stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Animal Ambition

| Animal Ambition 50 Cent |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2012–2014
 Julkaistu: 3. kesäkuuta 2014
 Tuottaja(t): 50 Cent, Frank Dukes, Jake One, Dr. Dre, Dawaun Parker, Dot N Pro, Mark Batson, Charli Brown Beatz, Swiff D, Shamtrax, Steve Alien, G Rocka, Medi, The University, Ky Miller, Ty Fyffe, Soul Professa, Nascent, QB
 Tyylilaji: hip hop
 Kesto: 39.14
 Levy-yhtiö: G-Unit, Caroline
50 Centin muut julkaisut
| 5 (Murder by Numbers) 2012 | Animal Ambition 2014 | The Kanan Tape 2015 |
Animal Ambition on rap-artisti 50 Centin viides studioalbumi. Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa 3. kesäkuuta 2014.
Kappaleet

Hold On – 3.46
Don’t Worry ’Bout It – 4.01 (feat. Yo Gotti)
Animal Ambition – 3.08
Pilot – 3.20
Smoke – 3.50 (Trey Songz)
Everytime I Come Around – 3.10 (feat. Kidd Kidd)
Irregular Heartbeat – 3.39 (feat. Jadakiss & Kidd Kidd)
Hustler – 3.05
Twisted – 3.14 (feat. Mr Probz)
Winners Circle – 3.23 (feat. Guordan Babks)
Chase the Paper – 4.17 (feat. Prodigy, Kidd Kidd, ja Styles P)
Kappaleet > Deluxe edition bonuskappaleet

The Funeral – 2.52
You Know – 3.01
Flip on You – 3.19 (feat. Schoolboy Q)
Kappaleet > Deluxe edition bonus DVD

Hold On
Don’t Worry ’Bout It
Pilot
Smoke
I’m a Hustler
Chase the Paper
Every Time I Come Around
Irregular Heartbeat
Twisted
Winner Circle
Animal Ambition
The Funeral
U Know
Ivan Kamberipa

Ivan Kamberipa (s. 3. helmikuuta 1994 Okahandja) on namibialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on edustanut Namibiassa Rebelsiä ja African Starsia sekä helmikuusta 2022 alkaen Botswanassa Masitaokaa ja Orapa Unitedia.
Kamberipa on pelannut Namibian maajoukkueessa 43 maaottelua vuodesta 2019 alkaen ja tehnyt niissä yhden maalin, heinäkuussa 2024 COSAFA Cupin ottelussa Lesothoa vastaan. Hän oli vaihtopelaajana mukana Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2019 ja pelasi tammikuussa 2024 käydyissä Afrikan-mestaruuskilpailuissa täydet minuutit joukkueensa viimeisessä alkulohko-ottelussa ja tappiollisessa neljännesvälieräottelussa.
The Massacre

| The Massacre 50 Cent |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2004
 Julkaistu: 3. maaliskuuta 2005
 Tuottaja(t): Black Jeruz, Buckwild, Cool and Dre, Cue Beats, Dangerous LLC, Disco D, Dr. Dre, Eminem, F.B.T., Hi-Tek, J. R. Rotem, Mike Elizondo, Needlz, Scott Storch, Sha Money XL
 Tyylilaji: hip hop
 Kesto: 77.22
 Levy-yhtiö: Aftermath, Interscope, Shady
Muut kannet

