stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Narragansettit
Historia > Narragansettit kuningas Philipin sodassa

1670-luvun alussa näkyivät lähestyvän sodan ensimmäiset merkit. Narragansettit eivät liittyneet alkaviin levottomuuksiin, vaan ongelmat tulivat wampanoagien suunnalta, jotka puoli vuosisataa aiemmin olivat auttaneet puritaaneja selviytymään kylmän talven yli. Vanhan päällikön Massasoitin kuoltua vuonna 1661, oli uudeksi johtajaksi noussut hänen nuorempi poikansa Metacomet, joka tunnettiin valkoisten keskuudessa nimellä kuningas Philip. Hän jatkoi isänsä alulle panemia rauhansopimuksia, mutta oli samalla päättänyt estää englantilaisia saamasta haltuunsa lisää intiaaneille kuuluvia maita. Väitettiin, että kuningas Philip suunnitteli suurta salaliittoa brittisiirtokuntia vastaan. Siirtolaiset vaativat uutta rauhansopimusta, jossa ehtona olisi, että intiaanit luopuisivat kaikista tuliaseistaan. Philip saatiin suostuteltua allekirjoittamaan sopimus, mutta vain osa intiaaneista noudatti aseistariisuntaa.
Vuonna 1671 kirjoitettu viimeisin rauhansopimus johti sotaan. Intiaanit tunsivät itsensä täysin siirtolaisten nöyryyttämiksi, eikä kuningas Philip pystynyt enää pidättelemään sotureitaan, jotka päättivät nousta brittien ylivaltaa vastaan. Wampanoagit aloittivat sodan kesällä 1675. Kuningas Philip sai muun muassa noin 4 000 narragansettia liittolaisikseen englantilaisia vastaan. Mohegaanit pysyivät uskollisina briteille heidän ainoina liittolaisinaan. Narragansettien sotureita johti Miontonomon poika Canonchet, kun sen sijaan Ninigretin niantecit halusivat pysyä puolueettomana alkaneessa sodassa. Intiaanien sotajoukot liikkuivat pieninä ryhminä eri puolilla Massaschusettsia ja Connecticutia, ja heitä oli vaikea jäljittää. Uuden-Englannin lähes sadasta kaupungista Philipin joukot hyökkäsivät likimain joka toiseen ja onnistuivat hävittämään kymmenkunta kaupunkia kokonaan.
Uuden-Englannin konfederaatti pääsi suorittamaan ainoan historiallisen yhteisesiintymisensä palkatessaan avukseen majuri Talcottin johtamat tuhat siirtolaista ja 150 mohegaania. Tämä sotajoukko onnistui tuhoamaan suuren narragansettien kylän Rhode Islandin Kingstonissa joulukuussa 1675. Arviolta 600 narragansettia menehtyi taisteluissa osan palaessa kylänsä mukana. Jotkut asukkaista, heidän joukossaan päällikkö Canonchet, pääsivät pakenemaan kylää ympäröivälle jäiselle suoalueelle. Kesään mennessä monet pakolaisista olivat saaneet surmansa, heidän joukossaan myös naispäällikkönä kuuluisuutta saanut Matantuck (tunnettu myös muilla nimillä kuten Quiapen ja Magnus). Saman vuonna Canonchet joutui mohegaanien sieppaamaksi ja vähää myöhemmin brittien teloitusryhmän eteen. Canonchetin menetyksen jälkeen kuningas Philipin joukkojen rintama alkoi rakoilla ja sotaonni kääntyä englantilaisten eduksi. Menetykset olivat raskaita kummallakin puolella. Elokuussa 1676 alkoivat intiaanien omat riidat kyseenalaistaa sodan jatkamista. Muuan alipäälliköistä pyysi Philipiä antautumaan valkoisille. Vihan ja taistelumenetyksien sokaisema Philip ei kuunnellut ehdotuksia, vaan surmasi pyytäjän. Tämän verityön seurauksena muuan intiaani kavalsi briteille Philipin olinpaikan. 12. elokuuta 1676 Wampanoagien päällikkö ammuttiin hengiltä.
Historia > 1600-luvun lopusta nykyaikaan

