stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Säätyvaltiopäivät 1905
Edustajat > Talonpoikaissääty

Talonpoikaissäädyssä valtiopäiville osallistuivat, puhemies Pekka Ahmavaara mukaan luettuna, seuraavat edustajat, tulkkina Emil  Almberg ja sihteerinä Kaarlo Ignatius:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pekka Ahmavaara, Ii, puhemies  Juho Erkki Antila, Ilmajoki  Pekka Anttonen, Viipurin maalaiskunta  Juho Astala, Urjala  Hjalmar Gabriel Brander, Loppi  Georg Edgar Candelin, Pohja  Jonas Castrén, Helsinki  Kaarlo Ekberg, Rautalampi  Gustaf Viktor Eklund, Kirkkonummi  Elias August Ekman-Isotalo,  Längelmäki  August Fellman, Hollola  Adolf Halinen, Jyväskylän maalaiskunta  Antti Halonen, Puolanka  Samuel Heiskanen, Iisalmen maalaiskunta  Juho Fredrik Horelli, Kokemäki  Nestor Huoponen, Kirvu  |  Aksel Hynninen, Joroinen  Kalle Häkkinen, Ruovesi  Matti Ikonen, Kangasniemi  Kaarlo Juhana Inberg, Ahlainen  Juho Jormakka, Sortavalan maalaiskunta  Juho Herman Jurva, Ylitornio  Antti Kaasalainen, Pyhäjärvi  Kyösti Kallio, Nivala  Kustaa Vilhelm Karhu, Mäntyharju  Karl Julian Karlsson, Finström  Urbanus Koistinen, Nilsiä  Aleksanteri Koivisto, Kuortane  Aleksi Korvenranta, Sysmä  William Koskelin, Saarijärvi  Martti Kykkling, Virolahti  Oskari Laine, Mäntsälä  |  Pekka Leppänen, Ilomantsi  Kalle Myllylä, Kalajoki  Juho Mynttinen, Iitti  Oskar Nissinen, Sortavalan maalaiskunta  Oskar Nix, Närpiö  Jakob Näs, Munsala  Kaarle Ojanen, Nummi  Georg Wilhelm Paunonen, Juva  Erkki Peltonen, Nurmes  Pekka Pennanen, Kesälahti  Otto Pesonen, Heinävesi  Juho Pietiläinen, Perniö  Kaarle Prusi, Tyrvää  Arno Reuter, Turku  Tahvo Riihelä, Luumäki  Juho Riipinen, Mikkelin maalaiskunta  |  Brynolf Roiha, Parikkala  Juhana Emil Sandelius, Naantalin maalaiskunta  Pekka Siira, Tyrnävä  Juho Anton Sjöblom, Taivassalo  Juho Snellman, Karttula  Tuomas Suokas, Valkjärvi  Johan Oskar Terho, Vihti  Matti Tervaniemi, Kittilä  Bror Axel Thulé, Kangasala  Juho Torppa, Veteli  Juho Valmari, Kemin maalaiskunta  Uuno A. Varis, Polvijärvi  Kaarlo Warvikko, Karstula  Karl Johan Winter, Jaakkima  Kaarle Wärri, Pöytyä  |
Aatelissäädyn viimeinen istunto Ritarihuoneella 8.9.1906, maamarsalkka Viktor Magnus von Born pitämässä jäähyväispuhetta.
Väri avaruudesta

| Väri avaruudesta> The Colour out of Space |
| --- | --- |
 Amazing Storiesissa julkaistun novellin ensimmäinen sivu. Kuvittaja J. M. de Aragon.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  H. P. Lovecraft
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu, tieteiskirjallisuus, Cthulhu-tarusto
Kustantaja:  Amazing Stories
Julkaistu:  syyskuu 1927
Suomennos
Suomentaja:  Ulla Selkälä & Ilkka Äärelä
Kustantaja:  Jalava
Julkaistu:  Novellikokoelma Nimetön kaupunki (1991)

