stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Clarice Lispector
Elämäkerta > Paluu kotimaahan ja viimeiset vuodet

Lispector aloitti 1962 suhteen vanhan ystävänsä runoilija Paulo Mendes Camposin kanssa. Mendes Campos oli naimisissa, eikä suhde kestänyt.
14. syyskuuta 1966 Lispectorille sattui kotona vakava tapaturma. Otettuaan unilääkkeen hän nukahti vuoteeseen palava savuke kädessä. Hän sai pahoja vammoja, ja hänen oikea kätensä oli vähällä joutua amputoiduksi.
»Jokin aika sitten sattuneessa tulipalossa oikea käteni vaurioitui osittain. Jalkoihini jäi pysyvät jäljet. Tapahtuma oli ikävä, enkä mielelläni edes ajattele sitä. Sanon vain sen, että koin kolmen päivän helvetin, jonne pahojen ihmisten sanotaan joutuvan kuoleman jälkeen. En pidä itseäni pahana, ja sen kokiessani olin vielä elossa.»
Lispector erotettiin yllättäen loppuvuodesta 1973 Jornal do Brasilista, ja seurauksena oli taloudellisia paineita. Hän alkoi maalata ja paneutui tarmokkaammin työhönsä kääntäjänä. Hän käänsi Agatha Christien, Oscar Wilden ja Edgar Allan Poen teoksia. Hän käänsi (tai Susan Canty Quinlanin sanoin "mukautti") portugaliksi Wilden Dorian Grayn muotokuvan, josta hän oli hyvin kiinnostunut ja johon hän viittasi usein.
Vuonna 1975 hän sai kutsun Bogotássa pidettyyn ensimmäiseen noituuden maailmankongressiin, ja sen ansiosta hän sai  huomiota lehdissä, mikä tietysti kasvatti hänen mainettaan. Kokouksessa luettiin englanniksi hänen novellinsa "El Huevo Y La Gallina", joka oli alun perin ilmestynyt teoksessa A Legião estrangeira.
»"El Huevo Y La Gallina" on salaperäinen, ja siinä on tosiaan jonkin verran mukana okkultismia. Se on vaikea ja syvällinen kertomus. Siksi luulen, että sekalainen yleisö olisi ollut tyytyväisempi, jos olisin vetänyt hatusta jäniksen tai vaipunut transsiin. En kyllä ole koskaan tehnyt mitään sellaista. Innoitukseni ei tule yliluonnollisesta vaan alitajunnan työskentelystä, ja se nousee pintaan jonkinlaisena ilmestyksenä. Lisäksi en kirjoita tyydyttääkseni muita.»
Lispector joutui sairaalaan pian sen jälkeen kun Tähden hetki oli ilmestynyt 1977. Hänellä todettiin munasarjasyöpä, jota ei voitu leikata, mutta diagnoosia ei kerrottu hänelle. Hän kuoli 57-vuotissyntymäpäivänsä aattona. Hänet haudattiin 11. joulukuuta 1977 Rio de Janeiroon Cajun kaupunginosan juutalaiselle hautausmaalle.
Teoksista

Lispector julkaisi yhdeksän romaania, useita novellikokoelmia ja lastenkirjoja. Hän kirjoitti ahkerasti lehtiin, ja hänen kirjoituksiaan on koottu kirjoiksi, samoin hänen kirjeenvaihtoaan. Suomeksi Lispectorin teoksia on ilmestynyt viisi, kaikki Tarja Härkösen suomentamina. Härkönen on päätoiminen espanjan- ja portugalinkielisen kirjallisuuden ja elokuvien suomentaja. Kirjojen lisäksi kaksi Lispectorin novellia on julkaistu suomeksi lehdissä, toinen Parnassossa ja toinen Nuori Voima -lehdessä.
Teoksista > Lähellä villiä sydäntä

