stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peter Max
Elämä ja ura

Max pakeni perheineen natsihallintoa vuonna 1938 ja asui perheensä kanssa kymmenen vuotta Shanghaissa. 1940-luvun lopussa hän matkusti Tiibetin halki. Hänen siellä näkemänsä kuvat meditoivista munkeista vaikuttivat häneen vahvasti. Max kiinnostui kosmologiasta sekä hengellisyyden että tieteen lähtökohdista. Vuonna 1948 hän muutti perheensä kanssa Haifaan. Hän sai varhaista opetusta wieniläiseltä ekspressionistilta. Vuonna 1953 Max matkusti perheensä kanssa kuudeksi kuukaudeksi Pariisiin, jossa hän sai opetusta Louvressa. Häneen vaikutti tuolloin erityisesti William-Adolphe Bouguereau. 1950-luvulla Max muutti perheineen New Yorkin Brooklyniin, jossa hän opiskeli Art Students League of New Yorkissa Frank J. Reillyn johdolla.
Max perusti vuonna 1961 ystävineen graafista suunnittelua varten studion. Samoihin aikoihin hän luopui fotorealismista ja kehitti taiteellista ilmaisuaan värikkäämpään ja abstraktimpaan suuntaan. Max käytti psykedeelistä tyyliä julisteissa, mainoksissa ja grafiikassa, jotka nostivat hänet suosioon. Vuonna 1968 Max tapasi Pariisissa Swami Satchidanandan, joka tutustutti hänet joogaan ja syvensi hänen tietämystään itäisestä hengellisyydestä. Max kutsui Swamin luokseen Yhdysvaltoihin ja teki tämän kanssa yhteistyötä joogan popularisoinnissa Yhdysvalloissa. Vuonna 1971 Maxin kunniaksi pidettiin De Young Museumissa näyttely The World of Peter Max.
Max on ajanut ympäristöasioita sekä ihmis- ja eläinoikeuksia. Hän on pyrkinyt saamaan näille aiheille huomiota myös taiteensa kautta. Maxin töitä on ollut esillä myös kansainvälisesti. Toukokuussa 1991 Eremitaašissa avattiin suosittu retrospektiivi, jossa oli yli kolmesataa Maxin teosta. Max on tehnyt taidetta muun muassa Grammy-palkintojen jakotilaisuutta, Rock and Roll Hall of Famea, kansainvälisiä risteilyaluksia, johtavia urheilutapahtumia sekä lukuisia Yhdysvaltain presidenttejä varten. Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen hän teki taidetta, jonka tuotot lahjoitettiin avustusrahastoille. Hän teki myös satoja muotokuvamaalauksia iskuissa kuolleista palomiehistä ja muista auttajista. Nämä teokset jaettiin seremoniassa uhrien omaisille. Vuonna 2016 Tampa Museum of Arts piti näyttelyn Peter Max: 50 Years of Cosmic Dreaming, jossa Maxilta oli näytteillä 90 teosta 50 vuoden ajalta. Maxista on julkaistu monia kirjoja.
Taide

Maxin tyyliin ovat vaikuttaneet sarjakuvat, työ graafikkona sekä kosmiset ja isänmaalliset teemat. Usein hänen taiteessaan ovat olleet esillä Yhdysvaltain symbolit, kuten Vapaudenpatsas. Maxin värikkäitä teoksia on luonnehdittu psykedeelisiksi, poptaiteeksi, uusfauvistisiksi ja uusekspressionistisiksi.
Maxin työ havainnollistaa myös hänen mielenkiintoaan kosmologiaa, musiikkia ja itäistä filosofiaa kohtaan. Hän on käyttänyt ilmaisunsa keinoina muun muassa piirtämistä, maalaamista, kuvanveistoa ja kollaasia. Pisimpään Maxia on edustanut Park West Gallery.
Pimeyden ydin

