stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Käki
Lisääntyminen

Käki on pesäloinen, eli se ei haudo eikä huolehdi omista poikasistaan, vaan munii toisten lintulajien pesiin. Useimmiten käki munii Suomessa leppälintujen pesiin. Muita lintulajeja, joiden pesiin käki munii, ovat esimerkiksi västäräkki, keltavästäräkki, harmaasieppo, kirjosieppo, pajulintu, peippo, järripeippo ja niittykirvinen. Käki munii aina sen lajin pesiin, joissa se on itse kasvanut. Suomessa on havaittu käen munineen useiden kymmenien lintulajien pesiin.
Käkinaaras voi munia noin 20 munaa lisääntymiskautensa, touko–kesäkuun aikana, mutta tavallisesti munii vain noin 10 munaa. Muna kuoriutuu noin 12 päivässä. Koska käenpoikasella on kuoriutuessaan selässä arka paikka, joka ei kestä painoa, se työntää kilpailevat isäntälajin munat pois pesästä, jonka seurauksena munat ehkä särkyvät. Käenpoikanen saa näin kasvattiemonsa kaiken ravinnon ja huolenpidon.
Poikanen lähtee pesästä noin 20 vuorokauden ikäisenä ja kasvattiemot ruokkivat sitä vielä kolme viikkoa.
Ravinto

Käki syö hyönteisiä, erityisesti muiden lintujen inhoamia karvaisia toukkia. Toukkien karvat tarttuvat käen mahalaukun pintoihin, ja ajoittain käki oksentaa ne ulos.lähde? Käelle kelpaavat myös kovakuoriaiset, kärpäset, heinäsirkat, sudenkorennot ja pihtihäntäiset. Käenpoikaset saavat sellaista ravintoa, jota isäntälaji niille antaa.
Uskomukset

Käkeen liittyy monia uskomuksia. Nuoret naiset ovat laskeneet käen kukunnasta naimisiin pääsyyn kestäviä vuosia ja vanhat ihmiset jäljellä olevia elinvuosiaan.
On myös uskottu, että juhannuksena käki saa kurkkuunsa vihneen, jolloin se vaikenee ja muuttuu haukaksi. Uskomus johtuu käen haukkaa muistuttavasta ulkonäöstä.
Muuta käestä

Käki oli kuvattuna entisen Suomenniemen kunnan vaakunassa. Käki on kuvattuna myös Päijät-Hämeen vaakunassa.
Aiheesta muualla

Haartman, Lars von 1981: Käen ja sen säännöllisen isäntälajin rinnakkaisevoluutiosta. Ornis Fennica 58:1–9.
Haikola, Juha & Jarkko Rutila: Käki.  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22027-5
Latja, Raimo & Savolainen, Jyrki 1988: Käki kateissa Inarista 1987? Lintumies 2.1988 s. 87. LYL.
Väisänen, Risto A. 1974: Käen Cuculus canorus käyttäytymisestä kolopesällä. Lintumies 3–4.1974 s. 117–118. SLY.
Nyberg, Teuvo ym., Koulun Ympäristötieto 4,  Helsinki: Otava 2001  ISBN 978-951-1-19540-5
Käki (Cuculus canorus) LuontoPortti
Cuculus canorus ITIS (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q18845  Wikispecies: Cuculus canorus  ABA: comcuc  ADW: Cuculus_canorus  Avibase: B3D2C3C5B73EC8E8  BioLib: 8749  BirdLife: 22683873  BOLD: 11872  BOW: comcuc  BTO: bob7240  CoL: 6BPL3  eBird: comcuc  EoL: 45510716  EPPO: CCLSCA  EUNIS: 997  EURING: 7240  Fauna Europaea: 97028  Fauna Europaea (new): 54356221-599e-48da-942f-ddaa27e064df  GBIF: 5231918  GNAB: common-cuckoo  iNaturalist: 1907  IRMNG: 11019383  ITIS: 177822  IUCN: 22683873  NBN: NHMSYS0000530324  NCBI: 55661  Observation.org: 137  Open Tree of Life: 792628  Paleobiology Database: 373061  Paleobiology Database: 373061  TSA: 5481  WoRMS: 212682  Xeno-canto: Cuculus-canorus  ZooBank: 1E088BA7-FA4E-41FA-9519-4290B43DF286  Laji.fi: MX.28715
Lavian yhtenäiskoulu

