stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kenmu-restauraatio
Kalenterin erikoisuudet

Kenmu-kausi on epämääräinen ajanjakso, jolla on kaksi eri kestoa. Koska japanilainen aikakausinimi (jap. 年号, nengō) vaihtuu keisarin mukana ja keisarillinen hovi jakautui kahtia vuonna 1336, kaksi eri osapuolta laskivat Kenmu-kauden eri tavoin. Eteläisen hovin mukaan Kenmu-kausi seurasi Genkō-kautta ja sen ymmärrettiin käsittäneen vuodet 1334–1336 ennen Engen-kauden alkua. Kilpailevan pohjoisen hovin mukaan se käsitti vuodet 1334–1338 ennen Ryakuō-kautta. Koska hävinnyttä eteläistä hovia pidetään kaikesta huolimatta legitiiminä, historioitsijat käyttävät sen ajanlaskua.
Kirjallisuus

Goble, Andrew Edmund: Kenmu: Go-Daigo's Revolution.  Harvard Univ Asia Center, 1996.  ISBN 9780674502550
Kamiya, Michinori: Fukaku aruku – Kamakura shiseki sansaku vol. 1 & 2, s. 97.  Kamakura:  Kamakura shunshūsha, 2008.  ISBN 4774003409
Keisari Go-Daigo
Ashikaga Takaujin muotokuva.
Prinssi Morinagan patsas Kamakura-gū-temppelillä Kamakurassa.
William Gilbert

| William Gilbert |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1544 Colchester, Essex, Englanti
Kuollut: 10. joulukuuta 1603 Lontoo tai Colchester, Englanti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  St John's College
Tutkimusalue:  Fysiikka, lääketiede
Tunnetut työt:  Ensimmäisiä magnetismia ja sähköä tutkinut tieteilijä
William Gilbert (tai Gilberd; 1544–1603) oli englantilainen fyysikko ja lääkäri, joka tutki sähköä ja magnetismia. Hän esitti ensimmäisenä teorian Maan magneettikentästä.
Hänen elämäntyönsä oli 18 vuoden magnetismin alalla suoritettujen kokeiden tuloksena syntynyt teos De Magnete, jossa hän käsitteli laajalti magneettisia ilmiöitä. Gilbert kehitti myös lukuisia menetelmiä tuottaa ja voimistaa sähköä.
Elämäkerta

Gilbert syntyi Englannin Colchesterissa Lontoon lähellä vuonna 1544. Hän ryhtyi opiskelemaan matematiikkaa vuonna 1550 ja hänestä tuli lääketieteellisen koulun matematiikan opettaja vuonna 1564. Gilbert valmistui Cambridgen yliopistosta lääkäriksi vuonna 1569. Lääketieteen ohella hän teki kokeita kemian, sekä magnetismin ja sähkön alalla. Hänestä tuli Royal College of Physiciansin johtaja, ja vuonna 1600 hänestä tuli kuningatar Elisabet I:n hovilääkäri. Toimi ei kestänyt kauan, sillä kuningatar kuoli maaliskuussa vuonna 1603. William Gilbert kuoli itse saman vuoden marraskuussa ruttoepidemian aikana.
Tieteellinen ura

