stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilajoki
Joen kulku

Tittaran pohjoispuolella ensimmäisen Salpausselän etelärinteiltä alkavat monet Tittaraan laskevat ojat. Vilajoki alkaa Tittaran lounaispäästä Tanin ja Pottikylän seudulla. Joen ensimmäinen osuus virtaa kohti etelää, jossa se kääntyilee kukkuloiden väisissä laaksoissa. Joessa on myös joitakin meanderoivia osuuksia, mutta puolivälin jälkeen pelto-osuudet on perattu suoriksi ja kanavamaisiksi. Jokea seuraa myös yhdystie 14790, joka kääntyy kulkemaan kauemmaksi joesta Vihtosen kohdalla. Se laskee Kierossa Korppiseen, jonka vedenpinta sijaitsee 9,2 metriä alempana kuin Tittaralla. Joen kaltevuus tällä osuudella on noin 0,87 metriä kilometrille. Korppisen järvenselkää on kaksi kilometriä ja Vilajoen seuraava osuus alkaa järven eteläpäästä. Tämän osuuden alkuosaa kutsutaan Kieronjoeksi, mutta uoma kuuluu kuitenkin Vilajoen reittiin. Joki virtaa pari kilometriä lounaaseen päin ja Pentinkylässä siihen yhtyy oikealta peltojen keskellä lännestä tuleva lyhyt Pentinjoki. Joki kääntyy taas kohti  etelää, jonne se etenee mutkitellen peltomaiden keskellä. Se saapuu neljän kilometrin päässä sijaitsevaa Ylämaan taajamaan. Täällä siihen yhtyy oikealta puolelta lännestä tuleva Vilajoen läntinen haara. Ylämaalla joki alittaa seututien 387 sekä yhden kylätien. Viimeiset Suomen puolella olevat reittiosuudet ovat järvivoittoista. Ylämaan jälkeen pääuoma kääntyy kohti kaakkoa. Joki laskee ensin Lahnajärveen, jonka järvenselkä on kolme kilometriä pitkä, ja Leinossa se virtaa jokena 1,3 kilometriä. Täällä joki haarautuu kahtia ja haarojen väliin jää asuttu jokisaari. Saaren jälkeen uomat palaavat yhteen ja joki laskee seuraavaksi Pukalukseen (ven. Пукалусъярви, Pukalusjarvi). Pukalus on yli kahdeksan kilometriä pitkä ja Vilajoen reitti viipyy siinä yli viiden kilometrin verran.
Vilajoki virtaa Venäjän puolella 20 kilometriä. Pukaluksen etelärannasta alkaa etelään kulkeva Vilajoen toiseksi viimeinen osuus, jota venäläiset kutsuvat Tarhanovkaksi (Тархановка). Pukaluksen vedenpinta on 27,6 metriä merenpintaa korkeammalla, joten joen kaltevuudeksi tulee nyt 1,38 metriä kilometrille. Se laskee aluksi pieneen metsäjärveen ja jatkaa sitten kohti kaakkoa. Siellä se laskee Hämäläisjärveen (ven. Холмогорское, Holmogorskoje), jonka pohjoisrannassa sijaitsee muutama kotitalous. Lyhyen osuuden jälkeen joki laskee Velikojen (Великое) järveen, jonka rannat ovat osin viljeltyjä ja jonka länsirannalla sijaitsee Velikojen kylä. Viimeistä osuutta kutsutaan Velikajaksi (Великая) ja se on kuusi kulometriä pitkä. Alajuoksulla ja joensuussa joki levenee ja joensuussa se saavutta noin 80 metrin leveyden. Suussa sijaitsee pieni jokisaari. Joensuun ja alajuoksun ympärillä levittäytyy Vilajoen kylä (Балтиец, Baltiets), jota kiertää pohjoisen puolelta maantie A-181.
Luontoarvoja

