stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raanujärvi (järvi)
Luontoarvoja > Vedenlaatu

Raanujärven vedenlaatua on tutkittu ainakin vuodesta 1978 asti. Tässä esitetään vedenlaadun tuloksia vuosien 2003–2016 aikana otetuista vesinäytteistä. Vesinäytteiden sameus oli keskimäärin 1,9 FTU, mikä luokittelee sen lievästi sameaksi. Vedenväri on keskimäärin ollut 59 mg Pt/l eli vesi on keskiruskeaa, mikä on tyypillinen humusjärven arvo. Vesinäytteen kemiallinen hapenkulutus antaa keskiruskeille järville tyypillisiä humuspitoisuuksia. Veden suolojen määrät ovat alhaiset, jolloin siihen ei lasketa jätevesiä tai sen peltomaita ja metsiä ei suuremmin lannoiteta. Vuonna 2007 arvioitiin Raanujärven vastaanottaneen 478 kg fosforia ja 8 661 kg typpeä niiden eri yhdisteinä. Maatalous aiheutti tästä 34 % fosforin ja 25 % typen osalta, haja-asutus vastaavasti 20 % ja 6 %, ja sateen aiheuttamasta huuhtomasta johtui vastaavasti 46 % ja 69 % kokonaiskuormituksesta . Veden ravinnepitoisuuksia seurataan yleensä kokonaisfosforipitoisuuksilla ja kokonaistyppipitoisuuksilla. Fosforipitoisuudet olivat keskimäärin 17,6 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) ja typpipitoisuudet olivat 298 µg/l. Tulosten mukaan Raanujärvi on lievästi rehevöitynyt järvi. Järven happitilanne on hyvä eikä happivajetta esiinny edes kevättalvella. Syvänteissä tilanne voi vaihdella. Veden happamuustaso on keskimäärin pH 6,75. Järven puskurikyky happamoitumista vastaan on hyvä, sillä alkaliteettina keskimäärin 0,17 mmol/l, arvojen vaihdellessa 0,11–0,47 mmol/l välillä. Veden hygieeniataso on hyvä. Leväkukinnoista on vain kaksi merkintää vuosilta 2002 ja 2005.
Luontoarvoja > Kalastus

Raanujärvellä tärkeimmät saaliskalalajit olivat kuha, hauki ja ahven.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Iso-Vietosen–Raanujärven alueella (67.96), jonka Raanujärven alueeseen (67.962) järvi kuuluu. Matalajoki laskee luoteispäähän Vuoksunlahteen ja Kavantojoki Ylipäänlahteen. Järven laskujoki on Jolmalompolo, jonka lounaispäässä sijaitsee Raanujärven vedenpintaa säännöstelevä Jolmankosken vesivoimalaitos. Se laskee Vietoseen.
Järvi saa pääosan vedestään Matalajoen valuma-alue (67.965) ja sitä pinta-alataan suuremalta, Kavantojärven alueen (67.963) kautta laskeviet yläpuolisten valuma-alueiden, yhteisalueelta. Yläpuoliset valuma-alueet ovat Pahtajoen valuma-alue (67.966), Rattosjärven valuma-alue (67.964) ja Nuasjärven valuma-alue (67.967). Raanujärven omaalue on pieni ja siellä on vielä neljä vähintään hehtaarin kokoista järveä, jotka laskevat suoraan Raanujärveen: Romakkajärvi (62 ha), Vuoskulompolo (18 ha), Tirrojärvi (4 ha) ja Pataässäjärvi (2 ha).
Raymond Radiguet

| Raymond Radiguet |
| --- | --- |
 Raymond Radiguet
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1903 Saint-Maur, Ranska
Kuollut: 12. joulukuuta 1923 (20 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Pääteokset:  Paholainen ruumiissa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Raymond Radiguet (18. kesäkuuta 1903 Saint-Maur – 12. joulukuuta 1923 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija. Hän ehti kirjoittaa vain kaksi romaania ennen kuolemaansa lavantautiin 20-vuotiaana.
Varhaisvuodet ja ura journalistina

