stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Irlannin konflikti
Levottomuudet > Katolisten joukkomielenosoitukset 1968–1969, lojalistien ja poliisien vastatoimet

1968 opiskelijat radikalisoituivat myös Pohjois-Irlannissa. Kansalaisoikeusjärjestö NICRA aloitti pienet protestit keväällä 1968.
NICRA järjesti ensimmäisen suuren marssinsa Coalislandista Duncannoniin 24. elokuuta 1968. Mielenosoitus sujui rauhallisesti, vaikka poliisi pysäytti marssijat ja paikalle tulivat myös paisleylaisiksi kutsutut vastamielenosoittajat. Hallituksen ja NICRA:n kiellosta piittaamatta seuraava kansalaisoikeusmarssi järjestettiin Derryssä 5. lokakuuta 1968. Poliisi saapui paikalle jo ennen marssin alkua ja hajotti laittoman mielenosoituksen hakkaamalla mielenosoittajia ja sivullisia miehiä, naisia ja lapsia silmittömästi pampuilla. 100 henkilöä loukkaantui ja väkivallan kohteeksi joutui myös työväenpuolueen kansanedustajia, joista Gerry Fitt kannettiin pää verta vuotavana ambulanssiin. Mellakoijat käyttivät palopommeja ja sytyttivät paloauton tuleen.
9. lokakuuta 1968 Ian Paisleyn kannattajat pysäyttivät Belfastissa järjestetyn mielenosoituksen, joka oli suunnattu Derryn poliisiväkivaltaa vastaan. Paisley ja Ronald Bunting kannattajineen saapuivat myös Armaghissa 30. marraskuuta järjestettyyn mielenosoitukseen, mutta joutuivat myöhemmin joksikin aika pidätetyiksi. 4. joulukuuta lojalistit ja marssijat ottivat yhteen Dungannonissa. Marraskuussa Terence O Neill ilmoitti myöntyvänsä joihinkin kansalaisoikeusliikkeen vaatimuksiin.
Katolilaisaktivistien uudenvuodenpäivänä 1969 aloittama marssi Belfastista Derryyn joutui väijytykseen 4. tammikuuta 1969. 200 lojalistia, joiden joukossa oli vapaavuorossa olleita B-Specials-poliisijoukkoja hyökkäsi marssijoiden kimppuun sillalla aseinaan rautatankoja, keppejä, pulloja ja kiviä. 13 marssijaa joutui sairaalaan. Marssijoiden mielestä poliisi ei puuttunut tapahtumiin riittävän tehokkaasti. Derryn protestanttialueella tapahtui uusi hyökkäys ja poliisi tunkeutui Derryn Bogsidessa katolisten koteihin. Seuraavina päivinä syttyi mellakoita varsinkin Derryssä ja Newryssä.
Lojalistijärjestöt UVF ja UPV tekivät huhtikuussa 1969 useita pommi-iskuja. Tarkoituksena oli vierittää iskut IRA:n syyksi. 19. huhtikuuta 1969 poliisi pahoinpiteli katolisen Samuel Devennyn vakavasti tämän kotona. Myös perheen tyttäret joutuivat väkivallan kohteiksi. Devenny kuoli vammoihinsa sairaalassa 17. heinäkuuta. 14. kesäkuuta poliisi pahoinpiteli Dungivenin katumellakoissa henkihieveriin 67-vuotiaan Francis McCloskeyn, joka kuoli seuraavana päivänä. Hänestä tuli levottomuuksien ensimmäinen kuolonuhri. Maltillinen O'Neill vetäytyi pääministerin virasta huhtikuussa 1969. IRA aktivoituu uudestaan vuonna 1969, mutta järjestöllä oli käytössään vain vähän vanhoja aseita.
Levottomuudet > Derryn ja Belfastin levottomuudet 1969

