stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2007
Naisten maastohiihto > 10 km (v)

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Kateřina Neumannová | 23.58,4 |
| 2 |  | Olga Savjalova | 24.24,9 |
| 3 |  | Arianna Follis | 24.28,6 |
| 4 |  | Kristin Størmer Steira | 24.33,9 |
| 5 |  | Charlotte Kalla | 24.41,9 |
| 6 |  | Evi Sachenbacher-Stehle | 24.44,4 |

Päivämäärä: 27. helmikuuta
Suomen Riitta-Liisa Roponen oli kilpailussa seitsemäs ja Milla Saari 33:s. Virpi Kuitunen ja Aino-Kaisa Saarinen eivät startanneet kilpailuun.
Naisten maastohiihto > 4 × 5 km viesti

| Sija | Maa | Kilpailijat | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Virpi Kuitunen Aino-Kaisa Saarinen Riitta-Liisa Roponen Pirjo Manninen | 54.18,6 |
| 2 |  | Stefanie Böhler Viola Bauer Claudia Künzel-Nystad Evi Sachenbacher-Stehle | 54.30,5 |
| 3 |  | Vibeke Skofterud Marit Bjørgen Kristin Størmer Steira Astrid Uhrenholdt Jacobsen | 54.34,3 |
| 4 |  | Anna Dahlberg Lina Andersson Charlotte Kalla Britta Norgren | 54.50,3 |
| 5 |  | Helena Erbenová Kamila Rajdlová Ivana Janečková Kateřina Neumannová | 55.02,9 |
| 6 |  | Magda Genuin Marianna Longa Sabina Valbusa Arianna Follis | 55.14,7 |

Päivämäärä: 1. maaliskuuta
Suomi johti koko kilpailun ajan. Ensimmäisellä osuudella Virpi Kuitunen veti yli 20 sekunnin kaulan toisena hiihtäneeseen Norjaan. Aino-Kaisa Saarinen kasvatti tätä eroa lähes 49 sekuntiin. Vielä kolmannen osuuden lopussa Riitta-Liisa Roponen piti eron 22 sekunnissa Norjaan ja noin minuutissa Ruotsiin ja Saksaan. Pirjo Manninen toi Suomen voittajana maaliin 11 sekunnin erolla, mutta hopeasta käytiin loppukirikamppailu. Ruotsin Brita Norgren ei pysynyt Saksan vauhdissa ja viimeisessä vaihdossa 40 sekuntia Norjan Astrid Jakobsenin jälkeen osuudelleen lähtenyt Saksan Evi Sachenbacher-Stehle otti norjalaisen kiinni viimeisessä laskussa ja meni vielä lopussa ohi.
Naisten maastohiihto > 30 km (p) yhteislähtö

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Virpi Kuitunen | 1.29.47,1 |
| 2 |  | Kristin Størmer Steira | 1.29.54,0 |
| 3 |  | Therese Johaug | 1.31.09,9 |
| 4 |  | Aino-Kaisa Saarinen | 1.31.30,1 |
| 5 |  | Petra Majdič | 1.32.04,5 |
| 6 |  | Kristina Šmigun | 1.32.19,4 |

Päivämäärä: 3. maaliskuuta
Yhdistetty > Sprinttikilpailu (suurmäki ja 7,5 km hiihto)

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Hannu Manninen | 17.40,2 |
| 2 |  | Magnus Moan | 17.40,5 |
| 3 |  | Björn Kircheisen | 18.09,7 |
| 4 |  | Anssi Koivuranta | 18.15,4 |
| 5 |  | Felix Gottwald | 18.32,3 |
| 6 |  | Petter Tande | 18.38,1 |

