stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen urheilu 1948
Koripallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti helsinkiläinen Kiri-Veikot, hopeaa sai Helsingin NMKY ja pronssille sijoittui niinikään helsinkiläinen Elannon Isku.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Helsingin Tarmo, hopeaa sai helsinkiläinen Eiran Kisa-Veikot ja pronssille sijoittui Turun Urheiluliitto.
Melonta

Lontoon kesäolympialaisissa Suomi saavutti historiansa ensimmäiset melontamitalit. Kurt Wires sijoittui kajakkiyksiköiden 10 000 metrillä hopealle ja pari Ture Axelsson – Nils Björklöf saavutti pronssia kajakkikaksikoissa sekä tuhannella että 10 000 metrillä.
Paini

Lontoon kesäolympialaisten painikilpailuissa Lenni Viitala voitti kultaa vapaapainin alle 52-kiloisten sarjassa. Kreikkalais-roomalaisessa painissa Kelpo Gröndahl saavutti hopeaa alle 87-kiloisten sarjassa sekä Reino Kangasmäki pronssia alle 52-kiloisissa.
Pikaluistelu

Sankt Moritzin talviolympialaisten pikaluistelukilpailujen 10 000 metrillä Lassi Parkkinen saavutti hopeaa ja Pentti Lammio pronssia.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Sankt Moritzin talviolympialaisten pohjoismaisissa hiihtolajeissa Suomi saavutti neljä mitalia. Yhdistetyssä Heikki Hasu voitti kultaa ja Martti Huhtala saavutti hopeaa. Miesten viestihiihdossa suomalaiset Lauri Silvennoinen, Teuvo Laukkanen, Sauli Rytky ja August Kiuru saavuttivat hopeaa ja 50 kilometrin hiihdossa Benjamin Vanninen sijoittui pronssille. Mäkihypyssä paras suomalainen Matti Pietikäinen oli neljäs.
Voimistelu

Lontoon kesäolympialaisissa Suomen voimistelijat ylsivät kaikkien aikojen parhaimpiin saavutuksiinsa. Suomi voitti kultaa joukkuekilpailussa, Veikko Huhtanen 12-ottelussa ja Paavo Aaltonen hypyssä. Huipentumana oli hevonen, jolla Huhtanen, Aaltonen ja Heikki Savolainen saivat kaikki kolme kultamitalin heidän oltuaan kilpailun kärjessä tasapistein. Huhtanen sai hopeaa nojapuilla ja Olavi Rove hypyssä. Aaltonen oli pronssilla 12-ottelussa ja Huhtanen rekillä. Joukkueeseen kuuluivat mainittujen lisäksi Kalevi Laitinen, Einari Teräsvirta, Ale Saarvala ja Sulo Salmi.
Yleisurheilu

Lontoon kesäolympialaisten yleisurheilukilpailuissa Tapio Rautavaara voitti keihäänheitossa kultaa. Hopeaa saavuttivat Erkki Kataja seiväshypyssä ja Kaisa Parviainen keihäänheitossa.
Mikko Hietanen teki 23.5. Kokkolassa 25 000 metrin juoksun maailmanennätyksen 1.20.14,0. Hänen 15 mailin väliaikansa 1.17.28,6 oli myös maailmanennätys. Hietanen juoksi 20.6. Jyväskylässä 30 000 metrin maailmanennätyksen 1.40.46,4.
Pappilanmetsä

Pappilanmetsä on alue Hämeenkyrön kunnassa lähellä Pappilan kylää ja Kyröskosken taajamaa. Alueella sijaitsee Ammatti-instituutti Iisakin toimipiste sekä frisbeegolfrata. Pappilanmetsässä on omakoti- ja rivitaloasutusta.
Ohto Heiskanen

