stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eino Pauko
Perhe ja koulutus

Paukon vanhemmat olivat puutavarakauppias Kaarlo Juho Pasonen ja Alina Marttinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Onerva Kylälän kanssa, josta hän erosi vuonna 1935 ja avioitui uudelleen vuonna 1939 Anna Lyydia Närväsen kanssa. Hän kävi viisi luokkaa Mikkelin yhteiskoulua ja yhden lukukauden Suomen liikemiesten kauppaopistoa sekä suoritti yksityisesti kahdeksan luokkaa Haminan yhteiskoulussa vuonna 1924. Hän kävi jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja upseerien pioneerikurssin Haminassa vuonna 1921 sekä Kadettikoulun lyhennetyn kurssin vuosina 1926–1927. Hän myös oli Sotakorkeakoulun oppilaana vuosina 1930–1931, mutta keskeytti sairauden takia opintonsa ennen viimeistä lukukautta.
Jääkärikausi

Pauko liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 23. tammikuuta 1917, josta hänet siirrettiin 16. kesäkuuta 1917 pataljoonan 1. komppaniaan. Takaisin täydennysjoukkoon hänet palautettiin 17. marraskuuta 1917, josta hänet siirrettiin edelleen pataljoonan haupitsipatteriin 19. tammikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Pauko astui Suomen armeijan palvelukseen jefreitteriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan Jääkäritykistön 3. patteriin, jonka mukana hän osallistui taisteluihin Kurussa ja Muroleessa sekä Tampereella. Myöhemmin hänet siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen toimitetussa tykistön uudelleen järjestelyn yhteydessä Jääkäritykistöprikaatin 2. jääkäripatteriston 6. patteriin ja osallistui sen mukana Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pauko palveli sisällissodan jälkeen patterinvääpelinä Suomen tykistökoulussa. Armeijasta hän erosi 20. syyskuuta 1918 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön. Suojeluskunnissa hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Mikkelin maalaiskunnan suojeluskuntaan, jossa hän palveli 1. marraskuuta 1918 – 1. tammikuuta 1919 välisen ajan. Hän astui takaisin armeijan palvelukseen 26. toukokuuta 1920 ja hänet sijoitettiin taloudenhoitajaksi Kenttätykistörykmentti 3:n III patteristoon ja oli tehtävässä 31. joulukuuta 1920 saakka. Hän teki palvelusitoumuksen Viipurin rykmenttiin 12. helmikuuta 1921, jossa hänet sijoitettiin 15. kesäkuuta 1921 alkaen päälliköksi 2. komppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin rykmentissä 22. joulukuuta 1921 alkaen I pataljoonan taloudenhoitajaksi ja edelleen maaliskuussa 1923 nuoremmaksi upseeriksi 2. komppaniaan sekä 27. lokakuuta 1924 alkaen 7. komppaniaan. Tänä aikana hän oli komennettuna 1. marraskuuta 1924 – 31. lokakuuta 1925 välisen ajan Kenttätykistörykmentti 3:ssa, jossa hän perehtymään tykistön opetusmenetelmiin ja taktilliseen käyttöön. Hänet nimitettiin rykmentin adjutantiksi 8. marraskuuta 1927, josta tehtävästä hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 alkaen aliupseerikoulun varajohtajaksi, jona aikana hän hoiti Hoiti Viipurin rykmentin yleisesikuntaupseerin tehtäviä 3. elokuuta 1928 – 14. heinäkuuta 1929 välisen ajan. Pauko siirrettiin Viipurin rykmentistä Savon prikaatiin 13. helmikuuta 1930 ja sijoitettiin prikaatissa päälliköksi Vuoksen jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Seuraavaksi hän siirtyi 19. elokuuta 1931 alkaen päälliköksi Savon jääkäripataljoonan 3:n 1. komppaniaan 29. maaliskuuta 1932, josta hän siirtyi 2. elokuuta 1933 alkaen päälliköksi 3. komppaniaan. Savon jääkäripataljoona 3:sta hänet siirrettiin takaisin Viipurin rykmenttiin 1. toukokuuta 1934 ja hänet sijoitettiin päälliköksi 3. komppaniaan, mutta komennettiin välittömästi Polkupyöräpataljoona 3:n esikuntaan. Pauko erosi armeijasta 16. huhtikuuta 1935 ja toimi sen jälkeen liikkeenharjoittajana Viipurissa.
Talvi- ja jatkosota

