stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Philippi-kokoelma
Kokoelma

Philippi-kokoelman keskeisen sisällön muodostavat yli viisisataa päähinettä, jotka ovat peräisin kristinuskosta, islamista, juutalaisuudesta, cao dai –uskonnosta, shintolaisuudesta, buddhalaisuudesta, sikhiläisyydestä, vapaakirkoista, suufilaisuudesta, anabaptismista ja muista uskonnollisista yhdyskunnista.
Kokoelmassa on lisäksi yli sata muuta kirkollista esinettä, kuten esimerkiksi paavin kenkiä, ylipapin käsineitä, pallium-nauhoja, pektoraaleja, piispan sormuksia, paaville kuulunutta posliinia, sutaanien vyönauhoja,  kardinaalien viittoja ja paljon muuta.
Lisäksi kokoelmaan kuuluu 52 pektoraalia (pektoraalinauhaa), jotkut niistä valmistettu erittäin suuritöisesti punomalla. Roomalaiskatolisessa kirkossa paavi, kardinaalit, piispat ja apotit kantavat rintaristiä pektoraalissa.
Kokoelman ajatus ja tarkoitus

Päähineellä on alun perin ollut päätä suojaava tarkoitus. Historian kuluessa sille tuli myös symbolinen merkitys: päähine kertoi sitä kantavan henkilön syntyperästä, asemasta, ammatista, varallisuudesta sekä hierarkiasta. Kolmantena tuli koristava tarkoitus.
Kirkolliset ja uskonnolliset päähineet muodostavat pienen osa kaikista päähineistä. Niistä voi tehdä johtopäätöksiä henkilön varallisuudesta ja asemasta. Lisäksi monilla päähineillä kalliista, harvinaisista ja arvokkaista materiaaleista materiaaleista tehdyillä tai jalokiviä ja -metalleja sisältävillä päähineillä on koristava tarkoitus. Päähineiden suojaava tarkoitus ei enää ole niin merkittävä kuin ennen.
Näyttelyt

Lokakuu 2010 -  heinäkuu 2011: Saksan hygieniamuseo esittelee osan kokoelmasta Dresdenissä näyttelyssään „Uskon voima“ (Kraftwerk Religion)
Maaliskuu – huhtikuu 2011: Sparkasse-pankki Saarbrücken, pääkonttori (Am Neumarkt)
3. heinäkuuta – 30. lokakuuta 2011: näyttely Alles Kopfsache - Hut, Helm, Tuch & Co., Westfalen-Lippen alueellinen yhdistys – Teollisuusmuseo, Henrichshütte, Hattingen, Saksa
16. heinäkuuta – 25. syyskuuta 2011: Triq Il-fosos Citadel, Victoria, Gozo, Malta
Kuvagalleria

Päähineitä ja muita esineitä kokoelmasta
Kalansowa (Kalansoah, Qalansuwah, Kalansawa) - koptilais-ortodoksisessa kirkossa tätä päähinettä käyttävät piispat ja munkkisäätyyn kuuluvat papit.
Pileolus (Soli Deo, [Zucchetto], pieni päälaen peittävä päähine) paavin vaatetukseen kuuluva valkoisesta moiré-silkistä valmistettu päähine.
Sagharvart – Armenian apostolisen kirkon ylipappien käyttämä päähine.
Saturno (Cappello Romano) arkkipiispalle kuuluva runsain kultanauhoin ja koruompelein koristeltu päähine.
Schtreimel – hasidilaisjuutalaisten sabattina ja juhlapäivinä käyttämä päähine.
Baretti Kurhessen-Waldeck – protestanttisten pappien kirkon ulkopuolella tapahtuvissa virkatehtävissä kaavun kanssa käyttämä päähine.
Tam Quam Mao – cao dai -uskonnossa sinisen osaston kardinaalien käyttämä päähine.
Pan Zva (hattu, jossa on pitkät korvat) – Tiibetin buddhalaisen Nyingma-koulukunnan oppineiden, panditojen, käyttämä päähine.
Imam Sarik – erityisesti Egyptissä islamilaisten esirukoilijoiden ja imaamien käyttämä päähine
Punaiset kengät, italialaisen suutari Adriano Stefanellin paavi Benedictus XVI:lle valmistamat kengät.
Kirjallisuutta

