Lääketieteellinen röntgenkuvaus
Projektioröntgenkuvaukset terveydenhuollossa > Yleisimpiä röntgenkuvaustutkimuksia terveydenhuollossa

Karkeana yleiskuvauksena voidaan sanoa, että kuvaustilanteessa potilaan on oltava
tiukasti kiinni kuvauslevyssä, detektorissa tai kuvaustelineessä
tarkasti oikeassa asennossa halutun projektion mukaisesti
sädetyshetkellä liikkumatta ja keuhkojen ja vatsan kuvauksissa keuhkot täynnä ilmaa, hengitystä pidättäen.
Tavallisista röntgenkuvista yleisimmät ovat keuhkokuvat, jotka kattavat noin puolet kaikista projektioröntgenkuvista ja noin 30 prosenttia kaikista säteilytutkimuksista, kun pois jätetään hammaskuvaukset. Keuhkokuva pyritään ottamaan aina seisten, niin että sekä PA- (säteet potilaan selän puolelta) että sivukuvassa potilaalla on keuhkot täynnä ilmaa. Keuhkokuvan yleisyys johtuu osittain tutkimuksen yksinkertaisuudesta ja nopeudesta. Lisäksi keuhkokuvat ovat hyviä ja käyttökelpoisia useiden sairauksien arvioinnissa. Keuhkosairauksien lisäksi keuhkokuvista voidaan arvioida verenkiertojärjestelmää, kuten sydämen toimintaa ja aortan patologiaa. Sänkypotilailla tyydytään yleensä pelkkään etusuunnan kuvaan keuhkokuvassa. Keuhkojen röntgentutkimuksessa potilaalle aiheutuu suhteellisen pieni sädeannos verrattuna muihin röntgentutkimuksiin tai luonnon taustasäteilyyn. Keuhkojen röntgenkuvauksissa voidaan käyttää lantioessua sädesuojaimena kuvausalueen ulkopuolella.
Vatsan alueen tavalliset röntgenkuvaukset ovat diagnostiikaltaan rajoittuneita verrattuna keuhkokuviin. Natiiviröntgenkuvauksista voidaan saada selville lähinnä vetovaikeuksien ilmapitoisuuden lisääntyminen. Mekaanisissa tutkoksissa saattaa näkyä myös selviä nestevaakapintoja. Suoliston alueen puhkeama saattaa näkyä tavallisessa röntgenkuvassa ilmana vapaassa vatsaontelossa. Tietokonetomografiatutkimukset ovat tarkempana tutkimusmenetelmänä paljolti syrjäyttäneet perinteiset projektiokuvaukset vatsan alueen röntgenkuvauksissa.
Tavalliset projektioröntgenkuvat ovat selkärangan kuvauksen perusmenetelmä. Selkärangan alueen kuvauksissa otetaan yleensä etu- ja sivusuunnan projektiot. Juuriaukkojen kuvantamiseksi otetaan viistokuvat. Kaularangan alueen kuvauksissa röntgenkuvauksen ongelma on rangan alaosan heikko näkyminen. Nikamat C7 ja T1 saattavat helposti jäädä näkymättömäksi, ja kuva on näiltä osin epädiagnostinen. Rintarangan kuvaukset ovat erityisen ongelmallisia, sillä jopa nikamamurtumat saattavat jäädä näkymättä kudostiheyksien vaihtelun takia. Lannerangan kuvaukset ovat alaselän kivun selvittelyissä vähentyneet viime vuosina säteilysuojelun vuoksi. Tutkimus on kuitenkin hyvä muihin kuvantamistutkimuksiin verrattuna, sillä se voidaan tehdä seisten. Myös traumaattisten vammojen selvittelyssä lannerangan röntgenkuvaus on tarpeellinen. Rangan röntgenkuvauksien jatkotutkimuksissa tehdään tarvittaessa ainakin traumaattisissa tapauksissa yleensä tietokonetomografia. Selkäydin ei kuvaudu röntgentutkimuksissa ja on vaikea kuvata jopa magneettitutkimuksena Rangan alueen kuvauksissa voidaan käyttää lyijyisiä rintasuojia naispotilailla ja kivessuojaa miehillä.
