stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aglia

| Aglia |
| --- | --- |
 Nastakehrääjänaaras (Aglia tau)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Riikinkukkokehrääjät Saturniidae
Alaheimo::  Agliinae
Suku::  Aglia  Ochsenheimer, 1810
Lajit
 Aglia homora  Aglia ingens  Aglia japonica  nastakehrääjä (Aglia tau) 
Katso myös
   Aglia Wikispeciesissä   Aglia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aglia on riikinkukkokehrääjiin kuuluvan Agliinae-alaheimon ainoa suku.
Suvun kolme, mahdollisesti neljä, lajia ovat Euraasian alueella tavattavia, kookkaita perhosia. Lajit lentävät sekä päivällä että yöllä, mutta naaraat ovat yleensä aktiivisia vasta hämärän aikaan. Kaikkien lajien siipien pohjaväri on oranssinruskea ja kunkin siiven keskellä on sinimusta silmätäplä ja siinä vaalea kuvio.
Suomessa ja muualla Euroopassa ryhmää edustaa vain nastakehrääjä (Aglia tau). Muut lajit esiintyvät Itä-Aasiassa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Aglia
iNaturalist: Suku Aglia
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Aglia (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Aglia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4692884  Wikispecies: Aglia  BOLD: 93895  ButMoth: 749.0  CoL: 8ZZ5S  EoL: 48887  EPPO: 1AGLIG  Fauna Europaea (new): a1f8c630-28dd-4946-bc02-af3a334d239f  GBIF: 1867343  iNaturalist: 124920  LepIndex: 65483  NCBI: 469310  Open Tree of Life: 324393
Irakin hašemiittinen kuningaskunta

Irakin hašemiittinen kuningaskunta (arab. المملكة العراقية الهاشمية‎, al-Mamlakah al-ʿIrāqiyyah ʾal-Hāshimiyyah) oli nykyisen Irakin alueella vuosina 1932–1958 sijainnut valtio. Sitä edelsi Ison-Britannian entisen Osmanien valtakunnan alueelle perustama Kansainliiton mandaatti, joka perustettiin vuonna 1920.
Irakin mandaatin ja kuningaskunnan perustaminen merkitsi valtavaa muutosta alueen politiikassa ja ihmisten elämässä. Se vaati ihmisiltä uudenlaista identiteettiä ja uusia stategioita siinä, miten hallinnosta saattoi hyötyä. Uuden valtion perustavana heikkoutena oli se, että Iso-Britannia rakensi sen pienen väestöpohjan varaan. Hallintoon otettiin väistyneen Osmanien valtakunnan huippuvirkamiehiä, joiden sosiaalinen status joko pysyi ennallaan tai nousi uuden hallinnon myötä. Lisäksi mukaan otettiin varakkaita maanomistajia, jotka hyötyivät poliittisesta vakaudesta. Nämä ryhmät olivat yleensä sunniarabeja, jotka edustivat lähinnä 20:a prosenttia koko väestöstä.
Monarkia päättyi Irakissa 14. heinäkuuta 1958 tapahtuneessa sotilasvallankaappauksessa, jolloin lähes kaikki hallitsijasuvun jäsenet surmattiin.
Faisal I (1885–1933), Irakin ensimmäinen kuningas
Bagdad vuonna 1932.
Historiaa > Tunnelmat kiristyvät

