stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maatalousoppilaitokset Suomessa
Maatalousopistoja

Mustiala 1908, vuodesta 1992 osa Hämeen ammattikorkeakoulua
Kurkijoki 1910–1940
Kauhajoen maatalousoppilaitos, perustettu 1919, nyt osa Suupohjan ammatti-instituuttia
Itä-Hämeen teoreettispainotteinen karjatalouskoulu, 1927, myöhempi Kujalan maatalousoppilaitos.
Hyvinkää 1930, vuodesta 1993 Uudenmaan maaseutuopisto, nyt osa Hyriaa ja Laurea-ammattikorkeakoulua
Turun ruotsinkielinen maatalousopisto (Högre Svenska Lantbruksläroverket i Åbo) 1916, vuodesta 2005 osa Yrkeshögskolan Noviaa Tammisaaressa.
Koivikko, Muhos 1979, nyt osa Oulun seudun ammattiopistoa
Ilmajoki 1980, entinen Etelä-Pohjanmaan karjatalouskoulu, nyt osa toisen asteen Koulutuskeskus Sedua ja Seinäjoen ammattikorkeakoulua
Peltosalmi, Iisalmi 1985, nyt osa Savonia-ammattikorkeakoulua
Kitee 1986, nykyisin Pohjois-Karjalan ammattiopisto Kitee, agrologikoulutus Savonia-ammattikorkeakoulun ja Karelia-ammattikorkeakoulun yhteistyönä Iisalmessa ja Joensuussa
Tarvaala, Saarijärvi 1988, nyt Jyväskylän ammattikorkeakoulun luonnonvarainstituutin agrologikoulutus sekä Pohjoisen Keski-Suomen oppimiskeskuksen (POKE) luonnonvara-alan yksikkö
Rovaniemi 1989, nyt osa Lapin ammattiopistoa
Kirjallisuutta

Klemelä, Kirsi, ”Auran takaa ammattikoulun penkille. Maatalousväestön ammatillinen koulutus.” Teoksessa Ammattia oppimassa, toim. Anu-Hanna Anttila ja Anu Suoranta. Väki Voimakas 14. Työväen historian ja perinteen seura, Helsinki 2001, s. 144–164.
Magister officiorum

Magister officiorum oli virkamies myöhäisantiikin Rooman valtakunnassa. Magister officiorum oli valtakunnan hallinnon korkea-arvoisin virkamies. Hän valitsi valtion virkamiehet ja johti valtakunnan ulkopolitiikkaa. Magister officiorum johti myös keisarin henkivartiostoa.
Maailmankaikkeus

Kokoomakuva havaittavissa olevasta maailmankaikkeudesta logaritmisessa etäisyysmittakaavassa

