stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
János Ferencsik

János Ferencsikin hautamuistomerkki, tekijä Miklós Borsos.
János Ferencsik (18. tammikuuta 1907 – 12. kesäkuuta 1984[lähde? ]) oli unkarilainen kapellimestari.
Ferencsik opiskeli Budapestissa ja pääsi vuonna 1927 Unkarin valtionoopperan apulaiskapellimestariksi. Ylikapellimestari hänestä tuli kolme vuotta myöhemmin. Ferencsik toimi vuodesta 1952 kuolemaansa saakka Unkarin kansallisen filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Vuosia tuli yhteensä 32, joten hän on orkesterin historian pitkäaikaisin johtaja.
Myöhempinä vuosinaan Ferencsik toimi myös professorina Franz Liszt -akatemiassa Budapestissa.
Aiheesta muualla

Elämäkerta allmusic.comissa
Kanadan Kalliovuorten puistot

Minnewankajärvi Banffin kansallispuistossa
Kanadan Kalliovuorten puistot on UNESCOn maailmanperintökohde, joka otettiin luetteloon vuonna 1984 sen vuoristomaisemiensa ansiosta.
Kohde koostuu neljästä kansallispuistosta (Banff, Jasper, Kootenay, Yoho) ja kolmesta Brittiläisen Kolumbian provinssitason puistosta.
Alue tunnetaan luonnonkauneudestaan ja biologisesta monimuotoisuudestaan. Burgessin savikivikerrostuma kuuluu puistojen alueelle. Se oli aiemmin oma maailmanperintökohteensa, mutta nykyään osa Kanadan Kalliovuorten puistoja.
Aiheesta muualla

Kanadan Kalliovuorten puistot UNESCON sivuilla (englanniksi) (ranskaksi)
Kaolackin alue

| Kaolackin alue région de Kaolack |
| --- | --- |
 Kaolackin alue Senegalin kartalla.
 Kaolackin alueen departementit.
Valtio:  Senegal
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kaolack
Pinta-ala:  5 357 km²
Väkiluku (2019):  1 155 433
Kaolackin alue (ransk. région de Kaolack) on hallintoalue Senegalin länsiosassa. Sen hallinnollinen keskus on Kaolack. Alueen pinta-ala on 5 357 neliökilometriä. Asukasluvuksi arvioitiin 1 155 433 henkeä vuonna 2019.
Alue rajoittuu lännessä ja pohjoisessa Fatickin ja idässä Kaffrinen alueisiin sekä etelässä Gambiaan. Se on pinnanmuodostukseltaan länteen viettävää tasankoa, jota halkovat Saloumin ja sen sivujokien matalat laaksot.
Seudun ilmasto on sudanilais-sahelilainen. Vuotuinen sademäärä on 500–800 millimetriä. Luonnonvarainen kasvillisuus on metsä- ja pensassavannia.
Kaolackin alue käsittää kolme departementtia, kahdeksan arrondissementtia ja 41 kuntaa. Departementit ja niiden keskuspaikat ovat Kaolack, Nioro du Rip ja Guinguinéo.
Asukkaista yli 60 % on wolofeja, yli 20 % tukuloreja ja noin 10 % sererejä. Lisäksi on muun muassa bambaroita ja maureja.
Kaupunkiväestön osuus on 38 prosenttia.
Kaolack on tärkeä liikennesolmu. Tambacoundaan johtavasta valtatie RN1:sta haarautuvat RN4 Gambiaan ja Senegalin eteläosaan sekä RN5 lounaaseen. Kaolackissa, Lyndianessa ja Dioranessa on satamat. Dakarin–Nigerin rautatie ja lentokentät eivät ole käytössä.
Alueen pääelinkeino on maatalous. Se kuuluu Senegalin maapähkinävyöhykkeeseen. Muita viljelykasveja ovat hirssi, durra, maissi, riisi, lehmänpapu, fonio, seesami, vesimeloni ja vihannekset. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, hevoset, aasit, siat ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan pienimuotoista kalastusta, keräilyä, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Teollisuutta edustaa maataloustuotteiden jalostus ja suolan tuotanto.
Jukka Syrenius

