stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heini
Tunnettuja Heinejä > Miehiä

Heini Hemmi (s. 1949), sveitsiläinen alppihiihtäjä
Heini Lohrer (1918–2011), sveitsiläinen jääkiekkoilija
Heini Messner, Heinrich Messner (1939–2023), itävaltalainen alppihiihtäjä ja olympiamitalisti
Heini Walter (1927–2009), sveitsiläinen Formula 1 -kuljettaja
Heini Weber (1923–2010), saksalainen painija
Kortejärvi (Urjala)

| Kortejärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Urjala
Koordinaatit:  61°06′20″N, 23°27′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Tarpianjoen valuma-alue (35.28)
Laskujoki:  Honkolanjoki
Järvinumero:  35.286.1.002 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  99,5  m 
Rantaviiva:  9,72 km
Pinta-ala:  3,2983 km2 
Keskisyvyys:  alle 1
 fiKortejärvi 
Kortejärvi on Urjalassa Etelä-Pirkanmaalla sijaitseva, Kokemäenjoen vesistöön kuuluva järvi.
Kortejärven pinta-ala on 350 hehtaaria ja keskisyvyys alle metri. Vedenkorkeutta säännöstellään Nokorinkosken padolta, joka sijaitsee Honkolanjoessa, kolmen kilometrin päässä itse järvestä. Järvi on rehevöitynyt ja kasvanut umpeen. Umpeenkasvu johtuu useita vuosikymmeniä harjoitetusta tehomaataloudesta järveä ympäröivillä rantapelloilla ja vedenkorkeuden säännöstelystä, jossa on huomioitu vain maatalouden tarpeet.
Järvessä kasvaa järvikortetta, järviruokoa ja lumpeita.
Säännöstely perustuu tällä hetkellä Länsi-Suomen vesioikeuden 29.8.1983 antamaan tarkentavaan määräykseen, joka taas nojautuu vuonna 1947 annettuun Vesistötoimikunnan päätökseen. Virallinen vedenkorkeuden mittauspiste sijaitsee Honkolan sillalla Halkivahantien varrella. Virallisen mittauspisteen lisäksi on muitakin mitta-asteikkoja.
Kortejärvi on läpivirtaava, josta vesi laskee Honkolanjokea pitkin Tarpianjokeen. Kortejärven ja Rutajärven yhdistää lyhyt Urjalanjoki. Järveen laskee useita laskuojia, joista merkittävimmät ovat luoteesta laskeva Suojoki ja kaakosta Ahojenoja, joka saa alkunsa neljän kilometrin päässä sijaitsevalta Lehmussuolta. Lukuisista laskuojista osa on kirkasvetisiä metsäpuroja, mutta pääosa maa- ja metsätalouden kaivettuja viemäriojia.
Kalastaminen onnistuu aikaisin keväällä jäiden lähdön jälkeen katiskalla ja rysällä, mutta ei enää toukokuun loppupuolella, jolloin järven pinta on laskettu maatalouden tavoitekorkeuteen. Pyydyksillä saa haukea, ahventa, lahnaa ja erityisen runsaasti särkeä. Kalojen maku muuttuu kesänmittaan ruoppaiseksi.
Veneen säilytys etelärannalla on nykyisin mahdotonta ilman rannan mekaanista ruoppaamista ja väylän avaamista avoveteen.
Järven eteläpäässä joen kummallakin puolella kylätontilla on muinaisjäännöksiä, kuten Häihälän kalmiston kuppikivi alue joen länsipuolella, vanhalla 1500-1700-lukujen kirkonpaikalla sijaitseva Urjalan sakaristo joen itärannalla ja vuonna 1871 rakennettu joen ylittävä kaksiaukkoinen kivinen holvisilta. Muinaisjäännöksiä on myös järven pohjoisrannalla entisen Urjalan pappilan kylätontilla. Muita Kortejärveen rajoittuvia kyliä ovat pohjoisessa Honkola, jossa sijaitsee järven rannalla Honkolan kartano, ja idässä Velkala, jonka maat myös ovat kuuluneet Honkolan kartanoon. Luoteessa järveen rajoittuvat Vahosten ja Haarosten kylät.
Historia

