stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Islam Afrikassa
Historia alueittain > Sudan ja Itä-Afrikka

Arabit liikkuivat Itä-Afrikan rannoilla jo 700-luvulla, mutta vasta 900-luvulta alkaen islam alkoi merkittävästi levitä Itä-Afrikan rannikkoseuduilla persialaisten kauppiaiden vaikutuksesta. Kauppiaiden vaimot ja jalkavaimot kääntyivät islamiin ja näin kehittyi persialaisia ja bantuvaikutteita yhdistelevä itä-afrikkalainen islam, shirazi -kulttuuri. Se sai nimensä myytistä, jonka mukaan monien kaupunkien perustajat olisivat tulleet Iranin Širazista. 1300-luvulla syntyneisiin islamilaisiin kaupunkivaltioihin kuuluivat Mombasa, Mogadishu ja Kilwa. Kaupunkien paras kukoistusaika ulottui 1500-luvulle asti.
Arabivaikutteiden kasvaessa kehittyi afrikkalainen swahili-islam. Swahilit olivat rannikkoa pitkin asunut kaupankäyntiin erikoistunut kansa, jonka kieli kehittyi bantukielien ja arabian yhdistelmäksi, swahiliksi.  Islam ei vielä edes 1800-luvulla ollut levinnyt sisämaahan, mihin syynä oli Portugalin vaikutus.
1600-luvulla Oman oli menestynyt sodissa portugalilaisia vastaan ja saanut haltuunsa Sansibarin saaren, minne 1800-luvulla perustettiin Sansibarin sulttaanikunta. Omanilaisten uskonto oli islamilainen ibadilaisuus, joka muodostaa pienen omaperäisen suuntauksensa islamin sisällä.
Sudan muodostaa oman kehityspolkunsa afrikkalaisen islamin kehityksessä. Sudanin islamisoituminen tapahtui Egyptistä käsin, missä oli vallalla šarian shafi'i -lakikoulukunta. Pohjois-Sudanin islamisoituminen ja samalla arabisoituminen alkoi Egyptin mamelukkivallan aikoina. Vuonna 1323 mamelukit valtasivat Nubian pääkaupungin Dongolan ja perustivat islamilaisen hallinnon alueelle, missä oli vallinnut koptilainen kristinusko.
Islamilainen orjakauppa

Orjuus oli osa islaminuskoa ja islamilaisten maiden talouselämää 1900-luvulle asti, jolloin se virallisesti loppui länsimaiden painostuksesta. Se oli myös laajamittaisempaa kuin länsimaiden harjoittama orjatalous. Orjia hankittiin erityisesti Saharan eteläpuolisesta Afrikasta. Afrikkalaisia kuljetettiin islamilaisiin maihin suunnilleen yhtä paljon kuin länsimaiden siirtokuntiin Atlantin yli eli arviolta 14 miljoonaa.
Lainsäädännön ja moraalikäsitysten mukaan naisten orjuuttaminen seksiorjaksi oli sallittua. Miespuolisia orjia, erityisesti nuoria poikia, kastroitiin eunukeiksi. Parhaassa asemassa olivat sotilasorjat, jotka yleensä vapautettiin jossakin uran vaiheessa. Maaseudun maatalous-, kaivos- ja muuta ruumiillista työtä tekevät orjat olivat huonoimmassa asemassa. Saharan suolakaivoksiin joutuneet kuolivat yleensä viidessä vuodessa.
Islamilainen orjakauppa oli kannattavaa. Orjia kuljetettiin satojen vuosien ajan Saharan halki, ja häikäilemättömät kauppiaat saattoivat ansaita omaisuuksia. Vähitellen orjakauppa keskittyi nykyisen Kenian ja Tansanian alueille. Virallisissa tilastoissa Itä-Afrikan orjakaupan arvoksi laskettiin yli tonni kultaa vuodessa. Orjat hankittiin ryöstämällä heitä kylä kylältä. Suuria alueita autioitui ryöstöretkien takia. Varsinkin mustilla naisorjilla oli kysyntää islamilaisessa maailmassa. Itä-Afrikassa Oman oli tärkeä orjakauppavaltio, ja siellä orjuus kiellettiinkin vasta vuonna 1970.
1400-luvulta lähtien muslimit puhuivat Afrikassa kaffereista, joilla tarkoitettiin mustia ei-muslimeja, joita myytiin orjiksi Eurooppaan ja Lähi-itään.  Ilmaisu siirtyi  eurooppalaisiin eläinten nimiin (esimerkiksi kafferipuhveli), mutta nykyään sanaa pidetään rasistisena.
Afrikkalainen islam

