stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
L’Humanité
Sotien jälkeinen aika

Vuoden 1945 jälkeen lehti otti takaisin sotienvälisen ajan tehtävänsä toimia kommunistisen puolueen keskeisenä tiedotus-, uutis- ja agitaatiolehtenä.
Kylmän sodan aikana lehti oli linjaltaan neuvostomyönteinen. Marraskuussa 1956, kun kansainvälinen tilanne on erittäin kiristynyt, joukko äärioikeistolaisia militantteja hyökkäsi lehden ja kommunistisen puolueen keskuskomitean rakennukseen tarkoituksenaan polttaa talo. Hyökkäys johti kolmen ihmisen kuolemaan lehden henkilökunnan ja puolueväen puolustaessa rakennusta. Nykyisin L’Humanité on tiedettävästi ainoa ranskalainen sanomalehti, joka puolustaa kaikkialla maailmassa vapautusliikkeitä. Erityisesti kohteina ovat olleet Algerian vapaussota ja Vietnamin sota.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta L’Humanité Wikimedia Commonsissa
Lehden viralliset sivut. (ranskaksi)
L'Humanité. (englanniksi)
L'Humanité. (venäjäksi)
Lehden digitoidut numerot 1904 - 1939[vanhentunut linkki] ovat Gallican sivuilla BnF-arkistossa.
Käävät

Rikkikääpä
Käävät on vanhentunut nimi sieniheimosta Polyporaceae. Ne ovat kantasieniä, jotka kasvavat usein puun rungossa puun loisena tai lahottajana. Elävällä puulla kasvaessaan kääpä vahingoittaa puuta lahottamalla sitä, kuolleella puulla taas elävät yleensä eri lajit. Suomessa esiintyy yli kaksisataa eri kääpälajia. Nykyään on todettu, että Polyporales on vain yksi monista lahkoista, jossa kääpiä esiintyy. Muita lahkoja ovat esimerkiksi Hymenochaetales, Gloeophyllales, Thecisporales ja jopa vahveroista tunnettu Cantharellales sekä paljon helttasieniä sisältävä Agaricales-lahko, ja esimerkiksi lampaankääpä (Albatrellus ovinus) on samassa Boletales-lahkossa tattien, rouskujen ja haperoiden kanssa. Osittain käävät ovat vain hyvinkin kaukaista sukua toisilleen. Lisäksi on paljon kääpämäisiä sieniä, joita pidetään rajatapauksena, voiko niitä laskea kääviksi. Tällaisia ovat esimerkiksi raspikat, rypykät, vanukat ja kelmukat.
Käävän monivuotinen sienirihmasto elää puun sisällä. Itiöemä kasvaa puun ulkopinnalla joko pinnanmyötäisenä eli resupinaatisena, selvästi kasvualustastaan ulkonevana eli pileaattisena tai jotkin lajit näiden sekamuotona (puoliresupinaattinen). Itiöemällä ei yleensä ole jalkaa. Kääpien itiöemät voivat olla joko yksivuotisia tai monivuotisia. Monivuotisten kääpien, kuten taulakäävän (Fomes fomentarius), itiöemät saattavat kasvaa varsin kookkaiksi. Usein käävän elämän lopettaa emäpuun lahoaminen pois, mutta myös käävillä on loisia. Jalalliset käävät kasvavat tavallisesti maassa. Kääpien tunnusmerkkinä on itiöemän alapinnan pillistö, joka kuitenkin poikkeaa tattien pillistöstä selvästi. Heltallisia kääpiä tunnetaan myös, esimerkiksi koivunhelttakääpä (Trametes betulinus).
Kääpien merkitys

