Kilpirauhasen vajaatoiminta
Hoitojen teho ja turvallisuus > Tyroksiinimonoterapia

Terveiden ihmisten veressä esiintyy noin kaksi kertaa enemmän tyroksiinia suhteessa T3-hormoniin (68/32 %). Tyroksiinimonoterapialla hoidettujen potilaiden veren T3-pitoisuus on usein selvästi tätä pienempi. Näiden hormonien välinen keskimääräinen suhde on siksi vain tasoa 72/28 % tai jopa 77/23 %.  T3-hormonin alhainen pitoisuus saattaa johtua siitä, etteivät kilpirauhaspotilaiden kudokset kykene muuntamaan tyroksiinia riittävän tehokkaasti T3-hormoniksi.
Teho, jolla elimistö muuntaa tyroksiinia aktiiviseksi kilpirauhashormoniksi riippuu potilaan terveydentilasta. Elimistön vaikeus muuntaa tyroksiinia T3-hormoniksi onkin yhdistetty esimerkiksi masennukseen ja pehmytkudosreumaan.
Tyroksiinimonoterapian tehosta ei ole julkaistu yhtään kontrolloitua ja satunnaistettua interventiotutkimusta. On kuitenkin havaittu, että vajaatoiminnan oireet jatkuvat osalla levotyroksiinilla hoidetuista potilaista huolimatta siitä, että heidän hormoniarvonsa saadaan suositellulle tasolle. Vuonna 2016 julkaistussa yli 6000 potilaan tanskalaisessa seurantatutkimuksessa havaittiin lisäksi, etteivät tyroksiinimonoterapialla ohjeiden mukaan hoidetut potilaat parane yleensä terveen väestön tasolle, vaan heidän elämänlaatunsa, psyykkinen vointinsa ja kognitiivis-neurologinen suorituskykynsä jää merkittävästi heikommaksi. Lisäksi on havaittu, että 5-10 prosenttia niistä tyroksiinimonoterapiaa saavista, joiden TSH-arvonsa ovat viitearvojen sisällä, kärsii silti edelleen vajaatoiminnan oireista.
Osa lääkäreistä on sitä mieltä, että huono hoitotulos selittyy sillä, että tietoisuus siitä, etä on pakko nauttia jotain lääkettä lopun ikää tekee potilaat onnettomiksi. Oireet saattavat selittyä myös sillä, että tyroksiinimonoterapia ei sisällä esimerkiksi terveen kilpirauhasen tuottamia dityronamiineja eikä aktiivista 3,5-dijodityroniinia (T2--hormoni). Dijodityroniinin tehtävänä on esimerkiksi lepoaineenvaihdunnan ja lämmöntuoton tehostaminen.
Osalla potilaista syntyy riittävästi T3-hormonia, mutta liian suuri osa siitä on joukossa on niin sanottua käänteistä T3-hormonia (rT3), joka on biologisesti inaktiivista. Lisäksi on mahdollista, että kilpirauhasen vajaatoimintaan liitetyt oireet johtuvat vajaatoiminnan sijaan itse tulehduksesta.
Endokrinologian erikoislääkärin ja sisätautiopin professori Matti Välimäen mukaan T4-monoterapian aloituksen jälkeen saattaa kulua jopa useita kuukausia, ennen kuin oikea lääkitystaso löydetään ja potilaan olo paranee. Jos tyroksiinilääkitys saadaan säädettyä sopivalle tasolle, 95 prosenttia potilaista kuntoutuu Väimäen mukaan oireettomiksi.
Osa tyroksiinilla hoidetuista potilaista ei saavuta kuitenkaan aktiivisen T3-hormonin ja sen esiasteena toimivan tyroksiinin fysiologisesti oikeaa suhdetta, vaikka veren TSH-pitoisuus olisi viitearvojen sisällä. Näiden potilaiden oireilun jatkuminen saattaa johtua siitä, ettei heidän maksansa ja munuaisensa muunna tyroksiinia optimaalisella tavalla trijodityroniiniksi. Tyroksiinilisä nopeuttaa myös muuntoon tarvittavan kakkostyypin jodityroniini-dejodinaasienstyymin hajoamista.
Eläinkokeissa on havaittu, ettei pelkkä levotyroksiini riitä kohdekudosten kilpirauhashormonitasapainon palauttamiseen, vaan tarvitaan lisäksi myös T3-hormonia sisältävää liotyroniinia.
Tyroksiinin mahdolliset haittavaikutukset johtuvat yleensä liian suuresta annoksesta tai annoksen liian nopeasta nostamisesta. Tämä aiheuttaa kilpirauhasen liikatoimintaa muistuttavia oireita kuten sydämentykytystä, rytmihäiriöitä, ripulia, laihtumista, lämmönsietokyvyn heikkenemistä, unettomuutta ja hermostuneisuutta. Kyseiset oireet lievenevät tai katoavat annosta pienentämällä. Liian suuri annos voi aiheuttaa vakavan terveysvaaran sydänsairaalle potilaalle.
Kaksoissokkoutetuista interventiotutkimuksista vuonna 2021 julkaistun tieteellisen yhteenvedon mukaan se kolmannes potilaista, joilla on eniten oireita tyroksiinihoidon aikana, hyötyy yhdistelmähoidosta. Esimerkiksi vuonna 2011 julkaistun interventiotutkimuksen mukaan yhdistelmähoitoa saaneet potilaat laihtuivat ja heidän veren rasva-arvonsa paranivat.
Vuonna 2018 julkaistussa havainnointitutkimuksessa huomattiin, että T4-monoterapiasta synteettiseen tai biologiseen yhdistelmälääkitykseen siirtyneet kokivat elämänlaatunsa parantuneen. Biologista lääkettä nauttivat arviovat elämänlaadukseen keskimäärin 7:ksi 5 asteikolla 1-10, kun pelkkää tyroksiinia nauttivien elämänlaatu ylsi vain arvoon 5.
Yhdistelmähoidoista ennen vuotta 2011 saatu tutkimusnäyttö oli ristiriitaista. Tämä saattaa johtua siitä, että vain geneettisesti poikkeavat, kuten DIO2-geenivariantin omaavat, potilaat tarvitsivat yhdistelmähoitoa.
Interventiotutkimusten tulosten ristiriitaisuutta saattaa selittää myös se, että kilpirauhashormonit imeytyvät yksilöllistä vauhtia potilaiden elimistöön ja että potilaat reagoivat yksilöllisesti yhdistelmävalmisteiden sisältämiin toisistaan poikkeaviin apuaineisiin, jotka aiheuttavat osalle potilaista yksilöllisiä haittavaikutuksia.