| Lavian yhtenäiskoulu |
| --- | --- |
Sijainti:  Tampereentie 19, Pori
Tyyppi:  yhtenäiskoulu
Perustettu:  2014
Rehtori:  Maija Uotila
Luokat:  1-9
Oppilaita:  n. 150
Verkkosivut
Lavian yhtenäiskoulu on Porin Laviassa sijaitseva noin 150 oppilaan yhtenäiskoulu. Se aloitti toimintansa vuonna 2014, kun kuntaliitoksen myötä Keskuskoulu, Suomelan koulu ja Lavian lukio yhdistettiin. Lukio lakkautettiin vuonna 2015. Joulukuussa 2020 ympäristökasvatusseura FEE Suomi myönsi koululle Vihreä lippu -sertifikaatin.
Historia

Samalla paikalla toiminut yksityinen Lavian yhteiskoulu perustettiin vuonna 1917, ja se sai lukio-oikeudet vuonna 1956. Vuonna 1974 koulu jaettiin kunnallisiksi Lavian peruskoulun yläasteeksi (v. 1994 Suomelan koulu) ja lukioksi.
Koulurakennus

Koulu sijaitsee Lavian keskustassa, Lavijärven rannalla. Nykyiset koulurakennukset ovat valmistuneet vuosina 1955 ja 1966.
Aiheesta muualla

Lavian yhtenäiskoulun kotisivut
Saksan ilmasto

Köppenin ilmastoluokitus Saksassa: Cfb eli lauhkea meri-ilmasto on vallitseva luokka.
Saksan ilmasto on suuressa osassa maata lauhkea meri-ilmasto. Etelämpänä mantereisempi ilmasto tuo enemmän vaihtelua: kuumemmat kesät ja kylmemmät talvet. Lisäksi Alpeilla ja paikoin Keski-Saksan ylängöillä on vuoristoilmasto. Golf-virta tuo lämpöä pohjoiseen ja matalapaineet kuljettavat sitä Pohjanmeren rannikolle, missä lämpötilat ovat useita asteita leveyspiirin keskiarvoa ylempänä. Saksa on yhtä pohjoisessa kuin Labradorin niemimaa tai Siperia, mutta niitä selvästi lämpimämpi alue.
Atlantilta tulevat keskileveysasteiden liikkuvat matalat vuorottelevat Azoreilta Keski-Eurooppaan ulottuvien korkeapaineen selänteiden kanssa, mikä pitää sään ympäri vuoden vaihtelevana. Ajoittain Alpeilta tuleva lämmin ja kuiva laskutuulet föhn, vaikuttaa maan eteläosien säähän ja keväällä sulattaa sieltä lumet.
Alueelliset erot

Pohjois-Saksan alangolla ilmasto on viileätalvinen ja lämminkesäinen. Esimerkiksi Berliinissä keskimääräinen alin lämpötila on vajaan kaksi celsiusastetta pakkasen puolella joulu-, tammi- ja helmikuussa. Kuumimmat kuukaudet ovat heinä ja elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 24 astetta. Sateita saadaan ympäri vuoden 30–70 mm kuussa.
Etelä-Saksassa ilmasto on mantereisempi, ja vuoristossa on viileämpää kuin pohjoisen alangoilla. Esimerkiksi Münchenissä keskimääräinen alin lämpötila on 2–4 astetta pakkasen puolella joulu-, tammi- ja helmikuussa. Kuumimmat kuukaudet ovat heinä- ja elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 23 astetta. Sateet painottuvat kesään: kesä-, heinä- ja elokuussa saadaan yli sata millimetriä kuukaudessa, tammi- ja helmikuussa alle 50 mm.
Berliini
Frankfurt
München
Keski- ja ääriarvoja

Saksan ilmastotilastot on laskettu kaudelle 1961-1990. Vuoden keskilämpötila on suuressa osassa maata 6 ja 10 asteen välillä, maan länsiosan suurissa jokilaaksoissa 10-12 astetta ja vuoristoissa paikoin pakkasen puolella. Päiviä, jolloin lämpötila käy pakkasen puolella on 37-297 päivää vuodessa. Vähiten tällaisia päiviä on Düsseldorfin seudulla. Koko vuorokauden lämpötila on pakkasella 8-212 päivää. Trooppisia öitä (alin lämpötila yli 20 C) on keskimäärin 0-3 kappaletta, mutta esimerkiksi kesällä 2010 niitä oli Berliinin suunnalla 12 kpl.
Jaakko Pukkila
Aiheesta muualla

