stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esinetalletus
Säännökset

Talletuksen oikeussäännökset ovat kauppakaaren 12. luvussa. Tallettajan oikeus saada omaisuutensa eli talletusesineensä takaisin tuottoineen on luonteeltaan esineoikeus, ei saamisoikeus, joten se ei vanhene eikä sitä tarvitse valvoa talteenottajan konkurssissa. Talteenottajan ei tarvitse viedä esinettä takaisin tallettajalle, vaan tämän pitää noutaa esine itselleen, sillä kyseessä ei ole esinelaina.
Talteenottajalla ei ole oikeutta käyttää talletettua omaisuutta, paitsi mikäli tästä on nimenomaisesti erikseen sovittu. Annettu käyttöoikeus ei kuitenkaan muuta talletusta varsinaiseksi lainaksi. Talteenottajan on huolehdittava talteenuskotusta omaisuudesta "kuin omastaan" ja hänen on palautettava talletettu esine (tallekalu) samassa kunnossa kuin se oli talletettaessa. Jos talletettu omaisuus tuhoutuu tai vaurioituu ja tämä johtuu talteenottajan tuottamuksesta tai varomattomuudesta, hän on velvollinen korvaamaan vahingon, mutta jos vahinko johtuu tapaturmasta, talteenottaja on vastuusta vapaa ja esineen omistaja joutuu kärsimään itse vahingon seuraukset.
Talletusmuotoja

Erilaisia talletusmuotoja ovat
Epävarsinainen talletus, mikä tarkoittaa, että talteenottaja saa antaa säilytettäväksi annetun tavaran sijasta takaisin toisen samanlaisen ja samanarvoisen esineen.
Varsinainen talletus, mikä tarkoittaa, että talteenottajan on annettava takaisin nimenomaisesti sama esine, joka on annettu talteen.
Avoin säilytys tarkoittaa, että varsinaisen säilytyksen lisäksi talteenottaja huolehtii myös esimerkiksi korkojen, kuoletusten ja osinkojen perinnästä.
Karttuva säilytys on kyseessä silloin, kun talteenottaja hankkii säilytettävän omaisuuden tuotoilla ja myyntituloilla uusia arvopapereita tallettajan ohjeiden mukaan.
Suljettu säilytys tarkoittaa, että talteenottaja vastaa ainoastaan omaisuuden säilyttämisestä.
Entäs nyt, Niskavuori?

| Entäs nyt, Niskavuori? |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Hella Wuolijoki
Kirjoitettu:  1953
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  draama
Aihe:  avioton jälkeläinen, perinnönjako, suurtilan kutistuminen, jatkosodan viimeinen kesä ja rauhan ajan ensimmäinen syksy, välitila ensimmäisen ja toisen tasavallan taitteessa
Tapahtumapaikka ja -aika:  Niskavuoren maatilalla, Suomessa toisen maailmansodan loppuvaiheissa
Kantaesitys:  11. helmikuuta 1953
Kantaesityspaikka:  Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteri
Sarja:  Niskavuori-sarja
Henkilöt
Henkilöt:  Loviisa, Niskavuoren vanhaemäntä  Ilona Niskavuori, hänen miniänsä  Juhani, Malviinan poika  Lilli ja Paavo, Aarnen ja Ilonan lapset  Kaarle Niskavuori, ministeri, Loviisan poika  Saima, lehtorska, Loviisan tytär  Fredrik Niskavuori, professori, Loviisan poika  Anna-Liisa, Loviisan kuopus  tohtori Artturi Santala, Martan nykyinen mies  Martta, hänen nykyinen vaimonsa, Aarnen ex-vaimo  telefooni-Sandra  apteekkari, kotijoukkojen päällikkö  vouti Rissanen  sisäkkö Eeva  Jokinen  Salminen  Miihkali  Petteri  Rovasti  Pikku-Martti  karjalaisia
Entäs nyt, Niskavuori? on Hella Wuolijoen näytelmä vuodelta 1953. Jatkosodan loppuun ja rauhan ajan alkuun sijoittuva draama on viisiosaisen Niskavuori-sarjan viimeinen. Edvin Laine ohjasi siihen perustuvan elokuvan Niskavuori taistelee vuonna 1957, eli Wuolijoen kuoleman jälkeen. Näytelmästä ohjattiin saman niminen, teatraalinen televisioelokuva vuonna 1987.
Juoni