Lispector kirjoitti ensimmäisen romaaninsa Perto do coração selvagem (Lähellä villiä sydäntä) vuonna 1942 kymmenen kuukauden mittaisen kiihkeän työperiodin aikana. Se ilmestyi joulukuussa 1943, jolloin Lispector oli 23-vuotias. Tätä romaania, kuten hänen myöhempiäkin teoksiaan, leimasi hyvin voimakas keskittyminen sisäisiin mielentiloihin. Romaani kertoo nuoren Joana-nimisen naisen sisäisestä maailmasta, ja teos aiheutti valtavan kohun. Lispectoria verrattiin Virginia Woolfin, ja hänen arveltiin saaneen tajunnanvirtatyyliinsä tältä vaikutteita, mutta Woolfin tuotantoa hän ei kuitenkaan vielä silloin tuntenut. Häntä verrattiin myös James Joyceen, mutta tätäkään Lispector ei tuntenut, vaan kirjan otsikkoa ja Joycelta lainattua mottoa ehdotti Lúcio Cardoso. Muita hänen yhteydessään mainittuja kirjailijanimiä ovat Tšehov ja Katherine Mansfield.
Teos sai ilmestyessään kriitikkojen lähes yksimieliset ylistykset, ja lokakuussa 1944 sille myönnettiin arvostettu Graça Aranha -palkinto vuoden 1943 parhaana esikoisromaanina ja. Eräs kriitikko, runoilija Lêdo Ivo, sanoi, että se on "merkittävin romaani, minkä nainen on koskaan kirjoittanut portugalin kielellä". Toinen kirjoitti, että Lispector oli "siirtänyt sitä painovoiman keskusta, jonka ympärillä brasilialainen romaani on pyörinyt suunnilleen kaksikymmentä vuotta." "Clarice Lispectorin teos näyttäytyy kirjallisessa maailmassamme vakavimpana yrityksenä introspektiivisen romaanin suuntaan", kirjoitti sãopaulolainen kriitikko Sérgio Milliet. "Ensimmäistä kertaa brasilialainen kirjailija ohittaa helpon likiarvon tässä kirjallisuutemme lähes neitseellisessä kentässä; ensimmäistä kertaa kirjailija astuu nykyihmisen sielun psykologisten sokkeloiden syvyyksiin." Muista poiketen negatiivisen arvion esitti kriitikko Álvaro Lins, joka kuvaili jo vuonna 1943 hänen tyyliään "maagiseksi realismiksi"; sanaparia alettiin käyttää muiden eteläamerikkalaisten kirjailijoiden, esimerkiksi García Marquezin, luonnehtimiseen vasta parinkymmenen vuoden kuluttua.
Esikoisteos ilmestyi suomennettuna vasta 2008, kahden myöhemmin ilmestyneen teoksen suomennoksen jälkeen. Sen, kuten muutkin Lispectorin suomennetut kirjat, on kääntänyt Tarja Härkönen. Kritiikissä on kehuttu, että "Härkösen suomennos tekee oikeutta oikukkaalle mielelle".
Teoksista > A cidade sitiada

Teoksensa A cidade sitiada (nimen epävirallinen suomennos "Piiritetty kaupunki")  Lispector kirjoitti Bernissä. Sen päähenkilö on Lucrécia Neves. Tarina kertoo, kuinka tämän kotikaupunki São Geraldo kasvoi pienestä asujaimistosta suureksi kaupungiksi. Kirja on täynnä näkyjen ja näkemisen vertauskuvia, ja se sai laimean vastaanoton; se on Lispectorin läheisen ystävän mukaan "Clarice Lispectorin romaaneista ehkä vähiten pidetty". Sérgio Milliet totesi, että "kirjailija taipuu oman runsautensa painon alle". Portugalilainen kriitikko João Gaspar Simões kirjoitti: "Sen sulkeutuneisuudessa on unien sulkeutuneisuuden tuntu. Ehkä joku löytää avaimen."
Teoksista > Alguns contos

Kun perhe oli 1952 palannut Rioon, jossa oli tarkoitus viipyä vuosi, Lispector julkaisi pienenä painoksena kuuden novellin kokoelman Alguns contos ('Joitakin tarinoita'), jonka kustansi Brasilian opetus- ja terveysministeriö. Nämä novellit muodostivat vuonna 1961 ilmestyneen kokoelman Laços da família ytimen. Salanimellä Teresa Quadros hän kirjoitti kolumnia "Entre Mulheres" ('Naisten kesken') lyhytikäiseen sanomalehteen Comícioon ('Kokoontuminen').
Teoksista > Laços de família

