stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maitolehtimittari

| Maitolehtimittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Lehtimittarit Scopula
Laji::  floslactata
Kaksiosainen nimi
 Scopula floslactata  (Haworth, 1809) 
Katso myös
   Maitolehtimittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maitolehtimittari (Scopula floslactata) on hyvin yleinen, vaalea mittariperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Maitolehtimittari on pohjaväriltään tasaisen kellertävänvalkoinen, keskikokoinen perhoslaji. Lukuun ottamatta siipiä kirjovaa pientä ruskeansävyistä pisteytystä siivet ovat lähes kuviottomat, sillä siiven poikki kulkevat, vaaleanruskeat poikkiviirut erottuvat vain heikosti, joillakin yksilöillä tuskin lainkaan. Jos ulompi poikkiviiru erottuu, se on terävästi mutkitteleva. Takasiivessä saattaa erottua tumma keskitäplä. Siivet ovat myös alapinnalta valkoiset. Perhosen niska on tumma. Siipiväli on 24–28 mm.
Samannäköinen laji on erityisesti mustikkalehtimittari (Scopula ternata), mutta myös muutamat muut lehti- ja valkomittarilajit.
Levinneisyys ja lentoaika

Maitolehtimittaria tavataan Alppien pohjoispuolisessa Euroopassa, josta levinneisyys jatkuu Venäjän poikki Japaniin saakka. Suomessa laji on yleinen pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Perhonen lentää toukokuun lopulta kesäkuun loppuun.
Elinympäristö ja elintavat

Laji viihtyy metsissä ja pensaikkoisilla paikoilla, joilla kasvaa toukan ravintokasvia. Perhonen on aktiivinen hämärän aikaan ja tulee valolle, mutta häirittynä pyrähtää helposti lentoon päivälläkin. Toukka talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi ja elää etenkin mustikalla (Vaccinium myrtillus), mutta myös voikukilla (Taraxacum) ja hierakoilla (Rumex).
Aiheesta muualla

Kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Cream Wave Scopula floslactata UK Moths. Viitattu 20.2.2023. (englanniksi)
Maitolehtimittari Suomen perhoset. Viitattu 20.2.2023.
Puranen, Harri: 12.32. Maitolehtimittari Vanha perhoskokoelma. Viitattu 20.2.2023.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q171379  Wikispecies: Scopula floslactata  ADW: Scopula_floslactata  BioLib: 52400  BOLD: 182400  CoL: 4VW25  EoL: 277868  EUNIS: 307454  Fauna Europaea: 444375  Fauna Europaea (new): a7427fac-c2a5-4157-acfc-50d89c7f4f71  GBIF: 5145409  iNaturalist: 358823  IRMNG: 10924490  LepIndex: 215754  LoB: 4725  MaBENA: ScopuFlosl  NBN: NBNSYS0000005766  NCBI: 934891  Observation.org: 9150  Open Tree of Life: 432440  Laji.fi: MX.61748
Kutina

Kutina saa ihmisen raapimaan kutiavaa kohtaa.
Kutina (pruritus) on raapimishalun herättävä epämieluisa tunne ihossa tai limakalvossa. Kutinan aistiminen ei kuitenkaan liity ihon tunto- tai kipuaistimuksiin.
Kutinan tärkein välittäjäelin on myeliinitupeton C-säie. Ihon tärkein kutinan välittäjäaine on ilmeisesti histamiini. Muita kutinaan vaikuttavia aineita kehossa ovat prostaglandiinit, proteaasit, takykiniinit, opioidit ja interleukiinit.
Syyt

