stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saab 9-7X
Yleistä

9-7X:n valmistus aloitettiin vuonna 2005. Se eroaa muista samaan alustaan perustuvista autoista jonkin verran, siinä on yhden tuuman (25,4 mm) matalampi maavara ja erilaiset puskurit. Sisustan muotoiluun on otettu mallia vanhan Saab 900:n sisustasta, myös käynnistyskytkin on sijoitettu keskikonsoliin 900:n tyyliin. Kesään 2007 mennessä autoa on myyty reilut 12.000 kpl.
Mallivuodelle 2007 auton varustusta parannettiin. Vakiovarusteisiin kuuluu mm. rengaspaineiden tarkkailujärjestelmä ja tarjolle tuli myös uusi värivaihtoehto. Kesällä 2007 esiteltiin mallivuodelle 2008 uusi Aero-malli, jossa on 6-litrainen LS2 V8. Samaa pikkulohkoa käytetään mm. Chevrolet Corvetessa, Cadillac CTS-V:ssä ja Trailblazer SS:ssä. Varustukseen kuuluu mm. 20-tuumainen rengastus sekä erikoisulkoväri. Aero tulee Yhdysvalloissa markkinoille syksyllä 2007.
9-7X:n faceliftiä odotettiin vuonna 2007. Alun perin se oli tarkoitus korvata Subaru B9 Tribecaan perustuvalla Saab 9-6X -mallilla, mutta GM:n myytyä Subarun osakkeet projekti peruttiin. Mallin seuraaja oli Theta-alustaan perustuva Saab 9-4X joka esiteltiin vuonna 2008.
Versiot > Varustetasot

Linear-varustelutasossa, joka on perusmalli, on neliveto, nahkapenkit, 18" kevytmetallivanteet, sivuturvatyynyt. Viihdelaitteistoon kuuluu OnStar-järjestelmä, XM-satelliittiradio ja 6 CD:n vaihtaja (Bose). Jos autoa ei ole varustettu aukeavalla katolla, siinä on takamatkustajille DVD-viihdejärjestelmä.
Arc-varustelutaso tuo lisäksi mukanaan paremmat vanteet, Xenon-etuvalot, korkeapaineella toimivat valonpesurit ja säädettävät polkimet.
Versiot > Altitude Edition

Syksyllä 2006 esiteltiin mallivuodelle 2007 Altitude Edition -erikoismalli, jota valmistetaan vain rajoitettu 500 kappaleen erä. Varusteisiin kuuluu mm. 18-tuumaiset vanteet, astinlaudat korin sivuilla, DVD-soitin takapenkkiläisille sekä harmaan hiilikuidun sävyinen metalliväri. Varustus on tarjolla molempien moottorivaihtoehtojen yhteydessä.
Moottorivaihtoehdot

| Malli | Mallivuodet | Moottori | Iskutilavuus | Teho | Vääntö |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 4.2i Linear | 2006 | R6 Atlas LL8 | 4157 cm3 | 205 kW (278 hv) @ 6000 r/min | 273 Nm @ 3600 r/min |
| 4.2i Linear | 2007– | R6 Atlas LL8 | 4157 cm3 | ? kW (290 hv) @ 6000 r/min | 375 Nm @ 4800 r/min |
| 5.3i Arc |  | V8 Vortec LH6 | 5237 cm3 | 224 kW (305 hv) @ 5000 r/min | 447 Nm @ 4000 r/min |
| 6.0 Aero | 2008– | V8 LS2 |  | 295 kW (401 hv) @ 6000 r/min | 542 Nm @ 4000 r/min |
Suorituskyky

4.2i 278 hv, 8,6 s (0–100 km/h), 191 km/h
5.3i, 7,5 s (0–100 km/h), 191 km/h
6.0 Aero, alle 6 s (0–100 km/h)
Markkina-alue

