stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
R-luokka (sukellusvene, Italia)

| R-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 155 t (pinnalla) 2 560 t (sukellus)
Pituus:  86,5 m
Leveys:  7,86 m
Syväys:  5,34 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 2 600 bhp(pinnalla) 2 × sähkömoottoria 900 hv (sukellus)
Nopeus:  13 solmua (pinnalla) 6 solmua (sukellus)
Miehistöä:  63
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 450 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  3 × 20 mm/65 ilmatorjuntatykkiä
R-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston suunnitellun kahdentoista kuljetussukellusveneen alusluokka, jonka aluksista valmistui kaksi loppujen alusten tilausten tultua peruutetuksi. Valmistuneet alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu

Tosin ja Cavallinin suunnittelemat alukset oli suunniteltu nimenomaisesti erityisrahdin kuten kumin kuljettamiseen Japaniin ja Japanista. Niiden pituus oli 86,50, leveys 7,86 ja syväys 5,34 metriä. Alukset kykenivät kuljettamaan 600 tonnia rahtia, mutta niissä oli ainoastaan rajallinen aseistus. Aseistuksena oli kaksi 450 millimetrin torpedoputkea ja kolme 20 millimetrin 65 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykkiä. Koska niitä ei ollut suunniteltu hyökkäämään muita aluksia vastaan niin niissä oli ainoastaan risteilyyn sopivat moottorit, joina olivat kaksi 1 300 hevosvoiman Tosi-dieselmoottoria ja kaksi 450 hevosvoiman Marelli-sähkömoottoria. Niiden toimintamatka oli pinta-ajossa 9 solmun nopeudella 12 000 merimailia ja sukelluksissa neljän solmun nopeudella 90 merimailia. Aluksilla oli 63 hengen miehistö.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Romolo | Cantieri navali Tosi, Taranto | 5. huhtikuuta 1942 | 28. maaliskuuta 1943 | 19. kesäkuuta 1943 | upotettu 18. heinäkuuta 1943 |
| Remo | Cantieri navali Tosi, Taranto | 21. heinäkuuta 1942 | 21. maaliskuuta 1943 | 19. kesäkuuta 1943 | upotettu 15. heinäkuuta 1943 |
| R3 | Cantieri navali Tosi, Taranto | 1. maaliskuuta 1943 | 7. syyskuuta 1946 |  | luovutettu keskeneräisenä laivastolle 14. marraskuuta 1946 romutettu 1947 |
| R4 | Cantieri navali Tosi, Taranto | 1. maaliskuuta 1943 | 30. syyskuuta 1946 |  | luovutettu keskeneräisenä laivastolle 14. marraskuuta 1946 romutettu 1947 |
| R5 | Cantieri navali Tosi, Taranto | 25. maaliskuuta 1943 |  |  | työt keskeytetty 8. tammikuuta 1944 romutettu telakalla |
| R6 | Cantieri navali Tosi, Taranto | 25. maaliskuuta 1943 |  |  | työt keskeytetty 8. tammikuuta 1944 romutettu telakalla |
| R7 | CRDA, Monfalcone | 1. maaliskuuta 1943 | 31. lokakuuta 1943 |  | Saksan laivaston UIT-4 uponnut 25. toukokuuta 1944 ilmahyökkäyksessä Monfalconeen |
| R8 | CRDA, Monfalcone | 1. maaliskuuta 1943 | 28. joulukuuta 1943 |  | Saksan laivaston UIT-5 uponnut 20. huhtikuuta 1944 ilmahyökkäyksessä Monfalconeen |
| R9 | CRDA, Monfalcone | 6. maaliskuuta 1943 | 27. helmikuuta 1944 |  | Saksan laivaston UIT-6 uponnut 16. maaliskuuta 1945 ilmahyökkäyksessä Monfalconeen |
| R10 | CRDA, Monfalcone | 24. helmikuuta 1943 | 13. heinäkuuta 1943 |  | Saksan laivaston UIT-1 miehistönsä upottama 24. huhtikuuta 1945 |
| R11 | CRDA, Monfalcone | 10. maaliskuuta 1943 | 6. heinäkuuta 1944 |  | Saksan laivaston UIT-2 miehistönsä upottama 24. huhtikuuta 1945 |
| R12 | CRDA, Monfalcone | 13. toukokuuta 1943 | 29. syyskuuta 1944 |  | Saksan laivaston UIT-3 miehistönsä upottama 24. huhtikuuta 1945 |
Tenkai

