stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dennis Hopper
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dennis Hopper Wikimedia Commonsissa
Dennis Hopper Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Dennis Hopper Elonetissä.
Immonen, Petri: Muistot: Dennis Hopper, näyttelijä, ohjaaja. Helsingin Sanomat. Arkistoitu 26.5.2014.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Hopper Jack Nicholsonin seurassa Oscar-gaalassa vuonna 1990.
Vjatško

Vjatško (Wlatzko von Polotzk), Koknesen (Kokenhusen, Kukenois) ruhtinas taisteli saksalaisia ristiretkeläisiä vastaan, mutta joutui häviölle ja kuoli 1224 Tarton linnan valtauksen yhteydessä.
Ristiretkien aika

Vuonna 1199 Liivinmaan kolmanneksi piispaksi vihittiin Albert von Buxhoevden (Albert de Bekeshovede). Hänen kunnianhimonsa niin kristinuskon levittämisessä kuin Liivinmaan valloittamisessa kasvoi nopeasti ja oli alusta lähtien selvää, että hänen valloitussuunnitelmansa johtaisivat hankaukseen idässä slaavien, etelässä liettualaisten ja pohjoisessa tanskalaisten kanssa. Albertin mukana seurasi liuta sukulaisia sekä muita ristiretkiaatteesta innostuneita saksalaisia ja kun hän kesällä 1200 purjehti Väinäjoen suulle, oli hänellä mukanaan 23 laivaa ja 500 ristiretkeläistä. Myöhemmin ristiretkeläisistä muodostui kalparitaristo.
Vjatškon tausta

Venäläisen historiankirjoituksen mukaan Polotskin ja Novgorodin ruhtinaat olivat 1180-luvulla perustaneet vasallivaltioikseen Jersikan (Gerzike, Gerzika) ja Koknesen ruhtinaskunnat nykyisen Latvian alueelle. Koknesen ruhtinaaksi tuli Vjatško (näin häntä nimitetään Novgorodin kronikassa, Henrikin Liivinmaan kronikassa nimi esiintyy muodoissa Viesceka, Wetseke, Vetseke, Vesceka). Nimen katsotaan liittyvän slaavilaiseen Vjatšeslav-nimeen. Vjatško on venäläisessä historiankirjoituksessa yhdistetty Rurikin sukuun, ja niin kutsutun Svjatohnan legendan mukaan hänen isänsä olisi ollut Polotskin ruhtinas Boris Davydovitš, mutta kertomus ei liene historiallisesti luotettava. Etenkin 1900-luvun latvialaisessa historiankirjoituksessa taas on korostettu Jersikan ja Koknesen ruhtinaskuntien suhteellisen itsenäistä asemaa ja oletettu, että Vjatško olisi voinut myös olla alkuaan paikallista yläluokkaa, etniseltä alkuperältään latvialainen tai liiviläinen. Joka tapauksessa Vjatško todennäköisesti oli kastettu ortodoksiseen uskoon ja jonkinlaisessa läheisessä suhteessa Polotskin ruhtinaisiin.
Vjatško Koknesessa

Taisteluissa liiviläisiä vastaan 1205 piispa Albertin ristiretkijoukot etenivät lähelle Koknesea, ja Vjatško joutui solmimaan piispan kanssa rauhan. Konfliktit alueella jatkuivat, ja vuonna 1207 Vjatško saapui seurueineen Riikaan pyytämään piispalta apua liettualaisia vastaan, luvaten tästä hyvästä piispalle puolet alueistaan. Sovinto oli hutera, ja vuonna 1208 ritari Daniel von Lennewardenin, piispa Albertin vasallin miehet yllättäen valtasivat Koknesen linnan. Albertin painostuksesta Vjatško vapautettiin ja linna palautettiin hänelle, mutta linnaan jääneet piispan miehet ottivat yhteen Vjatškon väen kanssa. Saatuaan tietää piispan suuren ristiretkiarmeijan valmistautuvan taisteluun Vjatškon miehet lopulta yhdessä paikallisten latgallien ja seelien kanssa polttivat linnan ja pakenivat. Vjatško luultavasti siirtyi jonkin venäläisen ruhtinaskunnan palvelukseen, ainakin vuonna 1223 hänen tiedetään olleen Novgorodissa.
Vjatško Virossa