Dieter Philippi: Sammlung Philippi – Kopfbedeckungen in Glaube, Religion und Spiritualität.  St. Benno Verlag, Leipzig, 2009.  ISBN 978-3-7462-2800-6
Alexander Smoltczyk: Vatikanistan - Eine Entdeckungsreise durch den kleinsten Staat der Welt.  Wilhelm Heyne Verlag, München, 2008.  ISBN 978-3-453-15434-6  p. 92
Aiheesta muualla

Philippi-kokoelman kotisivu
Lehtiartikkeleita
(englanniksi) Blog The Philippi Collection
Philippi-kokoelman esineitä
Paavin kultainen [pektoraali] roomalaiskatolisessa kirkossa
Maamateria

Maamateria (engl, "rock")  on tähtitieteessä käytetty termi jolla on jaoteltu aurinkokunnan rakennetta aineiden sulamispisteiden perusteella. Maamateria koostuu yhdisteistä, jotka pysyvät kiinteinä jopa lähes 2 000 °C lämpötiloissa. Näitä ovat pii, magnesium, alumiini, rauta, happiyhdisteet. Muita materiatyyppejä ovat jäämateria ja aurinkomateria.  Aurinkokunnan kappaleet koostuvat näistä eri suhteissa. Esimerkiksi Maa on  70 prosenttisesti maamateriaa ja 30 prosenttisesti jäämateriaa.
Maallikko

Maallikko on kristillisessä kirkollisessa kielenkäytössä seurakunnan jäsen, joka ei ole pappi. Yleisessä kielenkäytössä maallikko tarkoittaa ei-ammattilaista tai ei-asiantuntijaa.
Maallikoksi kutsutaan usein jossakin yhteisössä tai hallintoelimessä toimivaa henkilöä, jolla ei ole sellaista muodollista pätevyyttä tai koulutusta mikä kyseisessä tehtävässä toimivilla yleensä on. Esimerkiksi maallikkoveli on papiksi vihkimätön hengellisen sääntökunnan jäsen. Maallikkotuomari eli lautamies puolestaan on tuomioistuimen jäsen, jolta ei vaadita oikeustieteellistä tutkintoa.
Piazza dei Miracoli

Piazza dei Miracoli ("Ihmeiden kenttä"), virallisesti Piazza del Duomo ("Katedraaliaukio"), on laaja muurien ympäröimä alue Pisan keskustassa ja keskiajan taiteen suurimpia muistomerkkejä. Osittain päällystetyllä ja osin ruohon peittämällä alueella on neljä tunnettua ja merkittävää rakennusta: Tuomiokirkko, Kastekappeli, Kellotorni ("Pisan kalteva torni") ja Camposanto (hautausmaarakennus). Alue rakennettiin 300 vuoden aikana vuodesta 1063 alkaen. Vuonna 1987 alue nimettiin UNESCOn maailmanperintökohteeksi.
Panoraama
Tuomiokirkko

Aukion sydän on Duomo Santa Maria Assunta eli Pisan katedraali. Tuomiokirkon rakennutti arkkitehti Buschetus, ja rakentaminen aloitettiin vuonna 1063 heti saraseenien laivastosta saavutetun voiton jälkeen. Kirkko vihittiin vuonna 1118, minkä jälkeen sen runkohuonetta vielä pidennettiin.
Rakennuksessa yhdistyy itämainen rakennustaide kreikkalais-bysanttilaisiin elementteihin sekä itämaisiin ja lombardialaisiin koristeluihin. Marmorisen katedraalin pohjakaava on latinalaisen ristin mallinen, sen runkohuoneessa on viisi ja poikkilaivassa kolme laivaa, ja sen kupoli on ovaalinmuotoinen.
Kastekappeli

