stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dimmu Borgir
Historia

Dimmu Borgirin perustivat alkujaan Shagrath, Silenoz ja Tjodalv vuonna 1993. Yhtye julkaisi vuonna 1994 EP:n nimeltä Inn I Evighetens Mørke (suom. 'ikuisuuden pimeyteen'). Tämä lyhyt EP myytiin loppuun muutamassa viikossa. Dimmu Borgir julkaisi vielä samana vuonna ensimmäisen kokopitkän studioalbumin For All Tid. Toisin kuin nykyään, Shagrath soitti levyllä rumpuja ja Tjodalv kitaraa Silenozin hoitaessa lauluosuudet. Kokoonpano muuttui ennen toista albumia Stormblåst (1996), joka oli myös yhtyeen viimeinen julkaisu, jossa kaikki sanoitukset olivat norjaksi.
Stormblåstin julkaisun jälkeen kosketinsoittaja Stian Aarstad jätti yhtyeen väliaikaisesti ja astui Norjan armeijan palvelukseen. Näin ollen hän ei voinut osallistua Devil's Pathin äänityksiin vuonna 1996. Aarstad kotiutui armeijasta vuonna 1997, mutta kun albumin Enthrone Darkness Triumphant äänitykset olivat alkaneet, hänet erotettiin yhtyeestä. Enthrone Darkness Triumphant oli Dimmu Borgirin ensimmäinen levytys saksalaiselle Nuclear Blastille. Vuonna 1998 Dimmu Borgir julkaisi väliteoksen
Godless Savage Garden, jossa oli yksi uusi kappale "Moonchild Domain" sekä lukuisia livetaltiointeja.
Dimmu Borgirin seuraavat albumit olivat Spiritual Black Dimensions (1999) ja Puritanical Euphoric Misanthropia (2001), jotka ovat yhtyeen melodisimmat ja monen mielestä myös parhaat albumit. Spiritualille bändiin tuli uusi kosketinsoittaja Mustis, jonka myötä bändin äänimaailma muuttui huomattavasti sinfonisemmaksi ja melodisemmaksi. Dimmu Borgirin basisti Nagash jätti bändin Spiritual Black Dimensionsin äänitysten jälkeen oman bändinsä Covenantin takia. Tilalle tuli Borknagar-yhtyeestä tuttu Simen Hestnaes, taiteilijanimeltään Vortex. Myös alkuperäinen rumpali Tjodalv jätti bändin Spiritualin jälkeen ja korvaajaksi tuli Nicholas Barker. Bändin australialainen soolokitaristi Astennu erotettiin myös Spiritual Black Dimensionsin jälkeen ja korvaajaksi tuli Old Man's Childin nokkamies Galder. Puritanical Euphoric Misanthropia -levyllä soittaa myös Göteborgin sinfoniaorkesteri.
Vuonna 2003 yhtye julkaisi kuudennen albuminsa Death Cult Armageddon. Levyllä oli mukana myös Prahan filharmoninen orkesteri. Sinfonisten osuuksien lisääminen on yhtyeen mukaan täydentänyt heidän musiikkiansa. Dimmu Borgir oli vuonna 2004 mukana Ozzfest-kiertueella, ja yhtye äänitti alun perin vuonna 1996 julkaistun Stormblåstin uudelleen.
Vuonna 2007 julkaistiin yhtyeen kahdeksas studioalbumi In Sorte Diaboli, (suom. liitossa saatanan kanssa). Vuoden 2008 lokakuussa ilmestyi uusi DVD nimeltään The Invaluable Darkness, joka sisältää live-materiaalia In Sorte Diabolin julkaisukiertueella.
Elokuussa 2009 yhtye vahvisti erottaneensa kosketinsoittaja Mustiksen ja basisti/taustalaulaja Vortexin. Tämä aiheutti närkästystä fanien keskuudessa. Syyskuussa 2010 julkaistiin yhtyeen yhdeksäs studioalbumi Abrahadabra.
Jäsenet > Nykyiset