Puukkojunkkarit-tietokannan asiasanasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Himalaja

| Himalaja |
| --- | --- |
 Annapurna Himal -vuoriston huippuja Himalajalla, Nepalissa.
Maantiede

Sijainti:   Bhutan  Intia  Kiina ( Tiibet)    Nepal  Pakistan
Aluejako:  Ylä-Himalaja Ala-Himalaja Siwalikvuoret 
Korkein kohta
Nimi:  Mount Everest (sanskritiksi Sagarmāthā, tiibetissä Chomolangma)
Korkeus meren-pinnan tasosta:  8 844–8 850 m
Sijainti:     Nepal  Kiina ( Tiibet)
Koordinaatit:  27°59′06″N, 86°56′40″E
Himalaja (sanskritiksi हिमालय Himālaya; jossa hima tarkoittaa ’lumi’ ja ālaya tarkoittaa ’koti’) on Aasiassa sijaitseva vuoristo, joka erottaa Intian niemimaan Tiibetin ylängöstä. Laajemmassa merkityksessä Himalaja on massiivinen vuoristoryhmä, joka käsittää myös Karakorumin, Hindukušin ja joitain pienempiä vuoristoja. Himalaja erottaa sen pohjoispuolella sijaitsevan Tiibetin Intiasta ja Pakistanista, jotka jäävät vuoriston eteläpuolelle. Nepal ja Bhutan sijaitsevat vuoriston etelärinteellä.
Himalaja on syntynyt Indo-Australian ja Euraasian mannerlaattojen törmäyksessä. Mannerlaatat ovat yhä liikkeessä, minkä vuoksi Himalaja nousee 2,5–5 cm vuosisadassa eroosiosta huolimatta.
Himalajalla sijaitsevat suurten jokien Indusin, Gangesin ja Brahmaputran alkulähteet, ja sen pohjoispuolisella Tiibetin ylängöllä sijaitsevat lisäksi muiden muassa Saluenin, Mekongin ja Jangtsen alkulähteet.
Nimi

Vuoriston nimi Himalaja koostuu kahdesta sanskritinkielisestä sanasta. Nimen alkuosa hima merkitsee lunta, ja loppuosa alaja puolestaan paikkaa.
Maantiede > Sijainti

Himalaja on nykyisistä vuoristoista korkein. Toiseksi korkeimman vuoriston eli Andien korkein huippu Aconcagua kohoaa ”vain” 6 969 metrin korkeuteen merenpinnan tasosta, kun Himalajalla sijaitsee useita yli 8 000 metriä korkeita huippuja. Vuorista korkein on 8 844–8 850 metrin korkuinen Mount Everest (paikallisissa kielissä Sagarmāthā tai Qomolangma), joka sijaitsee Nepalin ja Tiibetin rajalla. Himalaja ulottuu Bhutanin, Kiinan, Intian, Nepalin ja Pakistanin alueille. Himalaja on myös osa yhtenäistä vuoristoketjua, joka johtaa koko Keski-Aasian ja Euroopan halki. Vuoristoketju koostuu poimuvuorista, ja siihen kuuluvat Himalajan lisäksi Hindukuš, Makranvuoret, Zagros ja Alpit. Kaikkia näitä vuoristoja pakottaa edelleen ylöspäin käynnissä oleva valtavien mannermassojen törmäys.
Maantiede > Joet

Vuoriston sadevedet sekä ylärinteiltä sulavat jäätiköt ja lumet virtaavat lukuisina jokina Himalajan vuoriston laaksoista kohti Aasiaa ympäröiviä valtameriä. Himalajalta saavat alkunsa eräät maailman suurimmista ja vuolaimmista joista. Vuoriston etelärinteiltä alkava Ganges kuljettaa suuria vesi- ja sedimenttimassoja länteen, aina Bengalinlahteen saakka. Lahteen laskeutuu jatkuvasti useita tonneja soraa, hiekkaa ja silttiä. Jokisuuhun on muodostunut laaja suistoalue, missä sijaitsee lukuisia bangladeshilaisia asutuskeskuksia. Himalajan pohjoisrinteiltä laskevat Indus ja Brahmaputra. Indus virtaa ja kuljettaa mukanansa tuomaa lastia ensin kohti luodetta ja sitten kohti etelää, jossa joen suisto on. Brahmaputra koukkaa idän ja etelän kautta, minkä jälkeen se kääntyy kohti länttä ja yhdistyy lopulta Gangesiin. Jokien suistot ovat massiivisia. Sekä Bengalinlahti että Arabianmeri ovat painuneet kuopalle pelkästä jokisuistojen painosta. Joet tuovat suistoalueille vuosittain uuden sedimenttikerroksen, mikä pitää maaperän viljavana. Systeemin ansiosta nämä alueet kuuluvat maapallon hedelmällisimpiin viljelymaihin. Viljava maaperä työllistää miljoonia ihmisiä, jotka saavat näin elantonsa. Paikallisia ihmisiä uhkaavat tosin vuosittain toistuvat tuhotulvat.
Maantiede > Geologia > Muodostuminen ja vuoristoon edelleen vaikuttavat voimat