Kastekappelin rakentaminen aloitettiin vuonna 1152, ja se sai lopullisen muotonsa vuonna 1358, jolloin romaaninen aukollinen kupoli suljettiin. Kappelin portaali on koristeltu köynnös-, lehti- ja ruusukekuvioin, ja reliefikasetteihin on kuvattu ihmisten toimia eri kuukausien aikana. Kappelin sisällä on kahdeksankulmainen kasteallas, jonka teki vuonna 1246 Guido Bigarelli. Saarnatuoli on Nicola Pisanon tekemä vuodelta 1260, ja se on ensimmäinen irrallinen saarnatuoli.
Kalteva torni

Pisan kalteva torni on katedraalin kellotorni. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1173, ja se valmistui vuonna 1350. Tornista on tullut suosittu turistinähtävyys sen kaltevuuden johdosta.
Camposanto

Camposanto on kaupunginmuurin laidalla sijaitseva 126 metriä pitkä ja 52 metriä leveä hautausmaarakennus. Sen rakentaminen alkoi vuonna 1278 varhaiskeskiaikaisen hautausmaan paikalle.
Tähän goottilaiseen rakennukseen on haudattu sukupolvien ajan paikallisia ylimyksiä ja kirkonmiehiä. Vanhimmat sarkofagit ovat peräisin antiikin ajalta. Rakennuksessa on paljon freskoja, kuten Benozzo Gozzolin maalaamat Vanhaan testamenttiin perustuvat freskot 1400-luvulta.
Rakennuksen seinällä roikkuvat myös Pisan menneestä merimahdista kertovat vanhat satamaporttien ketjut. Meriherruudesta kilpailleet genovalaiset varastivat ketjut vuonna 1342, ja viisisataa vuotta myöhemmin firenzeläiset palauttivat ne Pisaan.
Toisen maailmansodan aikana liittoutuneet pommittivat rakennuksen erehdyksessä pahoin. Vuosikymmeniä kestäneen restauroinnin jälkeen monia freskoja on saatu entisöityä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pisan katedraali Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pisa kastekappeli Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Camposanto Wikimedia Commonsissa
Virallinen kotisivu
Unescon maailmanperintökohteet Italiassa
Agrigento
Alberobellon trullitalot
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Amalfin rannikko
Aquileia
Assisin fransiskaanikohteet
Berninan rautatie (yhteinen Sveitsin kanssa)
Casertan palatsi, Vanvitellin akvedukti, San Leucion rakennusryhmä
Castel del Monte
Cerveteri, Tarquinia
Cilento ja Vallo di Diano, Paestum, Velia, Certosa di Padula
Crespi d’Adda
Dolomiitit
Etna
Ferrara
Firenze
Genova: Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Ivrea
Langobardien hallintokeskukset Italiassa
Liparisaaret
Mantova ja Sabbioneta
Medicien villat ja puutarhat
Modenan katedraali, Torre Civica ja Piazza Grande
Monte San Giorgio (yhteinen Sveitsin kanssa)
Napoli
Padovan kasvitieteellinen puutarha
Piazza dei Miracoli
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret
Piemonten viinimaisema: Langhe-Roero ja Monferrato
Pienza
Pompeji, Herculaneum, Torre Annunziata
Portovenere, Cinque Terre ja saaret Palmaria, Tino ja Tinetto
Ravennan varhaiskristilliset rakennukset
Rooma
San Gimignano
Santa Maria delle Grazie
Sassi di Matera
Savoijin kuninkaallisen suvun asuinrakennukset
Siena
Su Nuraxi di Barumini
Syrakusa ja Pantalican kivinen nekropolis
Urbino
Val Camonica
Val di Noto
Val d’Orcia
Venetsia
Verona
Vicenza ja Veneton palladiolaiset villat
Villa Adriana
Villa d'Este
Villa Romana del Casale
Duomo auringonlaskussa
Kastekappeli
Camposanto
Näkymä Piazzo dei Miracolista. Kalteva torni on vasemmalla, Duomo keskellä ja kastekappeli oikealla.
Petsamon vakoilujuttu