Yleistä
Maailmankaikkeus
Kaikkeuden ikä
Kaikkeuden muoto
Kosmologian aikajana
Varhainen kaikkeus
Alkuräjähdys
Alkuräjähdyksen aikajana
Inflaatio
Ydinsynteesi
GWB
Neutriinotausta
Kosminen mikroaaltotausta
Laajeneva kaikkeus
Punasiirtymä
Hubblen laki
Kaikkeuden metrinen laajeneminen
Kaikkeuden kiihtyvä laajeneminen
Fridmanin yhtälöt
FLRW-metriikka
Rakenteen muodostuminen
Kaikkeuden muoto
Rakenteen muodostuminen
Galaksien muodostuminen
Galaksimuuri
Suuren mittakaavan rakenne
Kaikkeuden tulevaisuus
Lämpökuolema
Kaikkeuden lopullinen kohtalo
Osatekijät
Lambda-CDM-malli
Pimeä aine
Pimeä energia
Pimeä virtaus
Kosmologian kokeita
Havaitseva kosmologia
CoBE
BOOMERanG
Planck
WMAP
n
k
Maailmankaikkeus (lat. universum) eli kaikkeus eli universumi tarkoittaa kaiken olemassa olevan kokonaisuutta. Maailmankaikkeus käsittää avaruuden ja siinä olevan aineen ja energian.
Maailmankaikkeutta määriteltäessä erotetaan toisistaan havaittava maailmankaikkeus ja koko maailmankaikkeus. Havaittava maailmankaikkeus tarkoittaa maailmankaikkeuden havaitsijalle näkyvää osaa. Havaittava maailmankaikkeus on alue, jolta tuleva valo on ehtinyt saavuttaa Maan. Nykyhetkellä havaittavan maailmankaikkeuden halkaisijaksi on arvioitu 93 miljardia valovuotta. Kaikki tieto maailmankaikkeudesta perustuu havaittavaan maailmankaikkeuteen. Maailmankaikkeutta voi tutkia, mutta koko maailmankaikkeuden kokoa ei voi havaita. Koko maailmankaikkeudesta on kuitenkin mahdollista luoda teoreettisia malleja, esimerkiksi alkuräjähdysteoria. Kaikkeuden syntyä, rakennetta ja kehitystä tutkiva tieteenala on nimeltään kosmologia. Maailmankaikkeus on täydellisen eristetty systeemi, koska sillä ei määritelmällisesti ole mitään ympäristöä, jonka kanssa vuorovaikuttaa. lähde?
Alkuräjähdysteoria on käsitys maailmankaikkeuden synnystä ja kehityksestä. Teorian mukaan maailmankaikkeus syntyi äärimmäisen tiheästä ja kuumasta tilasta noin 13,82 miljardia vuotta (= 13,82 Ga) sitten ja on siitä lähtien laajentunut jatkuvasti. Mittaukset tukevat tätä teoriaa Einsteinin teorioiden mukaisessa maailmassa.
Maailmankaikkeuden lopullisesta tulevaisuudesta ei ole toistaiseksi päästy selvyyteen. Tiedetään kuitenkin, että maailmankaikkeuden alun perin hidastuva laajenemistahti on muuttunut kiihtyväksi joitain miljardeja vuosia sitten. Todennäköisesti tulevaisuudessa maailmankaikkeus laajenee kiihtyvästi kohti aina vain viileämpää ja harvempaa olotilaa, mikä johtanee lopulta lämpökuolemaan.
Käsityksen ja tutkimuksen historia

Käsitys maailmankaikkeudesta on muuttunut voimakkaasti historian aikana. Ensimmäiset mallit olivat erilaisia myyttejä korkeamman voiman luomasta maailmankaikkeudesta. Tähtitieteellisten havaintovälineiden kehittyminen on johtanut yhä tarkentuvaan tieteelliseen maailmankuvaan aina maakeskisestä maailmankuvasta nykyaikaisiin malleihin, kuten yleiseen suhteellisuusteoriaan ja alkuräjähdysteoriaan. Käsitys maailmankaikkeudesta muuttuu edelleen uusien löytöjen valossa ja teorioita on useita.
Käsityksen ja tutkimuksen historia > Uskonnolliset myytit ja kertomukset

