stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eiser
Historiaa

Eiser sai alkunsa vuonna 1913 nimellä Sveriges Förenade Trikåfabriker (suom. Ruotsin yhtyneet trikootehtaat), kun nämä 17 alan yritystä fuusioituivat:
AB Carl Eisermans Trikåfabrik, Borås
Borås Trikåfabrik, Borås
AB Petersen & Dekkes Trikotfabrik, Borås
AB Evedals Trikåfabrik, Borås
AB Nordiska Trikotfabriken, Malmö
AB Torsbo Tricotfabrik, Vegby
AB Örebro Yllefabrik, Örebro
Uddebo Trikåfabriks AB, Uddebo
AB P G Larsséns Trikåfabrik, Strömsfors
Fritsla Yllefabrik, Willén Co, Fritsla
Janne Sundströms Trikåfabrik, Mjölby
N Felländers Tricotfabrik, Karlstad
C K Schenholm & Sons Trikåfabrik, Kristianstad
L P Kruse & Sons Trikåfabrik, Malmö
Borås Yllefabrik, Herman Andersson, Borås
E Eriksson & Sons Trikåfabrik, Tannefors
Joh Salmenius Trikåfabrik, Linköping.
Pian yrityksen nimeksi tuli Eiser; nimi viittaa Carl Theodor Eisermaniin, joka toimi yhtiön toimitusjohtajana sen perustamisesta 1913 kuolemaansa 1935 asti.
Vuonna 1976 Eiserin ainoaksi omistajaksi tuli Ruotsin valtio, joka oli omistanut puolet osakkeista jo joitakin vuosia. Vuonna 1978 Eiseristä tuli emoyhtiö AB Svenska Teko -konsernille, johon sulautettiin myös Algotsin konkurssista jääneet osat sekä yritys nimeltä Swe-Teco. Vuosien 1983 ja 1986 välillä konserni pilkottiin osiin ja myytiin yksityisille.
Eiser Suomessa

Eiser perusti vuonna 1971 Varkauteen tehtaan, joka toimitti sukkia ja trikoovaatteita pääasiassa Neuvostoliittoon Suomen solmiman clearing-kauppasopimuksen avulla. Eiserin suurimmaksi kasvanut tehdas työllisti parhaimmillaan noin 800 ihmistä. Vuonna 1986 Ruotsin valtionyrityksen Procordian omistama Suomen Eiser myytiin sen kahdeksalle johtajalle, mutta yritys ajautui konkurssiin 1990-luvun alussa Neuvostoliiton bilateraalikaupan loputtua ja Suomen talouden ajauduttua lamaan.
Eiser jatkoi 1980-luvun puoleenväliin myös vuonna 1977 konkurssiin menneen Algotsin toimintaa. Algotsilla oli tehtaat Närpiössä, Laihialla, Teuvalla ja Alajärvellä. 1980-luvun lopussa Eiser omisti Suomessa myös Vuokko Nurmesniemen perustaman Vuokko-yrityksen. Eiser Konfektion Oy meni konkurssiin 1994. Närpiössä toimii yhä yritys nimeltä Eiser Trading Scandinavia Oy.
Käännös suomeksi
Ari Ekroos

| Ari Ekroos> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1962 (ikä 62) Helsinki
Ammatti:  talousoikeuden professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (OTK 1986, OTL 1990, OTT 1995)
Instituutti:  Aalto-yliopisto
Tunnetut työt:  Suomen ilmastopaneelin jäsen (2020-2023)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ari Ilkka Ekroos (s. 2. maaliskuuta 1962 Helsinki) on suomalainen oikeustieteilijä, joka toimii Aalto-yliopiston talousoikeuden professorina. Hän on työskennellyt myös Helsingin yliopiston ja Joensuun yliopiston professorina. Ekroos kuuluu Suomen ilmastopaneeliin (2020–2023).
Ekroos valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen maisteriksi 1986, lisensiaatiksi 1990 ja oikeustieteen tohtoriksi 1995. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa oli otsikoitu Kauneus ja rumuus ympäristöoikeudessa : ympäristöoikeudellinen tutkimus maisemaa ja kaupunkikuvaa koskevasta lainsäädännöstä. Ekroos nimitettiin vuonna 1998 ympäristöoikeuden dosentiksi Helsingin ja Joensuun yliopistoihin.
Työurallaan Ekroos toimi perustutkinnon jälkeen Helsingin yliopiston ympäristöoikeuden assistenttina (1986–1989) ja sitten Suomen Akatemian tutkijana (1989–1995). Teknillisen korkeakoulun ympäristöoikeuden luennoijana hän aloitti vuonna 1995. Sitten hän oli Helsingin yliopiston ympäristöoikeuden määräaikainen professori (1996–1997), Teknillisen korkeakoulun ympäristöoikeuden määräaikainen professori (1997–1998), Suomen Akatemian vanhempi tutkija (1998–1999) ja Joensuun yliopiston luonnonresurssioikeiden määräaikainen professori (1999). Ekroos aloitti Teknillisen korkeakoulun talousoikeuden professorina vuonna 2000 (nykyisin Aalto-yliopisto), jona aikana on toiminut myös Helsingin yliopiston ympäristö- ja energialain määräaikaisena professorina (2009–2014).
Teoksia