Petsamon vakoilujuttu oli Valpon syksyllä 1939 tutkima vakoilutapaus, johon liittyen pidätettiin ja kuulusteltiin yli sata petsamolaista siviili- ja sotilashenkilöä epäiltynä vakoilusta Neuvostoliiton hyväksi. Juttu perustui Valpon syytetyiltä uhkauksilla ja kidutuksella hankkimiin tunnustuksiin, ja siihen liittyi useita epäselviä kuolemantapauksia. Jutun oikeudenkäyntiasiakirjat olivat salaisia vuoteen 2013 saakka.
Tilanne Petsamossa 1930-luvulla

Petsamossa paikalliset asukkaat, Kalastajasaarennon suomalaiset kalastajat ja varsinaisen Petsamon alueen kolttasaamelaiset poromiehet liikkuivat Suomen ja Neuvostoliiton rajan yli suhteellisen vapaasti aina 1930-luvun puoliväliin saakka. Monilla petsamolaisilla oli myös sukulaisia rajan takana, joten yhteydenpito rajan yli oli luonnollista. Poliittisen tilanteen kiristyessä ja Petsamon alueen strategisen merkityksen kasvaessa 1930-luvulla Kolosjoen nikkelikaivoksen rakennustyömaan perustamisen jälkeen myös rajavalvontaa alueella kiristettiin. Myös Etsivä keskuspoliisi alkoi toimia alueella hyvin aktiivisesti, se palkkasi tiedonantajia ja levitti valvontansa alueen ihmisten jokapäiväisiin rutiineihin. Rajanylityksiä ryhdyttiin tulkitsemaan vakoiluun liittyviksi oli siihen aihetta tai ei.
Tilanne Petsamossa 1930-luvulla > Epäluottamus rajavartioston ja EK:n/Valpon välillä

Vakoilujutun keskeisiä hahmoja on Petsamon rajakomppanian päällikkö jääkärikapteeni Jalmari Pajakka. Pajakka oli  nimellä Jalmari Id ollut Sallan  rajakomppanian päällikkönä 1920-luvun alussa, ja häntä oli tällöin epäilty SKP:n salaisen etappiliikenteen sallimisesta rajan yli rahallista korvausta vastaan. Vuonna 1922 tapahtuneen läskikapinan aikana Pajakka oli suostunut odottamaan miehineen 12 tuntia jotta kapinalliset ehtivät siirtyä esteettä Neuvostoliiton puolelle ryöstösaaliineen. Tämän vuoksi Pajakka sai 42 vuorokauden arestirangaistuksen, mutta saattoi kuitenkin jatkaa uraansa rajavartiolaitoksen palveluksessa. Petsamon rajakomppanian päälliköksi Pajakka nimitettiin syksyllä 1935.
On epäselvää miksi Lapin rajavartioston komentaja eversti Oiva Willamo asetti työuraltaan arveluttavan Pajakan riskialttiiseen Petsamoon. Willamolla ja Pajakalla oli kuitenkin hyvät suhteet keskenään. Pajakka vieraili taajaan Willamon erämajalla Juutuanjoella, jossa hän usein tapasi myös siellä kokoontuvaa armeijan korkeinta johtoa.
Rajavartioston ja erityisesti komentaja Willamon suhteet Etsivään keskuspoliisiin/Valpoon olivat puolestaan huonot. EK jopa ujutti oman miehensä, kersantti Eero Rautaveden Rajavartioston joukkoihin kertomatta miehen todellista taustaa edes komppanianpäällikkö Pajakalle.. Eero Rautavedestä tuli Maattivuonon rajavartion päällikkö tammikuussa 1939.
Pajakan toiminta komppanianpäällikkönä

