stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virtuaaliosoite
Muistin suojaus

Segmentoivassa muistissa muisti suojataan segmenttikohtaisesti siten, että sitä voi käyttää vain asianomainen prosessi ja käyttöjärjestelmä. Samalla voidaan määritellä, voidaanko segmentin sisältöä muuttaa vai vain lukea.
Sivuttavassa muistissa oikeudet ovat sivukohtaisia, eli jokaista sivua kohti voidaan määritellä, ketkä voivat lukea ja ketkä muuttaa sen sisältöä.  Näin mahdollistetaan se, että esimerkiksi ajettava ohjelma jaetaan usean prosessin kesken, kun prosessit eivät vahingossa pääse muuttamaan ajettavaa koodia.  Samalla tavalla voidaan luoda yhteisen datamuistin alueita, joissa voi olla esimerkiksi ohjelman käyttämiä merkkijonoja ja muuta sellaista tietoa, jota ei ole tarkoitus ohjelman ajon aikana muuttaa.
Muistin suojaus voi perustua myös valtakirjoihin (engl. capability). Tällaisessa ratkaisussa valtakirja sisältää muistissa olevan olion osoitteen ja käyttöoikeustiedot. Viittaukset olioon on tehtävä aina tämän valtakirjan kautta. Rakenne on harvinainen, vaikka sitä on joissain konearkkitehtuureissa kokeiltu, kuten Nokian Mikko-sarjan viimeiseksi jääneessä minitietokoneessa MPS-10.
Paolo Volponi

| Paolo Volponi |
| --- | --- |
 Paolo Volponi noin 1983.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1924 Urbino, Italia
Kuollut: 1994 (69–70 vuotta) Ancona, Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: italia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Paolo Volponi (1924 Urbino, Italia – 1994 Ancona, Italia) oli italialainen kirjailija. Hän muutti kotikaupungistaan Urbinosta 26-vuotiaana pois kokiessaan sen ahdistavaksi. Hän valmistui juristiksi ja toimi muun muassa Olivettin ja Fiatin palveluksessa.
Alkuun Volponi julkaisi runoja, 1960-luvulta alkaen proosaa. Esikoisromaani Memoriale ilmestyi 1962, ja se on niin sanottu teollisuusromaani (romanzo industriale), jossa hän pohtii yksilön asemaa teollistuneessa yhteiskunnassa. Yleensäkin hän käsittelee romaaneissaan vieraantumista ja ihmisen kyvyttömyyttä asettua ympäristöönsä, ja seurauksena on tuhoutuminen.
Palkinnot ja tunnustukset

Strega-palkinto 1965 teoksesta La macchina mondiale
Suomennettuja runoja

Antologiassa Italian runoutta 1900-luvulta: 33 runoilijaa – 120 runoa, toim. Rolando Pieraccini, Helsinki: Lauttasaari Press 2004 ISBN 951-97511-7-3
Granaattiomenapuusta (Dal melograno) suom. Hannimari Heino
Leuto on yö (XIII) suom. Hannimari Heino
Mutta kuinka pitkä onkaan Metaurojoki (Come lungo invece è il Metauro), suom. Unto Paananen
Piiri (Il cerchio) suom. Hannimari Heino
Syksyllä on keskuudessamme (D'autunno è con noi) suom. Hannimari Heino
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paolo Volponi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  IdRef
Wilhelm Voigt

Wihelm Voigtin valokuva poliisiasemalta
Friedrich Wilhelm Voigt (13. helmikuuta 1849 – 3. tammikuuta 1922) oli saksalainen huijari, joka esiintyi vuonna 1906 Preussin armeijan kapteenina, vaikka olikin tavallinen suutari. Tapauksen johdosta hänet tunnetaan nimellä ”Köpenickin kapteeni”.
Varhainen elämä

Voigt syntyi Tilsitissä, Saksan keisarikunnan rajamaalla. 14-vuotiaana vuonna 1863 hänet tuomittiin 14 päiväksi vankeuteen varkaudesta. Tämän takia hän joutui eroamaan koulusta. Suutarin ammatin Voigt oppi isältään.
Vuosien 1864–1891 välisenä aikana Voigt istui kaikkiaan 25 vuotta vankilassa varkauksista ja väärennöksistä. Pisin tuomio oli 15 vuotta. Hän vapautui 12. helmikuuta 1906.
Voigt eli kulkurina ja kierteli paikasta toiseen, kunnes muutti sisarensa luokse Rixdorfiin Berliinin lähelle. Hän harjoitti Berliinissä suutarin ammattia, kunnes poliisi karkotti hänet kaupungista 24. elokuutamilloin?. Virallisesti Voigt sanoi matkustavansa Hampuriin, mutta jäi Berliiniin, vaikkei ollutkaan siellä kirjoilla.
Köpenickin kapteenina

