stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkeasaaren läpimurto
Läpimurto 10. kesäkuuta 1944 > Valmistava hyökkäys 9. kesäkuuta

Suurhyökkäyksen käynnisti Neuvostoliiton 23. armeija 9. kesäkuuta kello 05.55 Suomen rintamalla ennennäkemättömällä tulivalmistelulla, tuhansien tykkien ja kranaatinheittimien tulella ja yli 200 lentokoneen pommituksilla. Jokaista rintamakilometriä kohden oli yli 200 tykkiä. Vajaata tuntia myöhemmin alkoi suomalaisten etulinjan puolustusasemien järjestelmällinen tuhoaminen suorasuuntausaseilla ja ilmavoimien iskuilla. Sen aikana pyrittiin tuhoamaan 200 ennalta määritettyä maalia ja tykistö ampui yli 81 100 ammusta. Tykkitulen jyly kantautui päämajaan Mikkeliin ja jopa Helsinkiin asti. Puolustusasemat sortuivat ja puolustajat lamaantuivat. Hiekansekainen multa tuprusi ilmaan sakeana, keltaisena pilvenä. Näkyvyys oli olematon ja jalkaväen aseet tukkeutuivat. Yleinen pakokauhu pystyttiin vielä pitämään kurissa. Iltapäivällä Sihvo kielsi takamaaston suluttamisen estääkseen sellaisen käsityksen syntymisen, että suomalaiset aloittaisivat vetäytymisen.
Illansuussa suomalaiset menettivät Mottorin ja Sormenkärjen tukikohdat. Etulinjaan sullottu JR 1 oli kärsinyt tuntuvia tappioita. 10. divisioonan kaikki reservit oli lähetetty tuloksettomiin vastaiskuihin menetettyjen asemien valtaamiseksi. JR 1 komentaja everstiluutnantti Viljanen pyysi divisioonan komentajalta vahvistuksia ”vaikka armeijakunnasta saakka”. Sihvo vastasi, ettei armeijakunnan esikuntaa voinut herättää keskellä yötä. Illalla huoltopäällikkö luutnantti Rytökoski oli pyytänyt lupaa noutaa Perkjärveltä ampumatarvikkeita mutta hänelle ilmoitettiin että määrättyjä liikennerajoja ei joukko-osastojen omilla ajoneuvoilla saanut ylittää. Joukot jäivät vaille näitä ampumatarvikkeita ja myöhemmin nämä kenttävarastossa olleet 30 000 kranaattia jäivät suomalaisten perääntyessä neuvostojoukkojen käsiin. Armeijakunnan tilannearvio oli vielä toiveikas; suurhyökkäykseen ei uskottu vieläkään. Esikuntarakennuksen lähellä nähtiin upseerien pelaavan tennistä ja pioneerien hoitavan ruohomattoa esikunnan saunan edustalla.
Läpimurto 10. kesäkuuta 1944 > Varsinainen hyökkäys 10. kesäkuuta

Kesäkuun 9. päivä oli vasta puna-armeijan valmisteleva hyökkäys, jossa se tunnusteli suomalaisten asemia ja pakotti 10. divisioonan reservit taisteluun. Varsinainen jalkaväen suurhyökkäys alkoi seuraavana aamuna kaksituntisen tulivalmistelun jälkeen. Valkeasaaren maastoa peitti 30 metriä korkea hiekka- ja pölypilvi, jonka yläpuolella leijui savumatto. (Nämä kuvaukset perustuvat silminnäkijöiden kokemuksiin, sillä taistelusta ei ole kuin yksi epäselvä valokuva). Nyt yleinen pakokauhu pääsi valloilleen. Monin paikoin suomalaiset eivät tehneet mitään vastarintaa. Silti lukuisat pesäkkeet ja yksittäiset sotilaat taistelivat katkeraan loppuun. Rintama luhistui T-34-panssarien vyöryessä esteettä tukilinjan läpi ja 10. D:n tykistön koko kalusto, 68 tykkiä, jäi vihollisen saaliiksi, koska vetohevoset ja traktorit olivat maatalous- ja linnoitustöissä. Neuvostojoukkojen hyökkäys eteni vauhdikkaasti. Panssarit raivasivat tietä jalkaväelle. Jalkaväki seurasi perässä tulittaen ja käsikranaatteja singoten.
Iltapäivällä 10. kesäkuuta 1944 JR 1 oli puolustuskyvytön. IV Armeijakunnan tykistöosasto oli luvannut toimittaa ammustäydennyksen Raivolan asemalle kello 12:een mennessä, mutta se ei koskaan saapunut perille. Rykmentti oli kärsinyt jo noin 900 miehen tappiot, 30 % koko vahvuudestaan. Puolet kaatui tai haavoittui, toinen puoli menetti hermonsa tai liittyi käpykaartiin. Kalustotappiot olivat talvi- ja jatkosodan suurimmat: iltaan mennessä Kannaksen 24 patteristosta oli menetetty seitsemää patteristoa vastaava kalusto, muun muassa molemmat järeät patteristot.
Läpimurto 10. kesäkuuta 1944 > Hyökkäyksen arviointia

