stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aitajuoksu
Lajit > 400 metrin aidat > Miehet

Miehillä 400 metrin aitajuoksussa on 10 kappaletta 91,4 cm korkeita aitoja. Lähtöviivalta ensimmäiselle aidalle on matkaa 45 metriä. Kahden aidan väli on 35 metriä, jossa juoksija ottaa yleensä 13–15 askelta. Viimeiseltä aidalta maaliin on matkaa 40 metriä.
Lajit > 400 metrin aidat > Naiset

Naisilla 400 metrin aitajuoksussa on 10 kappaletta 76,2 cm korkeita aitoja. Lähtöviivalta ensimmäiselle aidalle on matkaa 45 metriä. Kahden aidan väli on 35 metriä. Viimeiseltä aidalta maaliin on matkaa 40 metriä.
Lajit > 400 metrin aidat > Maailmanennätykset

Miesten 400 metrin aitajuoksun maailmanennätys:
45,94 Karsten Warholm – 3. elokuuta 2021 Tokio
Naisten 400 metrin aitajuoksun maailmanennätys:
50,37 Sydney McLaughlin-Levrone – 8. elokuuta 2024 Pariisi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aitajuoksu Wikimedia Commonsissa
Aidassa on poikkipuu sekä metallinen teline ja jalusta.
Aitojen ylittämistä.
Naisten 100 metrin aitajuoksua Atlantan olympialaisissa 1996.
Naisten 400 metrin aitajuoksua Helsingin olympiastadionilla heinäkuussa 2005.
Dracula

Dracula on irlantilaisen kirjailijan Bram Stokerin luoma vampyyrihahmo. Ensimmäisen kerran Dracula esiintyy Stokerin vuonna 1897 julkaistussa romaanissa Dracula, ja hahmoa on sen jälkeen käytetty hyvin useasti etenkin elokuvissa.
Dracula on kreivi, jonka koti on transilvanialainen linna. Hän elää ihmisverellä, jota hän imee uhreistaan. Hän on kuolematon, ellei häntä surmata lyömällä seivästä sydämen läpi. Hän on myös hyvin vahva ja hän voi muuttaa muotoaan. Draculan kuva ei näy peilissä, eikä hän luo varjoa. Hänellä on myös joitain heikkouksia: hän ei esimerkiksi kestä päivänvaloa, joka on koitunut hänen kuolemakseen vuoden 1922 ensimmäisestä Dracula-elokuvasta alkaen. Alkuperäiseltä luonteeltaan Dracula on säälimätön ja tunteeton, mutta uudemmat sovitukset ovat tehneet hänestä aiempaa inhimillisemmän.
Draculan hahmo perustuu aiempaan hirviö- ja vampyyrikirjallisuuteen, ja se sai nimensä ja innoitusta 1400-luvulla eläneestä Valakian ruhtinas Vlad Seivästäjästä, joka tunnettiin myös nimellä Vlad Dracula.
Ensiesiintyminen Bram Stokerin romaanissa