Vuonna 1223 nykyisen Viron eteläosien Sakalan ja Ugandin (Ugaunian) muinaismaakunnat tekivät venäläisten (Novgorodin ja Pihkovan) kanssa rauhan ja strategisen liiton kalparitareita vastaan. Tämä merkitsi käytännössä eteläisen Viron joutumista ainakin jossain määrin venäläisten valtaan. Entinen Koknesen ruhtinas Vjatško lähetettiin Novgorodista mukanaan rahaa ja miehiä varmistamaan Novgorodin otetta alueesta, kenties myös suhteessa Novgorodin kilpailijaksi nousseeseen Pihkovaan.
Piispan lähettiläät suostuttelivat Vjatškoa puolelleen, mutta tämä kieltäytyi, koska Novgorod ja Venäjän ruhtinaat olivat luvanneet hänelle Tarton hallinnan eliniäkseen sekä apua saksalaisia vastaan. 1224 kalparitarit sitten piirittivät Tarton linnan. Henrikin Liivinmaan kronikka antaa tarkan kuvauksen sotatapahtumista. Saksalaisten parempi aseistus käänsi voiton lopulta heidän edukseen. Linnan vallanneet saksalaiset, latvialaiset ja liiviläiset aloittivat teurastuksen ja alkoivat "heti surmata linnan väkeä, sekä miehiä että joitakin naisia, eivätkä he armahtaneet heitä, niin että surmattuja oli yli tuhat". Myös kaikki linnaa puolustaneet kaksisataa venäläistä surmattiin, joukossa ruhtinas Vjatško.
Virossa Vjatško tunnetaan nyttemmin yhtenä keskushenkilönä Enn Kippelin 1941 ilmestyneessä historiallisessa kertomuksessa "Meelis". Tässä tunnetussa tarinassa, josta Neuvosto-Virossa ilmestyi vuosikymmenten mittaan useita uusintapainoksia, Vjatško on fiktiivisen päähenkilön, Sakalan päällikön Lembitun pojan Meeliksen ystävä ja liittolainen, joka kaatuu yhdessä tämän kanssa Tarton taistelussa. Näin Vjatškosta tehtiin Neuvosto-Virossa eräänlainen Venäjän ja Viron väitetyn historiallisen ystävyyden symboli. Kuvanveistäjä Olav Männin teos "Vjatško ja Meelis Tarttoa puolustamassa" (Vjatško ja Meelis Tartu kaitsel) valettiin pronssiin 1956 ja pystytettiin Tarttoon 1980, Viron Venäjään liittämisen 250-vuotisjuhlavuoden kunniaksi. Vuonna 1954 ensiesitettiin virolaisen säveltäjän Anatoli Garšnekin oratorio "Ruhtinas Vjatško ja päällikkö Meelis" (Vürst Vjatško ja vanem Meelis).
Vjatškon perintö

Koknesen läänitys kulki naislinjaa pitkin Vjatškon jälkeläisille von Tiesenhauseneille. Vjatškon tytär Sofia oli kahdesti naimisissa. Ensimmäinen mies oli ritari Teodericus Henrikinpoika Kokenhusen (k. 1245–54) ja toinen Bernardus de Hoya (k. 1254) Ensimmäisestä avioliitosta syntyneen tyttären Sofian puoliso oli Johan von Tiesenhausen. Heidän poikansa Johan von Tiesenhausen riitautui Kokenhausin taistelun johdosta arkkipiispa Friedrich von Bernsteinin kanssa ja menetti Kokenhusin läänityksen niin kauaksi aikaa, kuin arkkipiispa oli elossa.
Olav Männi: Vjatško ja Meelis Tarttoa puolustamassa
Nuuttipukki

Nuuttipukit (murresanana myös nuutipukki) ovat naamioituneita lapsia, jotka osassa Suomea kiertävät talosta taloon loppiaisen jälkeen 7. tammikuuta tai Nuutinpäivänä eli 13. tammikuuta. He esittävät laulun ja saavat siitä yleensä pienen palkkion. Länsi-Suomessa näihin päiviin asti jatkunut vanha perinne muistuttaa Pohjois- ja Itä-Suomessa pääsiäisenä harrastettavaa virvontaa.
Alkuperä

