stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juho Kusti Paasikivi
Presidentti > Ulkopoliittinen sadonkorjuu

Ulkopoliittisesti Paasikiven presidenttikauden loppuvuodet olivat sadonkorjuun aikaa. Paasikivi avasi Helsingin olympialaiset 1952. Olympialaisilla oli myös poliittinen ulottuvuus, koska Neuvostoliitto oli mukana ensimmäistä kertaa ja järjestävää maata pidettiin puolueettomana maaperänä, jossa uskonnot, rodut ja poliittiset näkökannat menettivät merkityksensä. Syyskesällä 1952 Suomi sai pitkän ja raskaan sotakorvausurakan päätökseen, millä oli suuri taloudellinen ja henkinen vaikutus. Vuonna 1954 Paasikivi sai ensimmäisen länsimaiselle valtionpäämiehelle myönnetyn Neuvostoliiton korkeimman kunnianosoituksen, Leninin kunniamerkin. Myöntämistä pidettiin Moskovan anteeksipyyntönä neuvostolehdistön hyökkäyksistä Paasikiveä vastaan vuoden 1950 presidentinvaalin alla. Vuonna 1955 Paasikivi teki valtiovierailun Moskovaan ja hänen seurueeseensa kuuluivat muun muassa pääministeri Urho Kekkonen ja suurlähettiläs Viktor Lebedev. Tällöin sovittiin Porkkalan vuokra-alueen palauttamisesta ja YYA-sopimuksen jatkamisesta. Radiopuheessaan Paasikivi totesi palanneensa Moskovasta kotiin ensi kertaa tyytyväisin mielin: ”Kynä on korjannut, mitä miekka on särkenyt.” Suomalaisten silmissä Porkkalan palautus kruunasi vanhan valtiomiehen elämäntyön.
Pohjoismaiden neuvosto perustettiin vuonna 1952 ja Paasikivi toivoi myös Suomen voivan liittyä sen jäseneksi, mutta halusi edetä asiassa varovasti ja Neuvostoliittoa ärsyttämättä. Lokakuun alussa 1954 hän oli jo sitä mieltä, että Suomi menee mukaan neuvostoon heti kun sen työ pääsee täyteen vauhtiin. Porkkalan palautuksen varmistuttua pääministeri Urho Kekkonen otti aloitteen omiin käsiinsä ja ratkaisi asian kysymättä Moskovan mielipidettä. Näin Suomi huomasi miltei yllätyksekseen olevansa neuvoston täysivaltainen jäsen.
Suomen jäsenhakemus Yhdistyneissä kansakunnissa oli pantu vireille jo Pariisin rauhansopimuksen solmimisen jälkeen, mutta se oli juuttunut suurvaltojen erimielisyyksiin. Paasikivi oli aluksi miltei hyvillään Suomen pysymisestä YK:n ulkopuolella, koska maailmanjärjestössä käsiteltiin monia sellaisia suurvaltaristiriitoja – muiden muassa Korean sota –, joista hän halusi Suomen pysyvän erossa. Aikaa myöten hän kallistui kuitenkin sille kannalle, että YK:n jäsenyydestä saattaisi sittenkin olla hyötyä Suomelle ja muille pienille valtioille. Alkuvuonna 1954 Paasikivi kirjoitti jo, että Suomelle olisi enemmän etua YK:n jäsenyydestä kuin järjestön ulkopuolella pysymisestä. Tilanne laukesi ”Geneven hengen” ansiosta loppuvuonna 1955, kun YK hyväksyi kaikki jonossa olleet jäsenhakemukset ja otti joukkoonsa Suomen ja 15 muuta valtiota.
Vuonna 1956 Paasikivi oli epävirallisena ehdokkaana, niin kutsuttuna mustana hevosena, presidentinvaalin toisella kierroksella, mutta ei tullut valituksi kolmannelle kaudelle. Hänen seuraajakseen valittiin silloinen pääministeri Urho Kekkonen.
Paasikiven päiväkirjojen perusteella hän osasi suomen lisäksi sujuvasti viittä eri kieltä: venäjää, ruotsia, ranskaa, saksaa ja latinaa.
Presidentti > Paasikiven nimittämät hallitukset

| Pääministeri | Kausi | Hallitus |
| --- | --- | --- |
| Mauno Pekkala | 1946–1948 | Pekkala |
| K.-A. Fagerholm | 1948–1950 | Fagerholm I |
| Urho Kekkonen | 1950–1951 | Kekkonen I |
| Urho Kekkonen | 1951 | Kekkonen II |
| Urho Kekkonen | 1951–1953 | Kekkonen III |
| Urho Kekkonen | 1953 | Kekkonen IV |
| Sakari Tuomioja | 1953–1954 | Tuomioja |
| Ralf Törngren | 1954 | Törngren |
| Urho Kekkonen | 1954–1956 | Kekkonen V |
Viimeiset kuukaudet