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Väri avaruudesta (engl. The Colour out of Space) on yhdysvaltalaisen kauhukirjailija H. P. Lovecraftin vuonna 1927 kirjoitettu ja julkaistu novelli. Se kertoo oudosta väristä, joka alkaa levittäytyä ympäristöönsä aiheuttaen kauhua ja kärsimystä.
”Väri avaruudesta” oli Lovecraftin henkilökohtainen suosikki tuotannostaan. Myös tarinan jälkimaine on ollut hyvä, ja sen antagonistin outoutta ja salaperäisyyttä on ylistetty. Novelli on filmattu useaan kertaan, viimeksi vuonna 2019.
Juoni

Novellin kertoja on maanmittari, joka kartoittaa Arkhamista länteen sijaitsevaa karua ja harvaan asuttua tienoota. Arkhamin lähelle on tarkoitus rakentaa pato, ja maanmittarin tutkima alue tulee jäämään tekojärven alle. Kertoja ihmettelee elotonta maaperää ja siitä kiertäviä outoja tarinoita. Hän tapaa Ammi-nimisen vanhuksen, joka elää karun seudun laitamilla ja muistaa tuhon aiheuttaneet tapahtumat.
Suurin osa tarinasta tapahtuu vuonna 1882 tai pian sen jälkeen. Eloton alue oli tuolloin Gardnerin perheen omaisuutta ja normaalia maaseutua. Eräänä päivänä maatilan pihaan putoaa meteoriitti, joka hehkuu salaperäistä, tuntematonta väriä. Gardnerit kutsuvat paikalle tiedemiehiä, jotka ovat kuitenkin ymmällään meteoriitin suhteen eivätkä kykene tutkimaan sitä edes parhailla laitteillaan. Vähitellen meteoriitti kutistuu, kunnes katoaa olemattomiin, ja Gardnerien elämä palaa joksikin aikaa entiselleen. Kesän mittaan heidän viljelyksensä kasvavat luonnottoman suuriksi. Perhe on aluksi innoissaan, mutta myöhemmin paljastuu, että hedelmät ovat syömäkelvottomia. Eläimet kärsivät mutaatioista, heikkenevät vähitellen eikä niiden lihaa voi syödä. Myös Gardnerit alkavat käyttäytyä kummallisesti ja ajautuvat yksi kerrallaan hulluuteen. Pihalla olevasta kaivosta levittäytyy ympäristöön samaa väriä, jota meteoriittikin hehkui. Myöhemmin koko maatila muuttuu aivan harmaaksi ja kasvit murenevat tomuksi.
Ammi huolestuu Gardnereista, joista hän ei ole kuullut moneen päivään. Hän vierailee heidän tilallaan ja toteaa perheen jäsenten joko kuolleen tai rappeutuneen soperteleviksi raunioiksi. Isäntä-Gardner hourailee ja sanoo värin saapuneen maailmasta, jossa asiat olivat toisenlaiset. Se asui kaivossa ja muutti ympäristönsä itselleen mieluisaksi. Gardner olisi halunnut paeta, mutta ei kyennyt, koska väri veti häntä puoleensa. Isännän puhuessa väri levittäytyy taloon ja surmaa viimeisetkin Gardnerit. Kauhistunut Ammi käy hakemassa paikalle poliisin ja lääkärin. He tutkivat paikkoja ja löytävät perheen poikien ruumiit kaivosta. Kaivo alkaa hehkua yhä voimakkaammin ja Ammi seuralaisineen pakenee paikalta. Väri nousee ylös kaivosta ja syöksyy takaisin avaruuteen. Pelostaan huolimatta Ammi vilkaisee taakseen vielä kerran ja näkee, kuinka pieni kappale väriä putoaa takaisin kaivoon.
Tarinan lopussa kertoja toteaa olevansa iloinen siitä, että vesi tulee peittämään Gardnerien tilan rauniot. Hän suree Ammia, joka elelee yksikseen elottoman maan laitamilla, ja muistaa Gardnerin varoitukset: väriä ei pääse pakoon, koska se vetää uhrejaan puoleensa.
Kirjoittaminen ja julkaisu

