stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juho Kosonen

Antti Juho (A. J.) Kosonen (7. joulukuuta 1888 Kerimäki – 26. heinäkuuta 1962 Joensuu) oli suomalainen päätoimittaja, kunnallisneuvos ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Kososen vanhemmat olivat kirvesmies Antti Kosonen ja Maija Liisa Makkonen. Hän kävi kansakoulua ja työskenteli sitten vuoteen 1913 saakka saha-, maa- ja sementtityöläisenä sekä muutamina kesinä laivamiehenä Savonlinnassa ja Säämingissä. Kosonen oli Vapaus-lehden Savonlinnan toimistonhoitajana ja toimittajana 1913–1921. Hän oli Suomen sisällissodan jälkeen vangittuna poliittisista syistä 1918–1919. Kosonen toimi sittemmin Kansan Voima-lehden toimistonhoitajana ja toimittajana 1921–1942, Kuopion läänin itäisen vaalipiirin sos.dem. piirisihteerinä Joensuussa 1921–1942 ja viimeksi hän oli Kansan Voiman päätoimittajana 1942–1957. Kosonen sai kunnallisneuvoksen arvon 1958.
Kosonen oli sosialidemokraattien kansanedustajana 1930–1939 ja 1944–1945 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan jälkimmäiselle kaudelleen marraskuussa 1944 kuolleen kansanedustaja Albin Koposen tilalle. Kosonen oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Hän toimi Pielisensuun kunnanvaltuuston ja Joensuun kaupunginvaltuuston puhemiehenä ja oli Joensuun sos.dem. piirin puheenjohtajana.
Väinö Kokko

| Väinö Kokko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Väinö Wilhelm Kokko
Syntynyt: 27. syyskuuta 1880 Oulu
Kuollut: 5. joulukuuta 1943 (63 vuotta) Oulu
Väinö Wilhelm Kokko (27. syyskuuta 1880 Oulu – 5. joulukuuta 1943 Oulu) oli jääkäriliikkeen perustamiseen keskeisesti vaikuttanut suomalainen aktivisti, lehtimies, kansanedustaja ja pankinjohtaja.
Maisteri Kokko oli Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan kuraattori. Hän kuului vuoden 1914 filosofisen tiedekunnan promootiotoimikuntaan promootion gratistina. Promootiossa esitettiin ajatuksia Suomen itsenäistymisen mahdollisuuksista. Promootiotoimikunnan jäsenistä moni muukin oli sittemmin itsenäisyysliikettä johtaneen keskuskomitean jäsen.
Oululainen Kokko valmistui ylioppilaaksi Oulun lyseosta vuonna 1901, filosofian kandidaatiksi 1911 ja promovoitiin filosofian maisteriksi 1914. Opintojensa ohessa hän toimi Uusmaalainen-lehden toimittajana ja taloudenhoitajana vuosina 1905–1907. Nuori Suomi -lehden päätoimittajaksi hänet valittiin 1907. Länsi-Uusimaa -lehden päätoimittajana Hangossa hän toimi vuosina 1916–1928.
Kokko toimi 1914 puheenjohtajana Pohjalaisten osakuntatalossa järjestetyssä kokouksessa, jota pidetään jääkäriliikkeen alkuna. Hän edusti Ylioppilaiden keskuskomiteassa eli jääkäreiden ensimmäisessä värväysorganisaatiossa Pohjois-Pohjalaista osakuntaa. Väinö Kokko opetti Hangon suomalaisessa yhteiskoulussa luonnonhistoriaa ja maantietoa sekä toimi koulun johtajana vuosina 1915–1919 ja uudelleen vuosina 1925–1926.
Vuonna 1931 Kokko palasi takaisin kotiseudulleen Ouluun tullessaan Säästöpankki Sammon toimitusjohtajaksi. Tätä tehtävää hän hoiti kuolemaansa asti kansanedustajuuden rinnalla. Kokko oli ensin Kokoomuksen kaupunginvaltuutettu Oulussa vuosina 1934–1936 ja sen jälkeen kansanedustaja vuosina 1936–1943.
Kirjallisuutta

