Vedenolennot
Suomalainen vedenhaltijaperinne > Suomalaisia tarinoita vedenolennoista

On olemassa useita tarinoita, joissa vedenhaltija on antelias ja jollakin tavalla auttaa ihmistä.
Vedenhaltija auttoi köyhää leskeä lapsineen ja lahjoitti tälle kaksi mustaa lehmää karjastaan. Nainen pyysi lähikartanosta lainaksi lypsykippoa mutta kateellinen emäntä ajoi hänet pois. Seuraavassa talossa leski otettiin avosylin vastaan ja annettiin asuinpaikka sekä karjalle että perheelle. Ihmeelliset lehmät antoivat sitä enemmän maitoa mitä suurempaan astiaan niitä lypsi. Talo vaurastui, mutta kartano josta nainen oli häädetty pois köyhtyi, rappeutui ja hävisi. (Timonen 1988:54)
Tämän tarinan opetuksena tuntuu olevan se, ettei kannata kadehtia vaan olla antelias, sillä onni moninkertaistuu, kun sen jakaa. Toisessa tarinassa ihminen suostuu veden väen kummiksi, ja palkaksi mies saa valkean aaltojen kuohuista tehdyn paidan, joka ei likaannu, vaikka mudassa kierisi. Kotona kovasti kysellään paidan alkuperää, ja miehen lopulta kertoessa sen paita heti murenee miehen päältä. (Timonen 1988:47) Monissa tarinoissa vedenhaltija tekee jonkin taian, mutta kun vedenhaltija mainitaan nimeltä, lumous särkyy. Niin käy esimerkiksi tarinassa ”Näkki menetti voimansa” (Timonen 1988:42). Tarinassa lapset leikkivät rannalla, kunnes vedestä tullut koira liittyi leikkeihin. Koira pyytää lapsia selkäänsä, mutta yksi on pudota hännän päältä ja huutaa: ”Nikki, näkki, näpärällä hännän päällä!” Kuullessaan nimensä näkin on ravistettava lapset pois selästään ja sukellettava takaisin lammen pimeyteen.
Toisessa tarinassa ennen sovussa kyläläisten kanssa eläneestä haltijasta tulee pitkävihainen kiukkupussi, koska ihmiset rakentavat myllyn haltijan asuinpaikalle niemennokkaan. Vedenhaltija suuttui ja päästi vedet valloilleen niin, että mukana huuhtoutui mylly ja muutama talo, sekä entisestä niemennokasta tuli saari. Uutta myllyä eivät kyläläiset rakentaneet, mutta haltija muistaa kiusan edelleen ja piinaa ihmisiä huonolla säällä. (Timonen 1988:31,33)
Tämä tarina opettaa, että luontoa tulisi kunnioittaa. Seuraava tarina on erikoinen, koska suomalaisissa tarinoissa ei kuvata usein kauneudellaan lumoavaa vedenneitoa niin kuin usein kansainvälisissä tarinoissa. Tässäkin tarinassa on vaatimus luonnon arvostamisesta ja rauhaan jättämisestä.
Sisarukset Matti ja Iina keräilivät kiviä järven rannalla, Matti mustia ja Iina valkoisia. Yhtäkkiä Iinalle ilmestyi hurmaava nainen lahnansuomuisessa puvussa, joka pyysi tyttöä mukaansa juhliin Ahdin linnaan, mikä oli koristeltu tuhansin simpukankuorin ja jota ympäröi ihmeellinen vedenalainen puutarha. Iina saisi osansa linnan rikkauksista jos lähtisi naisen matkaan. Iina hurmaantui naisen kauneudesta ja tarinoista ihmeellisestä Ahdin valtakunnasta, Iina oli jo astumaisillaan veteen kun hän muisti varoitukset veden väen lumouksista. Silloin Iina alkoi rukoilla ääneen ja samassa nainen vaipui laineisiin ja huusi: - Taas te ihmiset sotkitte järven rannat, vaikka minä ja tyttäreni ne tulvaveden aikaan siivosimme! Tämän jälkeen Iina ja Matti heittivät kaikki keräämänsä kivet takaisin järven syvyyksiin. (Timonen 1988:13)
Tarinoiden erikoisinta antia on kertomus miehestä, joka voittaa veden akan väkivalloin, ei lukuja lukemalla:
Kalle seisoi kaislikossa sorsastamassa. Siellä hän näki rannassa naisen pesevän itseään, ja pestyään nainen heitti valtavat rintansa olalle kuivumaan. Kalle pelästyi akan rumuutta ja tokaisi: - Mitä akka kummittelet siinä? Johon nainen murahti: - En ole mikään akka, olen merenneito. Kalle suuttui ja laukaisi pyssynsä kohti sekä karjahti: - Ole vaikka paholainen! Nainen hyppäsi korkealle ilmaan ja ryntäsi Kallen perään. Kalle juoksi pakoon eukko kannoillaan. Kallen tultua pelon laitaan, ämmä katosi. Seuraavana yönä unessa akka vannoi palaavansa kolmen päivän kuluttua kostamaan. Kolmannen päivän iltana Kallen vaimo lämmitti saunan tulikuumaksi ja Kalle meni sinne odottamaan eukkoa. Puolenyön aikaan Kalle kuuli kysymyksen porstuasta: - Joko olet valmis? – Jo. Vastasi Kalle ja iski tulikuumalla kiukaan kivellä tulijaa otsaan. Akka katosi huutaen takaisin mereen eikä häirinnyt enää miestä, mutta ei Kallekaan uskaltanut enää vedenhaltijaa hätistellä. (Timonen 1988:27)
Opetuksena monissa tarinoissa vaikuttaa olevan se, että jos luonnossa liikkuu kunnioittaen ja antaa vedenhaltijoiden elää rauhassa, antavat nekin ihmisten olla rauhassa. Haltijat voivat myös palkita ihmisen avun moninkertaisesti tai auttaa vaikeaan asemaan joutunutta pelkästä omasta halustaan.