Tenkain perustama Kan'ei-jin temppeli.
Tenkai (jap. 天海, 1536 – 1643) oli japanilainen buddhalaismunkki, joka eli Azuchi-Momoyama ja Edo-kausilla. Hänen buddhalainen nimensä oli alkuun Zuifū (jap. 随風), mutta se vaihtui Tenkaiksi vuonna 1590. Kuolemansa jälkeen Tenkaille myönnettiin nimi Jigen Daishi (jap. 慈眼大師) vuonna 1648.
Tenkai vaikutti Kita-inin temppelissä Kawagoessa, ja nousi luostarin johtoon vuonna 1599. Hän kuului Tokugawa Ieyasu sisäpiiriin, ja toimi yhteyshenkilönä Tokugawa-shōgunaatin ja Kioton keisarillisen hovin välillä. Yksi hänen aloittamista projekteista oli Oda Nobunagan tuhoaman Enryaku-jin temppelin jälleenrakennus. Hän myös sai luvan uudistaa Kita-inin temppeliä, ja muutti itse temppelin nimeä.
Kun Ieyasu lähestyi kuolemaa, hän antoi Tenkaille tehtäväksi hautajaisten järjestämisen ja Ieyasun nimen muutamisen kuolemanjälkeiseen muotoon. Tenkai valitsi tälle nimen Tōshō Daigongen. Tenkai jatkoi shōgunaatin palvelemista kahden seuraavan shōgunin ajan, ja sai Tokugawa Iemitsulta tehtäväksi perustaa Kan'ei-jin temppeli Uenoon, koilliseen Edon linnasta. Tämä vastasi Tenkain omia haaveita vahvan uskonnollisen keskuksen luomisesta. Temppelin oli tarkoitus torjua pahoja henkiä, joiden uskottiin virtaavan kaupunkiin koillisesta.
Tenkain varhaisesta elämästä ei tiedetä mitään, ja se on herättänyt monenlaisia huhuja. Esimerkiksi jotkin fiktiokirjailijat ovat yhdistäneet Tenkain Nobunagan pettäneeseen Akechi Mitsuhideen. Mitsuhiden kuolemasta ei ole varmaa tietoa, ja jotkut ovat uskoneet hänen aloittaneen uuden elämän Tenkaina.
Tennispallo

Tennispallon pinnassa näkyvät saumat ja keltainen karhea huopa.
Tennispallo sisältä.
Tennispallo on pallo, jota käytetään tenniksessä.
Tennispallossa on kerros kumia, ja sen sisällä on paineistettua ilmaa. Päällimmäinen kerros on huopaa, jota halkoo sauma. Huopa on vuodesta 1972 alkaen ollut väriltään kirkkaan keltaista, mikä tekee siitä mahdollisimman hyvin erottuvan kentällä ja väritelevisiossa.
Tennispallon pitää täyttää kansainvälisen tennisjärjestön (ITF) vaatimukset koosta, painosta, muodonmuutoksesta ja pompusta. ITF on määritellyt kolme tennispallon tyyppiä. Tyypin 1 pallot ovat kovia, nopeita, ja niissä on matala pomppu. Tyypin 2 pallot ovat hitaampia ja pomppaavat keskikorkealle. Tyypin 3 pallot ovat kuusi prosenttia muita palloja kookkaampia, ja ne ovat hitaampia ja pomppaavat kaikkein korkeimmalle. Näiden lisäksi on vielä erikoispallo, jota käytetään korkealla merenpinnasta käytävissä otteluissa.
Tennispallon tulee olla halkaisijaltaan 6,53–6,86 senttimetriä ja painoltaan 56,0–59,4 grammaa.
Tärkeissä turnauksissa käytettävän pallon täytyy pompata 2,54 metrin korkeudesta tavanomaisissa olosuhteissa pudotettuna 1,35–1,47 metriä. Tennispallo alkaa menettää pomppuominaisuuksiaan heti, kun se on otettu ulos säiliöstä.
Vuosittain maailmassa valmistetaan yli 300 miljoonaa tennispalloa. Eniten niitä tehdään Aasiassa. Johtavia pallomerkkejä ovat Slazenger, Wilson, Dunlop, Nassau, Penn, Tretorn, Pro Kennex, Babolat ja Head.
Q-lähde