Vaikka 9-7X on suunniteltu ensisijaisesti vain Yhdysvaltojen markkinoille, sitä kuitenkin myytiin myös Bahrainissa, Belgiassa, Englannissa, Kanadassa, Tšekissä, Unkarissa, Jordanissa, Kuwaitissa, Latviassa, Libanonissa, Luxemburgissa, Hollannissa, Omanissa, Qatarissa, Saudi Arabiassa, Syyriassa, Sveitsissä, Virossa ja Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa.
Seittitakiainen

| Seittitakiainen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Takiaiset Arctium
Laji::  tomentosum
Kaksiosainen nimi
 Arctium tomentosum  Mill. 
Katso myös
   Seittitakiainen Wikispeciesissä   Seittitakiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seittitakiainen (Arctium tomentosum) on suurikokoinen joutomaiden asterikasvi. Se on Suomen yleisin takiaislaji, mutta takiaiset risteytyvät helposti, eikä lajinmääritys ole aina helppoa. Seittitakiainen risteytyy sekä isotakiaisen (Arctium lappa) että pikkutakiaisen (Arctium minus) kanssa.
Ulkonäkö ja koko

Seittitakiainen kasvaa 50–120 cm korkeaksi. Sen lehdet ovat suuret, kolmiomaiset ja aaltoilevareunaiset. Lehtiruodit ovat punertavat. Kukinnossa on usein vaaleaa seittiä. Kukat ovat purppuranväriset, siemenkehto harmahtavanvihreä ja piikkinen.
Elinympäristö ja levinneisyys

Seittitakiainen kasvaa tavallisesti erilaisilla vahvasti ihmisvaikutteisilla kasvupaikoilla, kuten teiden varsilla, kaupunkien joutomailla ja metsiköissä. Se pitää vanhan asutuksen luomista typekkäistä ja muhevista maista.
Seittitakiaista tavataan laajalti Keski-Euroopasta Keski-Aasiaan ulottuvalla alueella sekä paikoitellen muuallakin. Lajia tavataan myös vieraslajina Pohjois-Amerikassa. Suomessa seittitakiaista tavataan etenkin Etelä-Suomessa sekä jonkin verran aina Tornion ja Oulun korkeudelle asti. Muun muassa Uudellamaalla laji on hyvinkin yleinen.
Seittitakiainen on Suomessa sekä muissa Pohjoismaissa muinaistulokas tai varhainen uustulokas. Suomessa laji on etelässä todennäköisesti muinaistulokas, mutta Keski- ja Pohjois-Suomessa luultavimmin uustulokas.
Käyttö

Seittitakiaisen juurta voi syödä keitettynä. Sen lehtiä on käytetty rohdoksena. Mykeröitä on käytetty vaatteiden sukimiseen ja villan karstaamiseen.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Seittitakiaisen (Arctium tomentosum) levinneisyys Suomessa.
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Seittitakiainen (Arctium tomentosum)
LuontoPortti: Seittitakiainen (Arctium tomentosum)
Pohjolan kasvien pauloissa: Arctium tomentosum – seittitakiainen
ITIS: Arctium tomentosum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Arctium tomentosum (englanniksi)
Flora of China: Arctium tomentosum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q854816  Wikispecies: Arctium tomentosum  BioLib: 41272  CoL: 683PD  EoL: 468166  EPPO: ARFTO  EUNIS: 153664  FNA: 200023154  FoC: 200023154  GBIF: 5393080  GRIN: 413899  iNaturalist: 124815  IPNI: 178483-1  IRMNG: 10977040  ISC: 112396  ITIS: 36549  NatureServe: 2.159248  NBN: NHMSYS0000456031  NCBI: 4218  NZOR: 89ae0896-68a9-4623-a782-a730856c9724  Observation.org: 6309  Open Tree of Life: 465446  PalDat: Arctium_tomentosum  PFI: 5836  Plant List: gcc-91826  PLANTS: ARTO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:17712-2  Tropicos: 2700083  VASCAN: 2849  WisFlora: 7036  WFO: wfo-0000130944  WoRMS: 1099000  Laji.fi: MX.39871
Annales maximi