Jukka ”Jusu” Teijo Tapani Syrenius (26. syyskuuta 1952 Pori – 11. kesäkuuta 2023 Pori) oli suomalainen rock- ja jazzmuusikko. Hän toimi vuodesta 1969 perustamansa Elonkorjuu-yhtyeen kitaristina, laulusolistina ja säveltäjänä.
Syrenius oli yksi 1970-luvun tunnetuimmista progressivisen rockin ja jazz rock -tyylin suomalaisista kitaristeista Jukka Tolosen ohella.
Ura

Porissa ja Merikarvialla koulunsa käyneen Syreniuksen ura alkoi 1965 porilaisessa yhtyeessä Blue & Black Friars Organization. Vuonna 1969 hän oli mukana perustamassa Elonkorjuuta, joka voitti Rockin Suomen-mestaruuskilpailujen toisen sijan 1970. Elonkorjuu esiintyi muun muassa Ruisrockissa 1971 ja Pori Jazz -festivaaleilla 1974 ja julkaisi esikoisalbuminsa Harvest Time 1972. Syrenius opiskeli samoihin aikoihin Porin musiikkiopistossa, Turun konservatoriossa ja Hyvinkään musiikkiopistoissa pääaineenaan klassinen kitara, sekä Berklee College of Musicissa Bostonissa.
Syrenius muutti Helsinkiin vuonna 1979 ja esiintyi seuraavana vuonna Pori Jazz -festivaaleilla Jukka Syrenius Band -kokoonpanossa. Vuonna 1981 Syrenius julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Memories of Tomorrow. Samana vuonna Syrenius soitti Hectorin Bambi-kiertueella, minkä jälkeen hän muutti Norjaan. Oslosta käsin Syrenius teki esiintymisiä eri maissa 1981–1986. Hänen norjalaisia muusikkokumppaneitaan olivat muiden muassa Haakon Graf, Sveinung Hovensjö, Bruce Rasmussen, Arild Andersen, Terje Rypdal ja Jan Garbarek.
Suomen lisäksi Syrenius konsertoi laajasti muissa Pohjoismaissa, Saksassa, Alankomaissa, Yhdysvalloissa, Australiassa ja Etelä-Afrikassa. Hän teki yhteistyötä useiden kansainvälisten jazz- ja rockmuusikoiden kanssa. Elonkorjuun lisäksi hänen muita yhtyeitään olivat Jukka Syrenius Band ja The Touch. Pori Big Bandin jäsenenä hän oli 1990-luvun alussa.
Jukka Syrenius Bandin eri kokoonpanoissa ovat soittaneet muiden muassa Clifford Jarvis, Johnny Dyani, Rudy Smith, Gilbert Matthews, Paul Weeden, Heikki Virtanen, Jouko Laivuori, Mikko ja Sakari Löytty, Markku Ounaskari, Hannu Rantanen, Esko Rosnell, Tomi Parkkonen, Jari Heino, Ilpo Kallio, Spike Wells sekä Rob Dominis. Oman yhtyeensä lisäksi Syrenius työskenteli myös muun muassa Esa Helasvuon, Eero Raittisen, Paroni Paakkunaisen ja Nils-Aslak Valkeapään kanssa, sekä Hectorin Bambi-yhtyeessä.
Jukka Syrenius Bandin viimeiseksi jäänyt julkaisu oli vuonna 2013 ilmestynyt albumi Hard Labour. Sillä rumpuja soitti Kepa Kettunen ja bassoa Ape Anttila. Syrenius tuotti ja kustansi kaikki levynsä itse omalle levymerkilleen Touch Records vuodesta 1981 lähtien. Hän sävelsi myös elokuva- ja televisiomusiikkia ja toimi opettajana muun muassa Oulunkylän pop-jazz-opistossa 1986–1990, Kankaanpään musiikkiopistossa 1991–1992 ja vuonna 1993 Porin Palmgren-opistossa.
Syreniukselle myönnettiin vuonna 2013 Suomen valtion taiteilijaeläke.
Syrenius menehtyi 70-vuotiaana saatuaan sairauskohtauksen.
Julkaisuja

