stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saarenluoto

Kirkkojuopaa Ulvilan kirkon luona. Saarenluoto oikealla.
Saarenluotoon Kirkkojuovan yli johtava silta Ulvilan kirkon luona.
Saarenluoto (ruots. Mullholmen) on Kokemäenjoen ja sen vanhan suuhaaran Kirkkojuovan väliin jäävä noin kolmen kilometrin pituinen saari Ulvilassa Porin rajalla. Aiemmin se on ollut osa Kokemäenjoen suistoa. Porin puolella Saarenluotoa vastapäätä Kokemäenjoen toisella puolen ovat Outokummun Porin tehtaat sekä Koivistonluodon ja Harmaalinnan kaupunginosat. Ulvilan puolella Saarenluotoon rajoittuvat idässä Vanhakylä ja etelässä Friitala.
Pääosa Saarenluodosta kuuluu Ulvilan Saaren kylään, ja Saarenluodossa Kirkkojuovan rannalla sijaitsee Ulvilan Saaren kartano. Kirkkojuovan toisella puolen vastapäätä Saaren kartanoa ovat Ulvilan kirkko, Ulvilan Pappilat, Isonkartanon ja Trumetarin tilat sekä jonkin matkan päässä Liikistön muinaismuistoalue. Vuonna 2009 julkistetussa inventoinnissaan Museovirasto on määritellyt tämän kokonaisuuden, johon kuuluu Saarenluodosta sen eteläosa, yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Saarenluotoon johtaa Ulvilan kirkon luona Kirkkotiestä erkaneva, Saaren Kartanon vieritse kulkeva sorapäällysteinen Saarentie. Pohjoisessa se yhtyy valtatiehen 11, joka ylittää Kokemäenjoen ja Kirkkojuovan Saarenluodon pohjoisosassa. Saarenluodossa on myös Ulvilan kaupungin virkistysalue, jossa on ulkoilureitti ja luontopolku. Virkistysalueelle johtaa  riippusilta Kirkkojuovan yli.
Kunnallisista laitoksista Saarenluodossa toimii Ulvilan kaupungin jätevedenpuhdistamo ja valtatiellä 11 Kirkkojuovan kupeessa Saarenluodon puolella on aiemmin ollut huoltoasema.
Saalistus

Nuori haukka syömässä pientä jyrsijää.
Saalistus eli predaatio tarkoittaa toisten eläinten, saaliin, tappamista ja syömistä.
Saalistajat voidaan jakaa esimerkiksi sen mukaan, miten ne sijoittuvat ekologisessa pyramidissa. Autotrofeiksi kutsutaan eliöitä, jotka tuottavat kaikki tarvitsemansa orgaaniset yhdisteet epäorgaanisesta materiaalista ulkoisen energialähteen avulla. Autotrofeja kutsutaan myös ekosysteemin tuottajiksi, ja ne eivät kuulu saalistajiin. Yhteyttävät eliöt, kuten kasvit, ovat tällaisia tuottajia.
Eliöt, jotka käyttävät ravinnokseen autotrofeja, kutsutaan toisenvaraisiksia eliöiksi eli heterotrofeiksi. Heterotrofit ovat ekosysteemin primaarisia kuluttajia ja autotrofien saalistajia. Kasvinsyöjäeläimet ovat tyypillisiä primaarisia saalistajia. Eliöitä, jotka käyttävät ravinnokseen heterotrofeja, kutsutaan puolestaan sekundaarisiksi kuluttajiksi ja vastaavasti sekundaarisiksi saalistajiksi. Leijonat ovat tyypillinen esimerkki sekundaarisista saalistajista. Kolmantena saalistajaluokkana ovat tertiääriset saalistajat, jotka voivat käyttää ravinnokseen joko primaarisia tai sekundaarisia saalistajia. Sekundaariset ja tertiaariset saalistajat saattavat osittain käyttää ravinnokseen myös autotrofeja.
Ravintoketjun huipulla olevaa saalistajaeliötä voidaan kutsua huippusaalistajaksi eli huippupedoiksi, jota mikään muu eliö ei käytä ravinnokseen (lukuun ottamatta mädättäjä-, lahottaja- tai raadonsyöjäeliöitä, jotka eivät kuulu saalistajiin). Esimerkiksi tiikerit tai krokotiilit ovat yleensä ekosysteemin huippusaalistaja, joilla ei ole luontaisia saalistajia. Huippusaalistaja voi myös menettää asemansa ravintoketjun huipulla, jos sen elinympäristö vaihtuu. Ihminen katsotaan usein kaikkiruokaisena huippusaalistajien joukkoon, sillä ihmiset eivät yleensä ole muiden eliöiden saalista ja vastaavasti ihminen kykenee tappamaan mitä tahansa muita huippusaalistajia.
Kasvikunnassa muun muassa lihansyöjäkasvit edustavat joko sekundaarisia tai tertiaarisia saalistajia. Eläinkunnassa termillä petoeläimet voidaan suomen kielessä tarkoittaa suppeasti vain tiettyä nisäkkäiden tieteellisen luokittelun lahkoa, Carnivora, vaikka saalistajia on runsaasti myös lintujen, matelijoiden ja kalojen joukossa. Saalistajan yleisen ja laajan määritelmän tarkennuksena voidaan lisäksi varsinaisilla saalistajilla tarkoittaa eliöitä, jotka aiheuttavat saaliseliön kuoleman käyttäessään niitä ravinnokseen. Esimerkiksi laiduntavat eläimet tai loiseläimet eivät kuulu tämän kapeamman määritelmän piiriin, mutta toisaalta esimerkiksi siemeniä syövät linnut kuuluvat siihen, sillä ne aiheuttavat kasvukelpoisen alkion menehtymisen.
Vaikka saalistajat ovat ekosysteemissa kuluttajaeliöitä, niillä on hyvin tärkeä rooli ekosysteemien dynamiikassa. Saalistajilla on taipumus lisätä elinympäristöjen monimuotoisuutta eli biodiversiteettiä, sillä ne voivat estää yksittäisen lajin pääsyä hallitsevaan asemaan ekosysteemissä. Saalistajien tuominen ekosysteemiin, jossa niitä ei aiemmin ole esiintynyt, tai niiden poistuminen elinympäristöstä voi vakavasti muuttaa ekosysteemin tasapainoa.
Kirjallisuutta