Vaalin jälkeen Paasikivi aikoi keskittyä muistelmiensa kirjoittamiseen, mutta politiikka ei vieläkään jäänyt kokonaan sivuun, sillä Urho Kekkonen oli jo heti valituksi tultuaan pyytänyt saada kääntyä edeltäjänsä puoleen varsinkin ulko- ja turvallisuuspoliittisissa ongelmissa. Kekkonen kävi Paasikiven luona ainakin huhtikuussa 1956, jolloin Paasikivi arvioi Neuvostoliitossa käynnistyneen destalinisaation vähentäneen suursodan vaaraa maailmassa. Paasikivi ärsyyntyi kevään 1956 aikana ilmestyneestä Yrjö Soinin teoksesta Kuin Pietari hiilivalkealla, joka antoi hänen mielestään yksinkertaistetun ja väärän kuvan sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä; hän katsoi, että ”farssikirjailija” ei ollut pätevä henkilö käsittelemään vakavia asioita. Viimeisen kerran Paasikivi esiintyi julkisuudessa elokuun lopulla 1956 Neuvostoliiton valtionpäämiehen Kliment Vorošilovin vieraillessa Suomessa. Silloisen puolustusministerin Emil Skogin mukaan Paasikivi oli Presidentinlinnassa järjestetyillä juhlapäivällisillä jo selvästi sivuroolissa Vorošilovin ja Kekkosen keskustellessa pääasiassa keskenään. Marraskuun lopussa Paasikivi joutui sairaalaan sydämen vajaatoiminnan ja siitä johtuneen väsymyksen vuoksi. Aamupäivällä 14. joulukuuta 1956 hän sai sydänkohtauksen, joka johti lääkärien ponnisteluista huolimatta kuolemaan. Paasikivi siunattiin valtiollisin kunnianosoituksin Helsingin tuomiokirkossa 23. joulukuuta 1956 ja haudattiin Hietaniemen hautausmaalle.
Perhe

Paasikiven ensimmäinen puoliso oli Anna Matilda Forsman (vuosina 1897–1931), toinen Allina ”Alli” Valve (vuosina 1934–1956). Anna ja J. K. Paasikiven lapset olivat arkkitehti Annikki Paasikivi (1898–1950), hammaslääkäri Wellamo Paasikivi-Ant-Wuorinen (1900–1966), everstiluutnantti Juhani Paasikivi (1901–1942) ja lääketieteen kandidaatti Varma Paasikivi (1903–1941). Wellamo Paasikiven puoliso vuodesta 1926 oli Patentti- ja rekisterihallituksen pääjohtaja, lakitieteen tohtori Paavo Ant-Wuorinen. Alli ja J. K. Paasikiven avioliitto oli lapseton. J. K. Paasikivellä oli kaksi lastenlasta, Juhani Paasikiven poika, lääketieteen tohtori Juhani Paasikivi (1930–2004) ja Varma Paasikiven tytär, rouva Sinikka Paasikivi (Couchman, s. 1932).
Paasikiven ja hänen lastensa keskinäiset suhteet olivat vaikeat, ja niitä leimasi molempien vanhempien tiukkuus ja ankaruus. Vaikka lapset valmistuivat hyviin ammatteihin, Paasikivi vaati lapsiltaan, että näiden olisi oltava yhtä ”viisaita” kuin hän itsekin. Oman uransa hartiavoimin käytännössä tyhjästä luoneen isän oli mahdotonta käsittää, etteivät yhteiskunnallisesti huomattavasti paremmat lähtökohdat saaneet lapset pystyneet samanlaisiin saavutuksiin kuin hän. Isän kovuuden vuoksi lapset alkoivat kartella pelottavana pitämäänsä hahmoa. Kun odotuksissaan pettynyt isä osoitti avoimesti halveksuntansa lapsiaan kohtaan, nämä hakeutuivat etsimään lievitystä alkoholista ja muista uuden sukupolven vapaammista nautinnoista. Oman lisänsä tilanteeseen toi perheen äidin Anna Paasikiven parantumaton ja 1920-luvun mittaan pahentunut sairaus ja kuolema vuonna 1931.
Paasikivi rauhanneuvottelijana