Shagrath - laulu (1993–), koskettimet (1996, 2009-), rummut (1993-1995), kitarat (1995–1997, 2005), bassokitara (2005)
Erkekjetter Silenoz - kitarat (1993–), laulu (1993–1997, 2003, 2005), bassokitara (2005)
Daray (sessio) - rummut (2008–)
Gerlioz (sessio) - kosketinsoittimet, syntentisaattorit (2010–)
Victor Brandt (sessio) - bassokitarat (2018–)
Jäsenet > Entiset

Tony Laureano − rummut (2004–2005, 2007–2008)
Hellhammer (Jan Axel Blomberg) − rummut (2005–2007)
Nicholas Barker - rummut (1999–2004)
Tjodalv (Kenneth Åkesson) − rummut (1993–1999)
Nagash (Stian André Arnesen) − basso (1996–1999)
Astennu (Jamie Stinson) − kitara (1997–1999)
Stian Aarstad − kosketinsoittimet (1993–1997)
Tristan (Ivar Tristan Lundsten) − basso (1993–1996)
Kimberly Goss − kosketinsoittimet (1997–1998)
ICS Vortex - basso ja taustalaulu (2001–2009)
Mustis (Øyvind Mustaparta) - kosketinsoittimet (1998–2009)
Galder - kitarat (2000–2024)
Diskografia

| --- | --- |
 Studioalbumit For all tid (1994)  Stormblåst (1996)  Enthrone Darkness Triumphant (1997)  Spiritual Black Dimensions (1999)  Puritanical Euphoric Misanthropia (2001)  Death Cult Armageddon (2003)  Stormblåst MMV (2005)  In Sorte Diaboli (2007)  Abrahadabra (2010)  Eonian (2018)  Inspiratio Profanus (2023) EP:t Inn I Evighetens Mørke (1994)  Devil's Path (1996)  Alive in Torment (2001)  World Misanthropy (2002)  Interdimensional Summit (2018) :  Kokoelma-albumit Godless Savage Garden (1998) Splitit Sons of Satan Gather for Attack (1999,  w/ Old Man’s Child)  True Kings of Norway (2000,  w/ Emperor, Immortal, Ancient & Arcturus) Demot Rehearsal (1994) Singlet ”Progenies of the Great Apocalypse” (2003)  ”Vredesbyrd” (2004)  ”The Serpentine Offering” (2007)  ”Gateways” (2010)
Videografia

Live & Plugged vol. 2 (1997,  Nuclear Blast Records)
World Misanthropy (2002,  Nuclear Blast Records, DVD/VHS)
The Invaluable Darkness (2008,  Nuclear Blast Records, DVD)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut (englanniksi)
Dimmu Borgir Myspacessa (englanniksi)
Dimmudiscography (Arkistoitu – Internet Archive)
Dimmu Borgir Last.fm:ssä (englanniksi)
Martti Syrjä

| Martti Syrjä |
| --- | --- |
 Martti Syrjä vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. toukokuuta 1959 (ikä 65)
Ammatti:  laulaja, sanoittaja, säveltäjä, näyttelijä
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1976–
Tyylilajit:  suomirock, punk rock
Yhtyeet:  Eppu Normaali (1976–)
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Martti Syrjä Punkarockissa 1979.
Martti Ilmari Syrjä (s. 17. toukokuuta 1959 Ylöjärvi) on suomalainen muusikko ja näyttelijä, joka on suomirockyhtye Eppu Normaalin keulakuva, laulaja ja sanoittaja.
Syrjä on Eppu Normaalin perustajajäseniä. Yhtyeen kitaristi Mikko ”Pantse” Syrjä on Martin veli, ja rumpali Aku Syrjä on veljesparin serkku. Mikon ja Martin vanhemmat Kirsi Kunnas ja Jaakko Syrjä olivat molemmat palkittuja kirjailijoita, ja tämän on arvioitu vaikuttaneen veljesten musiikilliseen luovuuteen suuresti. Hänet on palkittu myös Juha Vainio -sanoittajapalkinnolla vuonna 1997 sekä Reino Helismaa -palkinnolla vuonna 2004. Syrjä on osallistunut myös merkittävästi Eppu Normaalin albumien kansitaiteeseen. Hän on suunnitellut yhtyeen albumien Cocktail Bar, Tie vie, Rupisia riimejä, karmeita tarinoita, Lyömättömät sekä Onko vielä pitkä matka jonnekin? kansikuvat, ja ottanut myös valokuvan albumin Sadan vuoden päästäkin kanteen. Hän on myös tehnyt kuvituksen äitinsä Kirsi Kunnaksen lastenkirjaan Puupuu ja käpypoika.
Syrjä on ollut avioliitossa kahdesti, ja jälkimmäisestä liitostaan hänellä on kolmoslapset. Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke maaliskuussa 2024.
Soolojulkaisut