Q-lähde (saksan sanasta die Quelle, "lähde") eli Logia-lähde on hypoteettinen Jeesuksen puheiden kokoelma, joka sisältyy synoptisten evankeliumien syntyhistoriaa selittävään nk. kaksilähdeteoriaan. Q-lähteen käsikirjoituksia ei ole säilynyt, mutta Matteuksen ja Luukkaan evankeliumien kirjoittajien oletetaan käyttäneen sitä lähteenään. Q-lähde on edelleen rekonstruoitavissa Matteuksen ja Luukkaan evankeliumien avulla. Uusimmassa tutkimuksessa Q-lähteestä käytetään myös nimitystä Q-evankeliumi.
Q-lähteen olemus

Q-lähde on voinut olla joko kirjallinen dokumentti tai pelkästään suullista perimätietoa. Nykyään tutkijat arvioivat pääsääntöisesti Q-lähteen kirjalliseksi ja kreikankieliseksi. Aramea ei selittäisi Matteuksen ja Luukkaan kreikankielisiä yhtäläisyyksiä riittävästi. Suullinen perimätieto ei selittäisi kreikankielissä yhtäläisyyttä evankelistojen välillä ja entisöidyn Q-lähteen tekstin sommittelun useita yksityiskohtia. Sen on usein esitetty olevan Tuomaan evankeliumin kaltainen puheiden kokoelma. Q-lähteen käsikirjoituksia ei ole löydetty, mutta eksegetiikan asiantuntijat ovat jälkeenpäin rekonstruoineet tämän lähteen Matteuksen ja Luukkaan evankeliumeiden yhteisestä aineistosta.
Q-evankeliumissa on viitteitä alkuseurakunnan ääriasenteista. Juha Molarin mukaan Q-evankeliumi velvoitti kuulijansa Jeesuksen kiusauskertomuksesta alkaen "alistuvaan ryhmäorjuuteen". Lahkon johtajat tekivät kertomuksen avulla Jumalan Pojasta absoluuttisen ihanteen, jotta ihmiset valitsisivat nälissäänkin Jumalan sanan, so. ryhmään kuulumisen.
Q-teorian historia