Lauerma, Matti, toim. Markku Onttonen ja Hilkka Vitikka: Jääkärien tie.  Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12588-1
Hautala, Kustaa: Oulun kaupungin historia V 1918-1945.  Oulu: Oulun kaupunki, 1982.  ISBN 951-9234-03-9
Aiheesta muualla

.aspx Väinö Kokko Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Uola, Mikko: / Kokko, Väinö (1880–1943) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  13.10.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Hangon suomalainen yhteiskoulu (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1936–1939 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Böök  Harja  Hirvensalo (1938–1939)  Honka  Horelli  Kilpeläinen  Kokko  Kylänpää  Lehtonen  Linkomies  Lintulahti  Moilanen  Oksala  Oksanen  Paavolainen  Pennanen  Pilkama  Pohjala  Pohjannoro  Soini  Vaarama (1936–1938†) 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1939–1945 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (25):  Eerola  Hackzell  Havas (1939–1941†)  Heikinheimo (1941–1945)  Heikkilä  Honka  Horelli  Hurtta  Ikola  Kallio  Kokko (1939–1943†)  Korvenoja  Kylänpää  K. Lehtonen (1943–1945)  O. Lehtonen  Linkomies  Moilanen  Oksala  Paavolainen  Pennanen  Pilkama (1939–1942†)  Pohjala  Pohjannoro  Soini  Turja  Tuurna  Valanne (1942–1945)  Virkkunen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo
Dip-kytkin

8 osainen Dip-kytkin
Dip-kytkin (dual in-line package, viittaa standardimuotoiseen komponentin koteloon 0,3 tuuman leveydellä ja  0,1 tuuman pinnivälillä) on heikkoja virtoja ohjaava rakenteeltaan pieni, yleensä useampia kytkimiä sisältävä kytkin. Sillä voi korvata jumpperin. Mikäli elektronista laitetta suunniteltaessa ollaan epävarmoja esim. jännitteenjaon soveltuvuudesta, voi jännitteenjakoja tehdä useampia ja liittää ne dip-kytkimeen jotta voi myöhemmin testata mikä toimii parhaiten.
Sörnäinen

| Sörnäinen> Sörnäs |
| --- | --- |
 Sörnäisten kurvi
 Kaupungin kartta, jossa Sörnäinen korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Keskinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  10 (osa-alue 100)
Pinta-ala:  1,55 km² 
Väkiluku:  14 999 (31.12.2021)
Väestötiheys:  9 676 as./km²
Osa-alueet:  Vilhonvuori, Kalasatama, Sompasaari, Hanasaari
Postinumero(t):  00500, 00580
Lähialueet:  Alppiharju, Hermanni, Kallio, Kruununhaka, Kulosaari, Mustikkamaa–Korkeasaari, Vallila
Sörnäinen (ent. Söörnäinen, ruots. Sörnäs, puhekielessä usein Sörkkä tai Sörkka) on noin 15 000 asukkaan kaupunginosa Helsingin itäisessä kantakaupungissa. Kaupungin hallinnollisessa ja toiminnallisessa palvelujaotuksessa se kuuluu Kallion peruspiiriin.
Sörnäinen on vuodesta 2013 lähtien jakautunut virallisesti neljään osa-alueeseen, jotka ovat Vilhonvuori, Hanasaari, Kalasatama ja Sompasaari. Osa-alueiden sisällä on myös virallisesta aluejaosta selkeästi erottuvia alueita, kuten Merihaka, Nihti, Suvilahti ja Verkkosaari.
Nimi

