stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bernhard Britting

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1964 | nelonen |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Luzern 1962 | nelonen |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kööpenhamina 1963 | nelonen |  |
|  Hopeaa | Praha 1961 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Amsterdam 1964 | nelonen |  |
Bernhard Britting (s. 22. lokakuuta 1940 Berliini) on saksalainen soutaja ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa perämiehellisessä nelosessa Tokion kesäolympialaisissa 1964. Hopealle sijoittunut Italia hävisi Saksalle 2,4 sekuntia. Britting voitti samassa lajissa maailmanmestaruuden vuonna 1962 ja Euroopan-mestaruuden vuonna 1963 sekä saavutti EM-hopeaa vuonna 1964. Ensimmäisen arvokisamitalinsa, EM-hopeaa, hän saavutti kahdeksikossa vuonna 1961. Hän edusti Berliner SC -seuraa.
Brandenburgin markkreivikunta

Brandenburgin markkreivikunta (saks. Markgrafschaft Brandenburg), myöhemmin Brandenburgin vaaliruhtinaskunta (saks. Kurfürstentum Brandenburg), oli Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan vuosina 1157–1806 kuulunut ruhtinaskunta, jolla on keskeinen merkitys Saksan ja Keski-Euroopan historiassa.
Brandenburg kehittyi Nordmarkista, joka perustettiin slaavilaisten vendien alueelle. Vuoden 1356 kultaisella bullalla sitä hallinneet markkreivit saivat vaaliruhtinaan aseman, joka oikeutti heidät äänestämään Pyhän Rooman keisarin vaaleissa. Tästä lähtien markkreivikuntaa nimitettiin myös Brandenburgin vaaliruhtinaskunnaksi (saks. Kurfürstentum Brandenburg tai Kurbrandeburg).
Vuodesta 1415 lähtien Brandenburgia hallitsi Hohenzollern-suku. Hohenzollernien johdolla Brandenburg kehittyi 1600-luvulla nopeasti voimakkaaksi valtioksi. Vuonna 1618 Hohenzollernit perivät myös Preussin herttuakunnan, jonka alue tuli myöhemmin tunnetuksi Itä-Preussi. Tällöin syntynyt personaaliunioni, Brandenburg-Preussi, muutettiin myöhemmin Preussin kuningaskunnaksi, ja 1700-luvulla siitä tuli yksi Saksan johtavista valtioista. Vaikka vaaliruhtinaiden korkein arvonimi oli ”Preussin kuningas”, heidän valtakuntansa keskuksena oli Brandenburg ja pääkaupunkina Berliini.
Brandenburgin vaali­ruhtinas­kunta lakkasi vuonna 1806, kun Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta hajosi. Tällöin Brandenburgista tuli Preussin maakunta. Vaikka Brandenburg alkujaan oli vain yksi monista keisari­kuntaan kuuluneista valtioista, Hohen­zollernien hallitsema Preussin kuningas­kunta onnistui vuonna 1871 yhdistämään Saksan ja muodostamaan Saksan keisari­kunnan. Nimitystä ”Mark Brandenburg” käytetään yhä toisinaan epä­virallisesti Saksan nykyisestä Brandenburgin osa­valtiosta.
Maantiede

Entisen markkreivikunnan alue, josta käytetään nimitystä Mark Brandenburg, sijaitsi nykyisen Saksan itäosissa ja Puolan länsiosissa. Se käsitti suurimman osan Saksan nykyisestä Brandenburgin osavaltiosta sekä Berliinin, nykyisin Saksi-Anhaltiin kuuluvan Altmarkin sekä Neumarkin, joka nykyisin on kuuluu Puolaan ja on jaettu Lubuszin ja Länsi-Pommerin voivodikuntien kesken. Nykyiseen Branden­burgin osa­valtioon kuuluu kuitenkin myös alueita, jotka eivät ole kuuluneet Branden­burgin mark­kreivi­kuntaan, kuten Ala-Lausitz ja eräät vuoteen 1815 saakka Saksin kuningas­kuntaan kuuluneet alueet.
Alueesta käytettiin nimitystä Mark ja sen hallitsijasta nimitystä markkreivi eli rajakreivi, koska se sijaitsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan raja-alueella.
Historia > Nordmark