Novellissa mainittu patoallas on todellinen Quabbinin tekojärvi. Sen rakentamisesta ilmoitettiin 1926, mutta työt valmistuivat vasta 1939. Lovecraft itse mainitsi esikuvakseen Rhode Islandiin vuonna 1926 rakennetun Scituaten tekojärven, jonka hän näki matkustellessaan lokakuussa 1926. Maantieteellisesti ”Arkhamista länteen” sijaitseva allas vastaa kuitenkin juuri Quabbinia, jonka alle jäi kokonaisia asutuskeskuksia.
Mahdollinen kirjallinen esikuva oli Arthur Machenin ”Valkea väki”, jota Lovecraft ylisti. Machenin ja Lovecraftin tarinaa yhdistää se, että ne pidättäytyvät kertomasta lukijalle mitään varmaa ja keskittyvät tuntemattoman pelkoon. Lovecraftin mukaan ”Väri avaruudesta” ei varsinaisesti ollut juonellinen tarina vaan pikemminkin ”tunnelmallinen tutkielma”. Se oli ensimmäinen pitempi kertomus, jossa Lovecraft sekoitti kauhua ja tieteiskirjallisuutta. Yhdistelmä muodostui sittemmin hänen tavaramerkikseen.
Värin aiheuttamat vammat muistuttavat säteilymyrkytyksen oireita. Radioaktiivisuus oli 1900-luvun alussa muoti-ilmiö, jonka riskejä ei kunnolla ymmärretty. Yhdysvalloissa syntyi 1920-luvun puolivälissä suuri kohu, kun joukko kellotehtaassa työskenteleviä nuoria naisia (Radium Girls) alkoi kärsiä vakavista oireista. Syynä oli pimeässä hehkuva radium, jolla naiset maalasivat kellojen numerot. Joidenkin arvioiden mukaan Lovecraft luki tapauksesta lehdistä ja otti siitä vaikutteita novelliinsa.
Lovecraft kirjoitti novellin maaliskuussa 1927. Se ilmestyi Amazing Stories -lehdessä saman vuoden syyskuussa. Lehden päätoimittaja Hugo Gernsback maksoi novellista vain 25 dollaria ja nekin vasta kolmen karhukirjeen jälkeen. Lovecraft ei tarjonnut Gernsbackille tekstejään toista kertaa. Vuonna 1936 kirjoittamaansa tieteisnovelliin ”Eryksin muurit” hän sijoitti ugrats-nimisiä otuksia (”Hugo the Rat” eli ”Hugo-rotta”).
Vastaanotto

Lovecraft piti ”Väriä avaruudesta” parhaana tarinanaan. Lovecraft joutui usein tekemään myönnytyksiä pulp-lehdille ja selittelemään kauhujensa luonnetta, mikä vähensi tarinoiden pelottavuutta. ”Värin avaruudesta” kohdalla hän pidättäytyi selityksistä, mikä näkyy tarinan herättämässä tuntemattoman pelossa. L. Sprague de Camp kirjoitti vuonna 1975 kertomuksen lukeutuvan parhaisiin Cthulhu-tarinoihin.
Lovecraft-elämäkerturi S. T. Joshin mukaan novellin teho perustuu antagonistin täydelliseen vierauteen. Lukija ei tunne olennon motiiveja eikä voi olla varma edes siitä, onko se elävä olento. Tuotannossaan Lovecraft vältteli tietoisesti inhimillisten olentojen, tunteiden ja arvojen kuvausta, ja Joshin mukaan ”Väri avaruudesta” onnistui tässä tavoitteessa paremmin kuin yksikään toinen hänen tarinansa.
Lovecraft-tutkija Donald R. Burleson kuvailee ”Väriä avaruudesta” ”synkän tunnelmalliseksi kertomukseksi maalaisperheen hitaasta ja kammottavasta kuolemasta”. Tarinan ytimessä on vaarallisen värin ja avuttomien Gardnerien välinen ristiriita. Väri on välinpitämätön ja ulkopuolinen olento, joka lisääntyy ja levittäytyy muun elämän kustannuksella. Gardnerit puolestaan menettävät aiemman hedelmällisyytensä ja viattomuutensa ja lopulta tuhoutuvat. Samalla yksinkertainen maalaisperhe kuitenkin myös näkee vilauksen maailmoista ja mahdollisuuksista, jotka olivat heille aiemmin täysin tuntemattomia. Burlesonin mukaan novellin vihjaukset ja sanavalinnat saavat loputtomia merkityksiä ja tulkintamahdollisuuksia, mikä synnyttää mielikuvan tuntemattomien salaisuuksien ”tuikkivista värisävyistä”.
Juhani Hinkkanen arvosteli ”Värin avaruudesta”, kun se ilmestyi ensimmäistä kertaa suomeksi vuonna 1991. Hänen mukaansa novelli on Lovecraftin parhaita: ”tarinan hiljalleen kasvavaa hyytävää tunnelmaa edesauttaa realistinen ympäristö, Uuden Englannin maaseutu, jonka Lovecraft hyvin tunsi, elävän oloiset ihmiset ja ennen kaikkea se, että Lovecraft ymmärtää pitää kauhun lähteen näkymättömissä loppuun asti.” Hinkkasen mielestä novellia ei voi pitää varsinaisena Cthulhu-kertomuksena.
Elokuvasovitukset

