stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pentti Kaskipuro

Pentti Kaskipuro näyttelynsä avajaisissa vuonna 1979.
Pentti Ensio Kaskipuro (vuoteen 1935 Krut; 10. lokakuuta 1930 Helsinki – 4. syyskuuta 2010 Kauniainen) oli suomalainen taidegraafikko. Hänen kuivaneula- ja akvatintatöidensä aiheet ovat usein peräisin keittiöstä: lanttuja, sipuleita, leipiä, makkaraa. Sommittelu on rauhallisen tasapainoinen, valon käyttö juhlallista. Kohde – rupsahtanut lanttu, poltettu tulitikku – muuttuu arkitodellisuutta suuremmaksi.
Kaskipuro syntyi työläiskotiin ja vietti useita vuosia sotalapsena Ruotsissa. Siellä hän kiinnostui kuvataiteesta. Häntä ei kuitenkaan hyväksytty Taideteolliseen oppilaitokseen, joten hän alkoi opetella taidegrafiikan tekemistä päivätyön ohella omin päin ja professori Aukusti Tuhkan yksityisoppilaana. Ensimmäisen kerran hänen töitään oli esillä vuonna 1953. Alkuajan töiden aiheet olivat kaupunkinäkymiä ja työläiskuvia. Informalismi alkoi näkyä hänen töissään 1960-luvulla. Hän sai valtion taidekilpailun ensimmäisen palkinnon 1964. Sen jälkeen toimi grafiikan opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1965–1974 ja taiteilijaprofessorina vuosina 1974–1979.
Kaskipuro palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1971. Hänet palkittiin myös ruotsalaisella Prinssi Eugenin mitalilla vuonna 1974. Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija hän oli vuonna 1979. Hän sai ansioituneelle vantaalaiselle taiteilijalle myönnettävän Vantaan kulttuuripalkinnon vuonna 1979 ja professorin arvonimen vuonna 1980. Opettajantyöstään Pentti Kaskipuro sai Suomen Kulttuurirahaston 30 000 markan tunnustuspalkinnon, perusteluna "olennaisen pelkistävä taide ja omintakeisuuteen rohkaiseva opettajantyö" vuonna 1983. Kuvataiteen valtionpalkinto hänelle myönnettiin 1991.
Monet taidegraafikot kuten Outi Heiskanen ovat olleet Kaskipuron eli Mestari K:n oppilaita. Kaskipuron töitä on esimerkiksi Dresdenin Kupferstichkabinettissa, New Yorkin MoMassa ja Washingtonin Kongressin kirjastossa.
Kaskipuro kuoli syyskuussa 2010 usean keuhkokuumeen jälkeen Kaunialan Sairaalassa Espoossa. Kaskipurolle myönnettiin 2011 Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäen viimeinen hauta.
Vantaan kaupungintalon siipirakennuksessa Tikkurilassa toimivan Galleria K:n K viittaa graafikko Kaskipuroon. Galleria on Vantaan taidemuseon ja Vantaan taiteilijaseuran ylläpitämä ja esittelee toisinaan Vantaan taidemuseon laajaa Pentti Kaskipuron töiden kokoelmaa.
Kirjallisuutta

Kruskopf, Erik: ”Kaskipuro, Pentti (1930–2010)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 34–36.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Peltola, Leena ym.: Mestari K: Juhlakirja Pentti Kaskipuron täyttäessä 60 vuotta 10.10.1990.  Helsinki:  Suomen taidegraafikot, 1990.  ISBN 952-90-2251-4
Aiheesta muualla