Slaavilaiset vendit asettuivat Brandenburgin alueelle 700-luvulla ja sekoittuivat siellä ennestään asuneisiin sakseihin ja böömiläisiin.
Alueelle perustettiin vuonna 928 Brandenburgin ja vuonna 948 Havelbergin hiippakunnat. Näistä Brandenburgin hiippakunta ulottui Itämereen saakka.
Kuningas Henrik Linnustaja liitti Branden­burgin alueisiinsa vuosina 928–929, mikä teki keisari Otto Suurelle mahdolliseksi vuonna 936 perustaa rajakreivi Geron hallitsema Nordmark. Raja­kreivi­kunta ja hiippa­kunnat kuitenkin kukistuivat suuressa slaavien kapinassa vuonna 983; tämän jälkeen keisarit eivät käytännössä voineet hallita aluetta 150 vuoteen. Näistä Brandenburgin hiippakunta oli ulottunut Itämereen saakka.
Vuonna 1127 hevelliläinen prinssi Pribislav nousi valtaan Brennan linnassa Branden­burgin kaupungissa. Hallitsijakaudellaan hän ylläpiti läheisiä suhteita saksalaiseen aatelistoon. Saksalaiset onnistuivat yhdistämän Branden­burgin ja Spandaun välisen alueen Pyhään saksalais-roomalaiseen keisari­kuntaan. Kiistan­alainen itäraja jatku Hevellin ja Sprewanen välillä ja tunnettiin nimellä Havel–Nuthe -linja. Sprewanelainen prinssi Jaxa Köpenickiläinen asui Köpenickissä rajan itä­puolella.
Historia > Wittelsbach-hallitsijasuku

Voitettuaan Habsburgit Wittelsbachin sukuun kuulunut keisari Ludvig IV, Henrik II:n setä, luovutti vuonna 1323 Branden­burgin vanhimmalle pojalleen, Baijerin herttua Ludvig IV:lle (Branden­burgin vaali­ruhtinaana Ludvig I). Koska rovasti Nikolaus von Bernau vuonna 1325 murhattiin, Branden­burgia rangaistiin paavillisella interdiktillä. Vuodesta 1328 lähtien Ludvig oli sodassa Pommeria vastaan, jota hän vaati läänitykseksi, ja sota päättyi vasta vuonna 1333. Branden­burgin koti­mainen aatelisto ei hyväksynyt markkreivi Ludvigin hallintoa. Keisari Ludvig IV:n kuoltua vuonna 1347 ilmaantui Vale-Valdemar, joka väitti olevansa vuosia aiemmin kuollut markkreivi Valdemar. Uusi keisari Kaarle IV tunnusti 2. lokakuuta 1348 tämän vallantavoittelijan Brandenburgin vaali­ruhtinaaksi, mutta hänet tuomittiin huijarina sen jälkeen, kun Wittelsbach- ja Luxemburg-suvut olivat tehneet keskenään rauhansopimuksen Eltvillessä. Vuonna 1351 Ludvig luovutti markkreivikunnan nuoremmille velipuolilleen Ludvig II:lle (Ludvig Roomalaiselle) ja Otto V:lle vastikkeeksi siitä, että itse pääsi Ylä-Baijerin yksin­valtiaaksi.
Ludvig Roomalainen pakotti Väärän Waldemarin luopumaan vaatimuksistaan Brandenburgiin ja onnistui hankkimaan Brandenburgin markkreiveille vaaliruhtinaan aseman, joka heille myönnettiin vuoden 1356 kultaisella bullalla. Brandenburgista tuli näin ollen vaaliruhtinaskunta, jonka hallitsijalla oli ääni­oikeus Pyhän Rooman keisarin vaalissa. Brandenburgin markkreivilla oli myös seremoniallinen arvonimi Keisari­kunnan arkki­kamari­herra. Kun Ludvig Roomalainen vuonna 1365 kuoli, Otto tuli Branden­burgin ainoaksi hallitsijaksi. Hän myi Ala-Lausitzin keisari Kaarle IV:lle vuonna 1367, jonka hän oli jo sitä ennen luovuttanut pantiksi Wettinin hallitsija­suvulle. Vuotta myöhemmin hän menetti Wałczin kaupungin Puolan kuningas Kasimir III Suurelle.
Historia > Luxemburg-hallitsijasuku

