stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen urheilu 2013
Pikaluistelu

Sprinttimaailmanmestaruuskilpailuissa 26.–27.1. Salt Lake Cityssä, Yhdysvalloissa Pekka Koskela saavutti hopeaa Suomen-ennätyspistein 137,015. Mika Poutala sijoittui seitsemänneksi.
Matkakohtaisissa maailmanmestaruuskilpailuissa 21.–24.3. Sotšissa, Venäjällä Pekka Koskela sijoittui kahdeksanneksi ja Mika Poutala 14:nneksi 500 metrillä.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Maailmanmestaruuskilpailuissa 20.2.–3.3. Val di Fiemmessä, Italiassa Suomen ainoan mitalin toivat pronssille naisten vapaan hiihtotavan sprinttiviestissä hiihtäneet Riikka Sarasoja-Lilja ja Krista Lähteenmäki.
Ringette

Maailmanmestaruuskilpailuissa 31.12.2013–4.1.2014 North Bayssa, Kanadassa Suomi voitti kuudennen maailmanmestaruutensa. Timo Himbergin valmentama Suomi voitti kaksiosaisessa loppuottelussa Kanadan, ensimmäisessä osassa maalein 8–4 ja toisessa maalein 7–5. Turnauksen parhaana pelaajana palkittiin Marjukka Virta.
Suunnistus

Maailmanmestaruuskilpailut käytiin 6.–14.7. Sotkamossa. Mårten Boström voitti kultaa sprintissä, Jani Lakanen saavutti hopeaa pitkällä matkalla ja pronssille ylsivät Venla Niemi sprintissä ja Merja Rantanen keskimatkalla. Naisten viestissä Niemi, Anni-Maija Fincke ja Minna Kauppi ottivat hopeaa.
Taitoluistelu

Maailmanmestaruuskilpailuissa 10.–17.3. Londonissa, Kanadassa Juulia Turkkila naisten kilpailussa sekä Olesia Karmi ja Max Lindholm jäätanssissa karsiutuivat vapaaohjelmasta.
Euroopan-mestaruuskilpailuissa 21.–27.1. Zagrebissa, Kroatiassa Juulia Turkkila sijoittui naisten kilpailussa 17:nneksi ja pari Olesia Karmi / Max Lindholm jäätanssissa 19:nneksi.
Muodostelmaluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa 5.–6.4. Bostonissa, Yhdysvalloissa Team Unique voitti kultaa ja Marigold IceUnity sijoittui neljänneksi.
Tennis

Jarkko Nieminen voitti nelinpelissä venäläisen Dmitri Tursunovin parina toukokuun alussa Münchenin ATP-turnauksen ja ylsi kaksinpelissä loppuotteluun toukokuun loppupuolella Düsseldorfin ATP-turnauksessa. Marraskuussa hän voitti Helsingissä pelatun ATP-haastajaturnauksen. Hän selviytyi toiselle kierrokselle Australian avoimissa, Ranskan avoimissa ja Yhdysvaltain avoimissa sekä hävisi ensimmäisellä kierroksella Wimbledonissa.
Uinti

Pitkän radan maailmanmestaruuskilpailuissa 20.7.–4.8. Barcelonassa, Espanjassa Matti Mattsson saavutti pronssia 200 metrin rintauinnissa Suomen-ennätyksellä 2.08,95. Matias Koski sijoittui 800 metrin vapaauinnissa yhdeksänneksi Suomen-ennätyksellä 7.54,70.
Lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailuissa 12.–15.12. Herningissä, Tanskassa Ari-Pekka Liukkonen sijoittui 50 metrin vapaauinnissa seitsemänneksi. Suomi sijoittui miesten ja sekajoukkueiden vapaauintiviesteissä seitsemänneksi sekä naisten sekauintiviestissä kahdeksanneksi.
Voimistelu

