stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mustat enkelit (elokuva)

| Mustat enkelit> Черные ангелы |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Vălo Radev
Käsikirjoittaja:  Vălo Radev
Perustuu:  Mitka Grăbtševan muistelmiin
Säveltäjä:  Simeon Pironkov (käännä suomeksi)
Kuvaaja:  Atanas Tasev
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Bulgarian kansantasavalta
Kesto:  139 min
Alkuperäiskieli:  bulgaria
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mustat enkelit (Tshernite angeli) on Vălo Radevin käsikirjoittama ja ohjaama bulgarialainen draamaelokuva vuodelta 1970. Se perustuu Mitka Grăbtševan muistelmateokseen, jossa kerrotaan maanalaisten aktivistien taistelusta fasismia vastaan. Pääosia näyttelevät Stefan Danailov, Doroteja Tontševa, Josif Sărtšadžiev, Dobrinka Stankova ja Violeta Gindeva.
Juoni

Elokuvassa kolme nuorukaista ja kolme nuorta naista muodostavat iskuryhmän toteuttamaan kansallisen vapautusrintaman päämajan käskyjä teloittaa kansan vihollisia.
Vastaanotto

Mustat enkelit sai Bulgarian Kultainen ruusu -gaalassa viisi palkintoa sekä pääpalkinnot Karlovy Varyn ja Avellinon Laceno d’Oro -elokuvajuhlilla.
Elokuva esitettiin Suomen television ykköskanavalla joulukuussa 1972. Helsingin Sanomien Leena Järvenpää kirjoitti, että vaikka Radev kuvaa väkivaltaa ja sen vaikutusta nuoriin toteuttajiinsa, hän ei silti ihannoi terroria vaan näkee sen ainoana keinona taistelussa väkivallattoman mailman puolesta.
Saku Tuominen

| Saku Tuominen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1967 (ikä 56–57)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  tv-tuottaja, yrittäjä ja tietokirjailija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Saku Juhana Tuominen (s. 1967) on suomalainen tv-tuottaja, yrittäjä ja tietokirjailija.
Hän perusti vuonna 1989 yhdessä Juha Tynkkysen kanssa Broadcasters Oy:n, joka tuotti Suomen televisioon useita suosittuja ja Venla-palkittuja tv-ohjelmia, kuten Hyvät, Pahat & Rumat, Uutisvuoto, Tanssii Tähtien Kanssa, Kokkisota, W-Tyyli, Maailman Ympäri, NoTV  ja Far Out. Tämän jälkeen hän toimi Zodiak Entertainment -yhtiön luovana johtajana Lontoossa.
Tv-uransa jälkeen hän perusti työelämän tulevaisuutta tutkineen 925 -yhtiön, jonka he myivät Aki Hintsan perustamalle Hintsa Performancelle. Viimeiset vuodet hän on toiminut perustamaansa kansainväliseen opetusalan kansalaisjärjestö HundrED.orgin luovana johtajana. HundrED tunnistaa maailman parhaita opetusinnovaatiota ja auttaa niitä leviämään. Tuominen on myös aktiivinen toimija ravintola-alalla. Hän on osakkaana Savoyta ja vuoden ravintolaksi valittua Palacea hallinnoivassa Financier Groupissa ja ravintola-applikaatio World Of Mouthissa. Hän on kirjoittanut 15 tietokirjaa. Otavan Kirjasäätiö valitsisi hänet Vuoden Tietokirjailijaksi vuonna 2021. Hän on myös suosittu puhuja. Speaker´s Forum valitsi hänet Vuoden puhujaksi vuonna 2021.
Tuominen toimii myös pörssiyhtiö NoHo Partnersin ja Nordic Business Forumin hallituksissa.
Nuoruudessaan Saku Tuominen toimi usean vuoden ajan Kiekko-Espoon A- ja B-nuorten jääkiekkojoukkueen kapteenina ja pelaa edelleen jääkiekkoa hyväntekeväisyysjoukkue Pietarinkadun Oilersissa. Elokuussa 2023 Tuominen valittiin Oy HIFK-Hockey Ab:n hallituksen jäseneksi.
Julkaisut