Kutina voi johtua hyvin monesta eri syystä. Kutinan yleisin syy on tulehdus ihossa. Tulehdus voi aiheutua ihon kuivuudesta.
Herkkä iho, jollainen on joka toisella naisella ja joka viidennellä miehellä, reagoi kutinalla päivittäisiin pieniin ärsykkeisiin. Sellaisia ovat esimerkiksi karkea kangas, pesuaineet tai kosmeettiset tuotteet. Herkän päänahan tärkeimmät oireet ovat kutina ja kosketusarkuus. Herkkä päänahka ei liity muun ihon herkkyyteen.
Erilaisten hyönteisten ja loisten pistot ja puremat aiheuttavat usein kutisevan ihoreaktion. Erityisesti verta imevien hyönteisten erittämät, veren hyytymistä estävät aineet kutittavat ihon alle jouduttuaan.
Kutinassa voi olla kyse myös esimerkiksi nokkosihottumasta, syyhystä tai punajäkälästä. Muita syitä ovat esimerkiksi seerumin kolesterolimäärää alentavat lääkkeet eli statiinit, eräät verenpainelääkkeet, MS-tauti, maksa- ja munuaissairaudet, eräät syövät, psyykkiset tekijät sekä voimakkaaseen kipuun käytettävät opiaatit. Myös diabetekseen liittyvät ihoinfektiot tai hermovaurio voivat aiheuttaa kutinaa.
Lymfooman yhteydessä voi esiintyä kutinaa. Hogdkinin taudista kärsivistä joka neljännelle kehittyy kutinaa. Ihon T-solulymfoomassa kutina on tavallinen oire.
Dialyysipotilaista jopa 70–90 % kutiaa.
Jos kutina on psykologinen oire, se voi liittyä esimerkiksi stressiin tai ahdistuneisuuteen.
Hoito

Kutinan hoito suunnataan oireen takana olevaan tautiin, jos se tunnistetaan. Varsinaisia kutinalääkkeitä ei ole. Kuivaa ihoa hoidetaan kosteusvoiteilla, ihottumaa esimerkiksi kortisonivoiteilla tai sisäisellä kortisonilla. Myös Auringon ultravioletti B -säteily ja UVB-valohoito voivat helpottaa kutinaa.
Raapiminen helpottaa kutinaa nopeasti, mutta se voi johtaa kierteeseen ja ihon rikkoutumiseen.
Kirjallisuutta

Hannuksela, Matti: Kutina on pirullista – raapiminen taivaallista.  Duodecim, 2004.  ISBN 951-656-181-0
Eeva-Liisa Haimelin

| Eeva-Liisa Haimelin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Eeva-Liisa Marjatta Haimelin
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1943 (ikä 81) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1965–
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Eeva-Liisa Marjatta Haimelin (s. 28. maaliskuuta 1943 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Teatterikoulun jälkeen hän oli kiinnitettynä Kotkan kaupunginteatteriin vuosina 1965–1967. Hän siirtyi vuonna 1968 Helsingin kaupunginteatteriin, josta jäi eläkkeelle keväällä 2011. Helsingissä näyttämötöihin lukeutuivat muun muassa Kalle Holmbergin ohjaama Pohjalaisia ja Eija-Elina Bergholm ohjaama Lorcan Bernarda Alban talossa. Haimelin vieraili 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa Seinäjoen kaupunginteatterissa Shakespearen Juliana, vastanäyttelijänään teoksen ohjannut Jouko Turkka.
Haimelin on esiintynyt noin 30 elokuvassa ja televisiotuotannossa, kuten Kaappari (2013), Kuulustelu (2009), Mies vailla menneisyyttä (2002) ja Vaiennut kylä (1997). Hänet tunnetaan myös lausuntaesityksistään, joissa hän on tulkinnut kansainvälisten ja suomalaisten naisrunoilijoiden, mukaan lukien tätinsä Sylvi Kekkosen tekstejä.
Filmografia

Punatukka (1969)
Uuno Turhapuro (1973)
Linna (1986)
Kaivo (1992)
Vaiennut kylä (1997)
Armon aika (1999)
Silmä silmästä (1999)
Mies vailla menneisyyttä (2002)
Vieraalla maalla (2003)
Kuulustelu (2009)
Kaappari (2012)
95 (2017)
Metsäjätti (2020)
Aiheesta muualla

Eeva-Liisa Haimelin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Haisuapina

