Yhdysvaltain Haitin miehitys
Miehitys

Heinäkuussa 1915 vallassa ollut kenraali Vilbrun Guillaume Sam vangitutti poliittisia vastustajiaan pääkaupunki Port-au-Princen mulattiyhteisöstä. Maan pohjoisosien kapinan levitessä Guillaume teloitutti 167 vankiaan ja pakeni sittemmin maan Ranskan lähetystöön. Kun tieto teloituksista levisi raivostunut väkijoukko tunkeutui lähetystöön, presidentti raahattiin kadulle ja hakattiin kappaleiksi. Kaupungin satamassa oli yhdysvaltalainen sota-alus, jonka päällikkö lähetti ilman erillisiä ohjeita merijalkaväkensä kaupungin kaduille aloittaen näin lähes 20 vuotta kestäneen miehityskauden Haitissa. Yhdysvaltalaiset ottivat haltuunsa maan tullilaitoksen, internoivat saksalaiset ja takavarikoivat heidän omaisuutensa. Haitin kongressi valitsi presidentiksi Yhdysvaltojen kannattaman mulatti Philippe Sudré Dartiguenaven. Vuonna 1916 otettiin käyttöön monia haitilaisia orjuudesta muistuttanut pakkotyövelvollisuus eli corvée, jota sovellettiin lähinnä tienrakennukseen. Haiti julisti myös sodan Saksalle vuonna 1918 Yhdysvaltojen ohjeistuksesta. Samana vuonna tuli voimaan uusi perustuslaki, joka kasvatti presidentin valtaa kongressin kustannuksella. Laki salli nyt myös ulkomaalaisten maanomistuksen Haitissa ja tuolloin sovittiin myös Yhdysvaltojen miehityksen päättymisvuodeksi 1936. Maanomistuslain myötä yhdysvaltalaiset investoinnit maassa kasvoivat nopeasti. Haiti Sugar Company eli HASCO sai suuria maa-alueita usein siitäkin huolimatta, että niiltä karkotettiin pientalonpoikia.
Haitin armeija ei vastustanut yhdysvaltalaisia miehitysjoukkoja. Sen sijaan maan talonpojat alkoivat muodostaa niin sanottuja cascos-ryhmiä vastarinnan järjestämiseksi. Vuonna 1918 vallitsi jälleen täysi kapinatila. Pohjoisessa tuhansia kapinallisia komensi entinen upseeri Charlemagne Péralte. Yhdysvaltojen kouluttamat ja tukemat santarmit eivät pärjänneet kapinallisia vastaan, vaan maahan jouduttiin tuomaan lisää merijalkaväkeä Yhdysvalloista. Péralte johti kapinallisia aina marraskuuhun 1919 saakka, jolloin hänet lopulta ammuttiin. Taisteluissa oli saanut surmansa 2 000 talonpoikaa ja muutamia kymmeniä merijalkaväen jäseniä. Péralten kuoleman jälkeen levitettiin valokuvaa hänen oveen sidotusta ruumiistaan, jotta kapinalliset todella uskoisivat johtajansa kuolleen. Sen sijaan valokuva teki Péralteesta marttyyrihahmon. Péralteen seuraaja Benolt Batraville johti kapinaa vielä kevääseen 1920 saakka, jolloin hänkin tuli ammutuksi. Kapina oli viimein tukahdutettu.
Vaikka avoin kapinointi oli saatu tukahdutettua, miehityksen vastainen mieliala kasvoi. Miehitystä arvosteltiin maan lehdistössä ja nousseen kansallismielisyyden ohessa perustettiin yhdistyksiä, kuten L’Union Patrique ja L’Union Nationaliste. Monesti miehityksen vastaiseen mielialaan vaikutti Yhdysvaltojen miehitysjoukkojen usein rasistinen suhtautuminen paikallisiin. Samalla se kuroi umpeen haitilaisten omia asenteita ihonväriin liittyen ja ero mustien ja mulattien välillä pieneni yhteisen miehitysvastaisuuden myötä. Uutena ilmiönä nousi esimerkiksi négritude-ajattelu, joka korosti mustien erityislaatuisuutta. Ajattelu ajoi haitilaisten afrikkalaista menneisyyttä ja sitä edusti esimerkiksi vuonna 1932 perustettu kulttuurikriittinen Les Griots -ryhmä. Ryhmän jäseniin kuului esimerkiksi tuleva presidentti François Duvalier. Uutta kiinnostusta osoitettiin esimerkiksi haitin kieleen ja voodoohon.
Philippe Sudré Dartiguenaven kausi presidenttinä päättyi vuonna 1922 ja hänen seuraajakseen nousi Louis Borno. Vallanvaihdos oli maan historiassa vasta toinen kerta, kun valta siirtyi presidentiltä toiselle perustuslain mukaisesti. Bornon hallinto vainosi kansallismielisiä poliitikkoja, lehdistöä ja älymystöä. Hallinto toteutti osittain Yhdysvaltojen toiveesta myös voodoon vastaisen kampanjan. Voodoo-pappeja pidätettiin ja alttareita tuhottiin. Toisaalta hallinto myös rakennutti Yhdysvaltojen tuella kouluja, sairaaloita, teitä ja siltoja. Levottomuudet kytivät kuitenkin edelleen pinnan alla. Vuonna 1929 ne purkautuivat Bornon vastaisina opiskelijamielenosoituksina, jotka laajenivat mellakoinniksi. Les Cayesissa merijalkaväki avasi tulen mielenosoittajia vastaan surmaten parikymmentä mielenosoittajaa, mikä kärjisti tilannetta. Yhdysvaltain presidentti Herbert Hoover päätti lopulta lähettää Haitiin miehitystä arvioimaan niin sanotun Forbesin komission, joka arvosteli etenkin haitilaisten sivuttamista hallinnossa. Bornon presidenttikausi päättyi vuonna 1930. Hänen seuraajansa oli kansallismielisempi Sténio Vincent, joka aloitti neuvottelut miehityksen purkamisesta.