Pahan kasvot (Die, Monster, Die!) -niminen filmatisointi ilmestyi vuonna 1965. Se siirtää novellin tapahtumat Britanniaan, missä elokuva tehtiin. Richard Stanleyn ohjaama versio Color Out of Space sai ensi-iltansa vuonna 2019. Pääosaa elokuvassa näytteli Nicolas Cage. Elokuvassa novellin tapahtumat on päivitetty nykyaikaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Väri avaruudesta Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Väri avaruudesta on Wikiaineistossa
Gardnerien hehkuva kaivo.
Lucius Licinius Lucullus (vuoden 151 eaa. konsuli)

Lucius Licinius Lucullus oli roomalainen vuoden 151 eaa. konsuli ja sukunsa ensimmäinen tähän tehtävään valittu eli homo novus.
Konsulikaudellaan hän osallistui Numantian sotaan Hispaniassa, jossa hän taisteli menestyksellisesti keltiberejä vastaan. Hänen toimensa herättivät kuitenkin suuttumusta Roomassa, sillä eräässä Caucan kaupungissa häntä vastassa olivat antautuneet kaupunkilaiset, mutta päästyään armeijansa kanssa sisään Lucullus kuitenkin surmautti kaupungin miesväestön.
Palattuaan Roomaan hän rakennutti sodasta saaduilla rahoilla temppelin Felicitas-jumalattarelle Velabrumin kaupunginosaan.
Hänellä oli myös samanniminen pojanpoika.
Lucien Quélet

Lucien Quélet vuonna 1869.
Lucien Quélet (14. heinäkuuta 1832 – 25. elokuuta 1899) oli ranskalainen sienitieteilijä, joka määritti useita sienilajeja ja oli perustamassa Ranskan sienitieteellistä seuraa.
Quelet opiskeli biologiaa Montbéliardissa ja lääketiedettä Strasbourgissa. Sen jälkeen hän työskenteli lääkärinä lähellä Montbéliardia. Hän nimesi sienilajeja ja luokitteli niitä uusiin sukuihin, ja monet hänen antamistaan tieteellisistä nimistä ovat edelleen käytössä. Samanaikaisista sienitieteilijöistä Quelet lukeutui Christiaan Hendrik Persoonin kannattajiin, "persoonilaisiin", ja vastusti Elias Magnus Friesin kilpailevaa luokittelua.
Sienten tai kasvien tieteellisen nimen jälkeen käytettävä määrittäjän lyhenne Quél. tarkoittaa  Quéletiä.
Julkaisut

