Maurya-valtakunta
Talous

Maurya-valtakunnan talous oli hallinnon tavoin hyvin keskusjohtoinen. Valtiontalous perustui ajatukseen, jossa kuningas omisti maat ja vedet ja sai siten verottaa kansaa niiden käytöstä. Ajatus soi kuninkaalle myös vallan siirtää alamaisiaan paikasta toiseen haluamallaan tavalla esimerkiksi uusia asutuskeskuksia varten. Mauryoitten hallinto-oppaan mukaan tuhoisinta valtiolle on tyhjä valtionkassa. Niinpä lähes kaikkea mahdollista verotettiin. Kaikesta tuotannosta, myös sadosta, maksettiin neljännes valtiolle eräänlaisena arvonlisäverona. Myös kaupankäyntiä ja maaomaisuutta verotettiin.
Kauppaa oli suojeltava noina päivinä ulkomailla olevilta dacoits-jengeiltä (chora-ganas), Mlechchha-heimoilta ja metsien villieläimiltä (Atavikas). Jokaista kylää vartioivat suoraan varkailta koirien metsästäjät ja pitäjät (luhdhaka- svaganinah), joiden tapa hoitaa tilanne oli kerätä ihmisiä soittamalla hälytys kotilon kuorella tai rummulla korkeudesta, kukkulalta tai puusta huomaamatta tai juoksemalla nopeasti antamaan tietoja kylälle.
Kauppa oli Mauryan valtakunnan elinehto, ja laajat verkostot ulottuivat Välimereltä Kaakkois-Aasiaan. Imperiumin vaurautta vahvisti ylellisten tavaroiden, kuten tekstiilien, mausteiden ja jalokivien vienti, sekä arvokkaiden metallien ja hevosten tuonti.
Kauppa laajeni Malaijan niemimaan kautta Kaakkois-Aasiaan. Vientituotteita olivat mm. silkkitavarat ja tekstiilit, mausteet ja eksoottiset elintarvikkeet.
Puuvillan, viljatuotteiden, viinin, keramiikan, jalopuun, riisin, norsunluun, hevosten, pippurin, kanelin ja muiden tarvikkeiden, hyödykkeiden, ruoan sekä mausteiden myyntiä valvoi ”ylitarkastaja”, nagaraka. Virkamies arvioi tuotteen laadun ja otti huomioon kuljetuskustannukset. Kauppiaat, jotka toivat ulkomaalaisia tuotteita saivat verohelpotuksia, jos kuljetuskustannukset olivat tarpeeksi suuret. Tullivero oli noin viidennes tuotteen hinnasta. Myynnistä saatava voitto oli ennalta määrätty: viisi prosenttia kotimaiselta tuotteelta ja kymmenen prosenttia ulkomaiselta. Ylijäämä meni valtion kassaan.
Valtakunnan pääelinkeino oli maatalous, jonka tuottavuus parani Maurya-hallinnon aikana huomattavasti uusien kastelujärjestelmien ansiosta. Hedelmällinen maaperä mahdollisti kaksi viljelysykliä, mukaan lukien ruokajyvät ja kaupalliset viljelykasvit, sekä sokeriruoko ja puuvilla. Käsityöt, kuten puuvillakankaiden kudonta, olivat yleisiä. Kaupasta ja vaihdosta tuli ratkaisevan tärkeitä, kun talous monipuolistui ja laajeni yli toimeentulotarpeiden.  Tärkeimmät viljakasvit olivat riisi ja varsinkin luoteessa vehnä. Köyhemmille hirssi oli tärkeä ravinnonlähde. Maataloudessa myös palkokasvit, kurkut, mango ja banaani olivat tärkeitä. Lehmiä pidettiin lähinnä maitotaloutta varten, lihaa saatiin vuohista, lampaista ja kanoista. Kaivostoiminta oli myös tärkeää. Jharkhandin alueella oli tuottoisia rautakaivoksia ja Dekkanista ja Rajasthanista saatiin kuparia. Kaupan kehitystä auttoivat uudet tiet, joskin joet säilyivät tärkeinä kuljetusväylinä. Ulkomaankaupassa merikauppa oli tärkeimmässä osassa, vaikka uusi Kuninkaallinen tie olikin yhteydessä Silkkitien kautta länteen ja Kiinaan. Merikauppaa käytiin lännessä Mesopotamian ja Etelä-Arabian satamien kanssa, idässä nykyisten Burman, Malesian ja Indonesian alueiden kanssa. Tärkeitä kauppatuotteita olivat Etelä-Intiasta saatavat mausteet, kulta ja jalokivet, Bengalin silkki, Gujaratin puuvilla ja Himalajan myski ja sahrami. Myös norsunluuta ja jalopuuta vietiin etenkin länteen. Tuontipuolella tärkeitä olivat viini, orjat, tina, lyijy ja keramiikka lännestä ja jade ja tietyt mausteet idästä.
Buddhalaiset Jataka -tarinat mainitsevat kauppiaiden pitkät matkat, mikä osoittaa ulkomaankaupan laajuuden.
Kauppiaat joutuivat usein viettämään pitkiä aikoja satamassa tai keitaalla odottaen, kunnes seuraavan kauden sää salli matkan seuraavalle pysäkille tai takaisin kotiin. Pitkän matkan meriliikenteessä nämä pysähdykset saattoivat kestää kuukausia. Kulttuurivaikutteita, uskonnollisia ajatuksia ja taiteita vaihdettiin helposti kauppakaupungeissa, ja uusia ideoita levitettiin siten muille Aasian alueille.
Antropologien tutkimukset ovatkin osoittaneet, että rituaaliset, uskonnolliset ja sosiaaliset näkökohdat olivat usein aineellisia hyötyjä isompia motiiveja tavaroiden vaihdossa.
Käsityöläisyys oli paikallisesti kaupungeissa tärkeää, mutta valtakunnan mittakaavassa suhteellisen vähäistä. Valtiolla oli monopoliasema tärkeimmillä aloilla, kuten laivanrakennuksessa, kaivostoiminnassa ja asepajoissa. Muidenkin alojen käsityöläisiä ja palveluammattien harjoittajia valvottiin tarkasti, ja valtio harjoitti jonkinlaista hintasääntelyä. Myös mittayksiköt oli tarkasti standardoitu. Maurya-valtakunnassa oli kehittynyt rahatalous, jossa rahan arvo perustui siinä olevan jalometallin määrään. Rahat olivat siten käypiä myös ulkomailla.,
Rankalla verotuksella ja kaupan sääntelyllä valtiolle kerätyt rahat käytettiin osaksi mauryoitten vallan lujittamiseen, mutta myös kansan hyväksi. Valtiontalous oli jaettu eri hallinnonaloihin, joista jokainen raportoi kuluistaan erilliselle talousministeriölle. Noin neljännes valtion tuloista kului paisuneen hallinnon ja salaisen poliisin ylläpitoon. Korkeimpien virkamiesten palkat olivat suuria väärinkäytösten hillitsemiseksi. Myös suuri palkka-armeija vaati paljon rahaa. Kansa oli kuitenkin korkeista veroista huolimatta ilmeisesti tyytyväistä, sillä vastineeksi virkakoneisto takasi järjestyksen. Lisäksi yli puolet valtion tuloista kului julkisiin rakennustöihin ja erityisesti Ašokan käännyttyä buddhalaisuuteen myös kansaa hyödyttäviin toimiin, kuten ilmaisiin sairaaloihin.