Nuutin päivän vieton historia ja nimi on lähtöisin 1100-luvulta Tanskasta. Herttua Knut Lavard murhattiin 7. tammikuuta 1131, ja Valdemar I:n aikana paavi julisti Knutin pyhimykseksi. Knutin juhlapäivää eli nuutinpäivää juhlittiin pitkään hänen kuolinpäivänään.
Kansanperinteessä Nuutinpäivä päätti lopullisesti joulun juhlakauden. Viikkojen ajan oli nautittu ruuasta ja juomasta sekä muistettu vierailevia vainajia ja haltijoita. Pyhä aika päätettiin iloiseen ja meluisaan juhlaan, jonka perästä voitiin kantaa rukit takaisin pirttiin ja aloittaa muutkin arkiset työt.
Vanhojen lakien mukaan nuutinpäivä päättää 20 päivän ajan kestäneen joulurauhan. Nuutinpäivänä myös joulukuusi viedään ulos ja joulukoristeet kerätään pois.
Ajankohta

Nuutinpäivä on ollut nykyisellä paikallaan eli 13. tammikuuta vuodesta 1708 lähtien. Sitä ennen Nuutinpäivä oli jo loppiaisen jälkeisenä päivänä 7. tammikuuta.
Ajankohdan siirtämisestä huolimatta nuuttipukit kulkivat 7. päivänä aina vuoteen 1972 saakka, jolloin loppiaisen muuttaminen kiertäväksi juhlapyhäksi muutti myös nuutipäivän perinnettä. 
Nuuttipukkien uudeksi päiväksi tuli sen virallinen ajankohta eli 13. tammikuuta. Vaikka loppiainen palasi Suomessa jälleen kiinteäksi vuonna 1992, ei nuuttipukkiperinne enää siirtynyt takaisin vanhaan ajankohtaan.
Nuuttipukkien ulkoasu

Nuuttipukkeilu on tätä nykyä lasten perinne, jolloin lapset pukeutuvat karnevaaliasuihin ja kiertävät laulamassa.
Aikaisemmin nuuttipukeiksi pukeutuivat nuoret miehet, jotka pitivät kovaa meteliä ja kiersivät talosta taloon vaatimassa olutta.
Yleisimmin nuuttipukki oli pukeutunut väärinpäin käännettyyn turkkiin tai lampaannahkaan ja hänellä oli päässään sarvet sekä tuohinaamari, hänellä oli niin sanottuja lakeijoita, kirjuri ja pasuri ohjaajina. Joukko saattoi myös matkalla kasvaa, kun kuljettiin talosta taloon, yleensä hevosella ja reellä. Nuutti saattoi myös istua reessä muiden vetäessä sitä. Aina taloon saavuttaessa ja poistuttaessa soitettiin lehmänkelloja
Näitä metelöiviä nuuttipukkeja saatettiin jopa pelätä, mutta ne päästettiin silti sisään. 
Jos talosta ei saanut kunnon kestitystä, nuuttipukit lauloivat pilkkalauluja, syytivät talonväelle solvauksia ja varastivat oluttynnyreistä tapit.
Perinteen tulevaisuus

Tämän perinteen merkitystä loppiaiseen päättyvän joulunajan riehana on viime vuosina pyritty elvyttämään, esimerkiksi  Nuuttijuhlia sekä erillisiä nuutinpäivän tansseja järjestämällä.
Perinne ja nykypäivä