Puolustus ei murtunut siksi, että suomalaiset olisivat vuodattaneet verensä kuiviin. Massiivinen tulisokki lamautti jalkaväen. Taukoamaton kranaattikeskitys mursi yksittäisten taistelijoiden henkisen kestokyvyn.
Neuvostoliittolainen sotahistorioitsija M. Frolov sanoo Valkeasaaren läpimurron olleen ”Suuren isänmaallisen sodan” neljäs isku Neuvostoliiton vapauttamiseksi. Kaikkiaan iskuja oli 10. Frolov väittää Kannakselle keskitetyn 5 500 tykkiä ja kranaatinheitintä sekä lähes 900 raketinheitintä. Frolovin mukaan neuvostotykistö ampui Rajajoen-Valkeasaaren alueelle 10. kesäkuuta 1944 354 000 kranaattia. Keskitys oli siis hänen mukaansa Leningradin rintaman suurin siihen mennessä.
Jälkiseuraukset

Valkeasaaren läpimurron myötä venäläiset olivat saaneet 20 kilometriä syvän ja 15 kilometriä leveän läpimurron pääasemaan. Mannerheim nimittääkin kesäkuun 10. päivää 1944 ”Suomen sotahistorian mustaksi päiväksi”. Suurhyökkäys tajuttiin todelliseksi ja armeijakunnan komentaja Taavetti Laatikainen anoi lupaa vetäytyä VT-asemaan. Pyyntö oli enää muodollinen, koska perääntyminen oli jo täydessä käynnissä paikoin jopa pakokauhunomaisesti.
Aiheesta muualla

Sahlstén, Viljo: Keskellä Valkeasaaren tulihelvettiä. (Kansa taisteli: kirjoituskilpailun parhaat) IS Kansa taisteli, 5.12.2011, s. 6–7.  Helsinki:  Sanoma News.
César Vallejo

César Vallejo vuonna 1929
César Abraham Vallejo Mendoza (16. maaliskuuta 1892 – 15. huhtikuuta 1938) oli perulainen runoilija. Vaikka hän julkaisi elämänsä aikana vain kolme teosta, häntä pidetään yhtenä 1900-luvun suurimmista runouden uudistajista ja maansa kuuluisimpana.
Vallejon runoteokset olivat Trilce (1922), España, aparta de mí este cáliz (1937) ja Poemas humanos (1939). Lisäksi hän kirjoitti viisi näytelmää, joita ei esitetty hänen elinaikanaan, kolme romaania ja kaksi matkakertomusta: Rusia en 1931, reflexiones al pie del Kremlin (1931), uuden sosialistisen yhteiskunnan rakentamisesta Neuvostoliitossa sekä Rusia ante el II Plan Quinquenal toisen viisivuotissuunnitelman toteutuksesta.
Vallejo perusti vuonna 1936 Pariisissa, jossa asui, Pablo Nerudan kanssa komitean puolustamaan Espanjan toista tasavaltaa sisällissodan puhjetessa. Hän myös kuoli Pariisissa tuntemattomaan sairauteen, ja hänet haudattiin Montparnasselle.
Universidad César Vallejo -yliopisto Trujillossa on nimetty Vallejon mukaan, ja yliopiston mukaan puolestaan ovat saaneet nimensä urheilujoukkueet Club Deportivo Universidad César Vallejo ja Sport César Vallejo.
Teokset > Runoteokset

Los Heraldos Negros, 1919
Trilce, 1922
España, Aparta de Mí Este Cáliz, 1937
Poemas Humanos, 1939 (keskeneräinen, postuumi)
Teokset > Proosa

