stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eteläandienkolibri

| Eteläandienkolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Tähtikolibrit Oreotrochilus
Laji::  leucopleurus
Kaksiosainen nimi
 Oreotrochilus leucopleurus  Gould, 1847 

Katso myös
   Eteläandienkolibri Wikispeciesissä   Eteläandienkolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Eteläandienkolibri (Oreotrochilus leucopleurus) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta Andien eteläosista.
Koko ja ulkonäkö

Eteläandienkolibri on kolibriksi suurehko ja voi kasvaa 11–15 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Eteläandienkolibrikoiraan selkä, pää ja siivet ovat väriltään ruskehtavan vihreät. Kurkku on kiiltävän vihreä ja siinä on musta ja tummansininen reunus. Vatsa on väriltään valkoinen ja keskivatsassa on hyvin tummansininen juova. Pyrstö on musta lukuun ottamatta uloimpia valkoisia höyheniä ja pyrstön alapuolta. Eteläandienkolibrinaaras on värityksentään pääosin vihertävän ruskea. Kurkku on täplikäs ja vatsa on harmaa. Alapyrstö on valkoinen ja siinä on musta juova. Lajin nokka on pitkä, musta ja alaspäinkaartunut.
Levinneisyys ja elinympäristö

Eteläandienkolibria tavataan alueelta, joka ulottuu Bolivian eteläisimmistä osista Argentiinaan ja Chileen. Laji elää Andeilla kivikkoisilla, ruohikkoisilla ja pensaikkoisilla alueilla tyypillisimmin 1 200–4 000 metrin korkeudessa. Linnun ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi. Eteläandienkolibrin pesimäkausi kestää marraskuulta joulukuulle. Laji rakentaa suuren kuppimaisen pesän kallionkielekkeen alle ja kiinnittää pesän seinämään sylkensä avulla.
Eteläandienkolibrinaaras
Kaaliperhonen

| Kaaliperhonen |
| --- | --- |
 Naaras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Kaaliperhoset Pieridae
Suku::  Pieris
Laji::  brassicae
Kaksiosainen nimi
 Pieris brassicae  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Kaaliperhonen Wikispeciesissä   Kaaliperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaaliperhonen (Pieris brassicae) on kookas kaaliperhosten (Pieridae) heimoon kuuluva päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Kaaliperhosen siipien yläpinnan pääväri on valkoinen. Koiraalla etusiiven yläpinnan yläreuna ja siiven kärjet ovat mustat. Kärkitäplä ulottuu siiven ulkoreunan puolivälin yli. Takasiiven etureunassa on molemmilla sukupuolilla musta täplä. Naaraalla on lisäksi etusiiven yläpinnalla kaksi täplää ja alareunassa musta juova. Siipien kärkiväli on 49–65 millimetriä. Toukka on väriltään keltaisenvihertävä ja siinä on mustia pisteitä.
Pieris brassicae ♂
Pieris brassicae ♂  △
Pieris brassicae ♀
Pieris brassicae  ♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Levinneisyysalue käsittää Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Länsi-Aasian Himalajalle saakka. Esiintymisalue vaihtelee vaellusten myötä, pohjoisosissa sitä tavataan vain satunnaisena vaeltajana. Suomessa kaaliperhosella ei ole vakituista kantaa, ainoastaan lauhoina talvina sen on todettu pystyneen talvehtimaan. Vaeltavia yksilöitä tavataan vuosittain Etelä-Suomessa, Keski-Suomessa harvemmin ja Pohjois-Suomessa vain voimakkaimpien vaellusten yhteydessä.
Kaaliperhosella on kaksi sukupolvea. Ensimmäisen sukupolven lentoaika on huhtikuusta heinäkuuhun ja toisen heinäkuusta syyskuuhun. Ensimmäiset vaeltavat yksilöt on tavattu Suomessa yleensä toukokuun jälkipuoliskolla, satunnaisesti aikaisemminkin. Suomessa kehittyneiden yksilöiden lentoaika on yleensä heinäkuun lopulta syyskuun puoliväliin. Suomessa on havaittu myös takaisin etelään vaeltamista.
Elinympäristö ja elintavat

