stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Huffington Post
Historia > Omistus

7. helmikuuta 2011 AOL ilmoitti ostaneensa The Huffington Postin 315 miljoonan US-dollarin hintaan. Osana kauppaa Arianna Huffingtonista tuli uuden The Huffington Post Media Groupin johtaja ja päätoimittaja. Ryhmä sisältää The Huffington Postin lisäksi AOL:n omistamat sivustot Engadget, TechCrunch, Moviefone, MapQuest, Black Voices, PopEater, AOL Music, AOL Latino, AutoBlog, Patch ja StyleList.
Myynnin jälkeen useat Huffington Postiin kirjoittavat alkoivat arvostella julkaisua ja aloittivat kirjoituslakon. Esimerkiksi The Guardianin toimittaja Bill Lasarow arvosteli Huffington Postia siitä, että vaikka se on suosittu ja laajasti luettu lehti, se ei maksa kirjoittajille mitään. Hän kysyi, onko hyväksyttävää se, että vakavasti otettavien kirjoitusten ohessa julkaistaan lehdistötiedotteita, maksettuja juttuja kolmannen osapuolen ja roskajournalismin asian ajamiseksi, eikä niitä erotella mitenkään.
Sivusto päätyi Verizon Communicationsille vuonna 2015 sen ostaessa AOL:n.
Vuonna 2020 Buzzfeed osti HuffPostin  Verizon Medialta osakevaihdolla, jossa Verizon sai vähemmistöosuuden Buzzfeedista. BuzzFeedin toimitusjohta Jonah Peretti, joka oli perustamassa sivustoa vuonna 2005 Arianna Huffingtonin kanssa johti yritysrypästä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Huffington Post
First-week index (Arkistoitu – Internet Archive)
The Guardian: Uber-blog raises a celebrity voice The Guardian
Taistelu Ardenneilla

| Taistelu Ardenneilla> Battle of the Bulge |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Ken Annakin
Käsikirjoittaja:  Bernard Gordon,   John Melson,   Milton Sperling,   Philip Yordan
Tuottaja:  Sidney Harmon,   Milton Sperling,   Philip Yordan
Säveltäjä:  Benjamin Frankel
Kuvaaja:  Jack Hildyard
Tuotantosuunnittelija:  Eugène Lourié
Pääosat:  Henry Fonda,   Robert Shaw,   Robert Ryan
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Brothers
Levittäjä:  Mokép Netflix
Ensi-ilta:  1965
Kesto:  167 min. (2 tuntia 47 minuuttia)
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taistelu Ardenneilla (Battle of the Bulge, 1965) on yhdysvaltalainen sotaelokuva, joka kertoo Ardennien taistelusta.
Elokuvan on ohjannut Ken Annakin ja siinä näyttelevät mm. Henry Fonda, Robert Shaw, Robert Ryan, Dana Andrews, George Montgomery, Charles Bronson ja Telly Savalas. Yhdysvaltojen presidentti ja sodan aikana liittoutuneiden ylipäällikkönä toiminut Dwight D. Eisenhower haukkui elokuvan sen silmiinpistävien historiallisten epätarkkuuksien johdosta.
Elokuva sisältää dramatisoidun kohtauksen Malmedyn verilöylystä.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu elokuvaa massiiviseksi ja pakokaasunkatkuiseksi panssaribaletiksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Taistelu Ardenneilla Internet Movie Databasessa (englanniksi)
David Ronfeldt

David Ronfeldt on yhdysvaltalainen informaatio- ja verkostokeskeisen sodankäynnin tutkija. Hän on suorittanut tohtorin tutkinnon Stanfordin yliopistossa ja toimii tutkijana RANDissa.
Tuotantoa