12. elokuuta 1969 protestantit järjestivät Derryssä  "Apprentice Boys" -veljeskunnan marssin, jonka reitti kulki läheltä Derryn Bogsiden irlantilaismielisten korttelia. Nationalistit heittelivät marssijoita kivillä ja nauloilla. Syntyi kahinoita, joita vähälukuinen poliisi ei kyennyt tai halunnut estää. Katolisessa Bogsidessa syttyi kapina ja poliiseja heiteltiin katoilta palopommeilla. Kymmenet poliisit loukkaantuivat. Poliisi hyökkäsi kaupunginosaan panssaroiduilla ajoneuvoilla, vesitykeillä ja CS-kaasulla aseistettuna. Satojen nationalistien vastustus oli niin tiukkaa, että Bogsiden taisteluksi kutsuttu mellakointi jatkui useita päiviä.
14. elokuuta paikalle tulivat tuliasein varustetut B-Specials-reserviläispoliisit (USC). Katoliset pelkäsivät, että tekeillä oli joukkomurha. B-Specials-joukot ampuivatkin joitakin mielenosoittajia. Saman päivän iltana Pohjois-Irlannin pääministeri pyysi Isolta-Britannialta armeijaa Derryyn erottamaan poliisi ja mellakoijat toisistaan. Tässä vaiheessa levottomuuksia pääosa protestanteista piti armeijaa puolueettomana, vain muutamat vastustivat sitäkin. Mellakoinnissa haavoittui vakavasti ainakin 350 poliisia. Myöhemmin tapahtumista julkaistiin Scarmanin raportti. Raportissa poliisin toimintaa kuvattiin asialliseksi, mutta riittämättömäksi. Erikseen mainittiin B-Specials-joukkojen yhteydet lojalisteihin.
Derryn tapahtumien jälkeen irlantilaismieliset järjestivät protesteja Belfastissa ja muualla Pohjois-Irlannissa. Belfastin tapahtumista tuli osittain katolisiin kohdistuva puhdistus. Jotkut johtivat välikohtauksiin poliisin kanssa ja hyökkäyksiin poliisiasemille. Lojalistit tunkeutuivat protestanttien kortteleihin polttaen kymmeniä koteja ja liikehuoneistoja. Myös protestanttien koteja tuhottiin. Muutamia tuhansia ihmisiä ajettiin pois ja/tai pakeni.
Aseellisia taisteluja käytiin nationalistien ja lojalistien sekä nationalistien ja poliisin välillä. Joissain tapauksissa poliisi tuki lojalisteja mm. olemalla saapumatta paikalle. Eräässä tapauksessa poliisi tulitti panssariautosta asuinkorttelia konekiväärillä. Muutamin paikoin poliisi ampui mellakoijia. Irlannin pääministeri Jack Lynch syytti Pohjois-Irlannin poliisia. 14. elokuuta alkaen brittijoukot määrättiin Derryyn, mutta nämä eivät koettaneet päästä Bogsideen, mikä rauhoitti mellakat. Pohjois-Irlanti määrättiin brittiarmeijan komentoon.
Levottomuudet > Falls Curfew