Gilbert käytti aikansa pohtimalla ja tutkimalla fysikaalisia kysymyksiä ja kirjoittamalla kuuluisan kirjansa De Magnete, joka julkaistiin vuonna 1600. Teos oli 18 vuoden työn tulos. De Magnete oli tärkeä teos tieteellisten menetelmien kehityksen kannalta, ja siitä saivat vaikutteita muun muassa Galileo Galilei ja Johannes Kepler.
Kuusiosaisen teoksen ensimmäinen osa käsitteli yleistä tietoa magnetismista ja loput viisi osaa käsittelivät magnetismin aiheuttamia ilmiöitä; vetovoimaa, kompassineulan suuntautumista, deklinaatiota, inklinaatiota ja kiertoliikettä.
Teoksessaan Gilbert esitti teorian, jonka mukaan kompassin neula osoittaa pohjoiseen, koska Maa itse on magneettinen. Hän tutki myös hankaussähköä ja otti ensimmäisenä käyttöön sähköä tarkoittavan termin electricitas, joka juontuu kreikan sanasta electron eli meripihka ja josta monien kielien sähköä tarkoittavat sanat johtuvat. Hänen kokeensa osoittivat, että meripihkan lisäksi monet muutkin aineet kuten lasi, timantti, kovettuneet hartsit, rikki ja sinettilakka tulivat hankaamalla sähköisiksi eli niihin latautuu staattista sähköä, esimerkiksi metallit sitä vastoin eivät.
Gilbert esitti, että sähkö ja magnetismi olivat eri asioita, eikä niillä ollut toistensa kanssa tekemistä. Tämän tiedon osoitti kuitenkin Hans Christian Ørsted vääräksi kaksisataa vuotta myöhemmin.
Georgian nimi

Nimi Georgia on Kaukasiassa sijaitsevasta valtiosta käytetty eksonyymi. Maan georgiankielinen nimi on Sakartvelo (georg. საქართველო). Eksonyymille on annettu erilaisia etymologioita: sen on sanottu olevan peräisin kreikan kielen sanasta γεωργός (”maanviljelijä”), Pyhän Yrjön nimestä tai todennäköisemmin nimistä, joita muinaiset persialaiset käyttivät georgialaisista. Georgiankielinen nimi on johdettu Kartlin alueelta, joka on Georgian ydinalue ja joka tunnettiin antiikin ja Bysantin lähteissä nimellä Iberia. Georgialaiset heimot yhdistyivät varhaiskeskiajalla kulttuurillisesti ja poliittisesti Kartlin ympärille.
Omakielinen nimi > Alkuperä

Georgian kielellä maata kutsutaan nimellä Sakartvelo (საქართველო). Sana koostuu kahdesta osasta. Sen juuri kartvel-i (yks., ქართველ-ი) viittasi alun perin Georgian ydinalueen Kartlin asukkaaseen. 800-luvun alkuun mennessä sanan ”Kartli” merkitys laajeni käsittämään muut keskiajan Georgian alueet, joita sitoivat yhteen uskonto, kulttuuri ja kieli. Georgian kielen sirkumfiksi sa-X-o on tavallinen maantieteellisestä alueesta käytetty rakenne, joka tarkoittaa ”X:n asuttamaa aluetta”, kun X on etnonyymi.
Nimi ”Kartli” esiintyy ensimmäisen kerran kirjoitettuna 400-luvun tekstissä Tsamebaj tsmidisa Šušanikisi dedoplisaj (suom. Pyhän kuningatar Šušanikin marttyyrius), joka on vanhin säilynyt georgiankielinen teos. Keskiaikaisen kronikan Kartlis tskhovreba mukaan Kartli on saanut nimensä georgialaisten myyttiseltä kantaisältä Kartlosilta, joka rakensi kaupungin Mtkvarin varrelle; sitä kutsuttiin nimellä Kartli (luultavasti myöhempi Armazi), ja nimi yleistyi myöhemmin tarkoittamaan koko Kartlosin ja hänen jälkeläistensä hallitsemaa maata. Kartlos vaikuttaa olevan keskiajan keksintö, ja teoria hänestä Kartlin perustajana ei ole vakuuttava. Keskiaikainen kronikoitsija käyttää hänen nimestään luonteenomaisesti muotoa, jossa on kreikan nominatiivisuffiksi –ος (os), ja yrittää siten Georgia State Universityn Stephen Rappin mukaan "tuoda kertomukseen mielikuvan antiikista".
Professori Giorgi Melikišvili on liittänyt Kartli-nimen sanaan karta (georg. ქართა), jota käytetään mingrelin kielessä (georgian lähisukulaiskieli) ja joissakin länsigeorgialaisissa murteissa. Se tarkoittaa ”karja-aitausta” tai ”aidattua paikkaa”. Juuri kar esiintyy lukuisissa paikannimissä ympäri Georgiaa, ja Melikišvilin näkemyksen mukaan sen merkitys on samanlainen kuin vastaavalla indoeurooppalaisella kantasanalla; vertaa germaaninen gardaz (”aidattu alue”, ”piha”), liettuan gardas (”aidattu paikka”, ”aita”, ”karja-aitaus”), muinaiskirkkoslaavin gradu (”puutarha”, myös ”kaupunki”) ja heetin gurtas (”linnoitus”). Nimeä on yritetty liittää myös antiikin lähteiden khaldoi- ja gorduene-kansojen nimiin.
Omakielinen nimi > Kehitys