Bennemann, Markus: Pistoolirapu ja muita eläinmurhaajia.  ((Im Fadenkreuz des Schützenfischs, 2008.) Suomentanut Heli Naski)  Jyväskylä:  Atena, 2010.  ISBN 978-951-796-651-1
McGowan, Christopher: Raptori ja karitsa: Luonnon saaliit ja saalistajat.  ((The Raptor And The Lamb: Predators And Prey In The Living World, 1997.) Suomentanut Sami Viitanen)  Helsinki:  Terra cognita, 1999.  ISBN 952-5202-29-1
S/S Harriet

| S/S Harriet |
| --- | --- |
Tyyppi:  Höyrylaiva
Lippuvaltio:  Suomi
Kotipaikka:  Helsinki
Tunnuskirjaimet:  OFDR
Aiemmat nimet:  1878–1940: ? 1940–1954: Ellen 1955–1957: Harriet
Aiemmat omistajat:  1878–1940: ? 1940–1954: Laiva Oy Ellen — Rederi Ab Ellen 1955–1957: Oy Danfin Shipping Ltd Ab
Rakennustelakka:  ?, West Hartlepool, Britannia
Luovutettu:  1878
Tekniset tiedot
Pituus:  81,2 m
Leveys:  10,55 m
Syväys:  5,94 m
Bruttovetoisuus:  1,59366 brt
Koneteho:  770 hv kW
Nopeus:  14,82 km/h
Nopeus:  8 kn
Lähteet:  
S/S Harriet oli vuonna 1878 West Hartlepoolissa, Britanniassa rakennettu 81,2-metrinen höyrylaiva. Kuollutta painoa Harrietilla oli vuosina 1940–1957 2 270 tonnia. Alus oli rakennettu raudasta.
Käyttöhistoria

Vuonna 1878 alus valmistui brittiläiseltä telakalta. Vuonna 1940 Laiva Oy Ellen — Rederi Ab Ellen osti aluksen ja rekisteröi sen Suomen lipun alle nimellä Ellen. Kotisatamaksi tuli Rauma.
Suomen katkaistua diplomaattisuhteet Saksaan 2. syyskuuta 1944, Ellen oli Saksassa ja sen miehistö joutui saksalaisviranomaisten internoimaksi. Aluksen miehistö kuljetettiin lopulta Stutthofin keskitysleirille.
Vuonna 1955 Danfin Shipping osti laivan ja antoi sille nimen Harriet. Kotisatamaksi tuli Helsinki.
Aiheesta muualla

