stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muhammedin historiallisuus
Historiallis-kriittinen näkemys: yhteenveto

Historiallis-kriittinen islamin tutkimus on 1800-luvulta lähtien kyseenalaistanut islamilaisen perimätiedon luotettavuuden. Tämä on merkinnyt myös perinteisen Muhammedia koskevan kuvan uudelleen arvioimista. Radikaaleinta suuntaa edustavat tutkijat ovat halunneet kokonaan kieltää Muhammedin historiallisuuden kelvollisten lähdetietojen puutteen takia. Koska aikalaislähteitä 600-luvulta on vain vähän, uskottavan vaihtoehdon kehittely on osoittautunut vaativaksi tehtäväksi. Eniten siihen on paneuduttu saksalaisessa Inârah-projektissa, jonka julkaisuissa on hahmoteltu pitkälle menevää vaihtoehtoista tarinaa islamilaiselle kertomukselle.
Projektissa esitettyjen näkemysten mukaan Muhammed ja häntä seuranneet neljä oikeaan johdettua kalifia ovat mytologisia henkilöitä, joita koskevat tarinat syntyivät vasta 700-luvulla legitimoimaan abbasidien vallankumousta ja sitä seurannutta poliittista järjestelmää. Arabivalloitus ei alkanut Arabian niemimaalta vaan tapahtui Bysantin ja Persian valtakuntien sisäisen hajoamisen tuloksena; ensimmäisen arabihallitsijan Muawijan uskonto edusti kristillisyyttä, jossa Johannes Kastaja oli avainhahmo; häntä seurannut Abd al-Malik toi Persiasta muhammadismin, jossa profeetta Jeesuksen kunnianimi oli "ylistetty" (arabiaksi muhammad). Tämä areiolaisuutta muistuttanut kristillisyyden muoto kehittyi abbasidivallankumouksen jälkeen islamiksi, kun kolikoiden ja piirtokirjoitusten muhammad alettiin kansanuskossa ymmärtää arabiprofeetan erisnimeksi. Samalla joukko mahdollisesti Syyriassa tai Persiassa kirjoitettuja kristillisiä tekstejä koottiin ja kanonisoitiin kirjaksi, jonka tekijäksi ymmärrettiin Muhammed.
Traditionalistien vastauksia

Tunnettu orientalisti William Montgomery Watt, joka kirjoitti 1950-luvulla laajan Muhammed-elämäkerran, perusteli Muhammedin historiallisuutta vastakysymyksellä: "Kuka olisi ottanut vaivakseen keksiä tämän konstikkaan tarinan ja mistä syystä?" Watt katsoi, että islamilainen perimätieto on yleisesti ottaen hyväksyttävää, mutta siihen tulee suhtautua varauksella ottaen huomioon mahdollisen tendenssimäisyyden. Ainoastaan silloin, kun perimätieto sisältää selviä ristiriitoja, se on hylättävä. Watt huomauttaa, että suvustaan kiinnostuneet eurooppalaisetkin tietävät siitä jotain kaksi tai kolme sukupolvea taaksepäin. Miksi eivät sitten arabit, jotka olivat erittäin kiinnostuneita historiasta tietäisi siitä kuuden, kahdeksan tai jopa kymmenen sukupolven taakse?
Tohtori Michael Marx, saksalaisen ”Corpus Coranicum” -hankkeen johtaja, esitti Der Spiegelin haastattelussa vuonna 2008 perusteluita Muhammedin historiallisuuden puolesta. Hänen mukaansa ”Koraanin syntyä olisi vaikea selittää, jos profeetta poistettaisiin laskuista”. Hän katsoi myös, että Muhammedin tuomiseksi islamilaiseen historiankirjoitukseen ”olisi vaadittu valtavaa salaliittoa”. Kolmanneksi hän arvioi asiaa oman projektinsa toimintaedellytysten kannalta: ”Tiedot ja huhut leviävät hyvin nopeasti internetin aikakaudella… meillä on hyvin luottamukselliset suhteet islamilaiseen maailmaan”.
Muhammedia koskevien varhaisten lähteiden puutetta on perusteltu eri tavoin. Islamologi Jeremy Johns on perustellut Muhammedia koskevien varhaisten lähteiden puutetta sillä, että ennen Abd al-Malikia umaijadivaltakunnan rakenteet olivat niin kehittymättömiä, ettei sillä ollut välineitä tuoda esiin omaa propagandaansa ja valtionuskontoaan. Historioitsija Clive Foss on kysynyt, miksi Muhammedin pitäisi esiintyä Koraanissa: "Kirja oli loppujen lopuksi oletettavasti paljastettu Muhammedille, joten hän tuskin olisi voinut olla sen aihe."
Robert Hoyland on huomauttanut, että Inârah-projektissa konstruoitu kuva islamin synnystä, vaikka onkin kekseliäs, perustuu kolikoista tehtyihin tulkintoihin ja herättää enemmän kysymyksiä kuin antaa vastauksia. Tärkein kysymys on, millä tavalla Jeesuksen kunnianimeksi väitetty muhammad olisi voinut lopulta kehittyä arabiprofeetan nimeksi.
Zombi