Listasijoitukset
  1.  7.
50 Centin muut julkaisut
| Get Rich or Die Tryin’ 2003 | The Massacre 2005 | Curtis 2007 |
Singlet albumilta The Massacre
 ”Disco Inferno” Julkaistu: 21. joulukuuta 2004  ”Candy Shop” Julkaistu: 1. tammikuuta 2005  ”Just a Lil Bit” Julkaistu: 10. toukokuuta 2005  ”Outta Control” Julkaistu: 2005
The Massacre on rap-artisti 50 Centin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 3. maaliskuuta 2005. Albumi myi ensimmäisellä viikollaan 1,14 miljoonaa kappaletta. Albumi on myynyt Yhdysvalloissa 5 miljoonaa kappaletta ja maailmanlaajuisesti 10 miljoonaa kappaletta.lähde?
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan ensimmäiselle sijalle. Suomessa se debytoi virallisen albumilistan seitsemännellä sijalla, ja pysyi listalla yhteensä kymmenen viikkoa.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Tuottaja(t) | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Intro | Eminem | 0.41 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | In My Hood | C. Styles, Bang Out, Eminem (lisä), Resto (lisä) | 3.51 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | This Is 50 | Sha Money XL, Black Jeruz | 3.04 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | I’m Supposed to Die Tonight | Eminem, Resto (lisä), Dr. Dre | 3.51 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Piggy Bank | Needlz | 4.15 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Gatman and Robbin’ (featuring Eminem) | Eminem, Bass Brothers (add.), Dr Dre | 3.46 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Candy Shop | Storch, Dr. Dre | 3.29 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Outta Control | Dr. Dre, Elizondo | 3.21 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Get in My Car | Hi-Tek, Dr Dre | 4.05 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Ski Mask Way | Dr. Dre, Disco D, Eminem (lisä), Resto (lisä) | 3.05 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | A Baltimore Love Thing | Cue Beats | 4.17 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Ryder Music | Hi-Tek | 3.51 |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Disco Inferno | C. Styles, Bang Out | 3.34 |  |  |  |  |  |  |
| 14. | Just a Lil Bit | Storch | 3.57 |  |  |  |  |  |  |
| 15. | Gunz Come Out | Dr. Dre, Elizondo | 4.24 |  |  |  |  |  |  |
| 16. | My Toy Soldier (fea. Tony Yayo) | Eminem, Resto (lisä) | 3.44 |  |  |  |  |  |  |
| 17. | Position of Power | J.R. Rotem | 3.12 |  |  |  |  |  |  |
| 18. | Build You Up (feat. Jamie Foxx) | Storch | 2.55 |  |  |  |  |  |  |
| 19. | God Gave Me Style | Needlz | 3.01 |  |  |  |  |  |  |
| 20. | So Amazing (feat. Olivia) | J.R. Rotem | 3.16 |  |  |  |  |  |  |
| 21. | I Don’t Need ’Em | Buckwild | 3.20 |  |  |  |  |  |  |
| 22. | Hate It or Love It (G-Unit Remix) (bonuskappale) (feat. The Game, Tony Yayo, Young Buck and Lloyd Banks) | Cool & Dre | 4.23 |  |  |  |  |  |  |
Listasijoitukset

| Vuosi | Lista | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 2005 | Billboard 200 | 1 |
| 2005 | Ruotsi | 10lähde? |
Arvostelut