C. H. Weisse oivalsi vuonna 1838, että niin sanotut synoptiset evankeliumit (Matteus, Markus ja
Luukas) eivät ole syntyneet Matteuksen evankeliumin pohjalta, vaan Raamatun kaanoniin liitetyistä evankeliumeista Markuksen evankeliumi on vanhin, ja sekä ”Matteus” että ”Luukas” ovat käyttäneet sitä lähteenään. Tämän lisäksi Matteuksen ja Luukkaan evankeliumeissa on yhteistä aineistoa, jota ei löydy Markuksen evankeliumista. ”Matteus” ja ”Luukas” eivät kuitenkaan ole toisistaan riippuvaisia. Tämän perusteella syntyi Weissen oivallus kadonneesta lähteestä, jota Matteus ja Luukas ovat käyttäneet lähteenään. Tätä lähdettä kutsutaan yleensä Q-lähteeksi tai Logialähteeksi. Historiallisesti merkittäviä tutkijoita kaksilähdeteorian muotoutumisessa ovat olleet mm. H. J. Holtzmann 1863 (käytti lähteestä L-kirjaimen kreikankielistä muotoa sanasta ”logia”selvennä); A. von Harnack 1907 (Q-lähde oli kirjoitettu kreikaksi, koska Mt:n ja Lk:n samankaltaisuudet ovat merkittävät kreikan kielessä); B. H. Streeter 1924. Nimityksellä Q-evankeliumi ilmaistaan joidenkin nykyisten tutkijoiden keskuudessa käsitystä, jonka mukaan Q-lähdettä on pidettävä itsenäisenä dokumenttina, jolla on oma kirjallinen profiilinsa.
Kansainvälinen Q-projekti (IQP) on rekonstruoinut Q-lähteen tekstin kreikaksi (The Critical Edition of Q; CEQ). Vakiintuneen käytännön mukaan Q-lähde voidaan ilmaista kirjaimella Q (=Quelle, lähde). Tämän lisäksi on myös vakiintunut käytäntö numeroida Q-lähde Luukkaan luku- ja jaejärjestyksen mukaan. Merkintä Q 3:2 tarkoittaa, että tarkastelussa on se Q-lähteen kohta, joka löytyy Luukkaan evankeliumista kohdasta Lk. 3:2. On kuitenkin huomattava, että Q-lähteen rekonstruoitu teksti voi poiketa Luukkaan tekstin sanamuodosta, jolloin Q 3:2 ja Lk. 3:2 eivät ole enää välttämättä identtiset.
Hypoteettisessa Q-evankeliumissa Jeesus on Jumalan Poika ja Ihmisen Poika, jonka kuolemasta ei suoranaisesti kerrota mitään. Jeesuksen kuoleman sovittavasta merkityksestä tai ylösnousemuksesta Q-lähde ei myöskään puhu mitään. Mahdollisesti kohta Lk. 14:27/Mt. 10:38 ilmaisee kuitenkin tietoisuutta Jeesuksen ristinkuolemasta: jakeessa edellytetään myös opetuslasten alttiutta kuolemaan. Kuolemaa olisi tällöin tarkasteltu pikemmin esimerkkinä opetuslasten kohtalolle kuin sovitus- ja sijaiskuolemana.
Kritiikki

Osa tutkijoista hylkää olettamuksen Q-lähteestä. Enemmistö kuitenkin uskoo, että Q-lähde on ollut olemassa, mutta kaikki eivät hyväksy sen varaan rakennettuja teorioita (ehkä galilealaisesta) Jeesuksen toimintaa jatkaneesta yhteisöstä. Q-tutkijat eivät liitä olettamuksiaan Q-yhteisöstä pelkästään Galileaan, myös Jerusalemia ja Syyriaa on pohdittu. Jonkinasteista yhteisöllisyyttä on nähty Q-evankeliumin synnyssä, koska teksti kuvailee sanansaattajien toimintaa (Lk. 10:2b/Mt. 9:37b-38). Evankeliumi päättyy myös kuvaukseen uuden yhteisön palkasta: Q 19:12–26, 22:28.
Kirjallisuutta

Arto Järvinen: Jeesuksen lausumien kokoelma Q. Sivut 125-182 teoksessa Myllykoski, Matti & Järvinen, Arto (toim.): Varhaiskristilliset evankeliumit.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-318-2
Risto Uro: Jeesus-liikkeestä kristinuskoksi.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1995.  ISBN 951-570-226-7
Juha Molari: Q-evankeliumi ja psykohistoria : Uuden testamentin eksegetiikan väitöskirja.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Yliopistopaino, 2009.  ISBN 978-952-92-4839-1  Teoksen verkkoversio (PDF).
Aiheesta muualla

