stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiiltomato
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kiiltomato (Lampyris noctiluca)
Suomen luonnonsuojeluliitto: Martti Koponen, Kiiltomato (Lampyris noctiluca) (Pdf)
ITIS: Lampyris noctiluca (englanniksi)
The UK Glow worm Survey (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Lampyris noctiluca common glow-worm
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Lampyris noctiluca:  Wikidata: Q852831  Wikispecies: Lampyris noctiluca  ADW: Lampyris_noctiluca  BioLib: 9568  BOLD: 103470  CoL: 3S647  EoL: 2923994  EPPO: LAMPNO  EUNIS: 118581  Fauna Europaea: 120569  Fauna Europaea (new): 8f358197-031b-4934-841a-3ff51c85d2bb  GBIF: 5744295  iNaturalist: 143617  IRMNG: 11595706  ITIS: 953594  NBN: NBNSYS0000010994  NCBI: 41311  Observation.org: 1664  Open Tree of Life: 531391  Laji.fi: MX.192436 
Cantharis noctiluca:  Wikidata: Q109601828  GBIF: 6990740  ITIS: 954833 
Aikuinen kiiltomatokoiras eroaa ulkomuodoltaan huomattavasti siivettömästä ja "toukkamaisesta" naaraasta
Parittelevat aikuiset kiiltomatokoiras ja -naaras
Astronominen yksikkö

Maan etäisyys Auringosta vaihtelee noin 147 (periheli periapsis) ja noin 152 miljoonan (apheli apoapsis) kilometrin välillä kiertoratansa eri pisteissä. Kuva ei ole mittakaavassa ja elliptisyyttä on liioiteltu.
Astronominen yksikkö eli tähtitieteellinen yksikkö (lyhenne au, aiemmin AU, engl. astronomical unit) on alkuperäisen määritelmän mukaan Maan keskietäisyys Auringosta, joka on noin 149,6 miljoonaa kilometriä. Maapallo kiertää siis Aurinkoa keskimäärin yhden astronomisen yksikön etäisyydellä. Astronominen yksikkö on paikallaan pysyvän Auringon ja Maan, joka kulkee lähes pyöreää ellipsimäistä kiertorataa pitkin, välisen etäisyyden aritmeettinen keskiarvo lievän etäisyyden vaihtelun vuoksi, kun janan alkupiste on Maan keskipisteessä ja janan loppupiste Auringon keskipisteessä. Etäisyys Maan pinnalta Auringon pinnalle ei siis ole astronomista yksikköä vastaava vaan lyhyempi etäisyys. Astronominen yksikkö vastaa 4,84 · 10−6 parsekia tai 1,581 · 10−5 valovuotta tai noin 215 Auringon sädettä. Auringon säde on noin 0,005 astronomista yksikköä.
Nykyisen (2012) määritelmän mukaan:
Historia

Koska Maan etäisyydelle Auringosta ei voi antaa tarkkaa arvoa, määriteltiin vuonna 1968, että astronominen yksikkö on tarkalleen 1,496 · 1011 metriä. Tällöin Maan radan isoakselin puolikas on hieman enemmän kuin 1 au.
Kansainvälinen tähtitieteellinen unioni (IAU) määritteli vuonna 1976 astronomisen yksikön siksi etäisyydeksi Auringosta, jolla hiukkanen kiertäisi häiriöttä 365,2568983 päivässä. Näin ollen yksi astronominen yksikkö on tarkoin 149 597 870,691 kilometriä.
Vuonna 1984 yksikkö määriteltiin yhden AU:n pituudeksi 1,49597870 · 1011 m.
Vuonna 2012 IAU määritteli uudeksi arvoksi tarkalleen 149 597 870 700 metriä. Pekingissä pidetyssä kokouksessa päätettiin samalla, että jatkossa lyhenne kirjoitetaan pienellä: au. Määritelmää muutettiin, koska Auringon vetovoimaan perustuva arvo ei pysy vakiona Auringon massan vähetessä. Tarkkojen mittausten tultua mahdolliseksi karkea Maan etäisyys Auringosta ei enää ole tarpeellinen.
Käyttötarkoitus