Narragansettien tilanne oli sodan jälkeen lohduton. Suurin osa sotureista oli surmattu, samoin monet päälliköistä. Lähes 3000 naista, lasta ja vanhusta oli vailla turvaa. Vielä hengissä olevat soturit olivat hajaantuneet ympäri metsiä. Heitä ajoivat takaa sekä siirtolaisten, että moheganien joukot. Monet naisista ja lapsista joutuivat orjalaivoihin, jotka kuljettivat heidät Länsi-Intian saaristoon. Vajaa 500 narragansettia kirjoitti rauhansopimuksen vuonna 1682. Brittien luvalla itäiset nianticit saivat ottaa heidät joukkoonsa. Nämä narragansettit pitivät oman heimonimensä ja säilyttivät omat perinteensä. Mohegaaneihin, mahicaneihin ja abenakeihin adoptoidut menettivät oman identiteettinsä ja heistä tuli uusien heimojen jäseniä. Osa narragansetteista tuli 1700-luvun aikana kristinuskoon. Saman vuosisadan lopulla useat heistä siirtyivät New Yorkiin yhdistyäkseen Brothertonin mohegaaneihin.
Nykyään narragansetien kieli on hävinnyt. He polveutuvat pääosin ryhmästä, joka liittyi nianticeihin. Suurin osa heimosta asuu edelleen Rhode Islandissa, joidenkin pienten ryhmien sijoittuessa Long Islandille tai Connecticutiin. Vuonna 1978 Rhode Islandin osavaltio palautti heimolle kaksi pientä maapalaa Charlestownin kaupungin alueelta. Alueet oli riistetty pakkokeinoin sata vuotta aiemmin. Vuonna 1983 narragansettin saivat liittovaltion tunnustuksen. Narragansettien maan käsittää kaikkiaan runsaat kymmenen neliökilometriä ja heidän lukumääränsä on tasaisessa nousussa lähennellen kolmeatuhatta. Nykyään narragansettit viettävät kahta vuosittaista juhlaa. Elokuussa he viettävät vihreän maissin kiitospäivää ja lokakuussa elonkorjuufestivaaleja. Elinkeinoista metsänhoito on tärkeä, mutta myös turismi on huomattava tulolähde. Narragansetteilla on oma peli-ja huvittelukeskus ja kaapelitelevisioasema.
Kulttuuri

Narragansettit olivat murteellisesti lähellä pequoteja, mohegaaneja ja montaukeja ja jakaantuivat kahteen haaraan, joista itähaaraa kutsuttiin nimellä itäiset nianticit. Varsinaiset narragansettit asuivat heistä pohjoiseen ja he muodostivat suuren ja vahvan tukipilarin, johon nianticit turvautuivat. Kansaa hallitsi kahdeksan johtajaa, joista Miontonomo, Canonicus ja nianticien Ninigret olivat tunnetuimmat päälliköt. Paalutetut kylät sijaitsivat etupäässä Narragansett-lahden saarilla. Talot olivat rakenteeltaan pitkiä ja melko kookkaita. Vaikka narragansettit liikkuivat kanooteillaan paljon vesistöjä pitkin, muodosti riistanmetsästys kuitenkin tärkeän osan heidän elinkeinostaan kalastuksen ohella. Suuret maissi- ja papupellot kuuluivat myös olennaisena osana narragansettien ravinnonlähteisiin. Paikallisesta vuolukivestä tehtiin monenmoisia esineitä, joita kaupattiin ympäristön asukkaille ja vieraille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Narragansettit Wikimedia Commonsissa
Ensimmäisen kiitospäivän vietto englantilaisten puritaanien ja intiaanien välillä toimi eräänlaisena tienraivaajana brittiasutusten nopealle lisääntymiselle Massachusettsissa. Jean Leon Gerome Ferrisin maalaus noin vuosilta 1912–1915.
Englantilainen pappi Roger Williams narragansettien parissa. Kirjankuvitusta 1800-luvulta.
Päällikkö Ninigretin poika, Ninigret toinen. Tuntemattoman taiteilijan teos vuodelta 1681.
Akseli Isopuro