Alus Suomen kauppalaivastotietokannassa
SMS S113

| SMS S113 |
| --- | --- |
 SMS S113

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  F. Schichau, Elbing
Laskettu vesille:  31. tammikuuta 1918
Palveluskäyttöön:  5. elokuuta 1919
Poistui palveluskäytöstä:  luovutettu sotakorvauksena Ranskalle 23. toukokuuta 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 415 t (kuormattu)
Pituus:  106,0 m (kokonaispituus) 105,4 m (vesiraja)
Leveys:  10,2 m
Syväys:  4,84 m (keula) 3,37 m (perä)
Koneteho:  56 000 shp (max)
Nopeus:  36,9 solmua (max)
Miehistöä:  8 upseeria ja 168 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  4 × 15 cm UToF L/45 -tykkiä 4 × 60 cm torpedoputkea 40 × miinaa
SMS S113 oli Saksan keisarikunnan laivaston S113-luokan torpedovene, joka tilattiin ensimmäisen maailmansodan aikana. Se valmistui sodan loputtua, jolloin alus luovutettiin sotakorvauksena Ranskalle. Alus liitettiin Ranskan merivoimiin nimellä Amiral Sénès.
Valmistus

Alus tilattiin 1916 Elbingistä F. Schichaulta ja sen köli laskettiin vesille telakkanumerolla 983. Alus laskettiin vesille 31. tammikuuta 1918 ja se valmistui 5. elokuuta 1919.
Palvelus

Alus aloitti palveluksensa Reichsmarinessa, jonka alusluettelosta se poistettiin 5. marraskuuta 1919. Alus luovutettiin 23. toukokuuta 1920 Cherbourgissa sotakorvauksena Ranskalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Amiral Sénès. Alus siirrettiin maalilaivaksi 1936 ja se upposi 19. heinäkuuta 1938 Marseillaisen, Jean de Viennen ja La Galissonnièren maalina.
Saana (nimi)

| Saana |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  17. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  12. tammikuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Saana
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saana on suomalainen naisen nimi. Nimi on keksitty todennäköisesti Saanatunturin ja samantyylisten nimien kuten Jaanan ja Sannan innoittamana. Saanan nimipäivä on 17. lokakuuta yhdessä Sainin kanssa. Se on otettu kalenteriin 1984. Nimi oli vielä 1950-luvulla hyvin harvinainen, mutta on myöhemmin yleistynyt. Se on annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä 4637 naiselle, joista suurin osa on syntynyt vuoden 1980 jälkeen.
Saana-nimisiä henkilöitä

Saana, oik. Sari Matala (s. 1973), laulaja
Saana Akiola, televisioesiintyjä, kilpatanssija ja tanssinopettaja
Saana Anttila (s. 1982), malli, Suomen Neito 2005
Saana Hartikainen (s. 2000), jalkapalloilija
Saana Hyvärinen (s. 1977), näyttelijä
Saana Kallio (s. 1999), jalkapalloilija
Saana Kamppinen (s. 2002), pesäpalloilija
Saana Kastelli (s. 2004), harmonikansoittaja
Saana Koivisto (s. 1996), näyttelijä
Saana Koskinen, laulaja ja lauluntekijä
Saana Liikanen, laulaja, Idols-finalisti
Saana Niskanen, o.s. Kemppainen (s. 1993), maastohiihtäjä
Saana Saarteinen (s. 1993), tennispelaaja
Saana Sassali (s. 1988), laulaja, vuoden 2018 tangokuningatar
Saana Sipilä, muotoilija, toinen Saana ja Olli -yrityksen omistajista
Saana Sumén (s. 1995), pesäpalloilija
Saana Svärd (s. 1977), apulaisprofessori, kielitieteilijä, arkeologi ja assyriologi
Saana Tuomala (s. 2001), jalkapalloilija
Saana Tyni (s. 1988), siivousalan yrittäjä ja toimitusjohtaja
Saana Valkama (s. 1994), jääkiekkoilija
Saana Valkama (s. 2003), jalkapalloilija
Saana Wang (s. 1979), valokuvataiteilija
Saarensalmen silta (Tammela)