Nuuttipukkiperinne on tullut Suomeen Tanskasta. Alun perin nuuttipukkina kiertäminen oli nuorten miesten perinne. He pukeutuivat esimerkiksi vanhaan käännettyyn turkkiin sekä pitivät päässän sarvia ja tuohista tai nahkaista naamaria. Nuuttipukit mekastivat ja kiersivät talosta toiseen joulunpyhistä jäänyttä olutta tai ruokaa vaatien. Myös raha kelpasi.lähde? Vaikka nuuttipukkeja pelättiin, heidät kuitenkin päästettiin sisään. Mikäli nuuttipukeille ei annettu olutta, he saattoivat tehdä jotakin vahinkoa.
Sotien jälkeen nuuttipukkiperinne muuttui ja nykyään sitä jatkavat lapset. He pukeutuvat naamiais- tai fantasia-asuun ja kiertävät ovelta ovelle kysymässä ”Saavatko nuuttipukit laulaa?”. Tämän jälkeen he esittävät jonkin laulun tai lorun. Palkkioksi nuuttipukeille on tapana antaa makeisia.
Nuuttipukkiperinne on Suomessa säilynyt lähinnä vain Lounais-Suomessa. Erityisesti Satakunta ja Vakka-Suomi ovat alueita, jossa nuuttipukit kiertävät edelleen. Perinne elää myös joissakin osissa Pirkanmaata sekä Etelä-Pohjanmaata.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nuuttipukki Wikimedia Commonsissa
Sakka-Nuutin vietosta, Suomen Kuvalehti, 4.1.1930, nro 1, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| n k Joulu |
| --- | --- |
 Pikkujoulu  Adventti  Lucian päivä  Jouluaatto  Tapaninpäivä  Viattomien lasten päivä  Uudenvuodenpäivä  Nuutinpäivä  Kynttilänpäivä 
Kristillinen joulu:  Itämaan tietäjät Kuninkaiden kumarrus  Paimenten kumarrus  Adventti  Gabriel  Jouluevankeliumi  Betlehem  Loppiainen  Herodes  Jeesus  Joosef  Maria  Betlehemin lastenmurha Pako Egyptiin  Jeesuksen syntymä  Jouluseimi  Betlehemin tähti 
Kansanperinne:  Joulumuori  Joulupukki  Korvatunturi  Lucia  Lumityttö  Pyhä Nikolaos  Pakkasukko  Tiernapojat  Tonttu 
Perinteet:  Adventtikynttilät  Adventtitähti Herrnhutin tähti  Jouluaamun jumalanpalvelus  Jouluelokuva  Jouluevankeliumi  Jouluhartaus  Jouluikkuna  Joulukalenteri  Joulukirkko  Joulukonsertit  Joulukoriste  Joulukortti  Joulukuusi  Joulukynttelikkö  Joululahja  Joululehti  Joululyhde  Joulumarkkinat  Joulumusiikki  Joulunäytelmä  Joulupaita  Joulupostimerkki  Joulupyramidi  Joulupöytä  Joulurauha  Joulurukous  Jouluseimi  Jouluseppele  Joulusukka  Joulutähti  Jouluvalot  Jouluvalvojaiset  Jouluyön messu  Mantelilahja  Nuuttipukki  Olkipukki  Tapanin tanssit  Tuomaanristi  Usko, toivo ja rakkaus 
Ruoka ja juoma:  Glögi  Hedelmäkakku  Kahvikakku  Lipeäkala  Joulukinkku  Jouluolut  Jouluruoka  Joulutorttu  Jouluvanukas  Julmust  Kaakaojuoma  Munatoti  Pavlova  Piparkakku  Riisipuuro  Smörgåsbord 
Musiikki:  Joululaulu Luettelo joululauluista  Laula kanssamme  Kauneimmat joululaulut  Maa on niin kaunis  Laulukirjat Piae Cantiones  Suuri joululaulukirja 
Eri maissa:  Alankomaat  Brasilia  Britannia  Islanti  Italia  Norja  Japani  Kanada  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  Suomi  Sveitsi  Tanska  Ukraina  Yhdysvallat 
Nuuttipukki Tammelan Lunkaassa 1928.
Ruotsalaisia nuuttipukkeja vuonna 1922.
Nuuttipukkia valmistellaan Iitissä 1926
Lehmilampi (Suonenjoki, kirkonkylä)

| Lehmilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Suonenjoki
Koordinaatit:  62°38′56″N, 27°07′59″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Suonenjoen valuma−alue (14.78)
Laskujoki:  Tyylinpuro 
Järvinumero:  14.781.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  125 m  
Pituus:  410 m  
Leveys:  100 m  
Rantaviiva:  0,905 km  
Pinta-ala:  2,506 ha  
Suurin syvyys:  6,7 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiLehmilampi 
Lehmilampi  on Pohjois-Savossa Suonenjoella  kirkonkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 410 metriä pitkä, 100 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,5 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Suonenjoen valuma-alueella (14.78), jonka Suonenjoen alueeseen (14.781) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 125 metriä mpy.
Věra Chytilová

| Věra Chytilová |
| --- | --- |
 Věra Chytilová vuonna 2007
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. helmikuuta 1929 Ostrava, Tšekkoslovakia
Kuollut: 12. maaliskuuta 2014 (85 vuotta) Praha, Tšekki
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Věra Chytilová (2. helmikuuta 1929 Ostrava – 12. maaliskuuta 2014 Praha) oli tšekkiläinen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan 1960-luvun tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon kokeellisimpana ohjaajana.
Chytilován 1960-luvun elokuvat ovat täynnä mustaa huumoria, absurdeja tapahtumia ja feminististä kulutuskulttuurin kritiikkiä. Chytilová on Tšekin elokuvahistorian selvästi tunnetuin naiselokuvaohjaaja.
Elämä ja ura

