stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ioni
Ionisaatio

Ionin muodostumista sanotaan ionisaatioksi. Ioneja voi muodostua esimerkiksi säteilyttämällä alkuaineita kaasufaasissa, termisen energian avulla, sähkökemiallisessa kennossa sähkön avulla tai kemiallisissa reaktioissa.
Esimerkiksi kaasufaasissa hopea-atomi ionisoituu luovuttamalla elektronin: Ag → Ag+ + e−. Tähän reaktioon tarvittavaa energiaa kutsutaan ionisoitumisenergiaksi. Alkuaineen toinen ionisaatioenergia on energia, joka vaaditaan seuraavan elektronin irrottamiseksi muodostuneesta positiivisesti varautuneesta ionista. Vastaavasti voidaan määritellä myös kolmas ja neljäs ionisaatioenergia. Koska elektronin irrottua ydin vetää jäljelle jääneitä elektroneja voimakkaammin puoleensa, ovat seuraavien elektronien poistamiseen tarvittavat energiat aina suurempia.
Koska kaasufaasissa tapahtuvaan elektronin irrottamiseen tarvitaan aina energiaa, kyseessä on endoterminen reaktio ja ionisaatioenergia on positiivista. Vaaditun ionisoitumisenergian määrä vaihtelee atomikohtaisesti, ja siihen vaikuttaa atomisäde. Atomi, jolla on pienempi atomisäde, vaatii suuremman ionisaatioenergian kuin suuremman atomisäteen omaava atomi. Pienemmällä säteellä valenssielektronien ja ytimen välillä on lyhyempi etäisyys, ja siten niiden irrottaminen vaatii enemmän energiaa. Kun kyseessä on ioni, tällöin atomisäteen sijaan puhutaan ionisäteestä. Määritelmä on vastaava kuin atomisäteellä, mutta saman alkuaineen atomi- ja ionisäde eroavat toisistaan, koska ionilla elektronien lukumäärä on muuttunut. Anioni on saman alkuaineen atomia suurempi ja kationi saman alkuaineen atomia pienempi, koska anionilla elektroniverhon elektronien määrä on lisääntynyt ja kationilla vähentynyt verrattuna atomiin.
Jos ionisaatioenergia on suuri (esim. jalokaasut), ei atomi luovuta elektroneja helposti eikä se osallistu kemiallisiin reaktioihin. Toisaalta alkalimetallien 1. ionisaatioenergia on pieni, ja ne luovuttavat yhden elektronin helposti ja muodostavat positiivisen kationin.  Esimerkiksi perustilassa oleva vetyatomi vaatii ionisoituakseen energiaa 13.6 eV. Energian saatuaan elektroni poistuu kokonaan ytimen vaikutuspiiristä.
Kemiallisessa reaktiossa aineiden atomien uloimpien kuorien elektronit ryhmittyvät uudelleen ja muodostavat kemiallisia sidoksia. Jos sähköisesti neutraalin atomin elektroniverho luovuttaa tai ottaa vastaan yhden tai useamman elektronin, muuttuu atomi positiiviseksi tai negatiiviseksi ioniksi. Jokainen siirtynyt elektroni muuttaa atomin varausta yhden alkeisvarauksen verran. Ionin sähkövaraus on siis jokin alkeisvarauksen kerrannainen. Alkuaineista metallit muodostavat enimmäkseen positiivisia ja epämetallit negatiivisia ioneja. Atomien tai molekyylien välinen elektronegatiivisuusero määrää elektronien jakautumisen.
Erilaisia ioneja

Negatiivinen ioni on anioni eli atomi tai molekyyli, joka vastaanottaa elektroneja. Positiivinen ioni on kationi eli atomi tai molekyyli, joka luovuttaa elektroneja.
Pääryhmien 1, 2 ja 13 sekä sivuryhmien alkuaineet muodostavat positiivisia ioneja. Pääryhmien 16 ja 17 alkuaineet muodostavat negatiivisia ioneja.
Erilaisia ioneja > Kationit

