Rachilde
Aikuisikä ja muutto Pariisiin

Hän lähti Pariisiin 1878 vastoin isänsä tahtoa mutta seuranaan äitinsä esiliinana. 1880-luku oli Pariisissa kirjallista kultakautta, jolloin yleinen lukutaito lisääntyi, kirjapainot kehittyivät ja Pariisia uudistettiin, ja näiden kaikkien ansiosta syntyi ilmapiiri, jossa ilmestyi runsaat 50 päivälehteä ja useita kirjallisuuslehtiä.
Sellaisen lehden, Mercure de Francen, Rachilde ja hänen miehensä Alfred Vallette perustivat ja työskentelivät siinä. Lehdessä ilmestyivät ensimmäiset ranskalaiset katsaukset ja esseet. Pariisin muuton ansiosta Rachilde saattoi ensimmäistä kertaa liittyä taiteilijaryhmään, jolla oli samanlaisia ajatuksia kuin hänellä. Hänen ensimmäinen romaaninsa Monsieur de la Nouveauté ilmestyi 1880, ja alkusanat siihen oli kirjoittanut Arsène Houssaye. Pian syntyi dekadenttien ja symbolistien kirjallinen piiri. Tämän piirin sisällä Rachilde piti itseään ihmissutena: mullistavana, kärsimättömänä ahdasmielisten porvarillisten asioiden suhteen ja ylenkatseellisena ”vähäjärkistä rahvasta kohtaan”, joka hänen mielestään aina vastustaa yksilöllisyyttä (Face à la peur, 1942).
Vaikka Rachilde oli miehen kanssa naimisissa, hän ei tuntenut olevansa tyypillinen cis-sukupuolinen, heteroseksuaalinen nainen. Rachilde käytti miesten vaatetusta, vaikka rikkoi sillä Ranskan lakia. Lisäksi hänellä oli ennen avioliittoaan ainakin yksi suhde naisen kanssa.
Rahapulan iskiessä Rachilde kirjoitti ja julkaisi 1884 teoksen Monsieur Venus, joka kertoo miehen asuun pukeutuvasta ylhäisönaisesta, joka ottaa rakastetukseen pennittömän kukkientekijän, mutta kääntää hitaasti ja varmasti maskuliiniset piirteensä feminiinisiksi. Tarinan päätös, jossa sekä sukupuolijako että inhimillisyyden ja ei-inhimillisyyden ero hämärtyvät, on hyvin järkyttävä ja suorastaan ennakoi nykyaikaisia keskusteluja. Teos oli aikaansa edellä feministisiin teemoihinsa nähden. Se myös heijasteli hänen omaa elämäänsä siinä suhteessa, että hän itse käytti miesten vaatetusta.
Rachilde kuului Coletten aikalaisiin ja piti tätä julkisesti Ranskan ainoana tai toisena kahdesta (itse hän oli toinen) arvostettavana naiskirjailijana, mutta yksityiskeskusteluissa sävy oli toinen: Colette on "surkein tyyppi", jonka hän oli koskaan tuntenut. Merkittävintä ja pysyvintä oli hänen kriitikontyönsä Mercure de Francessa. Sen sijaan hänen kaunokirjallinen tuotantonsa oli menettänyt lukijansa. Hän oli menneisyyden haamu, jäänne dekadenssin aikakaudelta. Hän kirjoitti yhä dekadenssin aiheista, huumeisiin sortuneista taiteilijoista, roistoista, pettureista, mutta aika oli ajanut niiden ohi. Kirjallisuudenystävät pettyivät keskinkertaisuuteen, elämysten etsijät puolestaan otsikoiden ja sisällön väliseen ristiriitaan ja hylkäsivät hänet. Hän ihaili vilpittömästi Coletten aviomiestä Willyä, Henry Gauthier-Villarsia, jonka romaaneille oli käynyt samalla tavalla,, ja kirjeenvaihdossaan he panettelivat yhdessä Colettea.
Rachilde liehui vielä seitsemänkymppisenä pariisilaisissa yökerhoissa ympärillään kauniita homoseksuaalisuojatteja. Hän taisteli yhä tabuja vastaan, jotka olivat kadonneet jo aikaa sitten. Hän oli kiihkoisänmaallinen, juutalaisvastainen misogyyni, joka vuonna 1928 julkaisemassaan pamfletin "Miksi en ole feministi" esipuheessa lausui: "Minä en ole ikinä luottanut naisiin, sillä ikinaisellisuus tuotti minulle pettymyksen heti elämäni alussa äitini muodossa."