stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tamilit
Historia > Nykyaika

Britit sulauttivat Etelä-Intian tamilialueet Madrasin presidiumiin, joka yhdistettiin Brittiläiseen Intiaan (British Raj). Samoin tamiliosat Sri Lankasta yhdistettiin saaren muihin alueisiin vuonna 1802, jolloin muodostettiin Ceylonin siirtokunta. Molemmat säilyivät osana Intiaa ja Sri Lankaa näiden itsenäistyessä 1947 ja 1948.
Kun Intia itsenäistyi 1947, Madrasin presidiumista tuli Madrasin osavaltio käsittäen nykypäivän Tamil Nadun, Andhra Pradeshin rannikkoalueet, pohjoisen Keralan ja Karnatakan lounaisrannikon. Jälkeenpäin osavaltio jaettiin kielitieteellisten rajojen mukaan. States Reorganisation Actissa (”Osavaltioiden uudelleenjärjestelylaki”) vuonna 1956 Madrasin osavaltio menetti läntiset rannikkoalueensa. Bellaryn ja Etelä-Kanaran alueet liitettiin Mysoren osavaltioon. Kerala muodostettiin Malabarin alueesta ja entisistä Travancoren ja Cochinin ruhtinaskunnista. Vuonna 1968 Madrasin osavaltion nimeksi tuli Tamil Nadu.
Liittovaltiojärjestelmän muodostamisen jälkeen oli jonkin verran vaatimuksia tamilien itsenäisestä valtiosta. Intian perustuslaki kuitenkin tarjosi merkittävän autonomian osavaltioille ja tamilien vuoden 1963 protestit johtivat hallituksen ottamaan käyttöön uuden ”kolmen kielen mallin”, joka suojelee paikallisten kielten puhujia hindiltä. Tämä on johtanut siihen, että Intian tamilit ovat nykyään tyytyväisiä liittovaltiomalliin ja itsenäisyysliikkeelle ei nykyään ole juurikaan kannatusta.
Sri Lankassa kehitys oli päinvastaista. Siellä tamilit tunsivat, että singaleesienemmistö syrjii heitä. Tämä johti federalismivaatimuksiin, jotka kasvoivat 1970-luvulla itsenäisyysliikkeeksi. Tilanne puhkesi sisällissodaksi 1980-luvun alussa. Sri Lankan hallitus virallisti voittonsa Tamilitiikereistä vuonna 2009. Sodassa arvioitiin kuolleen jopa 80 000 ihmistä.
Maantieteellinen levinneisyys > Intian tamilit

Useimmat Intian tamileista asuvat Tamil Nadun osavaltiossa, joka kattaa suuren osa entisestä Madrasin presidiumista. Osavaltio sai nykyiset rajansa vuonna 1956 ja nimensä vuonna 1968. Tamilit ovat selvänä enemmistönä Puducherryn liittovaltion alueella, joka on entinen Ranskan siirtokunta. Puducherry on Tamil Nadun sisällä oleva enklaavi.
Tamiliyhteisöjä on myös Intian muissa osissa. Useimmat näistä ovat melko nuoria: brittiajan tai sen jälkeen muodostuneita. Osa kuitenkin on jo ainakin keskiajalta: Hebbarin ja Mandyamin tamilit eteläisessä Karnatakassa, Keralan Palakkadin tamilit ja Maharashtran Punen tamilit. Monet Intian tamilit haluavat itseään kutsuttavan termillä (englanniksi) Tamilians ja pitävät ilmaisua Tamils loukkaavana. Sri Lankassa tilanne on päinvastainen.
