stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laura Huhtasaari
Yksityiselämä > Huhtasaareen kohdistunut ilkivalta ja uhkailu

Huhtasaaren Porin-asunnon kaksi ikkunaa rikottiin joulun 2017 aikana ja asiasta tehtiin rikosilmoitus. Tapauksesta nousi valtakunnallinen kohu. Syyllisten arveltiin olevan poliittisin motiivein liikkuneita aktivisteja, mutta jo vuonna 2018 rikkojiksi paljastui kaksi alle 15-vuotiasta poikaa. Poliisi ei kuitenkaan kertonut asiaa julkisuuteen, vaan se tuli esille vasta helmikuussa 2020 Satakunnan Kansan saamien tietojen pohjalta. Huhtasaaren mukaan asuntoa on aikaisemminkin vandalisoitu. Joulukuun 2017 alussa talon seinään oli maalattu spray-maalilla teksti ”homohuora”.
Maaliskuussa 2019 kokoomuksen Porin varavaltuutettu Tero Niskanen soitti hätäkeskukseen puhelun, jossa hän omien sanojensa mukaan kertoi ehdottaneensa ”entäs jos poltan Laura Huhtasaaren asunnon”. Hänen sijaintinsa paikannettiin, ja poliisi pidätti hänet. Niskanen kertoi myöhemmin olleensa kovassa humalassa ja hermostuneensa perussuomalaisten vaalivideosta. Niskanen pyysi Huhtasaarelta anteeksi ja erosi kokoomuksesta.
Kirjallisuutta

Sakari Muurinen, Juha Ståhle. Missä Laura, siellä ongelma. Tammi 2020. ISBN 9789520417215.
Hyväsydäminen huora

Hyväsydäminen huora (engl.  Hooker with a heart of gold) on arkkityyppinen fiktiivisissä tarinoissa esiintyvä perushahmo. Hyväsydäminen huora on yleensä prostituoitu, joka on lempeä ja ymmärtäväinen. Hahmo antaa usein neuvoja päähenkilölle tai toimii tärkeänä sanansaattajana. Hyväsydäminen huora kuvataan tavallisesti traagisena hahmona, ja hänellä saattaa olla onneton kohtalo.
Esimerkkejä kirjallisuudessa ja elokuvissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Belle Watling   | … |  Tuulen viemää   |
|  Sonja Marmeladova   | … |  Rikos ja rangaistus   |
|  Vivian Ward   | … |  Pretty Woman   |
|  Lady Heather   | … |  CSI (Las Vegas)    |
Sakari Mononen

Sakari Mononen, 1982
Tuomo Sakari Mononen (27. heinäkuuta 1928 Korpiselkä – 7. kesäkuuta 1997 Espoo) oli suomalainen säveltäjä ja urkuri. Hän suoritti urkujensoittodiplomin Sibelius-Akatemiassa 1961 (opettajanaan Tauno Äikää) ja sävellysdiplomin 1962 (Nils-Eric Fougstedt ja Einar Englund). Samana vuonna hän aloitti Kuopion musiikkiopiston, myöhemmin Kuopion konservatorion lehtorina, vuodesta 1970 kirkkomusiikkiosaston johtajana ja vuodesta 1976 laitoksen varajohtajana sekä vuodesta 1981 apulaisrehtorina. Hän sai director musices -arvon 1967 ja kirkon sävellyspalkinnon 1980. Mononen jäi eläkkeelle 1991 ja muutti Espooseen.
Vapaata atonaalista varhaisvaihetta Monosella seurasi dodekafoninen kausi, kluster- ja kenttätekniikka. Myös uusbarokkinen tyyli esiintyy monessa hänen teoksessaan. Lukuisat Monosen orkesteriteoksista kantaesitettiin Kuopion Musiikkiopiston ja konservatorion, Riistaveden ja Limingan musiikkileirien orkesterien konserteissa kapellimestari Pentti Sistosen johdolla. Sakari Mononen on jazzpianisti Tuomas Kaupin isoisä.
Sävellyksiä > Orkesterille

