stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Herttoniemen satamarata
Historia > Suunnittelu ja rakentaminen

Herttoniemi oli osa ratasuunnitelmia jo 1920-luvun alussa, kun Oulunkylän ja Korian välisen radan kaavailtiin kulkevan Viikin, Herttoniemen, Puotilan, Östersundomin ja Porvoon kautta. Kun Vantaanjoen ylittävään siltaan ei vielä ollut varaa, radan suunniteltiin alkavan Oulunkylän sijaan Malmin rautatieasemalta. Rautatiehallitus kuitenkin vastusti ajatusta, koska Malmilla ratapiha oli pääradan länsipuolella ja Pasilasta pohjoiseen liikennöitäessä olisi täytynyt vaihtaa kulkusuuntaa. Satama ei vielä kuulunut näihin varhaisiin suunnitelmiin.
Uutta öljysatamaa alettiin suunnitella 1920-luvulla, jotta öljykuljetukset olisi paloturvallisuussyistä saatu pois Sörnäisten satamasta. Valtioneuvosto myönsi rakennusluvan Oulunkylä–Viikki–Herttoniemi-välin rautatielle 9. elokuuta 1923, mutta rakennustyöt lykkääntyivät, koska satamasuunnitelmat olivat vielä kesken. Sörnäisten sataman tilanpuute oli kriittinen, mutta uuden öljysataman paikka askarrutti satamahallintoa edelleen vuonna 1925. Päätös sataman sijoittamisesta Herttoniemeen tehtiin kaupunginvaltuustossa vuonna 1930. Satamarataa alettiin rakentaa 21. marraskuuta 1930 ja öljysatamaa joulukuun aikana.
Radan rakentaminen eteni hitaasti, ja rakennustyöt tehtiin pääasiassa Helsingin kaupungin työttömyystöinä. Öljysatama valmistui vuonna 1937. Satamarata kiskotettiin pääasiassa vuosina 1937–1938, ja rata avattiin yleiselle liikenteelle 1. tammikuuta 1939. Kaupunki maksoi, rakensi ja omisti runkoradan, mutta ei kaikkia sen sivuraiteita. Radan omisti Helsingin kaupunki ja sen kunnossapito kuului kaupungin satamalaitokselle. Liikennöinnin hoiti Valtionrautatiet. Radalla käytettiin pitkään omaa ratakilometrijärjestelmää eikä Helsingin päärautatieasemalta alkavia VR:n kilometrejä: esimerkiksi satamaradan vaihde Oulunkylässä sijaitsi ratakilometrillä 0 ja Herttoniemen aseman toimistorakennus kilometrillä 8,160. VR:n kilometreihin siirryttiin vasta liikenteen viimeisinä vuosikymmeninä.
Vielä 1930-luvun lopulla Herttoniemen rata ajateltiin yhdistää Vanhankaupunginlahden länsirantaa pitkin Sörnäisten satamarataan, jonka pistoraiteet ulottuivat pohjoiseen Arabian tehtaille saakka. Alun perin itäisten satama-alueiden rautatieyhteyksiä suunniteltaessa 1920-luvulla varauduttiin myös siihen, että Herttoniemen satamarataan yhdistyisivät Laajasaloon ja Santahaminaan rakennettavat satamaradat. Laajasaloon perustettiin öljysatama, mutta ratoja Herttoniemestä etelämmäksi ei kuitenkaan rakennettu, eikä myöskään yhdistyminen Sörnäisten satamarataan lopulta toteutunut. Herttoniemen satamaradasta haarautui kuitenkin muutamia pistoraiteita, kuten Veräjälaaksossa sijainnut 500 metrin pituinen niin kutsuttu Perunakellarin raide. Sen vaihde Vantaanjoen läheisyydessä ratakilometrillä 8,160 purettiin vuonna 1968, mutta kiskot säilyivät maastossa vielä useita vuosia. Myös Viikin koetilalla oli ratakilometrillä 10,9 oma raiteensa, joka purettiin 1980-luvun alussa. Lähempänä Herttoniemen satamaa sijaitsivat pistoraiteet lautatarhalle, sähkölaitokselle ja Helsingin kaupungin kyllästyslaitokselle.
Historia > Asema