Elonkorjuu: Harvest Time (1972)
Harvest (Elonkorjuu): Flying High, Running Fast (1978)
Jukka Syrenius Band: Memories of Tomorrow (1983)
Jukka Syrenius Band: The Cat With A Hat (1986)
Jukka Syrenius Band: Song For My Lady (2000)
Elonkorjuu: Scumbag (2004)
Jukka Syrenius Band: Live Bite (2006)
Elonkorjuu: Scumbag Goes To Theatre (2010)
Elonkorjuu: Seasons (2012)
Jukka Syrenius Band: Hard Labour – Live at Aallonmurtaja (2013)
Elonkorjuu: Footprints (2015)
Aiheesta muualla

Touch Records -levymerkin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Jukka Syreniuksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Steve Thomas (jääkiekkoilija)

| Steve Thomas |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1963 (ikä 61) Stockport, Englanti
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Stumpy
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura:  Tampa Bay Lightning
Sarja:  NHL
Tehtävä:  kehitysvalmentaja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1984–2004
Seurat:  St. Catharines Saints (AHL) Toronto Maple Leafs (NHL) Chicago Blackhawks (NHL) New York Islanders (NHL) New Jersey Devils (NHL) Mighty Ducks of Anaheim (NHL) Detroit Red Wings (NHL)
Stephen Anthony Thomas (s. 15. heinäkuuta 1963 Stockport, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläissyntyinen kanadalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan NHL:ssä yhteensä 1235 runkosarjaottelua tehopistein 421+512=933 ja keräten 1306 jäähyminuuttia sekä 164 playoff-ottelua tehopistein 53+52=105 ja keräten 169 jäähyminuuttia. Nykyään Thomas toimii NHL-joukkue Tampa Bay Lightningin organisaatiossa kehitysvalmentajana.
Ura > Seuraura > NHL-varaamattomana Toronto Maple Leafsiin

Thomas syntyi Englannissa, mutta kasvoi Ontarion Markhamissa. Hän kävi lukion Markham District High Schoolissa ja pelasi ohella myös jääkiekkoa OJHL-joukkue Markham Waxersissa. Thomas pelasi jo kaudella 1980–1981 yhden ottelun OHL-joukkue Toronto Marlborosissa, mutta varsinaisen tulokaskautensa hän pelasi kuitenkin kaudella 1982–1983. Viimeisellä OHL-kaudellaan 1983–1984 Thomas oli joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Peter Zezelin jälkeen tehoilla 51+54=105. Hän sijoittui koko liigan maalipörssissä kymmenenneksi.
Thomasia ei koskaan varattu NHL:ään, vaan hän teki junioriuransa jälkeen vapaana agenttina sopimuksen Toronto Maple Leafsin kanssa toukokuussa 1984. Hän pelasi kauden 1984–1985 suurimmaksi osaksi seuran farmijoukkue St. Catharine Saintsissa, AHL:ssä. Thomas voitti joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehtyään 64 runkosarjaottelussa tehot 42+48=90. Hän jakoi koko liigan maalipörssin toisen sijan Binghamton Whalersin Mike Siltalan kanssa ja sijoittui pistepörssissä neljänneksi. Thomas palkittiin kauden päätteeksi AHL:n parhaana tulokkaana Dudley "Red" Garrett Memorial Awardilla ja valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Maple Leafsin NHL-joukkueessa hän pelasi kauden aikana 18 runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2.
Kaudesta 1985–1986 Thomas pelasi vielä osan farmissa. Hän pelasi Maple Leafsissa varsinaisen tulokaskautensa NHL:ssä tehden 65 runkosarjaottelussa hienot tulokastehot 20+37=57 ja kymmenessä playoff-ottelussa tehot 6+8=14. Thomas oli pudotuspeleissä joukkueen paras pistemies. Ensimmäisellä kokonaisella NHL-kaudellaan 1986–1987 hän teki 78 runkosarjaottelussa tehot 35+27=62, joilla Thomas oli Maple Leafsin toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän jakoi kolmen muun pelaajan ohella seitsemällä osumallaan NHL:n voittomaalipörssin voiton.
Ura > Seuraura > Blackhawks, Islanders ja Devils

