stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sukraloosi
Historiaa

Sukraloosi keksittiin 1976 Tate & Lyle Corporationin ja Queen Elizabeth Collegen (University of London) yhteistyönä kehitettäessä uutta hyönteismyrkkyä. Aineen makeuden havaitsi intialainen opiskelija Shashikant Phadnis, joka väärin ymmärtämänsä toimintaohjeen mukaan maistoi (engl. taste) sukraloosia, kun hänen oikeastaan piti testata (engl. test) sitä.
Kanada oli ensimmäinen maa, jossa sukraloosin (kauppanimi Splenda) käyttö makeutusaineena hyväksyttiin vuonna 1991. Kanadan jälkeen yli 60 maata on hyväksynyt sukraloosin käytön, näiden joukossa muun muassa Australia vuonna 1993, Uusi-Seelanti 1996, Yhdysvallat 1998, Euroopan unioni vuonna 2004 ja myös Suomi. Tate & Lyle valmistaa sukraloosia tehtaallaan McIntoshissa, Alabamassa, Yhdysvalloissa. Lisävalmistuskapasiteettia on rakenteilla Singaporeen.
Turvallisuus

Sukraloosia on tutkittu lukuisilla eläin- ja ihmiskokeilla. Ihmiskokeissa havaittiin, että 11–27 % sukraloosista imeytyy, josta kuitenkin 70–80 % poistuu muuttumattomana virtsaan. Noin 5 % sukraloosista hajoaa elimistössä kahdeksi monosakkaridiksi. Ihmiskokeissa sukraloosilla ei kuitenkaan havaittu kielteisiä terveysvaikutuksia, ja muun muassa Euroopan komission tieteellinen komitea on katsonut aineen turvalliseksi.
Eräissä eläinkokeissa erittäin suurten annosten (2 000 mg/kg) havaittiin aiheuttavan DNA-vaurioita hiirissä.
Vielä suurempien annosten (3 000 mg/kg) sukraloosia on myös havaittu kutistavan rottien kateenkorvaa.
Turvallisuus > Terveysvaikutukset

Sukraloosin on havaittu joissakin tapauksissa aiheuttavan migreenikohtauksia.
Sukraloosin on tutkittu hajottavan myös solujen DNA:ta. Sukraloosin hajotessa syntyy metaboliitti sukraloosi-6-asetaattia, joka on erittäin genotoksinen aine, eli se vaurioittaa perimää. Sukraloosin tutkittiin myös kasvattavan tulehduksen, oksidatiivisen stressin ja syövän riskiä.
Aiheesta muualla

PubChem: Trichlorosucrose (englanniksi)
KEGG: Sucralose (englanniksi)
ChemBlink: Sucralose (englanniksi)
Samu Sirkan joulutervehdys

| Samu Sirkan joulutervehdys> From All of Us to All of You |
| --- | --- |
Tyyli:  piirrossarja
Kestoaika:  noin 60 minuuttia
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  Suomi: Yle TV1 (1978, 1979) Yle TV2 (1981–1983) Kolmoskanava (1990–1992) MTV3 (1995–1998, 2003–) Nelonen (2002)
Julkaistu:  1958
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Jack Hannah
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Samu Sirkan joulutervehdys (ohjelmatiedoissa ilmoitettu myös muodossa Samu-Sirkan joulutervehdys) (alkuperäiseltä nimeltä From All of Us to All of You) on Disneyn piirroselokuvien koosteohjelma alkujaan vuodelta 1958. Ohjelma on alun perin 19. joulukuuta 1958 esitetty jakso piirrossarjasta Disneyn ihmeellinen maailma.
Sisältö