| Pimeyden ydin> Mörkrets kärna |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Marianne Alopaeus
Kieli:  ruotsi
Kustantaja:  Söderströms
Julkaistu:  1965, uusi laitos 1976
Sivumäärä:  308
Suomennos
Suomentaja:  Elvi Sinervo
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1966, uusi laitos 1975
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  400
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pimeyden ydin (ruots. Mörkrets kärna) on suomenruotsalaisen kirjailijan Marianne Alopaeuksen romaani vuodelta 1965. Romaanin on suomentanut Elvi Sinervo, ja suomennos ilmestyi 1966, kustantajana Gummerus. Teos sai Kiitos kirjasta -mitalin 1967.
Teos herätti huomiota myös Ruotsissa, ja se on käännetty norjaksi.
Alopaeus on kertonut haastattelussa Tuva Korsströmille teoksen syntymisen taustoista, ettei koskaan päässyt yli järkytyksestä, jonka natsien tuhoamisleirit hänessä aiheuttivat: Pimeyden ytimen taustalla on natsismi. Kun hänen poikansa oli 12-vuotias, hän arveli että tämä on riittävän vanha tietämään niistä ajoista. Pojan kauhistunut reaktio oli, että äiti on erehtynyt: "Eihän niin voi tehdä toisille ihmisille." Niinpä Alopaus kirjoitti kirjan pojalleen.
Arviot

Teos on Alopeuksen taiteellisen tuotannon huippu, ja aikalaiskritiikissä todettiin, että se on suomenruotsalaisen kirjallisuuden klassikko. Alopaeuksen tuotanto ei kuitenkaan anonyymin kirjoittajan mielestä ole kestänyt aikaa, mutta kirjailija on merkittävä aikakautensa tuntojen ja ajatusten tarkkailijana ja kirjaajana.
Toisaalta vielä vuonna 2005 kriitikko Kimmo Lilja katsoi romaanin kuuluvan nykyklassikkoihin. Hilkka Hyrkkö sanoo kirjasta: "Vaikka kirjan päähenkilö elää kirjan alussa viime vuosisadan alkua, on kaikki kirjassa ajankohtaista."
Timo Vihavainen muistelee, että kun hän luki kirjan 1966, "se tuntui jotenkin falskilta vasemmistosnobbailulta, joka peilasi itseään poroporvarilliseen taustaan ja kehitteli suuria jonninjoutavista aineksista. Toki kirjoittaja oli kuvissa hyvän näköinen – –".
Pimeyden tango (kirja)

| Pimeyden tango |
| --- | --- |

Kirjailija:  Reijo Mäki
Kieli:  suomi
Genre:  dekkari
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1997
ISBN:  951-1-14985-7
Sarja: Vares
Edeltävä:  Enkelit kanssasi
Seuraava:  Pahan suudelma (romaani)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pimeyden tango on Reijo Mäen vuonna 1997 julkaisema yhdeksäs Vares-dekkari.
Kirja sijoittuu viihdemaailmaan ja käsittelee pintajulkisuutta sekä sen toimintatapoja ja ansaintalogiikkaa. Selvitettävänä on tangokuningas Harry Koivikon murha. Myös Vareksen vankilaan toimittama perivihollinen Veikko Hopea on päässyt lomalle ja hautoo kostoa. Kirjassa on lukuisia alajuonia, ja sen henkilögalleriaan kuuluu muun muassa pitkän linjan huijari Risto Rautanen, joka ansaitsee elantoaan tanssivana saarnamiehenä.
Vastaanotto

Mäki on todennut, että Pimeyden tango oli hänen kirjoistaan ensimmäinen, joka alkoi käydä kaupaksi.
Helsingin Sanomien Keijo Kettusen mukaan Mäki kirjoittaa railakkaalla otteella parodian rajamailla ja harrastaa kaksimielistä huumoria, josta poliittinen korrektius on kaukana. Hän kiinnitti myös huomiota siihen, että roistot tappavat sopivasti toisiaan sankarin pääsemättä edes täysin jyvälle siitä, mitä ympärillä on tapahtumassa.
Pimeyden tangoa myytiin ilmestymisvuonnaan yli 10 000 kappaletta.
Pitkäjärvi (Eura)

| Pitkäjärvi |
| --- | --- |
 Pitkäjärven rantaluhtaa kaakosta heinäkuussa 2016.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Eura 
Koordinaatit:  60°57′34″N, 22°04′38″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Hinnerjoki 
Järvinumero:  33.004.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  40,6 m 
Rantaviiva:  2,309 km 
Pinta-ala:  26,573 ha  
 fiPitkäjärvi 
Pitkäjärvi on Honkilahdella Eurassa Satakunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Lapinjoen vesistön Hinnerjoen alueeseen.
Maantiede

