stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Belton House
Belton Housen omistajat

Ennen siirtymistään National Trustin haltuun Belton House oli aina rakentajansa suvun omistuksessa, vaikkakin usein välillisen periytymisen kautta, sillä kolme sukupolvea ei kyennyt tuottamaan poikaa ja perillistä. Tämän takia omistajuus siirtyi sivusuunnassa ja joskus taaksepäinkin naispuolisen sukulinjan kautta.
Beltonin omistajat on haudattu lähellä taloa sijaitsevan Beltonin seurakuntakirkon alueelle. Heidän hautansa ovat yksi Englannin täydellisimmistä perhemuistomerkkien sarjoista – yhtäjaksoisia sukupolvesta toiseen lähes 350 vuoden ajalta. Varhaisin sinne haudattu Brownlow on perheen omaisuuden perustaja, lakimies Richard Brownlow (1555–1638), ja yksi viimeisimmistä 6. paroni Brownlow (1899–1978).
Belton Housen omistajat:
Sir John Brownlow I (1594–1679). Testamenttasi Beltonin veljenpoikansa pojalle John Brownlow II:lle.
Sir John Brownlow II (1659–1697). Belton Housen rakennuttaja.
Sir William Brownlow (1665–1702). Sir John Brownlow II:n veli, antoi leskeksi jääneelle kälylleen luvan Beltonin pitämiseen.
Sir John Brownlow III (1690–1754). Sai aatelisarvon varakreivi Tyrconnel 1718. Sir John Brownlow II:n veljenpoika ja vävy.
Sir John Cust (1718–1770). House of Commonsin puhemies ja Tyrconnelin veljenpoika.
Sir Brownlow Cust (1744–1807). Sai aatelisarvon paroni Brownlow 1776. Sir John Custin poika.
John, 2. paroni Brownlow (1779–1853). Sai aatelisarvon 1. jaarli Brownlow 1815. Sir Brownlow Custin poika.
John, (Eggerton-Cust), 2. jaarli Brownlow (1842–1867). Johnin, toisen paroni Brownlow’n, pojanpoika.
Adelbert, 3. (ja viimeinen) jaarli Brownlow (1844–1921). Johnin, toisen jaarli Brownlow’n, veli.
Adelbert Salusbury Cockayne Cust, 5. paroni Brownlow (1867–1927). Adelbertin, kolmannen jaarli Brownlow’n, pikkuserkku.
Peregrine Cust, 6. paroni Brownlow (1899–1978).
Edward Cust, 7. paroni Brownlow (s. 1936).
National Trust (1984–).
Peter Kolosimo

Peter Kolosimo
Peter Kolosimo oli italialaisen journalistin ja kirjailijan Pier Domenico Colosimon (1922-1984) salanimi. Yhdessä Erich von Dänikenin kanssa häntä pidetään yhtenä pseudoarkeologian kuuluisimmista edustajina.
Kolosimo syntyi Modenassa ja asui Bolzanossa suurimman osan elämästään. Vuonna 1969 hän voitti Premio Bancarellan, Italian arvostetuimman kirjallisuuspalkinnon teoksellaan Toisilta tähdiltä. Hänen kirjojaan on julkaistu 60 maassa.
Kolosimo kuoli Milanossa vuonna 1984.
Teoksia

Il pianeta sconosciuto (1959)
Terra senza tempo (1964) – suom. Ajaton maa
Ombre sulle stelle  (1966)
Non è terrestre (1968) – suom. Toisilta tähdiltä, 1971
Astronavi sulla preistoria (1972)
Guida al mondo dei sogni (1974)
Odissea stellare (1974)
Fratelli dell'infinito (1975)
Polvere d'inferno (1975)
Italia mistero cosmico (1977)
Civiltà del mistero (1978)
Fiori di luna (1979)
Viaggiatori del tempo (1981)
I misteri dell'universo (1982, yhdessä Caterina Kolosimon kanssa)
Suomennetut teokset

Ajaton maa.  ((Terra senza tempo, 1964.) Suomentanut Erkki Makkonen. Suomennettu teoksen englanninkielisestä laitoksesta)  Hämeenlinna:  Karisto, 1982.  ISBN 951-23-1847-4
Toisilta tähdiltä.  ((Non è terrestre, 1968.) Suomentanut Jussi Manninen. Suomennettu teoksen italiankielisestä laitoksesta)  Hämeenlinna:  Kirjayhtymä, 1971.  ISBN 951-23-1847-4
Aiheesta muualla

