1900-luvun taidemusiikki
Maailmansotien välisen ajan musiikki > Yhdysvallat

Edellisinä vuosisatoina Yhdysvalloista oli noussut esille vielä varsin vähän kansainvälisesti huomattavia säveltäjiä. 1900-luvulla tilanne oli kuitenkin aivan toinen. 1900-luvun yhdysvaltalaisessa taidemusiikissa voidaan erottaa kaksi päälinjaa: perinteet ja kokeellisuus. Perinteitä noudattavien säveltäjien tyylisuunta oli enimmäkseen Euroopassa opittu uusklassismi, ja he tunsivat perin pohjin Stravinskyn, Schönbergin ja Bartókin luomat uudet keinovarat. Kokeellisten säveltäjien yksilölliset sävelkielet poikkesivat selvästi Euroopan virtauksista. Toisin kuin eurooppalaiset modernistit, he yksinkertaisesti hylkäsivät tradition eivätkä ryhtyneet kehittämään sitä. Heille Charles Ivesin eklektismi ja individualismi edusti todellista amerikkalaisuutta musiikissa. Kokeellisten suuntausten syntymisellä juuri Yhdysvalloissa on nähty olevan yhteyksiä yleiseen epäsovinnaisuuden suvaitsemiseen amerikkalaisessa yhteiskunnassa.
Taidemusiikin perinteitä seuranneilla säveltäjillä oli kaikilla takanaan perinteinen musiikkikoulutus, ja useimmat heistä opiskelivat Euroopassa. Lähes kaikki merkittävistä säveltäjistä olivat opiskelleet sävellystä Ranskassa Nadia Boulangerin johdolla. Boulangerin ryhmän esikuvana oli Stravinskyn uusklassismi, ja 1920-luvulla heidän musiikissaan amerikkalaisuus kuului lähinnä vain jazzahtavissa rytmeissä. 1930-luvun lama herätti säveltäjien huomion musiikin asemaan yhteiskunnassa: monet yksinkertaistivat tyyliään ja alkoivat käyttää kansanmusiikkielementtejä voidakseen puhutella laajempaa kotimaansa yleisöä. Boulangerin oppilaisiin kuuluivat muun muassa Roy Harris ja Virgil Thomson sekä kuuluisimmaksi noussut Aaron Copland. Hänen varhaisteoksissaan kuuluvat jazzaiheet, mutta teokset ovat rytmiltään ja harmonialtaan varsin särmikkäitä, kuten esimerkiksi Piano Variations (1930). Copland muutti 1930-luvulla tyyliään yksinkertaisempaan ja kansanomaisempaan suuntaan, josta ensimmäinen näyte on orkesterisävellys El salón México (1936). Aiheeltaan ja luonteeltaan hyvin amerikkalaisia ovat myös suositut baletit Billy the Kid (1938), Rodeo (1942) ja Appalachian Spring (1944). Varsin suppeaksi ja epäyhtenäiseksi jääneellä myöhäiskaudellaan toisen maailmansodan jälkeen Copland kokeili kaksitoistasäveljärjestelmää, mutta hänen tunnetuimmiksi teoksiksiin jäivät aiemmat "populistiset" sävellykset.
Euroopan virtauksia seurasi myös Roger Sessions, mutta hän ei opiskellut Boulangerin johdolla, ja hänen tyylinsäkin oli varsin kaukana stravinskylaisesta uusklassismista: ekspressiivisyys, runsas kromatiikka ja jatkuvaan kehittelyyn perustuva muoto viittaavat pikemminkin Schönbergin suuntaan. Kun Copland ja muut sävelsivät kansanomaisia teoksiaan, Sessionsin tyyli muuttui yhä kompleksisemmaksi. 2. sinfonia (1946) on jo täysin kromaattinen, tekstuuriltaan rikas ja hyvin kontrapunktinen. Kompleksisuus ja tekninen vaikeus on hidastanut Sessionsin teosten suosion kasvua, mutta hänen yhdeksän sinfoniaansa nostavat hänet merkittävien sinfonikkojen joukkoon.