Vanhojen vaatteiden kauppiaalta Voigt hankki preussilaisen kapteenin univormun ja naamioitui kapteeniksi. 16. lokakuuta 1906 Voigt meni paikallisille sotilasparakeille ja huusi komennon Preussin 1. kaartinrykmentin sotilaille: ”Hänen Keisarillisen Majesteettinsa nimeen otan komennon, ajamme Köpenickiin suorittamaan palvelustehtävää.” Hän matkusti sotilaineen S-Bahnilla (paikallisjunalla) Köpenickiin. Perillä hän marssi raatihuoneelle, meni pormestarin puheille ja sanoi: ”Teidät on pidätetty.” Upseerin arvoinen pormestari ei voinut tehdä muuta kuin totella. Myös kaupunginsihteeri pidätettiin. Kun pormestari kysyi valtakirjaa, Voigt viittasi sotilaidensa pistimiin ja totesi: ”Tässä on minun valtakirjani.” Pormestari, joka oli reservinupseeri, ihmetteli kapteenin korkeaa ikää ja että tämä piti lakkinsa kokardia ylösalaisin. Voigt määräsi kaupungin raatihuoneen luovuttamaan kaikki kassassa olevat rahat, yhteensä 4 000 Saksan markkaa, ja kirjoitti niistä ”virallisen” kuitin (tosin entisen vankilanjohtajansa nimellä). Voigt käski sotilaita vartioimaan pormestaria ja lähti rahoineen pois.
Kymmenen päivän kuluttua poliisi pidätti Voigtin hänen asunnossaan aamulla. Hänen ullakoltaan löytyi paljon erilaisia vaatteita. Voigt oli oppinut kotikaupungissaan Tilsitissä suutarin oppipoikana ollessaan matkimaan upseereiden ääntä ja käytöstä.
Muistelmissaan Voigt väitti, ettei ollut lainkaan halunnut rahoja, vaan ulkomaanpassin, jota hänelle erinäisten rikosten takia ei ollut myönnetty. Toisten tietojen mukaan hän oli kuitenkin suunnitellut kaappaustaan jo viimeisimmän vankilatuomionsa aikana kaupungin kassassa muka olevien kahden miljoonan markan houkuttelemana; passia hän haki (turhaan) vasta vähän ennen Köpenickin tapausta.
Voigt tuomittiin 1. joulukuuta neljäksi vuodeksi vankeuteen. Köpenickin tapaus sai paljon myötämielistä huomiota ja Saksan keisari Vilhelm II, jonka myös väitetään huvittuneen Voigtin rohkeasta tempauksesta, armahti hänet 16. elokuuta 1908.
Kuuluisuus

Tapauksen jälkeen Voigtista tuli kuuluisa. Vankilasta päästyään hänestä tehtiin patsas berliiniläiseen vahakabinettiin. Voigt jakoi museossa nimikirjoituksia, mutta poliisi kielsi sen. Voigt esiintyi pienissä teattereissa ja signeerasi valokuvia nimikirjoituksellaan. Hän esiintyi ympäri Eurooppaa, muun muassa Dresdenissä, Wienissä ja Budapestissa sekä vieraili monissa ravintoloissa ja huvipuistoissa.
Vuonna 1909 hän julkaisi tapauksesta kirjan. Hänen matkansa Yhdysvaltoihin oli vähällä epäonnistua, sillä maahanmuuttoviranomaiset eivät vuonna 1910 antaneet hänelle turistiviisumia, mutta hän matkusti maahan Kanadan kautta. Hän sai myös kuvansa Madame Tussaud’n vahakabinettiin Lontooseen.
Eräs rikas berliiniläinen leskirouva, joka oli Voigtin ihailija, lahjoitti hänelle suuren elinkoron. Voigt muutti Luxemburgiin, jossa hän työskenteli tarjoilijana ja suutarina. Kaksi vuotta myöhemmin hän osti talon ja jäi eläkkeelle. Ensimmäisen maailmansodan jälkeinen inflaatio hävitti kuitenkin hänen omaisuutensa. Voigt kuoli Luxemburgissa vuonna 1922.
Teatteri ja elokuvat