Sörnäisten nimi juontuu ruotsinkieliseen nimeen Södernäs (”Eteläniemi”), joka mainitaan ensimmäistä kertaa vuonna 1639 Uuden Helsingin perustamisasiakirjassa, mutta nimi lienee kuitenkin paljon vanhempi. Tuolloin kaupungin uudelleensijoittamista suunniteltiin nykyisen Sörnäisten alueelle, kallioiselle niemelle Vanhankaupunginselän ja Kruunuvuorenselän väliin. Loppujen lopuksi kaupunki sijoitettiin kuitenkin Vironniemelle. Jo 1700-luvulla nimi Södernäs on vaihtunut kartoilla murteelliseen muotoon Sörnäs. Suomeksi on ensin käytetty nimeä Sörnäsi 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa Söörnäinen. Vuonna 1928 vahvistettiin virallisesti nimipari Sörnäinen – Sörnäs.
Helsingin slangissa alue tunnetaan nimillä Sörkka ja Sörkkä. Lähtömuotona lienee ollut ruotsinkielisen slangin Sörckan.
Historia

Helsingin siirtämiseksi Vanhankaupunginkoskelta Sörnäistenniemelle laadittiin renessanssihenkisesti säädelty asemakaava vuonna 1638; ruotsalaisen Anders Torstenssonin kaavassa Sörnäinen ruutukaavoitettiin ja linnoitettiin bastionimuurilla. Niemelle suunniteltiin muun muassa satamaa, toria, kirkkoa ja sitadellia, ja Vilhonvuorelle kaavailtiin linnaa. Suunnitelmasta kuitenkin luovuttiin nopeasti, sillä alueella ei nähty olevan tarpeeksi tilaa kaupungin kasvulle. Lopulliseksi paikaksi uudelle keskustalle valikoitui Vironniemi eli nykyisen Kruununhaan alue.
Historia > Sataman synty

1700-luvulla Sörnäisten rannan ruukit toimittivat tiiliä Suomenlinnan rakennustöihin. Vuonna 1746 perustettu tiilitehdas oli Sörnäisten ensimmäinen teollisuuslaitos. Muuten alue oli kuitenkin kallioinen, soinen ja pääosin asuttamaton. Kun kaupunki vuonna 1825 määräsi rakennusjärjestyksessään sijoittamaan tehtaat ja työpajat tulipalovaaran vuoksi kaupungin ulkolaidoille, Sörnäinen alkoi teollistua. Rannat täyttyivät laitureista, lautatarhoista ja varastoista, ja Sörnäisten rantatien pohjoispäähän valmistuivat Suvilahden  kaasulaitosrakennukset.
Itäisen Viertotien eli nykyisen Hämeentien rakentaminen 1850-luvulla Siltasaaresta Kumpulaan oli merkittävä itäisen kantakaupungin kehittymiselle. Hämeentien itäpuolelle kohosi tehtaita ja länsipuolelle asutusta. Sörnäisten rantaan kehittyi kantakaupungin laajin yhtenäinen teollisuusalue, kun sinne rakennettiin Sörnäisten satama. Suomen ensimmäinen satamarata, Sörnäisten satamarata, avattiin vuonna 1863. Se johti Pasilan rautatieasemalta satamaan nykyistä Teollisuuskatua ja Junatietä pitkin. Tästä alkoi Sörnäisten voimakas kasvu.
Satamaa kasvatti sahatavaran viennin lisääntyminen 1860–1870-luvuilla. Vuonna 1889 alueelle syntyi Suomen ensimmäinen öljysatama, joka kuitenkin siirrettiin paloturvallisuussyistä Herttoniemen satamaan vuonna 1938. Sörnäisissä sataman painopiste kääntyi viennistä tuontiin jo 1800-luvun lopulla, kun metsäteollisuuden vienti alkoi kulkea pääasiassa Kotkan ja Viipurin kautta. Asemakaavoitettu kaupunginosa Sörnäisistä muodostettiin vuonna 1893.
Historia > Muu teollisuus

