stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alfredo Di Stéfano
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfredo Di Stéfano Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Luis Molowny John Toshack | Real Madridin päävalmentaja 1982–1984 1990–1991 | Seuraaja: Amancio Amaro Radomir Antić |
Kultainen pallo (Ballon d’Or)
1956: Stanley Matthews • 1957: Alfredo Di Stéfano • 1958: Raymond Kopa • 1959: Alfredo Di Stéfano • 1960: Luis Suárez • 1961: Omar Sivori • 1962: Josef Masopust • 1963: Lev Jašin • 1964: Denis Law • 1965: Eusébio • 1966: Bobby Charlton • 1967: Flórián Albert • 1968: George Best • 1969: Gianni Rivera • 1970: Gerd Müller • 1971: Johan Cruijff • 1972: Franz Beckenbauer • 1973: Johan Cruijff • 1974: Johan Cruijff • 1975: Oleh Bloh’in • 1976: Franz Beckenbauer • 1977: Allan Simonsen • 1978: Kevin Keegan • 1979: Kevin Keegan • 1980: Karl-Heinz Rummenigge • 1981: Karl-Heinz Rummenigge • 1982: Paolo Rossi • 1983: Michel Platini • 1984: Michel Platini • 1985: Michel Platini • 1986: Ihor Bjelanov • 1987: Ruud Gullit • 1988: Marco van Basten • 1989: Marco van Basten • 1990: Lothar Matthäus • 1991: Jean-Pierre Papin • 1992: Marco van Basten • 1993: Roberto Baggio • 1994: Hristo Stoitškov • 1995: George Weah • 1996: Matthias Sammer • 1997: Ronaldo • 1998: Zinédine Zidane • 1999: Rivaldo • 2000: Luís Figo • 2001: Michael Owen • 2002: Ronaldo • 2003: Pavel Nedvěd • 2004: Andri Ševtšenko • 2005: Ronaldinho • 2006: Fabio Cannavaro • 2007: Kaká • 2008: Cristiano Ronaldo • 2009: Lionel Messi • 2016: Cristiano Ronaldo • 2017: Cristiano Ronaldo • 2018: Luka Modrić • 2019: Lionel Messi • 2020: ei jaettu 2021: Lionel Messi • 2022: Karim Benzema • 2023: Lionel Messi • 2024: Rodrigo Hernández
Espanjan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1962
1 Araquistáin |
2 Sadurní |
3 Carmelo |
4 Collar |
5 del Sol |
6 Di Stéfano |
7 Echeberría |
8 Garay |
9 Gento |
10 Gracia |
11 Rivilla |
12 Peiró |
13 Pachín |
14 Puskás |
15 Eulogio |
16 Reija |
17 Rodri |
18 Adelardo |
19 Santamaría |
20 Segarra |
21 Suárez |
22 Vergés |
Valmentaja Herrera
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat 
Di Stéfano siirtyi River Platessa juniori-ikäisestä ammattilaiseksi Argentiinan pääsarjaan.
Difenyylimetaani

| Difenyylimetaani |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  101-81-5
PubChem CID:  7580
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C13H12
Moolimassa:  168,234 g/mol
Sulamispiste:  25,4 °C
Kiehumispiste:  264,3 °C
Tiheys:  1,006 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen liukenematon, liukenee orgaanisiin liuottimiin
Difenyylimetaani eli bentsyylibentseeni (C13H12) on orgaaninen yhdiste, jossa metaaniin on liittynyt kaksi fenyyliryhmää. Difenyylimetyyliryhmää nimitetään yleisemmin bentshydryyliksi.
Difenyylimetaania valmistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1871 bentsyylikloridin ja bentseenin välisellä reaktiolla sinkin tai kupari(I)oksidin läsnä ollessa. Kyseisellä Friedel–Crafts-reaktiolla yhdistettä tuotetaan nykyäänkin teollisesti, joskin katalyyttinä käytetään tyypillisesti alumiinikloridia, joskus myös rikkihappoa tai polyfosforihappoja tai muita happokatalyyttejä. Difenyylimetaania voidaan tuottaa myös bentseenin ja bentsaldehydin välisellä reaktiolla.
Difenyylimetaani voi reagoida sekä alifaattisen että aromaattisen yhdisteen tavoin. Yhdistettä voidaan käyttää synteettisen kemian lähtöaineena esimerkiksi hapettamalla hapen ja kromi- tai typpihapon avulla saadaan bentsofenonia ja katalyyttisellä vetypelkistyksellä disykloheksyylimetaania. Difenyylimetaanilla on kurjenpolvien kaltainen tuoksu minkä vuoksi sitä käytetään hajusteena saippuoissa. Muita käyttökohteita yhdisteellä on muun muassa polymeeri- ja väriaineteollisuudessa.
Bentshydryyliyhdisteitä