Arvio Kolosimon teoksista (italiaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Italia  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Sulho Ranta

| Sulho Ranta |
| --- | --- |
 Sulho Ranta työpöytänsä ääressä.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sulho Veikko Juhani Ranta
Syntynyt: 15. elokuuta 1901 Peräseinäjoki
Kuollut: 5. toukokuuta 1960 (58 vuotta) Helsinki
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sulho Veikko Juhani Ranta (15. elokuuta 1901 Peräseinäjoki – 5. toukokuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, kapellimestari ja musiikkikirjailija. Hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa (silloisessa Helsingin musiikkiopistossa) Erkki Melartinin johdolla sekä Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1925. Hän opiskeli myös muun muassa Berliinissä, Wienissä, Italiassa ja Pariisissa. Rannan varhaisimpiin teoksiin kuuluu muun muassa pianotrio vuodelta 1923. Ranta toimi teatterikapellimestarina Oulussa, Tampereella ja Viipurissa sekä opettajana Viipurin musiikkiopistossa sekä Sibelius-akatemiassa. Hän piti tammikuussa 1929 ensimmäisen sävellyskonserttinsa Helsingissä. Hänen aktiivisuutensa säveltäjänä väheni 1940-luvun loppupuolelta lähtien, jolloin hän toimi musiikkikirjailijana sekä opettajana ja vararehtorina Sibelius-Akatemiassa.
Ranta toimi myös Viipurin Lauluveikot -mieskuoron taiteellisena johtajana. Rannan sävellyksiä on omistettu, ostettu tai lahjoitettu yhteensä 14 kappaletta Viipurin Lauluveikoille.
Sulho Ranta toimi musiikkikriitikkona ja -pakinoitsijana Ilta-Sanomissa nimimerkillä Särrä vuosina 1933–1957 sekä Suomen Säveltäjät ry:n puheenjohtajana vuosina 1951–1956.
Rannan sävellyksiin kuuluu muun muassa sinfonioita. Neljän numeroidun sinfoniansa lisäksi hän sävelsi "Sinfonia programmatican" vuosina 1929–1931. Hänen paljon esitettyihin sävellyksiinsä kuuluvat Viljo Kojon runoon sävelletty joululaulu "Taas kaikki kauniit muistot" sekä P. Mustapään runoon sävelletty "Vain pieni kansanlaulu". Rannan kirjalliseen tuotantoon kuuluu Suomen säveltäjiä puolentoista vuosisadan ajalta (1945), Musiikin historia I–II (1950–1956) ja Sävelten mestareita (1945, päivitetty versio 1958).
Rannan isä oli kanttori, säveltäjä Juho Ranta, ja hänen puolisonsa oli laulaja (sopraano) ja näyttelijä Elli Ranta. Heidän tyttärensä oli ohjaaja Rauni Ranta.
Ranta on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon.
Aiheesta muualla

Lappalainen, Seija: / Ranta, Sulho (1901–1960). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Elli laulaa Sulho soittaa ja Ranta on heidän nimensä, Seura, 13.11.1935, nro 46, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Sverre Bergh

Sverre Bergh (vas.) isänsä Erikin kanssa Norjassa 1958
Sverre Bergh (1. marraskuuta 1920 Tønsberg, Norja – 30. huhtikuuta 2006 Stamford, Connecticut, Yhdysvallat) oli norjalainen insinööri, joka toimi opiskeluaikoinaan tiedusteluorganisaatio XU:n vakoojana Natsi-Saksassa 1941–1945. Svein Sæter julkaisi yhteistyössä Berghin kanssa tämän muistelmat hieman Berghin kuoleman jälkeen vuonna 2006.
Tausta