Historia koostuu lähinnä järveen kohdistuneista säännöstelytoimenpiteistä. Vedenpintaa on laskettu ainakin kolmesti viimeisten 200 vuoden aikana. Virallisten asiakirjojen perusteella Kortejärven ja niiden ohessa Ruta- ja Nuutajärven pintaa laskettiin ensimmäisen kerran vuosina 1822–23 Uudenmaan ja Hämeen läänin Maaherranviraston 29. toukokuuta 1829 antamalla luvalla, jolloin päätöstä ei perusteltu.lähde?
Seuraava järvenlasku tapahtui vuosina 1857–1858 Hämeen läänin Kuvernöörin 20. huhtikuuta 1854 antaman päätöksen nojalla. Kuvernöörin antamassa luvassa laskun perusteeksi mainitaan vahingollisen liikaveden poistaminen järviä ympäröiviltä tiluksilta. Asiakirjoista ei kuitenkaan selviä tarkoitettiinko liikaveden poistolla keväisiä tulvavesiä vai normaalia kesäveden korkeutta. Kuvernöörin päätöksessä järven pintaa laskettiin kaksi jalkaa, kuitenkaan Nokorinkoskessa olevia vesilaitoksia muuttamatta tai hävittämättä.
Kolmas lasku tapahtui 1932–1947 vesistötoimikunnan päätöksellä, jolloin lopullinen päätös annettiin  Helsingissä 19. helmikuuta 1947. Vedenpinta laski 60–70 cm. Laskuhanketta veti tuolloin agronomi Kalle Jokela (IKL) ja vastusti Honkolan kartano, jolla oli vesivoimalaitos Nokoorinkoskessa. Samassa yhteydessä voimalaitoksen betonirakenteet ja laitteet uusittiin, sekä ruopattiin alajuoksua, jotta pudotuskorkeus ei olisi pienentynyt, joka oli laskuluvan ehtona. Prosessin loppuvaiheilla Jokela halusi laajentaa laskuhanketta koko järven kuivaamiseksi, mutta ei saavuttanut laskuyhtiön jäsenistön enemmistön tukea. Viranpuolesta asiaa hoitanut virkamies jätti oman henkilökohtaisen eriävän mielipiteensä koko laskuhankkeesta.
Nykyvaihe

Parhaillaan on meneillään hanke, joka tähtää rehevöitymisen pysäyttämiseen ja vedenkorkeuden palauttamiseen normaalitasolle. Prosessia hankaloittavat rantarakentamiseen myönnetyt muutamat poikkeusluvat. 1970-luvulla poikkeuslupaa ei saanut, mutta myöhemmin 1980–1990-luvuilla niitä on joitakin mökkibuumin yhteydessä  myönnetty. Prosessia on hidastanut myös yksityishenkilön hallintopakkovalitus, joka on kuitenkin hylätty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kortejärvi (Urjala) Wikimedia Commonsissa
Nokorinkoski; säännöstely- ja hoitovastuu[vanhentunut linkki]
Järvenpinnan korkeusmittarin sijainti
Nokoorinkosken generaattori pysähtyi veden vähyyden vuoksi 1960-luvun alussa.
Nokoorin entinen myllypato, josta Kortejärven korkeuden säätely nykyisin tapahtuu.
Hedelmöitys

Siittiö yrittää tunkeutua munasoluun hedelmöittääkseen sen
Hedelmöitys tarkoittaa sukusolujen yhdistymistä, jossa uusi yksilö saa alkunsa. Eläimillä kyseessä on munasolun ja siittiön yhdistyminen, joko naaraan kehon sisällä tai ulkopuolella. Uuden yksilön kehittymisprosessia kutsutaan lisääntymiseksi.
Hedelmöittyminen ihmisillä

Ihmisillä hedelmöitys tapahtuu yleensä munanjohtimen yläpäässä sijaitsevassa ampullassa. Siemensyöksyssä eli ejakulaatiossa emättimeen vapautuu jopa satoja miljoonia siittiöitä, mutta tyypillisesti vain muutama sata niistä saavuttaa ampullan. Siittiöt etenevät emättimestä kohtuun ja sieltä munanjohtimiin. Kohdunkaulan ja kohdun sileiden lihasten liikkeet avustavat niiden etenemistä. Ampullassa siittiöt säilyvät hedelmöittämiskykyisinä yhdestä kolmeen päivään. Hedelmöitys on mahdollinen mikäli ne tänä aikana kohtaavat munasarjasta irronneen munasolun.
Hedelmöittyminen ihmisillä > Kapasitaatio

