Baletti
Historia > Baletin uudistuminen ja venäläisemigranttien tulo länteen

Mihail Fokin aloitti koreografinuransa Keisarillisessa baletissa Pietarissa ja etsi uutta tyyliä. Hänen mielestään balettiesitykselle piti luoda yhtenäinen ilme, jossa niin tanssin, musiikin kuin lavastuksen ja pukujen tulisi palvella valittua aihetta. Aivan uudenlaista tanssiajattelua edustava Isadora Duncan vieraili vuonna 1904 Pietarissa. Hänen esiintymisensä sai Fokinin vakuuttumaan ajatuksistaan tanssin uudistamisesta. Primaballerina Anna Pavlova pyysi Fokinia tekemään itselleen soolon hyväntekeväisyysesitykseen vuonna 1905. Näin syntyi Saint-Saënsin musiikkiin Kuoleva joutsen.
Sergei Djagilevilla (1872–1929) oli suunnitelma viedä venäläistä balettia Pariisiin. Fokinin pienoisbaletit kuten romanttista tyyliä kunnioittava Chopiniana (myöhemmin nimellä Les Sylphides) muodostivat hyvän pohjan kiertue-repertuaarille. Tanssijoiksi saatiin silloisen venäläisen baletin parhaat voimat, kuten Tamara Karsavina, Vatslav Nižinski, balettimestarina toiminut Enrico Cecchetti ja valtavan suosion esityksille taannut Anna Pavlova.
Pariisin Saison Russe 1909 sai jatkoa vuonna 1910, jolloin ohjelmistossa oli Fokinin uusintaversio teoksestaan Le Carnaval Robert Schumannin musiikkiin, Šeherazade ja Tulilintu, johon Djagilev tilasi musiikin Igor Stravinskilta. Djagilevin balettiryhmä kukoisti aikana, jolloin hallitsijoitten suojelu taiteille oli loppumassa, mutta valtiollinen tai yksityisten säätiöiden tuki ei vielä ollut muotoutunut. Niinpä hänen luomansa hyvät suhteet eurooppalaiseen yläluokkaan pelastivat hänet monesti vararikolta.. Djagilevin balettiseurue tunnetaan myös nimellä Ballets russes (Venäläinen baletti).
Fokinin luomat koreografiat hallitsivat seurueessa vuoteen 1912 asti. Djagilevin uusi ihastus ja suojatti oli ilmiömäinen tanssija Vatslav Nižinski. Hän oli vavahduttanut yleisöjä Fokinin koreografioissa Le Spectre de la Rose (Ruusu-unelma) ja Petruška uljailla hypyillään. Hänen liikekielelliset uudistuksensa aiheuttivat skandaalin toisensa jälkeen Pariisissa. Ikävä kyllä hänen koreografiansa ovat lähes täydellisesti kadonneet. Niistä mainittakoon Faunin iltapäivä (L’Aprés-midi du Faune) Claude Debussyn musiikkiin vuodelta 1912 ja Stravinskyn säveltämä, lähes mellakan ensi-ilta katsomossa aiheuttanut, Kevätuhri. Nižinskin ura katkesi kesken mielisairauteen, joka puhkesi balettiseurueen Amerikan kiertueella vuonna 1916.
Djagilev löysi yhä uusia koreografikykyjä ryhmälleen: Léonide Massine kunnostautui luonnebaleteissa ja Bronislava Nižinska muun muassa sofistikoidulla baletillaan Les Biches vuonna 1924 Francis Poulencin musiikkiin. Djagilevin Ballets russesistä tuli kansainvälinen ryhmä, joka oli kuuluisa yhtä lailla innovatiivisesta musiikistaan ja visualisoinneistaan kuin tanssistaan.
Sota-ajan eristäessä Djagilevin Venäjästä hän turvautui Pariisin avantgarden kuvataiteen edustajiin kuten Henri Matisse, Pablo Picasso, Erik Satie ja Jean Cocteau. Uusi venäläinen koreografi George Balanchine onnistui pääsemään kiertueen mukana vuonna 1924 Neuvostoliitosta länteen ja liittyi Djagilevin ryhmään. Hän aloitti hedelmällisen yhteistyönsä Stravinskyn kanssa. Jo Apollossa vuonna 1928 löysi oman uusklassisen tyylinsä. Se kunnioitti puhtaita klassisia muotoja ilman ylimääräisiä dramaattisia viittauksia. Vuonna 1929 Djagilev kuoli ja hänen ryhmänsä hajosi. Monet hänen löytämänsä taiteilijat kuitenkin jatkoivat balettihistorian luomista ja veivät hänen ryhmänsä perintöä eteenpäin. Sergei Djagilevin vaikutus balettiin oli suuri, vaikka hän ei koskaan itse luonut mitään, vaan toimi vain tuottajana.
Yksi merkittävistä emigranteista Venäjältä 1900-luvun alussa oli Anna Pavlova (1881–1931). Hän ei niinkään tehnyt syvällisiä uudistuksia, mutta esiintyi maailmanlaajuisesti ja ihastutti yleisöjä kaikkialla. Jo Pietarissa hänen ohjelmistoonsa oli kuulunut klassisista baleteista muun muassa Giselle, Prinsessa Ruusunen, Raymonda, Paquita, Esmeralda, Le Corsaire ja La Bayadère. Vaikka hän esiintyikin Djagilevin ensimmäisissä Pariisin näytöksissä, hän halusi toimia itsenäisesti ja valita esiintymisensä ja tanssikumppaninsa. Kaikkialla hän jätti tanssillaan lähtemättömän vaikutelman, vaikka koreografiat eivät aina olleet kummoisia. Pavlovan tanssin laatu oli kuitenkin aina erinomaisen moitteetonta.