Kuinka Ideat Syntyvät (2004) Saku Tuominen, Jussi T Koski
Aglio & Olio (2007)  Saku Tuominen, Tuukka Koski. Kimmo Kivilahti
Ravistettava, Omskakas (2009)  Saku Tuominen, Katja Lindroos
Matkanopas (2010)  Saku Tuominen, Risto Kuulasmaa
Kaikki muuttuu paremmaksi (2010)  Toimittaja yhdessä Alex Niemisen, Jenni Pääskysaaren ja Tommi Laition kanssa
Basta! (2011)  Saku Tuominen, Tuukka Koski. Kimmo Kivilahti
Työkirja (2012)  Saku Tuominen, Pekka Pohjakallio
Hyvä Elämä – Lyhyt Oppimäärä (2013)  Saku Tuominen
Luova Järkevyys (2014)  Saku Tuominen
Uskonko (2015)  Saku Tuominen, Annamari Heikkilä
Pizze (2016)  Saku Tuominen, Tuukka Koski. Kimmo Kivilahti
Koulukirja (2017)  Saku Tuominen, Martti Hellström
Juu Ei (2018)  Saku Tuominen
Kaikki mitä olen oppinut hyvästä ruoasta (2019)  Saku Tuominen, Sara Karlsson
Jotain Hyvää - Äänikirjeitä toivosta (2020)  Toimittaja yhdessä Marko Kulmalan kanssa
Kaikki on hyvin riippumatta siitä miten kaikki on (2020)  Saku Tuominen
Kuinka puut kasvavat ja miksi antilooppi ravistaa (2021)  Saku Tuominen
Tuominen, Saku: Ettekö te tiedä kuka minä olen : erilainen elämäkerta.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-44836-5
Aiheesta muualla

https://www.hs.fi/visio/art-2000008086597.html
https://www.supla.fi/audio/3291813 (Arkistoitu – Internet Archive)
https://www.youtube.com/watch?v=tRJf3VA4IyE
https://radioplay.fi/podcast/sadun-sunnuntaivieras/listen/2038842/
https://podcasts.apple.com/gb/podcast/saku-tuominen-hundredin-luova-johtaja-uskalla-tehd%C3%A4/id1463596892?i=1000445018505
https://vakeva-elama-viisaampi-mieli-vahvempi-keho.simplecast.com/episodes/saku-tuominen-priorisointi-aikaansaaminen-ja-fokus-owyhQbMh
https://www.jussivenalainen.fi/podcast/jv-podcast-11-saku-tuominen-intuitio-myotavirta-ja-kirkas-ajattelu
Saku Tuominen radio-ohjelmassa Kuusi kuvaa, 13.5.2017 Yle
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Mullinkosken silta

| Mullinkosken silta |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Salmenvirta
Sijainti:  Hamina
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  jännitetty betonipalkkisilta
Pisin jänneväli:  19 m
Pituus:  26,4 m
Leveys:  9,9 m
Avattu liikenteelle:  1950
Koordinaatit:  60°35′05″N, 027°11′13″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Mullinkosken silta Haminassa on ensimmäinen Pohjoismaihin rakennettu jännitetty betonisilta. Hyötyleveydeltään 9,9-metrinen ja kokonaispituudeltaan 26,4-metrinen palkkisilta on valmistunut vuonna 1950. Silta ylittää Salmenvirran Mullinkosken kohdalla, Haminan ja Husulan välisellä seututiellä 371, ja se on museosilta. Ennen Haminan ja Vehkalahden kuntaliitosta vuonna 2003 kuntien raja kulki sillan poikki.
Ensimmäinen patentti betonirakenteiden jännittämismenetelmälle myönnettiin vuonna 1928. Patentin saaja, ranskalainen Eugène Freyssinet, oli aloittanut selvitystyönsä jo 1910-luvulla. 1940-luvulla hän teki ensimmäiset siltasuunnitelmat, joiden mukaisesti rakennettiin kuusi siltaa Marne-joen yli vuosina 1945–1946. Mullinkosken silta on jännitetty belgialaisen Gustave (Gustaaf) Magnelin kehittämällä ja patentoimalla menetelmällä. Sillassa on kuusi kapeaa palkkia, joiden jännemitta on 19 metriä. Kaapelit ovat nelikulmaisissa suojaputkissa. Siltaan syntyi vaurio, kun putkia injektoitiin jännittämisen jälkeen.  Mullinsillan suunnitelmat ovat ruotsalaista alkuperää.
Teknisesti ja taloudellisesti Mullinkosken silta ei edistänyt uuden menetelmän laajempaa käyttöön ottoa, mutta silta on hyväkuntoinen. Se otettiin museosillaksi vuonna 1982. Silta sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa "museosillat".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mullinkosken silta Wikimedia Commonsissa
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Mullinkosken silta (Q11883369)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: palkkisilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Hamina
koordinaatit: 60°35′N 27°11′E﻿ / ﻿60.58°N 27.19°E﻿ / 60.58; 27.19
Vihtori Ylinen