Irlannin tasavaltalaisarmeija alkoi nyt puolustaa katolisia alueita protestanttien väkivaltaa vastaan. IRA pystyikin estämään pääsyn joillekin alueille, esimerkiksi "Vapaaseen Derryyn".
Väkivalta jatkui ja lisääntyi 1970–1972.
11. lokakuuta poliisi ampui pari Ulsteria puolustanutta siviiliä, ja UVF-aktivisti tappoi brittisotilaan.
Kesäkuun alussa 1970 sattui Falls Curfewiksi kutsuttu välikohtaus, jossa nuoret ensin heittelivät aseita etsiviä brittisotilaita mm. kivillä.  Nuoret olivat vihaisia, koska noin viikko sitten oli tapahtunut aseelline välikohtaus lojalistien kanssa, ja sotilaat pyrkivät viemään heiltä puolustusaseet pois.
Pieni välikohtaus laajeni mellakaksi. Virallisen IRA:n aktivistit alkoivat heitellä sotilaita omatekoisilla käsikranaateilla. Pian oli käynnissä tulitaisteluja brittisotilaiden ja noin 60–90 Virallisen IRA:n jäsenen välillä. Armeija jatkoi CS-kaasukanisterien ampumista. Kanistereita meni kattojen ja ikkunoiden läpi taloihin. Siviilit alkoivat poistua alueelta. Armeija saartoi noin neljän tunnin taistelun jälkeen 3 000 asunnon alueen pidätyksiä varten. Mellakka ja ammuskelu jatkui vielä tunteja ja viimeiset laukaukset ammuttiin seuraavana aamuna. Armeija tutki noin tuhat kotia ja tappoi neljä siviiliä koko operaation aikana. 60 siviiliä ja 15 sotilasta vammautui. Falls Curfewin välikohtaus huononsi tuntuvasti katolisen työväenluokan ja brittiarmeijan välejä, eikä armeija ollut enää puolueeton. Niinpä IRA lisäsi kannatustaan työväenluokan parissa. Toisaalta välikohtaus ajoi Väliaikaisen ja Virallisen IRA:n riitoihin. Virallinen IRA syytti Väliaikaista IRA:ta tulitaistelun aloittamisesta ja Virallisen IRA:n jättämisestä armeijan joukkojen hyökkäyksen kohteeksi. Seuraavana vuonna kilpailevat IRA:t kostivat toisilleen asein.
Kesäkuussa 1971 armeija ampui kaksi siviiliä ja kolme sotilasta surmattiin, mikä pahensi kriisiä entisestään.
Elokuussa 1971 armeija aloitti laajan pidätysoperaation, jota se kutsui nimellä "Operaatio Demetritus". Lähinnä irlantilaismielisiä, myöhemmin myös lojalisteja vangittiin ilman tuomiota. Syyksi riitti pelkkä epäily. Pidätysoperaatio ajoi kohtalaisen maltillisetkin nationalistit pois yhteistyöstä valtion kanssa. Tämä kiihdytti tuntuvasti väkivaltaa.
Joulukuussa 1971 nationalistit julistivat erään Derryn alueen itsehallinnon alle olevaksi "Free Derryksi".
Levottomuudet > Verinen sunnuntai

IRA:n suosio kasvoi merkittävästi, kun brittisotilaat tappoivat eräässä välikohtauksessa kaksi nuorta miestä. Ison-Britannian laskuvarjojoukot surmasivat vuoden 1971 elokuussa Ballmurphyssä yksitoista siviiliä. Virallinen IRA alkoi tehdä pommi-iskujaan 11. joulukuuta 1971.
Verisunnuntaina 30. tammikuuta 1972 Ison-Britannian laskuvarjojoukot ampuivat Derryn Bogsidessä järjestetyssä kansalaisoikeusmielenosoituksessa takaapäin pakenevia mellakoijia surmaten 14 ja haavoittaen 13:a. Tämä herätti valtavan vihan irlantilaisissa, ja väliaikaiseen IRA:an liittyi paljon uusia jäseniä. Samaan aikaan marxilainen, virallinen IRA solmi tulitauon, mutta toimi vielä 1973.
Vuonna 1972 IRA alkoi käydä sissisotaa varsinkin Etelä-Armaghissa ja brittihallitus yritti neuvotella väliaikaisen IRA:n kanssa monta kertaa vuosina 1972 ja 1973.
Poliisin, lojalistien ja armeijan väkivalta ja IRA:n miehittämien alueiden vastaiset operaatiot ajoivat väliaikaisen IRA:n aloittamaan pommikampanjan vuonna 1972. Iso-Britannia siirsi Pohjois-Irlannin suoraan hallintaansa 1972. Samana vuonna brittiarmeija valtasi "Vapaan Derryn" "Operaatio Motormanissa". Vaikka IRA pyrki ilmoittamaan näistä pommi-iskuista alueen asukkaille puhelimitse, ne usein surmasivat ja haavoittivat paljon sivullisia. Pohjois-Irlannin väkivalta huipentui vuonna 1972, jolloin 500 ihmistä kuoli, puolet heistä siviilejä.
Ulsterin puolustusliitto UDF syntyi vastauksena IRA:n toimintaan.
Vuonna 1973 monet puolueet yrittivät rakentaa rauhaa ja syntyi Sunningdalen sopimus. Tarkoitus oli vuonna 1974 perustaa katolilaisten ja protestenttien yhteishallinto, mutta Ian Paisleyn johtama kovan linjan unionistiryhmä vastusti sitä, koska se päästi irlantilaismieliset nationalistit maan hallintoon. Paisleyn puolue DUP sai vaaleissa yli puolet äänistä ja 11/12 Pohjois-Irlannin parlamenttipaikoista. IRA ei ollut sopimukseen tyytyväinen ja vuosi 1975 oli yksi verisimmistä, surmansa sai satoja ihmisiä vielä vuonna 1976.
Levottomuudet > "Pitkä sota"