Haisuapina (engl. Skunk ape) on orankia muistuttava ihmisapina-kryptidi, jollaisia väitetään asuvan Yhdysvaltojen kaakkoisosissa Oklahomassa, Pohjois-Carolinassa ja Arkansasissa, mutta erityisen usein esiintyy mainintoja Floridan Evergladesin kansallispuistosta. Olio on nimetty ulkonäkönsä ja siitä leviävän vastenmielisen hajun mukaan. Hajua on verrattu pilaantuneeseen kaaliin, vuohenlantaan ja mädänneeseen lihaan. Erään todistajan mieleen tuli koira, jota ei ole pesty vuoteen ja joka joutuu äkisti sateeseen. Yhdysvaltojen Kansallispuistopalvelun mukaan haisuapina kuuluu vain paikalliseen tarinaperinteeseen. Erityisen runsaasti havaintoja on 1960- ja 1970-luvulta Floridan suoalueelta.
Myakka-kuvat

Vuonna 2000 tuntematon henkilö lähetti kaksi valokuvaa haisuapinaksi väitetystä oliosta floridalaisen Sarasotan poliisiasemalle (joidenkin lähteiden mukaan sheriffintoimistoon). Niiden liitteenä oli kirje naiselta, joka sanoi ottaneensa kuvat takapihaltaan. Kirjeen kirjoittajan mukaan olento oli iltaisin tullut syömään omenia hänen puutarhaansa. Hän epäili, että kyse oli karkuteille lähteneestä orangista. Poliisi kävi talolla useita kertoja, mutta aina olio oli ehtinyt kadota. Yhdysvaltalaisten isojalka-harrastajien mukaan kyse on haisuapinaa esittävistä kuvista.
Loren Coleman on tutkinut Myakka-kuvia jäljitettyään niiden alkulähteen Sarasotan piirikuntaan "Fruitvillen ja Tuttlen tienristeyksessä olevaan Eckerd-kuvalaboratorioon".
Aiheesta muualla

Bigfoot!: The True Story of Apes in America (NY: Paraview Pocket-Simon and Schuster, 2003, ISBN 0-7434-6975-5), Teos sisältää apinoita, haisuapinoita ja Myakka-kuvia käsittelevää historiallista aineistoa.
Loren Coleman ja Patrick Huyghe, The Field Guide to Bigfoot, Yeti, and Other Mystery Primates Worldwide, kuv. Harry Trumbore, ISBN 0-380-80263-5
Smelly Bigfoot: The Skunk Ape, About.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Unknownexplorers.com - Skunk Ape
Erkki Hakkiluoto

Erkki Aatos Hakkiluoto (1927–2016) oli suomalainen kuoronjohtaja ja musiikkineuvos (1995).
Hakkiluoto valmistui opettajaksi Rauman seminaarista vuonna 1950. Hän opetti Harjavallassa ja Helsingin Pakilassa ennen siirtymistä Poriin. Hakkiluoto jäi eläkkeelle Itä-Porin yläasteelta vuonna 1987. Musiikkikoulutuksensa hän oli saanut Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkiosastolla, jossa hän opiskeli muun muassa urkujen- ja pianonsoittoa, laulua sekä musiikin teoriaa.
Hakkiluoto johti uransa aikana monia kirkko- ja mieskuoroja. Hän oli Porin Mies-Laulun taiteellinen johtaja vuosina 1965–2000. Hänen seuraajansa tehtävässä on Guido Ausmaa. Hakkiluoto oli Suomen Mieskuoroliiton hallituksen jäsen vuosina 1965–1995 ja Sulasolin Satakunnan piirihallituksen puheenjohtaja vuosina 1980–1989. Hän sai monia tunnustuksia, kuten director musices -arvonimen (1978), musiikkineuvoksen arvonimen (1995), Suomen Mieskuoroliiton kunniamerkin (1995) ja Sulasolin kultaisen kunniamerkin (1997). Hän oli Suomen Mieskuoroliiton kunniajäsen 12. maaliskuuta 2005 – 25. toukokuuta 2016.
Suvianna Hakalehto