Vaikka Irak kehittyi 1950-luvulla huomattavasti, oli sen nuoressa polvessa havaittavissa kasvavaa tyytymättömyyttä. Osasyynä oli ulkopolitiikka, jonka katsottiin vastaavan vain Ison-Britannian etuihin ja se, että osan öljytuloista nähtiin valuvan ulkomaille. Nuori kuningas Faisal II oli poliittisesti kokematon ja joutui usein tukeutumaan Abdulilahin neuvoihin, mikä heikensi hänen arvovaltaansa. Omia poliittisia aloitteita nuori kuningas ei ehtinyt tehdä. Nuoren polven poliitikot eivät pysyneet vallassa vaan heidät siirrettiin sivuun. Arabinationalistisia piirejä ärsytti se, että maan hallinto oli ilmaissut tukensa Isolle-Britannialle vuoden 1956 Suezin kriisissä, eivätkä he myöskään hyväksyneet vuonna 1955 solmittua Bagadadin sopimusta.
Upseerin keskuudessa alkoi syntyä ryhmiä, jotka kutsuivat itseään "vapaiksi upseereiksi" ja he keskustelivat politiikasta ja laativat kaappaussuunnitelmia. Ryhmät järjestäytyivät soluiksi ja pitivät solut tietämättöminä toisistaan. Ainoastaan keskusorganisaatio, jossa oli 14 upseeria tiesi kaikki solut. Keskusorganisaation johtaja oli tuleva vallankaappaaja, kenraali Abdulkarim Qasim. Ryhmittymän ajatusmaailmaa innoitti muun muassa Egyptin karismaattinen johtaja Nasser. Nasser oli Irakissa huomattavasti suositumpi kuin sen omat johtajat. Viranomaiset tiesivät ryhmästä, epäilivät jotain olevan tekeillä, mutta mitään ei konkreettista heillä ei ryhmää vastaan ollut.
Helmikuussa 1958 Jordania ja Irak muodostivat federaation. Maiden välisen liiton oli määrä toimia vastapainona Yhdistyneelle arabitasavallalle. Myös Israelia pidettiin uhkana.lähde?
Kaappausta oli pohjustettu huolellisesti. Imaameille oli jaettu salaa otettuja valokuvia, jotka esittivät nuorta kuningasta sopimattomissa tilanteissa. Näin heidän mielipiteitään pohjustettiin etukäteen ajatukselle, että hallitsija oli ansainnut tulla syrjäytetyksi. Maan hallinto piti armeijaa uskollisena eikä uskonut saamaansa tiedustelutietoa siitä, että jotain oli tekeillä.
Historiaa > Vallankaappaus