Vuonna 1931 saksalainen kirjailija Carl Zuckmayer kirjoitti Köpenickin tapauksen pohjalta näytelmän nimeltä ”Köpenickin kapteeni”. Myös monia elokuvia tehtiin, esimerkiksi vuonna 1956 valmistunut Heinz Rühmannin elokuva ja Rudolf Plattenin televisioelokuva vuodelta 1960. Viimeisin oli Harald Juhnken elokuva vuodelta 1997. Kirjailija John Mortimer kirjoitti käsikirjoituksen Voigtista kertovaan näytelmään, jonka ensi-ilta oli Lontoon Old Vic -teatterissa maaliskuussa 1971, nimiosassa Paul Scofield.
Wilhelm Voigtin patsas Köpenickin raatihuoneen vieressä.
Volgan-Itämeren jokireitti

Muinaisen Venäjän jokireittejä: Volgan reitti punaisella ja Dneprin reitti violetilla.
Volgan-Itämeren jokireitti tai Volgan jokireitti oli kaikkein varhaisin kolmesta suuresta jokireitistä, joka yhdisti Skandinavian Arabien kalifaattiin varhaisella keskiajalla. Arabien dirhamirahakätköjen perusteella se oli vanhempi kuin tunnetuin Olhavajoen-Dneprin reitti tai Vologdan reitti. Se menetti kansainvälisen merkityksensä ristiretkien alkamisen myötä. Volgan jokireitin kukoistuksen aikana 800-luvun lopulla se oli taloudellisesti erittäin tärkeä kolmelle valtakunnalle: Rusien kaanikunnalle Volgan yläjuoksulla, Volgan Bolgarialle keskijuoksulla sekä Kasaarien kaanikunnalle joen alajuoksulla.
Maantiede

Dirhamien ilmestymisen alkuaikoina, joka ajoittuu 700-luvun lopulta 830-luvulle sloveenit olivat perustaneet Ilmajärven pohjoisrannalle Rurikinlinnan, joka oli Novgorodin edeltäjä. Sen ottivat haltuunsa varjagit, jotka olivat aiemmin jo perustaneet Laatokanlinnan. Molemmat kaupungit olivat hyvin tärkeitä kaupunkeja matkalla Itämereltä Kaspianmerelle. Noina aikoina arabien hopearahoja kulkeutui matkaajien mukana pohjoiseen vesitse Okaa, Kljazmaa ja Nerliä pitkin sekä sieltä Itämerelle kahta pääreittiä pitkin::
Ilmajärvelle, sitten Olhavanjokea Laatokalle, Nevalle ja Itämerelle. Novgorodin ja etelämpänä olevien maiden kanssa oli useita jokireittejä Seliger-järven kautta tai pohjoisempi reitti Mustajokea pitkin, jotka kaikki menivät Toržokiin ja sieltä ylös Tvertsa-jokea Volgalle
Ylä-Dneprille ja sieltä Väinäjoen jokireittiä Itämerelle
Itämeren alueen varhaisista idän hopearahoista 16 rahakätköä on löytynyt Pommerin, Mecklenburgin ja Preussin alueelta ja vain neljä Gotlannista sekä Ruotsin mantereelta. Schaub Noonaninin tutkimusten mukaan 800-luvun lopun aikaisia arabirahakätköjä oli kahdeksan kertaa enemmän kuin 800-luvun alussa. Tämä kertoo siitä, milloin viikinkien idäntie vilkastui. Volgaa alaspäin Volgan Bolgariaan saakka vietiin pohjoisia tavaroita kuten turkiksia, hunajaa ja orjia. Huomattavia skandinaavisen asutuksen jälkiä on nykyäänkin nähtävissä Jaroslavlin lähellä Sarskoye Gorodishchessa sekä Rostovin lähellä Timerevossa. Ilmeisesti molemmissa asutuskeskuksissa oli useita eri kansallisuuksia kuten slaaveja ja merjalaisia.
Volgan Bolgariasta pohjoiseen kauppamiehinä toimivat 800–900-luvuilla varjagit. Volgan alajuoksun huomattavin poliittinen ja taloudellinen valta oli Kasaarien kaanikunnalla. Volgan varrella sijaitsi heidän suurin kaupunkinsa Itil. Donin alajuoksua suojasi heidän rakentamansa suuri Sarkelin linnoitus.
Maantiede > Volgan jokireitin yhteys Keski-Dneprin alueeseen