Noin 130 miljoonaa vuotta sitten Intian laatta irtosi Australian ja Etelämantereen laattojen tavoin muinaisesta Gondwanan mantereesta. Intian laatta kulki pitkän matkan kohti pohjoista yhdeksän senttimetrin vuosinopeudella. Intian laatan lähestyessä Aasian mannerta niiden välissä ollut Tethysmeri mataloitui ja lämpeni. Merenpohjan laita vajosi Euraasian laatan reunalla olleeseen syvänmeren hautaan. Silloin muodostui magmaa, joka synnytti tulivuorten rivistön samantapaisesti kuin nykyisin tapahtuu Japanin ja Chilen rannikoilla. Noin 40–50 miljoonaa vuotta sitten tilanne muuttui, kun Intian ja Aasian mannerjalustat kohtasivat toisensa. Usein mannerlaattojen törmäyskohdissa jompikumpi laatoista pyrkii liikkumaan toisen alle tai päälle, jolloin alempi laatta joutuu vajoamaan syvemmälle. Näin ei kuitenkaan tapahtunut Intian ja Aasian kohdatessa, jolloin kumpikaan ei kyennyt siirtymään toisen alle. Sen sijaan molempien reuna-alueet alkoivat rypistyä ja poimuuntua törmäyksessä. Tethysmeren merenpohjaan syntyneet sedimenttikivet (hiekkakivi, savikivi ja kalkkikivi) altistuivat voimakkaasti poimutukselle ja metamorfoosille, jolloin törmäys kohotti niitä useiden kilometrien korkeuteen. Muinaisen merenpohjan merkkejä, kuten simpukankuoria ja korallinkappaleita, löytyykin nykyisin vuorenrinteiltä. Mannerlaattojen kohtaamisesta seuraavien 30 miljoonan vuoden aikana Tethysmeren matalat osat vähitellen kuivuivat merenpohjan työntyessä ylöspäin Indo-Australian laatan vaikutuksesta, jolloin syntyi Tiibetin ylänkö. Ylängön etelälaidalle syntyivät Trans-Himalajan vuoret, joista tuli alueen ensimmäinen suuri vedenjakaja. Ne kohosivat myös tarpeeksi korkealle muodostaakseen ilmastollisen rajakohdan.
Mantereiden törmääminen sekä Himalajan poimuuntuminen ja kohoaminen jatkuu yhä, minkä takia Himalajan seudulla tapahtuu toistuvasti voimakkaita maanjäristyksiä. Tuhoisin viime aikojen paikallisista maanjäristyksistä oli Kashmirin maanjäristys vuonna 2005. Järistyksen seurauksena 90 000 ihmistä kuoli ja 570 000 huonosti rakennettua taloa tuhoutui. Vaikka Himalaja kohoaa edelleen mannerlaattojen rypistyessä, myös eroosio vaikuttaa voimakkaasti maastoon. Eroosio pyrkii jatkuvasti kuluttamaan tai tasoittamaan koko vuoristoa aina merenpinnan tasalle asti.
Maantiede > Vuoret

Himalajalla sijaitsevat maailman korkeimmat vuoret. Maailmassa on 14 yli 8 000 metriä korkeaa vuorta ja ne kaikki sijaitsevat Himalajan ja Karakorumin alueilla:
Mount Everest (8 850 m)
K2 (8 611 m)
Kanchenjunga (8 586 m)
Lhotse (8 545 m)
Makalu (8 462 m)
Cho Oyu (8 201 m)
Dhaulagiri (8 167 m)
Manaslu (8 163 m)
Nanga Parbat (8 126 m)
Annapurna (8 091 m)
Gasherbrum I (8 068 m)
Broad Peak (8 047 m)
Gasherbrum II (8 035 m)
Shishapangma (8 027 m)
Maantiede > Ilmasto