Vihtori Johannes Ylinen (28. maaliskuuta 1879 Yläne – 11. toukokuuta 1953 Yläne) oli suomalainen taidemaalari.
Yläneella syntynyt Vihtori Ylinen kävi koulunsa Säkylässä. Ylioppilaaksi kirjoitettuaan hän aloitti opinnot Turun piirustuskoulussa syksyllä 1897 ja jatkoi niitä myöhemmin Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä. Vuonna 1899 Ylinen tapasi samassa koulussa opiskelleen Saima Tigerstedtin, jonka kanssa hän avioitui 1905. Pariskunta matkusti yhdistetylle hää- ja opintomatkalle Pariisiin, jossa he hakivat oppia kuuluisassa Académie Colarossissa.
Suomeen palattuaan Ylinen ja Tigerstedt rakennuttivat Yläneen Elijärven rannalle oman taiteilijahuvilan, joka nimettiin Hauenkuonoksi. He viettivät Yläneellä lähes koko elämänsä, lukuun ottamatta 1920-lukua, jolloin perhe asui Raumalla lasten koulunkäynnin vuoksi. Rauman aktiiviseen taiteilijayhteisöön kuuluivat samalla vuosikymmenellä heidän lisäkseen muun muassa Jalmari Karhula ja Uuno Eskola.
Vihtori Ylinen tunnetaan erityisesti Rauma-aiheisista maalauksistaan sekä muotokuvista. Hän kuvasi maalauksissaan myös maaseutua ja maisemia eri puolilta Suomea. Näitä kuvia julkaistiin runsaasti kouluille tarkoitettuina opetustauluina. Ylinen oli lisäksi aktiivinen musiikinharrastaja. Hän soitti viululla sekä kansanmusiikkia että klassisia sävellyksiä ja rakensi myös itse soittimiaan.
Vihtori Ylinen on myös maalannut joitakin alttaritauluja, osa niistä on jäljennöksiä muiden taiteilijoiden maalauksista. Näitä on muun muassa Vampulan (1906), Paattisten (1920, jäljennös Ludwig von Hofmannin maalauksesta) ja Tarvasjoen (1921, jäljennös Julius Kronbergin maalauksesta) kirkoissa.
Aiheesta muualla

Pöytyän kunta – Kuvataiteilija Vihtori Ylinen (Arkistoitu – Internet Archive)
Rauman taidemuseo – Saima ja Vihtori (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Varhaisiän musiikkikasvatus

Varhaisiän musiikkikasvatus on taiteen perusopetuksen musiikin alaan kuuluvaa, mutta siihen vapaavalintaisesti sisältyvää musiikinopetusta. Sen lähtökohdat ovat samat sekä taiteen perusopetuksen yleisessä että laajassa oppimäärässä. Varhaisiän musiikkikasvatus edeltää taiteen perusopetuksen yhteisiä opintoja.
Varhaisiän musiikkikasvatuksen laajuudesta, sisällöstä ja tavoitteista päättää opetuksen järjestäjä, mutta Opetushallitus on laatinut taiteen perusopetuksen opetussuunnitelmaperusteet, jotka määrittävät muun muassa opetuksen arvoperustan. Varhaisiän musiikkikasvatus on leikinomaista toimintaa, jonka tavoitteena on kehittää lapsen luovuutta, musiikillisia valmiuksia ja itsetuntoa. Toimintaan voi sisältyä soitinopintoihin valmentavaa opetusta.
Aiheesta muualla

