stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oía
Kunnallisyksikön osat

Oían kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Oía | Foinikiá | 222 |
| Oía | Koloúmpos | 23 |
| Oía | Oía | 665 |
| Oía | Órmos Ammoudioú | 23 |
| Oía | Órmos Arménis | 4 |
| Oía | Parádeisos | 92 |
| Oía | Thólos | 197 |
| Thirasía | Agía Eiríni | 39 |
| Thirasía | Agriliá | 2 |
| Thirasía | Órmos Kórfou | 5 |
| Thirasía | Potamós | 113 |
| Thirasía | Manolás (Thirasía) | 160 |
Yhteensä: 1 545
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oía Wikimedia Commonsissa
Panagía (Neitsyt Maria) Platsanín kirkko eli Akatistoshymnin Neitsyt Marian kirkko.
Pyhän Georgioksen kirkko (Ágios Geórgios).
Oían kylä.
Oían kylä ja Ammoúdin satama.
Oían kylää.
Oinasjärvi (Somero)

Oinasjärvi on kylä Oinasjärven rannalla Somerniemellä Somerolla. Se on entisen Somerniemen kunnan keskuskylä, jossa sijaitsee muun muassa Somerniemen ainoa vielä toiminnassa oleva koulu. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 226, mikä teki siitä väkiluvultaan Somerniemen suurimman ja Someron yhdeksänneksi suurimman kylän. Someron haja-asutusalueen kylistä se on väkiluvultaan neljänneksi suurin heti Pitkäjärven, Ihamäen ja Lahden jälkeen.
Sijainti ja palvelut

Kylä sijaitsee sille nimensä antaneen Oinasjärven länsirannalla. Sen lähimpiä naapurikyliä ovat Jakkula Oinasjärven itärannalla sekä Kopila ja Viuvala järven eteläpäässä. Pohjoisessa, Äyräsnummella Oinasjärveen rajoittuvat Somerniemen Palikaisten ja Härjänlahden kylät, lännessä Someron Hirsjärvi sekä Somerniemen Kaskisto, Suojoki ja Mäyrämäki. Etelässä rajanaapureina ovat Kiikalan Lasikylä ja Nummen Leppäkorpi.
Kylän sijainti Somerniemellä on keskeinen, ja Oinasjärvi on yhdessä naapurikylä Jakkulan kanssa ollut toinen Somerniemen keskuskylistä. Jakkulassa ovat olleet kunnantalo, paloasema, pappila, meijeri ja maamiesseurantalo Huuva. Oinasjärvellä toimivat edelleen Oinasjärven koulu, Somerniemen osuuspankki ja sen yhteydessä asiamiesposti, ja Oinasjärvellä on myös Somerniemen vanhainkoti. Aiemmin Oinasjärvellä ovat toimineet säästöpankki, terveystalo, työväentalo ja kauppa. Kylän läpi kulkee Somerolle Helsingin suunnan liikennettä välittävä seututie 280, jonka osoitenimenä Somerolla on Helsingintie. Siitä erkanee Oinasjärvellä Kaskiston ja Someron Terttilän suuntaan johtava yhdystie 2801.
Luonto

Oinasjärven luontoa hallitsevat Oinasjärvi ja kylän luoteispuolella levittäytyvä, Kolmanteen Salpausselkään kuuluva Äyräsnummi. Näiden väliin jäävät kylän pellot. Etelässä levittäytyvät niin ikään Kolmanteen salpausselkään liittyvät metsät, joissa Oinasjärven kylässä sijaitsevia metsäjärviä ovat ruskeavetiset Iso- ja Pikku-Ätämö ja laskujoeton harjujärvi Pikku-Valkee. Etelässä kylän rajapaikkoina ovat Natura 2000-ohjelmaan kuuluvaan Hyyppärän harjualueeseen liittyvät Herakkaanlähde ja Hossojanlähteet. Kylän luoteiskulmassa Koivulankulmalla, Painioon laskevan Hossinojan varrella on myös jonkin verran Someron läntisille osille tyypillisiä savitasankoja.
Historia