| Zombi |
| --- | --- |
 Meat Grinder zombien patsas Phoenixin Comic Con -tapahtumassa Phoenixissa, Arizonassa.
Ominaisuudet
Status:  elävä kuollut
Tuntomerkit:  Ihmisten ruumiita mätänevän lihan peitossa
Esiintyminen:  Zombeja voi esiintyä kaikkialla, missä ihmiset elävät, usein hautausmaiden lähellä
Asuinpaikka:  Usein hautausmaat
Kansanperinne
Samanlaiset olennot:  Muumio Kummitus Luuranko Kirkonväki
Infobox OKNimi-testi OK: 
Zombi tai zombie on voodoossa taikakeinoin liikkuvaksi tehty vainajan ruumis, jota voi käyttää palvelijana.
Kauhuviihteessä ja muussa populaarikulttuurissa zombit ovat usein syntyneet puolivahingossa erilaisten epäonnistuneiden kokeiden seurauksena.
Yhtään ”oikeaa” zombia ei ole päästy tutkimaan. Mahdollisten todellisten zombien on väitetty kärsivän mielenterveyden häiriöistä, kuten katatonisesta skitsofreniasta, joka on tulkittu paluuksi haudan takaa.
Alkuperä

Afrikkalaisperäinen voodoo-uskonto vallitsi Haitissa vapaasti maan itsenäistyttyä ja pitkälti samalla eristäydyttyä muusta maailmasta vuodesta 1804 lähtien. Vuonna 1810 sana zombie mainittiin ensimmäisen kerran englanninkielisessä kirjassa History of Brazil, jossa se viittasi länsiafrikkalaiseen jumalaan. Afrikasta zombimytologia levisi Haitiin, missä uskottiin yleisesti noituuteen. Haitissa zombien uskotaan olevan bokoriksi tai hounganiksi kutsuttujen voodoo-pappien kuolleista tuomia ihmisiä. Joskus zombiksi muuttaminen oli rangaistus, mutta usein heidät tarkoitettiin orjiksi.
Yhdysvaltalainen William Seabrook kirjoitti Haitissa asuttuaan vuonna 1929 kirjan The Magic Island, jolla hän toi Haitin zombi-perinteen muun maailman tietoisuuteen. Seabrook kuvaili zombit kuulemansa perusteella "sieluttomiksi ihmisruumiiksi, yhä kuolleiksi mutta haudasta nostetuiksi, noituudella eläväntapaiseksi palautetuiksi; he ovat vainajia, jotka on saatu kävelemään, käyttäytymään ja liikkumaan kuin olisivat elossa". Zombeja käytettiin Seabrookin mukaan orjina. Heidän kasvonsa olivat ilmeettömät ja tyhjät, katse sokea ja tuijottava. Pian Seabrookin kirjan julkaisun jälkeen zombiet alkoivat näkyä yhdysvaltalaisessa populaarikulttuurissa. Ensimmäisiä esiintymisiä oli Kenneth Webbin näytelmä Zombie, joka sai ensi-iltansa New Yorkissa 1932.
Alkuperä > Clairvius Narcissen tapaus