Ennen islamin tuloa Välimeren pohjoisrannikolla asui juutalaisia sekä areiolaisia kristittyjä, jotka muslimien tapaan eivät hyväksyneet Jeesuksen jumaluutta. Islamin etenemistä Afrikassa auttoi, että se pystyi yhdistelemään itseensä afrikkalaisten alkuperäisuskontojen aineksia. Islamin jyrkkä monoteismikaan ei noussut esteeksi, sillä yksijumalaisuus sulautui  luonnonuskontoihin, kun niiden henkiolennot tulkittiin islamilaisiksi enkeleiksi tai jinneiksi, joita oli sekä hyviä että pahoja. Nigeriassa muslimit määrittelivät paikallisuskontojen kannattajat  "maageiksi" ja katsoivat näiden kuuluvan "kirjan kansoihin". Näin yhteiselämä saattoi jatkua, sillä muuten islam olisi vaatinut heille kuolemantuomiota.
Afrikkalainen islam > Pyhimykset

Afrikkalaiselle islamille tuli tärkeäksi pyhien miesten (marabout) kunnioitus ja heidän hautamuistomerkkeihinsä keskittynyt kultti. Haudat  korvasivat kaukaisen Mekan pyhiinvaelluskohteina (esim. Mawlay Idris ja Touba). Esimerkiksi Marokossa on tuhansittain pyhimyshautoja. Egyptissä on tärkeää, että kylässä on paikallisen pyhimyksen hauta. Pyhimyshautoja on myös Arabian niemimaalla. Lähi-idän wahhabit ja salafistiset muslimit ovat pitäneet suufilaista pyhimyskulttia islamin vastaisena, ja tämä on johtanut tilaisuuden tullen muistomerkkien ja moskeijoiden hävittämiseen.
Afrikkalainen islam > Esinekulttuuri

Lähi-idän maista tuodut esineet, kuten helmet, lasitavara tai nahkatuotteet, kantoivat usein islamilaista leimaa. Vaikka arabiaa ei osattu, sen merkkejä jäljiteltiin kalligrafiana. Koraanin tekstejä kätkettiin nahkakoteloihin, joihin lisättiin nyörit. Näitä amuletteja tai talismaneja kannettiin mukana, ja niiden uskottiin auttavan erilaisiin asioihin, jopa tekevän kuolemattomaksi taistelussa. Itä-Afrikassa moskeijoiden arkkitehtuuri muistutti arabialaisia esikuvia. Länsi-Afrikassa moskeijat saivat omaperäisiä muotoja, missä rakennusmateriaalina käytettiin savea ja tukena puupalkkeja. Tunnetuin esimerkki on Sankoren moskeija Timbuktussa.
Afrikkalainen islam > Kuukalenteri ja sukulinjat

Islam kehittyi beduiinien paimentolaiskulttuurissa ja sopeutui helposti myös afrikkalaisiin paimentolaisyhteiskuntiin kuten berberien, fulbekansojen ja somalien keskuuteen. Islamilaista kuukalenteria oli helppo noudattaa, sillä kuun vaihtumista saattoi seurata taivaalta tarvitsematta sen vaativampia instrumentteja ajanlaskuun.
Paimentolaisuuteen kuuluva sukulinjojen tärkeys alkoi ilmetä siinä, että omaa yhteiskunnallista asemaa alettiin Afrikassakin mitata sukulaisuutena Muhammediin tai hänen seuraajiinsa. Arvostetuinta oli olla Muhammedin suora jälkeläinen eli šarif. Sellainen oli esimerkiksi Idris ibn Abdullah, joka perusti ensimmäisen islamilaisen valtion Marokkoon. Seuraavaksi arvostetuinta oli sukulaisuus Mekassa valtaa pitäneeseen quraiš -heimoon tai Muhammedin kumppaneihin. Kolmantena tuli yhteys ensimmäisen tai toisen sukupolven muihin muslimeihin.
Jotkut katsoivat, että heillä oli sukulaisyhteys Bilaliin, joka perimätiedon mukaan oli ollut Muhammedin musta orja ja islamin ensimmäinen muessin. Malin kuningaskunnan hallitsijat katsoivat polveutuvansa Bilalista. Sukuluettelot saattoivat olla keksittyjä, mutta ei niitä vääriksikään voitu todistaa.  Uskonoppineiden arvostus liittyi vastaavalla tavalla heidän opettajaketjuihinsa, jotka johtivat mahdollisimman arvostettuihin oppineisiin.
Afrikkalainen islam > Naisen asema