Sörnäinen on ollut keskeinen alue sähköntuotannossa. Suvilahden voimalaitos otettiin käyttöön vuonna 1909. Hanasaaren A-voimala valmistui vuonna 1960 ja B-voimala 1974. A-voimalaitos purettiin vuonna 2008, ja B-voimalaitos suljettiin vuonna 2023. B-voimala ei kuitenkaan ole saanut purkupäätöstä tai uutta käyttötarkoitusta.
Alueen varhaisia teollisuuslaitoksia oli vuonna 1911 Sörnäisten rantatien varteen valmistunut Kokos-tehdas, joka arkkitehtonisesti edustaa samaa aikaa ja tyyliä kuin Suvilahden voimala. Tehtaassa valmistettiin kookosrasvasta saippuaa ja margariinia. Vuonna 1926 kiinteistön osti Kone Oy, joka valmisti siellä hissejä. Kone muutti pois vuonna 1967. Tehdaskiinteistö jäi logistisesti vanhentuneena tyhjilleen, ja sen osti työväenliikettä lähellä oleva rakennusliike Haka purettavaksi, mutta nuoriso valtasi talon vuonna 1990. Valtauksen jälkeen Kokos-tehdas suojeltiin, ja vuodesta 2000 lähtien rakennuksessa on toiminut Teatterikorkeakoulu.
Työväenliikkeen yritystoiminta keskittyi pitkät ajat Sörnäisiin: alueella sijaitsivat Väinö Vähäkallion 1920-luvulla suunnittelemat OTK-EKAn ja Elannon punatiiliset pääkonttorit sekä varastoja, logistiikkaa, Elannon suurleipomo, OTK:n mylly ja kahvipaahtimo sekä muuta tuotantoa. Talot on sittemmin muutettu asunnoiksi, toimistoiksi ja oppilaitosten tiloiksi. Teollisuuden siirryttyä muualle Sörnäisten rantatielle rakennettiin Partekin pääkonttori, jonka näyttelytila puolestaan on muuttunut Työväenliikkeen kirjastoksi.
Sataman läheisyydessä, Sörnäisten rantatien molemmin puolin, on toiminut joukko tehtaita, kuten Kone- ja Siltarakennus sekä Elannon tehtaat. Alueella sijaitsi myös Suvilahden kaasulaitos. Rantatiellä toimi vuodesta 1934 lähtien Helsingin Mylly, jonka oli perustanut Virosta Suomeen muuttanut Eduard Puhk. Alueen tehtaisiin lukeutuivat myös Wilhelm Andsténin kaakelitehdas ja Paraisten kalkkivuori Oy:n muurilaastitehdas.
Kaupunkirakentaminen levisi Sörnäisistä kohti Kalliota, kun muutamat tehtailijat perustivat osakeyhtiön työväkensä asuttamiseksi, ja sen seurauksena syntyi rivi ”puulaakivilloja”. Työväkeä asui villoissa valtavia määriä. Monissa asunnoissa ei ollut edes wc:tä ja koko neljän hengen perhe saattoi asua yhdessä pienessä huoneessa. Näissä työväenluokkaisissa olosuhteissa syntyi myös stadin slangi 1900-luvun alussa. Sörnäinen levisi myös merelle: rakentamisen alle jäi useita pieniä saaria, kuten Hanasaari, Kana, Nihti, Pannukakku, Sompasaari ja Verkkosaari.
Historia > Asuinalueena