Preludi (1961)
Concerto grosso (1970)
Legenda con espressione (1971)
Perspectives (1972)
Elegia jousiorkesterille (1973)
Pieni sarja puhallinorkesterille (1975)
Divertimento nro 1 (1971)
Divertimento nro 2 kamariorkesterille (1976)
Johdanto ja passacaglia 1 ja 2 jousiorkesterille (1976,1979)
Sinfonia nro 1 (1961)
Sinfonia nro 2 (1984)
Intrada (1988)
Voces lucis et ombrae (1991).
Sävellyksiä > Kamarimusiikkia

jousitrio (1960)
jousikvartetto (1961)
Pastoraali puupuhaltimille (1970)
sonaatti klarinetille ja pianolle (1973)
trio huilulle, fagotille ja pianolle (1975)
Riistavesi-fanfaari vaskille (1979)
Intrada kolmelle trumpetille, kolmelle pasuunalle ja tuuballe (1982)
Leikkejä yksinäisille puhallinkvartetille (1982)
Tule kanssani satuun puhallinkvartetille (1982).
Sävellyksiä > Soolosoittimille

2 sarjaa pianolle (1959, 1970)
pianosonatiini (1960)
Partita uruille (1960)
3 urkusonaattia (1962, 1964, 1965)
Fantasia uruille (1966)
Etydi viululle (1966)
2 preludia uruille (1966, 1978)
Neljä miniatyyriä huilulle (1973)
Tanssisarja pianolle (1979)
Fanfare misterioso trumpetille (1980).
Sävellyksiä > Kantaatteja

Armon sana (1968, U. Eskelinen)
Lakeus kertoo (1977, I. Kaakinen)
Temppeliveljet (1978, A. Krohn).
Sävellyksiä > Kuorolle a cappella

Psalmi 100 sekakuorolle (1963)
Oi Jeesus, auttaja sekakuorolle (1968)
kolme motettia (1971)
Vuorela-sarja sekakuorolle (1972)
Joulumaisema mieskuorolle (1978, A. Pölönen)
Juhannuksen aikaan mieskuorolle (1980).
Sävellyksiä > Laulusarjoja

Souvenirs lauluäänelle ja pianolle (1972, E. Karjalainen)
Vaeltajan lauluja (1974, Raamattu)
Herra, minun kallioni baritonille ja uruille (1980, Raamattu)
Tule kanssani satuun (1989, S. Turkka).
Sävellyksiä > Lauluja

Joulumaisema (1979, A. Pölönen)
Ilta (1980, A. Hellaakoski)
Temppelihymni (1982, S. Rissanen)
Kohottakaa riemuhuuto Herralle (1991, Raamattu)
Temppeliveljet (1991, A. Krohn)
Suorakulma (1991, E. Mutru)
Valo alttarin (1993, E. Schikaneder, E. Mutru).
Kirjallisuutta

Ahonen, Maija-Liisa: Viisi vuosikymmentä: Kuopion konservatorio 1954–2004. (Mukana CD-liite.) ER-Paino 2004. ISBN 952-91-6864-0
Tereska, Tarja: Sakari Monosen musiikki: Tutkielma tyylillisestä ja teknisestä kehityksestä v. 1959–79. 1985. Joensuun yliopisto. ISBN 951-696-540-7
Salmenhaara, Erkki (toim.): Suomalaisia säveltäjiä, s. 340 (Mikko Heiniö). Otava 1994
Kuopion konservatorion nimikirja
Kuopion konservatorion vuosikertomukset
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Eero Hyvönen

Eero Tapio Hyvönen (s. 30. kesäkuuta 1959) on suomalainen journalisti, joka aloitti Julkisen sanan neuvoston puheenjohtajana 1.1.2020. Aiemmin hän on toiminut päätoimittajana Helsingin Sanomissa, Nelosen uutisissa, Radio Cityssä ja Ylioppilaslehdessä. Hän on työskennellyt myös Ylessä, City-lehdessä ja sanomalehti Uudessa Suomessa. Koulutukseltaan Hyvönen on juristi.
Hyvönen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1987.
Kirjallisuutta

