stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Organisaatioiden välinen tiedonsiirto
Aiheesta muualla

United Nations Directories for Electronic Data Interchange for Administration, Commerce and Transport
Amerikanirlantilaiset

| Amerikanirlantilaiset |
| --- | --- |
 Amerikanirlantilaisten osuudet Yhdysvaltain osavaltioissa vuonna 2018.
Väkiluku:  32 713 324 (2015)
Kielet:  englanti, iiri
Uskonnot:  katolilaisuus, presbyterianismi
Amerikanirlantilaiset (engl. Irish Americans, iiriksi Gael-Mheiriceánach) ovat yhdysvaltalaisia, joiden sukujuuret ovat osittain tai kokonaan Irlannin saarella, ja jotka identifioituvat irlantilaisuuteen. Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston kyselyssä vuonna 2015 noin 33 miljoonaa amerikkalaista ilmoitti identifioivansa itsensä sukujuuriltaan irlantilaisiksi.
Historia

Ennen Yhdysvaltain itsenäistymistä vuonna 1776 maahan oli saapunut jo yli 100 000 irlantilaista. Itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajien joukossa oli yksi amerikanirlantilainen, senaattori Charles Carroll, ja perustuslain allekirjoittajien joukossa oli senaattori Thomas Fitzsimons.
Suurin osa irlantilaisista siirtolaisista oli englanninkielisiä, mikä helpotti heidän sopeutumistaan Yhdysvaltoihin. Suurin osa oli katolilaisia, mutta Ulsterista saapui etenkin ennen 1800-lukua paljon myös protestantteja. 1800-luvun ensimmäinen suuri siirtolaisaalto Irlannista tapahtui Irlannin suuren nälänhädän 1845–1852 seurauksena, jolloin Yhdysvaltoihin muutti miljoona irlantilaista. Vuosien 1860–1890 aikana maahan saapui vielä kaksi miljoonaa irlantilaista. 1900-luvun alussa Yhdysvalloissa asui jo noin viisi miljoonaa ensimmäisen tai toisen sukupolven amerikanirlantilaista.
Irlantilaisten maahanmuuttajien yhteiskunnallinen asema oli aluksi suhteellisen alhainen, ja he olivat köyhiä ja tekivät huonosti palkattuja töitä. He kohtasivat myös syrjintää ja pilkallista stereotypiointia köyhyytensä, katolilaisen uskontonsa sekä ulkonäkönsä johdosta.
Amerikanirlantilaisia muutti aluksi asumaan itäisiin kaupunkeihin kuten New Yorkiin, Bostoniin ja Philadelphiaan omiin kortteleihinsa afroamerikkalaisten asuinalueiden naapureiksi, joiden kanssa he kilpailivat huonosti palkatuista töistä. Irlantilaiskortteleiden sosiaalisiin ongelmiin kuuluivat runsas alkoholinkäyttö ja jengien muodostuminen. Vuonna 1863 työväenluokkaisia katolisia amerikanirlantilaisia osallistui New Yorkin kutsuntamellakkaan. Yhdysvaltain sisällissodassa suurin osa amerikanirlantilaisista taisteli pohjoisvaltioiden joukoissa.
Yhdysvaltain laajetessa länteen amerikanirlantilaisia siirtyi työskentelemään rautateiden rakentajiksi, kaivoksiin sekä vaate-, rauta- ja terästeollisuuteen. Jotkut ryhtyivät lännessä maanviljelijöiksi. Amerikanirlantilaisia nousi paljon Yhdysvaltain ammattiyhdistysten johtoon.
Ensimmäinen amerikanirlantilainen Yhdysvaltain presidentti oli John F. Kennedy, joka valittiin vuonna 1960. Myös hänen veljensä Robert F. Kennedy oli 1960-luvulla suosittu poliitikko. Irlantilaista sukujuurta omaavia amerikkalaisia on ollut paljon myös Hollywoodin tunnetuimpien elokuvanäyttelijöiden joukossa. Amerikanirlantilaisista kirjailijoista merkittävimpiä ovat Eugene O’Neill, F. Scott Fitzgerald ja John O’Hara.
Yhdysvaltoihin muutti 1980-luvulla vielä yli 100 000 irlantilaista, monet heistä korkeasti koulutettuja. Vuonna 2010 amerikanirlantilaisista noin joka kolmannella oli vähintään alempi yliopistotutkinto, ja high schoolista oli valmistunut noin 92 prosenttia, mikä on enemmän kuin amerikkalaisista keskimäärin. Amerikanirlantilaisten keskimääräinen tulotaso on nykyisin lähellä Yhdysvaltain keskiarvoa.
Irlantilaista kulttuuria juhlistava Pyhän Patrickin päivä on amerikanirlantilaisille tärkeä juhla. Juhlapäivän paraatit aloitettiin Yhdysvalloissa, ja paraati on järjestetty 1850-luvulta alkaen joka vuosi monessa maan suurkaupungissa. Nykyisin paraateja järjestetään yli 30 osavaltiossa, suurin niistä New Yorkin kaupungissa.
Kuuluisia amerikanirlantilaisia