Monarkian lopettanut vallankaappaus tapahtui 14. heinäkuuta vuonna 1958 kello 3-4 välillä aamuyöllä. Kapinalliset armeijan yksiköt ottivat haltuunsa Bagdadin strategiset kohteet ja tunkeutuivat kuninkaalliseen palatsiin. Joukkojen oli väitetty olevan menossa Jordaniaan missä niiden olisi pitänyt maiden välisen sopimuksen nojalla antaa apua väitetylle Israelin uhalle.
Kuninkaalliseen palatsiin tuleet vallankaappaajat surmasivat entisen sijaishallitsija Abdulihahin sekä kuningas Faisal II että monia muita hallitsijasuvun jäseniä. Palatsiin tunkeutuneet vallankaappaajat surmasivat myös hovin palveluskunnan. Kuninkaallisesta perheestä pelastui prinssi Muhamed, joka oli tuolloin opiskelemassa Egyptissä, samoin kuninkaan täti prinsessa Badiya, joka juuri tuolloin ei oleskellut palatsissa.
Epäsuositun pääministerin Nuri al-Saidin onnistui piileskellä kaappauksen jälkeen pari päivää, mutta hänet saatiin kiinni ja surmattiin. Hänen ruumistaan häpäistiin raahaamalla sitä pitkin katuja kuten myös Abdulilahin. Kaappauksen yhteydessä Bagdadissa tapahtui mellakoita, kaupungin jäljellä olevan juutalaisyhteisön johtaja surmattiin, kristittyjä vainottiin, kurdeja ja shiamuslimeja vastaan hyökkäiltiin. Samoin osa kaupungin lähetystöistä tuli häirityiksi. On edelleen epäselvää kuinka paljon väkeä tuolloin oli kaupunkien kaduilla ja mitkä heidän motiivinsa olivat. Osa oli uteliaisuudesta, osa halusi ryöstellä ja osa ilmaisi riemuaan kun heidän inhoamansa hallinto kaatui. Väkijoukkoa käytettiin myöhemmin hyväksi, kun rakennettiin myyttiä, että maassa olisi tapahtunut kansan mobilisoima vallankumous, eikä pienen sotilasjoukon tekemä kaappaus.[vanhentunut linkki]
Uuden hallinnon johtoon asettui Abdulkarim Qasim, joka nimitti itsensä pääministeriksi ja armeijan komentajaksi. Toinen kaappauksen johtohahmoista, Abdulsalam Arif sisäministeriksi ja armeijan varakomentajaksi. Pian maalle annattiin uusi perustuslaki. Maa neuvotteli itselleen uuden sopimuksen öljy-yhtiöiden kanssa ja purki vuonna 1955 Ison-Britannian kanssa solmitun epäsuositun sopimuksen. Saadakseen kansansuosiota hallinto ryhtyi vaatimaan Kuwaitia Irakin haliintaan. Tämä heikensi maan suhteita muihin arabimaihin. Hämmennystä herätii niin ulkomailla kuin kotimaassakin uusien johtajien suhteellinen tuntemattomuus.
Läheskään kaikkia kansalaispiirejä ei uusi hallinto miellyttänyt. Kun kaappauksesta oli kulunut neljä vuotta, oli Irakista muuttanut ulkomaille satoja tuhansia kansalaisia. Syinä olivat muun muassa omaisuuden takavarikoinnit, yhteiskunnan militarisointi ja poliittisesti värittyneissä oikeudenkäynneissä syytetyksi joutuminen. Vähitellen irakilaiset huomasivat, että maa ei ollut yhtään vapaamielisempi tai tai demokraattisempi kuin kuningasvallan aikana. Väkivallan käytöstä tuli uusi poliittinen käytäntö ja sitä käytettiin uuden eliitin vallassapysymisen välineenä.
Väestö

Ison-Britannian perustaessa Irakin mandaattia, sen väestö koostui eri väestöryhmistä. Arviolta puolet väestöstä oli shialaisia arabeja, sunniarabit ja kurdit käsittivät kumpikin noin 20 prosenttia väestöstä, lisäksi oli huomattavia määriä jesidejä, kristittyjä, juutalaisia ja turkmeeneja.Osa arabeista oli karjalaumojensa perässä vaeltaneita beduiineja ja arabeja leimasi voimakas jako sunni- ja shialaisiin. Monella ryhmittymällä oli omia nationalistisia pyrkimyksiään. Erityisesti kurdit ja shialaiset halusivat itsehallintoa. Faisal I tukeutui halinnossaan kaupunkien koulutettuun shiaeliittiin ja pyrki yhtenäistämään maan.
Vuonna 1957 Irakin väkiluvuksi arvioitiin 5 179 192 henkilöä.
1940-luvulla juutalaisten osuus väestöstä alkoi vähetä. Vuonna 1941 maassa oli pogromi ja sionismin nousu ja Israelin valtion synty johtivat maastamuuttoon. Vuonna 1947 Irakissa asui 117 000 juutalaista, eli arviolta 2,7% väestöstä. Pogromit ja syytteet siitä, että juutalaiset ajavat maassa brittien asiaa käynnistivät juutalaisten muuttoliikken maasta. Juutalaiset yrittivät vedota viranomaisiin, mutta turhaan, sillä osa poliitikoista lietsoi juutalaisvastaisuutta omista poliittisista syistään.
1920- 1930- lukujen vaihteessa kurdit toivoivat omaa itsenäistä kuningaskuntaansa. Kun tuli selväksi, että sitä ei tule, alkoivat kurdiälyköt pohtimaan kurdi-identiteettiä uudessa valtiossa. Moni heidän johtohahmoistaan ryhtyi luomaan suhteita Irakin hallituspiireihin ja heitä nousi myös kansanedustajiksi. Kaikesta huolimatta kurdit kokivat olevansa toisen luokan kansalaisia kuningaskunnassa ja kapinoivat       vuosina 1932 ja 1943. Vuonna 1958 valtaannoussut hallitus tunnusti heidän kansalliset oikeutensa.
Kulttuurielämä