El tungsteno, 1931
Hacia el reino de los Sciris, (postuumi)
Habla Salvaje, 1924
Paco Yunque (lastenkirja, postuumi 1960-luvulla)
Teokset > Muut

Rusia en 1931, reflexiones al pie del Kremlin, 1931
Rusia ante el II Plan Quinquenal, 1965
Teokset > Suomennetut teokset

Trilce.  (Alkuteos: Trilce, 1922)  Suomentanut ja esipuheen kirjoittanut Einari Aaltonen. Savukeidas, 2009.  ISBN 978-952-5500-49-3
Musta kivi valkoisen päällä, César Vallejon runoutta ja proosaa, suom. Matti Rossi, Tammi, 1975 ISBN 951-30-3465-8
Runoja myös esimerkiksi antologioissa
Kello 0: Latinalaisen Amerikan runoja ja runoelmia, toimittanut ja suomentanut Pentti Saaritsa  Helsinki: WSOY 1969
Näin ihminen vastaa: valikoima espanjankielisen Amerikan runoutta, suom. Matti Rossi ja Anselm Hollo, Turku: Tajo 1964 Runot kokoelmasta Poemas humanos
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Valkoperäsirri

| Valkoperäsirri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Sirrit Calidris
Laji::  fuscicollis
Kaksiosainen nimi
 Calidris fuscicollis  (Vieillot, 1819) 

Katso myös
   Valkoperäsirri Wikispeciesissä   Valkoperäsirri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkoperäsirri (Calidris fuscicollis) on pieni rantalintu, joka vierailee harvoin Suomessa. Lajin kuvaili ja nimesi tieteelle Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Koko ja ulkonäkö

Kesäpuvussa selkäpuoli on tummanruskea ja vatsapuoli valkea. Talvipuvussa selkä on vaaleanharmaa. Siivet ovat pitkät, ulottuvat pyrstön takapuolelle, kun lintu on maassa. Lajin pituus on noin 15–20 cm, siipien kärkiväli 34–45 cm ja paino 25–50 grammaa.
Levinneisyys

Pesii Kanadan pohjoisilla saarilla ja paikoin myös mantereella, harvinaisena myös Alaskassa. Talvehtii Etelä-Amerikassa, pääosin Andien itäpuolella Paraguaysta Tulimaahan ja Falklandsaarille. Maailman populaation koko on noin 6 200 000 yksilöä ja lajin kanta on vaarantunut. Suomessa valkoperäsirri on tavattu 5 kertaa vuoteen 2006 mennessä.
Elinympäristö

Pesimäaikana tundran kosteikot, kuten suot, lampien, järvien ja jokien rannat. Muuttomatkalla ja talvehtimisalueilla se viihtyy rannikoiden vuorovesirannoilla, laguuneissa ja kosteikoilla.
Lisääntyminen

Pesä on maassa kasvillisuuden suojassa. Munia on 3 tai 4. Haudonta-aika on 21–22 päivää.
Ravinto

Syö maassa eläviä hyönteisiä, nilviäisiä, äyriäisiä ja myös hieman kasvien osia.
Pequotit

Pequotit ja heidän naapurinsa 1600-luvun alkupuolella.
Pequotit (suomeksi "hävittäjät") olivat algonkinien kielikuntaa edustava intiaanikansa Pohjois-Amerikassa. He asuivat Connecticutin rannikkoseutujen itäosissa ja heidän määränsä oli alun perin yli 6 000 henkeä. 1630-luvulla Connecticutin alueita koetellut isorokko ja Mohegaanien irtautuminen pequoteista omaksi erilliseksi kansanosaksi pudotti pequotien määrän puoleen. Eurooppalaisten siirtokuntien saapuminen uudelle mantereelle vei pequotien elintilaa. Vuonna 1637 brittien aseistetut joukot hyökkäsivät Massachusettsin puritaanien toivomuksesta pequotien pääkylään ja järjestivät kansanmurhan, josta selvinneet pequotit menettivät oman identiteettinsä ja joutuivat sulautumaan toisiin kansoihin.
Historia > Alkuperä