Q-evankeliumi suomeksi, rekonstruktion perustelut ja johdanto keskusteluun
Q-lähde: Hypoteeseja, faktaa ja fiktiota
Early Christian Writings - Lost Sayings Gospel Q (englanniksi)
IQP:n Q-rekonstruktio (englanniksi)
Weissen ja Holtzmannin kaksilähdeteoria synoptisten evankeliumien synnystä.
Tenojoen vesistö

| Tenojoen vesistö  (Suomen päävesistö: 68) |
| --- | --- |
Valtiot:  Norja, Suomi
Maakunnat:  Tromssa ja Finnmark, Lappi
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Barentsinmeri
Päävesistöalue:  Tenojoen vesistö (68)
Vesistöjako:  Tenon alaosan alue (68.01), Tenon keskiosan alue (68.02), Inarijoen alue (68.03), Inarijoen-Kietsimäjoen v-a (68.04), Pulmankijoen valuma-alue (68.05), Vetsijoen valuma-alue (68.06), Utsjoen alaosan alue (68.07), Utsjoen yläosan valuma−alue (68.08), Kevojoen valuma-alue (68.09)
Laskujoki:  Teno
Laskupaikka:  Tenovuono, Barentsinmeri 
Koordinaatit:  70°30′00″N, 28°23′46″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  16 386 km²  
Järvisyys:  3,1 % 
Alueen pituus:  255 km  
Alueen leveys:  120 km  
Pääuoma:  250 km  lähde?
Keskivirtaama:  197,5 m³/s  lähde?
 fiJoki laskee  Barentsinmereen Tenovuonossa. 
Tenojoen vesistö tai myös Tenon vesistö (vesistöaluetunnus 68) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Teno laskee Barentsinmeren Tenovuonoon. Vesistöalueen valuma-alueen pinta-ala on 14 891 neliökilometriä, josta 5 153,84 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja 9 738 neliökilometriä Norjalle. Alueen järvisyys on 3,1 %.
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Pulmankijoen valuma-alue (68.05)
Tenon alaosan alue (68.01)
Vetsijoen valuma-alue (68.06)
Tenon keskiosan alue (68.02)
Inarijoen alue (68.03)
Inarijoen–Kietsimäjoen valuma-alue (68.04)
Utsjoen alaosan alue (68.07)
Kevojoen valuma-alue (68.09)
Utsjoen yläosan valuma-alue (68.08)
Pöntiönjoen vesistö

| Pöntiönjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 52) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Pohjanmaa, Pohjois-Pohjanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Pöntiönjoen vesistö (52)
Vesistöjako:  Pöntiönjoen alao. alue (52.001), Pöntiönjoen kesk. alue (52.002), Pöntiönjoen yläo. v-a (52.003), Heinistönojan valuma-alue (52.004), Oja−Matin ojan valuma−alue (52.005), Kärkisojan valuma-alue (52.006)
Laskujoki:  Pöntiönjoki
Laskupaikka:  Rautila, Sipinperä, Perämeri 
Koordinaatit:  64°06′54″N, 23°38′10″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  206,84 km²  
Järvisyys:  0,37 % 
Alueen pituus:  30 km  
Alueen leveys:  15 km  
Pääuoma:  36 km  
Keskivirtaama:  1,5 m³/s  lähde?
 fiJoki laskee Perämereen Sipinperällä Rautilassa. 
Pöntiönjoen vesistö (vesistöaluetunnus 52) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Pöntiönjoki laskee Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 206,84 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 0,37 %.
Yleistä > Vesistön sijainti

