stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alf
Juoni

Sarjan päähenkilö ALF (lyhenne sanoista "A lien L ife F orm", oikealta nimeltä Gordon Shumway) on Melmac-nimiseltä planeetalta kotoisin oleva muukalainen, joka törmää avaruusaluksellaan keskiluokkaisen Yhdysvaltain Kalifornian San Fernando Valleyssa asuvan Tannerien perheen autotalliin. Tannerien perheeseen kuuluvat sosiaalityöntekijä Willie (Max Wright), hänen vaimonsa Kate (Anne Schedeen), heidän tyttärensä Lynn (Andrea Elson), nuorempi poika Brian (Benji Gregory) ja heidän lemmikkikissansa Lucky (Suomen televisiossa Kolmoskanavalla ja MTV3-kanavalla esitetyssä sarjassa suomennosnimi Onni). Willie antaa Gordonille lempinimen ALF ("Alien Life Form").
Tannerit vievät ALF:in kotiinsa, ja piilottavat hänet Alien Task Forcelta (osa Yhdysvaltain armeijaa, joka on erikoistunut avaruusolioihin), ja uteliailta naapureilta Trevor ja Raquel Ochmonekilta (John La Motta ja Liz Sheridan) siihen asti, kun ALF saa korjattua avaruusaluksensa kuntoon. Yleensä vieraiden ihmisten tullessa Tannerien luo, perhe pyytää ALF:ia piiloutumaan keittiöön. Ajan myötä selviää, että ALF:in kotiplaneetta Melmac räjähti ydinsodan vuoksi. Ajan myötä kodittomaksi jääneestä ALF:ista tulee Tannerien pysyvä perheenjäsen, vaikka hänen kulttuurishokkinsa, selviytymissyyllisyytensä, ikävystyminen, epätoivo ja yksinäisyys aiheuttavat usein vaikeuksia Tannerien perheelle. Huolimatta ongelmista ja hankaluuksista, joita hänen läsnäolonsa tuo perheelle, he alkavat ajan myötä rakastamaan häntä.
Sarjan edetessä Tannerien perheessä tapahtuu muutoksia, kuten muun muassa että perhe saa uuden lapsen, Ericin. Syy, vauvan lisäämiseen sarjaan oli se, että näyttelijä Anne Schedeen oli tuolloin raskaana. Sarjan alussa ALF asustaa asunnon pesutuvassa, mutta muuttaa myöhemmin ullakolle, jonka hän ja Willie muuttavat omanlaiseksi asunnoksi. Lisäksi ALF saa sarjan edetessä uusia ystäviä perheen sisällä ja sen ulkopuolelta.
Sarjan päätös

Sarjan neljännen tuotantokauden päätösjakso päättyi cliffhangeriin, jossa Yhdysvaltain armeija saa ALF:in kiinni. Televisioyhtiö NBC oli tehnyt tuotantoyhtiön kanssa sanallisen sopimuksen tehdä sarjaan uusi viides tuotantokausi, jossa cliffhangerin jälkeiset tapahtumat selviäisivät, mutta lopulta tämä peruttiin, ja näin neljännen tuotantokauden viimeinen jakso jäi kokonaan sarjan viimeiseksi. Televisioyhtiö NBC kertoi ALF:in luojalle Paul Fuscolle, että televisioyhtiö oli myöhemmin katunut, kun sarjan tekoa ei jatkettu. Vuonna 1996 valmistui televisioelokuva Project: Alf (Suomessa televisiokanava Nelosella vuonna 2002 televisioesityksessä esitetty nimellä Tehtävä Alf), jossa selvisi mitä ALF:ille lopulta tapahtui.
Pääosanäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michu Meszaros  | … |  ALF (liikkuva hahmo)   |
|  Paul Fusco  | … |  ALF:in ääni   |
|  Max Wright  | … |  Willie Tanner   |
|  Anne Schedeen  | … |  Kate Tanner   |
|  Andrea Elson  | … |  Lynn Tanner   |
|  Benji Gregory  | … |  Brian Tanner   |
Sarja Suomessa