Isossajaossa Oinasjärvi on ollut samaa jakokuntaa viereisen Kopilan kylän kanssa, ja aiemmin on samaan jakokuntaan arveltu kuuluneen myös Jakkulan ja Viuvalan. Kylän vanhoja kantataloja ovat olleet Jusola, Uokkanen, Kurittu, Kokki, Rekka, Kourla, Moro ja Seppälä. Näistä Jusola, Kokki, Rekka ja Moro yhdistettiin vuosina 1870–1912 Rauhankallio-nimiseksi tilaksi, joka sittemmin tuli Somerniemen ja myöhemmin Someron kunnan omistukseen ja toimii nykyään vanhainkotina.
Aiheesta muualla

Schroderus, Lars: Kansallisarkisto, Maanmittaushallitus, Maakirjakartat. Somerniemi, Oinasjärvi,  bb1a: 141-142.   1647.  Kartta Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistossa (jpg) (viitattu 3.2.2011)
| n k Somero |
| --- | --- |
Taajamat:  Someron keskustaajama 
Rekisterikyliä Somerolla:  Harju  Hirsjärvi  Häntälä  Härkälä  Ihamäki  Jaatila  Joensuu  Jurvala  Kerkola  Kimala  Kivisoja  Kultela  Kärilä  Lahti  Lammi  Lautela  Ollila  Pajula  Paltta  Pappila  Pitkäjärvi  Pusula  Pyöli  Rautela  Ruunala  Ryhtä  Saarentaka  Sillanpää  Sylvänä  Syvänoja  Talvisilta  Terttilä  Viluksela  Ylenjoki 
Kulmakuntia Somerolla:  Isoniittu  Kauraketo  Koisthuhta  Laitiainen  Lehtimäenkulma  Palojoki  Uusi-Kaskisto 
Rekisterikyliä Somerniemellä:  Härjänlahti  Härjänoja  Jakkula  Kaskisto  Keltiäinen  Kopila  Mäyrämäki  Oinasjärvi  Palikainen  Salkola  Suojoki  Vesanoja  Viuvala
Scorpion-luokka

| Scorpion-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 751 t
Pituus:  68,4 m
Leveys:  12,9 m
Syväys:  5,2 m
Koneteho:  1 450 ihp
Nopeus:  10,5 solmua
Miehistöä:  153
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 9" MLR -tykkiä
Scorpion-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden aluksen muodostama ironclad-taistelulaivaluokka. Britannian laivasto valtasi Konfederaation alun perin vuonna 1862 tilaamat alukset ennen alusten luovutusta tilaajalle.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Scorpion | Laird, Son and Company, Birkenhead | huhtikuu 1862 | 4. heinäkuuta 1863 | 10. lokakuuta 1865 | myyty romutettavaksi 1903 uponnut hinattaessa romuttamolle |
| HMS Wivern | Laird, Son and Company, Birkenhead | huhtikuu 1862 | 29. elokuuta 1863 | 10. lokakuuta 1865 | myyty romutettavaksi 1922 |
Bob Seagren