Ohto Heiskanen on suomalainen lapsinäyttelijä ja ääninäyttelijä. Hänen ensimmäinen roolityönsä oli Helsingin kaupunginteatterin musikaalissa Myrskyluodon Maija (2017). Vuoden 2021 nuortensarjassa Erityiset Heiskanen näyttelee Stefania, joka on yksi sarjan kuudesta päähenkilöstä. Heiskanen on ääninäytellyt muun muassa The Grinch -elokuvassa (2018) sekä toisen päärooleista elokuvassa Mary ja noidankukka (2018). Heiskanen ääninäytteli myös pääroolin elokuvassa Vili ja kissojen taikalaakso (2018) sekä Finiaksen roolin elokuvassa Finias ja Ferb -elokuva: Candace vastaan universumi (2020)lähde?.
Vesilinna (Jyväskylä)

Vesilinna
Näkymä Vesilinnan ylimmältä näköalatasanteelta kaakkoon
Vesilinna on  yhdistetty vesi- ja näkötorni Jyväskylässä Harjun laella. Vesilinnassa toimii myös ravintola Vesilinna ja Jyväskylän yliopiston tiedemuseon Luontomuseo. Vesilinnan on suunnitellut Olavi Kivimaa, ja se valmistui vuonna 1953. Tornin korkeus on 34 metriä ja vesisäiliöiden tilavuus 3 000 m3.
Vesilinnan vaiheita

Aiemmin Harjulla oli puinen näkötorni vuodelta 1887 ja viiden metrin korkuinen kivinen vesisäiliö vuodelta 1910. Arkkitehti Alvar Aalto kaavaili 1920-luvulla paikalle kulttuurisaunaa, koska Harjun portaat eivät hänen mielestään johtaneet minnekään, Harjun laella kun ei hänen mielestään ollut mitään kovin ihmeellistä nähtävää.
Uutta vesisäiliötä tarvittiin kaupungin kasvamisen takia toisen maailmansodan jälkeen. Siitä haluttiin tehdä näköalan tarjoava vesitorni. Kesken rakennustöiden vuonna 1952 tornia päätettiin korottaa, jotta siihen saataisiin kello. Sen saaminen oli vaikeaa, kunnes Ruotsista saatiin hankkeelle rahoitus Eskilstunasta ja tekijä eli Westerstrandin kellotehdas. Vesilinna valmistui vuonna 1953, ja sen kello alkoi näyttää aikaa neljään ilmansuuntaan.
Noin vuonna 2000 alkuperäinen kello museoitiin ja tilalle asennettiin sähkötoiminen kello. Sen luotettavuus oli kuitenkin vaihtelevissa oloissa heikko, ja vanha kello palautettiin vuonna 2011 museosta kunnostettuna entiselle paikalleen. Vuosituhannen vaihteessa Vesilinnaa remontoitiin: ravintola muutettiin ympärivuotiseen toimintaan soveltuvaksi, rakennus sai nykyaikaiset hissit ja alakertaan kunnostettiin Luontomuseon tilat.
Vesilinnan kellarissa aloitti lähetyksensä vuonna 1985 Suomen viides paikallisradio, Radio Jyväskylä.
Harjun iltasoitto

Jyväskyläläiseen kaupunki-identiteettiin kuuluva Harjun iltasoitto kuultiin ensimmäisen kerran Vesilinnan tornin kaiuttimista vuonna 1976. Se on trumpettiversio Aulis Raitalan säveltämästä ja Martti Korpilahden sanoittamasta Laulu synnyinseudulle-laulusta. Äänitteellä trumpettia soittaa Torsten Lindfors. Harjun iltasoitto kajahtaa kesäkuusta elokuuhun iltaisin kello 20.
Vuonna 2000 Harjun iltasoitto sai rinnalleen jouluversion, Helmi Auvisen sanoittaman ja Armas Maasalon säveltämän Joulun kellot. Kyseisellä äänitteellä Torsten Lindforsia säestää Ari Korhonen. Joulun kellot soivat Jyväskylän joulunavauksesta loppiaiseen asti joka ilta kello 18.
Ylen vuonna 2021 järjestämässä kyselyssä Harjun iltasoitto valittiin jyväskyläläisimmäksi ilmiöksi. Kaupunkilaisten keskuudessa sitä on jopa käytetty muistuttamaan lapsia kotiintuloajasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vesilinna (Jyväskylä) Wikimedia Commonsissa
Ravintola Vesilinna
Luontomuseo
Eikelandin kappeli

| Eikelandin kappeli Eikeland kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2018.
Sijainti:  Sveio, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1960
Suunnittelija:  J. Staveland
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  120
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eikelandin kappeli (norj. Eikeland kapell) on Sveion kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 1960.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eikelandin kappeli Wikimedia Commonsissa
Luettelo Suomen nisäkkäistä