Varhaisin tunnettu teksti, jossa nimeä ”Sakartvelo” on käytetty, on Pseudo-Džuanšerin noin vuonna 800 laatima georgialainen kronikka. Seuraavan 200 vuoden aikana nimen käyttö muuttui niin, että se alkoi tarkoittaa kaikki georgialaiset alueet käsittävää kuningaskuntaa, joka syntyi Kartlin eli Iberian ja Apkhazetin eli Abasgian yhdistyessä kuningas Bagrat III:n hallintaan vuonna 1008. Nimeä alettiin käyttää yleisesti virallisissa yhteyksissä kuitenkin vasta 1200-luvun alussa.
Muisto ja unelma yhdistyneestä Georgiasta – Sakartvelo – jatkoi elämistään vielä 1400-luvun poliittisen katastrofin jälkeen, kun Georgian kuningaskunta hajosi kolmeksi erilliseksi kuningaskunnaksi, Kartliksi, Kakhetiksi ja Imeretiksi, ja viideksi ruhtinaskunnaksi, jotka olivat Samtskhe, Samegrelo, Guria, Svanetia ja Abhasia. Niinpä myöhemmät Kartlin kuninkaat eivät luopuneet koko Georgiaa hallinneiden monarkkien arvonimistä, sillä he pitivät itseään aiempien kuninkaiden laillisina seuraajina. Ajatus yhtenäisestä Georgiasta hallitsi myös 1700-luvun alussa eläneen Bagrationi-hallitsijasuvun jäsenen prinssi Vakhuštin historiankirjoitusta. Hänen teoksellaan Aghtsera sameposa Sakartvelosa (georg. აღწერა სამეფოსა საქართველოსა, ”Georgian kuningaskunnan kuvaus”) oli huomattava vaikutus myöhempään käsitykseen Sakartvelo-nimen merkityksestä. Vaikka Georgia oli Vakhuštin elinaikana jakautunut useisiin toisiaan vastaan kamppaileviin kuningas- ja ruhtinaskuntiin, hän piti näiden valtiomuodostelmien menneisyyttä ja nykytilaa yhden kansakunnan historian osasina. Sen jälkeen kun Kartlin ja Kakhetin kuningaskunnat jälleenyhdistyivät vuonna 1762, nimestä Sakartvelo tuli uudesta itägeorgialaisesta valtiosta käytetty virallinen synonyymi, mutta se alkoi jälleen tarkoittaa koko Georgiaa myöhemmin Venäjän keisarikunnan valtakaudella 1800-luvulla. 26. toukokuuta 1918 maa itsenäistyi ja sen nimeksi otettiin Sakartvelos demokratiuli respublika eli Georgian demokraattinen tasavalta. Siitä tuli Sakartvelos sabtšota sotsialisturi respublika, Georgian sosialistinen neuvostotasavalta, 25. helmikuuta 1921 ja Sakartvelos respublika, Georgian tasavalta, 14. marraskuuta 1990. Vuoden 1995 perustuslain mukaan valtion virallinen nimi on Sakartvelo, jonka suomenkielinen vastine on yksinkertaisesti ”Georgia”.
Eksonyymi > Länsieurooppalainen nimi