Saarensalmen silta Tammelassa nähtynä pohjoisesta elokuussa 2020.
Saarensalmen silta tai Saaren silta on vuonna 1923 valmistunut yläpuolisilla tukikaarilla varustettu betonisilta Tammelan Pyhä- ja Kuivajärviä yhdistävässä Saarensalmessa Tammelan kirkonkylän ja Tammelan Portaan kylän välisellä yhdystiellä 2823 Tammelassa Lounais-Hämeessä Kanta-Hämeen maakunnassa .
Tammelan Saaren kartanoa ja viereistä Saaren kansanpuistoa yhdistävä silta  suojeltu osana viereistä luonnonsuojelualuetta vuonna 1992 ja määritelty maakuntakaavassa maakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Valtakunnallisissa suojeluohjelmissa se on osa Museoviraston määrittelemää Saaren kartanon ja kansanpuiston valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä ja kuuluu myös Tammelan Mustialasta Tammelan Portaaseen ulottuvaan valtakunnallisesti arvokkaaseen maisema-alueeseen Mustiala - Porras - Kaukolanharju.
S/S Arcturus

| S/S Arcturus |
| --- | --- |
 S/S Arcturus liikenteessä
Tyyppi:  matkustajahöyrylaiva
Lippuvaltio:   Suomi
Rakennustelakka:  Gourlay Brothers and Company, Dundee, Skotlanti
Vesillelasku:  1899
Tekniset tiedot
Pituus:  88,95 m
Leveys:  11,57 m
Syväys:  6,57 m
Bruttovetoisuus (GT):  2067
Koneteho:  3250 hv kW
Nopeus:  13,5 kn
Matkustajia:  139, joista 67 I luokassa ja 72 II luokassa
S/S Arcturus oli Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön omistama matkustajahöyrylaiva joka liikennöi pääasiassa linjalla Helsinki/Hanko/Turku–Kööpenhamina–Hull. Arcturus oli liikenteessä 57 vuoden ajan 1899–1956.
Historia

Arcturus rakennettiin 1899 Gourlay Bros. & Co:n telakalla Dundeessa Skotlannissa. Se liikennöi ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen saakka Suomesta Englantiin. Ensimmäisen maailmansodan aikana alus oli Tukholmassa ja helmikuussa 1918 se kuljetti jäänmurtaja Sammon avustamana 945 jääkäriä Libausta Saksasta Vaasaan, jonne se saapui 25. helmikuuta 1918.
Sotien välisenä aikana 1920- ja 1930-luvuilla Arcturus jatkoi liikennettä enimmäkseen linjalla Helsinki/Hanko/Turku–Kööpenhamina–Hull. Alus törmäsi 19. joulukuuta 1930 tiheässä sumussa Kattegatin luona toiseen Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön matkustajalaivaan S/S Oberoniin. Törmäyksen seurauksena Oberon upposi vieden mukanaan 43 henkilöä. Arcturus sai vain jonkin verran vaurioita keulaansa ja se pystyi jatkamaan matkaa omin voimin pelastustöiden päätyttyä.
Talvisodan aikana 13. tammikuuta 1940 Arcturus vaurioitui lentopommituksessa Turun satamassa. Korjausten yhteydessä sen ruumaan rakennettiin tilat 500 sotalapsen kuljettamiseen, ja alus kuljettikin sitten sotalapsia Turusta Tukholmaan.
Sodan jälkeen Arcturus liikennöi linjoilla Turku–Tukholma ja Helsinki–Antwerpen. Vuonna 1948 se kuljetti valtaosan Suomen olympiajoukkueesta Lontoon olympialaisiin. Helsingin olympialaisten aikana kesällä 1952 alus oli linjalla Turku–Tukholma. Se saapui viimeiseltä matkaltaan Antwerpenistä Suomeen 22. lokakuuta 1956. Se myytiin 1957 Lyypekkiin Länsi-Saksaan, ja alus romutettiin samana vuonna  Hendrik-Ido-Ambachtissa Hollannissa.
Laivan kunniaksi on nimetty Helsingin Kalasatamaan Arcturuksenkatu. Alus mainitaan Hiski Salomaan laulussa ”Savonpojan Amerikkaan tulo”. Myös Hangon Gunnarsinrannassa on Arcturuksentie.
Suomen merimuseossa Kotkassa on Arcturuksen 7,5 metriä pitkä pienoismalli, joka on rakennettu vuonna 2008.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön siirtolaislaivat – kuvia S/S Arcturuksesta[vanhentunut linkki]
S/S Arcturuksen tupakkahuone. Kuva: Suomen merimuseo.
Turistiluokan hytti. Kuva: Suomen merimuseo.
Saagokruunukävykki