IRA alkoi tehdä pommi-iskuja Englannissa vuonna 1973.
Tuomituilta IRA-aktivisteilta evättiin poliittisen vangin oikeudet vuonna 1976.
Vangitut IRA-aktivistit aloittivat jo vuonna 1976 likaisen protestin töhrien selliensä seiniä ulosteella. Vartijoiden harjoittama väkivalta oli Long Keshin vankilassa arkipäivää. Tämä protesti laajeni lopulta nälkälakoiksi, joissa kuoli yli kymmenen IRA-aktivistia. Näistä tunnetuin oli Bobby Sands. Monet väkivallan tekijät olivat puolin ja toisin köyhästä työväenluokasta.
Eri taistelujärjestöt mm. IRA, UDF ja UVF harjoittivat rahojen hankkimista mm. ulkomaisilta tulevin lahjoituksin, laillisin liiketoimin, suojelurahojen keruulla, salakuljetuksella ja muulla rikollisuudella, ja viholliset tekivät tässä jopa yhteistyötä keskenään. Irlannin hallituksen toimet IRA:ta vastaan olivat 1970-luvulla löysiä eikä maa valvonut Pohjois-Irlannin vastaista rajaansa tehokkaasti.
Sekä protestanttien että katolilaisten riveissä alkoi näkyä 1970-luvun puolivälissä kyllästyminen väkivaltaan. Vuonna 1977 IRA:n Gerry Adams loi taktiikan, jossa IRA toimi sekä politiikassa että asein "ballot and bullet". IRA salakuljetti tavaraa rajan yli suuntaan ja toiseen pyrkien hankkimaan näin rahaa. Laittomat rajanylityspaikat olivat vaikeakulkuisella alueella, ja tulliviranomaisia liian vähän. Kun armeija asetti erilaisia tiesulkuja, IRA siivosi ne pois. Muutenkin lain valvonnassa oli ongelmia rajan molemmin puolin siviiliviranomaisten haluttomuuden takia. Nämä eivät antaneet turvajoukoille todisteita epäiltyjen IRA:n jäsenten toimista. IRA piti majaansa Dundalkin kaupungissa Irlannissa.
Jyrkän marxilainen INLA teki monia tuhoisia pommi-iskuja 1980-luvun alussa ja puolivälissä. Myös IRA jatkoi pommikampanjaansa, samoin kuin lojalistiryhmittymät. Molemmat hankkivat aseita ulkomailta. Britannian armeija tuki salaa lojalistiryhmiä neuvoen näitä muun muassa kohteiden valinnassa. Näin säästettiin ihmishenkiä, mutta toisaalta armeija neuvoi joskus murhaamaan syyttömiäkin. INLA hajosi kahtia 1986, kun siitä irtosi IPLO. Näiden välinen sota heikensi INLA:aa ratkaisevasti.
IRA kävi aktiivista sissisotaa Etelä-Armagh’ssa 1990-luvun alkuvuosina.
Rauhanprosessi

