stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Informaatiokäytännöt
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat > Yhteydenotto tiedonlähteeseen > Tiedon saaminen toisen henkilön kautta

Tässä tavassa on oleellista tulla tunnistetuksi tiedonhankkijana. Tiedon saaminen toisen henkilön kautta (information seeking by proxy) viittaa tilanteisiin, joissa henkilö tutustuu lähteeseen tai on yhteydessä lähteeseen jonkun toisen henkilön aloitteesta. Henkilö, joka tekee aloitteen, voi olla itse tiedonlähteenä tai toimia tiedon välittäjänä. Tieto voidaan hankkia joko toimeksiannosta tai toisen henkilön tiedontarvetta ennakoiden.
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat > Vuorovaikutus tiedonlähteen kanssa > Aktiivinen tiedonetsintä

Kun tiedonlähde on valittu, alkaa vuorovaikutus tiedonlähteen kanssa. Aktiivinen tiedonetsijä on tiiviissä vuorovaikutuksessa tiedonlähteen kanssa. Tiedonetsijällä on mielessään tietyt kysymykset, joihin hän haluaa saada vastauksen. Hän hakee vastauksia joko aktiivisesti kyselemällä (henkilölähde) tai lukemalla (painettu lähde, verkkosivu, yms..). Aktiivinen tiedonetsijä yleensä myös suunnittelee kysymyksensä etukäteen. Hän miettii, mitä hänen kannattaa kysyä ja miten kysymys muotoilla jotta paras lopputulos saavutettaisiin.
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat > Vuorovaikutus tiedonlähteen kanssa > Aktiivinen seuranta

Tässä vuorovaikutuksen tavassa tiedonetsijä tunnistaa tilanteet, joissa hän voisi saada kysymykseensä vastauksen. Aktiivisesta tiedonetsinnästä tämä eroaa siten, että tiedonetsijällä ei ole hankittuna mitään tiettyä tiedonlähdettä. Sen sijaan hän tarkkailee aktiivisesti ympäristöään saadakseen tiedontarpeensa tyydytettyä. Tiedonetsijä esimerkiksi selailee aihetta käsitteleviä lehtiä ja kirjoja. Hän saattaa kysellä asiasta ystävilltään ja tuttaviltaan, joiden ajattelee mahdollisesti tietävän vastauksen. Aktiiviseen seurantaan kuuluu myös tarkkailu ja kuuntelu; tiedonetsijä ei siis välttämättä itse puhu henkilölähteen kanssa, vaan poimii tietonsa muiden käymästä keskustelusta.
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat > Vuorovaikutus tiedonlähteen kanssa > Kohdentumaton toimintaympäristön seuranta

Tätä vuorovaikutuksen tapaa leimaa tiedon saaminen sattumalta. Tietoa saadaan tilanteissa, joissa sitä ei osata odottaa. Tällaiset tilanteet eivät myöskään yleensä sisällä minkäänlaista vuorovaikutusta tiedonhankkijan ja tiedonlähteen välillä.
Informaatiokäytäntöjen vaiheet ja tavat > Vuorovaikutus tiedonlähteen kanssa > Tiedon saaminen toisen henkilön kautta

Tässä vuorovaikutuksen tavassa tietoa saadaan muilta ihmisiltä, henkilölähteiltä. Toisin kuin aktiivisessa tiedonhankinnassa, tiedonhakija ei tässä käytännössä esitä itse kysymyksiä, vaan toimii kuuntelijana ja tiedon vastaanottajana. Tietoa voidaan saada kuuntelemalla toisen kokemuksia ja mielipiteitä aiheesta. Jotta vuorovaikutus tässä käytännössä toteutuu, täytyy henkilön tunnistaa itsensä mahdollisena tiedonlähteenä.
Mallin sovelluksia