Islam ei sisältänyt aineksia, jotka olisivat olleet selvästi ristiriidassa paikallisten heimokulttuurien kanssa. Afrikkalaisten perinnäistapojen ja islamilaisen lain yhteensopivuudesta esimerkkinä on naisen sukuelinten silpominen. Kyseessä on afrikkalainen perinne, mutta toisaalta myös islamin lakikoulukunnat pitävät silpomista suositeltavana ja shafi'i -koulukunta jopa pakollisena. Tavan yleisyydessä on kuitenkin suuria eroja myös saman koulukunnan hallitsemilla alueilla. Vaikka maliki-koulukunta suosittelee naisten silpomista, se on silti harvinaista Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa. Sen sijaan saman koulukunnan hallitsemassa Sudanissa tapa on syvään juurtunut. Shafi'i -koulukunnan alueista Egyptissä, Somaliassa ja Jemenissä tapa on vallitseva, mutta ei Palestiinassa, Libanonissa tai Syyriassa. Nämä erot viittaavat siihen, että paikalliset tavat ovat olleet tärkeämpiä kuin uskonto säätelemään naisten sukuelinten silpomista.
Toinen esimerkki on polygamia. Se on Afrikassa perinteisesti yleinen avioliiton muoto, mutta kuuluu myös islamiin.
Kairouanin suuri moskeija Tunisiassa oli keskiajalla islamin tärkeä pohjois-afrikkalainen keskus. Minareetti on rakennettu vuonna 836.
Timbuktun moskeijat ja niissä toimivat madrasat eli "yliopistot" olivat islamin leviämiskeskuksia Länsi-Afrikassa. Savesta tehtyjä rakennuksia joudutaan vuosittain korjaamaan.
Saharan yli kulkevat kauppareitit n. 1000–1500. Kultakentät tummennettu.
Fulbet ovat ehkä maailman suurin paimentolaiskansa. Kartta esittää maita,  joissa fulbet asuvat.
Mogadishussa Somaliassa sijaitseva Islamin yhtenäisyyden moskeija on Afrikan sarven suurin.
Orjia Itä-Afrikassa
Tärkeimmät orjakauppareitit keskiajan Afrikassa.
Marabout Sidi Abderrahménen pyhimyshauta Algeriassa.
Musliminaisia Somaliassa 2012
Pietari Autti

Pietari Aleksanteri Autti.
Pietari Aleksanteri Autti (17. elokuuta 1893 Rovaniemi – 23. lokakuuta 1959 Rovaniemi) oli suomalainen jääkärikenraali, talvi- ja jatkosotien rykmentinkomentaja ja Mannerheim-ristin ritari n:o 51.
Kauppias Juho Abraham Autin ja hänen vaimonsa Aurora Elisabethin (o.s. Kalliosalmi) poika Pietari Aleksanteri Autti lähti Oulun suomalaisesta yhteiskoulusta ylioppilaaksi valmistuttuaan Helsingin yliopistoon, opiskelemaan filosofis-kielitieteelliseen tiedekuntaan. Vuonna 1915 Autin tie johti jääkäriliikkeeseen.
Jääkäriksi Saksaan

Jääkäriksi värväydyttyään Autti saapui Lockstedtin leirille 3. tammikuuta 1916. Hänen yksikkönsä oli pioneerikomppania. Hän palveli Misse-joella, Riianlahdella ja pioneerina osallistui Schmardenin taisteluun. Autti toimi etappimiehenä Pohjois-Suomessa talvella 1916–1917. Saksaan palattuaan hänet komennettiin elokuussa 1917 Sprengkommando Polangeniin, muun muassa pioneeri- ja sabotaasikoulutusta antavalle erikoiskurssille. Kotimaahan Autti palasi jääkärien pääjoukon mukana jääkärivänrikiksi ylenneenä.
Sisällissota

