stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lähderanta
Urheilutarjonta

Lähderannassa sijaitsee Laaksolahden urheilupuisto, jossa on jalkapallohalli, harjoitusjäähalli, vuonna 1971 avattu yleisurheilukenttä, tekonurmikenttä, 3×3 koripallokenttä, uimaranta ja talviuintipaikka. Kentän päässä on ulkokuntolaitteet.  lähde? Urheilupuistosta lähtee kahden ja 1,4 kilometrin mittaiset  lähde? kuntoradat.  Alueella on myös Laaksolahden Tenniskeskus, jossa on tennis- ja sulkapallokenttiä. Harjoitusjäähallin itä-päätyyn rakennetaan lasten leikkipaikkaa kiipeilytelineineen. lähde?
Urheilukeskuksessa ollut aikaisempi vuoden 1976 jäähalli purettiin 2019-2020, mutta kuntosalin sisältävä 1-kerroksinen siipirakennus 1960-luvulta säilytettiin.
Aiheesta muualla

As Oy Lähderanta Paikallisportaali. Arkistoitu 8.5.2012. Viitattu 15.5.2011.
Liikekeskushanke Espoon kaupunki. Arkistoitu 17.7.2011. Viitattu 15.5.2011.
Lähderantalainen eilen ja tänään 1964–2004 2004. Espoo:  Lähderannan Kilta. Viitattu 10.4.2021.
| n k Espoo |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Pohjois-Espoo |  Bodom  Kalajärvi  Lahnus  Lakisto  Luukki  Niipperi  Perusmäki  Röylä  Vanhakartano  Velskola  |  |
| Suur-Espoonlahti |  Espoonlahti  Kaitaa  Latokaski  Nöykkiö  Saunalahti  Soukka  Suvisaaristo  |  |
| Suur-Kauklahti |  Espoonkartano  Kauklahti  Kurttila  Vanttila  |  |
| Suur-Leppävaara |  Karakallio  Kilo  Laaksolahti  Leppävaara  Lintuvaara  Lippajärvi  Sepänkylä  Viherlaakso  |  |
| Suur-Matinkylä |  Henttaa  Matinkylä  Olari  |  |
| Suur-Tapiola |  Haukilahti  Laajalahti  Mankkaa  Niittykumpu  Otaniemi  Pohjois-Tapiola  Tapiola  Westend  |  |
| Vanha-Espoo |  Espoon keskus  Gumböle  Högnäs  Järvenperä  Karhusuo  Karvasmäki  Kaupunginkallio  Kolmperä  Kuurinniitty  Muurala  Nupuri  Kunnarla  Nuuksio  Siikajärvi  Vanha-Nuuksio  Ämmässuo  |  |
Jänisintiaanit

Jänisintiaanit (engl. hare) elävät havumetsän ja tundran rajalla itäisen Kanadan subarktisen alueen pohjoisosassa napapiirin tienoilla Luoteisterritorioissa. Eurooppalaiset antoivat heille tämän nimen koska lumikenkäjänis oli kansalle merkittävin ruoan ja vaatteiden lähde. Heidän kielensä kuuluu athabasca-kieliin.
Luoteessa ja idässä tundralla asuu eskimoita. Jänisintiaanien asuma-alue on Suurelta karhujärveltä länteen, pohjoiseen ja luoteeseen MacKenzie-joen laaksossa ja tästä itään. Viiden jänisintiaaniheimon asuma-alue Fort Normanin ja Suuren Karhujärven väliseudulla ulottuu Mackenzie-jokilaaksosta Yukonin territorion ja vuorten rajalta Nunavutin rajalle. Lännessä on Suuresta Karhujärvestä länteen ja luoteeseen on metsää, ja sen itäpuolella Suuresta karhujärvestä pohjoiseen tundran ja metsän siirtymävyöhyke, ja aivan seudun itäosissa tundraa. Jänisintiaanien asuinalueella elää sekä metsäkaribua että arktisempaa avomaan karibua. Suuressa osassa aluetta on jatkuva ikirouta.
Lähetyssaarnaajat saapuivat alueelle 1800-luvun puolivälin jälkeen. Tuolloin jänisintiaaneja oli ehkä 700-800. Jänisintiaanit metsästivät karibua, hirveä ja pienriistaa. He kalastivat ja keräsivät marjoja. Alueella eli paljon jäniksiä. Vaeltaen elävät jänisintiaanit näkivät monesti nälkää ennen eurooppalaisten tuloa. He saivat vaatteensa ja ravintonsa jäniksistä, joiden määrä vaihteli vuosittain 7-10 vuoden jaksoissa. Tämä ajoi intiaanit säännöllisesti toistuviin pahoihin nälänhätiin. .
Vuonna 1996 jänisintiaaneiksi oli rekisteröitynyt 1836 henkeä.
Muumilaakso