Suomessa informaatiokäytäntöjen mallia on soveltanut muun muassa Raimo Niemelä Oulun yliopiston väitöskirjassaan Ikääntyneiden informaatiokäyttäytyminen.  Niemelä asemoi mallin ikääntyneiden arkielämän informaatiokäyttäytymisen viitekehykseen soveltaen sitä näin ollen aiempaa sovellusalaa laajemmin.
Kreetta Askola, Toshimori Atsushi ja Maija-Leena Huotari ovat tutkineet suomalaisten ja japanilaisten yliopisto-opiskelijoiden kulttuurieroja terveystiedon hankinnassa McKenzien luomaa konseptia hyödyntäen.  Tutkimuksessa keskityttiin informaatiokäytäntöjen tavoista aktiiviseen tiedonetsintään ja kohdentumattomaan toimintaympäristön seurantaan.
Yrjö Mäkelin

| Yrjö Mäkelin |
| --- | --- |
 Yrjö Mäkelin.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Yrjö Esaias Emanuel Mäkelin
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1875 Tampere
Kuollut: 18. syyskuuta 1923 (48 vuotta) Helsinki
Yrjö Esaias Emanuel Mäkelin (1. kesäkuuta 1875 Tampere – 18. syyskuuta 1923 Helsinki) oli suomalainen suutari ja poliitikko, joka teki elämäntyönsä sosialistisena sanomalehtimiehenä, Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen johdossa ja kansanedustajana (1908–1911, 1914–1918).
Teokset

Työväen vaaliopas, asiakirjain kaavat laatinut A. E. Andersson. 2. painos, Tampere, M. W. Wuolukka, 1906 (Sisältö: Suomen suuriruhtinaanmaan waalilaki, sekä liitteenä eri lukuihin jaettu waalilain selitys, 62 s.)
Muuan vaalipuhe. Oulun et. Vaalipiirin sos.-dem. Piiritoimikunnan lentokirjanen n:o 2. Oulu, Oulun et. vaalipiirin sos.-dem. piiritoimikunta, 1908 (31 s.)
Oikeusjuttu vallankumouksen puuhaamisesta: vastine Painoasiain Ylihallituksen ja yleisen syyttäjän tekemään kanteeseen. Sanomalehti-osuuskunta Kansan tahto, Oulu 1910 (24 s.) (Teos PDF-tiedostona: HDL:10138/153427. Työväenliikkeen kirjasto, Digitaalinen arkisto])
Pikku-joulu N:n pitäjän pappilassa. Pohjanmaan työväen osuuskp., Oulu 1910 (16 s.)
Rikslagstiftningen och Finlands lantdag: socialdemokraten Yrjö Mäkelins tal i lantdagen. Åbo, 1910
Taloudellinen kehitys ja sen seuraukset. Kansan tahto, Oulu 1914 (16 s.]
Nimimerkillä Risto Koutaniemi:
Paljastus: näytelmä 1:ssä näytöksessä. Oulu, Kustannusliike Työkansa, 1914
Nimimerkillä Riitahuhdan Esa:
Provokaattori: näytelmä 1:ssä näytöksessä, tapahtuu Helsingissä; kirjoittanut Riitahuhdan Esa. Oulu, Pohjanmaan työväen osuuskp., 1908
Nimimerkillä Y. M.:
Sananen valtiollisesta äänioikeudesta. Suomen työväenpuolueen kirjasia 2. Turku, Suomen työväenpuolue, 1902
Etsi oikeuttasi!: mietelmiä äänioikeusasiasta. Suomen työväenpuolueen kirjasia 3. Turku, Suomen työväenpuolue, 1903
Uuno E. Mäkelä

