stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saamelaiset
Genetiikka

Saamelaisten geenit ovat enimmäkseen kaikille eurooppalaisille ominaista länsieuraasialaista alkuperää. Saamelaisten sekoituksen suurin yksittäinen komponentti muistuttaa jamnoja tai nuorakeraamikkoja. Heidän toiseksi suurin läntinen komponenttinsa on yhdistettävissä Euroopan metsästäjä-keräilijöihin, kun taas varhaisten maanviljelijöiden kaltainen komponentti jää pieneksi tai olemattomaksi. Saamelaiset kantavat muiden uralilaisten kansojen, kuten suomalaisten, tavoin lisäksi siperialaistakin komponenttia. Saamelaisilla siperialaiskomponentin osuus (noin 24–28 %) on Euroopan suomalais-ugrilaisista kansoista korkeimpien joukossa marien ja udmurttien kanssa. Saamelaiset muistuttavat tämän suhteen myös osaa rautakautisista Levänluhdan alueelta löydetyistä näytteistä.
Eri alueiden saamelaisia yhdistävät samat yleisimmät uniparentaaliset haploryhmät, joskin ryhmien välillä esiintyy myös eroavaisuuksia. Saamelaisten yleisin isälinjan haploryhmä on suomalais-ugrilaisille kansoille ominainen N1c, joka esiintyy hieman alle puolella saamelaisista. Loput saamelaismiehet kuuluvat pääasiassa haploryhmiin I-M170 ja R1a. Äitilinjojensa suhteen lähes 90 prosenttia saamelaisista kuuluu haploryhmiin U5b1b1 ja V, jotka jakaantuvat suhteellisen tasaisesti. Haploryhmä V on yleinen erityisesti Ruotsin saamelaisten keskuudessa. Loput saamelaisista kantavat pääasiassa äitilinjan haploryhmiä H, Z, ja D5. Haploryhmää H esiintyy saamelaisilla muihin pohjoiseurooppalaisiin verrattuna poikkeuksellisen vähän. Itäeuraasialaiset haploryhmät D5 ja Z ovat yleisimpiä Suomen saamelaisilla.
Saamelaisten autosomaalisen siperilaisperimän ja eräiden uniparentaalisten haploryhmien (kuten N1c) on katsottu kertovan jonkinlaisista yhteisistä juurista heidän ja muiden uralilaisia kieliä puhuvien ryhmien kanssa. Tähän viittaa myös merkittävä IBD-jaksojen (identity by descent) jakaminen saamelaisten ja muiden, maantieteellisesti etäistenkin, uralilaisväestöjen kesken. Lisäksi on esitetty, että osa saamelaisten geeneistä periytyy Fennoskandian aiemmalta, saamenkielisiin sulautuneelta väestöltä.
Pääkomponenttianalyyseissa saamelaiset ovat erillään eurooppalaisten muodostamasta ketjusta ja vetäytyvät siitä kohti itäisiä väestöjä. Ruotsin ja Kuolan niemimaan saamelaisnäytteistä erityisesti Ruotsin saamelaiset ovat eristäytyneitä eurooppalaisesta valtavirrasta. Kuolan niemimaan saamelaiset sijoittuvat Ruotsin saamelaisten ja suomalaisten (jotka ovat myös jossain määrin itään vetäytyviä) väliin.
Tunnettuja saamelaisia > Kirjallisuus

Johan Turi (1854–1936), kirjailija
Nils-Aslak Valkeapää (1943–2001), muusikko, runoilija ja taiteilija
Rauna Paadar-Leivo (s. 1942), kirjailija
Kirsti Paltto (s. 1947), kirjailija
Inger-Mari Aikio (s. 1961) kirjailija, ohjaaja
Siiri Magga-Miettunen (s.1941) kirjailija, opettaja
Tunnettuja saamelaisia > Musiikki

Mari Boine (s. 1956), muusikko
Øystein Aarseth (1968–1993), black metal -muusikkolähde?
Niillas Holmberg (s. 1990), muusikko ja näyttelijä
Sofia Jannok (s. 1982), näyttelijä, muusikko ja radiojuontaja
Tuuni Länsman (s. 1975), muusikko
Ursula Länsman (s. 1971), muusikko
Mikkâl Morottaja (s. 1984), rap-muusikko
Wimme Saari (s. 1959), muusikko
Niko Valkeapää (s. 1968), muusikko
Áilu Valle, rap-muusikko
Jussi Isokoski, (s. 1981) Musiikkituottaja, toimitusjohtaja
Tunnettuja saamelaisia > Kuvataide