Draculan hahmon loi irlantilainen Bram Stoker vuonna 1897 julkaistussa kauhuromaanissaan Dracula. Romaanin nimihenkilö on kuolematon transilvanialainen vampyyri, joka väijyy viattomia uhreja imeäkseen heistä verta. Romaani on kirjoitettu sen päähenkilöiden päiväkirjamerkintöjen muodossa. Stokerin romaanista tuli kokonaisen kirjallisuus- ja elokuvagenren perusteos.
Stoker hyödynsi romaaniinsa useita lähteitä ja teki paljon taustatyötä. Hän luki kirjoja ihmissusista, hirviöistä, mesmerismistä ja paholaisista sekä teki muistioita erilaisista asioista, kuten päänseudun vammoista. Hän tunsi myös aiempaa vampyyrifiktiota ja otti siitä vaikutteita. Stokerin arvellaan ottaneen hahmoon innoitusta myös 1400-luvulla eläneeltä Valakian ruhtinas Vlad Seivästäjästä, joka seivästytti tuhansia ihmisiä ja tunnettiin liikanimellä Dracula. Draculan nimen ja muutaman ruhtinas Vlad III:een liittyvän historiallisen faktan Stoker löysi William Wilkinsonin vuonna 1820 julkaistusta kirjasta, joka käsitteli Valakiaa ja Moldovaa. Päähenkilönsä ulkoiset piirteet hän otti Sabine Baring-Gouldin ihmissusia käsittelevästä kirjasta, goottilaisen fiktion rikolliskuvauksista ja aiemmasta vampyyrifiktiosta.
Wilkinsonin kirjan alaviitteessä kuvailtiin Dracula-nimen merkitystä: ”Dracula tarkoittaa valakian kielellä paholaista. Valakialaisilla oli silloin tapana antaa tämä sukunimi kenelle tahansa ihmiselle, joka herätti huomiota joko rohkeudellaan, julmilla teoillaan tai viekkaudellaan.”
Hahmon luonnehdinta

Stokerin Dracula on romaanissa tarkkaan kuvattu. Dracula on pitkä, laiha ja kalpea. Hänellä on ohut kotkannenä ja kaarevat sieraimet. Hänen hiuksensa ovat tuuheat, ohimoita lukuun ottamatta. Hänellä on punaiset silmät ja valtavat, melkein yhteenkasvaneet kulmakarvat. Hänen suunsa on jäykkä ja julma, huulensa punertavat ja hampaansa terävät ja huulten päälle työntyvät. Hänen korvansa ovat hyvin teräväkärkiset ja kalpeat. Draculan kädet ovat karheat ja leveät, sormet lyhyet ja paksut, kämmenet karvaiset ja kynnet pitkät ja terävät. Draculan hengitys haisee pahalta. Hän puhuu erinomaista englantia, mutta erikoisella korostuksella. Hän pukeutuu kokonaan mustaan.
Luonteeltaan Stokerin Dracula on yksiselitteisen paha: viattomia uhreja saalistava mutta uhreihinsa hypnoottisesti vetoava hirviö, jolla ei ole sydäntä eikä omaatuntoa. Stoker ei kerro tarkasti sitä, miten Draculasta tuli vampyyri, mutta hänen kerrotaan oppineen yliluonnolliset voimansa Scholomancen koulussa. Dracula on potentiaalisesti kuolematon, hän elää ihmisten verellä, ja hänellä on 20 miehen voimat. Hän voi muuttaa muotoaan sudeksi tai lepakoksi, ja hän voi ilmestyä sumuna tai pölynä. Hänen kuvansa ei näy peilissä, eikä hän luo varjoa. Draculan uhrit voivat muuttua itsekin vampyyreiksi, ja hän pystyy muuttamaan vainajia käskyläisikseen ja ennustamaan näiden avulla. Dracula kykenee hallitsemaan luonnonvoimia sekä kommunikoimaan eläinten kanssa ja komentamaan niitä.
Draculan heikkous on päivänvalo. Stokerin romaanissa päivänvalo heikentää Draculaa, mutta hän voi kuitenkin liikkua päivisinkin ulkona. Draculan pitää nukkua oman maansa mullassa. Hän pääsee virtaavan veden yli vain vuoroveden vaihtuessa ja voi astua taloon vain kutsuttuna. Hänet voidaan torjua valkosipulin ja kristillisten symbolien, kuten ristin, krusifiksin ja vihkiveden avulla. Dracula voidaan tuhota ja tappaa lyömällä seiväs hänen sydämensä läpi ja katkaisemalla hänen kaulansa.
Draculan hahmo on kehittynyt Stokerin romaanin jälkeen elokuvien ja kirjojen pohjalta eri tavoin. Elokuvat ovat tuoneet alun perin säälimättömään ja tunteettomaan hahmoon inhimillisyyttä ja monipuolisuutta. Aikojen kuluessa Draculan ja häntä aluksi vain vähän innoittaneen Vlad III:n yhteys on myös vahvistunut, mikä on antanut Draculalle juuret ja menneisyyden.
Elokuva Nosferatu (1922) esitteli ensimmäisenä tavan, jossa vampyyri voidaan tuhota auringovalolla; tämä on nykyisin yleinen juoniaihe Dracula-fiktiossa. Draculan käyttämä korkeakauluksinen viitta otettiin ensimmäisenä käyttöön lontoolaisissa 1920-luvun teatterisovituksissa. Jo varhaisten teatteri- ja elokuvaversioiden myötä Dracula alkoi muuttua hirviöstä tyylikkääksi ja vietteleväksi herrasmieheksi. Unkarilaissyntyisen näyttelijän Bela Lugosin dramaattinen ja eroottinen tapa esittää Draculaa vaikutti hänen jälkeensäkin hahmoa esittäneisiin. Christopher Leen seitsemässä Dracula-elokuvassa hahmo sai jälleen hirviömäistä ja uhkaavaa luonnetta.
Dracula populaarikulttuurissa > Elokuvat

