stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martin Scorsese

| Martin Scorsese |
| --- | --- |
 Martin Scorsese vuonna 2024
Henkilötiedot
Koko nimi:  Martin Charles Scorsese
Syntynyt: 17. marraskuuta 1942 (ikä 82) Queens, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja ja -tuottaja
Puoliso:  Laraine Marie Brennan (1965–1971)  Julia Cameron (1976–1977) Isabella Rossellini (1979–1982) Barbara De Fina (1985–1991) Helen Morris (1999–) 
Lapset:  3
Ohjaaja
Aktiivisena:  1963–
Tunnetuimmat ohjaukset:   Sudenpesä  Taksikuski  Kuin raivo härkä  Koomikkojen kuningas  Mafiaveljet  Cape Fear  Casino  Lentäjä  The Departed  Suljettu saari  The Wolf of Wall Street  The Irishman  Killers of the Flower Moon 
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Parhaan ohjauksen Oscar  2006 The Departed  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Martin Charles Scorsese (s. 17. marraskuuta 1942 Queens, New York) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvaohjaaja ja -tuottaja.
Scorsese voitti vuoden 2006 parhaan ohjaajan Oscarin elokuvalla The Departed, oltuaan aiemmin ehdokkaana yhteensä seitsemän kertaa. Scorsese tunnetaan myös muun muassa elokuvista Taksikuski (1976), Kuin raivo härkä (1980) ja Mafiaveljet (1990), joissa kaikissa näyttelee Robert De Niro. Mafiaveljistä Scorsese sai muun muassa parhaan ohjauksen Bafta-palkinnon. Muita Scorsesen ja De Niron elokuvia ovat Sudenpesä (1973), New York, New York (1977), Koomikkojen kuningas (1983), Cape Fear (1991), Casino (1995) ja The Irishman (2019) sekä Killers of the Flower Moon (2023). Scorsesen luottonäyttelijä 2000-luvulla on ollut Leonardo DiCaprio. Heidän yhteisiä elokuviaan ovat Gangs of New York (2002), Lentäjä (2004), The Departed (2006), Suljettu saari (2010) ja The Wolf of Wall Street (2013) sekä Killers of the Flower Moon (2023).
Scorsese on yksi Hollywoodin uuden aallon edustajista ja häntä pidetään yhtenä historian merkittävimmistä amerikkalaisista elokuvantekijöistä.
Varhaisvaiheet

Scorsese syntyi New Yorkissa amerikansisilialaisille vanhemmille. Hän varttui Lower East Siden Pikku-Italiassa ja sai katolisen kasvatuksen. Vaikean astmansa vuoksi hän ei voinut urheilla muiden lasten tavoin, joten hän käytti vapaa-aikansa elokuvateatterissa ja televisiota katsellen, mikä herätti hänen kiinnostuksensa elokuvia kohtaan jo varhain. High schoolin jälkeen hän opiskeli elokuva-alaa New Yorkin yliopistossa ja valmistui maisteriksi vuonna 1966.
Ura > Alusta ensimmäiseen menestyselokuvaan

