Arthur de Gobineau
Gobineaun teoriat > Rotuteoriat > Rotujen alkuperä

Gobineaun mukaan oli jopa kyseen­alaista, polveutuivatko valkoinen, keltainen ja musta rotu alun perinkään samoista yhteisistä esivanhemmista. Hän ei ollut perehtynyt sen enempää teologiaan kuin aikansa luonnon­tieteeseenkään, mutta kun hän kirjoitti ennen kuin evoluutioteoria tuli yleisesti tunnetuiksi, hän piti Raamattua ­todenmukaisena kertomuksena ihmiskunnan muinais­historiasta. Esseessään Essai sur l'inégalité des races humaines hän lopulta hyväksyi vallitsevan kristillisen opin, että kaikki ihmiset polveutuivat yhteisistä esivanhemmista, Aatamista ja Eevasta. Mutta hän väitti, ettei mikään todistanut, että varhaisimmissa Aatamin jälkeläisten sukuluetteloissa värilliset rodut luettiin ihmis­sukuun kuuluviksi, vaikka toisaalta myönsikin, että kyky tuottaa lisääntymis­kykyisiä jälkeläisiä oli hyvä tunto­merkki sille, mitkä elävät olennot kuuluvat samaan lajiin.
Gobineau uskoi, että valkoinen rotu oli muihin rotuihin verrattuna ylivertainen korkea­kulttuurien luomisessa ja järjestyneen hallituksen ylläpidossa. Amerikkalainen historioitsija Geoffrey Field tulkitsi Gobineaun Essai-teoksen, joka oli kirjoitettu vuosien 1848–1849 vallan­kumousten jälkeen, eräänlaiseksi muisto­kirjoitukseksi Euroopan vanhalle aristo­kraattiselle yhteiskunta­järjestykselle, joka kunnioitti hierarkiaa, kunkin henkilön yhteis­kunnallista asemaa ja sukulinjoja. Muita rotuja kauniimpana, älykkäämpänä ja luomis­kykyisenä valkoinen rotu ja varsinkin sen arjalainen haara olisi ollut kulttuurin ja sivilisaation kantaja ja saanut aikaan menneisyyden suuret saavutukset. Mutta sivilisaatio­prosessi olisi väistämättä johtanut sen sekoittumiseen alempien rotujen kanssa, mikä aikojen kuluessa olisi johtanut jalon rodun heikentymiseen, niin että lähinnä vain aatelistossa oli enää arjalaisen rodun lähes puhdas­verisiä edustajia. Tätä Gobineau piti historian paljastamana suurena ja väistämättömänä tragediana, josta hän katsoi oman aikansa olevan täynnä todisteita. Sellaisina hän piti aikansa vallan­kumouksia, egalita­ristisia ja demo­kraattisia ihanteita, porvariston itsekästä materialismia ja aateliston voimattomuutta näiden haasteiden edessä. Ranska oli hänen mukaansa jo kulutettu loppuun ja Britannia hitaasti rappeutumassa, mutta kuten Michael Biddiss on osoittanut, Gobineau ei pitänyt korkeassa arvossa myöskään aikansa Preussia. Viimeisinä vuosinaan hän katsoi tämän rodullisen rappeutumisen kiihtyneen entisestään ja uskoi sen johtavan maailman­laajuiseen kriisiin. Gobineau piti kuitenkin mahdollisina, että muina aika­kausina sivilisaation kehitys oli ollut toisen­laista ja pohdiskelu mahdollisuutta, että muilla roduilla olisi joskus saattanut olla parhaat ominaisuudet. Eurooppalaista kulttuuria hän kuitenkin piti parhaana, mikä muinaisista kulttuureista oli jäljellä, ja ominais­laatunsa vuoksi elin­kelpoisimpana aikansa kulttuureita. Gobineau tähdensi kirjoittavansa roduista, ei yksilöistä, ja että lahjakkaiden mustien tai aasialaisten yksilöiden olemassaolo ei kumonnut hänen väitettään mustan ja aasialaisen rodun yleisestä alemmuudesta. Gobineau kirjoitti:
»En jää odottamaan, että tasa-arvon ystävät näyttävät minulle sellaisia katkelmia lähetys­saarnaajien tai meri­kapteenien kirjoittamissa kirjoissa, joissa julistetaan, että joku wolof on taitava puuseppä ja joku hottentotti hyvä palvelija, että joku kafferi tanssii ja soittaa viulua tai että bambara osaa aritmetiikkaa.. Jättäkäämme syrjään tällaiset lapsellisuudet ja verratkaamme toisiinsa ryhmiä, ei yksilöitä.»
Gobineau väitti, että rotu oli kohtalo, ja julisti retorisesti:
»Niinpä Huron-intiaanin aivot sisältävät kehittymättömässä muodossa älyn, joka on täysin sama kuin englantilaisilla ja ranskalaisilla! Miksi hän sitten ei aikojen kuluessa ole keksinyt kirjojen painamista tai höyrykonetta?»
Edelleen hän kirjoitti, että missään ei maaperä ole hedelmälli­sempi ja ilmasto suotuisampi kuin eräissä Amerikan osissa. Siellä on joukoittain suuria jokia, ja lahdet ja satamat ovat suuria, syviä ja erin­omaisia, ja niitä on paljon. Arvokkaita metallejakin voidaan kaivaa lähes maan pinnasta. Gobineau piti sitä seikkaa, että Pohjois-Amerikan intiaanit eivät edullisista olosuhteistakaan huolimatta olleet onnistuneet luomaan eurooppalaiseen verrattavaa kulttuuria, ilmeisenä todistuksena valkoisen rodun ylivertaisuudesta.
Gobineaun keskeisin väite oli, että eurooppalainen kulttuuri oli levinnyt ensin Kreikasta Roomaan ja sieltä myöhemmin germaanisille ja muille nykyajan kansoille. Hänen mukaansa se periytyi viime kädessä kanta­indo­eurooppa­laisilta, joista eräät antro­pologit olivat jo ennen Gobineauta käyttäneet nimitystä arjalaiset (engl. Aryan), vaikka vain indo­iranilaisten tiedetään käyttäneen itsestään tätä nimitystä.  Näihin kuului useita ryhmiä, jotka kielen mukaan voitiin jakaa moniin alaryhmiin kuten keltteihin, slaaveihin ja germaaneihin.
Monien muiden rasistien tavoin Gobineau uskoi, että ihmisen ulkonäkö ratkaisi, mitä hän tekee, toisin sanoen kauniit ihmiset tekisivät kaunista taidetta ja rumat ihmiset rumaa taidetta. Gobineaun teorialla oli myöhemmin suuri vaikutus Saksan kansallis­sosialistien käsityksiin taidehistoriasta. Heidän mukaansa eri kansojen kulttuuriset saavutukset olivat heidän rodullisen koostumuksensa tulosta – renessanssiajan suuret taiteilijat olivat kaikki pohjois­maista alkuperää ja heidän teoksensa kuvastivat heidän omaa ulko­näköään, kun taas modernin taiteen hirviömäisyydet vain kuvaavat niiden tekijöiden ulko­muotoa. Vuonna 1970 Gerhard Weinberg kuvaili heidän taide­käsitystään hieman kärjistäen niin, että sen mukaan Botticellin oli täytynyt olla yhtä hoikka kuin hänen kuuluisan Venuksensa, Rubensin yhtä pyylevä kuin hänen maalaamiensa hahmojen ja Picassolla varmaankin oli kolme silmää.