Annales maximi olivat Rooman tasavallan pontifex maximuksen pitämiä aikakirjoja. Ylipappi kirjasi kaikki merkittävät julkiset tapahtumat yksityiskohtaisesti ja julkaisi lyhennetyn version valkoisella taululla, joka sijaitsi Regian ulkopuolella Forum Romanumilla. Annaalien pito lakkasi Gracchusten aikana vuonna 133 eaa. Tuolloin ne täyttivät 80 kirjaa, ja sisälsivät tapahtumat kaupungin myyttisestä alusta tuolloisen pontifex maximuksen Publius Mucius Scaevolan kauteen saakka.
Cicero viittaa käytäntöön, ja Cato tuomitsi siihen liittyvän taikauskon sekä sen, että kirjoihin kirjattiin vähäpätöisiä seikkoja ja huonoja uutisia, kuten nälänhätiä. Varhaiset roomalaiset historioitsijat kuitenkin hyödynsivät annaaleja paljon lähteenään.
Kirjallisuutta

Frier, Bruce W.: Libri annales pontificum maximorum: the origins of the annalistic tradition, s. 161.  University of Michigan Press, 1999.  ISBN 0472109154  Teoksen verkkoversio.
Toivo Hyyryläinen

Toivo Hyyryläinen
Toivo Ilmari Hyyryläinen, (s. 30. toukokuuta 1945 Puolanka), asuu Oulussa Yli-Iissä, on suomalainen pappi, kotiseutuneuvos ja kirjailija.
Henkilöhistoriaa

Hyyryläisen vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Hyyryläinen ja Iida Katri Lämsä. Kahdeksan lasta käsittävän perheen isä kuoli kuopusten Ritvan ja Toivon ollessa kahden vuoden ikäisiä. Innokas lukuharrastus kodissa leimasi kaksosten lapsuutta. Ritva Ylösestä tuli sittemmin kirjallisuustutkija. Toivo avioitui v. 1979 dir.cant. Anja Tuulikki Vänskän kanssa. Ylioppilaaksi. hän tuli Vaalan lukiosta (1965), suoritti teologian maisterin tutkinnon ja sen jälkeen Suomen ja Skandinavian jatko- ja syventävät opinnot Helsingin ja Oulun yliopistoissa. Kirjahistoriaan liittyvä väitöskirja keskeytyi sairauden tähden. Hänet vihittiin papiksi (1974) Kuopiossa. Ensimmäinen virkapaikka oli kotiseurakunnan Puolangan virallisena apulaisena (1974–1981). Viran ohella hän hoiti Puolangan lukion uskonnon lehtorin tehtäviä (1978–79). Muutto Oulun hiippakuntaan Yli-Iin kirkkoherraksi tapahtui v. 1981 jatkuen virassa eläkkeelle siirtymiseen saakka (2011) puolison ollessa saman seurakunnan kanttorina. Hyyryläinen toimi Iin rovastikunnan vt. lääninrovastina (2007). Pappina hänet muistetaan ihmisläheisenä, ahkerana ja innovatiivisena yksipappisen seurakunnan paimenena.
Toivo Hyyryläinen on toiminut virkansa ohella Yli-Iin kunnan johtavissa luottamustehtävissä usean valtuustokauden ajan. Merkittävää on hänen toimintansa Yli-Iin kunnan arkeologisen Kierikkikeskuksen aikaan saamiseksi. Hän oli Kierikkikeskuksen johtoryhmän jäsen alusta alkaen ja Kierikin neuvottelukunnan jäsen sekä Kierikkiyhdistys ry:n puheenjohtaja. Yhdistys sai hänen aikanaan toiminnastaan Suomen kulttuurirahaston Pohjois-Pohjanmaan kunniapalkinnon.
Veteraanitoimintaan ja maanpuolustustyöhön hän on osallistunut aktiivisesti ollen Yli-Iin Rintamaveteraanien jäsenenä ja varapuheenjohtajana vuodesta 2005 lähtien. Hän osallistui Rintamaveteraanien Oulun piirin toimintaan hengellisen toimikunnan ja julkaisutoimikunnan jäsenenä. Hän oli Veteraanin Joulun päätoimittaja, toimitti ja oli kirjoittajana Puolangan ja Yli-Iin veteraanikirjoissa sekä avustajana Utajärven ja Kuivaniemen veteraanikirjoissa. Suosituksi on tullut ”Veteraanin joululaulu”, jonka Veikko Juntunen on säveltänyt. Ansioistaan hänelle on myönnetty Rintamaveteraanliiton kunniamerkki ja ansioristi.
Kotiseututyö