Difenyylimetaanin johdannainen bromidifenyylimetaani (C13H11Br) eli bentshydryylibromidi on eräs synteettisten antikolinergien ja antihistamiinien valmistuksessa yleisesti käytettävä yhdiste.
Aiheesta muualla

PubChem: Difenyylimetaani (CID 7580) (englanniksi)
ChemSpider: Difenyylimetaani (7299)[vanhentunut linkki] (englanniksi)
ChemBlink: Diphenylmethane (englanniksi)
Irlannin kapina 1641

Irlannin kapina 1641 oli Irlannin Ulsterissa puhjennut kapina, jossa katoliset nousivat alueelle edellisten vuosikymmenten aikana asettuneita englantilais- ja skotlantilaistaustaisia protestanttisia maanomistajia vastaan. Kapina oli osa Irlannin katolisten käymää yksitoistavuotista sotaa. Kansannousun seurauksena Irlannin katoliset perustivat vuonna 1642 Kilkennyn konfederaation. Maa oli sen jälkeen koko 1640-luvun ajan Englannin sisällissodan aiheuttaman sekasorron vallassa.
Taustat

Perinteisen käsityksen mukaan vuoden 1641 kapina oli reaktio 1600-luvun alussa toteutettuun Ulsterin uudisasutukseen, jossa katolisen väestön tilalle pyrittiin tuomaan protestanttisia uudisasukkaita, joskin uudempi historiantutkimus on etsinyt kapinalle muitakin syitä. Irlantia oli koko 1630-luvun pitänyt kurissa ankara käskynhaltija Straffordin jaarli Thomas Wentworth. Hän kuitenkin joutui kuningas Kaarle I:n epäsuosioon, joten hänet kutsuttiin takaisin Englantiin vuoden 1640 lopulla ja teloitettiin seuraavana vuonna. Samassa yhteydessä hänen armeijansa hajotettiin. Tämä ja kuningas Kaarlen valtataistelu parlamentin kanssa tarjosivat irlantilaisille tilaisuuden yrittää jälleen kerran vapautua Englannin vallasta.
Kapina

Sir Phelim O’Neillin johtama joukko irlantilaisia aatelisia suunnitteli vallankaappauksen, joka oli tarkoitus käynnistää 23. lokakuuta 1641. Suunnitelmana oli vallata kaikki Irlannin linnakkeet ja varuskunnat. O'Neillin vapaaehtoisarmeijaan kuului lähes 30 000 miestä, jotka olivat aseistautuneet muun muassa veitsin, viikattein ja heinähangoin. Suunnitelman toteutus onnistui vain osittain, sillä viime hetkellä tapahtuneen ilmiannon ansiosta englantilaiset onnistuivat estämään Dublinin valtaamisen. Vajaassa viikossa Phelim O’Neillin komentamat joukot onnistuivat ilman suurta verenvuodatusta ottamaan haltuunsa pääosan Ulsteria.
Tapahtumat riistäytyivät kuitenkin pian käsistä, kun osa kaappaukseen osallistuneista katolisista alkoi soveltaa oman käden oikeutta. Syntyi väkivaltainen kansannousu, jossa katoliset alkoivat surmata, ryöstää ja karkottaa Ulsterin protestanttista väestöä. Monet kodeistaan ajetut protestantit lähtivät kohti Dublinia mutta kuolivat matkalla nälkään, kärsimyksiin ja kylmyyteen. Vuoden loppuun mennessä protestantteja kuoli noin 10 000. Historiantutkijat ovat arvioineet, että kapinan yhteydessä olisi saanut surmansa kaikkiaan noin 12 000 Irlannin tuolloin 40 000:stä protestanttisesta asukkaasta, joskin osa saattoi kaatua taisteluissa.
Kapinaa ryhtyi kukistamaan Ormonden herttua James Butler, joka kokosi Dubliniin armeijaa Ulsterista paenneista protestanteista. Hän sai apujoukoiksi 1 000 miestä Englannista ja keväällä 1642 lisäksi 2 500 miestä Skotlannista. Vuoden 1642 aikana hän sai vähitellen vallatuksi Ulsterin takaisin kapinallisilta. Kapinallisten johtaja Phelim O’Neill osoittautui komentajana melko epäpäteväksi, ja hän luovuttikin paikkansa sukulaiselleen Owen Roe O’Neillille, kun tämä kutsun saatuaan heinäkuussa 1642 saapui mannermaalta Irlantiin.
Kapina muuttuu sodaksi