Vuonna 1980 ilmestyi haitilaiseen kylään mies, joka väitti olevansa haitilaisessa sairaalassa toukokuun toisena päivänä vuonna 1962 kuollut Clairvius Narcisse. Narcisse kertoi olleensa tajuissaan, mutta halvaantunut oletetun kuolemansa aikana, hän oli jopa nähnyt tohtorin peittävän kasvonsa lakanalla. Narcisse väitti, että bokor (noita) oli herättänyt hänet henkiin ja tehnyt hänestä zombin. Sairaala oli dokumentoinut Narcissen sairauden ja kuoleman. Tiedemiehet pitivät häntä siksi mahdollisena todisteena haitilaisista zombeista. Narcissen tapaus oli lähtölaukaus 1980-luvun zombitutkimukselle, jolloin antropologi Wade Davis matkusti Haitille tutkiakseen mikä voisi aiheuttaa zombien kaltaisen tilan. Wade Davis väitti 1980-luvulla Haitilla tekemiensä tutkimusten perusteella, että kuoleman kaltainen tila saatiin aikaan pallokalan myrkyllä. Muut tutkijat ovat suhtautuneet Davisin tutkimuksiin epäillen ja hänen tutkimustuloksensa on kyseenalaistettu. Davis kirjoitti Narcissen tapauksen pohjalta kirjan The Serpent and the Rainbow vuonna 1985, jonka pohjalta ilmestyi vuonna 1988 Wes Cravenin ohjaama kauhuelokuva Käärme ja sateenkaari.
Populaarikulttuurissa

Populaarikulttuurissa zombi on henkiin herätetty ruumis, joka ei muista mitään, on yleensä hyvin kömpelö ja jonka ainoa tehtävä on syödä kaikki elävä mikä sen eteen sattuu. Usein zombit himoitsevat aivoja, mutta sille ei ole mytologista pohjaa. Zombeja ja niiden kaltaisia olentoja on käytetty hahmoina kauhukirjallisuudessa ainakin 1900-luvun alusta: Weird Talesiin kirjoittaneista aihetta käsittelivät muun muassa Cthulhu-mytologian yhtenäistänyt August Derleth ja Conan barbaarin luoja Robert E. Howard joka kirjoitti aiheesta kaksi novellia ja artikkelin. Juri Nummelin on toimittanut suomalaisia zombinovelleja sisältävän kokoelman Tuhansien zombien maa: Tarinoita elävistä kuolleista ja Suomesta.
Kirjallisuutta paremmin tunnettu zombifiktion laji on kuitenkin elokuva; paremmin kreivi Draculana tunnettu Bela Lugosi tähditti Valkoinen zombi -elokuvaa jo vuonna 1932. Eräs legendaarisimmista zombielokuvista on George A. Romeron pienellä budjetilla tekemä Elävien kuolleiden yö sekä sen jatko-osat, jotka loivat nykyisin populaarikulttuurissa tyypillisen zombin prototyypin. Myös italialainen Lucio Fulci sai mainetta zombielokuvillaan, niistä tunnetuimpana vuoden 1979 elokuva Zombie läskinsyöjät.
Videopeli- ja elokuvateollisuudessa zombit ovat suosittuja massahirviöitä, jotka hyökkäävät useimmiten ryhmässä tai suurissa laumoissa, esimerkkinä Resident Evil -pelit ja niiden pohjalta tehdyt elokuvat. Quake oli yksi ensimmäisistä peleistä, joissa zombeja esiintyi – siinä ne paiskoivat pelaajaa omasta ruumiistaan repimillä lihankimpaleilla.
Pienoinen zombi-buumi koettiin 2000-luvun alussa jolloin ilmestyivät aihetta käsitelleet elokuvat 28 päivää myöhemmin (2003) ja I Am Legend (2007), Max Brooksin kirjat Zombi – taistelijan opas (alk. 2003) ja World War Z: An Oral History of the Zombie war (2006) ja sarjakuva The Walking Dead (2003).
Zombit herättää henkiin usein avaruussäteily tai jokin keinotekoinen kemikaali tai virus. Zombit ovat lähes aina ihmisiä, mutta toisinaan kuvataan myös eläinzombeja. Tyypillinen zombi on voimakas ja kestää suuretkin fyysiset vauriot, mutta myös hidasliikkeinen ja vähä-älyinen. Zombi tapetaan vaihtelevin tavoin; joskus ne voi tappaa siinä missä tavallisenkin ihmisen – näin esimerkiksi Lucio Fulcin elokuvissa The Beyond ja City of the Living Dead. Useimmiten sen voi kuitenkin tappaa ainoastaan joko tuhoamalla sen aivot, tappamalla sen herättäjän tai katkaisemalla selkärangan. Tarun mukaan zombin voi vapauttaa kirouksesta, jos sen huulet koskettavat suolaa.
Populaarikulttuurissa > Zombit fantasiassa

Rooli- ja miniatyyripeleissä zombit palvelevat usein epäkuolleiden armeijoiden sotilaina luurankojen kanssa. Yleisesti fantasiakirjallisuudessa zombi nostetaan kuolleista loitsun avulla. Tämä voidaan myös toteuttaa usealle ruumiille kerralla. Perinteisissä rooli- ja miniatyyripeleissä zombit, kuten muutkin vähäisemmät epäkuolleet, ovat usein persoonattomia eivätkä kykene oppimaan kuin korkeintaan yrityksen ja erehdyksen kautta. Zombilordeja saattaa myös ajoittain nousta haudoistaan johtamaan kauhistuttavia armeijoita valloittamaan maata.
Kirjallisuutta

Brooks, Max: Zombi: Taistelijan opas.  ((The zombie survival guide, 2003.) Suomentanut Helmi Keränen. Kuvitus: Max Werner)  Helsinki:  Johnny Kniga, 2009.  ISBN 978-951-0-34110-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta zombit Wikimedia Commonsissa
Tontti, Jarkko: Mitä jos zombi onkin vain ihminen kännissä? Helsingin Sanomat. 6.11.2013. Viitattu 25.12.2018.
Luckhurst, Roger: Where do zombies come from? BBC Culture. 31.8.2015. Viitattu 25.12.2018 (englanniksi).
Zombies – Do they exist in real life? Virox - Animal Health. Viitattu 25.12.2018 (englanniksi).
Haiti & the Truth About Zombies Umich.edu. Viitattu 25.12.2018 (englanniksi).
Swancer, Brent: The Mysterious Real Zombies of Haiti Mysterious Universe. 5.8.2014. Viitattu 25.12.2018 (englanniksi).
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Zombiksi maskeerattu henkilö zombikävelyssä New Jerseyssä
Zombiksi muuttunut tyttö George A. Romeron elokuvassa Elävien kuolleiden yö.
Taiteilijan näkemys zombista.
K-Market

| K-Market Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Oman kylän kauppa (aiemmin Kauppias hoitaa homman)
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1993 (brändinä), 2004 (yhtiönä nimellä Suomen Lähikauppa Oy)
Toimitusjohtaja:  Jesper Åberg
Puheenjohtaja:  Ari Akseli
Kotipaikka:  Helsinki
Emoyhtiö:  Kesko
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
K-Market (viralliselta toiminimeltään K-Market Oy) on Keskon tytäryhtiö ja päivittäistavaraketju, joka käsittää pieniä ja keskikokoisia elintarvikekauppoja. Sen tunnuslause on Oman kylän kauppa, aiemmin tunnuslause oli Kauppias hoitaa homman ja Kaikki hyvä on lähellä. Ketju perustettiin vuonna 1993, kun K-ryhmä (Ruokakesko) kokosi kauppansa valtakunnallisten ketjujen alle. Vuosina 2002−2016 ketjun nimi oli K-market, sitä ennen 1993−2002 KK Market.
K-Market-myymälöitä on suurimmaksi osaksi kaupunkien keskustoissa, lähiöissä ja maaseututaajamissa. Myös joidenkin Neste-huoltoasemien yhteydessä on toiminut K-Market. Ne muutettiin vuoden 2017 loppuun mennessä Neste K-asemiksi.
K-Market-kauppoja on eri puolella Suomea yhteensä yli 800 kappaletta. Ketju on Keskon kolmesta päivittäistavaraketjusta myymälöiden määrältään selvästi suurin. K-Marketeissa, kuten muissakin K-ryhmän kaupoissa, toimii itsenäinen yrittäjä eli kauppias.
Brandistä yhtiöksi

Ruokakesko osti Suomen Lähikaupan marraskuussa 2015. Suomen Lähikauppa Oy muutti nimensä K-Market Oy:ksi elokuussa 2016. K-Marketien määrä lisääntyi tuntuvasti vuosina 2016 ja 2017, koska pääosa Siwoista ja Valintataloista muutettiin K-Marketeiksi.
Myymälöiden uudistaminen 2016

K-Marketin logo ja myymäläilme uudistettiin keväällä 2016. Uudessa ilmeessä korostuu oranssi väri. Uudistusta varten Kesko tutki kuluttajien tottumuksia ja haki vaikutteita ulkomailta. Uuden myymäläilmeen mukaisten myymälöiden tuotevalikoimassa on tarkoitus kiinnittää huomioita lähialueen asukkaiden toiveisiin. Kaikki K-Marketit sekä noin 400 Siwaa ja Valintataloa oli tarkoitus uudistaa vuoden 2018 loppuun mennessä.
Vanhan myymäläilmeen mukainen K-Market Kymppi Jyväskylässä vuonna 2009.
K-Market Töölöntori Helsingissä tammikuussa 2017.
K-Market Muuramen Kinkomaalla vuonna 2017.
K-Market Vantaan Ilolassa keväällä 2022.
Tulipalossa tuhoutuneet kaupat

Supermonni, Leppävirta: 7/2012
Jälkkäri, Palokka, Jyväskylä: 6/2018
Isterintie, Oulu: 8/2021
Saariselän Kuukkeli, Saariselkä, Inari: 2/2022
Jamppa, Järvenpää: 3/2022
Logot

K-Marketin logo vuosina 1993−2002.
K-Marketin logo vuosina 2002−2016.
Entisen K-market Cassan logo.
K-Marketin nykyinen logo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta K-Market Wikimedia Commonsissa
K-Market (Arkistoitu – Internet Archive)
Kesko
| n k Kesko Oyj |
| --- | --- |
Päivittäistavara:  K-Citymarket  K-Supermarket  K-Market  Kespro  Neste K 
Rakentaminen ja talotekniikka:  Onninen Elfag  Elfin  Hanakat  K-Rauta  Byggmakker  K-Bygg  K-Senukai  OMA  Intersport  Budget Sport 
Auto:  K-Auto
Villafranca Padovana

| Villafranca Padovana |
| --- | --- |
 Andrea Palladion suunnittelema Villa Thiene Villafranca Padovanassa.
 vaakuna
 Villafranca Padovana
 Koordinaatit: 45°30′0″N, 11°48′0″E 
Valtio:  Italia
Alue:  Veneto
Maakunta:  Padova
Hallinto:  
 – Pormestari:  Luciano Salvò
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  23,83 km²
Korkeus:  22 m
Väkiluku (31.12.2015):  10 217
 – Väestötiheys:  429 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  35010
Suuntanumero(t):  049
 
 www.comune.villafranca.pd.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villafranca Padovana on kunta Koillis-Italiassa Veneton alueella Padovan maakunnassa. Kunta sijaitsee noin 11 kilometriä Padovasta luoteeseen. Kunnassa asuu runsaat 10 000 ihmistä. Sen pinta-ala on 23,83 km2. Väestötiheys on 429 asukasta/km2 (2015).
Villafrancan kunnan keskus on samanniminen kylä. Kuntaan kuuluvat lisäksi seuraavat kylät: Ronchi di Campanile, Taggì di Sopra, Taggì di Sotto.
Villafrancan naapurikunnat ovat Campodoro, Limena, Mestrino, Padova, Piazzola sul Brenta, Rubano.
Vo’

| Vo' |
| --- | --- |
 Monte Lozzo.
 vaakuna
 Vo'
 Koordinaatit: 45°20′0″N, 11°38′0″E 
Valtio:  Italia
Alue:  Veneto
Maakunta:  Padova
Hallinto:  
 – Pormestari:  Giuliano Martini
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  20,42 km²
Korkeus:  19 m
Väkiluku (31.12.2015):  3 372
 – Väestötiheys:  165 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  35038
Suuntanumero(t):  049
 
 www.comune.vo.pd.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vo' on kunta Koillis-Italiassa Veneton alueella Padovan maakunnassa. Kunta sijaitsee noin 20 kilometriä Padovasta lounaaseen. Kunnassa asuu runsaat 3 000. Sen pinta-ala on 20,42 km2. Väestötiheys on 165 asukasta/km2 (2015).
Vo'n kunnan keskus on samanniminen kylä. Kuntaan kuuluvat lisäksi seuraavat kylät: Boccon, Cortelà, Vo' Vecchio, Zovon.
Vo'n naapurikunnat ovat Agugliaro (VI), Albettone (VI), Cinto Euganeo, Galzignano Terme, Lozzo Atestino, Rovolon, Teolo.
Concertina

| Concertina |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  vapaalehdykkäsoitin, kosketinsoitin
Alkuperämaa / ‑alue:  Englanti, 1829, Saksa, 1834
Liittyvä musiikin tyylilaji:  taidemusiikki, kansanmusiikki
Samankaltaisia soittimia:  bandoneon, harmonikka, huuliharppu
Concertina tai käsiharmonikka, joskus myös konzertina, on vapaalehdykkäsoitin. Sukulaissoittimensa harmonikan lailla se koostuu palkeesta ja kahdesta sormiosta. Concertinassa näppäimet ovat kuitenkin soittimen sivuilla ja liikkuvat painettaessa palkeiden suuntaisesti.
Historia

Concertinaa kehitettiin suurin piirtein samanaikaisesti Englannissa ja Saksassa 1800-luvulla.
Englannissa 6-kulmaisen soittimen patentoi 1829 Charles Wheatstone (1802–1875). Hän kokeili soittimeensa useita eri kielimateriaaleja, kuten kultaa ja hopeaa, mutta päätyi lopulta teräskieliin. Soittimessa ei ollut säestysnäppäimiä, vaan molemmat sormiot olivat melodian soittamista varten. Se olikin eräänlainen melodiabassoharmonikan esiaste.
Saksassa klarinetisti ja soitinrakentaja Carl Friedrich Uhlig (1789–1872) oli tutustunut vuonna 1829 Wienissä patentoituun ensimmäiseen harmonikan esiasteeseen nimeltä accordion. Tämän pohjalta hän rakensi ensimmäisen nelikulmaisen konzertinan 1834. Englantilaisen keksinnön tapaan molemmat sormiot olivat melodian soittamiseen, molemmilla puolilla viisi näppäintä, joissa jokaisessa kaksi ääntä. Vuonna 1840 Uhlig valmisti 56-äänisen soittimen. Hänen concertina-tuotantonsa palkittiin 1854 Münchenin teollisuusnäyttelyssä.
Chemnitzissä ja muuallakin Saksissa muutkin soitinvalmistajat ryhtyivät valmistamaan konzertinoja. Carl Zimmermann alkoi valmistaa ns. Carlsfeldin konzertinaa, jossa näppäimien järjestys poikkesi Uhligin versiosta. Hän esitteli soittimensa Pariisin teollisuusmessuilla 1849.
Erityisesti saksalaisen Chemnitzer-konzertinan pohjalta kehittyi edelleen bandoneon, joka saavutti merkittävän rooli argentiinalaisessa tangossa ja sen pohjalta kehittyneessä taidemusiikissa 1900-luvulla.
Vanhin suomalaisomistuksessa tiettävästi oleva concertina on Uhligin 1860-luvulta peräisin oleva instrumetti, joka on Ikaalisten harmonikkamuseon hallussa, tamperelaisen Pauli Viitasen lahjoittamana.
Musiikki

Concertinalle alettiin säveltää myös erityisesti sille tarkoitettua musiikkia. Reininmaalainen musiikinopettaja Heinrich Band otti soittimen mukaan Krefeldin kaupunginorkesteriin 1840 ja julkaisi instrumentille nuotteja ja oppimateriaaleja. Hän alkoi myös rakentaa 88-äänisiä soittimia, joiden ”reiniläinen” näppäinjärjestys poikkesi aiemmista. Nämä saivat nimekseen bandoneon, josta kehittyi sittemmin argentiinalaisen tangon omaleimainen soitin.
1860-luvun taitteessa useammatkin säveltäjät tekivät salonkimusiikkia soittimelle. Muun muassa E. Silas sävelsi kaksi sonaattia concertinalle ja pianolle. Edistyneimpänä concertina-musiikkina pidettiin saksalaisen Bernhard Moliquen (1802–1869) kuutta karakteristista kappaletta concertinalle ja pianolle, jotka Hohner Verlag julkaisi noihin aikoihin.
Instrumentin saama vastaanotto oli kuitenkin ristiriitainen. Frederic Chopin kirjoitti concertinasta vuonna 1843: ”Kun olin soittanut... esiteltiin eräänlainen harmonikka (niin sanottu consertina). Yksi skottilainen rouva esitti sillä mitä kamalimpia kappaleita... Vaikuttaa siltä, että jokainen niistä naisista oli täysin hullu. Mitä kummallista väkeä? Jumala auttakoon heitä!” Hector Berlioz oli puolestaan myönteisempi pitäen instrumentin ääntä muun muassa harppuun ja pianoon hyvin sulautuvana. Kuitenkin concertinan suosio haihtui hienostopiireissä pianon kehittyessä instrumenttina vuosisadan loppua kohden. Kansanomaisempi harmonikka, accordeon, jossa vasen puoli oli melodian sijaan suunniteltu säestävään osaan perus- ja sointubassoineen alkoi puolestaan saavuttaa kansan keskuudessa suositumman soittimen asemaa vuosisadan loppua kohden.
Englantilainen Wheatstone-concertina vuodelta 1920.
Chemnitzer-tyyppinen concertina vuodelta 2000
Kansanterveyslaitos

