stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kazanin katedraali

Kazanin katedraali Nevski prospektilla on Pietarin pääkirkko. Nevskin puoleisen julkisivun pylväskäytävä on lainaus Berninin kolonnadista Rooman Pietarinaukiolla.
Kazanin Jumalanäidin katedraali (ven. Собор Казанской иконы Божией Матери, Sobor Kazanskoi ikoni Božijei Materi), myös Kazanin katedraali (ven. Казанский собор, Kazanski sobor) on ortodoksinen katedraali Pietarissa. Katedraali rakennettiin 1801–1811 Nevski prospektin varrelle arkkitehti Andrei Voronihinin suunnitelman mukaan latinalaisen ristin muotoon. Katedraalin arkkitehtuuri edustaa tyyliltään uusklassismia, vaikkakin siinä voi nähdä myös piirteitä barokista.
Katedraali sai nimensä Kazanin ihmeitätekevän Jumalanäidin kuvasta, jonka kopiota säilytettiin kirkossa.
Historia

Kazanin kirkon paikalla oli aiemmin Jumalansynnyttäjän kirkko (ven. Храм Рождества Пресвятыя Богородицы, Hram Roždestva Presvjatija Bogoroditsi), joka oli rakennettu 1737 keisarinna Annan hallituskaudella, ja jossa keisarinna Katariina II oli kruunattu vuonna 1762. Vuonna 1800 Paavali I antoi käskyn rakentaa paikalle uuden kirkon, jonka suunnitteli Andrei Voronihin, kreivi Stroganovin maaorja. Aleksanteri I laski uuden kirkon peruskiven syyskuussa 1801. Kirkkoa rakennettiin kymmenen vuotta kotimaisella työvoimalla paikallisista materiaaleista, ja se tuli maksamaan kolme miljoonaa ruplaa. Vihkiminen suoritettiin syyskuussa 1811.
Pian valmistumisensa jälkeen Kazanin katedraali sai kunnian säilyttää voitonmerkkejä isänmaallisesta sodasta. Sotasankari ja Napoleonin voittaja marsalkka Mihail Kutuzov haudattiin kirkkoon vuonna 1813. Ajan kuluessa kirkosta tuli Venäjän imperiumin sotasaavutusten näyttelypaikka. Pietari-Paavalin linnoituksen kirkossa säilytetyt voitonmerkit jätettiin paikoilleen, koska valtaosa niistä on tsaari Pietari Suuren saavuttamia ja kirkossa on myös hänen hautansa.
Katedraali toimi Pietarin pääkirkkona aina lokakuun vallankumoukseen saakka, jonka jälkeen kirkko suljettiin vuonna 1929, ja vuonna 1932 sen tiloissa avattiin Uskonnon ja ateismin historian museo. Kazanin kirkko luovutettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle vuonna 1991, se avattiin vuonna 1992, ja vihittiin uudelleen käyttöön vuonna 1998. Nykyään Kazanin Jumalanäidin katedraali on taas Pietarin pääkirkko.
Arkkitehtuuri