Käävät ovat monien muiden sienten tavoin hajottajia. Ne siis muuttavat kuolleen eloperäisen puumassan epäorgaaniseen muotoon.
Jotkut käävät, kuten männynkääpä (Phellinus pini), voivat olla merkki vanhasta metsästä, sillä ne eivät elä nuoressa ja terveessä puussa. Nuoressa metsätalousmetsässä kääpiä ja kääpälajeja on varsin vähän. Osa käävistä vaatii kasvualustakseen kuolleen maapuun, ja vaativimmat lajit jopa jonkin toisen kääpälajin esilahottaman rungon. Yksivuotisissa lajeissa sen sijaan on hyvinkin yleisiä ja vaatimattomia lajeja. Pinovyökääpä (Trametes ochracea) esiintyy hyvin yleisesti jopa muutaman sormen paksuisilla kuolleilla lehtipuun rungoilla.
Osaa käävistä voi maallikko erehtyä luulemaan aivan toisenlaiseksi sieneksi, kuten homeeksi niiden pinnanmuotoisen kasvutavan ja epämääräisen muodon vuoksi.
Kääpien tunnistaminen

Eri kääpälajien tunnistaminen voi olla muotovaihtelusta johtuen haastavaa, sillä saman lajin itiöemät voivat olla mm. kasvupaikastaan ja ympäristön kosteudesta johtuen erinäköisiä keskenään. Kääpälajin tunnistamiseksi huomiota kannattaa kiinnittää esimerkiksi seuraaviin seikkoihin:
minkälainen kasvuympäristö on, kasvaako kääpä maassa vai puussa,
jos puussa, niin
mikä on puulaji eli ns. isäntäpuu ja missä kohdassa puuta itiöemä kasvaa,
näkyykö puussa valko- vai ruskolahoa tai mahdollisesti useita kääpälajeja,
onko kääpä täysin alustanmyötäinen vai onko sillä (edes pieni) lakki (katso myös itiöemätyypit),
lakin muoto ja rakenteet; mallon, ylä- ja alapinnan värit; eri kerroksien määrä ja paksuus,
alustanmyötäisen käävän reunus (selvärajainen, häipyvä, pullea reunavalli tms.),
tuntuuko itiöemä sitkeältä, pehmeältä, mehevältä tms.,
pillien muodot, koot ja värit, joiden tarkastelussa usein auttaa millimetriasteikolla varustettu luuppi,
pillikoko merkitsee siis kuinka monta pillin suuta mahtuu millimetrin pituiselle janalle, vain suuripillisillä lajeilla on käytännöllisempää käyttää senttimetrin pituista janaa (katso esimerkiksi väljäpillikääpä),
käävän tuoksu ja maku.
Joskus lajien tunnistus vaatii hienorakenteiden, kuten rihmastorakenteen ja itiöiden, tarkastelua mikroskoopilla, tai jopa dna-analyysia.
Kääpiä tutkiessa kannattaa muistaa niiden suojelu. Itiöemiä ei tule repiä irti turhaan, usein viipale tai pala riittää eri kerrosten tarkasteluun. Käännetyt puut tulee palauttaa takaisin alkuperäiseen asentoon ja paikkaan, jotta kääpä voi jatkaa kasvuaan.
Käävän käyttöä

Monet käävät, varsinkin taulakäävät, ovat tunnettuja siitä, että ne kuivattuina ja sytytettyinä kytevät hyvin hitaasti ilman liekkiä, muuttuen pikkuhiljaa tuhkaksi. Kääpä saattaa kyteä tuntikaudet savuten. Tämä näkyy joidenkin kääpien suomenkielisissä nimissä: taulakäävästä tehtiin taulaa tulentekoa helpottamaan, ja arinakääpää (Phellinus igniarius) käytettiin tulen säilyttämiseen uunissa, eli se laitettiin uunin arinalle hiljalleen kytevän hiilloksen tulta säilyttämään.
Kääpiä on palo-ominaisuuksiensa vuoksi käytetty myös tulen kuljettamiseen. Kytevän käävän päälle on kiedottu mahdollisimman paljon kosteaa nahkaa tai kangasta, jotta kääpä saisi mahdollisimman vähän happea ja palaisi mahdollisimman hitaasti. Tulen kuljetusta käävässä auttaa myös se, että kääpien kuoret palavat huonosti, ja eristävät osaltaan kytevän sisuksen.
Taulaaminen on kansanperinteellistä iho-oireiden ja särkyjen hoitoa käävällä. Kääpä sytytetään kytemään, ja sen kuuman tuhkan annetaan putoilla iholle. Tuhkassa on tervamaista ainetta, jonka on ilmeisesti ajateltu auttavan ihovaivoihin tervan tavoin. Entisen Neuvostoliiton alueella on käytetty pakurikääpää lääkkeenä.
Kääpiä voidaan käyttää tekstiilien värjäykseen. Väriaineet irrotetaan liottamalla. Muiden kuin yksivuotisten kääpien keräämistä on kuitenkin syytä välttää, sillä lajintunnistus saattaa olla aloittelijalle hankalaa, ja mukaan voi vahingossa tulla uhanalainenkin laji.
Sukuja