Päivämäärä: 23. helmikuuta
Osa reitistä kulki Sapporo Dome -hallin sisällä. Mäkiosuuden jälkeen kärjessä oli Björn Kircheisen, Koivuranta oli toisena, Moan kahdeksantena ja Manninen yhdeksäntenä. Ennen viimeistä kierrosta Kircheisen väsähti ja Manninen sekä Moan ajoivat Kircheisenin kiinni lähes 15 sekunnin takaa-ajoasemasta. 500 metriä ennen maalia Manninen ja Moan ajoivat Kircheisenin ohi ja Manninen voitti Moanin kiritaistelussa.
Suomen Jouni Kaitainen oli kilpailussa 14. ja Janne Ryynänen 17:s.
Yhdistetty > Joukkuekilpailu (suurmäki ja 4 × 5 km hiihto)

| Sija | Maa | Kilpailijat | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Anssi Koivuranta Janne Ryynänen Jaakko Tallus Hannu Manninen | 49.14,9 |
| 2 |  | Sebastian Haseney Ronny Ackermann Tino Edelmann Björn Kircheisen | 49.43,3 |
| 3 |  | Håvard Klemetsen Espen Rian Petter Tande Magnus Moan | 50.26,9 |
| 4 |  | Christoph Bieler David Kreiner Mario Stecher Felix Gottwald | 50.27,3 |
| 5 |  | Ronny Heer Andreas Hurschler Seppi Hurschler Ivan Rieder | 52.56,7 |
| 6 |  | Mathieu Martinez François Braud Maxime Laheurte Jason Lamy Chappuis | 53.24,7 |

Päivämäärä: 25. helmikuuta
Mäkiosuuden jälkeen Suomi johti 39 sekuntia Norjaa. Kolmanneksi tuli Saksa, 49 sekuntia perässä. Itävalta ja Ranska jäivät jo 61 ja 94 sekuntia. Suomi piti Norjan ohi toiseksi nousseen Saksan takanaan kolmannelle osuudelle asti. Siinä Tino Edelmann sai Jaakko Talluksen kiinni ja meni ohi. Tallus kuitenkin pysyi Saksan mukana, ja Björn Kircheisen aloitti ankkuriosuuden vain 0,7 sekunnin etumatkan turvin. Viimeisessä nousussa Suomen ankkuri Hannu Manninen jätti Kircheisenin taakseen ja toi joukkueen voittajana maaliin 28,4 sekunnin erolla. Kolmannesta sijasta kamppailivat Norja ja Itävalta. Pronssia vei loppukirissä Norja.
Yhdistetty > Normaalikilpailu (normaalimäki ja 15 km hiihto)

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Ronny Ackermann | 38.35,6 |
| 2 |  | Bill Demong | 38.44,1 |
| 3 |  | Anssi Koivuranta | 38.44,3 |
| 4 |  | Christoph Bieler | 39.34,9 |
| 5 |  | Felix Gottwald | 39.42,8 |
| 6 |  | Hannu Manninen | 39.51,6 |

Päivämäärä: 3. maaliskuuta
Suomen Jaakko Tallus oli kilpailussa 11. ja Ville Kähkönen 14:s.
Mäkihyppy > Suurmäki

| Sija | Maa | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Simon Ammann | 266,1 |
| 2 |  | Harri Olli | 265,9 |
| 3 |  | Roar Ljøkelsøy | 262,9 |
| 4 |  | Adam Małysz | 258,3 |
| 5 |  | Thomas Morgenstern | 255,3 |
| 6 |  | Janne Ahonen | 249,9 |

Päivämäärä: 24. helmikuuta
Suurmäen kilpailu oli todella yllätyksellinen. Hopeamitalisti Harri Olli hyppäsi 50 kilpailuun osaa ottaneesta jo numerolla 27 ja liiteli avauskierroksella 124,5 metriä, jolla hän pysyi pitkään kilpailun johdossa. Vain neljänneksi viimeisenä hypännyt kultamitalisti Simon Ammann pystyi ohittamaan hänet 125,5 metrisellä hypyllään. Myös kilpailun puolustava hopeamitalisti Roar Ljøkelsøy säväytti ollen kolmantena ensimmäisen kierroksen jälkeen. Hallitseva maailmanmestari Janne Ahonen oli kuudentena ja viikonlopun harjoituksissa dominoinut Adam Małysz neljäntenä. Maailmancupia hallinneet nuoret sensaatiot Gregor Schlierenzauer ja Anders Jacobsen jäivät avauskierroksella sijoille 15 ja 16, mutta nousivat toisella kierroksella sijoille 10 ja 14. Kuuden kärjen osalta järjestys pysyi muuttumattomana avauskierroksen jälkeen, vaikka toisena ollut Olli hyppäsi kilpailun pisimmän, 136,5 metriä, ja Ammann 134,5. Paremmat tyylipisteet siivittivät Ammannin mäkihyppyuransa ensimmäiseen maailmanmestaruuteen.
Suomen Arttu Lappi oli kilpailussa 11. ja Matti Hautamäki 18:s.
Mäkihyppy > Joukkuemäki