Pajakan tultua Petsamon rajakomppanian päälliköksi syyskuussa 1935 komppanian kuri höltyi ja asioiden hoitoon alettiin suhtautua välinpitämättömästi. Pajakka ei vaatinut partiokertomuksia ja ne jäivät sen vuoksi usein kokonaan laatimatta. Partioiden rajalla tekemät havainnot eivät johtaneen toimenpiteisiin vaan Pajakka saattoi antaa niistä moitteita. Pajakka ei myöskään raportoinut partioiden tekemistä havainnoista eteenpäin ja saattoi jopa vääristellä niitä. Tämän seurauksena rivimiehet alkoivat vaieta tärkeistäkin havainnoista.
Pajakan ympärille muodostui samanmielisten henkilöiden kuppikunta ja hänen luottomiehekseen tuli komppanian taloudesta vastannut vääpeli Siltala. Vuonna 1900 syntynyt Martti Pekanpoika Siltala oli osallistunut Suomen sisällissotaan Sysmän pataljoonassa ja ylennyt kersantiksi. Suoritettuaan normaalin asevelvollisuuden 1921 hän tuli seuraavana vuonna Lapin rajavartioston palvelukseen. Siltala yleni vääpeliksi 1927 ja hänestä tuli Petsamon rajakomppanian talousvääpeli 1931.
Vuonna 1935 Pajakka avasi ilman lupaa yleisesikunnan salaisen liikekannallepanokirjelmän, jonka olisi saanut avata vasta sotatoimien käynnistyessä. Pajakka oli kiinnostunut myös rajakomppanian yhteydessä toimivasta radioasemasta vaikkei se kuulunutkaan hänen alaisuuteensa ja hän avasi useita yleisesikunnasta asemalle tulleita kirjeitä. Pajakka kävi syyskuussa 1939 Petsamoon rakenteilla olleella lentokentällä. Kun hän sai kuulla, että kentälle laskeutuminen voitiin tarvittaessa estää kentän poikki vedetyillä teräsvaijereilla hän halusi heti kieltää niiden käytön ja perusteli tätä Lapin rajavartioston komentajan Willamon määräyksellä. Petsamossa kiersi myös huhu, että Pajakan ja Siltalan asuntojen oven pieleen oli kiinnitetty poronkoipinahat merkiksi Petsamoon saapuville venäläisille joukoille jotta nämä jättäisivät talot ja niiden asukkaat rauhaan.
Pidätykset alkavat

Maattivuonosta pidätettiin helmikuussa 1938 kalastaja Ivar Vesterelve, ja hänen luonaan vieraillut, Muotkassa asuva sukulaismies Uula Vesterelve. Kuulusteluissa Uula saatiin tunnustamaan olevansa Neuvostoliiton vakooja. Ivar Vesterelve sen sijaan kuoli pidätettynä ollessaan; hän putosi tai hänet pudotettiin Maattivuonon ja Petsamon väliä kulkeneelta Jäämeri-laivalta mereen, jolloin hän hukkui. Vesterelven kuolema laukaisi tapahtumaketjun, joka johti Petsamon vakoilujuttuun.
Maattivuonon kylässä paljastui 1939 pari luvatonta rajanylitystä, joista ainakin toiseen liittyi vakoilua. Lisäksi havaittiin, että kylän läpi Norjasta Neuvostoliittoon kulkeva puhelinlinja, joka oli katkaistu 1936, oli otettu uudelleen käyttöön niin, että sen kautta pystyi salakuuntelemaan suomalaisten rajavartioasemien puhelinliikennettä.
Nämä tapaukset saivat Valpon liikkeelle, ja elokuussa 1939 pidätettiin viisi henkilöä kuulusteluja varten. Kuulusteltavat siirrettiin Kemiin, jossa heitä alkoi kuulustella Valpon etsivä Sulo Auer, Kemin Kauhu, joka oli EK:n etsivänä pidättänyt huomiota herättävästi yhdellä kertaa parikymmentä laittomaksi määritetyn SKP:n jäsentä. Auer sai uhkaamalla ja kiduttamalla puristettua kuulusteltavilta tunnustukset. Joidenkin kuulustelupöytäkirjat oli kirjoitettu valmiiksi jo ennen kuulustelua.
Massapidätykset 1939