Osmanien valtakaudella ei valtakunnan arabialamaisten koulutukseen panostettu. Vuonna 1921 uutta valtiota perustettaessa huomattiin, että Irakin kaikissa koulussa oli oppiasteesta riippumatta vain 8156 opiskelijaa. Heistäkin suurin osa opiskeli kristittyjen ylläpitämissä yksityiskouluissa.
Korkeinta opetusta maassa antoi Bagdadin yliopisto, joka avattiin virallisesti vuonna 1957. Sen juuret ovat vuodessa 1908, jolloin avattiin lakitietteellinen tiedekunta. Lääketieteellinen tiedekunta avattiin vuonna 1927.Vähitellen myös naiset pääsivät korkeakouluihin ja ensimmäiset naislääkärit ja oikeustieteilijät valmistuivat 1940- luvulla.
Monet nykyaikaiset kulttuuri-instituutiot perustettiin joko mandaatti- tai kuningasvallan aikana. Kansallismuseon kokoelmien kerääminen aloitettiin vuonna 1922 ja avajaiset vietettiin vuonna 1926. Bagdadin konservatorio perustettiin vuonna 1936.
Taidekoulua Irakiin ei perustettu vielä kuningasvallan aikana, vaan lahjakkaat nuoret taiteilijat koulutettiin ulkomailla. Bagdadissa pidettiin modernin taiteen näyttely vuonna 1951 ja koko irakilaista kuvataidetta käsittänyt näyttely avattiin kuninkaan suojelemana vuonna 1956. 1950-luvulla maahan syntyi myös erilaisia taiteilijoiden yhteenliittymiä.
Jälkimaine

Nykyajan Irakissa monet henkilöt suhtautuvat kuningasvallan aikaan nostalgisesti. Maata hallittiin tuolloin perustuslain mukaan ja aika oli suhteellisen vakaata. Maan talous kehittyi kun öljytulot alkoivat virrata maahan. Monien mielestä maa eli parasta aikaansa ja oli tuolloin puhtaampi ja turvallisempi. Nykyistä Irakia taas pidetään vallankaappausten, sotien ja terrorismin silpomana. Vuoden 1958 kaappausta he pitävät lähtökohtana huonoille ajoille.
Toiset piirit taas ovat huomauttaneet aiheellisesti, että öljytulot hyödyttivät niitä, joilla oli jo entuudestaan rahaa. Lisäksi maan katsotaan tuolloin myötäilleen liikaa Isoa-Britanniaa ulkopolitiikassaan.
Aiheesta muualla

http://www.almanachdegotha.org/id253.html
http://www.dailymail.co.uk/news/article-1042749/Why-Saddam-Hussein-haunted-brutal-murder-Iraqs-boy-king.html
Kirkukin lähistöllä sijainnut öljylähde vuonna 1932.
Ghazi (1912–1939), Irakin toinen kuningas
Nuri al-Said, Irakin pitkäaikainen pääministeri.
Faisal II (1935-1958), Irakin viimeinen kuningas, noin vuonna 1944
Pentti Isotalo