Varhaisiän musiikinopettajat ry
Jani Niskakangas

Jani Niskakangas (s. 2. tammikuuta 1990) on suomalainen lentopalloilija, joka on pelannut lentopallon Mestaruusliigassa, Hurrikaani-Loimaan riveissä kaudesta 2009–2010 lähtien. Niskakangas on rooliltaan yleispelaaja, ja hän on voittanut SM-hopean vuonna 2012 Hurrikaanin riveissä.
Niskakangas on edustanut urallaan myös Saarijärven Pullistusta 1-sarjassa kaudella 2008–2009, SaPu on myös Niskakankaan kasvattajaseura, sekä kausilla 2006–2008 Kuortaneen Urheiluopistoa (nuorten maajoukkue) 1- ja 2-sarjoissa. Niskakangas kuului poikien vuonna 1989–1990-syntyneiden maajoukkueryhmään juniorina.
Niskakangas valittiin kauden miesjunioriksi vuonna 2010. Hän pelasi sadannen liigaottelunsa kauden 2012–2013 alussa.
Saavutukset

Kauden miesjuniori 2010
SM-hopea 2012
Saku Salmela

| Saku Salmela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. toukokuuta 1990 (ikä 34) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Sakke, Super-Saku
Pelipaikka:  puolustaja/hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  177 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura:  KooKoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  90
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2014–
Aik. seurat:  Kiekko-Vantaa (Mestis) Ilves (SML) HIFK (SML) Ässät (SML) Dornbirner EC (ICEHL) Kiekko-Espoo (Mestis) Tappara (SML) KalPa (SML)
Saku Salmela (s. 16. toukokuuta 1990 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue KooKoossa. Hän on pelannut ajoittain myös hyökkääjänä.
Ura > Maajoukkueura

Salmela on pelannut yhteensä 18 poikien maaottelua.
Merenmittausalus Kaiku

| Merenmittausalus Kaiku |
| --- | --- |
Tyyppi:  mma (merenmittausalus)
Lippuvaltio:  Suomi
Kotipaikka:  Helsinki
Tunnuskirjaimet:  OJAL
Omistaja:  Suomen valtio (merenkulkulaitos, Meritaito Oy)
Rakennustelakka:  Uudenkaupungin Työvene Oy, Uusikaupunki
Hinta:  noin 1,5 milj. €
Luovutettu:  12. kesäkuuta 2003
Tekniset tiedot
Pituus:  22,5 m
Leveys:  7,0 m
Korkeus:  5,1 + 1,3 m
Syväys:  1,3 m
Bruttovetoisuus (GT):  105
Koneisto:  2 x 368 kwh Scania DSI 14
Nopeus:  15 kn
Lähteet:  
Merenmittausalus Kaiku on Suomen valtion omistama alumiinirunkoinen katamaraani, joka toimii merenmittausaluksena Meritaito Oy:n alaisuudessa. Alus luovutettiin Merenkulkulaitokselle Uudenkaupungin Työveneen telakalta 12. kesäkuuta 2003. Noin 1,5 miljoonaa euroa maksanut Kaiku suunniteltiin pääosin Uudenkaupungin Työveneessä. Se oli myös ensimmäinen monikeilajärjestelmään rakennettu mittausalus. Kaiku suunniteltiin matalien vesialueiden ja erityisesti sisävesien mittauksiin.
Alus saa tarkkoja syvyystietoja monikeilainmittauksella ja hyvänä päivänä se ehtii kartoittaa noin kahden neliökilometrin alan. Syvyyskartoitustöitä tehdään neljän hengen miehistöllä ja työpäivä kestää normaalisti vähintään 12 tuntia. Kaiku voidaan kuljettaa maanteitse erikoiskuljetuksena vesistöstä toiseen.
Alus on kerännyt syvyystietoja sisävesillä, muun muassa Saimaalla 2003–2009, sen jälkeen Keiteleellä, Kallavedellä, Suvasvedellä ja syksyllä 2012 Juurusvedellä.
Aluksen kaksi päämoottoria ovat mallia Scania DSI 14 ja kumpikin teholtaan 368 kW. Apumoottoreina toimivat kaksi 25 kW:n Westerbekeniä. Aluksessa on kaksi peräsintä ja kaksi hydraulista potkuria. Aluksen maksiminopeus on 15 solmua, mutta työnopeus on 2–13 solmua. Kaikuluotausjärjestelmässä toimii useita laitteita. Mittalaite on Reson SeaBat 8101 240 kHz multibeam. Alus painaa 50 tonnia ja täydessä lastissa 105 tonnia.
Aluksella on kaksi 3 000 litran polttoainetankkia ja kolme 1 500 litran vesisäiliötä. Lisäksi WC:ssä on 1 500 litran säiliö. Aluksella on viisi yhden hengen hyttiä, messi, sauna, suihku, kaksi WC:tä ja työpiste tietojen jälkikäsittelyyn.
Aiheesta muualla