Mäkelä vuonna 1934.
Uuno Elias Mäkelä (20. lokakuuta 1900 Orimattila – 20. toukokuuta 1971 Lahti) oli suomalainen koelentäjä. Hän sai ensimmäisenä suomalaisena Caterpillar-klubin rintamerkin pelastauduttuaan laskuvarjolla vaurioituneesta koneestaan vuonna 1934.
Mäkelä valmistui Tampereen teollisuuskoulun konerakennusosastolta vuonna 1924 ja hän pääsi 1925 lentokonemekaanikoksi Uttiin. Ilmavoimien ohjaajakoulutuksen jälkeen hän sai Suomen lentomerkin joulukuussa 1926. Mäkelä oli Valtion lentokonetehtaan koelentäjänä vuodesta 1930 lähtien ja hän teki kotimaisten konetyyppien (muun muassa VL E.30 Kotka, VL Paarma ja VL Tuisku) ensilentoja vuosina 1930–1934.
Mäkelä suoritti VL Tuiskun prototyypillä TU-149 rajasyöksykokeita 29. tammikuuta 1934. Hän lähti lennolle Santahaminasta ja teki syöksykokeet Helsingin itäpuolella meren päällä. Kolmannen kokeen aikana Tuiskun nopeus nousi yli 70 asteen syöksyssä 350 kilometriin tunnissa ja Mäkelä havaitsi koneen siivissä värinää. Hän päätti keskeyttää kokeen ja alkoi oikaista konetta varovasti. Siipien värähtely kuitenkin voimistui ja lopulta oikeasta alasiivestä repeytyi irti osa siipisalkoa ja pian molemmat tasot pirstoutuivat. Koneen nopeus oli noin 360 kilometriä tunnissa ja se oli noin 900 metrin korkeudessa kun Mäkelä poistui koneesta laskuvarjon avulla. Hänellä oli vaikeuksia ylettyä laskuvarjon laukaisukahvaan mutta lopulta hän onnistui siinä ja laskuvarjo aukesi kokonaan. Mäkelä laskeutui Östersundomin pitäjässä sijainneen Torstenholmin saaren rannassa kasvaneiden kuusien latvoihin ja keinotteli sitten itsensä vahingoittumattomana alas maanpinnalle. Mäkelän kone oli hajonnut meren jäälle lähes kahden kilometrin matkalle. Mäkelä soitti lähitalon puhelimella Ilmavoimien esikuntaan ja parin tunnin kuluttua paikalle tuli tutkijalautakunta ja Ilmavoimien komentaja eversti Jarl Lundqvist. Mäkelä kärsi hyppynsä jälkeen kuukauden ajan tasapainohäiriöistä ja muistin heikkenemisestä. Hän jatkoi kuitenkin koelentäjänä ja kehitti koelentomenetelmiä ensimmäisenä Suomessa. Valtion lentokonetehdas rakensi uuden Tuiskun prototyypin ja lopulta näitä koneita rakennettiin Ilmavoimille yhteensä 31 kappaletta.
Mäkelä oli käyttänyt amerikkalaista Irvingin valmistamaa laskuvarjoa pelastautumiseensa ja hänelle myönnettiin vuonna 1922 perustetun Caterpillar Club Irvingin rintamerkki. Irvinin laskuvarjojen avulla pelastuneet lentäjät olivat ehdottaneet Irvinille klubin perustamista niille, jotka olivat turvautuneet vaaratilanteessa Irvinin yhtiön valmistamaan laskuvarjoon ja selvinneet hypystään hengissä. Klubin tunnuksena oli silkkiperhosen toukka, koska silkkiä käytettiin laskuvarjojen materiaalina. Mäkelän rintamerkki on nykyisin Suomen Ilmailumuseon kokoelmissa.
Kapteeni Uuno E. Mäkelälle myönnettiin Harmon-patsas vuonna 1934.
Kirjallisuutta

Harri Mustonen : Harmon-lentäjät: Suomen ilmailun uranuurtajat. Koala-Kustannus 2015 ISBN 9789522291578
Aiheesta muualla