Pauko osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 32:ssa (rykmentin myöhempi nimi Jalkaväkirykmentti 5). Myöhemmin hän toimi rykmentissä II pataljoonan komentajana. Hän osallistui tavisodan taisteluihin Punnusjoella, Oinalassa ja Ilmeessä. Jalkaväkirykmentti 5:stä hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 6:een, jossa hän otti vastaa I pataljoonan komentajuuden ja osallistui sen komentajana taisteluihin Sarkolassa. Seuraavaksi hänet siirrettiin  pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 68:n III pataljoonaan, josta hän siirtyi myöhemmin komentajaksi I pataljoonaan ja osallistui näiden pataljoonien komentajana taisteluihin Heponotkossa ja Rytylammilla
Välirauhan aikana Pauko jatkoi samassa tehtävässä jolloin pataljoonan toimialueena oli Hangon vuokra-alueen raja. Myöhemmin hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi 13. Prikaatin I pataljoonaan. Vielä ennen jatkosotaa hänet siirrettiin Salon suojeluskuntaan, jossa hän toimi ensin toimistoupseerina ja myöhemmin yleisesikuntaupseerina  suojeluskuntapiirin esikunnan opetustoimistossa. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 34:ään, jossa hän toimi komppanianpäällikkönä, pataljoonan komentajana ja rykmentin komentajan apulaisena ja osallistui taisteluihin muun muassa Syvärin kaupungissa, Atiselgassa ja Shemenskissä. Ensimmäisenä sotavuonna hänet siirrettiin takaisin Salon suojeluskuntapiiriin, jossa hän toimi yleisesikuntaupseerina ja toimistopäällikkönä piirin esikunnassa vuoteen 1943 saakka. Tämän jälkeen hän työskenteli muun muassa apulaisjohtajana Turkismuokkaamo ja värjäämö Oravassa ja lehtiyhtymän levikkipäällikkönä ja myyntipäällikkönä Oy Kustannustoimi Ab:ssa, josta hän siirtyi Lounais-Suomen kiinteistötoimiston palvelukseen ja edelleen toiminimi Maa ja Metsän palvelukseen. Hän on Jääkäritykistön Kilta ry:n kunniajäsen.
Julkaisut

Turku, Suomen vanhin kaupunki,  Helsinki : Kustannustoimi, 1949
Nousiaisten ja Mietoisten miehet talvisodassa 1950
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Jefreitteri 11. helmikuuta 1918  Aliupseeri 9. maaliskuuta 1918  Varavääpeli 17. huhtikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 16. toukokuuta 1923  Kapteeni 15. kesäkuuta 1928 |     |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Alliini

Alliinin rakenne
Alliini on rikkiyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sen kemiallinen kaava on C6H11NO3S, moolimassa 177,22 g/mol ja CAS-numero 556-27-4. Alliinia esiintyy useissa kasveissa kuten tuoreessa valkosipulissa (Allium sativum). Kun valkosipuli leikataan tai murskataan, alkaa alliini allinaasi-entsyymin vaikutuksesta muuttua allisiiniksi.
Aiheesta muualla

PubChem: Alliin (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Alliin (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Alliin (englanniksi)
Octavio Paz

| Octavio Paz |
| --- | --- |
 Octavio Paz Malmössä vuonna 1988
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1914 Mexico
Kuollut: 19. huhtikuuta 1998 (84 vuotta) Mexico
Kansalaisuus:  Meksiko
Ammatti:  runoilija, kirjailija, diplomaatti
Kirjailija
Äidinkieli: espanja
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Octavio Paz (31. maaliskuuta 1914 – 19. huhtikuuta 1998) oli meksikolainen runoilija, kirjailija ja diplomaatti, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1990.
Tausta