Scorsesen ensimmäinen pitkä elokuvansa Kuka kolkuttaa ovelleni (1967) oli opiskelijatuotanto, joka pääsi rajoitettuun teatterilevitykseen. Se sai joitakin positiivisia arvosteluita, joista huomattavin oli nuoren Roger Ebertin arvostus. Elokuvassa esiintyi myös opiskelija Harvey Keitel, joka tulisi näyttelemään useassa Scorsesen elokuvassa, ja sen leikkasi Thelma Schoonmaker, josta tuli Scorsesen pitkäaikainen yhteistyökumppani.
Scorsese opetti elokuvaa hetken New Yorkin yliopistossa, jossa hänen oppilaitaan olivat muun muassa Oliver Stone ja Jonathan Kaplan. Hän julkaisi vuonna 1970 dokumenttielokuvan Street Scenes, jossa hän kuvasi opiskelijaprotesteja, joissa vastustettiin Yhdysvaltain hyökkäystä Kambodžaan. Tämän jälkeen Scorsese lähti New Yorkista Hollywoodiin. Hän toimi leikkaajana 1970-luvun alussa dokumenttielokuvissa Woodstock – 3 päivää rauhaa, rakkautta, musiikkia, Medicine Ball Caravan ja Elvis kiertueella.
Scorsesen toinen täyspitkä ohjaus oli Vapauden verinen laulu (1972). Leonard Kastlen lopulta ohjaamassa vuoden 1969 elokuvassa Kuherruskuukausimurhaajat Scorsese oli ehtinyt toimia vain viikon ohjaajana ennen potkuja. Hän käytti samaa teknistä henkilökuntaa ensimmäisessä menestyselokuvassaan Sudenpesä (1973) kuin oli käyttänyt Vapauden verisessä laulussa. Sudenpesä oli omaelämäkerrallinen draamaelokuva, jossa Scorsese käytti ensimmäisen kerran useita hänelle tunnusomaisia piirteitä: Elokuvassa oli ulkopuolisia antisankareita, epätavallisia kamera- ja leikkaustekniikoita, uskonnollisen elämän ja gangsterielämän välisiä ristiriitoja ja eloisaa populaarimusiikin käyttöä. Sudenpesä oli myös Scorsesen ensimmäinen elokuva Robert De Niron kanssa.
Sudenpesän jälkeen Scorsese matkusti Arizonaan kuvaamaan elokuvaa Alice ei asu enää täällä, jonka hän teki vastatakseen kritiikkiin, jonka mukaan hän ei pystyisi tekemään ”naisten elokuvaa”. Alice ei asu enää täällä menestyi hyvin, ja sen pääosanäyttelijä Ellen Burstyn sai parhaan naispääosan Oscarin. Samana vuonna elokuvan kanssa ilmestyi dokumentti Italianamerican, jossa Scorsese käsitteli vanhempiensa kautta italialaisia maahanmuuttajia ja elämää New Yorkin Little Italyssä.
Ura > Taksikuski ja musiikkielokuvat

New Yorkissa Scorsese aloitti kesällä 1975 työskentelyn elokuvan Taksikuski (1976) parissa. Paul Schraderin käsikirjoitukseen perustunut elokuva tutki väkivallan luonnetta modernissa yhdysvaltalaisessa yhteiskunnassa. Sen pääosassa oli De Niro, joka näytteli ihmisyydestä syrjäytynyttä taksikuskia. Taksikuski sai loistavan vastaanoton, ja se voitti Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuva sai myös neljä Oscar-ehdokkuutta, muun muassa parhaasta elokuvasta. Scorsese jäi kuitenkin ilman ohjaajaehdokkuutta.
Kahden menestyselokuvan jälkeen Scorsese ryhtyi työstämään musikaalia. Vuonna 1977 ilmestynyt New York, New York oli Scorsesen ensimmäinen merkittävä elokuva, joka ei saanut ylistävää vastaanottoa. Tämän jälkeen hän jatkoi The Bandin kiitospäivänä 1976 tekemän jäähyväiskeikan dokumenttielokuvan parissa. The Band in Concert – The Last Waltz ilmestyi (1978). Samana vuonna ilmestyi myös erästä tarinankertojaa käsittelevä dokumentti American Boy: A Profile of Steven Prince.
Ura > 1980-luku

Nyrkkeilydraama Kuin raivo härkä valmistui vuonna 1980. Nyrkkeilijä Jake LaMottan omaelämäkertaan perustunutta elokuvaa oli valmisteltu jo useamman vuoden, kunnes Scorsese aloitti sen työstämisen huhtikuussa 1979. De Niro voitti parhaan miespääosan Oscarin roolistaan LaMottana. Kaikkiaan Kuin raivo härkä voitti kaksi Oscaria ja sai kuusi ehdokkuutta. Sen jälkeen Scorsese ja De Niro tekivät kuuluisuutta käsitelleen satiirin Koomikkojen kuningas (1983).
New York, New York, Kuin raivo härkä ja Koomikkojen kuningas eivät menestyneet elokuvateattereissa, joten Scorsese teki seuraavan elokuvansa Illasta aamuun (1985) itsenäisesti. Se toi hänelle parhaan ohjaajan palkinnon Cannesissa. Scorsese aloitti keväällä 1986 kauan odotetun Suurkaupungin hait -elokuvan jatko-osan kuvaamisen. Suurissa seteleissä (1986) Paul Newman palasi biljardihuijari ”Fast” Eddie Felsonin rooliin ja voitti uransa ensimmäisen Oscar-palkinnon.
Suuret setelit oli Scorsesen ensimmäinen todellinen taloudellinen menestyselokuva, ja sen ansiosta hän pystyi kuvaamaan lopultakin elokuvan Kristuksen viimeinen kiusaus (1988). Scorsese oli yrittänyt tehdä usean vuoden ajan elokuvaa Nikos Kazantzakisin romaanista Viimeinen kiusaus. Aiempi tuotanto oli lakkautettu vuonna 1983. Ilmestyttyään se herätti monissa kristityissä närää Jeesuksen seksuaalisuuden kuvaamisesta.
Ura > Coppolan jalanjäljillä