Tyttö koulussani / In the city (single, 1980)
Martti Syrjän soolosingle on julkaistu Eppu Normaalin vinyylikokoelmalla Soolot sekä CD-kokoelmalla Hatullinen paskaa / Soolot.
Filmografia

| Ilmestymisvuosi/ Ensiesiintyminen | Nimi | Tyyli | Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 1981 | Saimaa-ilmiö | Rock-elokuva |  |
| 1982 | Jackpot 2 | Lyhytelokuva |  |
| 1984 | Klaani – tarina Sammakoitten suvusta | Elokuva | tanssiva nuorukainen baarissa |
| 1985 | Calamari Union | Elokuva | Frank |
| 1985 | Rosso | Elokuva | Martti |
| 1986 | Kuningas lähtee Ranskaan | Elokuva | laulava sotilas |
| 1988 | Yötyö | Televisioelokuva | DJ |
| 1996 | Huomenta Ilona, hyvästi | Televisioelokuva |  |
| 2000 | Arvokkaasti | Televisiosarja | talonmies Mälkki |
| 2000 | Dirlandaa | Televisiosarja | Tohmajärveläinen |
| 2001 | Mankeli | Televisiosarja | viikon artisti |
| 2002 | Juulian totuudet | Televisiosarja | Pertsu |
| 2002 | Jurismia! | Televisiosarja | Jani Paloaho |
| 2005 | Paha maa | Elokuva | Hannelen poliisipari |
| 2007 | Ganes | Elokuva | vankilanjohtaja |
| 2007 | Maan mitta | Televisiosarja | Hööki |
| 2009 | Haarautuvan rakkauden talo | Elokuva | taksikuski |
| 2010 | Risto Räppääjä ja polkupyörävaras | Elokuva | lääkäri Mara |
| 2013 | Vuonna 85 | Elokuva | Jyrki boy |
| 2018 | Hevi reissu | Elokuva | Lotvosen isä |
| 2021 | Koskinen | Televisiosarja | Hokka |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martti Syrjä Wikimedia Commonsissa
Eppu Normaalin virallinen sivusto
Martti Syrjä kertoo Eppu Normaalin sanoituksista Yle Radio 1:n Kirjakerhossa
Get Out

| Get Out Ile Kallio |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1980
 Julkaistu: 1980
 Tuottaja(t): Ile Kallio & Richard Stanley
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 39.39
 Levy-yhtiö: Discophon
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Ile Kallion muut julkaisut
| Irock 1977 | Get Out 1980 | Rocks and Stones 1982 |
Get Out on suomalaisen kitaristi-laulaja Ile Kallion toinen sooloalbumi. Se ilmestyi sekä Suomessa, että Ruotsissa vuonna 1980.
Vuonna 2001 Warner Music julkaisi albumista remasteroidun version.
Kappaleet

Truck Stop Rat – 2.31
Ain't Gonna Sing – 4.25
Get Out of Denver – 2.47
Spectacles – 4.27
Churchbell Boogie – 3.08
Without You – 2.16
Call Me Lightning – 2.21
Disko Heroes – 4.30
Like a Lady – 4.43
Better Off Dead – 4.22
Stingray – 4.09
Kokoonpano