Kantakaupunki kävi vähitellen liian ahtaaksi teollisuustoiminnoille, jotka alkoivat siirtyä esikaupunkeihin. Vanhojen teollisuusalueiden muutos asuinalueiksi alkoi 1970-luvulla Merihaasta ja jatkuu edelleen. Sörnäisten entiselle teollisuusalueelle on rakennettu uusi Lintulahden asuinalue, työpaikkoja, kulttuuripalveluja ja Teatterikorkeakoulu. Myös Sörnäisissä yli sata vuotta toiminut satama lakkautettiin marraskuussa 2008 Vuosaaren sataman valmistuttua. Lähiympäristöä on sen jälkeen kehitetty yhä enemmän asumiseen ja palveluihin: satama-alueelle ja sen ympäristöön rakennetaan 2010–2030-luvuilla merellinen 25 000 asukkaan ja 10 000 työpaikan Kalasataman alue osaksi itäistä kantakaupunkia. Myös vanhat satama-alueet Sompasaari ja Nihti rakentuvat asuinalueiksi. Kaupunginosassa näkyy selkeästi yhteiskunnallinen rakennemuutos asuinrakennusten korvatessa tehtaita ja voimaloita, sekä gentrifikaatio eli vanhojen työläisalueiden keskiluokkaistuminen.
Sörnäinen, Alppiharju ja Kallio ovat muun kantakaupungin ohella tiheimmin rakennettuja alueita Helsingissä ja samalla koko Suomessa. Pienasuntojen osuus kaikista asunnoista on Helsingin suurin: jopa 80 prosenttia. Asuntojen pienuuden takia tyypillisin alueen asukas on yksin asuva nuori aikuinen, tai ikääntynyt tai lapseton pariskunta.
Liikenne