Ihmisen siittiöt eivät kykene hedelmöittämään munasolua välittömästi ejakulaation jälkeen, vaan niiden on ensin läpikäytävä kapasitaatio, joka tapahtuu siittiön ollessa naisen sukupuoliteiden sisällä. Kapasitaation aikana siittiön solukalvosta, tuman kohdalla olevalta alueelta, poistuu glykoproteiinivaippa ja sytoplasman proteiineja. Kapasitaation läpikäynyt siittiö pääsee vapaasti korona radiatan läpi.
Hedelmöittyminen ihmisillä > Akrosomireaktio ja zona pellucidan läpäiseminen

Akrosomireaktio tapahtuu sen jälkeen kun siittiö on kiinnittynyt munasolua ympäröivään zona pellucidaan. Reaktiossa siittiön akrosomista vapautuu entsyymejä, jotka auttavat sitä läpäisemään zona pellucidan, kuten akrosiinia ja trypsiinin kaltaisia aineita. Siittiön pään läpäistessä zona pellucidan sen solukalvo pääsee kosketuksiin munasolun solukalvon kanssa.
Hedelmöittyminen ihmisillä > Munasolun ja siittiön solukalvojen sulautuminen

Siittiön ja munasolun solukalvojen yhdistymisen aloittavat munasolun tuottamat integriinit ja niiden ligandit, siittiön tuottamat disintegriinit. Sitä seuraa siittiön ja munasolun solukalvojen yhdistyminen. Kun siittiö on päässyt munasolun sisälle tapahtuu kolme muutosta munasolun toiminnassa:
Munasolun solukalvo muuttuu siten, että se ei enää sido siittiöitä, eikä salli siittiöiden läpäistä solukalvoaan. Tällä ehkäistään polyspermiaa, eli usean siittiön pääsyä munasolun sisälle.
Munasolu aloittaa sen toisen meioottisen jakautumisen välittömästi siittiön päästyä munasolun sisään.
Munasolun aineenvaidunta kiihtyy, minkä ajatellaan olevan siittiön mukanaan tuoman aktivaattorin käynnistämä.
Hedelmöittyminen ihmisillä > Tsygootin muodostuminen

Munasolun sisään päästyään siittiö liikkuu kohti munasolun prenukleusta, siittiön pronukleus kasvaa, sen häntä irtoaa ja tuhoutuu. Sekä munasolun että siittiön pronukleuksien kasvaessa tapahtuu molemmissa DNA:n replikaatio. Sen jälkeen ne sulautuvat yhteen ja muodostavat hedelmöityneen munasolun, eli tsygootin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hedelmöitys Wikimedia Commonsissa
alkionkehitys · alkio
hedelmöittyminen · tsygootti · vakoutuminen · morula (solurykelmä-aste) · blastula · alkiorakkula (blastokysti) · gastrulaatio · alkiolevy · ektodermi: neurulaatio · hermostopiena · endodermi · mesodermi: somiitti
Korsu

Korsun oviaukko Taistelijan talo -museosta Ilomantsin Hattuvaarasta.
Korsu on sodassa käytettävä miehistön tai aseiden suojarakennelma, joka on kaivettu osittain tai kokonaan maan alle. Korsu eroaa möysästä (maahan kaivetusta asumuksesta) siten, että korsu rakennetaan nimenomaan suojapaikaksi, ei vain asunnoksi ja että korsu pyritään lisäksi maastouttamaan mahdollisimman hyvin.
Korsu ei ole sama asia kuin bunkkeri, sillä useimmiten korsu rakennetaan kokonaan puusta ja vahvistetaan rautalangalla ja kivillä rakennelman katolla, toisin kuin bunkkeri, joka tehdään raudasta ja betonista. Tosin nykyään puolustusvoimilla on käytössä kokonaan teräsbetonisia elementtikorsuja. Tällaisen elementtikorsun pystyttäminen on huomattavasti yksinkertaisempaa kuin perinteisen korsun, mutta vaatii painavien elementtien nostamiseen työkoneen. Elementtikorsun leveyttä ja korkeutta on vaikea muuttaa rakennuspaikalla, mutta pituutta voidaan tarpeen mukaan säätää.
Suurin osa Suomen sotien aikaisista korsuista on romahtanut tai tuhottu. Säilyneitä korsuja on eniten Salpalinjan alueella ja sen lähettyvillä. Myös ainakin Kuusamon alueella on vielä ehjiä korsuja. Veteraanit ja reserviläiset ovat rakentaneet joitain uusiakin korsuja esittelytarkoituksiin.
Porin Reposaaressakin on ylläpidetty rannikkovartioston korsuja, joihin yleisö pääsee tutustumaan.
Rakentaminen