Margaret Thatcherin hallitus ja Irlanti sopivat vuonna 1985 Pohjois-Irlannin asemasta. Äärijärjestöjen kannatus alkoi heiketä 1990-luvun alkuun mennessä molemmin puolin, vaikka esim. katolisten syrjintä työelämässä jatkuikin. Sinn Féinin Gerry Adams ja SDLP:n John Hume tekivät rauhanaloitteen vuonna 1993. Prosessia edisti merkittävästi Irlannin pääministeri Albert Reynolds, joka taivutteli tasavaltalaisia pois väkivallasta ja neuvotteluihin.1990-luvun alussa UDA ja UVF kiihdyttivät katolisten siviilien tappamista.
Eri järjestöt julistivat tilapäisiä tulitaukoja jo vuonna 1994 ja vuonna 1998 päästiin alustavaan Pitkänperjantain sopimukseen. Väliaikainen IRA lopetti aseellisen toimintansa vuonna 2005 ja lakkautti itsensä 2008.
Hajanainen väkivalta

Vaikka vanhan polven aktivistit solmivatkin rauhan, jotkut pienet ääriryhmät jatkoivat yhä väkivaltaa. Näitä olivat mm. Real IRA ja Continuity IRA sekä jotkut lojalistijärjestöt. Osin nämä olivat pelkkiä rikollisjärjestöjä, jotka taistelivat keskenään toiminta-alueista. Ajoittain väkivalta jatkui päiväkausia kerrallaan Belfastissa.
Kun Yhdistynyt kuningaskunta erosi Euroopan unionista vuonna 2020, Britannia-mieliset unionistit alkoivat maaliskuussa 2021 mellakoida. He ottivat yhteen poliisin ja myös irlantilaismielisten nationalistien kanssa. Mellakoiden eräs syy oli se, että Pohjois-Irlanti jäi sopimuksen mukaan käytännössä Euroopan unioniin ja Pohjois-Irlannilla oli nyt tulliraja Ison-Britannian kanssa. Toinen syy oli se, että irlantilaismielisen puolueaktiivin hautajaisissa ei noudatettu koronarajoituksia, eikä poliisi nostanut tästä syytettä.
Osapuolet

Sotaa ovat käyneet erilaiset terroristijärjestöt, muun muassa nationalistinen IRA (Irish Republican Army) sekä unionistiset/lojalistiset UVF (Ulster Volunteer Forces) ja UDA (Ulster Defence Association). Lisäksi sotaan ovat osallistuneet Pohjois-Irlannin puolisotilaallinen poliisi RUC (Royal Ulster Constabulary) sekä Yhdistyneen kuningaskunnan asevoimat.
Levottomuuksien uhrit