1300-luvun puolenvälin jälkeen keisari Kaarle IV ryhtyi toimiin saadakseen Brandenburgin Luxemburgin suvulle. Tällöin tämä suku saisi haltuunsa Brandenburgille kuuluvan äänen keisarin­vaalissa sillä ennestään olleen Böömin äänen lisäksi. Vuonna 1373 Kaarle onnistuikin ostamaan Brandenburgin Otolta 500 000 guilderilla, ja Gubenin maapäivillä Brandenburg ja Ala-Lausitz liitettiin Böömin kruunun maihin. Tältä ajalta on peräisin Kaarle IV:n maakirja, joka on tärkeä Brandenburgin keskiaikaista asutusta koskeva lähde. Kaarle valitsi Tangermünden linnan vaali­ruhtinaan asuin­paikaksi.
Luxemburg-suvun valta Brandenburgissa heikkeni Kaarlen veljenpojan Jobst Määriläisen hallitsija­kaudella. Neumark luovutettiin panttina saksalaiselle ritarikunnalle, joka kuitenkaan ei paljon kiinnittänyt huomiota tähän raja­seutuun. Wittelsbach- ja Luxemburg -sukuisten mark­kreivien aikana paikallinen aatelisto sai Branden­burgissa yhä suuremman vaikutus­vallan, kun keskus­valta heikkeni.
Historia > Hohenzollern-hallitsijasuku

Vastapalvelukseksi siitä, että tämä oli kannattanut Sigismundin valintaa keisariksi vuonna 1410, Hohenzollern-sukuun kuulunut Nürnbergin linnakreivi Fredrik VI sai vuonna 1411 Brandenburgin perinnöllisesti hallintaansa. Branden­burgin vaali­ruhtinaana hänet tunnetaan nimellä Fredrik I. Maa-aatelisto, muun muassa Quitzow-suku, vastusti hänen valintaansa, mutta Fredrik kukisti vastustajansa tykistön avulla, Joiden­kuiden aatelisten omaisuus takavarikoitiin, ja Fredrikin alamaisensa vannoivat hänelle uskollisuuden­valan Tangermündessä 20. maalis­kuuta 1414. Virallisesti hänet tunnustettiin markkreiviksi ja Brandenburgin vaaliruhtinaaksi Konstanzin kirkollis­kokouksessa 1415. Samassa kirkollis­kokouksessa hän sai myös Pyhän Rooman keisari­kunnan arkki­kamari­herran arvon 18. huhtikuuta 1417.
Fredrik valitsi asuinpaikakseen Berliinin, mutta vuonna 1425 hän vetäytyi Frankeniin. Silloin hän jätti Branden­burgin hallinnan vanhimmalle pojalleen Juhana Alkemistille, mutta piti itsellään vaaliruhtinaan arvon. Seuraava vaali­ruhtinas Fredrik II pakotti Berliinin ja Cöllnin kaupungit alistumaan valtaansa, ja samoin tekivät pian muutkin Brandenburgin alueen kaupungit. Hän valloitti myös Neumarkin takaisin Saksalaiselta ritarikunnalta ja aloitti alueen jälleen rakennuksen.
Useita vuosia kestänyt sota Pommerin herttuakuntaa vastaan päättyi Prenzlaun rauhan­sopimuksiin (1448, 1472 ja 1497).
Brandenburg hyväksyi protestanttisen uskon­puhdistuksen vuonna 1539. Siitä lähtien valtaosa väestöä on ollut luterilaisia, joskin muutamat myöhemmät vaali­ruhtinaat kääntyivät kalvinismiin.
Brandenburgin Hohen­zollernit yrittivät laajentaa alkujaan varsin suppeaa valtapiiriin, mutta tämä johti sotiin naapuri­maiden kanssa. Juhana Vilhelm, Julichin, Kleven ja Bergin herttua, kuoli lapsettomana vuonna 1609. Hänen vanhin veljen­tyttärensä Anna, oli vaaliruhtinas Juhana Sigismundin puoliso, mistä tämä sai aiheen rohkeasti vaatia alueita perinnökseen ja lähetti sotajoukkoja valloittaakseen osan Juhana Vilhelmin alueista Reininmaalla. Juhana Sigismundin epäonneksi samoihin aikoihin syttyi kolmikymmenvuotinen sota, johon tämä yritys sotkeutui, ja lisäksi Julichin vallanperimyksestä käytiin kiistaa. Sodan jälkeen Westfalenin rauhassa vuonna 1648 Brandenburg sai puolet näistä perintö­maista, mukaan luettuna Kleven herttuakunnan Reininmaalla sekä Markin ja Ravensbergin herttuakunnat. Nämä alueet, jotka olivat yli 100 kilometrin päässä Branden­burgin rajalta, muodostivat myöhemmin keskeisimmän osan Preussin Reininmaan maa­kuntaa.
Historia > Hohenzollern-hallitsijasuku > Brandenburg-Preussi