Blåfield, Antti: Loistavat Erkot: Patruunat ja heidän päätoimittajansa. Helsinki: Otava, 2014. ISBN 978-951-1-28256-3.
Virkkunen, Janne: Päivälehden mies. Helsinki: WSOY, 2013. ISBN 978-951-0-40015-9.
J. Allen Hynek

Allen Hynek ja Jacques Vallée
Josef Allen Hynek  (1. toukokuuta 1910 Chicago, Illinois – 27. huhtikuuta 1986 Scottsdale, Arizona) oli yhdysvaltalainen tähtitieteen professori ja ufotutkija. Hynekiä pidetään yhtenä ufotutkimuksen tärkeimmistä nimistä. Hän oli 1940-luvun lopulta lähtien neuvonantajana ufoprojekteissa kuten Blue Book. 1960-luvun lopulta alkaen hän oli vakuuttunut ufoilmiön todellisesta olemassaolosta. Hynek arvosteli ufoista tehtyä Condonin raporttia. Hynek ei edellyttänyt ufojen tulevan ulkoavaruudesta vaan piti yhtä mahdollisina jonkinlaista rinnakkaistodellisuutta tai paranormaaleja keinoja käyttävää mutta maanpäällistä älyä.
Hynek muistetaan myös kehittämästään ufo-havaintojen luokituksesta, joka tunnetaan nimellä Hynekin luokitus.
Tähtitieteilijän ura

1947 Hynek työskenteli Ohion yliopiston McMillin tähtitieteen observatorion johtajana ja 1950–1956 Ohio State Universityssä tähtitieteen professorina. Hän toimi vuosina 1956–1960 Smithsonian Astrophysical Observatoryn apulaisjohtajana. Tänä aikana hän osallistui NASA:n rahoittaman satelliittien seurantajärjestelmän suunnitteluun.1957 hän oli vastuussa silloisen Neuvostoliiton marraskuussa laukaiseman Sputnik 2 -satelliitin seurannasta. Vuonna 1960 hänet nimitettiin tähtitieteen professoriksi Northwestern-yliopistoon. Samaan aikaan hän työskenteli Lindheimerin tähtitieteellisen tutkimuskeskuksen johtajana.
Ufotutkimus