Dracula on filmatuin kauhuhahmo ja Sherlock Holmesin jälkeen elokuvissa useimmin esiintynyt fiktiivinen hahmo. Dracula-hahmo on esiintynyt vuoteen 2015 mennessä yli 400 elokuvassa tai televisiosarjassa.
Ensimmäinen elokuvasovitus Drakula tehtiin Neuvostoliitossa vuonna 1920, mutta yhtään kopiota elokuvasta ei ole säilynyt. Koko elokuvan olemassaolokaan ei ole varmaa. Myös seuraavana vuonna Unkarissa tehty Drakula halála ('Drakulan kuolema') on hävinnyt, mutta sen juoni on säilynyt siitä tehdyssä kirjassa. Elokuva ei ole Stokerin Draculan suora filmatisointi, vaikka sillä onkin romaanin kanssa selkeitä yhteyksiä.
Ensimmäinen varsinainen säilynyt Dracula-filmatisointi on saksalainen F. W. Murnaun mykkäelokuva Nosferatu (1922). Elokuvan tarina seuraa Stokerin kirjan juonta, ja ainoastaan nimet on vaihdettu. Koska Murnau teki elokuvan ilman Stokerin lesken lupaa, elokuvan kaikki kopiot tuomittiin hävitettäväksi. Joitain kopioita kuitenkin säilyi, ja elokuvaa pidetään nykyään kauhuelokuvan klassikkona.
Tod Browningin ohjaama Dracula – vanha vampyyri (1931) oli ensimmäinen virallinen Dracula-filmatisointi. Sen pääosassa oli Bela Lugosi, ja elokuvasta tuli suurmenestys. Christopher Lee esitti Draculaa vuodesta 1958 alkaen kahdeksassa eri elokuvassa, joista brittiläisen Hammer Film Productions -yhtiön tuottamia oli seitsemän.
1970-luvulla Draculaa esittivät esimerkiksi Jack Palance (1973), Louis Jourdan (1973) ja Frank Langella (1979). Francis Ford Coppolan ohjaama Bram Stokerin Dracula (1992) yhdistää Draculan ja Vlad Seivästäjän ja noudattelee loppupuolellaan Stokerin romaanin juonta. Draculaa elokuvassa esittää Gary Oldman. Coppolan elokuva on toistaiseksi viimeinen kaupallisesti ja kriittisesti menestynyt Dracula-filmatisointi. Vuonna 2004 julkaistu Van Helsing tosin menestyi myös hyvin. Siinä Draculaa näyttelee Richard Roxburgh.
Tunnetuimpia Dracula-aiheisia komedioita ovat Rakkautta ensi puraisulla (1979) ja Mel Brooksin Dracula – verevä vainaja (1995).
Dracula populaarikulttuurissa > Kirjat, sarjakuvat ja pelit