Ohjelmassa on Disneyn lyhyitä tuottamia piirroselokuvia sekä otteita Disneyn pidemmistä piirroselokuvista. Suomen televisiossa esitetyssä ohjelmassa esitetään myös näytteitä Disney-animaatiouutuuksista. Ohjelmaa isännöivät hahmot Samu Sirkka, Mikki Hiiri ja Helinä-keiju. Ohjelman päättää Samu Sirkan (alkuperäisessä englanninkielisessä versiossa näyttelijä-laulaja Cliff Edwardsin) esittämä musiikkiesitys "When You Wish Upon a Star".
Suomessa esitettävä ohjelma sisältää seuraavan sisällön:
Disneyn lyhytelokuvat:
Pluton joulupuu (Pluto's Christmas Tree) (1952)
Aku pakkaamossa (The Clock Watcher) (1945)
Pikku aasi (The Small One) (1978)
Katkelmat seuraavista Disneyn pitkistä elokuvista:
Pinocchio (1940)
Kolme caballeroa (1945)
Tuhkimo (1950)
Peter Pan (1953)
Kaunotar ja kulkuri (1955)
Lisäksi viime vuosina ohjelmassa on esitetty myös näytteitä Disney-animaatiouutuuksista. Esimerkiksi vuoden 2019 ohjelmassa esitettiin näytteet joulupäivänä 2019 Suomessa ensi-illan saaneesta Frozen II -elokuvasta ja vuonna 2020 ensi-iltansa saaneesta Toy Story 4 -elokuvasta.
Suosio

Samu Sirkan joulutervehdys on kuulunut erityisesti Pohjoismaissa joulun ajan televisio-ohjelmistoon jo usean vuosikymmenen ajan. Esimerkiksi Ruotsin televisiossa sitä on esitetty nimellä Kalle Anka och hans vänner önskar God jul  joka jouluaatto vuodesta 1960 lähtien, ja se on ollut vuosittain yksi katsotuimmista televisio-ohjelmista Ruotsissa.
Televisioesitykset Suomessa

Suomen televisiossa ohjelma on viime vuosina esitetty jouluaattoisin MTV3-kanavalla. Joka vuotiseksi traditioksi ohjelma tuli vuonna 2002, jonka jälkeen se on esitetty joka jouluaatto. Vuodesta 2014 lähtien ohjelma on esitetty myös uusintana joulupäivänä (vuonna 2017 poikkeuksellisesti tapaninpäivänä). Suomessa ohjelma esitetään pääosin alkuperäisenä englanninkielisenä versiona, ja suomenkielisellä tekstityksellä. Ainoastaan ohjelmassa esitettävissä Disneyn uutuusanimaationäytteissä on suomenkielinen jälkiäänitys.
Ensimmäisen kerran Samu Sirkan joulutervehdys esitettiin Suomen televisiossa Yle TV1-kanavalla 23. joulukuuta 1978. Samu Sirkan joulutervehdys esitettiin ensiesityksen jälkeen jouluaattoina 1979 (Yle TV1), 1981 (Yle TV2), 1982 (Yle TV2) ja 1983 (Yle TV2), jonka jälkeen ohjelma oli pitemmän aikaa tauolla. Tapaninpäivänä 1990 Samu Sirkan joulutervehdys palasi ohjelmistoon, jolloin se esitettiin Kolmoskanavalla. Kolmoskanava esitti ohjelman myös joulupäivänä 1991, ja jouluaattona 1992. Tämän jälkeen seurasi taas muutaman vuoden esitystauko, ja Samu Sirkan joulutervehdys palasi ohjelmistoon jouluaattona 1995, jolloin ohjelma esitettiin MTV3-kanavalla.. Vuoden 1995 esityskerran jälkeen se on esitettiin MTV3-kanavalla vielä jouluaattoina 1996, 1997 ja 1998, jonka jälkeen ohjelmalla oli jälleen muutaman vuoden esitystauko palaten vuonna 2002 ohjelmistoon, jolloin se esitettiin televisiokanava Nelosella, ja vuodesta 2003 lähtien jälleen MTV3-kanavalla.
VHS-julkaisu