Joidenkin positiivisten ionien eli kationien varauksen pystyy päättelemään siitä, mihin ryhmään ne kuuluvat. Pääryhmiin 1 ja 2 kuuluvat alkuaineet muodostavat kationeja, joiden varaus on suoraan niiden ryhmän numero. Esimerkiksi pääryhmään 1 kuuluva kalium muodostaa K+-ionin, ja pääryhmään 2 kuuluva magnesium Mg2+-ionin.
Jotkin alkuaineet pystyvät muodostamaan ioneja eri varauksilla. Esimerkiksi lyijy voi luovuttaa joko kaksi elektronia, jolloin siitä tulee Pb2+-ioni, tai neljä elektronia muodostaen Pb4+-ionin.
Erilaisia ioneja > Anionit

Vain epämetallit muodostavat yksiatomisia anioneja. Jaksollisessa järjestelmässä oikealla olevien yksiatomisten anionien varauksen laskemiseen on olemassa pääsääntö, jonka mukaan varaus on alkuaineen ryhmän numero vähennettynä 18:lla. Esimerkiksi typpi kuuluu ryhmään 15, ja 15–18=–3, eli typpi muodostaa N3--ionin.
Erilaisia ioneja > Moniatominen ioni

Monet ionit muodostuvat useammasta kuin yhdestä atomista. Moniatomisella ionilla voi olla joko positiivinen tai negatiivinen varaus. Esimerkiksi ammoniumioni NH4+ muodostuu yhdestä typpi- ja neljästä vetyatomista, joilla normaalisti olisi yhteensä 11 elektronia (7 typeltä ja 4x1 vedyltä). Ammoniumioni on kuitenkin luovuttanut yhden elektronin, jolloin siitä on muodostunut kationi.
Yksiatomisen ionin (esimerkiksi kalsiumionin, Ca2+) hapetusluku on yhtä suuri kuin ionin varaus. Moniatomisessa ionissa atomien hapetuslukujen summa on yhtä suuri kuin ionin varaus.
Ionisidokselliset yhdisteet

Ionit muodostavat ionisidoksellisia yhdisteitä. Ionit vetävät puoleensa lähellä olevia vastakkaismerkkisiä ioneja, jolloin syntyy säännöllinen rakenne, ionihila. Ionihilassa jokaisella ionilla on tarkoin määrätty paikkansa. Esimerkiksi yhdessä suolakiteessä voi olla miljardi kertaa enemmän ioneja kuin maapallolla on ihmisiä. Ionisidos on vahva sidos, ja ionihilan rakenne on hyvin kestävä.
Ionit sitoutuvat toisiinsa säännöllisesti, ja ionirakenteiset yhdisteet muodostavat helposti säännöllisiä kiteitä. Kiteiden muoto riippuu mm. positiivisten ja negatiivisten ionien määräsuhteista ja ionien koosta. Ioniyhdisteitä nimettäessä alkuosa tulee positiiviselta ionilta ja loppuosa negatiiviselta ionilta.
Kun kaasumaisista ioneista muodostuu kiinteää kiteistä ainetta ionisidosten myötä, entalpia muuttuu ja energiaa vapautuu. Kun tällä tavalla syntyy 1 moolin verran kiinteää ainetta, vapautuneen energian määrää kutsutaan hilaenergiaksi. Hilaenergian suuruudessa ionien ominaisuuksilla on merkittävä osuus, sillä hilaenergiaan vaikuttaa ionien varaus ja ionien koko.
Kiinteä ionirakenteinen yhdiste on eriste eikä johda sähköä, mutta liuoksessa tai sulatteessa ionit pääsevät liikkumaan, ja ne molemmat johtavat sähköä.
Yksi esimerkki ionisidoksesta on ruokasuola eli natriumkloridi. Se muodostuu positiivisesti varautuneista natriumkationeista eli natriumioneista (Na+) sekä negatiivisesti varautuneista kloorianioneista eli kloridi-ioneista (Cl-). Ruokasuolan kiteet sisältävät lukemattomia ioneja, jotka ovat järjestäytyneet tiiviisti yhteen ionisidosten kiinnittämänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ioni Wikimedia Commonsissa
Kuvassa havainnollistetaan atomien muuttuminen ioneiksi. Tässä esimerkissä magnesiumatomi luovuttaa ainoat kaksi ulointa elektroniansa happiatomille. Koska magnesium luovutti kaksi elektronia, magnesiumin kemiallisen merkin yläkulmaan lisätään merkintä 2+, joten magnesiumioni kirjoitetaan merkinnällä Mg2+. Vastaavasti merkintä O2- tarkoittaa sitä, että happiatomi on saanut kaksi elektronia lisää ja muodostanut oksidi-ionin.
Ionien järjestäytyminen ruokasuolan kiteessä
Irianinviikunakaija

| Irianinviikunakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Kaunoviikunakaijat Psittaculirostris
Laji::  salvadorii
Kaksiosainen nimi
 Psittaculirostris salvadorii  Oustalet, 1880 
Katso myös
   Irianinviikunakaija Wikispeciesissä   Irianinviikunakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Irianinviikunakaija (Psittaculirostris salvadorii) on Papualla elävä kaijalaji. Laji on nimetty italialaisen lintutieteilijän Tommaso Salvadorin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö

Iriaininviikunakaija on noin 19 cm pitkä ja painaa noin 118 g. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta vaaleampi. Otsassa ja silmän takana on sininen täplä, rinnassa leveä oranssinpunainen vyö sekä posket ja kurkku keltaiset. Sukupuolet ovat hieman erivärisiä ja  nuoret linnut muistuttavat enemmän naarasta.
Linnut liikkuvat pareittain tai pienissä parvissa ja pesivät yhdyskunnittain.
Esiintyminen

Irianinviikunakaija elää Papuan pohjoisosassa Geelvink Bayn ja Humboldt Bayn välillä. Sen populaatio on kooltaan noin 10 000 yksilöä. Lajin kanta on taantunut maankäytön muutosten, metsien hakkuiden sekä lemmikiksi pyydystämisen takia. Vuosien 1985–1990 välillä Indonesiasta vietiin lemmikiksi 1 582 yksilöä.
Elinympäristö

Laji elää alavien maiden tuoreissa metsissä alle 400 m:n korkeudella merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan enimmäkseen vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Luonnossa pesä on puussa olevassa kolossa. Munia on kaksi ja haudonta-aika on noin 25 päivää. Poikaset jättävät pesän kahdeksan viikon ikäisinä.
Ravinto

Iriaininviikunakaija syö hedelmiä, ennen kaikkea viikunoiden siemeniä, sekä kukkien mettä ja kukkia.
Aiheesta muualla

Animalpicturesarchive (Arkistoitu – Internet Archive) (kuva)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1084857  Wikispecies: Psittaculirostris salvadorii  ADW: Psittaculirostris_salvadorii  ARKive: psittaculirostris-salvadorii  Avibase: 66AC2F1833D93970  BirdLife: 22684908  BOW: safpar1  CoL: 4PKCT  eBird: safpar1  GBIF: 2480061  iNaturalist: 19257  IRMNG: 11192419  ITIS: 554858  IUCN: 22684908  NCBI: 1182784  Open Tree of Life: 437680  Species+: 11030  Xeno-canto: Psittaculirostris-salvadorii
Irja

| Irja |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  30. tammikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  16. huhtikuuta, 5. toukokuuta
Muunnelmia:  Arja, Erja
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Irg, Georgios
Infobox OKNimi-testi OK: 
Irja on suomalainen naisen etunimi. Irjan nimipäivä on 30. tammikuuta.
Nimen alkuperä