Kapina muuttui osaksi suurempaa sodankäyntiä, kun Englannin sisällissota alkoi vuonna 1642. Samana vuonna Irlannin roomalaiskatolinen papisto piti Kilkennyssä kirkolliskokouksen. He vannoivat Kilkennyn konfederaation valan ja pyysivät kaikkia Irlannin katolisia liittymään liittoon. Konfederaatioon liittyneet lupasivat noudattaa liiton korkeimman neuvoston määräyksiä ja vannoivat uskollisuutta Kaarle I:lle, jota he pitivät parhaana turvana katolisuutta vastustavaa Englannin parlamenttia vastaan. Konfederaation kokouksessa myöhäissyksyllä 1642 nimettiin Irlannille hallitus, ja uudelleen värvättyä sotaväkeä johtamaan nimitettiin useita kenraaleja.
Kuninkaan ja parlamentin väliset jännitteet johtivat lokakuussa 1642 Englannissa sisällissodan puhkeamiseen. Sodan vuoksi Irlanti ajautui sekavaan tilanteeseen. Osaa maasta hallitsivat kuningas Kaarlelle uskolliset Ormonden joukot, osaa Englannin parlamenttia tukenut Ulsterin skottien armeija ja osaa Irlannin katolisten vastaperustetun Kilkennyn konfederaation joukot. Englannin sisällissodassa konfederaatio tuki kuningasta. Sotaa jatkui vuoteen 1649, jolloin Oliver Cromwell valloitti Irlannin ja murskasi kaiken vastarinnan. Cromwellin valloituksen jälkeen asetettiin lokakuussa 1652 erityinen oikeusistuin tuomitsemaan vuoden 1641 kapinan johtajia. Noin kaksisataa tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin, joukossa Phelim O’Neill. Tuhansia kapinallisia vietiin myös Länsi-Intian orjamarkkinoille, ja katolisilta irlantilaisilta riistettiin laajoja maa-aloja, jotka luovutettiin englantilaisille uudisasukkaille. Kaarle II vahvisti maananastukset.
Ormonden herttua James Butler, William Wissingin maalaus 1680-luvun alkupuolelta.
Dietyylioksalaatti

| Dietyylioksalaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  95-92-1
PubChem CID:  7268
SMILES:  CCOC(=O)C(=O)OCC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H10O4
Moolimassa:  146,14 g/mol
Sulamispiste:  -38,5 °C 
Kiehumispiste:  185,4 °C 
Tiheys:  1,078 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 3,6 g/l (25 °C)
    
Dietyylioksalaatti eli dietyylietaanidioaatti (C6H10O4) on oksaalihapon ja etanolin muodostama esteri. Yhdistettä käytetään orgaanisessa synteesissä ja liuottimena.
Ominaisuudet ja valmistus

Dietyylioksalaatti on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Se liukenee vain vähäisissä määrin veteen ja hydrolysoituu hitaasti etanoliksi ja oksaalihapoksi. Paremmin yhdiste liukenee etanoliin, asetoniin ja muihin orgaanisiin liuottimiin.
Dietyylioksalaattia valmistetaan vedettömästä oksaalihaposta ja etanolista.
Käyttö