Kotiseutu- ja kulttuurityön sekä kirjallisuuden aloilla Hyyryläisen vaikutus ulottui synnyinmaakuntaansa Kainuuseen sekä pitkäaikaiseen kotimaakuntaansa Pohjois-Pohjanmaalle saaden myös valtakunnallista ulottuvuutta. Hän sai kotiseutuneuvoksen arvon (2002). Suomen Kotiseutuliiton valtuuston jäseneksi hänet valittiin (2007). Hänelle annettiin Suomen Kotiseutuliiton harrastusmitali (1994) ja ansiomitali liiton korkeimpana huomionosoituksena (2015). Hän sanoitti ja sävelsi Yli-Iin ja Ylikiimingin sekä Rääkkylän kotiseutulaulut sekä kylälaulukokoelma ”Lapsuuden maja” (1991). Toivo Hyyryläisen tekemistä lauluista on tehty äänite ”Laulu Yli-Iille”. Iin ja Yli-Iin kansalaisopistossa hän ohjasi luovan kirjoittamisen, sukututkimuksen, keräilyn ja historian harrastuspiirejä. Hän oli toteuttamassa Professori Väinö Veijolan, runoilija Isa Aspin sekä kirkkohistoriasta tunnetun seppä Jaakko Högmanin muistomerkkihankkeita.
Kirjallinen ja taiteellinen toiminta