Lokakuussa 1939 Valpo teki laajan poliisioperaation pidättääkseen yhteensä 114 henkilöä eri puolella Petsamoa. Operaatiota johtamaan saapuivat Rovaniemeltä maaherra Kaarlo Hillilä ja komisario Kukkamäki. Pidätykset suorittivat Hillilän toimittamien kyläkohtaisten nimilistojen mukaan paikalliset poliisit, joille operaatiosta ei oltu kerrotu etukäteen. Pidätettyjen lista oli ilmeisesti koottu kovalla kiireellä, sillä mukana oli myös julkiporvareiksi tunnustautuvia suojeluskuntalaisia. Kolttakylistä pidätettiin kokonaisia perheitä; koltat asuivat rajan läheisyydessä, liikkuivat porojen perässä laajalti ja osasivat venäjää, mikä teki heistä erityisen epäilyttäviä Valpon kannalta.
Henkilöiden haku jatkui pari viikkoa. Pidätetyt kuljetettiin tarkoitukseen varatuilla linja-autoilla Kemiin Valpon tiloihin kuulusteltavaksi. Kuulustelijana toimi etsivä Auer. Kuulusteluissa pidätettyjä uhkailtiin ja pahoinpideltiin, joillekin oli laadittu kuulustelupöytäkirja jo valmiiksi. Maattivuonosta pidätettiin merisaamelainen Uula Haltta, jonka tiedettiin lokakuun alussa hiihtäneen Suomesta rajan yli Neuvostoliiton puolelle ja palanneen takaisin pari päivää myöhemmin. Kuulusteluissa Halttaa uhkailtiin rajusti ja hän tunnusti toimineensa vakoilijana ja kuriirina. Kuulustelupöytäkirjassaan hän ilmiantoi useita kymmeniä petsamolaisia, joukossa myös rajavartioston päällikkö Pajakka, sekä vartion muuta päällystöä ja sotilaita.
Haltan tunnustuksen mukaan kapteeni Pajakka oli vuonna 1937 vääpeli Siltalan luona ehdottanut rajavartioston aliupseereille vierailua venäläisten luona. Haltta kertoi vierailun toteutuneen syyskuussa 1937 jolloin Pajakka, Siltala, kersantti Vanhanen ja kaksi muuta rajavartioston aliupseeria olivat Neuvostoliiton puolella Yläluostarin korkeudella sijaitsevalla Leijärven vartioasemalla venäläisten vieraana. Suomalaiset vieraat olivat saunoneet ja juhlineet vartioasemalla pari päivää sekä saaneet venäläisiltä peitenimet ja -numerot sekä vakoilutehtäviä. Venäläisten puolella olisi ollut mukana muun muassa Toivo Vähä eli Ivan Petrov, joka oli GPU:n upseeri. Haltta pestattiin kuriiriksi, sillä hänen isällään oli kesäpaikka lähistöllä. Haltan tunnustuksen mukaan hän kuljetti vakoilupostia Pajakan ja Leijärven vartioston välillä; Pajakka luovutti venäläisille tietoja ja sai vastineeksi rahaa.
Uhkailemalla saatu tunnustus oli ilmeisesti tekaistu, Haltta muun muassa kertoi lukeneensa neuvostoliittolaisten kapteeni Pajakalle lähettämiä kirjeitä, vaikka hän todellisuudessa oli lukutaidoton.
Rajavartioston henkilökunnan kuulustelut

