuden lähtien toisen asteen ammatillisesta tutkinnosta ja päätyen diplomi-insinööritutkinnon kautta aina tekniikan tohtoriin.
Lentotekniikan opetusta antavat oppilaitokset Suomessa > Lentokoneasentajakoulutus

Lentokoneasentajia kouluttaa muun muassa Finnair, Ilmavoimat ja Patria. Sastamalan koulutuskuntayhtymä kouluttaa Mäntän seudun koulutuskeskuksessa lentokoneasentajan tutkintoa. Savon ammatti- ja aikuisopistossa, Rovaniemen teknillisessä ammattioppilaitoksessa, Vantaan ammattiopisto Variassa, Kouvolan seudun ammattiopistossa ja Porin ammattiopistossa on lentokoneasentajan koulutuslinjat. Tampereen seudun ammattiopistossa voi opiskella lentokoneasentajan tutkinnon.
Lentotekniikan opetusta antavat oppilaitokset Suomessa > Yhdistyksiä

Lentokoneinsinööreillä on oma ammatillinen yhdistys. Ilmailuinsinöörien kerhon perustava kokous pidettiin Helsingissä ravintola Friscossa 2. joulukuuta 1933. Kerho suunnitteli ja toteutti Viri-lentokoneen. Vuonna 1986 kerho liittyi Suomen Teknillisen Seuran kautta jäseneksi kansainväliseen yhdistykseen, ICAS:iin. Seuran jäsenmäärä on kasvanut pienestä määrästä liki 400:aan vaihdellen vuosikymmenittäin ollen nyt noin 200. Ilmavoimien tekniikan henkilöstöllä on lentotekniikan kiltoja eri puolella Suomea. Niiden toiminta liittyy etenkin sotilasilmailun historian vaalimiseen.
Aiheesta muualla

Aallon lentotekniikan opetus (Arkistoitu – Internet Archive)
Ilmailuinsinöörien kerho (Arkistoitu – Internet Archive)
Rovaniemen teknillisen oppilaitoksen kurssitarjonta
International Council of Aeronautical Sciences, ICAS
TAMKin opinnäytetöitä, haku avainsanalla "lentokone"[vanhentunut linkki]
Lillbacka Powerco

| Lillbacka Powerco Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1969
Toimitusjohtaja:  Pekka Juhani Lillbacka
Puheenjohtaja:  Jukka Lillbacka
Kotipaikka:  Kauhava, Suomi
Toimiala:  Metallin työstökoneiden valmistus
Tuotteet:  Hydrauliset letkuliitinpuristimet, PowerPark-monitoimipuisto
Liikevaihto:  27,6 Milj. € (2015)
Liikevoitto:  –0,5 Milj. € (2015)
Henkilöstö:  291 (2015)
Kotisivu:  www.lillbacka.com/powerco
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lillbacka Powerco Oy on suomalainen hydraulisia letkuliitinpuristimia valmistava yritys, joka omistaa myös Kauhavan Alahärmässä sijaitsevan Power Park-monitoimipuiston. Yrityksen toimitusjohtaja on Pekka Lillbacka ja hallituksen puheenjohtajana toimii Jukka Lillbacka. Yritys perustettiin vuonna 1969 nimellä Lillbackan Konepaja. Lillbacka Powercon kotipaikka on Kauhavan Alahärmä.
Yritys valmistaa vuosittain tuhansia tuotantokäyttöön soveltuvia, kannettavia ja pöydälle asennettavia puristimia. Myös mutteripuristimet ja letkuleikkurit kuuluvat tuotevalikoimaan. Noin 95 prosenttia yhtiön Suomen tehtaiden tuotannosta viedään ulkomaille. PowerParkissa on noin 450 000 kävijää vuodessa.
Historia

Vuonna 1969 yhtiön hallituksen nykyinen puheenjohtaja Jorma Lillbacka perusti yrityksen nimellä Lillbackan Konepaja. Vuonna 1973 markkinoille tulivat ensimmäiset Lillbackan Finn-Power -merkkiset puristimet Vuonna 1980 yhtiö saavutti puristinteknologiassa maailmanlaajuisen markkinajohtajuuden. Samana vuonna Urho Kekkonen myönsi yritykselle tasavallan presidentin vientipalkinnon. Vuonna 1994 yhtiöstä eriytettiin omiksi yhtiöikseen puristinteknologiaan erikoistunut Lillbacka Powerco Oy ja levyntyöstöteknologiaan erikoistunut Lillbacka Oy. Se on nykyisin italialaisen Prima Industrien omistama Finn-Power Oy, tuotemerkkinään Prima Power.
Vuonna 2000 Lillbacka Powerco sai uudet tuotantotilat.
Varustamotoiminta

Lillbacka Powerco on omistanut kaksi rahtilaivaa:
M/S Global Freighter (rakennettu vuonna 1977)
M/S Global Carrier (rakennettu vuonna 1978)
Yritys omistaa myös vuonna 1991 rakennetun huvijahti Northern Crossin. Se on suurin suomalaisomistuksessa oleva huvijahti.
Polkupyörät

Lillbacka Powerco suunnittelee ja valmistaa myös premium-luokan Finnpower-polkupyöriä. Halvin pyörämalli maksaa 8 000 euroa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yrityksen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
M/S Global Freighter
Levytyksiä vuosilta 1934–1936

| Levytyksiä vuosilta 1934–1936 Dallapé |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 2007
 Formaatti: CD-levy
 Tyylilaji: tanssimusiikki
 Kesto: 70.17
 Levy-yhtiö: Artie Music
Dallapén muut julkaisut
| Levytyksiä vuosilta 1930–1933 2006 | Levytyksiä vuosilta 1934–1936 2007 | Levytyksiä vuosilta 1937–1938 2008 |
Levytyksiä vuosilta 1934–1936 on vuonna 2007 ilmestynyt Dallapé-orkesterin kokoelmalevy.
Kappaleet

Dallapé-trio: Alokkaat marssilla – 2.40
Akseli Helkko: Haaremin ruusu – 2.47
Georg Malmstén: Ilta oulunjoella – 2.51
Georg Malmstén: Espanjan auringon alla – 3.02
Georg Malmstén: Unelmien tango – 3.07
Veli Lehto: Malja ystävä juo – 2.54
Matti Jurva: Kihlamaljoja muistellessa – 2.51
Georg Malmstén: Vanhan myllyn tarina – 2.52
Georg Malmstén: Sirkustyttö – 2.53
A. Aimo: Kotiseudun muisto – 2.55
Vesterinen & Raivonen: Syntipukki – 2.56
Marle Rei: Mustalaisen lempi – 2.52
Matti Jurva: Vanhan pojan jenkka – 2.40
Georg Malmstén: Punapukuinen nainen – 3.02
Tauno Palo: Tuulien tyttö – 2.53
Georg Malmstén: Keinulla – 2.50
Georg Malmstén: Merimiesrakkautta – 2.51
Georg Malmstén & Greta Pitkänen: Mikkihiiri merihädässä – 3.08
Georg Malmstén: Lokki – 2.33
Georg Malmstén: Yksi suukkonen kerrallaan – 2.36
Georg Malmstén: Sun silmäs katsoi mua syvään – 2.53
Georg Malmstén: Hyvän ajan polkka – 2.48
Dallapé-orkesteri: Dallapé-tunnussävel – 1.48
Georg Malmstén: Haastattelu – 5.34