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bob Seagren |  Bob Seagren |  Bob Seagren |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | México 1968 | seiväshyppy |  |
|  Hopeaa | München 1972 | seiväshyppy |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Hopeaa | Tokio 1967 |  seiväshyppy |  |
Robert ”Bob” Seagren (s. 7. lokakuuta 1946 Pomona, Kalifornia) on yhdysvaltalainen seiväshyppääjä, joka voitti olympiakultaa vuoden 1968 kesäolympialaisissa.
Seagren oli yksi maailman parhaita seiväshyppääjiä 1960-luvulla ja 1970-luvun alussa. Hän voitti muun muassa Pan-Amerikan mestaruuden vuonna 1967. Hän hyppäsi ensimmäisen maailmanennätyksensä tuloksella 532 cm Fresnossa 14. toukokuuta 1966. Hän paransi ennätystä vuonna 1967 tulokseen 536 cm, vuonna 1968 tulokseen 541 cm ja vuonna 1972 tulokseen 563 cm.
Vuonna 1968 Seagren osallistui ensimmäisiin olympialaisiinsa ja voitti kultaa tiukassa kilpailussa, jossa kolme parasta hyppääjää ylittivät saman korkeuden 540 cm. Neljä vuotta myöhemmin Münchenissä Seagren sijoittui hopealle. Viime hetkellä ennen kilpailua tuomaristo päätti kieltää uuden Cata-tyypin seipään käytön, mikä pakotti muun muassa Seagrenin kilpailemaan varavälineillä. Itäsaksalainen Wolfgang Nordwig ei käyttänyt Cata-seivästä ja voitti kultamitalin Seagrenin sijoittuessa toiseksi.
Seagren valmistui University of Southern Californiasta vuonna 1968 kilpaili hetken aikaa ammattilaisena. Urheilu-uransa jälkeen Seagren on tehnyt uran televisiossa ja elokuvissa näyttelijänä ja juontajana.
Käännös suomeksi
Vissarion Šebalin

Vissarion Jakovlevitš Šebalin (ven. Виссарион Яковлевич Шебалин; 11. kesäkuuta (J: 29. toukokuuta) 1902 Omsk, Venäjä – 29. toukokuuta 1963 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen säveltäjä ja sävellyksenopettaja.
Šebalinin vanhemmat olivat opettajia. Hän opiskeli musiikkia aluksi Omskissa. Moskovaan hän matkusti 20-vuotiaana, koska Šebalinin professori Omskissa oli suositellut tätä näyttämään ensimmäisiä sävellyksiään Nikolai Mjaskovskille ja Reinhold Glièrelle. Molemmat pitivät hänen töistään. Šebalin valmistui Moskovan konservatoriosta 1928. Hänen diplomityönsä oli ensimmäinen sinfonia, jonka hän omisti opettajalleen Mjaskovskille. Hän omisti myös viimeisen viidennen sinfoniansa Mjaskovskin muistolle.
1920-luvulla Šebalin oli paikallisen Modernin musiikkiyhdistyksen jäsen ja hän osallistui myös moskovalaisten muusikkojen informaaliin piiriin elli "Lamm:in ryhmään". Ryhmä nimettiin konservatorion professori Pavel Lammin mukaan, jonka asunnossa se kokoontui. Šebalin oli myös Dmitri Šostakovitšin läheinen ystävä.
Valmistumisensa jälkeen Šebalin työskenteli konservatoriossa professorina ja hänestä tuli myös Gnesinin musiikki-instituutin sävellysluokan johtaja 1935. Hän oli eräs Moskovan säveltäjäliiton perustajista ja sen puheenjohtaja 1941-42, Moskovan konservatorion rehtori 1942-48 sekä myös Moskovan keskusmusiikkikoulun taiteellinen johtaja vaikeina sotavuosina. Šebalin joutui poliittiseen epäsuosioon Andrei Ždanovin taiteilijoihin suuntaamassa puhdistuksessa 1948, missä häntä syytettiin mm. Šostakovitšin ja Sergei Prokofjevin kanssa "formalisteiksi".
Šebalinin sävellysoppilaita olivat muun muassa Lydia Auster, Edison Denisov, Grigori Frid, Tihon Hrennikov, Karen Hatšaturjan ja Alexandra Pahmutova.
Vissarion Šebalin sävelsi monentyylistä musiikkia, kuten oopperaa, sinfonioita, jousikvartettoja, trioja ja sonaatteja, kuoromusiikkia, romansseja, lauluja, sekä musiikkia teatteriin, radioon ja elokuviin. Hänet on haudattu Novodevitšin hautausmaalle Moskovassa.
Oiniadai