Yhdysvaltain kokeellisista säveltäjistä kenties merkittävin oli vuonna 1915 Ranskasta muuttanut Edgar Varèse. Varèsen musiikissa oli mullistavaa se, että sen painopiste on äänenvärissä, tekstuurissa ja rytmissä eikä niinkään soinnuissa ja motiiveissa, kuten siihen asti oli ollut tavallista. Varèsen futuristinen kiinnostus urbaaneihin ääniin herätti hänessä jo varhain toiveen, että koneiden avulla voitaisiin luoda uusia soittimia ja rikastaa mahdollisten sointien kirjoa. Varèse oli erityisen kiinnostunut lyömäsoittimista: häntä viehätti niiden dynaaminen voima ja niiden rytmisyys. Orkesteriteoksessa Amériques (1921) on laaja lyömäsoitinsektio, jossa käytetään monia eksoottisia lyömäsoittimia ensimmäistä kertaa länsimaisessa orkesterimusiikissa, ja Ionisation (1931) on taidemusiikin historian ensimmäinen pelkästään lyömäsoittimille sävelletty teos. Varèse oli etunenässä kokeilemassa 1930-luvulla rakennettuja uusia elektronisia soittimia, ja teoksessa Ecuatorial (1934) hän käyttää kahta thereminiä. Tätä seurasi kuitenkin pian pitkä vaikeneminen, sillä hän ei kykenyt pystyvänsä vapautumaan senhetkisillä soittimilla "tasavireisen asteikon tyranniasta". Vasta elektroniikan kehittyminen sai hänet jälleen säveltämään: Déserts (1954) ja Poème électronique (1958) kuuluvat historian varhaisimpiin nauhamusiikkiteoksiin.
Yksi kokeellisen musiikin keskeisimmästä hahmoista oli nuottikustantajanakin toiminut Henry Cowell. Hänen teini-ikäisenä säveltämänsä pianokappale Tides of Manaunaun (1912) sisältää klustereita, nyrkillä, kämmenellä tai käsivarrella soitettavia vierekkäisten sävelten tiheitä rypäitä. Teoksissa Aeolian Harp (1923) ja The Banshee (1925) pianon kieliä näppäillään, harjataan ja lyödään pianon sisältä. Vuonna 1919 Cowell sai valmiiksi merkittävän tutkielman New Musical Resources, jossa hän käsittelee uusia säveltasojärjestelmiä ja rytmiä. Rytmin ja harmonian välillä vallitsee hänen mukaansa "fyysinen identtisyys", joten rytmi voidaan johtaa matemaattisin suhtein harmoniasta; tätä tekniikkaa ilmentävät sävellykset Quartet Romantic (1917) ja Quartet Euphometric (1919). Ankaran dissonanttista kontrapunktia viljeli sävellyksissään Carl Ruggles, mutta esimerkiksi teos Sun-Treader (1931) pursuaa myös aidon amerikkalaista energiaa ja sankarillisuutta. Osa kokeellisista säveltäjistä musiikkiinsa vaikutteita vieraista musiikkikulttuureista. Harry Partch suhtautui 1920-luvulta lähtien kriittisesti lähes kaikkeen eurooppalaiseen musiikkiin; hän halusi musiikin olevan äänien, sanojen, myyttien ja toiminnan fyysistä kokemista. Partch loi oman sävelasteikon, jossa oktaavi jakaantuu 43 säveleen, ja rakensi omia soittimia valmiista esineistä. Tämän seurauksena hänen musiikkinsa on hätkähdyttävän etäällä kaikesta muusta musiikista. Itämaisesta musiikista vaikutteita saivat myös Partchia vähemmän radikaalit Alan Hovhaness, Lou Harrison ja Colin McPhee.