Joe Biden
James Cagney
George Clooney
Rosemary Clooney
F. Scott Fitzgerald
Grace Kelly
John F. Kennedy
Robert F. Kennedy
Denis Leary
Michael Moore
Conan O’Brien
Eugene O’Neill
Spencer Tracy
Aiheesta muualla

Irish America magazine - magazine for Irish Americans. (englanniksi)
Irish Voice - newspaper for Irish Americans. (englanniksi)
IrishAmericanHistory.com - Irish American History (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Amerikanirlantilaisten jakautuminen Yhdysvaltain itärannikolla vuonna 1872.
Altai (kirja)

| Altai |
| --- | --- |
Kirjailija:  J. G. Granö
Kieli:  suomi
Genre:  matkakirja
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1919 ja 1921
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Altai – vaellusvuosina nähtyä ja elettyä on maantieteilijä J. G. Granön kirjoittama matkakirja, jonka WSOY julkaisi kahdessa osassa vuosina 1919 ja 1921. Granö kuvaa kirjassaan tutkimusmatkojaan Altaivuoristossa. Se sai aikalaisiltaan ylistävän vastaanoton, mutta kirja jäi lopulta pitkäksi ajaksi unholaan. Se julkaistiin uudelleen 1993, jolloin teos herätti erityisesti kiinnostusta Granön valokuviin.
Kirjoittaminen ja julkaiseminen