Sverre Bergh syntyi Askerin kunnaninsinööri Erik Berghin ja hänen vaimonsa Annan esikoiseksi perheen asuessa vielä Tønsbergissä. Pian Sverren syntymän jälkeen perhe muutti Askeriin. Hänellä oli kaksi nuorempaa veljeä, joista toinen kuoli auto-onnettomuudessa kahdeksanvuotiaana. Äiti-Annalla oli myös yliopistokoulutus, joka oli tuohon aikaan epätavallista.
Ylioppilastutkinnon jälkeen Sverre pyrki Norges Tekniske Høyskoleniin Trondheimiin 1939, mutta ei päässyt sisään. Sukulaistensa suosituksesta hän pyrki opiskelemaan ulkomaille. Hän haki opiskelupaikkaa muun muassa Isosta-Britanniasta ja Dresdenin teknillisestä korkeakoulusta (saks. Dresden Teknische Hochschule), Saksasta. Saksan miehitettyä Norjan, Bergh otti opiskelupaikan vastaan Dresdenistä loppukesällä 1940.
Vakoojana Natsi-Saksassa

Ensimmäisen opiskeluvuoden jälkeen Norjan vastarintaliikkeen tiedusteluorganisaatio XU otti yhteyttä Berghiin kesällä 1941. Hänen tärkeimpänä tehtävänään oli välittää Paul Rosbaudin keräämiä tietoja brittien tiedustelupalvelun Secret Intelligence Servicen haltuun. Bergh pystyi käyttämään hyväkseen setänsä, Aftenpostenin Berliinin toimituksen päällikön, Theo Findahlin tuttavaverkostoa. Erityisesti ruotsalainen toimittaja Oluf Ollén oli tärkeässä roolissa tiedon salakuljettamisessa Tukholmaan ruotsalaisten diplomaattituttaviensa avulla. Opiskelijana Bergh pystyi matkustelemaan maan sisällä ja maasta ulos suhteellisen vapaasti. Hänen tehtäviinsä Rosbaudin avustamisen lisäksi kuului öljynjalostamojen ja tehtaiden sijaintipaikkojen selvittäminen, pommihyökkäysten tulosten raportointi, sekä saksalaisten kuljetusjärjestelmien selvittäminen.
Bergh toimitti jo loppuvuodesta 1941 Rosbaudin aloitteesta ensi käden tietoa Peenemündessä sijainneesta saksalaisten rakettihankkeesta, josta myöhemmin kehittyivät muun muassa V1- ja V2-raketit. Englantilaiset eivät kuitenkaan uskoneet hänen raporttejaan. Hän välitti myös Rosbaudin raportteja Saksan atomiasehankkeen viivästymisestä.
Bergh oli Dresdenissä kaupungin pommitusten aikaan helmikuussa 1945. Kirjassaan hän kritisoi kaupungin pommituksia siviileihin kohdistuvana terrorina sekä kertoo muun muassa amerikkalaisten hävittäjäkoneiden tulittaneen aktiivisesti kaupungista pakenevia saksalaisia siviilejä maanteillä välittömästi pommitusten jälkeen. Palattuaan havainnoimaan pommitusten tuloksia ja raportoituaan niistä Bergh onnistui pakenemaan Saksasta Tanskaan huhtikuussa 1945.
Sodan jälkeen

Bergh oleskeli kesäkuuhun 1945 saakka Tanskassa, josta hänet lennätettiin Lontooseen esittämään loppuraporttinsa Englannin tiedustelupalvelulle. Hän teki vaitiololupauksen toimistaan sota-aikana ja palveli loppukesällä ja syksyllä saksalaisten sotavankien kuulustelijana Mandalissa, Norjassa. Keväällä 1946 Bergh siirtyi Yhdysvaltoihin, Northwestern Universityyn, jatkamaan opintojaan kuningas Haakonin stipendirahaston myöntämän tuen turvin. Aktiivisen työelämänsä ajan hän työskenteli insinöörinä amerikkalaisissa yhtiöissä kansainvälisissä tehtävissä yli 80 maassa. Loppuvuosinaan hän työskenteli kiinteistönvälittäjänä.
Bergh meni sodan jälkeen ensimmäisiin naimisiin saksalaissyntyisen amerikkalaisnaisen, Marthan, kanssa ja sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 1951. Pariskunta erosi joitakin vuosia myöhemmin. Toisen avioliiton Bergh solmi norjalaissyntyisen lentoemäntä Laila Sætherin kanssa 1969. Pariskunnalla on yksi tytär, Solveig.
Bergh alkoi työskennellä muistelmiensa julkaisemiseksi 2005 ja ne julkaistiin vähän hänen kuolemansa jälkeen 2006. Hän oli avustanut jo vuonna 1995 XU:sta kertoneen kirjan tekemisessä. Bergh kuoli huhtikuussa 2006 kotonaan Stamfordissa. Hänet on haudattu Askeriin, Norjaan.
Kirjallisuutta