Kaaliperhosen elinympäristöä ovat niityt, peltoaukeat ja puutarhat, myös merenrannikot. Kaaliperhonen talvehtii kotelona.
Ravintokasvi

Toukan eli kaalimadon ravintokasveja ovat monet ristikukkaiskasvit, varsinkin kaalit (Brassicae) sekä morsingot (Isatis tinctoria) ja harmiot (Berteroa incana).
Aiheesta muualla

Pertti Pakkanen: Kaaliperhonen. Suomen Perhostutkijain Seura.
Laji.fi: Kaaliperhonen (Pieris brassicae)
LuontoPortti: Kaaliperhonen (Pieris brassicae)
Suomen Perhoset: Kaaliperhonen
Iltalehti: Kaaliperhonen (Pieris brassicae) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Pieris brassicae (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Pieris brassicae (Large cabbage white) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Pieris brassicae, the Large white butterfly (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Pieris brassicae:  Wikidata: Q26764  Wikispecies: Pieris brassicae  BAMONA: Pieris-brassicae  BioLib: 51333  BOLD: 81845  CoL: 4HRN4  EoL: 175000  EPPO: PIERBR  Fauna Europaea: 440880  Fauna Europaea (new): 44a2ddca-3014-4eee-a892-a6848f365312  GBIF: 1920506  iNaturalist: 55401  IRMNG: 10774444  ISC: 41157  ITIS: 778274  LepIndex: 179361  LoB: 4555  MaBENA: PierisBrass  NBN: NHMSYS0000503827  NCBI: 7116  NZOR: 14c7ce37-e04b-468e-b345-69978d1f6e96  Observation.org: 705  Open Tree of Life: 167943  Laji.fi: MX.60775 
Papilio brassicae:  Wikidata: Q109585057  GBIF: 8013678 
Koiras
Munia ja vasta kuoriutuneita toukkia kaalinlehdellä.
Toukka
Etaani

| Etaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyylihydridi
CAS-numero:  74-84-0
PubChem CID:  6324
SMILES:  CC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H6
Moolimassa:  30,07 g/mol
Sulamispiste:  −182,76 °C (90,34 K)
Kiehumispiste:  −88,6 °C (184,5 K)
Tiheys:  1,0493 g/dm3 (0 °C)
Liukoisuus veteen:  4,7 g/100 ml
   
Etaani (C2H6) on alkaaneihin kuuluva palava, helposti syttyvä kaasumainen hiilivety. Se on normaaliolosuhteissa väritön ja hajuton.
Palaminen

Etaanin palaessa syntyy hiilidioksidia ja vettä.
Tuotanto ja käyttö

Etaania eristetään maakaasusta ja maaöljystä. Suurimmat sen tuottaja- ja kuluttajamaat ovat Yhdysvallat ja Kanada. Yhdistettä käytetään pääasiassa eteenin valmistukseen krakkaamalla. Muita etaanista valmistettavia yhdisteitä ovat vinyylikloridi, asetaldehydi, etikkahappo, kloorietaani, 1,1-dikloorietaani ja 1,1,1-trikloorietaani. Etaani voidaan nesteyttää ja sitä käytetään jonkin verran polttoaineena ja kylmäaineena. Kaupallinen puhdas tuote sisältää vähintään 95 % etaania, jossa epäpuhtauksina voi esiintyä hiilidioksidia, metaania, eteeniä, propeenia ja propaania.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aga: Etaanin käyttöturvallisuustiedote, viitattu 15.3.2015.
Etaanin kansainvälinen kemikaalikortti
Etaanin rakenne
PubChem: Ethane (englanniksi)
Yksinkertaisimmat hiilivedyt
Jättituija

| Jättituija |
| --- | --- |
 Vanha puu Vancouverissa.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Cupressoideae
Suku::  Tuijat Thuja
Laji::  plicata
Kaksiosainen nimi
 Thuja plicata  Donn ex D.Don, 1824 
Synonyymit
 Thuja gigantea 