Abundisporus
Amyloporia
Amyloporiella
Antromycopsis
Australoporus
Austrolentinus
Bridgeoporus
Burgoa
Cerrena
Coriolopsis
Cryptomphalina
Cryptoporus
Daedaleopsis
Datronia
Dichomitus
Earliella
Echinochaete
Fabisporus
Faerberia
Favolus
Flabellophora
Fomes
Fomitella
Fomitiporia
Fuscocerrena
Fuscoporia
Globifomes
Grammothelopsis
Haploporus
Hexagonia
Laccocephalum
Laetifomes
Laetiporus
Lasiochlaena
Lentinus
Lenzites
Leptoporellus
Lignosus
Lithopolyporales
Macrohyporia
Macroporia
Megasporoporia
Microporellus
Microporus
Mollicarpus
Mycelithe
Navisporus
Neolentinus
Neolentiporus
Nigrofomes
Nigroporus
Oligoporus
Osmoporus
Pachykytospora
Pachyma
Panus
Perenniporia
Perenniporiella
Phaeolus
Phaeotrametes
Phellinidium
Phellinopsis
Phellinus
Phellopilus
Phylloporia
Piloporia
Podofomes
Polyporus
Poria
Porodaedalea
Porodisculus
Poronidulus
Pseudofavolus
Pseudopiptoporus
Ptychogaster
Pycnoporellus
Pycnoporus
Pyrofomes
Roseofavolus
Royoporus
Rubroporus
Ryvardenia
Skeletocutis
Sparsitubus
Stiptophyllum
Tinctoporellus
Trametes
Trichaptum
Tyromyces
Vanderbylia
Xerotus
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Laji.fi: Polyporaceae
UPM-Kymmene: Metsiemme kääpiä (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Metsähallituksen luonnonsuojelujulkaisuja: Haapametsien käävät 2012, Junninen, Kaisa (toim.), ISBN 978-952-446-942-5 (pdf)
Vesi- ja Ympäristöhallitus: Uhanalaiset käävät Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive)  1993, Kotiranta, Heikki & Niemelä, Tuomo,  ISBN 951-37-1159-5 (pdf)
Metla: Määrityskaava 10 kääpälajille (Arkistoitu – Internet Archive)
Kyproksen miehitys

Kyproksen miehitys  (kreik. Τουρκική εισβολή στην Κύπρο, Tourkikí eisvolí stin Kýpro, turk. Kıbrıs Barış Harekâtı tai Kıbrıs Harekâtı) alkoi 20. heinäkuuta vuonna 1974. Siinä Turkin joukot miehittivät muutamassa viikossa noin kolmasosan Kyproksen saaresta eli Kyproksen tasavallan alueesta. Miehitys johti saaren jakoon kreikkalaiseen Kyproksen tasavaltaan ja turkkilaiseen Pohjois-Kyprokseen, joka on de facto voimassa edelleen.
Miehitys alkoi sen jälkeen, kun Kyproksen presidentti Makarios III oli syrjäytetty vallankaappauksessa 15. heinäkuuta maan pääkaupungissa Nikosiassa. Kaappauksen takana olivat kyproksenkreikkalainen Níkos Sampsón ja Ateenassa valtaa pitänyt Kreikan sotilasjuntta. Kaappauksen tarkoituksena oli liittää Kypros Kreikkaan. Kyproksen väestöstä 77 % on kreikkalaisia ja 18 % turkkilaisia. Turkkilaiset asuvat saaren pohjoisosassa nykyisen Pohjois-Kyproksen alueella. Turkin hallitus reagoi levottomuuksiin välittömästi ja lähetti saarelle noin 6 000 miestä ja 40 taisteluvaunua.
Miehityksen tausta > Kyproksen dekolonialisaatio ja itsenäisyys