Maantieteellinen levinneisyys > Sri Lankan tamilit

Nykyään Sri Lankassa elää kaksi tamiliryhmää. Ensimmäinen ryhmä on Sri Lankan tamilit (eli Ceylonin tamilit), jotka ovat Jaffnan kuningaskunnassa eläneiden tai itärannikolle muuttaneiden tamilien jälkeläisiä. Toinen ryhmä on intialaista alkuperää olevat tamilit eli ylämaan tamilit (engl. Hill Country Tamils), jotka ovat Tamil Nadusta 1800-luvulla teeplantaaseille lähetettyjen työläisten jälkeläisiä. Sri Lankan tamilit asuvat enimmäkseen maan pohjoisissa ja itäisissä provinsseissa kun taas ylämaan tamilit asuvat keskiosien ylänköalueilla. Historiallisesti nämä kaksi ryhmää ovat pitäneet itseään erillisinä yhteisöinä.
Vuonna 1949 Yhdistyneen kansallispuolueen (UNP) hallitus, jossa oli mukana G. G. Ponnabalam, tamilikongressin ja Sri Lankan tamilien johtaja, riisti intialaisilta tamileilta näiden kansalaisuuden, mukaan lukien oikeuden äänestää. Huomattavaa on kuitenkin, että Sri Lankan tamilien oppositiojohtaja S. J. V. Chelvanayagam puolueineen oli tätä päätöstä vastaan.
1960-luvulla Sri Lankan ja Intian hallitusten välisen sopimuksen jälkeen noin 40 prosenttia ylämaan tamileista sai Sri Lankan kansalaisuuden ja monet muista siirtyivät Intiaan. Etninen konflikti vahvisti kuitenkin yhteisen tamili-identiteetin kasvua ja kaksi ryhmää tukevat nykyään toisiaan enemmän kuin ennen. 1990-luvulle tultaessa useimmat ”Intian tamileista” ovat saaneet Sri Lankan kansalaisuuden.
Edesmennyt M. G. Ramachandran, tamilifilmitähti ja entinen Tamil Nadun pääministeri sekä All India Anna Dravida Munnetra Kazhagam -puolueen perustaja syntyi malajalivanhemmille Sri Lankassa. Ceylonin työläisten kongressipuolueen johtaja Saumyamurthy Thondaman puolestaan syntyi Intiassa.
Sri Lankassa on myös huomattava tamilia puhuva muslimiväestö. Toisin kuin tamilia puhuvat muslimit Intiassa, he eivät pidä itseään etnisesti tamileina ja niinpä heidät yleensä luetteloidaan erillisenä etnisenä ryhmänä virallisissa tilastoissa.
Maantieteellinen levinneisyys > Tamilisiirtolaiset

Suurimittainen tamilien siirtolaisuus alkoi 1700-luvulla, kun monia köyhiä tamileita lähetettiin työläisiksi brittiläisen imperiumin kaukaisiin osiin, erityisesti Malakan niemimaalle, Etelä-Afrikkaan, Fidžille, Mauritiukselle ja Karibialle. Suunnilleen samoihin aikoihin monet tamililiikemiehet muuttivat muihin imperiumin osiin erityisesti Burmaan ja Itä-Afrikkaan. Tamileja asuu edelleen paljon näissä maissa ja tamiliyhteisöt Singaporessa, Réunionilla, Malesiassa ja Etelä-Afrikassa ovat pitkälti säilyttäneet kulttuurinsa ja kielensä. Malesiassa lapset käyvät tamilikoulua ja suuri osa tamililapsista Mauritiuksella, Réunionilla ja Singaporessa oppivat tamilin äidinkielenään. Suojellakseen tamilin kieltä Singapore on tehnyt siitä kansalliskielen, vaikka tamilit edustavatkin vain 4,2 prosenttia väestöstä. Osa tamiliyhteisöistä, kuten Etelä-Afrikassa sijaitseva, eivät käytä tamilia enää ensimmäisenä kielenään, mutta ovat säilyttäneet vanhan tamili-identiteetin.