Chytilová oli alun perin koulutukseltaan arkkitehti. Monen uuden aallon kärkinimen tavoin hän opiskeli Prahan elokuvakoulussa FAMUssa Otakar Vávran oppilaana. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli Jostakin muusta vuonna 1963. Perlicky na dne (suom. ”Helmet nauhassa”) (1965) oli episodielokuva, johon Chytilová ohjasi sen kokeellisimman jakson.
Chytilován seuraava elokuva Tuhatkaunokit (1966) on hänen tunnetuin ohjauksensa. Elokuvassa kaksi teinityttöä tekee sarjan leikillisiä, riemukkaita ja pilkallisia kokeita todellisuudella. Elokuva oli liikaa kommunistisen puolueen viranomaisille. Se kiellettiin teattereissa vuodeksi, eikä sitä saanut viedä ulkomaille. Aatamin ja Eevan tarinan uudelleen kertova Ovoce stromu rajských jíme (suom. ”Paratiisin hedelmät”) (1969) oli Chytilován viimeinen elokuva, joka lasketaan tšekkoslovakialaisen elokuvan uuteen aaltoon.
Kun Neuvostoliiton miehitys 1968 lopetti lyhyen vapauden aikakauden monet uuden aallon kärkinimistä jättivät maan. Chytilová jäi kotimaahansa, kieltäytyi tekemästä kompromisseja ja kärsi vuosia työtilaisuuksien puutteesta. Hänen myöhemmät elokuvansa ovat selvästi varhaisia elokuvia realistisempia. Elokuvien sisältö oli silti yhtä kokeellista kuin aiemmin.
Perintö ja arvostus

Chytilová on tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon ja koko maailman elokuvahistorian radikaaleimpia kokeilijoita. Hän on myös Tšekin elokuvahistorian selvästi tunnetuin naiselokuvaohjaaja. Vaikka Chytilován elokuvat eivät ole muodollisen ja sisällöllisen kokeellisuutensa vuoksi uuden aallon tunnetuimpia teoksia tai oman aikansa yleisömenestyksiä, niitä on tutkittu ja niistä on kirjoitettu paljon, erityisesti feministisestä näkökulmasta.  Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Tuhatkaunokit  kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Valikoitu filmografia

Jostakin muusta (tšek. O necem jiném) (1963)
Perlicky na dne (suom. ”Helmet nauhassa”) (1965)
Tuhatkaunokit (tšek. Sedmikrásky) (1966)
Ovoce stromu rajských jíme (suom. ”Paratiisin hedelmät”) (1970)
Omenaleikki (tšek. Hra o jablko) (1976)
Aiheesta muualla

Jasmina Blaževič: Cesta (Journey). Dokumentaarinen henkilökuva vuodelta 2004 ohjaaja Věra Chytilovásta. (Dokumenttielokuva sisältyy lisämateriaalina Second Run DVD -julkaisuun Daises (Sedmikrásky), 2009).
| n k Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto |
| --- | --- |
Tsekkiläiset ohjaajat:  Miloš Forman  Jiří Menzel  Věra Chytilová  Jaromil Jireš  Ivan Passer  Jan Němec  Evald Schorm  Pavel Juráček  Hynek Bočan  Jaroslav Papoušek  Antonín Máša  Jan Schmidt  Drahomíra Vihanová 
Slovakialaiset ohjaajat:  Juraj Jakubisko  Dušan Hanák  Juraj Herz  Štefan Uher  Elo Havetta 
Ohjaajia, jotka on liitetty uuteen aaltoon:  Karel Kachyňa  František Vláčil  Vojtěch Jasný  Zbyněk Brynych  Oldřich Lipský  Ján Kadár  Elmar Klos 
Usein mukana projekteissa:  Milan Kundera  Bohumil Hrabal  Ester Krumbachová  Jaroslav Kučera  Miroslav Ondříček  Frank Daniel 
Keskeiset elokuvat:  Aurinko verkossa (1963)  Jostakin muusta (1963)  Huuto (1964)  Yön timantit (1964)  Vaaleaverikön rakkaus (1965)  Kasvoista kasvoihin (1965)  Juhlavieraat (1966)  Tuhatkaunokit (1966)  Tarkoin vartioidut junat (1966)  Návrat ztraceného syna (suom. ”Tuhlaajapojan paluu”) (1966)  Palaa, palaa! (1967)  Hassu kesä (1968)  Vtáčkovia, siroty a blázni (suom. ”Lintuja, orpoja ja typeryksiä”) (1969)  Spalovač mrtvol (suom. ”Krematorion hoitaja”) (1969)  Žert (suom. ”Vitsi”) (1969)  Nuoren pyövelin tapaus (1970)  Valerie a týden divů (suom. ”Valerien ihmeiden viikko”) (1970) 
Muuta:  Barrandov-elokuvastudiot  Prahan kevät 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Puistolan Urheilijat