Järven pinta-ala on 26,6 hehtaaria ja sen pituus on kilometrin ja leveys 450 metriä. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta jatkaa järven läpi virtaava Hinnerjoki (alempana Lapinjoen niminen) kulkuaan.
Järven rantaviiva on 2,3 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Lounaisranta on metsäsuota ja pohjoisranta osittain avosuota. Sekä tulo- että lasku-uoma on perattu ja perkausmaat on kasattu jokien rannoille.
Noin 800 metriä alajuoksulle päin sijaitsee kivikautinen Kolmhaaran asuinpaikan jäänteet.
Luonto

Järvessä viihtyy ainakin jokirapu, hauki ja ahven, jotka ovat alkuperäisiä lajeja.
Historia

Vuonna 1836 Patajärven kuivattaminen vaikutti myös Pitkäjärven laskemiseen. Vuonna 1841 torppari Daniel Johansson haki oikeutta vesijättömaihin. Päätös annettiin lääninkonttorin tehtäväksi.
Powell
Kuvitteellisia henkilöitä

Herb Powell, Homer Simpsonin velipuoli Simpsoneissa
Petsamon piiri

| Petsamon piiri Печенгский район |
| --- | --- |

 Vaakuna
 Sijainti Murmanskin alueella.
Valtio:  Venäjä
Liittovaltiosubjekti:  Luoteinen
Alue:  Murmansk
Väkiluku   (2010):  38 920
 
Verkkosivu
Petsamon piiri (ven. Пе́ченгский райо́н, Petšengski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä, Norjan rajalla. Piiri rajoittuu pohjoisessa Jäämereen, luoteessa Norjaan, lounaassa Suomen Inariin sekä etelässä ja idässä Murmanskin alueen Kuolan piiriin.
Petsamon piirin kuuluu kolme kaupunkikuntaa, joiden keskukset ovat Zapoljarnyin kaupunki sekä Petsamon ja Nikkelin kaupunkityyppiset taajamat, sekä yksi maalaiskunta. Piirin hallitokeskus on Nikel. Vuonna 2010 piirissä asui 38 920 asukasta.
Petsamon piiri sijaitsee pääosin Suomen 1940 ja 1944 Neuvostoliitolle luovuttamilla Petsamon kunnan alueilla. Kuitenkin piirin läntisin kohta, 1947 liitetty Jäniskosken–Niskakosken alue oli Suomeen kuuluessaan osa Inarin kuntaa. Titovkan rautatieaseman alue siirtyi Poljarnyin piiristä Petsamon piiriin 1959. Kun seuraavana vuonna lakkautettiin Poljarnyin piiri, siihen kuulunut Vaalesjoen länsipuolinen alue (lukuun ottamatta Vanhan Vaalesjoen asutuspaikkaa) mukanaan Keskisaarento ja Kalastajasaarento liitettiin Petsamon piiriin. Linjan Akmenjaur-Kontospää (Suomen raja) eteläpuolinen alue eli Svetlyin asutuspaikka siirrettiin Petsamon piirin Nikkelin kaupunkitaajamasta Kuolan piirin Ylä-Tuuloman kaupunkitaajamaan 1984.
Hallinnollinen jako > Nikkelin kaupunkikunta

Yhteensä 13 131 asukasta (2010).
Nikkelin kaupunkimainen taajama (Никель, Nikel) - piirin hallintokeskus (12 756 as.)
Kolttaköngäs (Борисоглебский, Borisoglebski)
Rajakoski (Раякоски)
Salmijärvi (Сальмиярви)
Suonikylä (Приречный, Priretšnyi)
Hallinnollinen jako > Zapoljarnyin kaupunkikunta

Zapoljarnyin kaupunki (Заполярный, 15 825 as.)
Hallinnollinen jako > Petsamon kaupunkikunta