Nimi Irja on muodostunut kreikkalaisperäisen, maanviljelijää tarkoittavan Georgios-nimen vanhasta yläsaksalaisesta muodosta Irg ja on siten samaa alkuperää kuin miehennimi Yrjö. Suomeen nimi saapui alkujaan Viron ruotsalaisten välityksellä ja oli aikoinaan käytössä miehennimenä, mutta sittemmin on vakiintunut naisennimeksi ja mieheen viittaavana säilynyt vain eräiden paikan- ja sukunimien osana.
Naisen nimenä Irja tuli käyttöön 1800-luvun lopulla, aluksi kirjallisuudessa. Gustaf von Numersin näytelmän sankaritar Irja sai nimensä messukyläläisen Irjalan kartanon mukaan.
Yleisyys

Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Irja on 1800-luvun lopulta tammikuuhun 2025 mennessä annettu 28 173 naiselle ja muutamalle miehelle. Irja on ollut nimenä suosituin vuosina 1920–1939.
Tunnettuja Irjoja

Irja Aaltonen (1907–1953), balettitanssija
Irja Aholainen (1904–1994), oopperalaulaja
Irja Aro-Heinilä (s. 1947), pappi ja kirjailija
Irja Askola (s. 1952), Helsingin hiippakunnan ent. piispa
Irja Auroora (s. 1949), oopperalaulaja
Irja Browallius (1901–1968), ruotsalainen kirjailija ja opettaja
Irja Grönholm (s. 1951), virolainen kirjallisuuden kääntäjä
Irja Hagfors (1905–1988), tanssitaiteilija, koreografi ja tanssinopettaja
Irja Holst (1907–1995), kääntäjä ja runoilija
Irja Hyppönen (1922–1997), kirjailija
Irja Ketonen (1921–1988), talouselämän vaikuttaja ja vuorineuvos
Irja Kilpeläinen (1911–1999), teologi, kirjailija ja pakinoitsija
Irja Klemola (1898–1995), rehtori ja lastenkirjailija
Irja Korhonen (1955–2015), näyttelijä
Irja Koskinen (1911–1978), balettitanssija ja koreografi
Irja Kuusla (1904–1988), näyttelijä
Irja Lappalainen (1919–2007), lastenkirjailija ja kääntäjä
Irja Lautia (1904–1976), näyttelijä
Irja Leimu (s. 1939), muotitaiteilija
Irja Leino, Iria Leino (1932–2022), taiteilija ja malli
Irja Maliniemi, alk Lindström (1902–1967), kielitieteilijä ja kirjallisuuden tutkija
Irja Niemelä, o.s. Petäjä (1927–2017), suunnistaja ja suunnistusvalmentaja
Irja Nissinen (1904–1978), näyttelijä ja laulaja
Irja Paukkonen, o.s. Pettinen (s. 1949), juoksija,
Irja Pohjala (1902–1986), sairaanhoitaja ja Sairaanhoito-opiston rehtori
Irja Rane (s. 1943), kirjailija
Irja Ranin (1930–1995), näyttelijä
Irja Rannikko (1912–1986), näyttelijä
Irja Sahlberg (1904–1972), kansanelämän tutkija ja museovirkamies
Irja Salla, Taru Sallinen (1912–1996)), kirjailija
Irja Salmela (1912–2003), sosiaalineuvos ja toiminnanjohtaja
Irja Sarnama, o.s Lipasti (1905–2000), yleisurheilija
Irja Seurujärvi-Kari (s. 1947), saamentutkija ja saamelaisaktivisti
Irja Simola (1911–1971), oopperalaulaja ja -ohjaaja
Irja Sinivaara (s. 1948), kirjailija, kolumnisti ja kriitikko
Irja Spira (1900–2001), toimittaja ja kääntäjä
Irja Tulonen (s. 1943), sairaanhoitaja, kunnallisneuvos ja entinen Kokoomuksen kansanedustaja
Irja Tuomela, Irja Talvitie (s. 1943), keihäänheittäjä
Irja Tähismaa (s. 1977), virolainen asianajaja, runoilija ja julkisuuden henkilö
Irja Ukkola (1936–2022), pika- ja viestijuoksija
Irja Vesterinen (1911–2006), lastenkirjailija
Irja Virtanen (1921–2005), kirjailija
Irja Wendisch (s. 1955), tietokirjailija ja toimittaja
Irja salanimenä