Raymond Radiguet oli vanhin perheensä seitsemästä lapsesta. Hänen isänsä oli piirtäjä Maurice Radiguet. Kansakoulun jälkeen Radiguet läpäisi apurahaan tarvittavan testin ja jatkoi opintojaan Pariisissa Lycée Charlemagnessa. Hän oli tavallinen, koulumenestykseltään keskinkertainen oppilas. Koulussa Radiguet keskittyi lukemiseen, varsinkin 1600- ja 1700-lukujen kirjailijoihin. Hänen erityinen suosikkinsa oli madame de La Fayetten Clèvesin ruhtinatar. Muita Radiguet'n suosikkeja olivat Stendhal, Marcel Proust ja runoilijat Paul Verlaine, Stéphane Mallarmé, Arthur Rimbaud ja Kreivi de Lautréamont.lähde?
15-vuotiaana Radiguet lopetti koulunkäynnin ja ryhtyi journalistiksi. Hän kirjoitti nimimerkillä Rajky Canard enchaîné -lehteen. Journalistina Radiguet tutustui André Salmoniin, Max Jacobiin, Pierre Reverdyyn ja François Bernouardiin. Bernouard julkaisi vuonna 1920 Radiquet’n esikoisteoksen Les Joues en feu. Radiguet tutustui myös moniin taidemaalareihin, kuten Juan Grisiin, Pablo Picassoon, Amedeo Modiglianiin ja Jean Hugoon, ja myös säveltäjiin, kuten Georges Auriciin, Francis Poulenciin ja Arthur Honeggeriin. Radiguet piti säveltäjien teoksia yhtä alkuvoimaisina kuin kirjailijoiden ja taidemaalareiden.lähde?
Jean Cocteau

Esimerkiksi kirjailija Ernest Hemingway on todennut, että Raymond Radiguet käytti seksuaalisuuttaan välineenä luodessaan uraansa. Vuonna 1918 hänelle esiteltiin Jean Cocteau, josta tuli merkittävä henkilö Radiguet'n uralla. Cocteau innostui nuoresta runoilijasta, neuvoi ja rohkaisi Radigueta. Cocteau myös auttoi Radigueta saamaan runojaan julkaistaviksi Sic- ja Littérature-avantgardelehdissä. Cocteausta ja Radiguet'sta tuli erottomat ja he perustivat toukokuussa 1920 yhdessä pienen, mutta hyvin kokeilevan ja edistyksellisen Le Coq-lehden, jonka avustajia olivat esimerkiksi Georges Auric, taidemaalari Roger de la Fresnaye, Paul Morand ja Tristan Tzara.lähde?
Kirjailijanura ja kuolema

Radiguet viimeisteli syksyllä 1921 esikoisromaaninsa Le dable au corps. Seuraavana vuonna hän jatkoi yhteistyötä Jean Cocteaun ja tämän ystäväpiirin kanssa ja kirjoitti toisen ja viimeiseksi jääneen romaaninsa Le Bal du Comte d’Orgel. Vuonna 1923 kustantaja Bernard Grasset julkaisi romaanin Le Diable au corps (suom. Paholainen ruumiissa) erityisen näyttävästi. Mainokset korostivat, että kyseessä oli 17-vuotiaan nuoren ensimmäinen romaani. Mainonta oli niin rajua, että kriitikot hämmentyivät ja suhtautuivat teokseen vihamielisesti. Useat tunnetut kirjailijat, kuten Max Jacob, René Benjamin, Henri Massis ja Paul Valéry, ottivat kuitenkin nuoren esikoiskirjailijan lämpimästi vastaan.lähde?
Ranskalainen elokuvaohjaaja Claude Autant-Lara ohjasi 1947 Radiguet’n romaaniin perustuvan elokuvan Paholainen ruumiissa. Elokuvan pääosaa näyttelee Gérard Philipe. Elokuvan valmistuminen juuri toisen maailmansodan jälkeen nosti kohun.selvennä
Teokset