Sisällissodan aikana Autti palveli joukkueenjohtajana 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniassa valkoisten puolella. Autti palveli myös Kuolajärven pataljoonassa komppanian päällikkönä.
Petsamon retkikunta

Liittoutuneiden joukkojen poistuttua syksyllä 1919 Muurmannin alueella vallitsi sotilaallinen tyhjiö. Tyhjiöillä on taipumus täyttyä, ja Suomenkin oli valvottava omia etujaan alueella. Tehtävään lähetettiin vuoden 1920 tammikuussa Martti Walleniuksen johtama 60-miehinen osasto. Kapteeni Pietari Autti toimi Walleniuksen esikuntapäällikkönä.
Petsamossa osasto kohtasi Kalle Kukan ja Eero Haapalaisen johtamia aunuksen karjalaisia ja suomalaisia punaisia, ei niinkään Venäjän valkoisen hallituksen joukkoja.
Rajavartiostoon, reserviin ja Pohjois-Savon suojeluskuntapiiriin

Autista tuli 1921 Kainuun rajavartioston komentaja. Tämä tehtävä johti hänet vuosiksi 1921–1922 johtamaan Vienan Karjalan huoltotoimikuntaa ja suomalais-venäläistä rajakomissiota.
Sotakorkeakoulun aloittaminen ja ylennys majuriksi olivat vuorossa 1924. Vuosi sotakorkeakoulun (1924–1926) suorittamisen jälkeen Autti ylennettiin everstiluutnantiksi, ja hän perusti perheen. Ura nuoren Suomen armeijassa oli tällä erää ohi vuoden 1928 lopussa.
Autti toimi yhteiskunnallisissa tehtävissä Perä-Pohjolan ja Lapin liiton puheenjohtajana ja oli myös Rovaniemi-lehden päätoimittaja. Suojeluskuntajärjestöön hän liittyi 1931 ja sai Pohjois-Savon (Kuopion) suojeluskuntapiirin päällikkyyden majuri Saaren (päällikkönä 1920–1930) jälkeen.
Autti oli Kokoomuksen ehdokkaana syksyn 1930 eduskuntavaaleissa. Auttia pidettiin vahvana Lapuan liikkeen kannattajana, sillä hän kuului liikkeen valtuuskuntaan. Hänen lisäkseen Lapuan liikkeen kannattajana pidettynä ehdokkaana oli kirkkoherra O. H. Jussila, joka tulikin valituksi eduskuntaan. Jussilaa ja Auttia esiteltiinkin erityisen paljon silloin Autin omistamassa ja päätoimittamassa Rovaniemi-lehdessä.
Talvisota ja mottitaistelut

Tammikuussa 1940 eversti Pietari Autti oli Jalkaväkirykmentti 39:n komentaja, joka sai tehtäväkseen viedä rykmenttinsä IV armeijakunnan osana vastahyökkäykseen. Hyökkäys eteni Pitkänrannan länsipuolella Laatokan rantaan ja vakiinnutti sodan loppuun kestäneen rintamalinjan. Paikallinen vastustaja, puna-armeijan 56. armeijakunta, jäi pääosiltaan mottiin.
Jatkosodan JR 8, "Ukko" ja "Tuntemattoman sotilaan rykmentti"

Kesällä 1941 Autti sai johtaakseen Jalkaväkirykmentti 8:n (JR 8), joka kuului 11. divisioonaan, "Iskevään kiilaan". Jatkosodan alettua yksiköille oli annettu peitenimet, joita käytettiin esimerkiksi komentopaikkojen ja niiden puhelinkeskusten niminä. Niinpä JR 8:n peitenimi "Ukko" tarkoitti paitsi itse yksikköä myös sen komentajaa.
Väinö Linnan romaanin Tuntematon sotilas ilmestymisen jälkeen Ukko-rykmentistä tuli "Tuntemattoman sotilaan rykmentti". Romaanista muistetaan muun muassa raskas suokoukkaus, jonka tauolla Hietanen ärähtää lähestyvälle upseerille, jolla kiellosta huolimatta on palava tupakka hampaissaan. Tapahtuma on autenttinen – kersantti Onni Lemiläinen lausuu eversti Autille sanat: "Etkö sää äijä tiedä, ettei saa tupakoida!", jotka Hietanen Linnan romaanissa toistaa omalla murteellaan ja temperamentillaan.
Mannerheim-ristin ritari