Luutnantti Mäkelä, valokuva vuodelta 1934. Museovirasto, Historian kuvakokoelma, Valokuvaamo Pietisen kokoelma (Finna)
Kylmää harkintaa maan ja taivaan välillä, Hakkapeliitta, 13.02.1934, nro 7, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kohtalo klubin jäseniä valitsemassa. Miten "The Caterpillar Club" on syntynyt ja muutamia kuvauksia ilmahypyistä, Hakkapeliitta, 20.03.1934, nro 12, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Inarijärven ohjus

Inarijärven ohjuksella tarkoitetaan neuvostovalmisteista maaliohjusta, joka eksyi 28. joulukuuta 1984 Barentsinmereltä Suomen puolelle ja syöksyi Inarijärveen. Tyypiltään ohjus oli laivaston maaliohjus SS-N-3a ilman aseistuksia. Ohjuksen tyypiksi arveltiin yleisesti myös SS-N-12:aa. Virallisesti Neuvostoliitto ei kuitenkaan julkistanut ohjuksen tarkkaa mallia.
Tapauksen kulku > Norjan puolustusministeriön ilmoitus

2. tammikuuta 1985 Norjan puolustusministeriö ilmoitti, että maan puolustuslaitoksen tutka-asemat olivat havainneet idästä tulleen taktisen risteilyohjuksen lentävän Norjan ilmatilassa kohti Suomea.
Tapauksen kulku > Reagointi Suomessa

Suomen pääesikunta oli tässä vaiheessa niukkasanainen. Lapin tutkaverkostossa oli tehty "havaintoja", mutta ohjusteoriaa ei silti vahvistettu. Inarissa aloitettiin kuitenkin etsinnät, ja Suomeen virtasi ulkomaisten lehtien edustajia.
Norja vahvisti, että Barentsinmereltä oli laukaistu harjoitusohjus, joka oli harhautunut Suomen puolelle ja pudonnut todennäköisesti Inarijärveen. Suomen lehdistössä ryhdyttiin pikaisesti käsittelemään ohjusselkkausta, joskaan ohjuksen olemassaolosta ei ollut tässä vaiheessa todisteita.
Kaksi Saab 35 Draken -torjuntahävittäjää lähti Rovaniemeltä Inariin ottamaan selvää tutkassa näkyneestä esineestä heti tutkahavainnon saavuttua Lapin rajavartioston esikuntaan. Drakenit paikallistivat ohjuksen IP-etsimen avulla ja alkoivat seurata sitä. Koska ohjus lensi asuttamattomilla alueilla, päätti kapteeni olla ampumatta sitä alas.
Presidentti Mauno Koivisto oli vain hieman aiemmin pitämässään uudenvuodenpuheessa puuttunut suurvaltojen risteilyohjusten aiheuttamaan ongelmaan ja ehdottanut näille sopimusta pitkän kantaman risteilyohjusten kieltämisestä kokonaan. Koivisto sanoi muun muassa:
»Niiden havaitseminen ja valvonta on vaikeata ellei mahdotonta. Sitä paitsi päältäpäin on vaikea tietää, onko niissä ydinkärki vai ei.»
Puhetta pitäessään Koivistolla ei ollut vielä mitään tietoa välikohtauksesta ja niinpä hän – kuten myös ulkoministeri Paavo Väyrynen ja ulkoministeriön virkamiehet – saikin tietää siitä vasta radion ja sanomalehtien uutisista. Norjan pohjoinen sotilas­tiedustelu oli ilmoittanut havaitsemastaan ohjuksesta jo tuoreeltaan Suomen Suojelupoliisin Rovaniemen-piiri­toimiston päällikölle, joka välitti tiedon Supon apulaispäällikölle, mutta tämä ei jostain syystä kertonut asiasta Supon päällikölle eikä tieto siten edennyt Suomen valtiojohdolle, joka kuuli siitä vasta 2. tammikuuta.
Tapauksen kulku > Havaintoja Lapissa