Yhteensä 7 418 asukasta (2010).
Petsamon kaupunkimainen taajama (Печенга, Petšenga; 3 188 as.)
Vaitolahti (Вайда-Губа, Vaida-Guba)
Liinahamari (Лиинахамари)
Tsipniemi (Цыпнаволок, Tsypnavolok)
Sputnik (Спутник)
Zubovka (Зубовка)
Petsamon asema
Hallinnollinen jako > Korzunovon maalaiskunta

Yhteensä 2 546 asukasta (2010).
Korzunovo (Корзуново)
Luostari (Луостари)
Luostarin asema
Vaalesjoki (Титовка, Titovka)
Putevaja Usadba 9 km (Путевая Усадьба)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Муниципальный район Печенгский район (Arkistoitu – Internet Archive) Petsamon piiri Murmanskin alueen sivuilla. (venäjäksi)
Pechenga.ru Petsamon piirin epävirallinen portaali. (venäjäksi)
Администрация муниципального образования Печенгский район Petsamon piirin virallinen sivusto. (venäjäksi)
Topografinen kartta
Pertinjärvi (Soanjoki)

| Pertinjärvi Пертинярви |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Venäjä
Alue:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Koordinaatit:  62°11′00″N, 31°06′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Jänisjoen vesistöalue Soanjoen valuma-alue
Laskupuro:  puro Soanjärveen
Järvinumero:  01040300211102000013421
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  161 m  
Pituus:  1,8 km  
Leveys:  0,96 km  
Pinta-ala:  1,1 km²  
Valuma-alue:  12,2 km²  
Saaria:  ei saaria 
 fiPertinjärvi 
Pertinjärvi (ven. Пертинярви, Пертин-ярви) tai Perttisenjärvi (Перттисенъярви) on Venäjällä Karjalan tasavallan Suojärven piirissä sijaitseva järvi, jonka laskupuro laskee Soanjärveen.
Maantietoa

Pertinjärvi on 1,8 kilometriä pitkä, lähes kilometrin leveä ja sen pinta-ala on noin 110 hehtaaria. Järvi on selkeän soikean muotoinen vaikka sillä on koilliseen tyäntyvä kapea lahti. Saaria ei ole eikä sen rannoilla ole asutusta. Monet rannat ovat suoreunaisia, mutta myös metsäisiä rantoija esiintyy yhtä paljon. Pertinjärvi on Soanjärven kanssa Soanjoen valuma-alueen suurimmat järvet. Järven eteläpuolella kulkee vanha tie Soanlahdelta pohjoiseen päin. Järven ympärillä kulkee metsäautoteitä, joiden avulla ympäristössä on suoritettu laajoja hakkuita. Lähin asutus löytyy Soanlahdelta noin 17 kilometrin päästä.
Vesistösuhteita

Soanjärvi kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Jänisjoen vesistöalueeseen, jossa se sijaitsee Soanjoen valuma-alueella Jänisjärven lähialueessa. Jänisjärvi laskee vuorostaan Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen.
Pertinjärvi sijaitsee Soanjoen valuma-alueen pohjoispäässä ja järven valuma-alueen pinta-ala on 12,2 neliökilometriä, joka tekee lähes 10 % koko Soanjoen valuma-alueesta (126 km²). Järven länsirannasta alkaa puro, joka lähtee länteen päin, mutta kääntyy suolla kohti etelää ja se laskee viiden kilometrin päässä etelässä Soanjärven pohjoisrantaan. Purolle kertyy pudotusta 16 metriä eli kaltevuudeksi tulee 3,2 metriä kilometrille. Soanjärvestä alkaa Soanjoki, joka laskee Jänisjärven Soanlahteen.
Lähteitä > Huomioita

1 2 3  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Пертинъярви.
1 2 3 4 5 6 7  Asia katsottu ja mitattu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.
Käännös suomeksi
Pellavahatikka

| Pellavahatikka> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 
Suomessa::  Hävinnyt
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Hatikat Spergula
Laji::  Peltohatikka arvensis
Alalaji::  maxima
Kolmiosainen nimi
 Spergula arvensis subsp. maxima  (Weihe) O.Schwarz 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pellavahatikka (Spergula arvensis subsp. maxima) on yksivuotinen pellavapeltojen rikkaruoho. Suomesta alalaji on hävinnyt.
Ulkonäkö ja koko