Hynek kutsuttiin neuvonantajaksi Project Sign -ufotutkimusohjelmaan, joka oli keskitetty ilmavoimien Wright-Pattersonin tukikohtaan Ohion Daytonissa. Vuosina 1949–1952 toimineessa Project Grudge -ohjelmassa hän ei ollut mukana.
Hän toimi myös vuosina 1952–1969 Yhdysvaltain ilmavoimien ufotutkimushanke Blue Bookin tieteellisenä neuvonantajana.
Toimittaja, ufotutkija ja -kirjailija Frank Edwards kritisoi häntä hyvin voimakkaasti kirjassaan Lentävien lautasten arvoitus (suom. Otava 1968) Socorron Ufo-ja humanoidihavainnon yhteydessä. Kuitenkin Hynek piti tapausta hyvin merkittävänä käyttäen termiä "nuts and bolts" (mutterit ja pultit) . Termi viittaa teoriaan että ufot olisivat todellisia, rakennettuja aluksia ("rautalaiva"-teoria).
Ufotutkijana ankarinta arvostelua Hynek sai ehdotettuaan suokaasua selitykseksi muutamille ilmiöistä, joita oli nähty soisella alueella Michiganin Dexterissä ja Hillsdalessa 1966. Tuolloiset Michiganin kongressiedustajat Gerald Ford ja Weston Vivian vaativat asiasta tutkimuksen. Suomessa Pohjolan Sanomat -lehti julkaisi 27.3.1966  artikkelin Lentävät lautaset suokaasuilmiöitä?. Tässä artikkelissa Hynek mainitsi, että molemmat hänen tutkimansa havainnot olivat tapahtuneet suoperäisellä alueella. Hynek suhtautui kriittisesti ufokontaktihenkilöihin ja halusi pitää kontaktitapaukset ja humanoidihavainnot selkeästi erillään.
Vuonna 1973 Hynek perusti yksityisen ufotutkimusjärjestö CUFOS:in (Center for UFO Studies). Hynek piti ufoja käsittelevän esitelmän YK:n poliittiselle erityiskomitealle 27.11.1978. Hynekiltä ilmestyi huhtikuussa 1972 teos Ufot – toden rajamailla (suom. WSOY 1973). Tässä kirjassa hän esitti luomansa ufoluokittelun esimerkkitapauksineen ja peräänkuulutti ufoilmiöiden tieteellistä tutkimusta.
Hän myös kritisoi ankarasti Yhdysvaltain ilmavoimien tutkimusmenetelmiä. Hänen mukaansa ilmavoimien suorittamat tutkimukset olivat kaiken kaikkiaan harrastelijamaisia ja hyödyttömiä. Kirjassaan Ufot – toden rajamailla hän esitti Condonin raporttiin liittyneen tutkimuksen olleen osin tehotonta asiantuntemuksen puutteen vuoksi.
Vuonna 1985 Hynek oli Norjan Hessdalenissa tapahtuneen ufoaallon tutkimuksen tukiryhmässä ja vieraili paikalla tutustumassa tutkimusjärjestelyihin.
Hän toimi Steven Spielbergin ohjaaman elokuvan Kolmannen asteen yhteys neuvonantajana ja esiintyy elokuvassa ns. cameoroolissa. Hän tulee esiin kohtauksessa, jossa emoalus laskeutuu Devils Tower -vuoren läheisyyteen rakennettuun tukikohtaan.
Aiheesta muualla

CUFOS
http://ncas.sawco.com/ufosymposium/hynek.html
http://www.cufon.org/cufon/hynekint.htm
Hynekin puhe YK:ssa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Rauni Mollberg

| Rauni Mollberg |
| --- | --- |
 Rauni Mollberg vuonna 1977
Henkilötiedot
Koko nimi:  Rauni Antero Mollberg
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1929 Hämeenlinna
Kuollut: 11. lokakuuta 2007 (78 vuotta) Loimaa
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Maa on syntinen laulu (1973)
Palkinnot
 Parhaan ohjauksen Jussi (1973), (1974), (1978), (1986) Sotaerakko  Maa on syntinen laulu  Aika hyvä ihmiseksi  Tuntematon sotilas Parhaan tuottajan Jussi (1981)  Milka  Aika hyvä ihmiseksi  Maa on syntinen laulu  Pro Finlandia (1980) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Rauni Antero ”Molle” Mollberg (15. huhtikuuta 1929 Hämeenlinna – 11. lokakuuta 2007 Loimaa) oli suomalainen akateemikko ja elokuva- ja televisio-ohjaaja.
Lapsuus ja nuoruus

Mollbergin vanhemmat olivat Matti Valdemar Mollberg (1901–1972) ja Elina (Elli) Vilhelmiina Mollberg o.s. Ahonen (1900–1983). Mollberg oli lähtöisin vaatimattomista oloista, isä oli autonkuljettaja, ja vanhemmat hoitivat talonmiehen tehtäviä useissa taloissa, ja myös Mollberg oli mukana työssä. Hänellä oli alun perin kolme veljeä, mutta kaksoisveli Reino kuoli vuoden ikäisenä. Veljen menetys on vaikuttanut Mollbergin työhön ja sai hänet tekemään televisio-elokuvan Toivo Pekkasen kirjasta Lapsuuteni. Hän on kertonut maalanneensa "elokuvillaan yhtä ainoaa aihetta, iloa ja murhetta, elämää ja kuolemaa".
Kouluaikana Mollberg teki sekalaisia töitä, oli muun muassa Hämeenlinnassa Raatihuoneenkadulla elokuvateatteri Satulinnassa paikannäyttäjänä. Jo lapsesta lähtien tilaisuuksissa esiintynyt Mollberg sai kauppakouluaikana opettajansa avulla esiintymistöitä radiosta.
Ura > Teatteri ja Kuopion Taiteilijaseura