Irja Niemi, Yrjö Kivimiehen käyttämä nimimerkki (Kerttu Nuortevan elämäkerta Neuvostokasvatti)
Muut merkitykset

”Irja”, Kauko Käyhkön säveltämä ja sanoittama kappale.
Iso Munamäki

Iso Munamäki, kuvan taustalla metsän peitossa
Iso Munamäki, aiemmin suomeksi myös Suuri Munamäki, vir. Suur Munamägi, on Viron korkein kohta lähellä Latvian rajaa, Haanjan ylängöllä, Rõugen kunnassa. Iso Munamäki on korkeudeltaan 318 metriä merenpinnasta. Paikka on noin 60 metriä ympäristöään korkeammalla ja siellä on 29 metriä korkea näkötorni.
Iso Munamäki on myös Baltian maiden korkein mäki.
Kuvia

Ison Munamäen näkötorni.
Keväinen näkymä näkötornista. Haanjan ylänköä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suur Munamägi (Ison Munamäen näkötornin kotisivut) Haanjan kunta. Arkistoitu 24.5.2015. Viitattu 30.7.2015. (suomeksi)
Isoraippasammal

| Isoraippasammal> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Maksasammalet Marchantiophyta
Lahko::  Aitomaksasammalten lahko Jungermanniales
Heimo::  Korvasammalten heimo Jungermanniaceae
Suku::  Raippasammalet Anastrophyllum
Laji::  saxicola
Kaksiosainen nimi
 Anastrophyllum saxicola  (Schrad.) R. M. Schust. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isoraippasammal (Anastrophyllum saxicola) on maksasammallaji korvasammalten heimossa (Jungermanniaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskolla vuoristoissa, arktisilla alueilla ja havumetsävyöhykkeellä. Suomessa isoraippasammalta esiintyy aivan koko maan alueella. Se on yleinen ja uhanalaisuusluokituksessa elinvoimainen laji (LC).
Isoraippasammal kasvaa silikaattikallioilla, louhikoissa ja kivenlohkareilla.
Inkerin kirkko

| Inkerin kirkko |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Hallinto:  Episkopaalisuus
Johtaja:  piispa Ivan Laptev
Yhteistyötahoja:  Luterilainen maailmanliitto Kansainvälinen luterilainen neuvosto
Toiminta-alue:  Venäjä
Perustettu:  1992
Irtautunut:  Viron evankelis-luterilaisesta kirkosta
Hiippakuntia:  1
Seurakuntia:  78 (2007)
Jäseniä:  8 000
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Inkerin evankelis-luterilainen kirkko (ven. Евангелическо-лютеранская церковь Ингрии,  Evangelitšesko-ljuteranskaja tserkov Ingrii) on vuonna 1992 itsenäisen toimintansa aloittanut luterilainen kirkko Venäjällä. Kirkon juuret ulottuvat 1610-luvulle, jolloin Inkerinmaalle, nykyisen Pietarin ympäristöön muutti väestöä Suomesta ja heitä varten perustettiin luterilaisia seurakuntia. Ennen itsenäistymistään 1992 kirkon seurakunnat kuuluivat Viron evankelis-luterilaiseen kirkkoon.
Inkerin kirkko oli pitkään yksi keskeisimmistä inkerinsuomalaisuuden järjestäytyneen toiminnan muodoista. Kirkko alkoi venäläistyä vasta 1990-luvulla, jolloin venäjän kieli alkoi syrjäyttää suomen kielen kirkon ykköskielenä. Kehitykseen vaikutti ratkaisevasti inkeriläisten paluumuutto Suomeen. Nykyisin kirkko on monikansallinen ja toimii ympäri Venäjää.
Kirkkoon kuuluu nykyisin noin 80 seurakuntaa ja 8 000 jäsentä ympäri Venäjää. Sen hallinto sijaitsee Pietarissa Pyhän Marian kirkon yhteydessä. Ensimmäinen piispa oli suomalainen Leino Hassinen, ja kirkon nykyinen piispa on Ivan Laptev.
Inkerin kirkko julkaisee lehteä Inkerin Kirkko, joka on ilmestynyt joulukuusta 1991.
Historia