Sarjaa Suomen televisiossa esitti ensimmäisenä televisiokanava Kolmoskanava. Sarja esitettiin ensimmäisen kerran uusintana MTV3-kanavalla vuosina 1996–1997, jolloin sarjaa esitettiin arki-iltapäivisin. Vuosina 2008–2009 MTV3 esitti sarjan jaksoja uusintana. Suomessa sarjaa ei ole julkaistu toistaiseksi DVD:nä. Vuonna 2022 suoratoistopalvelu HBO Max lisäsi sarjan valikoimaansa.
Sarjakuvalehti ja muut tuotteet

Semic julkaisi Suomessa vuosina 1988–1990 ALF-nimistä sarjakuvalehteä 17 numeron verran.
Alfin menestys toimi myös nukkehahmona, jota sai ostaa kaupoista sarjan suosion aikoihin. Suomalainen kuvataiteilija Anssi Kasitonni on tehnyt lapsuusmuistojensa pohjalta Alf-veistoksia, joista yksi on Yo Tanner!.
Piirrossarjat

Televisiosarjan sarjan suosion myötä valmistui DIC Entertainmentin tuottamana vuosina 1987–1989 animaatiosarja ALF: The Animated Series ja vuonna 1988 spin-off -sarja ALF Tales. ALF: The Animated Series -sarjan jaksoja julkaistiin Suomessa 1990-luvun alussa kolmen videokasetin verran. Videokasetteihin suomenkielisen jälkiäänityksen teki dubbausyhtiö Golden Voice.
ALF-sarjan tunnusteksti.
Näyttelijä Anne Schedeen ja ALF-nukke vuonna 2019.
Kaarlo Varmavuori

Kaarlo Erkki Aleksanteri Varmavuori (16. marraskuuta 1890 Sakkola – 24. joulukuuta 1939 Suomussalmi) oli Suomen sisällissodan Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonan ratsuosaston komentaja, joka menehtyi talvisodassa Suomussalmen taistelussa.
Varmavuoren vanhemmat olivat rovasti Kaarlo Varmavuori ja Alma von Pfaler. Hän tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan klassisesta lyseosta ja opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa pari vuotta, kunnes antautui sotilasuralle. Hän kävi Jelisevatgradin ratsuväen-junkkarikoulun Venäjällä ja palveli sitten eri joukko-osastoissa, viimeksi eskadroonanpäällikkönä II balttilaisessa rykmentissä.
Venäjän armeijasta Varmavuori erosi luutnanttina 1917. Hän perusti ja koulutti ratsuosaston, joka liitettiin Suomen sisällissodan Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonaan ja osallistui sen käymiin  taisteluihin. Viron vapaussodassa Varmavuori ylennettiin ratsumestariksi ja hän toimi muun muassa pataljoonan komentajana. Siirryttyään takaisin siviilielämään 1920 Varmavuori työskenteli Yhdysvalloissa, Kanadassa, Kuubassa, Panamassa ja Meksikossa vuoteen 1931 asti, jolloin hän palasi Suomeen.
Talvisodassa luutnantti Varmavuori palveli JR 64:ssä ja kaatui vastahyökkäyksessä jouluaattona 1939, oltuaan vasta muutaman päivän rintamalla.
Juha Perälä

