stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bezique
Säännöt

Pelaajille jaetaan kahdeksan korttia, yleensä ensin kolme, sitten kaksi ja lopuksi kolme. Jakaja laittaa loppupakan pöydälle ja kääntää päällimmäisen kortin pakan alle poikittain valtiksi. Jos se on seiska, jakaja saa heti kymmenen pistettä.
Etumies aloittaa haluamallaan kortilla. Maata ei tarvitse tunnustaa niin kauan kuin pöytäpakassa on kortteja, jonka jälkeen viimeisissä kahdeksassa tikissä maata on tunnustettava. Valtteja on siis mahdotonta säästää. Tikin voittaa pelaaja, joka on lyönyt korkeamman kortin ajettua maata tai valtin. Voitettu tikki laitetaan syrjään kuvapuoli alaspäin.
Tikin saatua pelaaja voi pöydätä jonkun yhdistelmistä. Tämän jälkeen merkitään pisteet ja pelaajat ottavat pakasta kortin per henkilö.
Pelaaja voi käyttää pöydättyjä kortteja tikkeihin tai uusiin yhdistelmiin.
Kun viimeinen kortti on otettu pakasta, viimeisen tikin voittaja saa ylimääräiset kymmenen pistettä. Tämän jälkeen pelataan vielä kahdeksan tikkiä käsi- ja yhdistelmäkorteilla. Tässä vaiheessa on tunnustettava maata tai pelattava valttia.
Kun kaikki tikit on pelattu, lasketaan yhdistelmien pisteet ja niihin lisätään kymmenen pistettä jokaisesta tikkien ässästä ja kympistä.
Sitten jakovuoro vaihtuu ja peliä jatketaan 1000 pisteeseen.
Pisteytys

Kympit voittavat ässiä lukuun ottamatta kaikki muut kortit
Kaksi patakuningatarta ja kaksi ruutujätkää on tupla-bezique, 500 pistettä
Ässä, kuningas, kuningatar, jätkä ja kymppi valttia on valttisarja, 250 pistettä
Ässä, kuningas, kuningatar, jätkä ja kymppi muita maita on sarja, 100 pistettä
Neljä ässää, 100 pistettä
Neljä kuningasta, 80 pistettä
Neljä kuningatarta, 60 pistettä
Neljä jätkää, 40 pistettä
Patakuningatar ja ruutujätkä on bezique, 40 pistettä
Kaksi valttikuningasta ja kaksi valttikuningatarta on tuplavalttipariskunta, 60 pistettä
Valttikuningas ja -kuningatar on valttipariskunta, 40 pistettä
Saman maan kuningas ja kuningatar on pariskunta, 20 pistettä
Valttiseiskasta saa 10 pistettä ja sen voi vaihtaa pöydän valttikorttiin
Muunnelmat