Käytyään kauppakoulun 1945–1946 Mollberg oli harjoittelijana rautakaupassa mutta pääsi vuonna 1947 Suomen teatterikouluun, josta hän valmistui 1950. Samalla Teatterikoulun kurssilla Mollbergin kanssa opiskelivat muiden muassa Jussi Jurkka, Mikko Niskanen, Tiina Rinne ja Veikko Sinisalo. Valmistumisensa jälkeen Mollberg toimi vuoden verran Joensuun kaupunginteatterissa, mutta sai potkut yhdessä Leo Jokelan ja Leo Hokkasen kanssa, sillä teatterin ohjelmistoa suunnattiin operetteihin eikä Mollberg osannut laulaa.
Mollberg kävi välillä armeijan ja aloitti sitten näyttelijä-ohjaajana Kuopion yhteisteatterissa ja vaikutti Kuopion teatterielämässä kaksitoista vuotta. Hän pysyi syrjässä kuopiolaisesta herraklubista, ja Jorma Savikko ihmettelee Mollberg-elämäkerrassaan, mahtoiko siitä johtua, että siitä ajasta ei Teatterin maailma 1965 tiedä mitään. Hän perusti Nuorisolinjan ja sai sen hyväksi tekemästään työstä ensimmäisen Minna-patsaan 1957.
Mollberg valittiin 1958 jo lopettamisuhan alla olleen Kuopion Taiteilijaseuran puheenjohtajaksi. Talousvaikeuksissa ollut seura sai aiemmin niukat avustukset kaupungilta, mutta Mollberg keräsi tukea paikalliselta liike-elämältä ja erilaisilta yhteisöiltä, niin että seura tuli omillaan toimeen. Taidepäivät muutettiin Kuopion taideviikoksi, ja mukaan kutsuttiin eri alojen taiteilijoita. Kuopion kaupunki antoi hänelle 1962 Kuopio-stipendin, ja 1963 hän sai toistamiseen Taiteilijaseuran Minna-patsaan. "[Mollbergilla] on poikkeuksellinen kyky tehdä työtä ja heittäytyä eheästi, väsähtämättä ja työlästymättä kaikkeen siihen mihin hän ryhtyy", sanottiin stipendiuutisessa.
Ura > Televisio ja elokuva

Mollberg aloitti vuonna 1963 Yleisradiossa televisioteatterin ohjaajana. Mollbergista tuli pian Yleisradion TV2:n teatteriosaston ohjaaja, ja se oli hänen pitkäaikaisin työtehtävänsä (1968–1986).
Mollbergin vuonna 1973 valmistunut ensimmäinen pitkä elokuva, Timo K. Mukan romaaniin pohjautuva Maa on syntinen laulu, oli arvostelu- ja katsojamenestys. Elokuva sai kolme Jussi-palkintoa (paras miespääosa, paras kuvaus, paras ohjaus) sekä erikoispalkinnon Locarnon kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla. Elokuva keräsi teattereihin 709 664 katsojaa, tulos jolla se oli vuoden 2003 tilastojen mukaan yhdenneksitoista katsotuin kotimainen elokuva.
Mollbergin toinen yleisömenestyselokuva oli Väinö Linnan romaaniin perustuva 1985 valmistunut Tuntematon sotilas. Mollberg käytti nuorempia ja tuntemattomampia näyttelijöitä kuin Edvin Laine 30 vuotta aiemmin valmistuneessa Linnan romaanin filmatisoinnissa. Mollbergin elokuvan katsojamäärä teattereissa oli 590 271.
Mollberg toimi taiteilijaprofessorina vuosina 1978–1988 ja sai taiteen akateemikon arvon vuonna 1989. Hänen saamiinsa tunnustuksiin kuuluu myös Pro Finlandia -mitali vuodelta 1980 ja viisi Jussi-palkintoa.
Rauni Mollbergilla oli asunto ja elokuvastudio Vesilahdella Korpiniemen entisellä koululla 1960-luvulta aina vuoteen 1997 saakka. Vuonna 1997 hän osti Loimaalta Orisuon entisen kansakoulun kodikseen ja studiokseen ja hän asui siellä lähes kuolemaansa saakka.
Mollberg kuoli 11. lokakuuta 2007 Loimaan terveyskeskuksessa keuhkokuumeeseen sairastettuaan neljä vuotta verisyöpää. Hänet on haudattu Ahveniston hautausmaalle synnyinkaupunkiinsa Hämeenlinnaan.
Ura > Jälkimaine