Hyyryläisen kirjallinen tuotanto käsittää kirjojen lisäksi lukuisia lehdissä julkaistuja paikallis- henkilö- ja kulttuurihistoriaa käsitteleviä artikkeleita. (Kansalliskirjaston Finna-tietokanta: Fennica 27, Viola 226 nimikettä, julkaistuja artikkeleita satoja. Niistä on koottu kirja ”Polkuja Pohjoissuomaiseen kulttuurihistoriaan" (2010). Paikallishistoria on laajin hänen aihealueistaan. Yliopistossa pääaineena oli Suomen ja Skandinavian kirkkohistoria.  Hän keräsi Kainuusta Puolangan ja Vaalan seurakunnista kirkollista kansanperinnettä ja herätysliikkeiden muistitietoa. Hyyryläiselle oli viranhoidossa tärkeää selvittää paikkakuntien historia, niin maallinen kuin hengellinenkin maaperä. 
Kirjallisuuden alalla merkittävää hänen suorittamansa käännöstyöt taustoineen ja johdantoineen Isa Aspin runoista, päiväkirjoista, saduista ja lastenrunoista sekä runoilijan veljen Edvard Merikarin runot ja kirjoitukset. Frans Michael Franzénin keskeisten runojen suomennokset taustoineen Hyyryläinen teki runoilijapiispan syntymän 250-vuotis- juhlavuotena (2022). Käännösrunoihin liittyvät johdannot, syntyhistoria ja analyysit, joten kirjat ovat samalla dokumentoitua kirjallisuushistoriaa.
Hän julkaisi kolme runokokoelmaa sekä yksittäisiä runoja. Omissa runoissa enemmistö on laululyriikkaa. Hän käytti mielellään perinteisiä klassisia runomuotoja. Runoja on sävelletty useiden säveltäjien toimesta.  Hän on kirjoittanut useita joulurunoja. Virsikirjassa jouluruno ”Hetkeksi hiljene, maa (n:o 935) on kapellimestari Jouko Saaren säveltämänä. Laulu voitti valtakunnallisen Nurmeksen joululaulukilpailun. Kälviäläinen Juhani Nurila on säveltänyt 44 runoa kokoelmasta ”Laula sateenkaari”. Evankelisen liikkeen laulukirjassa Siionin kannel on Toivo Hyyryläisen sanoittama ja säveltämä laulu Kaipaa peura janoissaan (n:o 255). Laulu palkittiin Lohtajan valtakunnallisilla kirkkolaulujuhlilla. Siellä Lasten hengellisen musiikin kilpailussa sai ”Sylilaulu” kunniamaininnan. Hyyryläisen myös säveltämiä lauluja on noin 30.
Näytelmien käsikirjoituksia hän on myös tehnyt:
Vesainen. Käsikirjoitus sekä laulujen sanoitus ja sävellys. Ylikiimingin kesäteatteri, 2008.
Kotirintaman elämää. Käsikirjoitus. Ylikiimingin kesäteatteri, 2009.
Eräs pitäjäkokous Pudasjärvellä. Käsikirjoitus Pudasjärven juhlavuoden näytelmään, 2009.
Lasimeri. Käsikirjoitus. Ylikiimingin kesäteatteri. Oulun herättäjäjuhlat, 2011.
Tuulentuvan tarinoita. Käsikirjoitus. Ylikiimingin kesäteatteri, 2013.
Kirjat ja toimitustyöt

Kirkolliset herätysliikkeet Säräisniemi-Vaalassa vuosina 1870—1970. Pro gradutyö. - Säräisniemen kirkko ja seurakunta. Vaala seurakunta, 1979.
Puolangan seurakunta. Eripainos - Puolangan kirja.  Toim. Jorma Wilmi. Puolangan kunta, 1985.
On isät täällä taistelleet - Yli-Iin veteraanikirja. (Toim. ja kirj.) Yli-Iin kunta, 1988. 3. uudistettu painos 2012
Ajalla vaaran, vaivan - Puolangan veteraanikirja. (Toim. ja kirj.) Puolangan veteraanijärjestöt, 1990.
Puolanka-bibliografia. Puolangan kunta,1991.
Viisi joulurunoa. – Joulu ihanin. Joulurunoja. Toim. Tuula Simola. Helsinki, 1991.
Juuri kannattaa sinua. Yli-Iin kirkon 50-vuotis juhlakirja. (Toim. ja kirj.) Yli-Iin seurakunta, 1982.
Laula sateenkaari – Runoja. Runogalleria, 1995.
Saan kirjoittaa tavallani. Runoja ja lauluja. (Toim. ja kirj.) Kirjoittajapiirin antologia, 1996.
Bibliografia. Vaalan pitäjätietosanakirja. Vaalan kunta, 2000.
Kanttorien yhdistystoimintaa Pohjois-Pohjanmaalla. Julk. Pohjois-Pohjanmaan kanttori-urkuriyhdistys. 2000.
Lapsuuden maja. Kotiseutulauluja. Oulu, 2001.
Kohise, villi aalto. Isa Aspin runot.  Minerva, 2003.
Kahdeksantoistavuotias sydämeni. Isa Aspin päiväkirjat. Suorasanaiset tekstit suom. Arja Nerkko-Runtti. Minerva, 2004.
Kahden kirjaimen pitäjä. Iin perinnekirja. (Toim. ja kirj.) Ii-seura, 2006.
Merkillinen joulu. Joulurunoja. Päivä, 2006.
Lastenkutsut. Isa Aspin sadut. Puolanka-lehti, 2009.
Peuravirren jäljillä. Artikkeli teoksessa Veisattu runo ennen ja nyt. Toim. Liisa Enwald ja Tuula Hökkä. Kansanvalistusseura, 2010.
Polkuja pohjoissuomalaiseen kulttuurihistoriaan. Toivo Hyyryläisen artikkeleita, esitelmiä ja kirjoituksia 1979–2010. Yli-Iin seurakunta, 2010.
Luonto ylistää. Luontorunoja. Valokuvat Markku Wiik. Päivä Osakeyhtiö, 2011.
Toivon kipinöitä. Hartaus- ja runokirja. Väyläkirjat, 2017.
Edvard Merikari. Kirjoitettua elämää 1869–1953. Väyläkirjat, 2019.
Frans Michael Franzén: Maan ja taivaan runoilija. Piispa Franzénin elämä sekä valikoima runojen suomennoksia. Väyläkirjat, 2022.
Julkiset tunnustukset