Volgan jokireitillä pystyi siirtymään Donilta Kaspianmerelle vetotaivalta pitkin, jota erityisesti varjagikauppiaat käyttivät. Arabimaantieteilijöiden, kuten Ibn Khordadbeh, Ibn Rustah ja Ibn Fadla, mukaan he tulivat sinne Dneprin alajuoksulta. Ibn Fadlan seilasi Volgaa ylävirtaan Volgan Bolgariaan asti vuosina 921–922. Kun kauppiaat pääsivät Kaspianmeren etelärannalle, he jättivät laivat ja matkustivat kameleilla Bagdadiin, Balkhin ja Transoxianaan. Ibn Khordadbehin kirjassa Matkojen ja maiden kirja 800-luvulta mainitaan, että kauppiaat kävivät paimentolais-oguzien luona ja jopa Kiinassa asti. 950-luvulla Bysantin keisari Konstantinos VII mainitsi De Administrando Imperio -teoksessaan, että Perekopissa oli kanava, jota pitkin pääsi Dneprin suistosta Azovanmerelle niin, ettei tarvinnut kiertää Krimiä Mustanmeren kautta. Ajan kuluessa kanava liettyi ja muuttui läpipääsemättömäksi metsäksi.
800-luvun lopulla rusit saivat haltuunsa jokireitin pohjoisesta Laatokalta etelään Mustallemerelle, jonka varrelle Itä-Euroopan tasangolle ruvettiin perustamaan kaupunkeja, kuten Kiova, Tšernihiv, Smolensk- Gnjozdovo. Tämän jokireitin varrelle muodostui uusi valtakunta, Kiovan Rus. Sen jälkeen kun suuriruhtinas Svjatoslav I voitti kasaarit 960-luvulla, rusit saivat uudelleen pääsyn Kaspianmerelle, bolgaarien ohitse, Sarkelin ja Volgo-Donin vetotaivalta myöten.
Jokireittien lisäksi käytössä oli myös maareitti Volgan Bolgarian ja Kiovan välillä 900-luvun alussa. Se kulki aroilla rajaseutuja pitkin. Se oli noin 1 400 kilometriä pitkä ja siinä oli 20 asemaa.
Merkitys

Ruseille kaupankäynti itämaiden kanssa oli hyvin kannattavaa. Mausteita, silkkiä sekä eräitä muita hyödykkeitä sai ainoastaan sitä kautta. Sen lisäksi 900-luvulla Kiovan Rusista tuli kauppakaravaanien kauttakulkureitti idästä Länsi-Eurooppaan. Suorat reitit olivat mahdottomia, koska paimentolaisheimot ryöstelivät ja häiritsivät karavaaneja koko ajan. Tuon ajan ranskalainen runoilija kuvaili, kuinka kaunotar oli pukeutunut rusien silkistä tehtyihin vaatteisiin. Rusit eivät tietenkään osanneet tehdä silkkiä, vaan he toivat sitä. Vasta 1000–1100-luvuilla ristiretkien myötä Eurooppa sai suoran reitin itään. Sitä ennen Rusien maa oli toiminut pitkään itämaiden tavaroiden eräänä tärkeimmistä reiteistä läntiseen Eurooppaan.
Kirjallisuutta

Logan, Donald F. (1992). The Vikings in History 2nd ed. Routledge. ISBN 0-415-08396-6
Leontjev A. E.: Volgan-Itämeren jokireitti 800-luvulla// КСИА. Вып. 183. 1986.
S. V. Ivanovin maalaus: Kaupankäyntiä itäslaavien maassa
Voltin rautatieasema