Kyproksen tasavalta itsenäistyi vuonna 1960, pääasiassa kreikankielisten parissa levinneen, osittain väkivaltaisenkin, vastarinnan jälkeen. Tätä ennen se oli ollut n. 82 vuoden ajan Ison-Britannian yhteydessä eri järjestelyin, viimeiseksi n. 35 vuotta kruununsiirtomaana. Iso-Britannia oli puolestaan vuonna 1878 pakottanut n. 300 vuotta saarta hallinneen Osmanien valtakunnan luopumaan siitä Ison-Britannian hyväksi, kun Venäjä oli voittanut sodan Turkkia vastaan.
Miehityksen tausta > Pääasialliset väestöryhmät ja pääuskonnot

Kyproksen enemmistökieltä, kreikkaa, alettiin puhua ja kirjoittaa saarella n. 1200 eaa. lähtien, jolta ajalta ovat peräisin saarelta löytyneet ensimmäiset mannerkreikan esine- ja rakennuslöydöt (Mykeneläinen kulttuuri). 1571 Osmanien valtakunta valloitti Kyprosen Venetsialta, mistä lähtien Kyproksessa on ollut turkinkielinen vähemmistö.
1960-luvulle tultaessa saarelle oli muuttanut noin 30 000 turkkilaista. Kreikkalaisia siellä asui noin 160 000. Saarella asui enemmistönä kreikkalaisia ortodokseja ja vähemmistönä turkkilaisia muslimeja, jotka asuivat lähinnä saaren pohjoisosissa.
Vaikka suurimman osan ajasta kyproksenkreikkalainen ja kyproksenturkkilainen maalaisväestö eli rinnakkain, ajottain on esiintynyt ristiriitoja. Väestöryhmien pääuskontojen välisiä eroja on perinteisesti pidetty tässä merkityksellisinä. Kreikankieliset kristillistyivät alkaen ensimmäisestä vuosisadasta ja 400-luvulla seurakunta järjestäytyi ja tunnustettiin autokefaaliseksi ortodoksiseksi kirkoksi. Islam saapui saarelle suuremmassa mittakaavassa kyproksenturkkilaisten esivanhempien mukana Turkista osmanivallan aikana. Kyproslaiset valitsivat ensimmäiseksi presidentikseen ortodoksisen kirkon päämiehen, arkkipiispa Makarios III:nen. Poliittista yhteyttä Kreikan ortodoksiseen kirkkoon on pidetty liian läheisenä ja sen on tulkittu herättäneen epäluuloja turkinkielisten kyproslaisten joukossa.lähde?
Kyproksenkreikkalaisen arkkipiispa Makarioksen varapresidentiksi valittiin kyproksenturkkilainen Fazil Küçük. Vallanjako oli perustuslain mukainen sekä Kyproksen, Ison-Britannian, Kreikan ja Turkin hyväksymä. Jo ennen itsenäistymistä oli vuonna 1959 Turkin, Kreikan, Ison-Britannian ja Kyproksen etnisten ryhmien välillä allekirjoitettu sopimus, että saari itsenäistyisi eikä sitä jaettaisi kahtia. Kyproksen edustajainhuoneen ja hallituksen paikat oli jaettu kreikkalaisten ja turkkilaisten kesken. Lipuksi tuli valkokeltainen uusi Kyproksen lippu ja virallisiksi kieliksi kreikka ja turkki. Uskonnoiksi tulivat ortodoksinen kristinusko sekä islam. Kaikkien valtion virastoiden johtajiksi valittiin kreikkalainen ja turkkilainen. Turkki ja Kreikka saivat sopimuksessa puuttua saaren tilanteeseen, jos perustuslakia olisi loukattu.
Iso-Britannia sai kaksi sotilastukikohtaa Akrotíriin ja Dekéleiaan. Saari ei saanut liittyä Kreikkaan eikä Turkkiin. Pääkaupungiksi tuli Nikosia. Sopimus hyväksyttiin 16. elokuuta vuonna 1960 Lontoossa. Sopimus perustui kompromissiin, ja monet kyproksenkreikkalaiset eivät hyväksyneet sitä. Makarios itsekin piti itsenäistymisneuvotteluissa sovittua järjestelmää toimintakyvyttömänä.
Miehityksen tausta > Vaikuttimia Kyproksen pääväestöryhmien väliseen konfliktiin