Useissa kulttuureissa kautta historian esiintyy luomismyyttejä tai kertomuksia varhaisina selityksinä maailman tai maailmankaikkeuden synnystä. Näissä myyteissä on usein toistuvia teemoja, joista yksi tyypillisimmistä on pirstoutuvasta alkumunasta syntyvä maailma. Esimerkiksi kiinalaisessa mytologiassa ensimmäinen elävä olento, P'An Ku, kehittyy jättimäisen kosmisen alkumunan sisällä yhdessä luonnon aineiden kanssa. Olento kuitenkin kuolee munan kuoriutuessa, mutta jäänteet viimeistelevät syntyvän maailman, esimerkiksi Aurinko ja Kuu syntyvät olion silmistä. Myytti alkumunasta esiintyy myös Suomen kansalliseepoksessa Kalevalassa.
Toinen yleinen myytti on jokin jumalolennon teko, joka vaikuttaa maailman syntyyn tyhjyydestä, järjestäytymättömänä tai järjestyneenä. Esimerkiksi egyptiläisessä mytologiassa ensimmäinen jumala, Atum, aloittaa luomistyönsä sisaristaan. Myös Raamatun luomiskertomus on tunnettu esimerkki luojajumalan sisältävästä luomiskertomuksesta. Joissakin myyteissä jumalolento saattaa varsinaisen teon sijaan luoda maailman vain ajattelemalla sitä, ja mahdollista on myös maailman hidas ja asteittainen luominen useiden jumalsukupolvien aikana, kuten kreikkalaisessa mytologiassa. Jokainen sukupolvista vaikuttaa omalta osaltaan maailman syntyyn.
Yleinen luomismyyttien teema on myös maailman syntyminen kahden, vastakkaista sukupuolta olevan jumalolennon, joita tyypillisesti kuvataan maana ja taivaana, sukupuolisesta kanssakäymisestä. Maailma saattaa syntyä myös jumalolennon kuolleesta ruumiista, kuten skandinaavisessa mytologiassa, jossa maailma syntyy kuolleen jääjättiläisen Ymirin ruumiinosista.
Varhaiset filosofiset mallit maailmankaikkeudesta on hyvä erottaa uskonnollisista myyteistä. Antiikin filosofiassa ajatuksen maailmankaikkeuden selittämisestä myyteillä hylkäsivät jo esisokraatikot, jotka painottivat sen sijaan järjen ja todisteiden merkitystä. Heidän keskuudessaan maailman toiminnasta esiintyi useita erilaisia ajatuksia, joista yksikään ei saavuttanut yleistä hyväksyntää. Esimerkiksi Thales piti kaiken perustana vettä, Anaksimeneen mukaan taas kaikki oli selitettävissä ilman tiheyden muuttumisella. Tunnetuimpiin esisokraatikkojen teorioihin kuuluu Demokritoksen ajatus siitä, että kaikki aine koostui jakamattomista osasista.
Käsityksen ja tutkimuksen historia > Varhaiset tieteelliset mallit

Tähtitieteilijät tekivät tähtitieteellisiä havaintoja jo muinaisissa Kiinan ja Egyptin kulttuureissa. Myös antiikin Kreikassa tehtiin havaintoihin perustuvaa, empiiristä tutkimusta maailmankaikkeudesta, ja siellä tähtitiede sai varsinaisen tieteen aseman. Maakeskinen maailmankuva, johon muun muassa Aristoteles ja Ptolemaios uskoivat, oli yleinen käsitys. Mallissa maailmankaikkeuden (Aurinkokunnan) keskipisteeksi ajateltiin Maa, jota Aurinko ja muut planeetat kiersivät omilla kehillään. Uloimpana oli tähtien pallo. Vastakkaisiakin näkemyksiä esitettiin, ja esimerkiksi Aristarkhos uskoi Maan kiertävän Aurinkoa. Näkemykset eivät kuitenkaan saaneet maakeskistä maailmankuvaa suurempaa kannatusta.
Ennen tieteellistä vallankumousta Aristoteleen ja Ptolemaioksen maakeskinen maailmankuva oli edelleen yleisesti hyväksytty malli maailmankaikkeudesta. 1500-luvulla sen kuitenkin alkoi syrjäyttää aurinkokeskinen maailmankuva, jonka tunnetuimpiin varhaisiin kannattajiin kuului puolalainen tähtitieteilijä Nikolaus Kopernikus. Myös kaukoputken keksiminen 1600-luvulla vaikutti maailmankuvaan, sillä vakiintui käsitys, että tähdet ovat Aurinkoon verrattavia taivaankappaleita. Tähän myötävaikutti suuresti Isaac Newtonin vuonna 1687 julkaisema teos Philosophiae Naturalis Principia Mathematica. Myöhemmät tieteilijät omaksuivat nämä ajatukset. Newtonin fysiikan mukaan kaikkeuden ajateltiin olevan äärettömässä euklidisessa avaruudessa sijaitseva järjestelmä, jonka massapisteet (galaksit tai galaksijoukot) vaikuttavat toisiinsa vetovoimalain mukaisesti. Newtonin fysiikka riittää edelleen kaikkiin käytännön tarpeisiin.
1900-luvun alkupuolella erityisesti Edwin Hubblen tekemien havaintojen perusteella selkeni myös näkemys siitä, että Linnunrata ei ole ainoa galaksi, ja maailmankaikkeus on paljon aiempia arvioita suurempi. Oli tapahtunut muutos kaiken keskipisteenä olevasta Maasta siihen, että aurinkokuntamme, ja jopa galaksimme on vain häviävän pieni maailmankaikkeuden osa. Nykyaikainen kosmologia sai alkunsa, kun Albert Einstein esitti yleisen suhteellisuusteoriansa vuonna 1915. Kun yksittäisillä tähdillä ja galakseilla havaittiin spektriviivojen punasiirtymää, ilmiö tulkittiin etääntyvän liikkeen aiheuttamaksi Dopplerin ilmiöksi. Näin syntyi nykyinen tieteellinen käsitys laajenevasta maailmankaikkeudesta. Nykyään tiedetään myös, että suurin osa galakseista on ryhmittynyt galaksijoukoiksi, jotka puolestaan muodostavat superjoukkoja ja edelleen useista superjoukosta koostuvia galaksimuureja, maailmankaikkeuden suurimpia tunnettuja rakenteita.
Nykymalleja