Teatteriohjaaja Eira Mollberg on Rauni Mollbergin tytär. Hän on kirjoittanut isästään kirjan Molle, isäni (Otava 2008). Eira Mollberg on antanut ymmärtää, että julma isä turmeli vaimonsa ja poikansa mielenterveyden. Elokuvaohjaaja Veikko Aaltonen, joka teki pitkään yhteistyötä Rauni Mollbergin kanssa apulaisohjaajana, käsikirjoittajana, leikkaajana ja äänittäjänä, on tehnyt Mollbergista vuonna 2021 valmistuneen dokumenttielokuvan Dinosaurus. Aaltosen mukaan Mollberg kohteli näyttelijöitä menetelmin, joita ei omana aikanaan ihmetelty, mutta jotka vuoden 2017 Me Too -kampanjan valossa  arvioituina olisivat vähintäänkin kyseenalaisia. Maa on syntinen laulu -elokuvan käsikirjoittamiseen osallistunut Panu Rajala on myöhemmin muistellut, kuinka kuvauksissa hevosia ja koiria hakattiin ja näyttelijöitä kohdeltiin kaltoin. Monet Mollbergin elokuvissa esiintyneet näyttelijät, muun muassa Vilho Koskelan roolin Tuntemattomassa sotilaassa näytellyt Risto Tuorila, ovat kertoneet traumatisoitumisestaan.lähde?
Ystävät, toverit -elokuvan toinen käsikirjoittaja kirjailija Joni Skiftesvik on voimakkaasti arvostellut muun muassa omaelämäkerrallisessa romaanissaan Valkoinen Toyota vei vaimoni tuottaja-ohjaaja-käsikirjoittaja Mollbergia siitä, että tämä ”käveli hänen ylitseen” elokuvan toteutusvaiheessa. Skiftesvikin mukaan osa Suomen Elokuvasäätiön hyväksymästä käsikirjoituksesta jätettiin kuvaamatta, kokonaisia elokuvan tasoja poistettiin, tematiikkaa muutettiin ja Mollberg tuottajavaltaansa käyttäen sisällytti elokuvaan omia teemojaan neuvottelematta käsikirjoittajan kanssa.lähde?
Silti Mollberg nautti suurta arvostusta kollegoidensa ja elokuvayleisön keskuudessa.
Filmografia > Pitkät elokuvat

Maa on syntinen laulu (1973)
Aika hyvä ihmiseksi (1977)
Milka (1980)
Tuntematon sotilas (1985)
Ystävät, toverit (1990)
Paratiisin lapset (1994)
Filmografia > Televisioelokuvat

Ei koskaan pilanpäin (1964)
Roinilan talossa (1965)
Lapsuuteni (1967)
Tehtaan varjossa (1969)
Sotaerakko (1972)
Siunattu hulluus (1975)
Mollen löytötavaraa: Soittelijapoika (1990)
Nuoruusaikoja osa 1: Taustan Mikon kotiinpaluu (1999)
Nuoruusaikoja osa 2: Ison miehen vierailu (1999)
Nuoruusaikoja osa 3: Puu kulkee (2000)
Nuoruusaikoja osa 4: Heikuraisen nauru (2001)
Nuoruusaikoja osa 5: Korpisen veljekset (2002)
Nuoruusaikoja osa 6: Reissu (2004)
Kirjallisuutta