Helsingin itäisessä kantakaupungissa autojen lukumäärä asukasmäärään nähden on pienintä Helsingissä.lähde? Alueen peruspalvelut ovat kattavat ja lyhyellä kävelyetäisyydellä. Joukkoliikenneyhteydet kaikille puolille pääkaupunkiseutua ovat erinomaiset. Sörnäisten läpi kulkevat lähes kaikki keskustasta koilliseen ja itäiseen Helsinkiin sekä Itä-Vantaalle suuntautuvat linja-autolinjat sekä useita poikittaislinjoja. Etenkin niin kutsuttu Sörnäisten kurvi on lukuisten joukkoliikenneyhteyksien solmukohta. Useat raitiolinjat kulkevat Hämeentietä pitkin. Sörnäisten metroasema otettiin käyttöön 1984 ja uusi asema Kalasatama vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sörnäinen Wikimedia Commonsissa
| n k Helsingin kaupunginosat  ja niiden osa-alueet suurpiireittäin |
| --- | --- | --- |
| Eteläinensuurpiiri |  1. Kruununhaka  2. Kluuvi  3. Kaartinkaupunki  4. Kamppi  5. Punavuori  6. Eira  7. Ullanlinna  8. Katajanokka  9. Kaivopuisto  13. Etu-Töölö  14. Taka-Töölö  20. Länsisatama Hernesaari  Jätkäsaari  Lapinlahti  Ruoholahti  31. Lauttasaari Koivusaari  Kotkavuori  Myllykallio  Vattuniemi  52. Suomenlinna  |  |
| Läntinensuurpiiri |  15. Meilahti  16. Ruskeasuo Pikku Huopalahti  Vanha Ruskeasuo  18. Laakso  29. Haaga Etelä-Haaga  Kivihaka  Lassila  Pohjois-Haaga  30. Munkkiniemi Kuusisaari  Lehtisaari  Munkkivuori  Niemenmäki  Talinranta  Vanha Munkkiniemi  32. Konala  33. Kaarela Hakuninmaa  Honkasuo  Kannelmäki  Kuninkaantammi  Malminkartano  Maununneva  46. Pitäjänmäki Marttila  Pajamäki  Pitäjänmäen yritysalue  Reimarla  Tali  |  |
| Keskinensuurpiiri |  10. Sörnäinen Hanasaari  Kalasatama  Sompasaari  Vilhonvuori  11. Kallio Linjat  Siltasaari  Torkkelinmäki  12. Alppiharju Alppila  Harju  17. Pasila Itä-Pasila  Keski-Pasila  Länsi-Pasila  Pohjois-Pasila  21. Hermanni Hermanninmäki  Hermanninranta  Kyläsaari  22. Vallila  23. Toukola Arabianranta  Toukola  24. Kumpula  25. Käpylä  26. Koskela  27. Vanhakaupunki  |  |
| Pohjoinensuurpiiri |  28. Oulunkylä Maunula  Maunulanpuisto  Metsälä  Patola  Pirkkola  Veräjälaakso  Veräjämäki  34. Pakila Itä-Pakila  Länsi-Pakila  35. Tuomarinkylä Haltiala  Paloheinä  Torpparinmäki  Tuomarinkartano  |  |
| Koillinensuurpiiri |  36. Viikki Latokartano  Viikinmäki  Viikinranta  Viikin tiedepuisto  37. Pukinmäki  38. Malmi Ala-Malmi  Malmin lentokenttä  Pihlajamäki  Pihlajisto  Tattariharju  Ylä-Malmi  39. Tapaninkylä Tapanila  Tapaninvainio  40. Suutarila Siltamäki  Tapulikaupunki  Töyrynummi  41. Suurmetsä Alppikylä  Heikinlaakso  Jakomäki  Puistola  Tattarisuo  |  |
| Kaakkoinensuurpiiri |  19. Mustikkamaa-Korkeasaari  42. Kulosaari  43. Herttoniemi Herttoniemenranta  Herttoniemen yritysalue  Länsi-Herttoniemi  Roihuvuori  44. Tammisalo  48. Vartiosaari  49. Laajasalo Hevossalmi  Jollas  Kruunuvuorenranta  Tullisaari  Yliskylä  50. Villinki  51. Santahamina  53. Ulkosaaret Itäsaaret  Länsisaaret  Aluemeri  |  |
| Itäinensuurpiiri |  45. Vartiokylä Itäkeskus  Marjaniemi  Myllypuro  Puotila  Puotinharju  Roihupelto  Vartioharju  47. Mellunkylä Kontula  Kivikko  Kurkimäki  Mellunmäki  Vesala  54. Vuosaari Aurinkolahti  Kallahti  Keski-Vuosaari  Meri-Rastila  Mustavuori  Niinisaari  Nordsjön kartano  Rastila  Uutela  |  |
| Östersundominsuurpiiri |  55. Östersundom  56. Salmenkallio  57. Talosaari  58. Karhusaari  59. Ultuna Landbo  Puroniitty  |  |
Helsingin alueellinen jako
Sörnäisten satama oli toiminnassa vuoteen 2008 saakka.
Hämeentie vuonna 1908. Etualalla oikealla Fohströmin saippuatehdas (Kaikukatu 2) ja taustalla Elannon leipätehdas.
Helsingin Mylly vuonna 1983.
Hanasaaren B-voimalaitos.
Vilhonvuoren osa-alueeseen kuuluva Merihaka rakennettiin 1970-luvulla Sörnäisten rantaan ja täyttömaalle.
Sörnäisten metroasema sijaitsee Kurvissa, joukkoliikenneyhteyksien solmukohdassa.
Eino Kujanpää

Eino Nikolai Kujanpää (aiemmin Syrjänen, 16. tammikuuta 1904 Tammela – 11. kesäkuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Kujanpää oli SKDL:n kansanedustaja vuosina 1945–1951. Hän vaikutti myös Forssan kauppalanvaltuustossa sekä Suomen kommunistisessa puolueessa, Rakennustyöläisten liitossa ja Sodan ja Fasisminvastainen Työ -järjestön sihteerinä. Kujanpää oli poliittisista syistä vangittuna vuosina 1937–1940 ja 1941–1944.
Kujanpää valittiin eduskuntaan Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä maaliskuun 1945 vaaleissa. Hän kuului kulkulaitos-, puolustusasiain- ja suureen valiokuntaan.
Kujanpää opiskeli 1920- ja 1930-luvuilla Neuvostoliitossa ensin Kansainvälisessä Lenin-koulussa (peruskurssi 1931, jatkokurssi 1933) ja myöhemmin Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa. Hän käytti salanimiä Lars Lukander (1931) ja Edvard Moren (1933). LVKY:n käytyään Kujanpää komennettiin Suomeen puoluetyöhön. Sotien jälkeen hän nousi neuvostokokemuksensa ansiosta nopeasti kommunistien hierarkiassa. Kujanpää johti SKP:n Forssan osastoa. Vuonna 1947 puolueen kaaderiosasto huomautti Kujanpäätä käytöksestä 1930-luvulla ja sota-aikana. Asiasta ei tehty julkista, mutta Kujanpää joutui palaamaan kirvesmieheksi.
Ennen vuotta 1922 Kujanpää eli huutolaisena, paimenena ja renkinä. Vuoteen 1951 asti hän työskenteli Forssassa kirvesmiehenä ja autonkuljettajana. Vuosina 1951–1970 Kujanpää elätti itsensä kirvesmiehenä ja konepuuseppänä Helsingissä.
Kalle Korhonen (kansanedustaja)