Eurooppalainen nimi ”Georgia” on luultavasti peräisin sanoista gurğ tai ğurğ, joita persialaiset ja arabit käyttiivät georgialaisista. Länsieurooppalaiset ristiretkeilijät ja pyhiinvaeltajat kohtasivat nimen Pyhällä maalla ja kirjoittivat sen muotoon Georgia (myös Jorgania, Giorginia ja niin edelleen). He katsoivat maan saaneen nimensä Pyhältä Yrjöltä (kreik. Άγιος Γεώργιος, Hagios Georgios), joka oli georgialaisten keskuudessa suosittu. Tätä selitystä kannattivat muiden muassa Jacques de Vitry ja Franz Ferdinand von Troilo. Toisen teorian mukaan ”Georgia”-nimen merkitys liittyi kreikan ja latinan juuriin γεωργός (”maanviljelijä”) ja georgicus (”maataloudellinen”). Sen popularisoijiin lukeutui esimerkiksi Jean Chardin. Tämän selityksen kannattajat viittasivat joskus antiikin lähteisiin, kuten Pliniukseen ja Pomponius Melaan. Heidän mainitsemansa ”georgi”-kansat (Plinius, IV.26, VI.14; Mela, De Sita Orb. i.2, &50; ii.1, & 44, 102.) olivat kuitenkin yksinkertaisesti maata viljeleviä heimoja, jotka piti erottaa vaeltavista ja eläimiä paimentavista naapureistaan Pantikapaion-joen toisella puolella (Tauricassa eli Krimillä).
1800-luvulla tutkijat kyseenalaistivat eurooppalaiset kansanetymologiat. Marie-Félicité Brosset kannatti teoriaa, jonka mukaan Georgia oli saanut nimensä Mtkvari-joelta reittiä Kuros-Cyrus-Kura-Djurzan. Todellisuudessa vaikuttaa siltä, että ”Georgia” on lainattu eurooppalaisiin kieliin 1000- tai 1100-luvulla syyrian sanasta gurz-ān/gurz-iyān ja arabian sanasta ĵurĵan/ĵurzan, jotka ovat vuorostaan peräisin persian termistä gurğ/gurğān. Muinais- ja keskipersiassa sana esiintyi muodossa vrkān/waručān, eikä sen alkuperää varmasti tunneta, mutta se muistuttaa Kaspianmeren itäpuolen paikannimeä Gorgan, joka on peräisin keskipersian sanasta varkâna eli ”susien maa”. Sen etymologia saattaa olla sama kuin muinaisarmenian Georgiaan viittaavalla sanalla Virk' (Վիրք) ja se saattaa olla lähde kreikkalais-roomalaiselle nimelle Iberi (Ἴβηρες). Antiikin kirjailijat käyttivät nimeä myös Iberian niemimaalla asuvista ibereistä.
Eksonyymi > Venäläinen nimi

Venäläinen eksonyymi Gruzija (Грузия) on myös persialais-arabialaista alkuperää. Se esiintyy ensimmäisen kerran Ignati Smolnjaninin matkapäiväkirjoissa muodossa gurzi (гурзи) vuonna 1389 ja Afanasi Nikitinillä muodossa gurzynskaja zemlja (Гурзыньская земля, ”Gurzinin maa” vuosina 1466–1472. Nimi on lainattu venäjästä useisiin slaavilaisiin kieliin, kuten tšekkiin (Gruzie), puolaan (Gruzja) ja serbiaan (Грузија), unkariin (Grúzia) ja baltian maiden kieliin (vir. Gruusia, latv. Gruzija, liett. Gruzija). Myös japaninkielinen nimi Gurujia (jap. グルジア) ja vietnamin Gruzia on lainattu venäjästä.
Venäläinen nimi otettiin hepreaan muodossa גרוזיה (Gruzija). Sitä käytettiin yhdessä nimien גיאורגיה (Georgia) ja גורג'יה (Gurdžia) kanssa. Gruzija kuitenkin yleistyi 1970-luvulla, luultavasti siksi, että Israeliin muutti valtavasti kaksikielisiä georgiaa ja venäjää puhuvia juutalaisia. Elokuussa 2005 Georgian Israelin-suurlähettiläs Laša Žvania pyysi heprean puhujia palaamaan nimeen Georgia ja hylkäämään nimen Gruzija.
Suomen kielessä

