stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leo Fokas nuorempi

Leo Fokas kukistaa Aleppon emiirin Saif al-Daulan armeijan. Miniatyyrimaalaus Madrid Skylitzesin kuvitetusta käsikirjoituksesta 1100-luvulta.
Leo Fokas nuorempi (kreik. Λέων Φωκᾶς; s. noin 915/920 – k. vuoden 970 jälkeen) oli bysanttilainen sotapäällikkö ja keisari Nikeforos II Fokasin (hallitsi 963–969) nuorempi veli.
Leo Fokas syntyi noin vuosien 915–920 välillä. Hän kuului kappadokialaiseen Fokasten maanomistaja- ja sotilassukuun. Leon isä oli Bardas Fokas ja hänellä oli kaksi veljeä: Nikeforos ja Konstantinos, joka kuoli arabien vankeudessa noin vuonna 954.
Noin vuonna 945 keisari Konstantinos VII nimitti Leon Kappadokian sotilas- ja siviilihallintoalueen (thema) käskynhaltijaksi ja sotilaskomentajaksi (strategos). Noin 955 hänestä tuli puolestaan Anatolikonin strategos. Keisari Konstantinoksen kuoleman jälkeen hänen seuraajansa keisari Romanos II nimitti Leon valtakunnan länsiosan sotilasjoukkojen ylipäälliköksi (domestikos tes dyseos). Kun Leon vanhempi veli Nikeforos lähti valtaamaan Kreetaa vuonna 960, Leo nimitettiin hänen tilalleen idän joukkojen ylipäälliköksi. Tässä virassa hän sai merkittävän voiton Aleppon emiirin Saif al-Daulan armeijasta, joka oli ryöstellyt bysanttilaisten aluetta ja ollut palaamassa takaisin omalle puolelleen Taurusvuorten läpi. Arabit joutuivat kuitenkin Leon joukkojen väijytykseen ja kärsivät raskaita tappioita.
Kun Nikeforos nousi keisariksi vuonna 963, Leo sai korkean kouropalates-arvonimen ja hänet nimitettiin valtion kuljetusjärjestelmän (dromos, ks. cursus publicus) johtajaksi (logothetes tou dromou). 1000-luvulla eläneen bysanttilaisen historioitsijan Johannes Skylitzesin mukaan Leon ahneus oli syypää Nikeforoksen epäsuosioon tämän kauden aikana. Kun Nikeforos murhattiin salaliiton seurauksena vuonna 969 ja Johannes Tzimiskes nousi keisariksi, Leo yritti juonitella häntä vastaan yhdessä kahden poikansa Nikeforoksen ja Bardas Fokas nuoremman kanssa. Tzimiskes kuitenkin vangitsi ja karkotti heidät. Vuonna 971 Leon poika Bardas nousi kapinaan Tzimiskesiä vastaan, mutta se tukahdutettiin pian. Leo sokaistiin ja hänet karkotettiin Proten saarelle Marmaranmerelle. Hänen kuolinvuottaan ei tiedetä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leo Fokas nuorempi Wikimedia Commonsissa
Lehtokerttu

| Lehtokerttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kertut Sylviidae
Suku::  Kertut Sylvia
Laji::  borin
Kaksiosainen nimi
 Sylvia borin  (Boddaert, 1783) 

Alalajit
 S. b. borin  S. b. woodwardi 
Katso myös
   Lehtokerttu Wikispeciesissä   Lehtokerttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lehtokerttu (Sylvia borin) on harmaanruskea lehtipuumetsien lintu.
Koko ja ulkonäkö