| Pentti Isotalo |
| --- | --- |
 Isotalo 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. helmikuuta 1927 Tampere
Kuollut: 9. heinäkuuta 2021 (94 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Iso-Pena
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  right
Pituus:  178 cm
Paino:  72 kg
Pelinumero:  2, 3, 8
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1942–1958
Seurat:  Ilves
Pentti Veijo Isotalo (17. helmikuuta 1927 Tampere – 9. heinäkuuta 2021 Tampere) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja ja kansainvälisen tason erotuomari. Pelaajana Isotalo edusti Tampereen Ilvestä vuosina 1942–1958 ja voitti ennätykselliset seitsemän Suomen-mestaruutta. Isotalo palkittiin SM-sarjan parhaana puolustajana. Erotuomarina Isotalo toimi vuoteen 1973 saakka, tuomiten mestaruussarjan lisäksi maaotteluita ja MM-kilpailuja. SM-liigan vuosittainen erotuomaripalkinto kantaa Isotalon nimeä. Aktiiviuransa jälkeen Isotalo jatkoi vielä pitkään jääkiekon parissa työskentelyä muun muassa erotuomarikouluttajana.
Ura > Pelaajana

"Iso-Pena" esiintyi ensimmäistä kertaa jääkiekon SM-sarjassa jo kaudella 1942–1943. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 91 ottelua tehopistein 25+7=32 vuosina 1942–1958, kaikki kasvattajaseurassaan Tampereen Ilveksessä. Isotalo voitti Suomen mestaruuden seitsemästi, vuosina 1945, 1946, 1947, 1950, 1951, 1952 sekä 1957, ja oli pitkään eniten jääkiekon Suomen mestaruuksia voittanut pelaaja yhdessä Aarne Honkavaaran kanssa. Isotalo sai myös hopeaa Ilveksessä vuonna 1948 sekä toimi Ilveksen kapteenina kaudella 1951–1952 ja kolmella viimeisellä kaudellaan 1955–1958. Hänet tunnettiin ”rauhallisena ja järkevänä puolustajana”. Isotalo aloitti uransa kuitenkin hyökkääjänä ja vaihtoi roolinsa puolustajaksi ensimmäisten SM-sarjakausiensa jälkeen. Isotaloa luonnehditaan yhdeksi ensimmäisistä suomalaisen jääkiekon kiekollisista puolustajista häneen hyökkääjänä iskostuneiden luistelu- ja mailankäsittelytaidon ansiosta. Isotalo palkittiin Lynces Academicin patsaalla SM-sarjan parhaana puolustajana vuonna 1950.
Maajoukkueessa Isotalo edusti Suomea Ranskan 1951 MM-kilpailuissa sekä Norjan 1952 talviolympialaisissa. Isotalo pelasi maajoukkueessa yhteensä 38 ottelua.
Isotalo pelasi jääkiekon lisäksi myös jalkapalloa Ilveksessä Aarne Honkavaaran kanssa.
Ura > Erotuomarina

Isotalo kouluttautui erotuomariksi jo pelaajauransa aikana ja tuomaroi Suomensarjan otteluita ennen pelaajauransa lopettamista 1958, minkä jälkeen hän ryhtyi heti tuomaroimaan SM-sarjassa. Hän toimi sarjan erotuomarina kevääseen 1973 saakka tuomiten 210 SM-ottelua ja tuli valituksi sarjan parhaaksi erotuomariksi neljästi. Isotalo toimi tuomarina SM-sarjan lisäksi kuusissa MM-kilpailuissa sekä Itävallan 1964 talviolympialaisissa. Maaotteluita kertyi 80. Isotalon tuomariuran päätökseksi jäi Neuvostoliiton 1973 MM-kilpailut. Isotalo oli mukana Kansainvälisen Jääkiekkoliiton erotuomarikomiteassa vuosina 1972–1974. Isotalo kuului myös vuonna 1967 perustettuun Tampereen Jääkiekkotuomarit ry:hyn, jossa hän toimi sen koulutusryhmän jäsenenä, varapuheenjohtajana, puheenjohtajana sekä liittovaltuuston varajäsenenä. Yhdistyksessä oli mukana jäsenenä Isotalon tavoin kansainvälisesti toimineet tuomarit ja samalla vanhat pelikaverit Lennart Jaala sekä Räshid Hakimsan.
Ura > Ammattilaisuran jälkeen