Dietyylioksalaattia käytetään valmistettaessa muita yhdisteitä, kuten lääkkeitä ja hajusteita. Se reagoi happamia α-vetyjä sisältävien esterien kanssa Claisen-kondensaatiolla, esimerkiksi dietyylioksalaatin ja etyyliasetaatin välisessä reaktiossa muodostuu dietyylioksaloasetaattia. Dietyylioksalaattia voidaan käyttää myös liuottimena ja se liuottaa nitroselluloosaa, selluloosaestereitä ja -eettereitä sekä eräitä hartseja.
Aiheesta muualla

ChemBlink: Diethyl oxalate (englanniksi)
Dietyylioksalaatin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.
Dihiilimonoksidi

| Dihiilimonoksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  12071-23-7
PubChem CID:  189691
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2O
Moolimassa:  40,02 g/mol
Dihiilimonoksidi (C2O) on erittäin reaktiivinen hiilen ja hapen muodostama molekyyli. Aine on radikaali, koska happeen sitoutumattomalla hiiliatomilla on vapaa elektronipari. Dihiilimonoksidia muodostuu, kun hiilisuboksidia säteilytetään. Samalla syntyy myös hiilimonoksidia. Dihiilimonoksidiradikaali voi hajota hiileksi ja hiilimonoksidiksi.
Dihiilimonoksidia on tavattu useiden muiden maapallolla harvinaisten yhdisteiden lisäksi tähtienvälisestä avaruudesta, ja se on osa  tähtienvälistä ainetta.
Differentiaalioperaattori

Matematiikassa differentiaalioperaattori on derivoituvaan funktioon kohdistuva operaattori. Se palauttaa funktion derivaatan. Differentiaalioperaattori on lineaarinen.
Merkintöjä

Useimmiten differentiaalioperaattoria käytetään kun halutaan ottaa funktion derivaatta. Yleisesti käytettyjä merkintöjä ovat:
Ensimmäisille derivaatoille käytetään yllä olevia merkintöjä, mutta korkeammat derivaatat merkitään seuraavasti:
Merkintätavan D kehitti ja käytti Oliver Heaviside, joka tarkasteli differentiaalioperaattoreita muotoa
tutkiessaan differentiaaliyhtälöitä.
Yksi useimmiten käytetty differentiaalioperaattori on Laplacen operaattori, joka määritellään
Toinen paljon käytetty operaattori on  Θ-operaattori, jonka määritelmä on
Kirjallisuutta

Michael Taylor: Partial Differential Equations - Basic Theory. Määritä julkaisija! ISBN 0-387-94654-3  (englanniksi)
Irmeli

| Irmeli, Irmelin |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Irmeli: 31. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  Irmelin: 31. maaliskuuta
– ortodoksinen:  Irmeli: 4. syyskuuta
Muunnelmia:  Irma, Emma
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  germ. Irmin ja Ermen
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Irmeli on suomalainen naisen etunimi. Suomalaisessa kalenterissa Irmelin ja Irman nimipäivä on 31. maaliskuuta. Muun muassa Saksassa ja Ruotsissa nimi esiintyy muodossa Irmelin, joka esiintyy myös suomen­ruotsalaisessa kalenterissa. Nimi on germaanista alku­perää ja johtuu mahtavaa tai suurta tarkoittavasta sanasta irmin. Nimi Emma on muunnos samasta nimestä.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä 33 760 naista saanut nimekseen Irmeli ja noin 180 nimen Irmelin.
Tunnettuja Irmeleitä ja Irmelinejä

Listan henkilöt ovat suomalaisia.
Irmeli Castrén, toimittaja
Irmeli Heinänen, näyttelijä
Irmeli Jung, valokuvaaja
Irmeli Kaunisto, kuvataiteilija
Irmeli Leskinen, jalkapalloilija
Irmeli Mäkelä, laulaja
Irmeli Mäkipää, keihäänheittäjä
Irmeli Niemi, kirjallisuuden tutkija
Irmeli Ruponen, kestävyysjuoksija
Irmelin Sandman Lilius, suomenruotsalainen kirjailija
Irmeli Takala, lääkäri ja Kokoomuksen ent. kansanedustaja
Irmeli Visanti, arkkitehti
Irmeli Vuorela, geologi
Kuvitteellisia Irmeleitä