David Ronfeldt, In Search of How Societies Work: Tribes -- the First and Forever Form, RAND Corporation (WR-433), 2007
John Arquilla & David Ronfeldt:”Swarming & The Future of Conflict” RAND 2000
John Arquilla & David Ronfeldt:"The Emergence of Noopolitik: Towards an American Information Strategy", Rand Monograph Report, Rand, Santa Monica, California, 1999
David Ronfield & John Arquilla & Graham E Fuller & Melissa Fuller:”The Zapatista Social Netwar in Mexico” RAND 1998 Kalifornia, USA
John Arquilla & David Ronfeldt:”In Athena's Camp: Preparing for Conflict in the Information Age” RAND, USA 1997
John Arquilla & David Ronfeldt:"The Advent of Netwar" RAND 1996
John Arquilla & David Ronfeldt:"Cyberwar is coming !" Comparative Strategy Vol 12 No 2 s.141–165.
The Blues Brothers (yhtye)

The Blues Brothers on yhdysvaltalainen R&B -yhtye.
Yhtyeen ovat perustaneet vuonna 1978 koomikot Dan Aykroyd ja John Belushi musiikkiohjelmanumeroonsa Saturday Night Live -ohjelmaan. He ottivat yhtyeeseen "Joliet" Jake Bluesin (päälaulu) sekä Elwood Bluesin (huuliharppu/laulu). The Blues Brothers teki ensiesiintymisensä Saturday Night Live -ohjelman musiikkivieraana 7. huhtikuuta 1978. Yhtyeen pohjalta on tehty kaksi Hollywood-elokuvaa: The Blues Brothers (1980), The Blues Brothers 2000 (1998).
Jäsenet

"Joliet" Jake E. Blues
Elwood J. Blues
Steve "The Colonel" Cropper
Matt "Guitar" Murphy
Donald "Duck" Dunn
Paul "The Shiv" Shaffer
Murphy Dunne
Alan "Mr. Fabulous" Rubin
"Blue" Lou Marini
Tom "Triple Scale" Scott
Tom "Bones" Malone
Birch "Crimson Slide" Johnson
Willie "Too Big" Hall – drums, percussion
Steve "Getdwa" Jordan
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut
Amadou Diagne

Amadou Diagne on senegalilainen griotmuusikko. Hän on kotoisin griotsuvusta Dakarin ympäristöstä. Hän soitti vuosien ajan lyömäsoittimia l'Orchestre National du Senegalissa. Muutettuaan Englantiin hän on jatkanut uraansa laulaja-lauluntekijänä ja multi-instrumentalistina. Hänen tyylinsä perustuu vahvasti Länsi-Afrikan perinnemusiikin ja -rytmien varaan. Suurimman osan lauluistaan Diagne kirjoittaa ja esittää wolofin kielellä, mutta hän on käyttänyt myös ranskan ja englannin kieliä. Laulamisen ja rumpujensoiton lisäksi Diagne myös soittaa kitaraa ja koraa.
Saatuaan levytyssopimuksen World Music Networkilta Diagne julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa (Introducing Amadou Diagne) vuonna 2012. Se ylsi 16. sijalle Euroopan maailmanmusiikkilistoilla. Seuraava albumi Yakar, jonka tuotti Griselda Sanderson, julkaistiin Waulk Recordsin kautta toukokuussa 2013. Albumi muun muassa sai neljä tähteä Songlines-lehden arvostelussa. Diagne on esiintynyt Penzancen Golowan-festivaalilla. Hänen musiikkiaan on esitetty radiossa muun muassa Australiassa, Israelissa, Tanskassa ja Yhdysvalloissa sekä BBC Radio 3:n Late Junction -lähetyksessä.
Diagnen pääasiallisesti Isossa-Britanniassa toimivan yhtyeen nimi on Group Yakar.
Puutiaisaivotulehdus

Levinneisyys Euraasiassa
Levinneisyys Suomessa 2009 (2004)
Puutiaisaivotulehdus (ent. Kumlingen tauti), TBE (tick-borne encephalitis), myös puutiaisaivokuume, on useimmiten puutiaisen, kansanomaisesti punkin, pureman kautta leviävä virusinfektio. Myös pastöroimattoman maidon (erityisesti vuohenmaidon) välityksellä tapahtuneita tartuntoja on kuvattu Virossa ja Unkarissa.
Tartunta ja oireet