Juha Perälä (s. 13. huhtikuuta 1982 Juupajoki) on suomalainen radiojuontaja. Hän on tullut tunnetuksi Radio Suomipopin Aamulypsy-ohjelmasta, jota hän teki yhdessä Jaajo Linnonmaan, Anni Hautalan ja Juha Vuorisen kanssa. Perälä tunnetaan penkkiurheilu- ja vedonlyöntiharrastuksistaan, joista hän myös keskustelee paljon radiossa. Hänen radiojuonnoissa käyttämänsä huumori koostuu pääosin nopeista ja nokkelista puujalkavitseistä.
Perälä teki syyskuusta 2009 huhtikuuhun 2012 Metro FM:n keskipäivälähetystä, mutta oli mukana myös Aamulypsyssä joulukuuhun 2011 eli ohjelman päättymiseen asti. Vuonna 2012 hän juonsi kesäkuusta marraskuuhun Iskelmän Aamuklubia yhdessä Anna-Mari Raaskan kanssa. 7. tammikuuta 2013 hän siirtyi takaisin Radio SuomiPOPin juontajaksi, kun Aamulypsy teki paluun. Perälä juonsi viimeisen lähetyksensä Aamulypsyssä 25. tammikuuta 2019. 11. syyskuuta 2020 hän palasi Radio SuomiPOPin juontajaksi ja aloittaa siellä uuden oman ohjelman nimeltään Perälän asiakaspalvelu.
Marraskuussa 2016 Julkisen sanan neuvosto JSN antoi Radio Suomipopille vakavan huomautuksen, koska Perälä ja hänen juontajaparinsa Juha Vuorinen soittivat Aamulypsyssä uutissähkeen taustalla Mikki Hiiri merihädässä -laulua, samalla kun uutinen kertoi Välimereltä pelastetuista venepakolaisista. JSN:n mukaan toiminta loukkasi Eurooppaan pyrkijöiden ihmisarvoa. Ohjelmapäällikkö Paula Niska-Vuorinen myönsi tapahtuneen ylilyönniksi, mutta muistutti samalla, että on ristiriitaista, kuinka Radio Suomipop on sitoutunut journalistin ohjeisiin, vaikka kanava ja suurin osa sen työntekijöistä ovat viihteen tekijöitä.
Perälä on ollut vuodesta 2018 lähtien kihloissa laulaja Noora Alhon kanssa.
Perälä toimii myös televisiojuontajana. Hän juontaa elokuussa 2020 Fox-tv-kanavalla alkanutta tietokilpailua Melkein MENSA.
Joulukuussa 2023 Perälä ilmoitti muuttavansa Hollywoodiin tavoitteenaan näyttelijän ura siellä. Hän jatkaa kuitenkin myös juontotöitään Yhdysvalloista käsin.
Palkinnot

Aamulypsy-radio-ohjelma palkittiin vuoden radio-ohjelmaksi Radio Gaalassa 2011, 2013, 2014, 2015, 2017 ja 2018
Anthony Wilding

Anthony Wilding
Anthony Frederick Wilding (31. lokakuuta 1883 – 9. toukokuuta 1915) oli uusiseelantilainen tennispelaaja. Hän syntyi Christchurchissä ja opiskeli urheilu-uransa ohella lakimieheksi.
Wilding, joka pelasi myös krikettijoukkueessa, kuoli taistelussa Ranskassa ensimmäisessä maailmansodassa. Hän kuului Davis Cupin voittajajoukkueeseen neljästi (1907–1909, 1914) ja ylsi myös sisäkaksinpelin olympiapronssiin Tukholmassa 1912.
Wilding voitti Wimbledonin kaksinpelin neljästi vuosina 1910–1913 sekä nelinpeliturnauksen neljästi vuosina 1907, 1908, 1910 ja 1914.
Vain 31-vuotiaaksi elänyt Wilding on kuulunut International Tennis Hall of Fameen vuodesta 1978.
Grand Slam -otteluvoitot