Pöntiönjoki laskee Perämereen Kokkolan ja Kalajoen puolivälissä ja viitisen kilometriä Lestijoen suusta pohjoiseen. Sen vesistöalue on noin 25 kilometriä pitkä mutta keskimäärin vain noin 8 kilometriä leveä. Valuma-alueen levein kohta on noin 13 kilometriä leveä ja se sijaitsee valuma-alueen yläjuoksun puolivälissä. Vesistöalueen alueet suistosta pääuoman puoliväliin kuuluvat Pohjois-Pohjanmaan Kalajoelle ja loput Keski-Pohjanmaan Kannukseen. Pöntiönjoen vesistö (52) sijaitsee lounaisen Lestijoen vesistön (51) vieressä. Näiden väliin jää vain pieni ja kapea Perämeren rannikkoalueeseen (84) kuuluva pääasiassa Kunnottomanojan valuma-alue. Koillipuolen luoteisosa rajautuu taas rannikkoalueeseen (84), jossa virtaa esimerkiksi Himanganjoki. Tämän koillispuolella on vedenjakajan takana suuri Kalajoen vesistöalue (53).
Yleistä > Vesistöalueen jako

Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Pöntiönjoen alaosan alue (52.001)
Pöntiönjoen keskiosan alue (52.002)
Kärkisojan valuma-alue (52.006)
Oja-Matin ojan valuma-alue (52.005)
Heinistönojan valuma-alue (52.004)
Pöntiönjoen yläosan valuma-alue (52.003)
Pääuoma

Joissakin lähteissä Pöntiönjoen pituudeksi on ilmoitettu sama 15 kilometriä. Joki alkaisi tällöin kohdasta, joka sijaitsee Ainalin ja Kärkisten puolivälistä. Kun jokea seuraa kartasta, tulee joen latvaosuuksilla sen karttanimeksi Pöntiönoja. Pöntiönjoki ja -oja muodostavat yhdessä vesistöalueen pääuoman, joka alkaa suoksi kuivatetusta Peräjärvestä Pöntiönojana ja muuttuu jo yläjuoksulla Pöntiönjoeksi. Pääuoman pituus Peräjärveltä merenrantaan on kartasta mitattuna noin 36 kilometriä. Tarkemman lähteen puuttuessa voidaan vaihtumiskohta karttojen perusteella rajata kahden kohdan väliin. Ylin kohta löytyy vuoden 1955 peruskartasta, jossa silloin vielä ojittamattomalla Maanpuuttuvannevalla virtasi yksinäinen Pöntiönoja. Ojan nimi on kartassa kirjoitettu Korvenkylän itäpuolelle suoalueen kohdalle noin 32 kilometriä joensuusta mitattuna. Pöntiänjoelle löytyy alin kohta vuoden 1979 kartasta nimimerkintä Mutkalammen kylän länsipuolelta, jonne joelle tulee joensuusta matkaa matkaa 21 kilometriä. Pituuden arvoksi saadaan tulkinnan mukaan 21–32 kilometriä keskiarvon ollessa 26 kilometriä.
Pääuoman sivu-uomia

Taulukossa on luettelo Pöntiönjokeen yhtyvistä sivu-uomista joensuusta alkaen. Sivu-uomien etäisyys joensuusta on mitattu merenrannasta alkaen. Taulukon tietojen lähteet on lueteltu taulukon alle ja kullakin riville on vielä yksilöity solujen tiedot.
| Sivu-uoman nimi   | Pääuoman kohta   | Etäisyys (km *)   | Pituus (km)   | Virtaama MQ (m³/s) | Valuma- alue (km²) | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Marjajärvenoja | Rautila | 1 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Piekkonoja | Rautila | 2 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Luomanoja | Pöntiö | 10 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Kärkistenoja | Kärkinen | 16 |  |  | 45 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Oja-Matin oja | Kärkinen | 16 |  |  | 36 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Heinistönoja | Ainali | 20 |  |  | 22 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Järvioja | Mutkalampi | 24 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
Yläjuoksu muodostuu Pöntiönojasta, jonka valuma-alue on tiheästi ojitettu.
Lähteet: 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = Karttapaikan verkkopalvelu, 3 = katsottu Suomen ympäristökeskuksen VALUE-palvelusta ()
Järviä