(osa tuotannosta)
Aki Ekroos & Vesa Majamaa: Maankäyttö- ja rakennuslaki.  Edita, 2018, 4. uudistettu laitos.  ISBN 978-951-37-7310-6  (suomeksi)
Kari Kuusiniemi, Ari Ekroos, Anne Kumpula, Pekka Vihervuori: Ympäristöoikeus.  (Julkaistu myös e-kirjana)  Helsinki:  Sanoma Pro, 2013 (2. painos).  ISBN 978-952-63-1574-4  (suomeksi)
Ari Ekroos, Anne Kumpula, Kari Kuusiniemi, Pekka Vihervuori: Ympäristöoikeuden pääpiirteet.  (Julkaistu myös e-kirjana)  Helsinki:  Sanoma Pro, 2012 (3. painos).  ISBN 978-952-63-1324-5  (suomeksi)
Ilja Ehrenburg

| Ilja Ehrenburg |
| --- | --- |
 Ehrenburg vuonna 1959
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. tammikuuta (J: 14. tammikuuta) 1891 Kiova, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 31. elokuuta 1967 (76 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Tyylilajit:  proosa, runous
Pääteokset:  Suojasää (1954)
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto (1953) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ilja Grigorevitš Ehrenburg (ven. Илья Григорьевич Эренбург; 26. tammikuuta (J: 14. tammikuuta) 1891 Kiova – 31. elokuuta 1967 Moskova) oli neuvostoliittolainen kirjailija, toimittaja ja propagandisti. Ehrenburg aloitti symbolistisena lyyrikkona, siirtyi sitten satiiriseen proosaan ja lopulta sosialistiseen realismiin. Hänen romaaninsa Suojasää (1954) antoi nimen Stalinin jälkeiselle Hruštšovin aikaiselle olojen vapautumiselle.
Juutalaissyntyinen Ehrenburg osallistui jo koulupoikana poliittiseen toimintaan Venäjän keisaria vastaan. Hän pakeni maasta 1909 ja asui Pariisissa ja Berliinissä. 1930-luvulla hänet nimitettiin Izvestija-lehden ulkomaankirjeenvaihtajaksi, ja hän raportoi muun muassa Espanjan sisällissodasta.
Sodanajan propaganda

Ehrenburg kirjoitti toisen maailmansodan aikana propagandaa muun muassa Pravda-lehteen, joskin hän ajoittain arvosteli rohkeasti Stalinia ja hänen hallintoaan. Sodan aikana Ehrenburg oli Juutalaisten antifasistisen komitean näyttävä jäsen ja kokosi sodan jälkeen Mustan kirjan (ven. Чёрная Книга, Tšornaja Kniga) miehittäjien rikoksista juutalaisia vastaan miehitetyillä alueilla ja Puolan kuolemanleireillä.
Ehrenburg oli yksi neuvostoliittolaisista kirjailijoista, jotka olivat mukana saksalaisiin kohdistetussa vihakampanjassa. Hänen vuonna 1942 julkaistu artikkelinsa ”Tapa” oli laajalle levinnyt esimerkki tästä kampanjasta:
»"Älä laske päiviä, älä laske peninkulmia. Laske vain tappamiesi saksalaisten luku. Tapa saksalaiset – se on äitisi rukous. Tapa saksalaiset – se on Venäjän kamaran huuto. Älä epäröi. Älä Luovuta. Tapa."» 
()
Artikkelissa sanottiin, että saksalaiset eivät ole ihmisiä.
Tunnustuksia

Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto (1953)
Suomennetut teokset

Parisin kukistuminen: Romaani.  (Падение Парижа, 1942.)  Suomentanut Matti Lehmonen. Helsinki:  Smia, 1945.
Suojasää.  (Ottepel’, 1954.)  Suomentanut Ulla-Liisa Heino. Hämeenlinna:  Karisto, 1963.
Julio Jurenito (Необычайные похождения Хулио Хуренито и его учеников, 1921) |Suomentaja = Ulla-Liisa Heino, Turku, Kustannusliike Tajo 1964, 413 s.
Ihmisiä, vuosia, elämää;.  Suomentanut Novyi Mir -aikakauskirjassa v. 1965 julkaistusta alkutekstistä Juhani Konkka. Helsinki:  Kansankulttuuri, 1965.
Tšehovia lukiessa.  (Peretšityvaja Tšehova, 1960.)  Suomentanut Martti Anhava.. Helsinki:  Otava, 1977 (3. painos 1982).  ISBN 951-1-04294-7  Sarja = Delfiinikirjat
Toinen päivä: Romaani.  (Den’ vtoroj)  Suomentanut Ulla-Liisa Heino. Espoo:  Weilin + Göös, 1978.
Venäjä sodassa: kesäkuu 1941 - toukokuu 1942 (Война) Suomennos Matti Grönlund, Matti Rossi, Juhani Taari, Love kirjat, 1981. ISBN 951-835-045-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilja Ehrenburg Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Ilja Ehrenburg Wikisitaateissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 2  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  SNAC  IdRef
Stina Ekblad

| Stina Ekblad |
| --- | --- |
 Stina Ekblad Tukholman elokuvafestivaaleilla vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1954 (ikä 71) Sulva, Suomi
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Jan Dolata
Näyttelijä
Aktiivisena:  1975–
Merkittävät roolit:  Karin Linder (Wallander)
Aiheesta muualla
www.dramaten.se/medverkande/skadespelare/Ekblad-Stina
IMDb 
Elonet
Stina Åsa Maria Ekblad (s. 26. helmikuuta 1954 Sulva) on suomenruotsalainen näyttelijä. Hän opiskeli Odensen teatterin oppilaskoulussa Tanskassa 1972–1975 ja työskenteli aluksi Odensen teatterissa vuosina 1975–1978. Hän näytteli Tukholman kaupunginteatterissa 1980–1988 ja sen jälkeen Dramatenissa. Ekblad tunnetaan omaperäisestä ja keskittyneestä näyttelemistyylistään.lähde? Hänellä oli päärooli Agnes von Krusenstjernasta kertovassa Mai Zetterlingin elokuvassa Amorosa (1986). Vuodesta 2002 hän on toiminut näyttämötaiteen professorina Tukholman teatterikorkeakoulussa.
Ekblad on julkaissut runoja sekä vuonna 2020 omaelämäkerran Här brusar strömmen förbi.
Myös Stina Ekbladin sisar Ylva Ekblad on näyttelijä.
Valikoitu filmografia

Fanny ja Alexander (Fanny och Alexander, ohj. Ingmar Bergman), 1982
Jäähyväiset (Avskedet, ohj. Tuija-Maija Niskanen), 1982
August Strindbergin elämä (August Strindberg ett liv, TV), 1985
När man har känslor (TV-näytelmä), 1985
Suuri illusioni (ohj. Tuija-Maija Niskanen), 1985
Skuggan av Henry (TV-sarja), 1986
Amorosa (ohj. Maj Zetterling), 1986
Ystävät, toverit, 1990
Kaninmannen, 1990
Vieras aikojen takaa (Agnes Cecilia – en sällsam historia, ohj. Anders Grönros), 1991
Pensionaatti Oskar (Pensionat Oskar, ohj. Susanne Bier), 1995
En liten film (TV-sarja), 1999
Uskoton (Trolösa, ohj. Liv Ullmann, käsikirjoitus Ingmar Berman), 2000
Gossip, 2000
Pilvien syleilyssä (Så vit som en snö, ohj. Jan Troell), 2001
Beck – kasvoton mies (Beck – Mannen utan ansikte, TV-elokuva), 2001
Talismanen (TV-sarja), 2002
Tusenbröder (TV-sarja), 2002
Krøniken (TV-sarja), 2004
Ryöstäjät, (Rånarna, ohj. Peter Lindmark), 2004
Blodsbröder, 2004
Wallander-elokuvat (Wallander, elokuvasarja Henning Mankellin romaanien pohjalta), 2005–2013
Kirjallisuutta

