stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bangor (Wales)
Väestö

Bangorissa oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 16 358 asukasta. Väestöstä 39,7 prosentilla oli kymri-identiteetti. Brittiläiseksi itsensä koki 18,8 prosenttia ja englantilaiseksi 16,9 prosenttia väestöstä.
Bangorin asukkaista 36,4 prosenttia osasi vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan puhua kymrin kieltä. Puhua, kirjoittaa ja lukea osasi 28,0 prosenttia bangorilaisista. Kymrin kieltä ei osannut 51,0 prosenttia väestöstä.
Kristittyjä bangorilaisista oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 47,8 prosenttia bangorilaisista. Muslimien osuus oli 4,8 prosenttia, ja muiden uskontojen osuus 2,0 prosenttia. Uskonnottomia oli 38,0 prosenttia väestöstä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bangor Wikimedia Commonsissa
Barthin oireyhtymä

Barthin oireyhtymä on harvinainen X-kromosomissa peittyvästi periytyvä oireyhtymä. Se aiheuttaa dilatoivan eli sydäntä laajentavan kardiomyopatian, myopatiaan liittyvän lihasheikkouden ja lyhytkasvuisuutta. Yleensä sairastuneilla on neutropenia, joka altistaa heidät toistuville infektioille.
Barthin oireyhtymään liittyvä dilatoiva kardiomyopatia ilmenee usein jo syntymähetkellä tai kehittyy ensimmäisten elinkuukausien aikana. Tämä voi johtaa sydämen vajaatoimintaan. Myös hypotonian aiheuttava myopatia on yleensä havaittavissa syntymästä saakka. Lihasheikkouden takia motoristen taitojen kehittyminen usein viivästyy. Oireiden vaikeusaste ja alkamisikä ovat kuitenkin yksilöllisesti vaihtelevia. Barthin oireyhtymästä kärsivät syntyvät usein tavallista pienikokoisempina ja lapsuudessa ilmenee hidastunutta pituuskasvua. Monet oireyhtymästä kärsivät miehet jäävät poikkeuksellisen lyhyiksi, mutta jotkut potilaat saavuttavat murrosiässä keskimääräisen pituuden. Usein Barthin oireyhtymästä kärsivillä on oireyhtymälle tunnusomaiset kasvonpiirteet, joihin kuuluvat esimerkiksi korostuneet posket.
Barthin oireyhtymästä kärsivillä veressä ja virtsassa on kasvanut määrä 3-metyyliglutakonihappoa. Oireyhtymä kuuluukin 3-metyyliglutakonihappovirtsaisuudeksi kutsuttuun tautiryhmään. Barthin oireyhtymä lyhentää siitä kärsivän elinajanodotetta. Sydämen vajaatoiminta ja infektiot aiheuttavat paljon kuolleisuutta jo varhaisessa lapsuudessa. Osa potilaista elää keski-ikäisiksi. Barthin oireyhtymää aiheuttavat mutaatiot tafatsiinigeenissä. Sairastuneita arvioidaan olevan noin 1/300 000–400 000.
Ateenan kansallinen observatorio

| Ateenan kansallinen observatorio Εθνικό Αστεροσκοπείο Αθηνών |
| --- | --- |

Sijainti:  Ateenan kunta (en), Kreikka
Koordinaatit:  37°58′24″N 23°43′06″E﻿ / ﻿37.973369°N 23.718278°E﻿ / 37.973369; 23.718278
Korkeus merenpinnasta:  80  m
Tyyppi:  tähtitorni (en) ja tieteellinen organisaatio (d)
IAU-tunnus:  066
Perustettu:  1842
Avattu:  28. kesäkuuta 1842
Kotisivu:  www.noa.gr
Ateenan kansallinen observatorio (kreik. Εθνικό Αστεροσκοπείο Αθηνών, Ethnikó Asteroskopeío Athinón, engl. National Observatory of Athens, NOA) on Ateenassa Kreikassa toimiva tutkimusinstituutti. Se on perustettu vuonna 1842 ja se on Kreikan vanhin edelleen toiminnassa oleva tutkimuslaitos.
Instituutit