Mallander, J. O.: Pentti Kaskipuron muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. Viitattu 4.11.2019.
Pentti Kaskipuro taiteilijamatrikkelissa
Kaskipuro, Pentti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  National Gallery of Canada  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Marie Luise Kaschnitz

| Marie Luise Kaschnitz |
| --- | --- |
 Marie Luise Kaschnitz
Henkilötiedot
Koko nimi:  Marie Luise von Kaschnitz-Weinberg
Syntynyt: 1901 Karlsruhe, Saksa
Kuollut: 1974 (72–73 vuotta) Rooma, Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Esikoisteos:  Gedichte
Aiheesta muualla
www.kaschnitz.de/sites/biofr.html
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marie Luise Kaschnitz, koko nimi: Marie Luise von Kaschnitz-Weinberg, (1901 Karlsruhe, Saksa – 1974 Rooma, Italia) oli saksalainen kirjailija.
Kaschnitz julkaisi 1974 esikoisrunokokoelmansa Gedichte. Runojen lisäksi hän julkaisi proosaa ja Gustave Courbet'n elämäkerran sekä omaelämäkerrallisia teoksia. Teoksissaan hän kuvaa toisen maailmansodan jälkeisiä tunnelmia, lapsuusmuistoja, tuskaa ja kuolemaa, mutta niistä kuvastuu myös usko ihmisen mahdollisuuksiin.
Palkinnot ja tunnustukset

Georg Büchnerin palkinto 1955
Suomennetut runot

Johanna Venhon suomentamia Kaschnitzin runoja on antologiassa Puiden lohtu: saksankielistä runoutta 1946–2000 (toimittanut Stefan Moster, Helsinki: WSOY 2005 ISBN 951-0-30300-3)
Ei sanottu (Nicht gesagt)
Genazzano (Genazzano)
Hiroshima (Hiroshima)
Runo (Ein Gedicht)
Ylösnousemus (Auferstehung)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marie Luise Kaschnitz Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Babrak Karmal

| Babrak Karmal> Vallankumousneuvoston puheenjohtaja eli 4. Afganistanin presidentti |
| --- | --- |
 27. joulukuuta 1979 – 24. marraskuuta 1986  
Edeltäjä:  Hafizullah Amin
Seuraaja:  Haji Mohammed Chamkani
Afganistanin pääministeri
 27. joulukuuta 1979 – 11. kesäkuuta 1981  
Edeltäjä:  Hafizullah Amin
Seuraaja:  Sultan Ali Keshtmand
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1929 Kamari, Afganistan
Kuollut: 3. joulukuuta 1996 (66 vuotta) Moskova, Venäjä
Ammatti:  Poliitikko
Tiedot
Puolue:  Afganistanin kansandemokraattinen puolue
Babrak Karmal (pašt. ‏ببرک کارمل‎, Babrak Kārmal; 6. tammikuuta 1929 – 1./3. joulukuuta 1996) oli afganistanilainen kommunistipoliitikko. Alkuperäiseltä nimeltään Karmal oli Sultan Hussein. Babrak Karmal -nimi oli tarkoittetu vallankumoukselliseen peitetoimintaan ja tarkoittaa "työläisen ystävää". Karmal toimi Afganistanin valtionpäämiehenä maan neuvostomiehityksen aikana 27. joulukuuta 1979 – 4. toukokuuta 1986.
Elämäkerta > Varhaisvuodet

Tulevan vallankumouksellisen isä oli kenraalimajuri Muhammed Hussein Hashemi, joka oli toiminut Paktian maakunnan kuvernöörinä. Perhe oli yksi Kabulin rikkaimmista. Poika sai perusopetuksensa Nejatin lukiossa, missä opetus oli saksankielistä. Valmistuttuaan Sultan Hussein jatkoi opintojaan Kabulin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Vuosina 1953–1956 hän oli vankilassa, koska oli ottanut osaa kiellettyyn opiskelijaradikaaliliikehdintään. Vankeusaikanaan hän tutustui kommunismiin ja ryhtyi sen kannattajaksi. Vapauduttuaan entinen Hussein, nykyinen Karmal, työskenteli kielenkääntäjänä. Vuodet 1961–1963 Karmal työskenteli valtion virkamiehenä.
Elämäkerta > Vallankumouksellinen