Kiinalainen bezique
Pinochle
Peter Bichsel

| Peter Bichsel |
| --- | --- |
 Peter Bichsel 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1935 (ikä 89–90) Lüzern, Sveitsi
Kansalaisuus:  Sveitsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Peter Bichsel (s. 24. maaliskuuta 1935 Luzern, Sveitsi) on sveitsiläinen kirjailija. Hän kirjoittaa pieniä tarinoita pienistä asioista helposti tunnistettavalla lakonisella tyylillään. Lyhyiden kertomustensa ohella hän on julkaissut myös runsaasti kolumneja.lähde?
Bichsel syntyi Luzernissa, mutta asui vuodesta 1941 Oltenissa. Hän valmistui opettajaksi Solothurnissa ja työskenteli peruskoulun opettajana vuoteen 1968. Tämän jälkeen Bicshel kirjoitti päätoimisesti. 1970- ja 1980-luvuilla hän ei ollut erityisen tuottelias toimittajan ammattinsa vuoksi. Bichsel on toiminut myös opettajana ja luennoinut yhdysvaltalaisissa yliopistoissa. Nykyään hän asuu Solothurnissa synnyinmaassaan.lähde?
Bichselin tuotannosta erityisen suosittuja ovat hänen kirjoittamansa tarinat. Niistä ensimmäisiä on Eigentlich möchte Frau Blum den Milchmann kennenlernen (1964), jota seurasi Kindergeschichten (suom. Lastentarinoita) vuonna 1969. Näissä lyhyissä kertomuksissa yksinkertaista juonta korostaa Bichselin tavaramerkki, äärimmilleen pelkistetty kieli. Bichsel onnistuu kirjoittamaan usein sisällöllisesti rikkaita, syvällisiä ja monitulkintaisia kertomuksia hyvin niukalla sanavarastolla ja yksinkertaisin lausein. Usein hän lähtee liikkeelle jostakin itsestään selvästä tosiasiasta: Maa on pyöreä tai pöytä on pöytä (Ein Tisch ist ein Tisch). Lasten tapaan hän myös vääntelee sanoja ja leikkii niillä.lähde?
Bichselin ensimmäinen merkittävä teos on 21 tarinaa sisältävä kokoelma Eigentlich möchte Frau Blum den Milchmann kennenlernen. Laajassa proosateoksessaan Die Jahrezeiten hän kertoo kirjoittamisesta ja siitä kuinka keksitty todellisuus häviää. Lastentarinoita kuvaa kapinaa yhteiskunnan vakiintuneita käytäntöjä vastaan. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu esseitä ja kuunnelmia.
Teokset > Suomennettu tuotanto

Lastentarinoita (Kindergeschichten ); suom. Markku Mannila, Helsinki: Otava 1982 ISBN 951-1-07041-X
Maa on pyöreä
Pöytä on pöytä. Myös antologioissa:
Teemana tänään: Vuosisatamme eurooppalaisia novelleja. 10 toim. Juha Rikama ja Leena Kirstinä. Helsinki: WSOY 1984 ISBN 951-0-12300-5
Viimeinen hevonen: uusia saksalaisia satuja, toim. Liisa Laukkarinen. Jyväskylä: Gummerus 1975 ISBN 951-20-1026-7
Amerikkaa ei ole olemassa
Keksijä
Hyvämuistinen mies
Terveisiä Joodokilta
Mies, joka ei halunnut tietää enää mitään. Myös antologiassa: Avainnovelleja 1900-luvulta, toim. Anne Helttunen, Tuula Uusi-Hallila. Helsinki: WSOY 199 ISBN 951-0-23663-2
Tarinoita kirjallisuudesta. Julkaisussa Parnasso vsk. 33 (1983): 6
Antologiassa Matka jonnekin, toim. Hans Magnus Enzensberger, Helsinki: Tammi 1965. Sarja: Horisontti 5
Tytär
Romaani
Miehen ilta
Maitomies
Teokset > Alkuperäisteokset

Eigentlich möchte Frau Blum den Milchmann kennenlernen, 1964
Die Jahreszeiten, 1967
Kindergeschichten, 1969, suomennettu nimellä Lastentarinoita, Otava 1982
Des Schweizers Schweiz, 1969
Geschichten zur falschen Zeit, 1979
Der Busant, 1985
Irgendwo anderswo, 1986
Im Gegenteil, 1990
Zur Stadt Paris, 1993
Gegen unseren Briefträger konnte man nichts machen, 1995
Alles von mir gelernt, 2000
Eisenbahnfahren, 2002
Doktor Schleyers isabellenfarbige Winterschule, 2003
Wo wir wohnen, 2004
Kolumnen, Kolumnen, 2005
Bjarezinan biosfäärialue