Pequotien varhainen historia ennen 1600-lukua on jäänyt epäselväksi. Jotkut tutkijat pitävät heitä Connecticutin alkuperäisinä asukkaina kun taas osa uskoo heidän kulkeutuneen paikalle muualta. Samaa kansakuntaa heidän kanssaan olivat joskus saattaneet olla myös montaukit, narragansettit ja nianticit, koska kaikki puhuivat algonkinien Y-murretta. Onkin mahdollista, että nämä heimot aikoinaan muodostivat salaperäisen adirondack-kansakunnan, joka dominoi irokeesien eri heimoja 1400- ja 1500-luvuilla. Perustettuaan viiden heimon liiton irokeesit onnistuivat ajamaan adirondackit New Yorkin vuoristoon, joka kantaa yhä heidän nimeään.
Adirondack-vuoristossa sijaitseva Tahawus on hyväksytty alkuperäiseksi nimeksi Mount Marcylle, joka on New Yorkin osavaltion korkein kohta. Muinoin se toimi alueen intiaaniväestön pyhänä paikkana. Nykyään Tahawus on aavekaupunki lopetetun kaivosteollisuuden jäljiltä.
Historia > Eurooppalaisten puristuksessa

Connecticutin pequotit ja Rhode Islandin narragansetit kävivät keskenään kilpailua alueen herruudesta. Kummatkin olivat onnistuneet välttymään hyvin 1614–1618 riehuneilta sairausepidemioilta, Monen muun naapuriheimon menettäessä isorokon ja muiden valkoisten mukana tulleiden kulkutautien kynsissä suurimman osan väestään. Pequotien ensimmäinen kosketus eurooppalaisiin tuli, kun hollantilaiset turkiskauppiaat alkoivat levittäytyä Hudsonin jokilaaksoista Long Islandin salmen pohjoisille rannoille. Hollantilaiset pystyttivät kauppa-asemiaan Connecticut-joen rantamille, muun muassa lähelle nykyistä Hartfordia, ja halusivat käydä kauppaa kaikkien ympäristön heimojen kanssa. Pequotit eivät hyväksyneet tätä, vaan alistivat valtansa alle seudun pienimpiä heimoja, kuten nipmucit ja mattabesicit, ja määräsivät näiden kaupankäynnistä valkoisten kanssa. Hollantilaisten siirtolaisten määrän kasvaessa lisääntyi Pequotien viha heitä kohtaan. Vuonna 1622 sotatila vältettiin vain täpärästi. Pequotit verottivat maittensa läpi kulkevia heimoja ja toimivat välittäjinä hollantilaisten turkiskaupoissa.
Pequotien ja hollantilaisten kauppasuhteisiin tuli särö, kun Bostonista tulleet englantilaiset alkoivat pystyttää omia kauppa-asemiaan Connecticut-joen varsille. Heidän alueensa oli järkevästi valittu vastavirtaan hollantilaisista. Näin britit kykenivät pysäyttämään turkiskuljetukset joella ennen kuin ne ehtivät pequoteille tai hollantilaisille. Tämä johti välien kiristymiseen. Pequotit olivat tyytymättömiä, samoin hollantilaiset jotka reagoivat tilanteeseen ostamalla lisää maata intiaaneilta ja rakentamalla linnoitetun kauppa-aseman. He halusivat lisäturvaa mahdollisen sotatilan varalta ja toivoivat, että pequotit ajaisivat britit pois. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, mutta muiden heimojen silmissä pequotien valta alkoi horjua. Englantilaiset lisäsivät pequotien tyytymättömyyttä ja alkoivat tehtailla wampumeja, intiaanien omaa helmisimpukoista tehtyä valuuttaa. Se alensi tämän valuutan arvoa markkinoilla ja heikensi pequotien hallitsevaa asemaa kaupankäynnissä. Hollantilaisten kauppa-asemilla uskottiin pequotien aloittavan sodan ja ajavan britit pois.
Historia > Pequotien jakaantuminen