Kreikka itsenäistyi itsenäisyyssodan päätteeksi Osmanien valtakunnasta ja sen ensirajoista tehtiin sopimus vuonna 1832. Tämän jälkeen usealla enemmistöltään kreikankielisellä alueella, jota hallitsi jokin muu taho kuin Kreikka, alkoi liikehdintä yhdistää alue Kreikan kuningaskuntaan. Liikehdintää alettiin kutsua nimellä 'enosis' (kreik. Ένωσις, Enosis "yhdistyminen"). Kreikan kansallismieliset lietsoivat tätä kehityskaarta. Kyproksen kreikankielisten keskuudessa 'enosis'-liikehdintä ja Britannian siirtomaavallan vastustus assosioituivat usein keskenään.
Huoli siitä, mitä turkinkielisille tapahtuisi Kyproksen ollessa osa Kreikkaa teki Britannian siirtomaaherruudesta monelle turkinkieliselle kyproslaiselle hyväksyttävämmän. Oman itsenäisyyssotansa kautta 1922 syntyneessä Turkin valtiossa oli sielläkin vahva kansallisliike. Kreikan vietyä Kyproksen-kysymyksen Yhdistyneiden Kansakuntien istuntoon 1954, vaati Turkki Kyprosta itselleen, jos Iso-Britannia luopuisi saaresta. Enosis-liikkeen voimistuessa ja järjestäytyessä, alkoi turkinkielisten kyproslaisten parissa vahvistua ajatus 'Taksimista' (turk. Taksim "jakautuminen"), eli Kyproksen saaren jakamisesta.
Samaan aikaan Ison-Britannian hallinto tuli lietsoneeksi väestöryhmien välistä epäluuloa esim. perustamalla 1950-luvulla poliisijoukon rajoittamaan vastarintaa kreikankielisten parissa. Se koostui ainoastaan turkinkielisistä kyproslaisista. Kreikankielisen EOKA-liikkeen ensimmäisiä turkinkielisiä uhreja olikin poliisi vuonna 1955.
Sekä kreikankielisten että turkinkielisten pariin muodostetuissa kansallismielisissä järjestöissä ja sitten puolisotilaallisissa joukoissa EOKA:ssa (1955) ja EOKA B:ssä sekä Volkanissa (1956) ja TMT:ssä perustajissa oli upseereita Kreikan ja Turkin armeijoista.
Miehityksen tausta > Väkivaltaisuuksien alku

Makarioksen pyrkiessä muuttamaan Kyproksen perustuslain saaren kreikkalaiset äärinationalistit hyökkäsivät turkkilaisten siviilien kimppuun, minkä seurauksena noin 1 000 ihmistä kuoli. Väkivaltaisuudet alkoivat 21. joulukuuta, jolloin Nikosian Ermoú-kadulla ammuttiin ensimmäiset laukaukset. Noin 20 000 kyproksenturkkilaista pakeni saaren pohjoisosiin ja eristetyille asuinalueille, joissa elämä oli ahdasta ja elintarvikkeiden puute jokapäiväistä.
Kreikkalaisten Énosis-liike, jota Makarios III johti, vaati saaren liittämistä Kreikkaan. Énosis-liikettä tuki aseellinen EOKA-järjestö (Ethnikí Orgánosis Kypríon Agonistón, ”Kansallisen Kyproksen vapaustaistelijat”). Luonnollisestikaan Kreikkaan liitetyssä Kyproksessa ei turkkilaisvähemmistölle olisi jäänyt merkittäviä vähemmistöoikeuksia tai edes oikeutta pysyä saarella.lähde? Vastavaatimuksena kreikkalaisten halulle liittää saari Kreikkaan turkkilainen puolustusjärjestö TMT (Türk Mukavemet Teşkilatı, ”Turkkilainen vastarintajärjestö”) vaati saaren jakoa, eli Taksimia. Makarios esitti perustuslakimuutoksen varapresidentti Fazil Küçükille 30. marraskuuta 1963, mutta se hylättiin.
Miehityksen tausta > Rauhanturvaoperaatio