| --- | --- |
Sijainti:  Liepieĺski rajon Valko-Venäjä
Pinta-ala:  852,0 km2 
| --- | --- |
Tyyppi:  Luonnonpuisto 
Perustettu:  1925 
Luokitus:  Ramsar-alue 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Berezinan biosfäärialue tai Bjarezinan biosfäärialue tai Bjarezinan luonnonpuisto (valkoven. Бярэзінскі біясферны запаведнік, Bjarezinski bijasfery zapavednik, ven.  Березинский биосферный заповедник, Berezinski biosfernyi zapovednik) on biosfäärialueen tasoinen luonnonpuisto Valko-Venäjällä, Minskin ja Vitsebskin alueilla, noin 120 kilometriä Minskistä pohjoiseen.  Osia Berezinan biosfäärialueesta kuuluu kansainvälisesti merkittävänä pidettyihin Ramsarin sopimuksen määrittelemiin kosteikkoalueisiin.
Berezinan biosfäärialueen sijainti Valko-Venäjällä Berezinan varrella
Postimerkki biosfäärialueen kunniaksi
Luonnonpuisto on perustettu 1925 Dneprin sivuhaaran Berezinan (eli Bjarezinan) yläjuoksulle alun perin majavan ja muun riistan sekä monipuolisen luonnon suojelemiseksi. Puiston pinta-ala on nykyään 851,49  neliökilometriä, josta 86 % on metsää.  Suojelualueen toimisto on puistosta parinkymmenen kilometrin päässä koilliseen sijaitsevassa Lepelin  kaupungissa.
Tieteellisen tutkimusyhteistyön ja ekologisen matkailun ohella luonnonpuiston suojavyöhykkeelle kaupataan myös metsästysmatkoja ulkomaalaisille turisteille.
Aiheesta muualla

Bjarezinskin luonnonpuiston kotisivut (englanniksi), (venäjäksi) ja (ranskaksi)
Bibliothèque orientale

| Bibliothèque orientale |
| --- | --- |
 Vuonna 1776 julkaistun laitoksen nimiösivu.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Barthélemy d’Herbelot Antoine Galland
Kieli:  ranska
Genre:  tietosanakirja
Julkaistu:  1697

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Bibliothèque orientale (”Itämainen kirjasto”) on islamia ja Lähi-itää käsittelevä ranskankielinen tietosanakirja, joka julkaistiin neliosaisena laitoksena 1697. Teoksen pääasiallinen kirjoittaja ja toimittaja oli ranskalainen orientalisti Barthélemy d’Herbelot (1625–1695). Vuodesta 1692 alkaen häntä avusti Antoine Galland (1646–1715).
Bibliothèque orientale oli ensimmäinen tieteellisyyteen pyrkinyt itämaita kuvaava eurooppalainen teos, joka sai laajaa näkyvyyttä myös akateemisten piirien ulkopuolella, ja sitä pidetään orientalismin lähtölaukauksena. Se toi länsimaissa yleiseen tietoisuuteen monia Lähi-idän kulttuurin keskeisiä ilmiöitä ja käsitteitä. Erityisesti kuvaukset henkiolennoista ja niiden lankeemuksesta syntiin kiehtoivat eurooppalaista yleisöä. Teoksella oli huomattava vaikutus myös Euroopan kaunokirjalliseen kulttuuriin, joka itämaiden kuvauksessa oli suuressa määrin riippuvainen d’Herbelot’sta.
Bibliothèque orientale pysyi itämaita käsittelevänä standardilähteenä pitkälle 1800-luvulle. Sittemmin jotkut jälkikolonialistisesti suuntautuneet tutkijat ovat kuitenkin arvostelleet teosta eurooppakeskeisestä maailmankuvasta, jossa tieteellinen tutkimus valjastetaan stereotypisoinnin ja alistamisen välineeksi. Nykytiedon valossa monet d’Herbelot’n totena esittämistä väitteistä ovatkin yksiselitteisen virheellisiä. Oman aikansa mittapuulla Bibliothèque orientalen alkukielisestä kirjallisuudesta koostunut aineisto oli kuitenkin kattava ja monipuolinen.
Kirjoittaminen ja Julkaisu