Kirkon rakentamisen alulle laittanut tsaari Paavali I halusi kirkon muistuttavan Rooman Pietarinkirkkoa. Venäläisen kirkonrakennusperinteen velvoittamana Kazanin kirkon pääsisäänkäynti on lännessä Nevskistä eroavalla Kazanskaja-kadulla, ja pääalttari sijaitsee itäpäädyssä Gribojedovin kanavan varrella. Nevskille näkyvä pohjoiseen antava puoli oli näin ollen rakennuksen sivuseinää, mutta Voronihin ratkaisi pulman rakentamalla Berninin innoittamana 96 pylvästä käsittävän puoliympyrän muotoisen kolonnadin. Alun perin Voronihin aikoi pystyttää pylväikölle vastaparin Nevskin toiselle puolelle, jolloin väliin olisi muodostunut Rooman Pietarinaukion kaltainen avoin tila, mutta suunnitelmaa ei koskaan toteutettu.
Kazanin katedraalin ulko- ja sisäpuolen rakennuskivi saatiin suurimmaksi osaksi Pietarin lähialueilta: pudostinkivenä tunnettua travertiinia Hatšinan alueelta, rapakivigraniittia Viipurin alueelta, kalkkikiveä Isorajoelta ja Ruskealan marmoria Sortavalan alueelta.
Sisätilojen aiemmasta loistosta on vain vähän säilynyt nykyaikaan. Aikoinaan hopealla päällystetty ja siperialaisesta jaspiksesta tehdyillä pylväillä koristeltu ikonostaasi on sittemmin hävinnyt tyystin. Päälaivan holveja kannattelevat monoliittiset punagraniittiset pylväät, joiden jalustat ja kapiteelit on tehty pronssista. Lattia on päällystetty marmorilla, joka on louhittu Aunuksesta ja Suomesta.
Kazanin kirkon edessä on pieni aukio, jonne vuonna 1837 pystytettiin pronssiset patsaat Napoleonin voittajille Mihail Kutuzoville ja Barclay de Tollylle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirkon viralliset sivut (venäjäksi)
Saint-Petersburg.com: Kazan Cathedral(englanniksi)
360 asteen panoraama Kazanin katedraalista (Arkistoitu – Internet Archive)
Andrei Glebovitš Bulah: St. Petersburg Stone - Chapter 6 The Cathedral of Our Lady of Kazan (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| n k Pietari |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Yleistä |  Tulvat  Historia Pietari Suuri  Pietari-Paavalin linnoitus  Dekabristikapina  Verisunnuntai  Pietarin neuvosto  Leningradin piiritys  Leningradin juttu  |  |
| Maantiede |  Itämeri Suomenlahti  Pietarin saaret Kivisaari  Koivusaari  Vasilinsaari  Konnunlahti  Moika  Neva  Suzdalinjärvet  Tuutarinjärvi  Tulvapato  Uusi Hollanti  |  |
| Koulutus ja tiede |  Tiedeakatemia  Pietarin valtionyliopisto  Lääketieteellinen  Luoteinen lääketieteellinen  Pediatrinen lääketieteellinen  Teknologinen instituutti  Herzenin pedagoginen yliopisto  Mihailovin tykistöakatemia  |  |
| Kulttuuri |  Museot Eremitaaši  Pietarhovin palatsi  Taideakatemia  Talvipalatsi  Venäläisen taiteen museo  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Mariinski-teatteri  Music Hall  Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti  Puistot Jusupovin puisto  Katariinan puisto  Kesäpuisto  Taurian puisto  Urheilu SKA  Spartak  Zenit  |  |
| Liikenne |  Pulkovo  Satamat Merimatkustajasatama  Morskoi vokzal  Suursatama  Kehätiet  Metro Frunze–Primorje  Kirov-Viipuri  Moskova-Petrograd  Neva-Vasilinsaari  Pravoberežnaja  Sillat  Ratayhteys Baltian asema  Laatokan asema  Leninski prospekt  Moskovan asema  Suomen asema  Varsovan asema  Vitebskin asema  Pietari–Vologda  Kadut Englantilainen rantakatu  Mohovaja ulitsa  Nevski prospekt  Palatsirantakatu  Prospekt Engelsa  |  |
| Hallinnollinen jako |  Amiraliteetti Amiraliteetti  Kolomna (Pietari)  Frunze Kupsila  Kalinin Piskarjovka  Kirov Autuansaari  Uljaala  Kolpina Kolpina  Ust-Ižora  Kraassela Kraassela  Liiha  Rötsänsilta  Krasnogvardeiski Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  Kronstadt Kronstadt  Kurort Kellomäki  Kuokkala  Siestarjoki  Terijoki  Tyrisevä  Valkeasaari  Vammelsuu  Moskova  Neva Nevskaja zastava  Tuntia  Petrograd Korpisaari  Pietarhovi Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  Pietarin keskusta Liteinyi  Primorje Juntolovo  Revonnenä  Puškin Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  Vasilinsaari  Viipuri Levassova  Parkala  Parnas  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri Nevskin luostari  Amiraliteetti  Aurora  Iisakinkirkko  Jumalanäidin ennusmerkin kirkko  Kazanin katedraali  Mars-kenttä  Pietari-Paavalin katedraali  Pyhän kolminaisuuden katedraali  Senaatinaukio  Vaskiratsastaja  Verikirkko  |  |
Kazanin katedraali vanhassa postikortissa 1900-luvun alusta
Kazanin katedraalin sisätilat
Kazanin katedraalin sisätilat
Kazanin katedraali yövalaistuksessa (2006)
Heli Keinonen