Joen veden ravinteita lisää koko sen matkalla hajakuormitus, joka on peräisin pohjoisalueiden turvetuotannosta, yleisesti metsien- ja peltojen ojituksista sekä haja-asutuksesta. Ylämaan jätevedenpuhdistamon alapuolelta löytyy joen heikkolaatuisin vesi. Vaikka esimerkiksi Pentinjoen ja Vilajoen läntisen haaran ekologinen tila on molemmilla hyvä, joutuu Vilajoen pääuoma koko matkallaan välttävään luokkaan.
Vilajoki oli ennen 1960-lukua hyvä joki meritaimenille lisääntyä. Lisääntymispaikkoja on edelleen olemassa ja Suomen puolelta voidaan mainita Käpylänkoski ja Pappilankoski. Vaellukaloille joki ei ole vapaa nousulle latvavesistöihin. Joessa on useita vaellusesteitä, jotka ovat ainakin osan vuodesta tukossa. Täydellinen esteitä löytyy ainakin Leinonkoskessa.
Vilajoen vesistö

Vilajoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 344,09 neliökilometriä, josta 252,42 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja noin 92 neliökilometriä Venäjälle. Suomen puoleisen alueen järvisyys on 6,33 %.
Huomioita

1 2 3  Pääuoman määritys ja sekä joen että pääuoman pituuden määritys on selostettu artikkelin Vilajoen vesistö kappaleessa Pääuoman kulun ja pituuden määritys.
↑  Tieto on luettu venäjänkielisen wikipedian artikkelista ru:Великая (река, впадает в Финский залив).
↑  Tieto on tarkistettu tai mitattu Venäjää esittävistä eri verkkopalveluiden karttapalveluista. Näitä ovat Karttapaikka, Kosmosnimki, Yandex Maps, Bing Maps, Google Maps ja ACME Mapper.
Aiheesta muualla

Ikävalko, Joonas & al.: Mustajoen meritaimenen kotiuttamissuunnitelma, s. 19–21.  Turku:  Varsinais-Suomen ELY-keskus, 2020.  Raportteja 31/2020  ISBN 978-952-314-875-8  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 1.3.2023).
VIPSU-hanke, Saimaan vesiensuojeluyhdistys
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Великая (река, впадает в Финский залив)
Käännös suomeksi
Virojärvi

| Virojärvi Вырозеро, Vyrozero |
| --- | --- |
 Virojärvi
 Koordinaatit: 62°26′18″N, 35°23′27″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Kunta:  Tolvoja
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  17
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Virojärvi (ven. Вы́розеро, Vyrozero) on kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Tolvojan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisniemellä kymmenen kilometriä Tolvojasta kaakkoon. Kylässä on 17 asukasta (vuonna 2012).
Virojärven kylät muodostivat 1900-luvun alussa Tolvojan volostiin kuuluneen kyläkunnan. Vuonna 1905 siinä oli 11 kylää ja lähes 1 800 asukasta. Neuvostoaikana perustettiin Äänisentauksen piiriin kuulunut Virojärven kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen 26 asutuksessa oli lähes 1 600 asukasta, jotka kaikki olivat venäläisiä. Vuonna 1959 Virojärvi liitettiin Kuusirannan kyläneuvostoon.
Kylän kautta kulkee Tolvojasta Kuusirantaan johtava sorapäällysteinen tie. Lähistöllä louhitaan šungiittia.
HMS Virago (1895)

| HMS Virago |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Laird, Son and Company, Birkenhead
Kölinlasku:  13. kesäkuuta 1895
Laskettu vesille:  19. marraskuuta 1895
Palveluskäyttöön:  kesäkuu 1897
Poistui palveluskäytöstä:  myyty romutettavaksi 10. lokakuuta 1919
Tekniset tiedot
Uppouma:  355 t (standardi) 415 t (max)
Pituus:  66,45 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,55 m
Syväys:  2,90 m
Koneteho:  6 300 ihp
Nopeus:  30 solmua (suunniteltu)
Miehistöä:  63
Aseistus
Aseistus:  1 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 5 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 × 18" torpedoputkea
HMS Virago oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1897 palvelukseenotettu Quail-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä ja sen köli laskettiin 13. kesäkuuta 1895 telakkanumerolla 609. Alus laskettiin vesille 19. marraskuuta 1895 ja se valmistui kesäkuussa 1897.
Palvelus