Autti nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 1. maaliskuuta 1942. Hänen esimiehensä Kaarlo Heiskasen laatimassa esityksessä tulee esille hänen henkilökohtainen urheutensa, tapa "johtaa edestä". Esitys keskittyy syksyn 1941 taisteluihin:
Veskelys–Potkuselkä–Maaselkä–Tsalkki (19.–23. elokuuta)
Sotjärven–Säämäjärven-kannaksen läpimurtotaistelu (25.–27. elokuuta)
Säämäjärven taistelut (31. elokuuta – 1. syyskuuta)
Sillanpääasemataistelut Petroskoin suuntaan (2.–5. syyskuuta)
Terun taistelut (6.–8. syyskuuta)
Pyhäjärven valtaustaistelut (10.–15. syyskuuta)
Äänislinnan valtaustaistelut (21. syyskuuta – 2. lokakuuta)
Vilgan kylän valtaus (30. syyskuuta)
Heiskanen muun muassa toteaa, että Veskelyksen taisteluiden yhteydessä Autti käytteli itsekin konepistoolia osaston tuhotessa kylässä olevaa vastustajaa ja sen vahvistukseksi lähetettyjä joukkoja.
4. divisioonan komentajaksi

Maaliskuussa 1943, jolloin Autti oli arvoltaan kenraalimajuri, hänet nimitettiin 4. divisioonan komentajaksi. 4. divisioonaa pidettiin päämajan reservinä, kunnes suurhyökkäys 9. kesäkuuta 1944 alkoi. Divisioona siirrettiin Kannakselle, alkaneen neuvostoarmeijan hyökkäyksen painopisteeseen. 18. kesäkuuta se sai käskyn vetäytyä Viipuri–Kuparsaari–Taipale-linjalle (VKT-linja). Divisioona oli mukana myös Talin–Ihantalan taistelussa.
Asekätkentäepäily

Rauhan tultua Autti toimi loppuvuodesta 1944 kesään 1945 Perä-Pohjolan sotilasläänin komentajana, kunnes hänet pidätettiin asekätkentäjutun yhteydessä. Loka- ja marraskuun 1945 hän oli vangittuna, kunnes hänet vapautettiin hänestä tehdyn ilmiannon osoittauduttua perättömäksi.
Divisioonan komentajana

Vuosi 1948 teki Autista 3. divisioonan komentajan asemapaikkanaan Kouvola. Vuonna 1953 hän sai kenraaliluutnantin arvon ja siirtyi eläkkeelle.
Siviilielämää kirjakauppiaana

Jäätyään Puolustusvoimista eläkkeelle Autti muutti Rovaniemelle, jossa hän toimi kirjakauppiaana kuolemaansa vuonna 1959 asti. Autti on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.
Timo Serenius

Timo Serenius (8. elokuuta 1955 Lappeenranta – 5. marraskuuta 2021 Lappeenranta) oli suomalainen jääpalloilija. Hänet valittiin Suomen vuoden jääpalloilijaksi vuonna 1982 ja ensimmäisten joukossa Jääpallon Kunniagalleriaan vuonna 2012.
Serenius edusti seurajoukkueurallaan Lappeenrannan Palloa, Veiterää ja ruotsalaista Vetlandaa. Hän saavutti Suomen-mestaruuden Veiterässä vuonna 1980 ja Ruotsin-mestaruuden Vetlandassa vuonna 1986.
Serenius pelasi Suomen jääpallomaajoukkueessa 110 A-maaottelua vuosina 1976–1989 ja teki niissä yhteensä 45 maalia. Hänet valittiin parhaaksi keskikenttäpelaajaksi vuoden 1987 MM-kilpailuissa, joissa Suomi sijoittui hopealle.
Myös Sereniuksen isä Matti ja isoisä Yrjö olivat jääpalloilijoita.
Serenius menestyi myös tenniksessä. Hän voitti viisi junioreiden Suomen mestaruutta ja edusti Suomea Wimbledonin juniorisarjassa. Vuonna 1979 Serenius oli ulkokenttien SM-kisojen miesten kaksinpelin loppuottelussa häviten Matti Timoselle.
Lúcio

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Lucimar Ferreira da Silva
Syntymäaika: 8. toukokuuta 1978 (ikä 46)
Syntymäpaikka: Brasília, Brasilia
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 188 cm
Seura
Seura:  Juventus
Pelinumero: 2
Junioriseurat
1996 1997:  Planaltina EC  CR Guará
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1997–2000 2001–2004 2004–2009 2009–2012 2012 2013- |  Internacional  Bayer Leverkusen  Bayern München  Internazionale  Juventus  São Paulo FC | 50 (5) 92 (15) 144 (7) 96 (3) |
Maajoukkue
| 2000–2011 |  Brasilia | 105 (4) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 21. marraskuuta 2011.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 21. marraskuuta 2011.
| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Maa:   Brasilia> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Etelä-Korea/Japani 2002 | Jalkapallo |  |
Lucimar da Silva Ferreira, pelaajanimeltään Lúcio (s. 8. toukokuuta 1978 Brasília, Brasilia) on brasilialainen uransa lopettanut jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa brasilialaisjoukkue Palmeiraksessa. Hän on 188 senttimetriä pitkä ja painaa 81 kilogrammaa.
Ennen siirtymistään nykyiseen seuraansa Lúcio on pelannut Internacionalissa (1997—2000) ja Bayer Leverkusenissa (2000-2004). Bayern Münchenissä hän on voittanut vuosina 2005, 2006 ja 2008 sekä Saksan mestaruuden että Saksan Cupin.
Lúcio kuului Brasilian maajoukkueen vakiopelaajiin. Hän voitti joukkueessa maailmanmestaruuden 2002 MM-kisoissa. Lúcio oli mukana myös vuoden 2006 MM-kisoissa. Hän on pelannut 70 maaottelua, joissa on tehnyt neljä maalia (tilanne 11. syyskuuta 2007). Lúcion ensimmäinen maaottelu oli Kolumbiaa vastaan 15. marraskuuta 2000.
Jack White

| Jack White |
| --- | --- |
 Jack White esiintymässä The Dead Weatherin kanssa vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. heinäkuuta 1975 (ikä 49) Detroit, Michigan, Yhdysvallat
Muusikko
Taiteilijanimi:  Jack White, Jack White III
Aktiivisena:  1990–
Tyylilajit:  Rock, alternative rock, blues-rock, punk blues, garage rock, bluegrass
Soittimet:  kitara, laulu, rummut, basso, piano, marimba, mandoliini
Yhtyeet:  The White Stripes The Raconteurs The Dead Weather The Upholsterers The Go Loretta Lynn Beck Holly Golightly Soledad Brothers Alicia Keys
Levy-yhtiöt:  Third Man Records
Aiheesta muualla
jackwhiteiii.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jack White (John Anthony Gillis, s. 9. heinäkuuta 1975 Detroit, Michigan, Yhdysvallat) on The White Stripes -yhtyeen laulaja-kitaristi, minkä ohella hän on myös tuottaja sekä näyttelijä. Musiikkiinsa hän ottaa vaikutteita erityisesti vanhoilta country blues-artisteilta, kuten Son Houselta.
Jack White soittaa kitaraa ja laulaa The Raconteurs -yhtyeessä. Yhtye on julkaissut kaksi albumia: Broken Boy Soldiers ja Consolers of the Lonely. Vuonna 2009 White perusti yhtyeen The Dead Weather, jossa hän soittaa rumpuja ja kitaraa sekä laulaa. Yhtye on tehnyt kolme albumia Horehound (2009), Sea of Cowards (2010) ja Doge and Burn (2015).
Kitarat

Jack White tunnetaan kitaroista, jotka eivät ole valtavirrassa kovin suosittuja. The White Stripesissa White soitti punaista JB Hutto Montgomery Airlinea, joka on tehty lasikuidusta. The White Stripesin suosion myötä kitaran kysyntä kasvoi ja Eastwood alkoikin valmistaa kitarasta uusia puusta tehtyjä versioita.
The Raconteursia varten Whitelle valmistettiin Gretsch Duo Jet -mallinen kitara, joka oli päällystetty kuparilevyillä. Kitarassa oli kolme jokaista eri kytkintä ja säädintä, koska White on hyvin kiinnostunut numerosta kolme. Kitara tunnetaan nimellä Gretsch Triple Jet.
The Dead Weatherissa White soittaa Gretsch Jupiter Thunderbird -mallista kitaraa.
Yksityiselämä