Ateenan kansallinen observatorio jakaantuu kolmeen instituuttiin:
Tähtitieteen instituutti (Ινστιτούτο Αστρονομίας, Αστροφυσικής, Διαστημικών Εφαρμογών & Τηλεπισκόπησης, ΙΑΑΔΕΤ / Institute for Astronomy, Astrophysics, Space Applications and Remote Sensing, IAASARS)
Ympäristöntutkimuksen ja kestävän kehityksen instituutti ( Ινστιτούτο Ερευνών Περιβάλλοντος και Βιώσιμης Ανάπτυξης, ΙΕΠΒΑ)  / Institute for Environmental Research and Sustainable Development, IERSD)
Geodynamiikan instituutti (Γεωδυναμικό Ινστιτούτο, ΓΙ / Institute of Geodynamics, GI)
Observatoriot

Observatorion vanha rakennus sijaitsee siitä nimensä saaneessa Asteroskopeíon kaupunginosassa Ateenan Agoran eteläpuolella (37°58′24″N, 23°43′12″E). Observatorio on valmistunut vuonna 1846. Se edustaa uusklassista arkkitehtuuria ja sen suunnitteli arkkitehti Theophil Hansen. Se oli kaupunkiin monia merkittäviä uusklassisia rakennuksia myöhemmin suunnitelleen Hansenin varhaisia töitä. Rakennus on ristinmuotoinen ja sen sakarat osoittavat pääilmansuuntiin. Rakennuksen keskellä on kupoli teleskooppia varten. Nykyisin vanhassa observatoriossa toimii astrogeofyysinen museo.
Ateenan keskuspaikan lisäksi instituutilla on kolme tutkimusasemaa:
Koufoún tähtitieteellinen asema Pentéli-vuoren Koufoú-kukkulalla (Lófos Koufoú) Pentélissä Ateenan koillispuolella (38°02′51″N, 23°51′52″E).
Kryonérin tähtitieteellinen asema Kyllíni-vuorella lähellä Sikyónaa pohjoisella Peloponnesoksella. (37°58′19″N, 22°37′07″E).
Chelmóksen observatorio (Helmoksen observatorio) Chelmós- eli Aroánia-vuorilla lähellä Kalávrytaa pohjoisella Peloponnesoksella (37°59′09″N, 22°11′54″E).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Εθνικό Αστεροσκοπείο Αθηνών - National Observatory of Athens. Instituutin verkkosivut. (kreikaksi) (englanniksi)
Bahar Doğan

Bahar Dogan
Bahar Doğan (s. 2. syyskuuta 1974 Kocaeli) on turkkilainen kestävyysjuoksija. Hän edustaa seuratasolla Üsküdar BSK:ta. Doğan sijoittui maratonilla viidenneksikymmenenneksi Pekingin olympialaisissa 2008 ja oli samalla matkalla neljäskymmenes vuoden 2007 MM-kisoissa. Daegun MM-kisoissa 2011 hän oli 36:s.
Ennätykset

Lähde: IAAF
Maraton: 2.34.53 (2011)
10 000 m: 33.19,71 (2011)
Puolimaraton: 1.10.20 (2009)
Amnesty Internationalin historia Suomessa

