Antero Jyränki
Elämäkerta

Jyränki valmistui ylioppilaaksi Haminan yhteislyseosta vuonna 1950. Hän opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa, jossa hänen opettajanaan toimi etenkin Paavo Kastari. Jyränki toimi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan pääsihteerinä vuonna 1950, taloudenhoitajana vuosina 1959–1962 ja puheenjohtajana vuosina 1964–1966. Jyränki suoritti kandidaatin tukinnon vuonna 1955 ja lisensiaatin tutkinnon 1961 sekä sai varatuomarin arvon vuonna 1959. Hän väitteli oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1967 väitöskirjallaan Sotavoiman ylin päällikkyys: Tutkimus tasavallan presidentille HM 30 §:n nojalla kuuluvasta toimivallasta ja sen käyttämisestä, joka sai korkeimman arvosanan.
Tohtoriksi väittelemisen jälkeen Jyränki toimi Tampereen yliopistossa virkaa tekevänä apulaisprofessorina ja professorina, mutta virantäytöissä hän ei menestynyt, minkä Jyränki itse koki liittyvän maineeseensa radikaalina. Vuonna 1970 tasavallan presidentti Urho Kekkonen tarjosi Jyrängille kansliapäällikönsä virkaa, minkä taustalla oli luultavasti Kekkosen pyrkimykset parantaa suhteitaan sosiaalidemokraatteihin ja vasemmistoon yleisesti. Jyränki joutui kuitenkin eroamaan virastaan jo vuonna 1973 ns. Zavidovo-vuodon vuoksi, jonka yhteydessä hänet tuomittiin vuonna 1974 Helsingin raastuvanoikeudessa sakkoihin salassapitovelvollisuuden rikkomisesta, koska oli näyttänyt Zavidovo-muistion Eino S. Revolle. Jyränki ei koskaan myöntänyt syyllisyyttään Zavidovo-asiakirjan vuotamiseen lehdistölle eikä sitä saatu todistettua hänen elinaikanaan, mutta Helsingin Sanomien kuukausiliitteessä vuonna 2022 julkaistun Unto Hämäläisen artikkelin mukaan juuri Jyränki oli vuotaja ja käytti kuriirinaan kansanedustaja Erkki Tuomiojaa. Saman tiedon olivat kertoneet Alpo Rusi ja Jarmo Korhonen vuonna 2017.
Erottuaan kansliapäällikön virasta Jyränki palasi tutkijauralleen. Hän toimi Suomen Akatemian vanhempana tutkijana vuosina 1973–1977, ja vuonna 1980 hänet nimitettiin Turun yliopiston valtiosääntöoikeuden ja kansainvälisen oikeuden professoriksi. Hän oli vuodesta 1983 Suomen Akatemian tutkijaprofessorina, ja hänet valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1987. Jyränki kuului eduskunnan perustuslakivaliokunnan 1900-luvun jälkipuolella eniten kuulemiin "vakioasiantuntijoihin" yhdessä Mikael Hidénin ja Ilkka Saraviidan kanssa, joita yhdessä kutsuttiin eduskunnassa "Tupuksi, Hupuksi ja Lupuksi". Hän myös osallistui aktiivisesti vuonna 2000 voimaan tulleen Suomen perustuslain valmisteluun, ja oli mukana luomassa sen tulkintoja. Lisäksi Jyränki toimi Oikeus- ja yhteiskuntatieteellisen yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1975–1976, Suomen valtiosääntöoikeudellisen seuran puheenjohtajana vuosina 1982–1987 ja Oikeus-lehden päätoimittajana vuosina 1977–1978.
Jyränki oli puoluekannaltaan alunperin sosiaalidemokraatti, ja hän kuului opiskeluaikanaan Akateemisen Karjala-Seuran jatkajaksi perustettuun Vapauden Akateemiseen Liittoon (VAL) ja Akateemiseen sosialidemokraattiseen yhdistykseen (ASY) sekä myöhemmin Yhteiskuntapoliittiseen sosialidemokraattiseen yhdistykseen, jonka puheenjohtajana hän toimi vuosina 1969–1970. Vähitellen hän kuitenkin vasemmistolaistui, ja vuonna 1977 hän siirtyi Suomen Kansan Demokraattiseen Liittoon (SKDL). Myöhemmin hän kuului sen seuraajapuolueeseen Vasemmistoliittoon. Jyränki suhtautui alunperin kielteisesti Kekkoseen, mutta hänen suhtautumisensa muuttui vähittäin myönteisemmäksi, mihin vaikuttivat Kekkosen vuonna 1968 pitämä "radikaaliylioppilaita" myötäilevä puhe ja Jyrängin vuonna 1969 saama kutsu Kekkosen lastenkutsuille.