Solakhonin taistelu
Taustaa

Itä-Rooma ja sassanidien Persia olivat olleet sodassa vuodesta 572. Edellinen sota Lazican kuningaskunnasta oli päättynyt vuonna 562 niin kutsuttuun ”50-vuotiseen rauhansopimukseen”, jonka mukaan roomalaiset saivat pitää Lazican, mutta heidän tuli maksaa persialaisille vuosittain kultaa eli niin sanottuja ”avustuksia”. Seuraavan kymmenen vuoden aikana suurvaltojen välit heikkenivät uudestaan. Vuonna 565 Itä-Rooman keisariksi noussut Justinus II oli ulkopolitiikassaan aggressiivisempi kuin edeltäjänsä Justinianus I. Lazican naapurialue Suania oli jätetty rauhansopimuksessa ulkopuolelle. Siitä tuli pian kiistaa Itä-Rooman ja Persian välille, koska roomalaiset olisivat halunneet haltuunsa alueen strategisesti tärkeät solat.
Persialaiset syöksivät noin vuonna 570 Himyarissa nykyisen Jemenin alueella vallasta roomalaismielisen kuninkaan ja asettivat oman ehdokkaansa maan valtaistuimelle. Tämän seurauksena Himyar siirtyi persialaisten vaikutusvallan alaisuuteen. Persarmeniassa taas persialaisten vallan allan elävät kristityt kapinoivat ja pyysivät apua Itä-Rooman keisari Justinukselta, joka ilmoitti, ettei voinut sivuuttaa heidän avunpyyntöjään. Suurvaltojen välejä kiristi myös roomalaisten liittoutuminen persialaisten vihollisen turkkilaisten kanssa ja persialaisten arabiliittolaisten lakhmidien ja Itä-Rooman liittolaisten ghassanidien väliset taistelut. Sota puhkesi lopulta vuonna 572, kun Justinus kieltäytyi rauhansopimuksessa sovittujen maksujen jatkamisesta ja julisti sodan Persialle.
Sota ei alkanut roomalaisten kannalta hyvin. Roomalaisten pienistä alkumenestyksistä huolimatta persialaiset hyökkäsivät Syyriaan ja valtasivat strategisesti tärkeän Daran linnoituksen, mikä oli roomalaisille katastrofi. Avaarien aiheuttamat ongelmat Tonavan rajalla ja keisari Justinuksen sairastuminen heikensivät roomalaisten vastatoimia. Roomalaiset saivat solmittua tilapäisen aselevon Mesopotamian rintamalla vuosiksi 576–578, mutta sota jatkui yhä Armeniassa, missä roomalaisten sotaonni oli parempaa. Persian kuninkaan Khosrau I:n johtama armeija kärsi tappion taistelussa ja roomalaiset saivat käsiinsä suuren sotasaaliin. Khosrau onnistui kuitenkin hyödyntämään roomalaisten sotilasjohdon erimielisyyksiä ja ryösti joukkoineen Melitenen kaupungin. Tämän jälkeen persialaiset kuitenkin lyötiin uudestaan taistelussa. Vuonna 577 persialaiset käänsivät tilanteen taas edukseen tekemällä yllätyshyökkäyksen Armeniaan ja kukistamalla roomalaisarmeijan taistelussa. Seuraavana vuonna roomalaiskomentaja Maurikios pelasti tilanteen roomalaisille.
Khosrau olisi ollut valmis rauhaan vuonna 579, mutta hänen kuolemansa samana vuonna romutti rauhanyritykset, sillä hänen seuraajansa Hormizd IV torjui kaikki rauhanehdotukset. Vuonna 582 roomalaiset saivat suuren voiton persialaisista Constantinassa Osroenessa, mutta kärsivät jälleen tappion myöhemmin samana vuonna. Sota jatkui tuloksettomana seuraavien vuosien ajan. Roomalaisten voittoja seurasivat persialaisten vastahyökkäykset ja roomalaisten tappiot, eikä kumpikaan puoli päässyt sodassa niskan päälle. Roomalaisten puolella tilannetta vaikeutti jatkuvat erimielisyydet armeijan ylimmässä johdossa ja joukkojen kurin puute.
Vuonna 582 keisariksi noussut Maurikios nimitti vuonna 584 valtakunnan itäisten joukkojen komentajaksi (magister militum per Orientem) lankonsa Filippikoksen, jonka taktiikkana oli ryöstellä persialaisen Nisibiksen kaupunkia ympäröivällä alueella. Seuraavana vuonna hänen joukkonsa tekivät samanlaisen ryöstöretken Arzaneneen. Persialaisten joukkojen komentaja Kardarigan (’Musta haukka’, joka ei ollut hänen oikea nimensä vaan arvonimi) vastasi tähän tekemällä epäonnistuneen piirityksen Filippikoksen tukikohtaa Monokartonia vastaan.