Amnesty Internationalin historia Suomessa on osa järjestön kansainvälistä historiaa. Amnesty Internationalin toiminnan Suomessa katsotaan alkaneen vuodesta 1964, jolloin Elisabeth ja Tom Gordon pitivät esitelmän Amnestyn toiminnasta Helsingissä. Esitelmän innoittamana ryhmä opiskelijoita perusti vuonna 1967 Amnestyn Suomen osaston, joka kuitenkin lopetettiin jo reilut kaksi vuotta myöhemmin. Osasto perustettiin kuitenkin uudelleen vuonna 1974 ja sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin kirjailija Markku Lahtela.
Amnestyn kansainvälinen jaos ei halunnut Suomen osaston alkuaikoina antaa sille hoidettavaksi ihmisoikeusrikkomuksia Neuvostoliitosta, koska se epäili Suomen osaston kykyä puolueettomuuteen. 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa Amnestyn suosio Suomessa kasvoi ja osasto ryhtyi ottamaan kantaa erityisesti neuvostoloikkareihin, aseistakieltäytymiseen ja kidutuksen vastaiseen toimintaan.
1990-luvulla Amnestyn Suomen osasto ajautui sisäisiin ristiriitoihin ja taloudellisiin ongelmiin. Osaston uudelleenorganisoimisen ansiosta kiistat ja talousasiat saatiin kuitenkin valtaosin ratkaistua. 2000-luvulle tultaessa Amnestyn suosio on yhä kasvanut Suomessa ja nykyisin järjestöllä on Suomessa noin 40 000 tukijaa ja 20 paikallisryhmää.
Historia > Ensimmäisen järjestön lyhyt historia 1960-luvulla

Vuonna 1964 englantilaiset Elisabeth ja Tom Gordon pitivät esitelmän Amnestyn toiminnasta Kalevankadulla Helsingin ruotsalaisen säästöpankin tiloissa. Esitelmän innoittamina Martina Aminoff, Monica Frölander-Ulf ja Märta Salmelin (myöhemmin Salokoski) perustivat Suomeen ensimmäiset kolme paikallisosastoa. Näitä johtamaan perustettiin marraskuussa 1967 Amnestyn Suomen osasto, jonka puheenjohtajaksi valittiin professori Erik Stenius. Valtakunnallinen toiminta kuitenkin hiipui nopeasti ja Suomen osasto lakkautettiin jo reilut kaksi vuotta myöhemmin maaliskuussa 1970. Muutama paikallisryhmä jatkoi tästä huolimatta toimintaansa.
Historia > Uudelleenperustaminen 1970-luvulla

Suomen osasto perustettiin uudelleen vuonna 1974. Sen puheenjohtajaksi valittiin kirjailija Markku Lahtela. Suomen osaston omaa kaksikielistä lehteä Amnesty-Tiedote/Bulletin alettiin julkaista syksyllä 1976 ja pian tämän jälkeen avattiin Suomen osaston ensimmäinen toimisto Mannerheimintielle. Toimisto oli vain kuuden neliön suuruinen ja sijaitsi hissittömän kerrostalon kuudennessa kerroksessa.
1970-luvulla Neuvostoliiton vaikutus Suomen politiikkaan oli vielä ilmeinen. Vaikka Suomen osasto virallisesti päättikin kohdella Neuvostoliittoa tasapuolisesti, ei Amnestyn kansainvälinen sihteeristö antanut Suomen osaston käsiteltäväksi neuvostoliittolaisia ihmisoikeustapauksia.
Vuonna 1977 Amnesty voitti Nobelin rauhanpalkinnon, joka nosti median mielenkiintoa järjestöä kohtaan myös Suomessa. Amnestyn Suomen osaston edustajat antoivat useita radio- ja televisiohaastatteluja ja ihmisoikeuskeskustelu nousi lehdistössä entistä enemmän esille. Rauhanpalkinnon tuoman julkisuuden ansiosta Amnestyn Suomen osaston jäsenmäärä ylitti vielä samana vuonna 500 ihmisen rajapyykin.
Historia > Neuvostoloikkarit, aseistakieltäytyminen ja kidutuksen vastainen kampanja 1980-luvulla