Palattuaan eron jälkeen Brasiliaan Lispector kamppaili taloudellisissa vaikeuksissa ja yritti löytää kustantajaa romaanille, jonka hän oli kirjoittanut Washingtonissa muutama vuosi aiemmin, sekä novellikokoelmalleen Laços de família (epävirallinen suomennos 'Perhesiteitä'). Novellikokoelmassa on kuusi tarinaa kokoelmasta Alguns contos ja seitsemän muuta novellia, joista osa oli jo julkaistu Senhorissa. Teos ilmestyi 1960. Novellien tapahtumat ovat vähäisiä, niiden maaperää on sisäinen monologi. Lispectorin ystävä Fernando Sabino kirjoitti hänelle, että kirja oli "täsmälleen, vilpittömästi, kiistattomasti ja jopa nöyrästi paras Brasiliassa koskaan ilmestynyt novellikokoelma". Érico Veríssimo kirjoittaa Lispectorille: "En ole kirjoittanut teoksestasi, koska en halua saattaa sinua hämmennyksiin kertomalla. mitä ajattelen siitä. Tässä se nyt kuitenkin tulee: tärkein novellikokoelma, joka tässä maassa on ilmestynyt Machado de Assisin jälkeen". Machado de Assis on brasilialaisen kirjallisuuden klassikko. Myöhemmin on arvioitu, että tässä teoksessa Lispectorin sielun sokkeloiden syvyydet näkyvät paljaimmillaan.
Teoksista > A Maçã no escuro

Lispector oli aloittanut A Maçã no escuron (epävirallinen suomennos 'Omena pimeässä') Torquayssa, ja se oli ollut valmiina vuodesta 1956, mutta hänen pettymyksekseen kustantajat hylkäsivät sen yksi toisensa perään. Tämän hänen pisimmän ja ehkä myös monimutkaisimman romaaninsa julkaisi vihdoin 1961 sama kustantaja, sãopaulolainen Livraria Francisco Alves, joka oli kustantanut teoksen Lacos de Familia. Tarinaa kuljettaa ennemminkin sisäinen dialogi kuin juoni. Vähäinen juoni kertoo miehestä nimeltä Martim, joka uskoo surmanneensa vaimonsa ja pakenee töihin maatilalle kauas Brasilian sisämaahan. Hyvin vertauskuvallisessa romaanissa tärkeintä on kieli ja luovuus. Kuten kaikissa teoksissaan, Lispector kyselee tässäkin; hän esittää kysymyksiä elämästä, kuolemasta, rakkaudesta. Kysymykset ovat metafyysisiä: "Miksi on olemassa maailma tyhjyyden sijasta? Mitä on olla elossa?" Teos sai vuonna 1962 Carmen Dolores Barbosa -palkinnon edellisen vuoden parhaana romaanina.
Teoksista > Passio – rakkaus G. H:n mukaan ja A Legião estrangeira

Vuonna 1964 ilmestyi omakustanteena Passio. Lispectorin seitsemäs kirja, romaaneista viides. Se on hänen teoksistaan ehkä järkyttävin ja tunnetuin, Passio – rakkaus G. H:n mukaan (A paixão segundo G. H.). Teos kertoo naisesta, joka mukavan riolaisen kattohuoneistonsa palvelijanhuoneessa saa mystisen kokemuksen ja sen seurauksena syö palan torakkaa. Kirjan nimessä G. H. on lyhenne sanoista "Gênero Humano", 'ihmiskunta'. Samana vuonna häneltä ilmestyi novelleja ja muita kirjoituksia sisältävä teos A Legião estrangeira ('Muukalaislegioona').
Seuraavana vuonna Lispector julkaisi ensimmäisen lastenkirjansa, O Mistério do coelho pensante (1967), käännös kirjasta The Mystery of the Thinking Rabbit ('Ajattelevan kanin arvoitus'), jonka hän oli kirjoittanut pojalleen Paulolle englanniksi Washingtonin-aikoinaan. Elokuussa 1967 hän aloitti merkittävässä riolaisessa sanomalehdessä Jornal do Brasil viikoittaiset kolumnit, jotka kasvattivat hänen mainettaan häntä jo kauan ihailleiden älymystö- ja taiteilijapiirien ulkopuolella. Nämä kirjoitelmat koottiin myöhemmin postuumisti julkaistuun teokseen A Descoberta do mundo (1984). (epävirallinen  suomennos 'Kun maailma keksittiin')
Teoksista > A mulher que matou os peixes ja Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres

Lispector osallistui 1968 poliittisiin mielenosoituksiin Brasilian tiukentuvaa sotilasdiktatuuria vastaan. Samana vuonna hän julkaisi kaksi kirjaa, lastenkirjan A Mulher que matou os peixes ('Nainen joka surmasi kalan') ja romaanin Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres. Teos A Mulher que matou os peixes oli hänen toinen lapsille suunnattu kirjansa, ja siinä kertoja Clarice tunnustaa unohtaneensa ruokkia poikansa kalan. Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres ('Oppiminen eli Nautintojen kirja') puolestaan oli hänen ensimmäinen romaaninsa G. H:n jälkeen. Siinä hän kertoo ala-asteen opettajan Lórin ja filosofian opettajan Ulissesin välisen rakkaustarinan. Kirja perustui hänen lehtikolumneihinsa. Hän kirjoitti myös ahkerammin lehtiartikkeleita, kuten haastatteluja ylelliseen Manchete-lehteen.
Teoksista > Felicidade clandestina

Vuonna 1971 ilmestyi jälleen Lispectorin novellikokoelma. Eräissä Felicidade clandestinan tarinoissa hän palasi lapsuusmuistojensa Recifeen.
Teoksista > Água viva, ajatuksen takana

Lispector aloitti pian työn kirjan parissa, jota monet pitävät hänen hienoimpanaan ja jonka eteen hän ponnisteli ankarasti saadakseen sen valmiiksi. Teos on Água viva, ajatuksen takana (alkuteos Água viva). Lispectorin elämään astui noihin aikoihin entinen nunna Olga Borelli, josta tuli hänen uskollinen avustajansa ja läheinen ystävänsä hänen elämänsä viime vuosiksi. Borelli toimi myös välittäjänä hänen ja todellisuuden välillä, johon hän otti yhä enemmän etäisyyttä. Borelli muisteli:
»Hän oli epävarma ja kyseli ihmisiltä heidän mielipidettään. Muiden kirjojen suhteen Clarice ei osoittanut sellaista epävarmuutta. Água vivan suhteen hän osoitti. Silloin näin ensimmäisen kerran Claricen epäröivän ennen kuin hän antoi kirjan kustantajalle. Hän itse sanoi niin.»
Kun kirja ilmestyi 1973, se julistettiin heti mestariteokseksi. Eräs kriitikko kirjoitti: "Tällä teoksella Clarice Lispector herättää Brasiliassa parhaillaan julkaistavan kirjallisuuden masentavasta ja halventavasta horrostilasta ja nostaa sen universaalille kestävälle ja loistavalle tasolle." Teos on abstrakti ja filosofinen, ja siinä Lispector käsittelee kirjoittamista. Hän ei käytä perinteistä eheää romaanin muotoa eikä kerro tarinaa.
Teoksista > Onde estivestes de noite ja A Via Crucis do corpo

Vuonna 1974 Lispectorilta ilmestyi kaksi novellikokoelmaa, Onde estivestes de noite ('Missä olit yöllä') – jonka aiheena on muun muassa vanhenevien naisten elämä – ja A Via Crucis do corpo ('Ruumiin Via Crucis') . Vaikka aiempien kirjojen valmistumiseen oli usein mennyt runsas vuosi, jälkimmäisen hän kirjoitti kolmessa päivässä kustantajan Álvaro Pachecon pyydettyä häntä kirjoittamaan kolme kertomusta seksiin liittyvistä aiheista. Tekstit ennakoivat hänen myöhempää kaunokirjallista kehitystään. Osittain runsas kirjoittaminen on saattanut johtua siitä, että hänet yllättäen loppuvuodesta 1973 erotettiin Jornal do Brasilista, mikä aiheutti yhä kasvavia taloudellisia paineita. Hän keskittyi kääntämiseen ja käänsi Agatha Christien, Oscar Wilden, ja Edgar Allan Poen teoksia.
Teoksista > Um sopro de vida