Irlannin levottomuudet ovat 1960-luvulta lähtien vuoteen 2001 vaatineet 3 523 kuolonuhria. Näistä suurin osa menetti henkensä Pohjois-Irlannissa, mutta myös muualla Euroopassa levottomuudet ovat vaatineet kuolonuhreja. Irlannin lisäksi eniten kuolonuhreja on tullut Isossa-Britanniassa.
Levottomuuksien vuoksi kuolleita vuosina 1969–2001
2055 tasavaltalaisten ryhmien (mm. IRA) vuoksi
1020 unionististen/lojalististen ryhmien (mm. UVF ja UDA) vuoksi
368 brittiläisten ja irlantilaisten turvallisuusviranomaisten vuoksi
80 tuntemattomien tekijöiden vuoksi
Uhrien taustat
1857 siviiliä
1121 turvallisuusjoukkojen jäsentä (lähinnä Yhdistyneen kuningaskunnan armeijan sotilaita ja RUC:n poliiseja)
394 tasavaltalaisjoukkojen jäsentä
151 unionisti/lojalistijoukkojen jäsentä
Eniten kuolonuhreja levottomuudet vaativat Belfastissa sekä Armagh'n ja Tyronen kreivikunnissa.
Uhrit vuosittain
| Vuosi | Kuolleiden  lukumäärä |
| --- | --- |
2015: 2
2014: 2
2013: 1
2012: 2
2011: 1
2010: 2
2009: 5
2008: 1
2007: 3
2006: 3
2005: 5
2004: 5
2003: 11
2002: 13
2001: 16
2000: 19
1999: 8
1998: 55
1997: 22
1996: 18
1995: 9
1994: 64
1993: 88
1992: 88
1991: 97
1990: 81
1989: 76
1988: 104
1987: 98
1986: 61
1985: 57
1984: 69
1983: 84
1982: 111
1981: 114
1980: 80
1979: 121
1978: 82
1977: 110
1976: 297
1975: 260
1974: 294
1973: 255
1972: 480
1971: 171
1970: 26
1969: 16
Muut uhrit, vahingonteot jne.
| Erilaisten väkivaltaisuuksien ja niiden seurauksien lukumääriä> Tapahtuma | Erilaisten väkivaltaisuuksien ja niiden seurauksien lukumääriä> Lukumäärä |
| --- | --- |
Vamma: 47 541
Ampumavälikohtaus: 36 923
Aseellinen ryöstö: 22 539
Puolisotilallisesta toiminnasta syytettyjä: 19 605
Pommi-isku tai sen yritys: 16 209
Tuhopoltto: 2 225
Populaarikulttuurissa

The Cranberries -yhtye teki kappaleen liittyen Pohjois-Irlannin levottomuuksiin. Kappaleen nimi on Zombie.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Irlannin konflikti Wikimedia Commonsissa
Keski-Suomen vaakuna

Keski-Suomen maakuntavaakuna
Keski-Suomen vaakuna on Keski-Suomen maakunnan heraldinen tunnus. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu: "Hopeisessa kentässä musta, punavaruksinen soidinmetso."
Keski-Suomen isännänviiri
Vaakunan on suunnitellut heraldikko Ahto Numminen Keski-Suomen maakuntaliiton tunnukseksi 1951 ja siitä tuli Keski-Suomen maakunnan tunnus vuoden 1997 lääniudistuksen myötä. Vuosina 1962-1997 sitä käytettiin osana Keski-Suomen läänin vaakunaa. Vaakunan värit, musta, hopea ja punainen, ovat peräisin Helsingin yliopiston Keskisuomalaisen osakunnan tunnusväreistä vuodelta 1932, ja niitä käytetään myös Keski-Suomen perinteisessä isännänviirissä. Keski-Suomen vaakunan pohjalta on tehty myös maakuntalippu, jossa soidinmetso on kuvattuna neliönmuotoisella, valkoisella taustalla. Metso on valittu Keski-Suomen maakuntalinnuksi vuonna 1985.
Galleria

Keski-Suomen läänin vaakuna, käytössä 1962-1997.
Keski-Suomen lippu.
Keski-Pohjanmaan vaakuna

