stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cabindan konflikti
Kriisin kulku

1980-luvulla FLEC jakautui FLEC-FAC ja FLEC-Renovada järjestöihin, joista molemmat harjoittivat aseellista toimintaa. Vuosi 1991 oli ensimmäinen, jossa konfliktin seurauksena kuoli yli 25 henkilöä vuodessa.
Vuonna 1991-1992 Angolaa johtava MPLA kävi keskusteluja UNITA:n kanssa Angolan sisällissodan päättämiseksi. Näitä keskusteluista syntyneet mBicessen ja Lusakan sopimukset eivät sisältäneet ratkaisua Cabindan konfliktiin. Angolan hallitus kävi 1990-luvun aikana kuitenkin useita muita keskusteluja Cabindan separatistien kanssa. FLEC-Renovadan kanssa saatiin aikaan tulitaukosopimus vuonna 1996, mutta FLEC-FAC jatkoi taistelua. Tulitauko ei sekään johtanut rauhaan vaan myös FLEC-Renovada jatkoi taistelua vuonna 1997. Angola alkoi epäonnistuneiden keskustelujen jälkeen keskittyä sotilasoperaatioihin separatisteja vastaan. MPLA solmi tulitauon UNITA:n kanssa vuonna 2002 ja saattoi näin keskittyä Cabindaan. Samana vuonna Angola aloitti offensiivin, johon osallistui sen puolelta noin 30 000 sotilasta. Armeija tuhosi FLEC-FAC-järjestön päätukikohdan pakottaen monet sen taistelijoista luopumaan sissisodasta. FLEC-Renovadan päätukikohta koki saman kohtalon.
Vuonna 2003 osapuolten välillä neuvoteltiin Pariisissa, jossa tapasivat Angolan hallituksen ja FLEC-FAC:n edustajat. Hallitus ehdotti ratkaisua, jossa Cabinda säilyisi kiinteänä osana Angolaa, mutta sen budjettia kasvatettaisiin ja FLEC-FAC:n taistelijat sulautettaisiin asevoimiin. FLEC-FLAC hylkäsi ehdotuksen ja neuvottelut raukesivat. FLEC yritti vuonna 2004 yhdistää jälleen rivinsä, mutta se hajosi taas jo seuraavana vuonna. FLEC-Renovadan johtaja António Bento Bembe solmi rauhansopimuksen Angolan hallituksen kanssa vuonna 2006, mutta konflikti ei tämänkään jälkeen loppunut. Sen sijaan Bemben asema kyseenalaistettiin ja järjestöistä suurempi ja sotilaallisesti merkittävämpi FLEC-FAC ei ollut osallisena sopimuksessa. Vuonna 2010 Cabindan separatistit ottivat vastuun hyökkäyksestä Togon jalkapallomaajoukkuetta kuljettanutta bussia vastaan, jossa kuoli ainakin kaksi henkilöä. Vuonna 2011 yksi FLEC-FAC:n komentajista sai surmansa Angolan armeijan kanssa käydyissä taisteluissa Kongon demokraattisen tasavallan puolella Bas-Kongon maakunnassa.
Cabindan kartta vuodelta 1977.
Caciocavallo

Caciocavallo-juusto tehdään pisaran muotoon filature-menetelmällä
Caciocavallo on italialainen lehmänmaidosta valmistettava pasta filata -tyyppinen juusto. Sitä valmistetaan Etelä-Italiassa Apulian, Basilicatan, Calabrian, Campanian ja Molisen alueilla.
Caciocavallo muotoillaan pallomaiseksi tai kartion muotoon ja sidotaan nyörillä. Juusto painaa yhdestä kahteen ja puoleen kiloon. Sen keltainen kuori on ohut ja sileä, vaaleankeltaisessa sisäosassa on pieniä koloja.
Caciocavallon rasvapitoisuus on 38 prosenttia kuiva-aineesta. Se on maultaan melko mietoa ja sopii esimerkiksi leivän päälle tai alkuruoaksi eli antipastoksi. Viiniksi sen kanssa sopivat jälkiruokaviinit.
Caciocavallo Silano on Euroopan unionissa nimisuojattu elintarvike merkinnällä suojattu alkuperänimitys (SAN, ital. DOP, engl. PDO).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Caciocavallo Wikimedia Commonsissa
Degusta il Caciocavallo Silano DOP (Tuottajaorganisaation verkkosivut) Consorzio di Tutela Formaggio Caciocavallo Silano DOP. Arkistoitu 11.3.2018. (italiaksi)
Alejandro de la Sota