Sverre Bergh, Svein Sæter: Spion i Hitlers Rike.  Trondheim:  Damm, 2006.  ISBN 978-82-04-12361-9  (norjaksi)
V1-ohjus Lontoon yläpuolella 1944
Dresdenin pommituksissa tuhoutuneen Frauenkirchenin rauniot vuonna 1970
Mika Ojakangas

Mika Marko Ojakangas (s. 1. joulukuuta 1966 Ylivieska) on suomalainen politiikan tutkija ja esseisti. Vuodesta 2010 hän on toiminut valtio-opin professorina Jyväskylän yliopistossa erityisalueina poliittisen ajattelun, kulttuurin ja retoriikan tutkimus.
Ojakangas valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1991. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1997. Hän on työskennellyt tutkijana Genovan ja Helsingin yliopistossa. Vuodesta 2002 hän on ollut Helsingin yliopiston dosentti. Vuosina 2005–2010 hän oli akatemiatutkija.
Ojakankaan erikoisaloja ovat poliittinen teoria ja filosofia. Hän on perehtynyt varsinkin Carl Schmittin ajatteluun. Ojakangas on tutkinut myös kasvatuksen historiaa sekä julkaissut kasvatusoppaan sekä tutkinut omantunnon historiaa.
Vuosina 2007–2013 Ojakangas toimi Tiede & edistys -lehden päätoimittajana.
Teoksia

Lapsuus ja auktoriteetti: Pedagogisen vallan historia Snellmanista Koskenniemeen.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto. Tutkijaliiton julkaisusarja 85. Paradeigma)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1997 (3. korjattu painos 1998).  ISBN 952-5169-02-2
Pietas: Kasvatuksen mahdollisuus.  Helsinki:  Summa, 2001.  ISBN 952-5418-01-4
Kenen tahansa politiikka: Kohti ulossulkematonta demokraattista yhteisöä.  (Tutkijaliiton julkaisu 103. Paradeigma)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2002.  ISBN 952-5169-21-9
A Philosophy of Concrete Life: Carl Schmitt and the Political Thought of Late Modernity.  Bern:  Peter Lang, 2006.  ISBN 952-5092-90-9
Ystävästä ja vihollisesta.  Helsinki:  Kirjapaja, 2006.  ISBN 951-607-310-7
The Voice of Conscience: A Political Genealogy of Western Ethical Experience.  New York:  Bloomsbury Academic, 2013.  ISBN 978-162-356-6784
Aiheesta muualla

Mika Ojakangas Jyväskylän yliopiston sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID
Scott Cunningham

Scott Douglas Cunningham (27. kesäkuuta 1956 Michigan – 28. maaliskuuta 1993) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka kirjoitti useita teoksia wiccasta ja muista uusiin uskontoihin liittyvistä aiheista. Hänen teoksensa Wicca: Opas wiccan harjoittajalle (1988, suom. 2002) oli eräs menestyneimpiä wiccasta kirjoitettuja kirjoja.
Suomennetut teokset

Wicca: Opas wiccan harjoittajalle.  ((Wicca: A guide for the solitary practitioner, 1988.) Käännös: Tuikku Ljungberg)  Helsinki:  Unio mystica, 2002.  ISBN 952-9586-82-5
Mitä on noituus.  ((The truth about witchcraft, 1994.) Käännös: Tuikku Ljungberg. Mitä on? -sarja)  Helsinki:  Unio Mystica, 2003.  ISBN 952-9586-89-2
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Berit Berthelsen