Puutiaisaivotulehdus on taudinkuvaltaan kaksivaiheinen. Noin viikon (3–21 vuorokauden) kuumeettoman jakson jälkeen 20–30 prosenttia sairastuneista saa varsinaisen aivokuumeen. Aivokuumejakson aikana potilaalla on kuumetta, päänsärkyä, niskajäykkyyttä, valonarkuutta, pahoinvointia ja mahdollisesti muita neurologisia oireita, kuten tajunnanhäiriöitä, kouristuksia tai halvausoireita. Virus tarttuu minuuteissa puremasta puutiaisen syljen mukana. Myös nymfit ja larvat, joiden puremaa ei monestikaan havaita, voivat levittää virusta. Oireita ilmenee vain 10–30 prosentilla tartunnan saaneista. Aika puremasta ensimmäisiin oireisiin voi vaihdella 4–28 vuorokauden välillä. Yleensä noin viikon kuluttua puremasta potilaalla on kuumeilua ja epämääräistä pahaa oloa ja sairauden tunnetta. Tämä vaihe kestää yleensä noin 4–7 päivää ja valtaosa infektioista ei etene tätä pitemmälle. Sairaus saattaa myöhemmin edetä aivokuumevaiheeseen, jonka oireita ovat korkea kuume, niskan jäykkyys, päänsärky ja valonarkuus. Siperialaisen aivotulehduksen (Sib-TBEV) oireet ovat ankarammat, voimakkaammat ja pitkäkestoisemmat kuin eurooppalaisessa puutiaisaivotulehduksessa (Eur-TBEV).
Rokote ja hoito

Puutiaisaivotulehdusta ei voida varsinaisesti hoitaa, mutta siihen on saatavilla taudin estävä rokote. Rokotusta on Suomessa tarjottu maksutta osana kansallista rokoteohjelmaa vuodesta 2006 alkaen vuonna 1999 syntyneille ja tätä vanhemmille Ahvenanmaalla kirjoilla oleville henkilöille, ja vuodesta 2017 alkaen myös monin paikoin muualla Suomessa erityisillä riskialueilla. Rokote tulee ottaa jo hyvissä ajoin keväällä, sillä riittävän suojan saamiseksi vaaditaan vähintään kaksi rokoteannosta.
Kesällä 2007 rokote puutiaisaivotulehdusta vastaan oli lopussa Suomessa. Tämän arveltiin johtuneen lisääntyneestä tiedottamisesta ja siitä, että maata kiersi erityinen "punkkibussi", jonka olivat organisoineet yksityiset lääkäriasemat. Monet, jotka eivät kuuluneet riskiryhmiin tai aikoneet oleskella alueilla, joissa punkkeja esiintyi, olivat kuitenkin ottaneet rokotuksen. Epäiltiin myös, että kaikki rokotuksen hankkineet eivät olleet ymmärtäneet, ettei rokotus suojaa paljon yleisemmältä punkkien levittämältä taudilta, borrelioosilta. Puutiaisaivotulehdustapauksia on Suomessa vuosittain vain noin neljäkymmentä eli murto-osa borrelioositapauksien määrästä, joita todetaan vuosittain noin 7 000. Punkit purevat suomalaisia arviolta puoli miljoonaa kertaa vuodessa, mutta sairastumisprosentit ovat pieniä.
Rokotetta suositellaan niille, jotka ovat pitkäaikaisesti Paraisilla, Simossa tai muualla, jossa taudin saa yli 15 henkilöä 100 000:tta kohden vuodessa. Myös muun muassa Lappeenrannan Sammonlahti ja Kuopion Maaninka ovat tällaisia alueita.
Muun muassa Kotkan Haapasaaressa ja Kuutsalossa on vaarallisempaa siperianaivotulehdusta, joten sielläkin rokotetta suositellaan.
Ylilääkäri Miikka Peltomaa varoittaa ottamasta rokotetta turhaan, vaikka myyjät tuputtavat niitä. Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen (THL) mukaan rokote kannattaa ottaa, jos liikkuu Baltiassa, Venäjällä tai Keski-Euroopassa, esimerkiksi telttaillen, tai jos kesämökki on tunnetulla puutiaisaivokuumealueella. Sairaus on erittäin harvinainen.
THL:n mukaan rokotteiden markkinointi on harhaanjohtavaa. Saaristolääkärit Oy:n ylilääkäri Janne Castrén puolustautuu, että asiakkaat ovat esimerkiksi punkkisaariston mökkeilijöitä.
Levinneisyys ja kuolleisuus