Akseli Rikhard Isopuro (23. toukokuuta 1894 Nurmijärvi – 15. kesäkuuta 1952) oli suomalainen jääkärivänrikki ja Viron armeijan luutnantti.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat työmies Karl Viktor Gadd ja Amanda Bohm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1932 Olga Emilia Kankaisen kanssa. Isopuro kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Isopuro toimi työmiehenä Vimpelissä ennen kuin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 17. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Isopuro saapui Vaasaan aliupseeriksi ylennettynä jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Porin pataljoonan 2. komppaniaan ja osallistui Sampakosken taisteluun, josta hänet komennettiin sotilaskouluttajaksi Ikaalisiin ja otti osaa Vähäröyhiön kahakkaan, Viljalan ja Kilvakkalan kylien puolustukseen sekä myöhemmin Mannanmäen ja Kyröskosken taisteluihin.
Isopuron mainitaan teloittaneen kaksi henkilöä Punkalaitumen suojeluskunnan määräyksestä.lähde?
Heimosoturi

Sisällissodan jälkeen Isopuro toimi 1. huhtikuuta – 21. huhtikuuta 1918 välisen ajan Porin rykmentin 1. pataljoonan 2. komppanian sekä myöhemmin lyhyen ajan rykmentin sapotööriosaston päällikkönä, kunnes hänet määrättiin 14. kesäkuuta 1918 alkaen Porin rykmentin täydennyspataljoonan A-komppanian päälliköksi ja 19. kesäkuuta 1918 alkaen pataljoonan väliaikaiseksi komentajaksi. Hänet komennettiin 28. kesäkuuta 1918 valtiorikosoikeuden jäseneksi Vaasaan, mistä tehtävästä hän erosi 16. heinäkuuta 1918 ja liittyi jääkärikapteeni Toivo Kuisman johtamaan Vienan-Karjalan retkikuntaan. Retkikunnassa hän toimi aluksi Uhtualta Luusalmelle lähetetyn osaston ja myöhemmin Tollonjoella 2. komppanian päällikkönä. Hän otti osaa taisteluihin retkikunnalla Luusalmella ja Vuokkiniemessä.  taisteluihin. Vienan-Karjalan retkikunnalta palattuaan hän liittyi Viron vapaussotaan lähtevään joukkoon ja hänet sijoitettiin Pohjan Poikain rykmentin 2. pataljoonan 5. komppanian päälliköksi ja toimi sen päällikkönä joukon hajottamiseen saakka. Hän otti osaa taisteluihin Viron vapaussodassa Valkissa ja Marienburgissa sekä Petserin rintamalla. Vieläkään Isopuro ei saanut tarpeekseen sotimisesta vaan Viron vapaussodasta palattuaan hän toimi hetken harjoituspäällikkönä Hämeenkyrön suojeluskunnassa, kunnes liittyi Pohjois-Inkerin rykmenttiin, jossa toimi 2. komppanian päällikkönä. Sodat sodittuaan hän siirtyi Keski-Pohjanmaalle työmieheksi.
Talvi- ja jatkosota

Isopuro osallistui talvisotaan linnoitustöissä Työryhmä Kaiterassa, joka toimi sodan aikana Viljakkalassa, Miehikkälässä ja Kotkassa. Välirauhan aikana ja jatkosodan puhkeamisen jälkeen hän toimi vanhempana varastomiehenä ja työnjohtajana Ammuslataamo 7:ssä, josta hän palveli sodan loppuun saakka ja sodan jälkeen siitä muodostetussa Keskusvarikko 8:ssa aina vuoteen 1952 saakka. Hänet haudattiin Kokkolaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 23. helmikuuta 1918   Vänrikki 16. heinäkuuta 1918  Luutnantti 23. tammikuuta 1919 Viron armeija |     |  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron vapaudenristi II/3 lk.  Viron vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Izumi Shikibu

Izumi Shikibu (974?–1034?) oli japanilainen runoilija. Hän oli keisarinna Akikon hovin hovinainen Heian-kyōssa. Hän oikeaa nimeään ei ole tiedossa. Izumin runoja pidetään loistavana runoutena.
Izumi Shikibu meni nuorena naimisiin Izumin maakunnan lääninherran kanssa, mutta erosi tästä, ja sen jälkeen hänestä tuli prinssi Tametakan sivuvaimo. Prinssin kuoltua hän solmi suhteen prinssi velipuolen, prinssi Atsumichin kanssa, ja tämän kuoltua hän avioitui Tangon maakunnan lääninherran kanssa.
Ollessaan suhteessa Atsumichin kanssa Izumi Shikibu kirjoitti osittain fiktiivisen päiväkirjan vuosilta 1002–1003. Hän oli merkittävä runoilija Heian-kaudella, jolloin muita merkittäviä runoilijoita olivat Murasaki Shikibu (Genjin tarina) ja Sei Shonagon (Päänaluskirja).
Izumi Shikibun tytär Koshikibu oli myös runoilija ja keisarinna Shoshin (Akikon) hovinainen.
Suomennetut runot