| Saagokruunukävykki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Paljassiemeniset Pinophyta
Luokka::  Cycadopsida
Lahko::  Cycadales
Heimo::  Käpypalmukasvit Cycadaceae
Suku::  Kruunukävykit Cycas
Laji::  circinalis
Kaksiosainen nimi
 Cycas circinalis  L. 
Katso myös
   Saagokruunukävykki Wikispeciesissä   Saagokruunukävykki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Saagokruunukävykki eli saagokäpypalmu (Cycas circinalis) on käpypalmuihin kuuluva laji, jota esiintyy endeemisenä Intiassa Karnatakan, Keralan ja Tamil Nadun alueella. Se kasvaa tyypillisesti melko tiheissä kausikuivissa pensaikkometsissä. Saagokruunukävykki voi pudottaa lehtensä erityisen kuivina kausina. Laji on uhanalaisuusluokituksessa erittäin uhanalainen (EN).
Aiheesta muualla

ARKive: Cycad (Cycas circinalis) (Arkistoitu – Internet Archive) (kuvia) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161198  Wikispecies: Cycas circinalis  APDB: 217193  APNI: 92315  ARKive: cycas-circinalis  CoL: 32S2L  EoL: 630854  EPPO: CCYCI  FNA: 220003654  GBIF: 2683264  GRIN: 12723  iNaturalist: 136153  IPNI: 328822-2  IRMNG: 10177213  ITIS: 183259  IUCN: 42089  NCBI: 3397  Open Tree of Life: 99243  Plant List: kew-2749515  PLANTS: CYCI3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:328822-2  Species+: 28362  Tropicos: 9600013  WFO: wfo-0000631521
SMS S63

| SMS S63 |
| --- | --- |
 Ardimentoso vuonna 1926

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  F. Schichau, Elbing
Laskettu vesille:  27. toukokuuta 1916
Palveluskäyttöön:  18. joulukuuta 1916
Poistui palveluskäytöstä:  Italialle 1920 RN Ardimentoso poistettu palveluksesta 1937
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 074 t
Pituus:  79,6  m (kokonaispituus)
Leveys:  8,36 m
Syväys:  3,64 m
Koneteho:  24 000 shp
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  3 upseeria ja 82 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  3 × 8,8 cm/45 tykkiä 6 × 50 cm torpedoputkea 24 × miinaa
SMS S63 oli Saksan keisarikunnan laivaston S49-luokan torpedovene.
Valmistus

Alus tilattiin Elbingistä Schichaulta ja sen köli laskettiin telakkanumerolla 953. Alus laskettiin vesille 27. toukokuuta 1916 ja se liitettiin laivastoon vielä saman vuoden lopulla 18. joulukuuta.
Palvelus

Alus palveli vuoden 1917 Flanderissa. Alus poistettiin alusluettelosta 5. marraskuuta 1919 ja se luovutettiin Ranskalle Cherbourgissa. Alus luovutettiin 23. toukokuuta 1920 sotakorvauksena Italialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä RN Ardimentoso. Alus poistettiin alusluettelosta 4. helmikuuta 1939.
Saanijärven valuma-alue

Saanijärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.49) on Viitasaaren reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 412,84 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 7,17 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Saanijärven luusua, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Koliman alueelle (14.47).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kahdeksan aluetta tai valuma-aluetta :
Saanijärven lähialue (14.491)
Kortteisenkanavan alue (14.492)
Elämänjärven alue (14.493)
Raudanjoen valuma-alue (14.494)
Hongonjoen valuma-alue (14.495)
Peninginjoen valuma-alue (14.496)
Luhanpuron valuma-alue (14.497)
Liitonjoen valuma-alue (14.498)
Tulisija
Päästöt

Puunpoltosta syntyvien pienhiukkasten aiheuttamiin terveyshaittoihin kuolee Suomessa vuosittain jopa 200 henkeä. Päästöjä voitaisiin vähentää suodattimilla eli niin sanotuilla
hiukkassieppareilla, joita käytetään pientaloissa ainakin Keski-Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Suomessa niitä ei kuitenkaan myydä. Ero johtuu siitä, että Keski-Euroopan päästömääräykset ovat Suomea tiukemmat. Euroopassa käytetään  sähkösuodattimia ja Yhdysvalloissa katalysaattoreita, jotka puhdistavat lähinnä kaasuja. Suodattimet maksavat noin 1 000–2 000 euroa.
Tyypillisiä pientulisijoja Suomessa