Neuvostoloikkareiden takia 1980-luvun alkupuolella Amnestyn Suomen osaston kampanjointi keskittyi pitkälti Suomen ulkomaalaislakeihin. Osaston silloinen puheenjohtaja Björn Sundell keskusteli Amnestyn adoptoiman neuvostoloikkari Vjatjeslav Tsherepanovin palautuksesta jopa sisäministeri Mikko Jokelan ja keskusrikospoliisin päällikön Seppo Tiitisen kanssa. Suomesta karkotettu Tsherepanov tuomittiin Neuvostoliitossa karkuruudesta 12 vuoden vankeusrangaistukseen. Syksyllä 1984 Amnesty julkaisi raportin, jossa Suomea syytettiin sellaistenkin turvapaikanhakijoiden käännyttämiseen, joiden palauttaminen saattoi merkitä heille kiduttamista, vankeutta tai jopa kuolemantuomiota. Tämä herätti lehdistön huomiota myös Suomen ulkopuolella.
Toinen Amnestyn merkittävä teema Suomessa oli aseistakieltäytyminen. Helmikuussa 1984 Amnestyn kansainvälinen sihteeristö adoptoi Amnestyn mukaan Suomen ensimmäisenä mielipidevankina pidetyn Pertti Haaparannan, joka oli vangittu tämän kieltäytyessä suorittamasta asepalvelustaan.
Suomen osasto osallistui aktiivisesti myös Amnestyn kansainväliseen kidutuksen vastaiseen kampanjaan. Kampanja oli Amnestyn kannalta menestys: se sai suomalaisissa tiedotusvälineissä niin paljon huomiota, että järjestöllä oli ajoittain jopa pulaa lehdistötilaisuuksiin kykenevistä henkilöistä.
Amnestyn Suomen osasto oli pitkään ollut yksi pienimmistä Amnesty-osastoista, mutta 1980-luvun puolivälin paikkeilla se alkoi lähetä jo keskisuuria ja kehittyneitä osastoja. 1980-luvun puoliväliin mennessä Suomen osastolla oli noin 3 700 jäsentä. Suomen osaston ensimmäinen kokopäiväinen työntekijä palkattiin helmikuussa 1983. Vuonna 1988 Amnesty International järjesti Ihmisoikeudet jokaiselle! -nimisen kampanjan YK:n ihmisoikeusjulistuksen 40-vuotisjuhlavuotena. Kampanjaan kuului muun muassa Suomenkin televisiossa näytetty rock-konsertti tammikuussa 1989, joka nosti erityisesti nuorten kiinnostusta Amnestya kohtaan.
Historia > Sisäiset ongelmat ja uusi nousu 1990-luvulla

1990-luvulle tultaessa Amnestyn Suomen osaston jäsenmäärä oli kasvanut nopeasti, minkä takia järjestön rakenne oli muuttumassa vapaaehtoisjärjestöstä kohti palkattujen työntekijöiden johtamaa järjestöä. Kesällä 1990 Suomen osastossa toteutettiin organisaatiouudistus, jossa muun muassa palkattiin Amnestyn Suomen ensimmäinen pääsihteeri, Jorma Pesonen. Organisaatiouudistuksen takia kolme Suomen osaston työntekijää kuitenkin irtisanoi itsensä kesän ja syksyn aikana.
1990-luvun alussa Amnestyn Suomen osastolla oli myös pahoja taloudellisia ongelmia. Se karsi kuluja lakkauttamalla toimistosihteerin ja pääsihteerin toimet sekä lomauttamalla vuoron perään puolet työntekijöistään. Vuonna 1992 Suomen osaston jäsenmäärä laski noin 600 hengellä 4 800 jäseneen. Vuoteen 1994 mennessä Suomen osasto oli velkaa kansainväliselle organisaatiolle jo yli puoli miljoonaa markkaa ja osaston toiminta oli tappiollista. Taina Järvisen johdolla Suomen osaston taloutta pyrittiin kohentamaan muun muassa toimiston uudelleenorganisoimisella, varainhankinnan tehostamisella ja kampanjoinnin keskittämisellä.
Vuodesta 1996 Suomen osaston toiminnanjohtaja on ollut Frank Johansson.
Talouden kohentamisen myötä Amnestyn Suomen osasto keskittyi vain tiettyihin maantieteellisiin alueisiin. Toiminta-alueista merkittävin oli Venäjä, jossa Suomen osasto keskittyi vuodesta 1998 alkaen erityisesti Tšetšenian sodan ihmisoikeusrikkomuksiin reagoimiseen. Aktiivinen työskentely tuotti tulosta: Amnestyn jäsenmäärä kaksinkertaistui viidessä vuodessa ja velka saatiin maksettua kokonaan pois vuoteen 2001 mennessä. Saman vuoden marraskuussa Suomen osaston jäsenmäärä nousi yli 10 000 henkeen.
Historia > Suurta kasvua 2000-luvulla