Enkö olisi sinua unohtanut!, Kuuntelin sateen rummutusta ikkunaan. Minä, todella nähnyt miten tyhjä. Nähdäpä sinut katsoisitpa minua. Uneen voit luottaa niin kauan kuin uneksit. Vaikka hän vihdoin tulisi. Teoksessa: Sateen ääni sillalla: japanilaista runoutta, toim. Jaakko Anhava, suom. Tuomas Anhava, Otava 2007 ISBN 978-951-1-21576-9 (Käännökset on tehty englannin-, saksan- ja ranskankielisten käännösten pohjalta. Joidenkin käännösten viimeistely Jaakko Anhava.)
Lakkaako kerran olemassaoloni. Pimeydestä vaellan pimeyteen. Saisinpa – ennen kuin lähden maailmasta. Teoksessa: Kuuntelen, vieras: valikoima klassillisia japanilaisia tanka-runoja, suom. Tuomas Anhava, Otava, Helsinki, 6. p. 1976
Jättäessäni kohta tämän maailman. Teoksessa: Ogura Hyakunin Isshu: sata runoilijaa, sata runoa, suom. Wili Leikola, Jari Sutinen, Juhani Tikkanen. Kolmen mutkan maja, 2005 ISBN 952-91-9230-4
Lakkaako kerran olemassaoloni. Pimeydestä vaellan pimeyteen. Saisinpa – ennen kuin lähden maailmasta. Vaikka hän vihdoin tulisi. Teoksessa: Maailmankirjallisuuden mestarilyriikkaa, toim. Maunu Niinistö, WSOY 1967
Saisinpa – ennen kuin lähden maailmasta. Teoksessa: Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio, Janne Tarmio, 1998 ISBN 951-0-22134-1
Toiveikas, jätin oveni sulkematta,. Teoksessa: Kevätsateiden aika: japanilaista tankarunoutta, suom. ja toim. Arto Lappi, Sammakko, 2005 ISBN 952-5194-95-7
Vaikka hän vihdoin tulisi. Teoksessa: Runoni rakkaudesta, toim. Salme Saure, Otava 1981 ISBN 951-1-06262-X
Lakkaako kerran olemassaoloni. Pimeydestä kuljen pimeän tielle. suom. Tuomas Anhava. Julkaisussa: Parnasso 1959; nro 4
Luumupuu näyttää olevan jo kukassa, suom. Eija Aromaa, Julkaisussa: Parnasso 2/2017. s. 48–52
Izumi Shikibun runoja on myös antologioissa
Oikukas tuuli: toinen valikoima japanilaisia tankoja, suom. Tuomas Anhava, Otava 1970 (Suomennettu englannin-, ranskan- ja saksankielisistä käännöksistä)
Täällä kaukana: kolmas valikoima japanilaisia tankoja, suom. Tuomas Anhava, Otava 1975 ISBN 951-1-02178-8 (Suomennettu englannin-, ranskan- ja saksankielisistä käännöksistä)
Itäkylä

| Itäkylä |
| --- | --- |
 Ammesmäentietä joulukuussa 2014.
 Kyläyhdistyksen logo.
 Itäkylä
 Koordinaatit: 63°13′45″N, 23°44′11″E 
Valtio:   Suomi
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Seutukunta:  Järviseutu
Kunta:  Lappajärvi
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  62660
 
 http://www.itakyla.fi/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Itäkylän kartta sivukylineen.
Itäkylä on Lappajärven kunnassa Lappajärven itärannalla lähellä Vimpelin rajaa sijaitseva kylä ja entinen taajama. Kylässä on noin 600 asukasta. Itäkylä muodostuu Lappajärven kunnan itäosan kylistä, siihen kuuluu Itäkylän keskustan eli Ammesmäen lisäksi Takala, Karhusaari, Kuoppala, Luomala, Purola, Vinkka ja Övermark. Kylä sijaitsee kantatie 68:n varrella.
Itäkylän palveluihin kuuluvat kyläkauppa ja kuntosali. Kylältä löytyy myös kylätalo ja nuorisoseurantalo.
Historiaa