Paasikivi kunnostautui erityisesti neuvottelijana useissa itsenäisen Suomen käännekohdissa:
1917–1918: Pohjoismaiden hallituksille Suomen julistautumisesta itsenäiseksi valtioksi ilmoittamaan lähetetyn lähetyskunnan jäsen
1920: Suomen valtuuskunnan johtaja Neuvosto-Venäjän kanssa käydyissä rauhanneuvotteluissa Tartossa (katso Tarton rauha)
loka–marraskuu 1939: valtuutettu neuvottelija Suomen ja Neuvostoliiton välisissä neuvotteluissa
helmikuu 1944: valmisteleva rauhanneuvottelija Tukholmassa
maaliskuu 1944: rauhanneuvottelija Moskovassa
Aikajana

1870 syntyi Koski Hl:n kunnan alueella.
1887 vaihtoi alkuperäisen nimensä Johan Gustaf Hellstenin Juho Kusti Paasikiveksi.
1890 tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta.
1897 solmi avioliiton Anna Matilda Forsmanin (1869−1931) kanssa.
1901 filosofian kandidaatti valmistui molempain oikeuksien tohtoriksi.
1903–1914 toimi valtiokonttorin ylitirehtöörinä.
1907–1909, 1910–1914 toimi Suomalaisen puolueen kansanedustajana.
1908–1909 toimi senaattorina ja valtiovaraintoimituskunnan päällikkönä.
1914–1934 toimi Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajana.
1918 toimi Senaatin talousosaston varapuheenjohtajana eli pääministerinä.
1920 johti Suomen valtuuskuntaa Tartossa käydyissä rauhanneuvotteluissa Neuvosto-Venäjän kanssa.
1930 sai valtioneuvoksen arvonimen.
1934 solmi toisen avioliiton Alli Valven kanssa.
1934–1936 toimi Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtajana.
1936–1940 toimi Suomen erikoislähettiläänä Tukholmassa.
1939 neuvotteli talvisodan alla Neuvostoliiton kanssa.
1939–1940 osallistui hallitukseen salkuttomana ministerinä.
1940–1941 toimi Suomen erikoislähettiläänä Moskovassa.
1944–1946 johti sodanjälkeistä hallitusta pääministerinä.
1946–1956 toimi Suomen tasavallan presidenttinä.
1950 sai valtiotieteen ja kauppatieteen kunniatohtorin arvonimet.
1954 sai Neuvostoliiton myöntämän Leninin kunniamerkin ensimmäisenä länsimaisena valtionpäämiehenä.
1955 sai Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan tiettävästi ensimmäisen riemutohtorin arvonimen joulukuun 14. päivänä 1955
1956 kuoli 86-vuotiaana.
Paasikiven hallitukset

Paasikivi oli kolmen hallituksen johdossa: autonomian aikana Senaatin varapuheenjohtajana, ja kahden hallituksen pääministerinä.
Paasikiven I hallitus: Senaatin varapuheenjohtajana (Talousosaston kanslian päällikkö, senaattori) 27. toukokuuta 1918 – 27. marraskuuta 1918 (185 päivää)
Paasikiven II hallitus: 17. marraskuuta 1944 – 17. huhtikuuta 1945 (152 päivää)
Paasikiven III hallitus: 17. huhtikuuta 1945 – 9. maaliskuuta 1946 (327 päivää)
Paasikiven presidenttikaudet

1. kausi: 11. maaliskuuta 1946 – 1. maaliskuuta 1950 (valittiin C. G. E. Mannerheimin loppukaudeksi)
2. kausi: 1. maaliskuuta 1950 – 1. maaliskuuta 1956
Kirjallisuutta

Heikkilä, Toivo: Paasikivi peräsimessä. Pääministerin sihteerin muistelmat 1944–1948.  Helsinki:  Otava, 1965.
Jakobson, Max: Paasikivi Tukholmassa, J. K. Paasikiven toiminta Suomen lähettiläänä Tukholmassa 1936–39.  Helsinki:  Otava, 1978.  ISBN 951-1-05126-1
Svento, Reinhold: Ystäväni Juho Kusti Paasikivi.  Helsinki:  WSOY, 1960.
Virolainen, Johannes: Sanoi Paasikivi. Muistelmia 1940-luvun vaikeilta vuosilta.  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07641-8
Virolainen, Johannes: Muistiinpanoja ja myllykirjeitä.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08037-7
Ilkka Pastinen
Teoksia

Yläkerran ylhäisyys : tuokiokuvia neljältä vuosikymmeneltä ulkoasiainhallinnossa. Otava 1994, 4. painos 1995
Diiva ja diplomaatti : neljä vuosikymmentä ulkoasiainhallinnossa. Otava 1996
Uusi maailmanjärjestys : kylmästä sodasta globalisaatioon. Otava 2007
Suomennoksia

Georges Simenon : Sumujen satama : komisario Maigret'n tutkimuksia ; ranskalaisesta alkuteoksesta Le port des brumes suom. Ilkka Pastinen. Otava 1953, 2. painos 1991
Maurice Herzog : Annapurna : 8000 metriä ; suom. Ilkka Pastinen. Otava 1954 (alkuteos Annapurna - premier 8000)
Stig Ramel : Kustaa Mauri Armfelt, 1757-1814 : Ruotsissa kuolemaantuomittu kuninkaan suosikki, Suomessa kunnioitettu valtion perustaja ; suomentanut Ilkka Pastinen. Otava 1998, 2001, 2. painos 2005
Aiheesta muualla

Ilkka Pastisen elämäkerta Kansallisbiografiassa
Unto Hämäläinen : Kaukana, köyhä, kylmä ja kommunistinen - Suurlähettiläs Ilkka Pastinen kertaa, millaista oli edustaa Suomea maailmalla kylmän sodan aikana, Helsingin Sanomat 9.11.2007
Ilkka Pastisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Pekinginihminen

Pekinginihmisen kallon replika.
Rekonstruoitu pekinginihminen
Pekinginihminen (Homo pekinensis; aiemmin tunnettu myös latinalaisella nimellä Sinanthropus pekinensis; kiin. 北京猿人) on eräs pystyihmisen (Homo erectus) sisarlaji. Ensimmäiset löydöt tehtiin vuosina 1923−1927 Zhoukoudianin luolasta Pekingin lähellä Kiinassa. Vanhimpien löytöjen on todettu olevan peräisin 250 000 – 400 000 vuoden takaa, eli pleistoseenikaudelta.
Alkuperäiset 1920-luvulla löydetyt pekinginihmisen jäänteet katosivat Kiinassa epäselvissä oloissa toisen maailmansodan aikana vuonna 1941. Japani oli tuolloin hyökännyt Kiinaan, ja jäänteet haluttiin siirtää Yhdysvaltoihin, missä ne olisivat paremmassa turvassa. Kuljetuksessa käytetty rahtialus ehkä upposi japanilaisten hyökkäyksessä.
Ei ole varmaa, tunsivatko pekinginihmiset tulen käytön. Zhoukoudianin luolastosta on kuitenkin löydetty yli 100 000 kiviesinettä, joista useimmat ovat liuskoja tai iskureita. Löydettyjen työkalujen terät on käsitelty tavallisesti vain yhdeltä puolelta. Terien käsittelytapa muistuttaa olduvainkulttuurista. Nuorempien löydettyjen esineiden raaka-aine ja valmistustekniikka on vanhempiin verrattuna parempi, ja nuoremmat esineet ovat kooltaan pienempiä.
Kirsi Pehkonen

Kirsi Pehkonen (s. 1965 Kajaani) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut mm. nuortenkirjoja ja maalaisidyllistä Jylhäsalmi-kirjasarjaa. Pehkonen toimii luokanopettajana ja asuu Kuopiossa. Pääkirjoitussivun kolumnisti Savon Sanomissa 2017 alkaen.
Palkinnot ja ehdokkuudet: Punaviiva (Karisto 2012) Arvid Lydecken-palkintoehdokas. Voittolaukaus (Karisto 2015) Topelius-palkintoehdokas.
Teokset

Nuortenromaanit
HyväUni. Espoo: Myllylahti, 2005.
Aloituskiekko. Hämeenlinna: Karisto, 2011. ISBN 978-951-23-5424-5.
Punaviiva. Hämeenlinna: Karisto, 2012. ISBN 978-951-23-5606-5.
Vieraskentillä. Hämeenlinna: Karisto, 2013. ISBN 978-951-23-5735-2.
Ketjukaverit. Hämeenlinna: Karisto, 2014. ISBN 978-951-23-5857-1.
Voittolaukaus. Hämeenlinna: Karisto, 2015. ISBN 978-951-23-6037-6.
Aikuisten romaanit
Karhuvaaran uhri. Espoo: Myllylahti 2015. ISBN 978-952-202-657-6.
Sydämenasioita Jylhäsalmella. Hämeenlinna: Karisto, 2017. ISBN 978-951-23-6293-6.
Jylhäsalmella salamoi. Hämeenlinna: Karisto, 2018. ISBN 978-951-23-6440-4.
Juuret Jylhäsalmella. Hämeenlinna: Karisto, 2019. ISBN 978-951-23-6618-7.
Jylhäsalmen sydänkesä. Hämeenlinna: Karisto, 2020. ISBN 978-951-23-6806-8.
Riihikuivaa satoa Jylhäsalmella. Hämeenlinna: Karisto, 2021. ISBN 978-951-13-9009-1.
Kotiapulainen. Myllykoski: Reuna Kustantamo, 2021. ISBN 978-952-35-5076-6
Muut teokset
& Timonen, Seppo. Tullaan juttuun! Sanomalehtitehtäviä alakouluille. Helsinki: Sanomalehtien liitto 2006. ISBN 952-9858-64-7.
Lahja - 24 joulutarinaa aikuisille. Kurikka: Valmiixi, 2015. ISBN 978-952-5965-36-0.
Käsikirjoituksesta kirjaksi - miten kirjailijat muokkaavat tekstiään?. Kouvola: REUNA Kustantamo ja kirjakauppa Oy, 2018. ISBN 978-952-72-2177-8.
& Sandberg, Kaisu. Käydään pöytään! — Ystäväkirja ruokahetkiin. Hämeenlinna: Karisto, 2020. ISBN 978-951-13-7229-5.
Juhan Peegel

Juhan Peegel
Juhan Peegel (19. toukokuuta 1919 Saarenmaa – 6. marraskuuta 2007) oli virolainen kielitieteilijä, sanomalehtiopin professori ja kirjailija. Hänen teoksistaan on suomennettu romaani Kaaduin ensimmäisenä sotakesänä.
Peegel syntyi saarenmaalaiseen viljelijäperheeseen ja opiskeli vuosina 1933–1938 Saarenmaan yhteislyseossa. Sotapalveluksen jälkeen hän opiskeli Tarton yliopiston historiallis-kielitieteellisessä tiedekunnassa ja työskenteli samalla Postimees- ja Edasi-lehtien toimituksissa. Vuodesta 1953 hän toimi yliopiston sanomalehtiopin opettajana ja vuodesta 1976 hoiti professorin tehtävää. Vuonna 1979 hänet nimitettiin journalismin laitoksen johtajaksi.
Akateemisen työnsä ohessa Juhan Peegel on kirjoittanut joukon lyyrisiä kertomuksia, jotka on julkaistu kokoelmissa Saaremaa motiive (”Saarenmaalaisia aiheita”, ), Lühikesed lood (”Lyhyitä tarinoita”, 1970) ja Teed ja ristteed (”Tiet ja poikkitiet”, 1976). Toisen osan hänen tuotannostaan muodostavat humoristiset tarinat, joissa Peegel kirjoittaa nykyajan asioista vanhan ajan kansanvalistustyylillä. Näitä pakinoita on julkaistu muun muassa kokoelmassa Üks kaunis jutu ja õpetuse raamat (1966) sekä salanimellä Heinrich Dawid Rosenstrauch julkaistuissa Kolm tahedat lugemist (1973) ja Neli tahedat lugemist (1996).
Vuonna 1999 Juhan Peegel valittiin television ohjelmasarjassa sadan suurimman virolaisen joukkoon.
Suomennettu teos

Kaaduin ensimmäisenä sotakesänä, romaani, Weilin + Göös, 1983. Alkuteos Ma langesin esimesel sõjasuvel, suom. Kaisu Lahikainen. ISBN 951-35-2806-5.
Väinö Pasanen

Väinö Armas Pasanen (käytti Saksassa peitenimeä Weidemann) (2. kesäkuuta 1885 Iitti – 31. toukokuuta 1931) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli Saksassa sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa komppanianpäällikkönä.
Perhe ja koulutus

Pasasen vanhemmat olivat työnjohtaja Antti Pasanen ja Sofia Weidemann. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Ida Katri Kilven kanssa. Hän kävi seitsemän luokkaa Kotkan suomalaista yhteiskoulua. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun konrinsinööriosastolla vuosina 1905–1907 ja suoritti insinööritutkinnon Minweidassa Saksassa vuonna 1909.
Jääkärikausi

Pasanen työskenteli vuosina 1909–1915 Siemens-Schuckert-tehdaiden palveluksessa Berliinissä erilaisten voima- ja tehdaslaitosten sähköistämisen valvojana sekä pääkonttorin teollisuusosastolla suunnittelijana ennen liittymistään ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Rintamakomennuksensa jälkeen Pasanen osallistui Suomalaisen sotilaskäsikirjan toimittamiseen ja kirjoitti siihen seuraavat luvut: Vesistöjen puolustaminen ja meno niiden yli; Tiet, niiden valinta ja korjaus; Tiedonantovälineet.
Suomen sisällissota

Pasanen astui Suomen armeijan palvelukseen yliluutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurin ympäristössä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pasanen toimi sisällissodan jälkeen 27. kesäkuuta 1918 lähtien 5. Jääkärirykmentin I pataljoonan komentajana. Hänet komennettiin 2. heinäkuuta 1918 Helsinkiin, missä hän toimi tiedonantokurssien johtajana. Kurssien jälkeen hänet siirrettiin 18. elokuuta 1918 alkaen 2. Divisioonan tiedonantovälineosaston päälliköksi. Pasanen erosi armeijan palveluksesta 7. joulukuuta 1918, jonka jälkeen hän toimi Saimaan teknillinen tehdas oy:n johtajana vuosina 1919–1920, jonka jälkeen hän siirtyi Sähköosakeyhtiö Dynamon insinööriosaston hoitajaksi ja palveli vuoteen 1923 saakka. Myöhemmin hän toimi Teknillisen välitystoimiston omistajana Helsingissä vuoteen 1925 saakka. Pasanen astui takaisin armeijan palvelukseen 1. kesäkuuta 1925 ja hänet sijoitettiin Puolustusministeriön taisteluvälineosaston pioneeritoimiston päälliköksi, josta hänet siirrettiin 14. elokuuta 1928 alkaen teknillisen osaston sähköteknillisen toimiston päälliköksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. tammikuuta 1916  Gruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Yiluutnantti (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Peilisolu

Peilisolut ovat hermosoluja eli neuroneita, jotka näyttävät reagoivan liikkeisiin, ääniin, ilmeisiin ja eleisiin. Niiden tehtävä on ehkä jäljitellä sitä, mitä toinen ihminen tai olento tekee ja miltä se tuntuu. Siksi jotkut ovat väittäneet niiden olevan "empatianeuroneja".
Nykyinen konsensus näyttää olevan, että "peilisolujen" tärkeyttä on pahasti liioiteltu. Esimerkiksi Greg Hickok, P. B. Pascolo ja Ilan Dinstein katsovat, että peilisolut eivät ehkä ole erillinen soluluokka (vaan ilmiö, joka joskus näkyy muita tehtäviä tekevissä soluissa), ja peiliaktiviteetti ei ehkä ole erillinen responssityyppi vaan ainoastaan motoorisen järjestelmän toiminnan tuote.
Aiempi käsitys peilisoluista