Kansanterveyslaitos (lyhenne KTL) oli vuoden 2008 loppuun saakka toiminut sosiaali- ja terveysministeriön alainen tutkimus- ja asiantuntijalaitos, jonka tehtävänä oli suojella ja edistää suomalaisten terveyttä. KTL perustettiin vuonna 1982 tämän nimisenä tutkimuslaitoksena väestön terveyden edistämistä varten (Laki Kansanterveyslaitoksesta 828/81 1 §). Laitos on eri nimillä ollut olemassa kuitenkin jo vuodesta 1911. Kansanterveyslaitos ja Stakes yhdistyivät 1. tammikuuta 2009 Terveyden ja hyvinvoinnin laitokseksi.
Toiminta

Toiminta-ajatuksensa mukaan KTL vastasi siitä, että päätöksentekijöillä, eri alojen toimijoilla ja kansalaisilla oli käytössään paras mahdollinen tieto terveyttä koskevien valintojensa tueksi.
KTL teki ensisijaisesti väestön terveyteen, terveyden edistämiseen sekä sairauksien ja vajaakuntoisuuden ehkäisyyn tähdännyttä soveltavaa tutkimusta. Keskeiset tutkimusalueet olivat krooniset kansantaudit, mielenterveys- ja päihdeongelmat, molekyylilääketiede, ravitsemus, rokotetutkimus, tartuntataudit, ympäristöterveys sekä suomalaisten terveyden ja elintapojen seuranta.
KTL osallistui asiantuntijana kansalliseen ja kansainväliseen terveyden edistämistyöhön yhdessä viranomaisten ja terveysasiantuntijoiden kanssa. Yhteistyö terveyskeskusten, ympäristöterveydenhuollon ja sairaaloiden kanssa oli kiinteää. Myös terveysalan eri järjestöt olivat laitoksen perinteisiä yhteistyökumppaneita. Tutkimusyhteistyö yliopistojen kanssa oli myös kiinteää.
Laitoksen toiminta rahoitettiin talousarviorahoituksella, yhteistoiminnan tuottojen rahoitusosuuksilla, maksullisen palvelutoiminnan tulorahoituksella sekä valtion muiden laitosten KTL:n käyttöön asetetuilla määrärahoilla. Laitoksen tutkijat pystyivät myös hankkimaan merkittävän määrän vapaata tutkimusrahoitusta mm. Suomen Akatemiasta ja Euroopan unionin tutkimusohjelmista.
Kansainvälisesti arvostettu tutkimus laitoksessa

Kansanterveyslaitoksessa useat tutkijat tekivät merkittävää tieteellistä tutkimusta jo ennen vuotta 1982, jolloin pääasiassa rutiinityötä tekevästä laboratoriosta tuli ensi sijassa tutkimuslaitos. Näistä huomattavimpia olivat Kari Cantellin interferonitutkimus, Pirjo Mäkelän bakteerirokotteita koskeva tutkimus yhteistyössä Maailman terveysjärjestön ja useiden kehitysmaiden kanssa, sekä Kimmo Ahon reumatautien immunologiaa koskevat tutkimukset. Elintapojen ja ravitsemuksen yhteyksiä etenkin sydäntauteihin selvittävä Pohjois-Karjala-projekti liitettiin Kansanterveyslaitokseen 1970-luvun lopulla. Tämä toi myös kroonisten kansantautien väestötutkimukset laitoksen keskeiseksi toiminta-alueeksi. Myöhemmin useat Euroopan komission tutkimusohjelmien rahoittamat ympäristöterveyshankkeet selvittivät muun muassa dioksiinien riskejä (esimerkiksi Itämeren kalan turvallisuutta), ulkoilman pienhiukkasten vaikutusta terveyteen ja sisäilmaongelmia kodeissa ja kouluissa sekä allergioiden lisääntymisen syitä. 1990-luvulta alkaen Leena Palotien ryhmä selvitti monipuolisesti suomalaista tautiperimää molekyyligenetiikan keinoin. Laitos arvioitiin hyvin korkealle suomalaisten tutkimuslaitosten arvioinnissa 1995. Julkaisuluettelot ovat käytettävissä  THL:n kautta.