"Les Champignons de Jura et des Vosges" 1872  in Mémoires de la Société d'émulation de Montbéliard 2nd series, 5 pp. 43 - 332 1872
Enchiridion fungorum in Europa Media et praesertim in Gallia vigentium, 1886
Flore mycologique de la France et des pays limitrophes 1888  492 pp.
Lucien Quélet & Frédéric Bataille  (1902) Flore monographique des Amanites et des Lépiotes  88 pp.
Bucky Barnes

| Talvisotilas |
| --- | --- |
Luoja(t):  Bucky: Jos Simon & Jack Kirby Talvisotilas: Ed Brubaker & Steve Epting
Kustantamo:  Marvel Comics
Ensiesiintyminen:  Itsenään Captain America Comics #1 (maaliskuu 1941) Talvisotilaana Captain America #1 (tammikuu 2005) Kapteeni Amerikkana Captain America #34 (tammikuu 2008)
Henkilötiedot
Oikea nimi:  James Buchanan ”Bucky” Barnes
Status:  Aktiivinen
Ryhmäsidokset:  Hyökkääjät Kostajat  Hydra
Henkilöllisyydet:  Talvisotilas, Kapteeni Amerikka
Voimat:  Itsepuolustustaidot. Tiedustelutaidot. Sotilasaseiden käyttö ja veitsenheitto. Talvisotilaana Erinomaiset vakoilu- ja salamurhaamistaidot. Metallikätensä avulla: Yli inhimillinen lihasvoima. Reagointikyky. Kapteeni Amerikkana Tuhoutumaton vibraniumista tehty kilpi. Useiden tavanomaisten aseiden käyttö.
James Buchanan ”Bucky” Barnes on kuvitteellinen hahmo Marvelin Kapteeni Amerikka -sarjakuvissa. Alkuperäinen hahmo on Joe Simonin ja Jack Kirbyn luoma hahmo Timely Comicsin alaisuudessa.
Vuonna 2005 alkuperäinen Bucky tuotiin takaisin kuolleista aivopestynä salamurhaajana nimellä Talvisotilas (engl. Winter Soldier). Sisällissota-sarjakuvan tapahtumien jälkeen, kun Steve Rogersin luultiin kuolleen, hänestä itsestään tuli väliaikaisesti Kapteeni Amerikka.
Marvel Cinematic Universen elokuvissa ja Disney+-sarjoissa Buckya näyttelee Sebastian Stan.
Hahmon fiktiivinen historia > Alkuperä ja toinen maailmansota

James Buchanan Barnes syntyi Shelbyvillessä. Hän jäi orvoksi isänsä kuoltua Yhdysvaltain asevoimien leirillä Camp Lehighissä Virginiassa juuri ennen Yhdysvaltojen liittymistä toiseen maailmansotaan. Hänet adoptoitiin leirille maskotiksi, jossa hän sai lempinimen ”Bucky”. Lehighissä hän tutustui sotamies Steve Rogersiin, joka oli leirin kömpelöin sotilas. Tämä oli samaan aikaan, kun salaperäinen Kapteeni Amerikka alkoi näyttäytyä uutisartikkeleissa.
Vuonna 1940 Bucky näki vahingossa Steve Rogersin pukeutumassa Kapteeni Amerikan univormuun ja vaati päästä tämän mukaan taisteluihin. Ennen kuin Barnesista tuli Kapteeni Amerikan apuri, hän joutui käymään läpi rankan harjoittelun. Asevoimat päättivät käyttää 15-vuotiasta Barnesia täten symbolina vedotaakseen Amerikan nuorisoon.. Kapteeni Amerikka kuitenkin hyväksyi Buckyn apurikseen vasta kun kaksikko oli yhdessä kohdannut Punakallon. Yhdessä Kapteeni Amerikka ja Bucky taistelivat natsismia vastaan sekä Amerikassa että sen ulkopuolella, jolloin heistä tuli supersankariryhmä Hyökkääjät, taistellen ensimmäisen tehtävänsä aikana Ylimiestä vastaan.
Maailmansodan viimeisinä päivinä vuonna 1945 Kapteeni Amerikka ja Bucky yrittivät estää Paroni Zemoa tuhoamasta kokeellista miehittämätöntä lentokonetta. Zemo laukaisi koneen täynnä räjähteitä Rogersin ja Barnesin seuratessa. He pääsivät juuri ajoissa koneen sisään, mutta Bucky epäonnistuu pommin purkamisessa, jolloin se räjähtää ennenaikaisesti. Buckyn uskottiin kuolleen, kun taas Rogers putosi Pohjois-Atlantin jäisiin vesiin. Rogers säilyi elossa jään sisällä, kunnes Kostajat löysivät ja herättivät hänet.
Hahmon fiktiivinen historia > Talvisotilas