| Sija | Maa | Kilpailijat | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Wolfgang Loitzl Gregor Schlierenzauer Andreas Kofler Thomas Morgenstern | 1000,2 |
| 2 |  | Tom Hilde Anders Bardal Anders Jacobsen Roar Ljøkelsøy | 953,3 |
| 3 |  | Shohhei Tochimoto Takanobu Okabe Daiki Ito Noriaki Kasai | 905,9 |
| 4 |  | Arttu Lappi Matti Hautamäki Harri Olli Janne Ahonen | 869,8 |
| 5 |  | Kamil Stoch Piotr Żyła Robert Mateja Adam Małysz | 857,2 |
| 6 |  | Dmitri Ipatov Ilja Rosljakov Denis Kornilov Dmitri Vasiljev | 849,5 |

Päivämäärä: 25. helmikuuta
Mäkihyppy > Normaalimäki

| Sija | Maa | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Adam Małysz | 277,0 |
| 2 |  | Simon Ammann | 255,5 |
| 3 |  | Thomas Morgenstern | 254,5 |
| 4 |  | Roar Ljøkelsøy | 246,5 |
| 5 |  | Andreas Küttel | 244,0 |
| 6 |  | Andreas Kofler | 243,0 |

Päivämäärä: 3. maaliskuuta
Suomen Janne Ahonen oli kilpailussa 14., Matti Hautamäki 15., Arttu Lappi 22. ja Harri Olli 31:s.
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Norja | 5 | 4 | 7 | 16 |
| 2. |  Suomi | 5 | 1 | 2 | 8 |
| 3. |  Saksa | 2 | 4 | 3 | 9 |
| 4. |  Venäjä | 1 | 3 | 0 | 4 |
| 5. |  Tšekki | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 6. |  Sveitsi | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 7. |  Italia | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 8. |  Itävalta | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 9. |  Puola | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 10. |  Ruotsi | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 11. |  Slovenia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 11. |  Valko-Venäjä | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 11. |  Yhdysvallat | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 14. |  Japani | 0 | 0 | 1 | 1 |
Aiheesta muualla

Virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi ja englanniksi)
YLE Elävä arkisto: Hiihdon MM-kisat Sapporossa 2007[vanhentunut linkki]
| n k Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut |
| --- | --- |
Olympialaiset:  1924  1928  1932  1936  1948  1952  1956  1960  1964  1968  1972  1976  1980  1984 
Maailmanmestaruuskilpailut:  1925  1926  1927  1929  1930  1931  1933  1934  1935  1937  1938  1939  1941  1950  1954  1958  1962  1966  1970  1974  1978  1980  1982  1984  1985  1987  1989  1991  1993  1995  1997  1999  2001  2003  2005  2007  2009  2011  2013  2015  2017  2019  2021  2023  2025 
Sapporo Dome
Pierre-Simon Laplace

