Saksan hullu vuosi
Frankfurtin kansalliskokous > Yritys luoda Saksan valtakunta

Frankfurtin kansalliskokouksessa vallitsi epäselvyyttä siitä, mitkä alueet tulisivat kuulumaan tulevaan Saksan valtakuntaan. August Heinrich Hoffmann von Fallerslebenin vuonna 1841 sanoittama Deutschlandlied tosin luetteli joukon Saksan luonnollisina rajoina toimivia jokia, mutta varsinkin Itävallan kuulumisesta Saksaan oli erimielisyyttä. Monet saksalaiset nationalistit eivät halunneet Habsburgien valtakunnan ei-saksalaisia osia omaan valtioonsa. Suursaksalaiset (Grossdeutsche) vaativat, että varsinaisen Itävallan olisi kuitenkin kuuluttava Saksaan, kun taas ”piensaksalaiset” (Kleindeutsche) olivat valmiita jättämään sen kokonaan ulkopuolelle. Itävallan liittämistä Saksaan toivoivat varsinkin katoliset ja eteläsaksalaisten valtioiden edustajat, jotka toivoivat siitä vastapainoa protestanttien ja Preussin ylivallalle. Toiveet suursaksalaisen vaihtoehdon toteutumista vaikuttivat realistisilta keväällä 1848, jolloin Habsburgien valtakunta näytti olevan hajoamassa sisäisiin vallankumousliikkeisiinsä. Syksyllä tilanne näytti kuitenkin jo toisenlaiselta.
Kansalliskokous sai neuvoteltua kompromissin, joka ilmeni 26. lokakuuta hyväksytyssä päätöslauselmassa. Sen mukaan Itävallan saksankieliset osat kelpuutettaisiin mukaan Saksan liittovaltioon, mikäli Itävallan keisarin suhde muihin Habsburgien alueisiin muutettaisiin samalla pelkäksi personaaliunioniksi. Keisari Frans Joosef ja hänen hallituksensa eivät olleet valmiita suostumaan tähän ehtoon, jolloin suunnitelma romuttui. Jäljelle jäi vaihtoehto, jossa Preussista tulisi Saksan johtava valtio. Varmimmaksi vakuudeksi Itävallan hallitus sääti 4. maaliskuuta 1849 Itävallalle uuden perustuslain, joka sinetöi Habsburgien valtakunnan jakamattomuuden: se liitettäisiin Saksaan joko sellaisenaan tai ei lainkaan. Itävallan pääministeri Felix Schwarzenberg teki vastaehdotuksen koko Habsburgien valtakunnan liittämisestä Saksaan, mutta Frankfurtissa sen nähtiin johtavan pikemminkin jonkinlaisen Suur-Itävallan kuin Suur-Saksan muodostamiseen. Tällöin pääosa kansalliskokouksen suursaksalaisista kääntyi pettyneinä tukemaan piensaksalaista vaihtoehtoa. He olivat nyt valmiita hyväksymään preussilaisen hallitsijan sillä ehdolla, että tämän valtaoikeuksia rajattaisiin. Varsinkin demokraateille kansalaisoikeuksien turvaaminen uudessa valtiossa oli tärkeämpää kuin valtakunnan rajat.
Itävallan ohella Frankfurtin kansalliskokouksessa oli erimielisyyttä myös Puolan asemasta. Aiemmin Saksan liberaalit olivat arvostelleet Puolan jakoja ja kannattaneet Puolan valtion uudelleenperustamista. Heinäkuussä 1848 kansalliskokouksessa käydyssä kiistassa enemmistö edustajista asettui kuitenkin vastustamaan ajatusta, että Puolalle aiemmin kuulunut ja Preussiin liitetty Posenin alue erottaisiin Saksasta. Posenin puolalainen väestö oli tähän pettynyt.
Frankfurtin parlamentti sai viimein 28. maaliskuuta 1849 hyväksyttyä Saksalle perustuslain, jonka mukaan Itävalta jäisi Saksan ulkopuolelle. Kokous päätti äänestystuloksen 267–263 jälkeen tarjota Preussin kuningas Fredrik Vilhelm IV:lle Saksan keisarin kruunua. Fredrik Vilhelm kuitenkin ilmoitti 28. huhtikuuta 1849 kieltäytyvänsä tarjouksesta, sillä siihen suostuminen olisi edellyttänyt liikaa myönnytyksiä liberaaleille, ja sitä paitsi useimpien muiden Saksan valtioiden hallitsijat vastustivat ajatusta Preussin johtamasta liittovaltiosta. Frankfurtin parlamentti siirtyi vielä jatkamaan toimintaansa Stuttgartiin, jossa Württembergin armeija kuitenkin lopulta hajotti sen kesäkuussa 1849.