Granö julkaisi jo varhain monia yleistajuisia artikkeleita aikakausjulkaisuissa ja sanomalehdissä. Lisäksi hän perehtyi tieto- ja matkakirjallisuuteen ja arvosti erityisesti maantieteellisen aluekuvausperinteen kehittäjää Alexander von Humboldtia. Granö kuvasi vuosien 1906–1909 matkojaan muun muassa Luonnon Ystävä -lehdessä.
Granö keskittyi vuosina 1913–1916 täysin tieteelliseen tutkimukseen eikä kirjoittanut tuona aikana yleistajuisia tekstejä. Palattuaan Suomeen lehdet ja kustantajat olivat kiinnostuneita Granön teksteistä, sillä hän oli aiemmilla teksteillään vakuuttanut olevansa taitava kirjoittaja. Uudessa Suomessa julkaistiinkin 1917 viisiosainen Altain matkojen kuvaus. WSOY:n johtoon kuuluneet Jalmari Jäntti ja Kaale Krohn kiinnostuivat tekstistä ja kehottivat Granöä julkaisemaan matkakertomuksensa ja tutkimustuloksensa kansanomaisesti. Mesenaattina toiminut Aleko Lilius tarjosi Granölle mahdollisuuden keskittyä kolmeksi vuodeksi vain matkojaan kuvaavan käsikirjoituksen laatimiseen. WSOY lupautui ottamaan kirjan ohjelmaansa, ja Granö aloitti kirjoitustöiden valmistelun alkukesällä 1917. Projekti meinasi kaatua heti alkuhetkillä, sillä Lilius ajautui muutaman kuukauden päästä konkurssiin. WSOY lupasi kuitenkin rahoittaa kirjoitustyön, tosin huonommin ehdoin. Tämän takia Granö joutui tekemään samalla myös muita töitä.
Granö ei halunnut kirjoittaa perinteistä kronologista matkakertomusta, vaan hänen tavoitteensa oli luona jotain omaperäisempää. Granö halusi, että maantieteellinen kuvaus muodostaisi rungon Altain alueen kaunokirjalliselle kuvaukselle. Granö suunnitteli pitkään teoksen rakennetta ja päätti kirjoittaa kirjan, joka etenisi alueittain.
Kirjoitustyö eteni alkuun hyvin, ja Granö toivoi kirjan olevan valmis keväällä 1918. Aikataulu oli kuitenkin liian tiukka tavoitteisiin nähden, kun lisäksi Granö joutui kirjoittamaan kaiken kolmesti ennen kuin lopputulos oli tyydyttävä. Tekstiä syntyi lisäksi niin paljon, että teos päätettiin julkaista kahdessa osassa. Altai I julkaistiin syksyllä 1919. Toisen osan piti ilmestyä seuraavana keväänä, mutta julkaisuaikataulu muuttui, kun Granö siirtyi Tarton yliopistoon. Granö kirjoitti teoksensa loppuun kesällä 1920 lukuvuoden jälkeen. Altai II:n piti ilmestyä joulumarkkinoita 1920 varten, mutta Tarton ja Helsingin välinen postiliikenne oli hidasta ja painoarkkien tarkistamisessa meni niin kauan, että se julkaistiin vasta vuoden 1921 puolella.
Aikalaisten vastaanotto ja vaikutus

Altai sai ilmestyessään loistavan vastaanoton. T. J. Hintikka kehui Iltalehdessä ja Viljo Tolvanen Uudessa Suomessa teosta Suomen maantieteellisen kirjallisuuden parhaimmistoon. Yrjö A. Jäntti nosti teoksen saavutukset vieläkin korkeammalle ja kirjoitti, että ”sen viehättävämpää maantieteellistä teosta eikä ruonollisen lennokkaampaa kuvausta ole mistään maailman kolkasta kirjoitettu”. Monissa arvioissa kehuttiin Granön taitoa yhdistää tieteellinen kuvaus yleistajuiseen kaunokirjalliseen ja runolliseen tyyliin.
Altai jäi lopulta kansainvälisesti kuitenkin tuntemattomaksi. J. E. Rosberg käänsi sen suoraan käsikirjoituksesta ruotsiksi, mutta venäläisen painoksen kirjoittaminen hylättiin lopulta vallankumouksen takia. Samalla ensimmäisen maailmansodan jälkeinen heikko taloustilanne pakotti luopumaan suunnitelmista kirjan kääntämiseksi jollekin suurelle eurooppalaiselle kielelle.
Vaikka Altai sai aikalaisiltaan ylistävän arvioinnin, teos käytännössä unohdettiin, vaikkakin alan harrastajat tunsivatkin sen. Lisäksi esimerkiksi Aaro Hellaakoski ja Reino Kalliola ovat omien sanojensa mukaan saaneet inspiraatioita teoksesta. Kerttu-Kaarina Suosalmi nimesi jopa romaaninsa Ihana on Altyn-köl Granön vaikuttavasti kuvaamaan Kultajärven (Altyn-Köl) mukaan.
Uusi huomio 1990- ja 2000-luvuilla