| Oiniadai> Οἰνιάδαι |
| --- | --- |
 Oiniadain arkeologista aluetta.
Sijainti
 Oiniadai
Koordinaatit:  38°24′31″N, 21°11′56″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Katochí, Oiniádes, Mesolóngi, Aitolia-Akarnania, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  n. 400–200-luvut eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Akarnania
Aiheesta muualla
  Oiniadai Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oiniadai (m.kreik. Οἰνιάδαι, joskus myös Oinaia, Οἰναία, lat. Oeniadae tai Oenaea) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Akarnaniassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Mesolóngin kunnan Oiniádeen alueella noin viisi kilometriä länteen Katochín kaupungista.
Maantiede

Oiniadai sijaitsi Akheloos-joen (nyk. Achelóos) suistossa joen länsipuolella, noin 12 kilometriä koilliseen sen suusta. Yläkaupunki oli rakennettu tasangon ympäröimälle kukkulalle. Kaupunkivaltion alueeseen kuului koko Akarnanian eteläisin osa joen kummallakin puolella. Alue oli hedelmällistä maata, ja se tunnettiin nimellä Parakheloitis. Kaupunki oli soiden ympäröimä, ja ne suojasivat sitä hyökkäyksiltä erityisesti talvella.
Strabon käyttää kaupungista nimeä ”Uusi Oinaia” (ἡ νῦν Οἰναία, hē nyn Oinaia), ja mainitsee sen ohella ”Vanhan Oinaian” (ἡ παλαιὰ Οἰναία, hē palaia Oinaia), joka oli sijainnut eri paikassa Stratoksen kaupungin ja rannikon välisellä alueella.
Historia

Oiniadai oli yksi Akarnanian merkittävimmistä kaupungeista. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki sai nimensä aitolialaisesta heeros Oineuksesta. Kaupungin varhaishistoriasta tiedetään kuitenkin suhteellisen vähän. Ensimmäinen maininta siitä on kolmannen messenialaissodan ajalta vuodelta 455 eaa. Tuolloin sen valtasivat messenialaiset, jotka ateenalaiset olivat asuttaneet Naupaktokseen. Akarnanialaiset saivat sen kuitenkin takaisin jo vuoden päästä.
Ennen peloponnesolaissotaa Oiniadai kuului peloponnesolaisliittoon, ja joutui siksi Ateenan uhkaamaksi. Vuonna 454 eaa. ateenalaiset piirittivät kaupunkia Perikleen johdolla, mutta sen puolustus kesti. Peloponnesolaissodan alettua kaupunki oli Astakoksen ohella Akarnanian ainoa kaupunki, joka oli peloponnesolaisten puolella. Vuosina 429 ja 428 eaa. ateenalaiset tekivät sotaretkiä kaupunkia vastaan. Lopulta Demosthenes sai muiden Akarnanian kaupunkien tukemana Oiniadain liittymään Ateenan puolelle vuonna 424 eaa.
300-luvulla eaa. Oiniadai kuului toiseen Ateenan liittoon. Aleksanteri Suuren aikana kaupunki soti aitolialaisia vastaan, ja Aitolia onnistui valtaamaan sen. Tuolloin asukkaat karkotettiin. Kaupunki vapautui Aitolian vallasta vuonna 219 eaa. Makedonian Filippos V:n avulla. Roomalaiset valtasivat Oiniadain läheisen Nesoksen (tai Nasuksen) ohella vuonna 211 eaa. ja antoivat sen jälleen liittolaistensa Aitolian valtaan. Kaupungista tuli akarnanialainen jälleen vuonna 189 eaa. Oiniadain historiaa roomalaisella kaudella tunnetaan jälleen huonosti. Kaupungin tiedetään olleen olemassa vielä Strabonin aikana ajanlaskun alussa.
Oiniadain sijainti oli pitkään kiistanalainen, ja 1800-luvulla osa tutkijoista sijoitti sen paikalle, joka on nykyisin tunnistettu Pleuronin kaupungin paikaksi. Oiniadain arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuosina 1900–1901.
Rakennukset ja löydökset