Virago siirrettiin pian valmistuttuaan Tyynelle valtamerelle, josta se siirrettiin vuonna 1903 edelleen Kiinan asemalle. Alus osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja pian sodan päätyttyä se myytiin 10. lokakuuta 1919 Kiinassa romutettavaksi.
Villa

Pitkä- ja lyhytkuituista villaa.
Villa on lampaasta saatavaa tekstiilikuitua. Villaksi saatetaan nimittää myös alpakasta, vikunjasta, laamasta, kamelista, kashmirvuohesta, angoravuohesta tai angorakanista saatavia kuituja. Karvoiksi nimitetään puolestaan muista eläimistä saatavia kuituja.
Villa on hyvä lämmöneriste, joten villaa käytetään erityisesti neuleisiin ja talvivaatteisiin. Siitä voidaan myös huovuttaa lämpimiä vaatteita. Villakankaasta tehdään myös  pukuja.
Villa-nimitystä käytetään myös, kun aine muistuttaa rakenteeltaan villaa: esimerkiksi lasivilla, teräsvilla.
Villa materiaalina

Villa on eläinkuitu. Villakuidut ovat keratiinia, noin sadasta molekyylirakenteeltaan erilaisesta valkuaisaineesta syntyneitä molekyyliketjuja. Villa on valkuaisainetta, proteiinia, eli samaa ainetta kuin ihmisen kynnet ja hiukset. Neulelankoja valmistetaan muun muassa villasta, puuvillasta ja tekokuiduista. Sekoitelangoissa yhdistetään yhtä tai useampaa luonnonkuitua tekokuituihin. Villasekoitelanka on kestävämpää kuin sataprosenttinen villalanka.
Villalangan parhaita ominaisuuksia ovat lämpimyys ja kosteudenimemiskyky. Villasukka pitää jalan lämpimänä ulkoillessa, esimerkiksi luistimissa, hiihtomonoissa ja saappaissa. Villakuidun kiharuus ja sen sitoma ilmakerros aiheuttavat sen, että villa on hyvä lämmöneristin. Villa lämmittää erityisesti mentäessä sisältä lämpimästä ulos kosteaan ilmaan.
Merinovilla keritään merinolampaista. Kaikki villat, joiden hienous on alle 23 mikronia, luokitellaan merinovillaksi. Maailmalla tuotetusta villasta vain 15 prosenttia on superhienoa.
Hiilijalanjälki

Tekstiileistä villan valmistuksen hiilijalanjälki on eläinperäisenä suurempi kuin muiden yleisesti käytettyjen tekstiilimateriaalien. Yleistäen villan hiilijalanjälki on seitsemän kertaa suurempi kuin puuvillan ja viisi kertaa suurempi kuin polyesterin, mutta siihen vaikuttavat tuotanto-olosuhteet, kuten tuotantopaikka ja lammasrotu, ja myös se, käytetäänkö lammas ravinnoksi ja mikä osuus hiilijalanjäljestä lasketaan villan kontolle; Suomen lampaiden villa menee usein jätteeksi pienen kysynnän takia, jolloin itse kasvatuksesta syntyviä hiilipäästöjä ei välttämättä pitäisi huomioida villan jalanjäljessä ollenkaan. Villatuotteiden itse käytön hiilijalanjäljen voi saada pieneksi, koska ne eivät tarvitse usein pesua ja ovat hyvin pidettyinä pitkäikäisiä. Puhtaasta villasta tehdyissä tekstiileissä nyppyyntyminen ei ole ongelma. Sen sijaan puhdas villa kuluu sekoitemateriaaleja nopeammin.
Villavaatteen hoito