Tämä on luettelo nykyisen Suomen alueella tavatuista nisäkäslajeista. Lajit on ryhmitelty lahkoittain ja heimoittain. Myös alalajit on mainittu, jos niitä on tavattu useampi kuin yksi. Mukaan ei ole otettu esihistoriallisia eikä luovutettujen alueiden lajeja, eikä sellaisia tarhakarkulaisia, jotka eivät ole muodostaneet Suomeen pysyvää kantaa. Metsästyslain määrittelemistä riistaeläimistä rämemajava eli nutria (Myocastor coypus), pesukarhu eli supi (Procyon lotor) ja japaninhirvi eli japaninpeura (Cervus nippon) sekä rauhoittamattomista eläimistä villiintynyt kissa (Felis catus) eivät sisälly tähän luetteloon. Soopelin (Martes zibellina) arvellaan eläneen Suomessa vielä 1600-luvulla, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Lajiston viimeisimmät tulokkaat ovat lampisiippa (2002), kääpiölepakko (2006) ja etelänlepakko (2008).
(I) Istutettu – istutettu tai tarhauksesta villiytynyt vieraslaji
(S) Satunnainen harhailija
(H) Hävinnyt – laji joko luokitellaan Suomesta hävinneeksi, tai viimeisimmästä varmasta pesimishavainnosta on kulunut useita vuosia
Erinaceomorpha > Siilit (Erinaceidae)

Siili (Erinaceus europaeus)   (I)
Soricomorpha > Kontiaiset eli maamyyrät (Talpidae)

Kontiainen eli maamyyrä (Talpa europaea)
Soricomorpha > Päästäiset (Soricidae)

Kääpiöpäästäinen (Sorex minutissimus)
Vaivaispäästäinen (Sorex minutus)
Idänpäästäinen (Sorex caecutiens)
Metsäpäästäinen (Sorex araneus)
Mustapäästäinen eli korpipäästäinen (Sorex isodon)
Vesipäästäinen (Neomys fodiens)
Lepakot (Chiroptera) > Siipat (Vespertilionidae)

Ripsisiippa (Myotis nattereri)
Vesisiippa (Myotis daubentonii)
Viiksisiippa (Myotis mystacinus)
Isoviiksisiippa (Myotis brandtii)
Lampisiippa (Myotis dasycneme)
Pohjanlepakko (Eptesicus nilssonii)
Etelänlepakko (Eptesicus serotinus)
Isolepakko (Nyctalus noctula)
Korvayökkö (Plecotus auritus)
Kimolepakko (Vespertilio murinus)
Pikkulepakko (Pipistrellus nathusii)
Vaivaislepakko (Pipistrellus pipistrellus)
Kääpiölepakko (Pipistrellus pygmaeus)
Jäniseläimet (Lagomorpha) > Jänikset (Leporidae)

Metsäjänis (Lepus timidus)
Rusakko (Lepus europaeus)   (osittain I)
Kaniini eli villikaniini (Oryctolagus cuniculus)   (I)
Jyrsijät (Rodentia) > Rottaeläimet (Muridae)

Vaivaishiiri (Micromys minutus)
Metsähiiri (Apodemus flavicollis)
Peltohiiri (Apodemus agrarius)
Kotihiiri (Mus musculus)   (I)
Isorotta eli rotta (Rattus norvegicus)   (I)
Mustarotta (Rattus rattus)   (I, H)
Jyrsijät (Rodentia) > Cricetidae

Tunturisopuli (Lemmus lemmus)
Metsäsopuli (Myopus schisticolor)
Punamyyrä (Myodes rutilus)
Harmaakuvemyyrä (Myodes rufocanus)
Metsämyyrä (Myodes glareolus)
Vesimyyrä (Arvicola amphibius)
Piisami (Ondatra zibethicus)   (I)
Idänkenttämyyrä (Microtus levis)
Kenttämyyrä (Microtus arvalis)
Peltomyyrä (Microtus agrestis)
Lapinmyyrä (Microtus oeconomus)
Jyrsijät (Rodentia) > Hyppyrotat (Dipodidae)