Vuonna 2005 paljastettiin, että Bucky selvisi hengissä toisesta maailmansodasta. Lentokoneen räjähdettyä kenraali Vasily Karpov ja hänen ryhmänsä löysivät tajuttoman Buckyn, jonka toinen käsivarsi oli irronnut. Bucky heräsi myöhemmin Moskovassa, mutta oli saanut aivovamman ja kärsi muistinmenetyksestä. Hänelle asennettiin mekaaninen kärsivarsi ja Osasto X koulutti hänestä salamurhaajan, joka käytti koodinimeä Talvisotilas. Neuvostoliitto lähetti hänet salamurhaamaan ihmisiä ja hän tuli tehtäviensä aikana tavanneeksi myös Mustan Lesken. Talvisotilasta on pidetty kryostaasissa aina, kun hän ei ollut suorittamassa tehtävää ja sen seurauksena hän on ikääntynyt muutamassa vuodessa vain nuoreksi aikuiseksi.
Buckya näytelleet

| Vuodet | Näyttelijät | Sarjat | Elokuvat | Konsolipelit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1966 | Carl Banas | The Marvel Super Heroes |  |  |
| 2006 2013 | James Arnold Taylor |  | Ultimate Avengers | Lego Marvel Super Heroes |
| 2006 | Crispin Freeman |  |  | Marvel: Ultimate Alliance |
| 2010 | Scott Menville | The Avengers: Earth’s Mightiest Heroes |  |  |
| 2010 | Rod Keller | The Super Hero Squad Show |  |  |
| 2011 2014–2016 2018–2019 2021–2025 | Sebastian Stan | The Falcon and the Winter Soldier What If...? | Captain America: The First Avenger Captain America: The Return of the First Avenger Ant-Man Captain America: Civil War Black Panther Avengers: Infinity War Avengers: Endgame Captain America: Brave New World Thunderbolts* | Captain America: Super Soldier |
| 2012 | Jon Curry | The Avengers: Earth’s Mightiest Heroes |  |  |
| 2012 | Mikey Kelley |  |  | Marvel Super Hero Squad Online |
| 2012 | Yuri Lowenthal |  |  | Marvel Super Hero Squad Online |
| 2013 | David Hayter |  |  | Marvel Heroes |
| 2014 | Bob Bergen | Avengers Assemble |  |  |
| 2015 | Roger Craig Smith | Avengers Assemble |  |  |
Aiheesta muualla

Captain America (James Barnes) Marvel.comissa
| n k Kapteeni Amerikka |
| --- | --- |
 Joe Simon  Jack Kirby 
Alter egot:  Steve Rogers  Isaiah Bradley  Jeffrey Mace  John Walker  James Bunachan ”Bucky” Barnes  Sam Wilson 
Sivuhahmot:  Bucky  Peggy Carter  Sharon Carter  Haukka  Hyökkääjät  Jack Flag  Musta Leski  Rick Jones  Patriootti  Taistelutähti  Ulvovat Kommandot 
Viholliset:  AIM  Arnim Zola  Batroc  Hydra  Kallo  Lipunrepijä  Madame Hydra  Matelijaryhmä Anakonda  Ankerias  Copperhead  Kobra  Kyy  Mustamamba  Sidewinder  Timanttiselkä  MODOK  Paroni Strucker  Paroni Zemo  Punakallo  Tohtori Faustus  Urakoitsija  Vihanlietsoja 
Elokuvat:  Captain America (1944)  Captain America (televisioelokuva, 1979)  Captain America II: Death Too Soon (televisioelokuva)  Captain America (1990) 
Marvel Cinematic Universe:  The First Avenger (2011)  The Return of the First Avenger (2014)  Civil War (2016)  The Falcon and the Winter Soldier (2021)  Brave New World (2025) 
Videopelit:  Captain America in: The Doom Tube of Dr. Megalomann  Spider-Man and Captain America in Doctor Doom's Revenge  Captain America and The Avengers  Captain America: Super Soldier  Marvel 1943: Rise of Hydra 
Liittyvät artikkelit:  YPKVV  Rautapatriootti
Päikki Priha