Itämaisten kielten tuntija ja kuningas Ludvig XIV:n tulkki Barthélemy d’Herbelot (1625–1695) työskenteli Bibliothèque orientalen parissa suurimman osan aikuisikäänsä. Hänen tavoitteenaan oli levittää tietoa islamista ja Lähi-idästä akateemisten piirien ohella myös suuremmalle yleisölle. Teosta varten kerätty aineisto käsittää sekä kaunokirjallisuutta, kronikoita että hakuteoksia. D’Herbelot’n avustajaksi tuli vuonna 1692 nuorempi orientalisti Antoine Galland.
D’Herbelot’n ja Gallandin pääasiallinen lähdeaineisto koostuu arabian-, persian- ja turkinkielisestä kirjallisuudesta. D’Herbelot’n elinaikana islamilaisesta maailmasta tiedettiin Euroopassa varsin vähän ja siihen suhtauduttiin eksoottisena mutta sisäisesti yhtenäisenä alueena. Vain harva eurooppalainen oli käynyt Lähi-idässä, ja siksi uteliaisuutta tyydytettiin erilaisilla tietokirjoilla ja käännöksillä itämaisesta kirjallisuudesta. Huomionarvoista on, että kielteinen stereotypia takapajuisesta ”kolmannesta maailmasta” ei ollut vielä syntynyt, vaan Osmanien valtakunta oli päinvastoin eräs maailman johtavista valtioista ja varteenotettava haastaja eurooppalaisille suurvalloille. Monikielisen lähdeaineiston johdonmukainen analyysi antoikin d’Herbelot’lle ja Gallandille poikkeuksellisen monipuolisen kuvan Lähi-idästä.
D’Herbelot kuoli 1695, minkä jälkeen Galland saattoi työn loppuun ja lopulta julkaisi sen neliosaisena laitoksena vuonna 1697.
Sisältö

Teoksen koko nimi kuuluu Bibliothèque orientale, ou dictionnaire universel contenant tout ce qui regarde la connoissance des peuples de l’Orient – ”Itämainen kirjasto, eli yleinen tietosanakirja sisältäen kaiken Idän kansojen tapoihin liittyvän”.
Bibliothèque orientalessa on yli 8 000 aakkosellisesti järjestettyä hakusanaa, ja sitä pidetään ensimmäisenä yrityksenä luoda kattava islam-tietosanakirja. Teoksen runkona on laaja ja johdonmukainen katsaus itämaiseen kirjallisuuteen. Bibliothèque orientale on tyylillisesti varsin kaunokirjallinen, ja sen hakusanoja elävöitetään itämaisesta kirjallisuudesta otetuilla viihdyttävillä anekdooteilla. Esipuheessa Galland pohdiskelee retorisesti, miksi eurooppalaiset ovat kiinnostuneita itämaista mutta itämaiden asukkaat eivät Euroopasta. Selitykseksi hän tarjoaa islamilaisen kirjallisuuden rikkautta, mikä hänen mukaansa tekee siitä ulkoisista vaikutteista riippumattoman. Galland tulikin myöhemmin kuuluisaksi Tuhannen ja yhden yön tarinoiden ensimmäisenä eurooppalaisena kääntäjänä.
Vaikutus