Telinevoimistelun maailmanmestaruuskilpailuissa 30.9.–6.10. Antwerpenissä, Belgiassa Tomi Tuuha sijoittui hypyn karsinnassa 14:nneksi. Kuusiottelussa Oskar Kirmes oli parhaana suomalaisena 32:s.
Telinevoimistelun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 17.–21.4. Moskovassa, Venäjällä Petrus Laulumaa sijoittui hypyssä neljänneksi.
Joukkuevoimistelun maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 8.–9.6. Lahdessa. Olarin Voimistelijoiden OVO Team saavutti hopeaa ja Tampereen Voimistelijoiden Minetit sijoittui kuudenneksi.
Yleisurheilu

Maailmanmestaruuskilpailuissa 10.–18.8. Moskovassa, Venäjällä Suomen ainoa mitalisti oli keihäänheitossa hopeaa saanut Tero Pitkämäki. Samassa lajissa Antti Ruuskanen sijoittui viidenneksi. Suomella oli kisoissa vain kymmenen urheilijaa.
Sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 28.2.–3.3. Göteborgissa, Ruotsissa Eero Haapala sijoittui neljänneksi ja Tommi Evilä kuudenneksi pituushypyssä sekä Nooralotta Neziri kahdeksanneksi 60 metrin aitajuoksussa.
Parayleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 19.–28.7. Lyonissa, Ranskassa Suomi saavutti yhdeksän mitalia, joista kaksi oli kultaa, viisi hopeaa ja kaksi pronssia. Leo-Pekka Tähti T54-luokassa ja Toni Piispanen T51-luokassa voittivat kultaa 100 metrin ja saavuttivat hopeaa 200 metrin pyörätuolikelauksessa. Amanda Kotaja saavutti pyörätuolikelauksessa kaksi hopeaa ja Marjaana Heikkinen keihäänheitossa yhden. Pronssille ylsivät Henry Manni pyörätuolikelauksessa ja Aleksi Kirjonen kuulantyönnössä.
Ruotsin ralli 1998

|  Ruotsin ralli 1998 |
| --- | --- |
 2. osakilpailu 14 osakilpailusta kaudella 1998. 
Ajankohta:  6. – 8. helmikuuta 1998
Pituus:  19 erikoiskoetta, 381,34 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Tommi Mäkinen    Risto Mannisenmäki  (Mitsubishi Ralliart)
Toinen:   Carlos Sainz    Luis Moya  (Toyota Castrol Team)
Kolmas:   Juha Kankkunen    Juha Repo  (Ford Motor Co)
Ruotsin ralli 1998 (viralliselta nimeltään 47. International Swedish Rally) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1998. Kilpailu järjestettiin 6. – 8. helmikuuta 1998 Karlstadissa. Kilpailu oli kauden toinen ja sen kokonaispituus oli 381,34 kilometriä.
Kilpailun voitti Tommi Mäkinen ja voitto oli Ralliart-tallille neljäs Ruotsissa. Viimeisen päivän aamulla oli pakkasta ja tiet olivat jäässä, mutta lämpenevän ilman myötä tiet alkoivat sulaa. Carlos Sainz ajoi viimeisenä päivänä nopeimman ajan neljällä erikoiskokeella viidestä ja nousi Juha Kankkusen edelle.
Tulokset

| Sija | Kuljettaja | Kartanlukija | Auto | Aika | Ero |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Tommi Mäkinen |  Risto Mannisenmäki | Mitsubishi Lancer Evo IV | 3:32.51,6 | 0.0 |  |
| 2. |  Carlos Sainz |  Luis Moya | Toyota Corolla WRC | 3:33.43,2 | +51,6 |  |
| 3. |  Juha Kankkunen |  Juha Repo | Ford Escort WRC | 3:33.50,4 | +58,8 |  |
| 4. |  Kenneth Eriksson |  Staffan Parmander | Subaru Impreza WRC | 3:35.23,3 | +2.31,7 |  |
| 5. |  Marcus Grönholm |  Timo Rautiainen | Toyota Celica GT-Four | 3:36.21,5 | +3.29,9 |  |
| 6. |  Didier Auriol |  Denis Giraudet | Toyota Corolla WRC | 3:37.09,8 | +4.18,2 |  |
| 7. |  Uwe Nittel |  Tina Thörner | Mitsubishi Carisma GT Evo 4 | 3:37.35,2 | +4.43,6 |  |
| 8. |  Bruno Thiry |  Stéphane Prévot | Ford Escort WRC | 3:38.59,1 | +6.07,5 |  |
| 9. |  Piero Liatti |  Fabrizia Pons | Subaru Impreza WRC | 3:40.38,5 | +7.46,9 |  |
| 10. |  Mats Jonsson |  Johnny Johansson | Ford Escort RS Cosworth | 3:41.05,5 | +8.13,9 |  |
Lähde:
Ferdinand Maria