Paz on lähtöisin poliittisesti, kulttuurisesti ja sotilaallisesti vaikutusvaltaisesta perheestä México Cityn läheltä. Hänen isänsä toimi juristina ja vallankumousjohtaja Emiliano Zapatan avustajana ja oli toteuttamassa Meksikon maareformia. Perhe joutui Zapatan kukistuttua lähtemään lyhyeksi aikaa Yhdysvaltoihin maanpakoon. Kun perhe pääsi palaamaan, jatkoi Octavio Paz oikeustieteen opiskelujaan ja liittyi vasemmistolaiseen opiskelijaliikkeeseen. Jo 17-vuotiaana 1931 hän oli perustamassa kirjallista kuukausilehteä.
Vuonna 1933 julkaisemastaan esikoisrunokokoelmasta nuori Paz sai kannustavaa palautetta runoilija Pablo Nerudalta. Vuonna 1937 Paz kävi Espanjan sisällissodan keskellä osoittamassa tukeaan tasavaltalaisille. Myöhemmin Paz loittoni aatteellisesti vasemmistosta, ja hänen suhteensa Nerudaan katkesivat. Pariisin-vuosinaan 1946–1951 Paz osallistui surrealistisen liikkeen toimintaan.  Paz Vuonna 1962 Paz lähetettiin Intiaan Meksikon suurlähettilääksi, ja siellä hän kirjoitti valmiiksi useita teoksiaan.
Tuotanto

Pazin nuoruudenteoksia sävyttävät marxilaisuus, surrealismi, eksistentialismi, buddhalaisuus ja hindulaisuus. Hänen runonsa Aurinkokivi (Piedra del sol, 1957) on tunnettu surrealistisen runouden edustaja. Myöhemmät teokset kertovat usein kuvataiteesta, kuten Joan Mirón töistä. Kypsimmällä kaudellaan 1940- ja 1950-luvuilla Paz tuotti runoutta, joka perustui intiaanien symboliikkaan sekä sanojen ja merkitysten syvälliseen tutkiskeluun.
Runouden rytmiä Paz vertasi esseissään universaaliin yhtymiseen ja eroamiseen. Hän rinnasti runouden tunnetasolla uskontoon ja rakkauteen. Paz tunnusti myös runouden historiallisen painolastin, mutta tunsi itse vetoa lyriikan moderneihin virtauksiin.
Esseistinä Paz kirjoitti Meksikon politiikasta ja taloudesta, asteekkien taiteesta, antropologiasta ja seksuaalisuudesta. Hän kirjoitti myös tarpeesta arvioida uudelleen Meksikon historiallisten merkkihenkilöiden toimintaa ja merkitystä. Lyriikan tavoitteeksi Paz määritteli sanojen vapauttamisen pelkästä arkipäivän hyötykäytöstä takaisin “periaikaan” eli olennaiseen sisältöön.
Pazin tuotanto on muokannut Meksikon kuvaa maailmalla ja meksikolaisten kuvaa itsestään. Tähän on etenkin vaikuttanut kirjan kokoinen kulttuuriantropologinen essee El laberinto de la soledad meksikolaisten kulttuurista ja käyttäytymisestä.
Suomennettuja teoksia

Aurinkokivi.  (Piedra de sol, 1957.)  Suomentanut Pentti Saaritsa. Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16845-9  (Ilmestynyt osana nidettä Kello 0: Latinalaisen Amerikan runoja ja runoelmia, WSOY 1969 – 2. p. 1971)
Kotka vai aurinko.  Suomentanut ja valinneet Jyrki Kiiskinen ja Jukka Koskelainen. Helsinki:  Tammi, 1996.  ISBN 951-31-0828-7
Ruhtinas ja narri Esseitä taiteesta, suomentaneet Anita Mikkonen ja Jyrki Lappi-Seppälä, Helsinki: Taide 1988 ISBN 951-8912-05-X (Suomennettu kokoelmista: El signo y el garabato; In/mediaciones; Las peras del olmo; Los privilegios de la vista.)
Suuri lasi Suomentanut Anita Mikkonen, Helsinki: Taide 1991 ISBN 951-608-002-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Octavio Paz Wikimedia Commonsissa
Octavio Paz, (Arkistoitu – Internet Archive) Luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kansankirjallisuus

Kansankirjallisuus oli 1800-luvun uudelle suomalaiselle kirjalliselle kulttuurille ja kansalliselle heräämiselle luonteenomainen ilmiö.
Suomenkielistä kirjallisuutta alettiin tuolloin tietoisesti kehittää,
ja sillä ajateltiin olevan tärkeä kansallinen tehtävä.
Kirjallisuus

Lassila, Pertti: Syvistä riveistä. Kansankirjailija, sivistyneistö ja kirjallisuus 1800-luvulla. Gaudeamus, 2008. ISBN 978-952-495-057-2.
Kangerlussuaq

Kangerlussuaq on kylä Länsi-Grönlannissa. Se sijaitsee syvällä samannimisen 160 kilometriä pitkän vuonon pohjukassa, jossa tuulien vaikutus on pienempi.
Ilmasto