| Pierre-Simon Laplace |
| --- | --- |
 Jean-Baptiste Paulin Guérin, Pierre-Simon Laplace, 1838.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1749 Beaumont-en-Auge
Kuollut: 5. maaliskuuta 1827 (77 vuotta) Pariisi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Caenin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Jean le Rond d’Alembert
Instituutti:  École Militaire
Tutkimusalue:  tähtitiede matematiikka
 Nimikirjoitus
Pierre-Simon de Laplace (23. maaliskuuta 1749 Beaumont-en-Auge – 5. maaliskuuta 1827 Pariisi) oli ranskalainen markiisi, tähtitieteilijä ja matemaatikko. Hän suoritti perustavia planeettajärjestelmä- ja todennäköisyysteorian tutkimuksia, sekä esitti aurinkokunnan syntyä koskevan teorian, jonka mukaan aurinkokunta olisi syntynyt pyörivästä ja kutistuvasta kaasupilvestä. Hän tuli tunnetuksi myös differentiaalilaskentateorioiden kehittelijänä.
Laplace oli maanvljelijän poika, joka opiskeli aluksi teologiaa Caenin yliopistossa, mutta löysi kutsumuksensa matematiikan parista. Hän lähti Pariisiin mukanaan suosituskirje Jean Le Rond d'Alembertille, joka löysi Laplacelle työpaikan École Militairesta matematiikan opettajana. Ranskan suuren vallankumouksen aikana kansalliskonventti nimitti hänet mittojen ja painojen komiteaan, josta hänet sittemmin erotettiin, koska hän ei “ollut riittävän vihamielinen kuningasvallalle”. Napoleonin aikana hänen arvostuksensa palasi, ja hän nousi ministeriksi ja kreiviksi sekä Ludvig XVIII:n aikana markiisiksi.
Laplacen merkittävimmät tieteelliset työt ovat taivaanmekaniikan ja todennäköisyyslaskennan aloilta. Hänen kosmologinen oletuksensa oli, että taivaankappaleet olisivat kiertoliikkeen vaikutuksesta syntyneet kuumasta alkusumusta. Todennäköisyyksien laskemisessa Laplace tarkensi alan käsitteitä ja niiden matemaattista esitystapaa. Matematiikassa Laplace oli kehittämässä harmonisiin funktioihin johtavan osittaisdifferentiaaliyhtälön ja integraalimuunnoksiin kuuluvan Laplace-muunnoksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pierre-Simon Laplace Wikimedia Commonsissa
Karttunen, Hannu: de Laplace, Pierre Simon (1749–1827) (Arkistoitu – Internet Archive).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Qabus ibn Said Al Said

| Qabus bin Said al Said |
| --- | --- |
 
Omanin sulttaani
Valtakausi:  23. heinäkuuta 1970 – 10. tammikuuta 2020
Edeltäjä:  Sa’id ibn Taimur
Seuraaja:  Haitham bin Tariq Al Said

Syntynyt:  18. marraskuuta 1940 Salala, Oman
Kuollut:  10. tammikuuta 2020 (79 vuotta) Seeb, Oman
Puoliso:  Sayyida Nawwal bint Tariq (1976-1979)
Suku:  Al Said
Isä:  Sa’id ibn Taimur
Äiti:  Mazoon al-Mashani
Uskonto:  ibadilaisuus
Qabus bin Said Al Said, (arab. قابوس بن سعيد آل سعيد‎, Qābūs bin Saʿīd ʾĀl Saʿīd) (18. marraskuuta 1940 Salala – 10. tammikuuta 2020, Seeb) oli Omanin sulttaani. Qabus nousi valtaan vuonna 1970 verettömässä palatsivallankaappauksessa syrjäytettyään isänsä Sa’id ibn Taimurin. Qabus oli Abu Sa'id -dynastian 14. sulttaani.
Nuoruus

Qabus syntyi Salalahissa, Dhofarin maakunnassa 18. marraskuuta vuonna 1940. Hän oli sulttaani Said bin Taimurin vanhin poika. Qabus sai koulutuksensa Salalahissa ja Punessa Intiassa. Myöhemmin hän kävi yksityiskoulua Englannissa, jonne hän matkusti 16-vuotiaana.
20-vuotiaana Qabus meni Sandhurstin kuninkaalliseen sotilasakatemiaan, josta valmistettuaan hän liittyi Britannian armeijaan skottilaiseen rykmenttiin. Qabus palveli jonkin aikaa Länsi-Saksassa Britannian armeijan alaisuudessa. Sotilasuran jälkeen Qabus opiskeli Englannissa ja sen jälkeen matkusti maailman ympäri ennen kuin palasi Salalahiin, jossa hän opiskeli islamia ja maansa historiaa.
Valtaan nousu

Kuusi vuotta Qabus eli kotiarestissa Salalahin palatsissa ennen isänsä syrjäyttämistä.
Vuosina 1965–1975 Dhoforissa riehui kommunistien kapina, joka sai tukea Etelä-Jemenistä sekä muista sosialistisista valtioista, muun muassa Neuvostoliitosta. Sulttaanikunta sai apua Iranista ja Britannian ilmavoimilta. Heinäkuussa vuonna 1970 armeija, joka oli nyt Qabusin komentama, syrjäytti tämän isän Sa’id ibn Taimurin palatsivallankaappauksessa ja vanha sulttaani lähetettiin maanpakoon Englantiin.
Qabus kruunattiin 23. heinäkuuta 1970. Samalla hän siirsi hovinsa Masqatiin ja nimesi maansa Omanin sulttaanikunnaksi.
Valta-aika