Himalajan ilmasto-olosuhteet vaikuttavat noin 28–33 leveysasteilla päiväntasaajalta pohjoiseen. Vuoriston alpiininen ilmasto vaihtelee korkeuden mukaan: ilma kylmenee korkeuden kasvaessa, kun taas matalammalla ilma muuttuu kosteammaksi. Tämän vuoksi alueen lämpötilat vaihtelevat nopeasti. Alueen ilmastolle tunnusomaisia ovat äkilliset monsuunit, tulvat, kovat tuulet, lumimyrskyt sekä muut sateet, minkä vuoksi paikalliset olosuhteet voivat olla arvaamattomat. Paikallisesti alpiininen ilmasto on samankaltainen kuin sitä ympäröivän biomin. Kummallakin puolella vuoristoa on erityyppiset biomit, mistä johtuen myös kummankin puolen ilmastot poikkeavat toisistaan. Himalajan päävuodenajat ovat kesä ja talvi. Talvet ovat hyvin kylmiä, ja lunta sataa lähes koko ajan. Kesällä ilma on huomattavasti leudompaa, mutta ylhäällä vuorilla on tavallista, että lunta voi sataa joka kuussa ympäri vuoden.
Köppenin ilmastoluokituksessa Himalajan alpiininen tai ylänköjen ilmasto luetaan kuivaan ilmastotyyppiin h. Vuotuinen keskilämpötila on noin 8,3 °C. Lukuna keskilämpötila ei merkitse kovin kylmää, mutta huomioon on syytä ottaa myös ympäristön nopeat lämpötilavaihtelut. Talvella keskimääräinen lämpötila on noin 0,5 °C. Kylmin kuukausi on tammikuu, jolloin lämpötila voi laskea –10 °C tietämille. Kesällä lämpötila on keskimäärin 13,3 °C. Kesän lämpimin kuukausi on kesäkuu, jolloin lämpötila voi olla 23,9 °C. Vuotuinen sadanta on keskimäärin 406 millimetriä. Kesäisin sadanta on noin 76 millimetriä ja talvisin 13 millimetriä. Vuorten sadantaan kuuluvat tavallisesti niin lumi-, räntä- kuin vesisateet. Sulavista lumista johtuen vuorilta alas virtaavaa vettä on enemmän kesäisin kuin talvisin. Himalajan ympäristössä erityyppisiä sateita on kuitenkin ympäri vuoden.
Luonto

Koska vuoristo kattaa hyvin laajan alueen ja sen korkeusvaihtelut ovat suuria, myös alueen biodiversiteetti on erityisen suuri. Sekä kasvillisuuteen että eläimistöön vaikuttavat eri korkeuksissa vallitsevat ilmasto-olosuhteet. Alueella elää tuhansia kasvi- ja eläinlajeja, joista kukin on sopeutunut elämään tietynlaisissa olosuhteissa. Ihmisten tulo alueelle ja maankäyttö on saanut monet paikalliset lajit kuolemaan sukupuuttoon tai saattanut ne uhanalaisiksi.
Luonto > Kasvillisuus

