Slaavilainen mytologia
Kalenteri ja juhlapäivät

Slaavilaiset myytit olivat syklisiä ja toistuivat vuodenaikojen ja luonnon kiertokulun mukaan joka vuosi erilaisten juhlien muodossa. Siksi slaavilaisen mytologian ymmärtämiseksi on tärkeää tietää myös slaavien käyttämästä ajanlaskusta. Arkeologisten ja kansanperinteestä saatujen todisteiden perusteella on ollut mahdollista selvittää slaavien kalenterin joitakin piirteitä, pääasiassa suuria juhlia.
Slaavit käyttivät ilmeisesti kuukalenteria. Vuosi alkoi maaliskuun ensimmäisenä päivänä samalla tavoin kuin muissa indoeurooppalaisissa kulttuureissa, joiden kalenterijärjestelmä tunnetaan paremmin. Vanhan vuoden viimeisestä yöstä ja uuden vuoden ensimmäisestä päivästä käytettiin ilmeisesti nimiä velja noc ja velik dan (suuri yö, suuri päivä). Kristinuskon omaksumisen jälkeen nämä nimet siirrettiin kuvaamaan pääsiäistä. Ortodoksiseen kirkkoon kuuluvissa slaavilaisissa maissa pääsiäisen nimitys on yhä suuri päivä (esimerkiksi ukrainaksi Великдень), kun katoliset slaavit kutsuvat sitä suureksi yöksi (esimerkiksi tšekiksi velikonoce). Pakana-aikana juhlan viettoon kuuluivat naamioihin ja lampaanvillatakkeihin sonnustautuneet šamaanit, jotka kulkivat ympäri kylää. Uskottiin nimittäin, että suuren yön aikana kuolleiden esi-isien henget tulivat taloihin juhliman uutta vuotta elävien sukulaistensa kanssa. Vuoden viimeisen päivän jumala olikin manalan jumala Veles.
Slaaveilla oli myös suuri Jarilolle, kasvillisuuden ja hedelmällisyyden jumalalle omistettu juhla, jota vietettiin keväällä. Nuorten tyttöjen ja poikien kulkue kiersi kylissä kantaen vihreitä oksia ja kukkia uuden elämän merkkeinä. He kulkivat talosta taloon laulaen lauluja ja siunaten talonväkeä. Kulkueen johtaja ratsasti tavallisesti hevosella ja esitti Jariloa. Tapana oli ilmeisesti myös valmistaa koristeellisia munia (pisanki): tämä perinne siirtyi myöhemmin myös pääsiäisen viettoon.
Kesäpäivänseisauksen juhlaa (Ivanje, Kupala) vietettiin melko lailla samalla tavalla kuin suuria häitä. Yhtymäkohtia on myös juhannuksen viettoon. Pakana-aikana juhlaan kuului todennäköisesti yleiset orgiat. Edellisenä yönä syötiin ja juotiin ja sytytettiin suuria nuotioita, nuoret tanssivat ja hyppivät tulien yli. Nuoret tytöt yrittivät erilaisten rituaalien avulla selvittää tulevaa naimaonneaan: he solmivat kukkaseppeleitä, viskasivat ne jokeen ja tekivät ennusteita siitä, miten ja minne seppeleet kelluivat. Rituaalinen kylpeminen oli tänä yönä myös tärkeää, mikä sopi hyvin kirkon myöhemmin tälle juhlalle antamaan merkitykseen, Johannes Kastajan (Ivan Kupala) muistopäivään.
Keskikesällä vietettiin ukkosenjumala Perunille omistettua juhlaa. Kristillisenä aikana juhla muuttui profeetta Elialle omistetuksi. Tätä pidettiin vuoden pyhimpänä aikana, ja jotkut historialliset lähteet viittaavat ihmisuhrien käyttöön. Sadonkorjuu alkoi todennäköisesti tämän juhlan jälkeen.
Sadonkorjuun päätösjuhlan ajankohta on epäselvä. Historialliset lähteet mainitsevat siihen liittyvän kiintoisan perinteen, jota harjoitettiin nykyään Saksalle kuuluvalla Rügenin saarella sodan ja hedelmällisyyden jumalan Svantovitin temppelissä. Ihmiset kerääntyivät temppelin eteen, johon papit sijoittivat valtavan, melkein ihmisen kokoisen vehnäkakun. Ylin pappi seisoi kakun takana ja kysyi ihmisiltä näkivätkö he hänet. Vastauksesta riippumatta pappi sitten pyysi, että seuraavana vuonna ihmiset eivät näkisi häntä kakun takaa. Pyynnössä toivottiin, että seuraava vuosi olisi vieläkin satoisampi.
Myös talvipäivänseisauksen aikaan todennäköisesti juhlittiin. Myöhemmin tämä juhla liittyi joulun viettoon. Monissa slaavilaisissa maissa joulua kutsutaan nimellä božić, joka tarkoittaa pientä jumalaa. Vaikka nimi sopii hyvin myös kristilliseen ajatukseen joulusta, se on todennäköisesti pakanallista alkuperää: ilmeisesti se viittasi uuden auringonjumalan syntymään vanhan kuollessa vuoden pisimpänä yönä. Vanhaa auringonjumalaa kutsuttiin nimellä Svarog ja tämän poikaa nimellä Dažbog. Vaihtoehtoinen ja ehkä alkuperäinen nimi tälle juhlalle oli kračún.