Ensimmäinen luterilainen seurakunta perustettiin Lempaalaan 1611. Stolbovan rauhan jälkeen 1617 suuri joukko savolaisia ja karjalaisia muutti Inkeriin, ja heitä varten alettiin perustaa suomenkielisiä luterilaisia seurakuntia. Venäjän keisarikunta valloitti 1703 Inkerin, mutta seurakunnat saivat jatkaa toimintaansa. Luterilaisuudesta muodostui suomen kielen ohella inkeriläisen identiteetin peruselementti, joka erotti inkerinsuomalaiset ympäröivästä venäläis-ortodoksisesta valtakulttuurista. Kun Suomi liitettiin Venäjään 1809, Inkeriin alkoi siirtyä suomalaisia pappeja, ja yhteydet Suomeen vilkastuivat monin tavoin.
Vuosina 1704–1917 Inkerin suomen- ja ruotsinkielisissä seurakunnissa toimi yhteensä 397 suomalaista pappia. Heistä kolme neljäsosaa (301) oli Suomessa syntyneitä ja neljä viidesosaa (324) Turun ja Helsingin yliopistoissa koulutettuja.
Neuvostoliiton aikaan Inkerin luterilaisiin seurakuntiin kohdistui vainoja ja niiden jäsenet hajosivat Stalinin kuljetusten vuoksi ympäri maata muun muassa Siperiaan. 1970-luvulla Venäjälle perustettiin kaksi luterilaista seurakuntaa, Petroskoihin 1970 ja Puškiniin 1977. Ne toimivat Viron evankelis-luterilaisen kirkon yhteydessä.
Perestroikan ja glasnostin seurauksena Neuvostoliiton voimakkaan kontrolloiva uskontopolitiikka alkoi murtua, mikä toi runsaasti toimintavapauksia uskonnollisille yhteisöille. Tällöin inkeriläiset alkoivat perustaa uusia seurakuntia asuinseuduilleen. Samaan kansallisuuskysymykset nousivat esiin ympäri Neuvostoliittoa ja vähemmistökansat alkoivat ajaa oikeuksiaan. Myös inkeriläisten keskuudessa syntyi kansallinen liikehdintä, jonka yksi ilmenemismuoto oli oman kansallisen kirkon uudelleen perustaminen. Ensin kesällä 1990 inkeriläisseurakunnista muodostettiin Inkerin rovastikunta Viron kirkon yhteyteen ja vuoden 1992 alussa Inkerin kirkko aloitti toimintansa itsenäisenä kirkkona. Sen ensimmäisenä piispana toimi vuosina 1993–1995 suomalainen Leino Hassinen. Vuodesta 1996 vuoteen 2020 piispana toimi Aarre Kuukauppi.
Inkerin kirkossa ei ole naispappeja. Kirkko ei myöskään lähettänyt edustajaansa Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ensimmäisen naispiispan vihkimistilaisuuteen vuonna 2010.
Vuonna 2013 Helsingin yhteinen kirkkoneuvosto kielsi avustuksen Inkerin kirkolta, koska kirkko ei hyväksy naispappeutta eikä seksuaalivähemmistöjä. Raha oli tarkoitus käyttää kirkon Kazanin rakennushankkeeseen.
Vuonna 2022 Suomen Lähetysseura lopetti Venäjän-työnsä ja Inkerin kirkon tukemisen osana päätöstään luopua työstä Euroopassa.
Inkerin kirkon seurakuntia