Søndre Strømfjordin vuonon sisempi osa tunnetaan kasvimaantieteessä arktisena aroalueena, jossa on kesällä lämmintä ja varsinkin talvella sataa harvinaisen vähän. Yleensä tuulee koillisesta jäätiköltä, ja jäätikköiset vuoret, kuten Sukkertoppen, estävät monesti kosteiden, satavien ilmavirtausten tulon vuonon pohjukkaan. Vuonon pohjukassa on kesällä lämpimämpää, talvella kylmempää ja kuivempaa kuin rannikolla, esimerkiksi Maniitsoqissa tai Sisimiutissa. Tammikuun keskilämpötila on −19 °C, heinäkuun 11 °C ja vuoden sademäärä 129 mm. Vuoden keskilämpötila on −5,9 °C. Maa jäätyy 255 päivänä. Lumen syvyys tammikuussa on keskimäärin 11 cm niukkasateisen talven takia. Maaliskuussakin lunta on vain 13 cm. Vaikka lunta on vähän, sitä saattaa olla kesälläkin. Sumu on melko harvinaista, toisin kuin rannikolla. Yleensä tuuli on noin 3,6 m/s luokkaa, mutta joskus vuoden kuluessa on puuskaisia myrskyjä.
Kangerlussuaqin kuiva alue kattaa sekä koko kylän että sen pohjoispuolella olevien vuonojen alueen, muttei enää Christianehåbin eteläpuolista rannikkoa. Heinäkuussa 10–15selvennä, kun rannikolla 5–10. Tammikuussa 15–20, kun rannikolla 15–10. Sademäärä on 100–200 mm, aivan pohjoisessa rannikolla 200–300 mm, mutta muualla rannikolla 300–400 mm. .
Kasvillisuus

Suurin osa Kangerlussuaqin vuonon kasvistosta on melko tyypillistä variksenmarjan, vaivaiskoivun ja vaivaispajun luonnehtimaa pensastundraa. Kangerlussuaqin kasvillisuutta on tutkittu paljon muun muassa siksi, että alue on harvinaisen vähäsateinen ja lämmin. Grönlannin vähäsateisten alueiden kasvillisuus koostuu vaivaiskoivuista ja varvuista, mikä on toisten mielestä keskiarktista, toisten ala-arktistaselvennä. Kesälämpötila viittaa jälkimmäiseen. Länsi-Grönlannin sisämaassa Godthåbvuonon ja Kangerlussuaqin kärjessä on subarktista, koska heinäkuussa lämpötila on n. 10 °C . Kangerlussuaqin vuonossa luultavasti kuiva ilmasto estää puutiheikköjen synnyn. Lumen syvyyden perusteella tundrakasvillisuus jaetaan vaivaiskoivua, vaivaispajua ja tunturisaraketta kasvaviin alueisiin.
Lössipitoinen maaperä luo monin paikoin neutraalin maan, jossa pH on 6-8. Tämä luo hyvät edellytykset myskihärän ja peuran syömien heinien, ruohojen ja sarojen kasvulle. Etelään päin viettävillä ohutlössisillä kasvaa tunturisaraketta (Kobresia myosuroides) ja saraa (Carex supina). Tämän lisäksi alueella kasvaa myös erilaisia ruohoja, kuten Calamagrostis purpurascensia, pahtanurmikkaa (Poa glauca) ja muita. Arktisena erikoisuutena alueella ovat myös suolajärvet, joiden ympärillä kasvaa suolasorsimoita.
Kangerlussuaqin sisämaa-alueen etelärinteillä kasvaa subarktista kasvillisuutta. Alueen kasvillisuus muistuttaa Yukonin ja Kalliovuorten vuoristokasvillisuutta.
Arktiksessa harvinaisia suolajärviä on Kangerlussuaqin vuonon sisimpien haarojen kärkien lähellä. Suolajärvien lähellä vallitsee suolainen, alkalinen maaperä, jossa kasvaa muun muassa suolaorsimoa (Puccinellia deschampsioides), Plantago maritimaa, Gentiana dentosaa, ja erilaisia Braya-lajeja.
Kangerlussuaqin ja Scoresbyn vuonossa pensaiden keskellä kasvaa aromaista kasvillisuutta, kuten Calamagrostis purpurascensia, Draba aureaa. Kuiville ja melko kuiville maanosaalueille ovat tyypillisiä aromainen Kobresia myosoroides, Calamagrostis purpurascens, Carex supina ssp scaniocarpa, Artemisia borealis, ja Arabis holboellii. Carex supina on yleinen lössimaiden etelärinteillä.
Eläimistö