Pequotien sisäiset erimielisyydet estivät sodan syttymisen. Kun he 1631 menettivät suuren johtajansa Wopigwooitin, Hollantilaismielinen Sassacus ja brittejä kannattava Uncas halusivat kumpikin edesmenneen päällikön paikalle. Asia päätettiin heimoneuvostossa ja Sassacus valittiin Wopigwooitin seuraajaksi. Uncas ei hyväksynyt päätöstä. Hänen erimielisyytensä jatkuivat hollannin siirtomaavaltaa kannattavien pequotien kanssa.
Tilanne johti siihen, että Uncas jätti pequotit. Osa sotureista ei kannattanut Sassacuksen linjaa, vaan päätti liittyä Uncasiin, josta tuli heidän päällikkönsä. Heihin liittyi myös mattabesicejä. Uncas muodosti kannattajineen itsenäisen ryhmän, joka kantoi pequotien susiklaanin nimeä mohegan.
Moheganien irtaantuminen omaksi heimokseen sekä talven 1633–1634 isorokkoepidemiat tuhosivat likimain puolet pequotien lukumäärästä, joka putosi pariin tuhanteen. Käyttäen näin syntynyttä etua hyväkseen narragansetit valtasivat Rhode Islandilta takaisin alueita, jotka pequotit olivat vuosikymmen aiemmin heiltä riistäneet. Samaan aikaan Uncas moheganeineen toivotti tervetulleeksi uusia englantilaisia siirtolaisia, jotka asettuivat Connecticutiin.
Historia > Kohti sotaa

Sassacus ja pequotit eivät pystyneet hallitsemaan ympäristön pieniä heimoja, joiden keskuudessa levottomuudet lisääntyivät. Vuonna 1633 hollantilaiset sieppasivat kauppamatkalla olleen pequot-päällikön Tatobemin lunnaita vastaan. Pequotit maksoivat lunnaat wampumeina. Turkiksia odottaneet hollantilaiset eivät tyytyneet maksujärjestelyyn, vaan kuljettivat Tatobemin kansansa pariin vainajana. Vastauksena pequotien läntiset liittolaiset nianticit surmasivat Connecticut-joella ankkurissa olleen aluksen kapteenin ja miehistön. Aluksen miehistö sattui kuitenkin olemaan brittiläinen.
Sassacus yritti saada tilanteen rauhoittumaan, mutta rauhanneuvotteluilla ollut pysyvää vaikutusta. Samanaikaisesti Englannista virtasi laivalasteittain uusia siirtolaisia, jotka vaativat yhä enemmän elintilaa. Heidän joukossaan tuli lisää uskonnollisia riitoja paenneita puritaaneja, jotka olivat jo 1620-luvulla päättäneet perustaa malliyhteiskunnan uudelle mantereelle. Nämä valkoiset pyhiinvaeltajat katsoivat moraaliseksi velvollisuudekseen käännyttää pakanat kristinuskoon, koska he uskoivat jumalan säätäneen sen tavan miten eurooppalaista kulttuuria levitettiin. "Uuden-Jerusalemin" rakentaminen kukkulan laelle oli kuitenkin ongelmallinen tehtävä. Puritaanit koettivat taivuttaa intiaanit hallintomallinsa alle, mutta eivät onnistuneet aikeissaan odotusten mukaisesti. Eräs este oli Sassacus ja hänen pequotinsa, jotka suhtautuivat täysin välinpitämättömästi Uuden-Englannin puritaanien tapaan ylläpitää pelkoa ja järjestystä.
Pequot-sodan nimellä historiaan jääneen tapahtuman alkua nopeutti narragansett-soturien vuonna 1636 tekemä tunkeutuminen Block Islandille ankkuroituun kauppa-alukseen, jonka omistajan he surmasivat ja sieppasivat tämän pojan vangikseen. Kapteeni John Endecottin johtama 90 sotilasta käsittävä armeija lähetettiin rankaisemaan intiaaneja. Poika vapautettiin, mutta kauppiaan surmaan syyllistyneiden narragansettien uskottiin paenneen pequotien suojaan. Endecott joukkoineen pyysi Sassacusta luovuttamaan murhaajat oikeuden tuomittavaksi, mutta tämä kieltäytyi. Syntyneissä kahakoissa paljon pequotien omaisuutta tuhottiin ja joitakin heimon jäseniä ammuttiin. Pequotit vastasivat brittien iskuun surmaamalla useita valkoisia kansallisuudesta riippumatta. Connecticutin rannikolla elettiin pelon hetkiä pequotien sotapartioiden tehdessä vierailuja siirtolaisten asutuksille.
Hollantilaiset pysyivät sivussa tapahtumista, mutta Massachusettsin englantilaiset puritaanit päättivät lähettää lisää sotilaallista voimaa hajottamaan pequotit, joita he kuvasivat "piruiksi manalasta" ja "pimeyden voimiksi". Puritaanien todellinen vaikutin pequotien tuhoamiseksi oli yhä kasvava maannälkä, sillä uuden hurskaan Englannin rakentamiseen tarvittavat maa-alueet olivat yhä intiaanien hallussa. Pequotit yrittivät saada itselleen lisää liittolaisia ja pyysivät apua vanhoilta vihollisiltaan narraganseteilta ja jopa mohegaaneilta, mutta avunpyyntöihin vastattiin kieltävästi.
Historia > Erään kansakunnan tuho