Kymmenet Lapin asukkaat kuitenkin kertoivat tiedotusvälineissä valoilmiöistä ja räjähdyksistä. Tiedotusvälineiden edustajat ihmettelivät, että vasta mediassa kerrottujen kymmenien havaintojen jälkeen alkoi rajavartiolaitos kiinnostua asiasta. Norjan hallitus aikoi jättää tilanteesta vastalauseen Neuvostoliiton hallitukselle. Norjan pääministeri Kåre Willoch piti tilannetta hyvin vakavana, mutta korosti, että tapaus oli vahinko eikä provokaatio ja että Norjan ja Neuvostoliiton välit eivät huonone. Myös Ruotsin ulkoministeri toivoi, ettei asiasta tule diplomaattista skandaalia, mutta korosti risteilyohjusten haittoja Pohjoismaiden turvallisuudelle.
Sotilasliitto Nato oli huolissaan jäsenvaltionsa ilmatilasta, mutta ei aikonut esittää asiasta Moskovaan vastalausetta. Myös Yhdysvaltain ulkoministeriö oli asiassa passiivinen.
Neuvostoliitto myönsi 4. tammikuuta maansa maaliohjuksen loukanneen Suomen ja Norjan ilmatilaa viikkoa aikaisemmin. Neuvostoliiton suurlähettiläät Suomessa ja Norjassa esittivät tapauksesta pahoittelut molempien maiden ulkoministeriöille. Suomen Neuvostoliiton suurlähettiläs Vladimir Sobolev kävi ulkoministeri Paavo Väyrysen luona esittämässä maansa anteeksipyynnön. Maaliohjus oli luultavasti poikennut radalta 28. joulukuuta Barentsinmerellä pidetyssä sotaharjoituksessa. Neuvostoliiton ulkoministeriön nopeaa tiedotusta pidettiin merkittävänä ja huomion arvoisena seikkana. Merkillepantavaa oli sekin, että Varsovan liiton johtajavaltio esitti anteeksipyynnön vastakkaisen sotilasliiton jäsenmaalle. Kuolan niemimaa Barentsinmerellä oli Neuvostoliiton Jäämeren strategisesti tärkeimpiä alueita.
Ulkomaiset toimittajat ihmettelivät ja arvostelivat Suomen viranomaisten hidasta tiedotusta ja sitä, että tiedotusta annettiin Helsingissä vaikka median edustajat olivat Inarissa.
Tapauksen kulku > Etsintä

Inarijärven ohjusta alettiin kuitenkin etsiä vasta 30. tammikuuta, kun inarilainen poromies Veijo Saijets ilmoitti löytäneensä muoviesineen, jossa oli venäjänkielistä tekstiä.
Saijets löysi esineen parisen viikkoa aikaisemmin ollessaan ajelemassa moottorikelkallaan postinjakomatkalla Naamajärvellä Suolisvuonon suulla lähellä Inarijärven pohjoispäätä. Vähäisen lumen ja hyvän kelin vuoksi hän oikaisi reittiään, jolloin hän löysi kyseisen esineen. Saijets vei esineet Lapin rajavartioston esikuntaan, joka alkoi heti tutkia tapausta ja löysi Inarijärveltä lukuisia metallinpaloja, jotka todettiin maaliohjuksen osiksi. Osat löydettiin neljän kilometrin päästä Naamajärveltä koilliseen. Saijets sai löytöpalkkioksi vain munkkikahvit.
Ohjuksen löytyminen ja nosto ylös järvestä