Vuonna 1965 Nur Mohammed Tarakin kotiin oli kokoontunut joukko miehiä keskustelemaan politiikasta. Miehet perustivat Afganistanin kommunitipuolueen PDPA:n. Taraki valittiin puheenjohtajaksi ja Karmalista tuli yksi johtavista tovereista. Karmal valittiin tuona vuonna myös maan parlamenttiin. Hän uusi parlamenttipaikkansa vuonna 1969.
Vuonna 1967 PDPA jakaantui kahtia Khalq- ja Parcham-siipeen. Karmal kuului Parchamiin ja hän kritisoi Khalqia liian radikaaliksi. Paitsi oppiriidasta, kyseessä oli myös kieliriita ja maalaisten ja kaupunkieliitin välinen vastakkainasettelu. Yleensä Khalqin kannattajat olivat paštunkielistä maalaisköyhälistöä ja Parchamin kannattajat olivat taustaltaan darinkielistä kaupunkieliittiä kuten Karmal.
Mohammed Daoud Khan syöksi Afganistanin kuninkaan Mohammed Zahir Shahin vallasta vuonna 1973 Parchamin avulla. Karmal ei ottanut näkyvää paikkaa uudessa hallinnossa. Kun presidentti iski vasemmistolaisiin, Karmalia ei vangittu, mutta oli hallinnon tiukan silmäälläpidon alaisena. Tässä vaiheessa Neuvostoliitto kehotti PDPA:ta lopettamaan kiistelynsä ja yhdistämään voimansa presidenttiä vastaan.
Kommunistit kaappasivat vallan Afganistanissa 27. huhtikuuta 1978. Tapahtumaa kutsutaan Saur-vallankumoukseksi. Nur Mohammed Tarakista tehtiin valtionpäämies ja vallankumousneuvoston varapuhemieheksi nimitettiin Babrak Karmal. Pian valtataistelu sai uuden käänteen.
Hafizullah Amin erotti kaikki parchamilaiset hallituksesta vuonna 1979. Nur Mohammed Taraki surmattiin. Karmal pelkäsi henkensä puolesta ja otti yhteyttä Neuvostoliiton lähetystöön, joka lähetti hänet kesällä 1979 Tšekkoslovakiaan. Tämä pelasti todennäköisesti hänen henkensä.
Elämäkerta > Presidenttiyden jälkeen

Najibullah kutsui Karmalin myöhemmin takaisin Afganistaniin. Kun Najibullah oli syösty vallasta ja maa oli jälleen sisällissodassa, oleskeli Karmal sotapäällikkö Abdul Rashid Dostumin luona. Karmal palasi myöhemmin Moskovaan, missä kuoli tiedotuksen mukaan maksasyöpään. Kuolinpäivinä on tiedotteiden mukaan joko 1. tai. 3. joulukuuta 1996.
Kirjallisuutta

Andrei Sergejeff: Afganistanin historia. Silkkitietä kulttuurien risteykseen. Gaudeamus Helsinki University Press, 2011 ISBN 978-952-495-219-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Yle 
Muut:  IdRef
Anna-Liisa Kasurinen

Anna-Liisa Kasurinen.
Anna-Liisa Kasurinen (o.s. Oksanen, ent. Piipari, s. 8. toukokuuta 1940 Kivijärvi) on suomalainen kaupunkineuvos, entinen SDP:n kansanedustaja ja kaksinkertainen ministeri. Kymen läänin vaalipiiriä 1979–1995 edustanut Kasurinen oli kulttuuriministeri 1987–1991 ja ministeri liikenneministeriössä 1990–1991. Presidentin valitsijamies Anna-Liisa Kasurinen oli 1978, 1982 ja 1988. Hän putosi eduskunnasta vuoden 1995 vaaleissa.
Kunnallispolitiikassa Kasurinen oli Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1972–2008 ja kaupunginhallituksen puheenjohtaja 2001–2008. Vuonna 2003 Kasurinen sai kaupunkineuvoksen arvonimen.
Koulutukseltaan Kasurinen on sairaanhoitaja.
Luottamustehtäviä