Keväällä 1637 Uncas liittoutui englantilaisten kanssa ja 100 mohegaanisoturia seurasi päällikköään brittiarmeijan mukana. Armeijan peruspilarin muodosti kuitenkin suuri joukko hyvin aseistettuja narragansett-sotureita, jotka päällikkönsä Canonicuksen johdolla taistelivat parinsadan englantilaissotilaan rinnalla. Toukokuussa 1637 mohegaanit jäljittivät Connecticutissa lähellä Mystic-jokea sijainneen pequotien paaluvarustetun kylän.
Yön turvin kapteeni John Masonin johtamat britit, narragansetit ja mohegaanit hyökkäsivät kylään, sytyttivät sen tuleen ja surmasivat noin 600 intiaania. Joidenkin lähteiden mukaan surmattujen määrä oli lähenpänä tuhatta. "Oli pöyristyttävää nähdä pequotien käristyvän hengiltä palavassa kaupungissaan", kirjoitti Plymouthin kuvernööri myöhemmin tuon yön tapahtumista. Kuolleitten tarkempi tutkiminen tuotti yllätyksen, sillä lähes kaikki vainajat olivat naisia, lapsia ja vanhuksia, sillä pequot-soturit olivat samoihin aikoihin Hartfordssa sotaretkillä. Brittiarmeija liittolaisineen onnistui hieman myöhemmin saartamaan lähes 300 pequot-soturia Mystic-joella, jossa heidät ajettiin vesistöä ympäröiville suoalueille ja surmattiin sinne. Pequotit käsittivät brittien ylivoiman, ja jättivät kylänsä pieniin ryhmiin hajaantuneena.
Mohegaanit ja narragansettit jatkoivat yhteistyötä Uuden-Englannin kanssa, ja saivat kiinni pieniä ryhmiä pequoteja. Takaa-ajajien metsästysintoa lisäsivät englantilaisten lupaamat palkkiot. Henkiin jääneet pequotit jaettiin mohegaanien, narragansettien sekä nianticien kesken. He saivat uuden identiteetin ja uuden heimonimen ja unohtivat olleensa koskaan pequoteja. Jotkut karkulaiset selvisivät Long Islandille montaukien luokse turvaan ja osa myytiin orjiksi Länsi-Intian saaristoon.
Sassacus teki väärän valinnan etsiessään itselleen turvapaikkaa. Hän hakeutui joukkoineen mahicanien (ei mohegaanien) luokse, jotka olivat hollantilaisten liittolaisia. Mahicanit olivat kuitenkin hävinneet sodan mohawkeille ja joutuneet näiden hallinnan alle. Tieto Sassacuksen piilopaikasta kiiri nopeasti mohawkien korviin. Sotapartio surmasi pequotit ilman heimoneuvoston päätöstä. Sassacuksen pää leikattiin irti ja lähetettiin englantilaisille vallanpitäjille Hartfordiin ystävyyden eleenä.
Historia > Pequot-sodan jälkeen

Ylipäällikkönsä kuoleman jälkeen pequotien kansakunta lakkasi olemasta. Englantilaiset kielsivät pequot-nimen käytön. Heidän maansa eivät kuitenkaan siirtyneet puritaaneille, vaan mohegaanit valtasivat ne. Samalla mohegaaneista tuli hallitsevin intiaanikansa eteläisessä Uudessa-Englannissa. He kohtelivat heimoonsa adoptoituja pequoteja kuin koiria. Isäntiensä kovaan kohteluun kyllästyneet pequotit saivat tukea englantilaisilta, jotka siirsivät heidät erilleen mohegaaneista vuonna 1655. Siirretyt pequotit muodostivat kaksi eri reservaatiota Connecticutissa, joista toinen kantoi nimeä Mashantucket (läntiset pequotit] toisen muotoutuessa Paucatuck (itäiset pequotit) nimen alle.. Kumpikin ryhmä tuki mohegaaneja ja brittejä useissa sodissa 1600-luvun loppupuolella ja seuraavan vuosisadan aikana päälliköittensä Cassacinamonin ja Harmon Garrettin sekä näiden seuraajien johtamina..
1600-luvun lopulla mashantucketien ja paucatuckien yhteisluku oli lähes 1500 henkeä, mutta vuonna 1762 heidän määränsä oli vain 163.
Nykyisyys