Pellavahatikka kasvaa tavallisesti 40–70 cm korkeaksi. Kasvi on kalju tai niukkakarvainen ja se ei ole tahmea. Oljenvärisiä varsia on 1–5 kappaletta ja ne ovat paksuudeltaan jopa 3 mm paksuja. Varren nivelvälit ovat 8–15 cm. Vastakkain olevat lehdet ovat puoliliereitä, alta kouruisia, 4–6 cm pitkiä ja yhden millin levyisiä. Kukinto on melko niukkahaarainen. Valkoisen kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Terälehdet ovat verholehtiä hieman pitempiä. Pellavahatikka kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Kukinnon hedelmäperä on jopa 6 cm pitkä. Kärjestä avautuva kota on pallomainen ja väriltään keltainen. Siipipalteiset siemenet ovat 1,5–2 mm pitkiä, mustahkoja ja tiheään nuijakarvaisia.
Pellavahatikka on yksi peltohatikan alalajeista. Suomessa tavataan myös kahta muuta sen alalajia: etelänpeltohatikkaa (subsp. arvensis) ja pohjanpeltohatikkaa (subsp. sativa). Nämä ovat pellavahatikkaa pienempiä, väriltään vihreitä ja tahmeavartisia.
Levinneisyys

Pellavahatikka on aikaisemmin ollut Euroopassa yleinen pellavapeltojen rikkakasvi, mutta on pellavanviljelyn vähenemisen myötä monin paikoin suuresti taantunut. Esimerkiksi Pohjoismaista se on lähes hävinnyt kokonaan. Pellavahatikasta on tiedossa joitakin kasvupaikkoja Suomesta, muun muassa Ahvenanmaalta, Varsinais-Suomesta, Vaasasta ja Hailuodosta. Viimeiset havainnot ovat kuitenkin 1900-luvun alkupuolelta.
Elinympäristö

Pellavahatikka kasvaa rikkakasvina pellavapelloilla. Lajin häviämisen syynä on ollut paitsi pellavan viljelyn väheneminen ja rikkakasvien torjunta, myös puhtaamman siemenviljan käyttö. Pellavahatikka ei Suomen oloissa pysty luontaisesti talvehtimaan, joten sen siemenet säilyivät talven yli vain talvehtimalla siemenviljan seassa sisätiloissa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Pellavahatikan (Spergula arvensis subsp. maxima) levinneisyys Suomessa.
Suomen Lajitietokeskus: Pellavahatikka – Spergula arvensis subsp. maxima
Punakynä

| Punakynä |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
Julkaisija:  SONK
ISSN:  ISSN 0780-0452
Perustettu:  1982
Lakkautettu:  1991
Sitoutuneisuus:  SDP
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloid
Ilmestymistiheys:  2 kertaa vuodessa
Punakynä oli Sosialidemokraattisen Opiskelijanuorison Keskusliiton julkaisema lehti vuosina 1982–1991. Punakynä korvasi Opiskelija-Demarin. Lehti aloitti 12-sivuisena tabloid-kokoisena mainoslehtenä. Vuonna 1986 lehteä alettiin julkaista aikakauslehtikoossa. Lehti ilmestyi keskimäärin kahdesti vuodessa. Punakynä lakkautettiin vuonna 1991 ja tilalle perustettiin Debatti -lehti samana vuonna. Punakynän viimeiseksi numeroksi jäi 1/1991.
Pirjo Hamm-Hakamäki

Pirjo Hamm-Hakamäki (s. 4. maaliskuuta 1952 Eura) on suomalainen taiteilija, joka työskentelee sekä kuvataiteen, performanssien, korusuunnittelun että runojen parissa.
Elämä