Samuel Rinta-Nikkolan 1800-luvun alussa kääntämässä Daniel Djurbergin teoksessa Geografia alkavillen Georgia luetaan Persian osaksi ja sitä kutsutaan nimellä ”Gurdschistan”:
»Maa on nijn kaunis ia climati eli ilma nijn suloinen, että me uskomme sijtä iällens löytyvän Edenin maa-kunnan, iosa Paradisi on maannut. Se seiso erinäisistä staatijsta, ioista förstin lääni Grusinia, Imireti ja Kaidaki samoin republiki Awchas ovat näköisimmät. Religioni nijsä molemmisa edellisisä on kristillinen, mutta nijsä molemmisa iälkimmäisisä on Mahdomedin oppi. Imereti seiso Ryssän suoieluxen alla, mutta Grusinia selijttää itzens sen ala.»
Kirja kertoo lisäksi, että ”Grusinian” pääkaupunki on Tiflis, eli Tbilisi. Ilmeisesti nimi viittaa Kartliin. Ensimmäisessä suomenkielisessä tietosanakirjassa eli Isossa mustassa tietosanakirjassa, jonka julkaisu aloitettiin vuonna 1909, maata kutsutaan nimellä ”Georgia”. Siitä kerrotaan seuraava:
»Georgia (georg. Kharthveli, ven. Gruzija, arm. Vrastan, pers. Gurdšistan, turk. Gürdši), maakunta Venäjän Kaukaasiassa, käsittää etupäässä Rion- ja Kura-jokien yläjuoksun ympärillä olevan painanteen Kaukasus-vuorten ja Armeenian välillä n. 81 000 km², s. o. pääosat Tiflisin ja Kutaisin sekä osan Karsin kuvernementtejä. Nimi G. tuli käytäntöön 1200-luvulla, maan suojeluspyhimyksen Georgin l. Yrjön mukaan.»
Hakusanan ”Grusia” kohdalla kerrotaan: ”Grusia, Georgian ven. nimi (oik. Gruzija) ks. Georgia.” ”Georgian kieli” viittaa kuitenkin hakusanaan ”Grusian kieli ja kirjallisuus”, jonka alla aihe käsitellään. Vuosina 1925–1928 ilmestyneessä Pienessä tietosanakirjassa päähakusana on ”Georgia”, mutta maalle annetaan myös vaihtoehtoinen nimi ”Grusia”:
»Georgia l. Grusia, neuvostotasavaltain liittoon kuuluva neuvostotasavalta Kaukaasiassa; n. 66,000 km², 2,470,000 as., enemmistö georgialaisia l. grusialaisia, muut armeenialaisia, tataareja ja juutalaisia. Pääelinkeino maanviljelys ja karjanhoito; vuoret mineraalirikkaita. Pääkaup. Tiflis.»
Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen vuonna 2000 antaman maiden nimiä koskevan suosituksen mukaan valtion ensisijainen nimi on ”Georgia”, mutta käytössä on myös nimi ”Gruusia”. Kansalaisuuden nimitys on ”georgialainen, gruusialainen”.
Aiheesta muualla

Paitšadze, Giorgi ed.: საქართველოსა და ქართველების აღმნიშვნელი უცხოური და ქართული ტერმინოლოგია (Ulkomaalaiset ja georgialaiset nimitykset Georgialle ja georgialaisille).  Metsniereba, 1993.  ISBN 5-520-01504-X
Piotr Giza