Europa Vision julkaisi Suomessa vuonna 1995 vuokrakäyttöön tarkoitetun ja kotitalouksiin myydyn VHS-julkaisun Samu Sirkan joulu, joka sisälsi alkuperäisestä jaksosta vuonna 1983 valmistuneen pidennetyn erikoisohjelman, joka kantoi nimeä Jiminy Cricket's Christmas. Alun perin ohjelman pituus oli 90 minuuttia, mutta kotivideojulkaisuun se oli lyhennetty 45 minuuttiin. Suomen julkaisussa oli ohjelmaan tehty Tuotantotalo Wernen suomenkielinen jälkiäänitys. Samu Sirkan ääntä näytteli Seppo Mäki.
Mieliala

Mieliala on pitkäkestoinen tunnetila. Mielialaan viitataan esimerkiksi sanottaessa, että joku on ”hyvällä tuulella”, ”huonolla tuulella”, tai iloinen tai masentunut. Normaaliin mielialan vaihteluun kuuluvat iloisuus, hilpeys, aurinkoisuus, tyytyväisyys yhtä yleisesti kuin apeus, alakuloisuus, masentuneisuus ja toivottomuus. Normaalisti tunnetilojen vaihtelu on ominaista tasapainoiselle tunne-elämälle.
Mieliala kestää usein tunteja tai vuorokausia, joskus jopa kuukausia, toisin kuin tunne, joka voi vaihtua minuuttien sisällä. Mielialoilla ei myöskään aina ole tunnistettavaa syytä, kuten tunteilla usein on.
Henkilön mieliala vaikuttaa havaitsemiseen, muistiin, päättelyyn, oppimiseen, päätöksentekoon, houkutusten käsittelyyn, auttamiseen ja itsesäätelyyn.
Tutkimusten mukaan mielialan takana ovat usein biologiset tekijät, kuten terveys, uni, ravitsemus, fyysinen aktiivisuus, stressi ja vuorokaudenaika. Mieliala vaihtelee myös joskus jaksoittain päivän, kuukauden ja vuoden sisällä. Aivojen rooli mielialan säätelyssä on yhä huonosti tunnettu, mutta välittäjäaineilla, kuten serotoniinilla, norepinefriinilla ja dopamiinilla on arveltu olevan siihen vaikutusta. Myös lihasjännitys, verensokerin taso ja hormonit kuten adrenaliini ja kortisoli saattavat vaikuttaa mielialaan. Lisäksi perimän vaikutuksesta mielialoihin on löydetty näyttöä.
Mielialaa tutkittaessa käytetään lähes aina itsearviointiraportteja.
Mielialahäiriöt ovat psyykkisiä sairauksia, joille ominaista on pitempiaikainen muutos henkilön mielialassa. Tyypillisimpiä esimerkkejä ovat masennus ja kaksisuuntainen mielialahäiriö.
Piispan virkaan vihkiminen

Piispanvala on joidenkin kristillisten kirkkojen käyttämä osa piispan virkaan vihkimisen kaavaalähde?.
Kaava on hyvin samankaltainen kaikissa kristillisissä kirkoissa. Piispaehdokas esitellään jumalanpalveluksen yhteydessä, minkä jälkeen hän lausuu uskontunnustuksen, johon kuuluu myös laajennettu piispallinen osuus, ja lukee piispanvalan, jossa hän sitoutuu tottelemaan kyselemättä niin kirkollista kuin maallistakin esivaltaa.lähde?
Ortodoksinen kirkko

Ortodoksisessa, roomalaiskatolisessa ja anglikaanisessa kirkossa nämä toimitetaan kahdessa vaiheessa: toimitus alkaa yleensä juhlapyhän aattona iltajumalanpalveluksen lopuksi, jolloin vihittävä esitellään seurakunnalle. Sen jälkeen vanhin läsnä oleva piispa lausuu virkaan asettamissanat. Sitten vihittävä pitää erillisen saarnan, jossa hän käsittelee kehityskulkua, joka on tuonut hänet tähän paikkaan. Saarnan jälkeen vanhin piispoista siunaa vihittävän pyhällä vedellä vihmoen.
Ortodoksisessa kirkossa varsinainen piispaksi vihkiminen toimitetaan seuraavana aamuna liturgian yhteydessä. Se alkaa kaksiosaisella uskontunnustuksella: yleisen uskontunnustuksen jälkeen vihittävä lausuu laajennetun piispallisen uskontunnustuksen ja piispanvalan. Kättenpäällepaneminen toimitetaan Pyhän Kolminaisuuden virren jälkeen.
Ortodoksiseen piispanvalaan kuuluu myös anateema:
»Anatemoin Areioksen ja ne, jotka ovat hänen kanssaan samaa mieltä ja ovat osalliset hänen mielettömään harhaansa; samoin Makedonioksen ja hänen seuraajansa, joita sattuvasti kutsutaan Hengen vastustajiksi; samoin hylkään ja anatemoin Nestorioksen ja muut lahkojohtajat ja heidän kanssaan samaa mieltä olevat, ja tätä voimakkaasti julistan suurella äänellä. Anateema kaikille harhaoppisille. Anateema koko harhaoppisten joukolle»
Tämän jälkeen toimitetaan virkaan asettaminen ja lopuksi varsinainen piispaksi vihkiminen. Palveluksen lopuksi uusi piispa saa sauvan opetuspuheen kera. 
Ortodoksinen piispakandidaatti on litanian aikana polvillaan alttaripöydän edessä otsa pöytään kiinni painettuna.lähde?
Piispanvalastaan johtuen Suomen ortodoksisen kirkon viimeinen venäläinen arkkipiispa Serafim joutui niin hankalaan tilanteeseen kuin joutui ja lopulta lakkautuspalkalle.
Ylempään piispanvirkaan asetettaessa luetaan vain uskontunnustus, piispanvalan vahvistus sekä toimitetaan varsinainen virkaan asettaminen, johon viimeisenä osana kuuluu virallisten tunnusten luovuttaminen.lähde?
Tärkeä näkökohta tässä toimituksessa - kuten kaikissa kirkollisissa - on se, että vihittävä lukee kaiken käsikirjasta. Tämä siksi, että toimituskaavojen ulkoa opetteleminen katsotaan papiston jäsenelle sopimattomaksi ylpeilyksi, ja nöyryyden näytteenä kaikki luetaan kirjasta. Siksi diakoniksi ja papiksi vihkimisen lopuksi piispa ojentaa vihitylle avoimen papin käsikirjan.lähde?
Roomalaiskatolinen kirkko

Roomalaiskatolisessa kirkossa vihkimiseen sisältyvän kaikkien pyhien litanian ajan vihittävä piispa, (samoin kuin pappisvihkimyksessä vihittävät papit tai diakonin vihkimyksessä vihittävät diakonit), makaa kasvot lattiaan päin matolla alttarin edessä kuvaamassa sitä kuinka nöyrästi hän asettaa itsensä kirkon ja Pyhän Kolminaisuuden palvelijaksi.
Evankelisluterilaiset kirkot: Suomi ja Ruotsi

Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa ja Ruotsin kirkossa piispanvalaa ei ole enää. Suomessa se jäi pois vuoden 1869 kirkkolaista. Ruotsin kirkossa se jäi pois vuoden 1886 kirkkolaista.
Mindanaonparatiisipeippo

| Mindanaonparatiisipeippo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loistopeipot Estrildidae
Suku::  Paratiisipeipot Erythrura
Laji::  coloria
Kaksiosainen nimi
 Erythrura coloria  Ripley & Rabor, 1961 
Katso myös
   Mindanaonparatiisipeippo Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mindanaonparatiisipeippo (Erythrura coloria) on Filippiineillä (lähinnä Mindanaossa)  esiintyvä uhanalainen paratiisipeippoihin kuuluva lintu.
Tuntomerkit

Mindanaonparatiisipeipon pää on väritykseltään pääosin sininen, mutta korva-aukkojen alue on punainen. Mindanaonparatiisipeipon pyrstö on punainen ja muuten lintu on vihreä.
Elinympäristö

Mindanaonparatiisipeippo elää metsässä tai sen laidalla.
Madame de Pompadour

Markiisitar Pompadour, Jeanne-Antoinette Poisson, François Boucher 1756, yksityiskohta
Jeanne-Antoinette Poisson, Pompadourin markiisitar (29. joulukuuta 1721 Pariisi – 15. huhtikuuta 1764 Versailles'n palatsi, Ranskan kuningaskunta) oli Ranskan kuningas Ludvig XV:n rakastajatar ja merkittävä taiteiden ja kirjallisuuden suojelija.
Suku ja nuoruus > Porvaristyttö

Jeanne-Antoinette Poissonin äiti oli Madeleine de La Motte Poisson (k. 1745), ja häntä pidettiin yhtenä Pariisin kauneimmista naisista. Tyttären syntymähetkellä hän oli 21-vuotias. Isä oli Charles François Poisson (k. 1754), tyttären syntymähetkellä vähän yli 30-vuotias, ja häntä pidettiin iloisena juomarina. Isä työskenteli varakkaiden Pâris’n veljesten palveluksessa, jotka olivat rikastuneet asekaupalla. Isän työhön kuului matkustelu, ja äidillä oli paljon ihailijoita. Onkin arveltu, että Jeanne-Antoinetten biologinen isä olisi ollut varakas finanssimies ja veronkantaja Charles-François Le Normant de Tournehem, joka auttoi nuorta Jeanne-Antoinettea pääsemään elämässään eteenpäin.
Perheen nimi vedettiin lokaan vuonna 1726 tapahtuneessa talousskandaalissa. Charles Poissonin työnantajan suojelija hallituksessa joutui epäsuosioon, sillä hänen huhuttiin kavaltaneen varoja hallitukselta. Jotta Pâris’n veljekset eivät menettäisi kaikkia liiketoimiaan, tarvittiin syyllinen. Sellaiseksi tarjottiin Jeanne-Antoinetten isää. On epäselvää, oliko Charles Poisson todella syyllinen vai käytettiinkö hänen nimeään bulvaanina. Hän joutui kuitenkin maanpakoon Hampuriin, ja hänen olisi pitänyt maksaa yli 200 000 livren korvaukset, mikä nykyrahassa vastaa miljoonia euroja. Koska tämä oli hänelle mahdotonta, hänen omaisuutensa takavarikoitiin ja perhe joutui muuttamaan huonompaan asuntoon.
Aikuisuus > Avioliitto

Varakkaan aviopuolison löytäminen oli vaikeaa Jeannen taustan vuoksi. Charles-François Le Normant de Tournehem keksi ratkaisun. Hänellä ei ollut omia tunnustettuja lapsia, mutta hänen veljenpoikansa asui hänen luonaan ja tunsi Jeannen hyvin. Le Normant de Tournehem oli kustantanut pojan koulutuksen ja tehnyt hänestä perijänsä. Vuonna 1741 Jeanne meni 19-vuotiaana naimisiin 24-vuotiaan Charles-Guillaume Le Normant d’Étiolles’n (1717–1799) kanssa. Nimi d’Étiolles juontui Le Normant de Tournehemin oikeudesta käyttää aatelisarvonimeä seigneur. Nuoripari asui Charles-François Le Normant de Tournehemin omistamassa arvotalossa lähellä Place Vendômea. Talon omistaja lahjoitti nuorelle parille avokätisesti hevosia ja vaunuja ja kustansi myös viiden palvelijan palkat. Avioparin ensimmäinen lapsi Charles-Guillaume-Louis (1741–1742) syntyi avioliiton ensimmäisen vuoden jälkeen, mutta kuoli alle vuoden vanhana.
Kauniista nuoresta vaimosta tuli tunnettu henkilö Pariisissa, ja monet kuuluisuudet kuten Voltaire, ensyklopedian tekijät Diderot ja D’Alembert vierailivat hänen salongissaan. Pariisissa oli tuohon aikaan arviolta 500 000 asukasta ja moni nykyinen nähtävyys, kuten Place de la Concorde ja Panthéon odottivat vielä rakentamistaan. Nykyisessä mielessä käsitettäviä ravintoloita oli vähän ja siksi varakkaiden rouvien, kuten Jeannen, emännöimät salongit olivat tärkeitä kohtauspaikkoja. Niissä keskusteltiin asioista, joista tuli vaatimuksia vuoden 1789 vallankumouksessa. Jeanne oli noussut yhteiskunnan portaikossa ylemmälle tasolle, mutta hän halusi päästä vieläkin korkeammalle.
Aikuisuus > Kuninkaan tapaaminen

Jeanne näki kuningas Ludvig XV:n ensimmäisen kerran Sénartin metsässä syksyllä 1743, missä kuningas oli saksanhirvijahdissa. Vaikka Jeanne ei kuulunut metsästysseurueeseen, hän oli tullut metsään ja hankkiutunut paikkaan, jossa kuningas näkisi hänet. Naiskauneutta arvostanut majesteetti kiinnitti heti huomionsa Jeanneen. Miten tämä kohtaaminen onnistuttiin järjestämään, on jäänyt historioitsijoille epäselväksi.
Kuningas Ludvig XV oli näihin aikoihin kyllästynyt. Hän oli ollut kuninkaana jo 28 vuotta, ja hänet oli naitettu 15-vuotiaana Puolan kuninkaan 21-vuotiaan tyttären Maria Leszczyńskan kanssa vuonna 1725. Avioliiton ensimmäiset kahdeksan vuotta olivat olleet onnellisia kunnes jatkuvat synnytykset ja raskaudet uuvuttivat kuningattaren. Heillä oli kymmenen lasta, joista kolme oli kuollut aivan pieninä. Lääkärit olivat kieltäneet kuningattarelta aviolliset velvollisuudet vuonna 1738 tapahtuneen keskenmenon jälkeen. Kuningas ja kuningatar olivat luonteiltaan vastakkaisia; kun kuningatar halusi lukea, tehdä käsitöitä ja käydä kirkossa, kuningas oli kiinnostunut luonnontieteistä ja erityisesti metsästyksestä. Puolisot tapasivat toisiaan lähinnä valtiollisissa seremonioissa, ja musiikkiesityksissä ja jos he joutuivat viettämään aikaansa yhdessä, he eivät keksineet toisilleen mitään sanottavaa.
Kuningas oli kyllästynyt myös viralliseen rakastajattareensa (maîtresse-en-titre), Maillyn kreivitär Louise Julie de Mailly-Nestleen (1710–1751) ja siirrätti tämän pois hovista tämän nuoremman sisaren Marie Anne de Mailly-Mochyn, Châteauroux'n herttuattaren (1717–1744) vaatimuksesta, josta tuli hänen seuraava rakastajattarensa ja joka kuoli yllättäen. Myös keskimmäinen sisar Pauline Félicité de Mailly-Nesle, markiisitar de Vintimille (1712–1741) oli ollut kuninkaan rakastajatar ja synnyttänyt tälle pojan. Sisaret vuorottelivat vuosina 1738−1742 kuninkaan rakastajattarina.
Kuningas oli kyllästynyt ylhäisaateliston naisiin, jotka keskustelivat muodollisesti tylsistä ja sovinnaisista asioista. He pitivät kuningasta kaiken keskipisteenä ja kuningas tunsi, ettei voinut olla oma itsensä.
Aikuisuus > Markiisitar

Hoviprotokollan vuoksi Jeanne tarvitsi aatelisarvon. Kuningas ratkaisi asian rahalla, hän osti sukulaiseltaan Contin prinssiltä linnan ja markiisinarvon ja rahat maksettiin erään välikäden avustuksella 24. kesäkuuta 1744. Nimi Pompadour oli Jeannen oma ajatus, se tuli eräältä hänen tuntemaltaan markiisittarelta, joka oli kuollut ilman perillisiä. Näin hän sai käyttöönsä myös suvun vaakunan. Nyt Jeanne sai käyttöönsä arvonimen maitresse-en-titre, virallinen rakastajatar, joka oikeutti pääsyn kuninkaan yksityistilaisuuksiin ja -huoneisiin, 
Madame d’Étioles sai 7. toukokuuta 1745 virallisen asumuseron aviomiehestään Charles Le Normant d’Étiolles’sta. Aviomiehestä tuli myöhemmin liiketoimillaan erittäin varakas. Elokuussa 1744 syntynyt vuoden ikäinen tytär Alexandrine, sijoitettiin toistaiseksi imettäjän hoiviin. Isä Charles Poisson aateloitiin, mutta hän ei suostunut ottamaan aatelisnimeä, vaan oli Poisson loppuikänsä. Hänen veljensä Abel kustannettiin opintomatkalle Italian taidekeskuksiin. Matka kesti kaksi vuotta ja Abel asui Ranskan lähetystöissä ja häntä kohdeltiin kuin ylhäisyyttä. Abel-François Poisson de Vandières (1727–1781) sai Marignyn markiisin arvon ja hänestä tuli Directeur Général des Bâtiments eli kuninkaan rakennushankkeista vastaava johtaja.
Rakastunut Ludvig XV vetäytyi madame Pompadourin kanssa metsästyslinnaansa Choissyyn. Hän pyysi rakastajatartaan pyytämään linnaan ystäviään ja siellä vieraili ainakin Voltaire, joka nimitettiin Ranskan viralliseksi historioitsijaksi. Kuningas, joka oli ollut koko elämänsä ajan ujo, kammosi virallisia tilanteita ja uusien ihmisten tapaamista, joita kumpiakin hallitsijan työ oli täynnä. Jeanne oli aina empaattinen ja tarkkaavainen. Hän soitti kuninkaalle cembaloa ja esitti asiantuntevia mielipiteitään lukemistaan kirjoista. Majesteetti luki mielellään kirjoja, jotka käsittelivät lääketiedettä ja maanviljelyä, ja erityisen tarkasti hän oli lukenut Benjamin Franklinin tutkielman sähköstä. Hänellä oli myös kaukoputkia, mikroskooppeja ja barometrejä, ja madame de Pompadourin kanssa saattoi keskustella näistä kaikista. Hän vetäytyi vähitellen viettämään aikaansa entistä enemmän Jeannen kanssa laiminlyöden lähes kaikkea muuta. Kuningas ja Jeanne eivät ymmärtäneet, että mitä enemmän kuningas vetäytyi hovista ja hallitsijan virallisista rituaaleista, sitä vähemmän häntä kunnioitettiin. Alamaisilla ei ollut enää ketään, jolle uskoutua alempien viranomaisten mielivallasta tai osoittaa lojaaliuttaan. Tämä oli osaltaan pohjustamassa vallankumousta.
Ranskan ensimmäinen nainen, kuninkaan yksityissihteeri