Scorsese teki yhden osion episodielokuvaan New York Stories (1989), jonka muut ohjaajat olivat Woody Allen ja Francis Ford Coppola. Tämän jälkeen Scorsese alkoi työstää elokuvaa Mafiaveljet, joka perustui rikostoimittaja Nicholas Pileggin kirjaan ja käsitteli New Yorkin mafiaa. Se oli Scorsesen ja De Niron ensimmäinen yhteinen elokuva Koomikkojen kuninkaan jälkeen, ja se toi Joe Pescille parhaan miessivuosan Oscarin hurjana mafian palkkamurhaajana.
Kuvatakseen Kristuksen viimeiset kiusaukset Scorsese oli luvannut tehdä Universal Picturesille myös yhden ”kaupallisemman” elokuvan. Scorsese lunasti lupauksensa vuoden 1991 elokuvalla Cape Fear, joka oli uusintaversio J. Lee Thompsonin vuoden 1962 trilleristä Tuomitun kosto. Viattomuuden aika (1993) oli Scorseselta suunnanmuutos; se kertoi New Yorkin yhteiskunnallisista tavoista 1870-luvulla.
Casino (1995) käsitteli mafian nousua ja tuhoa Las Vegasissa 1970-luvulla. Samana vuonna ilmestyi Scorsesen Hollywoodin elokuvanteon kehitystä kuvannut dokumenttielokuva A Personal Journey with Martin Scorsese Through American Movies. Vuonna 1997 valmistunut Kundun käsitteli 14. dalai-laman elämäntarinaa.
Scorseselle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1997.
New Yorkin soraiseen nykyilmapiiriin Scorsese palasi elokuvassa Bringing Out the Dead, jonka pääosassa oli Nicolas Cage uupuneena hoitajana. Yhdysvaltain sisällissotaan sijoittunut Gangs of New York (2002) New Yorkin jengeistä oli ollut Scorsesen ajatuksissa jo noin 25 vuoden ajan. Se sai useita Oscar-ehdokkuuksia muttei voittanut yhtään. Elokuvaa oli ollut käsikirjoittamassa Kenneth Lonergan, jonka esikoisohjauksen Väärät ystävät (2000) Scorsese oli tuottanut.
Gangs of New Yorkissa ja Scorsesen seuraavassa elokuvassa Lentäjä (2004) oli pääosissa Leonardo DiCaprio, josta on tullut 2000-luvulla Scorsesen luottonäyttelijä. Lentäjässä DiCpario näytteli monimiljonääri Howard Hughesia, jonka nuoruudenvuosiin elokuva keskittyy. Vuonna 2004 Scorsese teki ääniroolin animaatioelokuvassa Hain tarina.
Ura > Viimein Oscar-palkinto