Ekblad, Stina: Här brusar strömmen förbi.  Stockholm:  Weyler, 2020.  ISBN 978-91-27-16781-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Ritva  Elonet  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  IdRef
Ekspressionismi (arkkitehtuuri)

Ekspressionismi on noin 1910–1925 Euroopassa, varsinkin Saksassa, vaikuttanut arkkitehtuurin tyylisuunta. Ekspressionismin mukaan arkkitehdin persoonallisen idean tuli ilmetä rakennuksen vapaasti muotoilluissa, abstrakteissa ja veistoksellisissa muodoissa. Ekspressionistisella arkkitehtuurilla on selvä sisällöllinen yhteys kuvataiteen ja kirjallisuuden ekspressionismiin.
Varhaisimpia esimerkkejä ekspressionismista arkkitehtuurissa olivat useat Hans Poelzigin teollisuusrakennukset sekä Bruno Tautin suunnittelema Kölnin lasinen näyttelypaviljonki vuodelta 1914. Taut laati myös useita utopistisia kaupunkisuunnitelmia, jotka edustavat ekspressionismia. Myös useat sittemmin modernisteina tunnetuksi tulleet arkkitehdit tekivät ekspressionistisia suunnitelmia. Näihin kuuluivat muun muassa Ludwig Mies van der Rohen Berliinin tekemä toimistorakennuksen suunnitelma vuodelta 1921, Walter Gropiuksen März-kaatuneiden muistomerkki ja Peter Behrensin Hoechst AG:n toimistorakennus.
Ekspressionistisen arkkitehtuurin merkittävimpiä töitä ovat Hans Poelzigin Grosses Schauspielhaus, Erich Mendelsohnin Einstein-torni ja Fritz Högerin Chilehaus. Ekspressionismi näkyi myös useissa Dominikus Böhmin ja Otto Bartningin kirkoissa ja myös 1910- ja 1920-luvun elokuvien lavasteissa. Alankomaissa Amsterdamin koulukunta ja Italiassa futurismin monet suunnitelmat edustavat myös ekspressionismia. Rudolf Steinerin Baseliin suunnittelema, vuosina 1924–1928 rakennettu Goetheanum luetaan myös ekspressionistisen arkkitehtuurin merkittävimpiin töihin.
Kuvagalleria

Bruno Taut: Lasipaviljonki (1914)
Hans Poelzig: Grosses Schauspielhaus (1919)
Erich Mendelsohn: Einstein-torni (1920–1924)
Peter Behrens: Hoechstin toimistorakennus (1921–1924)
Fritz Höger: Chilehaus (1922–1924)
Rudolf Steiner: Goetheanum (1924–1928)
Einar Már Guðmundsson

| Einar Már Guðmundsson |
| --- | --- |
 Einar Már Guðmundsson
Henkilötiedot
Syntynyt: 1954 (ikä 70–71) Reykjavik, Islanti
Kansalaisuus:  Islanti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: islanti
Tuotannon kieli: islanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Einar Már Guðmundsson (s. 1954 Reykjavík, Islanti) on islantilainen kirjailija. Hänen 1980 ja 1981 ilmestyneet ensimmäiset teoksensa olivat runokokoelmia, joissa hän käytti vapaata assosiaatiota, ja runoissa oli arkikieltä ja slangia. Hän on sittemmin kirjoittanut myös romaaneja, joista esikoisromaani on Pyöreän portaikon ritarit (Riddarar hringstigans, 1982).
Einar Márin ensimmäinen kirja oli runokirja. Hänen vuonna 1993 ilmestynyt romaaninsa Kaikkeuden enkelit (Englar alheimsins, suomeksi 1995) sai vuonna 1995 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon. Palkintosumma, 350 000 Tanskan kruunua, vastasi noin 273 000:ta markkaa.
Suomennetut teokset