| Mitalit> Maa:   Norja.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Norja> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Ateena 1969 | pituushyppy |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Praha 1967 | pituushyppy |  |
|  Kultaa | Madrid 1968 | pituushyppy |  |
Berit Berthelsen (o.s. Tøien, 25. huhtikuuta 1944 Hakadal, Akershus, Norja – 13. helmikuuta 2022 Bærum, Norja) oli norjalainen yleisurheilija, jonka päälajit olivat pituushyppy ja viisiottelu.
Berthelsen sijoittui Tokion 1964 olympialaisten pituushypyssä yhdeksänneksi tuloksella 619 cm. Méxicon 1968 olympialaisissa hän sijoittui pituushypyssä seitsemänneksi tuloksella 640 cm ja viisiottelussa 18:nneksi 4 649 pisteellä. Kisojen avajaisissa hän kantoi Norjan lippua. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän saavutti pituushypyssä pronssia tuloksella 644 cm.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Berthelsen voitti kultaa Prahassa 1967 tuloksella 651 cm ja Madridissa 1968 tuloksella 643 cm. Hän teki vuonna 1968 pituushypyssä Norjan ulkoratojen ennätyksen 656 cm, jonka rikkoi vasta vuonna 2009 Margrethe Renstrøm. Hänen EM-hallikilpailuiden voittotuloksensa 651 cm vuodelta 1967 oli Norjan halliennätys vuoteen 2024 asti, jolloin sen rikkoi Ida Andrea Breigan.
Berit Berthelsenin puoliso Roar Berthelsen oli maajoukkuetason pituushyppääjä.
Matti Rämö

Matti Rämö
Matti Rämö (s. 1962) on suomalainen toimittaja ja matkakirjailija. Hän on tehnyt polkupyörällä matkoja Euroopassa, Afrikassa ja Aasiassa ja on julkaissut matkoistaan yhdeksän kirjaa vuosina 2009–2019. Rämö työskentelee Yleisradion Teksti-TV:n toimittajana ja on koulutukseltaan maantieteilijä. Hän on selostanut matkojaan reaaliaikaisesti myös Yleisradion verkkosivuilla ilmestyvässä blogissaan.
Teokset

Rengasrikkoja Saharassa.  Helsinki:  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-235-7
Polkupyörällä Intiassa - Lehmiä, jumalia ja maantiepölyä.  Helsinki:  Minerva, 2010.  ISBN 978-952-492-427-6
Polkupyörällä Thaimaasta Vietnamiin - Hymyn voimaa ja sodan jälkiä.  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 9789524924566
Polkupyörällä Jäämerelle - Tupasvillaa, poroja ja tuntemattomia sotilaita.  Helsinki:  Minerva, 2012.  ISBN 9789524925822
Polkupyörällä Islannissa - Tuulen tiellä laavakenttien poikki.  Helsinki:  Minerva, 2013.  ISBN 9789524927338
Polkupyörällä Andalusian vuorilta Afrikkaan.  Helsinki:  Minerva, 2014.  ISBN 9789524928649
Polkupyörällä Ukrainan halki Istanbuliin.  Helsinki:  Minerva, 2015.  ISBN 9789523121195
Polkupyörällä Himalajalla.  Helsinki:  Minerva, 2016.  ISBN 9789523122796
Polkupyörällä Napapiirille.  Helsinki:  Minerva, 2019.  ISBN 9789523128538
Pyöräillen Suomessa.  Helsinki:  Minerva, 2021.  ISBN 9789523752849
Aiheesta muualla

Yle Areena: Polkupyörällä Himalajalle. TV-dokumentti.(2016) (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Areena: Polkupyörällä Intiassa. Äänikirja. Matti Rämö. (2013)
Yle Areena: Rengasrikkoja Saharassa. Äänikirja. Matti Rämö. (2012)
Yle Areena: Polkupyörällä Thaimaasta Vietnamiin. Äänikirja. Matti Rämö. (2018)
Matti Rämö on pyöräillyt noin 30 maassa – retkistä on syntynyt jo 4 kirjaa Cult24fi. Cult24fi. Arkistoitu 8.1.2012. Viitattu 1.7.2013.
Matti Rämö Pyörämatkailu.-com. Pyörämatkailu.com. Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 1.7.2013.
Polkupyörämatkalla joka päivä
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Länsi-Uudenmaan hyvinvointialue