EOKA:n kannattajat hyökkäsivät useisiin turkkilaiskyliin ja surmasivat niissä asuneet siviilit. Väkivaltaisuudet jatkuivat vuoden 1964 maaliskuuhun, jolloin Yhdistyneet kansakunnat lähettivät saarelle rauhanturvajoukkonsa. Iso-Britannia pyysi YK:n apua kriisin ratkaisemiseksi. Myös presidentti Makarios pyysi turvallisuusneuvostoa lähettämään rauhanturvaajia saarelle. Turvallisuusneuvosto hyväksyi 4. maaliskuuta yksimielisesti päätöslauselman, jossa suositeltiin rauhanturvajoukkojen lähettämistä Kyprokselle maan hallituksen suostumuksella. YK:n pääsihteeri U Thant pyysi 4. maaliskuuta muun muassa Kanadaa, Ruotsia, Suomea ja Brasiliaa lähettämään rauhanturvaajia. Maaliskuun 27. päivä rauhanturvajoukot perustettiin. Maaliskuun lopussa saarelle saapuivat ensimmäiset rauhanturvaajat, joita johti intialainen kenraali Gyani.
Samaan aikaan levottomuudet Kyproksella jatkuivat. Kreikan kuningas Paul I kuoli 6. maaliskuuta Ateenassa. 12. maaliskuuta 1964 Kreikan uusi kuningas Konstantin II vannoi hallitsijanvalan. Makarios III osallistui Paulin hautajaisiin sekä uuden kuninkaan kruunajaisiin.
25. maaliskuuta 1964 YK:n pääsihteeri U Thant nimitti Suomen Ruotsissa toimineen suurlähettilään Sakari Tuomiojan välittäjäksi Kyproksen kreikkalaisten ja turkkilaisten väliseen kiistaan. Tuomioja aloitti osapuolten välisen kiistan selvittämisen, mutta kuoli kesken työnsä vakavaan sairauteen 9. syyskuuta 1964.
Miehityksen tausta > Kriisin syveneminen, YK:n UNFICYP-komppania

Tilanne saarella jatkui levottomana. YK:n rauhanturvaajakomppania sai ensimmäisen uhrinsa suomalaisen viestialikersantti Juhani Matikaisen menettäessä henkensä kyproksenturkkilaisessa Kanlıköyn kylässä 19. toukokuuta vuonna 1964. 23. kesäkuuta EOKA:n kenraali Geórgios Grívas saapui saarelle. Grívas piti puheen, jossa hän toivoi kykenevänsä lieventää Kyproksen tilannetta ja estää Turkin väliintulon.
7. elokuuta kriisi oli aiheuttaa sodan Turkin ja Kreikan välille, kun Turkin ilmavoimat hyökkäsi kreikkalaisten asemiin Kyproksella. Pomóksen, Pólin, Pachýammoksen, Ágios Theódoroksen ja Límnin kylät paloivat. Seuraavana päivänä turkkilaiset hyökkäsivät napalmpommein, joissa kuoli 30 ja haavoittui 200. Kyproksenkreikkalaiset puolestaan tulittivat Kókkinan kylää, jossa oli turkkilaisten asemia. Sekä Turkin että Kreikan sotavoimat määrättiin hälytystilaan. YK:n turvallisuusneuvosto kokoontui hätäistuntoon ja lähetti vetoomuksen osapuolille, etteivät he käyttäisi kovia sotatoimia. Presidentti Makarios päätti pyytää apua Neuvostoliitolta, Egyptiltä ja Syyrialta kiistan sovittamiseen. YK:n sovittelija Tuomioja neuvotteli yötä päivää osapuolten kanssa välitysehdotuksesta. Diplomaattisodan jälkeen saatiin aikaan tulitauko, mutta tilannetta ei ollut lopullisesti selvitetty. Samana aikana Turkin hallitus alkoi karkottaa siellä asuvia kreikkalaisia. Turkinkreikkalaisille myönnettiin Turkin passeja.
Taistelut rauhoittuivat heti kun aselepo saatiin aikaan. YK:n UNFICYP-rauhanturvaajajoukot saapuivat saarelle. Heidän tehtävänsä on erottaa väestönryhmät toisistaan.
YK:n yleiskokouksen poliittinen päävaliokunta hyväksyi 16. joulukuuta 1965 Kyprosta koskevan päätöslauselman, jossa kehotettiin kaikkia YK:n jäsenmaita olemaan sekaantumatta Kyproksen sisäisiin asioihin. Kyproksen hallitus tuki päätöslauselmaa, mutta Turkki vastusti sitä voimakkaasti.
Miehityksen tausta > Kreikan sotilasjuntta valtaan