Esite Kaiusta (pdf) tyovene.com. Uudenkaupungin Työvene Oy. (englanniksi)
Nähtyä ja kuultua: Uusi merenmittausalus Kaiku. Vene, 2004, nro 1–2.  Yhtyneet kuvalehdet. ISSN 0042-3343
Uusi alus kaikuluotaa sisävesiä (Artikkelin maksullinen verkkoversio) hs.fi.  13.8.2003. Sanoma News Oy.
Georg Krutelew

Georg Krutelew (13. lokakuuta 1928 Terijoki – 16. syyskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloerotuomari.
Häntä pidetään Suomen merkittävimpänä jalkapalloilun erotuomaritoiminnan kehittäjänä. Lisäksi Krutelew tuomitsi myös käsi-, kori-, ja jääpalloa. Kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n erotuomarina hän oli vuosina 1970–1978. Tuomarinuransa jälkeen Krutelew toimi vielä pitkään Euroopan jalkapalloliiton UEFA:n erotuomaritarkkailijana. Lisäksi hän vaikutti Suomen Palloliiton erotuomarivaliokunnassa 1990-luvulle asti.
Erotuomarina työskentelyn Krutelew aloitti vuonna 1952 lopetettuaan samoihin aikoihin oman pelaajauransa. Kirjanpitonsa mukaan hän vihelsi lähes 3 500 jalka- ja käsipallo-ottelua aina junioripeleistä A-maaotteluihin. Virallisten tilastojen mukaan Krutelew tuomitsi uransa aikana 206 Käsipallon SM-sarjan ja 76 jalkapallon Mestaruussarjan ottelua.
Ennen erotuomariksi ryhtymistään Krutelew oli harrastanut useita eri palloilulajeja. Pisimmälle hän pääsi koripallossa, jota Krutelew pelasi SM-sarjatasolla. Alemmilla sarjatasoilla hän pelasi lisäksi muun muassa jalka- ja käsipalloa.
Työuransa Krutelew teki yksityisyrittäjänä. Hänellä oli oma maahantuontiyritys, jota Krutelew johti 1980-luvun loppuun saakka.
Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen Georg Krutelew valittiin vuonna 2010. Vuonna 2014 vuoden erotuomari -palkinto nimettiin hänen mukaansa.
GeForce 40 -sarja