1980-luvulla käynnistyi myös laajamittainen Sri Lankan tamilien muuttoliike. Viimeaikaiset siirtolaiset ovat enimmäkseen muuttaneet Australiaan, Eurooppaan, Pohjois-Amerikkaan ja Kaakkois-Aasiaan. Nykyisin suurin tamiliyhteisö eteläisen Aasian ulkopuolella on Kanadan Torontossa. Viime vuosina myös monet nuoret koulutetut intialaiset, erityisesti tietotekniikan alalta, ovat muuttaneet Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Nämä uudet siirtolaisyhteisöt ovat sulautuneet isäntäyhteiskuntaan vanhoja paremmin ja monet niistä ovat perustaneet kulttuurijärjestöjä suojelemaan ja edistämään tamilikulttuuria ja -kieltä.
Kulttuuri > Kieli ja kirjallisuus

Tamilit suhtautuvat vahvan tunteellisesti omaan kieleensä, jota usein kirjallisuudessa kutsutaan nimellä tamil̲an̲n̲ai, ”tamiliäiti”. Se on historiallisesti ollut, ja suuressa määrin yhä on, tamili-identiteetin keskus. Kuten muut Etelä-Intian kielet, se kuuluu dravidakielten kielikuntaan eikä ole sukua Pohjois-Intian indoeurooppalaisille kielille. Kieli on saanut vähemmän vaikutteita sanskritista kuin muut dravidakielet ja se on säilyttänyt monia piirteitä proto-dravidasta. Nykyajan tamili lainaa kuitenkin erityisesti Tamil Nadussa vapaasti sanoja sanskritista ja englannista.
Klassinen tamilikirjallisuus, joka vaihtelee lyyrisestä runoudesta runousoppiin ja eettiseen filosofiaan, eroaa huomattavasti muiden Intian kielten nykykirjallisuudesta. Se edustaa vanhinta maallista kirjallisuutta Etelä-Aasiassa. Klassiseen tamilikirjallisuuteen kuuluvat Tiruvalluvarin Tirukural, tamilien viisi suurta eeposta (Manimegalai, Seevaga Sindhamani, Silapadhigaaram, Valayaapathi ja Kundalakesi) ja Auvaiyarin teokset. Kirjoitettu kieli on muuttunut hyvin vähän aikojen kuluessa, jonka vuoksi klassinen kirjallisuus on edelleen helposti nykyajan tamilien omaksuttavissa ja näin ollen se jatkaa vaikuttamistaan tamilikulttuurissa.
Nykyaikainen tamilikirjallisuus on kirjavaa vaihdellen intialaisesta nationalismista Subramanya Bharathyn töihin, Kalki Krishnamurthyn historiallisesta romantiikasta radikaaleihin ja sosiaalirealismia edustaviin Pudhumaipithanin ja Jayakanthanin teoksiin sekä Malathi Maithreen ja Kutti Revathin feminismiin. Sujatha, joka on kirjoittanut kirjoja romanttisista romaaneista tieteiskirjallisuuteen, on eräs suosituimmista tamilinkielisistä nykykirjailijoista. Viime vuosina Sri Lankan tamilikirjallisuus on tuottanut useita voimakkaita teoksia, jotka heijastelevat siviilien kokemaa tragediaa vuosien sisällissodan keskellä. Tamileilla on myös runsaasti diaspora-kirjallisuutta.
Kulttuuri > Kuvataiteet ja arkkitehtuuri

Tamilien kuvataiteet yhdistävät kaikkia sen kolmea pääsuuntausta: arkkitehtuuria, kuvanveistoa ja taidemaalausta ja noudattelevat selvästi etelä-aasialaista perinnettä. Kaikkein perinteisin tamilitaide on ainakin nimellisesti uskonnollista, yleensä keskittyen hindulaisuuteen, vaikkakin uskonnollinen elementti on yleensä vain edustamassa universaalia – tai joskus humanistista – teemaa. Klassisia taidemuotoja harjoitetaan yhä eli ne edustavat elävää kulttuuria.