Irmeli, Sinikka Nopolan luoma hahmo, esimerkiksi kuunnelmassa Päivi ja Irmeli kohtaavat Jorma Ollilan (2004)
Irmeli, Ville Salmisen elokuvan Irmeli, seitsentoistavuotias (1947) päähenkilö
Irmeli Laakso, Virtauksen kaupunginhallituksen puheenjohtaja tv-sarjassa Uusi päivä
Irmeli Venes, nuori sihteeri, Mieheke-elokuvan naispäähenkilö
Dietyylisukkinaatti

| Dietyylisukkinaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Dietyylibutaanidioaatti
CAS-numero:  123-25-1
PubChem CID:  31249
SMILES:  CCOC(=O)CCC(=O)OCC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H14O4
Moolimassa:  174,192 g/mol
Sulamispiste:  -20,6 °C
Kiehumispiste:  216,5 °C
Tiheys:  1,04 g/cm3
Liukoisuus veteen:  2 g/l (25 °C) 
Dietyylisukkinaatti (C8H14O4) on meripihkahapon ja etanolin muodostama esteri. Yhdistettä käytetään teollisuudessa liuottimena, muovien stabilisaattorina ja orgaanisessa kemiassa synteesien lähtöaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dietyylisukkinaatti on väritön kirkas neste, jolla on makea hedelmien kaltainen tuoksu. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Dietyylisukkinaatin rakennekaava on  CH3CH2OCO(CH2)2COOCH2CH3, taitekerroin 1,419–1,421 ja leimahduspiste 90 °C (c.c.).
Valmistus ja käyttö

Dietyylisukkinaattia voidaan valmistaa esteröimällä meripihkahappoa ja etanolia happaman katalyytin kuten rikkihapon läsnä ollessa. Prosessissa muodostuu ensimmäisessä vaiheessa etyylisukkinaattia, joka esteröityy vielä toisen etanolimolekyylin kanssa dietyylisukkinaatiksi. Yhdistettä voidaan valmistaa myös niin kutustulla Crum-Brown-Walker menetelmällä, jossa monoetyylimalonaatin kaliumsuolaa elektrolysoidaan.
Dietyylisukkinaattia voidaan käyttää liuottimena muun muassa metallipintojen puhdistuksessa ja maaleissa.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Diethyl succinate (englanniksi)
ChemBlink: Diethyl succinate (englanniksi)
Dietanoliamiini

| Dietanoliamiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-(2-hydroksietyyliamino)etanoli
CAS-numero:  111-42-2
PubChem CID:  8113
SMILES:  C(CO)NCCO 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H11NO2
Moolimassa:  105,138 g/mol
Sulamispiste:  28 °C
Kiehumispiste:  271 °C
Tiheys:  1,097 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hyvin veteen
    
Dietanoliamiini eli 2,2'-iminodietanoli (C4H11NO2) on alkoholin ja amiinin funktionaaliset ryhmät sisältävä orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa korroosionestoaineena ja syntetisoitaessa muita kemikaaleja.
Ominaisuudet

Dietanoliamiini on huoneenlämpötilassa helposti vetistyviä värittömiä tai valkoisia kiteitä. Ne liukenevat helposti veteen, etanoliin, dietyylieetteriin ja bentseeniin. Yhdisteen vesiliuos on emäksinen. Dietanoliamiini reagoi happojen kanssa muodostaen ensin suoloja, jotka kuumennettaessa muodostavat amideja. Hiilidioksidin kanssa reagoidessaan dietanoliamiini muodostaa karbamaattiyhdisteen.
Valmistus ja käyttö