Voltin rautatieasema (lyh. Vt) sijaitsee Pohjanmaan radan varrella Kauhavan Alahärmässä Voltin kylässä  Etelä-Pohjanmaalla. Matkustajaliikenne asemalla päättyi 1980-luvun puolivälissä.
Voltin kylä oli jo ennen rautatien rakentamista merkittävä liikenteen solmukohta; siellä yhtyivät Kortesjärven ja Vöyrin välinen maantie sekä Alahärmästä Uuteenkaarlepyyhyn kulkenut, Lapuanjoen suuntainen maantie. Voltin asemarakennus tehtiin arkkitehti Knut Nylanderin piirustusten mukaan saman kaltaiseksi kuin läheiset Härmän ja Jepuan asemat. Rakennukseen lisättiin poikkipääty vuonna 1908. Aseman ympärille muodostui 600 asukkaan taajama, josta taaja-asutus jatkuu nauhamaisena Alahärmän kirkonkylään saakka. Vielä 1960-luvulla Voltti oli kaupallisten palvelujen osalta monipuolisempi kuin kirkonkylä, mutta seuraavina vuosikymmeninä kirkonkylä kasvoi selkeästi Voltin ohi. Voltin asema muutettiin miehittämättömäksi rautatieliikennepaikaksi vuonna 1988, henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1990 ja matkustajalaiturit purettiin vuonna 2008. Voltin asemarakennus on säilynyt ulkoasultaan varsin hyvin.
Aiheesta muualla

Voltin aseman kuva
| n k Perustiedot Wikidatassa: Voltin rautatieasema (Q11901889)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kauhava
koordinaatit: 63°17′N 22°49′E﻿ / ﻿63.29°N 22.82°E﻿ / 63.29; 22.82
Karjala

Karjala (karjalaksi Karjala; ven. Карелия, Karelija, keskiajalla Корѣла, Korěla; ruots. Karelen) on valtaosin Fennoskandian itäosassa sijaitseva kulttuuris-maantieteellinen alue. Karjalan alue jakautuu Suomen ja Venäjän valtioiden kesken. Aluetta rajaa lounaassa Suomenlahti ja Saimaa, koillisessa Vienanmeri sekä etelässä Ääninen ja Laatokka.
Historiallis-kansatieteellisenä käsitteenä Karjalalla tarkoitetaan karjalaisten asuinaluetta, joka käsittää suunnilleen Venäjältä nykyisen Karjalan tasavallan, Karjalankannaksen sekä Suomessa nykyisen Etelä- ja Pohjois-Karjalan sekä kaakkoisen Kymenlaakson. Varhaisella keskiajalla Karjalaan kuuluivat vielä Savilahden pogosta ja itäisin Pohjois-Savo. Keskiaikaiseen Novgorodin valtion Karjalaan laskettiin kuuluvaksi myös Äänisen itäpuolinen alue. Karjalaiset jakautuvat kahteen toisilleen hyvin läheiseen ryhmään: karjalaisiin, joka on yksi suomalaisten heimo, sekä samannimiseen omaan itämerensuomalaiseen kansaan, karjalaisiin.
Karjala-käsite

Karjala on laaja käsite, ja eri yhteyksissä nimellä saatetaan tarkoittaa milloin laajempaa, milloin suppeampaa aluetta. Suomen nykymaakunnista Karjalaan luetaan yleensä Etelä-Karjala ja Pohjois-Karjala. Nämä alueet pääosin muodostavat Suomelle jääneen osan Karjalan historiallisesta maakunnasta, josta suuren osan Suomi kuitenkin joutui luovuttamaan Neuvosto­liitolle Moskovan rauhassa vuonna 1940. Luovutettuihin alueisiin kuului Karjalankannas lukuun ottamatta kaakkoisinta, Neuvosto­liitolle ennestäänkin kuulunutta osaa, Viipuri ja Viipurin­lahden länsi- ja lounais­puolinen alue aina Suomen nykyiseen rajaan saakka sekä Laatokan Karjala. Historiallisesti Pohjois-Karjalaan on tosin katsottu kuuluvaksi myös Rautavaaran ja Kaavin kunnat sekä  entisen Säyneisen kunnan alue, jotka nykyisin luetaan Pohjois-Savoon. Säyneisen kunta oli osa entistä Juankosken kaupunkia.lähde? Nykyisin Pohjois-Karjalan maakuntaan kuuluva Heinävesi lasketaan osaksi historiallista Savoa..
Nykyään Venäjään kuuluvista Karjalan alueista valtaosa kuuluu Karjalan tasavaltaan. Se käsittää suurimman osan historiallisten Aunuksen ja Vienan Karjaloiden alueesta sekä aiemmin Suomelle kuuluneen Laatokan Karjalan ja sen pohjoisosan Raja-Karjalan. Sen sijaan aiemmin Suomelle kuulunut osa Karjalankannasta on nykyisin hallinnollisesti osa Leningradin aluetta. Karjalan tasavaltaan kuuluu myös Puudožin piiri Äänisen itäpuolelta. Historiallisen Vienan Karjalan pohjoisin osa, Kantalahden seutu, kuuluu nykyisin Murmanskin alueeseen. Lisäksi Keski-Venäjällä Tverin alueella asuvien karjalaisten asuma-alueesta käytetään yleisesti nimitystä Tverin Karjala.
On huomattava, että Venäjällä nimet eivät välttämättä merkitse samaa kuin suomalaisille. Esimerkiksi Pohjois-Karjalalla tarkoitetaan Venäjällä Vienan Karjalaa, Keski-Karjalalla Aunuksen Karjalan pohjoista osaa (Seesjärvi–Porajärvi) ja Aunuksen Karjalalla pelkästään Aunuksen piiriä. Itä-Karjalasta puhuessaan Venäjällä tarkoitetaan Äänisen itäpuolista aluetta, joka ei oikeastaan kuulu historialliseen Karjalaan lainkaan.
Nimen alkuperä