Lehtokerttu on 13–15 cm pitkä. Lehtokertun perustuntomerkki on se, että siinä ei ole mitään yksityiskohtaa, mihin silmä tarttuisi. Väriltään se on harmaanruskea, alapuoli on hieman vaaleampi. Kaulansivuilla lehtokertulla on usein heikko harmaa alue. Jalat ovat melko tukevat ja vaalean harmahtavat. Lehtokerttu on elintavoiltaan huomaamaton, ja piilottelee puiden latvuksissa lehvästön seassa.
Lehtokertun laulu (ohje) on 3–8 sekunnin pituinen kirkassointinen jokeltava lavertelusäe, jossa ei ole selvää melodiaa, vaan säe pulppuilee epämääräisesti ylös ja alas. Laulussa ei ole mustapääkertulle tyypillisiä huilumaisia loppusointuja, mutta joskus lehtokertun laulu voi olla kirjokerttumainen. Lehtokertun kutsu- ja varoitusääni on nenäsointinen maiskuttelu ”svät-svät-svät...”
Lehtokerttujemme sulkasato tapahtuu vasta talvehtimisalueella. Sekä vanhat että nuoret linnut sulkivat siellä koko höyhenpukunsa. Loppukesällä vanhat ja nuoret lehtokertut erottaa höyhenpukujen kuluneisuudesta: nuorella on tuore ja aavistuksen kellertävämpi höyhenpuku. Lehtokertulla on vahvat sulat, sillä usein vanhojen lintujen sulat ovat vielä suhteellisen hyväkuntoiset syysmuuton aikana, toisin kuin esimerkiksi kerttusten ja sirkkalintujen hyvin kuluneet sulat.
Vanhin suomalainen rengastettu lehtokerttu on ollut 6 vuotta 11 kuukautta 26 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen vähintään 14 vuoden 2 kuukauden ikäinen lintu.
Levinneisyys

Lehtokerttu pesii lähes koko Euroopassa ja Aasian länsi- ja keskiosissa. Se on muuttolintu, joka talvehtii trooppisessa Afrikassa. Maailman lehtokerttukannaksi arvioidaan 54,3–124 miljoonaa yksilöä, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomessa lehtokerttuja arvioidaan nykyään pesivän 700 000–1 000 000 paria. Yhtenäisen levinneisyyden pohjoisraja kulkee Lapin eteläosissa. Keväällä ensimmäiset lehtokertut saapuvat Suomeen toukokuun puolivälissä, ja poismuutto tapahtuu elo-syyskuussa. Osa lehtokertuista voi viivytellä lokakuullekin asti.
Elinympäristö

Lehtipuuvaltaiset sekametsät ja lehtimetsät, puutarhat, pihat, varttuneet lehtipuutaimikot, vesistöjen rantametsät, pellonreunametsät jne. Lisävaatimuksena on, että pensaikkoa on ainakin jonkun verran.
Lisääntyminen

Hatara korsipesä matalalla pensaassa, puuntaimessa tai korkeissa ruohovartisissa kasveissa, esimerkiksi koiranputkissa, nokkosissa, vatuissa jne. Naaras munii toukokuun lopulla-kesäkuun alkupuolella 4–6, tavallisesti 5, vaaleata tummatäpläistä munaa. Molemmat emot hautovat yhteensä noin 12 vrk. Poikaset lähtevät pesästä ollessaan vielä lentokyvyttömiä 10–11 vrk:n ikäisinä. Emot huolehtivat niistä vielä pari viikkoa. Joillakin vielä toinen pesue.
Ravinto

Hyönteiset, hämähäkit ja marjat.
Aiheesta muualla

Marjakangas, Arto 1980: Lehtokertun Sylvia borin pesä korkealla koivussa. - Lintumies 4.1980 s. 180. LYL.
Solonen, Tapio 1976: Lammin biologisen aseman ympäristön lehtokerttupopulaatio vuosina 1971-76. - M. Sc. thesis, Dept. Zool., Univ. Helsinki.
Solonen, Tapio 1977: Lehtokertun Sylvia borin pesimäbiologiasta. - Lintumies 3.1977 s. 69-78. LYL.
Solonen, Tapio 1979: Population dynamics of the Garden Warbler Sylvia borin in southern Finland. - Ornis Fennica 56:3-12.
Solonen, Tapio 1980: Lehtokerttu pesimälintuyhteisön jäsenenä. - Ornis Fennica 57:58-63.
Lehtokerttu Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Lehtokerttu (Sylvia borin)
ITIS: Sylvia borin (englanniksi)
www.okulaari.net
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q202478  Wikispecies: Sylvia borin  ADW: Sylvia_borin  ARKive: sylvia-borin  Avibase: A6A4FC63261EA8CD  BioLib: 8914  BirdLife: 22716906  BOLD: 93212  BOW: garwar1  BTO: bob12760  CoL: 53N3M  eBird: garwar1  EUNIS: 1296  EURING: 12760  Fauna Europaea: 97351  Fauna Europaea (new): cf2e5558-41c4-4465-97d6-cc3bf3daccaf  GBIF: 2492942  iNaturalist: 15302  IRMNG: 11039391  ITIS: 563185  IUCN: 22716906  NBN: NHMSYS0000530634  NCBI: 73324  Observation.org: 189  Open Tree of Life: 261410  Paleobiology Database: 369327  Paleobiology Database: 369327  TSA: 17097  uBio: 2339305  WoRMS: 558594  Xeno-canto: Sylvia-borin  Laji.fi: MX.33935 
Lehtokertun munia.
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2010

Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2010 pelattiin Japanissa 29. lokakuuta – 14. marraskuuta. Kilpailukaupunkeina olivat Tokio, Hamamatsu, Matsumoto, Nagoya ja Osaka. Kisoihin osallistui 24 maata. Mestaruuden voitti Venäjä, joka kukisti Tokiossa, Yoyogi National Stadiumilla pelatussa loppuottelussa Brasilian erin 3–2. Pronssiottelussa emäntämaa Japani voitti Yhdysvallat lukemin 3–2. Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Venäjän Jekaterina Gamova.
Sijoitukset

| --- | --- |
: Venäjä
: Brasilia
: Japani
4.: Yhdysvallat
5.: Italia
6.: Turkki
7.: Saksa
8.: Serbia
9.: Puola
10.: Kiina
11.: Alankomaat
12.: Kuuba
13.: Etelä-Korea
13.: Thaimaa
15.: Peru
15.: Tšekki
17.: Costa Rica
17.: Dominikaaninen tasavalta
17.: Kroatia
17.: Puerto Rico
21.: Algeria
21.: Kanada
21.: Kazakstan
21.: Kenia
Venäjän mestarijoukkue

Marija Borodakova, Lesija Mahno, Marija Perepelkina, Jelena Murtazajeva, Ljubov Šaškova, Svetlana Krjutškova, Natalija Gontšarova, Olga Fatejeva, Jekaterina Gamova, Vera Uljakina, Jevgenija Startseva, Jekaterina Kabešova, Tatjana Košeleva, Julija Merkulova; päävalmentaja Vladimir Kuzjutkin.
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2014

Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2014 pelattiin Italiassa 23. syyskuuta – 12. lokakuuta. Kilpailukaupunkeina olivat Milano, Verona, Modena, Trieste, Bari ja Rooma. Kisoihin osallistui 24 maata. Mestaruuden voitti Yhdysvallat, joka kukisti Milanossa pelatussa loppuottelussa Kiinan erin 3–1. Pronssiottelussa Brasilia voitti emäntämaa Italian lukemin 3–2. Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Yhdysvaltain Kimberly Hill.
Sijoitukset

| --- | --- |
: Yhdysvallat
: Kiina
: Brasilia
4.: Italia
5.: Dominikaaninen tasavalta
5.: Venäjä
7.: Japani
7.: Serbia
9.: Saksa
9.: Turkki
11.: Belgia
11.: Bulgaria
13.: Alankomaat
13.: Kroatia
15.: Azerbaidžan
15.: Kazakstan
17.: Argentiina
17.: Kanada
17.: Puerto Rico
17.: Thaimaa
21.: Kamerun
21.: Kuuba
21.: Meksiko
21.: Tunisia
Yhdysvaltain mestarijoukkue

Alisha Glass, Kayla Banwarth, Courtney Thompson, Nicole Davis, Kristin Hildebrand, Jordan Larson, Kelly Murphy, Christa Harmotto, Nicole Fawcett, Kimberly Hill, Foluke Akinradewo, Kelsey Robinson, TeTori Dixon, Rachael Adams; päävalmentaja Karch Kiraly.
Lehtohopeatäplä

| Lehtohopeatäplä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Erittäin uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Kaposiivet ja hopeatäplät Heliconiinae
Suku::  Boloria
Laji::  titania
Kaksiosainen nimi
 Boloria titania  (Esper, 1793) 
Synonyymit
 Clossiana titania 
Katso myös
   Lehtohopeatäplä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtohopeatäplä (Boloria titania) on täpläperhosten heimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Lehtohopeatäplän siipien kärkiväli on noin 31–44 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia.
Lehtohopeatäplä
△ Lehtohopeatäplä
Levinneisyys