Korsu rakennetaan usein Suomessa esimerkiksi mäkeen siten, että korsuun johtava käytävän suuaukko on mäen törmässä ja itse korsuun johtaa eteiskäytävä. Itse korsurakennelma on kaivettu mäen sisään. Varsinainen korsuhuone rakennetaan usein hirsistä. Korsuhuoneen päällä on moninkertainen ristikkäinen hirsikerros, ja hirsien päällä maata ja isoja kiviä. Korsun katto on maastoutettu havaitsemisen vaikeuttamiseksi. Korsuun johtaa yksi tai useampia ilmanvaihtokanavia ja lämmityslaitteiden poistoputkia. Kanaviin ja putkiin asennetaan korsun katon eli maanpinnan tasoon verkko, jolloin vihollisen putkiin pudottamat räjähdyspanokset räjähtävät korsun katolla haavoittaen katolla mahdollisesti olevia valtauksen yrittäjiä.
Aina ei korsua saa kaivettua luonnostaan hyvään paikkaan, jolloin se voidaan kaivaa tasaiselle maallekin. Tällöin korsuun johtaa alaspäin viettävä tunneli.
Tulikorsuun johtava tunneli vajoaa melko jyrkästi maan alle johdattaen pieneen, noin 1,5–4 neliön kokoiseen huoneeseen. Tulikorsujen seinässä on ampuma-aukkoja. Majoituskorsut ovat huomattavasti suurempia ja tarkoitettu jopa puolijoukkueelle, 20:lle, kuten puolijoukkueteltta tai useammalle henkilölle, miltei tukikohdan joukkueelle.
Suomalaiset korsut

Jatkosodan asemasotavaiheen aikana (1941–1943) rintamalle rakennettujen komentokorsujen näyttävyydessä kilpailtiin. Alkujaan rakennusmateriaalina käytettiin pääasiassa puuta, mutta välirauhan aikana ja jatkosodan edetessä korsuja alettiin rakentaa myös betonista. Etulinjassa korsut rakennettiin maan sisään, mutta taaempana asuttiin tavallisilla perustoilla ja vielä kauempana tehdasvalmisteisissa parakeissa. Suurimmat rakennukset ja komentokorsut olivat monesti arkkitehtien käsialaa. Omilla komentopaikoillaan suunnittelusta vastasivat muun muassa Erik Kråkström, Einari Teräsvirta, Bertel Saarnio, Keijo Petäjä, Eero Jokilehto ja Olli Saijonmaa. Piirustuksia on säilynyt vain vähän, sillä rakennuslupia ei tarvittu ja suunnitelmat muuttuivat toteutusvaiheessa.
Sodan aikana maanläheinen arkkitehtuurisuuntaus voimistui, kun suunnittelijat muuttivat rintamalle kaupunkiasunnoistaan. Vaikka korsut eivät edustaneet varsinaisesti mitään tyyliä, ne olivat ”orgaanista arkkitehtuuria puhtaimmillaan”. Rakennukset maastoutettiin mahdollisimman hyvin ja ne tehtiin paikan päällä saatavista materiaaleista, puusta, kivestä ja turpeesta. Asemasotavaiheessa korsujen koristeluun käytettiin paljon aikaa ja pihoja hoidettiin hyvin. Maaterassien kuorimattomat tukirakenteen muotoiltiin kaareviksi ja asuntoja koristeltiin päre- ja tuohinpunoksilla sekä tikutuksilla. Maalin puutteessa ovia ja ikkunoita poltettiin puhalluslampuilla.
Korsujen arkkitehtuurin piirteet siirtyivät siviilikäyttöönkin. Arkkitehdit alkoivat piirtää maastoon sopeutuvia tai kätkeytyviä rakennuksia: Viljo Revell suunnitteli maisemaan sulautuvan Liperin Sotainvalidien veljesliiton ammattioppilaitoksen ja Ragnar Ypyä Viipurin siunauskappelin ja ruumishuoneen.
Kuvagalleria