Madame de Pompadourin ja Ludvig XV:n välisen intiimisuhteen on arveltu loppuneen vuoden 1751 paikkeilla, syynä lienee ollut Jeannen kokema keskenmeno, joita hänellä oli ollut jo muutama. Yleensä tässä tilanteessa rakastajatar olisi karkotettu hovista, mutta Jeannesta tuli kuninkaan kumppani hallitusasioissa ja eräänlainen pääministerin ja yksityisihteerin yhdistelmä.
Hän muutti pois Versailles'in palatsin yläkerrassa olleesta neljän huoneen asunnostaan, jossa hän oli asunut vuodesta 1745 lähtien, alakertaan kuuden huoneen asuntoon. Hän oli ensimmäinen ei-kuninkaallinen henkilö, joka sai näin suuren kunnianosoituksen. Tosin hänen uusina naapureinaan olivat kuninkaan naimattomat tyttäret, Mesdames ja asunto oli suihkulähteiden läheisyyden vuoksi kostea sekä pohjoisen suuntaisena sinne tuli vähän auringonvaloa. Vuonna 1753 Ludvig XV osti hänelle Hôtel d'Evreux'n – joka tunnetaan nykyään Elysée-palatsina – jotta hän voisi käyttää sitä yöpymispaikkana vieraillessaan Pariisissa.
Ludvig XV teki Madame de Pompadourista eräänlaisen kilven itsensä, kansan ja hallituksen väliin. Hyvät asiat kartuttivat kuninkaan kunniaa ja huonoista syytettiin Jeannea. Edes ministerit eivät saaneet kritisoida kuningasta. Vastineeksi asemastaan kilpenä Jeanne sai runsaita taloudellisia etuja. Jeanne alkoi kuitenkin opiskella hallinnon asioita ja perehtyi asioiden pienempiinkin yksityiskohtiin. Hänen ja kuninkaan ranskalaiset parjaajat nimittivät häntä nymfiksi, joka on korotettu pääministeriksi. Ulkomaiden lähettiläät taas kehuivat Jeannen älykkyyttä ja perehtyneisyyttä.  Hänelle myönnettiin herttuattaren arvonimi lokakuussa 1752 ja kuningattaren hovinaisen arvo vuonna 1756. Tätä korkeammalle ei voinut edetä.
1800-luvun historioitsijoiden mielestä Madame de Pompadour käytti täydellistä valtaa Ludvig XV:een. Nämä vallankumouksen jälkeiset kirjoittajat olivat keskittyneet esittämään Bourbon-monarkit surkeina olentoina. Nykyään yleisesti myönnetään, että Ludvig XV oli paljon kykenevämpi mies kuin mitä häntä on aiemmin on kuvattu. Ujona ja itsepäisenä ihmisenä hänellä oli vaikeuksia kommunikoida niitten ihmisten kanssa, joita hän ei tuntenut hyvin. Madame de Pompadour toimi hänen yksityissihteerinään, ja vaikka vaikka hän antoi käskyt, päätökset teki kuningas.
Jeanne otti vastaan ulkomaiden lähettiläät, tapasi tärkeimmät virkamiehet, valitsi ministerit ja päätti millaisia lahjoja lähetettiin ystävävaltioiden kuninkaille. Hän yritti saada hallitusasioihin kyllästyneen kuninkaan kiinnostumaan ja rohkaistumaan uudelleen hallitsemisesta. Turhaan, sillä kuninkaalla oli kiire uusien huvitusten ja rakastajattarien etsimisessä.
Ranskan ensimmäinen nainen, kuninkaan yksityissihteeri > Talous

Ranskan talous oli huonossa kunnossa muun muassa sotien ja keskiaikaisen verotuskäytännön vuoksi. Vuonna 1749 finanssiministeri Jean-Baptiste Machault esitti mullistavan idean, jota Madame de Pompadour ja kuningas tukivat. Jokaisen, myös aateliston ja kirkon, piti maksaa viiden prosentin vero tuloistaan. Tavallinen kansa kannatti ajatusta, mutta kirkko ja ylhäisaateli vastustivat ajatusta. Pariisin 250-jäseninen parlamentti asettui avoimeen vastarintaan. Se esiintyi kansan puolustajana yksinvaltiasta vastaan. Samaan aikaan oli saatu huonoja satoja ja nälkäisiä maalaisia ilmaantui joukoittain Pariisiin kerjäämään ja etsimään tilapäistöitä. Eräissä mellakoissa kansa syytti Madame de Pompadouria vaikeuksista, ja hän joutui pakenemaan väkijoukkoa Pariisista Versaillesiin. Kuningas ratkaisi asian suoraviivaisesti: Pariisissa mellakoineet nälkäiset maalaiset siirrettiin pakkosiirtolaisiksi Louisianaan ja Quebeciin. Verouudistuksesta ei tullut mitään.