Kun Albrekt Fredrik, Preussin herttua, kuoli vuonna 1618 eikä hänellä ollut poikaa, hänen vävynsä Juhana Sigismund peri Preussin herttuakunnan. Sen jälkeen hän hallitsi molempia alueita personaaliunionina, joka tuli tunnetuksi nimellä Brandenburg-Preussi. Täten Juhana Sigismundin avioliitto Preussin Annan kanssa ja sekä tämän äidin­puolisen tädin kuolema vuonna 1609 ja isän kuolema vuonna 1618 ilman mies­puolista perillistä ratkaisi sen, että Hohenzollernit saivat alueita Brandenburgin lisäksi sekä Reinin­maalta että Itämeren rannikolta. Preussi (joka tuolloin käsitti vain suunnilleen sen alueen, joka myöhemmin tuli tunnetuksi Itä-Preussina), sijaitsi kuitenkin Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan ulkopuolella, ja Branden­burgin vaali­ruhtinaat hallitsivat sitä Puola-Liettuaan kuuluneena läänitys­alueena ja vannoivat tälle valtakunnalle kuuliaisuuden­valan.
Seuraavien kahden vuosisadan ajan Branden­burgin vaali­ruhtinaat pyrkivät hankkimaan maa-alueita, jotka yhdistäisivät nämä toisistaan erilleen sijainneet alueet, Mark Branden­burgin, Reininmaan ja Westfalenin alueet sekä Preussin herttua­kunnan yhtenäiseksi maan­tieteelliseksi kokonaisuudeksi. Westfalenin rauhassa, joka vuonna 1648 lopetti kolmi­kymmen­vuotisen sodan, Branden­burg-Preussi sai Taka-Pommerin, josta vuoden 1653 Stettinin rauhassa muodostettiin Pommerin maakunta, sekä Mindenin, Kaminin, Halbarstadtin ja Magdeburgin. Vuosi­sadan loppu­puolella Fredrik Vilhelm, "Suuri vaaliruhtinas", kehitti Brandenburg-Preussin suur­vallaksi. Rakennettiin Branden­burgin ensimmäinen laivasto (Kurbrandenburgische Marine), joka valloitti lyhyt­aikaisiksi siirto­maiksi Arguinin, Branden­burgin Kulta­rannikon ja Saint Thomas'n. Olivan rauhansopimuksessa vuonna 1660 vaali­ruhtinaat onnistuivat saavuttamaan Preussille täyden suvereni­teetin. Potsdamin edikti vuodelta 1685 salli hugenotti­pakolaisten muuttaa Hohen­zollernien alueille.
Historia > Hohenzollern-hallitsijasuku > Preussin kuningaskunta