Urheiluopistosäätiön valtuuskunnan jäsen
Aiheesta muualla

.aspx Anna-Liisa Kasurinen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Gustav Björkstrand | Suomen II opetusministeri (kulttuuriministeri) 1987–1991 | Seuraaja: Tytti Isohookana-Asunmaa |
Suomen kulttuuriministerit
Meeri Kalavainen (1970)
Jouko Tyyri (1971)
Pentti Holappa (1972)
Marjatta Väänänen (1972)
Kalevi Kivistö (1975)
Kaarina Suonio (1982)
Arvo Salo (1983)
Gustav Björkstrand (1983)
Anna-Liisa Kasurinen (1987)
Tytti Isohookana-Asunmaa (1991)
Claes Andersson (1995)
Suvi-Anne Siimes (1998)
Suvi Lindén (1999)
Kaarina Dromberg (2002)
Tanja Karpela (2003)
Stefan Wallin (2007)
Paavo Arhinmäki (2011)
Pia Viitanen (2014)
Sanni Grahn-Laasonen (2015)
Sampo Terho (2017)
Annika Saarikko (2019, 2020)
Hanna Kosonen (2019)
Antti Kurvinen (2021)
Petri Honkonen (2022)
Sari Multala (2023)
Mari-Leena Talvitie (2025)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta  Yle
Salli Karuna

Salli Viktoriina Karuna (alk. Friberg; oik. Unho; 29. heinäkuuta 1902 Rauma – 2. marraskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli kiinnitettynä useisiin teattereihin vuodesta 1923 vuoteen 1970. Hänet tunnettiin erityisesti komediallisista rooleistaan. Valkokankaalta Karuna muistetaan muun muassa Ulriika Angerin osasta elokuvassa Gabriel, tule takaisin.
Perhetausta

Salli Karunan vanhemmat olivat merikapteeni Viktor Friberg ja Ellen Sofia Södersund. Hän oli naimisissa elokuvaohjaaja Ilmari Unhon kanssa vuodesta 1935 tämän kuolemaan vuoteen 1961 asti. Liitosta syntyivät pojat Kari (1939), Turo (1943) ja Matti (1945).
Teatteriura

Karuna kävi Suomen Näyttämöopiston vuosina 1926–1928. Sitä ennen hän näytteli Rauman Näyttämöllä vuosina 1923–1926. Näyttämöopiston jälkeen Karuna oli kiinnitettynä Joensuun Teatteriin 1928 ja 1929, Porin Teatteriin 1929–1934 sekä Viipurin Kaupunginteatteriin 1934–1939. Hän toimi myös Porin Teatterin ohjaaja-näyttelijänä vuodesta 1958 vuoteen 1970.
Luonteenomaista Karunalle oli kyky yhdistää vakava draama ja komiikka. Taiteellisesti huomattavia menestyksiä olivat Juurakon Huldan nimiosa, Elinan surman Kirsti, Christine näytelmässä Murheesta nousee Elektra sekä pääosat näytelmissä Kamelianainen ja Tohvelisankarin rouva.
Elokuvaura

Suomi-Filmin kiinnitettynä näyttelijänä Karuna työskenteli vuosina 1943–1954. Hänen elokuvauransa alkoi vuonna 1924 Lahyn-Filmin tuottamassa mykkäelokuvassa Kihlauskylpylä. Valkokankaalla Karuna nähtiin yleensä kylmäkiskoisena seurapiirirouvana, kuten Kesäillan valssin rouva Grahn. Hänellä oli muita huomattavia sivuosia elokuvissa Neljä naista, Kartanon naiset ja Gabriel, tule takaisin. Komediassa Syntynyt terve tyttö hän teki tyylikkään ja varman roolisuorituksen rouvana joka ei halua lasta, ja sai kiitosta suorituksestaan. Elokuvissa ”Minä elän” ja Ruusu ja kulkuri hän näytteli miehensä Ilmari Unhon ohjaamana.
Karuna sai Jussi-palkinnot naissivuosista elokuvissa ”Minä elän” ja Gabriel, tule takaisin. Hänen viimeiseksi elokuvaroolikseen jäi anoppi Grahn Kesäillan valssin jatko-osassa Onnelliset vuonna 1954.
Aiheesta muualla