Syyskuussa 1987 Maple Leafs kauppasi Thomasin, Rick Vaiven ja Bob McGillin Chicago Blackhawksiin vaihdossa Ed Olczykiin ja Al Secordiin. Hän kärsi siellä kaksi kautta kuitenkin loukkaantumisista, joiden takia Thomas pelasi niiden aikana yhteensä vain 75 runkosarjaottelua. Kolmannella ja ensimmäisenä terveenä viettämällään Blackhawks-kaudellaan 1989–1990 hän oli joukkueen paras maalintekijä 40 osumallaan.
Kesken viidennen Blackhawks-kautensa 1991–1992, lokakuussa 1991 Thomas kaupattiin Adam Creightonin kanssa New York Islandersiin vaihdossa Brent Sutteriin ja Brad Laueriin. Seuraavalla kaudella 1992–1993 hän nousi Islandersin varakapteeniksi ja teki NHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 37+50=87. Thomas oli joukkueen toiseksi paras pistemies Pierre Turgeonin jälkeen. Kevään 1993 pudotuspeleissä hän nousi Islandersissa tutkaparinsa Ray Ferraron kanssa joukkueen sankariksi johdattaessaan Islandersin johtotähti Turgeonin loukkaantumista huolimatta konferenssifinaaleihin saakka. Kaudella 1993–1994 Thomas oli tehoilla 42+33=75 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Turgeonin jälkeen. Työsulun takia lyhennetyllä kaudella 1994–1995 hän oli 11 osumallaan Islandersin kolmanneksi paras maalintekijä.
Kauden 1995–1996 kynnyksellä, lokakuussa 1995 Islanders kauppasi Thomasin New Jersey Devilsiin, joka kauppasi vaihdossa Claude Lemieux'n. Hän voitti joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 26+35=61. Kahdella seuraavalla kaudella Thomasin rooli muuttui hieman puolustavammaksi ja hän teki runkosarjassa yhteensä enää 58 tehopistettä.
Ura > Seuraura > Paluu aiempiin seuroihin

Heinäkuussa 1998 Thomas teki vapaana agenttina sopimuksen ensimmäisen NHL-seuransa Toronto Maple Leafsin kanssa. Hän nousi kaudella 1998–1999 joukkueen kapteenistoon ja oli Maple Leafsin toiseksi paras pistemies Mats Sundinin jälkeen tehoilla 28+45=73, kuten myös seuraavalla kaudella 1999–2000. Kevään 2000 pudotuspeleissä Thomas oli joukkueen paras maalintekijä kuudella osumallaan. Kaudella 2000–2001 loukkaantumiset lyhensivät hänen runkosarjaansa 57 ottelun mittaiseksi. Hän teki niissä vain kahdeksan maalia, mutta kevään 2001 pudotuspelien 11 ottelussa Thomas onnistui tekemään taas kuusi osumaa jakaen Maple Leafsin sisäisen maalipörssin voiton Sundinin kanssa.
Kaudeksi 2001–2002 Thomas palasi vapaana agenttina vuoden mittaisella sopimuksella Chicago Blackhawksiin. Hän nousi joukkueen varakapteeniksi ja ehti pelata vain 34 runkosarjaottelua, kunnes Thomasin kausi päättyi nilkkamurtumaan. Heinäkuussa 2002 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Blackhawksin kanssa. Kesken kauden 2002–2003, siirtotakarajalla maaliskuussa 2003 Thomas kaupattiin Mighty Ducks of Anaheimiin vaihdossa viidennen kierroksen varausvuoroon kesälle 2003. Hän eteni joukkueen kanssa aina Stanley Cup -finaaleihin saakka, mutta New Jersey Devils vei ne kuitenkin seitsemännessä ottelussa voittaen Mighty Ducksin ottelussa 3-0.
Ura > Seuraura > Pelaajauran loppuvaiheet

Thomas oli pelaamatta koko alkukauden 2003–2004, kunnes hän siirtyi marraskuussa 2003 loppukauden kattaneella ja miljoonan dollarin arvoisella sopimuksella loukkaantumisista kärsineeseen Detroit Red Wingsiin. NHL:n työsulkukauden 2004–2005 jälkeen Thomas haki syksyllä 2005 try-outin kautta pelipaikkaa Toronto Maple Leafsista, mutta ei jatkanut enää harjoitusleirin jälkeen joukkueen vahvuudessa.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa |  Milano 1994 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Suomi 1991 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Wien 1996 | jääkiekko |  |
Thomas edusti Kanadaa MM-kilpailuissa vuosina 1991, 1992, 1994 ja 1996. Vuosien 1991 ja 1996 turnaukset päättyivät hopeaan. Vuoden 1996 turnauksessa hän toimi Kanadan kapteenina.
Pelaajauran jälkeen