Les Joues en Feu 1920
Paholainen ruumiissa.  ((Le diable au corps, 1923.) Suomentanut Helena Anhava)  Helsinki:  Tammi, 1958.  – 2. painos 1987. ISBN 951-30-6896-X.
Le Bal du comte d'Orgel 1924
Huomautuksia

↑  Hänen ensimmäinen kirjoituksena on nimeltään Galanterie française, joka ilmestyi Le Canard enchaîné -lehdessä 6. toukokuuta 1918 nimimerkillä Rajky.
Amedeo Modiglianin Raymond Radiguet’sta maalaama muotokuva vuodelta 1915.
Johannes Rae

Vilhelm Palin myöhemmin Rae (5. elokuuta 1894 Tampere – 30. huhtikuuta 1953) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja heimosoturi. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui heimosotiin Aunuksessa ja Inkerinmaalla. Hän otti osaa vielä talvi- ja jatkosotaankin rintamajoukoissa.
Perhe ja koulutus

Raen vanhemmat olivat räätäli Johan Alfred Palin ja Severiina Saarinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1938 Aino Saimi Peltolan kanssa. 
Hän kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Rae työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. syyskuuta 1915.  Hän pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä.., josta hänet siirrettiin 17. maaliskuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Rae joutui jäämään sairaalahoitoon Saksaan pataljoonan kotiuduttua helmikuussa 1918.
Maailmansodan jälkeinen aika

Rae palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 10. kesäkuuta 1918 ja astui 12. kesäkuuta vänrikkinä armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin jääkäritykistöprikaatin 6. patteriin, minkä mukana hän siirtyi Suomen tykistökouluun. Tykistökoulussa hänet määrättiin 15. heinäkuuta 1918 hevoshoito- ja ratsastusopetusosastoon. Tykistökoulusta hänet siirrettiin 2. marraskuuta 1918 kenttätykistörykmentti 2:een, jossa hän toimi jaosjohtajana ja patterinpäällikkönä. Rae osallistui 20. kesäkuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan ja oli tykkivene Terrorin päällikkönä Laatokalla sekä myöhemmin 4. kenttäpatterin päällikkönä 5. lokakuuta 1919 saakka.
Aunuksen retkikunnalta palattuaan veri veti häntä takaisin taisteluihin ja hän osallistuikin 16. tammikuuta 1920 lähtien Inkerin vapaustaisteluun ja toimi Pohjois-Inkerin rykmentissä jaosjohtajana ja komppanianpäällikkönä vuoden 1920 loppupuolelle saakka. Näihin aikoihin hän vaihtoi sukunimensä Palinista Raeksi. Sotaretkiltä palattuaan hän toimi 15. tammikuuta – 30. joulukuuta 1921 välisen ajan aluepäällikkönä Kannaksen rajavartiostossa, josta hänet siirrettiin Kenttätykistörykmentin 9. patteriin, jossa hän toimi 1. helmikuuta – 8. marraskuuta 1922 välisen ajan. Myöhemmin hän työskenteli Kotka Kotka Stevedoring Oy:n palveluksessa.
Talvi- ja jatkosota

Rae osallistui talvisotaan kiväärijoukkueen johtajana ja kolonnanjohtajana jalkaväkirykmentti 32:ssa. Hän osallistui taisteluihin Punnuksella, Oinolassa, Salmenkaidalla, Siikaniemellä, Kuparsaaressa ja Portinhoikassa. Välirauhan aikana Rae toimi edelleen samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Linnoituspatteristo 6:een, josta hänet siirrettiin myöhemmin III armeijakunnan esikuntaan. Hän osallistui jatkosodan taisteluihin Lotiajärvellä, Vuonisessa ja Pistojoella. Rintamajoukoista hänet siirrettiin myöhemmin vuonna 1941 Jalkaväenkoulutuskeskus 12:sta ja edelleen Etelä-Kymenlaakson suojeluskuntapiirin esikuntaan, jossa hän palveli vuoteen 1942, jolloin hänet vapautettiin palveluksesta ikänsä takia. Myöhemmin hän työskenteli Federation Stevedoring Ltd Oy:n palveluksessa Kotkassa. Hänet on haudattu Kotkaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Gruppenführer 28. lokakuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 5. joulukuuta 1931 |     |  Vapaudenristi 4. lk. (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Karjalan Vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Adam Korpak

