Yrjö Leino
Eduskunta- ja ministerivuodet

Vuoden 1945 eduskuntavaaleissa Leino valittiin kansanedustajaksi Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä SKDL:n edustajana. Eduskunnassa hän pysyi vuoteen 1951.
Paasikiven kolmanteen hallitukseen Leino tuli sisäministeriksi vuonna 1945. Myös seuraavassa, Pekkalan hallituksessa, hän oli sisäministeri. Hänen sisäministerikauteensa liitetään usein termi vaaran vuodet, koska sisäministeriön hallinnonala oli kommunistien hallussa ja heidän pelättiin suunnittelevan Suomen muuttamista kansantasavallaksi.lähde? Lisäksi sisäministeri Leino oli valvontakomission määräiltävissä. Leinon tärkeimmät operaatiot olivat:
Suomen valtiollisen poliisin valtaaminen kommunistimielisillä henkilöillä toukokuusta 1945 alkaen. Kun uusilla toimijoilla ei ollut vaadittavaa poliisikoulutusta, heidän virka-asemansa oli ”virkaatekevä” tai ”ylimääräinen”. Punainen Valpo alkoi koota ilmiantoja ja kortistoja venäläisten tai kommunistien arvostelemisesta sekä suomalaisten aikaisemmasta toiminnasta esimerkiksi suojeluskuntajärjestössä.
Virkakunnan puhdistaminen oikeistolaisista. Asia tuli esille kommunististen kansanedustajien kesäkuussa 1945 tekemässä välikysymyksessä, jonka mukaan ”fasistisen hengen henkilöitymät” ja ”hitleriläiset” on erotettava valtion virkakunnasta sekä armeijan, oikeuslaitoksen, diplomaattikunnan, oppilaitosten ja liikeyrityksien henkilöstöstä. Vuonna 1946 asetettiin niin sanottu puhdistuskomitea asiaa järjestelemään. Puhdistusoperaatio onnistui vain pieniltä osin (sisäministeriö ja Yleisradio).
Näkyvimpien vastustajien sulkeminen turvasäilöön. Se oli mahdollista, koska Suomessa säädettiin vuonna 1939 määräaikainen tasavallan suojelulaki sodan varalta. Sodan aikana lakia käytettiin kommunistien sulkemiseen turvasäilöön, ja sodan jälkeen kohteena olivat oikeistolaiset. Säilössä saatettiin pitää henkilöitä, vaikka heitä vastaan ei useinkaan voitu nostaa syytettä.
Niin sanottujen sotasyyllisten ja keväällä 1945 paljastuneeseen asekätkentään osallistuneiden rankaiseminen. Kumpaankin jouduttiin tekemään taannehtiva laki, koska teot eivät olleet rangaistavia sodanaikaisen lain mukaan.lähde?
Leinon epäitsenäinen asema valvontakomissioon nähden ilmeni selvimmin, kun hän luovutti valvontakomissiolle 20 hengen ryhmän, niin sanotut Leinon vangit. Ryhmä koostui Suomen kansalaisista ja Suomessa Nansenin passilla oleskelevista pakolaisista (lähinnä venäläisistä emigranteista). Tapahtuma alkoi, kun Leino määrättiin valvontakomission puhutteluun hotelli Torniin 20. huhtikuuta 1945. Kokemattomuutensa vuoksi Leino pyysi mukaansa Valpon silloisen päällikön Niilo Saarnion. Valvontakomission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov kertoi Leinolle ja Saarniolle, että valvontakomissio on paljastanut erittäin vaarallisen terroriryhmän, jonka jäsenet on viipymättä pidätettävä. Leino ja Saarnio totesivat, että ainoa vaihtoehto siinä tilanteessa oli totella Savonenkovin määräystä. Leino järjesti suomalaisia poliiseja tekemään pidätykset. Vangit kuljetettiin heti pidätystä seuranneena aamuna Leinon tietämättä Neuvostoliittoon. Vangittujen katoamista ei milloinkaan selvitetty pidätettyjen omaisille. Leino kertoi tapahtuneesta presidentti Paasikivellekin vasta myöhemmin.