Keski-Pohjanmaan maakuntavaakuna
Keski-Pohjanmaan vaakuna on Keski-Pohjanmaan maakunnan heraldinen tunnus. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu: "Sinisessä kentässä hopeinen, kultakyntinen ja -kielinen, kävelevä, taakseen katsova näätä, jonka saatteena yläpuolella kolme ja alapuolella kaksi hopeista naularistiä."
Ennen nykyistä vaakunaa Keski-Pohjanmaan maakuntaliitto käytti julkaisuissaan epävirallista vaakunaa, jossa oli kuvattuna lohkoisen kilven sinisessä yläkentässä purjelaiva sekä hopeisessa alakentässä kolmen sinisen aaltokoroisen jänteen päällä ristikkäinen lapio, kirves ja kuokka. Kilven päällä oli kuvattu muurikruunun tapainen kruunu.
Keski-Pohjanmaan isännänviiri
Keski-Pohjanmaan nykyisen vaakunan on suunnitellut heraldikko Gustaf von Numers Keski-Pohjanmaan maakuntaliitolle vuonna 1950. Vaakunasta tuli maakunnan tunnus vuoden 1997 lääniudistuksen myötä. Taakseen katsova näätä on peräisin Pohjanmaan historiallisen maakunnan vanhimmasta tunnetusta vaakunasta vuodelta 1562. Vaakunan naularistit kuvaavat alueen viittä alkuperäistä emäseurakuntaa, sekä maakunnan käsistään taitavia asukkaita. Vaakunan värit ovat Pohjanmaan historiallisen maakunnan perinteiset tunnusvärit ja niitä on käytetty myös Kari K. Laurla vuonna 1979 suunnittelemassa Keski-Pohjanmaan isännänviirissä. Käytössä on myös vaakunan pohjalta tehty maakuntalippu, jonka Keski-Pohjanmaan maakuntahallitus valitsi vuonna 2000. Lipussa on sinisellä pohjalla vaakunan näätä ja naularistit, sekä lipun reunoissa kaksi valkoista paalua.
Näätä oli aiheena myös vuonna 1977 Kokkolaan liitetyn Kaarlelan kunnan vaakunassa. Naularistejä on taas käytetty Kaustisen ja Perhon kuntien vaakunoissa.
Galleria

1900-luvun alussa käytössä ollut epävirallinen vaakuna.
Pohjanmaan vaakuna vuoden 1562 teoksessa Armorial suédois. Ranskan kansalliskirjasto, Pariisi.
Keski-Pohjanmaan maakuntalippu
Kaarlelan vaakuna, käytössä 1962-1976.
Heraldikko Olof Erikssonin malli vaakunasta vuodelta 1986. Käytössä tienvarsikylteissä.
Keski-Pohjanmaan ja Kokkolan rajakyltti.
Philip Kerr

| Philip Kerr eli P>  B. Kerr |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. helmikuuta 1956 Edinburgh, Skotlanti, Britannia
Kuollut: 23. maaliskuuta 2018 (62 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
www.philipkerr.org
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Philip Ballantyne Kerr (22. helmikuuta 1956 Edinburgh, Skotlanti, Britannia – 23. maaliskuuta 2018) oli skotlantilainen kirjailija. Kerr julkaisi yli 30 kirjaa, joista aikuistenromaaneja ja tietokirjoja nimellä Philip Kerr sekä lastenkirjallisuutta nimellä P. B. Kerr. Hänen nuortensarjansa Lampun lapset (2004–2009) on ollut menestys. Kerrin romaaneja on käännetty kymmenille kielille.
Kerr opiskeli oikeustiedettä yliopistossa ennen kuin siirtyi copywriteriksi mainostoimistoon. Kerr oli naimisissa kirjailija Jane Thynnen kanssa, ja he saivat kolme lasta.
Berlin Noir

Berlin Noir on Kerrin kirjasarja, jonka päähenkilö on yksityisetsiväksi ruvennut berliiniläispoliisi Bernie Gunther. Kerr julkaisi sarjan ensimmäiset kolme rikosromaania 1989–1991. Teosten tapahtumat sijoittuvat vuosiin 1936–1947. Kerr jatkoi sarjaa vuosina 2006–2013, jolloin ilmestyi kuusi Gunther-romaania. Tapahtumien aikajana venyy 1930-luvun alusta 1950-luvun lopulle. Guntherin elämää kuvataan erityisesti sodan ajalta mutta myös sen jälkeisiltä vuosilta. Kertomukseen sisältyy takaumia ja sisäiskertomuksia, joiden kautta rakentuu kuva natsi-Saksan hulluudesta.
Tommi Melender kuvaa Parnassossa, kuinka hän sattumalta törmäsi sarjan ensimmäiseen suomennokseen Liekit Berliinissä. Koko sarjan luettuaan hän totea, että "olipahan merkillinen ja merkittävä lukukokemus". Hän luonnehtii kolmea ensimmäistä teosta puhtaaksi pulp-kirjallisuudeksi, mutta myöhemmät teokset, etenkin osat viisi ja kuusi, ovat syvällisiä ja koskettavia tutkimuksia natsismin mysteeristä". Toista jaksoa ei ole suomennettu.
Suomennetut teokset