Dracula on esiintynyt lukuisissa kirjoissa, sarjakuvissa ja peleissä. Kim Newmanin kirjasarja Anno Dracula (1992–2013) tarjoaa Stokerin kirjalle vaihtoehtoisen lopun. Fred Saberhagenin kirjasarja vuosilta 1975–2002 samastaa kreivi Draculan ja Vlad Seivästäjän. Draculasta ovat kirjoittaneet myös esimerkiksi Dan Simmons (Yön lapset, 1992) ja Elizabeth Kostova (Historiantutkija, 2005). Jatko-osia Stokerin romaanille ovat kirjoittaneet esimerkiksi Freda Warrington (Dracula the Undead, 1997) sekä Ian Holt ja Dacre Stoker (Dracula the Un-dead, 2009). Romaanin henkilön Mina Harkerin ja Draculan suhteen näkökulmasta on myös kirjoitettu useita kirjoja. Dracula on esiintynyt lisäksi lastenkirjoissa, kuten Martin Waddellin Little Dracula -sarjassa (1986–).
Dracula-aiheisista sarjakuvista tunnetuimpia ovat Marvelin Tomb of Dracula (1972–1979) ja Dracula Lives! (1970-luvun puolivälissä). Marvelin sarjakuvissa erityisesti Draculan historiaa kuvataan yksityiskohtaisesti. Sarjakuvien Dracula-kuva muistuttaa kirjallisuuden ja elokuvien Dracula-kuvaa hahmon paha/inhimillinen-kaksijakoisuuden suhteen.
Kreivi Dracula on myös suosittu lauta-, rooli- ja tietokonepelien hahmo. Tietokonepeleistä tunnetuimpia on Konami-yhtiön Castlevania-pelisarja (1986–), johon kuuluu jo yli 40 eri peliä. Myös esimerkiksi Coppolan 1992 ilmestyneen elokuvan pohjalta tehtiin videopelit, ja vuonna 2000 ilmestynyt peli Dracula: Resurrection sai neljä jatko-osaa. Dracula-aiheisiin lautapeleihin kuuluu esimerkiksi Games Workshopin vuonna 1987 julkaisema Fury of Dracula.
Dracula-turismi

Draculaa hyödynnetään matkailuvetonaulana hänen tarinaansa liittyvissä paikoissa Britanniassa ja Romaniassa. Whitbyn kaupungissa Englannissa järjestetään Dracula-aiheisia kävelykierroksia ja goottiaiheinen fanitapaaminen kaksi kertaa vuodessa. Jotkut Dracula-turistit vierailevat myös Lontoossa, vaikka kaupunki ei olekaan romaanissa yhtä tärkeässä osassa kuin Whitby. Romaniassa Dracula-turismiin yhdistyy Vlad Seivästäjä -aiheinen matkailu. Suosittu Dracula-kohde Romaniassa on Branin linna, koska se muistuttaa Stokerin kuvaamaa linnaa ja sijaitsee oikeassa paikassa. Dracula-turismi on nykyisin tärkeä osa Romanian matkailuelinkeinoa. Siihen on kuitenkin suhtauduttu maassa ristiriitaisesti, sillä sen on pelätty vaarantavan Romanian kulttuurin ja imagon, eivätkä kaikki pidä maan kansallissankari Vladin yhdistämisestä vampyyrihirviöön.
Kirjallisuutta

Stoker, Bram: Kammoittava kreivi.  (Dracula, 1897.)  Suomentanut Risto Kalliomaa. Hämeenlinna:  Otava, 1952.
Stoker, Bram: Dracula.  (Dracula, 1897.)  Suomentanut Jarkko Laine. Helsinki:  Otava, 1977 (2. painos 1992).  ISBN 951-1-04405-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dracula Wikimedia Commonsissa
McMillan, Eric: Fear of what we are. (englanniksi)
Draculan elokuvajuliste vuodelta 1931
Branin linna, yksi Dracula-turistien vierailupaikoista Romaniassa
Aktiivinen komitea