Thomas toimi pelaajauransa jälkeen OJHL-joukkue St. Michael's Buzzersin apuvalmentajana ja mentorina. Syyskuussa 2010 NHL-joukkue Tampa Bay Lightning pestasi hänet nuorten pelaajien konsultiksi. Kaudella 2011–2012 Thomas nousi seuran pelaajakoordinaattoriksi ja kaudesta 2012–2013 hän on toiminut Lightningin ja AHL-joukkue Syracuse Crunchin kehitysvalmentajana.
Muuta

Thomasilla on tytär Lauren sekä poika Christian, joka pelaa NHL-joukkue Montréal Canadiensin organisaatiossa. Steve ja Christian Thomas ovat OHL:n kaikkien aikojen ensimmäinen isä ja poika, jotka ovat tehneet yhden kauden aikana 50 maalia.
Kanadan alkuperäiskansat

| Kanadan alkuperäiskansat |
| --- | --- |
Väkiluku:  1 172 790
Kielet:  Kanadanenglanti, Kanadanranska, Kanadan kielet
Kanadan alkuperäiskansat ovat Kanadan alkuperäisasukkaita. Heidät jaetaan kolmeen ryhmään, "ensimmäisiin kansakuntiin" (engl. First Nations ransk. Premières nations), inuiitteihin ja métisseihin. Ensimmäisiin kansakuntiin luetaan kaikki alkuperäisasukkaat, jotka eivät ole arktisilla alueilla asuvia inuiitteja eivätkä osittain eurooppalaisperäisiä métissejä. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että he olisivat kielellisesti tai kulttuurisesti keskenään samaa alkuperää.
Kanadan alkuperäisväestön lapsia pyrittiin sulauttamaan valtaväestöön pakollisissa asuntolakouluissa yli sadan vuoden ajan 1800-luvulta alkaen. Viimeinen asuntolakoulu suljettiin vuonna 1997. Kouluihin sijoitettiin yhteensä noin 150 000 lasta, joilta kiellettiin oman kielen puhuminen ja oman kulttuurin säilyttäminen. Yli 4 000 lasta kuoli heitteillejätön ja sairauksien takia. Asia nousi julkiseen keskusteluun vuonna 2021, kun Brittiläisestä Kolumbiasta ja Saskatchewanista löytyi lyhyen ajan sisällä useita satoja merkitsemättömiä hautoja entisten asuntolakoulujen läheltä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kanadan alkuperäiskansat Wikimedia Commonsissa
Kalmar (täsmennyssivu)

Kalmar tarkoittaa seuraavia asioita:
Kalmar, kaupunki ja taajama Ruotsissa
Kalmarin lääni, lääni Ruotsissa
Kalmarin kunta, kunta Ruotsissa
Kalmarin unioni, Pohjoismaiden valtioliitto keskiajalla
Kalmar FF, jalkapalloseura
Bert Kalmar, yhdysvaltalainen sanoittaja
Kalmar, lastinkäsittelynosturien brändinimi
Kalmar, Cargotecista 6/2024 eriytetty pörssiyhtiö.
HMS Kalmar (1677), alus
HMS Kalmar (1695), alus
HMS Kalmar (1749), kaleeri
HMS Kalmar (1943), Visby-luokan hävittäjä
HMS Kalmar (K23), Göteborg-luokan korvetti
Kalevi Lahtinen (moottoriurheilija)