| Kalle Korhonen> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 4.4.1917–25.9.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Oulun läänin eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. joulukuuta 1878 Säräisniemi
Kuollut: 11. helmikuuta 1938 (59 vuotta) Karhumäki
Ammatti:  maanviljelijä
Kaarlo (Kalle) Korhonen (27. joulukuuta 1878 Säräisniemi – 11. helmikuuta 1938 Karhumäki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Sisällissodan jälkeen Korhonen asui Neuvostoliitossa, jossa hän kuoli Stalinin vainojen uhrina vuonna 1938.
Elämä

Nykyisen Vaalan kunnan Veneheitossa syntyneen Korhosen vanhemmat olivat puuseppä Eero Korhonen ja Eeva Kustaava Leinonen. Kansakoulun käytyään hän työskenteli renkinä ja myöhemmin maanviljelijänä kotikylässään. Vuonna 1902 Korhonen liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen, jossa hän toimi muun muassa puhujana sekä piirijärjestön puheenjohtajana. Korhonen valittiin kansanedustajaksi vuoden 1916 eduskuntavaaleissa. Sisällissodan käynnistyttyä Korhonen työskenteli kansanvaltuuskunnan maatalousasiainosastossa ja hän oli myös Työväen pääneuvoston varajäsen.
Korhonen lähetettiin kansanvaltuuskunnan tehtävissä Pietariin, jonne hän jäi sodan päättyessä. Neuvosto-Venäjällä Korhonen työskenteli aluksi Airo-nimisen kommuunin puheenjohtajana Kostromassa. Vuonna 1920 Korhonen muutti Neuvosto-Karjalaan, jossa hän oli uittomiehenä Suunujoella, radanvartijana Vienan Kemissä sekä Uhtuan piirin maa-asiainosaston virkailijana. Vuodesta 1923 lähtien Korhonen asui Uhtualla, jossa hän työskenteli nuorisokoulun talousasiain hoitajana 1923–1930, valtiontilan talousosaston johtajana 1930–1932 ja nuorisokoulun johtajana 1932–1936. Vuosina 1936–1937 Korhonen työskenteli Venäjän kulttuurintutkimusinstituutin Uhtuan osastossa.
Korhonen erotettiin Neuvostoliiton kommunistisesta puolueesta vuonna 1935 ja vangittiin marraskuussa 1937 vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta syytettynä. Tammikuussa 1938 Korhonen sai kuolemantuomion artikla 58:n nojalla ja hänet teloitettiin 11. helmikuuta Sandarmohissa. Korhonen rehabilitoitiin vuonna 1988.
Perhe