AllMusic:
Entertainment Weekly: B–
Philip Lutley Sclater

Philip Lutley Sclater
Philip Lutley Sclater (4. marraskuuta 1829 Tangier Park, Hampshire – 27. kesäkuuta 1913 Odiham, Hampshire) oli englantilainen lakimies ja eläintieteilijä.
Hänen isällään William Lutley Sclaterilla oli talo maaseudulla. Philip kasvoi täällä Haddington Housessa ja kiinnostui linnuista. Hän kävi koulua Twyfordissa ja meni 13-vuotiaana Winchester Collegeen ja myöhemmin Christ Churchiin Oxfordiin, missä hän opiskeli lintutiedettä Hugh Edwin Stricklandin opastuksella.
Hän aloitti lakiopinnot 1851 ja hänet hyväksyttiin Corpus Christi Collegen jäseneksi. 1856 hän matkusti Amerikkaan ja vieraili Suurilla järvillä ja St. Croix’n yläjuoksulla, josta hän meloi Mississippille. Matkastaan hän kirjoitti teoksessaan Illustrated Travels. Philadelphian Tiedeakatemiassa hän tapasi Bairdin, Cassinin ja Leidyn. Palattuaan Englantiin hän harjoitti lakimiehen ammattia useita vuosia ja otti osaa Eläintieteellisen seuran kokouksiin.
1858 hän julkaisi Proceedings of the Linnean Society -sarjassa artikkelin, jossa hän hahmotteli 6 eläinmaantieteellistä aluetta, joille hän antoi nimet Palearktinen, Etiopialainen, Intialainen, Australaasialainen, Nearktinen ja Neotrooppinen. Nämä alueiden nimet ovat edelleen käytössä. Hän myös kehitteli teorian Lemuriasta vuonna 1864, selittämään Madagaskarin ja Intian eläimistön samankaltaisuutta. Tämä teoria on sittemmin haudattu.
1861 hänet valittiin Royal Societyn jäseneksi. Sclater oli hyvin tuottelias kirjoittaja, sillä hän julkaisi yli 1 400 kirjoitusta.
1874 hän ryhtyi veljensä George Sclater-Boothin (myöhemmin lordi Basing) yksityissihteeriksi, jota tointa hän hoiti 2 vuotta. Sitten hänelle tarjottiin pysyvää virkaa valtionhallinnossa, mutta hän kieltäytyi. 1875 hänestä tuli British Association for the Advancement of Sciencen puheenjohtaja. Yhdistykseen hän oli liittynyt jo 1847.
Sclater oli British Ornithologists’ Unionin julkaisun The Ibis perustaja 1858 ja toimittaja 1858–1868 ja 1878–1912. Hän oli Lontoon eläintieteellisen seuran sihteeri 1860–1903. 1901 hän kuvaili okapin länsimaiselle tieteelle, vaikka ei ollut koskaan tavannut sellaista elävänä. Hänen toimistostaan Hanover Square 11:ssä tuli suosittu kokoontumispaikka kaikille lontoolaisille luonnontieteilijöille. Matkailijat ja kaupunkilaiset vaihtoivat uutisia hänen kanssaan ja hän harjoitti kirjeenvaihtoa tuhansien kanssa.
Hänen lintukokoelmansa paisui 9 000 näytteeseen ja 1886 hän siirrätti sen British Museumiin. Samoihin aikoihin museo vastaanotti Gouldin, Salvinin ja Godmanin, Humen ja useiden muiden kokoelmat, paisuen maailman laajimmaksi lintukokoelmaksi.
Sclater nimesi ja kuvaili linnuista muun muassa lila-amatsonin. Hän tutki myös nisäkkäitä, etenkin hirvieläimiä, sarvikuonoja ja kädellisiä.
Hänen vanhin poikansa William Lutley Sclater oli myös lintutieteilijä.
Teoksia

Exotic Ornithology (1866–1869), yhdessä Osbert Salvinin kanssa.
Nomenclator Avium (1873), samoin.
Catalogue of the Birds in the British Museum (1886–1891).
Argentine Ornithology (1888–1889), yhdessä W.H. Hudsonin kanssa.
The Book of Antelopes (1894–1900), Oldfield Thomasin kanssa.
Leabua Jonathan

| Leabua Jonathan |
| --- | --- |
 1970
Lesothon pääministeri
 1966–1986  
Monarkki:  Moshoeshoe II
Seuraaja:  Justin Metsing Lekhanya (sotilasjuntta)
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1914 Hlotse
Kuollut: 5. huhtikuuta 1987 (ikä 72) Pretoria
Tiedot
Puolue:  Basothon kansallispuolue
Joseph Leabua Jonathan (30. lokakuuta 1914 Hlotse – 5. huhtikuuta 1987) oli lesotholainen poliitikko. Hän toimi itsenäisen Lesothon ensimmäisenä pääministerinä vuosina 1965–1986.
Jonathanin isä oli paikallinen päällikkö ja sukua kuningas Moshoeshoelle. Leabua Jonathan vietti silti tavallisen työväenluokkaisen lapsuuden. Hän kävi koulunsa lähetysasemalla Maoana-masoanassa. Nuorena hän työskenteli kolme vuotta kultakaivoksilla Etelä-Afrikassa, ja ymmärsi apartheid-politiikan haitallisen vaikutuksen.
Jonathan kääntyi katolisuuteen vuonna 1959 ja perusti samana vuonna Basothon kansallispuolueen. Vuonna 1965 hän nousi Lesothon pääministeriksi. 20. tammikuuta 1986 tapahtui sotilasvallankaappaus, jonka seurauksena Justin Lekhanya korvasi Jonathanin maan pääministerinä. Jonathan asetettiin kotiarestiin.
Jonathan kuoli Pretoriassa sydänkohtaukseen huhtikuussa 1987.
Aasialainen influenssa