Suomen ilmavoimien sukeltajat alkoivat seuraavana päivänä etsiä maaliohjusta hyisestä Inarijärvestä. Sukeltajat löysivät useita ohjuksen osia. Raskaimmat osat nostettiin järvestä helikopterilla. Osissa olleista vuosiluvuista tutkijat päättelivät laitteen olleen 15 vuotta vanha. Myös venäjänkielisistä nimistä pääteltiin, ettei ohjus ole strateginen risteilyohjus, vaan maaliohjus. Inarijärvelle tuli jo Saijetsin löydön ansiosta ulkomaista mediaa. 
Suomen viranomaiset alkoivat selvittää, velvoittaako mikään kansainvälinen sopimus palauttamaan ohjuksen alkuperäiselle omistajalle.
Osien joukossa oli ohjuksen kärki sekä useita pikkuosia. Jään pinnassa oli 7 cm:n paksuudelta punaista ainetta. Löytöjen perusteella tultiin siihen johtopäätökseen, ettei ohjus räjähtänyt vaan iskeytyi suoraan Inarijärveen. Ohjuksen etsiminen järvestä alkoi 30. tammikuuta. Löytöpaikalle tuotiin ilmavoimien kalustoa. Ilmavoimien pääesikunnan mukaan osilla ei ollut mitään käyttöä, eikä niitä näin ollen ollut tarkoitus palauttaa Neuvostoliittoon.
Ulkoministeriön oikeudellisen osaston päällikkö Eero Kekomäki totesi, että ohjus palautetaan, jos alkuperäinen omistaja niin vaatii. Neuvostoliiton suurlähetystö pyysi ohjuksen osien palautusta.
Ilmavoimien sukeltajat löysivät 31. tammikuuta lähes 40 asteen pakkasessa Inarijärvestä ohjuksen peräosan, joka oli melkein ehjä. 1. helmikuuta ohjuksen peräosa nostettiin Neuvostoliiton pyynnöstä. Armeijan helikopteri nosti siivekkeet, mutta ei koko peräosaa. Ohjuksen moottori ja pyrstöosa jäivät vielä Inarijärveen. 2. helmikuuta nostettiin maaliohjuksen moottorin pyrstöosa.
Tapaus sai koomisia sävyjä, kun Matkailun edistämiskeskus, joka tuohon aikaan markkinoi Suomea Joulupukin maana, päätti ottaa asiasta kaiken PR-hyödyn irti. MEK:n Lapin aluejohtaja järjesti matkailuyrittäjä Teuvo Katajamaan paikalle esiintymään Joulupukkina ja kuvauttamaan itsensä ohjuksen hylyn vierellä. Katajamaa kertoi myöhemmin miettineensä hankkeeseen ryhtymistä, mutta oli sitten todennut, että ”joulupukki menee minne haluaa”.
Paikalla olleiden kansainvälisten lehtikuvaajien myötä valokuva levisi lukuisina kopioina ympäri maailman. Ylemmän tahon viranomaiset paheksuivat MEK:n tempausta jyrkin sanoin. Jäällä etsintöjä tehneet puolustusvoimien miehet taas pitivät asiaa hauskana ja piristävänä, ottivat pukin sydämellisesti vastaan ja halusivat poseerata valokuvissa yhdessä hänen kanssaan.
Ohjuksen nosto tapahtui poikkeuksellisen kylmässä ilmassa, sillä tammikuussa 1985 oli Lapissa noin 40 astetta pakkasta. Aiemmin tammikuussa, loppiaispäivänä (6.1.) oli Sallan Naruskassa mitattu vuosisadan pakkasennätys, –50,4 °C. Kovan pakkasen vuoksi Inarijärven jäälle avannon vierelle jouduttiin pystyttämään lämmitettävä korjaamoteltta. Jään alla olosuhteet eivät poikenneet tavanomaisesta sukellustoiminnasta, mutta heti jään alta tultua sukeltajien varusteet jäätyivät välittömästi ja niiden sulattelu ja lämmittely oli tarpeen.
Ohjuksen löytyminen ja nosto ylös järvestä > Ohjuksen tekninen tutkiminen

Ennen luovuttamista ohjusta tutkittiin Puolustusvoimien tutkimuslaitoksessa Tikkakoskella ja Tampereella olevilla ilmavoimien varikoilla tiiviisti peitettyjen ikkunoiden takana salaisissa tutkimuksissa. Ohjuksen räjähdetila tutkittiin tarkoin, ettei siinä ollut radioaktiivista säteilyä, eikä jäämiä mistään muista räjähdeaineista tai -nesteistä.
Ohjuksen löytyminen ja nosto ylös järvestä > Ohjuksen luovutus Neuvostoliittoon