Scorsese sai vuonna 2005 ylistäviä kommentteja Bob Dylanista kertovasta, lähes nelituntisesta dokumentista No Direction Home: Bob Dylan (2005). Se käsitteli Dylanin elämää ja taiteellista kehittymistä Britanniassa järjestettyjen historiallisten konserttien kautta. Draamaelokuviin Scorsese palasi seuraavana vuonna elokuvalla The Departed (2006), joka oli hongkongilaisen Mou gaan doun uudelleenfilmatisointi. DiCaprio esitti pääosassa rikosjärjestöön soluttautunutta poliisia, ja Scorsese voitti siitä pitkän uransa ensimmäisen Oscar-palkintonsa.
Scorsese palasi 2008 rockelokuviin, kun hän teki Rolling Stonesin New Yorkin -keikasta dokumentin Shine a Light. DiCaprion ja Scorsesen neljäs yhteistyö oli paranoidinen jännityselokuva Suljettu saari (2010). Scorsese jatkoi 2010-luvulla dokumenttien tekemistä tunnetuista populaarikulttuurin hahmoista. Kirjailija Fran Lebowitzista kertonut elokuva Public Speaking ilmestyi vuonna 2010, henkilökohtainen kunnianosoitus ohjaaja Elia Kazanille, A Letter to Elia samana vuonna ja George Harrison -dokumentti George Harrison – Living in the Material World vuonna 2011.
Scorsesen ensimmäinen 3D-elokuva oli Brian Selznickin lastenkirjasta sovitettu Hugo (2011). Vuonna 2013 Scorsese ohjasi elokuvan The Wolf of Wall Street, joka kertoo yhdysvaltalaisesta pörssimeklarista Jordan Belfortista. Pääosissa ovat muun muassa Leonardo DiCaprio, Jonah Hill ja Jean Dujardin. Scorsese sai elokuvasta parhaan elokuvan sekä ohjaajan Oscar-ehdokkuudet.
Scorsesen seuraava elokuva oli Silence, joka sai ensi-iltansa vuonna 2016. Sen pääosissa ovat muun muassa Liam Neeson, Adam Driver ja Andrew Garfield. Vuonna 2019 ensi-iltansa sai Scorsesen elokuva The Irishman, jota oltiin suunniteltu yli 10 vuotta, mutta sen toteuttamista oli pitkittänyt rahoituksen puuttuminen. Elokuva oli Scorsesen ensimmäinen yhteistyö Robert De Niron ja Joe Pescin kanssa Casinon (1995) jälkeen.
Vuonna 2022 Scorsese teki laulaja David Johansenista dokumenttielokuvan Personality Crisis: One Night Only. Elokuva sisältää haastatteluja ja arkistomateriaalia sekä David Johansenin konsertin Café Carlyle -klubilla New Yorkissa tammikuussa 2020.
Yksityiselämä

Scorsese on ollut naimisissa viidesti. Hänen ensimmäinen vaimo oli yliopistoaikainen kumppaninsa Laraine Marie Brennan, jonka kanssa hän oli naimisissa 1965–1971. Scorsesen toinen vaimo oli 1976-77 toimittaja Julia Cameron ja kolmas vaimo näyttelijä Isabella Rossellini, joka on Scorsesen suosikkiohjaajiin kuuluvan Roberto Rossellinin tytär. Scorsesen ja Rosselinin liitto kesti 1979–1982. Scorsese meni vuonna 1985 naimisiin tuottaja Barbara De Finan kanssa. He erosivat vuonna 1991. Scorsesen viides vaimo on Helen Morris, jonka kanssa hän meni naimisiin heinäkuussa 1999. Scorsesella on kolme tytärtä, joista ensimmäinen syntyi liitosta Laraine Brennanin kanssa, toinen liitosta Julia Cameronin kanssa ja kolmas syntyi marraskuussa 1999.
Tyyli ja merkitys

Scorsese on aikansa tunnetuimpia elokuvantekijöitä, ja hän oli suurelta osin määrittelemässä yhdysvaltalaista modernia elokuvaa 1970- ja 1980-luvuilla. Scorsese on usein ilmaissut rakkautensa klassista Hollywood-elokuvaa kohtaan. Sen lisäksi häneen ovat vaikuttaneet ranskalaisen elokuvan uusi aalto ja New Yorkin 1960-luvun lopun underground-liike.
Scorsese tuntee syvällisesti elokuvan historiaa ja tukee sekä yhdysvaltalaisen että kansainvälisen elokuvan säilyttämistä. Hän perusti 1990 The Film Foundationin, jonka päämääränä on suojella ja säilöä elokuvan historiaa. Sen alaisuudessa toimiva World Cinema Project on entisöinyt elokuvia yli 18 eri maasta.
Scorsesen tuotannossa keskeisessä asemassa ovat kaksi vastakkaista suuntausta. Toisena suuntauksena ovat rajut hahmotukset, jotka on otettu hänen kotikaupunkinsa New Yorkin nykytodellisuudesta. Toisen suuntauksen muodostavat genre-elokuvat. Näistä molemmissa korostuvat henkilökohtaiset visiot ja tarkkaan suunniteltu leikkaus. Scorsese toimi itsekin uransa alkuvaiheessa leikkaajana, ja hänen opiskelutoverinsa Thelma Schoonmaker on ollut Scorsesen leikkaajana koko tämän uran ajan.
Scorsese on ollut koko uransa ajan kiinnostunut dokumenteista ja populaarimusiikista. Hän on tehnyt useita dokumenttielokuvia ja tallentanut tunnettujen muusikoiden keikkoja. Hän on ollut myös ohjaamissaan elokuvissa uranuurtaja populaarimusiikin käytössä.
Oscar-palkinnot