Salli Karuna Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Karjalan kannaksen suojajoukkotaistelut talvisodassa

Neuvostojoukot ylittämässä Rajajokea sodan alussa.
Suojajoukkotaistelut olivat talvisodan alussa käytyjä viivytystaisteluita, joissa suomalaiset joukot hidastivat Neuvostoliiton etenemistä. Ne alkoivat 30. marraskuuta 1939, ja niiden katsotaan päättyneen 5.–6. joulukuuta 1939, Kannaksella, kun suojajoukot vetäytyivät kenttäarmeijan pääasemien taakse lepoon reserviin.
Suojajoukkojen viivytystaistelun tuloksena pääpuolustusasemiksi vakiintui lounaasta kaakkoon lueteltuna linja: Kyrönniemi, Kuolemajärvi, Hatjakanlahdenjärvi, Muojaanjärvi, Salmenkaita ja Vuoksi II armeijakunnan rintamavastuualueella ja Vuoksi, Suvanto ja Taipaleenjoki III armeijakunnan osalta.
Suojajoukkotaisteluiden tuloksena Kannakselle oli ehditty ryhmittää Suomen II ja III armeijakunta puolustusasemiin torjuntataisteluita varten siten, että II armeijakunta komentopaikkanaan Viipuri vastasi puolustuksesta Vuoksen etelä- ja kaakkoispuolella etelästä pohjoiseen päin katsottuna 4., 5. ja 11. divisioonan voimin ja III armeijakunta Vuoksen pohjoispuolella 8. ja 10. divisioonan voimin Laatokkaan saakka pitäen komentopaikkanaan Räisälää.
Vajaan viikon viivytystaisteluista muodostui suomalaisille joukoille tappiota noin 400 sotilasta, joista 133 kaatui ja 79 katosi. Tappiot olivat 1,4 % joukkojen kokonaismäärästä, mitä on pidettävä verrattain vähäisenä.
Neuvostoliiton joukot ja tavoitteet sodan alussa

Puna-armeijan Karjalankannaksella toimineiden joukkojen tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta.
Talvisodan alkaessa Karjalan kannaksella hyökkäsi Suomen alueelle 2. luokan armeijakomentaja V. Jakovlev komentama Neuvostoliiton 7. armeija, johon kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Suomalaisjoukkojen tavoite

Suomalaisten suojajoukkojen alkuperäisenä tehtävänä oli viivyttää neuvostojoukkojen etenemistä valtakunnan alueelle niin kauan, että liikekannallepanon myötä perustetuilla kenttäarmeijan joukoilla olisi ollut riittävästi aikaa keskittää joukkonsa pääpuolustusasemaan.
Suomessa toteutettiin kuitenkin yleinen liikekannallepano ylimääräisten harjoitusten nimellä jo viikkoja ennen talvisodan alkua, joten alkuperäinen tehtävä ei ollut enää ajankohtainen. Päämajan näkemyksen mukaan suojajoukkojen olisi kuitenkin omalla aktiivisella viivyttämisellään kulutettava neuvostoliiton hyökkääviä joukkoja ennen pääpuolustusasemassa käytäviä taisteluita. Pääpuolustusasemaa ryhdyttiin myöhemmin kutsumaan nimellä Mannerheim-linja.
Suomalaiset suojajoukot oli jaettu neljään eri ryhmään, jotka olivat:
Uudenkirkon ryhmä
Muolaan ryhmä
Lipolan ryhmä
Raudun ryhmä
Uudenkirkon ryhmä