Ensimmäisenä kansakouluna Itäkylässä aloitti Kuoppalan koulu vuonna 1900, joka oli toiminnassa vuoteen 2005 asti.  Toisena aloitti Rantakankaan koulu vuonna 1913, jonka nykyiset tilat valmistuivat vuonna 1957, myöhemmin 90-luvulla koulun kylkeen valmistui liikuntasali ja kesällä 2009 koulun kentälle asennettiin talkoovoimin hiekkatekonurmi.  Vuosina 1939-1968 oli toiminnassa myös Mattilan kansakoulu.  Vuonna 1965 valmistui Itäkylän läpi menevä kantatie 68 joka silloin tunnettiin nimellä "maantie 710".  Itäkylän keskustan läpi koukkaava Ammesmäentie sai päällysteen vuonna 1979.
Vuosina 2004 ja 2005 kyläläiset kunnostivat ulkoilureitistön ja rakensivat laavut Ammeskalliolle ja Vanhavuorelle.
Vuonna 2014 kylä valittiin Etelä-Pohjanmaan vuoden kyläksi.
Kuvagalleria

Itäkylän kylätalo
Itäkylän Nuorisoseura
Kyläkauppa
Itäkylän kuntosali
Vanhavuoren laavu
Kirjallisuutta

Itäkylä – Elämää Kraatterijärven rannalla, Itäkylän Maa- ja kotitalousseura ry., 2021. ISBN 978-952-94-4779-4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itäkylä Wikimedia Commonsissa
Itäkylän kotisivut (suomeksi)
Yle Uutiset: Kylässä riittää yhteishenkeä vaikka muille jakaa – Lappajärven Itäkylä porskuttaa (15.1.2015)
Itäfriisi

| Itäfriisi |
| --- | --- |
 Friisin kielten jakautuminen nykyajan Euroopassa:   Länsifriisi   Pohjoisfriisi   Itäfriisi
Oma nimi:  Seeltersk
Muu nimi:  saterlandinfriisi
Tiedot
Alue:  Saterland
Virallinen kieli:  Tunnustettu vähemmistökieli: Saksa
Puhujia:  2 000 (2015)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  germaaniset kielet länsigermaaniset kielet friisin kieli
ISO 639-3:  stq
 Ohje 
Itäfriisi on yksi kolmesta friisin kielestä. Sitä kutsutaan myös saterlandinfriisiksi (Seeltersk), sillä Saterlandin murre on ainoa vielä elossa oleva itäfriisin muoto. Itäfriisi kuuluu länsigermaanisiin kieliin.
Muinaisitäfriisi ja sen hiipuminen

Muinaisitäfriisiä puhuttiin Itä-Friisiassa, hollantilaisen Lauwers-joen ja saksalaisen Weser-joen välissä. Itä-Friisiaan kuului myös kaksi pientä aluetta Weserin itärannalla, Wursten ja Würden. Muinaisitäfriisin voi jakaa kahteen murteeseen: Weserin friisi idässä ja Emsin friisi lännessä. Vuodesta 1500 eteenpäin muinaisitäfriisiä sivuuttivat ympäröivät alasaksan murteet, ja nykyään itäfriisi on lähes kuollut.
1600-luvun puoliväliin mennessä Emsin friisi oli lähes täysin kadonnut. Weserissä friisi ei selvinnyt paljon kauempaa, ja oli vuoteen 1700 mennessä suurelta osin kuollut. Wurstenissa sitä puhuttiin kuitenkin ainakin vielä vuonna 1723. Pisimpään se selvisi Wangeroogen saarella, jossa viimeinen Weserin friisin puhuja kuoli vuonna 1953. Nykyään muinaisitäfriisiä ei puhuta enää Itä-Friisian historiallisten rajojen sisällä, mutta suuri osa sen asukkaista pitää itseään yhä friiseinä, ja he kutsuvat alasaksan murrettaan nimellä "Freesk". Friisiläinen perusta on yhä huomattavissa tässä murteessa vahvasta saksalaistamisesta huolimatta.
Saterlandinfriisi