Nykyisin kaikkia maailmankaikkeuden fysikaalisia ilmiöitä kuvaa parhaiten hiukkasfysiikan standardimalliksi kutsuttu teoria, jossa fysikaalisia ilmiöitä voidaan kuvata neljällä perusvuorovaikutuksella: vahvalla vuorovaikutuksella, heikolla vuorovaikutuksella, sähkömagneettisella vuorovaikutuksella ja gravitaatiolla. Vain gravitaatio vaikuttaa merkittävästi maailmankaikkeuden suuren mittakaavan rakenteeseen, sillä vahvan ja heikon vuorovaikutuksen kantama riittää vaikuttamaan vain atomia pienempiin osasiin, ja suuren mittakaavan sähkömagneettiset varaukset kumoavat usein toisensa.
Nykymalleja > Yleinen suhteellisuusteoria ja aika-avaruus

Parhaiten gravitaatiota ja sen vaikutusta maailmankaikkeudessa kuvaa Albert Einsteinin vuonna 1915 esittämä (julkaistu 1916) yleinen suhteellisuusteoria, joka on erityisen suhteellisuusteorian laajennus. Teoria selittää gravitaation kappaleiden massan aiheuttamana aika-avaruuden kaareutumisena ja on edelleen yksi modernin fysiikan keskeisimmistä kulmakivistä. Newtonin mekaniikan tavoin myös yleisessä suhteellisuusteoriassa kappaleet pyrkivät ”luonnostaan” kulkemaan suoraa rataa. Yleisessä suhteellisuusteoriassa aika-avaruuden kaareutumista kuvaavat yhtälöt voidaan yksinkertaisimmillaan esittää muodossa