Kaksinpelit
Australian avoimet: 1906, 1909
Wimbledon: 1910, 1911, 1912, 1913
Nelinpelit
Australian avoin tennisturnaus: 1906
Wimbledon: 1907, 1908, 1910, 1914
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anthony Wilding Wikimedia Commonsissa
Jura Levy

| Mitalit> Maa:   Jamaika.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Jamaika.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Jamaika.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Jamaika> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Daegu 2011 | 4×100 m |  |
|  Pronssia | Lontoo 2017 | 4×100 m |  |
Jura Levy (s. 4. marraskuuta 1990) on jamaikalainen pikajuoksija.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Levy on ollut kahdesti voittamassa Jamaikan pikaviestijuokkueessa mitalia; vuonna 2011 Daegussa hopeaa ja vuonna 2017 Lontoossa pronssia. Daegussa Levy juoksi ainoastaan alkuerissä. Hän osallistui alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuihin Bydgoszczissa vuonna 2008 saavuttaen pikaviestin hopeaa ja sijoittuen 200 metrin juoksussa kahdeksanneksi. Levy oli mukana Ostravassa järjestetyissä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2007 ja juoksi hopeaa voittaneessa Jamaikan pikaviestijuokkueessa.
Ennätyksikseen Levy juoksi 100 metrillä ajan 11,06 vuonna 2017, 200 metrillä ajan 22,76 vuonna 2011 ja 400 metrillä ajan 53,58 vuonna 2011.
Anu Kiiskinen

Anu Kiiskinen (s. 1964) on suomalainen maisema-arkkitehti. Kiiskinen on suunnitellut ympäristötaideteoksia Helsinkiin ja Kuopioon.
Julkisia teoksia

Helsingin Vuosaaren Mustankivenpuisto valmistui vuonna 2002 Anu Kiiskisen ja maisema-arkkitehti Marja Mikkolan suunnitelmien perusteella. Kiiskinen suunnitteli puistoon ympäristötaideteoksen Elo. Teos koostuu kivimuureista, ruoholuiskista ja kivien muodostamasta simpukka-aukiosta. Puiston länsipuolella on Kiiskisen vuonna 1996 paljastettu teräsveistos Eilen, tänään, huomenna. Helsingin Toukolan Arabianmäen puistoon paljastettiin vuonna 1999 ympäristötaideteos Nocturnal. Teos muodostuu jonosta noin 7,5 metriä korkeita teräspylväitä, joiden yläosia yhdistää polveileva metallirakenne. Pylväsjono kaartuu aukion ympärille. Pylväissä on myös valaistus. Kuopion Leväsessä on ympäristöteos Kastetta, joka on valmistunut vuonna 2007.
Julkisia teoksia > Kuvia teoksista

Eilen, tänään, huomenna, 1996, Helsinki.
Elo, 2002, Helsinki. – Osakuva ympäristöteoksesta, kivimuurit.
Nocturnal, 1999, Helsinki.
Kastetta, 2007, Kuopio. – Osakuva teoksesta.
Atte ja Leila Kalevan sieppaus

Atte ja Leila Kalevan sieppaus oli noin puoli vuotta kestänyt panttivankitapaus Jemenissä. Ääri-islam-aiheesta väitöskirjaa tehnyt upseeri Atte Kaleva teki tutkimustaan Jemenissä, kun hänet ja hänen vaimonsa Leila Kaleva sekä itävaltalainen Dominik Neubauer siepattiin 21. joulukuuta 2012 Jemenin pääkaupungissa Sanaassa. Panttivangit pääsivät vapauteen toukokuussa 2013 Jemenin naapurimaan Omanin kautta. Omanin sulttaani Qabus ibn Said al Said toimi asiassa välittäjänä[lähde? ], ja hänen kerrottiin maksaneen lunnasrahoja sieppaajille noin 15 miljoonaa euroa.
Taustaa

Turistien sieppaukset saivat alkunsa vuonna 2003 amatöörimäisessä ja improvisoidussa sieppausten sarjassa, jossa vangeiksi joutui yhteensä 32 eurooppalaista. Tuolloin yksi siepatuista kuoli nestehukkaan, mikä säikäytti eurooppalaiset virkamiehet ja sai heidät maksamaan lunnasrahoja, mistä tuli yleinen käytäntö. Vuoteen 2012 mennessä sieppauksista oli tullut terrorismin rahoituksen merkittävin lähde. Al-Qaida keräsi sieppauksilla noin 66 miljoonan dollarin lunnaat vuonna 2013. Yhdestä henkilöstä maksettiin jopa 10 miljoonaa dollaria.
2000-luvun alkuvuosina oli ollut tavallista, että vankeja teloitettiin, mutta vuonna 2014 entistä harvempi menetti henkensä, koska toiminnasta oli tullut al-Qaidalle rahan lähde. Vuosien 2008–2014 siepatuista kuoli 15% – osa epäonnistuneissa pelastusoperaatioissa.
Euroopan maat kiistävät maksavansa lunnaita, mutta todellisuudessa hallitukset siirtävät rahat sieppaajille monien välikäsien kautta, joskus kehitysavuksi naamioituna tai esimerkiksi suurten valtionyhtiöiden nimissä. Jemenissä välikäsinä toimivat Oman ja Qatar.
Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta keiltäytyivät maksamasta lunnaita. Sen seurauksena harva Yhdysvaltain tai Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisista selvisi sieppauksesta elossa, kun taas eurooppalaisista pidettiin vankeudessa suhteellisen hyvää huolta ja kymmeniä vapautettiin vahingoittumattomina. Lunnaiden maksaminen kuitenkin kannusti uusiin eurooppalaisten sieppauksiin ja teki samalla Euroopasta terrorismin keskeisen rahoittajan. Yhdysvaltojen ja Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisten sieppaamista taas alettiin välttää.
Kalevoiden sieppaus

Joulukuussa 2012 ulkoministeriö oli kehottanut välttämään Jemeniin matkustamista ulkomaalaisiin kohdistuvan kidnappausuhan ja maan epävakaan tilanteen vuoksi. Puolustusministeri Carl Haglundin mukaan Atte Kalevan matka Jemeniin yritettiin estää kaikin keinoin. Puolustusvoimat, Porin prikaatin komentaja, ulkoasiainministeriö ja poliisihallinto olivat kaikki vahvasti suositelleet Kalevalle, että hänen ei tulisi lähteä Jemeniin. Tästä huolimatta hän päätti lähteä matkaan.
Jemenissä eri heimot ovat jo pitkäänselvennä kaapanneet turisteja. Parhaimmillaan kaapattuja on kohdeltu ritarillisesti ja vieraanvaraisesti heimon kunnian säilyttämiseksi. Kun vankeja on viime vuosinaselvennä alettu myydä al-Qaidalle, on panttivankien asema muuttunut paljon vaarallisemmaksi. Tosin nykyisetkinselvennä kaappaukset ovat usein kaappareille vain lunnasrahojen tavoittelemista. Myös Kalevoiden ensimmäiset jemeniläiset sieppaajat myivät vankinsa Arabian niemimaan al-Qaida-järjestölle.
Kaappauksen aikana pariskunta onnistui ottamaan talteen yhden kaappaajan hiuksen. Sen avulla sieppaajan henkilöllisyys selvitettiin myöhemmin. Hius oli australialaisen Christopher Havardin. Hän oli käännynnäinen, joka kuului al-Qaidaan. Ennen tunnistushetkeä hänet oli vuonna 2013 tapettu Jemenissä lennokki-iskulla.
Vapautus

New York Times kertoi, että Qatar ja Oman maksoivat kahdesta suomalaisesta, yhdestä itävaltalaisesta ja yhdestä sveitsiläisestä yhteensä 20,4 miljoonaa dollaria.
Ulkoministeri Erkki Tuomiojan mukaan Suomi ei maksanut vapauttamisesta mitään, ei pyytänyt ketään muutakaan maksamaan, eikä myöskään luvannut mitään maksuja. Tuomiojan mukaan ulkoministeriöllä ei ole lunnaiden maksajista varmaa tietoa. Myöskään keskusrikospoliisilla ei ole tietoa lunnaiden maksamisesta.
Junarmija