Niskavuoren isäntä, Aarne, on kuollut sodassa, samoin kuin hänen esikoispoikansa Ville. Näytelmän keskushahmo on Juhani Niskavuoren ja Malviina Multian avioton poika, Juhani Multia. Hän pakoilee virkavaltaa  toisen maailmansodan aikaisessa Suomessa. Hän on niin sanottu käpykaartilainen. Niskavuorelta hän löytää turvapaikan. Edvin Laineen elokuvassa Juhani niin ikään pakoilee viranomaisia, muttei ole kuitenkaan käpykaartissa.
Entäs nyt, Niskavuori? valottaa myös Niskavuoren suurtilan vaiheita sodan päättyessä ja sen jälkeen. Juhani Multian velipuolen, Aarne Niskavuoren ja tämän toisen vaimon, Ilona Ahlgrenin poika, Paavo perii kutistuneen maatilan. Laineen elokuvassa ratkaisu on hieman toisenlainen. Yleisen tiedon mukaan Wuolijoen oli määrä jatkaa Niskavuori-sarjaa vielä kuudennella osalla. Se olisi keskittynyt Martta Niskavuori-Vareliukseen, Aarnen ensimmäiseen vaimoon.
Juoni > Ensimmäinen näytös > Ensimmäinen kuvaelma

Niskavuoren sali on asutumman näköinen kuin ennen sotaa. Lilli soittaa pianolla laulua "Oi muistatko vielä sen virren". Hän kertoo isoäidilleen Loviisalle vihaavansa Martta-tätiä, isänsä Aarnen ex-vaimoa. Lillin mukaan myös Martan tyttäret Annikki ja Mirja vihaavat äitiään. Martan ja Aarnen poika Ville on kaatunut rintamalla. Loviisakaan ei tule toimeen Martan kanssa, hän sanoo: "Kyllä elämä on turhaan Marttaa kolhinut. Ei hän siitä ole parantunut." Sandra tulee käymään, tapansa mukaan hän kertoo kylän tuoreimmat juorut. Kylään sotaa pakoon lähteneet kaupunkilaiset herättävät närää. Rovasti tuo suru-uutisen: Aarne on kaatunut rintamalla. Leskeksi jäänyt Ilona toteaa: "Aarne oli jo kuollut, kun hän lähti Niskavuoren portilta".
Juoni > Ensimmäinen näytös > Toinen kuvaelma

Paikkana on edelleen Niskavuoren sali. Aarnen kuolemasta on kulunut pari kuukautta. Niskavuorella on vaikeuksia maksaa kunnollista palkkaa työväelle, osin syynä ovat Aarnen epäonnistuneet kokeilut maanviljelyn alalla, jotka heikensivät suurtilan taloutta. Salaperäinen Juhani Mattila saapuu vierailulle. Hän kertoo Loviisalle olevansa Malviinan poika, ja avun tarpeessa. Juhanin isä on Loviisan edesmennyt mies, mutta hän saa tietää sen vasta nyt. Loviisa lupaa olla kertomatta Juhanin sukulaisuudesta ja pestaa tämän pehtooriksi Niskavuorelle.
Juoni > Ensimmäinen näytös > Kolmas kuvaelma

Tohtori Santala tulee Niskavuorelle kertomaan, että Martta haluaa holhoojan Niskavuorelle valvomaan tyttäriensä perintöä. Loviisa nauraa ajatukselle Niskavuoren holhoamisesta. Myös Loviisan lapset haluavat osansa Niskavuoresta, lisäksi siitä saattaa mennä suuri osa Karjalan siirtolaisille ja rintamamiehille. Martta uskoo edelleen vahvasti, että Suomi voittaa sodan, ja karjalaiset voivat palata kotikonnuilleen. Ilona saa tukea Juhanista velkaisen maatilan hoitoon, mutta hänen takataskussaan on jo suunnitelma lähteä opettajaksi Hämeenlinnaan.
Juoni > Toinen näytös > Neljäs kuvaelma