| Oscar-palkinnot> Vuosi | Oscar-palkinnot> Elokuva | Oscar-palkinnot> Kategoria | Oscar-palkinnot> Voitto/Ehdokkuus |
| --- | --- | --- | --- |
| 1981 | Kuin raivo härkä | Ohjaus | Ehdokkuus |
| 1989 | Kristuksen viimeinen kiusaus | Ohjaus | Ehdokkuus |
| 1990 | Mafiaveljet | Ohjaus | Ehdokkuus |
| 1990 | Mafiaveljet | Sovitettu käsikirjoitus | Ehdokkuus |
| 1993 | Viattomuuden aika | Sovitettu käsikirjoitus | Ehdokkuus |
| 2002 | Gangs of New York | Ohjaus | Ehdokkuus |
| 2004 | Lentäjä | Ohjaus | Ehdokkuus |
| 2006 | The Departed | Ohjaus | Voitto |
| 2011 | Hugo | Ohjaus | Ehdokkuus |
| 2011 | Hugo | Elokuva | Ehdokkuus |
| 2013 | The Wolf of Wall Street | Ohjaus | Ehdokkuus |
| 2013 | The Wolf of Wall Street | Elokuva | Ehdokkuus |
Valikoitu filmografia (ohjaajana)

| --- | --- |
 Sudenpesä (1973)  Alice ei asu enää täällä (1974)  Taksikuski (1976)  New York, New York (1977)  Kuin raivo härkä (1980)  Koomikkojen kuningas (1983)  Illasta aamuun (1985)  Suuret setelit (1986)  Kristuksen viimeinen kiusaus (1988)  Mafiaveljet (1990)  Cape Fear (1991) :  Casino (1995)  Bringing Out the Dead (1999)  Gangs of New York (2002)  Lentäjä (2004)  The Departed (2006)  Shine A Light (2008)  Suljettu saari (2010)  Hugo (2011)  The Wolf of Wall Street (2013)  Silence (2016)  The Irishman (2019)  Killers of the Flower Moon (2023)
Valikoitu filmografia (näyttelijänä)

Taksikuski (1976)
Round Midnight – keskiyön soundi (1986)
Akira Kurosawan unet (1990)
Quiz Show – tupla ja kuitti (1994)
Hain tarina (2004)
Kirjallisuutta

Scorsese-teemanumerot, Filmihullu 1/1994 ja 6/2002
Christie, Ian (toim.): Scorsese on Scorsese. (Faber, 2003) ISBN 9780571220021
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martin Scorsese Wikimedia Commonsissa
Martin Scorsese Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Martin Scorsese |
| --- | --- |
Filmografia
Elokuvat:  Kuka kolkuttaa ovelleni (1967)   Vapauden verinen laulu (1972)   Sudenpesä (1973)  Alice ei asu enää täällä (1974)   Taksikuski (1976)  New York, New York (1977)   Kuin raivo härkä (1980)   Koomikkojen kuningas (1983)   Illasta aamuun (1985)   Suuret setelit (1986)   Kristuksen viimeinen kiusaus (1988)   New York Stories (1989)   Mafiaveljet (1990)  Cape Fear (1991)   Viattomuuden aika (1993)   Casino (1995)  Kundun (1997)  Bringing Out the Dead (1999)   Gangs of New York (2002)   Lentäjä (2004)  The Departed (2006)   Suljettu saari (2010)   Hugo (2011)  The Wolf of Wall Street (2013)   Silence (2016)  
Dokumentit:  Street Scenes (1970)   Italianamerican (1974)  American Boy: A Profile of Steven Prince (1978)   The Last Waltz (1978)   A Personal Journey with Martin Scorsese Through American Movies (1995)   My Voyage to Italy (1999)   The Blues: Feel Like Going Home (2003)   No Direction Home (2005)   Shine a Light (2008)   A Letter to Elia (2010)   Public Speaking (2010)   George Harrison: Living in the Material World (2011)   The 50 Year Argument (2014)  
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  Grammy Awards  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Martin Scorsese Venetsian elokuvajuhlilla 1995.
Leonardo DiCaprio, Martin Scorsese ja Cameron Diaz Gangs of New Yorkin ensi-illasa 2002.
Johannes Sederholm