Uuden Metsätoimiston sisäänkäynti Yrjönkatu 25:ssä
Aktiivinen komitea (ruots. Aktivkommittén, lyh. A.K.) oli Suomen historiassa itsenäisyysaktivistien järjestö, jonka perustivat eri poliittisten puolueiden ja aktivistiryhmien edustajat ”aktiivisten itsenäisyyspyrkimyksien kannattamiseksi ja edistämiseksi”.
Historia

Elokuun lopussa 1915 tehty päätös suomalaisen jääkäripataljoonan perustamisesta vaati suomalaisten nuorten miesten värväystoiminnan tehokkaampaan organisointiin. Ylioppilasaktivistien aiempi organisaatio loppuvuodesta 1914 ja sen seuraajaorganisaatio keväällä 1915 koettiin liian vaatimattomaksi suunniteltuun 2 000 miehen värväykseen. Sen johdosta päätettiin luoda laajapohjaisempi organisaatio "suurta värväystä" varten.
Alkuperäisiä jäseniä oli seitsemän eli niin sanotut "seitsemän veljestä":
tohtori Osvald Sivén maalaisliiton edustajana,
maisteri P. J. Hynninen suomalaisen puolueen edustajana,
tohtori Heikki Renvall nuorsuomalaisten edustajana,
varatuomari Otto Åkesson ruotsalaisen puolueen edustajana,
johtaja A. V. Nylander, vanhojen aktivistien ja Voimaliiton johtaja,
maisteri Kai Donner, ylioppilaiden edustaja ja
ratsumestari Harald Åkerman Sotilaskomitean edustaja.
Alkuperäinen kokoonpano ei säilynyt pitkään, sillä Hynnisen tilalle tuli tohtori Eino Suolahti ja pian myös Renvall ja Nylander jättivät jäsenyytensä. Donner ja Sivén joutuivat puolestaan varsin pian poistumaan maasta. Heidän tilalleen tulivat maisteri Bertel Appelberg ja Thure Svedlin. Myöhemmin ylioppilaiden edustajiksi tulivat lääketieteen kandidaatti Sven Donner ja lääketieteen tohtori Wilhelm Zilliacus. Epävirallisena puheenjohtajana toimi maanpakoonsa asti tohtori Sivén.
Loppuvuodesta 1915 aloitti toimintansa Tukholmassa Suomen vapausliikkeen ulkomaanvaltuuskunta, jota pidettiin tarpeellisena yhteyksien hoitamiseen. Ensimmäisiä jäseniä ulkomaanvaltuuskunnassa olivat Jonas Castrén, tohtori Herman Gummerus ja maisteri Almar Fabritius. Lokakuussa 1915 ulkomaanvaltuuskuntaan liittyivät "Vanhojen neuvostona" pidetyn Keskuskomitean jäsenet vapaaherra Adolf von Bonsdorff ja professori Rafael Erich. Tammikuussa 1916 mukaan tuli vielä johtaja Samuli Sario. Valtuuskunnan puheenjohtajaksi tuli vapaaherra von Bonsdorff. Ohjeet valtuuskunta sai niin Aktiivilta komitealta kuin Keskuskomitealta. Ulkomaanvaltuuskunnan jäsenistä Sario siirtyi myöhemmin Berliiniin.
Aktiivisen komitean keskeinen käytännön toimija oli kesäkuusta 1917 lähtien työjaosto. Sen toiminta puolestaan naamioitiin metsäalan peiteyritykseksi. Yritys, nimeltään Uusi Metsätoimisto, sijaitsi Helsingissä osoitteessa Yrjönkatu 25. Näennäisesti "toimisto" osti ja myi puutavaraa ja muita metsän antimia sekä välitti työntekijöitä metsätyömaille. Tällä voitiin verhota todelliset tehtävät, joista merkittävin oli suojeluskuntatoiminnan käynnistäminen eri puolilla maata. Uuden metsätoimiston keskeisin hahmo oli maisteri Elmo E. Kaila.
Kevään 1917 muuttuneen poliittisen tilanteen vuoksi Aktiivinen komitea organisoitiin uudelleen. Tällöin toiminnan painopiste siirtyi enemmän Berliiniin, Samalla luotiin Aktiivikomitean, Sotilaskomitean ja ylioppilasaktivistien kanssa uusi yhteistyöelin, jonka johtavaksi henkilöksi tuli valtioneuvos Edvard Hjelt. Samoin vapaaherra von Bonsdorff ja johtaja Sario olivat toiminnassa näkyviä henkilöitä.
Aiheesta muualla