Korsun rakentamista Raatteentiellä vuonna 1941.
Korsu vuodelta 1942.
Paukkulinna-niminen korsu vuodelta 1942.
Etulinjassa sijainnut korsu vuodelta 1942.
Kirjallisuutta

Arimo, R.: Korsutekniikka viime sotien aikana. Sotamuseo, 1955, s. 5–22.  Helsinki:  Sotamuseo. (suomeksi)
Tulenjohtokorsu jatkosodassa vuonna 1942.
Elämää korsussa vuonna 1941.
Aaro Heikkinen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 23. syyskuuta 1907
Syntymäpaikka: Kuopio, Suomi
Kuolinaika: 23. toukokuuta 1981 (73 vuotta)
Pelipaikka: hyökkääjä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1920-luvulta vuoteen 1945 |  KuPS | 186 (126) |
Valmennusura
1945–1957 1961–1965:  KuPS  KuPS
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Aaro Eerik Heikkinen (23. syyskuuta 1907 Vehmersalmi – 23. toukokuuta 1981) oli suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Pelaajaura

Heikkinen aloitti uransa Kuopion Palloseurassa 1920-luvun lopulla ja pelasi 1940-luvulle saakka. Hän edusti seuraa 186 virallisessa ottelussa ja teki 126 maalia. Heikkinen ei kuitenkaan ikinä päässyt maajoukkueeseen tai pääsarjaan pelaajana, sillä KuPS nousi pääsarjaan ensimmäistä kertaa vasta vuonna 1947.
Valmentajaura

Vuonna 1945 Heikkinen aloitti KuPS:n päävalmentajana. Hän nosti KuPSin historiansa ensimmäistä kertaa pääsarjaan. Ensimmäinen pääsarjakausi Heikkisen alaisuudessa päättyi putoamiseen. Heikkinen kuitenkin nosti joukkueen takaisin pääsarjaan heti seuraavana vuonna. Tästä noususta ja Heikkisen aikaudesta alkoi KuPSin historian menestyksekkäin jakso, joka kesti ennätykselliset 44 kautta, sillä seura pysyi pääsarjassa yhtäjaksoisesti vuoteen 1992 asti. Hänen alaisuudessaan seura voitti ensimmäisen Suomen-mestaruutensa kaudella 1956. Seuraavan kauden jälkeen Heikkinen lopetti seuran päävalmentajan toimet. Hän teki paluun päävalmentajaksi kausiksi 1961–1965 ja valmensi KuPS:n parhaimmillaan hopealle.
Heikkinen on yksi KuPSin historian menestyksekkäimmistä valmentajista. Seura voitti hänen alaisuudessaan viisi SM-mitalia. Heikkisen valmentajauraan osuu myös toinen kupsilainen menestystarina. Samana vuonna kun Heikkinen aloitti KuPSin päävalmentajana, nuori pelaajalupaus Aulis Rytkönen siirtyi seuraan Kuopion Työväen Urheilijoista. Rytkösen urasta tuli niin komea, että hän on edelleen KuPSin historian kuuluisin pelaaja. Rytkönen oli myös Heikkisen luottopelaaja KuPSissa kausina 1945–1952, kunnes Rytkönen siirtyi ammattilaiseksi Ranskaan Toulousen joukkueeseen.
"Tekniikka, tekniikka, tekniikka" oli Aaro Heikkisen eli "Kipparin" tunnuslause, jota hän noudatti tinkimättä ollessaan KUPSin valmentajana. Heikkinen painotti sitä, että palloa siirrettiin pääasiassa maata pitkin. Hän saattoi jopa keskeyttää harjoitukset, jos pelaajat syöttivät kohopalloja. Hän oli ensimmäinen suomalainen VIFKin Georg Braxénin kanssa, joka kävi ulkomailla hakemassa valmennusoppia (Tanska vuonna 1948), toimi sekä A- että B-maajoukkueen kakkosvalmentajana ja oli stipendiaattina seuraamassa MM-kilpailuja Sveitsissä vuonna 1954. Heikkinen kuului Suomen Palloliiton Pohjois-Savon piirin johtokuntaan ja sai Suomen Urheilun hopeisen ansiomitalin. Heikkinen oli ammatiltaan vahtimestari ja hänen kotikuntansa oli Kuopio.
Saavutukset > Valmentajaura

