Yhdistyneen kuningaskunnan historia
Imperiumi > 1700-luku

Ison-Britannian kuningaskunnan varhaisimpina vuosina merkittävimpiä tapahtumia olivat muun muassa Utrechtin rauha, Yrjö I:n valtaannousun myötä syntynyt personaaliunioni Hannoverin kanssa, vuonna 1717 solmittu kolmiliitto Ranskan ja Alankomaiden kanssa sekä jakobiittien nousu Skotlannissa ja häviö vuonna Cullodenissa 1746.
Väestömäärä pysyi 1700-luvun alkuvuosikymmenet noin seitsemässä miljoonassa. Kieli- ja kirkkokuntaerot heikensivät valtakunnan yhtenäisyyttä. Wales, Irlanti ja Skotlanti kuuluivat kelttiläiseen kielialueeseen, mutta Englannissa puhuttiin englantia. Useimmat irlantilaiset kuuluivat katoliseen kirkkoon, kun taas pääsaarella enemmistö väestöstä oli protestantteja. Sanomalehtien yleistyminen puolestaan yhdisti kansakuntaa. Ensimmäinen päivittäin ilmestynyt sanomalehti oli aloittanut Lontoossa vuonna 1702.
Whig-puolueen Robert Walpole oli noussut Ison-Britannian kuningaskunnan vaikutusvaltaisimmaksi poliitikoksi ja pääministeriksi 1720-luvun alussa. Hän pyrki pitämään Ison-Britannian kuningaskunnan erossa Manner-Euroopassa käytävistä sodista. Sisäpolitiikassa Walpole suosi kevyttä maaveroa (engl. land tax) ja maltillista linjaa suhtautumisessa uskontoon liittyviin kysymyksiin. Bruttokansantuote kasvoi vuosien 1720-40 välisenä aikana 11,5 %. Walpole erosi pääministerin virasta vuonna 1742.
Vaalikelpoisuus ja äänioikeus Ison-Britannian kuningaskunnan vuoden 1734 parlamenttivaaleissa riippui iästä, sukupuolesta ja varallisuudesta. Vain maata riittävästi omistaneet miehet saivat asettua ehdolle vaaleissa. Saadakseen äänestää miehen  piti ensiksi olla täysi-ikäinen. Toiseksi hänellä piti joko olla oma asunto tai vaihtoehtoisesti joissain vaalipiireissä riitti, että hän oli rekisteröitynyt vapaaksi mieheksi. Naisilla ei ollut vaalioikeutta.
Ison-Britannian kuningaskunnassa käytössä ollut juliaaninen kalenteri vaihdettiin vuonna 1752 gregoriaaniseen kalenteriin, joka oli yleisesti käytössä Manner-Euroopassa.
Ison-Britannian kuningaskunta solmi tammikuussa 1756 Preussin kanssa sopimuksen, jossa ne lupasivat toisilleen estävänsä vieraiden sotavoimien hyökkäykset Saksaan. Vuonna 1757 käyty Plasseyn taistelu oli alku lähes kaksi vuosisataa kestäneelle brittihallinnolle Intiassa. Myöhemmin, voitto seitsenvuotisessa sodassa 1763 johti brittiläisen imperiumin maailmanvallan muodostumiseen ja laajentumiseen suurimmaksi imperiumiksi historiassa.
1760-luku oli rauhatonta aikaa johtuen huonoista satovuosista, elintarvikkeiden kohonneista hinnoista ja työttömyydestä. Valtiontaloutta koetteli velan suuri määrä, mikä pakotti hallitukset etsimään uusia tulonlähteitä siirtomaista. Vuonna 1765 parlamentti hyväksyi leimaverolain, joka aiheutti Pohjois-Amerikan siirtokunnissa protesteja ja kauppaboikotin. Laki kumottiin seuraavana vuonna. Vuonna 1767 hyväksyttiin niin sanotut Townshendin lait, jotka parlamentin mielestä olivat oikeutettuja. Ne herättivät uudestaan vastarintaa Pohjois-Amerikan siirtokunnissa.
Ison-Britannian kuningaskunnan väkiluku oli vuonna 1770 noin 8,3 miljoonaa. Samana vuonna James Cook julisti Australian Ison-Britannian kuningaskunnan omaisuudeksi.
Pohjois-Amerikan brittiläiset siirtokunnat itsenäistyivät Yrjö III:n hallitsijakaudella vuonna 1783, jolloin Yhdysvaltain vapaussodan jälkeen solmittiin Pariisin rauha Ison-Britannian kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen välillä. Ison-Britannian kuningaskunta solmi kahdenväliset sopimukset myös Ranskan, Espanjan ja Hollannin tasavallan välillä.
Teollinen vallankumous, joka alkoi 1700-luvun lopulla, teki Ison-Britannian kuningaskunnasta maailman tärkeimmän talousmahdin. Ison-Britannian kuningaskunta sai siirtomaistaan edullisesti raaka-aineita kasvavan teollisuutensa tarpeisiin. Esimerkiksi Intiasta tuotiin puuvillaa, jota vaateteollisuus hyödynsi raaka-aineena. Vuonna 1781 raakapuuvillaa tuotiin noin 2,5 miljoonaa kiloa. Puuvillatuotteista muodostui viennin tärkein tavararyhmä. Siirtomaista tuoduilla tuotteilla oli monopoliasema Ison-Britannian kuningaskunnan markkinoilla. Siirtomaat puolestaan toimivat markkina-alueena Ison-Britannian kuningaskunnassa valmistetuille teollisuustuotteille.
Kivihiilen käyttö raudan valmistuksessa kehittyi 1780-luvulla, ja raudan tuotanto kasvoi nopeasti. Kivihiili kuljetettiin proomuilla edellisten kolmenkymmenen vuoden aikana rakennetun kanavaverkon avulla käyttökohteisiin. Raudan hinta laski tuotannon lisääntyessä, mikä laski myös raudasta valmistettujen koneiden hintaa. James Wattin keksimä höyrykone mahdollisti teollisuuslaitosten sijoittamisen kaupunkeihin. Ensimmäinen höyrykäyttöinen puuvillatehdas rakennettiin vuonna 1783. Työvoima tehtaisiin saatiin kaupunkeja ympäröivän maaseudun väestöstä, joka oli joutunut ahtaalle uuden maanjaon ja aitauslakien seurauksena. Raudantuotanto ja kaivosteollisuus nousivat merkittäviksi elinkeinoiksi, ja teollisuusyhtymät alkoivat kasvaa. Uusista liikemiehistä Richard Arkwright vaurastui perustamalla kehräämöitä ja John Wilkinson käyttämällä rautaa uusiin tarkoituksiin, kuten siltoihin ja laivoihin. Tehtaiden määrän kasvu ja kaupungistuminen toivat mukanaan vakavia sosiaalisia ongelmia.
Ensimmäisen liittokunnan sota Napoleonia vastaan käytiin vuosina 1792-97. Armeijan ylläpito ja liittolaisten tukeminen ajoivat Ison-Britannian kuningaskunnan talouden vararikon partaalle. Bank of England keskeytti joksikin aikaa käteismaksut. Irlannissa kapinoitiin vuonna 1798.