Morisko
Karkotus

Lerman herttuan Francisco Goméz de Sanoval y Rojasin ja Valencian varakuninkaan, arkkipiispa Juan de Riberan lietsonnan takia Filip III karkotti moriskot Espanjasta vuosien 1609 (Valencia) ja 1614 (Kastilia) välillä. Heidät määrättiin lähtemään takavarikoinnin ja kuolemanrangaistuksen uhalla, ilman oikeudenkäyntiä tai tuomiota... eivät saa viedä mukanaan rahaa, arvometalleja, koruja tai vekseleitä... ainoastaan mitä he pystyvät kantamaan. Arviot karkotettujen määrästä vaihtelevat, mutta aikalaiskuvaukset panevat lukumääräksi noin 300 000 (4 prosenttia Espanjan väestöstä). Suurin osa heistä karkotettiin Aragonian kuningaskunnasta (nykypäivän Aragon, Katalonia ja Valencia), etenkin Valenciasta, jossa mauriyhteisöt olivat suuria, näkyviä ja yhtenäisiä, ja jossa kristittyjen vihamielisyys oli suurinta, etenkin taloudellisista syistä. Jotkut historioitsijat ovat syyttäneet Espanjan itäisen Välimeren talouden romahtamista alueen kyvyttömyydestä korvata maurityöntekijöitä kristityillä tulokkailla. Lukuisat kylät autioituivat täysin karkotuksen seurauksena. Uusia työläisiä oli vähän, eivätkä he tunteneet paikallisia maanviljelytekniikoita. Kastilian kuningaskunnassa (Andalusia, Murcia ja entinen Granadan kuningaskunta) moriskojen karkotus sen sijaan ei ollut yhtä armoton. Koska siellä he muodostivat vain pienen osan väestöstä, heidän läsnäoloaan ei koettu yhtä lailla uhkaavaksi. Mauriyhteisöt kärsivät myös sisäisestä hajaannuksesta Alpujarrasin kapinan jälkeen, jonka vuoksi he eivät erottuneet muusta väestöstä yhtä selvästi, ja alkoivat pian sulautua yhteiskuntaan.
Aikuisten moriskojen oletettiin usein olevan piilomuslimeja, mutta heidän lastensa karkottaminen oli katoliselle kirkolle ongelmallista. Koska kaikki lapset oli kastettu, hallitus ei voinut laillisesti eikä moraalisesti viedä heitä muslimimaihin. Jotkut viranomaiset ehdottivat lasten erottamista vanhemmistaan väkisin, mutta lasten valtaisat lukumäärät tekivät vaihtoehdon mahdottomaksi. Sen vuoksi karkotettavien viralliseksi päämääräksi ilmoitettiin Ranskan Marseille. Henri IV:n salamurhan jälkeen vuonna 1610 noin 150 000 moriskoa muutti Marseille'hin.
 Suurin osa heistä muutti Marseillesta Pohjois-Afrikkaan, ja vain noin 40 000 jäi pysyvästi asumaan Ranskaan.
Ne moriskot, jotka halusivat pysyä katolisina, löysivät useimmiten kodin Italiasta, etenkin Livornosta. Pakolaisten valtaenemmistö asettui muslimien hallitsemiin maahan, etupäässä Ottomaanien valtakuntaan (Algeriaan, Tunisiaan ja Marokkoon).
Saadi-dynastian sulttaani Muhammad ash-Sheikhin hallituskautena (1554–57) turkkilaisten uhka Marokon itärajalla oli vakava, ja monarkki, vaikka olikin kristittyjen vastaisen sodan sankari, toimi poliittisen realistisesti liittoutuessaan Espanjan kuninkaan, kristittyjen puolustajan, kanssa. Kaikki muuttui vuonna 1609, kun Espanjan kuningas Filip III päätti karkottaa moriskot, jotka olivat kristityiksi kääntyneitä (tai käännytettyjä) muslimeja. Maurikapinalliset, jotka kieltäytyivät kristinuskoon kääntymisestä, muodostivat eräänlaisen valtion valtion sisällä. Espanjan hallitsijat, jotka turkkilaisten painostaessa idässä, näkivät moriskoissa potentiaalisen vaaran, päättivät karkottaa heidät, etupäässä Marokkoon."
Tutkijat ovat huomauttaneet että monet moriskoista liittyivät barbareskeihin, joiden verkosto ulottui Marokosta Libyaan. Marokon sulttaanin palveluksessa olleet moriskopalkkasotilaat ylittivät Saharan, ja arkebuuseja käyttäen valtasivat Timbuktun ja Nigerin mutkan vuonna 1591. Morisko toimi Egyptin sulttaani al-Ashraf Tumanbay II:n (Egyptin viimeinen mamelukkisulttaani) sotilaallisena neuvonantajana kun Tumanbay II puolusti Egyptiä sulttaani Selim I:n johtamaa ottomaanien hyökkäystä vastaan 1517. Moriskoneuvonantaja kehotti sulttaani Tumanbayta luottamaan ratsuväen sijasta aseistettuun jalkaväkeen. Arabialaiset lähteet kertovat että monet Tunisian, Libyan ja Egyptin moriskoista liittyivät ottomaanien armeijaan. Monet Egyptin moriskoista liittyivät aikanaan Muhammad Alin armeijaan.
Lukuisat moriskot jäivät Espanjaan ja elivät kristittyjen keskellä. Toiset jäivät puhtaasti uskonnollisista syistä, toiset taloudellisista. Pelkästään Granadan kuningaskuntaan on arvioitu jääneen vuoden 1609 karkotuksen jälkeen 10 000–15 000 moriskoa.