| PuiU |
| --- | --- |

Koko nimi:  Puistolan Urheilijat ry
Perustettu:  1929
Kaupunki:   Helsinki, Suomi
Kenttä:  Puistolan liikuntapuisto
Puheenjohtaja:  Uljas Joki (seura) Konsta Kuokkanen (jalkapallo)  Timo Heinonen (sulkapallo)   Matti Kukko (tennis)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puistolan Urheilijat eli PuiU on vuonna 1929 perustettu pohjoishelsinkiläinen urheiluseura, jolla on omat jaostonsa jalkapallossa, sulkapallossa, kunto- ja terveysliikunnassa ja tenniksessä.
Seuran tarkoitus perustamisesta lähtien on ollut tarjota liikuntaa alueen asukkaille ikään tai kuntotasoon katsomatta.
Sulkapallojaosto

Seura tarjoaa sulkapallovalmennusta kaiken ikäisille. PuiU-Sulkiksen päätoimipaikkana on Puistolan tennis- ja sulkapallohalli.
Jalkapallojaosto

Vuoden 2006 tammikuun lisenssipelaajalistauksen mukaan PuiU:lla on yli 700 jalkapalloilijaa. Nuoren Suomen Sinettiseura Seurassa on lähes saman verran tyttöjä kuin poikia.
PuiU:n miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2015 Suomen Palloliiton Uudenmaan piirin Kolmosta. Miesten joukkue putosi kolmoseen yhden kauden visiitin jälkeen Kakkosesta kauden 2007 päätteeksi. Naisten edustusjoukkue pelaa kaudella 2015 kolmosdivarissa. Naisten edustusjoukkue pelasi 2000-luvun lopulla Naisten Liigaa noustuaan sinne 2006. PuiU:lla on myös kaksi muuta miesten joukkuetta, PuiU/86 pelaa Helsingin piirin vitosta noustuaan sinne kauden 2014 päätteeksi ja PuiU/2 pelaa kaudella 2015 kutosta.
Tunnetuin PuiU:n kasvatti on alle 21-vuotiaiden maajoukkueessakin pelannut, Petri Oravainen, joka on tehnyt paluun PuiU:n riveihin. Tunnetuin naisjalkapalloilija on juniorivuotensa (yli 10 vuotta) PuiU:ssa pelannut naisten maajoukkuepelaaja Minna Mustonen. Myös tyttöjen maajoukkueissa on esiintynyt useita PuiU:ssa harrastamisen aloittaneita.
Puistolan Urheilijoiden kotikenttä sijaitsee Puistolan Liikuntapuistossa. Alueella on niin nurmi- kuin tekonurmikenttäkin.
Kunto- ja terveysliikunta

Puistolan Urheilijat ry järjestää ympäri vuoden kuntoliikuntaa kaiken ikäisille.
Tennisjaosto

Tennisjaoston tehtävänä on luoda seuran ja erikoisesti jaoston jäsenille mahdollisuus tenniksen valmennukseen, harjoitteluun, harraste- ja kilpapelaamiseen sekä mukavaan yhdessäoloon yhteisen harrastuksen parissa. Jaosto toimii yhteistyössä Puistolan Tennis- ja palloiluhalli Oy:n kanssa.
Aiheesta muualla