2000-luvulla Amnestyn Suomen osasto on jatkanut kasvamistaan. Vuonna 2007 osastolla oli noin 30 000 jäsentä ja 19 kokopäiväistä työntekijää. Vuonna 2011 Amnestylla oli jo noin 40 000 tukijaa Suomessa. Paikallisryhmiä Suomen osastolla on nykyään 20.
Yksi Suomen osaston kaikkien aikojen merkittävimmistä kampanjoista on ollut yhä toiminnassa oleva Joku raja!, jonka avulla Amnesty on pyrkinyt toimimaan naisiin kohdistuvaa väkivaltaa vastaan. Kampanjan avulla on muun muassa edesautettu useiden lakiehdotusten hyväksymistä. Joku raja! oli myös Amnestyn Suomen osaston ensimmäinen kampanja, joka sisälsi kampanjointia kotimaassa tapahtuvia ihmisoikeusloukkauksia vastaan.
2010-luvulla Amnestyn Suomen osasto on ottanut aktiivisesti kantaa muun muassa Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n epäiltyihin vankilentoihin Suomessa. Amnestyn painostuksesta Suomen ulkoasiainministeriö selvitti yhdessä ilmailuviranomaisten kanssa 150 epäiltyä vankilentoa Suomessa vuosina 2001–2006. Ulkoasiainministeriö jätti kuitenkin yhden ei-yksityislennon selvittämättä ja teki siitä lisäselvityspyynnön Yhdysvaltain suurlähetystölle. Amnestyn mielestä tämä selvityspyyntö oli kuitenkin riittämätön.
Amnestyn Suomen osaston toimisto sijaitsi tässä talossa 1988–2012.
Bahar Kızıl

| Bahar Kızıl |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1988 (ikä 36) Freiburg im Breisgau, Baden-Württemberg
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Aktiivisena:  2006-
Tyylilajit:  pop, dancepop
Soittimet:  laulu
Yhtyeet:  Monrose
Aiheesta muualla
www.bahar-freiburg.de
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kızıl
Bahar Kızıl (s. 5. lokakuuta 1988 Freiburg im Breisgau, Baden-Württemberg) on saksalaisen laulaja, joka tunnetaan parhaiten Monrose-yhtyeestä. Kızıl syntyi vuonna 1988 turkkilaiseen perheeseen.
Vuonna 2006 Kızıl kuului kolmen hengen ryhmään, joka voitti saksalaisen Popstars -laulukilpailun, ja he muodostivat yhtyeen nimeltä Monrose. Yhteensä he julkaisivat neljä studioalbumia. Yhtye ilmoitti lopettavansa marraskuussa 2010.
Aiheesta muualla