Eira Mollberg, Molle, isäni, Otava 2008 ISBN 978-951-1-22953-7
Niko Jutila, Molle. Rauni Mollbergin elämä ja kuvat. WSOY 2023 ISBN 978-951-0-48057-1
Aiheesta muualla

Rauni Mollberg Ylen Elävässä arkistossa (Archive.org)
Ymmärrätkö Rauni Mollbergin hulluuden ja sadismin, Veikko Aaltonen? KC Karemo, Yle
Sakari Toiviainen: / Mollberg, Rauni (1929–2007) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 12.10.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
HS Elämäkerta: Rauni Mollberg itketti ja jopa rääkkäsi työtovereitaan, mutta pahimman kohtelun sai oma poika
| n k Parhaan ohjauksen Jussi-palkinnot |
| --- | --- |
1944–1959:  Hannu Leminen (1944)  Valentin Vaala (1945)  ei jaettu (1946)  Valentin Vaala (1947)  Roland af Hällström (1948)  ei jaettu (1949)  Toivo Särkkä (1950)  Matti Kassila (1951)  Valentin Vaala (1952)  Edvin Laine (1953)  Matti Kassila (1954)  Matti Kassila (1955)  Edvin Laine (1956)  Matti Kassila (1957)  ei jaettu (1958)  Jack Witikka (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Maunu Kurkvaara (1962)  Mikko Niskanen (1963)  Mikko Niskanen (1964)  ei jaettu (1965)  Risto Jarva (1966)  Mikko Niskanen (1967)  Risto Jarva ja Mikko Niskanen (1968)  Edvin Laine, Jörn Donner ja Timo Bergholm (1969)  Erkko Kivikoski (1970)  Risto Jarva (1971)  Mikko Niskanen (1972)  Erkko Kivikoski, Rauni Mollberg ja Veikko Kerttula (1973)  Rauni Mollberg (1974)  Jaakko Pakkasvirta ja Veikko Kerttula (1975)  ei jaettu (1976)  Heikki Partanen, Katariina Lahti ja Riitta Rautoma (1977)  Risto Jarva ja Rauni Mollberg (1978)  Timo Linnasalo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Pirjo Honkasalo, Pekka Lehto ja Erkko Kivikoski (1981)  Mikko Niskanen (1982)  Mika Kaurismäki (1983)  Heikki Partanen ja Tapio Suominen (1984)  Timo Humaloja (1985)  Matti Ijäs ja Rauni Mollberg (1986)  ei jaettu (1987)  Åke Lindman (1988)  Pekka Parikka (1989)  Pekka Parikka (1990)  Aki Kaurismäki (1991)  Mika Kaurismäki (1992)  Aki Kaurismäki (1993)  Veikko Aaltonen (1994)  Aleksi Mäkelä (1995)  Markku Pölönen 	(1996)  Aki Kaurismäki (1997)  Olli Saarela (1998)  Markku Pölönen (1999) 
2000–2019:  Olli Saarela (2000)  Olli Saarela (2001)  Jarmo Lampela (2002)  Aki Kaurismäki (2003)  Jarmo Lampela (2004)  Markku Pölönen (2005)  Aku Louhimies (2006)  Aku Louhimies (2007)  Petri Kotwica (2008)  Dome Karukoski (2009)  Klaus Härö (2010)  Dome Karukoski (2011)  Aki Kaurismäki (2012)  Maarit Lalli (2013)  Pirjo Honkasalo (2014)  Jukka-Pekka Valkeapää (2015)  Aleksi Salmenperä (2016)  Juho Kuosmanen (2017)  Antti-Jussi Annila (2018)  Aleksi Salmenperä (2019) 
2020–2039:  Miia Tervo (2020)  Zaida Bergroth (2021)  Juho Kuosmanen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Mollberg syyskuussa 2007, runsas kuukausi ennen kuolemaansa.
Ohjaaja Rauni Mollberg, äänisuunnittelija Heikki Kujala ja kuvaaja Jorma Karhunen kesäkuussa 1970 tekemässä Yleisradion televisio-ohjelmaa "Pääluottamusmies".
Ohjaaja Rauni Mollberg marraskuussa 1971 ohjaamassa Yleisradion televisio-ohjelmaa "Sotaerakko".
Hypoteesi