Nimen Karjala alkuperästä on kehitetty useita teorioita. Nykyaikainen tulkinta tukee kansanomaista arvelua, että se on johdos sanasta karja. Karja ei kuitenkaan ole alun perin tarkoittanut kotieläimiä, vaan joukkoa, yleensä sotajoukkoa. On arveltu, että sana on lainaa germaanisista kielistä, joissa sanan vastine myös tarkoitti sotajoukkoa.
Karjaloiden nykyrajat

Suomen nykyinen itäraja seuraa suunnilleen vuonna 1721 Uudenkaupungin rauhassa määriteltyä Pietari Suuren rajaa. Luovutettu Karjala kuului lähes kokonaan Viipurin lääniin, jonka Suomen puolelle jääneistä osista muodostettiin Kymen lääni, johon liitettiin myös muutamia itäisimpiä ennen Uudenmaan lääniin kuuluneita kuntia. Tosin pohjoisempana Viipurin läänin muista Suomelle jääneistä alueista erilleen jäänyt läntisin osa entisestä Korpiselän kunnasta liitettiin Tuupovaaraan, joka kuului silloin Kuopion lääniin (myöhempien kuntaliitosten vuoksi se kuuluu nykyisin Joensuuhun). Entisen Kymen läänin alue jakautuu kahteen nykymaakuntaan: ne kunnat, joissa puhutaan kaakkois- eli karjalaismurteita, muodostavat Etelä-Karjalan maakunnan, kun taas länsimurteiset eli lähinnä hämäläiset kunnat muodostavat Kymenlaakson maakunnan. Kymenlaakson itäosa (alueet Kymijoen itäpuolella) sijaitsee historiallisessa Karjalassa. Niitä voidaan nimittää erikseen Meri-Karjalaksi.
Vuonna 1997 Kymen lääni lakkautettiin, ja sen alue liitettiin uuteen Etelä-Suomen lääniin. Kuopion läänin itäosasta muodostettiin 1960 suurin piirtein vanhaa Täyssinän rauhan rajaa lännessä ja pohjoisessa noudatellen Pohjois-Karjalan lääni, joka vuonna 1997 lakkautettiin ja sen alue liitettiin Itä-Suomen lääniin. Pohjois-Karjalan läänin alueelle oli historiansa aikana muodostunut Pohjois-Karjalan nykymaakunta.lähde?
Venäjälle kuuluneen Itä-Karjalan pääosasta muodostettiin vuonna 1920 Karjalan työkansan kommuuni, joka koostui pelkästään karjalaisten asuma-alueista. Tällainen yksikkö sai kuitenkin keskusvallan huolestumaan, ja vuonna 1923 perustettiinkin Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, johon liitettiin laaja venäjänkielinen alue Äänisen ympäristöstä ja Vienanmeren rannikolta. Näin autonomisen tasavallan asukkaiden enemmistöksi saatiin venäläiset. Heti talvisodan jälkeen 1940 Karjalan ASNT  muutettiin Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. Jatkosodan päätyttyä 1944 Suomeen kuulunut osa Karjalankannasta liitettiin Leningradin alueeseen. Neuvostodiktaattori Josif Stalinin kuoltua Karjalais-Suomalainen neuvostostasavalta menetti asemansa "erillisenä" neuvostotasavaltana ja se palautettiin autonomiseksi neuvostostasavallaksi vuonna 1956. Vuonna 1991 Neuvostoliiton hajotessa nimeksi tuli Karjalan tasavalta.lähde?
Kirjallisuutta