Hamm-Hakamäki on syntynyt Eurassa, jossa hän myös asuu ja työskentelee sukutalossaan Hamm’in talossa. Hän myös luotsaa Euran kemikaliota, jonka hänen äitinsä perusti vuonna 1936. Koulutukseltaan Hamm-Hakamäki on kuvaamataitoon erikoistunut peruskoulun luokanopettaja, jonka lisäksi hän on käynyt opintoja Italiassa, Espanjassa ja Ranskassa. Hän kuitenkin lopetti työnsä opettajana vuonna 1982 ja muutti silloin takaisin Euraan työskentelemään täyspäiväisesti taiteilijana. Han on kuitenkin tämänkin jälkeen pitänyt luentoja Suomessa ja Euroopassa taiteen ja kulttuurin eri aiheista. Hamm-Hakamäki on myös Rauman Taiteilijaseuran jäsen sekä Taideyhdistys Efran perustajajäsen ja kunniajäsen.
Taiteessaan Hamm-Hakamäki Taiteellisessa työskentelyssään hänelle on tärkeää värit, ja hänen teoksissaan yleistä on voimakkaat oranssin, keltaisen, purppuran ja punaisen sävyt. Taiteessaan hän käsittelee muun muassa tunteita, naiseutta, huolta ympäristöstä ja vesistöistä, erityisesti ympäristötaideteoksissa, ja omia kokemuksiaan elämästä. Hänen teoksiaan on ollut esillä laajalti Suomessa ja ulkomailla sekä yksityis- että yhteisnäyttelyissä, ja niitä on julkisissa ja yksityisissä kokoelmissa. Inspiraatiota teoksiinsa ja taiteeseensa Hamm-Hakamäki saa muun muassa eri kulttuureista, Italian renessanssista, taruista, antiikista ja mystiikasta.
Hamm-Hakamäen esikoiskirja Purppurabaldakiini julkaistiin vuonna 2021. Siihen on kerätty taiteilijan runotuotantoa kronologisessa järjestyksessä 1960-luvulta 2020-luvulle asti. Teoksessa Hamm-Hakamäen oma tarinansa ja kokemuksensa niin ihmisyydestä kuin taiteesta ovat teoksessa avainasemassa. Vuosina 2023–2024 Emil Cedercreutzin museossa oli esillä samaa nimeä kantava taiteilijan retrospektiivinen näyttely, jossa oli esillä teoksia Hamm-Hakamäen viisikymmenvuotiaalta taiteilijan uralta.
Punainen lintu

Zhuque räystästiilessä
Punainen lintu (朱雀 pinyin: zhūquè) on yksi neljän kiinalaisen tähdistön symboleista, neljästä eläimestä.  Sitä kutsutaan myös nimellä "Etelän punainen lintu" (南方朱雀 nánfāng zhūquè). Se on etelän, kesän ja keskipäivän symboli.
Punaisen linnun seitsemän tähtikuviota

Punaisen linnun tähdistö koostuu seitsemästä xiusta eli tähtikuvioista:
井 Jǐng Kaivo
鬼 Guǐ Aave
柳 Liǔ Paju
星 Xīng Tähdet
張 Zhāng Jousi
翼 Yì Siivet
軫 Zhěn Vaunut
Punalakkiaratti

| Punalakkiaratti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Suku::  Suomuaratit Pyrrhura
Laji::  rhodocephala
Kaksiosainen nimi
 Pyrrhura rhodocephala  (Sclater & Salvin), 1871 
Katso myös
   Punalakkiaratti Wikispeciesissä   Punalakkiaratti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punalakkiaratti (Pyrrhura rhodocephala) on Länsi-Venezuelassa elävä papukaija. Lajin holotyypin kuvailivat Philip Lutley Sclater ja Osbert Salvin Méridan lähistöltä Venezuelasta 1871.
Preussin maapäivät

Preussin vapaavaltion aikana maapäivät kokoontui Berliinissä Abgeordnetenhaus -nimisessä rakennuksessa. Valokuva on vuodelta 1900.
Preussin maapäivien (saksaksi Preußischer Landtag), eli parlamentin, toiminta perustui Preussin kuninkaan helmikuussa 1850 antamaan perustuslakiin, mutta se kokoontui kuningas Fredrik Vilhelm IV:n koollekutsumana ensimmäisen kerran jo huhtikuussa vuonna 1847. Maapäivillä oli kaksi kamaria, ylähuone ja alahuone. Ylähuoneen jäsenet joko edustivat suurmaanomistajia ja suuria kaupunkeja tai olivat kuninkaan nimittämiä. Vuonna 1854 ylähuone nimettiin virallisesti herrainhuoneeksi. Alahuoneen jäsenet valittiin vaaleilla, joissa äänioikeus oli kolmeen eri luokkaan jaetuilla veronmaksajilla.
Pretoro