Adam Korpak (s. 1936 Krakova, Puola) on Suomessa asuva puolalaissyntyinen graafikko, valokuvaaja, taidemaalari ja kirjailija.
Korpak valmistui Krakovan Taideakatemiasta. Hän muutti Suomeen vuonna 1974 sisustusarkkitehti Antti Nurmesniemen kutsusta. Hän työskenteli kolme vuotta Nurmesniemen arkkitehtitoimistossa  ja on sen jälkeen tehnyt kirjankansia Otavalle, kaikkiaan noin 150. Korpak tunnetaan Suomessa ennen kaikkea Helsingin Sanomien mielipidesivulle vuosina 1986–2017 tekemistään piirroksista, jotka kuvittivat ja kommentoivat lehden lukijakirjeitä. Hän asuu Kemiönsaaren Västanfjärdissä.
Lehtipiirrostensa lisäksi Korpak on kuvittanut Suomessa ja Puolassa julisteita ja kirjoja sekä sisustussuunnittelua. Hän on pitänyt näyttelyitä piirustuksistaan, maalauksistaan ja kuvituksistaan Suomessa, Puolassa ja muualla Euroopassa. Korpak on edustanut Suomea EU:n sanomalehtipiirtäjien poliittisen satiirin näyttelyssä.
Suomen tasavallan presidentti Alexander Stubb myönsi Korpakille Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin vuonna 2024.
Kirjoja

Nieminen, Kai & Korpak, Adam & Lönnrot, Elias: Kalevala 1999. Elias Lönnrotin vuoden 1849 Kalevalan pohjalta kirjoittanut Kai Nieminen ja kuvittanut Adam Korpak. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999. ISBN 951-746-055-4
Remanent (2004), kokoelma satiirisia piirroksia
Aforyzmy przy goleniu (Puolassa 2011), aforismikokoelma
Okruchy czasu (Puolassa 2011), runokokoelma
Miklós Radnóti

| Miklós Radnóti |
| --- | --- |
 Miklós Radnóti
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. toukokuuta 1909 Budapest, Unkari
Kuollut: 4. marraskuuta 1944 (35 vuotta) Abda, Unkari
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: unkari
Tuotannon kieli: unkari
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Miklós Radnóti (alun perin Glatter, sittemmin virallisesti Radnóczi, 5. toukokuuta 1909 Budapest, Unkari – 4. marraskuuta 1944 Abda, Unkari) oli unkarilainen runoilija.
Tuotanto

Uransa alussa Radnóti edusti avantgardea mutta omaksui sittemmin klassisen muodon. Häntä on pidetty yhtenä Unkarin merkittävimmistä moderneista runoilijoista.
Radnótilta ilmestyi hänen eläessään yhdeksän runokokoelmaa, sittemmin hänen teoksiaan on julkaistu lukuisina valikoimina ja uusintapainoksina. Radnóti oli myös aktiivinen kääntäjä, joka unkarinsi mm. Apollinairen runoja, Johan Huizingan esseitä sekä Cervantesin Don Quijoten. Vuonna 1938 hänelle myönnettiin maineikas Baumgarten-kirjallisuuspalkinto.
Suomennettu tuotanto