Muumilaakso vuonna 1997 julkaistussa tietokonepelissä Muumit ja Taikurin hattu.
Muumilaakso (ruots. Mumindalen) on Tove Janssonin Muumi-teosten keskeinen tapahtumapaikka, jossa Muumit ystävineen asuvat. Laakso on rauhallinen ja kaukana maailman menosta. Muumilaaksoa ympäröivät Yksinäiset vuoret ja meri. Muumilaaksosta lähtee joki, joka ei kuitenkaan laske mereen. Laakson tärkein rakennus on Muumitalo.
Muumilaakson synty ja esikuvat

Tove Jansson kirjoitti ensimmäisen kuvauksen Muumilaaksosta Muumit ja suuri tuhotulva kirjan käsikirjoitukseen sotatalvena 1939. Talvisodan kauhuista pakoon päästäkseen Jansson loi jo aiemmin kehittämänsä Muumipeikko-hahmon ympärille mielikuvitusmaailman, jonne saattoi piipahtaa todellisuutta pakoon. Janssonilla oli jo aiemmin 1930-luvulla ollut haaveena muuttaa eksoottiseen paikkaan, kuten perustaa siirtokunta Marokkoon, jossa jo oli katsottuna sopiva paikkakin, muuttaa Baskimaahan tai Tongan saarille. Muumilaakso voidaan nähdä myös tämän kaukokaipuun ilmentymänäkenen mukaan?.
Muumilaakson maisemallisena esikuvana on pidetty Ängsmarnia, Tove Janssonin äidinpuoleisen suvun kesäpaikkaa Blidön saarella Tukholman saaristossa. Ängsmarnin huvilan oli rakennuttanut Toven äidinisä, kirkkoherra ja hovisaarnaaja Fredrik Hammarsten, ja Tove vietti siellä useita lapsuutensa kesiä. Runollisessa omaelämäkerrassaan Kuvanveistäjän tytär (1968) hän antoi Ängsmarnista kuvauksen, jossa on selkeitä yhtymäkohtia Muumilaaksoon:
Muumilaakso teoksissa