Altai koki 1900-luvun lopulla uuden tulemisen, jonka Yleisradio laittoi käyntiin, kun se valitsi teoksen vuoden 1991 kesäkirjaksi. Tuomas Anhavan lukemana kirja sai suuren suosion, ja kirja loppuikin nopeasti monista antikvariaateista. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKS) harkitsi tämän jälkeen Altain painamista uudelleen. Repola auttoi rahallisesti, ja yksiosainen uusintapainos julkaistiinkin 1993. Sekin sai erinomaisen vastaanoton.
Uusintapainos lisäsi myös kiinnostusta Granön valokuviin. Sen ansiosta valokuvaaja Taneli Eskola tutustui niihin. Hän otti vuonna 1997 yhteyttä Granön poikaan Olavi Granöön, joka kertoi, että valokuvat ovat säilytetty huolella ja ne ovat suvun hallussa. Eskolan ansiosta kuvat järjestettiin, konservointiin ja dokumentointiin. Eskola kokosi kuvien pohjalta Helsingin taidemuseoon Sininen Altai -näyttelyn Granön syntymän 120-vuotiasmuiston kunniaksi.
Vuonna 2012 ilmestyi kirjasta myös venäjänkielinen käännös. Sen pohjana oli suomeksi vuonna 1993 ilmestynyt laitos, joka oli osin alkuperäistä laajempi. Käännöksen rahoitti Niilo Helanderin säätiö ja teoksen painoi moskovalainen Indrik-kustantamo. Painokseen lisätiin Altain tasavallassa toimivan Altaistiikan instituutin tutkijan Zoja Kazagačevan kommentaari. Käännöksen suomalaisena toimittajana oli SKS:n arkistonjohtaja Lauri Harvilahti, ja käännös tehtiin Venäjän tiedeakatemiassa filologian kandidaatti Elina Rahimovan johdolla.
Kirjan laitokset > Ensimmäinen laitos 1919–1991

Granö, J. G.: Altai: vaellusvuosina nähtyä ja elettyä. 1.  Porvoo:  WSOY, 1919.
Granö, J. G.: Altai: vaellusvuosina nähtyä ja elettyä. 2.  Porvoo:  WSOY, 1921.
Kirjan laitokset > Toinen laitos 1993

Granö, J. G.: Altai: vaellusvuosina nähtyä ja elettyä.  (jälkisanat: Olavi Granö)  Helsinki:  SKS, 1993.  ISBN 951-717-733-X
Kirjan laitokset > Käännös ruotsiksi

Granö, J. G.: Altai: upplevelser och iakttagelser under mina vandrigsår. 1, Förland och skogar.  (övers. av J. E. Rosberg)  Helsingfors:  Söderström, 1919.  (ruotsiksi)
Granö, J. G.: Altai: upplevelser och iakttagelser under mina vandrigsår. 2, Floddalar och fjällvidder.  (övers. av J. E. Rosberg)  Helsingfors:  Söderström, 1921.  (ruotsiksi)
Kirjan laitokset > Käännös venäjäksi

Гранё, Йоханнес Габриэль: Алтай : увиденное и пережитое в годы странствий.  (послесловие: Олави Гранё)  Москва:  Индрик, 2012.  (venäjäksi)
Amatoksiinit

| Amatoksiinit |
| --- | --- |
 Alfa-amanitiini
Farmakologia
Kohde-elin:  maksa, munuaiset
Tappava annos:  0,2 mg/kg–
Vaikutusmekanismi:  RNA-polymeraasi II:n estäjä
Altistumistapa:  Suun kautta
Valkokärpässieni (Amanita virosa)
Amatoksiinit ovat sienimyrkkyjä. Ne ovat muun muassa valkokärpässienestä, kavalakärpässienestä ja myrkkynääpikästä löytyviä solumyrkkyjä. Kemiallisesti amatoksiinit ovat kahdeksan aminohappoa sisältäviä rengasrakenteisia peptidejä. Valkokärpässieni ja kavalakärpässieni sisältävät lisäksi virotoksiineja ja fallotoksiineja, jotka sisältävät seitsemän aminohappoa. Amatoksiineista merkittävin on alfa-amanitiini.
Esiintyminen luonnossa