Ile Kallio – laulu, kitara
Heikki "Häkä" Virtanen – bassokitara
Vesa Aaltonen – rummut
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Mr X (Richard Stanley) – laulu (kappaleet 2 ja 8)
Pedro Hietanen – kosketinsoitin
Rauno Lehtinen – saksofoni
Maarit – taustalaulu
Pave Maijanen – taustalaulu
Kokoonpano > Tuotanto

Ile Kallio – tuottaja, kansikuva
Richard Stanley – tuottaja
Iain Churches – äänittäjä
Markus Vikstedt – äänittäjä
Moonshine – kansikuva
Veijo Aulio – valokuvat
Mika Jussila – remasteroija
Aiheesta muualla

Get Out discogs.com -sivustolla
Giulia Bongiorno

Giulia Bongiorno vuonna 2014
Giulia Bongiorno (s. 1966 Palermo) on italialainen poliitikko ja asianajaja. Hän toimii julkishallinnosta vastaavana ministerinä Conten hallituksessa. Bongiorno edustaa nykyisin Pohjoisen liittoa.
Bongiorno on ollut senaattori vuodesta 2018. Italian edustajainhuoneen jäsen hän oli vuosina 2006−2013.
Giulia Bongiorno on toiminut asianajajana useissa paljon julkisuutta saaneissa rikosjutuissa. Hän on puolustanut muun muassa Italian entistä pääministeriä Giulio Andreottia.
Pulivari

Pulivari
Pulivari (engl. Bolivar) on Aku Ankan uskollinen ja suurikokoinen bernhardilainen koira Aku Ankka -sarjakuvissa. Se ei ole antropomorfinen. Pulivarin loi Al Taliaferro, ja se esiintyi ensimmäisen kerran Disney-sarjakuvissa vuonna 1938. Suurikokoisesta koirasta on ollut Akulle suurta apua esimerkiksi auton vetämisessä. Eräässä tarinassa Pulivari toimi myös pelastuskoirana.
Pulivarin alkuperäinen nimi Bolivar on peräisin venezuelalaiselta vapaustaistelijalta Simón Bolívarilta. Aikoinaan nimen väitettiin loukkaavan tätä.
Generators

Generators oli oululainen vuosina 1988–1996 toiminut yhtye, jonka musiikki on punk- ja garagevaikutteista funkkia.
Yhtyeen jäsenet

Jukka Kortti – kitara (1988–1996)
Pekka Salonsaari – basso (1988–1991)
Petri "Peeke" Jakku – rummut (1988–1996)
Kari Sammo – kosketinsoittimet (1989)
Kari Korva – kitara (1990–1992)
Matti Soini – lyömäsoittimet (1991–1996)
Seppo Elsilä – basso (1991–1994)
Timo Sipilä – kitara (1992–1996)
Jarkko Nyman – basso (1994–1996)
Diskografia > Bad Vugum

Brain Off Dance (7" single 6/1990)
Speed Up, Sister, Speed Up (7" single 3/1991)
Fake (LP 1/1992)
Irrational Soul Hygiene (12" EP 1/1993)
Shiny Mama (LP/CD 2/1994)
Diskografia > Megamania

Rearrange (Cd-single syksy/1995)
Beware (CD 2/1996)
Aiheesta muualla

http://www.ouka.fi/oulu/pohjoista-musiikkia/generators
http://www.finnmusic.net/main.php?62535a5348077550511253426e13
George H. W. Bush