Kaupunkia ympäröivät muurit, joiden pituus oli noin 6,5 kilometriä. Ne oli rakennettu 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla ja uusittu hellenistisellä kaudella. Muurit ja osa niiden porteista ovat säilyneet suhteellisen hyvin, parhaimmillaan yli kolmen metrin korkeudelta.
Kaupungin teatteri sijaitsi kukkulan keskiosissa. Se oli rakennettu 300-luvulla eaa. ja uusittu 200-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla sekä vielä roomalaisella kaudella. Kaupungista on kaivettu myös muun muassa kreikkalainen kylpylä, joka koostui kahdesta allashuoneesta ja joukosta muita huoneita. Se oli rakennettu 200-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla.
Kaupungin satamasta on tunnistettu laivasuojia ja muita laivaston käytössä olleita rakennuksia sekä pieni temppeli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oiniadai Wikimedia Commonsissa
Oiniadain lyömiä pronssirahoja, n. 219–211 eaa.
Scilla

| Scilla |
| --- | --- |

 Scilla
 Koordinaatit: 38°15′N, 15°43′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Calabria
Metropolikaupunki:  Reggio Calabria
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  44,13 km²
Korkeus:  0–1 795 m
Väkiluku:  4 964
 – Väestötiheys:  112 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Scilla on kunta  Reggio Calabrian metropolikaupungissa Calabrian hallintoalueella Etelä-Italiassa Messinansalmen rannalla. Kunta on saanut nimensä Skylla-nimisestä merihirviöstä, joka vartioi Messinansalmea kreikkalaisen mytologian mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Scilla Wikimedia Commonsissa
Reggio Calabrian metropolikaupunki
Africo | Agnana Calabra | Anoia | Antonimina | Ardore | Bagaladi | Bagnara Calabra | Benestare | Bianco | Bivongi | Bova | Bova Marina | Bovalino | Brancaleone | Bruzzano Zeffirio | Calanna | Camini | Campo Calabro | Candidoni | Canolo | Caraffa del Bianco | Cardeto | Careri | Casignana | Caulonia | Ciminà | Cinquefrondi | Cittanova | Condofuri | Cosoleto | Delianuova | Feroleto della Chiesa | Ferruzzano | Fiumara | Galatro | Gerace | Giffone | Gioia Tauro | Gioiosa Ionica | Grotteria | Laganadi | Laureana di Borrello | Locri | Mammola | Marina di Gioiosa Ionica | Maropati | Martone | Melicucco | Melicuccà | Melito di Porto Salvo | Molochio | Monasterace | Montebello Jonico | Motta San Giovanni | Oppido Mamertina | Palizzi | Palmi | Pazzano | Placanica | Platì | Polistena | Portigliola | Reggio Calabria | Riace | Rizziconi | Roccaforte del Greco | Roccella Ionica | Roghudi | Rosarno | Samo | San Ferdinando | San Giorgio Morgeto | San Giovanni di Gerace | San Lorenzo | San Luca | San Pietro di Caridà | San Procopio | San Roberto | Sant’Agata del Bianco | Sant’Alessio in Aspromonte | Sant’Eufemia d’Aspromonte | Sant’Ilario dello Ionio | Santa Cristina d’Aspromonte | Santo Stefano in Aspromonte | Scido | Scilla | Seminara | Serrata | Siderno | Sinopoli | Staiti | Stignano | Stilo | Taurianova | Terranova Sappo Minulio | Varapodio | Villa San Giovanni
Seebu