Vaahtopää taivas: valikoima runoja 1928–1944, suom. ja jälkisanat Hannu Launonen, Helsinki: WSOY 2003 ISBN 951-0-28227-8
Radnótin runoja on julkaistu suomeksi myös julkaisuissa:
Hannu Launosen suomennoksia: Parnasso 2002:4
Toivo Lyyn suomennoksia antologiassa Unkarin lyyra, Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura 1970
Anna-Maija Raittilan suomennoksia antologioissa:
Taivas irtosi maasta: unkarilaista lyriikkaa 1900-luvulta, Helsinki: Kirjayhtymä 1986 ISBN 951-26-2626-8
Lähteenkirkas hiljaisuus: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, Helsinki: Kirjapaja 1983 ISBN 951-621-403-7
Kutsut minua nimeltä: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, Helsinki: Kirjapaja 1981 ISBN 951-621-300-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miklós Radnóti Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Andrei Korotajev

Andrei Korotajev Tansaniassa vuonna 2008.
Andrei Vitaljevitš Korotajev (ven. Андре́й Вита́льевич Корота́ев, s. 1961 Moskova) on venäläinen antropologi, taloustieteen historioitsija ja sosiologi. Hänen erikoisalojaan ovat kulttuurienvälinen tutkimus, kaikkeudenhistoria, Lähi-idän historia ja sosiaalisen ja taloudellisen makrodynamiikan matemaattinen mallintaminen. Hän teki merkittävän tutkimuksen Lähi-idän historiasta. 
Hänet tunnetaan myös hänen sosiaalisen kehityksen teoriastaan.
Korotajev toimii Venäjän tiedeakatemian Afrikan ja Itämaiden tutkimuksen instituuttien tutkimusprofessorina sekä Venäjän humanistisen valtionyliopiston professorina Moskovassa. Lisäksi hän ollut Princetonin Institute for Advanced Studyn jäsen (2003-2004).
Teoksia

Ancient Yemen: Some General Trends of Evolution of the Sabaic Language and Sabaean Culture. Oxford: Oxford University Press, 1995.
Pre-Islamic Yemen: Socio-Political Organization of the Sabaean Cultural Area in the 2nd and 3rd Centuries A.D. Wiesbaden: Otto Harrassowitz Verlag, 1996.
World Religions and Social Evolution of the Old World Oikumene Civilizations: A Cross-cultural Perspective Lewiston, New York: The Edwin Mellen Press, 2004.
Korotayev A., Malkov A., Khaltourina D.  Introduction to Social Macrodynamics: Compact Macromodels of the World System Growth. Moskova: URSS Publishers, 2006. ISBN 5-484-00414-4.
Great Divergence and Great Convergence. A Global Perspective (Springer, 2015).
Anna-Maija Korpijaakko-Huuhka

| Anna-Maija Korpijaakko-Huuhka> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1955 
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  professori emerita 
Koulutus ja ura
Instituutti:  Tampereen yliopisto 
Tutkimusalue:  logopedia 
Anna-Maija Korpijaakko-Huuhka (s. 1955 ) on logopedian professori emerita Tampereen yliopistossa.
Teokset

Korpijaakko-Huuhka, Anna-Maija: Kyllä se lintupelotintaulujuttu siinä nyt on käsittelyssä – Afaattisten puhujien kielellisiä valintoja sarjakuvatehtävässä (Arkistoitu – Internet Archive). 347 sivua. Helsingin yliopiston fonetiikan laitos. Marraskuu 2003. (Väitöskirja)
Korpijaakko-Huuhka, Anna-Maija: Kertomuksen koherenssi. Helsingin yliopiston fonetiikan laitos. 1995. (Lisensiaattityö)
Korpijaakko-Huuhka, Anna-Maija; Rautakoski, Pirkko; Ahlholm, Maria; Klippi, Anu; Lehtihalmes, Matti: Afasia: aikuisiän kielihäiriöiden aivoperusta ja kuntoutus. Gaudeamus. 2017. ISBN 978-952-495-440-2.
Sakari Pälsi

| Sakari Pälsi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. heinäkuuta 1882 Loppi
Kuollut: 22. huhtikuuta 1965 (82 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Suomen kansallismuseo
Tutkimusalue:  arkeologia, kansatiede
Sakari Lemmitty Pälsi (9. heinäkuuta 1882 Loppi – 22. huhtikuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen arkeologi, tutkimusmatkailija, kansatieteilijä, kirjailija ja valokuvaaja. Pälsi oli koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän työskenteli Suomen kansallismuseossa, jossa yleni lopulta esihistoriallisen osaston johtajaksi. Pälsi sai professorin arvonimen vuonna 1962.
Ura > Tausta