Tiede
Tieteellinen menetelmä
 Tieteellinen selittäminen
Falsifiointi, Havainto, Hypoteesi, Induktiivinen päättely, Kausaliteetti, Näennäistiede, Occamin partaveitsi, Teoria
n
k
Hypoteesi (m.kreik. ὑπόθεσις ’olettamus; neuvo; puheenaihe’) on ehdotettu selitys ilmiölle. Jotta hypoteesi voisi olla tieteellinen hypoteesi, tieteellinen menetelmä vaatii, että sitä tulisi voida testata kokeellisesti. Tieteilijät yleensä perustavat hypoteesinsa aikaisemmin tehtyihin havaintoihin, joita ei voida selittää olemassa olevilla tieteellisillä teorioilla tyydyttävästi. Vaikka sanoja ”hypoteesi” ja ”teoria” käytetään usein synonyymeinä, tieteellinen hypoteesi ei ole sama asia kuin tieteellinen teoria. Työhypoteesi on alustavasti hyväksytty hypoteesi, joka on ehdotettu tutkimusta varten.
Termillä hypoteesi on eri merkitys muodollisessa logiikassa, jossa sitä käytetään proposition edeltäjänä. Propositiossa ”Jos P, sitten Q”, P kuvaa hypoteesia (tai edeltäjää) ja Q:ta voi kutsua seuraukseksi. P on olettamus (mahdollisesti kontrafaktuaalisessa) Mitä jos -kysymyksessä.
Adjektiivi hypoteettinen – tarkoittaen joko ”hypoteesin luonteen omaava” tai, että asian olemassaolon oletetaan olevan hypoteesin välitön seuraus – voi viitata mihin tahansa edellä mainittuihin ”hypoteesi”-termin merkityksiin.
Tieteellinen hypoteesi

Jotkut ihmiset viittaavat ongelman ratkaisun kokeiluversioon termillä ”hypoteesi” (tai ”valistunut arvaus”) koska se tarjoaa mahdollisen ratkaisun, joka perustuu olemassa olevaan näyttöön. Jotkut tieteilijät kuitenkin torjuvat ”valistunut arvaus” -käsitteen virheellisenä. Kokeilijat voivat testata ja hylätä useita hypoteeseja ennen kuin ongelma ratkeaa.
Theodore Schickin ja Lewis Vaugh’n mukaan hypoteesin koetteluun tarvitaan:
koeteltavuutta (vertaa falsifiointiin)
säästeliäisyyttä (katso Occamin partaveitsi)
laajuutta – hypoteesin näennäistä soveltuvuutta saman ilmiön eri tapauksiin
hedelmällisyyttä – ajatusta, että samaa hypoteesia voisi käyttää selittämään muitakin ilmiöitä tulevaisuudessa
konservatismia – hypoteesin sopivuutta olemassa oleviin tieto-järjestelmiin
Työhypoteesi

Työhypoteesi on hypoteesi, joka on alustavasti hyväksytty tulevan tutkimuksen perustaksi toivossa, että voitaisiin saavuttaa puolustettavissa oleva teoria (vaikka hypoteesi lopulta epäonnistuisi). Kaikkien muiden hypoteesien tavoin, työhypoteesi on odotuksista koostuva väite, joka voi olla sidottuna empiirisen tutkimuksen eksploratiiviseen tarkoitukseen. Työhypoteeseja käytetään usein käsitteellisinä kehyksinä laadullisessa tutkimuksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hypoteesi Wikimedia Commonsissa
Selin, Risto: Hypoteesi. Hakusana teoksessa Ihmeellinen maailma. Skeptikon tietosanakirja.  Helsinki:  Ursa, 2001.  ISBN 952-5329-19-4
Planeettojen liikkeitä eksentrisillä ja episyklisillä kiertoradoilla Andreas Cellariuksen hypoteesin mukaisesti.
Käännös suomeksi