Bibliothèque orientalen vastaanotto oli myönteinen, ja sitä pidetään modernin orientalismin syntysijana. Charles Perrault ylisti teoksen esittelevän lukijalleen ”uuden taivaan ja uuden maan”. Teoksen viehätystä lisäsivät islamilaisen mytologian rinnakkaisuudet sellaisiin kristillisen kansanperinteen keskeisiin tarinoihin kuin syntiinlankeemus. Erityisen viehättynyt aikalaisyleisö oli kapinallisesta enkeli Eblisistä, joka kieltäytyi palvelemasta ”savesta muovattuja olentoja” (ihmisiä), sekä häntä palvelevista langenneista hengistä, kuten džinneistä ja ifriteistä. Bibliothèque orientale pysyi useiden sukupolvien ajan tärkeimpänä islamia ja Lähi-itää käsittelevänä eurooppalaisena tietolähteenä. Samalla teos toi ensimmäistä kertaa yleiseen länsimaiseen tietoisuuteen sellaisia käsitteitä kuin minareetti, muessin, fakiiri ja dervissi.
Bibliothèque orientalen vaikutus oli huomattava myös kaunokirjallisuudessa, jossa itämaiset aiheet nousivat 1700-luvun alussa suoranaiseksi villitykseksi. D’Herbelot’n kirjoitukset persialaisesta runoudesta ja mytologiasta saivat huomattavaa näkyvyyttä, kun kirjailija William Beckfordin orientalistinen romaani Hirmuvaltias (1786) viittasi toistuvasti Bibliothèque orientaleen sekä tietolähteenä että hyödyntämällä sen kuvaamia tapahtumia ja ilmiöitä osana tarinaa. Hirmuvaltias puolestaan sisälsi suuren määrän d’Herbelot’sta riippuvaisia selittäviä huomautuksia, jotka edelleen innoittivat lordi Byronin (The Giaour, 1813), Thomas Mooren (Lalla-Rookh, 1817), Benjamin Disraelin (Alroy, 1833) ja Nathaniel Hawthornen (Tulipunainen kirjain, 1850) kaltaisia kirjailijoita. Suoremmin Bibliothèque orientale vaikutti esimerkiksi Robert Southeyn Thalaba the Destroyeriin (1801).
Tuoreemmat lähteet korvasivat Bibliothèque orientalen vähitellen 1800-luvun mittaan. J. E. Heseltinen mukaan teosta ei voi kuitenkaan pitää varsinaisena tietosanakirjana vaan kyseessä on pikemminkin romanssi. Jälkikolonialistista tutkimussuuntaa edustavan Edward Saidin mielestä d’Herbelot’n pyrkimys tuottaa koko ”orientin” kattava aakkosellinen hakemisto oli osaltaan luomassa eurooppakeskeistä orientalismia, jossa Eurooppa pyrki hallitsemaan itää ja asettumaan sen yläpuolelle. Saidin tulkinnassa d’Herbelot asettaa tieteen arvovallan imperialismin tueksi. Niin ikään jälkikolonialistisesti suuntautunut tutkija Muna Al-Alwan on puolestaan huomauttanut, että useimmissa Bibliothèque orientalen hakusanoissa on räikeitä ja loukkaavia asiavirheitä ja että se esittelee ilmeisen fiktiivisiä tarinoita aitoina Lähi-idän asukkaiden uskomuksina.
Bintje

| Bintje |
| --- | --- |

kiinteämaltoinen peruna
Alkuperämaa:  Alankomaat 1910
Risteytys:  Munstersen x Fransen
Kasvinjalostaja:  K. L. de Vries
Ylläpito
Lajikkeen ylläpitäjä:  Siemenperunakeskus 1994
Bintje on alankomaalainen kiinteämaltoinen perunalajike. Bintjen tärkkelyspitoisuus on 15,2 prosenttia. Se luokitellaan ominaisuuksiltaan kiinteämaltoiseksi perunaksi. Perunan risteytti 1904 KL de Vries ja viljelyyn se tuli 1910.
Bintjeä on käytetty Matildan risteyttämiseen.
Märkinä kesinä Bintje on altis yleisimmille perunan taudeille.
Lajiketta viljellään myös muun muassa Ruotsissa.
Satoisuus Suomessa

| Mukulasatoisuus kg/ha (1984-1991) |
| --- | --- |
I viljelyvyöhyke:: 41 400 kg, josta 16,1 % tärkkelystä
II viljelyvyöhyke:: 41 400 kg josta 16,1 % tärkkelystä
III viljelyvyöhyke:: 41 800 kg, josta 15,3 % tärkkelystä
IV viljelyvyöhyke:: 36 300 kg josta 13,0 % tärkkelystä
Aiheesta muualla

Bintje (Arkistoitu – Internet Archive)
European cultivated potato database - Bintje
Bintje
Suomen kiinteämaltoiset perunalajikkeet
Adora (1996)
Appell (1997)
Bintje (1910/1994)
Fambo (1986)
Felsina (1998)
Hankkijan Timo (1975)
Matilda (1988)
Nicola (1973)
Ostara (1962)
Rikea (2003)
Rocket (1996)
Siikli (1935)
Sini (1997)
Ukama (1994)
Velox (1999)
Venla (2002)
näytä
keskustele
Suomen perunalajikkeet()
Adora 1996/? |
Amazone 1993/1981 |
Annabelle (uusi) |
Appell |
Arielle (uusi) |
Asterix (myös Ruotsi) |
Barima † |
Bellona |
Bintje 1976/1910 (myös Ruotsi) |
Blue Congo |
Columbo  |
Ditta |
Fado 2015 |
Fambo |
Felsina (myös Ruotsi) |
Fontane |
Gloria 1996/1990 |
Hankkijan Tanu 1981/1981|
Hankkijan Timo 1977/1977|
Hankkijan Tomppa |
Hertha † 1987/1979 |
Idole 1995/1988 |
Jazzy 2015 |
Jussi 2015 |
Kardal 1994/1988 |
Kulta 1997/1997 |
Lady Amarilla 2015 |
Lady Britta 2015 |
Lady Cristi |
Lady Claire |
Lady Felicia o |
Lady Rosetta (myös Ruotsi) |
Lady Sara 2015 |
Matilda 1989/1985 (myös Ruotsi) |
Melody 2015 |
Musica 2015 |
Nicola 1994/1973 (myös Ruotsi) |
Ostara 1977-1994 ja 1996/1962 |
Olympia |
Pito 1976/1964 |
Posmo 1986/1978 |
Puikula 1985/maatiaisperuna |
Record † 1976/1932 |
Redstar |
Rikea |
Rocket † 1996|
Rosamunda 1986/1974 (myös Ruotsi) |
Sabina 1979/1976 (myös Ruotsi) |
Saline (uusi)  |
Satu 1996/1996 |
Saturna 1977/1964 |
Seresta |
Sieglinde (Siikli) 1976/1935 |
Sini 1977/1977 |
Solana |
Suvi 1977/1977   |
Swift (tuontiperuna)   |
Timate |
Ukama 1995/1976 (myös Ruotsi) |
Ute 1993/1982  |
Van Gogh 1993/1987 (myös Ruotsi)  |
Velox |
Venla |
Victoria |
Vital † 1996/?
Bis(2-kloorietyyli)

| --- | --- |

Bis(2-kloorietyyli)metyyliamiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-kloori-N-(2-kloorietyyli)-N-metyylietanamiini
Tunnisteet
CAS-numero: 51-75-2
ATC-koodi: D08AX04
PubChem CID: 4033
DrugBank: DB00888
Kemialliset tiedot
Kaava: C5H11NCl2 
Moolimassa: 156,05 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: –60 °C
Kiehumispiste: 87 °C
Liukoisuus veteen: 120 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 15 minuuttia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi
Typpisinappikaasu, mekloretamiini, kloorimetiini, mustiini, mustargen tai MSG (C5H11Cl2N)  on taistelukaasu ja kemiallinen ase. Se kehitettiin rikkisinappikaasusta vuonna 1935. Aineen havaittiin lamaavan valkosolujen tuotantoa, ja otettiin siitä syystä käyttöön syöpälääkkeenä veritautien kuten leukemian hoidossa. Ensimmäinen leukeemisen syövän hoidossa käytetty lääkeaine oli arseeni, käytössä vuodesta 1865.
Lääkityskäytössä syöpälääkkeenä, kiinteänä suolona eli hydrokloridina ollut aine liuotettiin nestemäiseksi. Sen jälkeen se injisoitiin iv.-ruiskeena laskimosuoneen. Määrä oli ollut ainakin 60-luvulla seuraavanlainen: 0,1 mg/hoidettavan henkilön painokilo. Lääkkeen ruiskuttaminen tapahtui 4:nä perättäisenä päivänä, sekä mahdollisesti tämän kuurin uusinta tapahtui 1 kk:n kuluttua edellisestä.
Lääkityskäytössä, aineen vaikutus perustui siihen, että mustiini vaikuttaa kaikkein voimakkaimmin nopeasti jakautuviin soluryhmiin ja etenkin solutumaan. Pahanlaatuiset eli malignit solut, kuten syöpäsolut ovat juuri tällaisia. Viiteryhmältään typpisinappikaasu kuuluu alalajiin, nimeltä alkyloivat aineet.
Lääkkeenä käytettäessä typpisinappikaasun haittavaikutuksia ovat olleet kollapsit (lähde ei määrittele sitä, onko kyseessä pyörtyminen vai verenkierron häiriintyminen), vaikea ripulointi, sekä luuytimeen, imusolmukkeisiin ja maksaan sekä pernaan kohdistuvia vaurioita. Verisuoni-infektio saattoi olla sekin mahdollista tulehduksen myötä.
Myöhempänä mustiinia käytettiin osana MOPP -yhdistelmähoitoa. Lyhenteiden nimiyhdistelmä tarkoittaa: Mustargen-Oncovin-Prednison-Procarbatzine.
Kloorimetiinin kemiallinen kaava on C5H11Cl2N, moolimassa 156,054 g/mol ja CAS-numero 51-75-2. Kemiallisessa sodankäynnissä yhdisteestä käytetään tunnusta HN2 ja nimeä bis(2-kloorietyyli)metyyliamiini.
Muita typpisinappikaasuja

HN1: bis(2-kloorietyyli)etyyliamiini (CAS 538–07–8)
HN3: tris(2-kloorietyyli)amiini (CAS 555–77–1)
Aiheesta muualla

Medicina.fi: Kasvainten kemoterapia, Kloorimetiini (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
PubChem: Mechlorethamine (englanniksi)
DrugBank: Mechlorethamine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Chlormethine (englanniksi)
ChemBlink: Chlormethine (englanniksi)
Arto Kotro

Arto Kotro (23. tammikuuta 1944 Kärkölä – 2. marraskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen sotahistorioitsija, yleisesikuntaeverstiluutnantti.
Kotro kirjoitti 1962 ylioppilaaksi Käpylän Yhteiskoulusta. Kadettikoulusta valmistuttuaan Kotro työskenteli Uudenmaan Jääkäripataljoonassa Santahaminassa kouluttajana ja komppanianpäällikkönä. Sotakorkeakoulun jälkeen hän työskenteli Helsingin sotilaspiirin esikunnassa operatiivisen toimiston päällikkönä, Sotakorkeakoulussa taktiikan opettajana, puolustusministeriössä toimistoesiupseerina, Pääesikunnan suunnitteluosastossa apulaisosastopäällikkönä ja Itäisen maanpuolustusalueen esikunnassa Mikkelissä osastopäällikkönä. Hän jäi reserviin 1999, minkä jälkeen hän toimi vapaaehtoistehtävissä ja oli mukana erilaisissa kirjahankkeissa kirjoittajana ja toimitussihteerinä. Hän oli pitkään kadettikunnan julkaisun Kylkiraudan toimittaja sekä keskeisesti vaikuttamassa kouluille tehdyissä multimediaprojekteissa Veteraanien perintö ja Suomi kylmässä sodassa.
Julkaisut

Jääkärien elämäntyö itsenäisyyden puolesta, [julkaisutoimikunta: Asko Kilpinen  ym., teksti: Arto Kotro. ]. Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys., 1. p. 2004, 2. korj. p.  2007 ISBN 978-952-99398-4-8
Pojat kansan urhokkaan: Kaartin jääkärirykmentin perinteet sanoin ja sävelin, käsikirjoitus: Arto Kotro, Kaartin jääkärirykmentin kilta, 2003, 2. korj. p. 2004, 3. korj. p. 2010 (84 s.) ISBN 952-91-6273-1
Suomi kylmässä sodassa [Elektroninen aineisto], käsikirjoitus: Pekka Visuri,  multimediakäsikirjoitus: Arto Kotro, julkaisija: Kadettikunta. Otava, 2006.
Hetki ennen tuhoa