Sakari Pälsin vanhemmat olivat talollinen Jooseppi Pälsi ja Iida Matilda Hällfors. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin uudesta yhteiskoulusta 1903 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1908, filosofian lisensiaatiksi 1917 sekä filosofian tohtoriksi 1936. Pälsi teki tutkimusmatkoja Mongoliaan 1909–1910, Koillis-Siperiaan 1917–1919 sekä myöhemmin muun muassa Kanadaan ja Balkanille. Hän oli Kansallismuseon palveluksessa vuodesta 1909 alkaen ja oli siellä amanuenssina vuodesta 1920, intendenttinä vuodesta 1933 ja esihistoriallisen osaston johtajana 1938–1946. Pälsi oli Suomen Muinaismuistoyhdistyksen ja Kalevalaseuran työjäsen sekä Talonpoikaiskulttuurisäätiön oltermanni.
Ura > Arkeologina

Arkeologina Pälsi oli kiinnostunut erityisesti kivikaudesta. Hänellä oli merkittävä osuus hyvin säilyneen Antrean verkon löytämisessä. Se on yksi maailman vanhimmista tunnetuista kalastusvälineistä.
Pälsi teki vuosina 1917–1919 pitkän tutkimusmatkan Koillis-Siperian alkuperäiskansojen asuma-alueille. Matkan tarkoituksena oli kerätä alkeellisen kulttuurin tarjoamaa aineistoa Suomen esihistoriallisen tutkimuksen tarpeisiin. Pälsin tällä retkellä kuvaama Arktisia matkakuvia on varhaisen kansatieteellisen elokuvan aarre, joka on hämmästyttänyt asiantuntijoita ympäri maailmaa. Erittäin arvokas elokuvamateriaali oli välillä kadoksissa, mutta se löydettiin syksyllä 1976 helsinkiläisen keskusliikkeen ullakolta ja entisöitiin katselukuntoon.
Tutkimusretkillään kotimaassa ja ulkomailla Pälsi oli väsymätön etnografisten havaintojen tekijä ja dokumentoija. Hän kirjoitti monia matkakirjoja, kuten Mongolian matkalta, Arktisia kuvia ja Suomenlahden jäiltä. Siperian-matkalla kootusta Pohjankävijän päiväkirjasta on tullut suosittua lukemista, ja siitä on otettu uusia painoksia. Erno Paasilinna on verrannut Pälsin teosta matkakirjallisuuden suurimpiin klassikoihin.
Pälsi oli kiinnostunut perinteisistä elinkeinoista ja niitä harjoittavista yhteisöistä. Häntä arvostetaan yhteiskunnallisten esseiden kirjoittajana. Niistä esimerkki on metsätyömaita ja niiden oloja kuvaava Tukkimetsistä ja uittopuroilta, jossa huomio kiintyy myös tukkilaisromantiikan jo muunteleman elinkeinon kääntöpuoleen. Kansatieteen alalla, muun muassa saunasta ja puukoista kirjoittaessaan Pälsi joutui joitakin kertoja sanaharkkaan alan muiden edustajien, etenkin Kustaa Vilkunan kanssa.
Ura > Valokuvaajana