| Päikki Priha> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Päikki Priha (alk. Päivikki, o.s. Palosuo)
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1948 (ikä 76) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tekstiilitaiteilija ja Taideteollisen korkeakoulun emeritaprofessori
Taiteilija
Ala:  Tekstiilitaide
Palkinnot
  Kirkon kulttuuripalkinto (2004)  Engel-palkinto (2010)  Mikael Agricolan risti (2015)  
Päikki Priha (alk. Päivikki, o.s. Palosuo; s. 2. heinäkuuta 1948 Helsinki) on suomalainen tekstiilitaiteilija ja Taideteollisen korkeakoulun emeritaprofessori. Hänen katsotaan tehneen kirkkotekstiileistä arvostettuja taide-esineitä.
Ura

Priha valmistui tekstiilitaiteilijaksi Taideteollisesta oppilaitoksesta vuonna 1972. Hän väitteli vuonna 1991 aiheenaan kirkkotekstiilit. Priha opetti samassa oppilaitoksessa eri tehtävissä vuodesta 1974 ja oli vuodesta 1998 professorin virassa. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2013.
Prihan suunnittelemia tekstiiliteoksia on monissa julkisissa tiloissa, kuten yli neljässäkymmenessä kirkossa. Hänen uransa kirkkotekstiilien suunnittelijana alkoi 1982 valmistuneesta Lieksan uudesta kirkosta, jonne Raili ja Reima Pietilä pyysivät häntä suunnittelemaan tekstiilejä. Länsimaiseen kirkkotaiteeseen ja teologiaan perehtymisessä oli apuna professori Pentti Lempiäinen, jota Priha on kuvaillut oppi-isäkseen.
Vuonna 2004 Priha sai kirkon kulttuuripalkinnon. Vuonna 2010 hänelle myönnettiin kirkkotaiteen Engel-palkinto ja 2015 Mikael Agricolan risti.
Päikki Prihan vanhemmat olivat professori Erkki Palosuo ja toimittaja Maini Palosuo (o.s. Similä).
Julkaisuja

Kirkkotekstiilit julistavat ja juhlistavat. Kirkkopalvelut, 2006.
Kirkollinen tekstiilitaide tekstiilien käyttö ja suunnittelu. Toimite. Taideteollisen korkeakoulun koulutuskeskus, 1983.
Rantanen, Kirsti: Langan varassa: Kirsti Rantasen merkkejä ja merkintöjä. Toimittanut Päikki Priha. 2000.
Maria-tekstiileitä idästä ja lännestä. Toimite. 1994.
Pyhä kaunistus: Kirkkotekstiilit Suomen käsityön ystävien toiminnassa 1904–1950. Taideteollinen korkeakoulu, 1991. (Taideteollisen korkeakoulun julkaisusarja A 11.) Väitöskirja. ISSN 0782-1832
Rakkaat ystävät: Suomen käsityön ystävät 120 vuotta. Ajatus, 1999.
Silkkinen seppele: Hanna Loimaranta, tuntematon kirkkotekstiilien taitaja. Taideteollinen korkeakoulu, 1994. (Taideteollisen korkeakoulun julkaisusarja A 13.) ISSN 0782-1832
Taidetekstiili. (Työryhmä.) Tekstiilitaiteilijat TEXO, 1989.
Toinen iho: Puheenvuoroja tekstiilin ja vaatetuksen tutkimuksesta. Toimite. Taideteollinen korkeakoulu, 2001. (Taideteollisen korkeakoulun julkaisusarja F 17: Työpaperit.) ISSN 1455-8955
Valovoima