| Junarmija> Юнармия |
| --- | --- |
 Junarmijan osasto vuoden 2019 Voitonpäivän paraatissa Moskovassa.
Perustettu:  2016
Perustaja:  puolustusministeri Sergei Šoigu
Tyyppi:  puolisotilaalinen nuorisojärjestö
Päämaja:  Moskova
Jäsenet:  1,6 milj. (2024 alussa)
Kattojärjestö:  DOSAAF
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Junarmija (ven. Юнармия, epävir. suom. Nuorisoarmeija) on venäläinen puolisotilaallinen 8–17-vuotiaille suunnattu liike. Sergei Šoigu perusti sen Vladimir Putinin hyväksynnällä vuonna 2016. Historioitsija Ian Garnerin mukaan Junarmijan piirissä oli vuoden 2024 alussa 1,6 miljoonaa venäläistä. Junarmijaa on kuvailtu "nuorten armeijaksi".
Puolustusministeri Sergei Šoigu puhuu Junarmijan ensimmäisessä kokoontumisessa (2.6.2016).
Puolustusministeri Sergei Šoigu luovuttaa Junarmijan lipun järjestön johtajalle, kelkkailun olympiakultamitalisti Dmitri Trunenkoville (2.6.2016).
Junarmijan tarkoituksena on kasvattaa "isänmaallisten kansalaissotilaiden" sukupolvi. Sen toiminnassa opetetaan lapsille ja nuorille sotimisessa oleellisia taitoja, kuten ampumista. Markkinoinnissaan Junarmija on käyttänyt hyödykseen urheilua, liikuntaa ja terveellisiä elämäntapoja. Voimistelija Nikita Nagornyi on toiminut liikkeen julkisena johtajana ja muun muassa johtanut sitä voitonpäivän paraatissa. Junarmijan on kuvattu pyrkivän kasvattamaan Venäjän nuorista uhrautuvia alamaisia, missä eduksi on ollut toivon mielikuvan luominen huono-osaisille nuorille. Junarmijalla on myös omia jääkiekkoseurojaan. Sen julkisina kasvoina ovat Nagornyin lisäksi toimineet urheiluvaikuttajat Dmitri Trunenkov, Jelena Isinbajeva ja Dmitri Gubernijev. Osalle lapsista ja nuorista Junarmija saattaa olla taloudellisesti ainoa mahdollisuus osallistua urheiluharrastukseen. Lisäksi liike on järjestänyt lapsille mahdollisuuksia urheilutähtien tapaamiseen. Raporttien mukaan järjestö harjoittaa voimakasta aivopesua. Urheilullinen painotus on katsottu Venäjällä tarpeelliseksi muun muassa varusmiesten keskimääräisen huonon kunnon johdosta.
Junarmijassa aiemmin toimineita on sittemmin siirretty rintamalle Ukrainan sodassa. Ukrainan sodan aikana Junarmijan lapset ovat valmistaneet lahjoja Ukrainassa sotiville venäläisille. Junarmija on myös ollut aktiivinen propagandan levittämisessä vastineena sosiaalisessa mediassa ja kansainvälisissä viestimissä tarjottaville kriittisemmille tiedoille. Ian Garnerin mukaan Venäjän nuorison ajatusmaailmassa on tapahtunut Junarmijan toiminnan aikana, varsinkin vuodesta 2022 lähtien jyrkkä käänne nationalistiseen ja fasistiseen suuntaan. Euroopan unioni kohdisti heinäkuussa 2022 pakotteita Junarmijaan, jonka se luokitteli puolisotilaalliseksi järjestöksi yhteyksillä Ukrainan sotaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Junarmija Wikimedia Commonsissa
Jurado

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Jurado on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Jorge Jurado (s. 1995), espanjalainen näyttelijä
José Manuel Jurado (s. 1986), espanjalainen jalkapalloilija
Katy Jurado (1924–2002), meksikolainen näyttelijä
Rocio Jurado (1946–2006), espanjalainen laulaja ja näyttelijä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jurado”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Juuso Rainio