Ferdinand Maria, Paul Mignardin maalaama muotokuva (1674).
Ferdinand Maria (31. lokakuuta 1636 München – 26. toukokuuta 1679 Schleissheim) oli Baijerin vaaliruhtinas vuosina 1651–1679.
Hallitsijakausi

Ferdinand Marian vanhemmat olivat Baijerin ensimmäinen vaaliruhtinas Maksimilian I ja Itävallan arkkiherttuatar Maria Anna, jonka isä oli keisari Ferdinand II. Ferdinand Maria tuli valtaan alaikäisenä. Hän pyrki jälleenrakentamaan Baijeria kolmikymmenvuotisen sodan hävityksen jäljiltä muun muassa tukemalla maatalouden kehittämistä. Myös tuhoutuneita kirkkoja ja luostareita uudelleenrakennettiin. Hän kutsui vuonna 1669 uudelleen koolle valtiopäivät, jotka eivät olleet kokoontuneet sitten vuoden 1612.
Ferdinand Marian puolisona oli vuodesta 1650 Savoijin prinsessa Henriette Adelaide Maria (1636–1676), joka oli Savoijin herttua Viktor Amadeus I:n ja Ranskan prinsessa Kristiinan tytär. Ferdinand Maria kuoli 42-vuotiaana toukokuussa 1679 Schleissheimin linnassa, ja hänet on haudattu Münchenin Theatinerkircheen. Hänen seuraajakseen tuli hänen vanhin poikansa Maksimilian II Emanuel, jonka syntymää kymmenen avioliittovuoden jälkeen oli juhlittu rakennuttamalla Nymphenburgin linna vuonna 1675.
Lapset

Ferdinand Marialle syntyi kahdeksan lasta, joista neljä eli aikuisikään asti:
Maria Anna Christina (1660–1690), puoliso Ranskan kruununprinssi Ludvig
Maksimilian II Emanuel (1662–1726), Baijerin vaaliruhtinas
Luise Margarete Antonie (1663–1665)
Ludwig Amadeus Victor (k. 1665), kuoli alle kymmenkuisena
kuolleena syntynyt poika (k. 1666)
Kajetan Maria Franz (k. 1670), kuoli alle kahdeksankuisena
Joseph Clemens Kajetan (1671–1723), Kölnin vaaliruhtinas
Violante Beatrix (1673–1731), puoliso Toscanan kruununprinssi Ferdinand
Espanjan kuningas Filip V ja keisari Kaarle VII olivat Ferdinand Marian lapsenlapsia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferdinand Maria Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Vaaliruhtinatar Henriette Adelaide, Jean Delamoncen maalaus (n. 1674).
Ragnar Öller

Ragnar Öller
Karl Ragnar Öller, kirjailijanimi Sten Söderskär (6. heinäkuuta 1893 Lahti – 22. joulukuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen tohtori, kunniakonsuli ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Öller väitteli 1923 tohtoriksi kirjallisuuden alalta. Hän johti perheensä omistamaa yritystä ja oli myös jonkin aikaa Suomen puolustusvoimien ja Ranskan Suomen suurlähetystön palveluksessa.
Öller työskenteli vuodesta 1922 alkaen Liettuan Suomen suurlähetystön palveluksessa. Hänestä tuli konsuli 1925 ja pääkonsuli 1932.  Öller jatkoi näissä tehtävissä aina vuoteen 1940 saakka jolloin Neuvostoliitto miehitti Liettuan. Öller teki myös Liettuaa tunnetuksi Suomessa, käänsi liettualaisia novelleja ja toimi Suomi-Liettua-ystävyysseuran johtajana seuran lakkauttamiseen 1945 saakka.
Öller oli syksyllä 1921 ilmestymisensä aloittaneen Filmiaitta-lehden ensimmäinen päätoimittaja. Öller kirjoitti useita näytelmiä ja romaaneita salanimellä Sten Söderskär.
Kirjallisuutta