Käyttövaatteiden materiaalina villa on suosittu, sillä vaatteena villa on lämmin, joustava, pehmeä, se ei ole sähköinen, lika irtoaa siitä helposti, se ei syty helposti ja sammuu itsestään eikä se rypisty helposti. Jos näin kuitenkin käy, villa oikenee helposti tuuletettaessa ulkona ja kosteassa ilmassa.
Villavaatteita säilytetään väljästi laskostettuna ja tuuletetaan usein, sillä raitis ilma ja aurinko ovat koin vihollisia.
Villaa voi venyttää jopa 70 prosenttia pituudestaan, ja se palautuu entiseen mittaansa. Villakuitu on suomuinen, jonka takia villavaate vanuu helposti. Kun villa kastuu, suomut aukenevat. Jos kosteaa villaa hangataan, kuitusuomut takertuvat toisiinsa, jolloin tapahtuu vanuminen. Vanumista tapahtuu etenkin silloin, jos villavaatteen pesee liian kuumassa vedessä tai jos tekee lumipalloja ja lumiukkoja villakäsineillä.
Villatuotteet pestään varoen korkeintaan 40 °C:ssa vedessä. Pesuaineena käytetään neutraalia tai erityistä villan pesuainetta. Villavaatetta ei kuivata rumpukuivaimessa, koska kuuma ilma kutistaa villan.
Pesun jälkeen villatuote on usein ryppyinen, ja se siliää kuivuttuaan huonosti. Villa kellastuu helposti auringossa ja etenkin likaisena se on koin herkkua. Villa vioittuu helposti kemikaaleista, eikä se siedä klooripitoisia pesu- ja valkaisuaineita.
Villaneule latistuu silitettäessä, minkä vuoksi neule pingotetaan vaakasuoralle alustalle ja sen päälle levitetään kostea liina. Villakangasvaatteen voi silittää, mutta tällöin käytetään kosteaa liinaa, jonka läpi silitetään.
Useimmiten villasukat neulotaan villasekoitelangasta, joka on konepestävää. Ellei tiedossa ole, millaista lankaa sukkiin on käytetty, sukat voidaan pestä käsin. Villasukkia käsitellään koko ajan saman lämpöisessä vedessä, sillä veden lämpötilan vaihtelu aiheuttaa villan huopumisen (tätä menetelmää käytetäänkin huovuttamisessa).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villa Wikimedia Commonsissa
Ville Raivio: Kampavilla keikari.com/blogi
Merinovilla keikari.com/blogi
Kashmirvilla keikari.com/blogi
Super 100 -villa keikari.com/blogi
Mohair keikari.com/blogi
Alpakan villa keikari.com/blogi
Villalanka kudoste.com/villalanka
Aarne Virkki

| Aarne Virkki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1910 Vuoksela
Kuollut: 11. helmikuuta 1979 (68 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä, teatterinjohtaja, teatteriohjaaja
Puoliso:  Rauha Unelma Turpela
Näyttelijä
Palkinnot
 Jokamies-patsas (Joensuun kaupunginteatteri 1955) 
Aarne Emil Virkki (4. heinäkuuta 1910 Vuoksela – 11. helmikuuta 1979) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja.
Ura

Aarne Virkin vanhemmat olivat maanviljelija Aleksander Virkki ja Helena Suokas. Hän opiskeli laulua ja lausuntaa Viipurin Musiikkiopistossa 1928–1931. Virkin ensimmäinen kiinnitys oli puoliammattilaisena Haminan Näyttämölle 1931–1937. Vuosina 1939–1944 hän toimi Suomen Filmiteollisuudessa kuvausryhmän jäsenenä ja teki kreditoimattoman roolin renkinä elokuvassa Helmikuun manifesti. Hän näytteli Kuopion Yhteisteatterissa samoina vuosina. Näyttelijämatrkikkelissa asia on ilmaistu "Kuopion Yt 41–44 (sodassa)".
1940-luvun jälkipuoliskolla Virkillä oli kolme lyhyttä kiinnitystä: Savonlinnan Teatteri, Kotkan Maakuntateatteri ja Jyväskylän työväenteatteri. Näyttelijäntyöt jatkuivat Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1951–1952, Riihimäen Teatterissa 1952–1954 ja Joensuun kaupunginteatterissa 1954–1961.
Virkki oli toiminut johtajana Savonlinnan Teatterissa 1949–1951. Seuraava johtajan pesti oli Kemin teatterissa 1961–1962, minkä jälkeen hän johti jälleen Savonlinnan Teatteria 1963–1965. Ura jatkui samassa teatterissa ohjaajana ja näyttelijänä.
Virkin rooleja olivat muun muassa Seitsemän veljeksen Aapo ja Simeoni sekä Antonio (Venetsian kauppias), Oleksi (Opri ja Oleksi) ja Eddie Carbone (Näköala sillalta). Hän ohjasi muun muassa näytelmät Nummisuutarit ja Tuntematon potilas.
Vinylideenikloridi

| Vinylideenikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,1-dikloorieteeni
CAS-numero:  75-35-4
PubChem CID:  6366
SMILES:  C=C(Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H2Cl2
Moolimassa:  96,936 g/mol
Sulamispiste:  –122,1 °C
Kiehumispiste:  37 °C
Tiheys:  1,218 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 2,5 g/l (25 °C)
Vinylideenikloridi eli 1,1-dikloorieteeni (C2H2Cl2) on kloorattuihin alkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään polymeeriteollisuudessa muovien valmistamiseen.
Ominaisuudet

Vinylideenikloridi on huoneenlämpötilassa väritöntä, helposti haihtuvaa ja makeahkolta tuoksuvaa nestettä. Yhdiste liukenee vain vähän veteen, mutta paremmin moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja bentseeniin. Vinylideenikloridi on hyvin reaktiivinen yhdiste ja polymerisoituu helposti. Tämän vuoksi tuotteeseen lisätään inhibiittoreiksi fenoli-, amino- tai rikkiyhdisteitä. Yhdiste myös hapettuu helposti. Kuumennettaessa noin 400 °C:n lämpötilaan vinylideenikloridi hajoaa vetykloridiksi ja kloorietyyniksi.
Valmistus ja käyttö

Vinylideenikloridia voidaan valmistaa kuumentamalla 1,1,1-trikloorietaania. Tyypillisempi valmistusmenetelmä on kuitenkin 1,1,2-trikloorietaanin dehydrohalogenointi joko neste- tai kaasufaasissa. Nestefaasissa yhdistettä valmistetaan 1,1,2-trikloorietaanin ja natriumhydroksidin vesiliuoksen välisellä reaktiolla ja muodostuva vinylideenikloridi puhdistetaan strippaamalla ja tislaamalla. Reaktiota voidaan nopeuttaa faasinsiirtokatalyyttien avulla. Toinen tapa valmistaa yhdistettä 1,1,2-trikloorietaanista on kaasufaasissa tapahtuva terminen krakkaus. Nestefaasissa tapahtuvan reaktion etuna on sen korkeampi selektiivisyys vinylideenikloridin suhteen ja tässä prosessissa tapahtuu kaasufaasissa tapahtuvaan reaktioon verrattuna vähemmän 1,2-dikloorieteenin ja kloorieteenin muodostumista. Kaasufaasissa tapahtuvan reaktion etuna on, että sivutuotteena muodostuva vetykloridi voidaan helposti erottaa ja käyttää uudelleen muissa prosesseissa.
Vinylideenikloridia käytetään pääasiassa polymeeriteollisuuden raaka-aineena. Siitä saatavaa homopolymeeriä polyvinylideenikloridia voidaan käyttää muun muassa elintarvikkeiden pakkaamiseen. Yhdistettä käytetään myös muiden muovilaatujen valmistukseen komonomeerinä esimerkiksi vinyylikloridin, akryylinitriilin, metakryylinitriilin ja metakrylaattien kanssa. Vinylideenikloridia voidaan käyttää myös klooriasetyylikloridin valmistukseen.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): 1,1-Dichloroethene (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 1,1-Dichloroethylene (englanniksi)
ChemBlink: 1,1-Dichloroethylene (englanniksi)
Andienmetsäpöllö

| Andienmetsäpöllö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Metsäpöllöt Ciccaba
Laji::  albitarsis
Kaksiosainen nimi
 Ciccaba albitarsis  Bonaparte, 1850 
Synonyymit
 Strix albitarsis 