Viimeinen elävä muoto muinaisitäfriisistä on Elmsin friisin murre, jota puhutaan Saterlandin alueella entisessä Oldenburgin vapaavaltiossa, varsinaisen Itä-Friisian eteläpuolella. Saterland, jonne friisien on ajateltu tulleen Itä-Friisiasta 1000-luvulla, oli pitkään kulkukelvottomien nummien ympäröimä. Kieli selvisi vuosisatoja tämän ja sen vuoksi, että saterlandinfriisi oli alueen asukkaille aina alasaksaa paremmassa asemassa.
Toisena tärkeänä tekijänä Saterlandista tuli kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen osa Münsterin ruhtinashiippakuntaa. Tämän seurauksena se päätyi katolisen kirkon vallan alle, ja se erotettiin sosiaalisesti protestanttisesta Itä-Friisiasta noin vuodesta 1630 lähtien. Katolisen lain mukaan ei-katolisen puolison tuli kääntyä katolilaisuuteen, joten saterlandilaisten ja itäfriisialaisten väliset yhteydet ja avioliitot kävivät harvoiksi.
Puhujat

Nykypäivän itäfriisin puhujien määrän arviot vaihtelevat. Saterlandinfriisiä puhuu noin 2 250 henkeä Saterlandin 10 000 asukkaasta; noin 2 000 puhuu sitä hyvin (joista hieman alle puolet on äidinkielisiä puhujia). Suurin osa äidinkielisistä puhujista kuuluvat vanhempaan sukupolveen, joten itäfriisi on vakavasti uhanalainen kieli. Se ei kuitenkaan välttämättä ole enää kuoleva, sillä useiden raporttien mukaan puhujien lukumäärä on kasvussa nuoremman sukupolven joukossa, ja jotkut kasvattavat lapsensa itäfriisinkielisiksi.
Kirjallisuutta

Fort, Marron C. (1980): Saterfriesisches Wörterbuch. Hamburg: Helmut Buske.
Kramer, Pyt (1982): Kute Seelter Sproakleere - Kurze Grammatik des Saterfriesischen. Rhauderfehn: Ostendorp.
Peters, Jörg (2017), "Saterland Frisian", Journal of the International Phonetic Association.
Stellmacher, Dieter (1998): Das Saterland und das Saterländische. Oldenburg.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itäfriisi Wikimedia Commonsissa
| n k Germaaniset kielet |
| --- | --- |
Länsigermaaniset kielet:  afrikaans  alasaksa  englanti  friisi itäfriisi  länsifriisi  pohjoisfriisi  hollanti  jiddiš  limburg  luxemburg  saksa baijeri  elsassi  kölsch  pennsylvaniansaksa  skotti  wymysorys  yola† 
Pohjoisgermaaniset eli skandinaaviset kielet:  fääri  islanti  norja kirjanorja  uusnorja  norni†  ruotsi älvdalska  tanska 
Itägermaaniset kielet:  burgundi†  gootti† Krimin gootti†  vandaali† 
† kuollut kieli
Ivan Denisovitšin päivä

| Ivan Denisovitšin päivä> Один день Ивана Денисовича |
| --- | --- |
 Yhdysvalloissa julkaistun pokkaripainoksen kansi.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Aleksandr Solženitsyn
Kieli:  venäjä
Genre:  proosa
Julkaistu:  1962
Suomennos
Suomentaja:  Markku Lahtela
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  1963
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  136
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ivan Denisovitšin päivä (ven. Один день Ивана Денисовича, Odin den Ivana Denisovitša) on Aleksandr Solženitsynin kirjoittama pienoisromaani. Teoksessa kuvataan erään vangin päivää neuvostoliittolaisella vankileirillä. Ivan Denisovitšin päivä oli ensimmäinen Solženitsynin julkaistu teos, ja se ilmestyi Novyi mir -kirjallisuuslehdessä (Новый мир) Neuvostoliiton ”suojasään” aikaan vuonna 1962. Teoksen arkaluontoisuuden vuoksi päätoimittaja Aleksandr Tvardovski kysyi luvan julkaisuun itse puoluejohtaja Hruštšovilta. Ivan Denisovitšin päivä ilmestyi suomeksi Markku Lahtelan käännöksenä vuonna 1963. Kirjan ilmestyminen sai välittömästi tunnustusta ja aiheutti poliittisen myrskyn niin Neuvostoliitossa kuin ulkomaillakin.
Romaanin synty