Hollmén, Roope: Juuret Karjalassa.  Helsinki:  Facto, 2008.  ISBN 978-952-5471-07-6
Kirkinen, Heikki & Nevalainen, Pekka & Sihvo, Hannes: Karjalan kansan historia.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19204-X
Metso, Juha & Röyhkä, Kauko: Rajantakainen Karjala.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2011.  ISBN 978-951-0-37488-7
Susiluoto, Ilmari: Uusi Karjalakirja.  Helsinki:  Ajatus, 2009.  ISBN 978-951-20-8013-7
Suutari, Pekka: Karjala-kuvaa rakentamassa.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013.  ISBN 978-952-222-459-0
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotimaisten kielten tutkimuskeskus: Karjala - kieli, murre ja paikka
Ylen Elävä arkisto: Karjalan maisemia ennen sotia
Karjalan koko kuva (Arkistoitu – Internet Archive) Karjalan historia ja kulttuuri
Heninen.net: Karjala keskiajan Euroopan kartalla
Seppo Rapo: Luovutettu Karjala
Karjalan Liiton kotisivut
ProKarelian kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Visitkarelia.fi - Pohjois-Karjalan tietosivusto ja matkailun verkkokauppa
Flags of the World: Karelia (Finland) (englanniksi)
The Peoples of the Red Book: The Karelians (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Iris Kähäri - Karjalan kuvaaja
Heidän ihanteensa murskattiin. Tyttären tarina Säde-kommuunasta Neuvosto-Karjalassa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Historiallinen Suomen Karjala (vaaleampi osa sijaitsee Venäjällä).
Theodor Schwindtin piirustus vuodelta 1893 Käkisalmelta löydetyistä pronssista valetuista ja hopealla koristelluista rautakautisista miekoista.
Karjalainen ja suomalainen heimosoturi taistelevat rinta rinnan venäläisiä bolševikkeja vastaan 9. tammikuuta 1922 Rukajärven länsipuolella Tšolmossa. Taistelu oli osa Itäkarjalan kansannousua ja heimosotia.
"Karjalaisen Tyttö: Uuvelta Voitto-moalta (Lutheruksen Uskosta) Kesä-voatteissaan", vuodelta 1831
Putto

Léon Bazile Perrault, Nukkuva putto, 1882.
Putto (ital. pieni poika) on kuvataiteessa siivekäs tai siivetön, pulska alaston poikalapsi. Muita nimityksiä ovat amoriini ja erootti. Putto symboloi joko jumalallista tai maallista rakkautta. Putot ovat tyypillisiä renessanssin, manierismin, barokin ja rokokoon taiteelle.
Puttojen esikuvana olivat antiikin Kreikan ja Rooman taiteessa esiintyneet rakkauden henkilöitymät, Eros-hahmot. Italian 1400-luvun taiteessa Neitsyt Mariaa ja kristuslasta esittävissä maalauksissa putot kuvasivat kerubeja. Kun antiikin mytologian aiheet tulivat renessanssin myötä suosituiksi, saivat putot myös Cupidon roolin.
Puškinskajan metroasema (Pietarin metro)

Puškinskaja (ven. Пушкинская) on Pietarin metron Kirovin–Viipurin linjan asema. Asema sijaitsee asemien Vladimirskaja ja Tehnologitšeski institut välissä, aivan Vitebskin rautatieaseman pohjoispuolella. Asemalta on vaihtomahdollisuus myös Frunzen–Primorjen linjan metroasemalle Zvenigorodskaja. Asema avattiin 30. huhtikuuta 1956. Asema on nimettu venäläisen runoilija Aleksandr Puškinin mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puškinskajan metroasema (Pietarin metro) Wikimedia Commonsissa
Kuvia asemasta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Puulaki

Puulaki
Puulakilähde? on makeinen, jota tuotetaan lähinnä Isfahanissa Iranissa. Se on muodoltaan hyvin ohut levy ja läpimitaltaan kolikon luokkaa. Makeinen valmistetaan sokerista, vedestä ja valkoisesta viinietikasta sekä luontaisesta sahramiaromista, kuivatusta limetistä tai kaakaojauheesta. Se sulaa suussa pehmeän toffeen tavoin.