Peilisoluja on löydetty apinoiden aivoista, mutta ihmisille ei voi suorittaa samanlaisia kokeita, joten emme ole saaneet suoria todisteita peilineuroneista ihmisaivoissa. Kuitenkin vahvasti epäillään, että peilisoluja löytyisi aivoista Brocan alueelta, otsalohkon liikealueilta sekä päälaenlohkosta.
Peilisolut jäljittelevät tuntemusta, kun olento koskettaa jotakin tai sitä kosketetaan (aktivaatio on sitä suurempaa mitä samankaltaisempi kohde on katsojan kanssa). Eräässä kokeessa otettiin kahden nuoren miehen aivoista magneettikuvat, kun tutkija kosketti toisen miehen jalkaa. Kummankin potilaan aivoissa aktivoituivat samat aivoalueet. Sama koe on toistettu sen jälkeen lukuisia kertoja erilaisilla liikkeillä.
Myös toisen tunnetilaa arvioidaan peilisolujen avulla. Peilisolut reagoivat kasvojen emotionaalisin liikkeisiin ja välittävät ne tunteista vastaaviin aivojen ydinalueisiin.
Peilisolujärjestelmät pystyvät myös ennustamaan liikeratoja: simulointi tapahtuu, vaikka liikkeen loppu olisi kätketty näkyvistä. Ajatellaan, että joku istuu tuolilla ja jokin estää näkemästä hänen jalkojaan. Tutkija aikoo napauttaa potilaan polveen kumivasaralla; näet vasaran liikkuvan kohti potilaan polvea. Vaikka et näe itse kontaktia, peilisolusi reagoisivat ja arvioisit, mitä potilas tuntee, ja tuntisit osan siitä itsekin.
Kipua ei kuitenkaan jäljitellä täysin tarkasti: toisen kivun näkeminen aktivoi aivoalueita vähemmän kuin kivun kokeminen itse. Aidossa, itse koetussa kivussa aktivoituvat pitkälti samat alueet kuin simuloidussakin kivussa. Voisi karkeasti sanoa, että kivun affektiivinen komponentti simuloidaan itse mutta varsinaista emootiota ei.
Peilisolualueet kykenevät myös tunnistamaan aikomuksia ja päämääriä. Osa soluista reagoi suoraan ärsykkeeseen, kun taas osa pystyy "päättelemään", miksi joku tekee jotakin (mikä tapahtuu erityisesti Brocan alueella). Tämä vaikuttanee psykologisen samastumisilmiön syntyyn.
Solut löydettiin ensin makakiapinoilta (Giacomo Rizzolattin ja Vittorio Gallesen toteuttamassa kokeessa).
Aimo Pekkarinen

Aimo Ilmari Pekkarinen (2. lokakuuta 1921 Rääkkylä – 8. tammikuuta 1990 Teneriffa, Espanja) oli suomalainen farmakologian professori Turun yliopistossa.
Pekkarisen vanhemmat olivat opettaja Pekka Vilho Pekkarinen ja Eliisa Hirvonen ja puoliso vuodesta 1948 lääketieteen lisensiaatti Anna-Liisa Talvikki Kärki. Ylioppilaaksi Pekkarinen tuli Savonlinnan lyseosta 1940, lääketieteen lisensiaatiksi hän valmistui 1950 ja väitteli samana vuonna tohtoriksi. Seuraavana vuonna hän sai Helsingin yliopistosta lääketieteellisen kemian dosentuurin ja jo 1952 hänestä tuli ensimmäinen Turun yliopiston farmakologian professori. Tätä virkaa hän hoiti 32 vuotta eläkkeelle siirtymiseensä asti. Pekkarinen ei kunnostautunut varsinaisessa kliinisessä lääkärintoimessa, vaan hän tutki lisämunuaisia ja autonomista hermostoa, psykofarmakologiaa, biologista standardointia, verenpainetta ja lääkeaineiden farmakokinetiikkaa.
Pekkariseen liittyvistä kommelluksista ovat hänen lähimmät työtoverinsa apulaisprofessori Esko Iisalon johdolla tehneet hänen muistokseen kaskukirjan, jolla on haluttu kunnioittaa hänen elämäntyötään. Pekkarinen tunnettiin perusteellisesta työstä: hänen muuan Tampereen yliopiston viran täyttöä koskeva arvionsa käsitti 183 sivua. Pekkarisen perusteellisuutta kuvaa hänen sampootutkimuksensa, jonka piti vaatiman 3 500 kaniinia.
Pekkarinen osallistui jatkosotaan muun muassa lähettiupseerina ja hänelle myönnettiin Vapaudenristi jo sodan aikana. Myöhemmin hän sai myös Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkin.
Alpi Pasma

Alpi Alexander Pasma (24. tammikuuta 1890 Rovaniemi – 18. syyskuuta 1924) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla vuonna 1916 Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan eläinlääkärinä Valkoisen armeijan ratsujoukoissa.