Niskavuorella vietetään Loviisan syntymäpäiviä. Väki käy onnittelemassa. Ilona avautuu Juhanille Aarnen juopottelusta ja syrjähypyistä, joilta hän yritti sulkea silmänsä. Apteekkari on käynyt kyselemässä mikä Mattila on miehiään, mutta Loviisa ei suostu kertomaan tämän taustasta. Juhani huomaa elintilansa kaventuvan kaiken aikaa. Ministeri Kaarle Niskavuori vierailee pikaisesti, sodan päättyminen on jo näköpiirissä, ja se johtaa Niskavuoren pilkkomiseen. Juhani lähtee Niskavuorelta, mutta hän lupaa Ilonalle palaavansa "kello 6 rauhan tultua".
Juoni > Toinen näytös > Viides kuvaelma

Sota on päättynyt. Loviisan lapset ovat tulossa Niskavuorelle. Kaarle ei ole enää ministeri, Loviisa on jossain määrin katkera entisille vallanpitäjille, ja kanavoi katkeruutensa Kaarleen. Apteekkari on nyt maanlunastuslautakunnan puheenjohtaja. Hän selittää, että Niskavuoresta pakkolunastetaan noin 40 prosenttia. Lilli ja Paavo ovat niin ikään tulossa Niskavuorelle Helsingistä, Loviisa ei paljasta, kenen kyydissä. Kun Loviisan lapset ovat Niskavuorella, Paavo ja Lilli saapuvat - ja heidän jälkeensä Juhani Multia, joka on nyt ministeri. Loviisan elämänliekki on hiipumassa, hän paljastaa Juhanin olevan Niskavuoren poika. Kommunistien edustajana Juhani ei kuitenkaan halua asiaa yleiseen tietoon. Loviisa on järjestänyt testamentissaan asiat siten, ettei Niskavuorta myydä kokonaisuudessaan, vaan Paavolle jää elinkelpoinen maatila hoidettavakseen. Loviisa kuolee.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Aitan portailla istuu kalma, sen viikate vihloo ja usva järvestä nousee ja verhoo Niskavuoren haavat. | ” |
– Ilonan viimeiset vuorosanat
Esitykset

Entäs nyt, Niskavuori? -näytelmän kantaesitys oli Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa 11. helmikuuta 1953 Edvin Laineen ohjaamana. Entäs nyt, Niskavuori? oli Hauhon Niskavuori-näyttämön ensimmäinen näytelmä.
Televisionäytelmä

Kalle Pursiaisen vuonna 1987 ohjaama televisionäytelmä, Entäs nyt, Niskavuori? mukailee varsin tarkasti Wuolijoen alkuperäistekstiä. Pursiainen oli ohjannut samana vuonna myös televisioelokuvat Niskavuoren nuori emäntä ja Niskavuoren Heta. Entäs nyt, Niskavuori? -televisionäytelmässä on kuitenkin eri näyttelijät.
Niskavuori-näytelmät tapahtumien aikajärjestyksessä

Niskavuoren nuori emäntä
Niskavuoren Heta
Niskavuoren naiset
Niskavuoren leipä
Entäs nyt, Niskavuori?
Aiheesta muualla

Entäs nyt, Niskavuori? kirjana: ISBN 951-9351-84-1
Erillinen hyökkäysvaunukomppania

Erillinen hyökkäysvaunukomppania (HvK 1. toukokuuta 1927 – syyskuu 1939) oli Suomen puolustusvoimien yksikkö, joka muodostui 1927, kun Hyökkäysvaunupataljoona (HvP) supistettiin organisaatioltaan komppanian vahvuiseksi.
Kalusto

Erillistä hyökkäysvaunukomppaniaa varten tilattiin 32 Vickers Mark E -panssarivaunua vuosina 1936–1939. Vaunut hankittiin kuitenkin säästösyistä ilman aseistusta, tähtäinoptiikkaa ja viestivälineitä. Alkuperäisenä ajatuksena oli varustaa Vickersit 37 millimetrin Bofors-tykeillä. Säästösyystä niihin kuitenkin asennettiin ensimmäisen maailmansodan aikaisten Renault FT-17 -panssarivaunujen Puteaux-kanuunat. Suomen puolustusministeriön ehdottamasta vuoden 1937 perushankintaohjelmasta viideksi vuodeksi, jonka arvo oli 2,9 miljardia markkaa, oli säästetty 200 miljoonaa markkaa, johon sisältyivät panssarivaunujen varustamiset. Saman brittiläisen panssarivaunun valmistuslisenssin oli hankkinut myös 1931 Neuvostoliitto, joka kehitti Vickersistä oman T-26:n.
Komentajat