Inkerin Kirkko jakaantuu yhdeksään rovastikuntaan, jotka sijaitsevat koko Venäjän federaation alueella. Yhteensä seurakuntia on melkein sata. Inkerin kirkolla on nykyisin seurakuntia seuraavissa pitäjissä ja kaupungeissa. Tähdellä merkityt seurakunnat ovat ns. vanhoja ja uudelleen perustettuja seurakuntia.
Inkerin kirkon seurakuntia > Karjalan rovastikunta

Lääninrovasti Aleksei Krongolm (Petroskoi)
Aunus – Pyhän Ristin seurakunta
Kalevala (Uhtua)
Kontupohja
Karhumäki
Kemi
Kostamus
Mujejärvi
Murmansk
Petroskoi – Pyhän Hengen seurakunta
Pitkäranta
Ruskeala
Segeža
Sotka
Sortavala
Tšalna
Inkerin kirkon seurakuntia > Pietarin rovastikunta

Lääninrovasti Ivan Hutter  (Haapakankaan seurakunta)
Haapakangas
Johannes
Kanneljärvi – Valkeasaaren seurakunta
Kanneljärvi – Pyhän Pietarin seurakunta
Kaukola
Keltto
Koivisto
Petseri
Pietari – Eestiläinen Pyhän Johanneksen seurakunta
Pietari – Johannes Kastajan seurakunta
Pietari – Pyhän Mikaelin seurakunta
Luga
Kronstadt
Pihkova
Pietari – Pyhän Marian seurakunta
Puškin – Saaren seurakunta
Raivola
Terijoki – Kristuksen Kirkastuksen seurakunta
Toksova
Tuutari
Tyrö – Pyhän Johanneksen kirkko
Viipuri
Inkerin kirkon seurakuntia > Länsi-Inkerin rovastikunta

Lääninrovasti Pavel Krylov (Skuoritsa)
Hatsina
Hietamäki
Jaama (Kingisepp)
Kolppana – Pyhän Pietarin seurakunta
Kosemkina
Kupanitsa
Skuoritsa
Volossova
Inkerin kirkon seurakuntia > Moskovan rovastikunta

Lääninrovasti Jaroslav Boitšenko (Nižni Novgorod)
Moskova – Pyhien Kirillin ja Mefodin seurakunta
Moskova – Pyhän kolminaisuuden seurakunta
Nižni Novgorod
Ržev – Pyhän Apostoli Luukkaan seurakunta
Tver – Kristus Vapahtajan seurakunta
Velikije Luki – Pyhän Markuksen seurakunta
Inkerin kirkon seurakuntia > Volgan rovastikunta

Lääninrovasti Olav Pantsu
Saratov – Pyhän Johanneksen seurakunta
Novie Burasi (Saratovin alue) – Pyhän Paavalin seurakunta
Voronež – Pyhän Marian seurakunta
Borisoglebsk
Inkerin kirkon seurakuntia > Uralin rovastikunta

Lääninrovasti Konstantin Subbotin (Tšeboksary)
Birsk (Baškortostan) 2006-
Gurez–Pudga (Udmurtia)
Joškar-Ola (Marin tasavalta) – Pyhän Ristin kirkko 1993-,
kappeliseurakunnat Paranga ja Zvenigovo
Kazan (Tatarstan)
Kovylkino (Mordva)
Neftekamsk (Bashkiria)
Saransk ”Velmema” (Mordva)
Saransk (Mordva) – Mokša-Ersän seurakunta
Syktyvkar – Pyhä Johannes Kastajan seurakunta
Troitsko-Petšorsk (Komin tasavalta) – Kristuksen syntymän seurakunta
Tšeboksary, Tšuvassia
Inkerin kirkon seurakuntia > Siperian rovastikunta

Lääninrovasti Ville Melanen
Krasnojarsk
Novosibirsk
Omsk
Minusinsk
Irkutsk
Železnogorsk
Verhni Suetuk
Verhnjaja Bulanka
Niznaja Bulanka
Kansainväliset suhteet