Lehtohopeatäplä on boreomontaani laji. Se esiintyy laikuttaisesti Euraasiassa Keski-Euroopan länsiosista Baltiaan, Suomeen ja Venäjälle ja täältä Siperiaan, Altai- ja Kenteivuorille. Laji puuttuu Skandinaviasta. Pohjois-Amerikassa laji esiintyy Labradorista Alaskaan sekä Yhdysvaltojen pohjoisosissa ja Kalliovuorilla New Mexicoon saakka.
Levinneisyys Suomessa on rajoittunut muutamille alueille erityisesti Kaakkois-Suomessa (Pernaja ja Kitee). Perhosta esiintyy mahdollisesti myös Etelä-Hämeessä ja Satakunnassa. Lehtohopeatäplä on ollut Suomessa aina harvinainen laji, mutta levinneisyys on ollut aikaisemmin laajempi, jolloin sitä on tavattu myös Varsinais-Suomessa. Laji on rauhoitettu Suomessa.
Elinympäristö

Lehtohopeätäplän elinympäristöä ovat valoisat metsämaastot, metsänreunat ja aukiot. Alpeilla lajia tavataan 1 200–1 700 metrin korkeudessa. Elinympäristöä Suomessa ovat rehevät ja lehtomaiset metsät, joissa se lentää puoliavoimilla paikoilla.
Lentoaika ja elintavat

Lehtohopeatäplän lentoaika on kesä–heinäkuussa riippuen esiintymisalueesta. Lentoaika Suomessa on kesäkuun lopulta heinäkuun lopulle. Runsaimman lennon ajankohta riippuu kesän säistä. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat orvokit (Viola) ja tattaret (Polygonum).
Aiheesta muualla

Perhosopas: Lehtohopeatäplä (Boloria titania)[vanhentunut linkki]
Suomen Perhoset: Lehtohopeatäplä
Luontoportti: Lehtohopeatäplä (Boloria titania)
UniProt, Taxonomy: Clossiana titania (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Boloria titania:  Wikidata: Q17618309  Wikispecies: Boloria titania  BioLib: 51557  BOLD: 16998  EUNIS: 91001  Fauna Europaea: 441702  Fauna Europaea (new): 942bfcfc-d9eb-4b2d-90c2-14c856e13504  GBIF: 4299597  iNaturalist: 484083  ITIS: 188572  MaBENA: ClossTitan  NCBI: 596536  Open Tree of Life: 374524  Laji.fi: MX.60891 
Papilio titania:  Wikidata: Q109585228  GBIF: 7639752
Lehtomainen kangas

Lehtomainen kangasmetsä (OMT) Hyrkkylän valtionpuistossa 1927.
Lehtomainen kangas on kostea lehtoa kuivempi Suomen metsätyyppiopin mukainen metsätyyppi. Etelä-Suomessa tyypillisiä lehtomaisia kankaita ovat käenkaali-mustikkatyyppiin kuuluvat lehtomaiset kankaat. Etelä-Suomen savimailla on talvikkityyppiin kuuluvia lehtomaisia kankaita. Pohjamaalla ja Kainuussa esiintyy kurjenpolvi-käenkaali-mustikkatyyppiin kuuluvia lehtomaisia kankaita.
Peräpohjolassa tuoreita kankaita ovat kurjenpolvi-mustikkatyyppiin kuuluvat tuoreet kankaat. Ilmaston vuoksi niiden kasvilajisto on muita tuoreita kankaita niukempi. Kurjenpolvi-mustikkatyyppiä on kutsuttu lyhyesti myös pohjoiseksi mustikkatyypiksi aikaisemmin, koska sen aluskasvillisuus muistutti Etelä-Suomen mustikkatyyppiä.
Lehtomaisten kankaiden tyypit > Käenkaali-mustikkatyyppi