Qabus teki Omanista absoluuttisen monarkian. Toisin kuin Saudi-Arabiassa, Qabus päätti, ettei kuninkaallinen perhe saisi lähes nepotistista asemaa hovissa, kuten oli tapahtunut muissa Persianlahden maissa. Qabusin aikana takapajuinen maa koki isoja muutoksia. Hän lakkautti feodalistisen hallinnon ja teki sovinnon heimojohtajien kanssa. Oman solmi hyvät suhteet muihin Persianlahden maihin pysytellen kuitenkin sitoutumattomana. Qabus on puolustanut Omanin vahvaa asemaa Persianlahden maiden yhteistyöneuvostossa.
Sulttaani Qabus oli vahva tekijä arabimaiden diplomatiassa, joskin usein julkisuudelta piilossa. Hän pystyi ratkaisemaan esimerkiksi panttivankikriisejä ilman verenvuodatusta, kuten toukokuussa 2013 Jemenissä vapautettujen Atte ja Leila Kalevan tapauksessa. Hän oli myös suurvaltojen luottomies, koska hän pysytteli kiistoissa tiukasti puolueettomana.
Qabus loi maahan hyvän, valtion kustantaman sosiaaliturvan, rakennutti kouluja, hyvän tieverkoston ja edisti öljyntuotantoa ruoppaamalla Masqatin ja Salalan satamat. Qabus ei, muista Persianlahden valtioista poiketen, nimittänyt itselleen seuraajaa suoraan. Omanin perustuslain 6 §:ssä määritellään, että kuninkaallinen perheneuvosto valitsee seuraavan hallitsijan, kun hallitsijan paikka vapautuu.
Qabus oli kuitenkin kirjoittanut suosimansa perillisen nimen kirjekuoreen siltä varalta, että neuvosto ei pääse asiasta yhteisymmärrykseen.
Yksityiselämä

Qabus oli muslimi ja kuului ibadilahkoon, joka on erkaantunut šiialaisuudesta sekä sunnilaisuudesta. Vapaamielisenä muslimina Qabus rakensi maahan monia uusia moskeijoita sekä korjautti pyhiä paikkoja.
Vuonna 1976 Qabus meni naimisiin serkkunsa Kamilan Sayyidah Nawwal bint Tariqin kanssa (s. 1951). Avioliitto päättyi eroon ja oli lapseton.
Omanissa häntä pidettiin homoseksuaalina, mutta se ei ollut poliittinen rasite. Qabus oli klassisen musiikin ystävä. Hän perusti maahan 120-henkisen orkesterin, jolla on hyvä maine muualla Lähi-idässä. Tunnettu argentiinalainen säveltäjä Lalo Schifrin on ollut orkesterinjohtajana ja usein vieraillut maassa.
Qabus oli tunnettu automies. Hän keräili vanhoja autoja, kuten Aston Martinia, Ferrareita, Rolls Royceja sekä Bugatteja. Hän omisti ainakin kaksi Mercedes-Benz W221-autoa ja ainakin yhden Range Roverin sekä Mercedes-Benz GL-sarjaa. Qabus lensi pitkään Vickers VC10 -yksityislentokoneella, kunnes vaihtoi sen uudempaan.
Kuolema ja kruununperimys

Qabus kuoli perjantaina 10. tammikuuta 2020. Kuolinsyyksi on epäilty syöpää, johon sulttaani on saanut hoitoa viimeksi Leuvenissa, Belgiassa, joulukuussa. Maahan julistettiin kolmen päivän suruaika ja suruliputus 40 päiväksi. Maataan 49 vuotta johtanut sulttaani Qabus oli modernin arabimaailman pitkäaikaisin johtaja.
Qabusin kuoleman jälkeen kuningasperheellä oli kolme päivää aikaa valita Qabusin seuraaja, muutoin sulttaaniksi nostettaisiin Qabusin kirjekuoressa mainittu henkilö.
Omanin valtiollinen televisio ilmoitti sulttaanin kuoleman jälkeen, että sulttaanin kirje oli avattu viranomaisten toimesta ja uudeksi sulttaaniksi on nimetty tämän serkku Haitham bin Tariq Al Said
Sulttaani Qabusin palatsi Masqatissa
Itä-Karjala