The White Stripesin jäsenet Jack ja Meg White kertoivat olevansa sisaruksia, mutta todellisuudessa he olivat naimisissa vuosina 1996–2000. Eron jälkeen Jack White piti sukunimen White.
Vuonna 2003 Whitella oli lyhyt, mutta paljon julkisuutta saanut suhde näyttelijä Renée Zellwegerin kanssa. White ja Zellweger tapasivat Päämääränä Cold Mountain -elokuvan kuvauksissa.
Jack White oli vuosina 2005–2013 naimisissa malli Karen Elsonin kanssa. Heillä on kaksi lasta, vuonna 2006 syntynyt tytär ja vuonna 2007 syntynyt poika. White avioitui kolmannen kerran huhtikuussa 2022 yhtyeensä konsertissa Detroitissa muusikko Olivia Jeanin kanssa.
Elokuvat

Valkokankaalla Jack White on esiintynyt elokuvassa Päämääränä Cold Mountain, jossa hänellä oli merkittävä rooli pelimannina. Hän on myös vieraillut elokuvassa Shine a Light.
Yhdessä Alicia Keysin kanssa White duetoi tunnuskappaleen nimeltä "Another Way to Die" James Bond -elokuvaan 007 Quantum of Solace, jonka Suomen ensi-ilta oli 
7. marraskuuta 2008. White on myös itse kirjoittanut ja tuottanut laulun. Laulu on ensimmäinen duetto Bond-elokuvien tunnusmusiikkina.
Vuonna 2009 White esiintyi yhdessä Jimmy Pagen (The Yardbirds, Led Zeppelin) ja The Edgen (U2) kanssa elokuvassa It Might Get Loud, joka käsittelee sähkökitaran historiaa heidän aikakausinaan.
Soolodiskografia

Blunderbuss (2012)
Lazaretto (2014)
Acoustic Recordings 1998-2016 (2016)
Boarding House Reach (2018)
Fear of the Dawn (2022)
Entering Heaven Alive (2022)
No Name (2024)
Filmografia

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Ilmestymisvuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Rooli |
| 1987 | The Rosary Murders | The Rosary Murders | alttaripoika |
| 2003 | Päämääränä Cold Mountain | Cold Mountain | Georgia |
| 2003 | Coffee and Cigarettes | Coffee and Cigarettes | Jack White |
| 2003 | Mutant Swinger from Mars | Mutant Swinger from Mars | Mikey |
| 2007 | Walk Hard | Walk Hard: The Dewey Cox Story | Elvis Presley |
| 2009 | It Might Get Loud | It Might Get Loud | Jack White |
Joona

| Joona |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  29. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  5. kesäkuuta, 22. syyskuuta, 5. lokakuuta, 5. marraskuuta
Muunnelmia:  Joonas
Vastineita eri kielissä:  Jonas, Jonah
Nimen alkuperä:  hepreaa, kyyhkynen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Joona on miehen etunimi. Nimen alkuperä on Vanhan testamentin profeetta Joona. Suomenkielinen muoto Joona tulee heprean kielen sanasta יוֹנָה, joka tarkoittaa kyyhkystä. Nimen toinen yleinen suomenkielinen muunnelma on Joonas. Joonan nimipäivää vietetään 29. maaliskuuta. Suomen almanakassa Joona on ollut vuodesta 1995.
Sukunimenä Joonaa on käytetty alun perin Ylitorniolla, Kolarissa, Jääskessä ja Tyrväällä. Alkuperäinen muoto on ollut Jonasson, mistä se on muuntautunut suomenkieliseen versioon Joonalähde?.
Suomessa Joona oli hyvin harvinainen nimi 1980-luvulle asti, jolloin se alkoi selvästi yleistyä. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Joona on annettu Suomessa 12 316 miehelle ja alle viidelle naiselle.
Nimen muissa kielissä käytössä olevia muotoja ovat muiden muassa ruotsin Jonas ja englannin Jonah.