| Länsi-Uudenmaan hyvinvointialue |
| --- | --- |


Yleistä
Väkiluku:  480 675
Alue:  Uudenmaan maakunnan länsiosat
Keskuspaikka:  Espoo
Kunnat:  10
Yhteistyöalue:  Etelä-Suomen yhteistyöalue
Hyvinvointialuejohtaja:  Sanna Svahn
Pelastuslaitos:  Länsi-Uudenmaan pelastuslaitos
Aluevaltuusto
Aluevaltuuston koko:  79
Puheenjohtaja:  Jarno Limnéll
Puolueet ja valtuustopaikat
Kokoomus:  27
RKP:  12
SDP:  13
Vihreät:  10
Perussuomalaiset:  6
Vasemmistoliitto:  4
Keskusta:  3
Kristillisdemokraatit:  2
Liike Nyt:  1
Vapauden liitto:  1
Länsi-Uudenmaan hyvinvointialue (ruots. Västra Nylands välfärdsområde) on Uudenmaan maakunnan länsiosat kattava hyvinvointialue. Hyvinvointialue perustettiin osana maakunta- ja soteuudistusta ja sen Uudenmaan maakuntaa koskevaa erillisratkaisua.
Kunnat

Länsi-Uudenmaan hyvinvointialueeseen kuuluu 10 kuntaa, joista kuusi on kaupunkeja:
Espoon kaupunki (Esbo)
Hangon kaupunki (Hangö)
Inkoon kunta (Ingå)
Karkkilan kaupunki (Högfors)
Kauniaisten kaupunki (Grankulla)
Kirkkonummen kunta (Kyrkslätt)
Lohjan kaupunki (Lojo)
Raaseporin kaupunki (Raseborg)
Siuntion kunta (Sjundeå)
Vihdin kunta (Vichtis)
Vuoden 2022 huhtikuussa hyvinvointialueella asui 480 675 asukasta.
Palvelut

Lakisääteinen sosiaali- ja terveydenhuollon sekä pelastustoimen järjestämisvastuu siirtyi kunnilta hyvinvointialueelle 1. tammikuuta 2023 alkaen.
Palvelut > Terveyspalvelut

Länsi-Uudenmaan terveydenhuollon palveluihin kuuluvat terveysasemapalvelut, sairaalapalvelut, mielenterveys- ja päihdepalvelut, kuntoutus ja terapia sekä suun terveydenhuolto. Alueeltaan Länsi-Uudenmaan hyvinvointialue kuuluu kuuluu HUS-yhtymään.
Alueella sijaitsevia sairaaloita ovat:
Espoon sairaala
Jorvin sairaala
Lohjan sairaala
Raaseporin sairaala
Laboratoriopalvelut tuottaa HUS Diagnostiikkakeskus.
Palvelut > Sosiaalipalvelut

Länsi-Uudenmaan hyvinvointialueen sosiaalipalvelut kattavat huoli-ilmoitukset, yleisen sosiaalityön ja -ohjauksen, taloudellisen, asumisen, työllistymisen ja kotoutumisen tuen, sosiaali- ja kriisipäivystykset, vammaispalvelut, lähisuhde- ja perheväkivaltatyön, lapsiperheiden sosiaalipalvelut sekä tuen ikääntymiseen. Yhteisten sosiaali- ja terveyspalveluiden palvelualuejohtaja on Markus Paananen.
Palvelut > Sosiaalipalvelut > Perhepalvelut

Länsi-Uudenmaan hyvinvointialue on jaettu viiteen perhekeskusalueeseen. Perhekeskukset tarjoavat lasten, nuorten ja perheiden palveluita. Fyysisiä perhekeskuksia ovat Espoon keskuksen ja Niittykummun perhekeskukset, Kirkkonummen perhekeskus, Lohjan Purje ja Aurlahti, Siuntion Sydän, Raaseporin familjecenter sekä Vihti-Karkkilan perhekeskus. Osana perhekeskustoimintaa ylläpidetään myös kohtaamispaikkoja sekä sähköistä perhekeskus Omaperhettä. Lasten, nuorten ja perheiden palveluiden palvelualuejohtaja on Mari Ahlström.
Palvelut > Sosiaalipalvelut > Vammaispalvelut