Bahar Kızılin kotisivut
Baghlanin maakunta

| Baghlanin maakunta |
| --- | --- |

 Baghlanin maakunta Afganistanin kartalla
Valtio:  Afganistan
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Pol-e Khomri
 – suurin kaupunki:  Baghlan
Pinta-ala:  21 112 km²
Väkiluku (2020)  (Arvio):  1 014 634
Aikavyöhyke:  UTC+4:30
Baghlanin maakunta on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee valtion pohjoisissa osissa. Maakunnan pääkaupunki on Pol-e Khomri, mutta sen nimi tulee toisesta kaupungista, Baghlanista.
Alueella ei ole tehty luotettavaa väestönlaskentaa vuosikymmeniin. Vuoden 1979 laskennassa maakunnan väkiluku oli 566 096. Arvio vuodelle 2020 on hiukan yli miljoonan.
Maakunnasta noin 60 prosenttia on vuoristoista, 40 % tasankoa. Maatalous on tärkeä elinkeino varsinkin maakunnan pohjoisosassa, jossa kasvaa rypäleitä, pistaasipähkinitä, granaattiomenia ja sokerijuurikasta.
Tadžikit  ovat suurin etninen ryhmä, siihen kuuluu noin puolet väestöstä.  Paštuja on noin 20 prosenttia ja hazaroita 15 prosenttia. Uskonnoltaan alueen asukkaista 85 % on sunneja, 15 % šiioja. Vuonna 2017 arvioitiin, että 25% väestöstä oli lukutaitoisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baghlanin maakunta Wikimedia Commonsissa
Afganistanin maakunnat
Badahšan
Badghis
Baghlan
Balkh
Bamiyan
Daikond
Džouzdžan
Farah
Farjab
Ghazni
Ghowr
Helmand
Herat
Kabul
Kandahar
Kapisa
Khust
Konar
Qunduz
Laghman
Logar
Nangarhar
Nimruz
Nurestan
Uruzgan
Paktia
Paktika
Panjshir
Parvan
Samangan
Sar-e Pol
Takhar
Vardak
Zabol
Fort Rouge (linnoitus)

Fort Rouge oli linnoitus Kanadassa, Assiniboinejoen rannalla lähellä nykyistä Winnipegin kaupunkia. Linnoituksen tarkka paikka ei ole tiedossa. Nimi (ransk. "Fort Rouge") tarkoittaa punaista linnoitusta.
Vuonna 1738 Sieur Louis Damours de Louvieres rakensi linnoituksen Pierre La Vérendryelle ja hänen pojilleen Louis-Josephille ja Francoislle. Hän jatkoi pian matkaansa kauemmaksi länteen Assiniboinejokea pitkin, jossa hän rakensi uuden Fort La Reinen linnoituksen. Linnoitus toimi lähinnä etappina matkoilla kauemmas länteen ja se hylättiin jo 1749.
Ranskalaisten läntisten joukkojen komentaja Jacques Legardeur de Saint-Pierre vietti alueella 1752-1753 talven ja tiettävästi uudelleenrakensi linnoituksen samalle paikalle. Tutkimusten mukaan linnoitus olisi sijainnut joen pohjoisrannalla. Tieto on tosin kiistanalainen, sillä toisten tutkimusten mukaan linnoitus olisi sijainnut etelärannalla.
North West Company rakensi vuonna 1807 Fort Gibraltarin linnoituksen Redjoen ja Assiniboinejoen yhtymäkohtaan.
Winnipegin kaupunginosa Fort Rouge on saanut nimensä linnoituksen mukaan.
Fort Rouge

Fort Rouge tarkoittaa seuraavia:
Fort Rouge (linnoitus), Linnoitus Assiniboinejoen rannalla lähellä nykyistä Winnipegin kaupunkia.
Fort Rouge (Winnipeg), Winnipegin kaupunginosa.
Agran linnoitus, Agrassa, Intiassa sijaitseva linnoitus ja mogulien aikainen asuin- ja hallintorakennus.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Fort Rouge”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Erkki Kivijärvi