Ulla-Liisa Heino, Eeva Kihlberg ja Stasys Skrodenis : Liettuan lipunkantaja Suomessa. Lietuvos veliavnesys Suomijoje. Litauischer Fahnenträger in Finnland
Aiheesta muualla

Ragnar Öllerin lehtikirjoituksia:
Ensimmäiset elävätkuvat Helsingissä v. 1896, Suomen Kuvalehti, 25.09.1926, nro 39, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Filmin alkuajoilta Suomessa 2. Filmin vierailunäytäntö Ruotsalaisessa teatterissa v. 1898, Suomen Kuvalehti, 09.10.1926, nro 41, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Filmin alkuajoilta Suomessa 3. 1899-1901. Filmi kulkulaisena maassamme, Suomen Kuvalehti, 23.10.1926, nro 43, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Välimeren sinikalvoa viiltämässä, Helsingin Sanomat, 23.10.1927, nro 287, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Montserrat ihmeitten ja pyhimystarujen vuori, Helsingin Sanomat, 13.11.1927, nro 308, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kiertomatkalla Välimeren itäosissa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 08.09.1929, nro 36, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kiertomatkalla Välimeren itäosissa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 08.12.1929, nro 49, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Libanonin vuoristossa ja Pyhällä maalla, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 05.01.1930, nro 1, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Paul Keres

Paul Keres (1969)
Paul Keres pelaa shakkia suomalaisten sotilaiden kanssa Laatokan lähellä 10.12.1943.
Paul Keres Neuvostoliitossa 1991 julkaistussa postimerkissä (Michel 6163, Scott 5964)
Viiden kruunun setelissä oli Paul Keresin muotokuva.
Paul Keres (7. tammikuuta 1916 Narva – 5. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli virolainen shakin suurmestari ja shakkikirjailija.
Ura

Keres singahti suuresta tuntemattomuudesta maailmanmaineeseen 1935 Varsovan shakkiolympialaisissa Viron ykköspöydässä. Hänen kotikaupungissaan Narvassa oli niukasti harjoittelumahdollisuuksia, mistä syystä Keres turvautui kirjeshakkiin.
1937 oli Keresin varsinainen läpimurtovuosi. Hän saavutti menestystä Margaten, Oostenden ja Kemerin turnauksissa sekä Tukholman shakkiolympialaisissa. Neuvostoliiton mestaruuden Keres voitti kolme kertaa. Maailmanmestaruusottelu Aleksandr Aljehinia vastaan raukesi.
Paul Keres kuoli sydänkohtaukseen Helsingissä 59-vuotiaana ollessaan kotimatkalla Vancouverista.
Keresin muotokuva oli painettu Viron viiden kruunun seteliin, joka julkaistiin 1992.
Lehdet

Joose Norri: 90 vuotta Paul Keresin syntymästä (Suomen Shakki 1/2006)
Teoksia

Malekool I-III (1948–1955)
Valitud partiid (1961)
Kirjallisuutta

Fred Reinfeld: Keres' Best Games of Chess (1940)
E. Ridala: 50 Paul Keresin loistopeliä (1957)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paul Keres ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Punaiset prikaatit

Punaisten prikaatien lippu.
Punaiset prikaatit eli Brigate Rosse (BR) oli Italiassa 1970–1988 toiminut marxilais-leniniläinen aseellinen järjestö, jonka riveissä vaikutti näinä vuosina yhteensä yli 900 jäsentä. Järjestön päämääränä oli aseellisilla iskuilla ”valtion sydämeen” ja muilla provokaatioilla aloittaa kommunistinen vallankumous. Käytännössä tämä merkitsi sitä, että Punaiset prikaatit ampuivat ihmisiä, erityisesti oikeuslaitoksen eri tason tuomareita ja virkamiehiä sekä poliiseja, mutta myös muita, esimerkiksi reporttereita, joiden kirjoitukset eivät miellyttäneet heitä. Henkilöstä ja asiayhteydestä riippuen prikaatit ampuivat joko tappaakseen tai sitten muutamia luoteja alaraajoihin (ns. ”gambizzazione”). Prikaatit myös kidnappasivat useita ihmisiä, jotka sitten tuomittiin ”kansan tuomioistuimessa”. Punaiset prikaatit tappoivat vuosina 1974–1988 kaikkiaan 86 ihmistä.
Taustaa