Merja Aletta Ranttila kuvataiteilija ja graafikko
Outi Pieski kuvataiteilija
Seija Ranttila tekstiilitaiteilija
Marja Helander valokuvaaja
Suohpanterror taiteilijaryhmä
Nils Nilsson Skum piirtäjä
Tunnettuja saamelaisia > Elokuva ja teatteri

Pauliina Feodoroff (s. 1977), elokuvaohjaaja, teatteriohjaaja ja käsikirjoittaja
Nils Gaup (s. 1955), ohjaaja
Erkki Hetta (s. 1954), näyttelijä
Anni-Kristiina Juuso (s. 1979), näyttelijä
Tunnettuja saamelaisia > Politiikka ja yhteiskunta

Lars Levi Laestadius (1800–1861), uskonnollinen johtaja
Isak Mikal Saba (1875–1925), poliitikko ja kirjailija
Elsa Laula Renberg (1877–1931), poliitikko
Ole Henrik Magga (s. 1947), poliitikko
Janne Seurujärvi (s. 1975), poliitikko, kansanedustaja 2007–2011
Irja Seurujärvi-Kari (s. 1947), yliopistonlehtori
Tiina Sanila-Aikio (s. 1983), rocklaulaja, poliitikko, Saamelaiskäräjien puheenjohtaja
Helvi Poutasuo (1947–2017), kielenkääntäjä ja poliitikko
Petra Laiti (s. 1995), saamelaisaktivisti
Tunnettuja saamelaisia > Urheilu

Morten Gamst Pedersen (s. 1981), jalkapalloilija
Börje Salming (s. 1951–2022), jääkiekkoilija
Anja Pärson (s. 1981), alppihiihtäjä
Jens Byggmark (s. 1985), alppihiihtäjä
Erik Sandvärn (s. 1975), jalkapalloilija
Jarkko Lahdenmäki (s. 1991), jalkapalloilija
Eveliina Sarapää (s. 1976), jalkapalloilija
Finn Hågen Krogh (s. 1990), hiihtäjä
Håvard Klemetsen (s. 1979), yhdistetyn kilpailija
Ingemar Stenmark (s. 1956), alppihiihtäjä
Kirjallisuutta > Kulttuuri

Laiti, Petteri ym. (toim.): Suomen saamelaispuvut.  Inari:  Sámi Duodji, 2010.  ISBN 978-952-92-7043-9
Lehtola, Teuvo: Saamelainen perintö.  Inari:  Kustannus-Puntsi, 2001.  ISBN 952-5343-09-X
Lehtola, Veli-Pekka: Saamelaiset. Historia, yhteiskunta, taide.  Inari:  Kustannus-Puntsi, 1997.  ISBN 951-97541-2-1
Lehtola, Veli-Pekka: Saamelaiset suomalaiset. Kohtaamisia 1896–1953.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-331-9  Teoksen verkkoversio (PDF).
Lehtola, Veli-Pekka & Piela, Ulla & Snellman, Hanna (toim.): Saamenmaa. Kulttuuritieteellisiä näkökulmia.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-360-9
Seurujärvi-Kari, Irja (toim.): Beaivvi mánát. Saamelaisten juuret ja nykyaika.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-129-1
Seurujärvi-Kari, Irja & Halinen, Petri & Pulkkinen, Risto (toim.): Saamentutkimus tänään.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011.  ISBN 978-952-222-220-6  Teoksen verkkoversio (PDF).
Kirjallisuutta > Oikeudet ja politiikka

Kokko, Kai T. (toim.): Kysymyksiä saamelaisten oikeusasemasta.  Rovaniemi:  Lapin yliopisto, 2010.  ISBN 978-952-484-373-7  Teoksen verkkoversio (PDF).
Lehtola, Veli-Pekka: Saamelaiskiista. Sortaako Suomi alkuperäiskansaansa?  Helsinki:  Into, 2015.  ISBN 978-952-264-458-9  Teoksen verkkoversio (PDF).
Pääkkönen, Erkki: Saamelainen etnisyys ja pohjoinen paikallisuus. Saamelaisten etninen mobilisaatio ja paikallisperustainen vastaliike.  (Väitöskirja: Lapin yliopisto)  Rovaniemi:  Lapin yliopistokustannus, 2008.  ISBN 978-952-484-267-9  Teoksen verkkoversio (PDF).
Scheinin, Martin & Dahlgren, Taina (toim.): Toteutuvatko saamelaisten ihmisoikeudet.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2001.  ISBN 951-570-482-0
Tuulentie, Seija: Meidän vähemmistömme. Valtaväestön retoriikat saamelaisten oikeuksista käydyissä keskusteluissa.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2001.  ISBN 951-746-257-3
Valkonen, Sanna: Poliittinen saamelaisuus.  (Väitöskirja)  Tampere:  Vastapaino, 2009.  ISBN 978-951-768-254-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Samediggi – Saamelaiskäräjät.
Saamelaiset Suomessa. Saamelaistietoa opetukseen - Oktavuohta.com, Saamelaiskäräjät.
Saamelaisten kansallispäivän teemasivu.
Saamelaisneuvosto.
Yle – Sámi radio.
City-Sámit ry.
Sámi Oahpahusguovddáš – Saamelaisalueen koulutuskeskus.
Rádju – Saamen tutkimus- ja projektitietokanta. Arktinen keskus.
Yle: Sano se saameksi -verkkoprojekti.
Yle Oppiminen: Saamelaisten kansallispäivä 6.2.
Ylen Elävä arkisto: Paimentolaissaamelaiset jutaavat talvesta kesään.
Ylen Elävä arkisto: Saamenmaata ja saamelaisia.
Saamelaiset Suomessa: Näkökulmia ja ääniä tämän päivän saamelaisuuteen. Suomen sukukansojen ystävät ry 2013. (PDF)
Saamelaiskulttuurin ensyklopedia. Helsingin yliopisto.
Aiheesta muualla > Artikkeleita

Saamelaiset. Ylen Elävä arkisto.
Saamelaisten uskonto ja identiteetti. Oulun lyseon lukio.
Voitto Viinasen aineistoa Lapin rajahistoriasta ja saamelaisten kulttuuriperinteestä.
Vilmi, Ulla-Maija: Kieli yhdistää saamelaisia. Vantaan Lauri 7.8.2001.
Sivonen, Janne: Pohjoinen huuto vapaudelle. Kumppani 12.9.2002.
Saamelaisten asema ja Suomen valtio. Yle uutiset 15.12.2006.
Lehti, Anu-Elina: Kaamoksen kansan pitkä sota. Vihreä lanka 19.12.2008.
| n k Suomen väestöryhmät |
| --- | --- |
Suomalaisten heimot:  hämäläiset  karjalaiset  lappalaiset  pohjalaiset  savolaiset  varsinaissuomalaiset  inkeriläiset 
Perinteiset kulttuuriset vähemmistöt:  juutalaiset  karjalaiset  romanit  saamelaiset  suomenruotsalaiset (ahvenanmaalaiset)  tataarit  vanhavenäläiset 
Muita etnisiä ryhmiä:  afrosuomalaiset  englantilaiset  intialaiset  irakilaiset  italialaiset  kiinalaiset  kosovolaiset  kurdit  latvialaiset  persialaiset  romanialaiset  saksalaiset  somalit  sveitsiläiset  thaimaalaiset  turkkilaiset  ukrainalaiset  unkarilaiset  venäläiset  vietnamilaiset  virolaiset 
Katso myös:  maahanmuuttajat Suomessa 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki 
Muut:  NARA 
Saamelainen reessä, taustalla revontulet. Maamme-kirjan kuvitusta vuodelta 1876.
Saamelaiskielten ja niiden edeltäjien maantieteellisiä sijainteja. (viroksi)
Saamelaisperhe Norjassa vuoden 1900 tienoilla.
Ruotsalainen saamelaisäiti lapsineen noin vuonna 1917. Valokuvaaja Borg Mesch.
Saamelainen poronhoitaja.
Nainen saamelaisten kansallispuku yllään.
Saamelaiskielten puhujien osuus väestöstä Suomessa kunnittain 2020. Suurin osuus saamelaiskielten puhujia on Lapin kunnissa ja Oulun seudulla.
Luulajansaamelainen kulttuurikeskus Árran Norjassa.
Norjan vuosien 2005–2009 saamelaisparlamentin jäseniä.
Ann Mari Thomassen, Norjan saamelaisyhdistyksen edustaja.
Tiina Sanila-Aikio, Suomen Saamelaiskäräjien puheenjohtaja.
Morfogeeni

Morfogeenit (kreik. morfe = muoto, gennan = tuottaa) ovat aineita, jotka ohjaavat alkion eri osien kehittymistä. Morfogeneesi, jota morfogeenit säätelevät, käynnistää elinten muovautumisen eli organogeneesin. Kehittyvän alkion erilaistuvat solut voivat vaikuttaa toistensa käyttäytymiseen morfogeenien avulla. Morfogeeneiksi kutsutaan signaalimolekyylejä, jotka vaikuttavat kohdesoluihinsa yksinkertaista on/off-periaatetta monimutkaisemmin konsentraatiovaihteluiden avulla; suuri konsentraatio saa kohdesolut kehittymään yhteen suuntaan, pieni toiseen ja näiden välillä olevilla konsentraatioilla vaikutukset muuttuvat asteittain.
Signaalikeskukset, jotka tuottavat morfogeenejä ja niitä sääteleviä molekyylejä ovat alkion väliaikaisia rakenteita. Kun niitä ei enää tarvita muotojen syntymisen kannalta, ne voivat muuttaa muotoaan ja sitä kautta tehtäväänsä tai ne voivat suorittaa ohjelmoidun solukuoleman eli apoptoosin.
Signaalikeskukset erittävät omia morfogeenejään tarpeen tullen soluvälitilaan, jolloin konsentraatio on suurin lähinnä oleville soluille, ja hieman kauempana oleville soluille selvästi pienempi. Vaikutukset ovat aina selvästi paikallisia – erittävästä solusta alle 1 mm (poikkeuksena Sonic Hedgehog).
Morfogeenien konsentraatiovaihteluita säätelevät tarkasti kullekin signaalimolekyylille erikseen spesifiset inhibiittorit, joilla on myös tärkeä, ellei jopa tärkeämpi, rooli kuin itse vaikuttavilla molekyyleillä, vaikutusten pitämisenä täsmällisinä ja oikea-aikaisina.
Esimerkiksi sammakon hermoston kehitys alkiokaudella on enemmänkin inhibiittorin kuin morfogeenin ohjaamaa. Sammakon epidermis ja hermosto kehittyvät samasta kantasolukosta. Ilman vaikuttavaa morfogeeniä solukosta kehittyy hermokudosta, toisin sanoen alueelle erittyvät morfogeenit ohjaavat kehitystä epidermiksen suuntaan. Hermokudoksen kehittyessä inhibiittori (chordin) pitää huolen ko. kudoksen normaalista kehityksestä estämällä morfogeenien toimintaa näissä erilaistuvissa soluissa,
Tunnetuimpia morfogeenejä > Retinoiinihappo

Retinoiinihappo on A-vitamiinin johdannainen, joka on tärkeä hermoston kehitykselle. Se säätelee erityisesti taka-aivojen kehitystä ja osittain myös etuaivojen, hermostoputken ja -pienan sekä raajojen ja kasvojen kehitystä.
Liian suurina pitoisuuksina retinoiinihappo muuttuu morfogeenistä teratogeeniksi. Teratogeenit ovat aineita, jotka ovat haitallisia sikiön normaalille kehitykselle. A-vitamiinin yliannostus sikiölle aiheuttaa hermoston kehityshäiriöitä ja epämuodostumia.
Tunnetuimpia morfogeenejä > Sonic Hedgehog -proteiini

Sonic Hedgehog -proteiini (Shh) kuuluu Hedgehog-perheen proteiineihin (lisäksi Indian Hedgehog, Desert Hedgehog), mutta sen toiminta-alueet morfogeeninä ovat perheestä kaikkein laajimmat. Poiketen muista morfogeeneistä Shh kulkeutuu erityspaikasta laajalle alueelle.
Sonic Hedgehog on vastuussa hermostoputken kehittymisestä siten, että hermostoputken dorsaalisista neuroneista muodostuu sensorisia hermoja ja ventraalisista neuroneista muodostuu motorisia hermoja. Sen tehtävänä on myös huolehtia somiittien järjestäytymisestä; niistä somiiteista, jotka ovat lähimpänä selkäjännettä muodostuu selkärangan rustoa.
Sonic hedgehog vaikuttaa myös olennaisesti esimerkiksi raajasilmujen jatkokehitykseen, pikkuaivojen kehitykseen ja hampaiden muodostumiseen. Se ohjailee myös sydämen ja verisuonten eri osien kehitystä.
Tunnetuimpia morfogeenejä > Aktiviini

Aktiviini kuuluu kasvutekijöistä koostuvaan Tgfß-perheeseen. Se vaikuttaa mesodermin erilaistumiseen, josta esimerkkinä alla oleva taulukko.
| Konsentraatio(ng/ml) | Muodostuva kudos |
| --- | --- |
0: Epidermis
~0,1: Veren solut, epiteeli
~1: Lihas
~10: Selkäjänne
~100: Sydänlihas
Malaja Višera

| Malaja Višera Малая Вишера |
| --- | --- |
 vaakuna
 Malaja Višera
 Koordinaatit: 58°50′41.8″N, 32°13′4″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Novgorodin alue
Piiri:  Malaja Višeran piiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  593 km²
Väkiluku (2010):  12 400
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Suuntanumero(t):  +7 81660
 
 www.mvadm.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Malaja Višera (ven. Ма́лая Ви́шера) on kaupunki ja Malaja Višeran piirin keskus Novgorodin alueella Venäjällä. Kaupungissa on 12 400 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede

Kaupunki sijaitsee samannimisen joen varrella 94 kilometriä Novgorodista koilliseen. Sen kautta kulkee Moskovan ja Pietarin välinen päärata. Pietariin on matkaa 162 ja Moskovaan 489 kilometriä.
Malaja Višeran kaupunkikunta rajoittuu luoteessa ja pohjoisessa Bolšaja Višeran kaupunkikuntaan, idässä ja kaakossa Burgan maalaiskuntaan sekä etelässä ja lännessä Novgorodin piiriin. Kaupunkikunnan pinta-ala on 593 neliökilometriä. Siitä 75 % on metsää, 20 % maatalousmaata ja 4 % asutuskeskuksien aluetta. Kaupungin lisäksi kuntaan kuuluu seitsemän kylää: Glutno, Nekrasovo, Poddubje, Podmošje, Prudy, Pustaja Višerka ja Selištši.
Historia

Paikkakunta on saanut alkunsa Pietarin ja Moskovan välisen rautatien rakentamisen yhteydessä vuonna 1843. Vuonna 1851 valmistunut Malaja Višeran rautatieasema oli Bologojen ja Tverin ohella yksi radan kolmesta tärkeimmästä väliasemasta. Vuonna 1860 sinne perustettiin veturivarikko. Vuonna 1872 asemataajama sai kauppalan (posad) statuksen. Vuonna 1876 perustettiin lasitehdas, vuonna 1884 tiilitehdas ja vuonna 1892 saha. Kresttsyn kihlakuntaan kuuluneessa kauppalassa oli 1900-luvun alussa yli kuusi tuhatta asukasta, viisi koulua, kaksi sairaalaa, kaksi hotellia ja viitisenkymmentä kauppaliikettä.
Vuonna 1918 Malaja Višerasta tuli kaupunki ja kihlakunnan keskus. Vuonna 1927 se sai piirikeskuksen statuksen. Vuonna 1941 kaupunki oli vajaan kuukauden ajan saksalaisten miehittämä. Neuvostoaikana siellä toimi rautatieliikenteen yrityksiä, lasitehdas, meijeri, ompelimo, rautatavaran ja lelujen tuotantoa sekä metsäteollisuusyritys. 1990-luvun alussa kaupungin asukasmäärä nousi yli viiteentoista tuhanteen.
Elinkeinot, liikenne ja palvelut

