Š
Š muissa kielissä ja kirjoitusjärjestelmissä

Š-kirjainta ynnä muita hatulla eli háčekilla varustettuja latinalaisia kirjaimia käyttivät ensimmäisinä tšekin kielessä uskon- ja kielenuudistaja Jan Husin seuraajat 1400–1500-luvuilla. (Hus itse oli käyttänyt s:n päällä pistettä.) Tšekistä š levisi lähinnä 1800-luvun ja 1900-luvun alkupuolen aikana lukuisiin tuolloin kehitteillä olleisiin kirjakieliin, etenkin alueelle, jota hyvin karkeasti määritellen ympäröivät Saksa, Välimeri, Mustameri, Venäjä, Pohjoinen jäämeri ja Ruotsi.
Slaavilaisista valtiollisista kielistä š-kirjainta käyttävät nykyään tšekin lisäksi ainakin kroaatti, sloveeni ja slovakki sekä, milloin niitä kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin, bosnia, montenegro ja serbi. Pienemmistä slaavilaisista kielistä š:ää käyttää ainakin sorbi. Sen sijaan puolan kieli ei käytä š:ää. Kirjain ei luonnollisesti myöskään esiinny pelkästään kyrillisiä kirjaimia oikeinkirjoituksessaan käyttävissä slaavilaisissa kielissä, mutta sitä käytetään usein näiden kielten latinaistamiseen, esimerkiksi kansainvälisen ISO 9 -standardin mukaan.
Molemmat nykypäivään asti elävinä säilyneet balttilaiset valtiolliset kielet, liettua ja latvia, käyttävät š:ää. 1700-luvulla kuolleessa muinaispreussissa kirjainta sen sijaan ei käytetty.
Euroopan ulkopuolella š:ää käyttää esimerkiksi bantukieliin kuuluva pohjoissotho.
Kaikki nykyiset itämerensuomalaiset kielet käyttävät š-kirjainta (poikkeuksina mahdollisesti meänkieli ja kveeni, jos ne lasketaan suomesta erillisiksi). Huomattava on kuitenkin, että paitsi suomessa myös virossa š esiintyy vain lainasanoissa; muissa itämerensuomalaisissa kielissä kuten karjalassa ja liivissä š on paljon yleisempi. Ainakin inkeroista on kirjoitettu lisäksi sellaisella aakkostolla, jossa š:ää ei ollut: sen sijasta käytettiin 1930-luvulla ş:ää. Myös kaikki suomessa puhuttavat saamelaiskielet – pohjoissaame, inarinsaame ja koltansaame – käyttävät š:ää. Sen sijaan suomensukuisista kielistä unkari ei käytä š:ää, ei myöskään eteläsaame. Venäjällä puhuttavat suomen etäsukukielet kuten mari ja udmurtti käyttävät kyrillisen aakkoston muunnelmia, joten niissä š:ää ei esiinny. Näiden kielten kansanrunous- ynnä muuta aineistoa on kuitenkin julkaistu etenkin Suomessa, Unkarissa ja Saksassa huomattavia määriä käyttäen uralilaista foneettista aakkostoa ja siis myös š-kirjainta.
Uralilaisessa foneettisessa aakkostossa š on tavallinen suhuäännettä eli sibilanttia merkitsevä kirjain. Suomalaiset tutkijat suosivat vanhastaan vastaavan affrikaatan kirjoittamista yhdistelmällä tš, kun taas unkarilaiset käyttävät samaan tarkoitukseen mieluummin č-kirjainta (esimerkiksi karjalan kielen sanassa mettšä ~ meččä ’metsä’).
Uralilainen foneettinen aakkosto ei ole suinkaan ainoa š:ää käyttävä kansainvälinen kielitieteellinen merkintätapa, sillä se kuuluu niin sanottuun amerikanistiseen perinteeseen, jonka perustajana pidetään yhdysvaltalaista tutkijaa John Wesley Powellia. Amerikanistiset ja niihin perustuvat merkintätavat, joissa š:ää on käytetty usein mutta ei välttämättä aina, ovat olleet yleisiä ainakin Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen kielten, Intian kielten, Kaukasuksen kielten, slaavilaisten kielten, turkinsukuisten kielten ja seemiläisten kielten tutkimuksessa. Amerikanistisen perinteen mukaista š:n käyttöä suosivat myös jotkut japanin kielen tutkijat.