| Seebu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläimet Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat Bovinae
Suku::  Naudat Bos
Laji::  Nauta taurus
Alalaji::  indicus
Kolmiosainen nimi
 Bos taurus indicus  Linnaeus, 1758 
Synonyymit
 Bos indicus Linnaeus, 1758  Bos primigenius indicus 
Katso myös
   Seebu Wikispeciesissä   Seebu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seebu eli ryhähärkä (Bos taurus indicus) on pääasiassa Etelä-Aasiassa sekä Itä- ja Etelä-Afrikassa kotieläimenä kasvatettava naudan alalaji.
Seebulla on lapojen kohdalla rasvakyttyrä. Pää on pitkä ja kapea, kuono on suippo. Väri sekä sarvien pituus ja muoto vaihtelevat. Intiassa seebut ovat yleensä vaaleita, Afrikassa tummia. Seebuja käytetään pääasiassa vetojuhtina eikä niinkään maidon- tai lihantuotantoon.
Hinduille seebu on pyhä lehmä.
Se ei ollut minun vikani

| Se ei ollut minun vikani! Vastuunottamisen taito> Det var inte mitt fel |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Ann Heberlein
Kieli:  ruotsi
Kustantaja:  Ica bokförlaget
Julkaistu:  2008
ISBN:  ISBN 9789153430407
Suomennos
Suomentaja:  Ulla Lempinen
Kustantaja:  Atena
Julkaistu:  syyskuu 2009
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  noin 180
ISBN:  978-951-796-597-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Se ei ollut minun vikani (ruots. Det var inte mitt fel) on etiikan tutkijan ja teologin Ann Heberleinin vuonna 2008 ilmestynyt teos, jossa hän pohtii syyllisyyttä ja vastuuta. Teos ilmestyi suomeksi 2009 Atenan kustantamana.
Heberlein sanoo nykyihmisten vierittävän syyllisyyden omista vajavaisuuksistaan ja epäonnistumisistaan muiden niskoille. Kun ihminen epäonnistuu, päästäkseen vastuusta hän etsii syytä itsensä ulkopuolelta ja asettuu uhrin rooliin. Ihmisellä ei kuitenkaan ole vain oikeuksia vaan myös velvollisuuksia, ja velvollisuuksista merkittävin on vastuu omasta elämästä, omista valinnoistaan ja teoistaan ja suhteistaan lähimmäisiinsä ja ihmiskunnan tulevaisuudesta.
Vastuun pakoilun ilmentymänä hän nostaa esille sen, että kiusaajia surkutellaan mutta uhri unohdetaan. Koulumaailmassa huomio keskittyy riidanhaastajiin ja opiskelijat syyttävät opettajia epäonnistumisistaan. Työelämässä laiskureita palkitaan, jotta he jaksaisivat innostua parempiin suorituksiin, mutta ahkerat ja vastuuntuntoiset jäävät taka-alalle. Curling-vanhemmat keskittyvät lapsiinsa liikaa ja saavat nämä uskomaan, ettei elämässä ole lainkaan rajoituksia vaan kaikki on mahdollista. Kusipäät saavat kaiken huomion, kilttejä vastuunkantajia ei kukaan huomaa.
Aiheesta muualla

Sami Vainio: Teologi Ann Heberlein vaatii kristillisyydeltä ja humanismilta ryhtiliikettä[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 25.10.2009.
Sanomalehti

The New York Timesin etusivu ensimmäisen maailmansodan päättymispäivänä 11. marraskuuta 1918.
Erilaisia sanomalehtiä.
Sanomalehti on päivittäin tai monta kertaa viikossa ilmestyvä iso, tavallisesti monisivuinen painate, joka välittää ajankohtaista uutistietoa ja sisältää tavallisesti myös ilmoituksia, viihdettä, mainoksia ja muuta vastaavaa.
Historia