Muumilaakso esiintyy ensimmäisen kerran ensimmäisen teoksen Muumit ja suuri tuhotulva (1945) lopussa, jossa Muumit asettuvat laaksoon asumaan. Tässä ja seuraavassa kirjassa Muumipeikko ja pyrstötähti (1946) olevissa kuvissa laakso kuvataan suhteellisen pieneksi, vuorten ympäröimäksi notkoksi, jonka pohjalla virtaa pieni joki. Muumitalo on näissä kuvissa sijoitettu aivan joen töyräälle.
Kolmannessa teoksessa Taikurin hattu (1948) Muumilaakson maantiede saa lopullisen muotonsa. Kirjan etulehdellä on Muumilaakson kartta, jossa kuvattu laakso on laajentunut huomattavan suureksi ensimmäisistä kirjoista. Laaksoa reunustavat idässä Yksinäiset vuoret sekä pohjoisen ja etelän puolella muut yksittäiset vuorenhuiput, lännen puolella meri uimahuoneineen. Laakson itäreunaa pitkin virtaa Yksinäisten vuorten juurta seuraileva joki, joka tulee koillisesta, tekee mutkan vuorenreunan ympäri ja virtaa kaakkoon. Laakson keskuksena on Muumitalo ja sitä ympäröivä puutarha. Kirjassa kuvataan näkymää Muumilaaksoon sen pohjoispuolella olevalta vuorelta:
Kevättuuli tanssi huipulla vapaana, ja joka puolella näkyi sininen taivaanranta. Lännessä levisi meri ja idässä kiemurteli joki Yksinäisten vuorten väliin, pohjoisessa levisi suurten metsien keväinen matto, ja etelässä nousi savu Muumitalon savupiipusta, sillä Muumipeikon äiti keitti aamukahvia. (suom. Laila Järvinen)
Taikatalven (1957) ja Muumilaakson marraskuun (1970) etulehdillä on kaksi muuta Muumilaaksoa esittävää karttaa, jotka ovat yksityiskohtia lukuun ottamatta yhteneviä Taikurin hatun kartan kanssa. Siinä missä ensimmäinen kartta oli kesäinen, Taikatalven kartta kuvaa Muumilaaksoa talvella, Muumilaakson marraskuun kartta syksyllä. Lisäksi viimeisen kartan alareunassa on laajempi kartta, josta näkyy, että Muumilaakson pohjoispuolella on muita vuorien ja meren väliin jääviä laaksoja. Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjassa Muumilaakson tuntumassa sijaitsee myös Noitametsä, jossa asuu noita.
Maantiede > Rakennuksia > Uimahuone

Muumien uimahuone on pieni tornikattoinen uimahuone, joka sijaitsee merenrannalla laiturin päässä. Se on rakennettu pylväiden päälle. Etuovi on laiturin päässä ja takaovesta menee portaat mereen, eli takaovesta pääsee suoraan uimaan. Talvisin Tuu-tikki asuu uimahuoneessa ja siellä on myös kamiina, joka pitää uimahuoneen lämpimänä. Uimahuonetta kuvataan kirjassa Taikatalvi (1957). Taikatalvessa uimahuoneessa asuu myös monia vieraita, kuten Surku, Ötökkä Salome ja Esi-isä. Kerran Muumit pakenevat uimahuoneelle Haisulin eläintarhasta päästämiä villieläimiä. Myös Nuuskamuikkunen kalastelee joskus uimahuoneen laiturilla. Naantalin Muumimaailmassa on uimahuone, jonka ikkunoissa on värikkäät lasit.
Maantiede > Rakennuksia > Nipsun talo

Nipsun talo on pieni asumus, jossa Nipsun nähdään usein asuvan. Talo sijaitsee kumpareen alla, muistuttaen maakellaria.
Maantiede > Rakennuksia > Poliisiasema

Muumilaakson poliisiasema sijaitsee keskellä laaksoa. Poliisimestari työskentelee siellä.
Maantiede > Rakennuksia > Hemulin talo

Hemulin talo sijaitsee metsän reunassa ja sen pihaa ympäröivät kasvi-istutukset. Hemulilla on vene jossa homssulapsi Tuhto asuu.
Maantiede > Maankolkkia > Yksinäiset vuoret