Isotalosta tuli Suomen arvostetuimpia erotuomareita jo peliuransa jälkeen tuomariaikanaan. Lopetettuaan pelaajauransa 1958 ja tuomarointiuransa 1973, hän toimi Suomen Jääkiekkoliiton ja jääkiekon SM-liigan erotuomarikouluttajana, tuomareiden liitto- ja piirivalmentajana, SM-liigan erotuomariryhmän jäsenenä sekä erotuomaritoiminnan kehittäjänä lähes 30 vuotta vuosina 1975–2002. Siviilissä Isotalo toimi opettajana ja Kissanmaan ala-asteen rehtorina. Isotalo työskenteli täten yhteensä 60 vuotta jääkiekon parissa. SM-liigan parhaan linjatuomarin palkinto nimettiin Isotalon mukaan vuonna 1979, ja hänet aateloitiin Suomen Jääkiekkoleijonaksi numero 8 vuonna 1985. Isotalo kuoli 94-vuotiaana heinäkuussa 2021.
Isotalo oli Suomen Punaisen Ristin jäsen vuodesta 1952. Hän kuului sen eri johtotehtäviin.
Saavutukset ja huomionosoitukset

7 Suomen mestaruutta (1945, 1946, 1947, 1950, 1951, 1952, 1957)
1 SM-hopea (1948)
SM-sarjan paras puolustaja 1950 (Lynces Academici)
SM-sarjan paras erotuomari 1971 (Unto Wiitala -palkinto)
Antanut nimensä SM-liigan parhaan linjatuomarin palkinnolle (Pentti Isotalo -palkinto)
SM-liigan kultainen ansiomerkki
Suomen Jääkiekkoliiton pelaajan- ja erotuomarin kultainen ansiomerkki
Suomen Leijonan Ritarikunnan ansioristi (1977)
Tampereen kaupungin kultainen ansiomitali (1986)
Suomen Jääkiekkoleijona #8
Galleria

Isotalo nuoruusvuosinaan.
Hyökkäysketju Isotalo-Honkavaara-Havulinna. (1946).
Teuvo Hellen, Pentti Isotalo, Juhani Linkosuo, Aarne Honkavaara ja Osmo Huhti. (Tukholma, 1947).
Ilveksen mestaruusjoukkue 1957. (Isotalo eturivissä toinen vasemmalta).
Ilveksen pelaajia 1950-luvulla. (Isotalo keskellä).
Erotuomareita marssimassa Hakametsän hallin peruskiven muuraustilaisuuteen Hämeenkadulla vuonna 1964. (Pentti Isotalo kantamassa lippua).
Tampereen Jääkiekkotuomarit ry:n johtokunta vuonna 1970. (Isotalo oikealla).
Aiheesta muualla

Pentti Isotalo on nähnyt läheltä Aarne Honkavaaran elämäntyön
Leijonien ensimmäiset olympiakisat
Isotalo erotuomarina.
Pietismi