Teosten kuvituksesta käy ilmi Pälsin suuri valokuvaajan lahjakkuus. Kamerankäyttäjänä hän oli kiinnostunut ”näppäilystä” eli tilannekuvauksesta jäykkien asetelmien sijaan. Näppäilkää hyviä kuvia on Pälsin vuonna 1930 julkaisema ”käsivaraisen valokuvauksen opas”. Ilmestymisajankohtanaan se edusti edistyksellistä tapaa kuvauskohteiden valinnassa ja kuvien rajauksessa. Museoviraston kokoelmissa on tuhansia Pälsin ottamia valokuvia koti- ja ulkomaanmatkoilta sekä arkeologisilta kaivauksilta.
Pälsi tallensi elinkeinohistoriaa ja kansan elämää myös elokuvakameralla. Hän oli yksi 1930-luvulla toimineen Kansatieteellinen Filmi Oy:n osakkaista ja dokumenttielokuvien tekijöistä. Ohjaamansa filmit Pälsi myös kuvasi itse käyttäen kevyttä 16 mm:n laitteistoa. Elokuvissaankin hän pyrki tilannekuvaukseen taiteellisten vaikutelmien sijaan. Pälsin filmejä on julkaistu Isien työt -kokoelmassa.
Ura > Kirjoittajana

Pälsin humoristisissa poikajutuissa minä-kertojan toverina seikkailee Fallesmannin Arvo ja juttujen alaotsikkona on lapsekkaita jutelmia. Kirjailija kehitti näihin kansatieteellisestikin osuviin pakinoihin erikoisen, välimerkittömän ja polveilevan virkerakenteen. Fiktiivisissä kirjoissaan hän kuvasi usein lapsuudenmaisemiaan. Romaanihenkilöiden esikuvina olivat oikeat maalaisihmiset muun muassa Lopen Sajaniemestä. Myös Fallesmannin Arvon esikuva on todellinen. Pälsin romaani Kova mies ja Nimetön on harvinainen, esihistoriaan sijoittuva kertomus, jonka aineksina on tieteellisesti pätevää tietoa muinaisuudesta. Muutamissa Pälsin kirjoissa on taiteilija Erkki Tantun piirroskuvitus.
Sakari Pälsi toimi jonkinlaisena sotakirjeenvaihtajana Heimosotien osana syttyneessä itäkarjalaisten kansannousussa talvella 1921–1922 Karjalassa. Retken tuloksena hän julkaisi teoksen Karjalan talviteillä vuonna 1922.
Pälsillä oli harvinainen rooli F. E. Sillanpään toverina ja tukijana tämän vaikeina sota-ajan vuosina. Pälsi hakeutui ikämiehenä vapaaehtoiseksi jatkosodan rintamallekin, minkä tuloksena syntyi muun muassa teos sodanaikaisen Aunuksen elämästä.
Kaikkiaan Pälsi kirjoitti lähes 40 teosta. Hän oli myös ahkera journalisti, ja hän julkaisi satoja lehtikirjoituksia. Pälsin bibliografia on julkaistu teoksessa Memoria Saecularis Sakari Pälsi (1982). Lopen kirjastossa on tiettävästi maailman laajin Pälsin lehtikirjoitusten kokoelma. Pälsi sai useita merkittäviä kirjallisuuspalkintoja.
Hauta

Sakari Pälsin hauta on hänen oman toiveensa mukaisesti Lopen vanhan kirkon mäellä.
Kunnianosoitukset

Pälsin syntymän satavuotisjuhlaa vietettiin vuonna 1982 näyttävästi useilla paikkakunnilla. Juhlavuoden järjestelyihin osallistuivat muun muassa Talonpoikaiskulttuurisäätiö, kustannusosakeyhtiö Otava, Kansallismuseo ja Helsingin kaupunginmuseo. Juhlavuonna järjestettiin Sakari Pälsin elämäntyötä esittelevä näyttely ja esitettiin hänen tuotantoonsa perustuva näytelmä. Sakari Pälsin 110-vuotissyntymäpäivänä paljastettiin Lopen kunnankirjaston edessä muistokivi, jonka kustansi Lopen kunta. Sakari Pälsin 130-syntymäpäivänä perustettiin nimikkoseura, jonka tarkoituksena on hänen elämäntyönsä tunnetuksi tekeminen.