Sisäministerinä Leino oli valtakunnan poliisivoimien ylin johtaja. Toukokuussa 1945 Valpon apulaispäälliköksi nimitettiin Aimo Aaltonen, josta tuli Valpon todellinen vahva mies. Alusta lähtien Leino ja Aaltonen tulivat keskenään toimeen melko huonosti. Aaltosen johdolla Valpon henkilökuntaan palkattiin luotettavia kommunisteja, joilla oli kuitenkin suuria vaikeuksia selviytyä virkansa hoidosta. Valvontakomission ilmaistua tyytymättömyytensä Valpon tehottomaan toimintaan Leino erotti Aaltosen ja sai samalla tästä verivihollisen, joka odotti sopivaa tilaisuutta kostoon.
Leino oli keväällä 1948 SKDL:n edustajana mukana valtuuskunnassa, joka neuvotteli Moskovassa neuvostojohdon kanssa YYA-sopimuksesta. Tosiasiassa hänet oli jo syrjäytetty kommunistiliikkeessä, ja hänen nimityksensä valtuuskuntaan huononsi neuvostojohdon luottamusta valtuuskuntaan. Tätä eivät valtuuskunnan nimittänyt presidentti J. K. Paasikivi eivätkä valtuuskunnan muut jäsenet kuitenkaan vielä tienneet. Ennen valtuuskunnan lähtöä Moskovaan Paasikivi jopa kutsui Leinon kahdenkeskiseen keskusteluun Presidentinlinnaan ja pyysi tätä vetoamaan appensa Otto Wille Kuusisen kautta Neuvostoliiton johtoon, jotta suomalaisten näkemykset YYA-sopimuksesta otettaisiin huomioon. Olle Leinon mukaan ainoa muu valtuuskunnan jäsen, joka ehkä tiesi Leinon ja neuvostojohtajien välirikosta, oli Urho Kekkonen.
Käytännössä Leino pelkäsi joutuvansa Moskovassa kaapatuksi ja oli täysin toimintakyvytön. Hän yritti välttää yksinjäämistä ja takertui epätoivoisesti muihin valtuuskunnan jäseniin. Käytännössä Leinon poliittinen ura oli päättynyt jo vuodenvaihteessa 1947–1948, kun valvontakomission johtaja Andrei Ždanov oli haukkunut Leinon Moskovassa ja käskenyt hänen erota sisäministerin tehtävästä. NKP oli edellyttänyt SKP:ltä kunnallisvaalien heikon tuloksen takia linjanmuutosta, mikä neuvostotapaan tarkoitti henkilömuutoksia SKP:n johdossa. NKP:n keskuskomitean nimissä Yrjö Leino oli määrätty pois SKP:n puoluejohdosta ja Suomen sisäministerin paikalta. Samassa yhteydessä SKP oli saanut uutta linjaansa koskevat ohjeet NKP:ltä.
Valtuuskunnan Moskovaan lähtöä edeltävänä päivänä Leino kävi puolustusvoimien komentajan Aarne Sihvon luona ja esitti tälle huolestumisensa sekä äärioikeiston että äärivasemmiston vallankaappausta enteilevästä liikehdinnästä. Hän pyysi, että armeija turvaisi järjestyksen Suomessa YYA-sopimuksesta käytävien neuvottelujen ajan. Tieto tästä kantautui kommunisteille, ja sen vuoksi heidän suhtautumisensa Leinoon muuttui välittömästi avoimen hyljeksiväksi. Alun perin myös Sihvon piti matkustaa Moskovaan osallistuakseen sotilasasiantuntijana YYA-neuvotteluihin, mutta hän jäikin nyt Suomeen.
Sisäministerikaudellaan Leino alkoholisoitui nopeasti. Pääministerin sihteeri Toivo Heikkilä kertoi muistelmissaan, että Leino saapui työpaikalleen sisäministeriöön yhä useammin myöhässä ja oli lounastunneilla vähäpuheinen ja äreäilmeinen. Sisäministerinä Leinoon kohdistui valtavia paineita niin kommunistien omasta keskuudesta kuin kommunismin vastustajienkin taholta, ja hän alkoi olla loppuun kulunut sekä henkisesti että fyysisesti.