Koivuhiiri (Sicista betulina)
Jyrsijät (Rodentia) > Unikeot (Gliridae)

Tammihiiri (Eliomys quercinus)   (H)
Jyrsijät (Rodentia) > Oravat (Sciuridae)

Orava (Sciurus vulgaris)
Liito-orava (Pteromys volans)
Jyrsijät (Rodentia) > Majavat (Castoridae)

Euroopanmajava (Castor fiber)   (alkuperäinen kanta H, nykyinen I)
Kanadanmajava (Castor canadensis)   (I)
Petoeläimet (Carnivora) > Kissaeläimet (Felidae)

Ilves (Lynx lynx)
Petoeläimet (Carnivora) > Näätäeläimet (Mustelidae)

Saukko (Lutra lutra)
Ahma (Gulo gulo)
Hilleri (Mustela putorius)
Vesikko (Mustela lutreola)   (H)
Kärppä (Mustela erminea)
Lumikko (Mustela nivalis)
Minkki (Neovison vison)   (I)
Näätä (Martes martes)
Mäyrä (Meles meles)
Petoeläimet (Carnivora) > Koiraeläimet (Canidae)

Susi (Canis lupus)
Kettu (Vulpes vulpes)
Naali (Vulpes lagopus)  (H)
Supikoira (Nyctereutes procyonoides)   (I)
Kultasakaali (Canis aureus) (S)
Petoeläimet (Carnivora) > Karhut (Ursidae)

Karhu (Ursus arctos)
Petoeläimet (Carnivora) > Mursut (Odobenldae)

Mursu (Odobenus rosmarus) (S)
Petoeläimet (Carnivora) > Hylkeet (Phocidae)

Halli eli harmaahylje (Halichoerus grypus)
Kirjohylje (Phoca vitulina)  (S)
Norppa (Pusa hispida )
Itämerennorppa (Pusa hispida botnica)
Saimaannorppa (Pusa hispida saimensis)
Sorkkaeläimet (Artiodactyla) > Hirvieläimet (Cervidae)

Peura (Rangifer tarandus )
Metsäpeura (Rangifer tarandus fennicus)   (alkuperäinen kanta H, nykyinen osin I)
Tunturipeura (Rangifer tarandus tarandus ) (H)
Poro (Rangifer tarandus tarandus)   (I)
Hirvi (Alces alces)
Metsäkauris (Capreolus capreolus)   (osittain I)
Valkohäntäpeura (Odocoileus virginianus)   (I)
Kuusipeura (Dama dama)   (I)
Saksanhirvi (Cervus elaphus)   (I, H)
Sorkkaeläimet (Artiodactyla) > Onttosarviset (Bovidae)

Mufloni (Ovis aries)   (I)
Sorkkaeläimet (Artiodactyla) > Siat (Suidae)

Villisika (Sus scrofa)   (osittain I)
Valaat (Cetacea) > Delfiinit (Delphinidae)

Delfiini (Delphinus delphis)  (S)
Pullokuonodelfiini (Tursiops truncatus)  (S)
Valaat (Cetacea) > Pyöriäiset (Phocoenidae)

Pyöriäinen (Phocoena phocoena)   (H, nykyisin S)
Valaat (Cetacea) > Sarvivalaat (Monodontidae)

Maitovalas (Delphinapterus leucas)  (S)
Valaat (Cetacea) > Uurteisvalaat (Balaenopteridae)

Lahtivalas (Balaenoptera acutorostrata)   (S)
Ryhävalas (Megaptera novaeangliae)   (S)
Kädelliset (Primates) > Isot ihmisapinat (Hominidae)