Punaisten prikaatien taustalla voidaan nähdä sekä 1960-luvun lopun opiskelijaliikehdintä että Italian kommunistisen puolueen piirissä kytenyt tyytymättömyys puolueen reformistista politiikkaa kohtaan. Mielenosoittajien ja poliisin yhteenotot sekä uusfasististen ryhmien väkivallanteot loivat 1968–1969 Italiaan poliittisen jännityksen ilmapiirin, jossa vasemmistoryhmät epäilivät laajasti poliisin ja turvallisuuspoliisin elementtien toimivan yhteistyössä uusfasistien kanssa vasemmistoryhmiä vastaan. Tästä alkoi se poliittisen väkivallan täyttämä aikakausi, joka Italian historiassa tunnetaan nimellä Lyijyvuodet (Anni di piombo). Punaiset prikaatit perustettiin 1969 vastaamaan ”vallan militarisaatioon” ”taistelun militarisaatiolla”.
Järjestöllä oli juurensa Collettivo politico metropolitano -nimisessä aktivistiryhmässä jonka perustivat 1960-luvun loppupuolella Renato Curcio ja Duccio Berio. Noin 70 tämän ryhmittymän jäsentä kokoontui marraskuussa 1969 erääseen hotelliin Chiavarin kaupungissa tarkoituksella luoda teoreettinen perusta tulevalle taistelulle. Osanottajien listasta löytyvät melkein kaikki ensimmäisen sukupolven johtavien prikaatilaisten nimet. Paikalla oli neljä sosiologian opiskelijaa  Trenton yliopistosta: Renato Curcio, Margherita ”Mara” Cagol, Paola Besuschio ja Giorgio Semeria, kolme entistä Italian kommunistipuolueen PCI:n jäsentä: Alberto Franceschini, Prospero Gallinari ja Roberto Ognibene sekä kolme Sit-Siemens-tehtaan työläistä: Mario Moretti, Corrado Alunni ja Alfredo Bonavita.
Punaisten prikaatien edeltäjänä voi pitää myös Giangiacomo Feltrinellin ”Partisaanitoiminnan ryhmää” (GAP), joka toimi vuosina 1969–1972 tehden omaisuuteen kohdistuvia iskuja muun muassa suuryhtiöitä ja USA:n konsulaatteja vastaan sekä lähetti piraattiradiota. Feltrinelli ja Punaisten prikaatien johto olivat kuitenkin eri mieltä monesta asiasta, joten mitään yhteistyötä ei ryhmien välillä saatu aikaan.
Varhaiset vuodet