Piotr Giza (s. 28. helmikuuta 1980 Krakova) on puolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelaa maansa pääsarjassa KP Legia Varsovan joukkueessa. Hän on 179 senttimetriä pitkä.
Giza aloitti uransa miesten tasolla vuonna 1998 Kabel Krakovan joukkueessa. Sieltä hän siirtyi vuonna 2000 Świt Krzeszowiceen, missä pelasi vuoteen 2002 saakka ennen siirtoaan KS Cracoviaan. Puolan pääsarjassa hän debytoi 30. heinäkuuta 2004 ottelussa Zagłębie Lubinia vastaan. Vuonna 2007 hän siirtyi KP Legia Varsovaan.
Puolan maajoukkueessa Giza pelasi ensimmäisen ottelunsa 27. huhtikuuta 2005 Meksikoa vastaan. Hän on pelannut viisi maaottelua (tilanne 21. heinäkuuta 2008). Giza oli mukana vuoden 2006 Saksan MM-lopputurnauksessa mutta ei pelannut yhtään ottelua.
Germaanit

Antiikin aika
Germaanit
Kansainvaellusaika
Saksi
Frankkien valtakunta
Keskiaika
Itä-Frankia
Saksan kuningaskunta
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Ostsiedlung
Kleinstaaterei
Kansakunnan muodostuminen
Reinin liitto
Saksan liitto
Hullu vuosi 1848
Pohjois-Saksan liitto
Saksan yhdistyminen
Saksan valtakunta
Saksan keisarikunta
Ensimmäinen maailmansota
Weimarin tasavalta
Natsi-Saksa
Toinen maailmansota
Saksa vuoden 1945 jälkeen
Miehitys +  Ostgebiete
Saksalaisten karkotus
Länsi-Saksa +  Itä-Saksa
Saksan jälleenyhdistyminen
Saksa nykyään
Saksa
Aiheittain
Saksan sotahistoria
Saksan aluemuutokset
näytä
keskustele
Germaanit olivat indoeurooppalaiseen kieliryhmään kuuluvia heimoja tai kansoja, jotka olivat neoliittisen kauden lopulla asettuneet Keski-Euroopan pohjoisosiin, Jyllannin niemimaalle ja Etelä-Skandinaviaan. Nimitystä käytetään lähinnä rautakaudella ja antiikin aikaan eläneistä ihmisistä. 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa myös eläviä germaanikielten puhujia nimitettiin usein germaaneiksi. Termin kansallisromanttinen käyttö nykyihmisistä on sittemmin jäänyt syrjään pääasiassa siksi, että germaanikäsite yhdistettiin saksalaiseen kansalliskiihkoon ja natsien rotuoppeihin.
Germaanien historia

Germaanit elivät alun perin Etelä-Skandinaviassa. Indo­eurooppalaisesta kantakielestä erottui vähitellen vuoteen 500 eaa. mennessä kanta­germaaninen kieli, josta skandinavian kielet ja muut germaaniset kielet erkanivat ensimmäisellä vuosituhannella jaa.lähde?
Kieli syntyi yhtenäisen pohjoisen pronssikauden kulttuurin (arviolta 1 700 eaa. – 600 eaa.) keskuudessa. Noin vuodesta 850 eaa. alkaen ilmasto viileni ja osa kansasta siirtyi nykyisten Saksan ja Alankomaiden alueelle. Näin germaaniheimot saivat alkunsa. Skandinaviaan jääneistä germaaneista polveutuvat Skandinavian nykyiset asukkaat.lähde?
Antiikin germaanit