Heli Keinonen (s. 5. huhtikuuta 1943 Joensuu) on suomalainen laulaja, joka vuonna 1966 levytti itäkarjalaisia lauluja. Hän soitti banjoa ja kitaraa , jonka kanssa hän esiintyi opiskellessaan Turussa. Hän pääsi koelaulutilaisuuteen Toivo Kärjen studioon Fazerille, mutta Kärki ei uskonut itäkarjalaisten laulujen menestykseen. Sen sijaan kilpaileva levy-yhtiö Scandia suostui levyttämään niitä. Toivo Kärki, jonka äidinpuoleiset sukujuuret juonsivat Karjalaan, tunnusti myöhemmin tehneensä pahan virhearvion torjuessaan Keinosen.
Keinosen ensimmäinen single oli Ajettih da tsiganaiset / Ruskie neitšyt, valgie neitšyt. Kohta julkaistiin vielä toinen itäkarjalainen single Itkey neiŝyt / Laskettakkua brihat hebot. Keinonen levytti myös työväenlauluja, joista tunnetuimpia ovat ”Kuolemaantuomitun hyvästijättö” ja ”Sotaorvon vala”. Hän esiintyi myös M. A. Nummisen levyllä In memoriam ja Lasse Mårtensonin hengellisellä poplevyllä Voiko sen sanoa toisinkin. 1980-luvulla Keinonen opiskeli arabiaa Sudanissa ja kääntyi muslimiksi. Sittemmin hän toimi arabian kielen opettajana Suomessa.
1960-luvulla  Heli Keinonen oli naimisissa runoilija Markku Innon kanssa. Puolustusvoimien komentaja Yrjö Keinonen oli hänen setänsä.
Aiheesta muualla

Heli Keinosen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Heli Keinonen: Laskettakkua brihat hebot. Ylen Elävä arkisto.
Folk (Arkistoitu – Internet Archive). Föribeat 10.5.2006.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Pirkkalan moniste

Pirkkalan moniste oli opetusministeriön, kouluhallituksen ja Tampereen yliopiston psykologian laitoksen opetusmenetelmäkokeilussa tuotettu historian opetusmoniste, jota käytettiin lukuvuonna 1974–1975 Pirkkalan kunnan peruskouluissa viidennen luokan opetuksessa. Julkaisun nimeke on Historia : 5. luokka : ihmiskunnan kehityksen yleispiirteet vanhimmista ajoista nykypäiviin saakka. Muodoltaan se on kuvitettu 95-sivuinen moniste. Tapauksen nousu julkisuuteen aiheutti Suomessa suuren kohun vuonna 1975. Monisteen laati opettaja, maisteri Antti Penttilä. Kouluhallituksen puolesta kokeilua valvoi ja ohjasi ylitarkastaja Kari Koukkunen ja Tampereen yliopiston psykologian laitoksen puolesta professori Tapio Nummenmaan johtama PETO (peruskoulun toimivan opetussuunnitelman projekti) -tutkimusryhmä.
Taustaa