Kreikassa oli vuodesta 1965 lähtien vakavia sisäpoliittisia kiistoja. Kreikan iäkäs pääministeri, keskustalainen Geórgios Papandréou, ilmoitti eroavansa pääministerin paikalta. Tästä alkoi monivaiheinen ja pitkä hallituskriisi, joka kesti useita kuukausia. Tilanne kiristyi kuitenkin vuoden 1967 maaliskuussa, kun kenraali Grívas paljasti armeijan vasemmistosuuntaisen salaliiton nimeltä Aspída (”Kilpi”), ja syytti pääministeri Papandréouta poikansa Andréas Papandréoun kanssa suunnitellusta salaliitosta, jonka tarkoituksena oli kaataa Kreikan monarkia. Valtaan nousi väliaikainen pääministeri Geórgios Athanasiádis-Nóvas.
Kreikan asevoimat kuitenkin pelkäsivät, että vaaleissa menestyvä Andréas Papandréou, joka oli sosialistisen PASOK-puolueen listoilla, erottaisi Kreikan Pohjois-Atlantin liitto Natosta ja lakkauttaisi monarkian.
Lopulta armeija, jota johtivat kenraalit Grigórios Spantidákis, Stylianós Pattakós ja Geórgios Papadópoulos, kaappasi vallan 21. huhtikuuta 1967 ja perusti Kreikkaa hallinneen sotilas­juntan. Väliaikainen pääministeri Panagiótis Kanellópoulos ja molemmat Papandréout pidätettiin. Kuningas Konstantin II tuki vallankaappausta.
Miehityksen tausta > Reagointi Kyproksella