Sarjamurhan filosofia (A philosophical investigation), suomentanut Tero Norkola. Helsinki: Nemo, 1999 ISBN 952-5180-07-7.
Liekit Berliinissä (The March Violets), suomentanut Jukka Jääskeläinen. Jyväskylä: Atena, 2012 ISBN 978-951-796-871-3. Sarja: Berlin Noir 1. – 2. p. Atena, 2013 ISBN 978-951-796-917-8. Atschi!-pokkari, Berlin noir 1.
Kalpea rikollinen (The Pale Criminal), suomentanut Jukka Jääskeläinen. Jyväskylä: Atena, 2013 ISBN 978-951-796-928-4. Sarja: Berlin Noir 2. – 2.p. Atena, 2014 ISBN 978-952-300-091-9.
Saksalainen sielunmessu (A German Requiem), suomentanut Jukka Jääskeläinen. Jyväskylä: Atena, 2014 ISBN 978-952-300-064-3  Sarja: Berlin Noir 3
Suomennetut teokset > Lampun lapset -sarja

Lampun lapsissa seikkailevat kaksoset John ja Philippa Gaunt, jotka saavat kirjasarjan ensimmäisessä osassa tietää olevansa dzinnejä. He joutuvat heti seikkailuun Nimrod-enonsa kanssa.
Lampun lapset 1, Faaraon haudan vangit (The children of the lamp: The Akhenaten adventure), suomentanut Arja Gothoni. Helsinki: Tammi, 2005 ISBN 951-31-3018-5.
Lampun lapset 2, Babylonin sininen džinni (The children of the lamp: The blue djinn of Babylon), suomentanut Arja Gothoni. Helsinki: Tammi, 2006,ISBN 951-31-3019-3
Lampun lapset 3, Katmandun kobrakuningas (The children of the lamp: The cobra king of Kathmandu.), suomentanut Arja Gothoni. Helsinki: Tammi, 2008  ISBN 978-951-31-3020-6.
Lampun lapset 4, Džinnisotureiden aika (The children of the lamp: The day of the djinn warriors), suomentanut Arja Gothoni. Helsinki: Tammi, 2009 ISBN 978-951-31-4751-8.
Lampun lapset 5, Viidakon silmä (The children of the lamp:The eye of the forest), suomentanut Arja Gothoni. Helsinki: Tammi, 2010 ISBN 978-951-31-5186-7.
Palkinnot ja tunnustukset

If the Dead Rise Not
RBA International Prize for Crime Writing 2009
Ellis Peters Historic Crime Award 2009
Aiheesta muualla

Philip Kerr Atenan sivulla
Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Faaraon haudan vangit (Arkistoitu – Internet Archive). Pirkkalan kunnankirjaston kirjaesittelyt
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Heinz Kessler

Heinz Kessler (1988)
Heinz Kessler (26. tammikuuta 1920 – 2. toukokuuta 2017) oli itäsaksalainen kenraali ja Itä-Saksan puolustusministeri vuosina 1985–1989. Hän sai vuonna 1993 seitsemän ja puolen vuoden vankeustuomion annettuaan määräyksen, jonka vuoksi Saksojen rajalla ammuttiin 200 ihmistä.