Käenkaali-mustikkatyypin metsä on tuottoisa. Se on luettu metsäveroluokkaan I A.
Nimensä mukaisesti metsätyypin kenttäkerroksessa kasvaa käenkaalia ja mustikkaa. Tämän lisäksi käenkaali-mustikkatyypissä kasvaa kevätlinnunherne, sinivuokko, sormisara ja nuokkuheinä. Vähäisemmässä määrin käenkaali-mustikkatyypin lehtomaisilla kankailla kasvaa myös oravanmarja, metsäkurjenpolvi, metsäimarre ja metsämaitikka.
Sammalkerros käenkaali-mustikkatyypin tuoreilla kankailla on melko yhtenäinen. Siihen kuuluvat seinäsammal, liekosammal eli. Myös leveälehtinen lehtosammal on mahdollinen.
Käenkaali-mustikkatyypin lehtomaisen kankaan puukerroksen tyypillisin puulaji on kuusi, mutta kasvun alkuvaiheessa hakkuiden, laiduntamisen, kaskeamisen tms. alussa voi olla myös lehtipuita tai kaskella männikkö.
Lehtomaisten kankaiden tyypit > Talvikkityyppi

Talvikkityyppi (Pyrola-tyyppi, PyT) on Etelä-Suomen savimailla esiintyvä tuore kangastyyppi, jossa lajisto muistuttaa käenkaali-mustikkatyyppiä. Käenkaali on verrattain harvinainen ja puolukkaa on yleensä jo enemmän kuin mustikkaa, joka on lehdoille ja lehtomaisille kankaille tyypillinen marjalaji. Puuntuotoltaan talvikkityypin metsä on tuottoisa. Se on luettu metsäveroluokkaan I B. Kaikki muut lehtomaiset kankaat, ja myös lehdot, ovat olleet metsäveroluokassa I A.
Talvikkityypin metsälle tunnusomaisia kasveja ovat runsaat talvikit, kuten iso- ja nuokkutalvikki. Nuorissa valoisissa metsissä tavataan savikoita suosivaa purtojuurta.
Lehtomaisten kankaiden tyypit > Kurjenpolvi-käenkaali-mustikkatyyppi

Kurjenpolvi-käenkaali-mustikkatyyppi (Geranium-Oxalis-Myrtillus-tyyppi, GOMT) on lehtomainen kangastyyppi, jota esiintyy Pohjanmaan ja Kainuun leveysasteilla. Puuntuotoltaan kurjenpolvi-käenkaali-mustikkatyypin metsä on tuottoisa. Se on luettu metsäveroluokkaan I A.
Verratuna käenkaali-mustikkatyyppiin kurjenpolvi-käenkaali-mustikkatyypissä on harvassa käenkaalia, mutta runsaasti metsäkurjenpolvia. On myös mahdollista, ettei käenkaalia ole juuri lainkaan.
Lehtomaisten kankaiden tyypit > Kurjenpolvi-mustikkatyyppi

Kurjenpolvi-mustikkatyyppi (Geranium-Myrtillus-tyyppi, GMT) on lehtomainen kangastyyppi, jota esiintyy Peräpohjolassa. Kasvusto on ilmaston vuoksi niukempaa kuin kurjenpolvi-käenkaalityyppiä edustavilla lehtomaisilla kankailla eikä käenkaalia esiinny. Puuntuotoltaan kurjenpolvi-mustikkatyypin metsä on tuottoisa. Se on luettu metsäveroluokkaan I A.
Kasvillisuus muistuttaa Etelä-Suomen mustikkatyyppiä, minkä vuoksi kurjenpolvi-mustikkatyyppiä on kutsuttu myös pohjoiseksi mustikkatyypiksi.lähde?
Kenttäkerroksessa on pohjoiselle ominaisia kankaiden lajeja: puolukka, variksenmarja ja juolukka.
Lehtomaisten kankaiden tyypit > Muut tyypit

Muita Lehtomaisen kankaan tyyppejä ovat metsäimarre-mustikkatyyppi, ruohokanukka-metsäimarre-mustikkatyyppi ja matalaruohotyyppi.
Soistuminen