Pietismi on 1600-luvun lopussa luterilaisessa Saksassa syntynyt, kirkon sisällä toiminut, herätysliike, jota pidetään aitoluterilaisuuden jatkona. Pietismi syntyi Saksassa paikallisena maallikkoliikkeenä, joka omistautui pääasiassa Raamatun levittämiseen. Pietismille oli ominaista persoonallinen hurskaus, jossa keskeisintä oli kääntymys.
Liike levisi nopeasti kaupunkeihin ja maaseudulle, niin että 1700-luvun alkupuolella voitiin puhua pietistisestä Saksasta. Pietistit pitivät hyviä töitä aidon uskon ilmauksina, mikä heijastui myös aktiivisuutena lähetystyössä. Pietismi saavutti 1700-luvulla koko evankelisen kristikunnan ja Pohjois-Amerikan ja vaikutti myös reformoitujen kirkkojen ja roomalaiskatolisen kirkon piirissä.
Pietismiä on kuvattu eräänä evankelisen kirkon laajimpana ja monimuotoisimpana ilmiönä, joka on jatkunut 1900-luvulle saakka. Pietismiä on kuvattu sekä aatevirtauksena että aikakautensa kansanliikkeenä. Suomessa pietismi vaikuttaa useimpien herätysliikkeiden taustalla.
Pietismin (lat. Pietas) nimi tulee latinan hartautta tarkoittavasta sanasta, joka kuvasi sen pyrkimystä uudistamaan ja elävöittämään seurakuntia, sekä syventämään kristittyjen hengellistä elämää. Alkujaan nimitystä käyttivät kirkon sisäistä liikehdintää vastustaneet.
Pietismille on ominaista matalakirkollisuus: siinä korostetaan henkilökohtaista Jumala-suhdetta, yksityistä hartauselämää sekä epämuodollista uskonnonharjoitusta, kuten rukous- ja raamattupiiritoimintaa. Vastaavasti pietismissä enemmän tai vähemmän väheksytään kirkon hierarkiaa ja jumalanpalveluselämän ulkoisia muotoja. Toisaalta pietismi kuitenkin vaikuttaa piispallisesti johdettujen luterilaisten ja anglikaanisten kirkkojen sisällä. Pietismin sakramentti- ja seurakuntaoppi onkin monisyinen ja useissa tapauksissa epäselvä.lähde?
Pietismin jatkona nähdään herrnhutilaisuus, lähetysliike ja metodismi. Pietistit kokoontuivat myös kirkon ulkopuolella niin sanottuihin konventikkeleihin, jotka yleensä suomennetaan seuroiksi. Näissä kokouksissa luettiin Raamattua, keskusteltiin hengellisistä asioista ja laulettiin. Pietismin sisällä oli monenlaisia uskonnollisia suuntia.lähde?
Oppi

Pietismin ohjelmallisena perustana pidetään Philipp Jakob Spenerin vuonna 1675 julkaisemaa Pia Desideria -kirjoitusta, joka julkaistiin esipuheena Johann Arndtin Vom Wahren Christenthum -laitoksessa. Arndtin teokset kuuluivat pietistisessä liikkeessä luettuihin kirjoihin. Opetuksissa kuvattiin, kuinka yksilön tuli elää uskovana. Pietismi pyrki uudistamaan ja elävöittämään seurakuntia sekä syventämään kristittyjen hengellistä elämää. Liikkeen painopiste on yksilön sisäisessä muutoksessa.
Spenerin uudistusohjelman pääkohdat olivat seuraavat:
Raamatun tutkimista on tehostettava kaikkien kristittyjen keskuudessa erityisesti jumalanpalvelusten rinnalla pidettävillä raamattutunneilla, joilla maallikotkin saavat selittää Raamattua.
Kristittyjen yleinen ja yhteinen pappeus on otettava käyttöön.
On edistettävä kristillistä elämää, jota hallitsee rakkauden käsky.
Tunnustuskunnallisen polemiikin sijasta toisuskoiset on voitettava rakkaudellisessa yhteydenpidossa ja hyvällä esimerkillä.
Akateemisessa teologian opiskelussa on vähennettävä filosofian ja dogmatiikan osuutta ja korvattava sitä raamattutieteellä ja opiskelijoiden opastamisella henkilökohtaiseen hengellisyyteen ja käytännön elämään.
Saarnaamisen on muututtava yksinkertaiseksi ja luovuttava oppineisuuden osoittamisesta ja tähdättävä kuulijoiden uudistumiseen ja rakentumiseen.
Oppi > Pietistisiä suuntia