Suomen sotilasviranomaiset luovuttivat 8. helmikuuta ohjuksen Vainikkalassa Neuvostoliiton viranomaisille. Suomen valtio pyysi Neuvostoliitolta 560 000 markan korvaussumman, joka koostui pääasiassa helikopterin käytöstä, kuljetuskustannuksista ja parinkymmenen miehen ylitöistä. Neuvostoliitto ilmoitti jo samana päivänä suostuvansa korvausvaatimukseen.
Matkailu hyödyntää tapausta

Eräs inarilainen huoltoasema myi tapauksen johdosta ”ohjus-munkkeja”. Hotelli Ivalossa laadittiin asiaan liittyvä menu, johon kuului ”Sirpalesoppa”, ”Rakettirautu” ja ”Löytäjän leivos”. Tämä menu oli ravintolan listoilla pari-kolme viikkoa, ja niitä tilattiin 20–50 annosta joka ilta. Rautu tarjottiin lautaselta, jonka kulmassa oli tultasyöksevä raketti.
Tulkintoja

Valtiotieteen tohtori Jukka Tarkan mukaan Suomen rajavartioston välitön reagointi tapaukseen osoitti sekä Varsovan liitolle että NATOlle, että sotilasliittojen puristuksessa oleva pieni puolueeton pohjoismaa valvoi ilmatilaansa tehokkaasti ja suhtautui kaikkiin sen loukkauksiin vakavasti. Sen sijaan tapauksesta tiedottaminen epäonnistui surkeasti ja tämän vuoksi tapaus muodostui Suomen poliittisen johdon ja puolueettomuuspolitiikan uskottavuuden kannalta kiusalliseksi, koska se herätti läntisessä Euroopassa epäilyjä suomettumisesta ja YYA-sopimuksen todellisesta sisällöstä. Joissakin arvioissa sekoilua pidettiin Suomen ulkoministeriön yrityksenä selittää asia Neuvostoliitolle parhain päin ja kärjekkäimmät arvioijat katsoivat Suomen jopa pyrkivän peittelemään ilmapuolustuksensa heikkoutta. Asiaa ei parantanut sekään, että muistissa olivat sotilasliitto NATOn Euroopan joukkojen komentajan, yhdysvaltalaisen kenraalin Bernard Rogersin vuoden 1983 alussa esittämät epäilyt suomalaisten puolustustahdosta siinä tapauksessa, että Neuvostoliitto hyökkäisi Suomen kautta Norjassa olevia NATOn kohteita vastaan. Toisaalta myös nimimerkki Juri Komissarov (Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön tuolloinen lähetystösihteeri Juri Derjabin) oli useissa artikkeleissaan vähätellyt Suomen ilmatorjunnan tehokkuutta risteilyohjuksia vastaan.  Niinpä välikohtauksesta liikkuikin maailmalla toinen toistaan hurjempia huhuja ennen poromies Veijo Saijetsin tekemää löytöä ja siitä seurannutta läpimurtoa tapauksen tutkinnassa.
Neuvostoliittoon epäluuloisesti suhtautuneille läntisille tiedotusvälineille oli lopulta yllätys, että asia oli juuri niin kuin Neuvostoliitto oli sanonut sen olevan. Toisaalta tapaus oli muistutus siitä, että suurvaltojen välisen konfliktin sattuessa Suomen (ja myös Ruotsin) Lappi olisi ollut risteilyohjusten lentoreitillä.
Suomen poliittisen johdon tapauksesta tekemä johtopäätös oli, että ilmapuolustus oli toiminut täsmälleen määräysten mukaisesti, mutta pienetkin välikohtaukset saattoivat kansainvälisesti herkässä ilmapiirissä aiheuttaa ”tiedotuskriisin”, ellei ollut valmiutta nopeisiin ja selkeisiin kannanottoihin. Niinpä päätettiin tehostaa viranomaisten tiedotuskäytäntöjä. Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus ja sen kotimainen jälkipyykki vuotta myöhemmin keväällä 1986 osoitti kuitenkin, ettei tilanne ollut tässä suhteessa paljoakaan parantunut.
Populaarikulttuurissa

