stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ajonpää
Kasvillisuus

Kallioalueen kasvillisuus on kohtalaisen monipuolista. Niukkalajisia niittylaikkuja esiintyy runsaasti, kuten myös napa- ja rupijäkäliköitä. Karun alustan jäkälät ja sammalet esiintyvät runsaasti edustavina jyrkänteillä, ja kalliohyllyt ovat melko reheviä. Paikoin avoimessa lakiosassa on karua ja matalaa männikköä. Länsirinne on kuusikkoa, kun taas itäreuna lehtometsää, jossa lajistona ovat muun muassa tammi ja taikinanmarja. Kallion itäreunalla on lähes pystysuora kallioseinämä, jonka alapuolella on louhikkoa. Ajonpäässä on metsälain tarkoittamia monimuotoisuuden kannalta erityisen tärkeitä elinympäristöjä: Ajonpään jyrkänne ja alusmetsä, Ajonpään kallioalue, Ajopään kivikko.
0,6 hehtaarin laajuinen Ajonpään jyrkänne ja alusmetsä eli kallioseinämän alapuolinen maa- ja kivilohkaretöyräs ovat kohtalaisen järeää kuusivaltaista havupuumetsää. Louhikon kasvillisuus on lehtomaista ja eroaa muusta ympäristöstä, koska meren läheisyys, puiden varjostus ja kallion rapautuminen tekevät kasvuolosuhteista poikkeukselliset. Alikasvoksena kasvavat pihlaja ja vahtera. Rannassa on tervaleppää. Pensaskerroksessa on runsaasti taikinanmarjaa, mutta myös lehtokuusama kasvaa paikalla. Kerrossammalen peittämää louhikkoa luonnehtii kivikkoalvejuuri. Lähempänä rantaa vallitsevat metsälauha ja mustikka, kun taas rannassa kasvaa lehtolajistoa eli käenkaali, lehtonurmikka ja sinivuokko.
Ajonpään kallioalue eli 2,3 hehtaarin vajaatuottoinen kallio on Ajonpään lakiosien luonnontilaista harvapuustoista kalliomännikköä. Alueella on keloja, ja puusto vaihtelevan ikäistä. Mäntyjen lisäksi siellä täällä kasvaa matalia pihlajia, katajaa ja muutamia nuoria vaahteroita. Kallio on sammalten ja jäkälien peitossa ja lajistoltaan tavanomainen. Paikalla kasvaa muun muassa palleroporonjäkälä ja kivikynsisammal. Harvana esiintyvät ahosuolaheinä, kallioimarre ja metsälauha. Kuhmujäkälää voidaan pitää paikan tunnuslajina.
Ajonpään lohkareikko eli 1,1 hehtaarin kivikko on Ajonpään länsireunan kuusivaltaisen harvan metsän jyrkähköön rinteeseen sijoittuva kivikko. Kuusien seassa kasvaa mäntyjä ja rauduskoivuja. Puusto on väärärunkoista ja vinoa, ja kivikossa kasvaa myös maata pitkin lamoavia kuusia. Pensaskerroksessa kasvaa pihlaja, kataja ja taikinanmarja. Kivikkoa peittää paksu sammalikko, jossa kasvaa tyypillisiä mustikkatyypin sammallajeja, ja kenttäkerroksen lajisto on vähäinen. Mustikka ja nurmilauha kasvavat harvassa, ja alaosissa esiintyy sormisara. Alueella on paljon muurahaiskekoja sekä maakoloja.
Sako