Haltan tekaistun tunnustuksen perusteella Valpo pidätti 29. lokakuuta 1939 useita kymmeniä henkilöitä Petsamossa, heidän joukossaan rajakomppanian päällikkö Jalmari Pajakka ja useita hänen alaisiaan. Pajakan alaiset kuulusteltiin ensin, pahoinpideltyinä nämä viimein tunnustivat tapahtumat Haltan kertoman mukaisiksi. Yksi miehistä lisäsi vielä että mukana vakoilussa olivat olleet myös jääkärikapteenit Valdemar Salmelo (aik. Sundqvist) ja Tauno Karanko (aik. Savolainen).
4. marraskuuta 1939 Lapin maaherra Kaarlo Hillilä, Valpon päällikkö Paavo Säippä ja silloinen sisäministeri Urho Kekkonen olivat Kemissä. Kuulustelijana toiminut Auer pyrki saamaan Pajakalta tunnustuksen poliisijohdon ollessa paikkakunnalla. Pajakka oli kuulustelujensa aikana taipumaton ja vakuutti syyttömyyttään. Auer veti tuolloin kiihtyneenä pistoolinsa esiin, ase laukesi ja luoti surmasi Pajakan.
Etsivä Auer tunnusti ampuneensa Pajakan vahingonlaukauksella, ja hänet tuomittiin tästä myöhemmin 8 kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. On kuitenkin esitetty epäilyjä, että Pajakan olisi todellisuudessa ampunut vakoilutapauksen vuoksi malttinsa menettänyt Lapin rajavartioston komentaja eversti Oiva Willamo, ja Auer olisi ottanut asiassa syyn niskoilleen. Poliisijohto poistui kaupungista vähin äänin.
Myös toinen pääepäillyistä, rajakomppanian vääpeli Siltala, kuoli kuulustelujen aikana hämärissä olosuhteissa joko itsemurhan tai murhan seurauksena. Siltala oli kuulustelujen aikana kiistänyt syyllistyneensä vakoiluun. Kuulusteluissa häntä pahoinpideltiin kunnes hän murtui ja tunnusti. Siltala sai turvotuksen hoitoa varten lyijyvettä käyttöönsä. Hänen kuntonsa heikkeni äkkiä 11. marraskuuta, ja hänet toimitettiin Kemin sairaalaan, jossa hän kuoli seuraavana päivänä. Kuolinsyyksi merkittiin lyijymyrkytys.
Jutun päätös