Uudenkirkon ryhmä oli alistettu II armeijakunnan esikunnan alaisuuteen. Ryhmään kuulunut osasto Karhu vastasi pääasiassa viivytystaistelusta Viipurin ja Leningradin välisen maantien suunnassa ja osasto Alfthanin vastuulla oli mainittujen kaupunkien välisen rautatien suunta. Lähimmäksi rajaa olivat ryhmittyneenä 1.RajaK, 2.RajaK ja JP 1.
Muolaan ryhmä

Muolaan ryhmä keskitettiin 14. syyskuuta – 9. lokakuuta 1939 Karjalan kannaksen Polviselän (Kivennapa), Kekrolan, Kivennavan, Joutselän alueelle ja asettui siellä rakentamaan viivytysasemaa. Sodan alettua 30. marraskuuta ryhmä viivytti viiden päivän ajan Puna-armeijaa, minkä jälkeen se vetäytyi päävastarinta-aseman taakse Perkjärven, Muolajärven ja Punnusjärven välisellä alueella.
Lipolan ryhmä

Lipolan ryhmä oli alistettu 11. divisioonan esikunnalle ja oli keskitetty Pulkkisen, Lipolaan ja Valkjärven kaakkoispuolelle.
Raudun ryhmä

Raudun ryhmä oli alistettu suoraan III armeijakunnan esikunnalle. Sen vastuualueena oli Raudun ja Metsäpirtin alue rajalta Vuokselle asti.
Suomalaisten tappiot suojajoukkotaisteluissa

Suomalaisten tappioista suojajoukkotaisteluiden aikana ei ole olemassa täysin luotettavaa tilastointia, koska eräiden joukkojen osalta tilastot ovat puutteellisia. Kokonaistappioiden voidaan laskea olevan kuitenkin noin 400 miestä, joista yli 130 lasketaan kaatuneisiin. Kadonneita lasketaan olevan noin 80, joiden suhteellisen suureen määrään vaikuttivat noin 20 miestä, jotka loikkasivat neuvostojoukkojen puolelle Er.P 4:stä sodan alkupäivinä. Haavoittuneiden lukumääräksi muodostuu näin noin 250 miestä.
Suojajoukkotaistelut käytiin noin 20–50 kilometriä syvällä alueella valtakunnan rajan ja pääaseman välissä.
Pesäpallon naisten Mestaruussarjan kausi 1987

Naiset pelasivat pesäpallon Mestaruussarjassa 1987 10 joukkueen 2-kertaisena sarjana, jonka päätteeksi kaksi parasta kohtasivat kaksiosaisessa finaalissa.
Palkinnot

| Palkinto | Pelaaja | Joukkue |
| --- | --- | --- |
| Vuoden pesäpalloilija | Jukka Peltoniemi | Seinäjoen Maila-Jussit |
| Vuoden lukkari | Matti Iivarinen | Alajärven Ankkurit |
| Lyöjäkuningas | Pasi Niemelä | Hyvinkään Tahko |
| Kärkilyöjä | Hannu Litmanen | Siilinjärven Ponnistus |
| Etenijäkuningas | Esa Mäntymaa | Seinäjoen Maila-Jussit |
| Tehopelaaja | Pasi Niemelä | Hyvinkään Tahko |
| Vuoden jokeri | Ari Uusitalo | Vimpelin Veto |
| Vuoden jokerijoukkue |  | Hyvinkään Tahko |
| Fair Play -joukkue |  | Imatran Pallo-Veikot |
| Vuoden naispesäpalloilija | Eeva Karttunen |  |
| Vuoden naislukkari | Minna Marjamäki |  |
| Lyöjäkuningatar | Minna Marjamäki |  |
| Kärkilyöjä | Päivi Lähteenmäki |  |
| Etenijäkuningatar | Katja Varis |  |
| Tehopelaaja | Katja Varis |  |
| Vuoden jokeri | Paula Kontkanen |  |
| Vuoden jokerijoukkue |  | Vähänkyrön Viesti |
| Fair Play -joukkue |  | Oulun Lippo |
| vuoden tuomari | Raimo Hänninen |  |
| Kunnon Jätkä | Mikko Saarinen | Kankaanpää |
| Johtokunnan pytty | Jussi Meriläinen |  |
| Vuoden pelinjohtaja | Markku Lähteenmäki | Ikaalisten Tarmo |
| Vuoden pelinjohtaja | Pekka Peltomäki |  |
| Vuoden valmentaja | Tapio Rajala |  |
| Itä-Länsi paras pelaaja | Perttu Härkönen |  |
| Vuoden pesäpallojohtaja | Jaakko Hirvonen |  |
Kunto Karmo