Yksinäiset vuoret (ruots. De ensliga bergen) on kuvitteellinen vuoristo, joka sijaitsee Tove Janssonin Muumi-tarinoissa. Muumi-hahmoista Mörkö asuu Yksinäisillä vuorilla. Tarinassa Muumipeikko ja pyrstötähti Muumipeikko ja Nipsu (elokuvassa myös Pikku Myy) lähtevät retkelle Yksinäisten vuorten tähtitorniin. Muumilaakson tarinoissa Yksinäisten vuorten takana olevassa järvessä elää valtava kultakala, jonka Muumipeikko ystävineen näki yhdessä sarjan jaksossa.
Tove ja Lars Janssonin Muumipeikko-sarjakuvissa on Muumilaaksossa myös joitakin yrityksiä, kuten tupakkakauppa, urheiluliike ja sanomalehden toimitus.
Muumien uimahuoneen kopio Naantalin Muumimaailmassa.
Lemin seurakunta

| Lemin seurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Mikkelin hiippakunta
Rovastikunta:  Lappeenrannan rovastikunta
Perustettu:  1807
Erotettiin:  Taipalsaaren seurakunta
Lakkautettu:  2018
Kirkkoherra:  Lea Karhinen
Pääkirkko:  Lemin kirkko
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lemin nykyinen kirkko on seurakunnan, nykyään kirkkopiirin, kolmas kirkko. Kahden aikaisemman kirkon muistokivi on hautausmaalla nykyisen kirkon läheisyydessä.
Lemin seurakunta oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Etelä-Karjalassa, Lemin kunnassa. Seurakunta kuului Mikkelin hiippakunnassa Lappeenrannan rovastikuntaan. Lemin viimeisenä kirkkoherrana toimi Lea Karhinen. Vuonna 2017 seurakunnassa oli 2 515 jäsentä.
Lemin seurakunta itsenäistyi vuonna 1807 Taipalsaaren seurakunnasta. Vuoden 2019 alusta alkaen Savitaipaleen seurakunta, Lemin seurakunta ja Taipalsaaren seurakunta yhdistyvät Taipaleen seurakunnaksi.
Papisto > Kirkkoherrat

1983–2013: Lauri Vaalgamaa
Aiheesta muualla

Seurakunna kotisivut arkistossa
| n k Etelä-Karjalan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Imatra  Joutseno  Lappee  Lappeenranta  Lauritsala  Luumäki  Parikkala  Ruokolahti  Sammonlahti  Taipale  |  |
| Entiset seurakunnat |  Ilmee  Lappeenranta ja Lappee  Lemi  Nuijamaa  Rautjärvi  Saari  Saimaan kanava  Savitaival  Simpele  Taipalsaari  Uukuniemi  Ylämaa  |  |
Mikkelin hiippakunta
Pallo-Pojat

Pallo-Pojat on vuonna 1935 perustettu helsinkiläinen jalkapalloseura. Parhaimmillaan se pelasi SM-sarjassa ja seuralla on myös yksi Suomen Cupin voitto.
Pallo-Poikien junioritoiminta irtautui 1995 omaksi seurakseen nimellä Pallo-Pojat Juniorit ry (PPJ) ja kasvoi vuonna 2019 Suomen kolmanneksi suurimmaksi jalkapalloseuraksi.
Aiheesta muualla

Pallo-Pojat Juniorit ry:n sivut
| n k Naisten jalkapallon Suomen-mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1971: HJK  1972: HJK  1973: HJK  1974: HJK  1975: HJK  1976: Into  1977: Into  1978: TPS  1979: HJK  1980: HJK  1981: HJK  1982: Valtti  1983: Valtti  1984: HJK  1985: KNF  1986: HJK  1987: HJK  1988: HJK  1989: PP-Futis  1990: Helsinki United  1991: HJK  1992: HJK  1993: KontU  1994: MPS  1995: HJK  1996: HJK  1997: HJK  1998: HJK  1999: HJK  2000: HJK  2001: HJK  2002: FC United  2003: MPS  2004: FC United  2005: HJK  2006: FC Honka  2007: FC Honka  2008: FC Honka  2009: Åland United  2010: PK-35 Vantaa  2011: PK-35 Vantaa  2012: PK-35 Vantaa  2013: Åland United  2014: PK-35 Vantaa  2015: PK-35 Vantaa  2016: PK-35 Vantaa  2017: FC Honka  2018: PK-35 Vantaa  2019: HJK  2020: Åland United  2021: KuPS  2022: KuPS  2023: KuPS
Langinkosken seurakunta