Aasialainen influenssa oli vuosina 1957–1958 pandemiaksi laajentunut influenssaepidemia, jonka viruksen tyyppi on A H2N2. Virus sairastutti arviolta 900 miljoonaa ihmistä ja tappoi maailmanlaajuisesti 1–4 miljoonaa, luultavimmin kaksi miljoonaa henkeä eli moninkertaisesti enemmän kuin normaali kausi-influenssa.
Yhdysvalloissa tauti esiintyi ensi kertaa kesäkuussa 1957 mutta levisi laajalle vasta lokakuussa. Virukseen kuoli eniten ihmisiä syyskuun 1957 ja maaliskuun 1958 välisenä aikana. Yhdysvalloissa kuoli noin 69 800 henkeä, mikä oli kaksi kertaa enemmän kuin tavallisessa influenssassa. Yhdysvaltain väestön kuolleisuus tautiin oli 0,04 prosenttia.
Isossa-Britanniassa Englannissa ja Walesissa kuoli noin 30 000 ihmistä, ja kuolleisuus tautiin oli 1,3–3,5 tuhatta sairastunutta kohti. Otoksen (29 lääkäriä) mukaan kuolleisuus oli noin 2,3 tuhatta kohti. Tällöin tauti olisi ollut Yhdysvaltain terveysministeriön nykyisin käyttämän asteikon mukaan luokan 2 pandemia.
Suomessa tautiin sairastui noin kolmasosa väestöstä ja kuoli 1 300 ihmistä. Suurin osa kuolemista johtui sekundaarisesta bakteerikeuhkokuumeesta. Aasialainen influenssaepidemia oli ensimmäinen, jonka aikana bakteerien aiheuttamia keuhkokuumeita pystyttiin hoitamaan antibiooteilla. Eri puolilla Suomea suljettiin kouluja epidemian vuoksi, ja varuskuntiin järjestettiin ylimääräisiä sairastupia.
Aiheesta muualla

Varpela, Valtteri: Suomalaiset kuolevat influenssaan kuin 50 vuotta sitten – Miksi ihmeessä? Uusi Suomi.  30.7.2009. Viitattu 12.3.2020.
Pajunen, Airi & Taskinen, Kati: Kuinka monen kuoleman syy on influenssa – kertovatko luvut kaiken? Tieto & Trendit.  28.2.2020. Viitattu 12.3.2020.
Syaman kultakaivos