PuiU:n virallinen kotisivu
Hanwha Aerospace

| Hanwha Aerospace |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Osake:  KRX: 012450
Kotipaikka:  1204 Changwon-daero, Seongsan-gu, Changwon , Etelä-Korea
Toimiala:  aseteollisuus, ilmailu- ja avaruusteollisuus, energiantuotantolaitteet, jne.
Tuotteet:  mm. itseliikkuvat tykistöjärjestelmät, lentokonemoottorit
Emoyhtiö:  Hanhwa Group
Kotisivu:  www.hanwhaaerospace.co.kr/eng/
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hanwha Aerospace (kor. 한화에어로스페이스, Hanhwa Eeoroseupeiseu, aiemmalta nimeltään Hanwha Techwin) on suuri eteläkorealainen pörssiyritys, joka toimii muun muassa puolustus- ja ilmailuteollisuuden parissa. Yritys on osa Hanwha-konsernia, Etelä-Korean seitsemänneksi suurinta yritysrypästä (2023). Hanwha Aerospace on perustettu vuonna 1977. Vuoden 2023 liikevaihdon perusteella Hanwha-konserni luokiteltiin maailman 19 suurimmaksi aseteollisuusyritykseksi; sen liikevaihto oli kasvanut voimakkaasti edellisvuosista. Muun muassa Puola oli hankkinut Hanwha Aerospacen valmistamaa tykistöaseistusta miljardeilla dollareilla.
Yritys toiminta on organisoitu kuuteen liiketoiminta-alueeseen. Puolustussegmentti valmistaa ja myy itseliikkuvia tykistöjärjestestelmiä niihin liittyvine palveluineen. Lentokonemoottorisegmentin tarjontaan kuuluu kaasuturbiineja ja moottorin osia; lisäksi se tarjoaa moottorien huoltopalveluja. Power Systems -segmentti valmistaa kompressoreja ja sähkögeneraattoreita. Liiketoiminta-alue Turvallisuus tuottaa CCTV-televisioita, digivideonauhureita ja vastaavia laitteita. Teollisuuslaitteisto-segmentti valmistaa pinta-asennuslaitteistoja (esimerkiksi mikropiirien asennuslaitteistoja). Tietotekniikka-segmentti suunnittelee ja rakentaa tietokonelaitteistoja.
Hanwha Aerospacen lentokonemoottoreiden liiketoiminta-alueen tuotanto alkoi vuonna 1978, jolloin yrityksessä valmistettiin ensimmäinen F-4 Phantom II hävittäjäpommittajan J79 Turbojet -moottori. Sittemmin yritys on valmistanut moottorit moniin Korean asevoimien keskeisimpiin ilma-aluksiin kuten McDonnell Douglas F-15K -hävittäjiin, KAI T-50 Golden Eagle -harjoitussuihkuhävittäjiin ja KAI KUH-1 Surion -helikoptereihin. Keväällä 2024 juhlistettiin yrityksessä valmistettua 10 000 sotilaslentokoneen moottoria. Kesällä 2024 vahvistettiin yrityksen valmistavan GE Aerospace F414s-moottorit lisenssillä Korean ensimmäisiin KAI KF-21 Boramae -hävittäjiin, eli koesarjaan ja tuotantoerien I ja II koneisiin (2026). Hanwha Aerospace on esitellyt myös itse suunnittelemansa, GE:n F414-mallia tehokkaamman lentokonemoottorin, jolla se pyrkii korvaamaan GE:n moottorin myöhemmissä KAI KF-21 -hävittäjän tuotantoerissä.  Hanwha Aerospace on tehnyt jo vuosien ajan lisenssivalmistusta tai valmistanut komponentteja tunnetuille lentokonemoottorivalmistajille kuten Pratt & Whitney, General Electric ja Rolls-Royce.
K239-raketinheitin.
K30 Biho -ilmatorjuntapanssarivaunu.
Korean keskipitkän kantaman ilmatorjuntaohjus (KM-SAM).
Korean Nuri-kantoraketin KARI 735kN -rakettimoottori.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hanwha Aerospace Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Korea
Mira Luodin diskografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Julkaisut
| ↙Studioalbumit | 2 |  |
| ↙Singlet | 22 |  |
| ↙Musiikkivideot | 6 |  |
Tämä artikkeli on suomalaislaulaja Mira Luodin diskografiasta. Hän on julkaissut soolouransa aikana kaksi studioalbumia. Aiemmin hän on julkaissut osana PMMP-yhtyettä kuusi albumia.