Tärkein tamilien maalausmuoto on tanjore-maalaus, joka kuten nimi kertoo, on saanut alkunsa Tanjoresta (nykyään Thanjavur) 800-luvulla. Maalaus tehdään sinkkioksidilla päällystettyyn vaatteeseen, johon se värjätään ja koristellaan puolijalokivillä sekä kulta- tai hopealangalla. Samantyylisiä, mutta tekotavaltaan erilaisia, ovat temppeleiden seinämaalaukset. Tästä tunnetuin esimerkki on Meenakshin temppeli Maduraissa. Tamilimaalaukset yleensä tunnetaan tyylikkäästä eleganssistaan, rikkaasta värimaailmasta sekä yksityiskohtiin keskittymisestä.
Tamiliveistokset on yleensä tehty pronssiin valamalla tai kivestä (yleensä temppelien yhteydessä). Vanhimmat säilyneet veistokset ovat 600-luvulta. Mahabalipuramin luolaveistokset ja Chola-dynastian aikaiset pronssiveistokset ovat hienoimpia esimerkkejä tamilien veistotaiteesta ja -tyylistä. Erityisen suosittu pronssiveistosten aihe oli Sivan kuvaaminen Nataraja-tanssiasennossa, jossa hän on kuvattuna yksi jalka ylhäällä ja sädekehän ympäröimänä.
Tamilitemppelit itsessään voidaan usein nähdä yhtenä suuren mittakaavan veistoksena. Temppelit tunnetaan erityisesti korkeista torneistaan, joita kutsutaan nimellä gopuram (tai gopura). Ne muodostuvat useista kerroksista, joista jokainen muodostaa oman pienoispyhäkkönsä. Aluksi temppelit olivat yksinkertaisia ja elegantteja, mutta myöhemmin niistä tuli huolitellumpia ja koristeellisempia kuten Brihadisvaran temppeli Thanjavurissa. 1200-luvulta eteenpäin temppelien sisääntuloportit – joita kutsutaan tamilin kielellä gopurameiksi – alkoivat myös kasvaa isommiksi ja koristeellisemmiksi. Erityisesti Chidambaramissa ja Srirangamissa olevien temppeleiden gopuramit ovat erityisen vaikuttavia, täynnä veistoksia ja reliefejä, jotka kuvaavat hindumytologian hahmoja ja tapahtumia.
Kuten intialaisessa taiteessa yleensä, tamilitaide ei perinteisesti harrasta muotokuvausta tai realismia. Pääpaino on teokseen liittyvien ideaalisten prototyyppien ja symbolien kuvaamisessa. Tämä tarkoittaa usein, että pienten yksityiskohtien, kuten käden asennon suunnan, kuvassa olevien eläinten tai puiden, kuvatun vuorokaudenajan tietäminen on tärkeää taideteoksen merkityksen ymmärtämiselle.
Kulttuuri > Uskonto

Useimmat tamilit ovat hinduja, mutta islamilla ja kristinuskolla on myös pitkät perinteet Tamil Nadussa. Suositun legendan mukaan viimeisen Chera-kuninkaan sanotaan kääntyneen muslimiksi ja matkustaneen Arabiaan Muhammadin kumppaniksi (sahaba). Erään varhaisen Pallava-kuninkaan äidin uskotaan olleen kristitty. Eurooppalainen kristinusko korvasi alkuperäisen tamilikristinuskon kokonaisuudessaan 1500-luvulla ja useimmat nykypäivän kristityistä ovat joko protestantteja tai katolilaisia. Jainalaisuus oli yhteen aikaan valtauskonto Tamil Nadussa, mutta se taantui huomattavasti Pallava-dynastian aikana ja nykyään on vain muutamia tuhansia tamilijainalaisia.
Tamilihindulaisuudessa kuten muissakin hindulaisuuden paikallisissa muodoissa, on omia erityispiirteitään. Suosituin jumaluus on Murukan, joka on jo hyvin varhain esiintynyt Sivan pojan Kartikeyan kanssa, mutta joka alun perin on ollut ehkä toinen jumaluus. Mariammanin (Ammanin), jonka ajatellaan polveutuvan vanhoista äitijumalista, palvonta on hyvin yleistä. Cilappatikaramin sankaritarta Kannagia palvotaan paljon, erityisesti Sri Lankassa. Vishnulle, Sivalle, Ganapathille ja muille yleisille hindujumalille pyhitettyjä temppeleitä on paljon. Ayyavazhi-uskonto levisi Tamil Nadun eteläisissä osissa 1800-luvun puolivälissä ja sillä on paljon kannattajia Tirunelvelissa, Thoothukudissa ja Kanyakumarissa.