Alejandro de la Sota Martínez (1913, Pontevedra - 1996, Madrid) oli espanjalainen arkkitehti. Hän oli professori Madridin arkkitehtiosastolla (ETSAM).
Kirjallisuutta

Sota, Alejandro de la: Alejandro de la Sota, Arquitecto.  Madrid:  Ediciones Pronaos, 1997.  ISBN 84-85941-25-X  (espanjaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alejandro de la Sota Wikimedia Commonsissa
Alejandro de la Sota -säätiö (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Peter Behrens

Waldemar Titzenthaler, Peter Behrens toimistossaan, n. 1913.
Peter Behrens (14. huhtikuuta 1868 Hampuri – 27. helmikuuta 1940 Berliini) oli saksalainen arkkitehti ja teollinen muotoilija. Behrensin tunnetuin työ on Berliinissä sijaitseva vuonna 1912 valmistunut turbiinihalli, jonka hän suunnitteli AEG:lle. Hallia on kutsuttu ”ensimmäiseksi moderniksi rakennukseksi”.
Behrens edusti uransa alkuvaiheessa taidemaalari-muotoilijana toimiessaan jugendtyyliä. Myöhemmin hän kuitenkin omaksui tinkimättömän funktionalistisen näkemyksen. Behrensin ei-teollisen tuotannon uusklassismin vaikutteet tulevat hyvin esille Pietarissa sijaitsevassa Saksan lähetystössä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peter Behrens Wikimedia Commonsissa
Asuintalo Behrens 1901, Darmstadt, Saksa.
AEGn turbiinihalli, 1909, Berliini.
Mannesmann-talo (nykyisin Vodafone), 1911–12, Düsseldorf.
Saksan lähetystö 1913, Pietari.
Logo, 1914 on varhaista AEG:n yrityskuvamuotoilua.
Kello, AEG, on modulaarista muotoilua.
Gutehoffnungshütten varastorakennus, 1921–25, Oberhausen, Saksa.
Berolinahaus, 1929, Alexanderplatz, Berliini.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  KulturNav  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  Victoria  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Viktor J. Sucksdorff

Victor Joachim Sucksdorff (13. kesäkuuta 1866 Helsinki – 26. joulukuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Sucksdorff valmistui arkkitehdiksi Suomen polyteknillisestä opistosta vuonna 1891. Polyteknillinen Opisto muutettiin yliopistotasoiseksi Teknilliseksi Korkeakouluksi vuonna  1908.
Victor J. Sucksdorff oli tunnetun Granstedtin arkkitehtisuvun jäsen äitinsä kautta. Sucksdorffin äidinisä oli arkkitehti A.F. Granstedt, jonka isä oli linnoitusupseeri Pehr Granstedt. Sucksdorffin eno arkkitehti Theodor Granstedt toimi Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajana vuosina 1905–1912. Victor Sucksdorff kuoli Helsingissä vuonna 1952.
Elämä

Sucksdorff tunnetaan parhaiten Itä-Karjalaan suuntautuneesta tutkimusmatkoistaan, jotka hän teki vuosina 1894 ja 1896 yhdessä arkkitehti Yrjö Blomstedtin kanssa. Blomstedt ja Sucksdorff tallensivat matkoillaan karjalaista rakennusperinnettä ja julkaisivat tutkimustensa tulokset kaksiosaisena kirjana Karjalaisia rakennuksia ja koristemuotoja. Blomstedtin ja Sucksdorffin ansioksi voitaneen laskea karelianismin leviäminen suomalaiseen arkkitehtuuriin.
Sucksdorffin arkkitehtina suunnittelemat rakennukset sijoittuvat lähinnä Ouluun ja sen ympäristöön. Sucksdorff toimi Oulun lääninarkkitehtina vuosina 1903–1904 (vt.) ja 1907–1908. Karelianistisia piirteitä parhaiten edustanut Laskuniemen lastentarha Ainolan saaressa Hupisaarilla valmistui vuonna 1903, mutta se tuhoutui talvisodan pommituksessa tammikuussa 1940. Lastentarhan ulkorakennus Alakööki säilyi. Siihen oli sijoittunut Oulun kaupungin päiväkotitoimintaa, mutta rakennus tuhoutui pahoin tulipalossa 6. lokakuuta 2011.
Viktor Sucksdorff valittiin Oulun kaupunginvaltuustoon vuosiksi 1906–1908.  Oulusta Sucksdorff muutti Vaasaan, jossa toimi Vaasan teollisuuskoulun lehtorina. Vuonna 1916 hän siirtyi Helsingin teollisuuskouluun lehtoriksi.
Kirjat

Blomstedt & Sucksdorff: Karjalaisia rakennuksia ja koristemuotoja. Kuvasto, Helsinki 1900
Blomstedt & Sucksdorff: Karjalaisia rakennuksia ja koristemuotoja, Jälkimmäinen osa. Kuvakeräyksia keskisestä Venäjän Karjalasta, Helsinki 1901
Blomstedt & Sucksdorff: Karelische Gebäude und ornamentale Formen aus Zentral-Russisch-Karelien Helsinki 1902
Suunnittelemat rakennukset

Lasaretinväylän sähkövoimalaitos,  Oulu – 1902 (tuhoutui osittain 2006)
Laskuniemen lastentarha, Hupisaaret, Oulu – 1903 (tuhoutui 1940)
De Gamlas Hem, Kirkkokatu 54, Oulu – 1906
Kemilä, Karihaara, Kemi – 1906
Entinen kaupunginsairaala, Tuiranpuisto, Oulu – Ylilääkärin asunto ja Hermola (1907)
Oulujoen kirkko (1908)
Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio, Maunonkatu 1, Oulu – 1908
Vanha postitalo, Kauppurienkatu 13, Oulu – 1909
Oulun sähkölaitoksen konttorirakennus (myöh. opetusvirasto), Oulu – 1909
Snellmankoti, Mäntylä, Oulu – 1935
Kuvia rakennuksista

Oulun suomalainen yhteiskoulu
Oulujoen kirkko
Hermola
Snellman-koti
Myllytullin voimalaitoksen tulipalossa vaurioituneet rakennukset
Kemilä
De Gamlas Hem
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viktor J. Sucksdorff Wikimedia Commonsissa
Lonkila, Helena: Syvällä sydänmaassa: Yrjö Blomstedtin ja Victor Sucksdorffin Kainuu. 2016. Väitöskirja. Jyväskylä studies in humanities 281. Jyväskylän yliopisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Bylina

Dobrynja Nikititš pelastaa neidon lohikäärmeeltä (Ivan Bilibin).
Bylina (ukr. Билина bylyna, ven. былина, myös starina) on eeppinen runoelma, joka on alkujaan peräisin Kiovan Rusin ajoilta mutta on säilynyt nykyaikaan venäläisessä kansanperinteessä nimellä starina. Osoituksena ukrainalaisesta alkuperästä ja pysyvästä läsnäolosta Ukrainan alueella ovat jäljet, joita ne ovat jättäneet muihin ukrainalaisen suullisen perinteen muotoihin, kuten esimerkiksi legendoihin, juhla- ja häälauluihin, sekä viittaukset tiettyihin bylinasankareihin vanhoissa Kiovan Rusin kronikoissa ja 1500-1600-luvun kirjallisissa teoksissa. Ukrainalaisten tutkijoiden mukaan niiden laulaminen lakkasi ukrainalaisten keskuudessa 1600-luvun myrskyisien vaiheiden aikana, jolloin syntyi uusi epiikan muoto, kasakoiden duma.
Bylinat jaetaan aikakausien mukaan ryhmiin. Vanhimpia sankareita ovat Mykula Seljanynovytš, Svjatohor ja Volha Vseslavytš, jotka on peräisin esikristilliseltä ajalta.
Tavallisesti bylinat kertovat myyttisistä sankareista ja heidän taisteluistaan hirviöitä tai vihollisjoukkoja vastaan. Ne jaetaan yleensä kahteen ryhmään: sankaribylinoihin ja kertomusbylinoihin. Niiden suurin ero on sisällöllinen, sillä kertomusbylinat kuvaavat arkisempia tapahtumia kuin sotaisat sankaribylinat. Luokittelu on kuitenkin häilyvä.
Sana bylina pohjautuu venäjän olla-verbiin быть. Tämä viittaa siihen, että bylinoiden uskotaan kertovan tositapahtumista. Niitä on pidetty sukupolvesta toiseen muuttumattomana siirtyneenä perinteenä. Pohjoisessa runoja on kutsuttu nimellä starina (adjektiivista старый, vanha), josta on lainattu myös suomen sana tarina. Bylinoita on sittemmin kerätty etenkin Pohjois-Venäjältä. Kansanperinteen kokoamiseen innostuttiin etenkin slavofilian nousun myötä 1800-luvulla.
Aiheet ja sankarit

Sankaribylinat kertovat taisteluista vihollisarmeijoita tai taruolentoja vastaan, novellibylinan aiheena puolestaan saattaa olla esimerkiksi rakastavaispari tai ihmisten sosiaalisiin suhteisiin liittyvä ongelma. Runot eivät ole historiankuvausta, vaikka nimi bylina viittaa niiden totuudenmukaisuuteen. Bylinoissa on aineksia historiasta, esimerkiksi todellisia historiallisia henkilöitä, mutta useimmiten sisällön historialliset tosiasiat ovat hämärtyneet tunnistamattomiksi, jos niitä on koskaan ollutkaan.
Bylinat kertovat usein muun muassa seuraavista sankareista ja aiheista:
vanhemmat sankarit (Volga Vseslavitš, Mikula Selianinovitš, Svjatogor)
Vladimir Suuri, Kiovan kulta-aika ja Kiovan Rus
Bogatyrit: Ilja Muromets, Aljoša Popovitš ja Dobrynja Nikititš
Novgorod (Sadko-kauppias)
Moskova (Jermak Timofejevitš, Iivana Julma)
kasakat
Pietari Suuri
Bylinoiden ominaisuuksia > Kielen erityispiirteitä

Bylinoissa substantiiveihin liittyy yleensä jokin tietty adjektiivi, vakiomääre, joka ei aina kuvaa mitään kyseisen asian todellista ominaisuutta. Esimerkiksi sanat koivu ja joutsen saavat usein määreen valkoinen, mutta niin saa myös sana käsi. Kukat ovat usein sinisiä ja viini vihreää. Myös bylinan sankarin ominaisuudet ovat pysyviä; esimerkiksi bogatyr Ilja Muromets on vanha silloinkin, kun bylina käsittelee hänen nuoruusvuosiaan. Toisinaan bylinalaulaja voi käyttää tehokeinona näiden pysyväismääreiden korvaamista muilla laatusanoilla. Vakiomääreistä on apua myös runomitan säätelyssä. Jotkut määreet välittävät asenteita ja uskomuksia: venäläiset ovat hyviä ja oikeauskoisia, vierasmaalaiset pahoja ja vääräuskoisia. Venäjän määre on pyhä ja venäläiset kaupungit ovat kuuluja.
Bylinakielelle ovat tyypillisiä myös lyhyet, merkityksettömät lisäsanat, joilla laulaja säätelee runomittaa ja säkeen pituutta. Prepositioita saatetaan toistaa moneen kertaan samassa tarkoituksessa.
Bylinoiden ominaisuuksia > Runojen rakenne

Bylinoiden runomitta ei ole samalla tavalla vakiintunut kuin esimerkiksi kalevalamittaa noudattavien kansanrunojen. Paikkakunta- ja laulajakohtaisia eroja on paljon, ja samakin laulaja voi vaihtaa jopa saman runon mittaa muuttamalla merkityksettömien lisäsanojen määrää. Säkeiden pituus vaihtelee, mutta on yleensä kuitenkin 9-13 tavua. Myös painollisten ja painottomien tavujen vaihtelussa on tiettyä säännönmukaisuutta: esimerkiksi kolmanneksi viimeinen tavu on yleensä painollinen. Runomitan vakiintumattomuus johtuu luultavasti muun muassa venäjän kielen ominaispiirteistä. Bylinamitta tukee laulajan muistia antaen hänen samalla melko vapaasti vaikuttaa runon rakenteeseen.
Bylinoissa käytetään useita kerron muotoja. Kalevalaiselle runoudelle tyypillistä säekertoa käytetään melko usein, samoin ns. luettelokertoa, jossa sama sisältö tai rakenne kertautuu useassa peräkkäisessä säkeessä muodostaen säeryhmän. Usein tämä säeryhmä toistuu bylinassa muutaman kerran. Luettelokertoa voidaan käyttää esimerkiksi jotakin paikkaa kuvatessa siten, että kussakin säkeessä siirrytään suuresta mitasta pienempään, ylimalkaisesta sijainnista tarkempaan. Yleisiä ovat myös puolisäkeenkerto, jossa säe koostuu kahdesta symmetrisestä puoliskosta, ja peräkkäiskerto, jossa säkeen loppu toistuu seuraavan säkeen alussa. Peräkkäiskertoa voidaan vielä käyttää luettelomaisesti useassa säkeessä peräjälkeen. Rinnakkaiskerrossa usealla peräkkäisellä säkeellä on sama alkuosa. Venäläiselle runoudelle tyypillinen on vielä ns. kielteiskerto, jossa tapahtuman tärkeyttä korostetaan lisäämällä sen eteen negaatio (ei käynyt noin - vaan kävi näin). Laulaja käyttää kertoa esimerkiksi vaihdellakseen tapahtumien etenemisen nopeutta ja korostaakseen näin runon huippukohtia. Kerron lisäksi bylinoille hyvin tyypillinen tehokeino on kertaus eli samojen säkeiden toistuminen identtisinä tai miltei identtisinä useaan otteeseen.
Runonlaulajien kyvyn muistaa ulkoa jopa satoja pitkiä bylinoita selittää kliseen käsite. Bylinoiden voidaan ajatella koostuvan kliseistä, jotka ovat melko vakiintuneita, monissa tilanteissa käyttökelpoisia sanayhdistelmiä. Tavallisesti kliseet ovat enintään säkeen tai parin pituisia. Sellaisenaan kliseetä ei yleensä voi liittää mihinkään tiettyyn runoon: niissä ei ole varsinaista tunnistettavaa, juonellista sisältöä. Motiiviksi kutsutaan pienintä säekokonaisuutta, johon liittyy tällainen juonellinen sisältö. Kliseet ovat laulajan rakennuspalikoita, joista hän muodostaa motiiveja. Ne ovat useilla laulajilla melko samanlaisia, mutta kuitenkin kahden eri laulajan tulkinta samasta runosta ja myös saman laulajan versio siitä eri esityskerroilla voivat rakenteellisesti poiketa huomattavasti toisistaan. Laulaja muistaa runon juonen ja rakentaa sen esitystilanteessa valmiiksi bylinaksi kliseevarastonsa avulla. Hänellä on useita eri mahdollisuuksia yhdistellä kliseistä tietty motiivi, minkä vuoksi runo ei suinkaan toistu samanlaisena eri esityskerroilla.
Bylinoiden keruu

Ensimmäisen kerran bylinoita julkaistiin painettuina vuonna 1804 kokoelmassa Древние русские стихотворения (Drevnie russkie stihotvorenija, Venäläisiä muinaisrunoja). Kerääjäksi mainitaan Kirša Danilov, jonka henkilöllisyys on epäselvä, samoin runojen alkuperä. Slavofilian aate eli slaavilaisten kansojen kulttuurin ihannointi herätti venäläiset kokoamaan kansanperinnettään talteen 1800-luvun alussa. Ahkerimpia bylinoiden kerääjiä olivat muun muassa Pjotr Kirejevski, Pavel Rybnikov ja Aleksandr Gilferding. Nikolai I:n hallintokaudella ankara sensuuri haittasi kansanrunouden julkaisemista, mikä on osasyy siihen, että monia keskeisiä kokoelmia julkaistiin vasta 1860-luvulla. Keruutyö jatkui neuvostoaikana. Nykyään bylinalauluperinne on käytännöllisesti katsoen sammunut, eikä uusia runoja juuri saada kerätyksi.
Kirjallisuutta