Elmo E. Kaila : Uusi metsätoimisto. Jääkärien ja aktivistien yliesikunta vapautemme aamunkoitossa, Hakkapeliitta, 11.10.1932, nro 41, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ratsumestari Harald Åkerman, joka toimi Sotilaskomitean edustajana Aktiivisessa komiteassa.
Tohtori Osvald Sivén oli Aktiivisen komitean epävirallinen puheenjohtaja maanpakoon asti.
Aktiivisen komitean työjaoston ns. Uuden Metsätoimiston keskeinen henkilö oli maisteri E. K. Kaila.
Maisteri Kai Donner toimi Aktiivisen komitean sihteerinä maanpakoon asti.
Džohar Dudajev

| Džohar Dudajev |
| --- | --- |

Itškerian 1. presidentti
 9. lokakuuta 1991 – 21. huhtikuuta 1996  
Seuraaja:  Zelimhan Jandarbijev
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1944 Jalhori, Tšetšeenien ja inguušien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
Kuollut: 21. huhtikuuta 1996 (52 vuotta) Gehi-tšu, Itškerian tšetšeenitasavalta
Kansalaisuus:  Tšetšenia
Puoliso:  Alla Dudajeva
Tiedot
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  Kenraali
Džohar Musajevitš Dudajev (tšetšeeniksi Дудийн Муси Джохар, ven. Джоха́р Муса́евич Дуда́ев; 15. huhtikuuta 1944 Jalhori, Tšetšeenien ja inguušien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta – 21. huhtikuuta 1996) oli Itškerian tšetšeenitasavallan ensimmäinen presidentti ja johtaja.
Neuvostoaikaan Dudajev oli ilmavoimien kenraali ja strategisten ilmavoimien divisioonan komentajana Viron Tartossa. Moskovan vuoden 1991 vallankaappausyrityksen aikana Dudajev kieltäytyi tottelemasta käskyä lähettää joukkonsa Tarttoon.
Nuoruus

Dudajev syntyi 15. huhtikuuta 1944. Viikon kuluttua hänen syntymästään koko tšetšeeniväestö, kaikkiaan noin 425 000 henkeä, karkotettiin pääosin Kazakstaniin. Karkotus johtui Stalinin epäluuloista.
Stalinin kuoltua 1953 epäluulo tšetšeenejä kohtaan lauhtui. Tšetšeenikansa rehabilitoitiin ja sai vuonna 1957 luvan palata kotiseudulleen. Dudajev opiskeli Tšetšeniaan palattuaan sähköasentajaksi, mutta pääsi sittemmin Neuvostoliiton sotilaslentäjäkouluun Tamboviin.
Sotilasura

Neuvostovallan lopuilla Dudajev komensi Tartossa sijainnutta strategista ohjuspommittajatukikohtaa. Dudajev oppi viroa ja tunsi myötätuntoa virolaisten itsenäisyyshaaveita kohtaan. Hänen sanotaan lähettäneen Tallinnan televisioaseman mielenosoittajille kenttäkeittimen vastoin esimiesten käskyä tv-aseman alueen miehittämisestä.
Dudajevin paluu Tšetšeniaan