Kiitokseksi avustaan Espanjan perimys­sodassa keisari Leopold I myönsi Fredrik Vilhelmin pojalle, Fredrik III:lle oikeuden korottaa Preussi kuningas­kunnan arvoon. Tammikuun 18. päivänä 1701 Fredrik kruunautti itsensä Preussin kuninkaaksi nimellä Fredrik I. Toisin kuin Branden­burg, Preussi oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan ulko­puolella, ja keisarikunnan alueella vain keisarilla ja Böömin hallitsijalla oli oikeus kuninkaan arvoon. Koska kuningas oli korkeampi arvonimi kuin vaaliruhtinas, Hohen­zollernien koko valtakuntaa alettiin pian tämän jälkeen käytännössä nimittää Preussin kuningas­kunnaksi, vaikka sen valta­keskus oli edelleen Branden­burgissa. Laillisesti Brandenburg kuitenkin oli yhä osa Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa ja se oli vain personaaliunionissa Preussin kuningaskunnan kanssa, jossa Hohenzollerneilla oli täysi suvereniteetti. Tämän vuoksi Hohenzollernit käyttivät edelleen myös Brandenburgin vaali­ruhtinaan arvo­nimeä niin kauan kuin keisari­kunta oli olemassa. Tähän aikaan keisarin valta keisari­kunnassa oli kuitenkin käynyt pelkästään nimelliseksi. Keisari­kunnan eri alueet toimivat enemmän tai vähemmän de facto itsenäisten valtioiden tavoin ja tunnustivat keisarin ylivallan vain muodollisesti. Tämän vuoksi Brandenburgia alettiin pian pitää de facto Preussin kuningas­kunnan osana eikä erillisenä valtiollisena kokonaisuutena.
Vuodesta 1701 aina vuoteen 1946 saakka Brandenburgin historia on pääosin sama kuin Preussin, josta 1700-luvulla tuli eurooppalainen suur­valta. Kuningas Fredrik Vilhelm I, ”Sotilas­kuningas”, uuden­aikaisti Preussin armeijan, kun taas hänen poikansa Fredrik II Suuri saavutti huomattavia sotilaallisia voittoja ja kuuluisuutta Sleesian sodissa ja Puolan jaoissa. Viimeksi mainituissa hän liitti valtakuntaansa myös Länsi-Preussiksi nimitetyn, siihen saakka Puolaan kuuluneen alueen, joka sijaitsi Brandenburgin ja Preussin herttuakunnan välissä ja oli erottanut nämä toisistaan.
Brandenburgin mark­kreivi­kunnan asema läänitys­alueena ja vaali­ruhtinas­kuntana lakkasi, kun Pyhä saksalais-roomalainen keisari­kunta vuonna 1806 hajosi, minkä jälkeen korkein valta Branden­burgissa ei enää kuulunut Hohen­zollerneille vain de facto vaan myös de jure. Napoleonin sotien jälkeen vuonna 1815 entisen vaali­ruhtinas­kunnan alueesta muodostettiin Preussin kuningas­kuntaan kuulunut Brandenburgin provinssi. Vuonna 1871 tapahtuneesta Saksan yhdistymisestä lähtien Branden­burg samoin kuin koko Preussi kuului Saksan keisarikuntaan, jossa Preussi oli suurin ja johtava osa­valtio.
Historia > Myöhemmät vaiheet