Majuri (1925) Aappo Pirilä 1. toukokuuta 1927 – 26. tammikuuta 1928
Majuri (1935) Sven Björkman – 1939 (jatkoi uuden joukko-osaston komentajana).
Kirjallisuutta

Esa Muikku, Jukka Purhonen. Suomalaiset panssarivaunut 1918–1997. APALI 1998. 208 sivua. ISBN 9789525026337
Erkki Kauppinen. Perinteitä - yhteistyötä - iskuvoimaa, Elämää rauhanajan Panssariprikaatissa 1945–2007. Panssariprikaati, 2007. 420 sivua. ISBN 9789529220113
Pekka Kantakoski. Suomalaiset panssarivaunujoukot 1919-1969. 1969 362 sivua.
Henri Silovaara. Panssarijoukkojen koulutus Panssariprikaatissa 1942–1944. Pro gradu -tutkielma 2013. 103 sivua. Saatavilla: PDF
Escontria chiotilla

| Escontria chiotilla |
| --- | --- |
 Escontria chiotilla.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Pachycereeae
Suku::  Escontria  Rose, 1906
Laji::  chiotilla
Kaksiosainen nimi
 Escontria chiotilla  (F.A.C.Weber) Rose, 1906 
Synonyymit
 Cereus chiotilla F.A.C.Weber, 1897  Myrtillocactus chiotilla (F.A.C.Weber) P.V.Heath, 1992 
Katso myös
   Escontria chiotilla Wikispeciesissä   Escontria chiotilla Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Escontria chiotillan hedelmiä.
Escontria chiotilla on kaktuskasvien heimoon (Cactaceae) kuuluva etelämeksikolainen laji, joka kuuluu ainoana omaan sukuunsa. Suvun tieteellinen nimi viittaa meksikolaiseen kuuluisuuteen Don Blas Escontriaan. Laji on läheistä sukua härmekaktuksille (Myrtillocactus) ja voitaisiin yhdistää niihin.
Tuntomerkit

Laji on puumaiseksi kasvava haarova kaktus, 4-7 m korkea. Varret ovat lieriömäisiä, kirkkaan vihreitä, läpimitaltaan 8-12 cm. Varressa on seitsemän tai kahdeksan suorareunaista särmää. Piikkejä kantavat kääpiöversot (areolit) sijaitsevat lähekkäin ja kasvavat toisinaan kiinni toisiinsa. Keskipiikki on oranssinpunainen tai keltainen ja vanhetessaan harmaantuva. Säteittäispiikkejä on areolissa 10-20 ja ne ovat kellertävän ruskeita, harmahtaviksi muuttuvia. Kukat kehittyvät verson kärjen tuntumaan ja kasvi kukkii päiväaikaan. Muodoltaan ne ovat putkimaisia tai hieman kellomaisia, väriltään keltaisia. Kukan tyven suomut ovat leveitä, ruskeita, läpikuultavia, kolmiomaisia ja kalvomaisia. Hedelmä on pallomainen, purppuranruskea, mehevä, suomuinen, makea ja syötävä.
Levinneisyys

Escontria chiotilla kasvaa Meksikon eteläosassa Pueblan, Oaxacan, Guerreron ja Michoacánin maakunnissa. Se on tärkeä osakas sikäläisissä kaktusmetsissä.
Käyttö

Hedelmät ovat herkullisia, ja niitä on kaupan Oaxacan kauppapaikoilla kesä- ja heinäkuussa.
Lonkeromaneetit

| Lonkeromaneetit |
| --- | --- |
 Mertensia ovum
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Kampamaneetit Ctenophora
Luokka::  Lonkeromaneetit Tentaculata  Eschscholtz 1825
Lahkot
 Pallomaneetit Cydippida  Levymaneetit Platyctenida  Ganeshida  Thalassocalycida  Liuskamaneetit Lobata  Nauhamaneetit Cestida 
Katso myös
   Lonkeromaneetit Wikispeciesissä   Lonkeromaneetit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lonkeromaneetit (Tentaculata) on toinen kampamaneettien pääjakson kahdesta luokasta. Siihen kuuluu viisi lahkoa. Yhteinen piirre luokkaan kuuluvilla lajeilla on pari pitkiä tuntoherkkiä lonkeroita, joita voi peittää bioluminoiva kalvo. Lonkeroissa on tahmeapintaisia soluja, joita lonkeromaneetit käyttävät saaliin pyydystämiseen.
Lonkeromaneettien ruumiin koko ja muoto vaihtelevat suuresti. Lonkeromaneetteihin kuuluvat mm. pienet soikeat Pleurobrachia-suvun kampamaneetit, joita elää Tyynessämeressä ja Atlantin valtameressä, ja jotka ovat bioluminoivia. Samantyyppinen, mutta suurempi Leucothea elää myös Tyynessämeressä. Cestum-suvun venuksenvyöt ovat litteitä, nauhamaisia, ja voivat kasvaa yli 90 cm:n pituisiksi. Niitä esiintyy trooppisilla vesillä.
Kirjallisuutta