Katso myös
   Jättituija Wikispeciesissä   Jättituija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jättituija (Thuja plicata) on sypressikasveihin kuuluva ainavihanta havupuulaji, joka kasvaa luonnonvaraisena läntisessä Pohjois-Amerikassa. Laji on sopeutunut kasvamaan monentyyppisissä elinympäristöissä sekä rannikolla että vuoristometsissä. Se on suurikasvuisin puu tuijien suvussa, ja voi rannikon kosteissa metsissä saavuttaa noin 70 metrin korkeuden. Jättituija on taloudellisesti tärkeä laji sekä sahapuuna että koristepuuna. Se on historiallisesti ollut myös kulttuurillisesti hyvin tärkeä puu luoteisen Pohjois-Amerikan kansoille.
Kuvaus

Jättituija on luontaisella elinalueellaan suurikokoinen puu. Se kasvaa usein 40–50 metriä korkeaksi ja voi tulla 70 metrin korkuiseksi ja rungoltaan usean metrin paksuiseksi. Suurimmat yksilöt ovat rinnankorkeusläpimitaltaan noin 6-metrisiä. Puun latvuksen muoto on usein nuorena kartiomainen, mutta se levenee vanhemmiten hyvinkin epäsäännöllisen muotoiseksi. Vanhoilla puilla on usein monta latvaa, joista osa saattaa olla jo kuollut.
Jättituija on pitkäikäinen puu ja elää usein 800–1 000 vuotta vanhaksi. Vanhimman iältään tunnetun puun on vuosirengasnäytteiden perusteella laskettu olevan noin 1 460 vuotta vanha. Kaikkein suurimpien puiden ydin on yleensä kuitenkin lahonnut pois, jolloin tarkkaa ikää ei voida laskea vuosirenkaista. Puuta on käytetty jonkin verran vuosirengasajoituksessa sen pitkäikäisyyden vuoksi, joskaan se ei ole tarkoitukseen ihanteellinen epätasaisen vuosirengaskasvunsa vuoksi.
Kaarna on säikeistä, vanhemmiten uurteista ja halkeilee pitkittäisinä liuskoina. Se on yleensä punaruskeaa, mutta varsinkin runsaalle auringonvalolle altistettuna voi olla vaalean harmaanruskeaa. Kaarna on noin 10–25 millimetriä paksua. Oksat ovat kaareutuvia ja niiden kärjet sekä pienemmät oksanhaarat ovat riippuvia.
Lehdet ovat suomumaisia ja osin limittäisiä. Ilmarakojuovat muodostavat valkoisia kuvioita lehtien alapinnalle. Lehdet ja versot ovat hieman vaihtelevia muodoltaan. Alemmat ja varjossa olevat versot ovat yleensä litteitä ja haarautuvat vaakasuuntaisesti tasossa. Niiden lehdet ovat tiiviisti versonmyötäisiä ja 1–6 millimetriä pitkiä. Latvaversot ja varsinkin vanhemmilla puilla paljon auringonvaloa saavat versot ovat poikkileikkaukseltaan pyöreämpiä, yleensä ylöspäin kääntyneitä ja haarautuvat vapaammin. Niiden lehdet ovat hieman muita lehtiä suurempia. Hyvin nuorilla taimilla on myös neulasmaisia lehtiä. Jättituija on ainavihanta ja yksittäiset lehdet pysyvät oksilla noin 2–3 vuotta ennen kuin varisevat pois pääversoista, kun taas pienemmät lyhytversot varisevat kokonaan.
Jättituija on yksikotinen. Pölytys ajoittuu maalis- tai huhtikuulle levinneisyysalueensa eteläosissa rannikolla ja touko- tai kesäkuulle pohjoisosissa ja sisämaan vuorilla. Pienet punertavat hedekävyt ovat 1–3 mm pitkiä. Siemenkävyt kasvavat sivuversoissa. Ne ovat 10–14 millimetriä pitkiä, väriltään aluksi vihreitä ja kypsyessään puutuvat ja muuttuvat punaruskeiksi. Käpysuomuja on neljä vastakkaista paria neljässä rivissä ja niistä 2–3 paria tuottaa siemeniä. Niissä on kärjen alla kolmiomainen uloke. Käpysuomut aukeavat loka-marraskuussa vapauttaen siemenet. Siivelliset siemenet ovat 4–7,5 mm pitkiä ja niitä on yhdessä kävyssä 8–14.
Rungon kuori halkeilee pitkittäisinä liuskoina.
Litteitä oksanhaaroja peittävät suomumaiset lehdet.
Hedekävyt ovat hyvin pieniä.
Kävyt koostuvat neljästä parista käpysuomuja.
Levinneisyys