Paucatuckien ja mashantucketien tiet hajaantuivat 1900-luvulla eikä heistä tuskin olisi enää koskaan kuultu, ellei muuan viimeksi mainitun ryhmän päämiehistä olisi alkanut kerätä kansaansa uudelleen yhteen. Hän sai kasvatettua heidän väkilukunsa muutamasta kymmenestä yli kahdeksisadaksi. Lakimiesten avulla heidän asemansa virallistettiin ja he saivat oikeuden maa-alueeseen, joka käsitti 1,250 eekkeriä. Allekirjoituksen maitten luovuttamisesta kirjoitti vuonna 1983 Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan. Näin pequotit saivat uudelleen omistukseensa heille joskus kuuluneen alueen. Tämä Mashantucketin reservaatti sijaitsee keskellä Ledyardin kaupunkia Connecticutin osavaltiossa, ja siellä asuu 315 pequotia.
2000-luvulla asuu Connecticutissa kaksi itsenäistä pequot-kansaa; Mashantucketit ja paucatucit eli itäiset pequotit. Vaatimattomasta bingohallista alkanut menestys hakee vertaistaan intiaanihistoriassa. Nykyisin pequotit omistavat Foxwoods Resort Casinon, joka tuottaa voittoa satoja miljoonia dollareita vuodessa. He ovat perustaneet myös maailman suurimman ja monipuolisimman intiaanimuseon ja tutkimuskeskuksen, nimeltään Mashantucket Pequot museum. Se avattiin yleisölle vuonna 1998. Pienestä, lähes sukupuuttoon kuolleesta heimosta on tullut suunnattoman rikas. Osan rahoistaan he käyttävät koulutukseen ja omien perinteidensä uudelleenelvyttämiseen. Reservaatissa vietetään vuosittain myös suuria pow-wow-juhlia, jossa eri heimojen intiaanit kokoontuvat tanssimaan ja laulamaan useiden päivien ajaksi. Mashantucket on vanhin Yhdysvaltain intiaanireservaateista.
Thomas Cole, Intiaanisola Tahawus, 1847
John Endecottin joukkojen tulo Block Islandille.
Yhdysvaltalaisen Charles Stanley Reinhardin vesivärityö pequot-sodasta.
Erkki Valtamäki

Erkki Johannes Valtamäki (s. 18. kesäkuuta 1950 Veteli) on suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja poliitikko. Valtamäki on työskennellyt toimittajana MTV:n Uutisissa vuosina 1989–2000, Yleisradion TV-uutisissa ja Urheiluruudussa vuosina 2000–2006 ja Nelosen uutisissa vuosina 2006–2012.
13.8.1998 MTV:n Kymmenen Uutiset julkaisivat Valtamäen tekemän jutun koskien 11.8. pelattua Seinäjoen Maila-Jussit – Kankaanpään Maila -Superpesisottelua, jonka Valtamäki epäili olleen niin sanottu sopupeli. Jutusta käynnistyi sopupeliskandaali, josta tuomion sai lopulta 30 ihmistä.
Valtamäki on toiminut Seinäjoen kaupunginvaltuustossa vuosina 2001–2008 Suomen Keskustan valtuutettuna ja vuodesta 2013 alkaen perussuomalaisten valtuutettuna. Valtamäki oli perussuomalaisten kansanedustajaehdokkaana eduskuntavaaleissa 2011, 2015 ja 2019 muttei tullut valituksi. Hän on kuulunut Etelä-Pohjanmaan liiton maakuntavaltuustoon vuodesta 2013 lähtien.
Etelä-Pohjanmaan käräjäoikeus tuomitsi toukokuussa 2017 Valtamäen Facebook-kirjoituksesta 25 päiväsakkoon kiihottamisesta kansanryhmää vastaan. Käräjäoikeuden mukaan Valtamäki levitti Facebook-sivullaan "tyypillistä vihapuhetta". Valtamäki oli kirjoituksessaan panetellut ja solvannut irakilaisia maahanmuuttajia etnisen ja kansallisen alkuperän sekä uskonnon perusteella.