Herttoniemen liikennepaikka avattiin 1. joulukuuta 1937, ja sen asemarakennus valmistui joulukuussa 1938. Se sijaitsi ratakilometrillä 15,8. VR:n hierarkiassa se oli 3. luokan asema, ja sen henkilökuntaan kuuluivat vuonna 1963 asemapäällikkö ja kolme muuta virkamiestä, toimistoapulainen, konduktööri, kuormausmestari, kaksi junamiestä sekä viisi asemamiestä. Asemarakennukseen kuului asemapäällikön kahden huoneen ja keittiön kokoinen asunto. Myöhemmin rakennusta laajennettiin ja sen sisäänkäynti siirrettiin ratapihan puolelta länsisivustalle. Aseman ympäristössä ollutta ratapihaa laajennettiin vähitellen vuosien kuluessa, viimeisen kerran vuonna 1979. Raiteita alettiin vähentää vuonna 1984, mutta suurin osa raiteista oli vielä jäljellä liikenteen lopettamiseen saakka.
Historia > Liikennöinti

Kun Roihuvuoren uusi asuinalue synnytti ajatuksen matkustajaliikenteestä, radalla kokeiltiin henkilöliikennettä noin viikon verran 1950-luvulla. Matkustajamäärät jäivät kuitenkin pieniksi, ja liikennettä oli vaikea sovittaa tavaraliikenteen joukkoon. Aikataulunmukaiseen henkilöliikenteeseen palattiin 21. joulukuuta 1962 – 5. tammikuuta 1963, kun Helsingin kaupungin liikennelaitoksen lakkouhka sai VR:n aloittamaan neljän päivittäisen junavuoron liikenteen päärautatieaseman ja Herttoniemen välillä. Junat pysähtyivät lisäksi Pasilassa, Käpylässä ja Oulunkylässä, ja matka-aika oli 32–40 minuuttia. Käytössä oli kaksi junarunkoa, joista toinen oli dieselveturin vetämä kolmivaunuinen juna ja toinen höyryveturin vetämä kaksivaunuinen juna. Koska 11 päivän liikenteen aikana junissa kulki kaikkiaan vain 26 matkustajaa, radan matkustajaliikenne ei ollut perusteltua. Rataa käytettiin kuitenkin satunnaisesti Santahaminan varuskunnan sotilas- ja sotakalustokuljetuksiin toisesta maailmansodasta alkaen lähes radan liikenteen lopettamiseen asti, vaikkakin vuosien mittaan sen merkitys väheni.
Radan liikenne oli laajimmillaan 1960-luvulla. 1960-luvun alkuun asti satamaradan liikenne hoidettiin höyryvetureilla. Suurin sallittu nopeus tavaraliikenteessä oli 45 km/h ja henkilöliikenteessä 85 km/h.
Sivuraiteita Herttoniemen radalla oli noin 7,7 kilometriä vuonna 1954. Niiden purkaminen alkoi tavaraliikenteen vähennyttyä 1960-luvun lopulla. Sähkölaitoksen raide purettiin vuonna 1977 ja kyllästys-/vesilaitoksen raide vuonna 1990. Vuonna 1977 valmistui kuitenkin vielä radan ja Roihupellon metrovarikon välinen huoltoraideyhteys Viilarintielle ratakilometrillä 12,4. Tätä raidetta pitkin kuljetettiin muun muassa uusia metrojunayksiköitä. Helsingin metron suunnitteluvaiheessa 1970-luvulla Herttoniemen satamarataa ehdotettiin yhdeksi vaihtoehtoiseksi ratalinjaukseksi. Vuonna 1988 raiteiston kokonaispituus oli 16,7 kilometriä, josta valtaosa sijaitsi Herttoniemen teollisuusalueella.
Vuonna 1988 julkaistussa radan tarpeellisuusselvityksessä todettiin, että 75 % radan liikenteestä oli öljysataman liikennettä. Satamaan ja Herttoniemen teollisuusalueelle saapuvia ja sieltä lähteviä kuormattuja vaunuja oli 1980-luvulla vuosittain noin 9 000–12  000. Lähtevien vaunujen kuorma oli saapuvia huomattavasti suurempi. Liikenne oli yleensä vilkkainta loppuvuodesta, koska Venäjän öljykuljetukset kasaantuivat tavallisesti vuoden loppuun.
1990-luvulle tultaessa radan liikenne oli huomattavasti vähentynyt, ja sitä käyttivät enää Teboil ja Metsäliitto. Liikennöinti Herttoniemen teollisuusalueelle ei enää ollut VR:lle kannattavaa. Sataman toiminta päättyi vuonna 1992, ja viimeinen tavarajuna kulki Herttoniemen radalla 30. syyskuuta.
Historia > Purku