| Erkki Kivijärvi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1882 Oulu
Kuollut: 20. tammikuuta 1942 (59 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja toimitussihteeri
Vanhemmat:  Karl Kivijärvi ja Majken (o.s. Nybergh)
Puoliso:  Gerdrud Alice Frisell, Laura Havu
Kaarle Erkki Kivijärvi (24. syyskuuta 1882 Oulu – 20. tammikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja lehtimies. Päätyönsä hän teki Helsingin Sanomien toimittajana ja toimitussihteerinä.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Erkki Kivijärven vanhemmat, oululainen tervakauppias Karl Kivijärvi ja Majken (o.s. Nybergh) edustivat suomenmielistä porvarissäätyä, ja Kivijärvikin aloitti koulunkäyntinsä suomenkielisessä Rosendahlin-Westerlundin valmistavassa koulussa. Oulun suomalaiseen klassilliseen lyseoon hän siirtyi 1893, vajaa vuosi isän varhaisen kuoleman jälkeen. Valmistuttuaan ylioppilaaksi 1901 Kivijärvi kirjoittautui Helsingin yliopistoon opiskelemaan kieliä, kansantaloutta ja filosofiaa. Vuonna 1904 hän valmistui filosofian kandidaatiksi ja paria vuotta myöhemmin maisteriksi. Kivijärvi oli sitten toimittajana Hämeenlinnassa ja Tampereella kunnes hänestä tuli 1906 Helsingin Sanomien toimitussihteeri ja tässä työssä hän oli sitten muutamia välivuosia lukuunottamatta kuolemaansa saakka. Kivijärvi oli välillä vuosina 1908–1912 ohjaajana ja teatterinjohtajana Maaseututeatterissa Viipurissa.
Erkki Kivijärven ensimmäinen puoliso 1905–1925 oli Gertrud Alice Frisell. Kauppaneuvos Kai Kivijärvi oli heidän poikansa. Erkki Kivijärven  toinen puoliso vuodesta 1926 oli laulaja Laura Havu.
Erkki Kivijärvi kuoli tammikuussa 1942 Helsingissä sydänkohtaukseen 59-vuotiaana.
Elämä ja ura > Monipuolinen kulttuuripersoona

Erkki Kivijärvi kirjoitti Suomen luetuimpiin lehtiin ja toimi lukuisten albumien ja kulttuurilehtien avustajana. Näkyvimmän osan urastaan hän teki arvostettuna teatterikriitikkona, jolla oli perusteellinen tuntuma teatterimaailmaan. Kritiikkien ohella hän kirjoitti muun muassa Näyttämöoppaan seuranäyttämölle (1913) ja henkilökuvan Adolf Lindforsista (1923) sekä kahdeksan kokoillan näytelmää. Käytännön kokemusta teatterimaailmasta Kivijärvi sai vuosina 1908-1912  toimiessaan Viipurin maaseututeatterin johtajana.
Erkki Kivijärvi piti myös lausuntoiltoja ja hän oli tunnettu erityisesti ruotsalaisen Gustaf Frödingin runojen tulkitsijana.
Kivijärvi tunnettiin myös pakinoitsijana. Helsingin Sanomien maanantaikirjeissä hän esitteli kepeän henkevään tyyliinsä milloin kirjallisuuden klassikoita, milloin Ruotsin elinkeinoelämää. Suomen Kuvalehteen hän kirjoitti taas nimimerkillä Bagheera ja neuvoi "Saako? Sopiiko?" -palstallaan tapakulttuurin taitoja: minkälainen kravatti piti missäkin puvussa olla ja mitä viinejä milloinkin tuli juoda.
Elämä ja ura > Tervaporvarin poika

Miltei kaikissa Kivijärven romaaneissa on omaelämäkerrallisia piirteitä kotikaupungista Oulusta. Romaani Tervaporvari (1933) ajoittuu Oulun tervakaupan mahtivuosiin 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Se kuvaa haaparantalaisen puusepän pojan Karlin urakehitystä konttoristista itsenäiseksi tervaporvariksi, jolla on oma kauppatalo Torikadulla. Karlin yritteliäisyys ja eteenpäin pyrkivä asenne kytkeytyvät osaksi 1930-luvun suomalaisen kaunokirjallisuuden aihemaailmaa, joka tähdensi perinteen ja jatkuvuuden sekä työn ja sitkeyden merkitystä.
Toinen Kivijärven romaanien keskeinen miljöö on vuosisadan alun Helsinki. Pääkaupunkiin sijoitettu Painomuste ja punaviini (1930) kuvailee 1920-luvun politiikan ja seurapiirien tapahtumia miljöönään sanomalehden toimitus. Lehden esikuvana on mitä ilmeisimmin Helsingin Sanomat, jossa kirjailija itse oli toimitussihteerinä.
Tuotanto > Romaanit