| Suvianna Hakalehto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1966 Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  oikeustieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Suvianna Kaarina Hakalehto (ent. Hakalehto-Wainio; s. 16. heinäkuuta 1966 Helsinki) on suomalainen juristi ja oikeustieteen tohtori, joka työskentelee Itä-Suomen yliopiston oikeustieteen, erityisesti lapsi- ja koulutusoikeuden professorina. Hän on ensimmäinen lapsioikeuden professori Suomessa.
Hakalehto valmistui oikeustieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2009. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa oli Valta ja vahinko: Julkisen vallan käyttäjän vahingonkorvausvastuu vahingonkorvauslaissa.
Työurallaan Hakalehto on toiminut Helsingin yliopiston julkisoikeuden yliopistonlehtorina (2007–2009) ja tutkijatohtorina (2010–2011). Tämän jälkeen hän oli MLL:n asiantuntijalakimies (2012–2013). Hän toimi Itä-Suomen yliopiston lapsi- ja koulutusoikeuden apulaisprofessorina (2014–2018), jonka jälkeen hänestä tuli saman aihepiirin professori. Luottamustehtävänään hän on ollut Lapsioikeusjuristit ry:n puheenjohtaja (2013–).
Teoksia

Hakalehto, Suvianna: Lapsioikeuden perusteet. Alma Talent, 2018. ISBN 978-952-14-3004-6
Hakalehto, Suvianna – Toivonen, Virve (toim.): Lapsen oikeudet lastensuojelussa.  Kauppakamari, 2016. ISBN 978-952-246-443-9.
Hakalehto-Wainio, Suvianna: Oppilaan oikeudet opetustoimessa. Lakimiesliiton kustannus, 2012. ISBN 978-952-246-134-6.
Hakalehto-Wainio, Suvianna: Valta ja vahinko: Julkisen vallan käyttäjän vahingonkorvausvastuu vahingonkorvauslaissa. Väitöskirja. Talentum, 2008. ISBN 978-952-14-1306-3.
Vaaleanpunainen

Vaaleanpunainen tarkoittaa punaisen vaaleita sävyjä, joita on useita. Nimeä pinkki käytetään suomen kielessä sekä viittaamaan tiettyyn voimakkaaseen vaaleanpunaiseen sävyyn,  että viittaamaan yleisesti vaaleanpunaiseen.
Käyttö ja symboliikka

Vaaleanpunainen ja muut pastellivärit yleistyivät vaatetuksessa vasta 1700-luvulla. Tätä ennen se oli harvinainen väri, koska aatelisto suosi tummempia punaisen sävyjä. Vaaleanpunaisen yleistymiseen vaikutti erityisesti Ludvig XV:n rakastajatar Madame de Pompadour (1721–1764)
1800-luvun Englannissa vaaleanpunaista käytettiin poikalasten vaatetuksessa ja aikuiset miehet suosivat tummanpunaista. Vaaleanpunaista pidettiin maskuliinisena värinä, ja tytöt puettiin usein valkoiseen ja siniseen. Nykyään vaaleanpunainen yhdistetään tyttöihin ja naiseuteen ja vastaavasti sininen poikiin ja miehuuteen. Tyypillisesti tytöille suunnatut lelut tehdään vaaleanpunaisiksi. Vaaleanpunainen on muuttunut maskuliinisesta väristä feminiiniseksi väriksi 1930- ja 1940-lukujen aikana, jolloin myös sininen on muuttunut poikien väriksi.
Yhdysvalloissa vaaleanpunainen nousi suureen suosioon naisten vaatetuksessa ja sisustuksessa 1950-luvun puolessavälissä presidentti Dwight D. Eisenhowerin puolison Mamien vaikutuksesta. Stanley Donenin elokuvassa Rakastunut Pariisissa (Funny Face, 1957) on laulu ”Think Pink”, jolla muotilehden päätoimittaja Maggie Prescott (Kay Thompson) julistaa uuden muotitrendin alkaneeksi.
Monet feministit ovat tuominneet vaaleanpunaisen, koska heistä se edustaa naisia sortavaa, vanhaa naiskuvaa. Kuitenkin monet muut naiset ovat halunneet säilyttää vaaleanpunaisen ja muita naiseuden stereotyyppisiä ominaisuuksia ja olla ylpeitä niistä.lähde?
Miehillä vaaleanpunaiseen pukeutuminen on yhdistetty usein homoseksuaalisuuteen. Natsien keskitysleireillä seksuaalirikolliset (joihin myös homoseksuaalit laskettiin) joutuivat käyttämään tunnuksenaan vaaleanpunaista kolmiota (katso Keskitysleirivankien tunnukset).
Yleisesti halvat vaaleanpunaiset muoviset esineet voidaan nähdä klišeisinä tyyppiesimerkkeinä niin sanotusta krääsästä tai kitchistä, pinnallisuutta ja huonoa makua ilmentävästä turhasta tavarasta.
Helsingissä heräsi vuonna 1996 vilkas keskustelu nykytaiteen museo Kiasman rakennustyömaata ympäröineestä vaaleanpunaisesta aidasta, joka kulki Mannerheimin patsaan läheltä. Kilpailun voittajatyönä toteutettu ratkaisu oli muun muassa kuvanveistäjä Laila Pullisen ja arkkitehti Osmo Siparin mielestä hyvän maun vastainen ja häpäisi lähistöllä olevia kansallisia monumentteja.
Tunnettuja vaaleanpunaisia asioita

Ihmisen huulet ja limakalvopinnat ovat tyypillisesti vaaleanpunaisia.
Tunnetuimpia vaaleanpunaisia eläimiä lienevät flamingot, joiden höyhenten värin synnyttää niiden ruokavalioon kuuluvan planktonin sisältämä karotenoidi.
Vaaleanpunainen (tai ruusunpunainen) talo, Casa Rosada on Argentiinan hallituksen ja presidentin työskentelypaikka.
Vaaleanpunainen pantteri tunnetaan Peter Sellersin komedioista, sekä piirroshahmona. Pink Panther on alun perin brittiläisten kaukopartioiden aavikkopinkillä (engl. Desert Pink) maalattujen Land Roverien lempinimi. Aavikkopinkki sulautuu hyvin aavikon hiekkamaastoon.
Barbie-nuken logo on vaaleanpunainen. Suurin osa Barbien huonekaluista ja tavaroista (hiusharjasta avoautoon) on tehty vaaleanpunaisesta muovista.
Vaaleanpunaista samppanjaa, roseesamppanjaa, pidetään romanttisena juomana. Se on usein erittäin kallista ja koko Champagnen alueen samppanjatuotannosta vain 3–4 %lähde? on vaaleanpunaista.
Sanonnoissa

Vaaleanpunaisten lasien läpi maailmaa katseleva ihminen näkee vain hyvät asiat.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
coloria.net - vaaleanpunainen
14. divisioona (jatkosota)

| Jatkosodan 14>  divisioona |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941 - 1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Sodat ja taistelut:  Rukajärven alue
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  kenraalimajuri Erkki Raappana
14. divisioona on Maanselän sotilasläänin perustama divisioona jatkosodassa. Kyseiseen sotilaslääniin kuuluivat Iisalmen ja Kainuun suojeluskuntapiirit.
Perustaminen