Kangerlussuaqin seudun laitumilla elää noin 3 500 myskihärkää ja peuroja. Aikoinaan muun muassa eskimot metsästivät myskihärän sukupuuttoon, ja nykyiset myskihärät onkin siirretty alueelle Luoteis-Grönlannista.
Tacanin alue Kangerlussuaqin lähellä.
Myskihärästä varoittava liikennemerkki Kangerlussuaqin lähellä.
Kansanliike

Kansanliike on laajalti kansan keskuuteen levinnyt liike. Se on joukkoliike, joka pitkäaikaisesti, voimakasta yhteenkuuluvuutta tuntien, mutta usein löyhästi organisoituna pyrkii erilaisin toimin joko synnyttämään yhteiskunnassa tiettyjä perusteellisia sosiaalisia muutoksia tai estämään sellaisten muutosten syntymisen.
Monien eurooppalaisten maiden talonpoikaiskapinat vaikuttivat 1500-luvulta alkaen merkittävästi yhteiskunnan muotoutumiseen. Myöhemmin ne on nähty kansallisuusaatteen varhaismuodoiksi, koska ne usein vaativat jonkin kansallisuudeltaan vieraan ylemmän tahon harjoittaman sorron lopettamista. Kyse oli ennemminkin yrityksestä parantaa oman väestöryhmän asemaa yhteiskunnassa. Nimestään huolimatta ne olivat yleisemmin koko rahvaan kapinaliikkeitä. Ne on yhdistetty myös protestanttisuuteen, joka sinälläänkin on kansanliike.
Suomessa syntyi 1800-luvulla useita kansanliikkeitä, kuten työväenliike, torppariliike, perustuslaillisuus ja naisliike. Vuonna 1995 perustettu perussuomalaiset-puolue muodostui 2010-luvulla merkittäväksi suomalaiseksi kansanliikkeeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansanliike Wikimedia Commonsissa
Merkinnän syy: Esimerkkejä kansanliikkeistä
Kantolan perhe

Kantolan perhe on Radioteatterin tekemä kuunnelmasarja, jota esitettiin radiossa vuosina 1976–2005. Kuunnelma kertoo kuvitteellisen Kantolan perheen arkielämästä. Siihen perustuu kirja Brysselin kirje. Sarjan käsikirjoittajia olivat ainakin Hannu Raittila, Heikki Luoma, Sirkka Laine, Heikki Kekkonen, Marja Kurkela, Antti Tuuri, Alpo Ruuth, Harri Huhtamäki ja Liisa Vuoristo. Näyttelijöinä olivat muiden muassa Ismo Saario, Heikki Heino, Eeva Litmanen, Juha Kandolin, Kauko Kokkonen, Tuula Nyman, Antti Määttänen, Aino Lehtimäki, Ville Paju ja Karoliina Franck. Sarjan 500. jakso esitettiin syksyllä 1989.
Heikki Patomäki

Heikki Patomäki (s. 15. tammikuuta 1963 Helsinki) on politiikan ja talouden tutkija ja maailmanpolitiikan professori Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa.
Elämä ja ura

Patomäki vietti nuoruutensa Kuopiossa. Hän aloitti opintonsa Joensuun yliopistossa fysiikan ja matematiikan parissa. Hän siirtyi Turkuun vuonna 1984 ja aloitti yhteiskuntatieteellisessä tiedekunnassa taloustieteen pääaineopiskelijana. Vuonna 1988 häneltä valmistui kaksi pro gradu -tutkielmaa, ensimmäinen valtio-opista, erityisesti kansainvälisistä suhteista, ja toinen taloustieteestä. Ensimmäinen käsitteli kansainvälistä ympäristönsuojelua ja toinen tuotannon monikansallistumista. Patomäen väitöskirja käsitteli kriittistä realismia ja maailmanpolitiikkaa otsikolla ”Critical realism and world politics. An explanation of a critical theoretical and possibilistic methodology for the study of world politics.” Valmistuttuaan tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 1993 hän toimi erikoistutkijana Ulkopoliittisessa instituutissa 1995–1997 ja siirtyi sen jälkeen Britanniaan. Hän oli maailmanpolitiikan ja -talouden professori Nottingham Trent Universityssa 1998–2003, kunnes siirtyi professoriksi Helsingin yliopistoon. Myöhemmin hän on toiminut myös globalisaation ja globaalien instituutioiden innovaatioprofessorina RMIT-yliopistossa Melbournessa (2007–2010).
Patomäen tutkimusalueisiin kuuluvat muun muassa yhteiskuntatieteiden filosofia ja erityisesti kriittinen realismi sekä globaali poliittinen taloustiede (global political economy), rauhantutkimus ja demokratisaatio.
Politiikassa