 G=8\pi \ T

jossa G on aika-avaruuden kaareutuminen pisteessä ja T pisteessä sijaitseva massa ja sen ominaisuudet. Tällainen määritelmä on kuitenkin lähes hyödytön käytännön laskuissa, joten yhtälö jaetaankin usein kymmeneen monimutkaiseen Einsteinin kenttäyhtälöön, joista jokainen sisältää useita muuttujia.
Suhteellisuusteoria kumosi 1800-luvulla yleisen teorian avaruuden täyttävästä eetteristä. Eetteriteoria selitti valon ja muun sähkömagneettisen säteilyn niin, että ne etenisivät eetterissä samaan tapaan kuin ääni ilmassa. Suhteellisuusteorian mukaan fysiikan lait, kuten valonnopeuden arvo, ilmenevät samanlaisina kaikille havaitsijoille heidän liiketilastaan riippumatta.
Suhteellisuusteorian mukaan massa ja energia kaareuttavat neliulotteista aika-avaruutta, minkä me havaitsemme gravitaationa. Tämä todistettiin vuonna 1919 tarkkailemalla auringonpimennyksen aikana aivan lähellä Auringon kiekon reunaa näkyvien kaukaisten kohteiden havaittua siirtymistä: Auringon massa oli kaareuttanut aika-avaruutta, joten myös valonsäteiden kulkusuunta taittui hieman.
Koska Einstein ei saanut yhtälöitään käymään yksiin muuttumattoman maailmankaikkeuden (ns. jatkuva luominen) kanssa, hän lisäsi niihin kosmologisen vakion, eräänlaisen vastagravitaation, joka venytti aika-avaruutta päinvastaiseen suuntaan. Vaikka Einstein itse myöhemmin pitikin kosmologista vakiota pahana virheenä, se sopii silti nykyfysiikkaan, sillä maailmankaikkeuden kiihtyvän laajenemisen aiheuttavan voiman, pimeän energian, olemassaoloa pidetään nykyään lähes varmana.
Nykymalleja > Alkuräjähdysteoria ja laajeneva maailmankaikkeus

Alkuräjähdysteoria on kosmologiassa yleisesti hyväksytty malli, jonka mukaan maailmankaikkeus syntyi äärimmäisen kuumasta ja tiheästä alkutilasta, Planckin epookista, noin 13,82 miljardia vuotta sitten. Tämän jälkeen maailmankaikkeus on laajentunut nykytilaansa. Laajenemisen alkuvaiheissa on mahdollisesti tapahtunut kosminen inflaatio, hyvin pienen ajanjakson kestänyt äärimmäisen nopea laajeneminen. Inflaatio selittäisi kosmisen taustasäteilyn lämpötilaerot. Nopean laajenemisen vaiheen takia ne eivät olisi ehtineet tasoittua. Mahdollisen inflaation jälkeen laajeneminen oli ensimmäisten muutamien miljardien vuosien ajan hidastuvaa. Nykyisin maailmankaikkeus vaikuttaisi laajenevan kiihtyvällä vauhdilla pimeän energian vaikutuksesta. Suurimman osan maailmankaikkeuden massaenergiasta uskotaan olevan juuri pimeää energiaa.
Ennen alkuräjähdysteorian syntyä maailmankaikkeuden oletettiin olevan vakaa ja muuttumaton. Einstein lisäsi suhteellisuusteoriaansa kosmologisen vakion, joka piti kaikkeuden vakaana. Muutoin laskelmat ennustivat kaikkeuden romahtavan kasaan painovoiman vaikutuksesta. Merkittävä askel alkuräjähdysteorian synnyssä tapahtui, kun Edwin Hubble havaitsi 1900-luvun alkupuolella galaksien lähettämän valon punasiirtymän, jonka perusteella kaikkeuden pääteltiin laajenevan. Käytännössä siis Maasta poispäin liikkuvien galaksien valo on siirtynyt hieman kohti sähkömagneettisen spektrin ”punaista” päätä, ja Maata lähestyvien galaksien valo taas kohti ”sinistä” päätä: valtaosa kaikista galakseista oli punasiirtyneitä. Hubblen lain mukaan galaksien havaittu etääntymisnopeus on suoraan verrannollinen niiden etäisyyteen. Painovoiman johdosta laajenemisen saattoi kuitenkin olettaa hidastuvan. Vakaa, laajeneva tai romahtava maailmankaikkeus riippui kaikkeuden massasta ja kriittisestä tiheydestä.
1990-luvun lopulla tehtiin mittauksia hyvin kaukaisten supernovien etenemisnopeudesta poispäin Maasta. Tulokset viittasivat yllättäen siihen, että maailmankaikkeuden laajeneminen ei hidastuisikaan vaan kiihtyisi. Läpimurto oli merkittävä, ja viittasi myös siihen, että maailmankaikkeuden lopullisena kohtalona olisi lämpökuolema. Aivan viime vuosina uudemmat luotaimet, kuten WMAP ja Planck, ovat kartoittaneet kosmista taustasäteilyä ja vahvistaneet nämä havainnot. Maailmankaikkeus lienee vielä alkuvaiheissaan laajentunut Hubblen lain mukaisesti, ja kiihtyvä laajeneminen olisi alkanut noin viisi miljardia vuotta sitten. Maailmankaikkeutta koskeviin malleihin on sittemmin lisätty pimeän energian, maailmankaikkeuden laajenemista kiihdyttävän voiman, käsite. Uusimpien havaintojen mukaan pimeää energiaa olisi noin 68,3 % maailmankaikkeuden massaenergiasta.
Maailmankaikkeuden laajeneminen tapahtuu valonnopeutta nopeammin, mikä on täysin mahdollista yleisen suhteellisuusteorian mukaan. Tästä seuraa myös, että Maasta kaukaisimmat galaksit etääntyvät siitä valonnopeutta nopeammalla vauhdilla.
Nykymalleja > Useat kaikkeudet