Syaman kultakaivos sijaitsee Malissa Sikasson alueen Kadiolon piirin Fouroun kunnassa.
Syaman kultaesiintymä löydettiin 1970-luvun lopussa. Australialainen Broken Hill Proprietary teki vuonna 1987 Malin valtion kanssa sopimuksen sen hyödyntämisestä. Vuonna 1988 muodostettiin kaivosyhtiö Société d’Exploitation des Mines de Syama eli Somisy, josta BHP omisti 65 % ja Malin valtio 35 %. BHP:n operoima kaivos aloitti toimintansa vuonna 1990.
Oksidimalmin hyödyntäminen osoittautui kannattamattomaksi, ja vuonna 1996 BHP:n osuuden osti eteläafrikkalainen Randgold Resources, joka jatkoi kaivostoimintaa. Uudelleenjärjestyksen seurauksena Randgold omisti 75 %, Malin hallitus 20 % ja Kansainvälinen rahoitusyhtiö IFC 5 %. Kaivoksen heikon tuloksen ja kullan maailmanmarkkinahinnan laskun takia Randgold keskeytti toiminnan vuonna 2001. IFC myi osuutensa Randgoldille vuonna 2002.
Australialainen Resolute Mining osti Randgoldin osuuden vuonna 2004 ja päätti tutkimusten jälkeen jatkaa kaivostoimintaa. Kaivoksen mineraalivarat arvioitiin tuolloin 66,6 miljoonaksi tonniksi, kultapitoisuus 3,0 grammaksi tonnilta ja kultavaranto 182 393 kiloksi, mikä oli huomattavasti enemmän kuin aikaisemmissa tutkimuksissa. Kaivos avattiin uudelleen vuonna 2009.
Syaman avolouhos ehtyi vuonna 2015, mutta tuotantoa on jatkettu varastoidusta sulfidimalmista ja lähellä sijaitsevien avolouhosten oksidimalmista. Kaivoksen yhteydessä on 2,4 miljoonan vuositonnin sulfidirikastamo ja 1,5 miljoonan tonnin oksidirikastamo. Vuonna 2017 ne tuottivat 6 742 kiloa kultaa. Kaivosta pidetään hyvin kannattavana. Yhtiö työllisti urakoitsijat pois lukien 465 henkilöä vuonna 2017.
Uuden tunnelikaivoksen rakennustyöt alkoivat vuonna 2016 ja niiden odotetaan valmistuvan vuoden 2018 loppuun mennessä.päivitettävä Tunnelikaivos pidentää kaivoksen käyttöikää ainakin vuoteen 2028 saakka ja nostaa vuosituotannon yli 7 000 kiloon.
Aiheesta muualla

Syaman kaivos Resolute Miningin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Utawarerumono

| Utawarerumono |
| --- | --- |

うたわれるもの   (Lauletut)
Genre: Seikkailu, Scifi, Fantasia 
Peli
Pelin tuottaja: Leaf Sting (PS2/PSP)
Pelin julkaisija: Aquaplus
Genre: taktinen roolipeli, visual novel, eroge (Windows)
Ikäsuositus: 18+ (PC) 15+ (PS2)
Laitealustat: Microsoft Windows, PlayStation 2, PlayStation Portable
Julkaisupäivämäärä: 26. huhtikuuta 2002 (Windows) 26. lokakuuta 2006 (PS2) 28. toukokuuta 2009 (PSP) 
Manga
Tekijä: Aquaplus (tarina)  Arō Shimakusa (taide)
Julkaisija:  MediaWorks
Sarjajulkaisulehti:  Dengeki G's Magazine
Ensimmäinen painatus: 30. syyskuuta 2005 – 30. marraskuuta 2006
Kirjojen lukumäärä: 2 
TV-anime
Ohjaaja: Tomoki Kobayashi
Studio:  Oriental Light and Magic
Lähetyskanavat:  TV Asahi, Chiba TV, TV Saitama, TVK   Anime Network
Alkuperäinen lähetyskierros: 3. huhtikuuta 2006 – 25. syyskuuta 2006
Jaksojen määrä: 26 
Utawarerumono (jap. うたわれるもの), myöhemmissä julkaisuissa nimellä Utawarerumono: Prelude to the Fallen on japanilaisen pelistudio Leafin vuonna 2002 tuottama roolipeli/visual novel. Alkuperäisen tietokoneversion lisäksi peli on julkaistu eroottiselta sisällöltään karsittuna ja siten alemmalla ikärajalla PlayStation 2:lle vuonna 2006. Pelin pohjalta ovat syntyneet myös Dengeki G's Magazine-lehdessä ilmestynyt ja sittemmin kahdeksi pokkariksi koottu manga, sekä kaksi anime-sarjaa
Juoni