| Sako Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1921
Toimitusjohtaja:  Juha Alhonoja
Kotipaikka:  Riihimäki
Toimiala:  puolustusteollisuus
Tuotteet:  haulikot, kiväärit ja patruunat
Liikevaihto:  130 M€ (2023)
Liikevoitto:  24 M€ (2021)
Henkilöstö:  runsaat 450 (2023)
Omistaja:  Beretta Holding
Kotisivu:  www.sako.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sako Finnlight .243 kivääri.
Sako Oy, alkujaan Suojeluskuntain Ase- ja Konepaja Oy 1921–1938 ja vuoteen 1985 asti Oy Sako Ab, on italialaisen aseyhtiö Berettan omistama asetehdas, joka valmistaa aseita Suomessa.
Sakon pääkonttori ja tehdas sijaitsevat Riihimäellä. Tuotannollisia toimipisteitä on lisäksi Hausjärvellä (patruunoiden valmistus) ja Muuramessa (laukaisukoneistojen valmistus).
Sako on Euroopan suurin kiväärinvalmistaja. Sen tuotteet ovat pulttilukkoisia tarkkuuskiväärejä, jotka ovat hintaluokaltaan keskitason yläpuolella. Yrityksen tuotemerkkejä ovat Sako ja Tikka. Sako-merkkiset ovat kalliimpia ja Tikat edullisempia. Tikan osuus myynnistä on 70 prosenttia.
Aseiden lisäksi Sako valmistaa patruunoita.
Historia

Sakon historia voidaan katsoa alkaneen kesällä 1919 Suojeluskuntain Yliesikunnan taisteluvälineosastosta, jonka tehtävänä oli korjata suojeluskuntien haltuunsa saamia, lähinnä venäläisiä ja japanilaisia kivääreitä.
Suojeluskuntien asepajan toiminta käynnistyi syksyllä 1919. Vuonna 1921 päätettiin asepaja laittaa omaksi itsenäiseksi yksiköksi, kun sen toiminta oli laajentunut. Päiväksi 1.4.1921 on päivätty suojeluskuntain yliesikunnan asepajan perustaminen, tätä päivää pidetään Sako Oy:n perustamispäivänä. 1.6.1927 asepaja muuttui Suojeluskuntain Ase- ja Konepaja Oy:ksi, lyhennettynä Sako Oy.  Riihimäellä toiminut Suomen Ampumatarviketehdas ajautui vaikeuksiin ja toiminta loppui huhtikuussa 1927 ja saman aikaisesti Sako etsi uusia tiloja, kun sen tilat olivat Helsingissä käyneet liian ahtaiksi. Sako Oy ostikin Suomen Ampumatarviketehtaan tontin tehdasrakennuksineen mukaan lukien pääosa koneista ja viisi asuinkiinteistöä loppukesällä 1927. Sako Oy:n toiminta Riihimäelle siirtyi lokakuussa 1927.
Sakon ensimmäisiä malleja olivat esimerkiksi Lottakivääri, Pystykorva ja Ukko-Pekka.
Talvisodan aikana Sakon tehdas haluttiin turvaan pommituksilta. Uudeksi sijoituspaikaksi valittiin Tampereella oleva Kalkunvuori. Syksyllä 1941 aloitettiin uuden tehtaan louhintatyöt. Valmistuneeseen tehtaaseen ehdittiin siirtää vain yksi Riihimäen tehtaan osastoista jatkosodan viimeisenä vuotena. Sodan jälkeen Sako Oy lopetti Kalkunvuoren tehtaan.
Historia > Sotien jälkeen

Sotien jälkeen suojeluskuntajärjestö piti lakkauttaa, ja Sakon osakekanta lahjoitettiin Suomen Punaiselle Ristille. Noina aikoina valmistettuja tuotteita olivat harpikot, wc-kannet, kenkien yölestit, kirveenvarret, tupakansytyttimet, huulipuikon hylsyt ja kutomakoneet.
Viennin arvo ylitti kotimaan myynnin vuonna 1955, n.67% viennistä meni Yhdysvaltoihin, suosituimpana oli luodikko L46. Viennin kohdalla kannattaa huomata että Sako ei saanut ollenkaan hyötyä Neuvostoliiton markkinoista kuten monet muut suomalaiset yritykset ja että Sakon tuotteet menestyivät länsimaiden kuluttajatuotemarkkinoilla 1950-luvulla.
Nokia Oy:n edeltäjäyhtiö Suomen Kaapelitehdas Oy osti Sakon vuonna 1962 ja Nokia osti Tikkakoski Oy:n vuonna 1974. Nokia yhdisti yhtiöt Oy Sako-Tikka Ab:ksi vuonna 1983. Vuonna 1985 Sako-Tikka sulautettiin Nokiaan.
Nokian aseteollisuus ja Valmetin Tourulan tehdas (entinen Valtion Kivääritehdas) yhdistettiin vuonna 1986 Nokian ja Valmetin puoliksi omistamaksi Sako-Valmet Oy:ksi. Nimi muutettiin takaisin Sako Oy:ksi vuonna 1988.
Historia > Sako 75