Inkerin kirkko toimii yhteistyössä maailman tunnustuksellisten luterilaisten kirkkojen Kansainvälisen luterilaisen neuvoston ja yhdysvaltalaisen Missouri-synodin kanssa. Inkerin kirkko on lisäksi Euroopan kirkkojen konferenssin ja Luterilaisen maailmanliiton jäsen.
Aiheesta muualla

Inkerin kirkosta ja sen historiasta Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Tietoa inkerinsuomalaisten seurakuntien arkistoista (Arkistolaitos)
Inkerin kirkon sivusto
Inkerin kirkosta Suomen Lähetysseuran sivulla
Aarre Kuukaupin haastattelu Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sivulla
Kaarina Ylönen: Ystävyyttä yli rajan, Luterilaista ystävyysseurakuntatoimintaa Suomen ja Inkerin kirkkojen välillä (pdf) Kirkon tutkimuskeskuksen www-julkaisuja 6, ISBN 951-693-259-2, ISSN 1459-2703
Kirjallisuutta

Luoma, Antti, Inkerin kirkon nousu ja suomalaiset 1988-1993. Helsinki: Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2020, ISBN 978-952-5031-96-6
Jürjo, Villu (koostaja), Ingeri kiriku ristitee. Narva: EELK Narva Aleksandri kogudus, 2011, ISBN 978-9949-21-929-2 (viroksi)
Ylönen, Kaarina, Inkerin kirkon nousu kommunistivallan päätyttyä. Tampere: Kirkon Tutkimuskeskus, 1997, ISBN 978-951-6932-15-9
Iso-Pukki

Iso-Pukki
Iso-Pukki näkyy kuvassa Viking Gracen takana.
| --- | --- |
Muut nimet:  Stora Bocken
Sijainti:  Turku Suomi
Vesialue:  Pukinsalmi
Merialue:  Saaristomeri
Korkein kohta:  20 m
Pinta-ala:  0,54 km² 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Iso-Pukki (ruots. Stora Bocken) on saari Saaristomeren Pukinsalmessa, Turun Ruissalon ja Hirvensalon saarten välissä. Sen pinta-ala on 54 hehtaaria ja suurin pituus 1,1 kilometriä lounais-koillissuunnassa. Sen korkein kohta on noin 20 metriä merenpinnasta. Ison-Pukin koillispuolella on pienempi saari Pikku-Pukki.  Molemmat saaret kuuluvat Turun aluejaossa Ruissalon kaupunginosaan.
Saarella on monia vanhoja puuhuviloita Ruissalon tapaan. Iso-Pukki ja Pikku-Pukki muodostavatkin Ruissalon kanssa yhden valtakunnallisesti merkittäväksi luokitellun rakennetun kulttuuriympäristön Suomessa. Iso-Pukki on rajattu Natura-alueeksi toteutustapana maankäyttö- ja rakennuslaki.
Historiaa

Vuosien 1830–1836 kirkonkirjojen mukaan saarella oli tuolloin Stora Bockholmen -niminen torppa, jonka aluetta koko saari oli. Myöhemmin saari jaettiin vuokratonteiksi, joille rakennettiin kesähuviloita. Ison-Pukin ja Pikku-Pukin nimien arvellaan tuleen siitä, että saariin on tuotu kesäisin lampaita ja vuohia laiduntamaan.
Vuoden 1917 palstajaossa Iso-Pukki jaettiin 13 palstaan, ja saarella on 1750-luvulta peräisin olevan Hirssaaren torpan lisäksi 12 huvilaa 1800-luvun loppupuoliskolta sekä 1900- ja 1910-luvuilta.
1950- ja 1960-luvulla Isossa-Pukissa toimi kaksi vähävaraisten perheiden kansakouluikäisten lasten kesäsiirtolaa, joita hallinnoi Turun kaupungin lastensuojelulautakunta. Kaupungin kesäsiirtoloita oli lisäksi kolme Särkisalossa ja kaksi Ruissalossa.