Ensimmäiset Punaisten prikaatien nimissä allekirjoitetut kommunikeat ilmestyivät syyskuussa 1971 liittyen tehtaissa toteutettuun sabotaasiin. Ensimmäiset kidnappaukset kohdistuivat tehtaiden esimiehiin vuosina 1972–1973, ja kidnapatut vapautettiin lyhyen vangitsemisen jälkeen. Punaiset prikaatit ilmoittivatkin olevansa nimenomaan tehdastyöläisten taisteluita tukeva järjestö, ja organisaation toiminta rajoittui Milanon ja Torinon teollisuuskeskuksiin.
Ensimmäiset prikaatien toiminnan vaatimat kuolonuhrit olivat 17. kesäkuuta 1974 kaksi uusfasistisen MSI-puolueen Padovan jaoston jäsentä, jotka ammuttiin ”vahingossa” MSI-puolueen arkistona käyttämään varastotilaan kohdistuneen murtovarkauden yhteydessä. Tarkoituksena oli varastaa MSI:n jäsenluetteloita tai muita tärkeitä papereita, ja kun paikalla sattumalta olleet Giuseppe Mazzola (s. 1914) ja Graziano Giralucci (s. 1944) yrittivät estää varkauden, heidät ammuttiin. Samana vuonna BR kidnappasi Genovan pääsyyttäjän Mario Sossin vaatien kahdeksan Gruppo XXII Ottobre -aktivistiryhmän jäsenen vapauttamista vankilasta. Sossia pidettiin vankina 35 vuorokautta, kunnes genovalainen tuomioistuin päätti, että vangit vapautetaan. Tämä päätös jäi kuitenkin toteuttamatta, koska syyttäjä Francesco Coco valitti siitä heti korkeampaan oikeusasteeseen, eikä päätöstä voitu panna toimeen, ennen kuin valitus oli käsitelty. Punaiset prikaatit tunsivat kuitenkin itsensä moraalisiksi voittajiksi, ja Sossi sai kyydin Milanoon, jossa hänet jätettiin istumaan puiston penkille taskussaan junalippu kotikaupunkiinsa. Seuraava kidnappaus oli Punaisten prikaatien ensimmäinen täysin epäonnistunut operaatio. Sitä johti Mara Cagol, Renato Curcion vaimo. Kidnappauksen uhri oli tunnettu liikemies Vittorio Vallarino Gancia. Tällä kertaa poliisi löysi ”kansan vankilan” 5. kesäkuuta 1975, ja syntyneessä tulitaistelussa kuoli Cagol ja yksi poliisi. Poliisien iskua johtanut luutnantti Umberto Rocca menetti vasemman kätensä ja käsivartensa, kun Cagolin heittämä käsikranaatti räjähti hänen vieressään.
Ensimmäisen salamurhaiskun Punaiset Prikaatit toteutti 8. kesäkuuta 1976 tappaen Sossin juttuun kaksi vuotta aikaisemmin sekaantuneen syyttäjä Francesco Cocon ja tämän kaksi henkivartijaa. Italian poliisi pidätti samana vuonna joukon järjestön aktiiveja ja tappoi yhden.
Aldo Moron murha > Taustaa

Radikaalivasemmistolaisen, mutta pikemmin autonomimarxilaisen kuin marxilais-leniniläisen ”Autonomia Operaia” -liikkeen noustessa Italiassa huippuunsa 1977 Punaiset prikaatit otti liikehdintään kriittisen näkökannan ja julisti perustavansa ”Kommunististen taistelijoiden puolueen” (PCC). Samalla kuitenkin Prikaatien toiminta oli yhä enemmän irtaantunut alkuperäisistä lähtökohdistaan tehdastyöläisten parissa ja keskittyi paljolti syyttäjien ja poliisien painostamiseen järjestön aktiivien vapauttamiseksi.
Punaisten prikaatien perustettua uuden, neljännen jaostonsa, Roomaan ("colonna Romana") 1976 alkoi järjestön sisäinen suunnittelu johtavan kristillisdemokraattisen poliitikon kidnappaamisesta. Ensimmäinen askel oli ”kansan vankilan” hankkiminen. Poliisille vielä silloin täysin tuntematon Anna Laura Braghetti sai tehtäväkseen hankkia Roomassa tarkoitukseen sopivan kerrostaloasunnon, ja hän osti sellaisen osoitteessa Via Camillo Montalcini 8. Braghettin muutettua asuntoon sinne ilmestyi pian myös ”insinööri Luigi Altobelli”, oikealta nimeltään Germano Maccari. Hänen toimestaan alimmassa kerroksessa olevan asunnon pihapuolen ikkunoihin asennettiin kalterit, ja oveen ilmestyivät uudet varmuuslukot. Makuuhuoneeseen nousi uusi väliseinä, ja sen taakse myöhemmin asuntoon muuttanut vankikarkuri Prospero Gallinari rakensi pienen sellin, jonka mitat olivat suunnilleen 1,2 x 3 m. Kansan vankila oli valmis, ja sen osoitteen tiesi vain neljä Punaisten prikaatien jäsentä, jo mainittujen lisäksi myös Mario Moretti. Kuka siellä vankina istuisi, oli silloin vielä päättämättä, mutta listalla oli kolme nimeä: Giulio Andreotti, Aldo Moro ja Amintore Fanfani. Syksyllä 1977 päätettiin, että Moro kidnapataan, ja iskun suunnittelu alkoi.
Aldo Moron murha > Äänestys kuolemantuomiosta