Ensimmäiset sanomalehdet julkaistiin Englannissa 1600-luvun puolivälissä. Niiden asema vakiintui kuitenkin vasta 1700-luvulla.
Suomen ensimmäinen sanomalehti oli Tidningar Utgifne Af et Sällskap i Åbo (1771) ja ensimmäinen suomenkielinen sanomalehti Suomenkieliset Tieto-Sanomat (1776). Vanhin edelleen ilmestyvä suomalainen sanomalehti on Åbo Underrättelser (1824). Vanhin edelleen ilmestyvä suomenkielinen sanomalehti on Keskisuomalainen, jonka edeltäjä Keski-Suomi perustettiin 1871. Nykyään Suomen suurin sanomalehti on Ilta-Sanomat.
Sanomalehtien jaottelu

Suomessa sanomalehdet jaotellaan usein seuraavasti:
Valtakunnalliset lehdet, jotka leviävät koko Suomeen.
Maakuntalehdet, jotka ovat maakuntansa laajalevikkisimpiä lehtiä.
Aluelehdet, jotka ovat maakuntaa pienemmän alueen päälehtiä.
Paikallislehdet, jotka yleensä ilmestyvät yhden tai muutaman kunnan alueella.
Ilmaisjakelulehdet, jotka ovat lukijalle maksuttomia, mainoksin rahoitettuja lehtiä.
Työväenlehdet, jotka ovat vasemmistolaiseen työväenliikkeeseen sitoutuneita. Voivat olla valtakunnallisia tai maakunnallisia.
Täsmällinen rajanveto sanomalehden ja aikakauslehden välillä on hankalaa. Sanomalehden sisältö on tyypillisesti uutisellisempaa kuin aikakauslehden. Sanomalehdet pääsääntöisesti painetaan ohuemmalle ja huonompilaatuiselle paperille kuin aikakauslehdet, niin sanotulle sanomalehtipaperille. Molemmista yleistyksistä on kuitenkin poikkeuksia. Sanomalehdet myös mielletään aikakauslehteä enemmän kertakäyttötuotteiksi. Sanomalehtien julkaisemat liitteet ovat yleensä aikakauslehden luonteisia.
Sanomalehdet ovat levikkinsä kannalta valtakunnallisia, maakunnallisia tai paikallisia lehtiä, ilmestymisajankohtansa kannalta aamu-, (ilta)päivä-, ilta- tai sunnuntailehtiä ja poliittisen sidonnaisuutensa kannalta puoluelehtiä tai riippumattomia (puolueettomia) lehtiä. Nykyisin sanomalehti käsittää paperilehden lisäksi internetissä julkaistavan näköislehden (digilehti), lehden verkkosivuilla julkaistavat uutiset ja muun aineiston sekä matkapuhelimilla käytettävät mobiilipalvelut.
Suomessa ilmestyy noin 200 sanomalehteä. Nimitystä päivälehti käytetään sanomalehdestä, joka ilmestyy 4–7 päivänä viikossa. Tilattavat tai ostettavat sanomalehdet haluavat erottautua ilmaisjakelulehdistä, jotka ”tulevat pyytämättä”. Myös tilattavien tai ostettavien sanomalehtien tuloista valtaosa tulee ilmoittajilta. Luokitellut pikkuilmoitukset kuten työpaikka- ja asuntoilmoitukset ovat olleet merkittävä osa perinteistä sanomalehteä, mutta niiden julkaiseminen on siirtynyt nopeasti verkkoon sen tarjoamien hakutoimintojen ja edullisuuden vuoksi. Sanomalehdellä on oltava tarkastettu levikki, jonka vuosittaisesta mittaamisesta vastaa Levikintarkastus Oy. Sanomalehdet kuuluvat Sanomalehtien Liittoon.
Osa ilmaisjakelulehdistä kuuluu Kaupunkilehtien liittoon. Niitä nimitetään kaupunkilehdiksi. Liittoon hyväksytään jäseniksi vain, jos lehti on ilmestynyt säännöllisesti vähintään vuoden ajan ja siinä on sama prosentuaalinen osuus journalistista sisältöä kuin sanomalehdissä. Kaupunkilehtiä on Suomessa 52 kappaletta. Kaupunkilehdet ovat pääosin sivukooltaan tabloideja, mutta joukossa on myös broadsheet-kokoisia lehtiä.lähde?
Sanomalehtien sivukoko