Astronominen yksikkö on lähinnä tähtitieteessä käytetty metripohjaiseen SI-järjestelmään kuulumaton pituuden mittayksikkö. Kun mitattavat pituudet kasvavat niin suuriksi, ettei metrien käyttö ole enää järkevää, voidaan siirtyä astronomisiin yksiköihin.
Tähtitieteessä käytetään astronomista yksikköä myös siksi, että käytettäessä yksikköä AU pituudelle, sideeristä vuotta ajalle ja Auringon massaa massalle, gravitaatiovakio G saa arvon  4\pi ^{2}. Koska gravitaatiovakio on yksi epätarkimmin tunnetuista luonnonvakioista, saadaan laskentatarkkuutta taivaanmekaniikkaan liittyvissä laskutoimituksissa parannettua.lähde?
Aiheesta muualla

Nummila, Sakari. Astronominen yksikkö piteni yhdeksän metriä. Tähdet ja avaruus -lehden uutiset 20.9.2012. Luettu 21.9.2012
Kieltolaki

Yhdysvaltalaiset kieltolakia valvovat agentit kaatamassa laitonta alkoholia viemäriin.
Kieltolaki tarkoittaa tavallisimmin alkoholijuomien valmistuksen ja myynnin kieltävää lakia. Joskus lailla on kielletty myös alkoholin kulutus. Kieltolakien takana on ollut huoli alkoholinkäytön haitallisista vaikutuksista yhteiskuntaan ja moraaliin, ja lakien tavoitteena on ollut lopettaa alkoholin kulutus poistamalla sen saatavuus.
Islamilaisissa maissa alkoholi on ollut uskonnollisista syistä kiellettyä tai rajoitettua jo 600-luvulta alkaen. Uudella ajalla kieltolaki on ollut käytössä muun muassa Suomessa 1919–1932, Venäjällä 1914–1923, Yhdysvalloissa 1920–1933, Prinssi Edwardin saarella Kanadassa 1901–1948 (myös muissa osissa Kanadaa lyhyempiä ajanjaksoja), Norjassa 1916–1927 ja Islannissa 1915–1935. Lisäksi moni siirtomaavalta kielsi alkoholin siirtomaissaan etenkin Afrikassa, joskus paikallisten johtajien omasta pyynnöstä.
Uskonnolliset kieltolait

Islamin uskonto kieltää alkoholin nauttimisen. Islamin profeetta Muhammed salli seuraajilleen aluksi alkoholin käytön, mutta kielsi sen havaitessaan juomisen johtavan väkivaltaan ja häiriöihin. Monessa muslimimaassa onkin ollut voimassa kieltolaki 600-luvulta lähtien. Islamin levitessä Arabiasta muualle maailmaan myös alkoholin kieltoalue laajeni. Viiniä on kuitenkin ylistetty paljon etenkin keskiaikaisessa arabiankielisessä runoudessa. Jotkin muslimihallinnot käytännössä nykyisin sallivat alkoholin käytön verottamalla sitä. Täydellinen kieltolaki on voimassa muun muassa Saudi-Arabiassa ja Iranissa, missä rangaistuksena kiellon rikkomisesta on julkinen ruoskinta. Alkoholin käyttö sallitaan näissäkin maissa kuitenkin ulkomaisille matkailijoille ja diplomaateille. Maallistuneemmissa muslimimaissa, kuten Egyptissä, Algeriassa, Tunisiassa ja Turkissa, alkoholia on saatavilla rajoitetusti.
Myös juutalaisuudessa ja varhaisessa kristinuskossa on ollut joitain lahkoja, jotka ovat kieltäneet alkoholinkäytön.
Sekulaarit kieltolait > Suomessa