Kasvillisuus vaihtelee kantavuoriston trooppisista lehtimetsistä keskikorkeuksien lauhkeisiin metsiin. Tammia, laakerikasveja ja kastanjoita kasvaa ylimmillään noin 2 100 metrin korkeudessa. Ylempänä kasvavat havupuu-, ala-alpiiniset- ja alpiiniset metsät. Mäntyjä tavataan ylimmillään jopa 3 600–3 700 metriä merenpinnan tasoa korkeammalla. Sitä korkeammalla enää vain tietyt jäkälät, ruohokasvit ja sammalet kykenevät selviytymään kylmissä olosuhteissa. Metsänrajan yläpuolella alpiiniset ruohomaat ja alppiniityt levittäytyvät pitkin rinteitä. Niitä ylempänä kasvillisuus muuttuu pensasaroksi, joka jatkuu aina pysyvän lumirajan korkeudelle asti. Monissa paikoin Himalajan vuorenrinteitä tavataan alppiruusuja (Rhododendron). Alempana Himalajan eteläpuolella kasvaa trooppisia kasveja. Himalajan trooppiset metsät jakautuvat pääsäännöllisesti kahteen tyyppiin: trooppisiin sademetsiin ja trooppisiin kesävihantiin metsiin. Trooppiset sademetsät ovat tiheäkasvuisia, ikivihreitä, synkkiä ja jokseenkin samankaltaisia kuin esimerkiksi Amazonin metsät tai muut vastaavat päiväntasaajan ympäristön metsät. Himalajan trooppisia sademetsiä esiintyy lähinnä vuoriston itäosissa, jonne raskaat vesisateet usein kertyvät. Himalajan länsi- ja keskiosissa kasvaa tiheää subtrooppista ja alpiinista metsää. Kylmillä Transhimalajan aavikkoalueilla on puolestaan harvakasvuista aavikkokasvillisuutta.
Ihmisen toiminnalla on ollut vaikutuksia vuoriston kasvillisuuteen. Vuosisatojen ajan ihmiset ovat olleet riippuvaisia metsävaroista erilaisiin käyttötarkoituksiin. Aiemmin tarve oli kuitenkin vähäisempi, mikä mahdollisti sen, että metsät ehtivät kasvaa käytön jälkeen uudestaan. Metsien tilanne pysyi näin luonnollisessa tasapainossa. Ihmisten määrä ja samalla metsistä riippuvainen teollisuus on kuitenkin lisääntynyt suuresti. Metsiä on kaadettu polttopuiksi ja teollisuuden tarpeisiin sekä myös pois uusien, kasvavaa väestöä varten tehtyjen asutusten tieltä. Toiminnan seurauksena monet puulajit, jotka vielä 50 vuotta sitten olivat hyvin yleisiä, ovat nykyään joko harvinaisia tai täysin kadonneet tietyiltä alueilta.
Luonto > Eläimistö

Niin kuin Himalajan kasvillisuus, myös eläimistö on erittäin monimuotoinen niin nisäkkäiden, lintujen, matelijoiden, sammakkoeläinten kuin Himalajan järvissä elävien kalojen osalta. Eläimistö eroaa huomattavasti muun Intian niemimaan, kuten esimerkiksi Intian tasankojen eläimistöstä. Himalajan eri eläinlajit ovat sopeutuneet elämään mitä erilaisimmissa elinympäristöissä kuivilta ja lauhkeilta metsiltä puurajan yläpuolisiin olosuhteisiin. Eläinten tarvitsee sopeutua vuoriston erilaisiin olosuhteisiin kuten kylmyyteen, paikkakohtaisiin vähäisiin tai runsaisiin sademääriin ja korkeuseroihin. Eläimet ovat mukautuneet monin tavoin, niin käyttäytymiseen liittyen kuin fysiologisesti, eri puolilla Himalajaa vallitseviin äärimmäisiin ilmasto-olosuhteisiin. Monet eläimet esimerkiksi vaeltavat kausiluonteisesti etsien ravintoa sekä parempia elinolosuhteita. Kesäisin monet liikkuvat matalammilta rinteiltä korkeammille löytääkseen alpiinista ruohoa tarjoavia paikkoja. Talvisin näillä eläimillä on tapana laskeutua alemmaksi selviytyäkseen vuorilla puhaltavilta kylmiltä tuulilta. Jotkin eläimet nukkuvat talviunta, kun taas toisilla on paksu turkki ja tuuhea häntä, jotka suojaavat eläimiä kylmyydeltä. Korkealla elävillä eläimillä on suuret nenäontelot, joista on etua vuoriston ohutta, vähähappista ilmaa hengitettäessä.
Lihansyöjät ovat Himalajan vaikeimmin tavattavia nisäkkäitä, eivätkä vähiten karuilla ja kylmillä erämailla. Korkeilla vuorilla elää erilaisia petoeläimiä, joista osa on erittäin uhanalaisia ja vaarassa kuolla sukupuuttoon. Niiden harvinaisuuteen ovat paljolti vaikuttaneet myös niitä metsästäneet ihmiset. Haitta on ollut näiden petoeläinten määrän kannalta suuri, sillä ilman ihmistäkin ne vain juuri ja juuri kykenevät selviytymään alueen herkissä ekosysteemeissä. Himalajan eteläpuolen alemmilla alueilla elää tiikereitä (Panthera tigris), apinoita, leopardeja (Panthera pardus) ja aasiannorsuja (Elephas maximus). Yksi vuoristoisen biomin tyypillisimmistä nisäkkäistä on kuitenkin jakki (Bos grunniens). Jakki voi kasvaa lähes 2 metriä pitkäksi ja se painaa yleensä noin 500–550 kilogrammaa. Painostaan huolimatta jakki ei ole erityisen kömpelö, vaan pikemminkin melko ketterä. Härkien tavoin se saattaa ärsyyntyessään hyökätä sarvillaan. Jakilla on erikoisia ruumiillisia toimintoja, jotka auttavat eläintä selviytymään korkealla vuoristossa. Esimerkiksi sillä kasvaa runsaasti pitkiä karvoja, jotka muodostavat paksun turkin ja pitävät eläimen lämpimänä kylmissä olosuhteissa.
Himalaja ja ihminen > Historia