Dietanoliamiinia valmistetaan etyleenioksidin ja ammoniakin välisellä reaktiolla. Tässä reaktiossa muodostuu dietanoliamiinin lisäksi myös etanoliamiinia ja trietanoliamiinia. Nämä voidaan erottaa toisistaan fraktioivalla tislauksella. Muodostuvien etanoliamiinijohdannaisten suhteeseen voidaan vaikuttaa etyleenioksidin ja ammoniakin määrien suhteella ja kierrättämällä muodostunutta monoetanoliamiinia takaisin reaktoriin.
Dietanoliamiinia käytetään teollisuussovellutuksissa korroosionestoaineena. Sitä käytetään myös poistamaan hiilidioksidia ja rikkivetyä maakaasun joukosta. Dietanoliamiini on useiden muiden kemikaalien tuotannon lähtöaine. Siitä valmistetaan muun muassa morfoliinia kuumentamalla väkevän rikkihapon kanssa, glyfosaattia, atsiridiinia, pesuaineita, pinta-aktiivisia aineita ja lääkeaineita.
Aiheesta muualla

Dietanoliamiinin kansainvälinen kemikaalikortti
Dietanoliamiinin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.
Human Metabolome Database (HMDB): Diethanolamine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Diethanolamine (englanniksi)
ChemBlink: Diethanolamine (englanniksi)
Difluoridikloorimetaani

| Difluoridikloorimetaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  75-71-8
PubChem CID:  6391
SMILES:  C(F)(F)(Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CCl2F2
Moolimassa:  120,91 g/mol
Sulamispiste:  −158 °C
Kiehumispiste:  −29,8 °C
Tiheys:  1,486 g/cm3 (−30 °C)
Liukoisuus veteen:  Veteen 0,3 g/l (20 °C)
Difluoridikloorimetaani eli diklooridifluorimetaani tai freon-12 (CCl2F2) on CFC-yhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Aikaisemmin sitä on käytetty muun muassa kylmäaineena, mutta sen käytöstä on luovuttu, koska se aiheuttaa otsonikatoa. Difluoridikloorimetaani kuuluu Montrealin pöytäkirjassa kiellettyihin yhdisteisiin, ja sen käyttö on ollut kiellettyä vuodesta 1996 alkaen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa difluoridikloorimetaani on väritöntä ja ilmaa raskaampaa kaasua, joka voidaan nesteyttää. Sillä on hieman dietyylieetteriä muistuttava ominaishaju. Yhdiste liukenee erittäin niukasti veteen ja hyvin useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Difluoridikloorimetaani ei pala ja on kemiallisesti hyvin inertti yhdiste. Difluoridikloorimetaani ei ole erityisen myrkyllistä, mutta voi suurina annoksina hengitettynä aiheuttaa sydämen rytmihäiriöitä ja vaikutuksia keskushermostossa johtaen sekavuuteen ja uneliaisuuteen.
Valmistus ja käyttö

Difluoridikloorimetaania on valmistettu tetrakloorimetaanin ja vetyfluoridin välisellä reaktiolla tai klooraamalla ja fluoraamalla metaania. Yhdistettä on käytetty muun muassa kylmälaitteissa jäähdytysaineena, vaahdotusaineena vaahtomuovien valmistuksessa sekä aerosoleissa painetta aikaansaavana yhdisteenä. Yhdisteen käytön kylmälaitteissa on korvannut muun muassa tetrafluorietaani.
Digitaalinen kulttuuri

Digitaalinen kulttuuri koostuu joukosta tapoja ja tottumuksia viestiä, pitää yhteyttä sekä tulkita ja rakentaa merkityksiä tietokoneiden ja  -verkkojen äärellä. Digitaalisessa kulttuurissa on sekä oppialana, toimintana että ilmiönä kyse laaja-alaisesta eri kestoisten aikatasojen ja asioiden yhteisvaikutuksesta, joka näkyy muun muassa taiteen, viestinnän, viihteen ja opetuksen kentillä.
Digitaalinen kulttuuri tutkimusalana keskittyy käsittelemään monitieteellisesti, sekä kulttuurin käynnissä olevia muutoksia, että uusia digitaalisen viestinnän, taiteen, viihteen ja opetuksen muotoja. Opiskelijoille tarjotaan käsitteellistä valmiutta ymmärtää digitaalistuvan kulttuurin ilmiöitä, mutta myös käytännön tietoja ja taitoja, joita toiminta digitaalisessa ympäristössä vaatii. Digitaalinen kulttuuri on tieteenalana lähtöisin taiteen-, kulttuurintutkimuksen ja kulttuurihistorian piiristä. Digitaalista kulttuuria voi opiskella Suomessa esimerkiksi Turun yliopiston humanistisen tiedekunnan Kulttuurituotannon ja maisemantutkimuksen koulutusohjelman kulttuurin oppiaineessa Porin yliopistokeskuksessa tai Jyväskylän yliopiston digitaalisen kulttuurin maisteriohjelmassa.
Kirjallisuutta