GeForce RTX 40 -sarja on Nvidian kehittämä GeForce-näytönohjainsarja. Sarjan näytönohjaimet perustuvat Ada Lovelace -arkkitehtuuriin. Sarjan ensimmäinen näytönohjain, GeForce RTX 4090, julkaistiin 12. lokakuuta 2022.
Näytönohjaimet > Pöytäkoneet

| Nimi | CUDA-ytimet | Muisti | Kellotaajuus |
| --- | --- | --- | --- |
| GeForce RTX 4060 | 3072 | 8 Gt | 1,83 GHz |
| GeForce RTX 4060 Ti | 4352 | 8 tai 16 Gt | 2,31 GHz |
| GeForce RTX 4070 | 5888 | 12 Gt | 1,92 GHz |
| GeForce RTX 4070 Super | 7168 | 12 Gt | 1,98 GHz |
| GeForce RTX 4070 Ti | 7680 | 12 Gt | 2,31 GHz |
| GeForce RTX 4070 Ti Super | 8448 | 16 Gt | 2,34 GHz |
| GeForce RTX 4080 | 9728 | 16 Gt | 2,21 GHz |
| GeForce RTX 4080 Super | 10240 | 16 Gt | 2,21 GHz |
| GeForce RTX 4090 D | 14592 | 24 Gt | 2,28 GHz |
| GeForce RTX 4090 | 16384 | 24 Gt | 2,23 GHz |
Lähde:
Näytönohjaimet > Kannettavat

| Nimi | CUDA-ytimet | Muisti | Kellotaajuus |
| --- | --- | --- | --- |
| GeForce RTX 4050 Mobile | 2560 | 6 Gt | 1,14 GHz |
| GeForce RTX 4060 Mobile | 3072 | 8 Gt | 1,14 GHz |
| GeForce RTX 4070 Mobile | 4608 | 8 Gt | 0,74 GHz |
| GeForce RTX 4080 Mobile | 7424 | 12 Gt | 0,80 GHz |
| GeForce RTX 4090 Mobile | 9728 | 16 Gt | 0,93 GHz |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta GeForce 40 -sarja Wikimedia Commonsissa
Rymättylän rukoushuone

Rymättylän rukoushuone on Otavan saarella Rymättylässä, Naantalin kaupungissa sijaitseva rukoushuone. Rakennuksen omisti rukoushuoneyhdistys ja sen toiminnan loputtua vuonna 1975 siirtyi rakennus Rymättylän seurakunnalle.
Harkkokiviperustainen varsin kookas Rymättylän rukoushuone on hirsirakenteinen, ja sen ulkoseinät on vuorattu laudoituksella. Ikkunat ovat leveitä T-mallisia, ja niiden yläosat on jaettu pienempiin ikkunaruutuihin. Talon salissa on pyöreä peltiuuni. Rukoushuone on korkea ja sisustettu puupaneeleilla. Tilan akustiikka on hyvä.
Historia

Rukoushuoneen syntyyn vaikutti voimakkaasti etenkin lähetyssaarnaaja Frans Hannulan pitämät lähetysjuhlat. Rukoushuoneen rakentaminen aloitettiin keväällä 1911 ja se saatiin valmiiksi vuonna 1912. Rakennuksen suunnitteli kirvesmies Antti Engblom, joka otti mallia Naantalin ja Lemun uusista rukoushuoneista. Rymättylän rukoushuone on Lemun rukoushuoneen mallinen, mutta suurempi. 1950-luvun lopulla tehdyn korjauksen yhteydessä rakennukseen rakennettiin matala satulakattoinen lisäsiipi vuonna 1959.
Alkuaikoina toiminta oli vahvasti lähetyshenkistä ja tilaisuuksissa puhuivat muun muassa vierailevat papit. Rukoushuonetta käytti Rymättylän kolme aktiivista lähetysjärjestöä: lähetysseura, merimieslähetys ja evankeliumiyhdistys. Rukoushuoneella pidettiin myös pyhä- ja rippikoulua, hautajaisia, sekä kunnan, seurakunnan ja yhdistysten kokouksia. Myös erilaiset kuorot ja musiikkiryhmät harjoittelivat ja esiintyivät tiloissa. Rakennuksen siirryttyä vuonna 1975 seurakunnalle, on sen jälkeen tiloissa toiminut lähinnä partiolippukunta Rymättylän Märssyvahdit.
Automobiles Gonfaronnaises Sportives