Utawarerumono kertoo miehestä nimeltä Hakuoro, jonka Eruru-niminen tyttö löytää pahoin loukkaantuneena metsästä. Erurun parantajaisoäidin hoivissa Hakuoro toipuu, muttei kykene muistamaan mitään menneisyydestään puhumattakaan siitä, miksi hänen kasvojaan peittää outo, irtoamaton naamio.
Asetuttuaan asumaan Erurun ja tämän isoäidin kylään Hakuoro huomaa kyläläisten elävän yksinvaltaisen keisarin sorron alla. Johtajaluonteensa ansiosta Hakuoro päätyy pian keisaria vastustavan kapinan kärkeen ja onnistuu lopulta syöksemään tämän vallasta. Hakuorosta tulee uusi keisari, mutta rauha ja onnellisuus eivät maassa kauan säily. Taistelut ja viholliset uhkaavat Tusukuru-maan itsenäisyyttä taukoamatta.
Pelit

Sarjaan kuuluvat myös pelit:
Utawarerumono: Mask of Deception (2015)
Utawarerumono: Mask of Truth (2016)
Utawarerumono ZAN (2019)
Monochrome Mobius: Rights and Wrongs Forgotten (2022)
Utawarerumono: Shiro e no Michishirube (2025)
Aiheesta muualla

Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)
Utawarerumomono MyAnimelist.netissä (englanniksi)
Utawarerumono: Itsuwari no Kamen MyAnimelist.netissä (englanniksi)
Raoul Palmgren

| Raoul Palmgren |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. tammikuuta 1912 Karjaa
Kuollut: 10. maaliskuuta 1995 (83 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  kirjallisuustiede
 Nimikirjoitus
Raoul Oskar Gånge-Rolf Armin Palmgren (12. tammikuuta 1912 Karjaa – 10. maaliskuuta 1995 Tampere) oli suomalainen tietokirjailija, toimittaja, kirjallisuudentutkija ja professori.
Nuoruus ja sotavuodet

Vuonna 1926 Palmgrenin vanhemmat muuttivat Orivedelle, ja Raoul lähti koulutielle Tampereelle. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta. Palmgren opiskeli historiaa, estetiikkaa ja sosiologiaa Helsingin yliopistossa. Vuonna 1940, juuri valmistuneena filosofian kandidaattina, hänet valittiin Tampereen kaupunginkirjaston johtajaksi.
Palmgren kuului Katri Valan ihailijoihin. Tietämättä Valan 1930 solmimasta avioliitosta Armas Heikelin kanssa hän lähetti Valalle kosimakirjeen, ja nolo tapaus vaikutti myöhemminkin heidän väleihinsä. Palmgren oli sittemmin kolmesti avioliitossa. Ensimmäinen puoliso oli toimittaja Irja Laurikainen 1936–1953, toinen teatteriohjaaja Ilmi Parkkari 1953–1979 ja viimeinen Marja-Leena Palmgren (o.s. Vainionpää). Palmgrenilla on neljä lasta: Marius (s. 1941), Oliver (s. 1945), Nina (s. 1957) ja Laura (s. 1959). Yksi hänen lapsenlapsistaan on näyttelijä-kirjailija Reidar Palmgren.
Palmgren osallistui talvisotaan, mutta kirjoitti myöhemmin, että koki olleensa väärällä puolella. Kieltäydyttyään jatkosodasta hän painui "maan alle". Maaliskuussa 1942 Raoul ja Irja Palmgren sekä Arvo Turtiainen pidätettiin. Raoul Palmgren tuomittiin sotilaskarkuruudesta ja valtiopetoksen valmistelusta neljäksi ja puoleksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran johtoon kuulunut Irja Palmgren tuomittiin valtiopetoksen valmistelusta kuudeksi kuukaudeksi kuritushuoneeseen. Vankeusaikansa Raoul Palmgren oli aluksi Pelson ja myöhemmin Sukevan vankilassa. Raskaat ulkotyöt huonolla ravinnolla olivat viedä hengen, mutta pääsy kirjuriksi ja johtajan sihteeriksi pelastivat. Sotien jälkeen Palmgren katsoi yhdeksi keskeiseksi tehtäväkseen "tilinteon sotaan johtaneen 1930-luvun ja sen fasistisen ilmapiirin kanssa". Vuonna 1953 hän julkaisi näistä teemoista kertovan avainromaanin 1930-luvun kuvat nimimerkillä R. Palomeri. Palmgren on kertonut romaanin päähenkilön Rolf Pahlmanin olevan tarkka kuvaus hänestä itsestään.
Kirjallinen toiminta

