Ina Lange
Huomautuksia

↑  Taimi Torvinen tuo hyvin esiin, kuinka Lange puolusti Kööpenhaminassa Suomen itsenäistä tullijärjestelmää. Ehkäpä hänen isänsä ammatilla oli merkitystä tyttären kyvylle ymmärtää itsenäisen, Venäjästä erillään olevan tullilaitoksen edut. Katso Torvinen 1967, s. 77 ja s. 80
↑  Lange kuului siihen merkittävään suomalaiseen muusikkosukupolveen, joka opiskeli Collanin ja Lagin johdolla. Hänen koulutovereitaan olivat säveltäjä-laulajat Josefine Woldstedt, Minna von Knorring ja Thérèse Hahl sekä laulajat Anna Forstén ja Maria Collan.
↑  Sävellyksistä liedejä esitettiin paitsi pianon, myös orkesterin säestyksellä.
↑  Karin Smirnoff kuvaa, kuinka Constance Mellin, jonka oli Ina Forsténin tuttava, kirjoitti maaliskuussa 1875 kirjeen Siri von Essenille ja tämän miehelle vapaaherra Wrangelille ja pyysi näitä huolehtimaan piakkoin Tukholmaan saapuvasta nuoresta pianistista. Wrangelin pariskunta otti Forsténin vastaan ja piakkoin Inan ja Siri von Essenin välille syntyi lämmin yhteys; yhteistä heille oli musiikki sekä naisten oikeuksien puolustaminen. Samanaikaisesti Algot Lange oli kirjoittanut entiselle opiskelutoverilleen August Strindbergille ja pyytänyt tätä näyttämään kaupunkia morsiammelleen. Ina luki Wrangeleilla ääneen Strinbergin Mestari Olavi -näytelmän käsikirjoitusta ja saatuaan näin tietää, että Ina tunsi nuoren kirjailijaneron Wrangelit pyysivät tätä järjestämään tapaamisen. Tähän Strindberg kuitenkaan ei suostunut. Jonkin aikaa tämän jälkeen kävellessään yhdessä Strindbergin kanssa Drottninggatanilla Siri von Essen tuli vastaan -joko tarkoituksella tai vahingossa, Smirnoff arvuuttelee- ja Ina Forstén esitteli tulevan avioparin toisilleen.
↑  Kyseessä on kirja Die Beiche eines Thoren (1888) missä neiti X tarkoittaa Ina Forsténia.
↑  Harry Donner katsoo, että vasta kun tieto Siri von Essenin ja tämän miehen vapaaherra Wrangelin avioerosta oli tullut, Ina Forstén solmi oman avioliittonsa Algot Langen kanssa. Sitä ennen Ina piti vielä mahdollisena jatkaa tai syventää omaa suhdettaan Strindbergiin.
↑  Ina Lange kävi kirjeenvaihtoa Anne Charlotte Lefflerin kanssa ja lähetti käsikirjoituksensa säännöllisesti luettavaksi vanhemmalle kollegalle kommentteja pyytäen.
↑   Lange kirjoittaa: ”En luule aivan suuresti erehtyväni, jos sanon, että tuskin on kulunut paljon enemmän kuin kymmenen vuotta siitä ajasta, jolloin naisen asema oli vielä maassamme sellainen, että sitä naista, joka jollakin tavalla tavalla tahtoi julkisuudessa esiintyä, pidettiin jotenkin eriskummallisena vieläpä suorastaan moitittavaan ihmisenä.”
↑  Pia Forssell juontaa nimen alkuosan äidin tyttönimestä Danielson ja jälkiosan kirjailijan omasta tyttönimestä Forstén. Lappalainen tuo myös esiin nimimerkin mahdollisen kirjallisen taustan, sillä joskus Lange on käyttänyt lähes identtistä nimimerkkiä Daniel Stern. Tätä nimimerkkiä nimittäin käytti Marie d’Agoult. Oman pianistitaustansa vuoksi Lange varmaankin tunsi tämän, sillä d’Agoult eli Franz Lisztin kanssa menemättä tämän kanssa koskaan naimisiin. Näin hän olisi kytkeytynyt nimimerkillään sellaisten naisten ketjuun, jotka olivat uskaltaneet tehdä elämässään rohkeita ratkaisuja.
↑  Suomenkieliset naiskirjailijat eivät turvautuneet miehisiin pseudonyymeihin, mutta ruotsinkieliseltä puolelta löytyy ainakin pari tällaista.
↑  Teos alkaa Runeberg-vihjeellä ”Aholan lähellä kaukana Saarijärvellä on pieni torppa, yksinäinen tupa, etäällä muista ihmisasunnoista.” Talon nuori emäntä Annika on osa runebergilaista idylliä, mutta hänen miehensä Paavo ei: Pariskunnan hääpäivänä puhumaton Paavo lähtee kirkolle ja jättää vaimonsa kotiin pienen lapsen kanssa. Kun Annika myöhemmin seuraa perässä pappilaan sopimaan lapsen kastamisesta selviää, että Paavo on lähtenyt Amerikkaan. Mutta Paavosta ei ole Amerikkaan lähtijäksi, ja hän palaa säästörahat juotuaan viikon kuluttua takaisin kotiin, mutta vain kuullakseen, että vaimo on kuollut
↑  K. A. Tavaststjernan esikoisromaania Barndomsvänner (1886) on pidetty ensimmäisenä suomalaisena modernina romaanina, mutta sitä se ei ole, sillä Langen realistinen, jopa naturalistinen teos ilmestyi jo vuotta aikaisemmin.
↑  Avoimuudessaan, kirjoittaa Maria-Liisa Nevala, Langen teos on harvinaislaatuinen 80-luvulla. Kertojan ironia vielä vahvistaa tätä vaikutelmaa. Hän ei anna ratkaisuja, hän vain näyttää ongelmakohdat. Ainoa totuus on se, ettei ihmistä voi luokitella hyviin ja huonoihin.
↑  Teos tuo suomalaiseen kirjallisuuteen ilotyttöaiheen, jota Lange oli kokeillut jo edellisen teoksensa kertomuksessa Lyx (Ylellisyyttä). Kaikkialla Pohjoismaissa prostituution vastustaminen oli naisasialiikkeen tärkeimpiä tehtäviä 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä.
↑  Kertomuksessa talonpoikaisnaiselle aviottoman lapsen tehnyt mies on pappi.
↑  Kuninkaallinen ooppera oli tehnyt 1883 kiertueen Göteborgiin ja Kööpenhaminaan. Suosio oli ollut suuri ja Algot Langea kosiskeltiin muuttamaan Kööpenhaminaan. Pariskunnan kodista muodostui pian muusikkojen, musiikinrakastajien, kirjailijoiden ja näyttelijöiden kohtauspaikka kaikkialta pohjoismaista, varsinkin Norjasta. Edvard Grieg soitti kiertueellaan kotikonsertin siellä.
↑  J. R. Danielson, vuodesta 1906 lähtien Danielson-Kalmari julkaisi vuoden 1890 lopulla poleemisen teoksen Suomen yhdistäminen Venäjän valtakuntaan, mikä käännettiin myös venäjäksi. Suomalaiset pitivät tärkeänä kirjan toimittamista hallitsijalle, mutta Pietarissa toimiva ministerivaltiosihteeri Casimir Ehrnrooth ei uskaltanut ojentaa sitä Aleksanteri III:lle. Silloin valtiovarainviraston virkamies Alexis Gripenberg ehdotti, että kirja lähetettäisiin hallitsijalle ulkomailta, mieluiten Kööpenhaminasta, koska keisarinnan synnyinmaan postimerkit varmasti auttaisivat lähetyksen tuloa perille.
↑  Tämä mainittu sisar Dagmar eli Maria Feodorovna oli tsaari Aleksanteri III:n puoliso,
↑  Tammikuussa 1892 Lange kertoi kirjeessään, kuinka kuningas oli tullut hänen luokseen ja kysynyt, mistä ”kenkä puristaa” Suomessa. Vastaukseksi Lange oli maininnut Venäjän panslavistisen lehdistön valheet Suomesta, tekaistut suomalaisten patrioottien nimissä esitetyt vaatimukset autonomian kumoamiseksi, venäjän kielen pakollisen edistämisen sekä Venäjän ja Suomen tullilaitosten yhdistämisestä aiheutuneen pelon. Tullikysymys ja venäläisten sanomalehtien menettely kiinnosti monarkkia eniten ja tämä totesikin muistavansa Langen järkevät ja selvät esitykset näistä asioista. Myöhemmin selvisi, että kuningas oli puhunut tulliasiasta  tsaarin kanssa(Torvinen, s. 80).
↑  Kruununprinssi oli suhtautunut Suomeen hyvin myönteisesti, mutta hänen innostuksensa oli laantunut, kun Lange oli välittänyt hänelle myös Yrjö-Koskisen kirjeitä, joissa tämä oli kärjekkäästi selostanut puolueiden välisiä riitoja.
↑  Lokakuussa 1891 Lange oli Amalienborgin linnassa, missä prinsessa Louise oli selittänyt päässeensä ”Jumalan kiitos” kihlautumasta. Sitten hän oli seurannut Langea ulos ja kietonut kätensä tämän kaulaan ja kuiskannut: ”Isällä on kaikki Teidän kirjeenne salkussaan, hän on kyllä puhunut Suomesta Sacha-enon kanssa”.
↑   Lyhennetty suomennos (Kristianstads Läns Tidning 3.1.1901) kertoo hyvin tapahtumien kulun:

”Tunnettu tanskalainen rouva Ina Lange ja kreivitär Aina Mannerheim ilmoittivat ilmoittivat pitävänsä Helsingissä kaksi musiikkihistoriallista konserttia kansanopistojen hyväksi. Poliisimestari (Ivar Gordie) oli antanut tähän luva.
Ensimmäisenä konserttipäivänä poliisimestari kutsuttiin kenraalikuvernöörin luo; läsnä olivat myös läänin kuvernööri (Minkvitz) ja kenraalikuvernöörin kansliapäällikkö (Seyn). 
Kenraalikuvernööri (Bobrikov) piti nyt seuraavan varoituspuheen poliisimestarille:
En pidä siitä että olette antanut suostumuksen Historialliselle konsertille. Historia on vaarallista, sitä historiaa on aina tässä maassa. (Poliisimestari huomauttaa, että kyseessä on musiikkihistoriaa). Tiedän toki, mitä historia on. Musiikkihistoria! Se tarkoittaa vanhoja ruotsalaisia melodioita. Kyllä, kyllä, minä tunnen tällaiset kiihoituslaulut! (Poliisimestari lisää että soittimet ovat pari vuosisataa vanhoja, samoin laulut) Mistä nämä naiset ovat saaneet soittimensa? Ruotsista, arvelen, ne ovat tietysti ruotsalaisia helvetinkoneita! (Poliisimestari ilmoittaa instrumenttien olevan saksalaisia, laulut saksalaisia ja ranskalaisia) Ja sitten rouvat saavat pitää esitelmän! Eikö se ole kiihottamista! (Esitelmä koskee soittimien ikää, rakennetta jne) Se joka hämmentää mennyttä aikaa on aina kiihoittaja. Ja sitten vielä kaupan päälle tulot kansanopistoille! Tässä maassa on jo tarpeeksi kouluja, niitä on aivan liian paljon. Kyllä minä tämän valistuksen tunnen, se on pelkkää agitaatiota!
Silloin poliisimestari huomautti, ettei konsertin peruminen kahta tuntia ennen yleisön saapumista ole käytännössä mahdollista, jolloin kenraalikuvernööri antoi periksi saman päivän konsertin osalta, mutta kielsi seuraavan.”
Rouvat eivät kuitenkaan antaneet periksi. Ensiksi konsertti ilmoitettiin perutuksi sairauden takia. Tämän jälkeen rouvien Mannerheim ja Lange nähtiin useiden tuntien liikkuvan ja näyttäytyvän kaupungilla. Muutama päivä myöhemmin joukko nuoria naisia jakoi ruusunpunaisia kutsukortteja, joissa luki ”Aina Mannerheimillä ja Ina Langella on kunnia kutsua teidät uuteen musiikkihistorialliseen (yksityiseen) konserttiin…” Muutamassa tunnissa konserttisali oli täynnä ja vaikkei tilaisuuteen ollut pääsylippuja, osallistujat maksoivat vapaaehtoisen sisäänpääsymaksun.” 

Suomalaisessa lehdistössä ei asiasta kirjoitettu, mutta osoituksena Langen ja Mannerheimin taipumattomuudesta voi pitää konserttituottojen ilmoitusta (Uusi Suometar 4.12.1900), jossa mainitaan ensimmäisen konserttipäivän 19.11. tuotto, toisen perutun konsertin 21.11. rahojen palautukset liput ennakkoon ostaneille ja yksityisen iltaman 30.11. tuotot kansansivistystyön hyväksi. Tässä vaiheessa tieto Bobrikovin ja poliisimestarin keskustelusta oli jo vuotanut kansalaisille. Lopuksi huomautettakoon, että Gordie erotettiin virastaan 1901 ja Mannerheim karkotettiin maasta 1903.
↑  Aftonbladet (6.12.1900), Haaparantalehti (11.12.1900, ainoa suomenkielinen kuvaus tapahtumista), Skåningen Eslöfs Tidning (13.12.1900), Östergötlands Dagblad (18.12.1900), Filipstads Stads och Berglag Tidning ja Norrlandsposten (20.12.1900), Dagens Nyheter (2.1.1901), Kristianstads läns tidning (3.1.1901), Hallandsposten ja Sundsvalls Dagblad (4.1.1901), Motalaposten (5.1.1901)
↑  Lange kirjoitti jo vuonna 1881 Sakari Topeliukselle miehensä sairaalloisuudesta; tämä kärsi päänsärystä ja heikkohermoisuudesta ja asiaa pahensivat ne Mefiston ja roolit, joita oopperan johto hänelle antoi ja joihin hän eläytyi epäterveen voimakkaasti. Lange kirjoitti:
»Elämä on näyttänyt minulle hampaitaan — Jumalan kiitos, että lapsuuteni oli onnellinen, nuoruuteni kaunis ja aurinkoinen ja rakastettava vanhempieni koti, muuten en tietäisi, mitä aurinko on.(Lille 1958, s. 248)»
↑  Lange muutti vuonna 1911 muutamaksi vuodeksi Malmöhön. Tanskalaisen lehden haastattelussa tältä ajalta hän kertoi:
»En ole tiedemies, vaan kauneudenetsijä. Haluan tuottaa iloa sillä, mihin kykenen, omalla vaatimattomalla tavallani. Musiikkia pidän elämäni suurimpana nautintona. Minulle on ollut suuri ilo saada soittaa vanhoilla soittimilla. Miten ihanaa onkaan saada kuuluviin noita hauraita säveliä, jotka ovat kätköissä noissa vanhoissa instrumenteissa ja loihtia niiden mukana esille se aika ja se tunnelma, johon ne kuuluvat. Nämä pienet hienot menuetit, gavotit ja miellyttävät laulut ovat tuottaneet minulle suurimman tyydytykseni. Ne ovat vieneet musiikin iloa kansankerroksille, joilta puuttuu valo ja ilo elämästä.”»
↑  Roger Holmström mainitsee unohtamisen syiksi epätasaisen tuotannon ja sen, että Langea pidettiin aikanaan aivan liian uskaliaana kirjoittajana. Lappalainen huomauttaa unohdusten syiksi myös sen, että Langen tuotantoa ei ole ollut saatavilla ruotsiksi tai suomeksi sitten 1800-luvun.
↑  Ina Lange/Daniel Sten ei esiinny niiden joukossa, joiden sanotaan tuoneen realismin kirjallisuuteemme. Kuitenkin hänen teostensa teemat ovat juuri niitä, joiden ympärille realistit punoivat koko tuotantonsa. Erona on se, että Daniel Sten aloitti muita kärkevämmin.
↑  Laulu saattaisi olla sävelletty Hahnssonin 1873 samannimisen laulunäytelmän tekstiin ”Mä hetken vain, sun nähdä sain”. Hahnssonia pidetään ensimmäisenä suomeksi julkaisseena kirjailijanaisena, ja näytelmä oli aikanaan hyvin suosittu.
↑  Ina Forstén on merkinnyt konserttiohjelmaan säveltäjäksi itsensä. Varsin usein säveltäjänaisten nimiä ei ollut konserttiohjelmissa, mutta valveutunut yleisö saattoi kuitenkin tietää, kuka tekijä oli. Myöhempinä vuosina Ina Langen nimi usein puuttui ohjelmista.