Pirkkala oli ollut yhtenä ensimmäisistä kunnista mukana yhtenäiskoulutyyppisen peruskoulun kehittämisessä jo vuodesta 1961 lähtien. Suomen YK-liitto esitti 12. heinäkuuta 1972 silloin opetusministeriön kokeilu- ja tutkimustoimiston toimistopäällikkönä toimineelle Erkki Aholle jättämässään kirjelmässä 3–4 viikkoa kestävän kansainvälisyyskasvatuksen kokeiluprojektin käynnistämistä 1–3 kunnassa. Aho hyväksyi esityksen, koska kansainvälisyyskasvatus kuului myös uuden peruskoulun opetussuunnitelmaan yhtenä osa-alueena. Syyskuun alussa 1972 pidetyssä neuvottelussa päätettiin käynnistää kokeilu Pirkkalan koululaitoksessa.
Tampereen yliopiston psykologian laitoksella vuonna 1971 perustettu PETO-tutkimusryhmä oli esitellyt Turussa maaliskuussa 1972 pidetyillä sosiologipäivillä oman hankkeensa peruskoulun yhteiskunnallisten aineiden opetuksen kehittämiseksi. Ryhmän perustajan professori Tapio Nummenmaan mukaan peruskoulun uusissa opetussuunnitelmissa ei ollut riittävästi pohdittu, millaista yhteiskunnallista tietoa peruskouluun pitäisi tuoda ja miten. Erkki Ahon mukaan ajatus kansainvälisyyskasvatuksen kokeiluprojektin ja PETO-ryhmän yhteiskunnallisten aineiden kokeiluprojektin yhdistämisestä tuli YK-liitolta. Kouluhallitus esitti opetusministeriölle lokakuussa 1972 luvan myöntämistä Pirkkalan kunnalle Yhteiskunnallisten oppiaineiden opetussuunnitelmien kehittämisprojektin (YOK) aloittamiseen. Historian opetuksessa oli tarkoitus luopua kronologisesti etenevästä kurssista ja antaa oppilaille jo ensimmäisen vuoden aikana kuva ihmiskunnan historian yleispiirteistä.
Kokeilun kaksi viikkoa kestänyt pilottivaihe toteutettiin maaliskuussa 1973, ja siihen osallistui 520 oppilasta ja 39 opettajaa Pirkkalan kirkonkylän koulun ala-asteelta sekä keskuskoulun yläasteelta ja lukiosta. Varsinaisessa kokeilussa lukuvuonna 1974–1975 oppilaita oli mukana yli tuhat.
Erkki Aho on kertonut, että YOK-projektissa ei sanallakaan mainittu marxilaisen historiakäsityksen opettamista, eikä sellaista voinut lukea edes rivien välistä. PETO-tutkimusryhmän jäsenten vasemmistolaisuus oli kuitenkin yleisesti tiedossa; esimerkiksi psykologian tohtori Liisa Rantalaiho oli omissa teksteissään siteerannut Karl Marxia ja Vladimir Leniniä. Pilottivaiheen jälkeen YK-liitto syrjäytettiin YOK-projektista, jota jatkettiin PETO-ryhmän ja Pirkkalan kunnan yhteistyönä.
Opetusministeri Marjatta Väänänen myönsi luvan kokeilun aloittamiseen elokuussa 1974. Kouluhallituksen pääjohtajaksi vuoden 1973 alussa nimitetty Erkki Aho myönsi projektiin 60 000 markan määrärahan. Myöhemmin tammikuussa 1975 kouluhallituksen ylijohtajan Yrjö Yrjönsuuren esityksestä määräraha korotettiin 80 000 markkaan. PETO-tutkimusryhmä oli alun perin anonut 120 000 markkaa.
Monisteen sisältö