On olemassa myös useita teorioita multiversumista, jonka mukaan maailmankaikkeutemme olisi vain osa suurempaa kaikkeuksien kokonaisuutta. Suosituimpiin teorioihin kuuluu malli ikuisesta inflaatiosta, jossa uusia maailmankaikkeuksia syntyisi, yhdistyisi ja kuolisi kaiken aikaa. Samalla kuitenkin niiden välissä oleva tila laajenisi kaiken aikaa, jolloin useimmat niistä olisivat ikuisesti toistensa saavuttamattomissa. Vaikkakin joitain epäsuoria viitteitä muista maailmankaikkeuksista on löydetty kosmisesta mikroaaltotaustasta, niiden varmaa olemassaoloa ei ole vielä kokeellisin menetelmin pystytty todentamaan. Lisäksi, vaikka muiden maailmankaikkeuksien olemassaolo pystyttäisiinkin varmistamaan, niiden ominaisuuksien tarkempi tutkimus olisi mahdotonta.
Vuonna 2008 löydetty pimeäksi virtaukseksi kutsuttu ilmiö herätti toivoa muiden maailmankaikkeuksien olemassaolosta. Tällöin WMAP-luotain havaitsi, että suuri määrä galaksijoukkoja olisi selittämättömästi kulkemassa samaan suuntaan, Kentaurin ja Vesikäärmeen tähdistöjä kohti (aivan kuin jokin suuri rakenne havaittavan maailmankaikkeuden ulkopuolella vetäisi niitä puoleensa). Tuoreemmissa Planck-luotaimen mittauksissa minkäänlaisia todisteita tällaisesta liikkeestä ei kuitenkaan havaittu.
Ominaisuudet ja niiden tutkimus > Ikä, koko ja muoto > Väri

Nasan tiedemiehet määrittelivät maailmankaikkeuden hallitsevan päävärin vuonna 2009. He mittasivat 200 000 galaksin lähettämän keskimääräisen valon määrän ja saivat tulokseksi keskiarvovalon. Universumin väriksi paljastui vaaleahko beige, vaikka sitä oli aiemmin luultu mustaksi tai tumman siniseksi. Yhdysvaltalaisen Johns Hopkinsin yliopiston tutkijat Karl Glazebrook ja Ivan Baldry selvittivät tutkielmassaan myös, että syntyessään universumi oli sinertävä, mutta tähtien vanhetessa siihen sekoittui punaista.
Maailmankaikkeuden pääsävy sai virallisesti nimen "cosmic latte" (suom. kosminen maitokahvi).
Visuaalinen esitys