Himalaja oli pitkään ylittämätön este ihmiselle, mistä johtuu sen eri puolille syntyneet toisistaan poikkeavat kieli- ja kulttuuriryhmät. 10 000 vuotta sitten koko vuoristo oli lumen ja jäätiköiden peitossa, joten olosuhteet eivät tuolloin olleet vielä ihmiselle suotuisat. Ylöspäin vetäytyvä lumiraja toi alueelle ensin kasveja ja muita eläimiä. Olosuhteiden muuttuessa suotuisammiksi levittäytyivät kasvit ja eläimet yhä korkeammille rinteille. Ihmiset alkoivat siirtyä Himalajan rinteillä oleville laidunmaille noin 1500 eaa. Korkea ilmanala asetti kuitenkin sekä ihmiset että eläimet jatkuvaan selviytymiskamppailuun. Vuoristoilman vähäinen happipitoisuus suosi luonnonvalinnassa vahvakeuhkoisia sekä runsaasti hemoglobiinia omaavia yksilöitä. Näiden ominaisuuksien ansiosta hapenottokyky on tavanomaista merenpinnan tasolla asuvaa suurempi. Ihmiset viettivät puolipaimentolaista elämää, joka oli tiukasti kiinni vuodenajoissa. Talvella he siirsivät kotieläimensä alavuoriston talvilaitumille ja kesällä puolestaan jopa 3 000–4 000 metrin korkeudessa oleville kesälaitumille. Pysyvälle maanviljelylle olosuhteet ovat suotuisat vain 1 700 metrin korkeudella ja sitä alempana. Paikalliset maanviljelijät ovat pengertäneet laaksoja ympäröivät alarinteet pieniksi peltotilkuiksi. Tasaisilla pelloilla kasvatetaan kastelun turvin riisiä, maissia, hirssiä, perunaa ja ohraa. Osissa Itä-Himalajaa, missä on rehevämpää kasvillisuutta, harjoitetaan edelleen kiertoviljelyä. Tässä maankäyttömuodossa viljeltävä alue raivataan kasvipeitteestä ja poltetaan ennen kylvöä. Kyseisessä maankäyttömuodossa peltojen pengertäminen ja maan kyntäminen on tarpeetonta. Tällöin maaperän viljavuus riittää kuitenkin vain 2–3 vuodeksi. Tämän jälkeen pelto jätetään lepäämään ja uusi alue raivataan.
Nopea väestönkasvu ja ihmisten jokapäiväinen viljelytoiminta kuormittavat ympäristöä suuresti. Peltojen laajamittainen raivaus köyhdyttää maaperää ja voimistaa eroosion vaikutusta. Tulvat laaksonpohjilla ja suistoissa ovat yleistyneet, ja suuri osa Himalajan alueen paikallisesta kasvistosta ja eläimistöstä on käynyt uhanalaiseksi. Vanhat perinteet yhdistettynä laittomaan kauppaan voi koitua useiden lajien olemassaolon kannalta kohtalokkaaksi. Kauppatavarana erittäin kysyttyjä ovat muun muassa tiikerit ja lumileopardit, joita pyydystetään esimerkiksi niiden turkin ja aasialaisessa perinnelääkinnässä käytettyjen luiden vuoksi. Urospuolisten myskikauriiden myskirauhasten tuottaman myskin uskotaan lisäävän ihmisten seksuaalista virettä, minkä vuoksi myös niitä metsästetään Himalajalla aktiivisesti. Myskiä käytetään raaka-aineena sekä hajuvesiteollisuudessa että kiinalaisessa lääketieteessä. Itämaisen lääketieteen halutuimpia aineita on kauluskarhun sappirakosta saatu sappineste, mistä johtuen myös kyseistä lajia pyydetään.