Amatoksiineja on esimerkiksi kavalakärpässienessä ja valkokärpässienessä sekä lukuisissa muissa hengenvaarallisissa sienilajeissa. Valkokärpässienimyrkytyksissä amatoksiineilla, etenkin alfa-amanitiinilla, on muihin myrkkyihin nähden merkittävin osuus. Kavalakärpässienessä on lisäksi enemmissä määrin muita tappavia myrkkyjä, kuten fallotoksiineja.
Grammassa tuoretta kavalakärpässientä on amatoksiinien tärkeintä aminohappoa alfa-amanitiinia noin 0,2–0,4 mg. Ihmiselle hengenvaarallinen annos on arviolta 5–8 mg, eli käytännössä yksi pieni sieni.
Toimintamekanismi

Amatoksiinit imeytyvät huonosti ruoansulatuskanavasta. Ne pääsevät sappihappojen kuljetusmekanismin avulla maksasoluihin. Seerumissa olevat munuaisiin, jossa ne vahingoittavat munuaistiehyitä. Alfa-amanitiinilla on jonkin verran enterohepaattista kiertoa.
Toksiinit eivät tuhoudu esimerkiksi keitettäessä eivätkä ruoansulatuskanavan entsyymit kykene hajottamaan niitä. Amatoksiinit vaikuttavat solujen tumiin aiheuttaen proteiinisynteesin pysähtymisen
ja soluvaurion. Amatoksiinit vaurioittavat nautittuna maksaa, munuaisia ja suolta ja niiden on epäilty voivan vaikuttaa myös suoraan aivoihin. Esimerkiksi alfa-amanitiini estää mRNA-synteesiä ja täten proteiinisynteesiä sitomalla ja inhiboimalla eläinsolujen RNA-polymeraasi II -entsyymiä.
Suurin osa amatoksiineista on ihmiselle ja monille eläimille myrkyllisiä, mutta eivät kaikki. Ihmiselle vaaraton on esimerkiksi amanulliini. Yhdisteen tappava annos (LD50) on samaten hiirillä suurempi kuin amatoksiineilla keskimäärin, yli 20 mg/kg. Joillekin sieniä syöville etanoille amatoksiinit eivät ole ainakaan mainittavasti myrkyllisiä, ja siksi ne voivatkin syödä valkokärpässientä.
Myrkytystä hoidetaan ensisijaisesti poistamalla myrkky elimistöstä ja elintoimintojen tukitoimenpiteillä, sekä tarvittaessa maksansiirrolla. Silybiinin ja N-asetyylikysteiinin on havaittu mahdollisesti vähentävän kuolleisuutta. Toistuva lääkehiilen anto on eduksi suoleen erittyvän myrkyn sitomiseksi.
Amatoksiineja

Amatoksiineihin kuuluvien yhdisteiden rakenteita ja LD50-arvoja:
| Yhdiste | R1 | R2 | R3 | R4 | R5 | LD50 hiirellä (mg/kg) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| α-Amanitiini | NH2 | OH | OH | OH | OH | 0,3 |
| β-Amanitiini | OH | OH | OH | OH | OH | 0,5 |
| γ-Amanitiini | NH2 | OH | H | OH | OH | 0,2 |
| ε-Amanitiini | OH | OH | H | OH | OH | 0,3 |
| Amanulliini | NH2 | H | H | OH | OH | >20 |
| Amanulliinihappo | OH | H | H | OH | OH | >20 |
| Proamanulliini | NH2 | H | H | OH | H | >20 |
| Amaniini | OH | OH | OH | H | OH | 0,5 |
| Amaninamidi | NH2 | OH | OH | H | OH | 0,5 |
Aiheesta muualla

Amatoxins (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Amatoksiinit
α-amanitiini
β-amanitiini
γ-amanitiini
ε-amanitiini
amanulliini
amanulliinihappo
proamanulliini
amaniini
amaninamidi
Amatoksiinien perusrakenne, jossa viisi ryhmää määrittää kulloisenkin yhdisteen.
Kuiden elinkelpoisuus