Kalevi ”Kille” Eero Lahtinen (25. maaliskuuta 1936 Tampere – 3. joulukuuta 2010 Tampere) oli suomalainen speedwaykuljettaja ja maarata-ajaja.
Hän voitti speedwayn Suomen mestaruuden viidesti 1960-luvulla ja Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1966. Vuonna 1962 Lahtinen voitti Oldenburgissa Länsi-Saksassa kansainväliset speedway-kilpailut ("kultainen rautakenkä"), vuosina 1964 ja 1965 Itämerenviikon ajot ja vuosina 1964–1966 Bremenin kaupungin Kultainen avain-kilpailut; näistä kolmesta peräkkäisestä voitosta hän sai kaupungin kunniamitalin. PM-kisoista Lahtisella on viisi maaradan joukkuemestaruutta. Speedwayn EM-finaalissa hän ajoi ensimmäisenä suomalaisena vuosina 1959 ja 1966. Lisäksi hän selvitti itsensä maaradan EM-finaaliin vuosina 1957, 1959 ja 1960.
Ennen menestyksekästä moottoripyöräkauttaan Lahtinen kilpaili mäenlaskussa ja yhdistetyssä ja voitti molemmissa lajeissa piirinmestaruuksia. Lahtisen seura oli Tampereen moottorikerho, jossa hän toimi valmentajana ja varapuheenjohtajana. Lahtinen kuului Suomen Moottoriliiton hallitukseen ja kilpailuvaliokuntaan. Hänelle myönnettiin Suomen Moottoriliiton mestariajajan merkki suurmestaritunnuksin vuonna 1970. Lahtinen harrasti musiikkia ja avusti Moottoriurheilu-lehteä kirjoituksillaan. Ammatiltaan Lahtinen oli liikkeenharjoittaja.
Lahtinen joutui työkyvyttömäksi 39-vuotiaana saatuaan aivovaurion hirvikolarissa vuonna 1975.
Lahtisen äiti oli maastohiihtäjä Impi Lahtinen.
Aiheesta muualla

Eteläpuistossa ajettiin lujaa (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Areena.
Kille Lahtinen palkittiin elämäntyöstä Speedway.fi
Kalevi Laitinen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | joukkuekilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Basel 1950 | joukkuekilpailu |  |
Kalevi Johannes Laitinen (19. toukokuuta 1918 Kotka – 6. tammikuuta 1997 Kotka)  oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Laitinen kuului Suomen edustusmiehistöön, joka voitti Lontoon olympiakisoissa vuonna 1948 joukkuekilpailun kultamitalin. Henkilökohtaisista lajeista hän oli 12-ottelun kahdeksas, permannon 13:s, hevosen 19:s, renkaitten ja nojapuiden 16:s, hypyn kymmenes ja rekin 14:s. Vuoden 1950 MM-kilpailuissa Baselissa hän sijoittui yleiskilpailussa kahdeksanneksi ja sai joukkuehopeaa. Helsingin olympialaisten joukkuekilpailussa tuli pronssimitali ja 12-ottelussa 35. sija. Permannolla hän menestyi parhaiten ja oli kuudes.
Laitinen voitti heinäkuussa 1951 Heinolassa järjestetyn Suomi–Ranska-voimistelumaaottelun. Laitinen selviytyi voittajana myös Norja-maaottelussa vuonna 1947 ja Tšekkoslovakia-maaottelussa vuonna 1949.
SVUL:n Kymenlaakson piirin voimistelun koulutusohjaajana Laitinen on toiminut 1958–1967, piirin voimistelujaostossa vuodesta 1958 lähtien. Laitisen seura oli Kotkan Into, jonka kultaisen ansiomerkin hän on saanut. Laitinen sai myös SVUL:n Kymenlaakson piirin kunniamerkin, Suomen Voimisteluliiton kultaisen ansiomerkin ja Suomen Urheilun hopeisen ansiomitalin kullatuin ristein. Hänellä on myös Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan ritarimerkki soljella. Laitinen harrasti keilailua, jossa kuului mestariluokkaan. Laitinen oli ammatiltaan rakennusmestari.
Saavutuksia

Olympiakultaa Lontoossa 1948 (joukkuekilpailu)
Olympiapronssia Helsingissä 1952 (joukkuekilpailu)
Lisäksi 1948 moniottelussa kahdeksas ja 1952 permannolla kuudes, moniottelussa 35:s, rekillä 35:s, hevosella 43:s, hypyssä 44:s, nojapuilla 52:s ja renkailla 73:s.
MM-hopeaa Baselissa 1950 (joukkuekilpailu)
SM-kultaa 1949 (113,60) ja 1950 (114,4)
Kalevi Lahtinen