Antti-patsas. Rantapohja paikallislehti. 1993.
Rovasti, 1995.
Kainuun kirjallisuuspalkinto, 2004.
Suomen Kotiseutuliiton harrastusmitali, 1994.
Yli-Iin kymppi, Yli-Iin kunta, 1998.
Kotiseutuneuvos, 2002.
Pohjois-Pohjanmaan Reserviläispiiri ry. Piirien hopeinen ansiomitali, 2004.
Rintamaveteraaniliitto ry. Kunniamerkki, 2005.
Reserviläisliiton erikoisluokan ansiomitali, 2016.
SVR R 1. Tasavallan presidentin myöntämä kunniamerkki, 2009.
Puolustusministerin myöntämä Rintamaveteraaniliiton kunniaristi, 2010.
Rintamaveteraanien Oulun piirihallituksen myöntämä rintamerkki, 2010.
Maanpuolustusmitali, 1998.
Suomen kuntaliitto. Hopeinen ansiomerkki, 2012.
Ansiomitali. Suomen Kotiseutuliiton korkein huomionosoitus, 2017.
Sotilasarvo alikersantti. Kainuun prikaati, 1966.
Anoa

| Anoa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat Bovinae
Suku::  Aasianpuhvelit Bubalus
Laji::  depressicornis
Kaksiosainen nimi
 Bubalus depressicornis  (C. H. Smith, 1827) 
Synonyymit
 Anoa depressicornis 
Katso myös
   Anoa Wikispeciesissä   Anoa Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Anoa eli kääpiöpuhveli (Bubalus depressicornis) on erittäin uhanalainen nautaeläinlaji, jota tavataan vain Sulawesin ja Butonin saarilla Indonesiassa.
Anoa muistuttaa ulkonäöltään vesipuhvelia, mutta on sitä paljon pienempi. Anoan ruumiinpituus on noin 180 cm ja korkeus keskimäärin 86 cm. Sarvet ovat noin 30 cm:n mittaiset ja muodoltaan litteät ja poimuiset. Täysikasvuiset anoat ovat väriltään mustia ja niiden jaloissa on valkoisia kuvioita. Nuoret yksilöt ovat väritykseltään ruskeita.
Anoan elintavat ja muu biologia tunnetaan huonosti. Se kuitenkin tiedetään, että eläimen tyypillistä elinympäristöä ovat soiset alankometsät. Lajin kanta on pienentynyt rajusti metsästyksen ja metsäalueiden pirstaloitumisen takia.
Anoa ja vuorianoa (Bubalus quarlesi) ovat läheistä sukua toisilleen, ja vuorianoa on toisinaan luokiteltu anoan alalajiksi nimellä Bubalus depressicornis quarlesi.
Anna kyynelten tulla, pyysi poliisi