Kertomansa mukaan Patomäki aloitti poliittisen harrastuneisuutensa kokoomusnuorissa, joista hän erosi täytettyään 18 vuotta. Opiskeluaikanaan hän oli lähelle vihreää ympäristöliikettä ja rauhanliikettä. 1990-luvulla hän toimi aktiivisesti globaalissa kansalaisyhteiskunnassa ja poikkikansallisessa Attac-liikkeessä sen perustamiskokouksesta alkaen (pidettiin joulukuussa 1998 Pariisissa). Hän toimi Suomen Attacin puheenjohtajana vuosina 2004, 2011–2012 ja 2016.
Vuonna 2005 Patomäki arvosteli opetusministeriön ajamaa yliopistojen uutta palkkausjärjestelmää ja jätti symbolisesti Helsingin yliopiston valtio-opin laitoksen esimiehen tehtävän, koska ei halunnut osallistua ohjelman toteuttamiseen.
Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Patomäki oli vasemmistoliiton ehdokkaana ja sai 1 311 ääntä. Patomäki toimi myös puolueen asiantuntijana kesän 2011 hallitusneuvotteluissa. Hänet valittiin vasemmistoliiton puoluehallitukseen vuonna 2013. Hän oli ehdolla vuoden 2014 eurovaaleissa ja vuoden 2015 eduskuntavaaleissa.
Keväällä 2016 Patomäki ilmoitti vetäytyvänsä aktiivisesta toiminnasta vasemmistoliitossa. Keväällä 2022 hän erosi vasemmistoliitosta sen jälkeen kun puolue oli hyväksynyt Suomen NATO-jäsenyyden hallituksen sisällä. Hän on Euromemo-ryhmän varapuheenjohtaja 2021–2025, globaalia muutosta ajavan Tellus-instituutin jäsen (”Associate fellow”) ja DiEM25-liikkeen jäsen.
Näkemyksiä > Taloudesta

Vuonna 2007 Patomäki julkaisi kirjan Uusliberalismi Suomessa, jossa hän kritisoi vallitsevaa talous- ja yhteiskuntapolitiikkaa ja esitti skenaarioita tulevaisuudesta. Teoksessa Patomäki määritteli uusliberalisteiksi muun muassa Raimo Sailaksen ja Paavo Lipposen. Teoksessa Patomäki vertasi teknoliberaalia kilpailukykyoppia joihinkin fasismin piirteisiin.
Vuonna 2012 Patomäki julkaisi kirjan Eurokriisin anatomia – mitä globalisaation jälkeen?. Kirja oli ehdokkaana vuoden 2012 Kanava-palkinnolle, joka myönnetään vuoden parhaalle suomalaiselle politiikan, yhteiskunnan, talouden, historian tai kulttuurin alan tietokirjalle. Palkintoraadin perustelujen mukaan ”Pari vuotta kestäneen eurokriisin uutisvyörytyksen keskellä on ylellisyyttä pysähtyä aiheesta kirjoitetun yleistajuisen teoksen äärelle. Tulkinnallinen teos haastaa lukijansa ajattelemaan Euroopan integraation tulevaisuutta sen kohtalon hetkillä”. Kirjasta on julkaistu myös toinen täydennetty pokkaripainos, ja kirja on ilmestynyt eri nimillä myös englanniksi ja kreikaksi.
Helsingin yliopiston taloustieteen professori Vesa Kanniainen kirjoittaa kirja-arviossaan, että Patomäki on ”lukenut valtiotieteilijä”, mutta ”pilaa profiilinsa hylkäämällä tieteellisen metodin, ottamalla vapauden nimitellä ihmisiä uusliberalisteiksi itse keksiminsä perustein; hän haluaa esiintyä taloudellisten ilmiöiden tulkkina kirjoittaen tieteenalasta, johon hänellä ei ole tutkijankoulutusta” .Patomäki on vastannut Kanniaisen poleemisiin arvioihin usealla foorumilla.