Toukokuun ensimmäisinä päivinä Punaiset prikaatit äänestivät Moron kuolemantuomion täytäntöönpanosta. Äänestykseen osallistuivat kaikki prikaatien neljä jaostoa (Rooma, Milano, Torino ja Genova) sekä vankilassa istuvat entiset johtajat. Äänestyksen tulos oli Morettin mukaan lähes yksimielinen: kuolemantuomio pantaisiin täytäntöön. Miten äänestys käytännössä tapahtui, siitä ei ole kaikilta yksityiskohdiltaan varmaa tietoa. Rooman jaostosta kuitenkin tiedetään Morettin lausuntojen perusteella, että hän tapasi henkilökohtaisesti siellä olevat prikaatien jäsenet kerätäkseen heiltä äänet. Yksi näistä tapaamisista, 3. toukokuuta, kehittyi kaksi tuntia kestäneeksi keskusteluksi, jossa Moretti, Valerio Morucci ja Adriana Faranda eivät päässeet yhteisymmärrykseen tuomion täytäntöönpanosta. Keskustelun päätteeksi Morucci ja Faranda äänestivät Moron tappamista vastaan, ollen ainoat Punaisten prikaatien vakinaisista jäsenistä, jotka näin tekivät. Samaan tulokseen päätyi kaksi Moron vanginvartijoista, Germano Maccari ja Anna Laura Braghetti. Näiden neljän toimeenpanon vastustajan yhteinen asenne oli, että Moro oli jo kärsinyt tarpeeksi. Hänen poliittinen uransa oli lopussa, ja hänen tappamisensa sen alennuksen jälkeen, mitä hän oli kärsinyt, ja hänen puoluetoveriensa jätettyään hänet oman onnensa nojaan olisi moraaliton ja lähes epäinhimillinen teko.
Prikaatien päätepysäkki

Punaisten Prikaatien heikennyttyä ja monien jäsenten käännyttyä ilmiantajiksi järjestö repesi 1984 kahteen ryhmään: ”Kommunististen taistelijoiden puolue” (BR-PCC) ja ”Kommunististen taistelijoiden liitto” (BR-UCC). Samana vuonna useat vangitut Punaisten prikaatien jäsenet hylkäsivät julkisesti aseellisen taistelun toimintamuotona.
Maaliskuussa 1987 BR-UCC murhasi kenraali Licio Giorgierin ja 16. huhtikuuta 1988 BR-PCC tappoi senaattori Roberto Ruffillin. Nämä jäivät kuitenkin Punaisten prikaatien viimeisiksi aktioiksi ryhmien toiminnan loppuessa joukkopidätyksiin.
Jo vuonna 1987 antamassaan TV-haastattelussa Renato Curcio, Mario Moretti ja Barbara Balzerani olivat yhtä mieltä siitä, että aseellisen taistelun aika oli ohitse. Kirjallinen vahvistus tuli Prospero Gallinarin toimesta 23. lokakuuta 1988. Seitsemän sivua pitkässä Rebibbian vankilassa laaditussa avoimessa kirjeessä ilmoitettiin, että ”Aseellinen taistelu valtiota vastaan on päättynyt”. Kirje sisälsi myös selvityksen siitä, että tästä päivämäärästä lähtien Punaiset prikaatit ei ottaisi enää vastuuta mistään nimissään tehdystä aseellisesta toiminnasta, ja sellaisten sattuessa kyseessä olisivat järjestön nimeä luvatta väärinkäyttävät ulkopuoliset. Kirjeen allekirjoittivat Gallinarin lisäksi seitsemän muuta Rebibbian vankia, heidän joukossaan myös BR-PCC- ja BR-UCC-uusryhmittymien edustajat. Tammikuussa 1989 viranomaiset tekivät viimeiset suuret ratsiansa vasemmistoterrorismia vastaan, eräänlaisen loppusiivouksen. Näissä ratsioissa löydettiin muun muassa Punaisten prikaatien ja toisen merkittävän terroristijärjestön Prima Linean arkistot ja toistakymmentä terroristien tukikohtaa.