Taiteilijan näkemys planeetan Upsilon Andromedae d:n hypoteettisesti asutettavasta kuusta.
Kuiden elinkelpoisuudella tarkoitetaan tutkimusaihetta, jossa selvitetään kuiden mahdollisuutta ylläpitää elämää. Se on orastava ala, jota pidetään tärkeänä astrobiologiassa monesta syystä, tärkeimpänä se että luonnollisten satelliittien ennustetaan olevan paljon yleisempiä kuin planeettojen ja niiden asuttavuustekijöiden otaksutaan olevan samanlaisia kuin planeetoilla. On kuitenkin ympäristöeroja, jotka ovat avaintekijöitä maan ulkopuolisen elämän suhteen.
Vahvimmat ehdokkaat kuiden elinkelpoisuudelle ovat tämänhetkisessä tilanteessa jäiset kuut. Näitä ovat muun muassa Jupiterin Europa ja Saturnuksen Enceladus, vaikkakin jos elämää on kummassakaan paikassa, niin se olisi rajoittunutta pinnanalaisille alueille. Historiallisesti tarkasteltuna elämän Maalla ajateltiin olevan vain pinnanpäällinen ilmiö, mutta viimeaikaiset tutkimukset ovat näyttäneet, että puolet maapallon elämästä voisi elää pinnan alla. Europa ja Enceladus sijaitsevat elämänvyöhykkeen ulkopuolella, minkä on  historiallisesta näkökulmasta katsottu määrittävän elämän rajat Aurinkokunnassa alueeksi, jossa vesi voi olla nestemäisenä pinnalla. Aurinkokunnan elinkelpoisella vyöhykkeellä sijaitsee vain kolme kuuta: Kuu ja Marsin kuut Phobos ja Deimos (kylläkin jotkut arviot laittavat Marsin ja sen kuut hieman elinkelpoisen vyöhykkeen ulkopuolelle) – yhdelläkään näistä ei ole ilmakehää tai vettä nestemäisessä muodossa. Vuorovesivaikutus on mahdollisesti suurena tekijänä luonnollisten kuiden elinkelpoisuuden suhteen.
Eksokuiden olemassaoloa ei ole vielä varmistettu. Niiden havaitseminen on erittäin hankalaa, koska nykyiset havaitsemismenetelmät rajoittuvat ylikulkumenetelmään. On mahdollista, että jotkut niiden piirteet voidaan selvittää samankaltaisilla tavoilla, joilla määritellään ylikulkevia planeettoja. Tästä huolimatta jotkut tutkijoista arvioivat, että on yhtä paljon eksokuita kuin elinkelpoisia planeettoja.
Otaksuttuja edellytyksiä

Olosuhteet, joissa kuut ovat elinkelpoisia, ovat samanlaiset kuin planeettojen tapauksessa. On kuitenkin monia tekijöitä, jotka eriyttävät kuiden asuttavuutta ja lisäksi laajentavat niiden elinkelposuutta normaalin elinkelpoisen vyöhykkeen yli.
Otaksuttuja edellytyksiä > Nestemäinen vesi

Valtaosa astrobiologeista pitää nestemäistä vettä perusedellytyksenä maan ulkopuoliselle elämälle. On yhä etenevässä määrin todisteita maanalaisen nestemäisen veden olemassaolosta monissa aurinkokunnan jättiläisplaneettoja kiertävissä kuissa Jupiterissa, Saturnuksessa, Uranuksessa ja Neptunuksessa. Yhtäkään näistä ei ole kuitenkaan varmistettu tähän mennessä.
Otaksuttuja edellytyksiä > Kiertoradan vakaus

Saadakseen vakaan kiertoradan kuun kiertoajan Ps sen kiertävän emokappaleen välillä ja emokappaleen kierron tähden välillä Pp sen suhdeluvun täytyy olla < 1/9, esimerkiksi jos planeetan kestää 90 päivää kiertää tähden ympäri, suurin vakaa kiertorata kuulle on vähemmän kuin 10 päivää. Simulaatiot viittaavat siihen suuntaan, että kuu jonka kiertoaika on vähemmän kuin 45–60 päivää on turvallisesti sidottu kiinni kaasujättiläiseen tai ruskeaan kääpiöön, jota se kiertää 1 au:n etäisyydellä Auringon kaltaisesta tähdestä.
Otaksuttuja edellytyksiä > Ilmakehä