Puutiaisaivotulehduksen esiintyminen on lisääntynyt 2020-luvulle tultaessa. Vuonna 2014 arvioitiin puutiaisaivokuumetartuntoja olleen Suomessa noin 40. Vuonna 2015 todettiin 67 labo­ra­to­rio­var­mis­ettua ta­pausta, jo­hon on las­kettu se­kä sipe­ria­laiset et­tä euroop­pa­laiset aivo­kuu­me­tyypit. Puolet tartunnoista on oireettomia. Oireellisista tartunnoista noin 10 prosentille tulee pitkäaikaisia komplikaatioita. Vuonna 2020 tartuntatautirekisteriin ilmoitettiin jo 91 puutiaisaivokuumetapausta. Sairaus johtaa Suomessa kuolemaan vain harvoin. Kuolleisuus Pohjoismaissa on ollut 1–2 prosenttia ja Venäjällä 5–30 prosenttia. Parantuneille jää elinikäinen immuniteetti TBEV-tartunnan jälkeen (vasta-aineita osoitettavissa veressä).
Virusta tavataan vain alueilla, joilla esiintyy kohtalaisesti puutiaisia. Suomen esiintymisalueilla noin prosentti puutiaisista on viruksen kantajia. Tällaisia alueita, joissa tautia tavataan, ovat: Itä- ja Keski-Eurooppa, Skandinavia ja Baltia. Britteinsaarilla ensimmäinen varmistettu tautitapaus tavattiin Yorkshiren alueelta 2022. Suomessa tautia tavataan pääasiassa Turun saaristossa ja Ahvenanmaalla, mutta tartuntoja on todettu myös rannikolla ja Kaakkois-Suomessa. Viime aikoina tautia on havaittu myös yksittäistapauksissa sisämaassa, jossa se on leviämässä. Suomessa puutiaisia esiintyy melko tasaisesti Kemin korkeudelle saakka, mutta ne eivät yleensä kanna tautia. Huomattavasti yleisempi puutiaisaivotulehdus on muun muassa Venäjällä, jossa tavataan vaarallisempia taigapunkin levittämiä viruskantoja. Taigapunkkeja on myös Kokkolan seudulla.
Lapin läänin eteläosassa sijaitseva Simo on maailman pohjoisin pesäke puutiaisaivotulehdukselle. Vuonna 2009 Simon alueella rokotettiin 700−800 henkeä puutiaisten kantamaa TBE-virusta vastaan. Simossa puutiaisaivotulehdusta levittävä punkki on eurooppalaista lajia harvinaisempi taigapunkki. Perusterve mies kuoli kesällä 2010 puutiaisaivotulehdukseen, kun puutiainen oli purrut häntä Kokkolan saaristossa.
Viruksen levinneisyyden voi katsoa THL:n sivulta. Siellä "Taulukko 2. Keskimääräinen vuosittainen TBE-tapausmäärä (tartuntapaikan mukaan) ja " kertoo tartunnat 100 000 asukasta kohden vuodessa. Luvun ylittäessä 15 omalla alueella THL suosittelee rokotetta. Vähän alemmankin luvun kohdalla rokotetta kannattaa harkita, jos liikkuu paljon luonnossa.
TBE eläimissä