Opetuskokeilusta ei kerrottu oppilaiden vanhemmille etukäteen. Myös opettajat olivat saaneet kokeilun alussa varsin pintapuolisen ohjeistuksen siitä, mitä kokeilujakson aikana olisi opetettava ja miten. Sen sijaan opettajillekaan ei paljastettu, että kokeilun tavoitteena oli muodostaa oppilaille ”toimiva maailmankuva”, ja että projektin etenemistä seurattaisiin oppilaille tehtävin psykologisin mittauksin. PETO-ryhmää kiinnosti erityisesti, missä määrin oppilaiden maailmankuva muuttui sosialismia suosivaksi.
Opetusmonisteen sisältö ja sävy paljastuivat, kun erään viidesluokkalaisen tytön vanhemmat lähettivät monisteen Aamulehden toimittajalle maalis- ja huhtikuun vaihteessa 1975. Toimittaja ei kuitenkaan tehnyt aiheesta juttua, vaan lähetti monisteen edelleen Kokoomuksen kansanedustajalle Kullervo Rainiolle.
Monisteen näkökulma noudatti marxilaista historiankäsitystä ja siinä korostettiin yhteiskuntaluokkia sekä yhteiskuntajärjestelmän riippuvuutta tuotannon rakenteesta. Moniste oli luonteeltaan neuvostomyönteinen, ja sen käyttämisestä oppimateriaalina nousi kohu. Monisteen aineisto oli peräisin Neuvostoliitosta, suurimmaksi osaksi kopiota Petroskoissa 1950-luvulla painetusta suomenkielisestä historian oppikirjasta. Monisteessa muun muassa syytettiin Suomen 1930-luvun poliittisia johtajia siitä, että nämä olivat solmineet läheisiä suhteita natsi-Saksaan, mutta toisaalta siinä ei lainkaan mainittu Molotov–Ribbentrop-sopimusta. Toinen maailmansota esitettiin monisteessa vain fasismin ja sosialismin välisenä sotana eikä monisteesta käynyt ilmi, millä puolella Yhdysvallat osallistui sotaan. Kouluhallituksen pyytämissä asiantuntijalausunnoissa monistetta pidettiin erittäin virheellisenä, aukollisena, harhaanjohtavana ja täysin yksipuolisena. Monisteen sanottiin antavan ”harhauttavan mustavalkoisen kuvan ihmiskunnan historiasta”.
Reaktiot ja jälkiarviointi

Tapaus johti toukokuussa 1975 eduskuntakyselyyn peruskoulun oppimateriaaleista. Silloinen opetusministeri Ulf Sundqvist totesi vastauksessaan, ettei moniste täyttänyt peruskoulun oppimateriaaleille asetettuja vaatimuksia. Toinen opetusministeri Marjatta Väänänen piti kokeilua skandaalina. Opettajien Ammattijärjestö (OAJ) esitti kevätkokouksessaan antamassaan julkilausumassa jyrkän vastalauseensa siitä, että koululaitosta oli Pirkkalassa yritetty käyttää yksipuoliseen poliittiseen kasvatukseen. Kaikki porvaripuolueet, SDP sekä SKDL:n enemmistö tuomitsivat opetuskokeilun. Vain SKP:n taistolainen vähemmistö paheksui ”taantumuksellista hyökkäystä opetuksen vapautta vastaan”, kun Kouluhallitus päätti keväällä 1975, ettei Pirkkalan opetuskokeilua jatketa.
Tampereen yliopiston hallitus päätti kesäkuussa 1975 luopua opetuskokeilun jatkamisesta. Myös kouluhallituksessa päätettiin kohun siivittelemänä haudata moniste, sillä pääjohtaja Erkki Ahon mukaan se antoi yksipuolisen kuvan historiasta. Turkulainen erityisopettaja, myöhempi Kokoomuksen kansanedustaja Tapio Holvitie syytti Erkki Ahoa avoimesti valtiopetoksen valmistelusta ja vaati oikeuskansleria ottamaan asian tutkittavakseen. Kesäkuussa 1976 oikeuskansleri Risto Leskinen antoi kokeilusta vastanneille kouluhallituksen virkamiehille suullisen huomautuksen opetuskokeilun puutteellisesta valvonnasta.
Myöhemmässä keskustelussa Pirkkalan monistetta on pidetty yhtenä esimerkkinä kouluopetuksen suomettumisesta 1970-luvulla, mutta käytännössä opetuskokeilun merkitys oli vähäinen. Itse opetusmonistetta mielenkiintoisempina onkin pidetty sen aiheuttamia reaktioita. Opetuskokeilussa mukana olleet oppilaat ovat 40 vuotta myöhemmin kertoneet, että opetusmonisteesta jäi mieleen erityisesti sen ankea ulkoasu ja kapulakielinen teksti sekä monistuksessa käytetyn ammoniakin haju. Sen sijaan kansainvälisyyskasvatusta oppilaat pitivät hauskana ja mielenkiintoisena.
Pirkkalan opetuskokeiluun osallistuneet opettajat kirjoittivat lukuvuoden päätteeksi raportin, jonka he päättivät sanoihin: ”Näkemyksemme mukaan historian opetuksen pitäisi luoda umpeen ihmisten välisiä kuiluja eikä kasvattaa niitä.”
PETO-ryhmän kokoonpano