| George H>  W. Bush |
| --- | --- |
 George H. W. Bushin virallinen muotokuva vuodelta 1989.
Yhdysvaltain 41. presidentti
 20. tammikuuta 1989 – 20. tammikuuta 1993  
Varapresidentti:  Dan Quayle
Edeltäjä:  Ronald Reagan
Seuraaja:  Bill Clinton
Yhdysvaltain 43. varapresidentti
 20. tammikuuta 1981 – 20. tammikuuta 1989  
Presidentti:  Ronald Reagan
Edeltäjä:  Walter Mondale
Seuraaja:  Dan Quayle
Keskustiedustelun 11. pääjohtaja
 30. tammikuuta 1976 – 20. tammikuuta 1977  
Edeltäjä:  William E. Colby
Seuraaja:  Stansfield Turner
Yhdysvaltain Kiinan kansantasavallan Yhteysviraston päällikkö
 26. syyskuuta 1974 – 7. joulukuuta 1975  
Edeltäjä:  David K. E. Bruce
Seuraaja:  Thomas S. Gates Jr.
Republikaanien kansallisen komitean 48. puheenjohtaja
 1973–1974  
Edeltäjä:  Bob Dole
Seuraaja:  Mary Louise Smith
Yhdysvaltain Yhdistyneiden kansakuntien suurlähettiläs
 1971–1973  
Edeltäjä:  Charles W. Yost
Seuraaja:  John A. Scali
Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Texasin 7. vaalipiiristä
 3. tammikuuta 1967 – 3. tammikuuta 1971  
Edeltäjä:  John V. Dowdy
Seuraaja:  Bill Archer
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1924 Milton, Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 30. marraskuuta 2018 (94 vuotta) Houston, Texas, Yhdysvallat
Ammatti:  liikemies (öljy)
Puoliso:  Barbara Bush  (vih. 1945; k. 2018)
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Uskonto:  episkopaalinen
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.bush41.org
George Herbert Walker Bush (12. kesäkuuta 1924 Milton, Massachusetts – 30. marraskuuta 2018 Houston, Texas) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja 41. presidentti. Hänen virkakauttaan olivat vuodet 1989–1993. Aikaisemmin hän toimi Yhdysvaltain YK-suurlähettiläänä (1971–1973), CIA:n johtajana (1976–1977) ja Yhdysvaltain 43. varapresidenttinä Ronald Reaganin aikana 1981–1989.
Hänen vanhin poikansa George Walker Bush oli Yhdysvaltain 43. presidentti ja kolmas lapsi Jeb Bush toimi Floridan kuvernöörinä. Sekaannuksen välttämiseksi George H. W. Bushiin viitattiin usein ”vanhempana Bushina”.
Tausta

George Bushin vanhemmat olivat Prescott Bush ja Dorothy Walker. Prescott Bush toimi Connecticutin osavaltion senaattorina ja oli osakkaana merkittävässä investointiyhtiössä Brown Brothers Harrimanissa.
George Bush kävi koulunsa vuosina 1936–1942 Massachusettsin Andoverissa Phillips Academyssä, jossa hän osoitti johtajantaitojaan baseball-joukkueen kapteenina ja A.U.V.-veljeskunnan ("Auctoritas, Unitas, Veritas" – Auktoriteetti, yhtenäisyys, totuus) jäsenenä. Bush oli vielä Phillips-akatemiassa, kun hän kuuli hyökkäyksestä Pearl Harboriin ja valmistuttuaan 1942 kesäkuussa hän liittyi Yhdysvaltain laivastoon.
Toisen maailmansodan aikana Bush toimi laivaston lentäjänä ja sai palveluksestaan Tyynenmeren rintamalla kunniamitalin (Distinguished Flying Cross). Kun Bush ohjasi torpedopommittajaa, japanilainen ilmatorjuntatuli ampui hänet alas ja yhdysvaltalainen sukellusvene USS Finback pelasti hänet merestä.
Sodan jälkeen Bush lähti opiskelemaan Yalen yliopistoon, jossa hän liittyi Delta Kappa Epsilon -veljeskuntaan ja myöhemmin "Skull and Bones" -salaseuraan.
George H. W. Bush meni naimisiin Barbara Piercen kanssa 6. tammikuuta 1945. Avioliitosta syntyi kuusi lasta, neljä poikaa ja kaksi tytärtä. Vanhin tytär, Pauline Robin, kuoli kolmen vuoden ikäisenä leukemiaan. George Walkerin lisäksi politiikassa on menestynyt Floridan kuvernöörinä toiminut Jeb Bush.
Sodan jälkeen Bush osallistui öljybisnekseen vaihtelevin tuloksin. Hän kuitenkin varmisti paikan Dresser-yhtiössä käyttäen apunaan isänsä investointipankkisuhteita. Hänen poikansa Neil Mallon Bush on nimetty Dresserin työnantajan Neil Mallonin mukaan, joka on Bushien läheinen perheystävä. Vuosikymmeniä myöhemmin Dresser fuusioitui Halliburtonin kanssa, joiden entisiin toimitusjohtajiin kuuluu muun muassa Dick Cheney, ensimmäisen Bushin hallinnon puolustusministeri ja entisen hallinnon varapresidentti. Bush johti myös yhtiötä nimeltä Zapata Oil.
Nousu politiikkaan

Bush siirtyi tavanomaisen politiikan pariin vuonna 1964 kilpailemalla demokraattista senaattori Ralph Yarboroughia vastaan. Vaalien kynnyskysymys oli Yarboroughin epäsuosittu puoltoääni kansalaisoikeustaistelun tuloksena 1964 säädetystä laista, jota lähes kaikki etelävaltioiden poliitikot vastustivat. Hän kutsui Yarboroughia radikaaliksi ja vasemmiston demagogiksi. Yarborough vastaavasti syytti Bushia yrityksestä ostaa senaattipaikka. Bush hävisi 1964 demokraattien murskavoitossa.
Myöhemmin Bush valittiin 1966 ja 1968 Teksasin 7. alueelta Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen. Hän menetti paikan senaatissa 1970 demokraatti Lloyd Bentsenille. 1970-luvun aikana Bush toimi Nixonin ja Fordin hallintojen alaisuudessa useassa virassa, muiden muassa republikaanien kansalliskomitean puheenjohtajana, Yhdysvaltain YK:n suurlähettiläänä, Yhteysviraston päällikkönä Kiinan kansantasavallassa ja CIA:n johtajana.
Bush pyrki presidentiksi vuonna 1980 mutta hävisi republikaanipuolueen ehdokkuuden Ronald Reaganille, entiselle Kalifornian kuvernöörille. Reagan valitsi Bushin varapresidenttiehdokkaakseen. Bush edusti sellaista, mitä Reaganilta puuttui: hän oli sotaveteraani, elinikäinen republikaani ja tunnettu nimi kansainvälisillä kentillä suurlähettiläsvirkojensa takia, kun taas Reagan oli viettänyt sodan kotirintamalla, kääntynyt demokraatista republikaaniksi ja oli huonosti tunnettu Yhdysvaltain ulkopuolella.
Reagan ja Bush voittivat toistamiseen 1984 vaaleissa. Iran-Contra-skandaali ravisteli pahemman kerran Reaganin hallintoa toisella kaudella. Myös Bushin osallisuutta siihen tutkittiin, mutta häntä ei katsottu voitavan syyttää.
Kahdeksan vuoden varapresidenttiyden jälkeen vuonna 1988 Bush kampanjoi presidentiksi varapresidenttiehdokkaanaan tuntematon senaattori Dan Quayle. He voittivat demokraattien vastaehdokkaat Michael Dukakisin ja Lloyd Bentsenin vuoden 1988 vaaleissa.
Toisena varapresidenttikautenaan Bush oli päässyt jo toimimaan presidentinvirassa, kun 13. heinäkuuta 1985 presidentti Reaganilta poistettiin leikkauksessa pahanlaatuisia polyyppeja umpisuolesta.
Presidenttikausi

Heti kautensa aluksi Bush joutui selvittämään maassa riehunutta säästöpankkikriisiä (engl. Savings and Loans Crisis). Veronmaksajat järkyttyivät kerrottaessa sen maksavan jopa 50 miljardia dollaria. Todellisuudessa kriisi oli ohi vasta 1995 ja tuli maksamaan 150 miljardia.
Presidenttikausi > Tavoitteet

Päätavoitteekseen nostamassa ulkopolitiikassa Bush jatkoi uskollisesti edeltäjänsä linjaa. Kiinan Taivaallisen rauhan aukion tapahtumat 1989 ja Itä-Euroopassa alkanut reaalisosialismin romahdus nostivat Yhdysvaltojen mallin arvostusta kansainvälisesti. Vallinneessa ilmapiirissä Bush esiintyi rauhan ja vaurauden puolestapuhujana ja kehittää suhteita yhteiskunnallisesti ja taloudellisesti vapautuneeseen Neuvostoliittoon.
Presidenttikausi > Kylmän sodan päättyminen

Bush rakensi jo varapresidenttikaudellaan vuodesta 1985 alkaen keskusteluyhteyttä Neuvostoliiton puoluejohtaja Mihail Gorbatšovin kanssa. Näiden keskustelujen ansiosta Gorbatšov ja presidentti Ronald Reagan tapasivat huippukokouksissa ja tasoittivat kylmän sodan päättymistä. Sama käytäntö jatkui Bushin presidenttikaudella joulukuussa 1989 pidetyllä Maltan tapaamisella. Tätä kokousta Gorbatšov luonnehti seuraavin sanoin: "Maltan tapaaminen oli vedenjakaja. Siitä tuli 1990-luvun jälkipuolen käännekohta. Malta lopetti kylmän sodan." Syyskuussa 1990 samat valtionjohtajat tapasivat Helsingissä.
Samaan aikaan kun liennytystä Neuvostoliiton suuntaan yhä syvennettiin, kamppailu muita "vihollisia" vastaan Yhdysvaltojen "takapihalla" jatkui kiihkeänä. Vuonna 1989 Yhdysvallat teki maihinnousun Panamaan ja syrjäytti entisen liittolaisensa Manuel Noriegan. Nicaraguan contra-sissien tuesta jouduttiin kongressin tuen puuttuessa luopumaan, mutta Nicaraguassa järjestetyt vaalit 1990 johtivat sandinisti-hallinnon kaatumiseen.
Presidenttikausi > Persianlahden sota

Parhaiten George H. W. Bush muistetaan kuitenkin YK:n liittouman johtamisesta 1990–1991 Persianlahden sodassa. Irakin johtajan Saddam Husseinin johtamat joukot valtasivat 1990 pienen mutta öljyvaroiltaan rikkaan naapurimaansa Kuwaitin. Laajan liittouman tavoite oli poistaa Irakin joukot Kuwaitista ja varmistaa, ettei Irak hyökkäisi Saudi-Arabiaan.
Presidenttikausi > Vaalitappio

Presidentti Bushin suosioluvut nousivat huimasti menestyksekkäiden sotilasoperaatioiden seurauksena, mutta romahtivat vähän ennen seuraavia presidentinvaaleja. Tähän oli syynä muun muassa lievä taloudellinen laskusuhdanne vuosina 1990–1991 ja Bushin kuuluisa "Read my lips" -puhe, jossa hän vakuutti, ettei uusia veroja enää tulisi.
Bush peri edeltäjältään Reaganilta veroleikkausten ja asevarustelun paisuttaman budjettivajeen, joka oli 200 miljardia dollaria vuonna 1990. Republikaanit kannattivat sen vähentämistä menojen leikkauksilla, mutta kongressia hallitsevat demokraatit näkivät veronkorotukset pakollisiksi. Kun Bush sitten suostui demokraattien ajamiin veronkorotuksiin, monet Bushin konservatiivisista tukijoista hylkäsivät hänet. Suosion romahdus vaalien alla ja teksasilaisen monimiljonäärin Ross Perot’n ehdokkuus, jota monet republikaanitkin tukivat, johti Bushin tappioon vuoden 1992 presidentinvaaleissa demokraattien ehdokkaalle Bill Clintonille. Kun Perot sai jopa 19 % annetuista äänistä, saattoi Clinton, suhteellisen tuntematon nimi, voittaa vaalit.
Presidenttikauden jälkeen

Hävittyään vaalit Bush vetäytyi julkisesta elämästä eläkkeelle. Bushit asuivat Houstonissa Teksasissa, ja heidän kesäasuntonsa sijaitsi Kennebunkportissa Mainessa.
Bushin vieraillessa Kuwaitissa huhtikuussa 1993 juhlistamassa Persianlahden sodan voittoa Kuwaitin viranomaiset pidättivät 17 henkilöä syytettynä yrityksestä murhata Bush autopommilla. Tämä johti siihen, että presidentti Clinton määräsi 26. kesäkuuta 1993 Tomahawk-ohjusiskusta Irakin tiedustelupalvelun päämajaan (Operation Southern Watch).
Vuonna 1995 Bush erosi Kansallisesta kivääriyhdistyksestä sen jälkeen kun yhdistyksen varapresidentti Wayne LaPierre oli puolustanut Oklahoma Cityn pommi-iskun tekijää ja syyttänyt ATF:n ja Yhdysvaltain salaisen palvelun agentteja Al Whicheria, John Magawia ja  Steve Willisia piilonatsisympatioista. Molemmat agentit palvelivat Bushia tämän presidenttikauden aikana ja Bush torjui väitteet heidän natsisympatioistaan.
George Bushin presidentinkirjasto ja -museo sijaitsevat Teksasin A&M-yliopiston kampuksella. Kymmenes Nimitz-luokan lentotukialus nimettiin USS George H. W. Bushiksi, kun se laskettiin vesille 2009. George Bushin kansainvälinen lentokenttä Houstonissa nimettiin entisen presidentin mukaan 1997. Hän jäi leskeksi huhtikuussa 2018.
Presidenttikauden jälkeen > Terveys ja kuolema

Bush kärsi eräästä Parkinsonin taudin muodosta, minkä vuoksi hän menetti kävelykykynsä ja käytti pyörätuolia. Tammikuussa 2017 hän joutui sairaalaan keuhkokuumeen aiheuttamien hengitysongelmien takia. Jo ennen sairaalaan joutumistaan Bush oli ilmoittanut, ettei terveyssyistä pysty osallistumaan Donald Trumpin virkaanastujaistilaisuuteen 20. tammikuuta. Hän oli sairaalassa noin kaksi viikkoa, osan ajasta tehohoidossa. Bush kuoli 94-vuotiaana kotonaan Houstonissa, Texasissa 30. marraskuuta 2018.
Bushin hautajaiset pidettiin Washington D.C:n National Cathedralissa. Hautajaisten muistopuheen piti hänen poikansa, George W. Bush. Hautajaisissa oli kaikki elävät Yhdysvaltain presidentit Jimmy Carter, Bill Clinton, George W. Bush, Barack Obama ja Donald Trump.
Kunnianosoituksia > Yhdysvaltalaiset

Presidential Medal of Freedom (USA, 2011)
Distinguished Flying Cross (USA)
Asiatic-Pacific Campaign Medal (USA)
World War II Victory Medal (USA)
Philadelphian vapauden mitali (USA, 2006, yhdessä Bill Clintonin kanssa)
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2005)
Valkoisen leijonan ritarikunta (Tšekki, 1999)
Puolan tasavallan ansioritarikunta (Puola, 1995)
Bathin ritarikunta (Yhdistynyt kuningaskunta, 1993)
Kirjallisuutta

Meacham, Jon: Destiny and Power: The American Odyssey of George Herbert Walker Bush.  New York:  Random House, 2015.  ISBN 978-1-4000-6765-7
Sununu, John H.: The Quiet Man: The Indispensable Presidency of George H. W. Bush.  Broadside Books, 2015.  ISBN 978-0-06-238428-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta George H. W. Bush Wikimedia Commonsissa
Rytsä, Paavo: Presidentti Koiviston tasapainoilua lännen ja idän välissä Yle Elävä arkisto.  8.9.2006. Viitattu 1.12.2018.
Presidentti Ronald Reagan ja varapresidentti Bush Valkoisessa talossa 20. heinäkuuta 1984.
Bush ja Mihail Gorbatšov Helsingissä 1990.
George Bushin presidentinkirjasto ja -museo.