1990-luvun alussa Sakon mallisto oli vanhentunut. Mallisto perustui sodan aikana suunniteltuun pienriistaluodikko L46:een, jonka pohjalta oli tehty ensin keskikokoinen L57 ja 1960-luvun alussa suurriistakivääri L61. Malliston elinkaari oli lopussa. Tuotteet eivät myyneet ja Sako jäi kilpailijoistaan jälkeen. Tuotteiden laadustakin oli alettu tinkiä, mutta se ei auttanut myymään aseita.
Vuonna 1993 käynnistettiin Projekti 96, kokonaan uuden asemallin suunnittelu. Näin ei ollut tapahtunut lähes 50 vuoteen. Päätettiin tehdä maailman paras sarjavalmisteinen kivääri. Aseen pääsuunnittelija oli Juha Aalto.
Työn pohjaksi Sako teetti historiansa suurimman markkinatutkimuksen. Yhdysvalloissa haastateltiin tuhatta metsästäjää. Tulos oli, että aseessa oli oltava mm. kolmiasentoinen varmistin, toimintavarma irtolipas ja mekaaninen hylsyn ulosheitto.
Sakon tehtaalle ostettiin kaikki maailman parhaat metsästyskiväärit. Ne purettiin osiin ja tutkittiin. Niillä ammuttiin ja niiden parhaita puolia pohdittiin. Lopulta niitä ammuttiin yhä suuremmilla ylilatauksilla, kunnes aseet repesivät. Sen jälkeen myös palaset tutkittiin.
Projekti 96:n ase suunniteltiin niin, että aseen räjähtäessä paine suuntautuu alas, tukki menee poikki, lipas lentää maahan, mutta ampuja säästyy.
Uuden aseen synteettinen tukki oli lajissaan ensimmäinen.
Uutuutta lähdettiin tarjoamaan nimellä Sako Experience, mutta se ei kelvannut amerikkalaisille asetoimittajille. Heidän mukaansa kaikissa maineikkaiden kiväärien malleissa oli oltava numero 7: Remington 700, Marlin 7, Ruger 77, Winchester 70. Sitten joku keksi, että Sako täyttää 75 vuotta, ja uudelle kiväärille oli löytynyt nimi.
Noihin aikoihin rynnäkkökiväärien valmistus puolustusvoimille oli loppunut. Patruunoiden valmistus oli siirtynyt Sakolta Lapualle. Ilman uutta kysyntää noin sata työntekijää olisi jouduttu irtisanomaan.
Sako 75 sai kuitenkin suuren suosion. Vanha mallisto voitiin ajaa alas. Sako 75 pelasti yhtiön talouden ja nosti Sakon takaisin maailman asevalmistajien kärkiriviin.
Historia > Beretta

Nokia myi osuutensa Sakosta Valmetille tammikuussa 1999. Valmetin ja Rauman fuusion myötä Sako siirtyi vuonna 1999 Metso-konserniin. Metso puolestaan myi Sakon vuonna 2000 italialaiselle asevalmistajalle Berettalle.
Historia > Tikka T3

Tikka T3 oli tarkoitettu Sako 75:n jatkajaksi ja se esiteltiin marraskuussa 2002 Yhdysvalloissa. Tikka T3 menestyi messuilla ja sen myynti oli jopa parempaa kuin odotettiin. Kesään 2023 mennessä Tikka T3-aseita oli valmistettu lähes 1,4 miljoonaa kappaletta
Historia > Valmistusvirhe

Vuonna 2004 Sako valmisti 2700 viallista asetta, jotka päästettiin myyntiin asti. Niistä kuusi räjähti ammuttaessa ja vahingoitti kolmea ihmistä.
Historia > 2010-luku