Kaikkeuden enkelit (Englar alheimsins), suom. Tuula Tuuva, Helsinki: Like 1995. ISBN 951-578-245-7 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto, 1995
Pyöreän portaikon ritarit (Riddarar hringstigans), suom. Tuula Tuuva, Helsinki: Like 1996  ISBN 951-578-414-X
Jalanjäljet taivaalla (Fótspór á himnum), suom. Tuula Tuuva, Helsinki: Like 1999  ISBN 951-578-660-6
Maanpäällisiä unelmia (Draumar á jörðu), suom. Tuula Tuuva, Helsinki: Like 2004  ISBN 952-471-165-6
Beatles-manifesti (Bítlaávarpið), suom. Tuula Tuuva, Helsinki: Like 2005  ISBN 952-471-586-4
Suomennetut teokset > Suomennettuja runoja

Kaltio 1997; nro 4, runot suomentanut Tuomas Järvelä
Emme sovi tarpeeksi hyvin yhteen
Ihmissuhteet
Jos olisin
Konferenssi
Poem for arthur rimbaud,
Venäjän vallankumous
Me emme oikein sovi yhteen, suom. Senta Teräsalmi, teoksessa 80-90: pohjoismainen antologia, Laatusana 1990 ISBN 951-9062-24-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Einar Már Guðmundsson Wikimedia Commonsissa
| n k Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962: Eyvind Johnson  1963: Väinö Linna  1964: Tarjei Vesaas  1965: William Heinesen & Olof Lagercrantz  1966: Gunnar Ekelöf  1967: Johan Borgen  1968: Per Olof Sundman  1969: Per Olov Enquist 
1970-luku:  1970: Klaus Rifbjerg  1971: Thorkild Hansen  1972: Karl Vennberg  1973: Veijo Meri  1974: Villy Sørensen  1975: Hannu Salama  1976: Ólafur Jóhann Sigurðsson  1977: Bo Carpelan  1978: Kjartan Fløgstad  1979: Ivar Lo-Johansson 
1980-luku:  1980: Sara Lidman  1981: Snorri Hjartarson  1982: Sven Delblanc  1983: Peter Seeberg  1984: Göran Tunström  1985: Antti Tuuri  1986: Rói Patursson  1987: Herbjørg Wassmo  1988: Thor Vilhjálmsson  1989: Dag Solstad 
1990-luku:  1990: Tomas Tranströmer  1991: Nils-Aslak Valkeapää  1992: Friða Á. Sigurðardóttir  1993: Peer Hultberg  1994: Kerstin Ekman  1995: Einar Már Guðmundsson  1996: Øystein Lønn  1997: Dorrit Willumsen  1998: Tua Forsström  1999: Pia Tafdrup 
2000-luku:  2000: Henrik Nordbrandt  2001: Jan Kjærstad  2002: Lars Saabye Christensen  2003: Eva Ström  2004: Kari Hotakainen  2005: Sjón  2006: Göran Sonnevi  2007: Sara Stridsberg  2008: Naja Marie Aidt  2009: Per Petterson 
2010-luku:  2010: Sofi Oksanen  2011: Gyrðir Elíasson  2012: Merethe Lindstrøm  2013: Kim Leine  2014: Kjell Westö  2015: Jon Fosse  2016: Katarina Frostenson  2017: Kirsten Thorup  2018: Auður Ava Ólafsdóttir  2019: Jonas Eika 
2020-luku:  2020: Monika Fagerholm  2021: Niviaq Korneliussen  2022: Solvej Balle 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Martti Eklund

| Martti Eklund> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. tammikuuta 1889 Helsinki
Kuollut: 24. heinäkuuta 1968 Espoo
Ammatti:  asianajaja, pormestari
Martti Albin Eklund (3. tammikuuta 1889 Helsinki – 24. heinäkuuta 1968 Espoo) oli suomalainen varatuomari, joka toimi Mikkelin pormestarina vuosina 1921–1925. Hänellä oli merkittävä rooli Suomen sisällissodan aikana Etelä-Savossa käydyissä taisteluissa.
Nuoruus ja Suomen sisällissota

Opiskellessaan Helsingin reaalilyseossa Eklund osallistui ensimmäisen sortokauden aikana salamurhia ja attentaatteja suorittaneen Verikoirat-salaseuran toimintaan. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1906, suoritti oikeustutkinnon 1910 ja sai varatuomarin arvon 1913. Hän työskenteli asianajajana Kouvolassa vuosina 1910–1918. Eklund oli mukana jääkäriliikkeessä ja vieraili muun muassa vuonna 1916 jääkärien lähettiläänä Siperiassa karkotettuna olleen P. E. Svinhufvudin luona. Vuonna 1917 Eklund organisoi suojeluskuntia Kaakkois-Suomen alueella ja perusti muun muassa Kouvolan suojeluskunnan. Hän oli Kouvolan taajaväkisen yhdyskunnan järjestysmiehenä vuosina 1917–1918.
Eklund teki jo ennen sisällissodan alkua tammikuussa 1918 tiedustelu- ja partioretkiä lähimpien miestensä kanssa. Retkien aikana etsittiin aseita ja yritettiin kaapata punaisten asekuljetuksia muun muassa Taavetissa ja Myllykoskella. Sodan alettua Eklund siirtyi pienen suojeluskuntalaisjoukon kanssa Mikkeliin ja kävi ensitöikseen räjäyttämässä Valkealassa sijainneen Torasjoen rautatiesillan sekä vaurioitti Hillosensalmen rautatiesiltaa niin, että punaisten hyökkäys Etelä-Savoon viivästyi ja alue jäi valkoisten haltuun. Eklund osallistui sisällissodan ensipäivinä taisteluihin Mäntyharjun rintamalla ja Pieksämäen suunnalla. Hänen johtamansa 50–60 miehen joukko varmisti sodan alkuvaiheissa rakenteilla olleen Jyväskylän–Pieksämäen yhdysradan jäämisen valkoisten hallintaan. Haltuunotto onnistui ilman vastarintaa.
Eklund nimitettiin Mikkelin 1. komppanian päälliköksi ja hän johti sitä Mäntyharjun valtauksessa sekä Heinolan ja Mouhun taisteluissa. Tämän jälkeen Eklundin komppania oli puolustusasemissa Sysmän rintamalla Kalkkisten seudulla aina huhtikuun puoliväliin saakka, jolloin punaiset lähtivät vetäytymään alueelta. Eklund oli jonkin aikaa Päijänteen–Onalinsalmen rintamalohkon komentajana ja johti pataljoonan vahvuista osastoa valkoisten edetessä Kalkkisista Vierumäelle. Sodan lopulla hänet siirrettiin Etelä-Savon rykmentin esikuntaan.
Eklund saapui toukokuun alussa 1918 Kouvolaan ja hänet nimitettiin kaupungin komendantiksi. Hän oli mukana vangiksi joutuneiden punaisten, muun muassa asemakomissaari Aleksanteri Metsävuoren, teloituksissa. Hän toimi vuonna 1918 myös sotatuomarina. Eklundin sotilasarvona oli viimeksi kapteeni.
Myöhemmät vaiheet

Eklund nimitettiin vuonna 1919 sotaministeriön ylimääräiseksi esittelijäksi. Hän oli Mikkelin pormestarina vuosina 1921–1925. Eklundin pormestarikausi päättyi skandaaliin, kun keväällä 1925 paljastui, että hän oli kavaltanut kaupungin ulosottovaroja noin 600 000 markkaa, joista oli tosin palauttanut 200 000 markkaa kavalluksen peittämiseksi. Eklund vangittiin toukokuussa 1925. Viipurin hovioikeus tuomitsi hänet kesäkuussa viraltapantavaksi, kahden vuoden ja kuuden kuukauden kuritushuonerangaistukseen, korvauksiin sekä 10 päiväsakkoon jatketusta kavalluksesta ja väärennöksestä.
Eklund toimi asianajajana Helsingissä vuosina 1926–1932. Vuonna 1930 erään kuolinpesän uskotuksi mieheksi määrätty Eklund kavalsi pesästä lähes 10 000 markkaa. Vuonna 1932 hän ja hänen yhtiökumppaninsa varatuomari Behr kavalsivat uskottuina miehinä yhdessä Savoy-ravintolan konkurssipesään kertyneet 40 000 markkaa. Helsingin raastuvanoikeus yhdisti vuonna 1935 Eklundin kaksi kavallustuomiota 16 kuukauden vankeusrangaistukseksi, josta vähennettiin hänen jo suorittamansa kuusi kuukautta. Turun hovioikeus vahvisti tuomion helmikuussa 1936. Behr sai kuusi kuukautta vankeutta.
Eklund toimi vuosina 1935–1942 Sota-arkiston ylimääräisenä virkamiehenä kooten tutkimustietoa sisällissodan tapahtumista Etelä-Savossa ja Kymenlaaksossa. Hänen keräämänsä aineisto talletettiin Valtionarkiston Itsenäisyyshistoria-kokoelmaan. Hän myös keräsi Sotamuseoon esineitä Lapista. Vuosina 1943–1945 hän työskenteli arvioimistarkastuslautakunnassa ja vuosina 1946–1949 jälleen asianajajana Helsingissä. Hän asui vanhoilla päivillään Espoossa.
Lesozavodsk

| Lesozavodsk Лесозаводск |
| --- | --- |
 Ružinon juna-asema ja Lenin-patsas.
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Primorjen aluepiiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  71 km²
Väkiluku (2013):  36 892
 – Väestötiheys:  520 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+10 (MSK+7)
 
 www.лесозаводск-пк.рф 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Silta Ussurijoen yli Lesozavodskissa
Lesozavodsk (ven. Лесозаво́дск) on kaupunki Primorjen aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ussurijoen rannalla noin 350 kilometriä Vladivostokista koilliseen ja runsas 10 kilometriä kaakkoon Kiinan rajasta. Kaupungin kautta kulkee Siperian rata.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 37 034 asukasta.
Kaupunki on perustettu vuonna 1938. Siellä on lähinnä puunjalostus- ja huonekaluteollisuutta. Lähistöllä sijaitsee Šmakovkan kylpylä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lesozavodsk Wikimedia Commonsissa
Lesozavodskin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Primorjen aluepiirin  ja piirit
Anutšino •
Arsenjev •
Artjom •
Bolšoi Kamen •
Dalnegorsk •
Dalneretšensk •
Dalneretšensk •
Fokino •
Hanka •
Hasan •
Horol •
Jakovlevka •
Kavalerovo •
Kirovski •
Krasnoarmeiski •
Lazo •
Lesozavodsk •
Mihailovka •
Nadeždinskoje •
Nahodka •
Oktjabrski •
Olga •
Partizansk •
Partizansk •
Pogranitšyi •
Požarskoje •
Škotovo •
Spassk •
Spassk-Dalni •
Ternei •
Tšernigovka •
Tšugujevka •
Ussurijsk •
Vladivostok
Karl Ekman (tietokirjailija)

Karl Ekman (29. syyskuuta 1895 Bratislava, Itävalta-Unkari – 5. heinäkuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen tietokirjailija, toimittaja ja kääntäjä. Hänen vanhempansa olivat pianisti ja kapellimestari Karl Ludvig Ekman ja laulaja Ida Paulina Ekman omaa sukua Morduch. Karl Ekman kirjoitti ylioppilaaksi 1913 Nya svenska samskolanista ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1916. Hän teki opintomatkan Saksaan 1913 ja Englantiin 1924. Ekman väitteli 1920 filosofian tohtoriksi Friedrich Nietzschen estetiikasta. Hän työskenteli Helsingin osakepankin Porvoon konttorin johtajana 1920–1923, virkailijana Holger Schildt -kustantamossa 1925–1926 ja ulkomaantoimittajana Hufvudstadsbladetissa 1927–1935. Ekman julkaisi tutkimuksia estetiikasta ja historiasta, teki teollisuusyritysten historiikkeja ja kirjoitti elämäkertoja. Merkittävin elämäkerta on Jean Sibelius, joka ilmestyi ruotsiksi ja suomeksi 1935 ja englanniksi 1936. Kirjan neljäs täydennetty painos ilmestyi suomeksi ja ruotsiksi 1956 nimellä Jean Sibelius ja hänen elämäntyönsä.