J. J. Sederholm
Jakob Johannes (Hannes) Sederholm (20. heinäkuuta 1863 Helsinki – 26. kesäkuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen geologi ja petrologi, joka tutki erityisesti migmatiittejä eli seoskiviä. Hän toimi Geologisen toimikunnan johtaja vuosina 1893–1933.
Henkilöhistoria

Sederholmin vanhemmat olivat yliopiston amanuenssi, kirjankustantaja Claes Theodor Sederholm ja Maria Kristina Sofia Blomqvist. Hän oli naimisissa vuodesta 1892 Anna Ingeborg Matilda von Christiersonin kanssa. Heidän tyttärensä oli oopperalaulaja Margareta Zilliacus.
Sederholm valmistui ylioppilaaksi Helsingin yksityislyseosta 1882, filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1885 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1892. Jatko-opintojaan hän teki Tukholmassa ja Heidelbergissä, missä hän tutustui myös amerikkalaisiin geologeihin. Sederholm julkaisi vuonna 1910 ensimmäisen Suomen geologisen kartan, josta näkyvät kallioperän peruspiirteet ja ikäsuhteet. Hän teki laajoja matkoja Venäjälle, Ranskaan, Skandinavian maihin, Skotlantiin, Kanadaan, Yhdysvaltoihin, Espanjaan, Mongoliaan ja Albaniaan.
Sederholm toimi valtiongeologina vuodesta 1888 ja geologisen toimikunnan johtajana vuosina 1893–1933. Hän toimi asiantuntijana kaivosasioissa Venäjällä 1914–1916 ja luennoi useissa Yhdysvaltain ja Kanadan yliopistoissa 1928–1929.
Sederholm oli yksi ensimmäisiä maailmassa, joka tutki ikivanhoja peruskallioalueita. Hän teki tutkimusta erityisesti Etelä-Suomessa ja Ahvenanmaan saaristossa. 1800-luvun lopulla hän tutki Suomen rapakiviä varsinkin Ahvenanmaan pääsaarella ja sen lähisaarilla ja lanseerasi sanan rapakivi kansainväliseen geologiseen terminologiaan. Sederholm oli myös vahva Ahvenanmaan suomalaisuuden kannattaja Ahvenanmaan kysymyksen aikoihin.
Sederholmille myönnettiin 1928 Lontoon Geologisen Seuran Muchison-mitali ja Amerikan Geologisen Seuran Penrose-mitali. Hän sai myös Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkin. Sederholmiitti-niminen mineraali on nimetty hänen mukaansa.
Tieteellisen työn ohella Sederholm osallistui porvarissäädyssä säätyvaltiopäiville 1905–1906. Hän oli vuosina 1921–1922 Kansainliiton lähettämänä tarkkailijana Albaniassa raportoiden maan poliittisten olojen kehittymisestä.
Sederholm oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1914–1916 sekä vuonna 1918. Sederholm toimi ulkoasiainministeriön määräämänä Ahvenanmaan asiain käsittelijänä 1920–1921, Helsingin ruotsalaisen työväenopiston hallituksen puheenjohtajana 1914–1919, Tieteellisen Seuran puheenjohtajana 1927–1933, valtion luonnontieteellisen museon perustamiskomitean puheenjohtajana ja ruotsalaisen kirjallisuuden edistämisrahaston puheenjohtajana. Sederholmin kirjallinen toiminta oli laajaa ja hän julkaisi  tieteellisiä teoksia eri kielillä. Sederholm oli Suomen Maantieteellisen Seuran kunniajäsen, Suomen Tiedeseuran jäsen, Suomen Matkailijayhdistyksen kunniajäsen, Oslon yliopiston kunniatohtori, Toronton yliopiston lakitieteen kunniatohtori, Kingstonin yliopiston lakitieteen kunniatohtori, Uppsalan yliopiston filosofiakunniatohtori ja Winnebago-intiaaniheimon kunniapäällikkö (Inipingah = Hyvävuori).
Aiheesta muualla