Länsi-Uudenmaan vammaispalveluiden toiminta käsittää vammaispavelujen neuvonnan ja 53 toimintayksikköä. Lisäksi vammaispalveluihin kuuluvat asumista ja liikkumista tukevat palvelut, henkilökohtainen apu, omaishoidon tuki, päiväaikainen toiminta ja työllistyminen, vammaisille lapsille ja nuorille suunnatut palvelut sekä muut tukipalvelut. Vammaispalvelujen palvelualuejohtaja on Timo Hokkanen.
Palvelut > Sosiaalipalvelut > Ikääntyneiden palvelut

Länsi-Uudenmaan ikääntyneiden palvelut käsittävät Seniori-infon sekä neuvonnan ja ohjauksen, omaishoidon, perhehoidon, kotona asumista tukevat palvelut, ikääntyneiden kuntoutuksen, kotihoidon, ikääntyneille suunnatut terveysasema- ja sairaalapalvelut, asumispalvelut sekä yleiset sosiaalipalvelut. Ikääntyneiden palveluiden palvelualuejohtaja on Tuula Suominen.
Palvelut > Pelastustoiminta

Pelastustoiminnan osalta Länsi-Uudenmaan hyvinvointialue vastaa Länsi-Uudenmaan pelastuslaitoksen toimialuetta. Länsi-Uudenmaan alueella on 12 vakinaista paloasemaa. Paloasemista viisi sijaitsee Espoossa, minkä lisäksi asemat sijaitsevat Hangossa, Karjaalla, Karkkilassa, Kirkkonummella, Lohjalla, Nummelassa ja Tammisaaressa. Lisäksi pelastuslaitoksella on sopimukset pelastustoiminnan hoitamisesta 48 sopimuspalokunnan kanssa. Pelastusjohtajana toimii Veli-Pekka Ihamäki.
Hallinto ja politiikka > Aluevaltuusto

Aluevaltuusto vastaa hyvinvointialueen toiminnasta ja taloudesta sekä käyttää alueen ylintä päätösvaltaa. Aluevaltuusto asettaa aluehallituksen ja hyvinvointialueen muut toimielimet sekä valitsee hyvinvointialuejohtajan. Ensimmäiset aluevaalit järjestettiin 23. tammikuuta 2022, ja aluevaltuustot aloittivat toimintansa maaliskuussa 2022. Vuoden 2021 elokuun väestötietojen perusteella Länsi-Uudenmaan aluevaltuustoon valittiin 79 valtuutettua.
Länsi-Uudenmaan aluevaltuuston puheenjohtaja on Jarno Limnéll (kok.), ensimmäinen varapuheenjohtaja Saara Hyrkkö (vihr.), toinen varapuheenjohtaja Henrik Vuornos (kok.) ja kolmas varapuheenjohtaja Mervi Katainen (kok.).
Hallinto ja politiikka > Aluehallitus

Aluehallitus johtaa hyvinvointialueen toimintaa, hallintoa ja taloutta. Länsi-Uudenmaan aluehallituksen puheenjohtaja on Mia Laiho (kok.), 1. varapuheenjohtaja Maria Guzenina (sd.) ja 2. varapuheenjohtaja Veronica Rehn-Kivi (r.). Hyvinvointialuejohtaja johtaa aluehallituksen alaisena hyvinvointialueen hallintoa, taloudenhoitoa ja muuta toimintaa. Länsi-Uudenmaan hyvinvointialueen hyvinvointialuejohtaja on Sanna Svahn.
Länsi-Uudenmaan hyvinvointialue.
Romeo Bertini

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Romeo Bertini |  Romeo Bertini |  Romeo Bertini |  |
Maa:   Italia
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1924 | maraton |  |
Romeo Bertini (21. huhtikuuta 1893 – 29. elokuuta 1973) oli italialainen maratoonari. Hän saavutti hopeaa vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa suomalaisen Albin Stenroosin jälkeen ajalla 2.47.19,6.
Max Graf

Max Graf.
Max Graf (1. lokakuuta 1873 Wien – 24. kesäkuuta 1958 Wien) oli itävaltalainen musiikkitieteilijä ja musiikkiarvostelija, yksi psykoanalyyttisen musiikintutkimuksen uranuurtajista. Hänen poikansa Herbert Graf (1904–1973) oli Sigmund Freudin ensimmäisiä lapsipotilaita, jonka esiintyi peitenimellä "Pikku Hans" tapauskertomuksessa ”Viisivuotiaan pojan fobian analyysi” (1909).