Ihminen (Homo sapiens)
Aiheesta muualla

Nisäkkäät Compuline.fi. Arkistoitu 11.5.2009. Viitattu 25.4.2010. (Lyhyet esittelyt kustakin lajista harrastajan sivulla)
Erik U. Mäkinen: Suomen nisäkkäät (Arkistoitu – Internet Archive) (Luettelo lajeista harrastajan sivulla)
Mammals of Finland Wild World, Natural history from aroind the world. Iberianature.com. (englanniksi)
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna 
Siili ei kuulu alkuperäislajistoon, vaan on tuotu maahan 1800-luvulla.
Vesipäästäinen on maailman pienin vedessä elävä nisäkäs. Sen sylki on myrkyllistä.
Pohjanlepakko on ainoa lentävä nisäkäs, joka elää napapiirin pohjoispuolella.
Pääkaupunkiseudun kaniinikanta on saanut alkunsa lemmikkieläimistä.
Metsämyyrä on hyvinä myyrävuosina Suomen runsaslukuisin nisäkäs, mutta muulloin metsäpäästäinen on sitä yleisempi.
Viimeisin varmistettu havainto suomalaisesta tammihiirestä tehtiin vuonna 1989 Teuvalla.
Majavat voivat elää jopa yli 20-vuotiaiksi. Kuvassa norjalainen euroopanmajava.
Minkki on kotoisin Pohjois-Amerikasta, kuten myös kanadanmajava, piisami ja valkohäntäpeura.
Kultasakaali on tavattu Kainuulla jo vuonna 2018.
Karhu on Suomen ja Venäjän kansalliseläin.
Hirvi on sekä Euroopan suurin hirvieläin että Suomen suurin maanisäkäs.
Ankarat talvet ovat rajoittaneet villisian leviämistä Suomeen.
Pullokuonodelfiinejä on Särkänniemen delfinaarion lisäksi nähty silloin tällöin myös Suomenlahdella.
Carl Friedrich von Weizsäcker

Carl Friedrich von Weizsäcker
Carl Friedrich Freiherr von Weizsäcker (28. kesäkuuta 1912 – 28. huhtikuuta 2007) oli saksalainen fyysikko ja filosofi. Hän opiskeli fysiikkaa, matematiikkaa ja tähtitiedettä Leipzigissa, Berliinissä ja Göttingenissä. Hän väitteli tohtoriksi Leipzigissa 1933.
Weizsäckerille on myönnetty mm. Max Planck -mitali vuonna 1957, Friedenspreis des Deutschen Buchhandels 1963, Templeton-palkinto 1989 sekä Erasmus-palkinto 1969. Hänet oli lisäksi palkittu Pour le Méritellä. Hän työskenteli esimerkiksi Göttingenin Max Planck -instituutissa sekä Hampurissa.
Weizsäcker esitti vuonna 1938 yhdessä Hans Albrecht Bethen kanssa hiilisyklin, jolla tähti voi tuottaa energiaa muuttamalla vetyä heliumiksi. Hän kuului toisen maailmansodan aikana myös tutkimusryhmään, joka epäonnistui pyrkimyksessään kehittää natsi-Saksalle ydinasetta. On kiisteltyä, olivatko nämä yritykset vakavia, vai epäonnistuivatko saksalaistutkijat tarkoituksella, koska eivät halunneet hallituksen saavan käsiinsä tällaista asetta.
Weizsäcker kuoli Starnbergissä 94-vuotiaana. Hän oli harras kristitty ja pasifisti.
Carl Friedrich von Weizsäckerin isä oli diplomaatti Ernst von Weizsäcker, veli Richard oli Saksan liittotasavallan presidentti ja he kuuluivat Weizsäckerin sukuun. lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carl Friedrich von Weizsäcker Wikimedia Commonsissa
| n k Templeton-palkinnon saajat |
| --- | --- |
1973-2000:  1973 Äiti Teresa  1974 Veli Roger  1975 Sarvepalli Radhakrishnan  1976 Léo Suenens  1977 Chiara Lubich  1978 Thomas Torrance  1979 Nikkyo Niwano  1980 Ralph Wendell Burhoe  1981 Cicely Saunders  1982 Billy Graham  1983 Aleksandr Solženitsyn  1984 Michael Bourdeaux  1985 Alister Hardy  1986 James McCord  1987 Stanley L. Jaki  1988 Inamullah Khan  1989 George MacLeod, Carl Friedrich von Weizsäcker  1990 Baba Amte, L. Charles Birch  1991 Immanuel Jakobovitš  1992 Kyung-Chik Han  1993 Charles Colson  1994 Michael Novak  1995 Paul Davies  1996 William R. Bright  1997 Shastri Athavale  1998 Sigmund Sternberg  1999 Ian Barbour  2000 Freeman Dyson 
2001-:  2001 Arthur Peacocke  2002 John Polkinghorne  2003 Holmes Rolston  2004 George Ellis  2005 Charles Hard Townes  2006 John D. Barrow  2007 Charles Taylor  2008 Michał Heller  2009 Bernard d’Espagnat  2010 Francisco J. Ayala  2011 Martin Rees  2012 Tenzin Gyatso  2013 Desmond Tutu  2014 Tomáš Halík  2015 Jean Vanier  2016 Jonathan Sacks  2017 Alvin Plantinga  2018 Abdullah II  2019 Marcelo Gleiser  2020 Francis Collins  2021 Jane Goodall  2022 Frank Wilczek  2023 Edna Adan Ismail 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Paljassiemeniset