Lispector kirjoitti 1970-luvun puolivälissä teosta Um sopro de vida: pulsações (epävirallinen suomennos 'Elämän syke'), joka oli yksi kolmesta vasta hänen kuolemansa jälkeen ilmestyneestä teoksesta. Kirja koostuu Kirjailijan ja hänen luomuksensa Angela Pralinin keskusteluista. Pralinin nimen hän on lainannut hahmolta kertomuksessa "Onde estivestes de noite". Tässä teoksessa käyttämäänsä katkelmallista muotoa hän käytti myös viimeisessä ja kenties kuuluisimmassa romaanissaan A Hora da estrela (1977, Tähden hetki).
Teoksista > Tähden hetki

Teoksessa A Hora da estrela, Tähden hetki, Lispector kertoo Macabéan tarinan. Macabéa on Brasilian kirjallisuuden ristiriitaisia hahmoja, nälkäinen köyhä konekirjoittaja Alagoasin osavaltiosta, jonne Lispectorin perhe aluksi saapui. Tyttö joutuu eksyksiin Rio de Janeiron suurkaupungissa. Macabéan nimi viittaa makkabealaisiin, ja se on Lispectorin teoksissa yksi hyvin harvoista avoimen juutalaisista viittauksista. Teoksen keskeisenä aiheena ovat Brasilian köyhät ja syrjäytyneet.
Tähden hetki ilmestyi 1977, Tarja Härkösen suomennos siitä 1996. Yleisradiossa se on esitetty 11-osaisena jatkoluentana 2007, lukijana Pekka Kyrö.
Merkitys

Vaikka Lispectorin kirjoja hänen eläessään pidettiin usein vaikeina ja hämärinä, hänen maineensa ja kuuluisuutensa ovat hänen kuolemansa jälkeen vain kasvaneet. Häntä on sanottu merkittävimmäksi lyhyen proosan kirjoittajaksi viimeisten 50 vuoden aikana. Lispector toi brasilialaiseen kirjallisuuteen aivan uuden ulottuvuuden, sanan, minkä vuoksi jo hänen esikoisteoksensa nimettiin mestarilliseksi. Myöhemmin muun muassa naiskirjoituksen filosofi Helene Cixous on ominut hänet – joidenkin mielestä kirjailijan vahingoksi – pelkästään naiskirjallisuudeksi ja tulkinnut häntä siitä näkökulmasta, vaikka hänen teemansa ovat samalla yleisiä ja sukupuolesta riippumattomia. Häntä on luonnehdittu Virginia Woolfin ja Marguerite Durasin sukulaiseksi pikemmin kuin Franz Kafkan ja James Joycen,jotka on hänen yhteydessään niin ikään useasti tuotu esiin. Kriitikko kuvaa hänen kirjoittajanlaatuaan: "Clarice Lispectorin romaaneja lukiessa tuntuu kuin kuuntelisi ajatuksiaan auki kerivää tuntematonta, joka sitten poistuu jättäen jälkeen voimakkaan kuvan persoonasta mutta tuskin mitään tietoa omasta arjestaan. Sellaisen ihmisen tavattuaan miettii, oliko hän todellinen vai pelkkää kuvitelmaa, mutta toteaa, ettei sillä ole väliä."
Teosten tajunnanvirran tapaan kulkevan kerronnan juoni on kerrostuvaa ja limittyvää, siinä kulkee feminismin juonne, mutta katteena on metaforia, arvoituksellisia viittauksia, mytologiaa, kätkettyjä merkityksiä Lispector kirjoittaa pienistä, köyhistä, heikoista, ihmiselämän paradoksista, mutta teosten juoni on mitätön, suorastaan olematon; Lispector kuvaa tunnetilaa. Lispectorin merkitys on huomattava myös sikäli, että hän oli Latinalaisessa Amerikassa ensimmäinen, joka teoksissaan etsi naisen ääntä.
Kuvaa Lispectorista itsestään on vaikea luoda, sillä "hän kertoi eri ihmisille eri tavalla siitä, missä hän on asunut ja missä syntynyt", kuten tutkija Earl Fritz on sanonut. "Hänellä oli paljon naamioita, ja kun hän riisui naamion, saattoi luulla hänen paljastavan jotakin, mutta hän paljastikin vain uuden naamion." Kuvaa ei synny myöskään hänen teostensa kautta, sillä niissä hän pohtii paljon kirjoittamista ja kaivautuu tajunnanvirran keinoin ihmisen sisäiseen maailmaan. Hän loi naamioita, jotka sekä peittivät että paljastivat, ja niistä syntynyt kuva on epämääräisen salaperäinen.
Lispector oli juutalainen mutta ei uskonnollinen. Hän ei juuri puhunut jiddišiä eikä hepreaa. Hän ei tuo juutalaisuutta esille teoksissaan, lukuun ottamatta Tähden hetkeä. Hän on sanonut "Eu, em fim, sou brasileira" ("Lyhyesti sanottuna olen brasilialainen"), vaikka hän toisaalta paljastaa kaiken takana piilevän toiseuden tunteen.
Teokset > Novellit