Sako valmisti vuonna 2017 joka päivä noin 60 000 patruunaa.
Vuonna 2020 Sako teki uuden tuotantoennätyksen 113000 kiväärillä ja 11 miljoonalla patruunalla. Miljoonas Tikka T3-kivääri valmistui myös vuonna 2020, tuolloin Sako työllisti 360 henkilöä.
Sakon liikevaihto on ollut nousussa: se on noussut vuoden 2010 n. 51 miljoonasta eurosta 91 miljoonaan vuonna 2015 ja vuonna 2020 Sako saavutti 98 miljoonan euron liikevaihdon.
Historia > 2020-luku

Vuonna 2023 Suomen ja Ruotsin Puolustusvoimat allekirjoittivat Sakon kanssa puitesopimuksen yhteisestä käsiaseperheestä.
Huhtikuussa 2023 kerrottiin, että Viron puolustusvoimat hankkivat tarkkuuskivääreitä Sakolta.
Nykyään

Nykyään Sakon malliston peruskiviä ovat perinteinen pulttilukkoinen metsästyskivääri Sako 90 sekä uuden sukupolven vaihtokaliiperinen metsästyskivääri Sako 100. Sako 90 korvasi mallistossa olleen Sako 85 kiväärin vuonna 2023. Lisäksi Sako Oy:n asemallistoon kuuluu Tikka T1x sekä T3x -kivääriperheet. Vuonna 2016 esitelty Tikka T3x TAC A1 -kivääri menestyi hyvin Pohjois-Amerikassa.
Aseiden synteettiset tukit valmistetaan Suomessa. Puutukit tulevat Italiasta Berettan tukkitehtaalta, joka käyttää materiaalinaan turkkilaista tai amerikkalaista pähkinäpuuta.
Aseista 95 % menee vientiin, melkein puolet Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Tuotevalikoimaan kuuluvat Sako- ja Tikka-luodikot sekä omalla nimellä varustetut patruunat. Sako on Pohjois-Amerikassa suurin ei-amerikkalainen metsästysaseiden valmistaja.
Tuotannossa v.2023 noin 85-90% on siviiliaseita ja loput viranomaisaseita.
Vuonna 2021 Sako työllisti vajaat 400 henkilöä, jotka tekivät liikevaihdoksi 130 miljonaa euroa ja valmistivat ennätykselliset 138000 kivääriä sekä yli 16 miljonaa patruunaa. Vuonna 2022 Sako valmisti 151000 kivääriä. Vuonna 2023 Sako Oy valmisti yli 150000 kivääriä ja noin 20 miljoonaa patruunaa.
Nimet ja omistajat

Lyhyesti sanottuna Sakon omistajina ovat olleet suojeluskunnat, Suomen Punainen Risti (tätä 100-vuotishistoriakirja pitää nerokkaana järjestelynä), Kaapelitehdas-Nokia, Nokia & Valmet, Metso ja Beretta. Taulukkoon on kerätty tarkemmin nimet ja omistusjärjestelyt.
| Vuosi | Nimi | Omistaja tai liittyminen omistajaan |
| --- | --- | --- |
| 1921 | Asepaja | Suojeluskuntain yliesikunta |
| 1927 | Suojeluskuntain Ase- ja Konepaja Oy (Sako Oy) | Suojeluskuntain yliesikunta |
| 1944 | Sako Oy | Suomen Punainen Risti |
| 1962 | Sako Oy | Suomen Kaapelitehdas Oy |
| 1967 | Sako Oy | Nokia Oy:n Kaapeli-teollisuusryhmä |
| 1983 | Oy Sako-Tikka Ab | Nokia Oy |
| 1985 | Oy Sako-Tikka Ab | Nokia Oy:n koneteollisuusryhmä |
| 1986 | Sako-tehtaat (itsenäinen Sako Oy lakkasi) | Sako-Tikka fuusioitiin Nokia Oy:hyn |
| 1987 | Sako-Valmet Oy | Nokia Oy ja Valmet Oy |
| 1989 | Sako Oy | Nokia Oy ja Valmet Oy |
| 1998 | Sako Oy | Valmet Oy |
| 1999 | Sako Oy | Metso Oy |
| 2000 | Sako Oy | Beretta Holding S.p.A. |
Johtajat