Kunto Mikko Karmo ent. Gunnar Mikael Dahl (7. kesäkuuta 1895 Porvoo – 25. maaliskuuta 1978 Turku) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Johan Valfrid Dahl ja Sifra Matilda Trygg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1929 Jenny Aleksandra Karjalaisen kanssa.
Opinnot

Karmo kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Porvoon suomalaisessa yhteiskoulussa vuonna 1921. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja aktiiviupseerikurssin jääkärialipäällystöä varten Kadettikoulussa vuonna 1921 sekä komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929. Pioneerikurssin hän suoritti vuonna 1935 ja kapteenikurssin vuonna 1937 sekä tykistöasekurssin vuonna 1937.
Jääkärikausi

Karmo työskenteli kirjaltajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 7. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Karmo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Rajamäellä, Tarpilassa ja Raivolassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Karmo palveli edelleen 2. jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana 3. komppaniassa ja 7. lokakuuta 1918 alkaen 1. konekiväärikomppaniassa. Hänet siirrettiin rykmentin 1.  pataljoonan mukana 15. maaliskuuta 1919 Keski-Suomen rykmenttiin, missä hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi 1. konekiväärikomppaniaan. Hän toimi komppaniassa päällikkönä 1. lokakuuta 1921 – 28. huhtikuuta 1922 välisen ajan. Vihdon hänet komennettiin opetusupseeriksi Reserviupseerikouluun 25. lokakuuta 1923, jonne hänet siirrettiin pysyvästi 18. kesäkuuta 1926. Reserviupseerikoulussa hänet määrättiin 1. marraskuuta 1927 alkaen 2. komppanian päällikön apulaiseksi. Armeijasta hän erosi ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 31. maaliskuuta 1928 ja hänet sijoitettiin toiseksi sotilasohjaajaksi Varsinais-Suomen suojeluskuntapiiriin.
Talvi- ja jatkosota

Karmo osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 13:n 2. pataljoonassa osallistuen taisteluihin Summassa, Voroslammella, Suurperossa, Honkaniemellä, Ryövälinsuolla, Kärstilän järvellä ja Portinhoikassa. Välirauhan aikana hän toimi Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin toisena sotilasohjaajana, mistä hänet siirrettiin ensimmäiseksi sotilasohjaajaksi Vakka-Suomen suojeluskuntapiiriin. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komentajaksi Jalkaväkirykmentti 60:n 3. pataljoonaan ja osallistui taisteluihin Kukkoilassa, Tshokkilassa, Vieljärvellä, Savinovalla, Nuosjärvellä, Pyhäjärvellä, Äänislinnassa, Suojussa, Karhumäessä ja Perälahdella. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Maaselän Ryhmän Henkilötäydennyskeskuksen päälliköksi (tunnettiin myöhemmin nimellä Henkilötäydennyskeskus 8), josta hänet siirrettiin vuonna 1944 päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 32:een. Vielä vuonna 1944 hänet ehdittiin siirtää päälliköksi Henkilötäydennyskeskus 12:een ja edelleen Vakka-Suomen sotilaspiiriin, mistä hän jäi suojeluskuntien lakkauttamisen jälkeen lakkautuspalkalle ja siirtyi huoltovirkailijaksi Lönnström Oy:n palvelukseen Raumalle, missä hän palveli vuoteen 1946 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi piiritarkastajaksi henkivakuutusyhtiö Pohjolan palvelukseen Raumalle ja palveli yritystä aina vuoteen 1963 saakka.