Tapio Nummenmaa, psykologian professori, Tampereen yliopiston psykologian laitos
Liisa Rantalaiho, psykologian tohtori, Tampereen yliopiston psykologian laitos
Juhani Karvonen, kasvatustieteen professori, Jyväskylän yliopiston kasvatustieteiden laitos
Annika Takala, kasvatustieteen professori, Joensuun korkeakoulun kasvatustieteiden osasto
Tuomas Takala, kasvatustieteen kandidaatti
Käytännön psykologiset mittaukset suoritti joukko Tampereen yliopiston psykologian opiskelijoita.
Kirjallisuutta

Leskinen, Jari: Kohti sosialismia! Pirkkalan peruskoulun marxilainen kokeilu 1973–75.  Helsinki:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-326-0
Aiheesta muualla

Peruskouluopetuksesta piti tulla marxilaista – uutta tietoa kohutusta Pirkkalan koulukokeilusta. Yle 5.5.2016.
Pirkkalan moniste. Agricola-Suomen historiaverkon  julkaisusarja osa 3. (Vuonna 2006 julkaistu digitoitu versio monisteesta. Päivitetty kesäkuussa 2016 parempilaatuisella kopiolla, jolloin myös julkaisuun lisättiin Heikki Eskelisen laatima saatekirje Pirkkalan monisteeseen)
Ylinen-Luopa, Taru: Politiikka ja hallinto oppikirjamuutoksen taustalla: Neuvostoliiton kuvaus Otavan 8. peruskoululuokan historian oppikirjoissa 1970-luvulla.  (pro gradu tutkielma, Filosofian, historian, kulttuurin ja taiteiden tutkimuksen laitos, Helsingin yliopisto)  T. Ylinen-Luopa, 2015.  Teoksen verkkoversio Viitattu 8.5.2016.
Pitkälehtikihokki

| Pitkälehtikihokki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kihokkikasvit Droseraceae
Suku::  Kihokit Drosera
Laji::  longifolia
Kaksiosainen nimi
 Drosera longifolia  L. 
 Pitkälehtikihokin levinneisyys
Katso myös
   Pitkälehtikihokki Wikispeciesissä   Pitkälehtikihokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pitkälehtikihokki (Drosera longifolia, syn. Drosera anglica) on lähinnä soilla viihtyvä monivuotinen, melko pienikokoinen kihokkilaji. Pystykasvuisen lehtiruusukkeen keskeltä nousee 6–20 senttimetriä pitkä kukkavana, jonka päässä on valkoisten kukkien muodostama yksihaarainen viuhkokukinto. Muiden kihokkilajien tapaan se on lihansyöjäkasvi ja tyydyttää osan typentarpeestaan pyydystämällä passiivisesti pieniä hyönteisiä, jotka tarttuvat kihokinlehden tahmeaa nestettä erittäviin pyyntikarvoihin. Pitkälehtikihokkia tavataan Euraasiassa Britteinsaarilta Venäjälle ja hajanaisena Tyynellemerelle saakka. Lisäksi sitä kasvaa muun muassa Japanissa ja Pohjois-Amerikassa.
Ulkonäkö ja koko

Pitkälehtikihokin lehdet muodostavat melko pystykasvuisen ruusukkeen. Lehtien ruoti on 2–5 cm pitkä. Punaisten, nuppineulan muotoisten, tahmeiden pyyntikarvojen peittämä lehtilapa on pituudeltaan 10–25 millimetriä ja leveydeltään 3–7 millimetriä. Leveimmillään lapa on kärkiosastaan. Lehtiruusukkeen keskeltä nouseva suora kukkavana on 6–20 cm pitkä. Vanan päässä on pienten valkoisten kukkien muodostama kukinto, joka on muodoltaan yksihaarainen viuhko eli kiemura. Pienet kukat ovat kaksineuvoisia ja säteittäisiä. Verhiö ja teriö ovat neljä- tai viisilehtisiä. Terälehdet ovat väriltään valkoisia. Kukat avautuvat vain lyhyeksi aikaa aurikoisella säällä. Suomessa pitkälehtikihokki kukkii kesä-heinäkuussa. Hedelmä on kota, siemenet ovat sileäpintaisia.
Pitkälehtikihokki voi levitä paitsi siementen avulla, myös kasvullisesti syyskesällä muodostuvista jälkisilmuista. Kasvi talvehtii lehtiruusukkeen kärkisilmun avulla, muiden lehtien lakastuessa.
Lähilajeista pienikokoinen pitkälehtikihokki muistuttaa pikkukihokkia (D. intermedia), jolla on myös pitkulaiset lehtilavat, mutta on huomattavasti pienempikokoinen. Pyöreälehtikihokista (D. rotundifolia) pitkälehtikihokin puolestaan erottaa erityisesti lehtilapojen muodosta, jotka ensin mainitulla ovat pyöreähköt. Pitkälehtikihokki voi risteytyä pyöreälehtikihokin kanssa lajien yhteisillä kasvupaikoilla, jolloin syntyy kantalajeja isokokoisempi risteymä D. longifolia × rotundifolia.
Levinneisyys

Pitkälehtikihokkia tavataan Euroopassa Britteinsaarilta, Itä-Ranskasta ja Alppien alueelta itään Keski-Venäjälle saakka. Etelässä levinneisyysalue rajoittuu Pohjois-Italiaan, Unkariin sekä Pohjois-Romaniaan ja -Ukrainaan. Pohjoisessa lajia tavataan Fennoskandian pohjoisosiin ja Pohjois-Venäjälle saakka. Pienempiä esiintymiä on muun muassa Pyreneillä, Kreikassa, Keski-Romaniassa ja Etelä-Ukrainassa. Levinneisyysalue jatkuu hajanaisena Venäjällä Aasian puolelle läpi Etelä- ja Keski-Siperian aina Tyynellemerelle saakka. Lajia kasvaa myös Pohjois-Japanissa. Pohjois-Amerikassa pitkälehtikihokkia kasvaa suuressa osassa Alaskaa ja Kanadaa arktisimpia alueita lukuun ottamatta, sekä etelämpänä myös Kalliovuorilla. Lajia tavataan myös Havaijilla.
Suomessa pitkälehtikihokki on alkuperäislaji, jota tavataan koko maassa jokseenkin yleisenä. Runsain laji on Koillismaalla sekä Kaakkois- ja Pohjois-Lapissa. Pohjois-Suomessa tavataan yleisesti myös pitkälehtikihokin pienikokoisempaa muotoa: D. longifolia f. pusilla.
Elinympäristö