Langinkosken kirkko ja kellotapuli
Langinkosken seurakunta oli Kotka–Kymin seurakuntayhtymään kuuluva evankelis-luterilainen seurakunta Kotkassa. Seurakunta liitettiin vuoden 2017 alussa perustettuun Kotka–Kymin seurakuntaan.
Historia

Langinkosken kirkko vihittiin käyttöön 13. joulukuuta 1953. Kirkko tunnettiin Metsolan kirkkona noin neljännesvuosisadan ajan. Langinkosken seurakunta aloitti toimintansa 1. tammikuuta 1964 Kotkan esikaupunkialueen seurakunnallisen toiminnan laajetessa. Ensimmäinen kirkkoherra oli Toivo Lemmetyinen. Vuosina 1964–1976 seurakunta toimi yhteistaloudessa Kotkan seurakunnan kanssa. Kotkan, Karhulan ja Kymin kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1977 perustettiin osittaisessa yhteistaloudessa toimiva Kotkan evankelisluterilainen seurakuntayhtymä. Seurakuntayhtymä muuttui Kotka-Kymin seurakunnaksi vuoden 2017 alussa.
Papisto > Kirkkoherrat

1964–1977: Toivo Lemmetyinen
1977–2005: Raimo Vänskä
2005–2016: Jukka Lopperi
Jan Zamoyski

Jan Zamoyski (19. maaliskuuta 1542, Skokówka, Puola – 3. kesäkuuta 1605, Zamość) oli puolalainen ylimys ja voimahahmo 1500-luvun lopun Puolan kuninkaallisessa politiikassa. Hän oli kuningas Sigismund II:n ja Stefan Batoryn puolalainen neuvonantaja ja myöhemmin Sigismund III Vaasan kilpailija.
Zamoyski opiskeli Ranskassa ja Italiassa, palasi Puolaan vuonna 1565 ja nimitettiin kuningas Sigismund II:n sihteeriksi. Sigismundin kuoleman (1572) jälkeen hänestä tuli yksi aateliston suosituimmista johtajista. Hän vastusti valtaistuimen tarjoamista Itävallan Habsburgeille, ja tuki Stefan Batorya. Batoryn noustua valtaan Zamoyskista tuli yksi hänen lähimmistä miehistään, valtakunnankansleri vuonna 1578 ja hetmani (asevoimien komentaja) vuonna 1581. Hänestä tuli pian yksi rikkaimmista Puolan ylimyksistä.
Báthoryn kuoleman jälkeen Zamoyski vastusti taas Habsburgien ehdokasta arkkiherttua Maximiliania ja osallistui Sigismund III Vaasan valintaan. Kun Maximilian yritti vallata Krakovan väkisin, Zamoyski otti hänet vangiksi.  Sigismund III:n hallituskauden alettua Zamoyski siirtyi kuitenkin oppositioon. Kuningas pelkäsi hetmanin valtaa, ja Zamoyski puolestaan kohteli kuningasta pelinappulana. Avoin konflikti syttyi vuoden 1592 sejmin (valtiopäivien) aikana, kun Zamoyski tiesi, että Sigismund suunnitteli Puolan kruunun luovuttamista Habsburgeille vastineeksi siitä, että he tukivat hänen oikeuttaan Ruotsin valtaistuimelle. Zamoyski ei onnistunut syrjäyttämään Sigismundia, mutta kasvatti valtaansa Moldaviassa ja Valakiassa.
Vuonna 1600 Liivinmaan sodan aikana Zamoyski valtasi takaisin ruotsalaisilta joitakin linnoituksia. Rankka taistelu oli kuitenkin hänelle liikaa, ja hän erosi asevoimien johdosta vuonna 1602.
Zamoyski perusti Zamośćin kaupungin ja yliopiston. Hän ihaili antiikin Rooman perintöä, ja pyrki soveltamaan demokratian aatteita Puolassa. Hän vaikutti siihen, ettei Puolasta tullut samanlainen itsevaltiaan kuninkaan hallitsema valtio kuinmonista muista tuon ajan valtioista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jan Zamoyski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Alaskanmalamuutti