Vesistöalueella sijaitsee kahdeksan yli hehtaarin suuruista järveä. Ne ovat Pöntiönjoen lähialueilla sijaitsevat Marjajärvi (2 ha) ja Maasydämenlampi (2 ha), ja sen yläjuoksulla sijaitsevat Hiirilampi (2 ha) ja Vareslammi (1 ha). Sivuojien valuma-alueilla on lisää järviä. Heinistönojan valuma-alueella sijaitsevat Heinistönjärvi, Hietajärvi (25 ha) ja Mustajärvi (4 ha). Niiden lisäksi on sorakuopissa sijaitsevat laajat lammikot. Oja-Matin ojan valuma-alueen latvoilta löytyy Ahmasjärvi (9 ha) ja Kärkisojan valuma-alueen latvoilta Jylhäjärvi (4 ha).
Pääjärvi (Karstula)

| Pääjärvi |
| --- | --- |
 Pääjärvi-näkymä tornista.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Karstula
Koordinaatit:  62°51′50″N, 24°47′22″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pääjärven alue (14.63)
Lasku-uoma:  Kouheroisenkoski Hepolampeen
Taajamat:  Karstulan kirkonkylä
Järvinumero:  14.631.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  147,5 m  
Pituus:  16,8 km  
Leveys:  5,8 km  
Rantaviiva:  95,358 km  
Pinta-ala:  29,5012 km²  
Tilavuus:  0,11231219 km³  
Keskisyvyys:  3,81 m  
Suurin syvyys:  14,9 m  
Valuma-alue:  1 213,88 km²  
Saaria:  57 
:  Vuohisaari, Niittysaari, Männikkösaari, Unikonsaari
 fiPääjärvi 
Pääjärvi on Keski-Suomessa Karstulassa kirkonkylän kohdalla sijaitseva järvi.
Luontoarvoja > Vedenlaatu

Pääjärven vedenlaatu on heikentynyt 1950-luvulta lähtien. Sen suurimmat kuormittajat ovat olleet yläpuolisten alueiden metsäajoitukset 1970-luvulle saakka, turvetuotanto, järven ympäristön maanviljely, entinen perunajauhotehdas ja kunnallisen jäteveden käsittelylaitos.
Luontoarvoja > Säännöstelypato

Pääjärven vedenpinta vaihtelee vuodenaikojen mukaan joskus voimakkaasti. Kesäisin vedenpinta alenee eniten ja sitä estämään on järven lasku-uoman Kouheroisenkosken joenniskaan rakennettu säännöstelypato, jonka luukkuja säätämällä on alinta vedenpinnan korkeutta onnistuttu pitämään ylempänä.
Luontoarvoja > Natura-alueet