Astrobiologit pitävät ilmakehää tärkeänä tekijänä alkukantaisen biokemian kehittymiselle, elämän ylläpidolle ja maaperän päällisen veden olemassaololle. Valtaosalla Aurinkokunnan kuista ei ole merkittäviä ilmakehiä, ainoana poikkeuksena Saturnuksen kuu Titan. Sputterointi on ilmiö, jossa atomeja irtoaa kiinteästä materiaalista niihin kohdistuvan energisten hiukkasten takia. Tämä on suuri ongelma niitä kiertäville kuille. Kaikilla kaasujättiläisillä Aurinkokunnassa ja todennäköisesti myös muita tähtiä kiertävillä sellaisilla on magnetosfäärit, joiden säteilyvyöhykkeet ovat kykeneviä jäytämään Maan kaltaisen kuun vain muutamassa miljoonassa vuodessa. Vahvat aurinkotuulet voivat myös irrottaa ilmakehän yläosan atomeja hukkumaan avaruuteen.
Ylläpitääkseen Maan kaltaista ilmakehää 4,6 miljardia vuotta (Maan nykyinen ikä) kuun, jolla on Marsin kaltainen tiheys, arvioidaan tarvitsevan ainakin 7 % Maan massasta. Yksi tapa vähentää sputteroinnista aiheutuvaa katoa on kuun vahva magneettikenttä, mikä voi suunnata muualle aurinkotuulen ja säteilyvyöhykkeet. Nasan Galileosta tehdyt mittaukset vihjaavat siihen, että suurilla kuilla voi olla magneettikenttä; se löysi Ganymedeeltä oman magneettikentän, vaikka sen massa on vain 2,5 % maapallon massasta.
Otaksuttuja edellytyksiä > Vuorovesivoiman vaikutukset

Vaikka vuorovesivoiman vaikutukset ovat melko pienet planeetoille, se voi olla suuri vaihtoehtoinen energianlähde elämän ylläpitämiseksi kuilla.
Kuut, jotka kiertävät jättiläisplaneettoja tai ruskeita kääpiöitä ovat useimmiten  vuorovesilukkiutuneet emokappaleensa ympärille. Tällöin niiden päivät kestävät yhtä kauan kuin niiden kiertäminen emoplaneetan ympäri. Vuorovesilukkiutuminen voi vaikuttaa elinkelpoisella vyöhykkeellä olevien planeettojen kohdalla haitallisesti vähentäen saapuvan tähden säteilyn määrää, mutta se voi toimia kuiden elinkelpoisuuden eduksi mahdollistamalla vuoro­vesi­lämpenemisen. Tutkijat Nasan Amesin tutkimuskeskuksessa mallinsivat vuorovesilukkiutuneiden eksoplaneettojen elinkelpoista vyöhykettä. He löysivät, että ilmakehä, jossa on hiilidioksidia (CO

2) vain 1–1,5 normaali-ilmakehällistä sallivat asuinkelpoiset lämpötilat ja nestemäistä vettä pimeälle puolelle. Kuiden lämpötilavaihtelut – niiden kohdalla mitkä ovat lukkiutuneet  kaasujättiläiseen – saattavat olla vähemmän äärimmäisiä kuin planeetoilla, jotka ovat vuorovesilukkiutuneet tähteensä. Vaikkakin tutkimuksia aiheesta ei ole tehty, niin vaatimattomat määrät CO

2 voivat tehdä lämpötilan suhteen kuut elinkelpoiseksi.
Vuorovesivoima voi ylläpitää kuun laattatektoniikkaa, mikä voi aiheuttaa vulkaanista toimintaa, joka säätelee kuun lämpötilaa. Tämä taas ylläpitäisi geodynamo-ilmiötä, mikä taas antaisi kuulle vahvan magneettikentän.
Otaksuttuja edellytyksiä > Vuorovesivoiman vaikutukset > Akselikallistuma ja ilmasto