Alkuvuosina Sakolla oli päällikkö tai johtaja, kun Sakosta tuli Oy niin sen jälkeen toimintaa on johtanut toimitusjohtaja (tj). 1920-luvun lopulla Oy:n hallintoneuvoston puheenjohtajana toimi P. E. Svinhufvud ja johtokunnan pj:na jääkärieverstiluutnantti Olof Heinrichs. Toimitusjohtaja-taulukkoa kannattaa peilata nimi/omistaja-taulukkoon.
| Vuodet | Päällikkö, toimitusjohtaja |
| --- | --- |
1921 - 1925: Asepajan päällikkö Insinööri Arvo Nissinen
1925 - 1927: Tehtaan johtaja reservin luutnantti Raphael Lönnström
1927 - 1928: Toimitusjohtaja luutnantti Raphael Lönnström
1928 - 1942: Tj. Uno Manninen
1942 -1946: Tj. Ins.evl. Erkki Mäkinen
1946 - 1969: Tj. Eversti Jonas Elias Hydén
1970 -1974: Tj. DI Juhani Koivula
1974 – 1978: Tj. Raimo Pöytäniemi
1978 - 1981: Tj. Heikki Huotari
1981 -1982: Tj. Raimo Pöytäniemi
1982 - 1987: Tj. DI Matti Packalén
1987 - 1990: Tj. Petteri Walldén
1990 - 1991: Tj. Kari Oittinen
1991 - 1998: Tj. Henry Paasikivi
1999 - 2000: Tj. Paul-Erik Toivo
2000 - 2006: Tj. Henry Paasikivi
2006 - 2023: Tj. Ins. Raimo Karjalainen
2023 -: Tj. Tekniikan lisensiaatti Juha Alhonoja
Tunnustuksia

Sako Oy on saanut mm. seuraavat tunnustukset; Hämeen vientiyritys (2013), Riihimäen Vuoden yrittäjä (2014), Päähankkijapalkinto (2023).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sako Wikimedia Commonsissa
Sako Suomi
Gunwriters' M95 Assault Rifle
Finnish Bolt-action Sporting Rifles - Sako
https://www.porssitieto.fi/osake/lisaa/suojeluskasek.shtml
Sako - Apilan kolmas lehti - 10-vuotias, Hakkapeliitta, 04.01.1938, nro 1, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sakotehtaan torni Riihimäellä, kuvattuna 22.02.2022 pienessä lumisateessa.
Yrjö Salminen

Yrjö Vilho Salminen
Yrjö Vilho Salminen (käytti Saksassa peitenimeä Sahlman), (21. marraskuuta 1887 Turku – 21. joulukuuta 1969) oli suomalainen jääkärilääkintäeverstiluutnantti ja lääketieteen ja kirurgian tohtori. Hänen vanhempansa olivat veturinkuljettaja Herman Salminen ja Anna Gröhn. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1938 Mary Elisabeth Fröbergin kanssa.
Opinnot

Salminen kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1907 ja liittyi Varsinaissuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi lukemalla lääketiedettä Helsingin yliopistossa sekä 1. marraskuuta - 31. joulukuuta 1909 välisen ajan  Göttingenin yliopistossa Saksassa. Lääketieteen kandidaatin tutkinnon hän suoritti 21. joulukuuta 1910 ja lääketieteen lisensiaatin tutkinnon 5. joulukuuta 1914 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtorin tutkinnon 27. marraskuuta 1928.
Nuoruusvuodet

Salminen toimi Sakkolan virkaatekevänä kunnanlääkärinä 15. tammikuuta – 15. heinäkuuta 1913 välisen ajan ja oli Kumpulan ylimääräisen venerisen sairaalan virkaatekevä toinen alilääkäri 28. marraskuuta 1913 – 9. kesäkuuta 1914 välisen ajan. Lahden kunnallissairaalan virkaa tekevänä lääkärinä hän toimi 1. elokuuta – 1. syyskuuta 1914 välisen ajan ja Maarianhaminan virkaatekevänä lääkärinä 1. helmikuuta – 1. maaliskuuta 1915 välisen ajan.
Jääkärikausi