Juuso Fritiof Rainio (s. 18. huhtikuuta 1969 Kokkola) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kestävyysjuoksija. Seuratasolla hän edusti Muuramen Yritystä ja Vaajakosken Kuohua ja hänen valmentajanaan toimi Ensio Hakala. Kalevan kisoista Rainio saavutti pronssia 10 000 metrin juoksussa vuonna 1994. Lisäksi hän voitti aikuisten SM-tasolta maratonilla hopeaa vuonna 1994, puolimaratonilla kultaa vuonna 1997 ja kaksi pronssia vuosina 1996 sekä 1999, 12 kilometrin maastojuoksussa kaksi pronssia vuosina 1997 ja 1999 sekä 20 kilometrin tiejuoksussa kultaa vuonna 1995, hopeaa vuonna 1994 sekä pronssia vuonna 1993.
Vuonna 1994 Helsingissä järjestetyissä EM-kisoissa hän osallistui maratonille ja oli lopputuloksissa sijalla 45.
Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2001 jälkeen.
Ari Koskinen

Ari Päiviö Koskinen (25. syyskuuta 1939 Helsinki – 28. tammikuuta 2012) oli suomalainen dramaturgi, suomentaja ja kirjailija. Koskinen toimi Yleisradiossa useiden radiokuunnelmien dramaturgina. Hän myös suomensi kuunnelmia ja kirjoitti itsekin radiokuunnelmia ja tv-näytelmiä.
Koskinen tuli ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta vuonna 1958. Hänellä oli opintoja Helsingin yliopistossa. Koskinen toimi stlistinä uutistoimisto APN:ssä vuosina 1961–1965, toimitussihteerinä Neuvostoliitto tänään julkaisussa 1965–1968, ja Maailma ja me lehdessä 1968–1969. Radion teatteriosastolla hän oli dramaturgina vuosina 1969–1971, 1973–1974, 1977–1978 ja 1980. Kiilan johtokunnassa hän oli 1967–1974 ja varapuheenjohtajana vuonna 1973.
Koskisen vanhemmat olivat kirvesmies Paavo Koskinen ja Irma Helena (aik. Helmi Vilhelmiina) Lappalainen. Puoliso oli Marja Onerva Lehtonen.
Teoksia

Reikä maailmassa: romaani. Kansankulttuuri, Kuopio 1967
Sirkku: tv-näytelmä. Yleisradio 1968
Sen kunniaks: tv-näytelmä, kirj. Ari Koskinen, Iris-Lilja Lassila ym. Yleisradio 1969
Päivä Helsingissä: tv-näytelmä, kirj. Ari Koskinen Eino Leinon romaanin pohjalta. MTV 1976
Vähä veli. Kansankulttuuri, Helsinki 1976
Hakaniemeläinen poliisimestari ja hänen vieraansa; Kustaa Rovion muistelmien mukaan Yleisradiolle kirj. Ari Koskinen. Yleisradio 1978
Käynti konetehtaalla; vuonna 1889 julkaistun sanomalehtiselostuksen mukaan Yleisradiolle sovittanut Ari Koskinen. Yleisradio 1978
Aiheesta muualla

Ari Koskinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Agnès Varda

| Agnès Varda |
| --- | --- |
 Agnès Varda vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. toukokuuta 1928 Bryssel, Belgia
Kuollut: 29. maaliskuuta 2019 (90 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Puoliso:  Jacques Demy
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Cléo viidestä seitsemään (1962)   Onnen hetket (1965)   Kuin taivaan lintu (1985)   Elämä on kaunis (2000)   Kasvot, kylät (2017)
Aiheesta muualla
www.cine-tamaris.com/agnes-varda
IMDb 
Elonet
Agnès Varda ([aɲɛs varda], alk. Arlette Varda, 30. toukokuuta 1928 Ixelles, Belgia – 29. maaliskuuta 2019 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen elokuvantekijä, joka ohjasi ja käsikirjoitti sekä pitkiä fiktioelokuvia, dokumenttielokuvia että lyhytelokuvia. Hän sai César-palkinnon ja oli ehdolla muun muassa Cannesin Kultaisen palmun, Berliinin Kultaisen karhun ja parhaan dokumenttielokuvan Oscar-palkinnon voittajaksi.
Nuoruus ja opiskelu