Lehtojen ja lehtomaisten kankaiden soistuessa syntyy lehtokorpia tai ruohokangaskorpia. Ne ovat tavallisia korpia rehevämpiä ja joskus lehtipuuvaltaisia. Niissä on joskus lähteitä ja joskus ne ovat luhtamaisia. Tällöin lehtokorvissa ja ruohokangaskorvissa viihtyvät tervalepät. Niiden kasvillisuus on monipuolista. Lehtokorvissa turvekerros on ohut ja siellä esiintyy kenttäkerroksessa korkeita ruohovartisia kasveja, kuten mesiangervo, ojakellukka, huopaohdake ja sudenmarja. Siellä viihtyvät myös jotkut saniaislajit, kuten sananjalka ja soreahiirenporras. Ruohokangaskorvissa turvekerros on ohut ja siinä on paikoittain aukkoja. Kenttäkerroksessa on varpukasvillisuutta ja metsissä yleisesti esiintyviä ruohovartisia kasveja, kuten imarteita, metsäkurjenpolvea, käenkaalta, metsätähteä, oravanmarjaa ja lillukkaa.
Lento 714

| Lento 714> Vol 714 pour Sydney |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Hergé
Kuvittaja:  Hergé
Kansitaiteilija:  Hergé
Kieli:  ranska
Genre:  sarjakuva
Julkaistu:  1966–1967
Suomennos
Suomentaja:  Soile Kaukoranta ja Heikki Kaukoranta
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1970
Sivumäärä:  62
ISBN:  951-1-05852-5
Sarja: Tintin seikkailut
Edeltävä:  Castafioren korut
Seuraava:  Tintti ja Picarot
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lento 714 (vuoden 2008 suomenkielisessä painoksessa Lento 714 Sydneyyn, ransk. Vol 714 pour Sydney) on belgialaisen sarjakuvataiteilija Hergén piirtämä ja käsikirjoittama 22. Tintti-albumi. Se ilmestyi alun perin ranskankielisenä jatkosarjana belgialaisessa Le journal de Tintin -lehdessä vuosien 1966–1967 välisenä aikana. Vuonna 1968 tarina julkaistiin 62-sivuisena sarjakuva-albumina. Suomessa albumin julkaisi vuonna 1970 Otava Heikki ja Soile Kaukorannan suomentamana.
Suomennos

Hergé: Lento 714 Sydneyyn.  ((Vol 714 pour Sydney, 1966–67, albumina 1968.) Suomentaneet Heikki ja Soile Kaukoranta. Tintin seikkailut 22)  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22688-8
| --- | --- |
Sarjakuva-albumit:  Tintti Neuvostojen maassa (1930) • Tintti Afrikassa (1931) • Tintti Amerikassa (1932) • Faaraon sikarit (1934) • Sininen lootus (1936) • Särkynyt korva (1937) • Mustan saaren salaisuus (1938) • Kuningas Ottokarin valtikka (1939) • Kultasaksinen rapu (1941) • Salaperäinen tähti (1942) • Yksisarvisen salaisuus (1943) •  Rakham Punaisen aarre (1944) • Seitsemän kristallipalloa (1948) • Auringon temppeli (1949) • Mustan kullan maa (1950) • Päämääränä kuu (1953) • Tintti kuun kamaralla (1954) • Tuhatkaunon tapaus (1956) • Seikkailu Punaisella merellä (1958) • Tintti Tiibetissä (1960) • Castafioren korut (1963) • Lento 714 (1968) • Tintti ja Picarot (1976) • Tintti ja aakkostaide (1986)
Hahmot:  Tintti • Kapteeni Haddock • Milou • Professori Tuhatkauno • Dupont ja Dupond • Bianca Castafiore • Muut hahmot
Tapahtumapaikat:  Borduria • Khemed • Moulinsartin linna • San Theodoros • Syldavia
Elokuvat:  Kultasaksinen rapu (1947) • Tintti ja merirosvon aarre (1961) • Tintti ja siniset appelsiinit (1964) • Auringon temppeli (1969) • Tintti Haijärvellä (1972) • Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011)
Animaatiosarjat:  Les aventures de Tintin d'après Hergé (1958–62) • Tintin seikkailut (1991–92)
Videopelit:  Tintin on the Moon (1989) • Tintin in Tibet (1996) • Prisoners of the Sun (1997) • Tintin: Destination Adventure (2001)
Yhteistyökumppanit:  Norbert Wallez • Bob de Moor • Edgar Pierre Jacobs • Jacques Martin • Greg • Roger Leloup • Josette Baujot • Jacques Van Melkebeke • Fanny Rodwell • Philippe Goddin • Michael Farr • Benoît Peeters • Numa Sadoul • Jean-Pierre Talbot • Yves Rodier
Muuta:  Borduuri • Casterman • Hergé-museo • Le journal de Tintin • Le Petit Vingtième • Ligne claire • Studios Hergé • Syldaavi • Tintin et le Thermozéro • Quick & Flupke • Veikko, Tette ja Jykke
Lentopallon miesten maailmanmestaruuskilpailut 2002