Natsi-Saksassa vuonna 1930-luvulla toteutetun Gleichschaltungin myötä Brandenburgin provinssi ja Preussin vapaavaltio menettivät käytännössä kaiken merkityksensä. Brandenburgin alueesta muodostettiin tällöin Mark Brandenburg -niminen gau-hallintoalue.
Preussin valtio lakkautettiin virallisesti vuonna 1947 sen jälkeen, kun Saksa oli hävinnyt toisen maailman­sodan. Mark Brandenburg muutettiin tällöin Brandenburg-nimiseksi Saksan osavaltioksi. Oder–Neisse-linjan itä­puolella oleva osa siitä, Neumarkin alue, oli kuitenkin jo vuonna 1945 siirretty Puolan hallintaan, ja sieltä oli saksankielinen väestö karkotettu. Oderin länsi­puolella oleva osa Branden­burgia kuului Neuvosto­liiton miehitys­vyöhykkeeseen lukuun ottamatta Berliiniä, joka jaettiin erikseen voittaja­valtioiden kesken ja jakautui Länsi- ja Itä-Berliiniin. Vuodesta 1949 lähtien Brandenburg kuului Saksan demo­kraattiseen tasa­valtaan, ja vuonna 1952 se jaettiin Cottbusin, Frankfurt an der Oderin, Schwerinin ja Neubrandenburgin piireihin.
Saksojen yhdistyessä vuonna 1990 DDR:n piirit lakkautettiin ja perustettiin nykyinen Brandenburgin osavaltio, jonka pää­kaupunkina on Potsdam. Branden­burgin mark­kreivi­kunnan 850-vuotis­päivää vietettiin virallisesti 11. kesäkuuta 2007, ja siihen liittyneet juhlallisuudet aloitettiin Brandenburgin kaupungissa 23. kesäkuuta 2006.
Brandenburgin maakunta noin vuonna 1905.
Brandenburg noin vuonna 1150.
Albrekt Karhun muistopatsas Berliinin Siegesalleella. Sivuhahmot ovat Brandenburgin piispa Wigger ja piispa Otto Bambergilainen.
Brandenburg Askanian hallitsijasuvun sammuessa vuonna 1320.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta vuosina 1273–1378:

  Habsburgien maat
  Luxemburg-suvun maat
  Wittelsbachien maat
Uskonnot Keski-Euroopassa noin vuonna 1618:

  Luterilaisia
  Kalvinisteja
  Zwingliläisiä
  Herrnhutilaisia
  Katolilaisia
  Ortodokseja
  Muslimeja
Brandenburg-Preussin laajeneminen vuosina 1600–1795.
Brandenburgin vaakuna vuosina 1945–1952.
Käännös suomeksi
Emil Virtanen (kirjailija)

Emil Virtanen (ven. Эмиль Иванович Виртанен, Emil Ivanovitš Virtanen; 1. lokakuuta 1900 Viipurin läänin Kaukola – 27. marraskuuta 1937 Petroskoin lähellä) oli neuvostoliitonsuomalainen kirjailija ja lehtimies.
Emil Virtanen osallistui Suomen sisällissotaan ja työskenteli sen jälkeen mm. Savon Kansan ja Kansan Työn toimittajana. Vuosina 1920–1923 hän kuului Suomen sosialistiseen työväenpuolueeseen ja vuosina 1921–1930 SKP:hen. Neuvostoliittoon Virtanen siirtyi vuonna 1930. Hän työskenteli Punainen Karjala -lehden toimittajana. Lokakuusta 1932 tammikuuhun 1936 Virtanen oli NKP(b):n ja vuodesta 1934 Neuvostoliiton kirjailijaliiton ehdokasjäsen.
Virtasen runoja julkaistiin kirjallisuuslehdissä Punakantele ja Rintama sekä Neuvostoliiton suomenkielisissä sanomalehdissä. Vuonna 1933 ilmestyi runokokoelma Minkä tähden taistelemme ja vuonna 1935 runoelma Auringon hymy. Hän käänsi suomeksi Aleksandr Puškinin sekä neuvostokirjailijoiden teoksia.
Syksyllä 1937 Emil Virtanen työskenteli Karellesin kuormaajana. Hänet pidätettiin 25. lokakuuta, tuomittiin kuolemaan vakoilijana ja ammuttiin. Virtanen todettiin syyttömäksi vuonna 1957.
Teoksia