| Alaskanmalamuutti |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:  Alaska,  Yhdysvallat
Määrä:  Suomessa rekisteröityjä 2 992
Rodun syntyaika:  yli 2 000 vuotta sitten
Alkuperäinen käyttö:  raskaita kuormia vetävä rekikoira
Nykyinen käyttö:  seura- ja harrastuskoira, rekikoira
Elinikä:  10–14 vuotta
Muita nimityksiä:  malamuutti, muutti, Alaskan Malamute, malamute de l'Alaska, malamute de Alaska, alaska malamuut
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 1 Pohjoiset rekikoirat #243
Ulkonäkö
Paino:  urokset 38,5 kg, nartut 34 kg
Säkäkorkeus:  ihannesäkäkorkeus uroksilla 63,5 cm ja nartuilla 58,5 cm
Väritys:  musta, harmaa, valkoinen, punainen, ruskea
Alaskanmalamuutti (engl. Alaskan Malamute) on suuri pohjoinen koirarotu. Se kuuluu arktisen alueen pystykorviin. Alun perin se kehitettiin raskaita kuormia vetäväksi rekikoiraksi. Se on ollut Alaskan virallinen osavaltiokoira vuodesta 2010 lähtien.
Ulkonäkö

Alaskanmalamuutti on yleisvaikutelmaltaan suuri ja voimakas koira. Ulkonäöltään se muistuttaa sutta, vaikka ei ole sille erityisen läheistä sukua. Rotumääritelmän mukaan toivottava työkoiran säkäkorkeus on nartuilla 58,5 cm, uroksilla 63,5 cm ja paino 34–38,5 kg, mutta malamuuteilla on luonnollista kokovaihtelua. Ruumiinrakenne on vankka ja luusto raskas. Koiran turkki on tiheä ja kaksikerroksinen kuten pohjoiselle koiralle sopii, hiukan karkeampi kuin siperianhuskyn. Aluskarva on tiheää ja villavaa. Tavallisimmat värit ovat mustavalkoisen, harmaanvalkoisen ja punavalkoisen eri sävyt. Vatsanaluksessa, raajoissa, käpälissä ja osassa päätä vallitseva väri on aina valkoinen. Värimerkit päässä ovat rodulle tunnusomaisia: esimerkiksi valkoinen laikku otsassa ja valkoinen kaulus ovat toivottavia. Myös kokonaan valkoinen väritys on mahdollinen mutta harvinainen. Turkkia täytyy harjata silloin tällöin, mutta muuten se on helppohoitoinen eikä sen leikkaamista suositella. Karvanlähtöaika on kaksi kertaa vuodessa, ja silloin alusvillaa irtoaa paljon.
Malamuutin raajat ovat voimakkaat ja jykevätekoiset. Liikkeet ovat tasapainoiset ja vahvat, mutta kokoonsa nähden koira on ketterä. Korvat ovat kolmionmuotoiset ja pystyt etenkin, kun koira on valpas. Korvat sijaitsevat alempana kuin esimerkiksi huskylla. Malamuutin pyöreä päälaki onkin usein selvin ero isokokoiseen huskyyn verrattuna. Kuono on leveä ja keskipitkä, silmät ruskeat, mantelinmuotoiset ja hiukan viistot. Tuuheaa häntäänsä malamuutti kantaa selän päällä. Käpälät ovat suuret ja soveltuvat lumessa liikkumiseen.
Koiranäyttelyissä etusijalle asetetaan alaskanmalamuutin kyky työskennellä alkuperäisessä tehtävässään, arktisten alueiden raskaita kuormia vetävänä rekikoirana. Kaikki ulkonäössä ja luonteessa havaitut virheet suhteutetaan siihen, miten paljon ne heikentävät koiran työskentelykykyä. Esimerkiksi liian pitkää ja pehmeää ("wooly") turkkia pidetään virheenä, koska lumi ja jää paakkuuntuvat siihen.
Koiranäyttelyissä etusijalle asetetaan alaskanmalamuutin kyky työskennellä alkuperäisessä tehtävässään, arktisten alueiden raskaita kuormia vetävänä rekikoirana. Kaikki ulkonäössä ja luonteessa havaitut virheet suhteutetaan siihen, miten paljon ne heikentävät koiran työskentelykykyä. Esimerkiksi liian pitkää ja pehmeää ("wooly") turkkia pidetään virheenä, koska lumi ja jää paakkuuntuvat siihen.
Luonne ja käyttäytyminen