Jättituijaa esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsirannikolla Pohjois-Kaliforniasta Oregonin, Washingtonin ja Brittiläisen Kolumbian kautta eteläiseen Alaskaan asti, sekä paikoin sisämaahan Yhdysvaltain Idahoon, Montanaan ja Kanadan Albertaan asti. Rannikon ja Kalliovuorten populaatiot ovat eristyksissä toisitaan. Lisäksi lajia kasvatetaan nykyisin sekä istutusmetsissä että koristepuuna kaikkialla lauhkeilla vyöhykkeillä.
Jättituijat voivat levitä haitallisesti luontoon luontaisen levinneisyysalueensa ulkopuolelle istutettuina. Myös Etelä-Suomen olosuhteissa lajin on havaittu pystyvän tuottamaan siemeniä ja leviämään. Vuoden 2012 Kansallisessa vieraslajistrategiassa jättituija onkin listattu tarkkailtaviin tai paikallisesti haitallisiin vieraslajeihin. Ilmastonmuutoksen aiheuttama kasvuolosuhteiden muutos saattaa entisestään edistää jättituijan leviämistä Suomessa.
Elinympäristö ja ekologia

Jättituija kuuluu Pohjois-Amerikan länsiosien laajalle levinneimpiin puulajeihin. Se viihtyy parhaiten mereisessä ilmastossa, jossa on viileät kesät ja leudot, sateiset talvet. Rannikolla se muodostaa laajoja metsiä, kun taas vuoristojen ja sisämaan kuivemmilla alueilla se kasvaa lähinnä jokivarsilla, soilla ja rotkoissa. Lajia tavataan merenpinnan tasosta 2 290 metrin korkeuteen.
Laji menestyy kosteudeltaan ja sademääriltään vaihtelevissa oloissa, ei kuitenkaan hyvin kuivilla alueilla. Sen elinalueilla sataa keskimäärin 710–6 600 millimetriä vuodessa. Se menestyy myös monenlaisissa maaperissä, mutta kasvaa yleisimmin savimailla ja histosolimaannoksella. Se sietää jossain määrin hapanta maaperää ja sen elinalueilla maaperän pH-arvot vaihtelevat välillä 5,1–7,1.
Jättituijan luontaista levinneisyyttä pohjoisessa rajoittaa keskilämpötila ja kasvukauden pituus. Kesäkuukausien keskilämpötila on 11,1–11,7 °C sen elinalueen pohjoisrajalla Alaskan kaakkoisosissa ja vuodessa on vähintään 120–75 pakkasetonta päivää. Rannikon puut kestävät enimmillään −30 celsiusasteen pakkasta ja sisämaan puut −47 °C pakkasta. Myöhäiset kevätpakkaset tai aikaiset syyspakkaset saattavat kuitenkin vahingoittaa puita.
Jättituija muodostaa joskus yksilajisia metsiä, mutta yleensä se kasvaa sekametsissä muiden puulajien kanssa. Tyypillisiä jättituijan kanssa metsiä muodostavia puulajeja ovat jättipoppeli, lännenhemlokki, lännenvalkomänty, douglaskuusi, jättipihta ja lännenmarjakuusi. Lisäksi lähinnä rannikkoalueilla samoissa metsissä esiintyy oregoninvaahteraa, vuorihemlokkia, sitkankuusta, kontortamäntyä, lawsoninsypressiä, nutkansypressiä, oregonintuoksusetriä, purppurapihtaa, punaleppää ja kalifornianmansikkapuuta. Sisämaan metsissä erityisesti seuralaislajeina esiintyy lännenpihtaa, lännenlehtikuusta, engelmanninkuusta, valkokuusta, kontortamäntyä ja keltamäntyä.
Jättituijaa on pidetty ekologisessa sukkessiossa kliimaksilajina. Se kestää huonosti metsäpaloja. Jättituija kasvaa paremmin metsän suojassa kuin avoimella paikalla ja kestää nuorena hyvin varjostusta. Puu alkaa tuottaa käpyjä yleensä noin kymmenen vuoden iässä. Se voi lisääntyä myös kasvullisesti oksien tai kaatuneiden runkojen juurtuessa. Joillakin lajin esiintymisalueilla kasvullinen lisääntyminen on yleisempää kuin uusien yksilöiden siemenestä kasvaminen.
Luokittelu