Pian viimeisen tavarajunan kulkemisen jälkeen syksyllä 1992 ratakilometrille 12,6 pystytettiin seismerkki ja osuus Herttoniemen asemalta satamaan purettiin. Oulunkylän asemalla satamaradan erkanemisvaihde purettiin pääradan neljännen raiteen rakentamisen tieltä. Rata siirtyi satamalaitokselta Helsingin kaupungin liikennelaitoksen hallintaan 15. helmikuuta 1992, ja 4. toukokuuta rata katkaistiin 200 metriä metrovaihteen itäpuolelta. Metrovaihteen ja Herttoniemen välinen osuus purettiin joulukuun 1993 ja helmikuun 1994 välisenä aikana. Herttoniemen asemarakennus asetettiin aluksi vuokralle, kunnes se purettiin 17. marraskuuta 1993 ja korvattiin huoltoasemalla. Öljysataman tilalle Herttoniemenrantaan rakennettiin uusi asuinalue.
Historia > Huoltoraiteena

Oulunkylän rautatieaseman erkanemisvaihde otettiin uudelleen käyttöön metron yhdysraiteena 30. heinäkuuta 1993. Satamatoiminnan päätyttyä rataa käytettiin vain metron huoltokuljetuksiin, ja kiskot ulottuivat pääradalta enää alle viiden kilometrin päähän metrovarikon vaihteelle Myllypuron Viilarintielle. Metrohuollolle esitettiin myös vaihtoehtoa, jossa satamaradan olisi voinut purkaa kokonaan, ja kunnossapitokoneet olisi sen sijaan nostettu metroradalle Sörnäisten satamassa. Metrojunat kävivät pyöräsorvissa Pasilassa, kunnes metrolle hankittiin oma pyöräsorvinsa.
Vuosina 2000–2002 huoltorata uusittiin Oulunkylän asemalta Viikin tiedepuistoon niin, että sepeli ja vanhat ratapölkyt poistettiin, ja kiskot rakettiin uudelleen asfalttipäällysteisistä teräselementeistä ja urakiskoista, joiden päällä kulki ajorata. Ajoradan päälle perustettiin Maaherrantien joukkoliikennekatu, jota hyödynsi myös runkolinja 550, alkuperäiseltä nimeltään Jokeri-linja. Tiedepuiston koetilan kohdalla uusi rata yhtyi vanhaan rataan, joka oli vähäisen liikennöinnin vuoksi jo osittain pusikoitunut. Huoltoradan käyttö oli erittäin vähäistä, ja sitä käytettiin vain yöaikaan, koska katuja jouduttiin sulkemaan. Liikennöinti päättyi lopulta kokonaan vuonna 2012 sen jälkeen, kun uusi metroyhteys oli valmistunut Vuosaaren satamaan.
Sillat

Rataan kuului kaksi siltaa: Vantaanjoen ylittänyt Maaherrantien silta sekä Lahdenväylän ylittävä Lahdenväylän silta. Lahdenväylän silta muutettiin radan lakkauttamisen jälkeen, pikaraitiotie Raide-Jokerin rakennustöiden aikana, pyöräilyn ja jalankulun sillaksi. Raide-Jokeria varten rakennettiin erillinen raitiotiesilta vanhan sillan pohjoispuolelle. Maaherrantien silta purettiin ja korvattiin uudella raitiosillalla. Liikenne pikaraitiotiellä alkoi syksyllä 2023.
Kuvia