Barnes, R.S.K. et al. (2001). The Invertebrates: A Synthesis. Oxford: Blackwell Science. ISBN 0-632-04761-5
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q131799  Wikispecies: Tentaculata  AFD: Tentaculata  BOLD: 249255  CoL: 8ZXG6  EoL: 70  EPPO: 1TENTC  GBIF: 365  iNaturalist: 117708  IRMNG: 1254  ITIS: 53858  NCBI: 140493  NZOR: 654c6b7b-11f1-4a89-a890-fb23e94228bb  Open Tree of Life: 523271  Paleobiology Database: 285525  Plazi: ECB59617-AAA0-083D-0EC3-723AC9AC034B  WoRMS: 1249
Reino Ericsson

Reino Bernhard Ericsson
Reino Bernhard Ericsson (25. tammikuuta 1897 Lammi – 22. huhtikuuta 1938) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat ylimetsänhoitaja Bernhard Ericsson ja Hilma Hedvig Halonen. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1920 Aslaug Catharina Neuenstedtin kanssa ja toisen kerran vuonna 1927 Jeanne Madeleine Ermenegin kanssa.
Opinnot

Ericsson kävi seitsemän luokkaa Helsingin maanviljelyslyseota ja yhden luokan yksityisesti Kokkolan yhteiskoulua vuonna 1927. Komppanianpäällikkökurssin Taistelukoulussa hän suoritti vuonna 1928.
Jääkäriaika

Ericsson liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 29. helmikuuta 1916 ja sijoitettiin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahden ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Ericsson saapui Suomeen (Vaasaan) kornetiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin joukkueenjohtajaksi Suomen valkoiseen armeijaan Karjalan ratsujääkärirykmentin 1. eskadroonaan, josta hänet komennettiin myöhemmin 6. Jääkärirykmentin esikuntaan lähettiupseeriksi ja otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Viipuria vastaan käydyissä taisteluissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Suomen sisällissodan jälkeen Ericsson palveli Karjalan ratsujääkärirykmentissä, josta hänet komennettiin joulukuun puolivälissä 1918 yhden ratsuväkijoukkueen johtajana rajavartiotehtäviin itärajalle. Rajavartiotehtävistä hän palasi maaliskuussa 1919 ja määrättiin Hämeen ratsurykmenttiin. Armeijasta hän erosi 29. lokakuuta 1919. Armeijasta erottuaan hän liittyi suojeluskuntaan 12. joulukuuta 1919 ja sijoitettiin Oulun suojeluskuntaan paikallispäälliköksi, mistä hänet siirrettiin myöhemmin Oulunsalon suojeluskuntaan samaan tehtävään. Armeijan palvelukseen hän palasi uudelleen 31. maaliskuuta 1920 ja hänet sijoitettiin Hämeen ratsurykmentin 1. eskadroonaan ja 29. kesäkuuta 1927 alkaen 2. eskadroonan päälliköksi. Uudenmaan rakuunarykmentin talouspäällikön tehtävät hän otti vastaan 15. kesäkuuta 1928. Helsingin suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi hänet komennettiin 1. syyskuuta 1928. Helsingin sotilaspiirin apulaispiiripäälliköksi hänet komennettiin 15. helmikuuta 1933 ja edelleen Tuusulan sotilaspiirin päälliköksi 1. heinäkuuta 1933. Uudenmaan rakuunarykmentin yleisesikuntaupseerina hän toimi 3. joulukuuta 1935 alkaen, josta hänet siirrettiin 28. helmikuuta 1936 Ratsuväen aliupseerikoulun johtajaksi. Hennalan aliupseerikoulun johtajana hän toimi 15. huhtikuuta 1920 – 5. tammikuuta 1921 ja pioneeripataljoonassa 10. lokakuuta – 11. marraskuuta 1923 väliset ajat. Hämeen ratsurykmentin talouspäällikön tehtäviä hän hoiti 22. helmikuuta – 28. kesäkuuta 1927 välisenä aikana.
Luottamustehtävät