| AGS |
| --- | --- |

Koko nimi:  Automobiles Gonfaronnaises Sportives
Päämaja:   Gonfaron, Ranska
Perustajat:  Henri Julien
Henkilökunta:  Cyril de Rouvre, Patrizio Cantù
Tunnetuimmat kuljettajat:   Ivan Capelli  Roberto Moreno  Stefan Johansson  Olivier Grouillard
Moottorit:  Motori Moderni, Ford
Saavutukset Formula 1:n MM-sarjassa
Ensimmäinen kilpailu:  Italian Grand Prix 1986
Kilpailuja:  80
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  2
Viimeinen kilpailu:  Australian Grand Prix 1991
Automobiles Gonfaronnaises Sportives eli AGS on F1-luokassa vuosina 1986–1991 kilpaillut ranskalainen talli. Tallin perusti aiemmin pienemmissä luokissa tallipäällikönä toiminut Henri Julien. Talli ehti toimimaan yli 30 vuoden ajan eri kilpa-autoluokissa, mukaan lukien kuusi kautta Formula Ykkösissä.
Nykyisin talli on toiminut Formula 1 -ajokouluna Ranskassa Gonfornin lähellä sijaitsevassa Le Luc:in kylässä.
Historia > Varhaiset vuodet alemmissa Formuloissa

AGS -talli perustettiin 1960-luvulla Ranskalaisen mekaanikon Henrie Julienin toimesta, joka johti "Garage de l'Avenir"-nimistä bensa-asemaa Gonfaronissa. Vaikka Julien ei ollut erityisen lahjakas kuljettaja, hän usein osallistui alemman tason kilpailuihin useasti. Julien onnistui hankkimaan itselleen paljon teknistä tietoa kilpa-autoista, joka johti siihen että hän alkoi valmistamaan kilpa-autoja 1970 -luvun alussa. Julienin ensimmäinen kilpa-auto, AGS JH1, näki päivänvalon vuonna 1969. Christian Vanderpleyn suunnitteli auton. Pian tämän jälkeen AGS ryhtyi suunnittelemaan omia Formula 3 -autojaan, jotka olivat luotettavia, mutta vauhti ei ollut kilpailijoiden tasolla.
Vuonna 1978 AGS siirtyi Formula 2 -tasolle ja osallistui Euroopan Formula 2 -sarjaan. Edelleen tallin autojen suunnittelusta vastasi Christian Vanderpleyn. Kilpaileminen F2 -tasolla oli haastavaa ja talli jäi pisteittä vuosina 1978 ja 1979. 1980-luvulla tulokset kuitenkin alkoivat parantumaan ja ennenpitkään talli alkoi saavuttamaan mestaruuspisteitä tasaiseen tahtiin. Vuonna 1984 talli saavutti ensimmäisen voittonsa, Philippe Streiffin ajaessa voittajana maaliin Formula 2 -kilpailussa AGS JH19C -autolla.
AGS osallistui Formula 3000 -kilpailuihin vuosina 1985 ja 1986, keskinkertaisin tuloksin.
Historia > AGS nykyisin

Nykyisin AGS järjestää erilaisia ajotapahtumia vanhoilla F1-autoilla ja muilla kilpa-autoilla Paul Ricardin radalla ja entisellä testiradallaan Circuit du Varilla. Aloittaessaan F1-ajopäivien järjestämisen vuonna 1992, AGS oli maailman ensimmäinen tällaisia tapahtumia järjestänyt yritys. Vuosina 2001–2003 talli rakensi viisi uutta formulaa, joista kaksi kaksipaikkaisia, näitä tapahtumia varten.
Kuljettajat

Ivan Capelli (1986)
Pascal Fabre (1987)
Roberto Moreno (1987)
Philippe Streiff (1988)
Gabriele Tarquini (1989–1991)
Joachim Winkelhock (1989)
Yannick Dalmas (1989–1990)
Olivier Grouillard (1991)
Stefan Johansson (1991)
Fabrizio Barbazza (1991)