Sanomalehtien sivukoko on yleensä joko broadsheet (noin 40 cm × 55 cm) tai tabloidi (noin 27 cm × 40 cm, puolet broadsheetistä).  Eurotabloid-formaatti on kahden edellisen väliin sijoittuva koko, 315 mm × 430 mm. Eurotabloidin suosio on jälleen kasvussa lukijaystävällisen sivukoon johdosta.lähde?
Koot vaihtelevat jonkin verran. Vuoden 2000 jälkeen useat lehdet, esimerkiksi Ruotsin laajalevikkisimpiin lehtiin kuuluvat Svenska Dagbladet ja Dagens Nyheter ovat siirtyneet broadsheet-koosta tabloid-kokoon. Suomessa ruotsinkielinen Hufvudstadsbladet on tehnyt samoin. Alma Media aloitti tabloid-kokeilun vuoden 2011 alussa pohjoisissa maakuntalehdissään Lapin Kansassa, Pohjolan Sanomissa ja Kainuun Sanomissa. lähde?
Helsingin Sanomat siirtyi tabloidikokoon 8. tammikuuta 2013.
Markkinat ja arvostus

Suomessa sanomalehdet tilataan yleensä kotiin vuosi- tai kestotilauksina. Monissa muissa maissa yleisempi tapa on ostaa sanomalehden irtonumero esimerkiksi lehtikioskista. Suomessa vain iltapäivälehdet Ilta-Sanomat ja Iltalehti ovat vakiintuneet yksinomaan irtonumeromyyntiin.
Sanoma- ja aikakauslehtien tilausmaksu oli aiemmin vapautettu arvonlisäverosta. Verovapaus juontui 1960-luvulta, jolloin sitä perusteltiin lehtien merkityksellä uutisten levittäjänä ja kansansivistyksellisillä seikoilla. Euroopan unioniin liittyessään Suomi sai oikeuden jatkaa verovapautta. 1. tammikuuta 2012 alkaen sanoma- ja aikakauslehtien tilausmaksun arvonlisävero on ollut 9 prosenttia.
1990-luvulta alkaen monien sanomalehtien levikki on laskenut ja kannattavuus on heikentynyt. 2000-luvulla paperilehtien levikkien lasku on hidastunut ja monet sanomalehdet tavoittavat verkkolehdet mukaan luettuna enemmän lukijoita kuin aiemmin. Useimmat sanomalehtiyritykset ovat olleet viime vuosina hyvin kannattavia. Sanomalehtien kilpailijoiksi on tullut uusia viestimiä, kuten paikallisradiot, uudet televisiokanavat ja verkkojulkaisut, ja sanomalehdillä on ollut vaikeuksia saada uusia nuoria lukijoita. Sanomalehdet ovat yrittäneet innostaa nuoria tekemällä enemmän näitä kiinnostavia juttuja.
Viime vuosina myös kaupunkilehdet ovat kasvaneet sanomalehtiä nopeammin. Kaupunkilehdet tavoittavat sanomalehtiä paremmin myös nuoria lukijoita. Markkinointi & Mainonta -lehden Taloustutkimuksella 2009 teettämän tutkimuksen mukaan sanomalehtien arvostus Suomessa on silti parantunut selvästi vuodesta 2007.
Markkinat ja arvostus > Suomen arvostetuimmat lehtibrändit 2009

Helsingin Sanomat
Kauppalehti
Aamulehti
Taloussanomat
Kaleva
Satakunnan Kansa
Turun Sanomat
Ilta-Sanomat
Keskisuomalainen
Karjalainen
Maaseudun Tulevaisuus
Etelä-Suomen Sanomat
Iltalehti
Ilkka
Hufvudstadsbladet