| Pretoro |
| --- | --- |

Valtio:   Italia
Alue:  Abruzzo
Maakunta:  Chieti
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Sabrina Simone
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  26,13 km²
Väkiluku (31.12.2017):  965
 – Väestötiheys:  37 as./km²
Postinumero:  66010
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pretoro on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 965 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 989 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pretoro Wikimedia Commonsissa
Chietin maakunta
Altino | Archi | Ari | Arielli | Atessa | Bomba | Borrello | Bucchianico | Canosa Sannita | Carpineto Sinello | Carunchio | Casacanditella | Casalanguida | Casalbordino | Casalincontrada | Casoli | Castel Frentano | Castelguidone | Castiglione Messer Marino | Celenza sul Trigno | Chieti | Civitaluparella | Civitella Messer Raimondo | Colledimacine | Colledimezzo | Crecchio | Cupello | Dogliola | Fallo | Fara Filiorum Petri | Fara San Martino | Filetto | Fossacesia | Fraine | Francavilla al Mare | Fresagrandinaria | Frisa | Furci | Gamberale |  Gessopalena | Gissi | Giuliano Teatino | Guardiagrele | Guilmi | Lama dei Peligni | Lanciano | Lentella | Lettopalena | Liscia | Miglianico | Montazzoli | Montebello sul Sangro | Monteferrante | Montelapiano | Montenerodomo | Monteodorisio | Mozzagrogna | Orsogna | Ortona | Paglieta | Palena | Palmoli | Palombaro | Pennadomo | Pennapiedimonte | Perano | Pietraferrazzana | Pizzoferrato | Poggiofiorito | Pollutri | Pretoro | Quadri | Rapino | Ripa Teatina | Rocca San Giovanni | Roccamontepiano | Roccascalegna | Roccaspinalveti | Roio del Sangro | Rosello | San Buono | San Giovanni Lipioni | San Giovanni Teatino | San Martino sulla Marrucina | San Salvo | San Vito Chietino | Sant’Eusanio del Sangro | Santa Maria Imbaro | Scerni | Schiavi di Abruzzo | Taranta Peligna | Tollo | Torino di Sangro | Tornareccio | Torrebruna | Torrevecchia Teatina | Torricella Peligna | Treglio | Tufillo | Vacri | Vasto | Villa Santa Maria | Villalfonsina | Villamagna
Punalakkikiuru

| Punalakkikiuru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kiurut Alaudidae
Suku::  Hietakiurut Calandrella
Laji::  cinerea
Kaksiosainen nimi
 Calandrella cinerea  (J.F. Gmelin, 1789) 
Katso myös
   Punalakkikiuru Wikispeciesissä   Punalakkikiuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punalakkikiuru (Calandrella cinerea) on afrikkalainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Sahelin eteläpuolisen Afrikan, lännessä Nigeriasta ja idässä Etelä-Keniasta Etelä-Afrikkaan. Siitä tunnetaan kahdeksan alalajia. Johann Friedrich Gmelin kuvaili lajin holotyypin Kapkaupungista 1789.
Preussin kunnia

”Preussin kunnia” saksalaisen soittokunnan esittämänä (kappale alkaa videon kohdasta 0:42).
Preussin kunnia (saks. Preußens Gloria) on saksalaisen Johann Gottfried Piefken säveltämä tunnettu sotilasmarssi. Piefke sävelsi marssin vuonna 1871 Preussin sodassa Ranskaa vastaan saavuttaman voiton kunniaksi. Kappale sisältyy Saksan armeijan marssiluetteloon numerolla AM II 240. Se nousi kansalliseen kuuluisuuteen vasta Piefken kuoleman jälkeen, vuoden 1910 tienoilla. Preussin kunnia on edelleen yksi Saksan Bundeswehrin suosituimmista perinnemarsseista.