Käsite ”germaanit” (lat. Germani) on peräisin roomalaisilta, jotka Julius Caesarin ajoista lähtien kutsuivat Reinjoen takana asuvia barbaareja tällä nimellä. Roomalaisten tiedot germaaneista kokosi historioitsija Tacitus kirjaan Germania. Monet näistä Keski-Euroopan ja Itämeren piirin asukkaista puhuivat kieltä, jonka nykyinen kielitiede määrittelisi germaaniseksi. Germaanisten kielten oletetaan syntyneen Etelä-Skandinavian ja Pohjois-Saksan alueella pronssikauden tai varhaisen rautakauden kuluessa.lähde?
On kuitenkin mahdollista, että roomalaiset nimittivät germaaneiksi myös ei-germaanisia heimoja tai vastaavasti luokittelivat germaanista kieltä puhuneen heimon johonkin toiseen ”barbaarikansaan” kuuluvaksi. Esimerkiksi germaanista kieltä puhuvat gootit luokiteltiin roomalaisissa teksteissä usein skyyteiksi, koska he asuivat Mustanmeren pohjoispuolella.lähde?
Germaanit jakautuivat moniin eri heimoihin, joiden rajat olivat epämääräiset ja muuttuivat poliittisten, yhteiskunnallisten ja taloudellisten muutosten myötä. On hyvin kyseenalaista, kutsuivatko germaanit itse itseään germaaneiksi tai oliko heillä minkäänlaista yhteenkuuluvuuden tunnetta. Sikäli muinaisten germaanien luonnehtiminen kansaksi on harhaanjohtavaa. Koko germaanikäsitettä onkin syytä pitää lähinnä roomalaisena stereotypiana pohjoisen barbaareista, jotka todellisuudessa lienevät olleet hajanaisempaa joukkoa kuin roomalaisten kaavamaisista kuvauksista voisi päätellä. Arkeologisesti voidaan osoittaa germaanien alueen Germanian jakautuneen useihin kulttuuripiireihin. Aikaisemmin arkeologit samastivat mielellään kulttuurialueita kirjallisissa lähteissä mainittuihin germaaniheimoihin, kuten gootteihin ja vandaaleihin. Nykytutkimus suhtautuu tähän kriittisemmin.lähde?
Germaanien liikehdinnässä ei ollut kyse paimentolaisten vaelluksista, vaan parempia viljelysmaita kaipaavien maanviljelijöiden asteittaisesta muutosta uusille alueille. Koko heimo ei aina muuttanut yhtenäisenä joukkona. Löyhän poliittisen rakenteen vuoksi useita ryhmiä jäi alkuperäiseen kotimaahan ja osa asettui asumaan muuttoreitin varrelle. Ajan myötä monet heimot hajaantuivat. Toisaalta useat heimot saattoivat muodostaa laajan yhteenliittymän ennen muuttoa ja ottaa matkan varrella mukaan uusia kulkijoita ja kokonaisia heimoja. Muuttoliike edellytti ammattitaitoista johtajuutta, ja tämä johti uuden ja voimakkaamman ylimystön kehitykseen.
Germaanien ja roomalaisten sotia