Muinais-Venäjän sankarirunoja, toim. ja suom. A. O. Väisänen. Porvoo: WSOY 1946
Aiheesta muualla

Venäläisten bylin kokoelma.
Ratsumies tienhaarassa (Viktor Vasnetsov, 1878).
Luigi Rusca

Ruscan Nevski-prospektille vuonna 1805 suunnittelema Höyhenlinjan pylväikkö purettiin Nevski prospekt -metroaseman rakennustöiden yhteydessä ja pystytettiin uudelleen vuonna 1972.
Luigi Rusca (2. syyskuuta 1762 Agno, Ticino, Sveitsi – 1822 Valence, Rhône-Alpes, Ranska) oli sveitsiläissyntyinen, Venäjällä toiminut klassismin ajan arkkitehti.
Rusca opiskeli Italiassa ja työskenteli vuodesta 1783 lähtien Venäjällä. Hän osallistui muun muassa Anitškovin, Taurian ja Strelnan palatsien sisustamiseen sekä Amiraliteetin kanavan rannalla sijaitsevan Bobrinskien palatsin uudelleenrakentamiseen. Ruscan muita töitä Pietarissa ovat Anitškovin palatsin Kabinetti, Höyhenlinjan pylväikkö, Jesuiittojen talo sekä Kaikkien surevien kirkko. Vuonna 1810 hän julkaisi kokoelman suunnittelemiensa rakennuksien piirustuksia. Arkkitehti kuoli Ranskassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luigi Rusca Wikimedia Commonsissa
Luigi Rusca Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Perotti, Eliana: Luigi Rusca (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  3.12.2010. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef
Modulor-mittajärjestelmä

Modulor oli arkkitehti Le Corbusier’n luoma kaanon, eli ihmisruumiin suhteisiin perustuva mittajärjestelmä. Järjestelmä perustui kultaiseen leikkauksen avulla ihmistä kuvaavan Modulor-hahmon  pituudesta saatavaan lukujonoon. Modulorin avulla voidaan määrittää monipuolinen mittalukusarja suhdeharmonian kuitenkin säilyessä samana.
Le Corbusier ryhtyi tutkimaan mittajärjestelmää vuonna 1942, ja julkaisi Modulorin ensimmäisen version vuonna 1948. Toinen, korjailtu versio Modulor 2 julkaistiin vuonna 1955.
Modulor (1948, vas.) ja Modulor 2 (1955) -julkaisujen  kansikuvat
Ensimmäisessä Modulor-versiossa perusmitan 113 cm tilalla oli 108 cm, ja mitan 226 cm tilalla 216 cm.
Moduloria arvosteltiin perusmitoista, jotka eivät vastanneet ihmisten – etenkään naisten – keskimääräisiä mittoja. Tämän vuoksi järjestelmälle oli itse asiassa hankalaa suunnitella hyvin mitoitettuja toimintaympäristöjä, tai mukavia huonekaluja.
Modulor pyrki ratkaisemaan teollisen rakentamisen ja standardoinnin piirissä syntyneitä ongelmia. Sen käyttö ei kuitenkaan aikanaan yleistynyt, vaan mittajärjestelmäksi valittiin esimerkiksi Suomessakin käytössä oleva 3M-moduulijärjestelmä.
Aiheesta muualla

Unite d'Habitation, jonka mitoituksessa on käytetty Moduloria.
Axel Cadier

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Axel Cadier |  Axel Cadier |  Axel Cadier |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Berliini 1936 |  87 kg |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 |  79 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1933 | 79 kg |  |
|  Kultaa | Kööpenhamina 1935 | 87 kg |  |
|  Kultaa | Tallinna 1938 | 87 kg |  |
Miesten vapaapaini
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | München 1937 | 87 kg |  |
|  Hopeaa | Bryssel 1935 | 87 kg |  |
Axel Vilhelm Teodor Cadier (13. syyskuuta 1906 Varberg – 29. lokakuuta 1974 Göteborg) oli ruotsalainen painija ja olympiavoittaja.
Cadierin painiuran huipennus osui Berliinin kesäolympialaisiin 1936, jolloin hän voitti kreikkalais-roomalaisessa painissa sarjan 87 kg olympiakultaa. Edellisissä, Los Angelesin olympialaisissa hän oli paininut pronssia sarjassa 79 kg.
Cadier voitti kreikkalais-roomalaisella tyylillä myös kolme Euroopan mestaruutta (1933, 1935 ja 1938). Vapaapainissa hän voitti EM-kultaa vuonna 1937 ja hopeaa vuonna 1935.
Aiheesta muualla

Axel Cadier – Sports Reference LLC. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Profiili FILA:n tietokannassa (englanniksi)
Caesar (arvonimi)

Caesar (lat. monikko caesares) oli Rooman valtakunnassa keisarin ja myöhemmin myös hänen seuraajansa arvonimi. Se tulee roomalaisen diktaattorin Gaius Julius Caesarin cognomenista. Nimi on myös useiden kielien keisaria tarkoittavan sanan perusta, kuten suomen sanan keisari tai saksan sanan Kaiser.
Arvonimen historia

Jollain Julius Caesarin esi-isistä saattoi olla tuuheat hiukset, sillä sana caesar tarkoittaa pitkiä hiuksia. Caesarin kuoltua vuonna 44 eaa. hänen ottopoikansa Gaius Octavius Thurinus vaihtoi nimensä Gaius Julius Caesariksi. Normaalin roomalaisen tavan mukaan uuden nimen perään olisi kuulunut myös lisätä Octavianus-nimi, mutta jostakin syystä hän ei tätä tehnyt. Sekaannusten välttämiseksi Caesarin ottopoikaa kutsutaan kuitenkin nykyaikana yleensä nimellä Octavianus aina vuoteen 27 eaa. saakka. Pelkkä nimenvaihdos aiheutti sen, että kokonaiset legioonat siirtyivät tukemaan Octavianusta.
Myöhemmin Octavianus lisäsi nimensä perään nimet Imperator (suom. ylipäällikkö) ja divi filius (suom. jumalan poika). Hän oli täten Gaius Julius Caesar divi filius Imperator. Vuonna 40 eaa. Octavianus luopui Gaius- ja Julius-nimistä, ja oli täten Imperator Caesar divi filius (suom. Ylipäällikkö Caesar, jumalan poika). Octavianuksen kukistettua vastustajansa Marcus Antoniuksen ja Kleopatran vuonna 31 eaa. hän oli käytännössä koko Rooman hallitsija eli keisari, ja vuonna 27 eaa. Rooman senaatti antoi hänelle arvonimen Augustus (kunnianarvoisa), jonka hän liitti omaan nimeensä. Tästä eteenpäin Octavianusta on kutsuttu yleisesti Augustukseksi ja ensimmäiseksi Rooman keisariksi. Hänen koko nimensä oli Imperator Caesar divi filius Augustus, mutta monet hänen aikalaisensa kutsuivat häntä yhä Caesariksi.
Augustuksella ei ollut poikia, joten hän adoptoi useita miehiä seuraajikseen. Hänen tyttärenpoikansa Gaius ja Lucius sekä näiden kuoleman jälkeen adoptoidut Agrippa Postumus ja Tiberius saivat adoption yhteydessä nimen Caesar. Myös monet muut keisarillisen perheen jäsenet saivat saman nimen: Tiberiuksen poika Drusus, Germanicus ja hänen poikansa mukaan lukien Caligula. Lähes kaikki Augustuksen seuraajat omaksuivat Caesar-nimen ja liittivät sen keisarilliseen nimeensä. Ensimmäisen vuosisadan puoliväliin saakka Caesar ei kuitenkaan ollut arvonimi vaan henkilönimi. Keisari Claudiuksen aikana siitä tuli hallitsijan arvonimi ja Flaviusten dynastian tai Hadrianuksen aikana keisarin seuraajan arvonimi. Diocletianus perusti tetrarkia-järjestelmän, jossa valtakunta jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan, joista kumpaakin hallitsi keisari (augustus) ja joilla puolestaan oli yksi apukeisari (caesar).