Pitkälehtikihokki kasvaa monenlaisilla soilla: rämeiden, nevojen ja lettojen kuljuissa ja rimmissä sekä luhtasoilla. Lajia tavataan myös rannoilla, hylättyjen sorakuoppien tihkuisilla pohjilla ja järvien vesijättömailla.
Lehtiensä tahmeilla karvoilla pitkälehtikihokki pyydystää hyönteisiä. Hyönteisen jäätyä kiinni karvoihin kietoutuu lehti hitaasti sen ympärille ja lopulta se tukehtuu limaan. Lehden entsyymit sulattavat saaliin kasvin ravinnoksi. Hyönteisravinto on kasville arvokas ravinnonlisä niukkaravinteisilla soilla.
Käyttö

Eri kihokkilajeja on perinteisesti käytetty känsien ja liikavarpaiden hoitamiseen. Kihokkeja on Ruotsissa käytetty myös viilin tapaisen maitotuotteen valmistukseen. Astia hierottiin kihokinlehdillä, ja sitten siihen kaadettiin vastalypsettyä maitoa käymään.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pitkälehtikihokki (Drosera longifolia)
Luontoportti: Pitkälehtikihokki (Drosera anglica)
Kasviatlas 2011: Pitkälehtikihokin levinneisyys Suomessa
Valokki-nettikasvio: Pitkälehtikihokki (Drosera longifolia)
ITIS: Drosera anglica (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Drosera anglica (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q609718  Wikispecies: Drosera anglica  ARKive: drosera-anglica  BioLib: 40113  Calflora: 2821  CoL: 6DKF9  CNPS: 282  EoL: 584588  EPPO: DRSAN  EUNIS: 168994  FNA: 250101266  GBIF: 3190932  GRIN: 404351  iNaturalist: 52655  IPNI: 321780-1  IRMNG: 11267559  ITIS: 22018  MichiganFlora: 1175  NatureServe: 2.161038  NBN: NBNSYS0000146364  NCBI: 173389  Observation.org: 2479  Open Tree of Life: 857651  PFI: 1703  Plant List: kew-64244  PLANTS: DRAN  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:321780-1  Tropicos: 11400002  VASCAN: 5361  WisFlora: 7249  WFO: wfo-0000945816  Laji.fi: MX.38781 
Pitkälehtikihokin kukka
Pitkälehtikihokin nystykarvainen, tahmea lehti, johon on jäänyt kiinni hyönteinen
Andrei Platonov

Andrei Platonovin muistomerkki Voronežissa, Venäjällä
Andrei Platonovitš Platonov (ven. Андрéй Плато́нович Плато́нов), oik. Andrei Klimentov, (ven. Андрей Климентов); salanimiä F. Tšelovekov ja A. Firsov; ( 28. elokuuta (J: 16. elokuuta)lähde? 1899 Voronež, Venäjän keisarikunta – 5. tammikuutalähde? 1951 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostovenäläinen kirjailija.
Hänen teoksensa ennakoivat eksistentialismialähde?.
Platonov kuului ensimmäisiin kirjailijoihin, jotka tulivat esiin vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen. Huolimatta kommunistitaustastaan hän suhtautui epäilevästi kollektivisointiin ja stalinistien toimintatapoihin. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu dystopiaa kuvaava romaani Tševengur (1929, 1972).lähde?
Platonova joutui epäsuosioon 1929 ilmestyneen kertomuksen "Usomnivšijsja Makar" vuoksi. Tševengur kiellettiin, mutta se julkaistiin vuonna 1972 lännessä ja vasta 1988 Neuvostoliitossa. Samoin kävi pienoisromaaneille Monttu ja Juveniilimeri. Hän julkaisi salanimillä esseitä läntisistä kirjailijoista. Hänen nimensä poistettiin 1946 kommunistipuolueen määräyksestä neuvostokirjallisuudesta. Nimi palautettiin Stalinin kuoltua.