Vakoilujuttua ei päästetty lainkaan julkisuuteen. Varsinaisessa oikeudenkäynnissä tuomittiin yksi rajavartioston aliupseereista. Petsamossa pidätetyistä yli sadasta henkilöstä 15 otettiin talvisodan ajaksi turvasäilöön. Jotkut kuulusteluissa pahoinpidellyt saivat elinikäisiä fyysisiä tai psyykkisiä vammoja, yksi kuulusteltu kuoli vammoihinsa myöhemmin ja yksi teki pian kuulustelujen jälkeen mielenhäiriössä itsemurhan.
Juttuun liittyvistä henkilöistä monet päättivät päivänsä omakätisesti tai menettivät henkensä epäselvissä olosuhteissa jutun aikana tai muutama vuosi sen jälkeen. Etsivä Sulo Auer osallistui jatkosotaan ja menetti 1941 toisen jalkansa astuttuaan miinaan. Ollessaan sairaalassa hän ampui itsensä repussaan olleella pistoolilla.
Valpon edustajana Maattivuonossa toiminut kersantti Eero Rautavesi yleni luutnantiksi ja taisteli jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana Antti Pennasen joukoissa Luton suunnalla. Kevättalvella 1942 (Paasilinnan kirjan mukaan elokuussa 1943) Rautavesi oli lomalla Helsingissä ja istui iltaa viettämässä eräässä ravintolassa kun hänelle tuli puhelu. Rautavesi poistui puhelun jälkeen ravintolasta jättäen kuitenkin päällysvaatteensa naulakkoon. Rautavesi ei palannut enää takaisin ravintolaan, ja myöhemmin hänet löydettiin hukkuneena Kolera-altaasta.
Vääpeli Siltalan kuulustelijana ollut etsivä Kaukoniemi puolestaan palveli talvisodassa joukkueenjohtajana Kannaksella ja haavoittui siellä 1940. Jatkosodan aikana hän oli Valpon palveluksessa, mutta sisäministeriksi tullut maaherra Kaarlo Hillilä vapautti hänet tehtävistään. Kaukoniemi poistui tämän jälkeen Ruotsiin, mutta palasi myöhemmin takaisin Suomeen ja palveli kapteenina Oulussa Pohjan Prikaatissa. Kaukoniemi ampui itsensä 1961 Oulun kasarmilla keskellä kasarmin kenttää.
Vielä 1980-luvun alussa eräs jutussa mukana ollut entinen rajavartioston aliupseeri, jota kirjailija Erno Paasilinna haastatteli Petsamo-kirjaansa varten, löydettiin kuukausi haastattelun jälkeen hukkuneena Inarin kalakämppänsä rannasta. Monet Paasilinnan haastattelemat henkilöt kieltäytyivät vielä tällöin puhumasta vakoilujutusta, ja Paasilinnaa kehotettiin lopettamaan asian tutkiminen.
Juttuun liittyvät asiakirjat on julistettu salaisiksi.
Kirjallisuutta

Hagelberg Juha: Petsamon suuri vakoilujuttu 1939, pro-gradu tutkielma. Oulun yliopiston historian laitos 1998
Rislakki, Jukka: Erittäin salainen: Vakoilu Suomessa.  Helsinki:  Love-kirjat, 1982.  ISBN 951-835-057-4
Rislakki, Jukka: Maan alla: Vakoilua, vastarintaa ja urkintaa Suomessa 1941–1944.  Helsinki:  Love-kirjat, 1985.  ISBN 951-835-099-X
Varjo, Veijo: ”Petsamon suuri vakoilujuttu”, Miehet pimeästä, s. 233-269.  Tampere:  Kustannuspiste, 1980.  ISBN 951-95489-6-3
Jalmari Pajakka.
Luettelo Songwriters Hall of Fameen valituista lauluntekijöistä

Songwriters Hall of Fame on kunniagalleria, johon valitaan vuosittain populaarimusiikin menestyneitä lauluntekijöitä. Ensimmäiset valinnat julkistettiin vuonna 1970, jolloin galleriaan otettiin 121 henkilöä. Yhteensä valittuja on tähän mennessä 396, joista valtaosa on yhdysvaltalaisia. Ensimmäisenä yhtyeenä galleriaan valittiin Queen vuonna 2003. Kokonaisina yhtyeinä on valittu myös Hall & Oates (2004), Crosby, Stills & Nash (2009) sekä Earth, Wind & Fire (2010).
Kategoriat

Valitut lauluntekijät on luokiteltu kategorioihin heidän edustamansa aikakauden mukaan.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Varhaiset amerikkalaislaulut: 1600–1879 Siirtomaa-aika  Vapaussota  Orjalaulut ja sisällissota  |  Tin Pan Alley: 1880–1953 Teatteri ja elokuva  Ragtime-, jazz-, swing- ja big band -musiikki  Populaarimusiikin standardit  Blues ja varhainen folkmusiikki  |  Rock and roll (1953–) Alkuperäinen rock and roll  Brill Building ja laulaja-lauluntekijät  Motown, R&B, country, rock ja pop  Moderni teatteri- ja elokuvamusiikki  |