| Paljassiemeniset |
| --- | --- |
 Japaninkäpypalmu (Cycas revoluta)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta  Reveal
Katso myös
   Paljassiemeniset Wikispeciesissä   Paljassiemeniset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paljassiemeniset (Pinophyta tai Acrogymnospermae) on siemenkasveihin kuuluva kasviryhmä. Tunnetuimpia ja runsaslukuisimpia paljassiemenisistä kasveista ovat havupuut (Pinidae), mutta niihin kuuluvat muiden muassa myös käpypalmut ja neidonhiuspuut. Sen sijaan lehtipuut eivät kuulu paljassiemenisiin, vaan ne kuuluvat koppisiemenisiin kasveihin.
Paljassiemenisten kasvien siemenet kehittyvät emilehtien pinnalle, eivätkä umpinaiseen sikiäimeen, kuten koppisiemenisillä. Kaikki nykyään elävät paljassiemeniset ovat puuvartisia. Tosin ikilehti (Welwitschia mirabilis) on varreton, mutta sen tyviosa saattaa olla puutunut. Paljassiemenisiä kasveja on maailmassa nykyään noin 1 000 lajia.
Paljassiemenisiä on myös käytetty yleisnimityksenä kaikille niille siemenkasveille, jotka eivät ole koppisiemenisiä (Angiospermae) eli kukkivia kasveja. Tällöin nimitystä voidaan käyttää myös useista esihistoriallisista siemenkasviryhmistä, jotka eivät ole läheistä sukua nykyisin eläville paljassiemenisille, eivätkä kaikki paljassiemeniset kasvit tällöin muodosta nykyluokittelun mukaista yksisyntyistä ryhmää.
Luokittelu

Nykyisin eläviin paljassiemenisiin kasveihin kuuluu neljä perinteisesti erillisinä pidettyä kasviryhmää:
Cycadales – käpypalmut
Ginkgoales – neidonhiuspuut
Gnetales – luumiot, efedrat ja ikilehdet
Pinidae – havupuut
Useiden geneettisten tutkimusten mukaan havupuut eivät kuitenkaan ole yhtenäinen ryhmä, vaan havupuista mäntykasvien heimo (Pinaceae) on läheisemmin sukua luumioille (Gnetum) ja muille Gnetales-lahkon kasveille kuin muille havupuille.
Johanna Navarralainen

Navarran kuningatar, Jeanne I de Navarre
Johanna I Navarralainen (ransk. Jeanne I de Navarre, bask.: Joana, esp: Juana) ; (14. tammikuuta 1273 Bar-sur-Seine, Champagne – 31. maaliskuuta / 2. huhtikuuta 1305 Vincennesin linna, Ranskan kuningaskunta) oli Navarran kuningatar omalla oikeudellaan (suo jure) ja Filip IV:n puolisona myös Ranskan kuningatar vuosina 1285-1305. Hänen kolmesta pojastaan tuli Ranskan kuninkaita: Ludvig X, Filip V ja Kaarle IV.
Suku