Ericsson toimi Hämeen ratsurykmentin kunnianeuvostossa, jonka jäsenenä hän toimi vuonna 1924 ja puheenjohtajana vuonna 1927, Ratsuprikaatin kunniatuomioistuimen jäsenenä hän toimi vuonna 1928. Hänet on haudattu Lahteen.
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Lokot (taajama)

| Lokot (Локоть) |
| --- | --- |
 Brjanskin alue Venäjällä
 Lokot
 Koordinaatit: 52°33′42.6″N, 34°34′45.8″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Väkiluku (2010)  ():  10 028
Postinumero:  242300, 242301, 242310
Suuntanumero(t):  +7 48354
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lokot (ven. Локоть) on kaupunkityyppinen taajama ja Brasovon piirin hallintokeskus Venäjän Brjanskin alueella. Brasovon rautatieasema sijaitsee kolmen kilometrin päässä.  Vuonna 2010 Lokotin taajamassa asui 10 028, samannimisessä kaupunkikunnassa 11 892 ja koko Brasovon piirissä 21 471 henkeä.
Ainakin neuvostovuosina taajamassa oli työkaluja, alkoholia ja huonekaluja valmistavia tuotantolaitoksia sekä maatalousalan oppilaitos.
Asukasluvun kehitys

Oheinen taulukko kuvaa Lokotin kaupunkimaisen taajaman väkiluvun kehitystä.
| Vuosi | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&07450.&&&&007 450 | &&&&&&&&&&010005.&&&&0010 005 | &&&&&&&&&&010229.&&&&0010 229 | &&&&&&&&&&011191.&&&&0011 191 | &&&&&&&&&&012094.&&&&0012 094 | &&&&&&&&&&010028.&&&&0010 028 |
Aiheesta muualla

Taajamaan keskittynyt sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (mylokot.com)
Maija-Leena Ervasti

Maija-Leena Ervasti, o. s. Tapiola (4. kesäkuuta 1921 Porvoo – 5. toukokuuta 2012 Kuusamo) oli suomalainen Oulussa ja myöhemmin Kuusamossa asunut näyttelijä, teatteriohjaaja, läänintaiteilija ja kirjailija.
Ervastin vanhemmat olivat päätoimittaja Arvi Tapiola ja Martta Aliina Hildegard Hirvisalo (k. 1936). Hän kävi kansakoulun Kajaanissa, keskikoulun Joensuussa sekä näyttämöopiston. Hän toimi näyttelijänä, teatteriohjaajana, lausuntataiteilijana ja kirjallisuuskriitikkona ja oli Oulun läänin läänintaiteilijana 1975–1988. Ervasti oli mukana perustamassa Rovaniemen teatteria ja toimi myöhemmin Kuusamon näyttämöllä ohjaajana. Ervasti julkaisi aforismi- ja runokokoelmia ja kirjoitti artikkeleita muun muassa Kaltio- ja Koillissanomat-lehtiin. Ervasti sai vuonna 1988 Oulun läänin taidemitalin ja hän oli Suomen arvostelijain liiton kunniajäsen.
Maija-Leena Ervasti oli naimisissa kuusamolaisen aktiiviupseerin, sittemmin hammaslääkärinä toimineen Kalervo Ervastin (1920–1971) kanssa.
Teoksia

Hengenmies: televisionäytelmä. MTV 1984, käsikirjoitus ja dramatisointi
Teatterikuvioita ja muunnelmia. Pohjoinen, Oulu 1988
Toimitustöitä

Kalervo Ervasti : Hyvää yötä pojat ... M-L. Ervasti, Kuusamo 1972
Kalervo Ervasti : Hyvää yötä pojat ... ja Otto Puupponen;  toim. Maija-Leena Ervasti ; kuv. Erkki Tanttu ja Reijo Piippo. M-L. Ervasti, Kuusamo 1974
Elokuva- ja televisiorooleja