Maan sijainti havaittavassa maailmankaikkeudessa (Maa > Aurinkokunta > Lähimmät tähdet > Linnunrata > Paikallinen ryhmä > Neitsyen superjoukko > Lähimmät superjoukot > Havaittava maailmankaikkeus) (Suurenna)
Kirjallisuutta

Adams, Fred: Elämää multiversumissa.  (Our living multiverse: A book of Genesis in 0+7 chapters, 2004.)  Suomentanut J. Pekka Mäkelä. Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 952-471-392-6
Adams, Fred & Laughlin, Greg: Maailmankaikkeuden elämäkerta: Ikuisuuden fysiikkaa.  (Five ages of the universe: Inside the physics of eternity, 1999.)  Suomentanut J. Pekka Mäkelä. Helsinki:  Like, 2002.  ISBN 952-471-018-8
Enqvist, Kari: Kosmoksen hahmo.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27916-1
Hawking, Stephen W.: Ajan lyhyt historia.  ((The illustrated A brief history of time, 1996.) Tarkistettu ja täydennetty, kuvitettu laitos.)  Suomentanut Risto Varteva. Helsinki:  WSOY, 2000 (5. painos 2005).  ISBN 951-0-19440-9
Hawking, Stephen W. & Mlodinow, Leonard: Ajan lyhyempi historia.  (A briefer history of time, 2005.)  Suomentanut Arja Hokkanen. Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33523-9
Hawking, Stephen W. & Mlodinow, Leonard: Suuri suunnitelma.  (The grand design, 2010.)  Suomentanut Markus Hotakainen. Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38205-9
Karttunen, Hannu ym.: Tähtitieteen perusteet.  (5. laitos)  Helsinki:  Ursa, 2010.  ISBN 978-952-5329-82-7
May, Brian & Moore, Patrick & Lintott, Chris: Bang! Maailmankaikkeuden historia.  (Bang! The complete history of the universe, 2007.)  Suomentanut Raine Karjalainen. Helsingissä:  Ajatus, 2007.  ISBN 978-951-20-7418-1
Morrison, Philip ja Phylis & The Office of Charles and Ray Eames: Maailmankaikkeuden mitat: Kirja maailmankaikkeuden kohteiden suhteellisesta koosta ja nollan lisäämisen vaikutuksesta.  (Powers of ten, 1982.)  Suomentanut Hannu Karttunen. Helsinki:  Ursa, 2001.  ISBN 952-5329-12-7  Teoksen verkkosivut. Video youtube.com. (englanniksi)
Teerikorpi, Pekka: Miljoonan vuoden yksinäisyys: Kertomus maailmankaikkeuden ymmärtämisestä.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-22183-8
Teerikorpi, Pekka & Valtonen, Mauri: Kosmos: Maailmamme muuttuva kuva.  Helsinki:  Ursa, 1988.  ISBN 951-9269-43-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Linnaluoto, Seppo: Esitelmä 1: Maailmankaikkeus Kirkkonummen Komeetta, Ursa.
Linnaluoto, Seppo: Esitelmä 2: Maailmankaikkeus Kirkkonummen Komeetta, Ursa.
Linnaluoto, Seppo: Esko Valtaojan esitelmässä maailmankaikkeudesta 240 kuulijaa Kirkkonummen Komeetta, Ursa.
Donner, Karl J.: Miten maailmankaikkeus tuli näkyviin? Kirkkonummen Komeetta, Ursa.
Enqvist, Kari: Esitelmällä pimeästä energiasta oli 150 kuulijaa Kirkkonummen Komeetta, Ursa.
Top 100 Images Euroopan eteläinen observatorio. (englanniksi)
Planck 2013 results. XVI. Cosmological parameters (pdf) (Plack-luotaimen tutkimustulokset)  22.3.2013. Euroopan eteläinen observatorio. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  İslâm Ansiklopedisi 
Hubble Ultra Deep Field -kuva, Hubble-avaruusteleskoopilla otettu syvä taivaan kuva. Syvin koskaan otettu taivaan kuva on Hubble Extreme Deep Field, tarkennus pieneen osaan Hubble Ultra Deep Fieldin keskellä.
1700-luvun kaiverrus aurinkokeskisestä maailmankuvasta
Massa aiheuttaa aika-avaruuden kaareutumisen.
Nykyinen näkemys maailmankaikkeuden alkuperästä ja laajenemisesta.
Maailmankaikkeuden muoto on sidoksissa sen tiheyden ja kriittisen tiheyden suhteeseen, jota merkitään kirjaimella Ω. Ylhäältä alas: suljettu, avoin ja laakea maailmankaikkeus.
Nykyinen käsitys maailmankaikkeuden koostumuksesta. Vain 4,9 % maailmankaikkeuden massaenergiasta otaksutaan koostuvan tavallisesta aineesta, kuten tähdistä ja tähtienvälisestä kaasusta.
Metastabiilin tilan (1 ja 2) siirtyminen alemmille energiatasoille, stabiiliin tilaan (3).
Madagaskarinmonnit