Jeanne oli Navarran kuningas Henrik I:n ja Artoisin kreivitär Blanchen (n. 1248–1302) ainoa tytär ja perillinen, sillä veli Thibaut kuoli lapsena vuonna 1270/1273 pudottuaan hoitajansa sylistä linnoituksen muurin ylitse. Henrik I kuoli Jeannen ollessa puolitoistavuotias. Äiti meni uusiin naimisiin vuonna 1276 englantilaisen Leicesterin jaarli Edmund I:n kanssa (1245–1296) ja heille syntyi neljä lasta, joista pojat Thomas, Henri ja Jean elivät aikuisiksi asti ja seurasivat isäänsä Leicesterin jaarleina.
Kuningatar

Navarran kruununperimysjärjestys salli naisten nousta valtaistuimelle, ja Jeannesta tuli Navarran ensimmäinen naishallitsija. Sijaishallitsijana oli aluksi hänen äitinsä, mutta äiti ja tytär pakenivat pian maasta turvallisuussyistä. Jeanne kihlattiin ensin Englannin prinssille, mutta tämän kuoltua sovittiin avioliitosta serkun, Ranskan kuninkaan jomman kumman pojan kanssa. Ludvigin kuoltua sulhaseksi tuli Filip. Heidät vihittiin vuonna 1284, kun Jeanne oli vasta 11-vuotias. Filip sai itselleen avioliiton myötä tittelin Filip I Navarran kuningas ja oli Jeannen kanssahallitsija. Jeanne I oli hallinnut Navarraa äitinsä holhoojahallinnon alaisuudessa jo vuodesta 1274 lähtien.
Jeanne oli perinyt isältään Navarran lisäksi Brien ja Champagnen kreivikunnan. Vaikka maat liitettiin Ranskaan avioliiton myötä, hänellä säilyi niihin jonkinlainen oma päätösvalta, ja hän puolusti Champagnea oman pienen armeijansa johdossa.
Avioliitto ja jälkeläiset

Jeanne avioitui 14. elokuuta 1284 tulevan Filip IV:n kanssa. Heidän liittonsa oli hyvin onnistunut ja Filip oli niin riippuvainen puolisonsa läsnäolosta, ettei Jeanne koskaan päässyt vierailemaan Navarran kuningaskunnassaan. Filip teki vuonna 1294 suunnitelman siitä, kuinka Jeanne toimisi sijaishallitsijana alaikäisen perijän puolesta.
Avioliitosta syntyi seitsemän lasta, joista neljä eli aikuiseksi asti:
Marguerite (n. 1288–1300), kihlattiin Kastilian infante Ferdinand IV:lle, kuoli 12-vuotiaana
Ludvig X Itsepäinen (4. lokakuuta 1289 – 5. kesäkuuta 1316), Ranskan kuningas
Blanche (1290 – 13. huhtikuuta 1294 jälkeen), kihlattiin 1291 Kastilian infante Ferdinand IV:lle, kuoli 4-vuotiaana
Isabelle de France (n. 1292/1295 – 23. elokuuta 1358), Englannin kuningas Edvard II:n puoliso. Heidän poikansa oli kuningas Edvard III.
Filip V Pitkä (n. 1291/1293 – 3. tammikuuta 1322), Ranskan kuningas
Kaarle IV Kaunis (1294 – 1. helmikuuta 1328), Ranskan kuningas
Robert (1297 – elokuu 1308), kihlattiin 1306 Sisilian prinsessa Constanzalle, kuoli 11-vuotiaana
Perintö

Jeanne oli älykäs ja oppinut nainen, joka perusti vuonna 1305 Collège de Navarren osaksi Pariisin yliopistoa.
Jeanne kuoli 32-vuotiaana maalis/huhtikuussa 1305 Vincennesin linnassa. Hänet haudattiin Couvent des Cordeliers fransiskaaniluostarin kirkkoon Pariisiin.
Jeanne I de Navarre, Ranskan kuningatar hyväntekijänä ja lahjoittajana, Collège de Navarren portaali, Pariisi, n. 1305, kalkkikiviveistos
Durand de Champagne (Durandus de Campania) esittelee kirjansa Speculum dominarum (Le Miroir des Dames) Navarran kuningatar Jeanne I:lle.