Suomessa kieltolaki astui voimaan 1. kesäkuuta 1919. Pian köyhimpien perheiden elintaso parani, koulupoissaolot vähenivät, lasten aliravitsemus väheni ja koululaiset jäivät entistä harvemmin luokalle. Myös haittavaikutuksia alkoi ilmetä. Kaupat saivat myydä alkoholia yhä reseptillä, mitä alettiin käyttää väärin. Salakuljetus etenkin Virosta lisääntyi. Rikollisuus ja väkivalta yleistyivät nopeasti. Kalliit ravintolat saivat tarjoilla alkoholia samalla kun työväen kapakoiden asiakkaita pidätettiin. Kieltolain rikkomisesta pidätetyistä 80 prosenttia olikin köyhiä tai erittäin köyhiä. Kieltolain kahden ensimmäisen vuoden aikana suurin osa kaupungeista ilmoitti alkoholinkäytön lisääntyneen eikä vähentyneen.
Vaatimuksia kieltolain purkamisesta alettiinkin esittää jo vuonna 1923, mutta eduskunta pysyi pitkään kieltolain kannalla. Joulukuussa 1931 pidetyssä kansanäänestyksessä yli 70 prosenttia äänestäneistä äänesti lain kumoamisen puolesta. Lopulta eduskunta kumosi kieltolain vuonna 1932.
Sekulaarit kieltolait > Muissa Pohjoismaissa

Färsaaret sääti vuonna 1907 lain alkoholin myyntikiellosta. Alkoholin osto Tanskasta yksityiseen käyttöön sallittiin rajoituksin vuonna 1928. Kieltolaki kumottiin vuonna 1992.
Islanti kielsi vuonna 1915 kokonaan kaiken alkoholin myynnin. Viinin myynti sallittiin 1922 ja viinan myynti sallittiin vuonna 1935, mutta oluen myyntikielto kumottiin vasta vuonna 1989.
Norja kielsi viinan myynnin vuonna 1916, joka laajennettiin väkeviin viineihin ja olueen. Viinin ja oluen myyntikielto kumottiin vuonna 1923. Väkevien alkoholien myynti sallittiin vuonna 1927.
Ruotsissa otettiin käyttöön vuonna 1914 ns. viinakortti järjestelmän käyttöön joka kumottiin vuonna 1955. Ruotsissa pidettiin vuonna 1922 kansanäänestys kieltolaista, joka torjuttiin.
Sekulaarit kieltolait > Venäjällä

Venäjällä ensimmäinen maanlaajuinen kieltolaki astui voimaan vuonna 1914 väliaikaisena ensimmäisen maailmansodan ajaksi, sillä juopottelun pelättiin heikentävän sotilaskuria ja teollisuuden tuottavuutta. Kansa ja armeija eivät kieltolakia kuitenkaan noudattaneet. Bolševikit jatkoivat kieltolakia vallankumouksen 1917 jälkeen, kunnes kaikki rajoitukset purettiin vähitellen 1920-luvun loppuun mennessä.
Sekulaarit kieltolait > Yhdysvalloissa

Monissa Yhdysvaltojen osavaltioissa säädettiin kieltolaki jo 1800-luvulla, ensimmäisenä Mainessa vuonna 1851. Alkoholin valmistus, kuljetus ja myynti kiellettiin koko maassa vuosien 1920–1933 ajaksi. Kieltolaki vähensi aluksi alkoholin kulutusta, mutta lain kannatus hiipui 1920-luvun loppua kohti. Alkoholin salamyynti ja salakuljetus hyödyttivät järjestäytynyttä rikollisuutta, lain valvominen kävi kalliiksi, ja alkoholia juotiin kuitenkin salaa. Valtakunnallinen kieltolaki kumottiin vuonna 1933, joskin muutama osavaltio jatkoi kieltoa senkin jälkeen.
Yhdysvaltain hallitus kielsi erikseen alkoholin kaikilta intiaaneilta vuosiksi 1892–1953, sillä viinan katsottiin tuhoavan intiaaniyhteisöjä.
Sekulaarit kieltolait > Meksikossa

Meksikossa alkoholi kiellettiin vuoden 1910 vallankumouksen jälkeen, sillä uudet vallanpitäjät pitivät alkoholinkäyttöä köyhyyden tärkeänä syynä.
Sekulaarit kieltolait > Eri maissa nykyään

Kieltolaki on edelleen käytössä Afganistanissa, Bangladeshissa, Bruneissa, Intian tietyissä osissa, Iranissa, Kuwaitissa, Libyassa, Saudi Arabiassa, Sudanissa, Yhdistyneiden arabiemiirikuntien Sharjan emiraatissa, Jemenissä ja Pakistanissa. Iranissa alkoholin juomisesta voidaan määrätä kuolemantuomio mutta tuomio voidaan muuttaa ruoskinnaksi, jos syyllinen katuu.
Vaikutukset

Kieltolakia on usein käytetty esimerkkinä laista, joka toimii tarkoitustaan vastaan. Koska alkoholin käyttöä ei laissa kriminalisoitu eivätkä ihmiset pitäneet sitä rikoksena, pelättiin piittaamattomuuden laista laajenevan myös muille alueille. Tutkimusten mukaan alkoholinkulutus nousi, rikollisuus lisääntyi ja raaistui. Suomessa pirtun salakuljettajista tuli kansan sankareita.  
Usein kieltolain aikaan alkoholin maahantuonti kukoisti salakuljettajien ansiosta ja etenkin Yhdysvalloissa järjestäytynyt rikollisuus hallitsi pimeitä alkoholimarkkinoita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kieltolaki Wikimedia Commonsissa
Atacama

Atacaman sijainti ja alue. Yleisimmin Atacamalla tarkoitetaan keltaisella värillä merkittyä aluetta.
Atacaman aavikkoa Chilessä
Atacama on aavikko Etelä-Amerikassa Tyynenmeren rannikolla. Se sijaitsee pääosin Chilen pohjoisosassa, ja se ulottuu Perun ja Chilen rajan tuntumasta noin tuhat kilometriä etelään 25. eteläisen leveyspiirin eteläpuolelle. Monesti Perun rannikkoaavikko erotetaan Perun aavikoksi, Sechuraksi. Atacamaa pidetään maapallon kuivimpana alueena; eräillä paikoilla ei tiedetä sataneen yli 400 vuoteen.
Atacama sijaitsee Kauriin kääntöpiirin korkeapainevyöhykkeellä. Atacaman pinnanmuodot voidaan jakaa alankomaahan (2 433–3 250 m), punaan (3 250–4 250 m) ja rotkoalueeseen (sijoittuu kahden edellisen väliin, korkeus vaihtelee). Atacama on keskimäärin alle 160 kilometrin levyinen. Aavikko sijaitsee kahden vuoriston, Tyynenmeren rannikkovuorten ja Andien välisellä tasangolla. Se koostuu perättäisistä suola-altaista, joita erottavat hiekkakentät ja laavatasangot.
Atacaman pinta-ala on noin 180 000 neliökilometriä. Sen arvellaan muodostuneen noin 15 miljoonaa vuotta sitten.
Kuivuus

Kylmä Perunvirta tuo kuivaa ilmaa Tyyneltämereltä, ja mereltä saapuva sumu jää monin paikoin rannikkovuorten rinteille. Andit puolestaan estävät kostean ilman saapumisen idästä. Tuloksena esimerkiksi alueen ainoassa suurehkossa kaupungissa Antofagastassa sataa vain noin 3 millimetriä vuodessa, ja sateetonta aikaa on siellä pisimmillään kestänyt 40 vuotta. Tyypillisesti Atacamassa sataa 1 mm vuodessa, mitattavaa sadetta saattaa sattua kerran 5–20 vuodessa. Maailman kuivimmaksi asutuksi paikaksi on mainittu Chilen Arica, joka saa 0,8 mm sadetta vuodessa. Pisin mitattu kuivuuskausi oli Calamassa Chilessä, jossa oli 400 vuoden kuivuus vuoteen 1971.
Kaikkein kuivinta on noin sata kilometriä Antofagastan kaupungista etelään, missä rannikkovuoret kohoavat kolmen kilometrin korkeuteen ja estävät kokonaan sumun pääsyn tasangolle. Maaperä ei saa siellä lainkaan vettä ja on täysin elotonta. Sitä onkin verrattu Marsin olosuhteisiin. Siellä, missä sumua pääsee tiivistymään maahan, esiintyy vaatimattomia leviä, jäkäliä ja paikoin jopa kaktuksia. Atacamassa väitetään olevan alueita, joilla ei ole satanut koskaan.
Kuivuudestaan huolimatta alueella on 2000-alusta lähtien tehdyissä tutkimuksissa todettu merkittävä mikrobien ja geneettisen monimuotoisuuden kirjo. Atacamaa ei tule enää nähdä vain mineraalirikkaana ja steriilinä alueena, vaan myös biologisilta resursseiltaan arvokkaana ekosysteeminä. Tutkimuksissa on löydetty mikrobeja Atacaman kuivista ympäristöistä, kuten maaperästä ja kivistä, joissa ne selviytyvät ilman säännöllistä nestemäistä vettä. Kivisubstraatit tarjoavat suojaa, ja metagenomiikkatutkimukset ovat tunnistaneet niistä kaikkien elämän domeenien sekä virusten edustajia. Syanobakteeriyhteisöt kolonisoivat mineraaleja hyödyntäen ilmakehän kosteutta vedenlähteenään.
Asutus ja kulttuuri

Huolimatta vihamielisistä olosuhteistaan Atacaman alueella asuu noin miljoona ihmistä, pääosin rannikkokaupungeissa ja kaivoskylissä. Atacamassa arvellaan eläneen useita kausittain vaeltavia heimoja jo 9000 eaa. Hautalöytöihin perustuva tiedon perusteella paikallaan pysyvä asutus on alkanut muodostua Atacaman alueella suurin piirtein 2000 eaa. Alueella on runsaasti nitraatti- ja kupariesiintymiä. Siellä on maailman suurin natriumnitraattiesiintymä, jota louhittiin 1940-luvulle asti sekä Chuquicamatan kuparikaivos, maailman suurin avolouhos, La Escondida. Atacaman äärimmäisen pieni ilmankosteus antaa poikkeukselliset olosuhteet tähtitaivaan tarkkailuun; alueella sijaitsevatkin Euroopan eteläisen observatorion ylläpitämät observatoriot La Silla ja Paranal, joista jälkimmäisessä on Very Large Telescope (VLT).
Atacaman alueelta on löydettyjä suuria maahan tehtyjä figuureja, joista tunnetuin kenties on Atacaman jättiläinen.
Aiheesta muualla

Maailman kuivimpana paikkana pidetty Atacama puhkesi kukkaan
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Atacama Wikimedia Commonsissa
Kieltenvälinen tiedonhaku

Kieltenvälinen tiedonhaku (engl. Cross-language information retrieval, CLIR) tarkoittaa sellaista tiedonhakua, jossa tiedonhakijan suorittama hakukysely on eri kielellä kuin tiedonhaun kohteena oleva dokumenttikokoelma. Kieltenvälinen tiedon tarve perustuu siihen, että tiedonhakijan on usein vaikeaa tuottaa hakukyselyjä vieraalla kielellä, vaikka hakutulosten tekstin ymmärtäminen olisikin melko ongelmatonta.
Tarkoitus

Kieltenvälinen tiedonhaku mahdollistaa hakukyselyn tekemisen omalla äidinkielellä, mutta tulosten ei tarvitse rajoittua hakijan äidinkieleen. Näin kieltenvälinen tiedonhaku alentaa yleistä kynnystä hyödyntää mm. Internetissä olevaa tietoa. Mikäli hakijalla ei ole kielitaitoa lukea hakutuloksissa olevaa kieltä, voi hän hyödyntää konekääntämistä.
Kieltenvälisestä tiedonhausta on hyötyä myös esimerkiksi tilanteessa, jossa on tarvetta löytää mahdollisimman laajasti tietoa tietystä asiasta, riippumatta siitä millä kielellä tieto on julkaistu.
Muun muassa Google tarjoaa kieltenvälistä tiedonhakua toiminnolla, jonka nimi on "Käännetyt vieraskieliset sivut". Käyttöliittymässä kertoo käyttäjälle, mikä haku on toisilla kielillä ja samalla hakutulokset näytetään omalle kielelle käännettyinä.
Kieltenvälisessä tiedonhaussa käytettyjä menetelmiä

Nykyiset tiedonhakujärjestelmät perustuvat yleensä kyselyn ja sen kohteena olevan dokumenttikokoelman merkkijonojen täsmäyttämiseen. Kieltenvälisessä tiedonhaussa perinteisen yksikielisen tiedonhaun täsmäytysmenetelmät tulee yhdistää luonnollisten kielten käsittelymenetelmiin. Kieltenvälisen tiedonhaun keskeisiä menetelmiä täsmäyttämisen ohella ovat käännösmenetelmät ja käsitteiden monitulkintaisuuden vähentämistekniikat (disambiguaatio).
Kieltenvälisessä tiedonhaussa käytettyjä menetelmiä > Täsmäytysstrategiat

Kuten tiedonhaku yleensäkin, myös kieltenvälinen tiedonhaku haku perustuu kyselyn ja dokumenttien sisältämien termien merkkijonojen täsmäyttämiseen. Jotta täsmäyttäminen olisi mahdollista, on erikielisen kyselyn ja dokumentin kohdattava tiedonhakujärjestelmässä. Kieltenvälisessä tiedonhaussa mahdollisia täsmäytysstrategioita on jättää termit kokonaan kääntämättä, kääntää kysely dokumenttikokoelman kielelle, kääntää dokumentit kyselyn kielelle tai käyttää välikieltä, jolloin sekä kysely että dokumentit esitetään kolmannella, usein keinotekoisella kielellä.
Samankaltaisuustäsmäytys
Käytettäessä samankaltaisuustäsmäytystä oletetaan, että lähde- ja kohdekieliset termit muistuttavat toisiaan ja ne lisätään kyselyyn ilman käännöstä. Menetelmä on tehokas erityisesti hakutermien ollessa henkilön- tai paikannimiä. Myös monet tekniset termit ja sivistyssanat ovat usein eri kielissä samankaltaisia, esimerkiksi suomen kielen "kemoterapia"-sanalla on ilmeinen merkkijonotason yhteys englannin "chemotherapy" -sanaan. Menetelmää voi soveltaa myös lähisukukielten välisessä tiedonhaussa. Samankaltaisuustäsmäytystä voidaan tehostaa hyödyntämällä sumeita merkkijonomenetelmiä, kuten n-grammeja tai s-grammeja. Erityisen hankalaa termien täsmäyttäminen on toisistaan etäisten kielten yhteydessä (esim. englanti ja japani). Tällöin voi osin soveltaa foneettista translitterointia.
Kyselyn kääntäminen
Koska toistaiseksi konekäännösmenetelmät eivät pysty kääntämään luonnollista kieltä kelvollisiksi dokumenteiksi, on yksinkertaisempaa kääntää tiedonhakijan kysely. Kyselyn kääntäminen onkin yleisin menetelmä kieltenvälisessä tiedonhaussa taloudellisuutensa vuoksi: hakujärjestelmän ei tarvitse muuttaa indeksoituja käänteistiedostojaan, ja kyselyn kääntäminen on dokumenttien kääntämistä laskennallisesti kustannustehokkaampaa. Erityisen ongelmallista on kyselyn automaattisen käännöksen tuottaminen, koska kyselyt muodostuvat yleensä yksittäisistä hakutermeistä eivätkä tarjoa riittävästi kontekstia termien monitulkintaisuuden vähentämiselle.
Dokumenttien kääntäminen
Haun kohteena olevan dokumenttikokoelman kääntämistä on kieltenvälisessä tiedonhaussa tutkittu kyselyn kääntämistä vähemmän. Menetelmän tarjoamat edut ja haitat ovat päinvastaiset kuin kyselyn kääntämisessä: kääntäminen on työläämpää ja vaatii enemmän resursseja, mutta toisaalta dokumentit tarjoavat laajemman tekstikontekstin automaattista kääntämistä varten.
Välikielimenetelmät
Välikielimenetelmiä käytettäessä sekä kyselyn että dokumenttien käsitteet esitetään yleensä keinotekoisen välittäjäkielen avulla. Välikielimenetelmiä ovat mm. kontroloitujen sanastojen käyttäminen ja LSI (latent semantic indexing).
Kieltenvälisessä tiedonhaussa käytettyjä menetelmiä > Käännösmenetelmät

Dokumentteja tai kyselyä käännettäessä on käytettävissä erilaisia käännösmenetelmiä. Kieltenvälisessä tiedonhaussa on hyödynnetty konekäännöstä sekä sanakirjapohjaisia ja rinnakkaisiin korpuksiin perustuvia käännösmenetelmiä. Kaikissa käännösmenetelmissä on omat hyötynsä ja haittansa. Nykyisten tilastollisiin menetelmiin perustuvien konekäännösohjelmien avulla päästään jo lähes yksikielisen tiedonhaun tarkkuuteen. Edullisuutensa vuoksi konekäännöksestä varmaan tuleekin yleisin käännösmenetelmä kieltenvälisessä tiedonhaussa.
Konekäännösmenetelmät
Konekäännöstä voidaan hyödyntää kieltenvälisessä tiedonhaussa, mikäli käytettävissä on hyvä konekäännösohjelma. Ongelmana on, että yleensä CLIR-kontekstissa pyritään kääntämään kysely, joka ei tarjoa riittävää syntaktista tekstikontekstia konekäännöksen tuottamiseksi. Konekäännös myös pyrkii valitsemaan kullekin termille yhden käännöksen, mikä hankaloittaa kyselyn laajentamista esim. synonyymien avulla. Vaikka konekäännöksellä ei välttämättä saadakaan aikaan sujuvasti luettavaa tekstiä, on huomioitava, että hakujärjestelmien lingvistiset vaatimukset ovat alhaisemmat kuin tekstiä lukevan henkilön odotukset tekstin ymmärrettävyydeltä.
Sanakirjapohjaiset menetelmät
Kun käytössä ei ole yleisesti toimivaksi tunnustettua konekäännösohjelmaa, kaksikielinen koneluettava käännössanakirja on yleensä lähtökohtana. Koska hakujärjestelmät perustuvat kyselyn ja dokumenttien termien indeksointiin, on helpointa kääntää kysely dokumenttikokoelman kielelle korvaamalla kukin termi sanakirjassa esiintyvällä rinnakkaistermillä. Sanakirjakäännös on suhteellisen edullinen ja tehokas menetelmä, mutta ei vailla ongelmia. Keskeisimpiä ongelmia ovat sanakirjojen puutteellinen kattavuus (kielen muutos, erisnimien ja erityisalojen termien puuttuminen), sanakirjakäännöksen lähtökohtainen monitulkintaisuus (sanakirjat tarjoavat termeille useita käännösvaihtoehtoja) sekä fraasien ja yhdyssanojen virheellinen kääntäminen.
Rinnakkaiskokoelmat
Rinnakkaiskokoelmaa käytettäessä käännössanakirja korvataan kaksikielisellä kokoelmalla, joka on rinnastettu lause-, kappale- tai dokumenttitasolla erikielisiksi vastinpareiksi. Lähtökielisen sanan käännökset saadaan etsimällä niiden esiintymät rinnakkaiskokoelmasta ja keräämällä vastinlauseista tai -kappaleista usein esiintyvät kohdekieliset sanat. Käännös on tilastollinen ja tuottaa oikeiden tarkkojen käännösten lisäksi synonyymeja ja sanan kontekstiin läheisesti liittyviä muita sanoja. Nykyään www-aineistot tarjoavat runsaasti saatavilla olevaa materiaalia koneluettavassa muodossa rinnakkaiskorpusten keräämistä varten. Rinnakkaiskokoelmien käytössä on ongelmallista, että edelleen löytyy monia kielipareja, joista ei ole saatavissa riittävän laajoja rinnakkaisia korpuksia käännöstodennäköisyyksien laskemiseksi. Ongelma on myös se, että monet rinnakkaiskokoelmat perustuvat melko suppean aihepiirin dokumentteihin.