Maaselän sotilasläänin esikunta sai 18. kesäkuuta 1941 Päämajan käskyn perustaa 14. divisioonan esikunnan. Käskyn mukaan divisioona tulisi toimimaan suoraan Päämajan alaisena ja se vastaanotti 26. kesäkuuta rajanvartioinnin välirauhan aikaiselta 10. prikaatilta. Samassa yhteydessä divisioona sai hyökkäystehtävän, mikäli sotatoimet Neuvostoliittoa vastaan alkaisivat. Divisioonan tuli vallata Lentiera ja Repola sekä suojata oikealla ja vasemmalla olevien joukkojen eteneminen.
Perustamisen jälkeen divisioonaan kuuluivat muun muassa seuraavat yksiköt:
Jalkaväkirykmentti 10 (JR 10)
Jalkaväkirykmentti 31 (JR 31)
Jalkaväkirykmentti 52 (JR 52)
Kevyt osasto 2 (KevOs 2)
Kenttätykistörykmentti 18 (KTR 18)
Raskas patteristo 29 (RaskPsto 29)
Pioneeripataljoona 24 (PionP 24)
Viestipataljoona 30 (VP 30)
262. ilmatorjuntakonekiväärikomppania (262. ItKKK)
14. divisioona pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaan, joka pääsääntöisesti onnistuikin. Puolustusvoimien materiaalitilanteesta johtuen määrävahvuuksia ei kuitenkaan kaikilta osin saavutettu. Divisioonan miesvahvuus oli tavanomaista divisioonaa vahvempi vahvuuden ollessa divisioonan hyökkäysvaiheessa heinä-marraskuussa 1941 noin 21 000 miestä ja senkin jälkeen edelleen 15.000 miestä. Lottia Rukajärven suunnalla palveli noin 1 000 lottaa.
Sotatoimet > Hyökkäysvaihe heinä-syyskuussa 1941

Päämajan 25. kesäkuuta 1941 annetun käskyn mukaan 14. divisioonan tuli olla hyökkäysvalmis 27. kesäkuuta mennessä. Divisioonaa oli suoraan päämajan alainen. Divisioona suoritti tiedusteluretkiä rajan taakse ottaen selkoa neuvostojoukoista. 4. heinäkuuta suomalaisdivisioona ylitti rajan. JR 10, JR 52 ja JR 31 etenivät Repolaan 8. heinäkuuta mennessä. Suomalaisten joukkojen eteläisellä sivustalla hyökännyt vahvennettu pataljoona valtasi Lentieran seuraavana päivänä. Pohjoisella sivustalla eteni vahvennettu komppania. 14. divisioonaa vastassa oli JR 337 neuvostoliittolaisesta 54. divisioonasta.
Repolan valtauksen jälkeen 14. divisioona jumittui kahdeksi viikoksi taisteluihin Omeliasta. Tilanne raukesi saarrostushyökkäyksellä 24. heinäkuuta mennessä. Divisioona eteni jälleen nopeasti, kunnes Ontrosenvaarassa neuvostojoukkojen vahvistukset pysäyttivät hyökkääjät. Suomalaiset saivat läpimurron Ontrosenvaarassa 12. elokuuta. Tämän jälkeen divisioona lepäsi melkein kuukauden, ennen kuin aloitti uudelleen hyökkäyksensä 5. syyskuuta. Rukajärven kylän divisioona saavutti 11. syyskuuta. Tämän jälkeen divisioona jatkoi etenemistään, kunnes 17. syyskuuta se sai käskyn ryhmittyä puolustukseen saavuttamalleen tasalle. Rintama kulki Nuokkijärveltä Ontajokea myöten Ontajärvelle ja Seesjärvelle. Tällä tasalla rintama pysyi sodan loppuun asti.
Vähän aikaa 14. divisioonan etenemisen jälkeen sen kaakkoispuolella II armeijakunta eteni nopeasti Soutjärven kautta Seesjärvelle, jonka sen joukot saavuttivat 25. lokakuuta. 7. marraskuuta II armeijakunnan joukot kohtasivat Rukajärven suunnan 14. divisioonan Volomajoella.
Komentajat

eversti Erkki Raappana (31. joulukuuta 1941 kenraalimajuriksi) 20. kesäkuuta 1941 – 11. joulukuuta 1944
Tappiot