Tärkeimpänä levittäjänä toimivat lähinnä pienjyrsijät, joista puutiaiset saavat tartunnan. Arviolta kaksi prosenttia pienjyrsijöistä kantaa virusta. Virus voi tartuttaa muitakin eläinlajeja puutiaisen tai hyttysen välityksellä. TBE-virusta voi erittyä tartunnansaaneiden, muun muassa vuohen ja lampaan, maitoon. Eläimille virus aiheuttaa yleensä vain oireettoman tartunnan. Koirilla on raportoitu muun muassa keskushermosto-oireita ja kuolemaan johtaneita tartuntoja. Suomessa tautia ei ole koskaan todettu eläimillä. Suomessa tehtyjen tutkimusten mukaan koirilla ja hevosilla esiintyy arbovirusten vasta-aineita.
Virus

Puutiaisaivokuumetta aiheuttaa Flavivirusten sukuun kuuluva zoonottinen TBE-virus (tick-borne encephalitis virus). TBE-virus on positiivisäikeinen, yksijuosteinen RNA-virus (+ssRNA), jonka genomin koko on noin 11 kb. Kypsät viruspartikkelit ovat sileitä ja halkaisijaltaan 50 nm. Virionin rakenne on seuraava: viruksen uloimman kerroksen muodostaa isäntäsolusta peräisin oleva lipidikalvo, johon virusvaipan ja -kalvon proteiinit ovat uponneena. Lipidikalvo ympäröi nukleokapsidia, kapsidiproteiineista koostuvaa rakennetta, joka kapseloi sisäänsä viruksen genomin. Genomisessa RNA:ssa on havaittavissa yksi avonainen lukukehys, jota reunustaa kaksi transloimatonta aluetta (UTRs). Transloimattomilla alueilla on tärkeä rooli viruksen elinkierron säätelyvaiheissa. Avonainen lukukehys koodaa yhtä polyproteiinia, josta prosessoidaan transkription aikana ja sen jälkeen kolme rakenteellista ja seitsemän ei-rakenteellista proteiinia. Ei-rakenteelliset proteiinit eivät osallistu nimensä mukaisesti viruksen rakenteellisten komponenttien muodostamiseen, ja proteiineilla on ajateltu olevan tärkeä rooli viruksen replikaatiossa.
TBE-virus voidaan luokitella kolmen alatyypin avulla, joiden jako perustuu serologiseen ja fylogeneettiseen päättelyyn sekä kerättyjen näytteiden maantieteelliseen sijaintiin. Nämä alatyypit ovat eurooppalainen (TBEV-Eur), siperialainen (TBEV-Sib) ja kaukoitäinen (TBEV-Far Eastern). Alatyyppien välillä on suuria eroja patogeenisyydessä ja virulenssissa. Kaukoitäisen alatyypin aiheuttamia vakavia keskushermoston sairauksia on raportoitu eniten, ja sen on yleisesti ajateltu olevan kaikista patogeenisin. Kuolleisuusluvut vaihtelevat välillä 5–35 %, mutta voivat nousta äärimmäisissä tapauksissa jopa 60 %:iin. Siperian alatyyppi on yhdistetty useissa tapauksissa krooniseen puutiaisaivokuumeeseen. Yleisesti tämän virusvariantin aiheuttamat sairaudet ovat kuitenkin lievempiä (vähemmän hengenvaarallisia) ja kuolleisuusluvut vaihtelevat välillä 1–3 %. Kuolemiin johtavien tapauksien määrä on pienin eurooppalaisella alatyypillä, jonka kuolleisuusluvut ovat alle 2 %. Tämän alatyypin aiheuttamissa infektioissa voidaan erottaa kaksi vaihetta: viremian aikana oireina ovat kuume ja lihaskipu, jota seuraa vakavuusasteeltaan vaihtelevat neurologiset oireet. Toisen vaiheen kokee noin 20–30 % kaikista potilaista.
Aiheuttaakseen aivotulehduksen tulee TBE-viruksen ylittää iho, välttää immuunivaste, päästä veriaivoesteen läpi ja kyetä infektoimaan keskushermoston soluja. Keskushermostossa TBE-virus infektoi ensisijaisesti neuroneita mutta myös muita soluja kuten astrosyyttejä. Ruumiinavauksissa on todettu, että TBE-virus infektio aiheuttaa voimakkaan mikrogliasolujen aktivaation. Ruumiinavauksissa ei ole havaittu, että TBE-virukset olisivat infektoineen mikrogliasoluja mutta viljellyt mikrogliasolut ovat alttiita TBE-viruksille.
Aiheesta muualla