Alaskanmalamuutti on eräs kaikkein alkuperäisimmässä muodossaan säilyneistä koiraroduista, ja sen luonteen ymmärtämiseksi on tärkeää ottaa huomioon se, millaiset ominaisuudet olivat tarpeen malamuuttien alkuperäisessä elinympäristössä. Sitä pidetään älykkäänä, ihmisystävällisenä, seuraa rakastavana ja uutterana rotuna. Malamuutti ei saisi olla pelokas tai aggressiivinen, vaan oman arvonsa tunteva ja luotettava työkoira. Alaskanmalamuutteja käytetään yhä rekikoirina, usein myös seura- tai näyttelykoirina ja monipuolisina harrastuskoirina. Malamuutin kanssa voi harrastaa esimerkiksi reki- tai kärryajelua, vaeltamista kesällä tai talvella, agilitya tai tokoa ja koiranäyttelyitä..
Malamuutti on vahvasti laumasidonnainen koira eikä siksi sovellu hyvin yksineläjille. Se tarvitsee paljon tekemistä ja liikuntaa ulkoilmassa. Itsepäisenä ja melko nopeasti pitkästyvänä koirana sen kouluttaminen voi olla vaikeaa. Tämä piirre on melko yleinen pohjoisilla roduilla. Paras motivaation lähde on todennäköisesti ruoka, jolle malamuutit ovat erityisen persoja. Voimakkaan laumavaistonsa takia malamuutti suhtautuu usein torjuvasti muihin koiriin, erityisesti samaa sukupuolta oleviin, minkä vuoksi sen totuttaminen lajitovereidensa seuraan jo pentuna olisi suotavaa. Malamuutin omistajan on kyettävä pitämään suuri koiransa hallinnassa kaikissa tilanteissa, eikä rotu siksi sovi lasten ulkoilutettavaksi. Ystävällisluontoisina alaskanmalamuutit eivät sovellu vahtikoiriksi, eikä niitä pitäisi sellaisiksi kouluttaa.
Malamuutteja pidetään yleensä melko hiljaisina koirina, koska ne haukkuvat harvoin. Ne ilmaisevat kuitenkin itseään usein "puhumalla" ja saattavat myös ulvoa susien tapaan tuntiessaan olonsa jännittyneeksi, surulliseksi tai yksinäiseksi. Malamuutit ovat siistejä ja pitävät itsensä puhtaana nuolemalla. Ne kaivavat mielellään erityisesti ollessaan tylsistyneitä, ja malamuutti saattaa karata aidatulta pihalta alakautta. Niiden riistavietti saattaa usuttaa ne pieneläinten tai muiden kotieläinten kimppuun.
Malamuutti rekikoirana