Palmgrenista kehittyi 1930-luvun mittaan aikansa johtava kirjallisuuskriitikko, jota luettiin arvostaen ja arvostellen sekä vasemmistossa että oikeistossa. Sosiologi Risto Alapuro luonnehti Palmgrenin kirjallista toimintaa kollegansa Perry Andersonin teoriaan viitaten seuraavasti:
”Häneen sopii ehkä parhaiten Andersonin ajatus, että olennaista oli marxilaisen teorian ja porvarillisen teorian, ei marxilaisen teorian ja proletaarisen käytännön välinen suhde. Hänen tutkimukselliset kirjoituksensa olivat keskustelua porvarillisten tulkintojen kanssa esimerkiksi Kalevalasta ja kansallisesta noususta.”
Palmgren toimi aktiivisessa yhteydessä kulttuuriyhdistys Kiilaan ja johti 1930-luvulla Akateemista Sosialistiseuraa (ASS). Hänen puheenjohtajakaudellaan ASS alkoi suomentaa marxilaista kirjallisuutta, muun muassa Karl Marxin ja Friedrich Engelsin Kommunistisen puolueen manifestin vuonna 1935 ja seuraavana vuonna Marxin teokset Gothan ohjelman arvostelua ja Palkkatyö ja pääoma. Pari vuotta myöhemmin Palmgren toimitti ASS:n opintokerhoalustusten pohjalta oppikirjan Marxilaisuus: Dialektisen materialismin sovellutuskokeita. Palmgrenin lisäksi kirjaan kirjoittivat Helmer Adler, Olavi Selin, Jarno Pennanen, Mauri Ryömä, Reino Oittinen, Maija Savutie ja Cay Sundström freudilaisuudesta, luonnontieteistä ja työväenliikkeen taktiikasta sekä marxilaisesta valtio- ja historiankäsityksestä, sosiologiasta, talousopista ja estetiikasta. Kirja myytiin muutamassa kuukaudessa loppuun, eikä siitä otettu uusia painoksia.
Palmgrenin vaikutuksesta kirjailijajärjestö Tulenkantajat ja sosiaalidemokraattisena järjestönä aloittanut Akateeminen Sosialistiseura suuntautuivat jyrkästi vasemmalle. Eräät Palmgrenin Soihtu-lehdessä vuonna 1937 julkaisemat lokakuun 1917 vallankumousta ylistäneet kirjoitukset johtivat siihen, että yleinen syyttäjä nosti häntä vastaan syytteen ”laillisen yhteiskuntajärjestelmämme halventamisesta”, mutta oikeus vapautti Palmgrenin.
Sodan jälkeen Palmgren toimi Kansankulttuuri Oy:n kirjallisena johtajana ja vuosina 1945–1952 Vapaa Sana -lehden kulttuuritoimittajana ja päätoimittajana sekä vuodesta 1957 ensin Kemin ja sitten Vaasan kirjastojen kirjastonjohtajana. Kolme vuotta väitöskirjansa valmistumisen jälkeen, vuonna 1968, hänet valittiin Oulun yliopiston kirjallisuustieteen professoriksi.
Vuonna 1972 Palmgrenille myönnettiin arvokkaasta julkaisutoiminnasta Eino Leinon palkinto, jota jakaa Eino Leinon Seura vuosittain kotimaisen kirjallisuuden tai sen tutkimuksen alalta.
Poliittinen toiminta