Lentopallon miesten maailmanmestaruuskilpailut 2002 pelattiin Argentiinassa 28. syyskuuta – 13. lokakuuta 2002. Maailmanmestaruuden voitti Brasilia. Kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Argentiinan Marcos Milinkovic.
Mitaliottelut

| Välierät  | Välierät  | Välierät  | Välierät  | 1>  erä | 2>  erä | 3>  erä | 4>  erä | 5>  erä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10. lokakuuta | Brasilia  | 3–1 |  Jugoslavia | 26–24 | 22–25 | 27–25 | 25–23 | – |
| 11. lokakuuta | Venäjä  | 3–2 |  Ranska | 25–19 | 16–25 | 25–20 | 21–25 | 15–9 |
| Pronssiottelu  | Pronssiottelu  | Pronssiottelu  | Pronssiottelu  | 1>  erä | 2>  erä | 3>  erä | 4>  erä | 5>  erä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 12. lokakuuta | Ranska  | 3–0 |  Jugoslavia | 25–23 | 25–23 | 25–16 | – | – |
| Loppuottelu  | Loppuottelu  | Loppuottelu  | Loppuottelu  | 1>  erä | 2>  erä | 3>  erä | 4>  erä | 5>  erä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. lokakuuta | Brasilia  | 3–2 |  Venäjä | 23–25 | 27–25 | 25–20 | 23–25 | 15–13 |
Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.:  Brasilia
2.:  Venäjä
3.:  Ranska
4.:  Jugoslavia
5.:  Italia
6.:  Argentiina
7.:  Kreikka
8.:  Portugali
9.:  Alankomaat
9.:  Japani
9.:  Puola
9.:  Yhdysvallat
13.:  Bulgaria
13.:  Espanja
13.:  Kiina
13.:  Tšekki
17.:  Kanada
18.:  Venezuela
19.:  Australia
19.:  Egypti
19.:  Kazakstan
19.:  Kroatia
19.:  Kuuba
19.:  Tunisia
Lentävä lause

Georg Büchmannin Geflügelte Worte, 19. painos, 1898
Lentävä lause on tunnettu fraasi, joka on alkanut elää omaa elämäänsä alkuperäisen asiayhteytensä ulkopuolella. Yleensä lentävät lauseet ovat alkuaan sitaatteja jonkun tunnetun henkilön puheesta tai tekstistä tai niitä ainakin väitetään sellaisiksi.
Monet lentävät lauseet ovat jopa vuosisatoja vanhoja. Useat klassiset lentävät lauseet ovat peräisin Rooman valtakunnan ajan kirjailijoilta, kuten Cicerolta ja Julius Caesarilta.
Monista sarjakuvista ja televisio-ohjelmista on tarttunut käyttöön erilaisia sanontoja tai hokemia, esimerkkinä Simpsonit-televisiosarjan Homerin kuuluisa lausahdus D’oh!
Kirjallisuutta

Kivimäki, Arto: Carpe diem! Hauskaa ja hyödyllistä latinaa.  (7. tarkistettu painos)  Hämeenlinna:  Karisto, 2000 (11. painos 2006).  ISBN 951-23-4118-2
Kivimäki, Arto: Verba volant. Sanat lentävät.  Hämeenlinna:  Karisto, 2001.  ISBN 951-23-4218-9
Polkunen, Marja-Liisa (toim.): Nota bene. Sitaatteja antiikin Roomasta.  Helsingissä:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18558-6
Sinnemäki, Maunu (toim.): Lentävien lauseiden sanakirja.  Helsingissä:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10962-6
Aiheesta muualla

Poliittiset hokemat. Ylen Elävä arkisto.