Valon ja ultravioletin aallonpituusalueilla säteilevä UV-LED tuottaa valoa 2–2,2 kandelan intensiteetillä.
Valovoima on fysiikassa perussuure (tunnus Iv ), joka kuvaa pistemäisen valon lähteen lähettämän valon määrää avaruuskulmaa kohti. Valolla tarkoitetaan säteiden, tai vastaavasti hiukkasista puhuttaessa fotoneiden, määrää, joita valonlähde lähettää. Suure ilmaisee siten sähkömagneettisen säteilyn silmälle näkyvän osan eli valon intensiteettiä. Suureen alkuperäistä määritelmää on kuitenkin laajennettu koskemaan koko sähkömagneettisien säteilyn spektriä, mikä muuttaa suureen saamia arvoja. Näkyvän valon mittauksista käytetään nimitystä fotometriset mittaukset ja koko sähkömagneettisen spektrin mittauksista käytetään nimitystä radiometriset mittaukset.
Määritelmässä esiintyvän avaruuskulman yksikkö on steradiaani (sr). Steradiaani on avaruuskulma, jossa 1 metrin säteisen pallon pinnalla oleva 1 m2 suuruinen ympyräkalotti näkyy pallon keskipisteestä. Pistemäinen valonlähde pallohuoneen keskipisteessä lähettää jokaiseen suuntaan yhtä paljon säteitä koko ajan. Katossa oleville kahdelle eri 1 m2 suuruisille alueille osuu yhtä paljon säteitä eli niiden valovoima on sama. Jos tarkastellaan pienempää 0,5 m2 aluetta, osuu siihen puolet vähemmän valonsäteitä, mutta valovoima on siitä huolimatta sama. Valonsäteet leviävät eri suuntiin tasaisesti ja yhtä tiheästi, joten osumakohdan pinta-ala ei vaikuta valovoimaan. Asiaa voisi verrata sateeseen, jossa pisaroita osuu maahan joka puolelle yhtä tiheästi. Riippumatta siitä, kuinka suureen astiaan vettä sateessa kerätään, kertyy astian pohjalle yhtä paksulti vettä samassa ajassa. Siten sateen pisaroiden osumakohtien tiheyttä voidaan verrata valonlähteen valovoimaan.
SI-järjestelmän perusyksikkö

Valovoiman SI-yksikkö on kandela, joka lyhennetään cd. Yksi kandela vastaa suurin piirtein yhden kynttilän lähettämää valon määrää yhden steradiaanin avaruuskulmaan. Tätä käytettiin alun perin valovoiman yksikön määritelmänä, mutta se on myöhemmin korvattu tarkemmilla määritelmillä. Tällä hetkellä yksi kandela vastaa monokromaattisen valonlähteen lähettämän, taajuudeltaan 5,40·1014 Hz, valon säteilytysvoimakkuutta 1/683 W/m2 yhden metrin etäisyydellä säteilylähteestä. Sama asia tarkoittaa, että säteilyintensiteetti on 1/683 W/sr.
Tästä määritelmästä käy ilmi, kuinka SI-järjestelmän perussuure määritellään johdannaissuureiden säteilytysvoimakkuuden tai säteilyintensiteetin avulla. Tämä lienee vain käytännön tarpeista nousevaa tarve, koska mittaustekniikka on kehittynyt mittaamaan tarkasti säteilyn energioita ja tehoa, jota säteilytysvoimakkuuden määrittämisessä käytetään.
Lainalaisuuksia > Valovirta

Jos pistemäisen valonlähteen valovoima on jokaisessa suunnassa sama, riippuvat valovoima ja valovirta toisistaan
missä  \Phi  on valovirta ja  \Omega  on avaruuskulma. Silloin valonlähteen kaikkien suuntien yhteenlaskettu kokonaisvalovirta  \Phi _{kok} on
josta saadaan
Mikäli valovoima  I_{v}=I_{v}(\Omega ) riippuu suunnasta, saadaankin