Raide erkaantui Oulunkylän asemalta.
Viikkiin rata kulki Veräjämäen halki.
Vantaanjoen rata ylitti teräksisellä Maaherrantien ristikkosillalla.
Viikissä rata kulki suorasti Viikintietä mukaillen. Sittemmin radan tilalle samalle väylälle rakennettiin pikaraitiotie Raide-Jokeri.
Satamaradalla oli vartioimaton tasoristeys Viikintien ja Viilarintien risteyksessä.
2000-luvun alussa kiskot Oulunkylän ja Viikin välillä uusittiin niin, että ne kulkivat kadun pinnalla ”aivan kuin raitiovaunut keskustassa”.
Huomioita

↑  Tässä artikkelissa sijainteja havainnollistavat ratakilometrit perustuvat päärautatieasemalta laskettavaan VR:n järjestelmään eivätkä satamaradan omiin kilometreihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Herttoniemen satamarata Wikimedia Commonsissa
Esoteerisen maantieteen blogi, marraskuu 2012
Autio rata, Suomen Kuvalehti, 10.12.1938, nro 49, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Herttoniemen tavara-asema Linnanrakentajantien, Puusepänkadun ja Laivalahdenkadun kulmauksessa vuonna 1963.
Hiittisten vaakuna

Hiittisten vaakuna (1964–1968).
Hiittisten vaakuna oli Hiittisten kunnan tunnus, ja se oli saanut aiheensa saaristokunnan vesistöistä. Sen hirsi viittaa Kirkkosalmeen (ruots. Kyrksund), joka on antanut pitäjälle myös sen aiemman nimen Kyrkosundsskär. Atraimet kuvastavat alueelle tärkeää kalastusta.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultahirsi, jossa kaksi toisistaan poispäin suunnattua kolmikärkistä sinistä atraimenterää, joilla on yhteinen varsi.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 8. lokakuuta 1964. Se oli käytössä varsin lyhyen ajan. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1969 Hiittisten liityttyä Dragsfjärdiin.
Vaakuna muistutti myös von Nurmeksen suunnittelemaa Aitolahden vaakunaa, joka hyväksyttiin seuraavana vuonna.
Kuhmon vaakuna

Kuhmon vaakuna
Kuhmon vaakuna on Kuhmon kaupungin tunnus, jonka aihe kuvaa seudun erämaaluontoa.
Vaakunan selitys kuuluu ”mustassa kentässä kolme kultaista kuusta asetettuina 2 + 1”. Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Kuhmon kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 21. joulukuuta 1951. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 1. maaliskuuta 1952.
Hietaranta (Helsinki)

Hietaniemen uimaranta ilmasta.
Hietaniemen uimaranta eli Hietaranta (puhekielessä Hietsu) on yleinen uimaranta Helsingin Etu-Töölössä Hietaniemessä. Alueella järjestetään myös konsertteja. Ranta-alueen kummallakin puolella on beach volley -kenttiä ja pohjoispuolella on myös neljä padelkenttää.
Historiaa

Alue oli 1920-luvulla kaatopaikka, joka oli täynnä vanhaa romua, lasinsirpaleita ja muuta käytöstä poistettua tavaraa. Vuonna 1929 apulaiskaupunginjohtaja Väinö Hupli ryhtyi puuhaamaan alueelle kansanpuistoa. Paikalle täytyi kuitenkin saada hiekkaa suurissa määrissä. Hiekka saatiin merenpohjasta Pihlajasaaren salmesta, ja Tanskasta hankittu laiva toi sen uuteen määränpäähänsä. Hiekka puskettiin laivasta rannalle suurta putkea pitkin. 1920-luvulla Hietaniemeä kaavailtiin myös uuden öljysataman paikaksi. Satama päätettiin kuitenkin lopulta rakentaa Herttoniemeen.
Vuonna 1930 hiekkaa siirrettiin niin, että sitä oli rannalla 500 metrin pituudelta ja 70 metrin leveydeltä. Töitä tehtiin työttömien hätäaputöinä. Lasinsirpaleet kuitenkin osoittautuivat ongelmaksi. Tanskalaislaiva toikin paikalle uuden erän hiekkaa, ja sen jälkeen lasinsirpaleista ei enää tullut ongelmia. Paikalle rakennettiin asfalttitie ja sinne järjestettiin bussilinja. Uimarannan avajaisia vietettiin juhannuksena 1930, ja helteisenä sunnuntaina 27. heinäkuuta 1930 rannalla kirjattiin 14 000 käyntiä.
Uimarit toivat paikalle levysoittimia, joilla soitettiin päivän iskelmiä. Rannalla myös järjestettiin yleisölennätyksiä vesitasolentokoneella.
Uimaranta nykyään

Rannalla sijaitsee Gunnar Taucherin suunnittelema, vuonna 1930 valmistunut Hietarannan paviljonki, jossa on ollut kahvila ja pukuhuoneet. Se on kuitenkin jäänyt pois uimareiden käytöstä, kun lähelle vuonna 2011 valmistui uusi kahvila- ja pukuhuonerakennus.
Mäellä uimarannan vieressä on Gerda Qvistin suunnittelema, vuonna 1931 pystytetty kivinen aurinkokello. Sen jalustaan on hakattu latinalainen lause tempus fugit (aika pakenee).
Hietarantaan pääsee bussilla 24, jolla on kaksi pysäkkiä rannan tuntumassa.
Vuosina 2013 ja 2017 rannalla järjestettiin Rock the Beach -festivaali ja vuonna 2014 Sonisphere-festivaali. Weekend Festival järjestettiin rannalla elokuussa 2018
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hietaranta (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Liikuntavirasto: Hietarannan uimaranta ( Arkistoitu – Internet Archive)
Uimarantaopaste (PDF)
Ihmisiä Hietaniemen uimarannalla 22.6.1930 avajaisista seuraavana päivänä.
Hietaranta ilmasta. Etualalla beach volley- ja padelkenttiä, 2022.
Kuijasjoen valuma-alue

Kuijasjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 67.99) on Tengeliönjoen valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 358,85 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,54 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Lohijärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Lohijärven alueelle (67.92).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Kuijasjoen lähialue (67.991)
Kuijasjoen latvaosan valuma-alue (67.992)
Lylynojan valuma-alue (67.993)
Mellajoen alue (67.994)
Mellajoen latvaosan valuma-alue (67.995)
Lylyjoen valuma-alue (67.996)
Kertunjoen valuma-alue (67.997)
Kivijoen valuma-alue (67.998)
Ahvenjoen valuma-alue (67.999)
John Kuck

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  John Kuck |  John Kuck |  John Kuck |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | kuula |  |
John Kuck (27. huhtikuuta 1905 Wilson, Kansas – 21. syyskuuta 1986) oli yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä ja olympiavoittaja.
Johnny Kuck voitti kuulantyönnön olympiakultaa Amsterdamin 1928 kisoissa. Alkukilpailun kolmannella kierroksella hän työnsi tuloksen 15,43, jolla hän oli alkukilpailun jälkeen kolmantena. Loppukilpailun toisella eli koko kilpailun viidennellä kierroksella hän työnsi ME-tuloksen 15,87. Se on edelleenkin ainoa olympiakisoissa tehty miesten kuulantyönnön maailmanennätys. Jo vuoden 1928 keväällä hän oli työntänyt maailmanennätyksen ylittävät tulokset 15,55 (Fresnossa 28. huhtikuuta 1928) ja 15,59 (Los Angelesissa 5. toukokuuta 1928), mutta jostain syystä näitä ei kirjattu virallisiksi ME-tuloksiksi.
Kuck oli myös hyvä keihäänheittäjä. Hän teki Lappeenrannassa 1926 Yhdysvaltain ennätyksen 65,63, joka oli sen vuoden maailmantilaston kärkitulos.
Saavutuksia

Olympiakultaa kuulantyönnössä Amsterdamissa 1928 (ME-tulos 15,87)
Hietatähystäjät

| Hietatähystäjät |
| --- | --- |
 Hietatähystäjä (Trichodon trichodon)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Tähystäjäkalat Trachinoidei
Heimo::  Hietatähystäjät Trichodontidae  Bleeker, 1859
Suvut
 Arctoscopus  Trichodon 
Katso myös
   Hietatähystäjät Wikispeciesissä   Hietatähystäjät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hietatähystäjät (Trichodontidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Tyynenmeren pohjoisosista.
Taksonomia

Hietatähystäjien heimoon kuuluu 2 lajia hietatähystäjä (Trichodon trichodon) ja japaninhietatähystäjä (Arctosscopus japonicus). Lajien asema ahvenkalojen lahkossa on hieman epäselvä ja useimmiten se sijoitetaan alalahkoon Trachinoidei. Pieter Bleeker sijoitti heimon kuuluvaksi alalahkoon Percoidei ja sittemmin eräät kalatieteilijät ovat sijoittaneet sen omaksi alalahkokseen Trichodontoidei.
Tyypillisiä piirteitä

Hietatähystäjät ovat melko korkearuumiisia, suuripäisiä ja suurisuisia kaloja. Ne kasvavat korkeintaan noin 30 cm pitkiksi. Lajeilla on kaksi selkäevää, jotka ovat selkeästi erillään toisistaan. Rintaevät ovat hyvin suurikokoiset ja viuhkamaiset. Myös pyrstöevä on suurehko ja haarautunut, peräevä on pitkä. Hietatähystäjälajeilta puuttuu uimarakko. Ne ovat myös suomuttomia ja väriltään hopeanharmaita.
Levinneisyys ja elintavat

Hietatähystäjälajeja tavataan rannikon läheisyydestä pohjoiselta Tyyneltämereltä. Ne elävät tyypillisesti 200–400 metrin syvyydessä hiekka- tai mutapohjaan kaivautuneena niin, että vain silmät ovat näkyvissä. Ne syövät pieniä selkärangattomia eläimiä. Hietatähystäjät ovat paikoin tärkeitä ruokakaloja, joita saadaan sivusaaliina muita kaloja kalastettaessa. Kaupallisesti niillä ei ole juurikaan merkitystä.
Kuhmalahden kirkko

| Kuhmalahden kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko syyskuussa 2010
Sijainti:  Kirkkotie 45, Kuhmalahti
Seurakunta:  Kangasalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1846
Suunnittelija:  Ernst Lohrmann
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  400
Tyylisuunta:  myöhäinen empire
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuhmalahden kirkko on Kangasalan Kuhmalahdella sijaitseva puinen pitkäkirkko, jonka arkkitehti Ernst Lohrmann suunnitteli 1780 rakennetun ja 1848 puretun kirkon tilalle. Kirkon piirustukset laadittiin 1843 ja rakennus valmistui 1846. Kirkon pinta-ala on 336 neliötä ja siinä on istumapaikkoja 400 hengelle. Molemmissa päädyissä ja toisella sivulla on matalammat osat, joissa on muun muassa sakaristo. Kirkkosalissa on kolme pylväiden erottamaa tasakattoista laivaa, pylväiden varassa olleet sivustojen lehterit purettiin 1926. Myös vaakalaudoitettuja ulkoseiniä jakavat pylväät, kaksikerroksiset ikkunat on pyöristetty yläosastaan. Kirkon kaksiosainen alttaritaulu Ristiinnaulitseminen ja Lain antaminen Siinailla on Svefildin 1795 maalaama. Kirkon 7-äänikertaiset urut valmisti Kangasalan urkutehdas 1884, vuonna 1911 niistä tehtiin 10-äänikertaiset. Kirkkoa on korjattu 1901 ja 1926. Kirkon kaksinivelisen kellotapulin rakensi Matti Åkerblom 1780–1782.
Aiheesta muualla

Kangasalan kirkot (Viitattu 16.3.2015)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kuhmalahden kirkko (Q19705207)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kangasala
sijainti: Kuhmalahden kirkonkylä
katuosoite: Kuhmalahdentie 34, 36810 Kuhmalahti
koordinaatit: 61°30′N 24°34′E﻿ / ﻿61.5°N 24.56°E﻿ / 61.5; 24.56
László Kubala

László Kubala Stecz (10. kesäkuuta 1927 Budapest, Unkari – 17. toukokuuta 2002 Barcelona, Espanja) oli syntyperältään slovakialais-unkarilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: László Kubala Stecz
Syntymäaika: 10. kesäkuuta 1927
Syntymäpaikka: Budapest, Unkari
Kuolinaika: 17. toukokuuta 2002
Kuolinpaikka: Barcelona, Espanja
Pelipaikka: Hyökkääjä
Pituus: 176 cm
Junioriseurat
1939-1943: Ganz TE
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1944 | Ganz TE | 9 | (2) |
| 1945-1946 | Ferencvaros | 49 | (27) |
| 1946-1948 | Slovan Bratislava | 33 | (14) |
| 1948-1949 | Vasas | 20 | (10) |
| 1949-1950 | Pro Patria | 16 | (9) |
| 1950 | Hungária | 6 | (5) |
| 1951-1961 | Barcelona | 186 | (131) |
| 1963 | Toronto City | 25 | (18) |
| 1963-1965 | Espanyol | 29 | (7) |
| 1966-1967 | Zürich | 12 | (7) |
| 1967 | Toronto Falcons | 19 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 404 | (235) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Kubala oli pelipaikaltaan hyökkääjä ja edusti urallaan muun muassa Ferencvárosia, Slovan Bratislavaa, Vasasia, Barcelonaa ja Españolia. Pisimpään, vuodet 1951–1961, hän edusti espanjalaista Barcelonaa, jossa hän teki pelaamassaan 345 ottelussa 274 maalia kaikki kilpailut mukaan lukien ja voitti useita mestaruuksia. Kubalaa on pidetty Barcelonan historian parhaana pelaajana. Hän muodosti joukkueen tehokkaan hyökkäyslinjan Basoran, Césarin, Manchónin ja Morenon kanssa. Hän pelasi myös Tšekkoslovakian, Unkarin ja Espanjan maajoukkueissa.
Pelaajauransa jälkeen Kubala siirtyi valmentajaksi ja luotsasi useita seurajoukkueita pääasiassa Espanjassa. Vuodet 1969–1980 hän toimi Espanjan maajoukkueen valmentajana ja johdatti joukkueen vuoden 1978 MM-kilpailuihin ja 1980 EM-kilpailuihin.
László on Kubalan etunimen unkarinkielinen muoto. Nimi esiintyy maasta ja kielestä riippuen yleisesti myös muodoissa Ladislav, Ladislao ja Ladislau. Monimuotoiset sukujuuret omannut Kubala piti itseään kosmopoliittina.
Saavutukset pelaajana

Barcelona
Inter-Cities Fairs Cup: 1958, 1960
Copa Latina: 1952
Primera División: 1952, 1953, 1959, 1960
Copa del Generalísimo: 1951, 1952, 1953, 1957, 1959
Copa Eva Duerta: 1952, 1953
Aiheesta muualla

FC Barcelona: Legendary players (englanniksi)
FC Barcelona: Managers (englanniksi)
LFP: Jugadores (espanjaksi)
LFP: Entrenadores (espanjaksi)
Fútbol en la Red: Jugadores de la Selección (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Fútbol en la Red: Entrenadores de la Selección (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Luis Miró Helenio Herrera | FC Barcelonan päävalmentaja 1961–1963 1980 | Seuraaja: Josep Gonzalvo Helenio Herrera |
Espanjan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1978
1 Arconada |
2 de la Cruz |
3 Uría |
4 Asensi |
5 Migueli |
6 Biosca |
7 Dani |
8 Juanito |
9 Quini |
10 Santillana |
11 Cardeñosa |
12 Guzmán |
13 Miguel Ángel |
14 Leal |
15 Marañón |
16 Olmo |
17 Marcelino |
18 Pirri |
19 Rexach |
20 Cano |
21 San José |
22 Urruti |
Valmentaja Kubala
Espanjan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1980
1 Arconada |
2 Alexanko |
3 Migueli |
4 Diego |
5 Uría |
6 Asensi |
7 Dani |
8 Cardeñosa |
9 Carrasco |
10 Quini |
11 Del Bosque |
12 Juanito |
13 Urruti |
14 Gordillo |
15 Olmo |
16 Santillana |
17 Satrústegui |
18 Saura |
19 Cundi |
20 Tendillo |
21 Zamora |
22 Artola |
Valmentaja Kubala
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat
Kuin kieli

Kuin kieli on Intiassa Odishan osavaltion  Ganjamin ja  Phulbanin piirikunnissa puhuttu dravidakieli. Sillä on noin 650 000 puhujaa.
Kui kuuluu dravidakielten etelä-keskiryhmään. Sen lähin sukukieli on kuvi, jonka kanssa se usein sekoitetaan. Lähetyssaarnaajat ovat kirjoittaneet kuita latinalaisella ja orijalaisella kirjaimistolla.