Ensimmäinen oopiumisota
Sodan taustat

Koska Britannian tuottamat tekstiilit eivät tehneet kauppaansa Kiinassa, jossa parempilaatuiset käsintehdyt tekstiilit olivat suunnilleen saman hintaisia, maan kauppatase jäi alijäämäiseksi. Etenkään teekaupan rahoittamiseksi ei brittiläisillä ollut kiinalaista osapuolta kiinnostavia kauppa-artikkeleita tarjolla. Ison-Britannian valtio sai merkittäviä tuloja kassaansa teekaupasta saaduista tulli- ynnä muista tuloista. Itä-Intian kauppakomppania alkoi tuottaa oopiumia Intiasta Kiinaan lisätäkseen myyntiään. Oopiumikaupasta saadut tulot tulivat pian myös Intialle tärkeiksi.
Kiina kielsi oopiumin myynnin jo vuonna 1729, mutta lakia alettiin soveltaa vasta 1821. Kun kauppakomppanian mahti alkoi murentua (sen monopolia ei uudistettu 1834), siirtyi kauppa yksittäisten kauppiaiden käsiin. Näiden välille syntynyt kilpailu alensi oopiumin hintaa, jolloin useammalla oli varaa ostaa sitä.
Rahan lisäksi toinen brittejä kannustava tekijä oli Kiinan vapaaseen kaupankäyntiin ja yksilönvapauksiin sopimaton oikeuskäytäntö. Kiinalainen oikeuskäytäntö erosi jyrkästi brittiläisestä, eivätkä britit halunneet tulla tuomituksi kiinalaisissa oikeusistuimissa kiinalaisin laein. Erityisen vaarallisia olivat kollektiiviset rangaistukset. Niinpä Britannia vaati sopimusta tuomiovallan käytöstä. Kiina sen sijaan olisi mieluummin sopinut vain yksittäistapauksista, kuten se oli menetellyt aiemminkin kauppakomppanian kanssa. Tämän neuvottelukumppanin nyt puuttuessa kauppiaat halusivat suojelua Britannian hallitukselta.
Guangzhoun (Kanton) kenraalikuvernöörit lähettivät useita memoriaaleja keisarille oopiuminkulutuksen valvonnan puolesta 1836, sillä laajamittainen käyttö aiheutti suuria ongelmia etenkin Etelä-Kiinassa. Britit päättelivät tästä, että oopiumi laillistettaisiin pian ja toivat sitä entistäkin suurempia määriä. Kiinan hallinnon moralistit eivät kuitenkaan suostuneet laillistamiseen.
Lin Zexu oli saanut oopiumikaupan loppumaan Hunanissa, joten hänet lähetettiin Guangzhouhun yrittämään samaa. Britit yllättyivät, kun Lin Zexu pidätytti kauppiaita ja takavarikoi suuren määrän oopiumia. Lin yritti turvautua kansainväliseen oikeuteen ja kirjoitti kirjeen kuningatar Viktorialle, mutta koska diplomaattisuhteita ei ollut, kirje ei koskaan mennyt perille. Lin Zexu lupasi maksaa kauppiaiden oopiumivarastot teessä, mutta suurin oopiumikauppias piti saada oikeuden eteen.
Britit kieltäytyivät yhteistyöstä, mutta kuuden viikon piirityksen jälkeen Britannian virallinen edustaja Charles Elliott luovutti oopiumin kiinalaisille toukokuussa 1839. Lin Zexu hävitytti takavarikoidun oopiumin polttamalla. Brittikauppiaat halusivat korvauksia menetetystä tulonlähteestä, ja Britannian hallituksen kieltäytyessä maksamasta korvausta haluttiin Kiinalta.
Tapauksen vuoksi Britannian ulkoministeri Henry Palmerston vaati sodan julistamista Kiinalle. Asia edellytti kuitenkin myös parlamentin päätöstä. Parlamentissa sodan­julistus sai osakseen myös ankaraa vastustusta: tory-puolueen kansan­edustaja ja myöhempi ministeri William Gladstone sanoikin 8. huhtikuuta 1840, ettei hän ollut koskaan kuullutkaan sodasta, jonka ”lähtö­kohdat olisivat yhtä epäoikeutetut tai joka toteutuessaan yhtä varmasti tahraisi tämän maan pysyvällä häpeällä.” Hän sanoi myös olevansa vakuuttunut siitä, ettei ”Hänen Majesteettinsa hallitus koskaan tule tämän aloitteen perusteella taivuttelemaan parlamenttia rohkaisemaan tätä epä­oikeuden­mukaista ja pahaa sotaa.” Äänin 271–262 parlamentti päätti kuitenkin 8. huhtikuuta 1840 julistaa Kiinalle sodan.