Maaseudulla Tamil Nadussa palvotaan monia paikallisia jumaluuksia, joita kutsutaan nimellä aiyyan̲ār. Niiden uskotaan olevan paikallisten sankareiden henkiä, jotka suojelevat kylää vaikeuksilta. Näiden palvonta keskittyy usein naḍukkalin – sankarin muistolle pystytetyn kiven – ympärille. Tämä palvonnan muoto mainitaan säännöllisesti klassisessa kirjallisuudessa ja on ilmeisesti siis jäänne antiikkisesta tamiliperinteestä.
Šaivismilla on vahva kannatus tamilien keskuudessa vaikka sen suurimmat kannattaja-alueet ovatkin pohjoisessa. Alvarit ja nayanarit, jotka olivat valtaosin tamileja, olivat tärkeässä asemassa bhakti-perinteen renessanssissa Etelä-Intiassa. 900-luvulla Vishishtadvaita-teorian puolestapuhuja filosofi Ramanuja teki monia muutoksia palvontatapoihin luoden uusia määräyksiä temppelimenoihin ja hyväksyen alempikastiset hindut hänen tärkeimmiksi opetuslapsikseen. Muita tärkeitä tamilien hengellisiä johtajia olivat Vallalar (eli Jothi Ramalinga Swamigal), Ramana Maharshi ja siddharit, jotka olivat ryhmä joogeja. Siddha-lääkintä liittyy myös tamilien šaivismiin. Ramayanan tapahtumat sijoittuvat monilta osin tamilialueille ja legendojen mukaan monet Raman sotilaista olivat tamileja. Ainoa Parashuramalle omistettu temppeli on Tamil Nadussa.
Kulttuuri > Kamppailulajit

Tamililegendan mukaan Chola-, Chera- ja Pandya-kuninkaat kävivät satavuotisen sodan ensimmäisen vuosisadan alussa, jonka aikana he kehittivät täydelliset kamppailulajit. Neljän kamppailulajin oletetaan saaneen alkunsa tästä: kalarippayattu, silambam nillaikalakki, maankombukkalai ja varma kalai, joita kaikkia harjoitetaan nykyään osissa Tamil Nadua ja Keralaa.
Silambam nillaikalakkissa käytetään 1,6-metristä keppiä. Se kehitettiin matkustajille, jotta nämä pystyivät kävelysauvallaan puolustamaan itseään mahdollisia vihollisia vastaan. Sen tekniikat keskittyvät sauvankäyttöön niin ettei sen liike pysähdy sekä sauvan, jalkojen ja vartalon yhdenaikaiseen liikkeeseen. Varma kalaissa opetellaan iskemään vastustajan vartalon elintärkeisiin osiin käsin ja asein, maankombukkalaissa käytetään metallikärkistä peuransarvesta tehtyä asetta. Kalarippayattussa käytetään kaikkia kamppailumuotoja, mukaan lukien aseeton hyökkäys ja hyökkääminen puisilla ja metallisilla aseilla. Kalarippayattun perinne on vahvinta Keralassa.
Antiikkinen tamilien taistelulaji, aseeton härkätaistelu, oli suosittua klassisen aikakauden sotilaiden keskuudessa. Sitä harjoitetaan edelleen osissa Tamil Nadua, erityisesti Alanganallurissa lähellä Maduraita, jossa se tunnetaan nimellä jallikaṭṭu tai mañcuviraṭṭu. Lajin tapahtuma järjestetään vuosittain pongal-juhlan aikoihin.