Korhosen puoliso ensimmäinen puoliso oli Hilma Vilhelmiina Nissinaho, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1902. Nissinaho jäi sisällissodan jälkeen Suomeen. Pariskunnalla oli kasvattitytär. Korhosen toinen puoliso oli Neuvostoliitossa Anna Jeremevna (s. 1906), jonka kanssa hänellä oli poika.
Yrjö Komu

| Yrjö Komu |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 4.4.1917–31.10.1917, 5.9.1922–1.9.1927  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Oulun eteläinen, Mikkeli
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1890 Haapavesi
Kuollut: 5. helmikuuta 1939 (49 vuotta) Haapavesi
Ammatti:  toimittaja, piirisihteeri
Yrjö Aleksanteri Komu (17. tammikuuta 1890 Haapavesi – 5. helmikuuta 1939 Haapavesi) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917 ja 1922–1927.
Elämä

Yrjö Komun vanhemmat olivat suntio Aleksanteri Komu (1845-1908) ja Anna Sofia Pihlajaniemi (1857-1936). Kansakoulun käytyään hän opiskeli Keski-Pohjanmaan kansanopistossa ja suoritti maamieskoulun kurssin. Myöhemmin Komu työskenteli asioitsijana ja piti omaa asianajotoimistoa Haapavedessä.
Komu oli nuoresta lähtien mukana sosialidemokraattisessa työväenliikkeessä toimien muun muassa Haapaveden työväenyhdistyksen puheenjohtajana. Hän oli myös Oulun sosialidemokraattisen nuoriso-osaston julkaiseman Pohjan Voiman toimittajana. Suoritettuaan SDP:n puolueopiston kurssin 1914 Komu työskenteli Oulun eteläisen vaalipiirin luennoitsijana ja järjestäjänä. Hänet valittiin kansanedustajaksi vuoden 1916 eduskuntavaaleissa. SDP:n maltillista siipeä edustanut Komu ei osallistunut Sisällissodan aikana punaisten toimintaan, mutta joutui silti Oulun vankileirille.
Vuonna 1919 Komu muutti Mikkeliin, jossa hän elvytti sodan lamauttamaa työväenliikkeen järjestötoimintaa. Komu oli Mikkelin vaalipiirin sosialidemokraattisen piirin piirisihteerinä 1919–1931 ja Vapaus-lehden toimitussihteerinä 1921-1923. Vuonna 1922 hänet valittiin jälleen kansanedustajaksi. Komu oli myös presidentin valitsijamies 1925. Hän jätti eduskunnan vuonna 1927 sairauden vuoksi. Palattuaan kotiseudulleen Komu oli vielä mukana järjestötoiminnassa ja työskenteli asioitsijana. Hän vietti viimeiset vuotensa eristäytyneenä maatilallaan Haapavedellä uutta peltoa raivaten. Komu kuoli pitkäaikaisen sairauden jälkeen 49-vuotiaana helmikuussa 1939. Hänet on haudattu perhehautaan Jaananmäen hautausmaahan.
Perhe

Yrjö Komu oli naimaton ja perheetön. Hänen veljensä oli kansanedustaja Juho Komu.
Ville Kupari

Ville Kupari (6. tammikuuta 1900 Rautalampi − 2. toukokuuta 1986 Tampere) oli suomalainen kirvesmies ja kirjanpitäjä, joka toimi sosialidemokraattien kansanedustajana 1930- ja 1940-luvuilla. Hänen äitinsä oli torpparin tytär Anna Lydia Kupari.
Kupari kävi kansakoulun ja työskenteli sitten renkinä sekä metsä- ja uittotöissä Konnevedellä aina vuoteen 1924 saakka. Kupari oli kirvesmiehenä Karhulassa 1924–1925 ja sodan jälkeen rakennusyhtiön osakkaana Lahdessa 1945–1947 ja Helsingissä 1947–1958. Viimeksi hän oli rakennusliikkeen varastonhoitajana, asunto-osakemyyjänä ja kirjanpitäjänä Tampereella 1958–1968.
Kupari oli kansanedustajana 1936–1945 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän kuului myös Kymin kunnanvaltuustoon ja Kymenlaakson osuusliikkeen edustajistoon.
Ville Kupari oli naimisissa vuodesta 1922 Hilma Maria Hämäläisen kanssa.