Lämmitysuuni kuten pönttöuuni, kaakeliuuni ja leivinuuni
Kiuas
Puuliesi
Takka
Keskuslämmityskattila
Kamiina eli nopeasti lämpöä luovuttava tulisija.
Aiheesta muualla

Tulisijavalmistajien mainosinformaatiota (Arkistoitu – Internet Archive)
Rakennusperinto.fi - Tulisijat ja hormit (Arkistoitu – Internet Archive)
Tulisirkkunen

| Tulisirkkunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Tulisirkkuset Coryphospingus
Laji::  cucullatus
Kaksiosainen nimi
 Coryphospingus cucullatus  (Statius Muller, 1776) 
Alalajit
 C. c. cucullatus  C. c. fargoi  C. c. rubescens 
Katso myös
   Tulisirkkunen Wikispeciesissä   Tulisirkkunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tulisirkkunen (Coryphospingus cucullatus) on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan tulisirkkunen on noin 14 cm. Koiraalla on päälaellaan kirkkaan punainen töyhtö. Selästään, rinnastaan ja vatsastaan koiras on ruskehtavan punainen, siivet ja pyrstö ovat ruskeammat. Silmien ympärillä on kapea valkoinen rengas. Naaras on selästään koirasta ruskeampi ja siltä puuttuu päälaen töyhtö. Vatsa on vaaleanpunertava ja silmien ympärillä on valkoiset renkaat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Tulisirkkusta tavataan Guyanasta, Brasiliasta, Paraguaysta, Uruguaysta, Argentiinasta sekä paikoitellen myös Boliviasta ja Perusta.  Lajin elinympäristöä ovat kuivat metsät ja pensaikkomaat ja maatalousmaat. Boliviassa lajia tavataan vuorten välisistä kuivista laaksoista. Linnun elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 500 metrin korkeudella, mutta lajia on tavattu korkeammallakin Andien rinteillä.
Elintavat

Pesimäajan ulkopuolella tulisirkkuset muodostavat suuria parvia, joihin on usein liittyneenä myös muita sirkkuja. Ravintonsa laji etsii maasta ruohikkoista metsien reunamilta tai metsistä.Linnun ravinto koostuu pääasiassa siemenistä, mutta laji syö myös hyönteisiä.
Tulisirkkusen pesimäkausi kestää helmikuusta elokuulle. Kuppimainen pesä rakennetaan 3–12 metrin korkeudella maasta. Naaras munii yleensä kaksi vaaleahkoa ruskeapilkullista munaa, joita vain se hautoo. Koirastulisirkkunen osallistuu kuoriutuneiden poikasten ruokintaan.
Matti Saari (toimittaja)

Suomalainen Pamir-85 retkikunta. Apu-lehden retkikunta Pik Lenin vuoren jäisillä rinteillä, Alaivuoristossa elokuussa 1985. Matti Saari on kuvassa keskellä.
Matti Juhani Saari (s. 19. huhtikuuta 1950 Tyrvää ) on suomalainen toimittaja, joka on tehnyt pitkän uran aikakauslehtialalla.
Saari on ollut A-lehdet-kustantamon julkaiseman Apu-lehden päätoimittaja vuosina 1985–1993 sekä jälleen vuodesta 1999 lähtien. Hänen muita tehtäviään samassa konsernissa ovat olleet muun muassa johtoryhmän jäsenyys, A-lehtien julkaisujohtajuus vuosina 2004–2006 ja Katso-lehden päätoimittajuus.
Saari aloitti uransa Liberaalisen Kansanpuolueen Uusi Polttopiste -lehden toimitussihteerinä ja päätoimittajana. Hän on ollut myös Uuden Suomen politiikan toimittaja, Iltalehden uutispäällikkö ja Tuulilasin päätoimittaja.
Saaren merkittävimpiä luottamustoimia ovat olleet Aikakauslehtien Päätoimittajat -yhdistyksen puheenjohtajuus vuonna 2004 sekä jäsenyys Julkisen sanan neuvostossa vuodesta 2008.
Saari kirjoitti vuonna 1985 lehden retkikunnasta Pik Lenin -vuorelle Tadžikistanin ja Kirgisian rajalla.
SA-kuva-arkisto