Alguns contos, 1952
Laços de família, 1960 Mukana novellit, jotka on aiemmin julkaistu teoksena Alguns Contos.
A Legião estrangeira, 1964
Felicidade clandestina, 1971
A imitação da rosa, 1973 Mukana aiemmin julkaistua aineistoa
A Via-crucis do corpo, 1974
Onde estivestes de noite, 1974
Para não esquecer, 1978
A Bela e a fera, 1979
Teokset > Lastenkirjat

O Mistério do Coelho Pensante, 1967
A mulher que matou os peixes, 1968
A Vida Íntima de Laura, 1974
Quase de verdade, 1978
Como nasceram as estrelas: Doze lendas brasileiras, 1987
Teokset > Romaanit

Perto do Coração Selvagem, 1943
O Lustre, 1946
A Cidade Sitiada, 1949
A Maçã no Escuro, 1961
A Paixão segundo G. H., 1964
Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres, 1969
Água Viva, 1973
A hora da Estrela, 1977
Um Sopro de Vida, 1978
Teokset > Teoksia, joissa lehtiartikkeleita ja muita kirjoitelmia

A Descoberta do Mundo, 1984 Jornal do Brasilissa ilmestyneet sanomalehtikolumnit.
Visão do esplendor, 1975 kolumneja
De corpo inteiro, 1975 Lispectorin haastattelut tunnetuista henkilöistä
Aprendendo a viver, 2004 valikoima kolumneja, jotka julkaistu aiemmin nimellä A Descoberta do Mundo
Outros escritos, 2005 sekalaisia tekstejä, kuten haastatteluja ja novelleja
Correio feminino, 2006 valikoima salanimellä brasilialaisiin naistenlehtiin kirjoitettuja tekstejä
Entrevistas, 2007 haastatteluja
Teokset > Kirjeenvaihto

Cartas perto do coração, 2001, kirjeenvaihtoa Fernando Sabinon kanssa.
Correspondências, 2002, kirjeenvaihtoa
Minhas queridas, 2007, kirjeenvaihtoa sisarten Elisa Lispectorin ja Tania Lispector Kaufmannin kanssa
Teokset > Suomennetut teokset

Tähden hetki, alkuteos: A hora da estrela, suom. Tarja Härkönen, Ai-ai, 1996 ISBN 951-95119-8-9
Água viva, ajatuksen takana, alkuteos: Água viva, suom. Tarja Härkönen, Ai-ai, 2000 ISBN 952-5146-13-8
Lähellä villiä sydäntä, alkuteos: Perto do Coração Selvagem, suom. ja jälkisanat Tarja Härkönen, Teos 2008 ISBN 978-951-851-120-8
Passio – rakkaus G. H:n mukaan, alkuteos: A Paixão segundo G. H., suom. Tarja Härkönen, Teos 2014 ISBN 978-951-851-476-6
Oppiaika eli Nautintojen kirja.  (alkuteos Uma aprendizagem ou o livro dos prazeres, 1969)  Suomentanut Tarja Härkönen. Helsinki:  Teos, 2017.  ISBN 978-951-851-763-7
Elämän henkäys (Um sopro de vida), suom. ja jälkisanat Tarja Härkönen, Teos 2022 ISBN 978-952-363-301-8
Teokset > Suomennetut teokset > Novellit