Agnès Varda syntyi Brysselin alueella Ixellesissä. Hänen äitinsä oli etninen ranskalainen ja isä kreikkalainen. Perhe pakeni vuonna 1940 toista maailmansotaa Ranskan Sèteen, missä Varda eli teini-ikänsä.
Varda muutti sodan jälkeen Pariisiin opiskellakseen École du Louvressa. Taidehistorian teoreettiset opinnot eivät kuitenkaan innostaneet Vardaa, joka oli kiinnostunut enemmän taiteellisesta urasta. Hän alkoikin opiskella iltaisin valokuvausta Vaugirard-koulussa.
Ura > Valokuvaajasta elokuvaohjaajaksi

Valmistuttuaan Varda työskenteli jonkin aikaa freelancerina. Hän sai vuonna 1951 paikan Théâtre National Populairen virallisena valokuvaajana. Hän työskenteli teatterissa vuoteen 1961. Siellä Varda tutustui näyttelijöihin, jotka esittivät pariskuntaa hänen ensimmäisessä elokuvassaan. Vardalle siirtyminen valokuvaamisesta elokuvaamiseen oli luonnollinen, sillä hän halusi luoda sanoja kuviensa yhteyteen ja toisaalta tutkia aikaulottuvuutta. Esikoisohjaus La Pointe courte kuvattiin vuonna 1954. Se sai nimensä Sèten lähellä olleesta kalastajakylästä, ja siinä näytteli monia paikallisia kalastajia. Elokuva sai hyvän vastaanoton Cahiers du cinéman kriitikoilta.
Varda jatkoi valokuvaamista La Pointe courten jälkeen ja teki myös useita kokeellisia lyhytelokuvia. Ranskan matkailuvirastolle hän ohjasi elokuvat Ô saisons, ô châteaux ja Ranskan Rivieralle sijoittunut Du côté de la côte. L’Opéra-Mouffe puolestaan näytti raskaana olevaa naista tutkimassa Pariisin köyhää naapurustoa.
Ura > Läpimurto elokuvalla Cléo viidestä seitsemään

Varda palasi pitkään elokuvaan vuonna 1962, jolloin valmistui Cléo viidestä seitsemään. Se kertoo laulajasta, joka odottaa syöpätutkimustensa tuloksia. Elokuva etenee todellisessa ajassa. Cléo viidestä seitsemään lasketaan usein kuuluvaksi uuteen aaltoon, vaikka Varda itse ei kuulunutkaan liikkeen sisäpiiriin. Varda ei koskaan työskennellyt uuden aallon keskeisessä lehdessä Cahiers du cinémassa, ja toisaalta hän keskittyi näytelmäelokuvien ohella dokumentteihin. Vardan, Alain Resnais’n ja Chris Markerin sanotaan olleen uuden aallon sisällä omassa niin sanotussa ”Groupe Rive Gauche” -ryhmässä, joka ei kuitenkaan missään vaiheessa kehittynyt varsinaiseksi liikkeeksi.
Varda teki Cléo viidestä seitsemään -elokuvan jälkeen dokumentin Salut les Cubains, joka koostuu noin 1 500 valokuvasta, jotka esittävät kuubalaisia toimissaan. Vardan kokeellinen Onnen hetket sai Hopeisen karhun Berliinin elokuvajuhlilla ja Ranskassa Louis Delluc -palkinnon. Se oli Vardan ensimmäinen värielokuva, ja sitä kehuttiin muun muassa visuaalisesta kauneudestaan ja uuden romaanin rakenteesta. Onnen hetkiä seurasi elokuva Les Créatures.