| Anna kyynelten tulla, pyysi poliisi> Flow My Tears, the Policeman Said |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Philip K. Dick
Kieli:  englanti
Genre:  tieteisromaani
Julkaistu:  1974
Suomennos
Suomentaja:  Matti Rosvall
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1993
ISBN:  951-0-18943-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Anna kyynelten tulla, pyysi poliisi (engl. Flow My Tears, the Policeman Said) on Philip K. Dickin vuonna 1974 ilmestynyt tieteisromaani. Teoksen on suomentanut WSOY:lle vuonna 1993 Matti Rosvall.
Lähitulevaisuuden poliisivaltioksi muuttuneeseen Yhdysvaltoihin sijoittuvassa teoksessa kuuluisa pop-laulaja havahtuu tilanteeseen, jossa kukaan ei enää tunnista häntä. Ensimmäiseksi hänen pitää selvittää, miten kontrolloidussa yhteiskunnassa pärjää ilman henkilötietoja.
Aiheesta muualla

Rich Horton: Flow My Tears, the Policeman Said. The SF Site 2007. (englanniksi)
Ankkalammikko

Ankkalammikko (tai Ankkalampi, ruots. Ankdammen) on humoristinen ilmaus suomenruotsalaisille ja suomenruotsalaisuudelle.
Ankkalammikkoa käytetään useissa suomenruotsalaisissa yhteyksissä, ja etenkin sitä käyttää suomenruotsalainen lehdistö. Sanalla tarkoitetaan suomenruotsalaisten muodostamaa pientä, suljettua yhteisöä, jossa kaikki tuntevat toisensa.
Ankkalammikko on WSOY:n julkaisema Peter Nymanin kirja suomenruotsalaisista vuodelta 2007.
Kirjallisuutta

Nyman, Peter: Ankkalammikko.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-31236-0
Aiheesta muualla

Eira Serkkola: ”Rantaruotsalaisia” Ankkalammikossa[vanhentunut linkki]. Kirkko & kaupunki 29.10.2007.
Ansamysiinit

Geldanamysiini kuuluu ansamysiineihin
Ansamysiinit eli ansamakrolidit tai ansamakrolaktaamit ovat ryhmä rakenteellisesti samankaltaisia prokaryoottien ja eräiden kasvien tuottamia sekundääriaineenvaihdunnan tuotteita. Monilla ansamysiineillä on biologista aktiivisuutta ne voivat olla esimerkiksi antibiootteja tai antiviraalisia yhdisteitä ja eräitä tutkitaan myös syöpälääkkeinä. Ansamysiinien rakenteessa on aromaattinen yhdin johon on sitoutunut alifaattinen ketju muodostaen renkaan. Alifaattisen polyketidiketjun eliöt syntetisoivat etikkahaposta tai propaanihaposta. Ansamysiinit ovat saaneet nimensä latinan kielen kahvaa merkisevästä sanasta ansa. Ansamakrolidit ovat merkittäviä paitsi niiden biologisten ominaisuuksien vuoksi myös niiden kiraalisen alifaattisen ketjun haastavan synteesin vuoksi.
Ansamysiinit voidaan jakaa kahteen luokkaan niiden aromaattisen ydinosan rakenteen perusteella. Bentsokinoidirakenteisiin ansamysiineihin, joissa on vain yksi aromaattinen rengas kuuluvat muun muassa geldanamysiini, herbimysiinit, makbesiinit, maytansinoidit, mykotrieniinit ja trienomysiinit. Aromaattinen rengas voi olla myös naftaleeniin perustuva naftokinonirengas ja tämän rakenteen sisältäviä ansamysiinejä ovat aktamysiini, ansatiatsiini, awamysiini, diastovarisiinit, halomysiinit, kanglemysiini, naftomysiinit, rifamysiinit, streptovarisiinit ja tolypomysiinit.
Antaisakat

