VR:n makasiinit
Historia > Makasiinien purkusuunnitelmat

Liikkuvan tavaran varastointi siirrettiin Pasilaan vuonna 1966, eikä makasiineilla enää tehty kuin välttämättömiä parannustöitä. Seuraavien vuosikymmenten aikana ne muuttuivat vähitellen teknisesti ja toiminnallisesti vanhanaikaisiksi. Makasiinien sosiaalitilat olivat puutteelliset, mistä konduktööri Heikki Utriainen oli vuonna 1974 kannellut oikeuskanslerille asti. Vuonna 1981 pää­luottamus­miehet valittivat työoloista Helsingin Sanomissa. Vuoden 1975 Ety-kokouksen aikana tavarapihalla ei liikuteltu tavaraa, mutta tiukoista turvallisuusjärjestelyistä huolimatta jonkun onnistui toukokuun lopulla sytyttää ratapihalla makuuvaunu tuleen.
Makasiinien läheisyydessä oli joukko muitakin VR:n hallussa olleita rakennuksia, mutta suurin osa niistä purettiin 1950-luvulla. Kluuvin ja Töölön­lahden alueelle olivat laatineet asema­kaava­suunnitelmia eri arkkitehdit aina C. L. Engelistä Alvar Aaltoon. 1980-luvulla Helsingin kaupunginmuseo ja Museovirasto selvittivät rakennusten merkitystä: kaupungin­museo kannatti makasiinien säilytystä kokonaisuutena, kun taas Museo­virasto esitti, että rakennusten säilyttäminen otettaisiin lähtökohdaksi aluetta suunniteltaessa. Makasiineja kuvattiin toistuvasti eri kirjoituksissa rapistuvina, ja valokuvissa ne esitettiin usein alhaisina Eduskuntataloon nähden.
»Helsingin alueella kalleinta maapohjaa on tämä rappeutuvien tiilirakennusten, lahoavien puuhökkeleiden, vanhojen ruosteisten rautatievaunujen, roskan ja rikkaruohojen täyttämä alue keskellä Helsinkiä.» 
(Ilta-Sanomat vuonna 1955)
»Töölönlahden ympäristö oli vuosikymmenet puoliautiota joutomaata, jolla käyttämättömät ratakiskot hiljalleen ruohottuivat. Eduskuntatalon juhlallisen pääjulkisivun edessä seisovat pronssiset presidenttien patsaat tuijottivat ensin hiljenevää tavaraliikennettä ja sitten rapistuneissa varastorakennuksissa kukoistanutta kirpputorikauppaa.» 
(Taidehistoroitsija Riitta Nikula kirjassaan Suomen arkkitehtuurin ääriviivat)
1990-luvun alussa arkkitehtitoimisto Kouvo & Partanen ehdotti yhdeksi Musiikkitalon paikaksi tonttia, jolla makasiinit sijaitsivat. Jo tuolloin suunniteltiin myös Makasiinipuistoa, jossa osa makasiineista olisi säilynyt. Helsingin kulttuurikomitea ehdotti vuonna 1991 useiden rakennusten, kuten Tennispalatsin ja Lasipalatsin, kunnostamista kulttuurikäyttöön. Makasiineja ei kuitenkaan mainittu, vaikka komitea totesi, että ”Töölönlahden alueen suunnittelun on lähdettävä ihmisten tarpeista”. Vuoden 1996 kaavaehdotuksessa Musiikkitalo sijoittui osittain makasiinien päälle, mitä kaupunginhallitus puolsi jo vuoden päästä.
Pro Töölönlahti, Dodo – tulevaisuuden elävä luonto ja Oranssi ehdottivat vuonna 1996 ympäristöministeriölle makasiinien suojelua. Helsingin kaupunki ja ympäristöministeriö eivät halunneet suojelua kaavoituksen lähtökohdaksi. Museovirasto kommentoi suojeluesitystä toteamalla, että makasiinit ”ovat historiallinen, yhä ilmaisuvoimainen dokumentti Töölönlahden etelärannan viimeisten 130–140 vuoden historiasta ja maamme aikanaan komeimmasta ratapihasta”, mutta ei halunnut suojella makasiineja rakennussuojelulailla ja jätti mahdollisen suojelun asemakaavan varaan. Kevään 1998 kirjeessään Helsingin kaupunginhallitukselle Museovirasto kuitenkin täsmensi, että makasiinien paikalle suunniteltu Musiikkitalo on ”kohtuuton ja paikan luonteelle vieras” ja että alue sopisi parhaiten kansalaistoiminnan ja -vaikuttamisen näyttämöksi. Museovirasto esitti, että paras vaihtoehto olisi pitää makasiinit hyväkuntoisina ja väliaikaistoimintojen käytössä, kunnes alueen kehityssuunnitelmat olisivat laajemmin hyväksyttävissä. Makasiinien siirtäminen todettiin teknisesti mahdolliseksi, mutta toimenpide olisi ollut hyvin kallis ja aiheuttanut pitkän katkon makasiineissa järjestetylle toiminnalle.
Makasiinit eivät päässeet Museoviraston vuonna 1998 laatimaan luetteloon Suomen suojeltavista rautatierakennuksista. Makasiinien kulttuurihistoriallista arvoa tutkineen Mikko Härön mukaan syynä oli se, että suojeluun herättiin liian myöhään. Neuvottelut olivat jo pitkällä, eikä ”niillä (makasiineilla) haluttu vaarantaa koko muuta pakettia”. Härö kuvailee makasiineja ajalleen tyypillisiksi, rautatiearkkitehtuurin puhtaimmiksi edustajiksi. Hänen mukaansa arkkitehtuuria pitäisi arvostaa kaikilla sen tasoilla ja makasiinien suojelu olisi ollut perusteltua jo siksi, että tavarapiha oli Suomen tärkein noin sadan vuoden ajan.
Helsingin kaupunkisuunnitteluvirasto pystytti vuonna 1998 makasiinien ympäristöön infoparakin, jossa esiteltiin suunnitteluaineistoa ja kerättiin kansalaispalautetta. Makasiinien säilyttämistä varten perustettiin kansalaisliike Pro Makasiinit, ja makasiineja puolustavan kansalaisadressin allekirjoitti 42 000 ihmistä. Ennen vuoden 2000 kunnallisvaaleja (sunnuntaina 17. syyskuuta) noin 7 000 ihmistä muodosti makasiinien ympärille ketjun vaatimaan niiden kunnostamista. Ihmismuuri oli osa samana iltana makasiineilla järjestettyä ilmaista festivaalia, jossa esiintyi taiteilijoita ja muusikkoja makasiinien säilyttämisen puolesta. ”Makasiinipuolueeksi” ristitty Vihreä Liitto saavutti vaalivoiton ”makasiinivaaleiksi” nimitetyissä kunnallisvaaleissa ja nousi Helsingin toiseksi suurimmaksi puolueeksi sosiaalidemokraattien ohi.
Helsingin kaupunginvaltuusto kokoontui päättämään Töölönlahden asemakaavasta 27. helmikuuta 2002. Mielenosoittajat olivat kokoontuneet Senaatintorille vastustamaan makasiinien purkamista. Tapahtuma kiinnosti myös mediaa, ja esimerkiksi Helsingin Sanomat lähetti kokousta suorana internetissä. Tavastialla muusikot järjestivät tukikonsertin. Asemakaava ja makasiinien purkaminen hyväksyttiin kuitenkin äänin 49–36. Korkein hallinto-oikeus hylkäsi Töölönlahden asemakaavasta tehdyt valitukset 14. marraskuuta 2003.