Ensin Kreikan sotilasvallankaappaus vaikutti aivan rauhalliselta, eivätkä sen seuraukset näkyneet Kyprokselle, jossa oli YK:n rauhanturvaajia. 15. marraskuuta eräs kreikkalainen poliisipartio kävi turkkilaisella puolella, vaikka YK:n rauhanturvaajat yrittivät sitä estellä tulitaukosopimuksen nojalla. Tunteet leimahtivat ilmisodaksi ja sytyttivät taas kansainvälisen polttopisteen Kyprosta kohtaan. Rajuja tappeluita syntyi kreikkalaisten ja turkkilaisten välille.
Turkki lähetti Kreikalle nootin, jossa se vaati tällaiset partioinnit lopetettavaksi. Nootissa vaadittiin Kreikan Kyproksella olevien joukkojen komentajan Grívasin eroa ja kreikkalaisten sotilaiden supistamista 15 000:sta 10 000:teen. Turkin laivasto sai määräyksen purjehtia kohti saarta. Armeija hälytettiin maihinnousua varten. Kreikan armeija oli hälytystilassa, vaikka sotilasjuntta välttelikin avointa selkkausta Turkin kanssa. Kyproksen presidentti Makarios vetosi YK:n turvallisuusneuvostoon apua saadakseen.
Kipinä, joka oli vähällä laajeta avoimeksi suurpaloksi, alkoi, kun kreikkalainen tarkastuspartio tuli turkkilaisten asuttamaan Kofínoun kylään, jossa syttyi ankaria levottomuuksia. 40 kyläläistä surmattiin. Kiukustunut Turkki mobilisoi kaikki joukkonsa, ja maahan julistettiin liikekannallepano. Pääsyyllinen oli kenraali Grívas, Énosis-liikkeen tukija, joka vaati Kyproksen liittämistä Kreikkaan. Grívasta vaadittiin eroamaan ja karkotettavaksi. Ateenassa valtaa pitänyt sotilas­juntta vähensi joukkoja Kyproksella, kun Makarios halusi neuvotella tilanteesta. Grívas karkotettiin saarelta ja hänen seuraajakseen nimitettiin kenraali Geórgios Morónis. Kreikan juntalla ei ollut varaa lähteä sotaan. Turkissa mielenosoittajat vaativat Turkin armeijaa nousemaan maihin Kyproksella.
YK:n pääsihteeri lähetti saarelle edustajansa Jose Rolz-Bennettin ja Yhdysvallat lähetti erikoislähettiläs Cyrus Vancen. Myös Naton pääsihteeri Manlio Brosio alkoi välittää Vancen ja Bennetten kanssa kiistaa. Lopulta päätettiin, että Kreikalla sai olla Kyproksella 950 sotilasta ja Turkilla 850. Saaren turvallisuuden takaisivat UNFICYP-rauhanturvaajat. YK:n apulaispääsihteeri Jose Rolz-Bennet saapui 20. helmikuuta 1966 Suomeen neuvottelemaan YK:n rauhanturvajoukkojen rahoittamisesta sekä uuden välittäjän ja Kypros-joukkojen ylipäällikön nimittämisestä.
Miehityksen tausta > Uudet levottomuudet

Levottomuuksiin ja YK:n valvontaan tuskastuneet kreikkalaiset ääriainekset perustivat vuonna 1971 saarelle palanneen kenraali Grívasin johdolla erikoisarmeija EOKA B:n (”EOKA II”), joka kannatti Énosis-aatetta. EOKA ryhtyi nyt toimimaan myös presidentti Makariosta vastaan, joka pyrki sovittelemaan saaren tulevaisuudesta Turkin kanssa.
Miehityksen vaiheet > Makarioksen syrjäyttäminen

Tilanne Kyproksella kärjistyi 15. heinäkuuta vuonna 1974, kun Kyproksen kansalliskaarti kreikkalaisten upseerien johtamana syrjäytti presidentti Makarioksen. Uudeksi presidentiksi tässä vallankaappauksessa nostettiin Níkos Sampsón.
Kreikan sotilasjuntta Ateenassa tuki vallankaappausta, jossa kuoli noin 300 ihmistä, koska heillä oli kaunaa Makariosta kohtaan. Tämä johtui siitä, että Makarios oli ollut jo vuodesta 1971 Kreikan opposition kannattaja ja sotilas­juntan vastustaja. Lisäksi Makarios ei halunnut liittää Kyprosta Kreikkaan. Hän oli kannattanut itsenäisen Kyproksen tasavallan politiikkaa eikä Énosis-aatetta, jota EOKA oli ajanut jo vuodesta 1965.
Dramaattisessa ilmoituksessa vallankaappauksen jälkeen sotilasjohto ilmoitti, että Makarios olisi kuollut. Tuntia myöhemmin Makarios puhui radiossa salaisesta paikasta käsin ja kehotti ihmisiä vastarintaan. Makarios oleskeli brittiläisessä Dekéleian sotilastukikohdassa. Sieltä hänet lennätettiin Lontooseen, jossa hän tapasi Ison-Britannian pääministeri Harold Wilsonin, kunnes jatkoi matkaa New Yorkiin, jossa hän esiintyi YK:n turvallisuusneuvostossa.