Kasakat
Historia

Kasakat ovat olleet tunnettuja taitavina ratsastajina ja urheina ja raakalaismaisina sotilaina, minkä johdosta he saivat pitää tsaarin ajan Venäjällä varsin laajan autonomian vastapalveluna ratsuväkenä toimimisesta.
Historialliset maininnat kasakoista ovat ennen 1500-lukua niukkoja. 1400-luvun lähteet esittävät kasakkayhteisön löyhänä itsenäisten sotilaallistyyppisesti järjestäytyneiden yhteisöjen liittoumana, joka oli suurelta osin autonominen paikallisista valtioista (kuten Puolasta, Moskovasta ja Krimin kaanikunnasta). 1500-luvulle tultaessa kasakat alkoivat jakautua kahteen ryhmään: ukrainalaisiin Dneprin kasakoihin, jotka kuuluivat Puola-Liettuan valtiomuodostelmaan ja Moskovan ruhtinaskuntaan kuuluneisiin venäläisiin Donin kasakoihin. Kasakkayhteisön johtajaa kutsutaan joko tittelillä hetmani tai atamaani. Johtajan rooli oli ennen kaikkea sovittelija ja neuvottelija. Titteliä hetmani käytettiin erityisesti Länsi-Ukrainassa kun taas titteliä atamaani Itä-Ukrainassa ja Venäjällä.
Vuodesta 1591 alkaen kasakat ajoittain kapinoivat Puolan hallintoa vastaan. He olivat liitossa ortodoksikirkon kanssa eli uniaattikirkkoa vastaan. Vuonna 1654 he liittoutuivat Moskovan kanssa Puolaa vastaan ja Moskova tunnusti kasakka-Ukrainan itsenäisyyden. Ruotsin hyökättyä Puolaan 1655 Venäjä läheni Puolaa, joten 1658 hetmanni teki Puolan kanssa sopimuksen Ukrainan suuriruhtinaskunnan itsehallinnosta hetmannin, aatelisten ja upseerien vallassa, tasa-arvoisena Puolan ja Liettuan kanssa näiden kolmen valtion yhteisössä. Sopimusta ei toteutettu, hetmanni pakeni ja lopulta sekasortoisen ajan jälkeen Ukraina jaettiin Puolan ja Venäjän kesken. Venäjä sai Dnjepr-virran itäpuolen ja Kiovan 1667. Lännen hetmanni Petro Doroshenko miehitti idän lyhyesti ja yritti luoda Ukrainan ottomaanien vasallivaltiona, mutta edes ottomaanien valtava sotilasinverventio 1672 ei tuottanut tulosta, vaan vuoden 1681 rauhassa Turkin vaikutusvalta päättyi.
Vuoden 1667 jaon jälkeen autonominen hetmannivaltio toimi lähinnä Itä-Ukrainassa. Hetmanni Ivan Mazepa liittoutui salaa Ruotsin Kaarle XII:n kanssa. Kaksikon hävittyä Pultavan taistelun Pietari Suurelle 1709 Mazepa pakeni Moldaviaan ja kasakoiden autonomiaa kavennettiin.
Vuoden 1667 myötä länsi-Ukrainasta tuli puolalaisten ja juutalaisten asuttamaa, puolalaisaatelin hallitsemaa, ja kasakoita pakeni itään. Puolan jaoissa 1772, 1793 ja 1795 Volynia ja länsiranta liitettiin Venäjään ja Galitsia Itävaltaan.
Dneprin kasakat irrottivat keskisen Ukrainan Puola-Liettuasta ja muodostivat vuonna 1649 autonomisen valtion, kasakkahetmanaatin, joka päätyi pian Venäjän alaisuuteen. Ukrainaan muodostui myös kaksi muuta kasakoiden itsehallinnollista aluetta, niin sanottu Zaporožjen Sitš Dneprin alajuoksulla ja Sloboda-Ukraina nykyisessä Itä-Ukrainassa. Venäjän keisarinna Katariina Suuri lakkautti kasakoiden itsehallinnon tehden kasakkajohtajista virka-aatelisia ja tavallisista kasakoista talonpoikia.
Kasakat olivat hyödyllisiä muodostaessaan puskurin Aasian kansoja vastaan ja saivat tämän takia erivapauksia. Vuodesta 1776 heitä palveli myös Venäjän vakinaisessa väessä. Kasakoilla oli aikanaan suuri merkitys uudisasuttajina Venäjän laajentuessa Siperiaan ja Itä-Aasiaan. Kasakat toimivat myös eräänlaisina poliisivoimina Venäjään liitetyillä alueilla, muun muassa Suomessa. Niinpä Etelä-Pohjanmaalla he toteuttivat omalta osaltaan pitäjäkuria. Vaikeimmissa puukkojunkkaripitäjissä jouduttiin toisinaan järjestyksen palauttamiseksi turvautumaan venäläisten kasakkojen apuun. Kauhavalla heitä käytettiin 1860-luvulla myös yövartijoina, kun taas Lapualla yksi kasakka surmattiin 1862. 1800-luvun lopussa erilaisia kasakkaryhmiä oli 11.