Tutkimusryhmä: Puutiaisaivokuumeen riskialueet esiin hirvien avulla MTV uutiset 11.5.2016
Serological evidence of tick-borne encephalitis virus infection in moose and deer in Finland: sentinels for virus circulation. Parasites & Vectors 2016
Puutiaisaivotulehdus THL
Poista punkki heti iholta, HUS 2006
Kesäterveys 2007, Kansanterveyslaitos 2007
Puutiaisaivotulehdusrokote (TBE-rokote), Kansanterveyslaitos 2007
Hyönteismaailma.fi - Punkkien levittämät taudit
TBE-tapaukset Suomessa (punkkienkefaliitti) Tartuntatautirekisterin tilastotietokanta, THL
TBE-tartunnan taudinkuva
Luettelo televisiosarjan Lost saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista

Lost on yhdysvaltalainen draamasarja, jota esitettiin ABC:lla 22. syyskuuta 2004 lähtien. Suomessa sitä alettiin esittää 26. tammikuuta 2006 Nelosella. Se on saanut suuren määrän ehdokkuuksia erilaisissa palkintogaaloissa sisältäen 41 ehdokkuutta Primetime Emmy -palkintoon, 21 Teen Choice -palkintoon, 39 Saturn-palkintoon (10 voittoa), 11 Golden Reel -palkintoon (viisi voittoa), kahdeksan Satellite-palkintoon (yksi voitto), seitsemän Golden Globe-palkintoon (yksi voitto), neljä Writers Guild of America -palkintoon (yksi voitto), kolme Directors Guild of America -palkintoon, kaksi NAACP Image -palkintoon (yksi voitto), kaksi Screen Actors Guild -palkintoon (yksi voitto), yksi Bafta-palkintoon ja yksi Peabody-palkintoon.
Sarja omaa suuren näyttelijäkokoonpanon ja muutamat Lost-näyttelijät ovat myös saaneet ehdokkuuksia palkintoihin. Terry O’Quinn ja Michael Emerson ovat ainoat näyttelijät jotka ovat voittaneet Emmyn, kun taas Matthew Fox on ollut ehdokkaana viiteentoista eri palkintoon (voittaen kolme), toiseksi eniten ehdokkuuksia kerännyt näyttelijä on Evangeline Lilly kahdellatoista ehdokkuudella.
Sarjan ensimmäinen jakso Maahansyöksy on sarjan kaikkein ehdotetuin yksittäinen jakso viidellätoista eri ehdokkuudella, voittaen kuusi, sisältäen neljä Emmy-palkintoa. Peili on toiseksi ehdotetuin jakso yhdeksällä ehdokkuudella. Yhteensä Lost on ollut ehdokkaana lähes kahteensataan eri palkintoon ja se on voittanut niistä 51.
Emmy-palkinnot

Vuonna 2005, Lost ehdotettiin kahteentoista Primetime Emmy -palkintoon ja voitti kuusi, mukaan lukien Parhaan ohjauksen draamasarjassa -palkinnon J. J. Abramsille ja neljä Emmyä sarjan pilottijaksolle. Sarja voitti myös Parhaan draamasarjan palkinnon, jota pidettiin yllätysvoittona, sillä scifi- ja fantasiasarjat olivat vain harvoin saaneet Emmyn tässä kategoriassa. Seuraavana vuonna sarja sai yhdeksän Emmy-ehdokkuutta, mutta ei voittanut yhtäkään. Vaikka sarja voitti Parhaan draamasarjan palkinnon edellisenä vuonna, Lost ei ollut ehdokkaana kategoriaan vuonna 2006. Vuonna 2007, Lost oli ehdokkaana kuuteen Emmyyn, mutta ei taaskaan saanut ehdokkuutta Parhaaseen draamasarjaan. Terry O’Quinnistä tuli ensimmäinen Lost-näyttelijä joka voitti Emmyn, saaden Parhaan miessivuosan palkinnon draamasarjassa roolistaan John Lockena jaksossa Mies Tallahasseesta. Vuonna 2008 sarja sai kahdeksan Emmy-ehdokkuutta, joista kuusi oli Creative Arts -Emmyjä, ja voitti ”Sound Mixing” -palkinnon. Vuonna 2009 Lost vastaanotti kuusi ehdokkuutta ja voitti kaksi. Michael Emersonista tuli toinen Lost-näyttelijä joka sai Emmyn, voittaen kategoriassa Paras miessivuosa draamasarjassa. Nettisivusto Lostpedia voitti erikoispalkinnon kategoriassa ”Paras luova saavutus vuorovaikutteisessa mediassa”. Sarja sai myös kolmannen Paras draamasarja -ehdokkuuden, mutta hävisi sen Mad Menille.
Emmy-palkinnot > Primetime Emmy -palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Ehdokas/Ehdokkaat | Jakso | Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 | Paras ohjaus draamasarjassa | J.J. Abrams | Maahansyöksy |  |
| 2005 | Paras miessivuosa draamasarjassa | Terry O’Quinn | Vaellus & Yöperhonen | Ehdokkuus |
| 2005 | Paras miessivuosa draamasarjassa | Naveen Andrews | Erakko & Yhteisen asian nimissä | Ehdokkuus |
| 2005 | Paras draamasarja | J.J. Abrams, Damon Lindelof, Bryan Burk, Carlton Cuse, Jack Bender, David Fury, Jesse Alexander, Javier Grillo-Marxuach, Sarah Caplan, Leonard Dick & Jean Higgins | Maahansyöksy |  |
| 2005 | Paras käsikirjoitus draamasarjassa | J.J. Abrams, Damon Lindelof & Jeffrey Lieber | Maahansyöksy | Ehdokkuus |
| 2005 | Paras käsikirjoitus draamasarjassa | David Fury | Vaellus | Ehdokkuus |
| 2006 | Paras ohjaus draamasarjassa | Jack Bender | Yhdessä elää, yksin kuolee | Ehdokkuus |
| 2006 | Paras vieraileva miesnäyttelijä draamasarjassa | Henry Ian Cusick | Yhdessä elää, yksin kuolee | Ehdokkuus |
| 2006 | Paras käsikirjoitus draamasarjassa | Damon Lindelof & Carlton Cuse | Psalmi 23 | Ehdokkuus |
| 2007 | Paras ohjaus draamasarjassa | Jack Bender | Peili | Ehdokkuus |
| 2007 | Paras miessivuosa draamasarjassa | Terry O’Quinn | Mies Tallahasseesta |  |
| 2007 | Paras miessivuosa draamasarjassa | Michael Emerson | Mies taustalla | Ehdokkuus |
| 2007 | Paras käsikirjoitus draamasarjassa | Damon Lindelof & Carlton Cuse | Peili | Ehdokkuus |
| 2008 | Paras draamasarja | J.J. Abrams, Damon Lindelof, Carlton Cuse, Bryan Burk, Jack Bender, Edward Kitsis, Adam Horowitz, Drew Goddard, Stephen Williams, Jean Higgins, Elizabeth Sarnoff, Pat Churchill, Ra’uf Glasgow | Vakio | Ehdokkuus |
| 2008 | Paras miessivuosa draamasarjassa | Michael Emerson | Tulevaisuus muotoutuu | Ehdokkuus |
| 2009 | Paras draamasarja |  |  | Ehdokkuus |
| 2009 | Paras miessivuosa draamasarjassa | Michael Emerson |  |  |
| 2009 | Paras käsikirjoitus draamasarjassa | Damon Lindelof & Carlton Cuse | Onnettomuus | Ehdokkuus |
Anne (prinsessa)