Instituutiot

Koska tamilit ovat olleet levittäytyneenä useisiin valtioihin läpi historiansa, on olemassa muutamia muodollisia yleisiä tamili-instituutiota. Tärkeimmät tamilien kansalliset toimielimet ovat olleet Tamil Nadun ja Sri Lankan hallitukset, jotka ovat edesauttaneet tamilin kielen käyttöä 1950-luvulta lähtien.
Tamil Nadun politiikan tärkein liike on Periyar Ramasamin perustama ”Itsekunnioituksen liike” (Self-respect Movement), joka perustuu itsekunnioitukselle ja rationalismille ja taistelee kastilaitosta ja alempien kastien syrjintää vastaan. Tamil Nadun kaikkien tärkeimpien poliittisten puolueiden ideologiat perustuvat Itsekunnioituksen liikkeeseen.
Sri Lankassa tamilipolitiikkaa hallitsivat federalistiset liikkeet Federal Partyn (Liittovaltiopuolue, myöhemmin Tamil United Liberation Front, Tamilien yhdistynyt vapautusrintama) johdolla aina 1980-luvun alkuun. 1980-luvulla Sri Lankan tamilipolitiikkaan alkoivat vaikuttaa useiden aseellisten joukkojen suorittamat väkivaltaiset sotatoimet. Tamil Eelamin vapautuksen tiikerit eli Tamilitiikerit nousi näistä ryhmistä tärkeimmäksi 1990-luvulla. 2000-luvulla Tamilitiikerit ovat aina välillä yrittäneet käynnistää neuvotteluja Sri Lankan hallituksen kanssa. Järjestö kontrolloi osia Sri Lankan pohjois- ja itäosista ja on yrittänyt muodostaa alueelle omaa hallintoa, jota se kutsuu Tamil Eelamin hallitukseksi.
1960-luvulla Tamil Nadun hallitus järjesti Tamilien maailmankonferenssin ja kokouksia on järjestetty sen jälkeen säännöllisesti. Vuonna 1999 perustettiin Tamilien maailmankonfederaatio suojelemaan ja edistämään tamilikulttuuria sekä lisäämään yhteenkuuluvuuden tunnetta eri puolilla maailmaa asuvien tamilien välillä. Sen jälkeen konfederaatio on ottanut käyttöön tamilien lipun sekä laulun tamilien ylikansallisiksi symboleiksi. Lipun sanat ovat klassisen runoilijan Kanian Poongundranaarin runon avaussanat: ”Kaikki maat ovat kotimme, kaikki ihmiset ovat sukumme”.
Kirjallisuutta

Bowers, F. (1956). Theatre in the East – A Survey of Asian Dance and Drama. New York: Grove Press.
Casson, L. (1989). The Periplus Maris Erythraei: Text with Introduction, Translation and Commentary. Princeton, Princeton University Press. ISBN 0-691-04060-5.
Chaitanya, Krishna (1971). A history of Malayalam literature. New Delhi: Orient Longman. ISBN 81-250-0488-2.
Coomaraswamy, A. K. (1946). Figures of Speech or Figures of Thought. London: Luzac & Co.
Gadgil, M. & Joshi, N. V. & Shambu Prasad, U. V. & Manoharan, S. & Patil, S. (1997). ”Peopling of India.” In D. Balasubramanian and N. Appaji Rao (eds.), The Indian Human Heritage, pp. 100–129. Hyderabad: Universities Press. ISBN 81-7371-128-3.
Hart, G. L. (1975). The Poems of Ancient Tamil: Their Milieu and their Sanskrit Counterparts. Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-02672-1.
Hart, G. L. (1979). ”The Nature of Tamil Devotion.”  In M. M. Deshpande and P. E. Hook (eds.), Aryan and Non-Aryan in India, pp. 11–33. Michigan: Ann Arbor. ISBN 0-89148-014-5.
Hart, G. L. (1987). ”Early Evidence for Caste in South India.” In P. Hockings (ed.), Dimesions of Social Life: Essays in honor of David B. Mandelbaum. Berlin: Mouton Gruyter.