Jättituija kuuluu tuijien viisilajiseen sukuun. Geneettisten tutkimusten mukaan se on selvästi lähempää sukua japanintuijalle (Thuja standishii) kuin kanadantuijalle (Thuja occidentalis) tai koreantuijalle (Thuja koraiensis). Lajin tiedetään risteytyvän ainakin japanintuijan kanssa, tätä risteymää (Thuja standishii × plicata) kutsutaan puistotuijaksi ja usein se tunnetaan myös nimellä Thuja 'Green Giant'.
Käyttö

Jättituijan puu on arvostettua ulkonäkönsä, tuoksunsa ja lahonkestävyytensä takia. Sitä käytetään puutalojen rakentamiseen, kattoihin, aitoihin, sisustukseen sekä paperiteollisuudessa. Lajia viljellään sahapuuksi varsinkin Pohjois-Amerikassa, Länsi-Euroopassa ja Uudessa-Seelannissa.
Jättituijaa on myös kasvatettu laajalti koristepuuna lauhkeilla vyöhykkeillä 1800-luvulta lähtien ja nykyisin siitä on olemassa useita väritykseltään ja kasvutavaltaan vaihtelevia viljelylajikkeita. Laji tuotiin ensimmäisenä Eurooppaan Isoon-Britanniaan vuonna 1853, alun perin juuri koristepuuksi. Sitä on harvakseltaan istutettu Pohjoismaihin, myös Suomeen jo 1900-luvun alussa. Suomessa se on kestävä vain maan etelä- ja lounaisosassa ja jää yleensä vain 10–25 metriä korkeaksi.
Käyttö > Kulttuuri

Laji on historiallisesti ollut usealle Pohjois-Amerikan luoteisrannikon alkuperäiskansoista tärkeä: puuainesta on käytetty rakentamiseen, koriste-esineisiin, toteemipaaluihin ja työkaluihin, kaarnaa kankaisiin, juuria korinpunontaan ja lehtiä lääkintään. Puuta arvostetaan nykyäänkin ja se on valittu Brittiläisen Kolumbian provinssin puuksi.
Aiheesta muualla

Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Thuja plicata (Arkistoitu – Internet Archive)
United States Department of Agriculture (USDA): Thuja plicata (englanniksi)
ITIS: Thuja plicata (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q147417  Wikispecies: Thuja plicata  BioLib: 2424  Calflora: 7981  CoL: 56NTV  EoL: 1034889  EPPO: THUPL  FEIS: thupli  FNA: 200005457  FoC: 200005457  GBIF: 2684171  GRIN: 36593  iNaturalist: 48252  IPNI: 60443333-2  IRMNG: 10766935  ITIS: 18044  IUCN: 42263  MoBotPF: 279606  NatureServe: 2.153792  NBN: NHMSYS0000464436  NCBI: 3316  NZOR: 61b96424-d2c3-48cc-95ec-67389cdb65fc  NZPCN: 4866  Observation.org: 7553  Open Tree of Life: 463725  PFI: 12735  Plant List: kew-2433061  PLANTS: THPL  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:60443333-2  RHS: 18154  SANBI: 211-3  Tropicos: 9400235  VASCAN: 4712  WFO: wfo-0000407856  Laji.fi: MX.41542 
Suuren, satoja vuosia vanhan jättituijan runko.
Istutettu jättituija pariisilaisessa puistossa.
Etofenamaatti