Kalevi Lahtinen
Kalevi Lahtinen 1966
Sulo Kalevi Lahtinen (14. kesäkuuta 1936 Lahti – 8. lokakuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen basso, oopperalaulaja, laulupedagogi, kuoron- ja orkesterinjohtaja. Lahtinen oli alkuaan kansakoulunopettaja. Hän opiskeli 1959–1961 Lahden musiikkiopistossa Tauno Kaivolan ja 1961–1968 Sibelius-Akatemiassa Oiva Soinin ja Matti Lehtisen oppilaana. Hän suoritti lauludiplomin 1967 ja valmistui musiikinopettajaksi 1968. Hän täydensi opintojaan muun muassa Luganossa (F. Husler) ja Wienissä (D. Buchholz) sekä monien ulkomaisten pedagogien kursseilla.
Lahtisen musiikkiopinnot alkoivat 16-vuotiaana tuuban soitolla Kouvolan seurakunnan torvisoittokunnassa. Ensimmäisessä virassaan kansakoulun opettajana Lahtinen keräsi Kärkölän pitäjän talojen ullakoilta suojeluskunnan aikaiset torvet, ja ne kunnostettiin. Nuorena ja lahjakkaana muusikkona hän opetti isännille nuottien lukua ja yhteissoittoa. Näin Lahtinen perusti Kärkölän soittokunnan sekä Kärkölän sekakuoron. Hän toimi 1960-luvun alkupuolella myös Kärkölän kirkon kesäkanttorina. Oltuaan useiden koulujen musiikinopettajana hän toimi 1969–1973 Savonlinnan musiikkiopiston yksinlaulun lehtorina ja vararehtorina 1970–1973.
Monipuolinen ja aikaansaava Lahtinen teki uraauurtavaa työtä suomalaisen oopperataiteen puolesta erityisesti Savonlinnan oopperajuhlia edeltäneiden Savonlinnan musiikkipäivien toiminnanjohtajana 1969–1973 sekä Savonlinnan oopperajuhlien toiminnanjohtajana 1970–1972, ennen Martti Talvelaa. Hän toi oopperajuhlille muun muassa ensimmäiset ulkomaiset esiintyjät, ja juhlien jatkuvuuden pelastikin juuri Lódžin suuri ooppera Puolasta. Vuosina 1973–1976 Lahtinen työskenteli Kuopion musiikkiopiston oopperaluokan johtajana ja laulunopettajana sekä Kuopion Orkesterin intendenttinä. Vuodesta 1976 lähtien hän toimi Helsingin konservatorion laulun lehtorina kuolemaansa saakka. Viimeisenä kesänään Lahtinen esiintyi sotapäällikön aseenkantajan roolissa MTV3:n esittämässä viisiosaisessa televisiosarjassa Sotapäällikön poika (pääosissa Leo Lastumäki, Sylvi Salonen ja Jukka-Pekka Palo).
Lahtinen johti ja koulutti muun muassa Lahden Sekakuoroa, Savonlinnan Oopperakuoroa ja Savonlinnan Orkesteria sekä toimi Musiikkiopettajien liiton puheenjohtajana. Oopperalaulajana hän esiintyi Lahdessa, Kuopiossa, Savonlinnan Oopperajuhlilla ja vierailijana Suomen Kansallisoopperassa. Kotimaan lisäksi hän konsertoi muun muassa Ruotsissa ja Puolassa ja esiintyi orkesteri- ja oratoriosolistina sekä eri kuorojen ja yhtyeiden solistina Virossa ja Pohjois-Amerikassa. Lahtinen työskenteli myös maakuntalehtien musiikkiarvostelijana. Lahtinen kuoli 45-vuotiaana sydänkohtaukseen kotonaan.
Kalevi Lahtisella on neljä lasta avioliitosta tekstiili- ja korutaiteilija Helkky-Leena Lahtisen (s. 1937) kanssa. Helkky-Leena Lahtinen on tehnyt koruja Savon­linnan ooppera­juhlilla ja taidetta yksityiskoteihin. Pariskunnan keskimmäinen tytär Eva Humphrey-Lahti on Englannissa asuva kuvataiteilija.
Oopperarooleja

Sarastro (Taikahuilu)
Kreivi Almaviva (Figaron häät)
Komtuuri (Don Giovanni)
Don Fernando (Fidelio)
Colagianni (Musiikin mestari)
Basilio (Sevillan parturi)
Sparafucile (Rigoletto)
Kaspar (Taika-ampuja)
Peter (Hannu ja Kerttu)
Tohtori Mirakel (Hoffmannin kertomukset)
Mefisto (Faust)
Zuniga (Carmen)
Varlaam (Boris Godunov)
Karjanmaan Köysti (Pohjalaisia)
Matti Puikkanen (Ratsumies)