Kaupungin tärkeimpiä työnantajia ovat liikenne, teollisuus ja julkiset palvelut. Suurimmat teollisuuslaitokset ovat Venäjän rautateiden sähkölaitteita valmistava Elektroapparat, sahatavaraa tuottava Madok, rautateiden remonttiverstas, huonekalutehdas Jasen-MV sekä Mstinskoje molokon meijeri. Kaksi maatalousyritystä tuottaa etupäässä maitoa ja lihaa.
Malaja Višeran rautatieasemalla on veturivarikko sekä kaksi lajittelu- ja kokoonpanovarikkoa. Aseman kautta kulkee kauko- ja paikallisliikennettä. Malaja Višeran ja Novgorodin välillä liikennöi paikallisjunia. Tärkein tavaliikenteen toimija on Madokin saha.
Rautatien lisäksi Malaja Višeran läpi kulkee M10-valtatieltä Spasskaja Polistista Ljubytinon kautta Borovitšiin johtava maantie. Kaupungista on linja-autoyhteydet Pietariin, Novgorodiin, Ljubitynoon, Borovitšiin ja Pestovoon. Lisäksi on piirin ja kaupungin sisäistä paikallisliikennettä.
Julkisiin palveluihin kuuluu muun muassa kolme keskikoulua, ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, musiikkikoulu, urheilukoulu ja piirin keskussairaala. Kulttuurilaitoksia ovat kansanperinnekeskus, kulttuuritalo Svetlana, elokuvateatteri, kolme kirjastoa ja kotiseutumuseo. Kaupungissa on hotelli ja muutamia ravintola-alan palveluja.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Rautatien molemmin puolin sijaitsevalla kaupungilla on suorakulmainen asemakaava. Teollisuus on keskittynyt luoteisosaan ja asuinalueet kaakkoon. Keskustassa on etupäässä kaksikerroksisia rakennuksia. Asuinalueet koostuvat matalista kerrostaloista ja puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista.
Nähtävyyksiin kuuluu Rudolf Željazevitšin suunnittelema asemarakennus, sitä vastapäätä sijaitsevat rautatieläisten kerho, lasten musiikkikoulu ja veturivarikko. Niiden lähellä on 1880-luvulla avattu rautatieopisto ja 1900-luvun alussa rakennettu tyttökoulu, jotka nykyään toimivat koulurakennuksina. Muita historiallisia kohteita ovat vanha vesitorni, asuinrakennukset ja sotamuistomerkit. Kirkoista tunnetuin on Ihmeitätekevän Pyhän Nikolain ortodoksikirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Malaja Višera Wikimedia Commonsissa
Malaja Višeran kaupunki Malaja Višeran piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Malaja Višerasta kertova sivusto (venäjäksi)
Novgorodin alueen kaupungit
Pääkaupunki: Novgorod

Borovitši • Holm • Malaja Višera • Okulovka • Pestovo • Soltsy • Staraja Russa • Tšudovo • Valdai
Malaja Višeran kirkko ja veturivarikko 1800-luvulla.
Malaja Višeran rautatieasema.
Epikloorihydriini

| Epikloorihydriini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-kloori-2,3-epoksipropaani
CAS-numero:  106-89-8
PubChem CID:  7835
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H5ClO
Moolimassa:  92,52 g/mol
Ulkomuoto:  väritön neste
Sulamispiste:  −48 °C (225 K)
Kiehumispiste:  116 °C (389 K)
Tiheys:  1,2 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen 64 g/l (20 °C)
Epikloorihydriini on orgaaninen yhdiste (epoksidi), joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä, herkkäliikkeistä ja haihtuvaa nestettä, jolla on kloroformia muistuttava hieman ärsyttävä haju. Yhdisteen hajukynnys on 10–25 ppm (40–100 mg/m3). Haju ei kuitenkaan varoita työhygieenisten raja-arvojen ylittymisestä. Epikloorihydriinin kemiallinen kaava on C3H5ClO. Yhdisteestä käytetään myös nimiä 1-kloori-2,3-epoksipropaani, 2,3-epoksi-1-klooripropaani, gamma-klooripropyleenioksidi ja 2-(kloorimetyyli)oksiraani.
Epikloorihydriinin moolimassa on 92,52 g/mol, sulamispiste −48 °C, kiehumispiste 116 °C, tiheys 1,2 g/cm3, leimahduspiste 31 °C (c.c.) teknisellä laadulla ja puhtaalla aineella 26 °C, itsesyttymislämpötila 385 °C teknisellä laadulla ja puhtaalla aineella 416 °C, taitekerroin 1.4365–1.4385 ja CAS-numero 106-89-8. Epikloorihydriini liukenee veteen 64 g/l (20 °C) sekä useimpiin orgaanisiin liuottimiin. Aineen höyry on ilmaa raskaampaa, sillä höyryn suhteellinen tiheys on 3,3 (ilma = 1,0). Aine polymeroituu kuumentuessaan tai voimakkaiden happojen ja emästen vaikutuksesta. Epikloorihydriini reagoi kiivaasti voimakkaiden hapettimien kuten typpihapon ja rikkihapon kanssa. Näin tapahtuu myös alumiinin, sinkin, alkoholien, fenolien, amiinien (erityisesti aniliinin), orgaanisten happojen ja voimakkaiden emästen kanssa. Epikloorihydriini syövyttää terästä veden läsnä ollessa.
Epikloorihydriiniä käytetään Suomessa pääasiassa glyserolin ja epoksihartsien valmistukseen, liuottimena selluloosaestereille ja -eettereille, lakoille, kumille ja hartseille sekä kationointireagenssin raaka-aineena. Ulkomailla yhdistettä käytetään pehmitysaineena villalle ja puuvillalle sekä hyönteismyrkkynä.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset

Lyhytaikainen altistuminen epikloorihydriinille voi syövyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Höyryn hengittäminen voi aiheuttaa muun muassa keuhkopöhöä ja astman kaltaisia reaktioita. Höyry aiheuttaa kyynelvuotoa. Toistuva tai pitkäaikainen ihokosketus voi aiheuttaa ihon herkistymisen. Aineelle altistumisesta voi seurata myös vaikutuksia keskushermostossa, munuaisissa ja maksassa. Epikloorihydriinille altistuminen työssä katsotaan aiheuttavan vaaraa perimälle, sikiölle tai lisääntymiselle. Aine on luokiteltu myös syöpävaaraa aiheuttavaksi. Epikloorihydriini on haitallista vesieliöille ja se on helposti kulkeutuvaa, joten se voi joutua pohjaveteen. Maahan valunut epikloorihydriini haihtuu maan pinnasta ja maaperässä se on kohtalaisen nopeasti hajoavaa.
Kšesinskajan talo

Kšesinskajan talo vuonna 2013.
Kšesinskajan talo (ven. особня́к Кшеси́нской, osobnjak Kšesinskoi) on jugendtyylinen rakennusmuistomerkki Pietarissa Venäjällä. Ballerina Matilda Kšesinskajaa varten vuosina 1904–1906 rakennetun yksityistalon on suunnitellut arkkitehti Alexander von Hohen. Hienostunutta rakennusta on toisinaan nimitetty myös Kšesinskajan palatsiksi.
Rakennus sijaitsee Koivusaarella Kronverkin prospektin ja Kuibyševinkadun kulmassa. Sieltä avautuu näkymä Kolminaisuuden aukion yli Nevalle ja Pietari-Paavalin linnoitukseen. Seutu oli pitkään hiljaista laitakaupunkia. Nevan ylittävän Kolminaisuuden sillan valmistuttua vuonna 1903 siitä kehittyi muodikas asuinalue.
Arkkitehtuuri

Kšesinskajan talo on yksi Pietarin tunnetuimmista ja luonteenomaisimmista jugendrakennuksista. Tyyliltään se edustaa jugendin kansainvälistä versiota ja tuo mieleen Otto Wagnerin wieniläisen sesessionismin.
Talon epäsymmetrinen pohjapiirustus ja vaihtelevat geometriset muodot heijastavat sisätilojen käyttötarkoitusta. Edustustilat sijaitsivat yksikeroksisessa eteläsiivessä, jonka kulmassa erottuu suurten ikkunoiden valaisema talvipuutarha. Asuinhuoneet olivat rakennuksen kaksikerroksisessa osassa, jota koristaa tornimainen erkkeri. Taloustilat ja palvelusväen huoneet oli sijoitettu sisäpihalle.
Julkisivun vaaleita tiilipintoja elävöittävät kivijalasta ikkunoiden tasolle kohoavat graniittikerrokset, katonrajan tummansininen majolikafriisi ja metallikoristeet. Rakennusta ympäröivä puutarha, takorauta- ja tiiliaidat sekä pergola-tyyppinen huvimaja antavat kokonaisuudesta intiimin vaikutelman.
Tilaajan toivomusten mukaan sisustetut huoneet edustivat jugendin ohella erilaisia kertaustyylejä. Niiden suunnitteluun osallistui arkkitehti Aleksandr Dmitrijev. Alkuperäinen sisustus ei ole juurikaan säilynyt. Suuri sali entisöitiin vuonna 1987.