Viimeinen savotta 1977, Annikki Aatsinki
Ruskan jälkeen 1979, Hilja Sääskilampi
Hengenmies, televisionäytelmä 1981, nutturapää
Kerran kesällä 1981, näyttelijä
Elämän vonkamies 1986, naapuri (tv-sarjaversiossa), Ervasti oli myös yksi elokuvan käsikirjoittajista
Ventovieraat, televisionäytelmä 1987, isoäiti Birgitta Wahlen
Nuoruuteni savotat 1988, kerjuutalon emäntä
Vaarallista kokea, televisiosarja 2001, Aijan äiti
Kirjallisuutta

Tuomo Pirttimaa : Punainen tuoli : Maija-Leena Ervastin elämä. Kirja kerrallaan 2004 ISBN 9529172435
Anja Erämaja

Anja Erämaja WSOY:n Runokavalkadissa Mediatorilla Aleksis Kiven ja Suomalaisen kirjallisuuden päivänä 2010.
Anja Erämaja (s. 6. toukokuuta 1963) on suomalainen runoilija ja prosaisti.
Erämaja on kotoisin Merimaskusta, Naantalin saaristosta. Hän opiskeli Taideteollisen korkeakoulun valokuvataiteen laitoksella ja valmistui taiteen maisteriksi vuonna 1993. Hänen ensimmäinen proosarunokokoelmansa Laulajan paperit ilmestyi vuonna 2005 ja oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon ja Runeberg-palkinnon saajaksi. Erämajan kolmas runokokoelma Töölönlahti (2013) sai  Nihil Interit -runousyhteisön Vuoden runoteos -palkinnon.
Erämaja työskentelee taiteidenvälisesti. Helsingin kirjailijat ry valitsi hänet Vuoden helsinkiläiskirjailijaksi 2014. Vuonna 2016 Erämaja sai Yleisradion Tanssiva karhu -runopalkinnon kokoelmallaan Ehkä liioittelen vähän.
Erämajan kokoelma Olen nyt täällä metsässä oli Tanssiva karhu -ehdokas 2022. Kokoelma sisältää metsäänmenorunoja, lapsuusmuistojen katkelmia ja näkyjä. Kokoelman ydin on mustikka, ja kokoelmassa on aimpaan tapaan huumorinpilkettä. Erämaja torjuu romanttisen metsäkäsityksen: ilon ja suojan ohella siihen liittyy pelottavia asioita. Kokoelman aihekirjo on laaja, muun ohella runoihin sisältyy ekokriittisyyttä, mutta Outi Hytönen miettii Parnassossa, että vaikka siihen, mistä kokoelma kertoo, ei ole yksiselitteistä vastausta, ei runokirjalta toisaalta sellaista helppoutta voi edellyttääkään.
Tuotanto

Laulajan paperit.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30338-0
Kuuluuko tämä teille.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35619-7
Töölönlahti.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39817-3
Ehkä liioittelen vähän.  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41551-1
Olen nyt täällä metsässä.  Helsinki:  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-46750-3
Joku menee aina ensin, WSOY, 2024. ISBN 978-951-0-50345-4.
Imuri.  (Romaani)  Helsinki:  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-43067-5
Hilu, Hippu ja äiti Valtava.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33986-2
Lulu ja avaruuskoira.  (Kuvitus: Ulla Virkamäki)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35048-5
Veikko tahtoo ulos. (Kuvitus: Hanna Erämaja) Vantaa: Enostone kustannus, 2023. ISBN 978-952-399-046-3
libretto tanssiteokseen Lähiosoite, ohj. Hanna Brotherus, ensi-ilta Zodiak 16.12.2007
novelli ”Loka, marras, seksi” antologiassa 2000-luvun Decamerone, WSOY 2007
”Suomalainen minuutti”, runo 90-vuotiaalle Suomelle, Linnan jatkot 2007, Yle
”Laulu vähänkäytetyille lenkkareille”, Runoraati-ohjelman Lamajaiset 2009, Yle
”Vuosi on tulossa”, Senaatintorin uusi vuosi 2009, Helsingin kaupunki ja Yle
novelli ”Seisoo, istuu, makaa” äänikirjassa Nauravia naisia, WSOY 2011
novelli ”Halutaan vähän naista” antologiassa Pimppini on valloillaan : naisiin kohdistuva seksuaalinen vallankäyttö, WSOY 2012
Ei mikään pikku juttu, näytelmä, ensi-ilta Valtimonteatterissa 2016
novelli "Vappusunnuntaina" antologiassa Ihmisiä ajan sylissä, Laatusana 2022