| Anne |
| --- | --- |
 Princess Royal
 Prinsessa Anne helmikuussa 2023.
Syntynyt:  15. elokuuta 1950 (ikä 74) Clarence House, Lontoo
Puoliso:  Mark Phillips (1973–1992) Timothy Laurence (1992–)
Lapset:  Peter Phillips Zara Phillips
Koko nimi:  Anne Elizabeth Alice Louise
Suku:  Windsor (Saksi-Coburg-Gotha)
Isä:  Prinssi Philip, Edinburghin herttua
Äiti:  Elisabet II
Nimikirjoitus:  
Prinsessa Anne (Anne Elizabeth Alice Louise Laurence Mountbatten-Windsor, ent. Phillips) (s. 15. elokuuta 1950) on Britannian kuninkaallisen perheen jäsen ja olympiaratsastaja. Hän on kuningatar Elisabet II:n ja prinssi Philipin toiseksi vanhin lapsi ja ainoa tytär ja kuningas Charles III:n sisar.
Kuningatar Elisabet II myönsi 13. kesäkuuta 1987 prinsessa Annelle ikivanhan arvonimen Princess Royal. Anne oli seitsemäs henkilö, jolle kyseinen arvonimi myönnettiin. Se myönnetään yleensä, muttei automaattisesti, hallitsijan vanhimmalle tyttärelle. Princess Royal -arvonimi voi olla vain yhdellä elossa olevalla prinsessalla kerrallaan.
Anne on kuningasperheen suosituimpia jäseniä. Esimerkiksi alkuvuodesta 2024 YouGov:n kyselyssä 65 % vastaajista kertoi, että heillä on positiivinen kuva Annesta, mikä teki hänestä kuningashuoneen 4. suosituimman henkilön.
Edustustyö

Prinsessa Anne aloitti virallisissa tilaisuuksissa edustamisen 18-vuotiaana vuonna 1969. Hän on yksi brittihovin ahkerimmista kuninkaallisista yhdessä veljensä Charlesin kanssa. Vuonna 2019 prinsessalla oli 506 eri virallista menoa ja vuonna 2018 luku oli 518.  Prinsessa Anne tunnetaan myös laajasta hyväntekeväisyystyöstään.
Edustustyö > Kidnappausyritys

Prinsessa Anne yritettiin kidnapata 20. maaliskuuta 1974. Tuolloin hän oli palaamassa hyväntekeväisyysgaalasta Buckinghamin palatsiin, kun häntä kuljettaneen limusiinin eteen kiilasi Ford Escort. Ford Escortin kuski Ian Ball ampui käsiaseella autosta noussutta turvamiestä ja yritti saada uhkailemalla prinsessa Annen ulos autosta. Prinsessa kuitenkin pysyi rauhallisena ja kieltäytyi tulemasta autosta ulos. Ohi kulkenut entinen nyrkkeilijä Ron Russell löi Ballia takaraivoon ja auttoi näin prinsessan ja tämän hovinaisen pakoon. Paikalle saapuneet poliisit pidättivät Ballin, joka tuomittiin elinkautiseen vankeuteen kidnappauksesta ja murhan yrityksestä. Ball oli kertonut viranomaisille halunneensa kidnapata Annen ja suunnitelleensa tekoa vuosikausia. Ballin autosta löytyi kuningattarelle osoitettu lunnaskirje, jossa hän vaati Annelta yli kahden miljoonan punnan lunnaita. Neljä ihmistä loukkaantui ammuskelussa, mukaan lukien kaksi poliisia, mutta prinsessa Anne säilyi vahingoittumattomana.