Järven pohjoispäässä sijaitseva Laikanlahti ja sen sivulahti Ruokolahti kuuluvat Natura 2000- ohjelmassa (FI0900141, 143 hehtaaria, SPA) erityiseen suojelun piiriin. Laikanlahteen laskee pohjoisesta tuleva Kiminginjoki. Erityisesti Ruokolahti on rehevöitynyt ja umpeen kasvava lahti. Sen kasvistossa on runsas ilmaversoiskasvusto, kelluslehtikasvusto sekä uposlehtisiä. Sen runsas vesikasvillisuus muodostuu näkyvästi myös kortteesta, ruo'osta ja kaislasta. Lahdella pesii suuri naurulokkiyhdyskunta, mutta suojelun perusteena on ainakin 26 lintulajia.
Pääjärvi on myös muuttolintujen suosima levähdyspaikka. Paikkaa suosivat kevätmuutossa sekä arktiset muuttolinnut että hanhet. Syksyisin järven rannat keräävät etelään muuttavia kahlaajia.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Pääjärven alueella (14.63), jonka Pääjärven lähialueeseen (14.631) järvi kuuluu. Pääjärven valuma-alueen pinta-ala on 1 214 neliökilometriä ja sen järvisyys on 7,09 % .
Pääjärveen tulee kolme suurempaa jokea. Karstulan kirkonkylässä siihen laskee lyhyt Enojoki, joka on Päällinjärven valuma-alueen (14.633) laskujoki. Sen alimmat järvet ovat Päällin (99 ha) ja Ylin (37 ha) sekä Humpissa sijaitseva Iso-Korppinen (112 ha). Laikanlahteen laskee Kiminginjoki, joka on Kyyjärven valuma-alueen (14.64) laskujoki. Sen suurimpia järviä ovat alimpana oleva Kiminginjärvi (150 ha)
ja keskijuoksulla sijaitseva Kyyjärvi (1628 ha). Kolmas joki Vahanganjoki, joka laskee järven länsirantaan. Se on Vahankajoen valuma-alueen (14.67) laskujoki, ja sen valuma-alueelta voidaan mainita alajuoksun Tohtaanlampi (10 ha) ja seuraavaksi Vahanka (477 ha) ja Valkkuna (82 ha).
Pääjärven lähialueen järvet laskevat usein suoraan Pääjärveen omaa ojaa myöten. Sellaisia ovat esimerkiksi Naapurinlampi (2 ha), joka laskee länsirantaan, Iso Metsälampi (1 ha) ja Pieni Metsälampi (2 ha) Kouheroisensalmessa, sekä Kulhanlampi (4 ha) edellisten pohjoispuolelta. Sen sijaan Jyväslahteen laskevan Vuoripuron valuma-alueella sijaitsevat Vuorijärvi (17 ha) ja Pieni Vuorijärvi (13 ha). Lisäksi Poukanlahteen laskevalla Lipityspuron valuma-alueella ovat Poukanlampi (15 ha), Pajulampi ja Pitkänsuonlampi (4 ha). Näiden lisäksi on Iso-Metsonen (8 ha) ja Pieni-Metsonen (3 ha), joiden laskuojasta ei ole tässä tietoa.
Pääjärven lasku-uoma on lyhyt koskijakso järven eteläpäässä Kouheroisensalmessa, mistä alkavat Kouheroisenkoski ja sen perään Juurikkalakoski. Nämä laskevat Hepolampeen, ja kun Pääjärven vedenpinnan korkeus on 147,5 metriä mpy ja Hepolammella 143,9 metriä, saadaan kosken pudotukseksi 3,6 metriä.
Aiheesta muualla

Karstulan osakaskuntaan
(14.6)
Teollisuustalous

| Teollisuustalous |
| --- | --- |
Kirjailija:  Uusi-Rauva, Erkki & Haverila, Matti & Kouri, Ilkka
Kieli:  suomi
Genre:  Tietokirjallisuus
Kustantaja:  Infacs Johtamistekniikka
Julkaistu:  1994
Sivumäärä:  472
ISBN:  951-96765-0-3

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Teollisuustalous on suomalainen kirja teollisuustalouden opetukseen teknillisissä korkeakouluissa sekä ammattikorkeakouluissa.
Kirja käsittelee yrityksen johtamista, talouden hallintaa, markkinointia ja tuotantoa.
Tendō-ryū naginatajutsu

Tendō-ryū naginatajutsu  (jap. 天道流 薙刀術, Tendō-ryū naginatajutsu) on klassinen japanilainen bujutsu-koulukunta, jossa harjoitellaan naginatajutsua, miekkailua (kenjutsu), sauvankäyttötaitoja (jōjutsu) sekä ketjusirppitaitoja (kusarigamajutsu). Tendō-ryū naginatajutsun perusti Kashima shintō-ryūta opiskellut, Tsukahara Bokudenin oppilas, Saito Hangan Denkibo Katsuhide myöhäisellä Muromachi-kaudella vuonna 1582.
Perinteen päämestarit

Koulukunnan päämestarit Meiji-kaudelta lähtien:
sōke Shimogawara
sōke Mitamura Akinori (4. joulukuuta 1847 – 1. tammikuuta 1931)
sōke Mitamura Chiyo (18. huhtikuuta 1885 – 1966)
sōke Mitamura Takeko
sōke Kimura Yasuko