Salminen liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 6. huhtikuuta 1915 ja hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 27:n  1. komppaniaan pataljoonan muodostamisen yhteydessä. Hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1916 pioneerikomppaniaan. Hän aloitti 6. huhtikuuta 1915 alkaen sotilasjoukon apulaislääkärinä. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Salminen saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana majuriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan esikuntalääkäriksi aluksi Jääkäriprikaatin esikuntaan ja 22. huhtikuuta 1918 alkaen kenraali Wilkmanin esikunnassa. Hän otti osaa taisteluihin sisällissodassa Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Salminen määrättiin 30. kesäkuuta 1918 alkaen 2. Divisioonan lääkäriksi ja 1. tammikuuta 1919 alkaen Sotaministeriön saniteettiosaston toimistopäälliköksi. Armeijasta hän erosi 29. joulukuuta 1920 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja määrättiin 4. tammikuuta 1921 alkaen Suojeluskuntain ylilääkäriksi. Suojeluskunnasta hän erosi 1. huhtikuuta 1926 ja siirtyi takaisin armeijan palvelukseen, ja hänet määrättiin 30. toukokuuta 1930 alkaen sotilasapteekkilaitoksen ja Saniteettivarikon päälliköksi. Hänet siirrettiin Kadettikouluun ja määrättiin 21. joulukuuta 1933 alkaen sotilaskoulujen päällikkölääkäriksi, josta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1936 alkaen 1. Divisioonan esikuntaan ja määrättiin divisioonanlääkäriksi. Armeijasta hän erosi toistamiseen 24. maaliskuuta 1937.  Hän toimi myös vuosina 1919–1926 virkansa ohella Kadettikoulun lääkärinä ja 1. tammikuuta 1921 – 31. joulukuuta 1923 assistenttilääkärinä Helsingin yliopiston syfilodermatologisella osastolla.
Armeijan jälkeinen aika

Salminen nimitettiin armeijasta eronsa jälkeen Helsingin kaupungin veneeristen tautien poliklinikan johtajalääkäriksi 10. helmikuuta 1937 ja Kumpulan ylimääräisen veneerisen sairaalan alilääkäriksi 26. elokuuta 1937.
Luottamustoimet

Salminen kuului jäsenenä Suomen lääkäriliittoon ja Duodecim-seuraan sekä Helsingin lääkäriyhdistykseen. Hän kuului myös Suomen lääkintäupseeriliittoon ja Nordisk dermatologisk föreningiin sekä Nordisk militärmedicinsk föreningiin sekä Helsingin pörssiklubiin.
Julkaisut

Väitöskirja aiheesta Ûber die wassermannsche Reaktion im Serum Lepröser und über Liquoruntersuchungen bei Lepra, 1928
Tieteellinen tutkielma Erfarenheter vid kvantitativ bestämning av äggvitan i liquor utförd med tillhjälp av xantoproteinreaktion och med användande av Leikola-Noponens universalkolorimeter, 1933.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 19. syyskuuta 1915  Zugführer 17. huhtikuuta 1916  Lääkintäupseeri (Feldarzt) sopimuksen perusteella 1. lokakuuta 1916  Majuri 11. helmikuuta 1918  Lääkintäeverstiluutnantti 16. toukokuuta 1918  Lääkintäeversti 24. maaliskuuta 1937 |      |  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntajärjestön ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Malin Brännback

| Malin Brännback> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. joulukuuta 1963 (ikä 61)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kansainvälisen yritystoiminnan professori
Koulutus ja ura
Instituutti:  Handelshögskolan vid Åbo Akademi
Tutkimusalue:  Tietojärjestelmä, Liikkeenjohdon strategia, farmasia, Tietämyksenhallinta ja yrittäjyys
Malin Elisabet Brännback (s. 26. joulukuuta 1963) on Åbo Akademin kauppakorkeakoulun kansainvälisen yritystoiminnan professori. Hän on toiminut myös Åbo Akademin Yhteiskuntatieteiden ja kauppatieteiden tiedekunnan dekaanina.
Brännback on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2010.
Aiheesta muualla