Kallon röntgenkuvauksilla ei ole käyttöä aikuisten ihmisten aivosairauksien diagnostiikassa. Aikuisilla kallon kuvaamiseen ei ole tarvetta edes, kun epäillään kallonmurtumaa, sillä sekä aivo- että kallotrauma selviävät samalla kertaa tietokonetomografiassa. Lapsen kallo kuvataan yleensä etu- ja sivusuunnassa. Lapsen kallon kuvauksen syitä voivat olla ongelmat aivopaineessa, kallon luiden anomaliat ja sunttiletkun tutkiminen. Lasten kallon luiden hyvänlaatuisista kasvaimista epidermaalikystat kuvautuvat yleensä hyvin tavallisissa röntgenkuvissa. Lasten pään alueen tulehdusperäiset ongelmat saattavat näkyä röntgenkuvissa luukudoksen katona tai harventumana. Vastasyntyneiden aivoja voidaan kuvata ilman säderasitusta ultraäänen avulla avoimen aukileen kautta. Etuaukile on yleensä avoin noin vuoden ikään asti.
Nenän sivuontelot kuvataan röntgenissä yleensä sinuiitin toteamiseksi tai sen seuraamiseksi. Nenän sivuonteloiden natiivikuvaus on yksi yleisimmistä kuvauksista lääketieteellisessä röntgenkuvauksessa. Suuri osa kuvauksista on turhia, sillä akuutissa vaiheessa sinuiitin lääkitys voitaisiin aloittaa kliinisten oireiden perusteella. Kasvoissa on neljä parillista sivuonteloa: poski- ja otsaontelot, seulalokerot sekä kitaontelot. Poskiontelot kuvautuvat parhaiten kuutamokuva-nimisessä projektiossa, jossa potilaan suu on auki ja leuka ja nenä kiinni kuvauslevyssä. Kuutamokuvasta näkyy myös seulalokeroiden etuosat ja kitaonteloa. Otsaontelot näkyvät paremmin PA-projektiossa, jossa potilas kuvataan nenä ja otsa aseteltuna kuvauslevyyn. Kasvojen onteloista voidaan ottaa myös sivukuva, joka on harvinaistunut tietokonetomografian ja magneettikuvauksien ansiosta. Kroonistuneen sinuiitin ja kasvainten jatkokuvantamismenetelmänä käytetäänkin juuri CT:tä ja MRI:tä. CT:ssä näkyvät paremmin luukudokset ja pehmytkudoksetkin kohtuullisesti. Magneettikuvaus taas on säteilysuojelun ja pehmytosakontrastin osalta parempi vaihtoehto. Ihmisellä nenänsivuontelot eivät ole vielä alle 6-vuotiailla kehittyneet, eikä niitä ole tätä nuoremmilla järkeä kuvata. Otsa- ja sfenoidaalilokerostot ilmastoituvat vasta aikuisiässä, mikä vaikuttaa myös kuvattavuuteen. Lapsilla pelkkä nuha ja itku voivat aiheuttaa sinuiitin oireet.
Yläraajan luuston röntgenkuvauksia tehdään muun muassa solisluusta, olkanivelestä, olkavarresta, kyynärnivelestä, kyynärvarresta, ranteesta, kämmenestä ja sormista. Alaraajan luista kuvataan muun muassa varpaita, kantapäätä, jalkaterää, nilkasta, säärtä, polviniveltä, reittä ja lonkkaniveltä. Mammografiassa otetaan usein ylä- ja alasuunnan kuvan lisäksi sivukuvan sijasta viistoprojektio, kuten myös jalkaterän ja kämmenen luiden kuvauksissa. Yleisiä erikoisprojektioita ovat ranteen veneluun kuvaukset ja lannerangan taivutuskuvat. Kaikkien raajojen ja nivelten kuvaukset ovat yleisiä, sillä ne kattavat noin 20 prosenttia kaikista säteilytutkimuksista, kun laskuista poistetaan hammaskuvaukset. Yleisyydestään huolimatta raajojen ja nivelten kuvaukset aiheuttavat vain noin prosentin osuuden potilaiden radiologiseen kokonaissädeannokseen. Raajojen kuvauksissa potilasannos on siis pieni.
Alle yksivuotiaan pahoinpitelyepäilyissä lapsesta tai vauvasta kuvataan keuhkoista, lantiosta ja raajojen pitkistä luista jokaisesta erikseen etusuunnan kuva. Lapsen selkärangasta kuvataan pahoinpitelyepäilyissä sivukuva, ja kallosta etu ja sivusuunnan kuva. Lisäksi käsistä ja jalkateristä kuvataan joko etusuunnan kuvat tai lievästi viistot projektiot. Jos tavanomaisissa röntgenkuvissa on nähtävissä vammoja, joudutaan usein kuvaamaan jatkotutkimuksena joko magneettikuvaus tai tietokonetomografiakuvaus.