Rakkaus kutsuu: nuoren naisen romaani. Otava 1928 (Nimimerkillä Bagheera)
Painomuste ja punaviini: lukuelokuva. Otava 1930
Tervaporvari: romaani vanhasta Oulusta. Otava 1933
Tervaporvarin pojat ja tyttäret. Otava 1934
Tiimalasissa valuu hiekka: romaani vuosisadan alun Helsingistä. Otava 1935
Kauppaneuvos: elämäkertaromaani. Otava 1937
Steyerin perhe: erään suvun romaani. Otava 1938
Tuotanto > Novellit

Väsynyt ja muita kertomuksia. Karisto 1912
Punainen lamppu: pieniä kertomuksia. Ahjo 1919
Tuotanto > Runot

Matkamies. WSOY 1915
Virran varrelta. WSOY 1917
Tuotanto > Lastenkirjallisuus

Ilokirja: kullan kuvia murusille. Helsingin uusi kirjapaino 1916
Kahden pojan lentoretki mustien maanosaan ja muualle. Otava 1924
Tuotanto > Näytelmät

Hänen poikansa. Otava 1923
Eeva. Otava 1925
Itkevä ilveilijä. Otava 1925
Villikissa. Otava 1928
Talkootanssit: laulunäytelmä. Suomen Näytelmäkirjailijoiden Liitto 1930
Tie kunniaan: kolminäytöksinen komedia. Suomen Näytelmäkirjailijoiden Liitto 1931
Hänen tyttärensä. Otava 1938
Ensimmäinen konsuli. Suomen Näytelmäkirjailijoiden Liitto 1941
Tuotanto > Elokuvakäsikirjoitukset

Myrskyluodon kalastaja 1924
Suvinen satu 1925
Murtovarkaus 1926
Tuotanto > Muita teoksia

Omalla nimellä:
Muutamia nykyaikaisen teatteritaiteen pyrkimyksiä. Tekijä, Viipuri 1911
Näyttämöopas : muutamia neuvoja ja ohjeita seuranäyttelijöille. Seuranäytelmiä n:o 164. Karisto 1913
Keskikoulun lukukirja. 1 osa ; tekijät Erkki Kivijärvi, Oskari Mantere, Viljo Tarkiainen. WSOY 1916 8. korjattu painos 1931, 21. painos 1956
Keskikoulun lukukirja. 2 osa ; tekijät Erkki Kivijärvi, Oskari Mantere, Viljo Tarkiainen. WSOY 1917, 6. korjattu painos 1932, 15. painos 1956
Näyttämöltä ja katsomosta. Ahjo, Helsinki 1918
Adolf Lindfors : näyttelijäkuva. Otava 1923
Näyttämötaiteen vaiheet Suomessa teoksessa Karl Mantzius : Näyttämötaiteen historia. 2 ; suom. Pekka Häkli. Suomen työväen näyttämöiden liitto, Tampere 1924
Hyvä Helsinkimme ; kirj. Ture Janson, Erkki Kivijärvi. Holger Schildtin kustannusosakeyhtiö, Helsinki 1926
Ruotsin kielen oppikirja : varttuneemman iän vasta-alkajia sekä itseopiskelijoita varten. Otava 1927, 4. painos 1944
Riihimäen lasitehdas 1910-1930 ; aineiston kerännyt Eino Inkeroinen. Riihimäen lasitehdas, Riihimäki  1930
Seuraelämän säännöt : aakkosellinen käsikirja. Otava 1930, 3. lisätty ja uudistettu painos 1938
Johdatus puhetekniikkaan. Otava 1932
Kämp 1887-1937. Hotel Kämp, Helsinki 1937
Nimimerkillä Bagheera:
Seurustelun taito : käyttäytymisen lait ja seuraelämän säännöt. Otava 1925
Luomakunnan herra : miehisen pukeutumisen laki- ja ohjekirja. Otava 1927
Viinikirja : ohjeita ja viitteitä viinien käyttämisessä. Otava 1932