Brandenburgin markkreivikunta
Historia > Askania-hallitsijasuku

Saksalaisten Ostsiedlungin aikana Askanian sukuun kuulunut Albrekt Karhu (saks. Albrecht der Bär) pani alulle sukunsa pyrkimykset laajentaa alueitaan itään. Vuosina 1123–1125 Albrekt ylläpiti suhteista Pribislaviin, joka oli hänen ensimmäisen poikansa Oton kummi ja joka lahjoitti tälle Zauchen seudun, kun tämä vuonna 1134 kastettiin. Samana vuonna keisari Lothar III nimitti Albrektin Nordmarkin markkreiviksi ja korotti Pribislavin kuninkaan arvoon, joka tosin myöhemmin peruutettiin. Vuonna 1134 Albrekt onnistui myös varmistamaan Askanian dynastialle lapsettoman Pribislavin perinnön. Kun Pribislav vuonna 1150 kuoli, Albrekt sai haltuunsa hevellien alueella sijainneen Brennan eli Branden­burgin kaupungin. Askania-suku aloitti myös Spandaun linnan rakentamisen.
Toisin kuin uudet valtiaat, jotka olivat kristittyjä, hevellit palvoivat yhä vanhoja slaavilaisia jumalia eivätkä hyväksyneet Albrektin valta­pyrkimyksiä. Jaxa Köpenickiläinen, joka mahdollisesti oli Pribislavin sukulainen ja joka vaati Branden­burgia itselleen, piti sitä hallussaan Puolan tuella ja hallitsi hevellien maita. Vanhempien histori­oitsi­joiden mukaan tämä valloitus tapahtui vuonna 1153, joskaan vuosi­luvulle ei ole luotettavia lähteitä. Viimeaikaisten tutkijoiden kuten Lutz Partenheimerin mukaan se tapahtui keväällä 1157, ja on epäiltävää, että Albrekt ei olisi vastannut Jaxan toimiin neljään vuoteen.
Kesäkuun 11. päivänä 1157 käytyjen ankarien taistelujen jälkeen Albrekt Karhu onnistui jälleen valtaamaan Branden­burgin ja karkottamaan Jaxan, ja samalla hän otti hallitsijana uuden arvonimen. Koska hänellä oli jo markkreivin arvo, hän nimitti 3. lokakuuta 1157 itsensä Brandenburgin markkreiviksi (Adelbertus Dei gratia marchio in Brandenborch) perustaen täten Branden­burgin mark­kreivi­kunnan.
Alkuperäinen mark­kreivi­kunta ei ollut yhtä laaja kuin nykyinen Brandenburgin osavaltio, vaan siihen kuuluivat vain Havellandin ja Zauchen seudut. Seuraavien 150 vuoden kuluessa Askaniat onnistuivat valloittamaan Uckermarkin, Teltowin ja Barnimin alueet Havelin ja Nuthen itäpuolella, minkä jälkeen mark­kreivi­kunta ulottui Oderiin saakka. Neumark Oderin itäpuolella hankittiin vähitellen eri tavoin, muun muassa avio­liittojen avulla sekä Puolan Piast-dynastian kanssa tehdyillä sopimuksilla.
Koska Branden­burgin alueella maaperä oli hiekkaista, tämä maa­talouden kannalta epä­edullista ruhtinas­kuntaa nimitettiin ”Pyhän Rooman keisarikunnan hiekkalaatikoksi”. Albrekt houkutteli valloittamilleen alueille uusia asukkaita, joista monet tulivat mark­kreivi­kunnan entisiltä alueilta, mutta myös Harzista, Flanderista ja Reininmaalta. Sen jälkeen kun hän 1160-luvulla oli valloittanut Elben ja Havelin välisen alueen, sinne Hollannin tulvista kärsineiltä alueilta muuttaneet flaamit ja hollantilaiset käyttivät entisellä koti­seudulla oppimiaan taitoja rakentaakseen patoja Branden­burgiin. Askanialaiset turvasivat maansa asettamalle kyliin ritareita ja rakentamalla Neumarkin raja-alueille ritari­linnoja. Kun keisarin valta 1300-luvulla heikkeni, ritarit kuitenkin ryhtyivät rakentamaan linnoja kaikkialle mark­kreivi­kunnan alueelle ja saivat täten entistä itsenäisemmän aseman.
Albrektia seurasi hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1170 Otto I. Askanit pyrkivät yhä laajentamaan aluettaan itään ja koilliseen saadakseen sen ulottumaan Pommerin kautta Itämereen saakka. Tämän vuoksi he joutuivat ristiriitoihin Tanskan kanssa. Bornhövedin taistelun (1227) jälkeen markkreivi Juhana I vaati itselleen Pommeria, jonka hän saikin läänityksenä keisari Fredrik II:lta vuonna 1231. Vuosisadan puoliväli oli Askania-dynastian kannalta tärkeä kehityskausi, sillä vuonna 1250 se sai liitetyksi alueisiinsa myös Stettinin ja Uckermarkin, joista ensin­ mainitun se kuitenkin myöhemmin menetti Pommerin herttua­kunnalle. Viimeinen Askania-sukuinen markkreivi, Henrik II, kuoli vuonna 1320.