Muun muassa teutonit ja kimbrit yhdistyivät vuonna 113 eaa. Roomaa vastaan. Usein on otaksuttu, että nämä kaksi kansaa, heimoa tai vaeltavaa armeijaa olivat germaanisia. Asiasta ei kuitenkaan ole varmuutta, sillä ryhmät saattoivat olla myös kelttiläisiä tai ehkä todennäköisimmin sekoitus kelttiläisiä, germaanisia ja ehkä muitakin väestöaineksia. Teutonit olivat lähteneet vaeltamaan noin 180 eaa., jolloin Makedonian kuningas oli pyytänyt heiltä apua kelttejä vastaan. Alkuperäinen määränpää jäi saavuttamatta, ja teutonien vaellus kääntyi kohti Roomaa. Mukaan liittyivät kimbrit. He voittivat roomalaisten armeijat useaan kertaan Alppien seutuvilla aiheuttaen suuria tappioita roomalaisille, mutta voittonsa jälkeen heimot hajaantuivat ryöstelemään Galliaa ja Espanjaa. Vasta jonkin ajan kuluttua kimbrit ja teutonit palasivat, mutta roomalaiset voittivat heidät Gaius Mariuksen johdolla Aquae Sextiaen ja Vercellaen taistelussa vuosina 102 eaa. ja 101 eaa. Pohjois-Italiassa ja surmasivat lähes kaikki taisteluun osallistuneet kimbrit.lähde?
57 eaa. germaanit (sveebit) löivät kelttiheimon ja ottivat heidän maansa. Seuraavana vuonna Julius Caesar voitti Galliaan tunkeutuneet germaanit. Gallian valloituksen (noin 58–52 eaa.) jälkeen roomalaiset aikoivat valloittaa myös Germanian, joka ulottui Reiniltä Veikselille ja Tonavalle. Siellä oli alituisesti keskenään taistelevia germaaniheimoja.lähde?
12 eaa. Rooman sotapäällikkö Drusus voitti germaaniheimot ja siirsi Rooman rajan Elbelle asti. Germaaneja joko ajettiin itään tai he joutuivat Rooman vallan alle. Vuonna 9 germaanit voittivat roomalaiset Teutoburgin taistelussa ja pysäyttivät Rooman laajenemisen germaanialueilla. Germaanien johtaja oli roomalaistunut germaaniylimys, keruski Arminius. Sota Germaniasta jatkui vielä kahdeksan vuotta, mutta lopulta raja vedettiin Reinille. Germania palautui tilaan, jossa heimot taistelivat maa-alueista keskenään.lähde?
Tämän jälkeen germaanit olivat Roomalle alituinen uhka. Reinille rakennettiin heitä vastaan rajalinja eli Limes Germanicus. Näillä tienoin kulkee vieläkin germaanisen ja romaanisen kielialueen raja.lähde?
Keisariajalla monet germaanit kuitenkin roomalaistuivat, ja germaaneja palveli Rooman armeijassa. Useat germaaniheimot kääntyivät 300–400-luvulla kristityiksi. Aluksi he omaksuivat areiolaisuuden ja kääntyivät vasta myöhemmin katoliseen kristinuskoon.lähde?
Kansainvaellukset alkoivat noin vuonna 400 jaa., ja ne pilkkoivat Rooman valtakuntaa. Germaanitkin olivat niissä mukana ja osallistuivat Länsi-Rooman hävittämiseen. Länsi-Rooman kukistuttua frankit, gootit ja langobardit perustivat Rooman aiemmin hallitsemille alueille voimakkaat kuningaskunnat.lähde?
Germaaniheimoja

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Alemannit  Anglit  Avionit  Bataavit  Burgundit  Frankit  Friisit  Gepidit  |  Gootit  Herulit  Juutit  Keruskit  Khattit  Kimbrit  Kvadit  Langobardit  |  Markomannit  Reudignit  Ruugit  Saksit  Semnonit  Sveebit  Ubit  Vandaalit  |  Varinit  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Germaanit Wikimedia Commonsissa
Germaanien oletettuja kulttuurialueita esiroomalaisella rautakaudella noin 500 eaa. – 60 eaa.
Roomalainen pronssinen pienoisveistos, joka esittää germaanimiestä.
Gjallarhorn (torvi)

Heimdall ja hänen torvensa Gjallarhorn.
Gjallarhorn (muinaisnorjaksi huutotorvi, soivan torven ääni) on skandinaavisessa mytologiassa esiintyvä torvi. Torvi kuuluu Asgårdin vartija Heimdallille. Heimdall käytti torvea varoittaakseen muita aasalaisia, jos vihollinen lähestyi Asgårdia tai kertoakseen jumalien lähestyvän. Kun torven ääni kuuluu, tiedetään ragnarökin alkavan. Sen ääni kuuluu kaikkialle maailmassa.
Ennen minneapolislaisen amerikkalaisen jalkapalloseuran Minnesota Vikingsin kotiottelujen alkamista kotijoukkue kutsutaan sisälle soittamalla gjallarhornia.selvennä
Gipsy-luokka

| Gipsy-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  355 t (standardi) 400  t (kuormattu)
Pituus:  65,68 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,40 m
Syväys:  2,49 m
Koneteho:  6 300 ihp
Nopeus:  30 solmua (suunniteltu)
Miehistöä:  63
Aseistus
Meritorjunta:  1 x QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 3 x QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
Gipsy-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston torpedovenehävittäjäluokka, joka muodostui kuudesta aluksesta. Luokan alukset liitettiin lokakuussa 1913 kolmisavuhormisista yli 30 solmun nopeuden omaavista muodostettuun C-luokkaan.