Yhtymien Päämajalle tekemien määräaikaisilmoitusten mukaan 14. divisioonan kokonaistappiot kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina olivat jatkosodan aikana yhteensä 7 237 miestä.
Panssarintorjuntatykki Kiestingin suunnalla.
Hakametsä

| Hakametsä |
| --- | --- |
 Rivitaloaluetta Riihipellonkadulla
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Keskustan suuralue
Suunnittelualue:  Kaleva
Koordinaatit:  61°29′29″N, 023°50′03″E
Kaupunginosa nro:  012
Postinumero(t):  33530
Lähialueet:  Huikas, Kaleva, Kalevanrinne, Kissanmaa, Messukylä, Ristinarkku, Uusikylä, Vuohenoja
Hakametsä on pienehkö Tampereen kaupunginosa, joka sijaitsee noin neljän kilometrin päässä keskustasta. Hakametsän naapurikaupunginosia ovat Huikas, Ristinarkku, Messukylä, Vuohenoja, Kalevanrinne, Kaleva, Kissanmaa sekä Uusikylä.
Hakametsä oli aikoinaan Messukylän pappilan laidunmaata, ja sitä alettiin asuttaa 1800-luvun loppupuolella. Ensimmäisinä asukkaina mainittiin "puutarhuri Juho Fritzkopf, kirvesmies August Heino, sekatyömies Nestor Rajala, lihakauppias Kalle Lindevall, puutarhuri Aksel Gauffin, leipuri Kustaa Eklund ja leipuri Lahtinen". Hakametsän ja Ristinarkun ensimmäiset asemakaavat vahvistettiin 1950-luvulla. Suomen ensimmäinen jäähalli valmistui Hakametsään vuoden 1965 jääkiekon maailmanmestaruuskisoja varten.
Kirjallisuutta

Kukkula, Juhani: Synnyinseutuni : Hakametsä, Vuohenoja.  Tampere:  Juhani Kukkula, 2014.  ISBN 978-952-93-3692-0
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Magdalena Hai

| Magdalena Hai |
| --- | --- |
 Magdalena Hai Finnconissa 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1978 Jyväskylä
Kansalaisuus:  suomalainen
Kirjailija
Tyylilajit:  steampunk, nuortenkirjallisuus, lastenkirjallisuus
Esikoisteos:  Kerjäläisprinsessa (2012)
Palkinnot
 Tulenkantaja-palkinto 2017  Blogistanian Kuopus 2018   Kaarina Helakisa -palkinto 2020   Lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia 2023 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Magdalena Hai (kirjailijanimi; alun perin Anne-Mari Lahtinen, s. 1978 Jyväskylä) on suomalainen kirjailija. Hänen teoksensa Kerjäläisprinsessa (Karisto, 2012) oli ensimmäinen suomalainen steampunk-romaani, ja hän on kirjoittanut myös steampunk-novelleja.
Kerjäläisprinsessa oli ehdolla Lasten LukuVarkaus -palkinnon saajaksi vuonna 2013 ja se voitti Kirjava Kettu -palkinnon 2014. Magdalena Hai sai vuoden 2017 Tulenkantaja-palkinnon teoksestaan Kurnivamahainen kissa. Vuonna 2018 Royaumen aikakirjat -sarjan avausteos Kolmas sisar oli lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-ehdokkaana. Vuonna 2020 Haille myönnettiin Kaarina Helakisa -palkinto.
Hai sai lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandian vuonna 2023 nuorten kauhuromaanilla Sarvijumala, joka käsittelee kauhun keinoin surua ja menetystä. Finlandia-palkitut on tapana kutsua seuraavan vuoden Linnan juhliin, mutta Magdalena Hai kieltäytyi kutsustaan protestiksi Orpon hallituksen ja perussuomalaisen puolueen politiikkaa sekä Wille Rydmanin asemaa vastaan.
Teokset > Gigi ja Henry -trilogia

Kerjäläisprinsessa. Hämeenlinna: Karisto, 2012. ISBN 9789512355938.
Kellopelikuningas. Hämeenlinna: Karisto, 2013. ISBN 9789512356607.
Susikuningatar. Hämeenlinna: Karisto, 2014. ISBN 9789512358519.