Katso myös
   Andienmetsäpöllö Wikispeciesissä   Andienmetsäpöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Andienmetsäpöllö (Ciccaba albitarsis eli Strix albitarsis) on pöllöihin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Etelä-Amerikassa Boliviassa, Ecuadorissa, Kolumbiassa, Perussa ja Venezuelassa. Sen luontaista elinaluetta ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat vuoristometsät ja pensaikot 1 700–3 700 metrin korkeudessa.
Lauri Viljanen

Lauri Viljanen Valtion tiedoituslaitoksen retkellä Karhumäessä kesällä 1942. Taempana vasemmalla kirjailija Yrjö Kivimies ja oikealla säveltäjä Sulho Ranta.
Lauri Sakari Viljanen (6. syyskuuta 1900 Kaarina – 29. syyskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen Tulenkantajiin kuulunut runoilija, kirjallisuudentutkija, kriitikko ja kääntäjä. Viljasen teoksista tunnetuin lienee 1930-luvulla ilmestynyt Taisteleva humanismi.
Henkilöhistoria

Viljasen vanhemmat olivat puuseppä Stefan Viljanen (vuoteen 1895 Vilkman) ja Aina Sofia Mantere. Viljanen oli naimisissa toisen Tulenkantaja-runoilijan Elina Vaaran kanssa vuosina 1926-1930. Hänet ja Tyyne Maria Vuori vihittiin 1934, kun hän vietti kesän Travemünden saksalais-pohjoismaisessa kirjailijakodissa.
Viljanen tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1920 ja opiskeli kirjallisuutta Turun yliopistossa 1922–1924. Filosofian kandidaatin tutkinnon hän suoritti 1947. Turun yliopiston kirjaston amanuenssina Viljanen työskenteli 1921–1923 ja sen jälkeen opettajana muun muassa Haminan yhteiskoulussa 1924–1925. Viljanen julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa Auringon purjeet 1924 ja toimi myös kirjallisuus- ja teatterikriitikkona eri lehdissä. Vuonna 1926 Viljanen asettui Helsinkiin ja toimi Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikkona vuodet 1926–1950.
Suoritettuaan tohtorin tutkinnon 1949 Viljanen työskenteli kirjallisuuden professorina Turun yliopistossa 1950–1954 ja Helsingin yliopistossa 1954–1967. Kirjallisuudentutkijana hän keskittyi J. L. Runebergin ja Aleksis Kiven runouteen ja julkaisi teokset myös V. A. Koskenniemestä ja Henrik Ibsenistä. Ollessaan Parnasson toimittajana 1953–1955 hän julkaisi lehdessä modernistien kuten Paavo Haavikon, Veijo Meren ja Tuomas Anhavan tekstejä. Viljasen suomennoksiin kuuluu muun muassa Knut Hamsunin, J. V. Snellmanin, Heinrich von Kleistin ja T. S. Eliotin tuotantoa.
Kirjallinen tuotanto