Mahadevan, Iravatham (2003). Early Tamil Epigraphy from the Earliest Times to the Sixth Century A. D. Cambridge, Harvard University Press. ISBN 0-674-01227-5.
Parpola, Asko (1974). ”On the protohistory of the Indian languages in the light of archaeological, linguistic and religious evidence: An attempt at integration.” In van Lohuizen, J. E. de Leeuw & Ubaghs, J. M. M. (eds.), South Asian Archaeology 1973, pp. 90–100. Leiden: E. J. Brill.
Parpola, Asko (2003). Deciphering the Indus script (2nd ed.). Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-79566-4.
Pillai, Suresh B. (1976). Introduction to the study of temple art. Thanjavur: Equator and Meridian.
Ramaswamy, Sumathi (1998). Passions of the Tongue: language devotion in Tamil India 1891–1970. Delhi: Munshiram. ISBN 81-215-0851-7.
Sastri, K. S. Ramaswamy (2002). The Tamils: The People, Their History and Culture, Vol. 1: An Introduction to Tamil History and Society. New Delhi: Cosmo Publications. ISBN 81-7755-406-9.
Sharma, Manorama (2004). Folk India: A Comprehensive Study of Indian Folk Music and Culture, Vol. 11: Tamil Nadu and Kerala.  New Delhi: Sundeep Prakashan. ISBN 81-7574-141-4.
Sivaram, Rama (1994). Early Chola Art: Origin and Emergence of Style. New Delhi: Navrang. ISBN 81-7013-079-4.
Suryanarayan, V. (2001). ”In search of a new identity”, Frontline 18(2).
Swaminatha Iyer, S. S. (1910). A Brief History of the Tamil Country, Part 1: The Cholas. Tanjore: G. S. Maniya.
Varadpande, M. L. (1992). Loka Ranga: Panorama of Indian Folk Theatre. New Delhi: Abhinav Publications. ISBN 81-7017-278-0.
Wells, Spencer (2002). The Journey of Man: A Genetic Odyssey. Princeton University Press.
Zvebil, K. (1974). The Smile of Murugan: On Tamil Literature of South India. Leiden: Brill. ISBN 90-04-03591-5.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tamil Studies Conference 2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
Tamilnation.org
A Tamil human rights news portal (Arkistoitu – Internet Archive)
Thamizhar Martial Arts
Tamilien diasporan historia
Genocide of Tamils (Arkistoitu – Internet Archive)
Tamil Virtual University – Video gallery (Arkistoitu – Internet Archive)
Tamil Library
Yksityiskohta Chidambaramin temppelistä.
Tamilimies Sri Lankassa.
Tamilibrahmiinipariskunta 1940-luvun puolivälistä.
Useimmat ylämaan tamileista työskentelevät yhä teeplantaaseilla.
Meenakshin temppeli Maduraissa.
Bharata natyam -tanssija Chennaissa.
Tanajoki

| Tanajoki |
| --- | --- |
 Tanajokea tulvan jälkeen (1998).
Alkulähde:  Aberdarevuoristo, Kenia
Laskupaikka:  Formosanlahti, Kipini, Intian valtameri, (2.5385°S, 40.5358°E)
Maat:  Kenia
Pituus:  1 014  km
Valuma-alue:  126 028 km²
Aberdarevuoristo Itä-Afrikan hautavajoaman itäharjanteella on Kenian suurimman joen, vuoristosta itäkaakkoon Intian valtamereen virtaavan Tanajoen alkulähde.
Tanajoki on Kenian pisin joki. Joen pituudeksi mainitaan lähteestä riippuen 708–1 014 kilometriä. Joen katsotaan alkavan Aberdarevuoristosta. Osan joen yläjuoksun sivuhaaroista alkaa Mount Kenyalta. Tanajoen valuma-alueen laajuudeksi mainitaan esimerkiksi 126 028 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa kulkee Aberdarevuoriston itärinteellä Nyerin piirikunnassa. Tärkeimpiä Tanajokeen laskevia sivujokia ovat Chania, Thika, Sagana, Thiba ja Mutonga.