Kirkollinen pietismi, johon Spener kuului, oli nimenomaan kirkon sisällä toimiva liike. Spener julkaisikin pietistisen ohjelmakirjoituksen Pia desiderian (suom. Hurskaat toiveet). Herätys levisi lähinnä hovi-, aatelis- ja virkamiespiireihin. August Hermann Francke (1663–1727) oli Spenerin läheinen työtoveri. Hallen yliopistoa pidettiin pietismin keskuksena.
Hallen pietismi on liike, jonka keskuspaikaksi muodostui Halle. Liikkeen tunnetuimpia edustajia on professori August Hermann Francke. Liike kuului kirkollisiin pietisteihin. Hallen pietismissä oli selvä ero maailman ja uskovaisten välillä. Uskovaiset pyrkivät yksinkertaiseen elämäntapaan. Muodikkaaseen pukeutumiseen, huvitteluun (tanssi) ja eräisiin kulttuurimuotoihin (teatteri) suhtauduttiin kielteisesti. Pietismissä nimenomaan maallikkokristityt olivat merkittävässä osassa liikkeessä ja sen leviämisessä. He perustivat kouluja ja orpokoteja, julkaisivat kirjallisuutta ja auttoivat vaikeuksiin joutuneita. He tekivät myös aktiivisesti lähetystyötä. Hallen pietismissä opetettiin, että uudestisyntyminen ei tapahdu kasteessa, vaan lapsi syntyy uskoen ja aikuisen kadotettua usko, uudestisyntyminen tapahtuu tietoisessa herätyksessä, joka johtaa selvään parannuksentekoon. Heidän keskuudessaan opetettiin "ecclesiola in ecclesia -oppia", mikä tarkoittaa, että tosiuskovaisten seurakunta toimii kirkon sisällä. Opetusta on perusteltu Lutherin kirjoituksilla.
Radikaalipietismi suhtautui kielteisesti kirkkoon ja sen pappeihin.
Württembergin pietismi oli lujin ja viimeisin pietistinen suuntaus Saksassa. Siinä korostui lopun aikojen odotus. Opetuksen mukaan Kristuksen piti palata vuonna 1836. Tämän suunnan merkittävin edustaja oli Johann Albrecht Bengel.
Uuspietismi kehittyi erityisesti toisen maailmansodan jälkeen, jolloin syntyi uusia herätyksiä, jotka kehittyivät pietistisen paradigman ja opin mukaan. Tätä ilmiötä on kutsuttu uuspietismiksi ja suomalaisessa kontekstissa viidesläisyydeksi.
Historia > Tausta

Vuoden 1517 uskonpuhdistuksen aikakausi huipentui Tunnustuskirjojen hyväksymiseen vuonna 1577, minkä jälkeen luterilaisuuden piirissä alkoi luterilaisen puhdasoppisuuden aika. Papiston koulutuksessa teologia painottui luennoimiseen ja intellektuaalisuuden painotukseen. Saarnat ja opetukset muuttuivat teoreettisiksi esitelmiksi ja kehitystä tuki sivistyneistön piirissä esiintynyt valistuksen rationalistinen deismi.
1600-luvulla Eurooppa oli sodan runtelema ja vuonna 1648 solmittiin rauha kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen.  Tämän jälkeen uskonto herätti enemmän kiinnostusta ja avoimuus erimielisyyttä kohtaan kasvoi. Luterilaiset olivat taistelleet sodassa oppinsa puolesta ja tunsivat olevansa uhattuina katolisten taholta. Uhan laantuessa huomio siirtyi opillisuudesta kohti kristillistä elämää.
Jotkut papit uskoivat, että uskoa tulisi osoittaa enemmän teoissa ja elämässä. Näin ollen pietismi arvosteli luterilaista ortodoksia, ainoastaan ulkoisena tapana noudatettua kristillisyyttä sekä liiallista opillisuutta. Pietistit painottivat opetuksen sisäistämistä henkilökohtaiseksi vakaumukseksi ja pietistit pitivät itseään uskonpuhdistuksen jatkajina. Pietismin ensimmäisenä edustajana pidetään Johann Arndtia (1555–1621).lähde?