Minkä tähden taistelemme: Runokokoelma. Petroskoi: Kirja, 1933.
Auringon hymy: Elämäntaparunoelma. Petroskoi: Kirja, 1935.
Runoja. Teoksessa Rakettu on raudalla, tulesta on tuotu: Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1917–1940. Petroskoi: Karjala, 1976, s. 299–309.
Brocciu

Brocciu-juustoa
Brocciu on korsikalainen lampaan- ja vuohenmaidosta valmistettava pehmeä juusto. Sitä valmistetaan Corse-du-Sudin ja Haute-Corsen departementeissa. Brocciu on ainoa korsikalainen juusto, jolla on EU:n myöntämä alkuperäsuojaus.
Brocciun valmistuksessa käytetään vuohen- ja lampaanmaidon lisäksi heraa. Ensin hera kuumennetaan 40 asteeseen ja siihen lisätään raakamaito ja suola, minkä jälkeen seos kuumennetaan 80–90 asteeseen. Juusto kypsyy 15 päivässä. Tuoretta brocciuta kutsutaan nimellä brocciu frais ja kypsynyttä nimellä brocciu sec tai brocciu passu.
Brocciun rasvapitoisuus kuiva-aineesta on 40 prosenttia. Kypsän brocciun maku on suolainen ja karvas. Brocciuta käytetään Korsikalla monessa ruokalajissa, ja sen paras sesonki on loka–kesäkuussa.
Allan Visanen

Allan Viljam Visanen (26.1.1903 Turku – 6. syyskuuta 1936 Petroskoi) oli suomalainen kommunisti ja Neuvostoliitossa toiminut kirjailija.
Visanen syntyi työläisperheeseen. 14-vuotiaana poikasena hän liittyi punakaartiin ja osallistui Suomen sisällissotaan. Vuonna 1921 hänestä tuli Suomen kommunistisen puolueen työntekijä. Vuonna 1928 hänet pidätettiin ja tuomittiin kahdeksi ja puoleksi vuodeksi vankilaan.
Vapauduttuaan vankilasta Visanen muutti vuonna 1931 Neuvostoliittoon. Hän työskenteli Petroskoissa teknikumin opettajana, opiskeli ja kirjoitti artikkeleita, kertomuksia ja kuvauksia suomenkielisiin lehtiin. Erillisinä kirjoina ilmestyivät Punaista elämää (1933), Antero (1934), Nuotio palaa (1934) ja näytelmä Teppojevin keksintö (1934).
Visanen kuoli 33-vuotiaana tuberkuloosiin.
Teoksia

Punaista elämää. Leningrad: Kirja, 1933. (Ilmestynyt myös New Yorkissa 1934.)
Antero. Petroskoi: Kirja, 1934.
Nuotio palaa. Petroskoi: Kirja, 1934.
Teppojevin keksintö: proloogi ja kuusi kuvaelmaa: tapahtumapaikka Neuvosto-Karjala. Petroskoi: Kirja, 1934.
Brittiläinen 5. jalkaväkidivisioona