Itä-Karjala keltaisella merkittynä
Itä-Karjala (myös Venäjän Karjala, joskus myös Kauko-Karjala) on Tarton rauhan (1920) mukaisen Suomen itärajan takainen alue, joka vastaa suunnilleen  Venäjän federaatioon kuuluvan Karjalan tasavallan aluetta. Itä-Karjala on vanhastaan ollut karjalaisten kotiseutua. Itä-Karjala rajoittuu Suomen entiseen itärajaan, Laatokkaan, Syväriin, Ääniseen, Vienanmereen ja Imandrajärveen. Itä-Karjala jakautuu Aunuksen ja Vienan historiallisiin maakuntiin.
Nimitys Itä-Karjala vakiintui suomen kieleen Tarton rauhan jälkeen. Venäjällä Itä-Karjalaksi kutsutaan Karjalan tasavallan itäisintä osaa eli Puutoisten piiriä Äänisen itäpuolella. Suomessa tätä aluetta ei yleensä pidetä Karjalan osana.
Joskus Itä-Karjalaa kutsutaan Venäjän Karjalaksi, mutta useimmiten tällä käsitteellä viitataan nykyisin Karjalan tasavaltaan tai sitten kaikkiin Venäjälle nykyisin kuuluviin Karjalan alueisiin. Suomen toisen maailmansodan yhteydessä luovuttamat alueet eli Laatokan Karjala ja Sallan–Kuusamon alueen eteläosa eivät ole Itä-Karjalaa, vaikka ne nykyisin kuuluvatkin Karjalan tasavaltaan. Eräät Itä-Karjalan osat taas jäävät Karjalan tasavallan ulkopuolelle. Pohjoisin Viena, suunnilleen entiset Kantalahden ja Koudan kunnat, liitettiin 1930-luvun lopulla Murmanskin alueeseen. Syväriin rajoittuva Itä-Karjalan eteläisin osa puolestaan kuuluu Leningradin alueeseen.lähde? Myös Novgorodin Lappia on kutsuttu Itä-Karjalaksi. Uudella ajalla sinne vetäytyi karjalaisia Äänisen Karjalasta ja Vienan rannikolta.
Historia > Rautakaudelta 1700-luvulle

Itä-Karjalaa asuttivat ajanlaskun alun tienoilla ja vielä kauan sen jälkeenkin saamelaiset metsästäjä-kalastajat. Kiinteä ja maata viljelevä asutus syntyi Aunuksen Karjalassa Laatokkaan virtaavien jokien varsille viikinkiajalla eli noin vuosina 800–1050. Tuolloin Itä-Karjala joutui viikinkien idänretkien myötä skandinaavisen vaikutuksen piiriin. Tämän asutuksen alkuperä oli luultavasti vepsäläinen, mutta myöhemmin Itä-Karjalaan levisi karjalaista asutusta Laatokan Karjalasta käsin. Seuraavien vuosisatojen kuluessa maata viljelevä asutus levisi hitaasti Itä-Karjalan muihinkin osiin, viimeisenä Vienan Karjalaan 1400- ja 1500-luvuilla.lähde?
Itä-Karjala joutui Novgorodin vaikutuspiiriin 1100- ja 1200-luvulla ja sai sieltä kristinuskon ortodoksisessa muodossa. Kun Moskovan Venäjä valloitti Novgorodin vuonna 1478, siirtyi Novgorodin venäläisväestöä Itä-Karjalaan. Ruotsin ja Venäjän sotien yhteydessä Viena ja Aunus joutuivat toistuvasti sota-alueeksi. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Ruotsi sai Laatokan Karjalan, mutta Itä-Karjala jäi Venäjän puolelle. Vuonna 1742 Ruotsi yritti hattujen sodassa saada Itä-Karjalan hallintaansa, mutta tämä yritys johti päinvastaiseen tulokseen Ruotsin ja Venäjän keisarikunnan välisen rajan siirtyessä lännemmäksi.
Historia > Suomalaiset kiinnostuvat Itä-Karjalasta

Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Suomen suuriruhtinaskunnassa alettiin 1830- ja 1840-luvuilla puhua Suomen ja Itä-Karjalan kansallisesta yhteenkuuluvuudesta. Tätä käsitystä edesauttoivat Suomessa matkustelevat itäkarjalaiset laukkukauppiaat sekä suomalaiset runonkerääjät ja sukukielten tutkijat. Yleiseurooppalainen kansallisuusaate ja suomalaisten kansallinen herääminen synnyttivät 1800-luvun lopulla käsityksen, että itäkarjalaisten asuinseudut olisi liitettävä Suomeen. Tämän myötä tutkijat, kirjailijat ja taiteilijat tekivät tutkimusmatkoja Itä-Karjalaan. Levottomuudet Venäjällä vuonna 1905 lujittivat entisestään suomalaisten yhteenkuuluvuuden tunnetta itäkarjalaisiin. Suomessa asuneet vienankarjalaiset perustivat Vienan Karjalaisten Liiton, joka pyrki pitämään itäkarjalaisten asiaa esillä. Ensimmäisen maailmansodan myötä ajatus Itä-Karjalan liittämisestä riippumattomaan Suomeen sai vaikutusta varsinkin ylioppilaspiireissä.
Venäjän Karjalaan kuuluviksi luettiin 1900-luvun alussa yleensä silloisesta Aunuksen kuvernementista Petroskoin ja Aunuksen kihlakunnat ja suurin osa Poventsan kihlakuntaa sekä Arkangelin kuvernementista suurin osa Kemin kihlakuntaa. Se rajoittui etelässä Syväriin, idässä Äänisjärveen ja sen pohjoisimpaan vuonoon, Suurlahteen sekä Uikujärveen ja Vienanmereen sekä pohjoisessa viivaan, joka ulottui Kannanlahdesta Vienanmeren rannalta Suomen rajalle Vaatsimenoivaan. Siellä oli vuosina 1902–1907 suoritettujen laskentojen mukaan noin 200 000 asukasta, joista 60 % oli karjalaisia, suomalaisia ja vepsäläisiä, loput venäläisiä.
Historia > Heimosodat 1918–1920

Suomen julistauduttua itsenäiseksi 1917 tuli Itä-Karjalan kysymys osaksi uuden valtion ulkopolitiikkaa. Itä-Karjalan liittämistä pyrittiin ajamaan ensin poliittisin keinoin muun muassa Saksan tuella. Suomen sisällissodan aikana 23. helmikuuta 1918 C. G. E. Mannerheim antoi päiväkäskyn, jossa luvattiin vapauttaa Itä-Karjala. Venäjän sisällissodan aikana suomalaisia joukkoja osallistui Itä-Karjalan vapauttamisyrityksiin. Näitä taisteluita kutsutaan heimosodiksi. Maaliskuussa 1918 Mannerheim antoi käskyn retkikuntien lähettämisestä Itä-Karjalaan. Nämä Vienan retkien nimellä tunnetut tapahtumat estivät Vienaan paenneiden punaisten suomalaisten hyökkäyksen Suomeen. Sen sijaan retkikuntia vastaan taistelleet punaiset ja englantilaiset sekä englantilaisten propagandan tuloksena myös osa karjalaisista tekivät näiden retkikuntien pyrkimykset tyhjiksi. Seuraavana vuonna aunuksenkarjalaiset ilmaisivat halunsa liittyä Suomeen, jonka johdosta Suomesta lähti joukkoja Aunukseen. Suomalaisten Aunuksen retkikunta eteni lähelle Petroskoita, mutta joutui venäläisten vastustuksen ja aunuslaisten taisteluhaluttomuuden vuoksi vetäytymään takaisin. Vain Aunuksen Karjalaan kuuluneet Repolan ja Porajärven kunnat olivat Suomen hallussa. Repola oli äänestänyt Suomeen liittymisestä syksyllä 1918 ja Porajärvi 7. tammikuuta 1919. Myös Vienan Karjalan kunnat olivat eräin ehdoin päättäneet liittyä Suomeen Uhtualla 1918 pidetyn kokouksen myötä, mutta Vienaa ei pystytty saattamaan Suomen hallinnon alle.