Alaskanmalamuutin ominta aluetta on raskaan reen vetäminen. Malamuutit eivät pysty kilpailemaan nopeudessa pienempien vetokoirien kanssa edes pitkillä matkoilla, mutta niiden etu onkin kestävyys hyvin raskaiden kuormien vetämisessä ja työskentelyvarmuus äärimmäisissäkin olosuhteissa. Rekikoirana toimivan malamuutin tulee olla paitsi fyysisesti vahva, myös henkisesti sinnikäs ja periksiantamaton. Toisaalta sen täytyy suvaita muita samassa valjakossa työskenteleviä koiria. Lisäksi sen on osattava toimia tarvittaessa myös itsenäisesti, jopa omistajan käskyjä vastaan. Tällainen itsevarmuus on hyödyksi esimerkiksi silloin, jos omistaja usuttaa valjakkoaan vaaralliseen paikkaan kuten heikoille jäille.
Koiranäyttelyissä etusijalle asetetaan alaskanmalamuutin kyky työskennellä alkuperäisessä tehtävässään, arktisten alueiden raskaita kuormia vetävänä rekikoirana. Kaikki ulkonäössä ja luonteessa havaitut virheet suhteutetaan siihen, miten paljon ne heikentävät koiran työskentelykykyä. Esimerkiksi liian pitkää ja pehmeää ("wooly") turkkia pidetään virheenä, koska lumi ja jää paakkuuntuvat siihen.
Koska sekä malamuutin luonne että ulkonäkö ovat hioutuneet sen alkuperäisen käyttötarkoituksen määrääminä, on rodun jalostuksessa pyritty säilyttämään koiran työskentelyominaisuudet rekikoirana. Alaskanmalamuuttien veto-ominaisuuksia testataan nykyään Suomessa kuormanvetokokeilla, jossa koira vetää viisi kertaa oman painonsa suuruista kuormaa kymmenen metrin matkan alle kolmessa minuutissa. Parhaimmillaan ja hyvissä olosuhteissa malamuutti voi vetää paljon tätä raskaampiakin kuormia, jopa yli 20 kertaa oman painonsa verran. Tämän lisäksi järjestetään rekikoirien kilpailu- ja käyttökokeita, joissa rekeä vedetään pitkiä matkoja.
Alkuperä

Alaskanmalamuutit ovat läntisessä Alaskassa asuneen mahlemuit-heimon koirien jälkeläisiä. Heidän koiransa olivat suuria vetokoiria, jotka pystyivät kuljettamaan suuria kuormia ja työskentelemään ankarissa olosuhteissa pienellä ravinnolla. Klondiken kultaryntäyksen aikaan vuodesta 1896 lähtien malamuutit ja muut rekikoirat olivat hyvin arvokkaita ja niiden kysyntä kasvoi. Silloin niitä myös risteytettiin muiden koirarotujen kanssa, mutta tällä ei näytä olleen pysyvää vaikutusta nykyisten malamuuttien perimään. Tuoreet DNA-analyysit osoittavat, että alaskanmalamuutti on eräs maailman vanhimmista koiraroduista. Sitä on käytetty myös tutkimusmatkoilla esimerkiksi Etelänavalle.
Alaskanmalamuutteja oli alun perin kahta eri tyyppiä: M'Loot- ja Kotzebue-malamuutteja. Kotzebuet olivat pienempiä, vähemmän aggressiivisia ja sudenharmaita, kun M'Loot-malamuuttien värikirjo oli laajempi. M'Loot-tyypin kehittivät Paul Voelker vanhempi ja nuorempi. He toivat koiria Alaskasta 1900-luvun alussa ja perustivat kennelin, josta nämä malamuutit saivat nimensä. Kotzebue-malamuutteja kasvatti aluksi Arthur Walden, myöhemmin Milton ja Eva Seeley. Nykyään linjat ovat sekoittuneet, ja puhtaita jompaakumpaa tyyppiä edustavia koiria löytyy hyvin harvoin. Alkuvaiheessa oli myös kolmas jalostuslinja, Hinman-Irwin, jota alkoi kehittää Robert Zoller. Ensimmäinen alaskanmalamuutin rotumääritelmä laadittiin vuonna 1935. Suomeen ensimmäiset malamuutit tuotiin 1960-luvulla.