Kalevi Korsman & Barbro Scheinin: Jakob Johannes Sederholm: geolog, humanist och sanningssökare. Finska vetenskaps-societeten 2007. ISBN 978-951-653-348-6
Suomalaisesta intiaanipäällikkö "Hyvä Vuori". Prof. J. J. Sederholm harvinaisen kunnianosoituksen kohteena Amerikassa, Hakkapeliitta, 29.08.1933, nro 35, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina  Scopus 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  SNAC  IdRef
Senonit

Senonit (lat. Senones) olivat gallialainen heimo. Galliassa he asuivat Seinen ja Loiren välisellä alueella.
Senonien toinen haara tunkeutui noin 400 eaa. Pohjois-Italiaan. He piirittivät etruskien kaupunkivaltiota Clusiumia, jolloin etruskit pyysivät roomalaisia apuun. Tämä johti senonien ja roomalaisten väliseen sotaan. Päällikkönsä Brennuksen johdolla senonit voittivat roomalaiset Allian taistelussa ja hyökkäsivät sen jälkeen Roomaan. Senonit poistuivat vasta roomalaisten maksettua suuret lunnaat.
Gallian sodan aikana senonit olivat aluksi Caesarin liittolaisia, mutta siirtyivät myöhemmin vihollisten joukkoon. Senonien pääkaupunki oli Agedincum, nykyinen Sens.
Segeža

| Segeža (Сегежа) Segee, Segehe, Sekee, Sekehe |
| --- | --- |
 Sekeen rautatieasema sijaitsee Muurmannin radan varrella
 lippu:  vaakuna
 Segeža
 Koordinaatit: 63°44′N, 34°19′E 
Valtio:   Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Segežan piiri
Perustettu:  1914
Kaupungiksi:  1943
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  19 km²
Väkiluku (2010):  29 631
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  186 420
Suuntanumero(t):  +7 81431
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Segežan kaupunkikunta Segežan piirin kartalla.
Segeža (ven. Сегежа, suom. myös Segee, Segehe, Sekee tai Sekehe) on kaupunki ja kaupunkikunta Muurmannin radan varrella Karjalan tasavallassa Venäjällä. Segeža on Segežan piirin keskus. Se sijaitsee Uikujärven länsirannalla noin 250 kilometriä Petroskoista pohjoiseen.
Asukkaita on 29 600 (2010). Alue toimii metsäteollisuuskeskuksena (paperi- ja selluloosateollisuutta) ja Segežassa on satama Vienanmeren–Itämeren kanavan varrella. Segežassa on myös Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon Karjalan rovastikunnan seurakunta kirkkoineen.
Historia

Ensimmäisiä mainintoja asutuksesta alueella on 1500-luvulta. Segežan rautatieasema perustettiin vuonna 1914 Muurmannin radan varrelle, joka yhdisti Venäjän strategisesti tärkeisiin Barentsinmeren satamiin. Tuota kautta Venäjän keisarikunta sai Saksan valtakunnan ja Itävalta-Unkarin vastaiseen taisteluun ensimmäisessä maailmansodassa Ranskasta ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta sotatarvikkeita.
Neuvostovallan aikana oleellinen oli vankityövoimalla toteutettu Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentaminen. Sen tultua valmiiksi 1933 saatettiin työvoimaa käyttää muuhun infrastruktuuri- sekä teollisuusrakentamiseen. Vuonna 1939 aloitettiin paperitehtaan ja sen tarvitseman sellutehtaan rakentaminen. Tämäkin oli NKVD:n hanke. Aiheeseen liittyviä teemoja on esillä kaupunginmuseossa. Toisen maailmansodan aikana tehtaassa tuotettiin kuitenkin kranaatinheittimiä ja miinoja ja paperin ja sellun tuotantoon siirryttiin vuonna 1943.lähde?
Suomen ilmavoimat kohdisti Segežaa vastaan rykmenttipommituksia vuonna 1942.
Toisin kuin Karhumäkeä ei Segežaa jatkosodan aikana miehitetty, vaan se muodosti partisaanitoiminnan tukikeskuksen. Segežasta tuli kaupunki vuonna 1943.
Elinkeinot

Segeža on ensisijaisesti puunjalostuspaikkakunta. Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat -tehtaan lisäksi siellä on myös saha, puunkorjuuyhtiöitä ja Nadvoitsyn alumiinitehdas.