| Madagaskarinmonnit |
| --- | --- |
 Ruskomadagaskarinmonni (Ancharius fuscus) alempana kuvassa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Madagaskarinmonnit  Anchariidae  Glaw & Vences, 1994
Suvut
 Ancharius  Gogo 
Katso myös
   Madagaskarinmonnit Wikispeciesissä   Madagaskarinmonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Madagaskarinmonnit (Anchariidae) on monnikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan ainoastaan Madagaskarin saarelta.
Taksonomia, anatomia ja levinneisyys

Madagaskarinmonnien heimoon kuuluu kaksi sukua ja viisi lajia. Lajit ovat ruskomadagaskarinmonni (Ancharius fuscus), A. griseus, Gogo arcuatus, G. brevibarbus ja G. ornatus. Madagaskarinmonnit muistuttavat ulkonäöltään merimonneja (Ariidae) ja ne on aikaisemmin sijoitettu joko merimonnien tai ripsimonnien (Mochokidae) heimoon. Madagaskarinmonnit eroavat merimonneista pienemmän niskan luulevyn ja viiksisäikeidensä hapsujen perusteella. Väritykseltään madagaskarinmonnit ovat joko yksivärisen harmaita tai harmaankirjavia.
Madagaskarinmonnit ovat Madagaskarin endeemisiä makean veden kalalajeja. Ruskomadagaskarinmonnia tavataan laajalta alueelta saaren itäosan joista, muita lajeja tavataan muun muassa Onilahyjoesta saaren länsiosasta sekä maan itäosista Sandrananta-, Mananjary- ja Mangorojoista.
Aiheesta muualla

Family Anchariidae (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). Viitattu 26.11.2012. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q18654350  Wikispecies: Anchariidae  CoL: 6233B  EoL: 5116  GBIF: 8638  iNaturalist: 85581  IRMNG: 115207  NCBI: 390445  Open Tree of Life: 113064  Paleobiology Database: 265796  WoRMS: 267034
Maestà

Duccio di Buoninsegna: Maestà, 1308–1311.
Neitsyt Marian kuvatyypit
Annunziata * Apokalyptinen madonna * Conceptio immaculata * Itämaan tietäjät * Maestà * Marian taivaaseenottaminen * Mater dolorosa * Pietà * Sacra conversazione *  Suojaviittamadonna
Maestà (ital. majesteetti) tarkoittaa taidehistoriassa valtaistuimella istuvaa Neitsyt Mariaa, Jeesus-lapsen kanssa tai yksinään. Maestà-hahmon ympärillä on usein enkeleitä ja pyhimyksiä.
Aihe oli yleinen italialaisessa taiteessa 1200- ja 1300-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maestà Wikimedia Commonsissa