Mikäli kuun vuorovaikutusta muiden luonnollisten kuiden kanssa voi jättää huomioimatta, kuut tapaavat olla vuorovesilukkiutuneita planeettoihinsa. Yllä mainittuun lukkiutumisen lisäksi on kehityskulku nimeltään 'kallistuman kuluminen', mikä alun perin keksittiin kuvaamaan planeetan akselin kaltevuuden kiertymistä kiertoradan vastaiseen suuntaan. Lopullinen pyörimisakselin kaltevuus silloin koostuu pyörähdysajasta, joka on yhtä suuri kuin sen kiertoaika planeetan ympäri ja pyörähdysakselista, joka on pystysuorassa kiertoradan tasoa vasten.
Jos kuun massa ei ole liian pieni verrattuna planeettaan, niin se voi vakauttaa akselin kaltevuutta. Toisin sanoin muuttaa sen vinoutta kiertoradalla ympäri tähteä. Maapallolla Kuu on ollut suurena tekijänä vakauttamassa akselikallistumaa ja näin ollen vähentänyt muiden planeettojen aiheuttamia vetovoimahäiriöitä. Tämä mahdollistaa kohtuullisen pienet ilmastonmuutokset planeetalla. Marssissa – planeetta ilman merkittävää vuorovaikutusilmiötä suhteellisen pienimassaisilta kuiltansa Phobokselta ja Deimokselta akselin kallistuma voi tehdä suuria muutoksia 13°–40° aikavälillä 5–10 miljoonaan vuoteen.
Vuorovesilukkiutuminen jättiläisplaneettaan tai ruskeaan alikääpiöön mahdollistaisi kohtuullisemmat ilmastot sen sijaan jos siellä olisi samankokoinen planeetta vuorovesilukkiutuneena tähteen. Tämä on etenkin totta punaisten kääpiöiden kohdalla, missä verrattain suuret vetovoimakentät ja vähäinen valaisevuus jättävät elinkelpoisen vyöhykkeen alueelle missä vuorovesilukkiutuminen tapahtuisi. Jos on vuorovesilukittunut, yksi pyörähdysaika akselin ympäri voi viedä pitkä suhteellisen pitkän ajan planeetalle (esimerkiksi – jättäen huomioimatta Maan kuun hienoisen akselin kaltevuuden ja topografisen varjon – mihin tahansa aikaan sillä on kaksi viikkoa – Maan aikaan – aurinkoa ja kaksi viikkoa yötä sen kuupäivänä), mutta nämä pitkät ajat valoa ja pimeyttä eivät ole elinkelpoisuuden kannalta yhtä vaikeita kuin loputtomat päivät yhdellä puolella ja loputtomat yöt toisella puolella sellaisessa planeetassa, joka on vuorovesilukkiutunut tähteensä.
Mahdollinen alkuperä

Olosuhteita, jotka vaaditaan elämän syntymiselle, ei tiedetä olevan missään muualla aurinkokunnassa. Kuitenkin monia mahdollisia ehdokkaita Aurinkokunnan elinkelpoisen vyöhykkeen ulkopuolella on havaittu ja osalla niistä on osa elämän ainesosista, joiden ajatellaan olevan välttämättömiä elämälle. Panspermia hypoteesissa oletetaan, että elämä noissa on voinut saada alkunsa toiselta taivaankappaleelta tulleilta ”itiöistä”.
On myös hypoteeseja maapallon ulkopuolisesta vaihtoehtoisesta biokemiasta.
Tarkoituksellinen tai tahaton planeetoidenvälinen elämän levittäminen Maapallolta on hyvin mahdollista näissä mahdollisesti elinkelpoisissa ympäristöissä. Tämä tekisi vaikeaksi elämän alkuperän selvittämisen.