K. G. Idman
Elämänvaiheet > Diplomaattiura

Helmikuun vallankumouksen jälkeen venäjäntaitoinen Idman valittiin aluksi eduskunnan perustuslakivaliokunnan sihteeriksi ja Suomen senaatin edustajaksi huhtikuussa 1917 kokoontuneeseen suomalais-venäläiseen hallitusmuotokomiteaan. Hänet nimitettiin toukokuussa 1917 Pietariin Suomen valtiosihteerinviraston neuvottelevaksi virkamieheksi ja lokakuussa kansliapäälliköksi. Hän käytännössä hoiti ministerivaltiosihteeri Carl Enckellin apulaisen tehtävää, sillä virallista apulaista ei enää nimitetty. Lokakuun vallankumoksen jälkeen ministerivaltiosihteerin tehtävät lakkasivat ja Idmanista tuli viraston vt. päällikkö. Suomen julistauduttua itsenäiseksi Idman järjesti ensin asiaa koskevan eduskunnan adressin toimitetuksi Venäjän perustuslakia säätävälle kansalliskokoukselle ja muodosti sitten yhdessä Enckellin ja senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudin kanssa valtuuskunnan, joka kävi 31. joulukuuta hankkimassa itsenäisyydelle neuvostohallituksen ja V. I. Leninin tunnustuksen. Viisi päivää myöhemmin Idman kävi vielä yksinään Smolnassa hakemassa lopullisen tunnustusasiakirjan.
Tammikuussa 1918 Idman siirtyi Svinhufvudin pyynnöstä Helsinkiin senaatin virkamieheksi auttamaan asioiden hoitamisessa Suomessa olevien venäläisten kanssa. Sisällissodan jälkeen hänet nimitettiin kesäkuussa 1918 vastaperustetun Suomen ulkoministeriön (silloisen senaatin ulkoasiaintoimituskunnan) ensimmäiseksi kansliapäälliköksi, mitä tehtävää hän hoiti heinäkuuhun 1919. Siirryttyään diplomaattiuralle Idman oli Suomen lähettiläänä Kööpenhaminassa 1919–1927, Riiassa 1927–1928 ja Varsovassa 1928–1938. Samalla hän oli sivutoimisesti lähettiläänä myös Budapestissa 1922–1927, Kaunasissa 1927–1928, Prahassa 1927–1935 ja Bukarestissa 1928–1938. Vuosina 1938–1939 hän oli disponibiliteetissä ja kesällä 1939 Suomen Moskovan-lähetystön vt. päällikkönä. Toisen maailmansodan aikana Idman oli Suomen lähettiläänä Tokiossa lokakuusta 1939 alkaen ja syksystä 1941 alkaen samalla myös Mukdenissa eli Mantšukuon japanilaismielisessä nukkevaltiossa. Hänet asetettiin uudelleen disponibiliteettiin 5. huhtikuuta 1945 ja hän erosi ulkoministeriön palveluksesta vuonna 1947.
Lähettiläsvuosiensa aikana Idman hoiti useita muitakin tärkeitä tehtäviä. Hän osallistui oikeusasiantuntijana vuoden 1920 Tarton rauhanneuvotteluihin Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä ja avusti Carl Enckelliä tämän edustaessa vuosina 1920–1921 Suomea Kansainliiton käsitellessä Ahvenanmaan kysymystä. Idman edusti Suomea kansainvälisissä Genèven ja Genovan talouskonferensseissa vuosina 1921 ja 1922. Vuonna 1925 hän oli yhdeksän kuukauden ajan porvarillisen Tulenheimon hallituksen ulkoministerinä, puolueisiin sitoutumattomana ammattiministerinä. Hän osallistui ministerikautenaan presidentti Lauri Kr. Relanderin ensimmäisiin valtiovierailuihin Viroon ja Ruotsiin. Idmania pyydettiin ulkoministeriksi myös seuraavaan, Kallion II hallitukseen, mutta hän kieltäytyi.
Idman osallistui vuonna 1939 asiantuntijana Ahvenanmaan linnoittamista koskeneisiin neuvotteluihin Tukholmassa, ja vielä toisen maailmanssodan jälkeen Pariisin rauhanneuvotteluihin vuonna 1946 ja YYA-sopimusneuvottelujen valmisteluihin vuonna 1948. Myöhemmin hän laati selvityksen YYA-sopimuksen luonteesta ja korosti presidentti J. K. Paasikiven roolia Suomen ulkopolitiikassa.