Antaisakasotureita vuonna 1931.
Antaisakat (myös taisakat, tesakit) ovat malagasseihin kuuluva etninen ryhmä Madagaskarissa. Toisinaan heihin luetaan myös antaifasyt, antaimorot ja antambahoakat. Antaisakoja arvioidaan olevan yli 650 000 henkeä.
Antaisakat asuvat etupäässä Madagaskarin kaakkoisosassa Intian valtameren rannikolla Farafanganan eteläpuolella. He rajoittuvat pohjoisessa antaifasyihin, lännessä baroihiin ja etelässä antanosyihin. Nykyään heitä on muuttanut eri puolille maata.
Alkuperältään antaisakat ovat sakalavoja. Ylimystö kuuluu sukuihin, jotka muuttivat alueelle 1600-luvulla saaren länsitasangolta. Alemmat sosiaaliryhmät ovat sekoittuneita. Antaisakat viljelevät riisiä, kahvia ja banaaneja. He muodostavat myös valtaosan maan siirtotyöläisistä.
Anta (arkkitehtuuri)

Ateenalaisten aarrekammion antat.
Tyypillisen  -temppelin pohjapiirros.
Anta (lat., ”pilari”; mon. antae) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa sivuseinän jatke, joka päättyy pylvään kaltaiseen pilasteriin. Kreikkalaisissa temppeleissä antat reunustivat temppelirakennuksen päässä olevia pronaosta ja opisthodomosta. Pronaoksen ja opisthodomoksen pylväiden sanottiin tällöin olevan in antis (”antassa”, ”anta-seinien välissä”).
Antatemppeliksi (lat. templum in antis) kutsutaan pientä temppeliä, jossa oli yleensä vain pronaos ja naos eli cella, ja pronaoksen anta-seinien välissä kaksi pylvästä (distylos in antis). Antatemppeliä muistuttivat muun muassa useimmat aarrekammiot, kuten Ateenalaisten aarrekammio Delfoissa.
Bremen

| Bremen |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Bremen
 Koordinaatit: 53°5′0″N, 8°48′0″E 
Valtio:   Saksa
Osavaltio:  Bremen
Hallinto:  
 – Pormestari:  Andreas Bovenschulte (SPD)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  318,21 km²
Väkiluku (2021):  563 290
 – Väestötiheys:  1 770 as./km²
 
 Bremen 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bremen [ˈbʀeːmən] on satamakaupunki ja Bremenin osavaltion pääkaupunki Luoteis-Saksassa, Weserjoen varrella. Kaupungissa on noin 563 000 asukasta, ja sen pinta-ala on 318,21 neliökilometriä. Bremen jakautuu 23 kaupunginosaan. Kaupungin asukastiheys on 1 770 as/km². Metropolialueella (Bremen-Oldenburg) asuu yli 2,37 miljoonaa ihmistä eli kolmisen prosenttia Saksan väestöstä.
Bremenin kaupunki on kasvanut Weserjoen molemmin puolin. Se sijaitsee noin 50 kilometriä itään Oldenburgista, 110 km lounaaseen Hampurista, 120 km luoteeseen Hannoverista, 100 km pohjoiseen Mindenistä ja 105 km koilliseen Osnabrückista.
Bremen oli keskiajalla tärkeä hansakaupunki. Nykyisin se on myös yliopistokaupunki; Bremenin yliopisto on suhteellisen nuori, vuonna 1971 perustettu noin 23 000 opiskelijan opinahjo.
Urheilupiireissä kaupunki tunnetaan jalkapallojoukkue SV Werder Bremenistä.
Ilmasto

Bremen sijaitsee lauhkealla ilmastovyöhykkeellä, merellisyys leimaa vahvasti sen ilmastoa. Lämpimin kuukausi on heinäkuu, jonka keskilämpötila oli 16,8 °C kaudella 1961–1990. Kylmin kuukausi on tammikuu 0,8 °C:n keskilämpötilalla. Sade jakautuu melko tasaisesti koko vuodelle, vuotuinen sademäärä on 693,9 millimetriä, josta valtaosa tulee vetenä. Lunta saadaan harvoin, Bremen kuuluu Saksan vähälumisimpiin kaupunkeihin.