Valtalaki
Lex Tulenheimon muuttaminen valtalaiksi

Lex Tulenheimon eduskuntakäsittelyn yhteydessä kesä–heinäkuussa sosiaalidemokraatit ja heitä tukeneet radikaalit porvarit alkoivat tehdä suuria muutoksia lakiesityksen sisältöön. Sosiaalidemokraatit tekivät ensin perustuslakivaliokunnassa maltillisemman muutosehdotuksen, jonka mukaan oikeus valtiopäivien koollekutsumiseen ja eduskunnan hajottamiseen siirtyisi eduskunnalle itselleen. Valiokunta hyväksyi muutoksen täpärästi nuorsuomalaisten Tekla Hultinin asetuttua sen tueksi.
Pietarissa kokoontui kesällä 1917 ensimmäinen yleisvenäläinen työläisneuvostojen kongressi, johon osallistuivat Suomesta SDP:n edustajina toimittajat K. H. Wiik, Evert Huttunen ja Ali Aaltonen. Kongressi hyväksyi Huttusen ja Aaltosen 3. heinäkuuta tekemän ehdotuksen innoittamana julkilausuman, jonka mukaan Suomella tulisi olla oikeus ”täydelliseen itsemääräämiseen” ja ”valtiolliseen riippumattomuuteen” sisäisissä asioissaan, ja tämän saavuttamiseksi olisi korkein valta Suomessa siirrettävä eduskunnalle. Asian lopullinen ratkaiseminen jäisi kuitenkin Venäjän perustuslakia säätävälle kansalliskokoukselle. Neuvostokongressin tuki rohkaisi Suomen sosiaalidemokraatteja, jotka jättivät huomiotta julkilausuman lopussa olleen varauksen asian kuulumisesta Venäjän tulevalle kansalliskokoukselle.
Sosiaalidemokraatit päättivät nyt muuttaa Lex Tulenheimoon pohjautunutta lakiesitystä paljon aiempaa rohkeammalla tavalla. Eduskunnan suuri valiokunta keskeytti esityksen käsittelyn ja pyysi perustuslakivaliokunnalta uutta mietintöä. Valtalaiksi nimetty esitys valmisteltiin perustuslakivaliokunnan alaisessa jaostossa. Lex Tulenheimossa Suomen senaatille tarkoitetut valtaoikeudet ehdotettiinkin siirrettäviksi eduskunnalle, jolle tulisi myös oikeus asettaa ja erottaa senaatin talousosaston jäsenet. Senaatista tulisi vain eduskunnan ”toimeenpaneva valiokunta”, jolla ei olisi omaa itsenäistä valtaa. Vallan kolmijako-opista olisi näin poikettu parlamentin valtaa selvästi lisäävään suuntaan. Eduskunnalle siirtyisivät muutkin hallitsijan entiset valtaoikeudet, mukaan lukien valtiopäivien koolle kutsuminen ja toimeenpanovallan määrääminen. Vain ulkopolitiikka ja sotilasasiat jäisivät Venäjän hallitukselle. Perustuslakivaliokunta hyväksyi lakiesityksen muutokset äänin 12–4.
Valtalailla oli kaksi kärkeä: yhtäältä vallan siirto Pietarista Suomeen ja toisaalta senaatilta eduskunnalle. Varsinkin sosiaalidemokraattien ajattelussa Suomen itsenäisyyden laajentaminen kytkeytyikin saumattomasti kansanvallan lisäämiseen ja siten edelleen luokkataisteluun. Kesäkuussa puolue nimesi viralliseksi tavoitteekseen itsenäisen Suomen tasavallan, joten monet itsenäisyyttä kannattaneet porvarit asettuivat tukemaan sosiaalidemokraattien tavoitteita. Varsinkin vanhempaa ikäpolvea edustaneet porvaripoliitikot puoluekannasta riippumatta taas pääasiassa omaksuivat konservatiivisemman asenteen ja suhtautuivat kielteisesti valtalain eduskuntavaltaisuuteen sekä epäileväisesti itsenäisyystavoitteisiin. Valtiovallan keskittämistä eduskunnalle paheksuttiin, koska se rikkoi vallan kolmijako-oppia, minkä lisäksi senhetkisillä eduskunnan voimasuhteilla se olisi antanut kaiken vallan vasemmistolle. Epäluuloa lisäsivät sosiaalidemokraattien lisääntyvät suhteet Venäjän bolševikkeihin.
Suomessa tiedettiin, ettei Venäjän väliaikainen hallitus tulisi hyväksymään valtalakia. Lain vastustajat pitivät vaarallisena uhmata Venäjän hallitusta luottaen pelkän työläisneuvostojen kongressin tukeen, koska se ei ollut edes Venäjällä mikään virallinen valtiollinen elin. Lisäksi neuvostokongressissa enemmistönä olleet maltilliset vasemmistopuolueet eli menševikit ja sosialistivallankumoukselliset olivat viime kädessä sitoutuneita väliaikaiseen hallitukseen. Kuultuaan valtalaista ne lähettivät Suomeen valtuuskunnan, joka yritti turhaan taivutella sosiaalidemokraatteja perääntymään hankkeesta. Heinäkuussa Pietarissa kuitenkin käynnistyi bolševikkien tukema kansannousu, joka antoi valtalain kannattajille toivoa, ettei Venäjän hallituksen mielipidettä tarvitsisikaan huomioida. Bolševikit olivat Venäjällä ainoa poliittinen ryhmä, joka oli asettunut varauksetta tukemaan ajatusta Suomen itsenäisyydestä tai edes valtalakia. Historiantutkijoilla on ollut erilaisia näkemyksiä siitä, kuinka paljon Suomen sosiaalidemokraattien ja bolševikkien väliset suhteet vaikuttivat valtalakihankkeen käynnistymiseen, sillä ennen Pietarin kapinaa bolševikit eivät olleet Venäjällä vaikutusvaltaisessa asemassa.