"Puhveli", novelli, suom. Anu Passoja; julkaistu Nuori Voima -lehdessä 2–3/2006
"Maailman pienin nainen", novelli, suom. Tarja Härkönen; julkaistu Parnassossa 4/2008
Palkinnot ja tunnustukset

Graça-Aranha-palkinto, Brasilian taideakatemia, teoksesta Perto do coração selvagem
Sâo Paulo Carmen Dolores Barbosa -palkinto 1962
Golfinho de Ouro -palkinto 1969
Liittopiirin kulttuuripalkinto elämäntyöstä 1976
Kirjallisuutta

Earl E. Fitz, Sexuality and Being in the Poststructuralist Universe of Clarice Lispector: The Différance of Desire, University of Texas Press (2001), ISBN 0292725299
Efraín Kristal, The Cambridge Companion to the Latin American Novel, Cambridge University Press (2005), ISBN 0521825334 - Teosta The Passion According to G. H. käsittelevä artikkeli
Benjamin Moser, Why This World: A Biography of Clarice Lispector, Oxford University Press (2009), ISBN 978-0-19-538556-4
Tommi Melender: "Clarice Lispector: Oppipoika". Teoksessa: Sinikka Vuola ja Tommi Melender: Maailmojen loput: kirjoituksia romaanitaiteesta. Helsinki: WSOY 2018 ISBN 978-951-0-42861-0
Aiheesta muualla

Anu Passoja: Lispectorin lumous, Nuori Voima 2–3 /2006
Tarja Härkönen, Rakkauden partaalla, Parnasso 4/2008
Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (portugaliksi)
Katsaus lehtiartikkeleihin (englanniksi)
Solange Ribeiro de Oliveira, The Dry and the Wet: Cultural Configurations in Clarice Lispector’s Novels pdf (englanniksi)
Clarice Lispector, an influential and original Brazilian writer. Yemen Times 16.6.2008
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef 
Clarice Lispectorin esikoisteos Perto do Coração Selvagem (1943, suom. Lähellä villiä sydäntä).
Clarice Lispectorin esikoisteoksen suomennos Lähellä villiä sydäntä, 2008.
Teoksen Laços de família englanninkielisen käännöksen kansi.
Água viva, ajatuksen takana
Oleg Fabergé

Oleg Agathonovitš Fabergé (1. heinäkuuta 1923 Pietari – 5. toukokuuta 1993 Helsinki) oli kuuluisan venäläisen kultaseppä Carl Fabergén pojanpoika.
Hänen isänsä Agathon Fabergé oli Carl Fabergén toiseksi vanhin lapsi. Hän oli naimisissa Maria Aleksejevnan, o.s. Borzova, kanssa. Perhe pakeni Neuvostoliitosta vuonna 1927 Olegin ollessa nelivuotias. He saapuivat 11. marraskuuta Terijoelle. Fabergén suku oli hyvin vaikutusvaltainen Venäjällä ja heillä oli kontakteja Pietarissa, muun muassa Suomen lähetystöön. Perhetuttu Eduard Kärkkäinen oli tullut perhettä vastaan Terijoelle. Kärkkäinen onnistui saamaan heille Nansen-passit. Kärkkäinen vei heidät Viipurin kautta Helsinkiin. Kun perhe saapui Helsinkiin, he majoittuivat ensin hotelli Seurahuoneelle.
Perhe osti vuonna 1928 talon Kulosaaresta, osoitteesta Vanha Kelkkamäki 9. Agathonin ystävä Karl Fazer oli jo esitellyt Kulosaaren huviloita hänelle vuosisadan alussa. Talo oli kuitenkin remontissa, ja perhe asui jonkin aikaa Kulosaaren Rantahotellissa. Kun remontti saatiin päätökseen vuonna 1929, perheen hotellielämä oli vihdoinkin ohi.
Oleg Fabergé kävi koulunsa Helsingin Saksalaisessa koulussa. Hän puhui venäjää, saksaa, englantia, ranskaa ja suomea. Isä Agathon ja äiti Maria eivät oppineet suomea. Agathon piti Nansen-passin aina kuolemaansa asti vuoteen 1951. Isänsä kuoleman jälkeen Fabergé ja hänen äitinsä ottivat Suomen kansalaisuuden.
Oleg Fabergé oli naimisissa suomalaisen Sirkka-Liisa Korckmanin kanssa.