Palmgren liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen loppusyksyllä 1944 heti vapauduttuaan vankeudesta. Hän alkoi työskennellä lehtimiehenä. Hän ei kuitenkaan täysin hyväksynyt puolueen eikä Neuvostoliiton politiikkaa. Hän protestoi sitä, että puolueen “venäläisillä” eli Neuvostoliiton puoluekoulun käyneillä oli ylivalta. Palmgren oli kuitenkin kylmän sodan asetelmassa voimakkaasti Neuvostoliiton puolella: Neuvostoliiton aseet puolustivat rauhaa, kun taas Yhdysvallat valmisteli sotaa. Marsalkka Mannerheimin kuolema vuonna 1951 nosti esille Palmgrenissa vihamielisyyttä, vaikka se kansan valtaosassa herätti kunnioitusta ja arvostusta marsalkkaa kohtaan. Lopulta vuonna 1952 Palmgren erosi SKP:stä, jolloin hänet erotettiin Vapaan Sanan päätoimittajan tehtävästä. Eroa edelsi titolaisuuden tuomitsemisesta syntynyt konflikti SKP:n johdon kanssa.
Teokset

Vallankumous ja vastavallankumous Saksassa, 1937
Venäläinen romaaniperinne ja Neuvostoliiton kirjallisuus, 1940
Suuri linja, 1948
Marxilaisen estetiikan kaksitasoisuus, 1953.
30-luvun kuvat (nimimerkillä R. Palomeri), 1953
Hapanta (nimimerkillä Hapan), 1953
Miten luemme kaunokirjallisuutta, 1953
Toivon ja pelon utopiat.  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1963.
Työläiskirjallisuus (väit.), 1965
Joukkosydän: Vanhan työväenliikkeemme kaunokirjallisuus 1–2.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1966.
Työläiset ja mustalaiset Minna Canthin "Työmiehen vaimon" sosiaalisina ja draamaelementteinä, 1970
Maksim Gorki: Elämä ja teokset.  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1978.  ISBN 951-615-184-1
Tekstejä nuoruuden vuosikymmeneltä, 1980
Tekstejä Vapaan sanan vuosikymmeneltä, 1981
Tekstejä viran ja viisauden vuosikymmeniltä, 1982
Kapinalliset kynät I–III, 1983–1984
Kaupunki ja tekniikka Suomen kirjallisuudessa, 1989
Täällä toimitus: Lehdistö ja lehtimiehet kaunokirjallisen kuvauksen kohteena, 1994
Vankilapäiväkirja: Raoul Palmgrenin epitafi 1940-luvulle.  (Toimittanut Marja-Leena Palmgren)  Oulu:  Pohjoinen, 1997.  ISBN 951-749-293-6
Kirjallisuutta

Kalemaa, Kalevi: Raoul Palmgren: Suomalainen toisinajattelija.  Helsinki:  Tammi, 1984.  ISBN 951-30-5382-2
Kalemaa, Kalevi: ”Palmgren, Raoul (1912–1995)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 505–508.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Liikanen, Ilkka & Sallamaa, Kari (toim.): Palmgrenin työ: Raoul Palmgrenin yhteiskunnallisen ajattelun ja tutkijankuvan piirteitä sekä tuotannon bibliografia.  (Oulun yliopiston kirjallisuuden laitoksen julkaisuja 4)  Oulu:  Oulun yliopisto, 1982.  ISBN 951-42-1214-2  Teoksen verkkoversio (PDF).
Aiheesta muualla

Raoul Palmgrenin muistokirjoitus. Helsingin Sanomat (Käyttäjätunnuksella).
Kiilasta ja 1930-luvun kulttuuripolitiikasta. Ylen Sininen laulu -sarjan osa.
Alapuron, Risto: Suomen älymystö Venäjän varjossa. Helsingin Sanomat.  1977. Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 14.9.2020. Ensimmäinen luku kirjasta Suomen älymystö Venäjän varjossa
Raoul Palmgren keskustelee vuonna 1969 Seppo Valjuksen kanssa George Orwellin romaanista 1984 ja sen kuunnelmaversiosta. YLEn elävä arkisto.
Drufva, Juha: Raoul Palmgren jätti pysyvän jäljen kulttuurihistoriaan. Kansan uutiset 8.1.2012.
Drufva, Juha: Raoul Palmgren loi uudenlaisen tavan hahmottaa korkeakulttuuria. Kansan uutiset 20.1.2012.
Palmgren, Raoul hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)