SM-kultaa: 1956
SM-hopeaa: 1950, 1954, 1964
SM-pronssia: 1953
Heinolan vaakuna

Heinolan vaakuna
Heinolan vaakuna on Heinolan kaupungin tunnus. Vaakunan aiheen ilves oli mukana jo kaupungin aiemmassa vaakunassa vuodelta 1842 viitaten jo silloin Hämeen vaakunaan. Muuten vaakuna on täysin uusittu, ja sen hirsi viittaa Jyrängön siltaan, joka rakennettiin 1932 ylittämään Jyrängönvirta.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä alainen, alapuoleltaan kaarikoroinen hopeahirsi, jonka päällä kävelee kultainen ilves, varukset siniset, korvatöyhdöt mustat.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Heinolan kaupunginvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 23. syyskuuta 1958. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. marraskuuta samana vuonna.
Vuonna 1861 venäläinen heraldikko Bernhard von Köhne laati Heinolalle vaakunaehdotuksen, jossa kuvattiin vihreällä kentällä kaksi hopeista aaltokoroista paalua. Ehdotusta ei kuitenkaan otettu käyttöön.
Keisari Nikolai I:n päätöksellä 27. heinäkuuta 1842 vahvistettu Heinolan vaakuna.
Heinolan vanha sinetti.
Bernhard von Köhnen laatimia luonnoksia Heinolan vaakunaksi.
Von Köhnen ehdotus Heinolan vaakunaksi vuodelta 1861. Kolkka viittaa kaupungin sijaintiin Mikkelin läänissä.
Heinolan vaakuna Finlands städers vapen -postikorttikokoelmasta 1900-luvun alusta.
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013.
Korydallos (demos)

| Korydallos> Κορυδαλλός.Sijainti |
| --- | --- |
 Korydallos
Koordinaatit:  37°59′8″N, 23°38′31″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Korydallós, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Hippothontis
 :  Attalis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  asty
Demonyymi:  Korydalleus (Κορυδαλλεύς)
Bulen jäseniä:  1
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Korydallos (m.kreik. Κορυδαλλός, lat. Corydallus) oli antiikin aikainen alun perin Hippothontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Korydallos sijaitsi Attikan länsirannikolla Aigaleos-vuoren kaakkoispuolella, Thrian ja Pireuksen demosten välisellä alueella lähellä Salamiin saaren mantereesta erottanutta salmea. Sijaintipaikan oletetaan olleen suunnilleen nykyisen, demoksesta nimensä ottaneen Korydallóksen kaupungin alueella.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Hippothontis ja sillä oli yksi edustaja Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 201/200 eaa. lähtien Attalis-fyleen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Korydalleus (Κορυδαλλεύς).
Kreikkalaisessa mytologiassa Korydallos oli paikka, jossa Prokrustes vainosi ihmisiä kunnes Theseus surmasi tämän.
Korukivi

Jalokiviä ja korukiviä
1 turkoosi
2 musta obsidiaani
3 krysokolla
4 tiikerinsilmä
5 savukvartsi
6 vesimeloniturmaliini
7 karneoli
8 pyriitti
9 sugiliitti
10 malakiitti
11 ruusukvartsi
12 lumihiutaleobsidiaani
13 rubiini
14 sammalakaatti
15 punainen jaspis
16 ametisti
17 sinipitsiakaatti
18 lapislatsuli
Korukivi (aiemmin puolijalokivi) on mineraali tai harvemmin kivilaji, jota pelkän koristeellisuutensa vuoksi hiotaan käytettäväksi koruissa tai muissa pienissä koriste-esineissä. Värikkyys, kaunis kuviointi tai hiotun kiven pinnalla esiintyvä optinen ilmiö on yleensä syynä kiven suosiolle korukäytössä. Korukiven erottaa sitä arvokkaammasta jalokivestä esimerkiksi läpinäkymättömyys, pehmeys (kovuus Mohsin asteikolla alle 7,5) ja yleisyys maankuoressa. Useimmat korukivet ovat läpinäkymättömiä, mutta esimerkiksi kvartsin läpinäkyviä muunnoksia ei yleensä pidetä jalokivinä niiden yleisyyden ja siitä johtuvan vähäisen arvon vuoksi. Käytännössä lähes mitä tahansa tarpeeksi kestävää kiveä voidaan käyttää korukivenä, mutta on myös olemassa runsaasti vakiintuneita korukivimineraaleja. Korukiven vanhentunut nimitys on puolijalokivi. Monissa kielissä ei ole käytössä erillisiä sanoja jalo- ja korukiville, vaan myös korukiviä kutsutaan jalokiviksi.
Yleisimpiä korukiviä