| 5>  jalkaväkidivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1906-1960 1995-2012
Valtio:   Yhdistynyt kuningaskunta
Puolustushaarat:  maavoimat
Aselajit:  jalkaväki
Tukikohta:  Copthorne, Shrewsbury, Shropshire 1995-2012
Lempinimi:  The Globe Trotters The Gypsies The Fighting Fifth
Sodat ja taistelut:  Napoleonin sodat: * Bussacon taistelu * Sabugalin taistelu * Almeidan taistelu 1811 * Badajozin taistelu 1812 * Salamancan taistelu * Vitorian taistelu * San Sebastianin taistelu * Nivellen taistelu * Niven taistelut * Quatre Brasin taistelu * Waterloon taistelu Ensimmäinen maailmansota: * Monsin taistelu * Le Cateaun taistelu * Ypresin ensimmäinen taistelu * Ypresin toinen taistelu * Sommen taistelu * Ypresin kolmas taistelu * Vimyn taistelu * Epehyn taistelu Toinen maailmansota: * Ypresin taistelu * Sisilian maihinnousu * Italian valtaus * Luoteis-Euroopan sotatoimet 1944-1945 Kylmä sota: * Surabajan taistelu
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Thomas Picton Herbert Plumer Gerard Bucknall Thomas Morland
5. jalkaväkidivisioona oli Yhdistyneen kuningaskunnan vakinainen jalkaväkidivisioona. Yhtymän perusti Arthur Wellesley Napoleonin sotien Espanjan hallinnasta käytyihin taisteluihin ja sen jälkeen divisioona on palvellut muun muassa ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Divisioona lakkautettiin 1960, mutta se perustettiin uudelleen 1995 aluehallinnollisena esikuntana Walesin ja Englannin West Midlandsin, East Midlandsin ja Eastin hallinnoimiseksi. Divisioona lakkautettiin 1. huhtikuuta 2012.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alettua divisioonasta siirrettiin lokakuussa 1939 kaksi jalkaväkiprikaatia Ranskaan, jossa ne nimettiin erillisiksi jalkaväkiprikaateiksi. Divisioonan esikunta siirtyi Ranskaan 19. joulukuuta ja divisioona koottiin uudelleen 30. joulukuuta, jolloin siihen kuuluivat 13., 15. ja 17. jalkaväkiprikaati. Divisioona palasi Britteinsaarille toukokuun lopulla 1940 siirtoarmeijan vetäytyessä mantereelta.
Divisioonaan liitetyt 13. ja 17. jalkaväkiprikaati sekä osa divisioona joukoista irrotettiin huhtikuussa 1942 divisioonasta ja niistä muodostettiin Madagascarin valtaukseen lähetettävä Force 121. Divisioona oli seuraavan kerran kasassa vasta elokuussa.
Vuonna 1943 divisioona nousi 9. heinäkuuta liittoutuneiden mukana maihin Sisiliassa edeten edelleen Italian mantereelle, jossa se osallistui vuoden lopulla Sangron laakson taisteluihin. Vuonna 1944 divisioona osallistui Gariglianon ylimenohyökkäykseen, Anzion maihinnousuun ja Rooman valtaukseen. Divisioona viipyi Italiassa aina helmikuun loppuun 1945, jolloin se siirrettiin Luoteis-Euroopan rintamalle.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:5th Infantry Division (United Kingdom)
Käännös suomeksi
Nikolai Baiterjakov

Nikolai Semjonovitš Baiterjakov (ven. Никола́й Семёнович Байтеря́ков; 9. elokuuta 1923 – 1. huhtikuuta 1997) oli udmurttilainen runoilija.
Nikolai Baiterjakov syntyi talonpojan perheeseen Varzi-Jatšin kylässä Udmurtiassa. Hän opiskeli Možgan opettajaopistossa, työskenteli kolhoosissa ja rautatien rakennustyömaalla sekä osallistui toiseen maailmansotaan. Vuosina 1947–1964 hän toimi puoluevirkailijana, suoritti Iževskin puoluekoulun ja Neuvostoliiton kirjailijaliiton kurssit Moskovassa. Kirjailijaliiton jäseneksi hänet hyväksyttiin vuonna 1958.
Baiterjakovin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuosina 1939–1940. Ensimmäinen runokokoelma julkaistiin vuonna 1953. Kirjailijan pääteoksia ovat runoelmat Soldatjos ke koško (”Sotilaat palaavat”) ja Eš-Terek. Vuonna 1986 hänelle myönnettiin Udmurtian kansanrunoilijan arvonimi.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Nikolai Baiterjakov (venäjäksi)