| Hetki ennen tuhoa> Seconds from Disaster |
| --- | --- |
Kestoaika:  47 minuuttia
Pääosissa:  Ashton Smith Richard Vaughan Peter Guinness
Alkuperämaa:   Yhdysvallat  Englanti
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   National Geographic Channel  Fox
Esitetty:  6. heinäkuuta 2004 – 29. joulukuuta 2012
Tuotantokausia:  6
Jaksoja:  67
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  National Geographic Society Darlow Smithson Production
Aiheesta muualla
IMDb 
Hetki ennen tuhoa (engl. Seconds from Disaster) on yhdysvaltalais-brittiläinen dokumentaarinen televisiosarja. Sarjassa tutkitaan historiallisesti merkittäviä ihmisen tai luonnon aiheuttamia katastrofeja. Ohjelma alkoi yhdysvaltalaisella National Geographic Channel-kanavalla 6. heinäkuuta 2004. Suomessa ohjelman esittäminen alkoi Fox-kanavalla 9. tammikuuta 2012.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Seconds from Disaster
Biologinen ase

Yhdysvaltain armeijan biologisista aseista käyttämä tunnus.
Pernaruttobakteeria on käytetty biologisena aseena.
Biologinen ase on ase, jonka teho perustuu pieneliöiden eli bakteerien ja virusten tai eloperäisten myrkkyjen aiheuttamiin haittoihin. Aseeksi se voidaan luokitella, kun se sisältää vaikuttavan aineen sekä maaliinsaattamisjärjestelmän (aseet, ohjukset, aerosolit, hyönteiset, ihmiset).
Biologiset aseet on kielletty nykyään lähes kaikkialla maailmassa, sillä niitä pidetään erityisen julmina, tarpeetonta kärsimystä aiheuttavina ja kontrolloimattomina aseina. Kuitenkin niiden helppo ja halpa valmistus tekee niistä potentiaalisia terrorin työkaluja.
Historia

Kuudennella vuosisadalla eaa. muinaiset assyrialaiset myrkyttivät vihollisten kaivoja sienellä, joka sai nämä näkemään harhanäkyjä. Kreikkalaiset myrkyttivät vihollisten juomavettä ripulilla. Ruttoepidemioiden aikana viholliskaupunkeihin viskattiin tautiin kuolleiden ruumiita katapultilla. Eurooppalaiset valloittajat suunnittelematta ja tietämättään surmasivat suunnattomia määriä intiaaneja tartuttamalla näihin vanhan maailman tauteja. Vuonna 1763 Pohjois-Amerikassa oleva englantilaisten joukkojen komentaja ehdotti isorokon tartuttamista intiaaneihin. Suunnitelma toteutettiin antamalla intiaaneille isorokon saastuttamia huopia lahjaksi (lähde?).  Yhdysvaltain sisällissodan aikana vihollisen juomavedenhakupaikkoihin vietiin eläinten raatoja.
Historia > Geneven sopimus

Ensimmäisessä maailmansodassa käytettiin kemiallisia aseita ennennäkemättömässä mittakaavassa tavalla, joka aiheutti silmitöntä kärsimystä. Tämä sai ihmiset havahtumaan joukkotuhoaseiden vaaroihin ja vuonna 1925 Geneven sopimuksella kiellettiin kemiallisten ja bakteriologisten aseiden käyttö. Vuonna 1972 sopimusta laajennettiin (Bioasekonventio) siten, että se kieltää kaiken biologisten aseiden tuotannon, kuljetuksen, varastoinnin ja käytön lukuun ottamatta tutkimustyötä pienessä mittakaavassa, jotta vastakeinoja voidaan kehittää.
Kieltosopimuksia on noudatettu varsin laajalti, mutta joitakin poikkeuksia on: toinen maailmansota käytiin ilman kiellettyjä kemiallisia tai biologisia aseita lukuun ottamatta Japanin Kiinan-valloitusta sekä saksalaisten keskitysleireillä käyttämiä myrkkyjä.