Hitlerin Suomen-vierailun aikana 4. kesäkuuta 1942 otettu kuva. Lähde: SA-kuva.
SA-kuva-arkisto eli SA-kuva-sivusto on Puolustusvoimien kuvakeskuksen ylläpitämä kuva-arkisto, joka sisältää 160 000 talvisodan, jatkosodan ja Lapin sodan aikaista, pääasiassa TK-komppanioiden kuvaajien ottamaa valokuvaa. Kuvia saa julkaista ja käyttää vapaasti. Julkaistessa kuvien yhteydessä on mainittava lähteeksi SA-kuva.
Kuvanegatiivien digitointi vei aikaa 3,5 vuotta ja siihen kului kymmenen henkilötyövuotta. Digitointi maksoi noin 450 000 euroa. Arkisto ei sisällä kaikkea puolustusvoimien kuvamateriaalia sotien ajalta. Noin promille eli joka tuhannes valokuva on päätetty jättää julkaisematta, sillä ne kuvaavat erittäin raakoja tapahtumia. Tutkijoille on luvattu pääsy näihin kuviin Puolustusvoimien kuvakeskuksessa.
Kirjallisuutta

Kansalliskirjasto digitoi 160 000 sodanaikaista kuvaa koko kansan käyttöön. Kansalliskirjasto, 2013, 55. vsk, nro 2, s. 43.  Helsinki:  Kansalliskirjasto. Artikkelin verkkoversio.
Nummelin, Juri & Kulo, Taneli: Sodan värit: Värikuvia jatkosodasta.  Helsinki:  Kustantaja Laaksonen, 2014.  ISBN 978-952-5805-67-3
Tuomikoski, Pekka (toim.): Jatkosota väreissä.  Oulu:  Juttuapaja, 2014.  ISBN 978-952-7037-23-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mahtava määrä sodanajan kuvia julki. Ruotuväki, 25.4.2013, 51. vsk, nro 8, s. 4.  Puolustusvoimat. Wayback Machine. (PDF)
SA-kuva-arkiston sivusto.
S113-luokka

| S113-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 060 t (suunniteltu) 2 145 t (max)
Pituus:  105,4 - 107,5 m (vesiraja) 106,0 - 108,8 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,2 - 10,4 m
Syväys:  4,11 - 4,84 m (keula) 3,33 - 3,67 m (perä)
Koneteho:  45 000 - 46 000 shp (suunniteltu)
Nopeus:  34,5 solmua
Miehistöä:  8-9 upseeria ja 169-179 miehistönjäsentä
Aseistus
Meritorjunta:  4 x 15 cm/L45 utof -tykkiä 4 x 60 cm torpedoputkea 40 x miinaa
S113-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisen maailmansodan lopulla valmistettu suurten torpedoveneiden tai hävittäjien muodostama alusluokka, johon piti kuulua kaksitoista alusta jaettuna neljään alaluokkaan.
Suunnittelu

Suunnittelu perustui vuonna 1916 hyväksyttyihin piirustuksiin. Alusten runko koostui pituus- ja leveyssuuntaisista teräskaarista ja niissä oli kolmetoista vesitiivistä osastoa ja kaksoispohja. Alusten pituus vaihteli valmistajan mukaan 106 metristä lähes 109 metriin ja niiden leveys 10,2-10,4 metriin.
Propulsiojärjestelmä koostui kahdesta turbiinisetistä, ja niiden pyörittämistä kahdesta kolmilapaisesta potkurista, joiden halkaisija oli 3,2 metriä. Aluksilla oli neljä öljypolttoista höyrykattilaa. Öljyä alusten säiliöissä oli 660 tonnista aina 720 tonniin, mikä mahdollisti 2 500 merimailin toimintamatkan 20 solmun nopeudella. Lisäksi aluksilla oli kaksi 68 kilowatin 110 voltin turbogeneraattoria. Ohjausta varten aluksilla oli vain yksi peräsin.
Aseistuksena oli neljä 15 cm 45 pituuskaliiperin utof -tykkiä, joihin oli 360 kranaattia. Lisäksi aluksilla oli neljä 60 senttimetrin torpedoputkea, joihin kahdeksan torpedoa. Sähkötoimiset putket oli asennettu keskilaivaan kahteen V-kirjaimen muotoiseen ryhmään. Aseistuksen täydensi neljäkymmentä merimiinaa.