Dudajev palasi Tšetšeniaan vuonna 1990. Hän ryhtyi pian aktiiviseksi paikallispolitiikassa ja tuli valituksi tšetšeenikansan yleiskansallisen kongressin johtoon. Neuvostoliiton hajoamisen yhteydessä vuonna 1991 Dudajevin johtama oppositio teki käytännössä vallankaappauksen ja syrjäytti kommunisti Doku Zagajevin, sekä järjesti kansanäänestyksen Itškerian tšetšeenitasavallan itsenäisyydestä. Itsensä hän julisti uuden tasavallan presidentiksi. Hänen valintansa Tšetšenian presidentiksi vahvistettiin 27. lokakuuta 1991, vaikka osa maasta kieltäytyi äänestämästä laittomina pidetyissä vaaleissa. Vuonna 1992 Ingušia kuitenkin erosi Tšetšeniasta, koska se halusi pysyä Venäjän osatasavaltana.
Joulukuun alussa 1994 Sergei Stepašin alkoi organisoida Venäjä-mielisten tšetšeenien kapinaa Dudajevia vastaan. Moskova tuki Venäjä-mielisten hyökkäystä Groznyyn sotilaallisesti 47 panssariajoneuvon voimin. Venäläiset panssariajoneuvot antautuivat jouduttuaan Šamil Basajevin johtaman Abhasian-pataljoonan piirittämiksi. Venäjän puolustusministeri Pavel Gratšov raivostui sotilaallisesta nöyryytyksestä ja aikoi "nitistää Dudajevin parissa kolmessa tunnissa". Gratšov kokosi 40 000 sotilaan joukon, joka hyökkäsi Tšetšeniaan 11. joulukuuta 1994. Uudenvuodenaattona 6000 venäläissotilasta hyökkäsi Groznyyn 350 panssariajoneuvon tuella. Venäläiset kärsivät hetimmiten 1500 sotilaan ja 200 panssaroidun ajoneuvon tappiot tšetšeenien torjuntaiskussa.
Venäjän hyökkäyksen seurauksena tšetšeenien keskinäinen kyräily loppui ja alun perin Dudajevin vastaiset poliittiset ryhmät yhdistyivät hyökkääjää vastaan. Syntynyt "Talvisodan ihmeen" kaltainen yhdistyminen nosti Dudajevin kansallisen sankarin asemaan. Ennen hyökkäystä Dudajevin kansansuosio oli vähentynyt huomattavasti.
Presidentti Dudajevin surma

Presidentti Dudajev surmattiin 21. huhtikuuta 1996 ilmaiskussa. Hänen sijaintinsa saatiin selville paikantamalla hänen käyttämänsä satelliittipuhelin. Dudajev puhui juuri venäläisen kansanedustaja Konstantin Borovin kanssa, kun Suhoi-hävittäjästä ammuttu ohjus osui puhelupaikkaan ja surmasi Dudajevin. Dudajevia seurasi virkaatekevänä presidenttinä Zelimhan Jandarbijev ja vaalien jälkeen sotilaskomentajana toiminut Aslan Mashadov.
Dudajevin kuolema ei lannistanut tšetšeenejä, vaan Aslan Mashadovin johdolla tšetšeenit tekivät yllätyshyökkäykset Groznyn, Arguinnin ja Gudermesin kaupunkeihin 6. elokuuta 1996. Kahden päivän taistelujen jälkeen venäläiset oli ajettu käytännössä joulukuun 1994 lähtöpisteisiinsä. Rauhansopimuksen kirjoittivat 30. elokuuta 1996 Dagestanissa Aslan Mashadov ja Aleksandr Lebed. Vaikka ulkovallat eivät tunnustaneetkaan Tšetšeniaa itsenäiseksi, se jäi de facto -itsenäiseksi vuoteen 2001 asti.
Džohar Dudajevin puoliso Alla Dudajeva on syntyperältään venäläinen taiteilija ja kirjailija. Hän on kirjoittanut miehestään, heidän elämästään ja Tšetšenian sodasta kirjan, joka on ilmestynyt viroksi nimellä Miljoni esimene.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Džohar Dudajev Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Tšetšeenitaistelijat suojautuvat tuhotun venäläisen BMP-2-rynnäkköpanssarivaunun sivuitse tammikuussa 1995, Groznyin taistelujen aikaan
Dudajevin muistolaatta Tartossa
Ala-Ivalojoen alue

Ala-Ivalojoen alue (vesistöaluetunnus 71.4) on Paatsjoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 2 429,79 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 1,17 %. Vesistön alueen alarajana on Inarijärven Joensuunselkä, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 3 883,63 neliökilometriä ja sen järvisyys on 0,97 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Ivalojoen alaosan alue (71.41)
Toloskosken alue (71.42)
Ivalojoen keskiosan alue (71.43)
Alajoen valuma-alue (71.44)
Tolosjoen valuma-alue (71.45)
Sotajoen valuma-alue (71.46)
Karvajoen valuma-alue (71.47)
Taimenjoen valuma-alue (71.48)
Appisjoen valuma-alue (71.49)
Ala-Akkajärvi

| Ala-Akkajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Paikkakunta:  Priretšnyi, Nikkeli
Koordinaatit:  68°58′38″N, 30°06′28″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Akkajoki
Mittaustietoja
Pinta-ala:  19,9 km²
 fiAla-Akkajärvi 
Ala-Akkajärvi (ven. Алла-Аккаярви) on Tuulomajoen vesistöön kuuluva järvi Petsamon piirin eteläosassa Murmanskin alueella Venäjällä. Ala-Akkajärven eteläpäähän laskee Ylä-Akkajärvi. Ala-Akkajärvi puolestaan laskee Akkajokeen, joka laskee edelleen Luttojokeen. Ala-Akkajärvi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan eteläosassa. Järven pohjoispäässä sijaitsee Priretšnyi niminen kylä, jonne johtaa 51 kilometriä pitkä maantie Nikkelin eteläpuolelta.
Ala-Oulujoen alue

Ala-Oulujoen alue (vesistöaluetunnus 59.1) on Oulujoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 1 476,26 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 1,2 %. Vesistön alueen alarajana on Merikosken voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 22 841,4 neliökilometriä ja järvisyys 11,47 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat seitsemän aluetta tai valuma-aluetta :
Oulujoen alaosan alue (59.11)
Oulujoen keskiosan alue (59.12)
Sotkajärven alue (59.13)
Sanginjoen alaosan alue (59.14)
Sanginjoen yläosan valuma-alue (59.15)
Muhosjoen alaosan alue (59.16)
Muhosjoen yläosan valuma-alue (59.17)
Aku Ankka päivästä päivään

Aku Ankka päivästä päivään on albumisarja, joka esittelee Bob Karpin käsikirjoittamia ja Alfred ”Al” Taliaferron piirtämiä Aku Ankka -strippejä. Kukin albumi sisältää tiettynä vuonna yhdysvaltalaisissa sanomalehdissä julkaistuja strippejä. Albumit julkaistiin 50 vuotta strippien alkuperäisen julkaisun jälkeen. Esimerkiksi vuoden 1939 strippejä sisältävä albumi on julkaistu 1989. Suomeksi on julkaistu strippikokoelmat vuosilta 1938–1953 eli 16 albumia.
Karp ja Taliaferro aloittivat strippien tekemisen vuonna 1938 ja ensimmäinen strippi julkaistiin King Features Syndicaten levittämänä 7. helmikuuta 1938. Parivaljakon yhteistyö jatkui vuoteen 1965 saakka. Päivästrippejä julkaistiin parhaimmillaan 322 sanomalehdessä. Päivästrippien lisäksi Karp ja Taliaferro tekivät pidempiä sunnuntaistrippejä, joita on julkaistu Aku Ankan Sunnuntaisarjat -albumeissa, ja 365 ensimmäistä sunnuntaisarjaa 1970-luvulla ilmestyneessä jättikirjassa Aku Ankka joka päivä 365.