| --- | --- |

Etofenamaatti
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-(2-hydroksietoksi)etyyli-2-[3-(trifluorimetyyli)anilino]bentsoaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 30544-47-9
ATC-koodi: M02AA06
PubChem CID: 35375
Kemialliset tiedot
Kaava: C18H18NF3O4 
Moolimassa: 369,334
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Kiehumispiste: 130–135 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Topikaalinen, intramuskulaarinen
Etofenamaatti (C18H18NO4F3) on antraniilihapon johdannaisiin kuuluva ei-steroidaalinen tulehduskipulääke. Yhdistettä käytetään lähinnä nivel- ja lihaskipujen hoitamiseen joko iholle levitettävänä geelinä tai lihakseen annettavana ruiskeena.
Etofenamaatti reagoi eläinten elimistössä rasvahappojen kuten palmitiinihapon, steariinihapon, öljyhapon ja linolihapon kanssa muodostaen estereitä. Yhdisteen käytön haittavaikutuksena voi ilmetä allergista ihottumaa.
Ulkomuodoltaan etofenamaatti on huoneenlämpötilassa keltaista öljymäistä nestettä. Sitä voidaan valmistaa flufenaamihapon kaliumsuolan ja 2-(2-kloorietoksi)etanolin välisellä reaktiolla. Liuottimena reaktiossa käytetään dimetyyliformamidia.
Étoile FC

Étoile FC on jalkapalloseura Queenstownista, Keski-Singaporesta. Se pelasi maan korkeimmalla sarjatasolla kausilla 2010 ja 2011. Ensimmäisellä kaudellaan se voitti Singaporen mestaruuden. Vuonna 2012 seura ilmoitti keskittyvänsä nuorisojalkapallon kehittämiseen. Étoilen pelaajat oli pääsääntöisesti ranskalaisia.
Etelänbassit

| Etelänbassit |
| --- | --- |
 Marmoribassi (Coreoperca kawamebari)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Etelänbassit  Percichthyidae  Gosline, 1966
Suvut
 Bostockia  Coreoperca  Edelia  Gadopsis  Guyu  Maccullochella  Macquaria  Nannatherina  Nannoperca  Percichthys  Siniperca 
Katso myös
   Etelänbassit Wikispeciesissä   Etelänbassit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänbassit (Percichthyidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan Australian ja Etelä-Amerikan makeista vesistä.
Lajit ja anatomia

Vanhimmat etelänbassien heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu lähteestä riippuen noin 11 sukua ja 20–36 lajia. Aikaisemmin etelänbassit luettiin kuuluvaksi joko meriahveniin (Serranidae) tai bassien (Moronidae) kanssa samaan heimoon kuuluvaksi. Etelänbassien koko vaihtelee huomattavasti muutamasta senttimetristä 1,8 metrin pituuteen. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkä selkäevä, jossa voi olla notko. Peräevässä on kolme piikkiä.
Levinneisyys

Etelänbasseja tavataan Australian, Chilen ja Argentiinan sisävesistä makeavetisissä joissa ja järvissä. Osa lajeista elää murtovesissä jokien suistoissa. Useat Australiassa elävät heimon kalat siirtyvät kutemaan murtoveteen, koska munat tarvitsevat kehittyäkseen suolaisempaa vettä. Monet etelänbasseista ovat hyviä ruokakaloja.
Etninen puhdistus