kvartsin värimuunnokset: vuorikide, ametisti, sitriini, ruusukvartsi, savukvartsi
kalsedonin (piilokiteinen kvartsi) muunnokset: akaatti, jaspis, karneoli, aventuriini, krysopraasi, tiikerinsilmä, haukansilmä
opaali
maasälvän muunnokset: amatsoniitti, aurinkokivi, kuukivi, labradoriitti, spektroliitti
jade: jadeiitti ja nefriitti
rikkikiisu (pyriitti)
hematiitti
sodaliitti
lapislatsuli
rodoniitti
turkoosi
malakiitti
rodokrosiitti
atsuriitti
krysokolla
andalusiitti
charoiitti
sugiliitti
epidootti
serpentiini
obsidiaani
meripihka
erilaiset fossiilit
Kirjallisuutta

Haapala, Ilpo ym. (toim.): Hio kivet koruiksi: Kiviharrastajan käsikirja.  Helsinki:  Edita, 1996.  ISBN 951-37-1421-7
Suomen korukivet – Gemstones of Finland GTK 2017
Mikko Heikka

| Mikko Heikka |
| --- | --- |
 Espoon hiippakunnan piispa Mikko Heikka vuonna 2007.
Espoon hiippakunnan piispa
 2004-2012 
Seuraaja:  Tapio Luoma
Henkilötiedot
Koko nimi:  Mikko Esa Juhani Heikka
Syntynyt: 19. syyskuuta 1944 (ikä 80) Ylitornio
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa
Puoliso:  Tuuli Heli Elina Vuorinen (vih. 1968)
Lapset:  4
Muut tiedot
Koulutus:  pappisvihkimys (1968) teologian tohtori (1983)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Mikko Esa Juhani Heikka (s. 19. syyskuuta 1944 Ylitornio) on suomalainen pappi ja teologi, joka toimi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Espoon hiippakunnan ensimmäisenä piispana 1. tammikuuta 2004 – 31. tammikuuta 2012. Hänen seuraajansa piispana oli Tapio Luoma.
Ura

Heikka kirjoitti ylioppilaaksi Kemin lyseosta 1963 ja valmistui teologian kandidaatiksi (nykyisin teologian maisterin arvo) 1967.
Vuonna 1968 papiksi vihitty Heikka toimi seurakuntapastorin tehtävissä Helsingissä Roihuvuoren, Meilahden ja Munkkiniemen seurakunnissa. Teologian lisensiaatiksi Heikka valmistui 1974 ja väitteli Helsingin yliopistossa tohtoriksi 1983. Hänen väitöskirjansa Toivon Jumala ja maailman toivo käsitteli saksalaisen teologin Jürgen Moltmannin todellisuuskäsitystä.
Vuodesta 1989 lähtien Heikka toimi Helsingin tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherrana ja siten myös Helsingin tuomiorovastina ennen valintaansa Espoon hiippakunnan ensimmäiseksi piispaksi 2004. Tuomiorovastina hän toimi muun muassa Cantores Minores -poikakuoron, Helsingin urkukesän sekä Via Crucis -pääsiäisnäytelmän hallitusten puheenjohtajana. Helsingissä Heikan haastavin hallinnollinen tehtävä oli neljän keskustaseurakunnan yhdistäminen. Piispana hän on johtanut uuden Espoon hiippakunnan ja sen kaikkien toimintamuotojen perustamisen.