Viljanen sai runoilijana aluksi eniten vaikutteita Koskenniemeltä. 1930-luvulla Viljanen ja kirjailija Mika Waltari kiinnostuivat muinaista Egyptiä 18. dynastian aikana hallinneesta faarao Ekhnatonista. Viljanen teki hänestä runon Ekhnatonin viimeinen laulu ja Waltari ensin näytelmän Akhnaton, auringosta syntynyt ja sitten romaanin Sinuhe egyptiläinen. Sodan jälkeen Viljanen haki runouteensa aiheita muun muassa antiikin maailmasta ja Odysseuksen persoonasta. Viljasen runoudessa ilmenee kaksi taajaan käytettyä kielikuvaa, puut ja pilvet. Puuaiheisissa runoissa ydinajatuksena on usein se, että kohtalo tulee ottaa vastaan tyynesti sellaisena kuin se tulee. Runouden puu on Viljaselle vitaalisen elämän ja kehityksen tunnus. Pilvet ovat Viljasen nuoruudessa tunnelmakuvia eli auringonpurjeita. Toisen maailmansodan uhatessa pilvet ovat varoitus tulevasta. Sodan jälkeen Viljasen runojen alku on usein luonnontunnelma, josta kehkeytyy katsomuksellinen symboli.
Kirjallisuustutkijana Viljanen tuotti uudistavaa ja kokoavaa analyysiä. Niinpä hän Runeberg-tutkimuksissaan valaisi kansallisrunoilijan ristiriitaisten vaikutteiden alaisena tekemää luomistyötä. Myös Aleksis Kiven runoista hän sai esille vahvan taiteellisuuden tekemällä runojen muotoanalyysiä ja tarkastelemalla niiden teemoja. Eläkkeellä ollessaan Viljanen matkusteli Italiassa, josta hän keräsi aineistoa tutkimustaan Romanttinen Hellas ja Rooma varten, mikä jäi kuitenkin keskeneräiseksi.
Kirjallinen tuotanto > Teoksia

Auringon purjeet, runokokoelma. 1924
Hurmioituneet kasvot, runokokoelma. 1925 (yhteiskokoelma muiden kanssa)
Tähtikeinu, runokokoelma. 1926
Merkkivaloja. 1929
Musta runotar, runokokoelma. 1932
V.A. Koskenniemi, hänen elämänsä ja hänen runoutensa. 1935
Taisteleva humanismi, esseekokoelma. 1936
Näköala vuorelta, runokokoelma. 1938
Atlantis, runokokoelma. 1940
Sotatalvi. 1941 (yhteiskokoelma muiden kanssa)
Illan ja aamun välillä, esseekokoelma. 1941
Runeberg ja hänen runoutensa I–III. 1944–1948
Tuuli ja ihminen, runokokoelma. 1945
Kootut runot.  1946
Runoilijan sydän, Runebergin ja Emilie Björksténin rakkaus todistuskappaleiden valossa. 1946
Venäjän runotar. 1949 (toimittaja, yhdessä muiden kanssa)
Aleksis Kiven runomaailma. 1953
Aleksis Kiven kootut runot. 1954 (toimittaja)
Hansikas ja muita kirjallisuustutkielmia. 1955
Seitsemän elegiaa, runokokoelma. 1957
Valikoima runoja. 1958
Lyyrillinen minä ja muita kirjallisuustutkielmia. 1959
Henrik Ibsen. 1962
Suomen kirjallisuus III. 1963 (toimittaja)
Ajan ulottuvuudet. 1974
Kansojen kirjallisuus. 1974–1978 (toimittaja, yhdessä muiden kanssa)
Kirjallinen tuotanto > Palkinnot

Aleksis Kiven palkinto. 1953
Aiheesta muualla

Viljanen, Lauri hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Juha Virkkunen

Juha Virkkunen (7. maaliskuuta 1941 Helsinki – 13. syyskuuta 2008 Dragsfjärd) oli Yleisradion kirjallisuustoimittaja. Hän sai Valtion journalistipalkinnon vuonna 2004. Vuonna 1998 hän sai Koura-palkinnon.
Virkkunen teki ensimmäiset ohjelmansa Ylelle freelancerina vuonna 1963. Varsinaisesti hän siirtyi Ylen palvelukseen vuonna 1967. Hänen erikoisalansa oli runous. Virkkunen toimitti Tämän runon haluaisin kuulla -ohjelmaa melkein sen historian alusta asti, yli kolmekymmentä vuotta. Hän oli myös perustamassa 1990-luvulla Tanssiva karhu -runopalkintoa.
Vuonna 1973 Virkkunen oli Kulttuurivihkot-lehden ensimmäinen sisällöstä vastannut toimittaja. Hän oli taistolaisen Toimittajaliiton jäsen.
Virkkusella oli kolme lasta.lähde? Hän kuoli 67-vuotiaana syyskuussa 2008.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Kulttuuritoimittaja Juha Virkkunen 1941-2008
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef