stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pierre Sancan

Pierre Sancan (24. lokakuuta 1916 Mazamet, Ranska – 20. lokakuuta 2008 Pariisi) oli ranskalainen pianisti, säveltäjä, kapellimestari ja musiikkipedagogi.
Mazamet syntyi Etelä-Ranskassa Tarnin departementissa ja opiskeli musiikkia ensin Marokon Meknesissä ja Toulousen konservatoriossa ja sitten Pariisin konservatoriossa muun muassa Charles Münchin johdolla. Hän sai Ranskan valtion Prix de Rome -stipendin 1943 kantaatillaan La légende d’Icare (”Ikaroksen legenda”) ja teki sitten pitkän uran Pariisin konservatorion pianoprofessorina 1956–1985.
Säveltäjänä Sancan ei ole kovin tunnettu, vaikka hän kirjoitti muun muassa kolme balettia ja oopperan. Hänen sävellystyylinsä perustuu ranskalaiseen modernismiin. Hänen sävellyksistään on esitetty lähinnä vain huilusonatiinia.
Teoksia

La légende d’Icare, kantaatti (1943)
Ondine, fille de la forêt, ooppera (1962)
Reflet, baletti (1963)
Les fourmis, baletti (1966)
Sinfonia jousiorkesterille (1961)
Pianokonsertto (1957)
Viulukonsertto (1958)
Concertino pianolle ja kamariorkesterille (1966)
Toccata A-duuri pianolle (1943)
Sonatiini huilulle (1946)
Sonaatti alttoviululle ja pianolle (1961)
Sonaatti sellolle ja pianolle (1961)
Suite fantasque cembalolle (1966)
Petite mains pianolle (1967)
Rapsodie trumpetille ja pianolle (1970)
Lamento ja rondo saksofonille ja pianolle (1973)
Teema ja variaatioita harpulle (1975)
Ballade käyrätorvelle ja pianolle (1982)
Peniksensiirto

Peniksensiirto eli siittimensiirto on elinsiirto, jossa potilaan vaurioitunut penis korvataan joko keinotekoisella (ei kokeiltu ihmisiin) tai kuolleelta luovuttajalta saadulla terveellä peniksellä.
Ensimmäinen tunnettu onnistunut peniksensiirto toteutettiin Kiinassa vuonna 2005. 44-vuotias potilas oli loukannut siittimensä liikenneonnettomuudessa. Viisitoista tuntia kestäneen toimenpiteen jälkeen mies kykeni jälleen virtsaamaan tavallisesti ja sai takaisin normaalin kykynsä erektioon. Penis oli siirretty 23-vuotiaalta aivokuolleelta mieheltä Kantonin sotilassairaalassa. Siirretty penis poistettiin 44-vuotiaalta myöhemmin ”psykologisista syistä”.
Tutkijat ovat onnistuneesti korvanneet kaniinin siittimen keinotekoisesti valmistetulla, mutta ihmisiin tätä ei ole koetettu. Vaikka peniksensiirto on onnistunut vasta 2000-luvulla, jo 1970-luvun komediaelokuvissa Percy ja Percy's Progress tämä oli juonen pääaihe.
Pietarin palatsit

| Pietarin palatsit |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kaarina Kaurinkoski
Kuvittaja:  Vladimir Davydov
Kansitaiteilija:  Pentti Nuortimo
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Moreeni
Julkaistu:  2010
Sivumäärä:  128
ISBN:  978-952-254-053-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pietarin palatsit on kirja, jossa esitellään kaikki Pietarin kaupungin keskeisimmät palatsit, joihin lukeutuu myös joitain entisten aatelisten yksityisiä palatseja. Suurin osa esitellyistä palatseista on yleisölle avoimia, ja kirjaan on merkitty niiden aukioloaikoja. Kirjan on kirjoittanut Kaarina Kaurinkoski.
Teoksessa on yhdeksän lukua ja lopussa henkilöhakemisto.
Esipuhe
Keisarillisia palatseja
Palatsirantakadun suuriruhtinaspalatsit
Keisarinnojen suosikeilleen rakentamia palatseja
Palatseja Fontanka-kanavan varrella
Bolšaja Morskaja -kadun palatseja
Iisakin kirkon aukio
Palatseja Englantilaisella rantakadulla
Keisarilliset esikaupunkipalatsit
Place Édith Piaf

Metron sisäänkäynti Édith Piaf – aukiolla
Place Édith Piaf on aukio Pariisissa rue Belgrandin, rue du Capitaine Ferberin ja rue de la Pyn risteyksessä. Se on saanut nimensä laulajattaren Édith Piafin mukaan. Pariisin kaupungin pormestari, Bertrand Delanoë avasi aukion 11. lokakuuta 2003, kun Piafin kuolemasta oli kulunut 40 vuotta.
Aukiolla on myös Piafin patsas.
Pierre Rolland

| Pierre Rolland |
| --- | --- |
 Pierre Rolland Tour de l'Ain -kilpailussa 2009
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. lokakuuta 1986 (ikä 38)
Kansalaisuus:   Ranska
Pyöräilijä
Pituus:  180 cm
Paino:  67 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2005–2006 2007:  Super Sport 35-ACNC Crédit Agricole (harjoittelija)
Ammattilaisjoukkue(et)
2007–2008 2009–2010 2011–2015 2016–2018  2019−2022:  Crédit Agricole Bbox Bouygues Télécom Team Europcar Team EF Education First–Drapac p/b Cannondale Vital Concept-B&B Hotels/ B&B Hotels p/b KTM
Suurimmat voitot
 Ranskan ympäriajo, nuorten kilpailu 2011, 2 etappia Italian ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 10. tammikuuta 2024 
Aiheesta muualla
www.pierrerolland-cyclisme.fr
Pierre Rolland (s. 10. lokakuuta 1986 Gien) on ranskalainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti Crédit Agricole -joukkueessa harjoittelijana syksyllä 2006 ja kilpaili tallissa ammattilaisena seuraavat kaksi vuotta. Hän siirtyi Bbox Bouygues Télécom -joukkueeseen 2009 ja edusti samaa tallia, nimeltään sittemmin Team Europcar, vuoteen 2015. Hän siirtyi 2016 yhdysvaltalaistalli Team EF Education First–Drapac p/b Cannondaleen. Viimeisillä ammattilaiskausillaan 2019–2022 hän on edusti Vital Concept-B&B Hotels / B&B Hotels p/b KTM -joukkuetta.
Ranskan ympäriajossa 2011 Rolland voitti Alpe d'Hueziin päättyneen 19. etapin. Hän voitti myös nuorten kilpailun. Vuoden 2012 kilpailussa hän voitti La Toussuireen päättyneen 11. etapin. Italian ympäriajossa 2017 hän voitti 17. etapin, jonka maalipaikkana oli Canazei.
Saavutuksia

Lähde: Cycling Archives
Pierre Rosanvallon

Rosanvallon vuonna 2009
Pierre Rosanvallon (s. 1. tammikuuta 1948 Blois, Ranska) on ranskalainen historioitsija, kirjailija ja Collège de Francen nykyaikaisen politiikan tutkimuksen professori. Hänen kirjoituksensa keskittyvät demokratian tilaan, Ranskan poliittiseen historiaan, hallinnon rooliin sekä yhteiskunnalliseen oikeuteen. Hänen teoksiaan on käännetty 22 kielelle, myös suomeksi.
Rosanvallon on myös ranskalaisen yhteiskuntatieteisiin keskittyvän EHESS-korkeakoulun opetusvastaava (engl. director of studies). Hän toimi vuosina 1992–2005 koulun Raymond Aronin mukaan nimetyn politiikan tutkimuslaitoksen johtajana.
Rosanvallon on tieteellisen jaoston jäsen sekä Ranskan kansalliskirjastossa että Ranskan arvostetuimmassa kauppakorkeakoulussa École normale supérieuressa. Hän on valmistunut filosofian tohtoriksi pariisilaisesta École des Hautes Études Commerciales (HEC) -johtamiskoulusta.[lähde? ]
Rosanvallon perusti yhdessä ranskalaisen historioitsijan François Furet'n kanssa vuonna 1982 Fondation Saint-Simon -ajatushautomon, joka lopetettiin vuonna 1999.[lähde? ]
Julkaisut

L'Âge de l'autogestion, Le Seuil, coll. Points politique, 1976.
Le capitalisme utopique: critique de idéologie economique. Editions du Seuil, 1979.
La Crise de l'État-providence, Editions du Seuil, 1981 .
Le Moment Guizot, Gallimard, 1985.
L'État en France de 1789 à nos jours, Editions du Seuil, L'Univers historique, 1990.
La Monarchie impossible Fayard 1994
La Nouvelle Question sociale, Points, Essais, 1995
Le Nouvel Âge des inégalités (yhdessä Jean-Paul Fitoussin kanssa), Editions du Seuil, 1996
Le Peuple introuvable : Histoire de la représentation démocratique en France, Folio Histoire, 1998.
La Démocratie inachevée. Histoire de la souveraineté du peuple en France, Gallimard, Bibliothèque des histoires, 2000
Le capitalisme utopique: Histoire de l'idée du marché. Editions de Seuil, 1999.
Le Sacre du citoyen. Histoire du suffrage universel en France, Folio Histoire, 2001
Pour une histoire conceptuelle du politique, Editions du Seuil, 2003
Le Modèle politique français. La société civile contre le jacobinisme de 1789 à nos jours, Le Seuil, 2004
La contre-démocratie. La politique à l'âge de la défiance , Seuil, 2006.
suom. Vastademokratia: Politiikka epäluulon aikakaudella. suom. Tapani Kilpeläinen, Tampere: Vastapaino, 2008.
La légitimité démocratique. Impartialité, réflexivité, proximité , Editions du Seuil, Paris 2008.
suom. Demokraattinen oikeutus: Puolueettomuus, refleksiivisyys, läheisyys. suom. Vappu Helmisaari. Tampere: Vastapaino, 1. p. 2013, 2. p. 2019.
La société des égaux, Paris: Seuil, 2011.
Le Parlement des invisibles, Le Seuil 2014
Le Bon Gouvernement, Le Seuil, 2015
Notre Histoire intellectuelle et politique, 1968-2018, Le Seuil, 2018
Le Siècle du populisme : Histoire, théorie, critique, Le Seuil, 2020
Pertti Laatikainen

Juhani Toukonen: Eversti Pertti Laatikainen v. 2006
Pertti Olavi Laatikainen (s. 7. lokakuuta 1957 Espoo) on suomalainen prikaatikenraali evp. Hän oli viimeinen Etelä-Suomen sotilasläänin komentaja, kun sotilasläänit lakkautettiin 31. joulukuuta 2014.
Ura

Laatikainen on palvellut muun muassa Kaartin Jääkärirykmentin komentajana, Reserviupseerikoulu johtajana, Puolustusvoimien koulutuspäällikkönä ja Urheilukoulun johtajana. Laatikainen on vuonna 1981 valmistunutta kadettikurssia. Vuonna 2006 taiteilija Juhani Toukonen maalasi muotokuvan Kaartin Jääkärirykmentin komentajasta eversti Laatikaisesta.
Laatikainen toimi vuodesta 2015 vuoteen 2021 Maanpuolustuskoulutusyhdistyksen (MPK) toiminnanjohtajana.
Kunniamerkit

Laatikaiselle on myönnetty seuraavat kunniamerkit:
1. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
Suomen Leijonan komentajamerkki
Sotilasansiomitali
Saksan asevoimien kultainen ansioristi[lähde? ]
Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki
Viron Kotkaristin ritarikunnan 2. luokan kunniamerkki
Place du Carrousel

Place du Carrousel etualalla näkyvän Louvren pyramidin ja taaempana näkyvän Arc de Triomphe du Carrouselin välissä
Place du Carrousel on aukio Pariisissa aivan Louvren vieressä, sen länsipuolella. Aukio on saanut nimensä aurinkokuningas Ludvig XIV:n paikalla vuonna 1662 järjestämän Grand Carrouselin muistoksi. Carrouselit olivat Ranskassa 1600–1700-luvulla harjoitettuja suuria ratsastusspektaakkeleja.
Nykyään aukiota hallitsee sen läntisellä laidalla oleva riemukaari Arc de Triomphe du Carrousel, joka muodostaa Pariisin historiallisten monumenttien sarjan, Axe historiquen itäisen alkupisteen. Riemukaaren pystytti Napoleon I vuosina 1806–1808.
Aukion keskellä on liikenneympyrä ja sen keskellä maan alle sijoitetun lasipyramidin La Pyramide inverséen kattoikkuna.
Pyramide inversée
Aukion itälaidalla oli vuosina 1888–1954 Léon Gambettan muistomerkki, joka on kuitenkin purettu.

Ylösalaisen pyramidin pohja on liikenneympyrän keskellä.
Arc de Triomphe du Carrousel
Ylösalainen pyramidi Carrousel du Louvren ostoskeskuksessa.
Käänteisen pyramidin kärki
Parhaan naissivuosan Jussi

Parhaan naissivuosan Jussi oli yksi Filmiauran jakamista Jussi-palkinnoista vuosina 1944–2022.
Parhaan naissivuosan Jussia jaettiin vuosina 1944–1965 ja uudelleen 1981–2022. Vuosina 1966–1981 ei jaettu erillisiä pää- ja sivuosa-Jusseja vaan ainoastaan parhaan naisnäyttelijän Jusseja. Nämä on listattu artikkelissa parhaan naispääosan Jussi-palkinto.
Keväällä 2022 Filmiauran hallitus ilmoitti, että sukupuoliperusteisista näyttelijäpalkinnoista luovutaan 2023. Jatkossa jaetaan parhaan pääosan ja parhaan sivuosan Jussit sekä parhaan näyttelijätulokkaan ja valkokankaan valopilkun Jussit.
Useamman palkinnon voittaneet henkilöt

| --- | --- |
 Kolme Rauha Rentola  Senni Nieminen  Elina Salo :  Kaksi Salli Karuna  Rakel Laakso  Seela Sella
Voittajat > 1944–1998

| Vuosi | Voittaja | Elokuva |
| --- | --- | --- |
| 1944 | Kyllikki Väre | Herra ja ylhäisyys, Vaivaisukon morsian |
| 1945 | Siiri Angerkoski | Anna Liisa |
| 1946 | Rauha Rentola | Vuokrasulhanen |
| 1947 | Salli Karuna | ”Minä elän” |
| 1948 | Elna Hellman | Laitakaupungin laulu |
| 1949 | Kaisu Leppänen | Ihmiset suviyössä |
| 1950 | Rakel Laakso | Maija löytää sävelen |
| 1951 | Salli Karuna | Gabriel, tule takaisin |
| 1952 | Senni Nieminen | Omena putoaa... |
| 1953 | Elvi Saarnio | Saariston tyttö |
| 1954 | Emmi Jurkka | Kun on tunteet |
| 1955 | Elsa Turakainen | Opri |
| 1956 | Kirsti Ortola | Pastori Jussilainen |
| 1957 | Senni Nieminen | Elokuu |
| 1958 | Rauha Rentola | Asessorin naishuolet |
| 1959 | Rakel Laakso | Punainen viiva |
1960: ei jaettu
1961: ei jaettu
| 1962 | Rauha Rentola | Me |
| 1963 | Maija Karhi | Vaarallista vapautta |
1964: ei jaettu
1965: ei jaettu
| 1966 | Senni Nieminen | Täällä alkaa seikkailu |
1966–1981: kategoria ei käytössä
1982: ei jaettu
1983: ei jaettu
| 1984 | Eija Ahvo | Pessi ja Illusia |
| 1985 | Seela Sella | Yksinpuhelu (tv-elokuva) |
1986: ei jaettu
1987: ei jaettu
1988: ei jaettu
| 1989 | Tarja Keinänen | Ihmiselon ihanuus ja kurjuus |
| 1990 | Susanna Haavisto | Anni tahtoo äidin |
| 1991 | Elina Salo | Tulitikkutehtaan tyttö |
| 1992 | Sari Mällinen | Rölli – hirmuisia kertomuksia |
| 1993 | Liisamaija Laaksonen | Kaivo |
| 1994 | Sara Paavolainen | Harjunpää ja kiusantekijät |
| 1995 | Helena Vierikko | Kissan kuolema |
1996: ei jaettu
| 1997 | Elina Salo | Kauas pilvet karkaavat |
| 1998 | Rea Mauranen | Neitoperho |
Voittajat > 1999–

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | Tiina Weckström | Tulennielijä |  Henriikka Salo – Säädyllinen murhenäytelmä  Vappu Jurkka – Tulennielijä |
| 2000 | Minna Haapkylä | Rakkaudella, Maire |  Sari Havas – Häjyt  Seela Sella – Pikkusisar  Annaleena Sipilä – Pikkusisar |
| 2001 | Tarja-Tuulikki Tarsala | Bad Luck Love |  Vappu Jurkka – Lakeuden kutsu |
| 2002 | Sanna-Kaisa Palo | Emmauksen tiellä |  Elina Hoffrén – Joki  Liisa Vuori – Joki |
| 2003 | Jaana Järvinen | Haaveiden kehä |  Anna-Leena Härkönen – Kuutamolla  Tea Ista – Kymmenen riivinrautaa |
| 2004 | Outi Mäenpää | Helmiä ja sikoja |  Laura Birn – Helmiä ja sikoja  Mervi Takatalo – Hymypoika |
| 2005 | Minttu Mustakallio | Lapsia ja aikuisia |  Sanna-Kaisa Palo – Keisarikunta  Tiina Pirhonen – Kukkia ja sidontaa |
| 2006 | Matleena Kuusniemi | Paha maa |  Hanna Lekander – Lupaus  Laura Malmivaara  – FC Venus |
| 2007 | Seela Sella | Kalteva torni |  Maria Heiskanen – Laitakaupungin valot  Marjukka Halttunen – Rock’n Roll Never Dies |
| 2008 | Kristiina Elstelä | Sooloilua |  Maria Heiskanen – Miehen työ  Sara Paavolainen – Musta jää |
| 2009 | Elina Knihtilä | Putoavia enkeleitä |  Nina Jääskeläinen – Päätalo  Kristiina Halttu – Tummien perhosten koti |
| 2010 | Amanda Pilke | Kielletty hedelmä |  Marja Packalén – Maata meren alla  Miia Selin – Täällä Pohjantähden alla |
| 2011 | Sara Melleri | Sisko tahtoisin jäädä |  Meri Nenonen – Kohtaamisia  Johanna af Schultén – Kohtaamisia |
| 2012 | Elina Salo | Le Havre |  Anna Paavilainen – Hyvä poika  Hannele Lauri – Varasto |
| 2013 | Liisi Tandefelt | Puhdistus |  Laura Birn – Vuosaari  Niina Nurminen – Kohta 18 |
| 2014 | Matleena Kuusniemi | Tumman veden päällä |  Anneli Karppinen – Betoniyö  Amanda Ooms – Oppipoika |
| 2015 | Mimosa Willamo | Päin seinää |  Minka Kuustonen – Kesäkaverit  Milana Novokmet – Muutoksii |
| 2016 | Mari Rantasila | Henkesi edestä |  Pirjo Lonka – Häiriötekijä  Anna-Leena Sipilä – Viikossa aikuiseksi |
| 2017 | Oona Airola | Hymyilevä mies |  Kaija Pakarinen – Tulen morsian  Paula Vesala – Tyttö nimeltä Varpu |
| 2018 | Sidse Babett Knudsen | Ikitie |  Malla Malmivaara – Kaiken se kestää  Hannamaija Nikander – Armomurhaaja  Anna Paavilainen – Joulumaa |
| 2019 | Satu Tuuli Karhu | Ilosia aikoja, Mielensäpahoittaja |  Ria Kataja – Ihmisen osa  Pihla Penttinen – Pieniä suuria valheita |
| 2020 | Miitta Sorvali | Aurora |  Pirjo Lonka – Tuntematon mestari  Oona Airola – Aurora |
| 2021 | Saara Pakkasvirta | Teräsleidit |  Iida-Maria Heinonen – Seurapeli  Satu Tuuli Karhu – Eden |
| 2022 | Marja Packalén | 70 on vain numero |  Tanja Heinänen – Fucking with Nobody  Matleena Kuusniemi – Vuosisadan häät |
Ping Pong (yhtye)

Ping Pong (hepr. ‏פינג פונג‎) on israelilainen popyhtye, joka muistetaan parhaiten edustettuaan Israelia vuonna 2000 Euroviisuissa Tukholmassa laululla Same'ach. Laulun sanat viittasivat Damaskoksesta olevaan ystävään, joka tapaili israelilaista tyttöä. Kappaleen lopussa laulajat liehuttivat Israelin -ja Syyrian lippuja. Laululla haluttiin viestittää Israelin ja Arabimaiden välistä rauhaa. Yhtyeen jäseniä ovat Guy Asif, Ahal Eden, Roy Arad ja Yifat Giladi ja yhtye on julkaissut yhden albumin numeltään Between Moral and Fashion vuonna 2000.
Pedro Nuno Santos

| Pedro Nuno Santos |
| --- | --- |
 Santos vuonna 2022.
Sosialistisen puolueen puheenjohtaja
 2023–  
Edeltäjä:  António Costa
Portugalin infrastruktuuri- ja asuntoministeri
 18. helmikuuta 2019 – 4. tammikuuta 2023  
Edeltäjä:  Pedro Marques
Seuraaja:  João Galamba Marina Gonçalves
Kansanedustaja
 2019– 2005–2015  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pedro Nuno de Oliveira Santos
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1977 (ikä 47) São João da Madeira, Portugali
Ammatti:  ekonomisti, poliitikko
Tiedot
Puolue:  Sosialistinen puolue
Pedro Nuno de Oliveira Santos (s. 13. huhtikuuta 1977) on portugalilainen sosialistipuolueen poliitikko. Hän toimi Portugalin infrastruktuuri- ja asuntoministerinä vuosina 2019–2023, ja joulukuussa 2023 hänet valittiin puolueensa puheenjohtajaksi. Santos on koulutukseltaan ekonomisti ja edustaa puolueensa vasenta laitaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pedro Nuno Santos Wikimedia Commonsissa
Peter Arundell

| Peter Arundell |
| --- | --- |
 Peter Arundell vuonna 1968
Henkilötiedot
Koko nimi:  Peter John Arundell
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1963–1964, 1966
Talli(t):  Lotus
Kilpailuja:  13 (11 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  2
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  12
Ensimmäinen kilpailu:  Ranskan Grand Prix 1963
Viimeinen kilpailu:  Meksikon Grand Prix 1966
Peter John Arundell (8. marraskuuta 1933 Ilford, Essex, Iso-Britannia – 16. kesäkuuta 2009) oli brittiläinen moottoriurheilija. Arundell kilpaili Formula 1 -luokassa kausina 1963–1964 ja 1966. Arundell ajoi 13 kilpailua. Lisäksi hän kilpaili muun muassa Formula Junioreilla ja Formula 2 -autoilla. Arundell saavutti kaksi palkintosijaa.
Tulokset Formula 1:n MM-sarjassa

| Vuosi | Talli | Auto | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1963 | Team Lotus | Lotus 25 | Climax V8 | MON  | BEL  | NED  | FRA DNS | GBR  | GER  | ITA  | USA  | MEX  | RSA  | 0 | - |
| 1964 | Team Lotus | Lotus 25 | Climax V8 | MON 3 | NED 3 | BEL 9 | FRA 4 | GBR  | GER  | AUT  | ITA  | USA  | MEX  | 11 | 8. |
| 1966 | Team Lotus | Lotus 43 | BRM H16 | MON  | BEL DNS | FRA Kesk. |  |  |  |  |  |  |  | 1 | 17. |
| 1966 | Team Lotus | Lotus 33 | BRM V8 |  |  |  | GBR Kesk. | NED Kesk. | GER 8 | ITA 8 |  | MEX 7 |  | 1 | 17. |
| 1966 | Team Lotus | Lotus 33 | Climax V8 |  |  |  |  |  |  |  | USA 6 |  |  | 1 | 17. |
Ålandscupenin kausi 2005

| Ålandscupenin kausi 2005 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  9
Ajankohta:  Finaali: 19.7.2005
Mestari:  IFK Mariehamn A (38. kerta)
Toinen sija:  Hammarlands IK
Maalit:  32
  ← 2004 :  2006 → 
Ålandscupenin kausi 2005 oli Ålands Fotbollförbundin järjestämän Ålandscupenin 63. kausi, jonka finaaliottelu pelattiin Wiklöf Holding Arenalla 19. heinäkuuta 2005. Turnaukseen osallistui yhdeksän joukkuetta.
Ottelut

Åländska Mästerskapenin ylemmän sarjan kaksi parasta (MIFK ja HIK) ja alemman sarjan paras joukkue (JIK), pääsivät suoraan ensimmäisistä kierroksista läpi.
Perpetual Flame

| Perpetual Flame Yngwie Malmsteen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 14. lokakuuta 2008
 Tuottaja(t): Yngwie Malmsteen
 Tyylilaji: heavy metal, neoklassinen metalli
 Levy-yhtiö: Rising Force Records, Koch Records
Yngwie Malmsteenin muut julkaisut
| Unleash the Fury 2005 | Perpetual Flame 2008 | Angels of Love 2009 |
Perpetual Flame on Yngwie Malmsteenin 14. lokakuuta 2008 julkaistu studioalbumi.
Kappaleet

Death Dealer – 5.24
Damnation Game – 5.03
Live to Fight (Another Day) – 6.11
Red Devil – 4.05
Four Horsemen (Of the Apocalypse) – 5.21
Priest of the Unholy – 6.45
Be Careful What You Wish For – 5.27
Caprici Di Diablo – 4.27
Lament – 4.28
Magic City – 7.24
Eleventh Hour – 8.01
Heavy Heart – 5.57
Kokoonpano

Yngwie Malmsteen – soolo- ja rytmikitara, basso, koskettimet, taustalaulu
Tim Owens – laulu
Derek Sherinian – koskettimet
Patrick Johansson – rummut
Kokoonpano > Tuotanto

Yngwie Malmsteen – tuottaja
Roy Z – miksaus
Arvostelut

Allmusic:
Imperiumi: 7/10
Record Collector:
Aiheesta muualla

Perpetual Flame Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Perpetual Flame Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Peugeot Sport

|  Peugeot |
| --- | --- |

Koko nimi:  Marlboro Peugeot Total
Perustettu:  1981
Tallipäällikkö:   Jean-Pierre Nicolas
Runko:  307 WRC
Moottori:  Peugeot
Renkaat:  P Pirelli
Ensimmäinen kilpailu:  Korsikan ralli 1984
Viimeinen kilpailu:  Australian ralli 2005
Tuloksia
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  5 (1985, 1986, 2000, 2001, 2002)
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  4 (1985, 1986, 2000, 2002)
Sijoitus kaudella 2005:  2. (135 p.)
Marcus Grönholm Monte Carlo -rallissa 2004.
Peugeot 905 voitti kahdesti Le Mansin 24 tunnin ajoissa.
Peugeot Sport (perustettu nimellä Peugeot Talbot Sport) on Peugeotin osasto, joka toimii moottoriurheilussa. Osaston tehdastalli kilpaili muun muassa Rallin MM-sarjassa kausilla 1984–1986 ja uudestaan kausilla 1999–2005.
Talli saavutti kolmoisvoiton Le Mansin 24 tunnin ajoissa vuonna 1993 Peugeot 905:llä ja autossa käytettyä moottoria toimitettiin myös Formula 1 -talleille seuraavina vuosina (McLaren ja Jordan).
Osasto oli mukana Intercontinental Le Mans Cup -sarjassa vuosina 2010-2011 ja viimeksi FIA World Endurance Championship -sarjassa kaudella 2022.
Piimävelli

Piimävelli on pohjalainen jälkiruoka, jota syötiin Suomessa varsinkin 1930- ja 1940-luvuilla. Vielä 1960-luvulla se oli myös kouluruokaa Etelä-Pohjanmaalla. Velliä syödään joko klimppien tai leipäjuuston kanssa. Riisiä ja makaronia keitetään suolavedessä. Sekaan kaadetaan hitaasti kuumentaen piimää, johon on lisätty vähän vehnäjauhoja. Keitto maustetaan siirapilla, sokerilla ja suolalla. (Klimpit valmistetaan sekoittamalla maitoa ja rusinoita vehnäjauhoihin ja ottamalla syntyneestä taikinasta lusikan kokoisia paloja eli niin sanottuja ”klimppejä”. Kun klimpit ovat kypsiä, ne kelluvat pinnalla.) Lopuksi keitokseen lisätään runsaasti leipäjuustoa, jonka pehmennyttyä piimävelli on valmis.
Pohjois-Savossa tunnetaan piimävelli, joka tehdään kokkelipiimästä ja ohrajauhosta. Se äänestettiin vuonna 1984 Nilsiän nimikkoruoaksi. Turun saariston Houtskarin pitäjäruoaksi valittiin kirnupiimästä, vedestä ja jauhoista keitetty kirnupiimävelli. Pohjois-Pohjanmaalla tunnetaan riisillä höystetty piimävelli nimellä huituvelli; se on Lumijoen ja Oulaisten pitäjäruoka.
Poimuvuoristo

Poimuvuoristo on vuoristo, joka on syntynyt mannerlaattojen törmäysvyöhykkeellä. Mannerten törmätessä toisiinsa maan kuori molempien laattojen reunalla murtuu ja joutuu puristusvoiman vaikuttamaksi. Poimuvuorten sedimenttikerroksia tarkastellessa joskus voidaan havaita merkkejä vaakapuristuksesta, joka saattaa aiheuttaa jonkun alueen joihinkin sedimenttikerroksiin vaakakerroksia tai jyrkkiä kallistumia. Vaakakerroksia on muun muassa Yhdysvalloissa Coloradon Grand Canyonissa. Jyrkkiä kallistumia on Andeilla ja Alpeilla.
Mannerlaattojen törmäys ja työntyminen toisiaan vasten kestää monesti kymmeniä miljoonia vuosia. Alpit ja Himalaja poimuttuvat edelleen. Jotkut erittäin vanhat poimuvuoristot puolestaan ovat erittäin rapautuneita, kuten Yhdysvalloissa sijaitsevat Appalakit. 
Maailman pisin poimuvuoristoista koostuva vuorijono on Pohjois-Amerikasta Etelä-Amerikkaan ulottuva Kordillieerit, johon kuuluvia vuoristoja ovat Kalliovuoret ja Andit. Poimuvuoriston ollessa korkeintaan muutaman kymmenen miljoonan vuoden vanha, se määritellään nuoreksi poimuvuoristoksi. Nuoret poimuvuoristot ovat jyrkkärinteisempiä ja terävämpi huippuisia kuin vanhat poimuvuoristot. Näitä ovat Alpit, Pyreneet, Apenniinit, Balkanvuoret ja Karpaatit. Useiden satojen miljoonien vuosien vanha poimuvuoristo määritellään vanhaksi poimuvuoristoksi, millaisesta on esimerkki Uralin vuoristo. Koska vanha poimuvuoristo on ollut kauan esimerkiksi jään ja veden kulutukselle alttiina, rapautunut tai ollut muun eroosion vaikutuksen alaisena, sen rinteet ja huiput ovat madaltuneet huomattavasti.