Vuonna 2024 Miia Tervo ohjasi tapauksesta elokuvan Ohjus.
Aiheesta muualla

Neuvostoliitto myönsi ohjuksen. Yle Elävä arkisto.
Tapahtui vuonna 1985: Inarijärven ohjus. Yle Puhe.
Indonesialainen elokuva

Indonesialainen elokuva on historialtaan pitkä, mutta nykyisin ala on pieni ja kamppailee olemassaolostaan.
Historia > Siirtomaavallan aika

Ensimmäinen indonesialainen elokuva valmistui 1926, ja se oli mykkäfilmi Loetoeng Kasaroeng, jonka ohjasivat alankomaalaiset ohjaajat G. Kruger ja L. Heuveldorp. Elokuvassa näyttelivät paikalliset NV Java Film Companyn näyttelijät Bandungissa, ja se sai ensi-iltansa 31. joulukuuta 1926 Bandungissa teattereissa Elite ja Majestic. Sen jälkeen on maassa tuotettu yli 2 200 elokuvaa. Indonesian elokuvan synnyttyä siirtomaavallan aikana sitä tukivat toisen maailmansodan aikana japanilaiset miehittäjät  propagandan välineenä.
Historia > Itsenäisyysaika

Itsenäistymisen jälkeen Sukarnon hallinto käytti elokuvaa kansallismielisiin, länsimaiden vastaisiin tarkoituksiin. Ulkomaisia elokuvia ei saanut tuoda maahan. Kun Suharto oli syössyt Sukarnon vallasta, elokuvat joutuivat ennakkosensuurin katseluun yhteiskunnallsien järjestyksen säilyttämiseksi. Länsi-Sumatralta kotoisin ollut ohjaaja Usmar Ismail jätti merkittävän jäljen Indonesian 1950- ja 1960-luvun elokuvaan.
Historia > 1980-luku

Elokuva-ala saavutti huippunsa 1980-luvulla, jolloin valmistuivat sellaiset menestysfilmit kuin Naga Bonar (1987) ja Catatan Si Boy (1989). Arizalin ohjaamat Warkopin komediat menestyivät myös. Ryhmän elokuvat, kuten Pintar-pintar Bodoh (1982) ja Maju Kena Mundur Kena (1984) kiinnostivat erityisesti nuoria. Tuon ajan näyttelijöitä olivat Deddy Mizwar, Eva Arnasz, Lidya Kandou, Onky Alexander, Meriam Bellina, Rano Karno ja Paramitha Rusady.
Historia > 1990-luku

1990-luvulla jatkui ulkomaisten elokuvien maahantuonti, ja indonesialaisten elokuvien taiteellinen laatu heikkeni kilpailun vuoksi. Runsaasti elokuvia tuli etenkin Yhdysvalloista ja Hongkongista. Elokuvien tuotantomäärät supistuivat merkittävästi, niin että kun vuonna 1990 oli valmistunut 115 elokuvaa, 1993 valmistui enää 37. Jäljitelmät ja televisio myös edistivät elokuvan laadun heikkenemistä. Vuosikymmenessä Indonesian elokuva hallitsivat sähköisetselvennä sarjaelokuvat (sinetron). Raam Punjabin Multivision Plus yksi monista sinetronia tuottavista yhtiöistä hallitsi alaa. Suurin osa tuotetuista elokuvista oli aikuisten B-elokuvia, joita esitettiin halvoissa teattereissa ja ulkoilmateattereissa tai ne tehtiin suoraan videoiksi tai televisiolle..