Tanajokeen ja sen patoaltaisiin rakennetut  vesivoimalat, joita KenGen (Kenya Electricity Generating Company Limited) operoi, tuottavat keskimäärin 40–64 prosenttia Kenian sähkötarpeesta. Joen valuma-alueen vettä hyödynnetään myös taajamien talousvetenä sekä maatalouden kasteluveden lähteenä. Esimerkiksi Tanajoen yläjuoksun valuma-alueen lounaispuolella sijaitseva Kenian pääkaupunki Nairobi hankkii 70–80 % juomavedestään Ndakainin tekojärveltä, tarvittaessa vettä otetaan myös Sasumuan ja Ruirun tekojärvistä.
Lopulta joki laskee Intian valtameren Formosanlahdella, Kipinin kaupungin eteläpuolella. Aiempi laskukohta ja  joen suu oli noin 32 kilometriä lounaampana. Joen suistoalue ulottuu sinne nykyäänkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tanajoki Wikimedia Commonsissa
Hussein Gadain, Nicolas Bidault, Linda Stephen, Ben Watkins, Maxx Dilley, ja Nancy Mutunga, 2006: Reducing the Impacts of Floods through Early Warning and Preparedness: A Pilot Study for Kenya. Tanajokeen keskittyvä luku 6 (pp 165-202) teoksessa Natural Disaster Hotspots Case Studies. The World Bank. Disaster Risk Management Series No.6. Washington, D.C. ISBN 0-8213-6332-8
Tampereen Liikenne (yritys)

Tampereen Liikenne Oy, vuodesta 1949 Takra Oy, oli Tampereella toiminut, linja-autoliikennettä harjoittanut yritys. Yhtiö hoiti toimintavuosinaan pääosan Tampereen kaupunkiliikenteestä, mutta se ajoi myös kaukolinjoja Tampereelta Helsinkiin ja Lahteen sekä maaseutulinjoja Kangasalle, Valkeakoskelle ja Ylöjärvelle.
Aiheesta muualla

Suomen suurin autohallitalo valmistumassa Tampereelle. Tampereen Liikenne Oy:n autohallit otettaneen vuoden vaihteessa käytäntöön, Aamulehti, 19.11.1939, nro 313, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Antti Tani

Antti Johannes Tani (3. elokuuta 1918 Hämeenlinna – 30. maaliskuuta 2017 Kouvola) oli suomalainen talvi- ja jatkosodan hävittäjälentäjä joka saavutti 21,5 ilmavoittoa 272 sotalennolla jatkosodan vuosina 1941−1944. Siviiliammatiltaan hän oli kelloseppä.
Valkealassa ja Kouvolassa kasvanut Tani kävi Ilmasotakoulun 1938–1940 ja hänet komennettiin helmikuussa 1940 Lentolaivue 28:aan joka oli saanut kalustokseen Ranskasta hankittuja Morane-Saulnier M.S.406-hävittäjiä. Jatkosodan alkaessa Tani lensi Moranella tiedustelu- ja suojauslentoja saavuttaen tällä koneella seitsemän ilmavoittoa. Huhtikuussa 1943 hän siirtyi Lentolaivue 34:ään, jolla oli kalustona Messerschmitt Bf 109 G -hävittäjät. Näillä Tani saavutti loput ilmavoittonsa osallistuessaan Kymin lentokentältä käsin Suomenlahden ilmataisteluihin sekä Kotkan puolustukseen ja kesällä 1944 Kannaksen torjuntataisteluihin.
Sodan päätyttyä Tani jäi ilmavoimien palvelukseen lentäjäksi aina vuoteen 1955 saakka ja yleni lentomestariksi. Hän toimi myös Utin lentokentän lennonjohtajana. Palveluksesta erottuaan hän palasi takaisin aikaisempaan siviiliammattiinsa ja toimi kelloseppänä Kouvolassa. Tani kuoli Kouvolassa 98-vuotiaana keväällä 2017.