Romaani perustuu muistelmiin, jotka syntyivät Solženitsynin ollessa vankileirillä Kazakstanissa. Siellä kaikki kirjoitettu aineisto oli kielletty, joten kirjailija kehitti menetelmän, jonka avulla hän pystyi pitämään mielessään pitkiä kappaleita kertomuksesta. Nähtyään liettualaisilla katolisilla vangeilla rukousnauhoja, jotka oli tehty jauhetusta leivästä, hän pyysi heitä tekemään samanlaisia ketjuja itselleen, mutta sellaisia joissa oli enemmän helmiä. Hänen käsissään jokainen helmi vastasi katkelmaa, joita hän toisti itsekseen, kunnes pystyi sanomaan sen epäröimättä. Vasta sen jälkeen hän siirtyi seuraavaan helmeen. Solženitsyn kirjoitti myöhemmin, että vankileirikautensa lopussa hän pystyi muistamaan tällä tavalla 12 000 riviä.
Elokuvasovitus

Vuonna 1970 valmistui Solženitsynin kirjaan perustuva norjalais-englantilainen elokuvaversio Ivan Denisovitshin päivä, jonka ohjasi viipurilaissyntyinen Casper Wrede.
Elokuvan ensi-iltaa suunniteltiin kaikkiin Pohjoismaiden pääkaupunkeihin muutamaa päivää ennen Nobelin kirjallisuuspalkinnon luovuttamista Solženitsynille. Kirjailija ei kuitenkaan tullut palkinnonjakotilaisuuteen, koska arveli Neuvostoliiton viranomaisten pakottavan hänet jäämään länsimaihin. Elokuva sai ensi-illan Ruotsissa 7. joulukuuta 1970.
Aiheesta muualla

Romaanin teksti (venäjäksi)
Lee Nelson

| Lee Nelson |
| --- | --- |
 Lee Nelson (oikealla).
Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Uusi-Seelanti
Pokerinpelaaja
WSOP-voitot:  0
WSOP-rahasijat:  0
WPT-voitot:  0
EPT-voitot:  0
Turnausansiot (USD):  2 056 722
Päivitetty:  4. tammikuuta 2007
Lee Nelson (s. 19. tammikuuta 1943 Yhdysvallat) on uusiseelantilainen entinen lääkäri ja nykyinen pokerinpelaaja. Hän merkittävin pokerisaavutuksensa on "Aussie Millions" -tapahtuman pääturnauksen voitto vuodelta 2006. Tammikuussa 2006 käydyn turnauksen ykköspalkinto oli 1,2958 miljoonaa Australian dollaria.
Tammikuussa 2005 Nelson voitti kaksi turnausta Crown Australian Poker Championships -tapahtumassa (20 000 dollarin pot limit/no limit speed poker -turnauksen ja 1 000 dollarin seven card stud -turnauksen). Huhtikuussa 2005 hän oli ykkönen Maidstonessa, Englannissa pelatussa Party Poker World Open -turnauksessa ja ansaitsi 400 000 dollaria.
Nelson edustaa PokerStars-nettipokerihuonetta ja on kirjoittanut yhdessä Blair Rodmanin kanssa kirjan Kill Phil: The Fast Track to Success in No-Limit Hold 'em Poker Tournaments (ISBN 0-929712-24-2). Hän juontaa yhdessä Mike Goldmanin kanssa australialaista televisio-ohjelmaa Joker Poker.
Tammikuussa 2008 Nelsonin pokeriuran turnausansiot ylittivät 2 miljoonaa dollaria.
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Nelson PokerStarsin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Naispappeus kristillisissä kirkoissa

Nainen pitää saarnaa kveekarien kokouksessa (kuva noin vuodelta 1723).
Anglikaanisen kirkon naispiispa Katharine Jefferts Schori.
Naispappeus kristillisissä kirkoissa tarkoittaa naisen toimimista kirkon pappina. Muun muassa katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa naisia ei vihitä papin virkaan, mutta nykyisin useimmissa protestanttisissa kirkoissa naispappeus on käytössä.
Naispappeutta vastustavat vetoavat usein ensimmäisen kirjeen Timoteukselle ja Ensimmäisen korinttolaiskirjeen kohtiin, joissa Paavali kieltää naisia opettamasta ja puhumasta seurakunnassa.
Suhtautuminen naispappeuteen > Katolinen kirkko

Katolisen kirkon paavi Johannes Paavali II julisti vuonna 1994 pappeuden olevan kirkon erehtymättömän opetuksen mukaan varattu yksinomaan miehille.