Srebrenican joukkomurhan uhrien joukkohauta Bosnia ja Hertsegovinassa.
Muodot
Rasismi
Rasismi Suomessa
Rotusyrjintä
Afrofobia
Seksismi
Ikäsyrjintä (lapset, teinit)
Uskonnollinen syrjintä
Koulukiusaaminen
Työsyrjintä
Elitismi
Homofobia
Ksenofobia
Luokkasyrjintä
Miesviha
Naisviha
Nepotismi
Oikofobia
Sanismi
Transfobia
Vammaisten syrjintä
Audismi
Ableismi
Riisto
Uskontoryhmiä kohtaan
Muslimit
Juutalaiset
Kristityt
Uskonnottomat
Ilmeneminen
Apartheid
Etninen puhdistus
Holokausti
Kansanmurha
Lynkkaus
Orjuus
Vaino
Kiihotus
Valkoinen ylivalta
Rikos ihmisyyttä vastaan
Musta ylivalta
Pakkosiirto
Vihapuhe
Viharikos
Aiheeseen liittyvää
Ennakkoluulo
Moniarvoisuus
Monikulttuurisuus
Positiivinen syrjintä
Suvaitsevaisuus
Yhdenvertaisuus
Tasa-arvo
Poliittinen korrektius
Distributiivinen oikeudenmukaisuus
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Etninen puhdistus tarkoittaa johonkin epätoivottuun etniseen ryhmään kuuluvien ihmisten poistamista alueelta, jotta alueen demografinen koostumus saataisiin muutettua halutunlaiseksi. Poistaminen voi tapahtua karkottamalla tai surmaamalla.
Termi on käännöslaina serbokroatian kielestä, etnicko ciscenje. Jugoslavian media otti sen käyttöön 1980-luvun alussa kuvaamaan Kosovon albaanien väitettyä politiikkaa, jolla tavoiteltiin Kosovosta etnisesti homogeenistä albaanialuetta serbiväestö karkottamalla. Seuraavalla vuosikymmenellä termiä käytettiin runsaasti Jugoslavian hajoamissodissa.
Sosiologi Michael Mann on sijoittanut etnisen puhdistuksen jatkumolle, johon kuuluvat myös assimilointi ja kansanmurha.
Vaikka termi on uusi, etnisiä puhdistuksia on tapahtunut kaikkina historian aikakausina. Suuret ja pienet valtiot ovat suorittaneet etnisiä puhdistuksia joskus osana politiikkaansa ja joskus jopa kansainvälisiin sopimuksiin nojaten. Joskus etnisen puhdistuksen taustalla on ollut ennakkoluulo, viha tai kosto, tai pelko ryhmän aiheuttamasta vaarasta.
Etnisiä puhdistuksia suoritti paljon jo muinainen Assyria, joka siirsi valloittamiensa alueiden kansat vieraille maille ja korvasi heidät uudisasukkailla. Keskiajalla etnisten puhdistusten kohteeksi joutuivat useimmin uskonnolliset ryhmät. Nationalismin nousun myötä etnisten puhdistusten kohteeksi ovat joutuneet nykyaikana kansallisvaltioiden vähemmistökansat. 1900-luvun esimerkkejä etnisistä puhdistuksista ovat väestönvaihdot Kreikan, Bulgarian ja Turkin välillä 1910-luvulla, Intian jakoon, Israelin valtion syntyyn ja Kyproksen jakoon liittyvät väestönsiirrot, Turkin suorittama armenialaisten kansanmurha, natsien suorittama juutalaisten kansanmurha sekä hutujen suorittama tutsien kansanmurha. Neuvostoliitossa Stalinin hallinto suoritti useita etnisiä puhdistuksia strategisista syistä 1930- ja 1940-luvuilla. Jugoslavian hajoamissodissa 1990-luvulla etnisistä puhdistuksista syytettiin sotien kaikkia osapuolia.
Etroplus

| Etroplus |
| --- | --- |
 Intiankirjoahven (Etroplus suratensis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Etroplus  Cuvier, 1830
Katso myös
   Etroplus Wikispeciesissä   Etroplus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etroplus on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan Aasiasta:
Etroplus canarensis Day, 1877
Etroplus suratensis (Bloch, 1790) – Intiankirjoahven