Gere, Charlie: Digitaalinen kulttuuri.  ((Digital culture, 2002.) Suomentaneet Raine Koskimaa ym. Julkaisija: Eetos ry)  Turku:  Faros, 2006.  ISBN 952-99497-2-3
Järvinen, Aki & Mäyrä, Ilkka (toim.): Johdatus digitaaliseen kulttuuriin.  (Taide & viestintä)  Tampere:  Vastapaino, 1999.  ISBN 951-768-059-7
Järvinen, Aki: Hyperteoria: Lähtökohtia digitaalisen kulttuurin tutkimukselle.  (Nykykulttuurin tutkimusyksikön julkaisuja 60)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1999.  ISBN 951-39-0366-4
Intialainen keittiö

Tandoori-kanaa
Länsi-intialaista uppopaistettua pikaruokaa, batata vadaa.
Intialainen keittiö kattaa laajan ja väkirikkaan Intian hyvin monenlaiset maantieteelliset ja ilmastolliset olot, pitkän historian sekä useita uskontoja ja kulttuureja. Tämän vuoksi Intiassa voidaan sanoa olevan useita ruokakulttuureita. Intialaiselle ruoalle on tyypillistä suurten alueellisten erojen lisäksi runsas mausteiden käyttö ja uskontojen määräämät rajoitukset. Intian ruokakulttuuri on saanut aikojen kuluessa vaikutteita etenkin maan vallanneilta moguleilta, mutta myös arabeilta, iranilaisilta ja kiinalaisilta.
Uskonnon vaikutus ja kasvissyönti

Uskonnoista intialaiseen ruokaan vaikuttavat eniten hindulaisuus ja islam. Hindulaisuus kieltää naudanlihan syönnin, ja Intian eteläosien sekä Gujaratin hindut noudattavat tiukkaa kasvisruokavaliota. Vuonna 2006 intialaisista oli kasvissyöjiä tai laktovegetaristeja 31 prosenttia ja lakto-ovo-vegetaristeja 9 prosenttia, naiset ja iäkkäät useammin kuin miehet ja nuoret. Uskonnollisista hinduista kasvissyöjiä oli 43 prosenttia ja sekulaareista 28 prosenttia. Islam kieltää muslimeilta sianlihan.
Monissa Intian osavaltioissa naudanlihan käyttö ravinnoksi on laitonta. Maaliskuussa 2015 kieltolaki astui voimaan Maharashtran osavaltiossa, ja hindunationalistinen BJP-puolue pyrkii levittämään kiellon koko Intian alueelle. Intiassa teurastajat ovat pääasiassa muslimeja, ja kielto vaikuttaa heidän elinkeinoonsa kielteisesti.
Mausteet

Intialaisen aterian katsotaan olevan tasapainoinen, kun se sisältää kaikkia kuutta perusmakua: makea, hapan, suolainen, mausteinen tai kirpeä, karvas ja jumoava eli limakalvoja supistava. Maku intialaiseen ruokaan saadaan ennen kaikkea mausteista, joista tärkeimpiä ovat chilipaprikat, sinapinsiemenet, roomankumina, kurkuma, sarviapila, inkivääri, korianteri ja hajupihka. Jälkiruokien suosituimpia mausteita ovat kardemumma, kaneli, muskottipähkinä ja sahrami.
Intialaisiin ruokiin käytetään usein myös jogurttia ja kermaa, sipulia ja valkosipulia, kookosrasvaa, ghitä, seesamiöljyä, sinappiöljyä ja oliiviöljyä.