Malin Brännback. Åbo Akademi University,   School of Business and Economics (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Muut:  IdRef
Ilmari Salovaara

Ilmari Aleksis Salovaara
Ilmari Aleksis Salovaara (23. tammikuuta 1892 Lappeenranta – 24. huhtikuuta 1970) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Aleksis Salovaara ja Josefina Natunen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Hildegard Palmenin kanssa. Tämän kuoltua vuonna 1953 avioitui Salovaara toisen kerran vuonna 1953 toimittaja Anni Kaarina Kivimaan kanssa.
Opinnot

Salovaara kävi viisi luokkaa Sortavalan reaalilyseota ja suoritti vuonna 1922 Helsingin maanviljelyslyseon kurssin. Hän suoritti hyökkäysvaunukurssin vuonna 1922 ja kapteenikurssin Sotakorkeakoulussa vuonna1926 sekä upseerien pioneerikurssin Utissa vuonna 1927. Kaasusuojelukurssin Mikkelissä hän suoritti vuonna 1927 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928 sekä majurikurssin vuonna 1931.
Jääkärikausi

Salovaara liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 13. tammikuuta 1916  1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 1. konekiväärikomppaniaan 1. marraskuuta 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Salovaara saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan Joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, mistä hänet komennettiin ennen rintamalle lähtöä parin viikon ajaksi koulutusupseeriksi Vöyrin kouluun. Hän otti osaa suomen sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä haavoittui 4. huhtikuuta 1918 ja määrättiin haavoista toivuttuaan 26. huhtikuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan, missä toimi komppanianpäällikkönä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Salovaara siirrettiin 25. heinäkuuta 1918 Karjalan rykmentti n:o 1:een, joka nimettiin uudelleen ensin Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5:ksi ja myöhemmin Pohjois-Savon rykmentiksi. Hän toimi toimi ensin 2. konekiväärikomppanian päällikkönä, josta hänet määrättiin rykmentin aseupseeriksi 1. tammikuuta 1921 ja 2. komppanian päälliköksi 1. tammikuuta 1926 sekä 2. pataljoonan komentajaksi 29. kesäkuuta 1928. Hänet siirrettiin 21. marraskuuta 1935 Viipurin rykmentin 2. pataljoonan komentajaksi. Hän oli myös 1. helmikuuta 1936 – 1. helmikuuta 1937 komennettuna Mikkelin suojeluskuntapiirin päällikön viransijaiseksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Salovaara osallistui Jalkaväkirykmentti 34:n 2. pataljoonan komentajana, mistä hänet siirrettiin kenttätäydennyspataljoona 13:n komentajaksi ja vielä sodan jatkuessä hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 39:n 1. pataljoonan komentajaksi ja edelleen Erillinen pataljoona 22:n komentajaksi. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Suojoella, Kollaalla, Itä-Lemetissä, Vilajoella ja Nisalahdella. Välirauhan aikana hän toimi Koulutuskeskus 8:ssa ja 3. Armeijakunnan alaisten koulutuskeskusten päällikkönä, mistä tehtävästä hänet siirrettiin Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin 11. alueen päälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Henkilötaydennyskeskus 1:een, josta hänet siirrettiin 5. Armeijakunnan Henkilötäydennyskeskukseen ja edelleen päälliköksi Henkilötäydennyskeskus 4:ään, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ään, mistä hän erosi vakinaisesta palveluksesta sodan päätyttyä ja siirtyi Vakuutusyhtiö Pohjolan piiritarkastajaksi Hämeenlinnaan ja myöhemmin maanviljelijäksi Asikkalaan Hänet on haudattu Kouvolaan.
Luottamustoimet

Salovaara toimi 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuosina 1932 ja 1934 ja Pohjois-Savon rykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1928 sekä Kuopion kaupungin verotuslautakunnan jäsenenä vuosina 1932–1935.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 16. toukokuuta 1928  Everstiluutnantti 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania