stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jörg Landvoigt

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montreal 1976 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | kaksikko i.p. |  |
|  Pronssia | München 1972 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Luzern 1974 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | Nottingham 1975 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | Hamilton 1978 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | Bled 1979 | kaksikko i.p. |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Moskova 1973 | kahdeksikko |  |
Jörg Landvoigt (s. 23. maaliskuuta 1951 Brandenburg an der Havel) on saksalainen, Itä-Saksaa edustanut soutaja. Hän voitti kaksosveljensä Bernd Landvoigtin kanssa kaksi olympiakultaa ja neljä maailmanmestaruutta.
Landvoigt saavutti Münchenin kesäolympialaisissa 1972 pronssia kahdeksikossa ja voitti seuraavana vuonna samassa luokassa Euroopan-mestaruuden. Tämän jälkeen hän siirtyi Jörg-veljensä kanssa perämiehettömään kaksikkoon, jossa he voittivat maailmanmestaruuden vuosina 1974, 1975, 1978 ja 1979 sekä olympiakultaa Montrealissa 1976 ja Moskovassa 1980. Montrealissa he voittivat hopealle sijoittuneen yhdysvaltalaisparin 3,42 sekunnilla ja Moskovassa neuvostoliittolaisen Pimenovin kaksosten muodostaman parin 2,49 sekunnilla.
Landvoigtin poika Ike Landvoigt voitti soudun kahdeksikkoluokassa maailmanmestaruuden vuonna 1995.
Jean-Baptiste Lamarck
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tiede-lehti – Kärsitkö sadan vuoden takaisista oloista? (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Marita Lange

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Marita Lange |  Marita Lange |  Marita Lange |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | México 1968 | kuulantyöntö |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1971 | kuulantyöntö |  |
|  Pronssia | Budapest 1966 | kuulantyöntö |  |
|  Pronssia | Ateena 1969 | kuulantyöntö |  |
Marita Lange (s. 22. kesäkuuta 1943 Halle) on itäsaksalainen kuulantyöntäjä ja olympiamitalisti. Hän saavutti urallaan olympiamitalin lisäksi kolme EM-mitalia.
Lange hävisi vuosien 1966–1971 arvokilpailuissa ainoastaan Neuvostoliiton Nadežda Tšižovalle ja maannaiselleen Margitta Gummelille. Hän saavutti Budapestin EM-kilpailuissa 1966 pronssia tuloksella 16,96 m. Méxicon 1968 olympialaisissa hän saavutti Gummelin takana mutta Tšižovan voittaen hopeaa tuloksella 18,78 m. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän saavutti pronssia tuloksella 18,56 m. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti hopeaa tuloksella 19,25 m. Münchenin 1972 olympialaisissa Lange sijoittui kuudenneksi tuloksella 18,85 m. Myös Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 18,60 m.
Langennut enkeli

Arkkienkeli Mikael karkottaa kapinoivia enkeleitä taivaasta. Gustave Dorén kaiverrus.
Langennut enkeli on enkeli, joka on pudonnut Jumalan suosiosta ja rangaistukseksi karkotettu taivaasta.
Kolmessa apokryfisessä Henokin kirjassa langenneet enkelit yhdistetään katselijoihin, 200:aan taivaasta laskeutuneeseen enkeliin. He muuttivat yhteen ihmisnaisten kanssa ja turmelivat ihmiskunnan, minkä seurauksena Jumala rankaisi heitä ankarasti. Toisen Henokin kirjan mukaan langenneita enkeleitä on neljän tasoisia:
Satanail, langenneiden ruhtinas, entinen enkeli, joka luuli olevansa Jumalaa suurempi. Hänet on vangittu viidenteen taivaaseen.
Katselijat, myös vangittuja viidenteen taivaaseen.
Luopioenkelit, Satanailin seuraajia, jotka torjuivat Jumalan käskyt. Heidät on vangittu toiseen taivaaseen.
Enkelit, jotka on tuomittu vankeuteen maan alle.
Jesajan mukaan Lucifer on röyhkeä ja ylpeä enkeli, joka karkotettiin taivaasta. Hänen mukaansa lähti kolmasosa taivaan enkeleistä, perinteen mukaan yhteensä 133 306 668 enkeliä. Langenneista enkeleistä tulee teologi Tuomas Akvinolaisen mukaan demoneja, jotka pyrkivät pilaamaan ihmisten sielut. Lucifer on sittemmin samastettu Saatanaan.
Eddie Lang

| Eddie Lang |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. lokakuuta 1902
Kuollut: 26. maaliskuuta 1933 (30 vuotta)
Muusikko
Taiteilijanimi:  Blind Willie Dunn
Aktiivisena:  1924–1933
Tyylilajit:  Jazz
Soittimet:  kitara 
Levy-yhtiöt:  Okeh 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eddie Lang, oik. Salvatore Massaro (1902–1933) oli amerikanitalialainen kitaristi. Lang oli ensimmäinen tärkeä jazzkitaravaikuttaja ja hänen tyylillään oli suuri vaikutus myöhempiin tyylilajin kitaristeihin. Barney Kesselin mukaan Lang oli ensimmäinen, joka teki jazzkitaran soittamisesta taiteellista.
Lang syntyi New Orleansissa ja vietti nuoruutensa Philadelphiassa. Hän tutustui Joe Venutiin koulussa ollessaan. Hän opetteli viulunsoittoa 11 vuotta, mutta vaihtoi sitten kitaraan. Hän soitti vuosina 1920–1923 Charlie Kerrin yhtyeessä. Hän esiintyi myös Bert Estlow’n yhtyeessä ja Red McKenzien Mound City Blues Blowersissa.
Vuonna 1925 Lang ja Venuti muuttivat New Yorkiin. Heistä tuli nopeasti kysyttyjä jazz- ja populaarimuusikoita ja he soittivat 1920- ja 1930-luvuilla useiden artistien kanssa. Lang nauhoitti Red Nicholsin Five Pennies -yhtyeen, Frankie Trumbauerin ja Bix Beiderbecken kanssa. Venutin kanssa hän nauhoitti yli 70 kappaletta. Vuodesta 1928 lähtien Lang nauhoitti myös klassista materiaalia.
Vuonna 1929 Lang ja Venuti liittyivät Paul Whitemanin yhtyeeseen ja esiintyivät tästä kertovassa elokuvassa King of Jazz. Lang soitti myös Louis Armstrongin, Jack Teagardenin ja Bing Crosbyn kanssa ja esiintyi blueskitaristi Lonnie Johnsonin kanssa salanimellä Blind Willie Dunn. Langin nimivalinta (”sokea” Willie) viittasi siihen, että tuohon aikaan kukaan ei odottanut valkoisen muusikon osaavan soittaa bluesia. Lang soitti myös triona Johnsonin ja King Oliverin kanssa.
Lang kuoli vuonna 1933 New Yorkissa nielurisaleikkauksesta aiheutuneihin komplikaatioihin.
Matotokot

| Matotokot |
| --- | --- |
 Tulinuolikko (Nemateleotris magnifica)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Gobioidei
Heimo::  Matotokot Microdesmidae  Regan, 1912
Alaheimot ja suvut
 Ptereleotrinae Aioliops  Nemateleotris  Oxymetopon  Parioglossus  Ptereleotris  Microdesminae Cerdale  Clarkichthys  Gunnellichthys  Microdesmus  Paragunnellichthys 
Katso myös
   Matotokot Wikispeciesissä   Matotokot Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Matotokot  (Microdesmidae) eli nuolikot on ahvenkalojen heimo. Siihen kuuluu kymmenen sukua, ja yhteensä noin 70 lajia, jotka jaetaan kahteen alaheimoon Ptereleotrinae ja Microdesminae.
Koko ja ulkonäkö

Matotokot ovat pienehköjä (6–18 cm pitkiä) vartaloltaan puikkomaisia kaloja.
Alkuperä

Matotokot ovat kotoisin Karibialta ja Indopasifiselta merialueelta.
Käyttäytyminen

Useimmat matotokot ovat melko aggressiivisia lajitovereitaan kohtaan, joten niitä pidetään akvaariossa joko yksin tai parina.
Matotokot viihtyvät parhaiten, kun niille on tarjolla kivenkoloja lymypaikoiksi, ja mielellään ainakin jossakin kohti viisi senttiä paksu kerros hiekkaa, johon voi kaivautua.  Säikähtäessään ne  säntäilevät päättömästi, joten on syytä varmistua, ettei akvaariosta ole helppoa hypätä ulos. Hyppäämisen riski on suurin, kun kala on sille vieraassa ympäristössä: sekä aivan uusien kalojen kohdalla, että silloin jos ne joutuu tilapäisesti nostamaan esimerkiksi ämpäriin.
Vesiolot ja ravinto

Matotokot syövät eläinplanktonpitoista ruokaa.
Akvaariossa suosittuja lajeja

tulinuolikko Nemateleotris magnifica
purppuranuolikko Nemateleotris helfrichi
korunuolikko Nemateleotris decora
täplänuolikko Ptereleotris heteroptera
saksinuolikko Ptereleotris evides
seepranuolikko Ptereleotris zebra
Aiheesta muualla

Family Microdesmidae (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.).  (englanniksi)
Reefkeeping.com (Ptereleotris -suvusta)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1093168  Wikispecies: Microdesmidae  ADW: Microdesmidae  AFD: Microdesmidae  CoL: CR3  GBIF: 8544  iNaturalist: 85894  IRMNG: 110302  ITIS: 172161  NCBI: 86199  NZOR: 537ddcba-7ff0-49ce-b551-90e9db1405dc  Open Tree of Life: 308741  Paleobiology Database: 266102  Plazi: 865687AC-8EC4-44AB-FF0F-0D00FD007D86  WoRMS: 151423
HMS Landsort (M71)

| HMS Landsort |
| --- | --- |
 HMS Landsort

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  22. marraskuuta 1982
Palveluskäyttöön:  18. huhtikuuta 1984
Tekniset tiedot
Uppouma:  360 t
Pituus:  47,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,6 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  4 x V8 dieselmoottoria, 1 072 kW
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  1 x 40 mm lvakan M/48 2 x 7,62 mm ksp M/58 2 x Elma-sukellusveneentorjuntaheitintä syvyyspommeja miinoja
HMS Landsort (runkonumero M71) oli Ruotsin laivaston Landsort-luokan miinantorjunta-alus.
Valmistus

Alus tilattiin 25. helmikuutakuuta 1981 Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 22. marraskuuta 1982 ja alus valmistui 18. huhtikuuta 1984.
Landsbygden

Landsbygden oli Vaasassa vuosina 1935–1936 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Vasa-Postenin ja Österbottens Dagbladin lakattua ruotsinkielinen Pohjanmaa jäi vaille varsinaista maaseutulehteä. Ruotsalaisen kansanpuolueen pohjalaisen talonpoikaisryhmän viimeinen lehtiyritys oli kerran viikossa ilmestynyt Landsbygden. Sen päätoimittajana työskenteli Uno Berg ja vastaavana toimittajana Jakob Alfred Strandberg.
Aiheesta muualla

Landsbygden digitoituna Kansalliskirjastossa
Landwasserviadukt

| Landwasserin silta |
| --- | --- |
 Glacier Express ylittää Landwasserin sillan matkallaan kohti Churia.
Raiteita:  1
Ylittää:  Landwasser
Sijainti:  Bergün Filisur, Graubünden, Sveitsi
Ylläpitäjä:  Rhätische Bahn
Siltatyyppi:  holvisilta
Pituus:  112 m
Leveys:  2 m
Korkeus:  65 m
Liikenne päivässä:  60 junaa
Avattu liikenteelle:  1.7.1903
Koordinaatit:  46°40′51.2″N, 9°40′33.89″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Landwasserin silta
Landwasserin silta (saks. Landwasserviadukt) on rautatiesilta Sveitsissä, Rhätische Bahnin rautatiellä. Silta sijaitsee Graubündenin kantonissa, Bergün Filisurin ja Schmittenin kuntien rajalla, Albulan rautatiellä välillä Thusis – St. Moritz. Silta on 112 metriä pitkä ja sen korkeus on 65 metriä. Sillan alla virtaa Landwasserjoki, joka laskee Albulaan parin kilometrin päässä sillalta.
Silta on näyttävä korkeutensa ja rakenteensa ansiosta: sillan eteläisessä päässä rata jatkuu sillalta suoraan tunneliin. Rhätische Bahnin matkailujunat Glacier Express ja Bernina Express kulkevat sillan kautta.
Aiheesta muualla

Rhätischen Bahnin kotisivut
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Landwasserviadukt Wikimedia Commonsissa
Risto Lamppu

Risto Santeri ("Ripa") Lamppu (19. joulukuuta 1924 Viipuri – 31. heinäkuuta 1995 Kontiolahti) oli suomalainen urheilutoimittaja, liikunnanopettaja ja monipuolinen palloilulajien taitaja.
Lamppu kuului Suomen maahockeyn olympiajoukkueeseen Helsingissä 1952. Hän saavutti Torpan Poikien riveissä SM-hopeaa vuosina 1951 ja 1952.
Lamppu pelasi pesäpallon SM-sarjaa vuosina 1946–1951 Puna-Mustien joukkueessa. Jääpallon SM-sarjassa hän edusti Hukkia ja saavutti neljännen sijan vuosina 1945 ja 1948.
Risto Lamppu toimi Pesäpalloliitossa muun muassa liittokouluttajana vuosina 1956–1968 ja hallituksen jäsenenä vuosina 1957–1959. Vuonna 1966 hänet valittiin vuoden pesäpallotuomariksi. Urheilutoimittajana hän työskenteli vuodesta 1945 alkaen ja kirjoitti vuodesta 1977 Lapin Kansaan. 1970-luvulla hän toimi myös liikunnanopettajana Rovaniemen yhteislyseossa (nykyisin Lyseonpuiston lukio).
Lamppu toimi Ounasvaaran talvikisojen kuuluttajana vuosina 1965–1975.
Saavutukset

Pesäpallotuomarina
Vuoden tuomari: 1966
Miesten Itä-Länsi-tuomari: 1964
Lammikkomeduusa

| Lammikkomeduusa |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Polyyppieläimet Hydrozoa
Lahko::  Pikkumeduusat Limnomedusae
Heimo::  Olindiidae
Suku::  Craspedacusta
Laji::  sowerbii
Kaksiosainen nimi
 Craspedacusta sowerbii  Lankester, 1880 
Katso myös
   Lammikkomeduusa Wikispeciesissä   Lammikkomeduusa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lammikkomeduusa (Craspedacusta sowerbii) on pikkumeduusoihin kuuluva polyyppieläin. Lajia tavataan alun perin Aasiasta, mutta se on levinnyt vieraslajina makeisiin vesiin ympäri maailmaa.
Koko ja ulkonäkö

Muiden polyyppieläinten tavoin lammikkomeduusalla on polyyppielinvaihe, meduusaelinvaihe ja lukuisia toukkavaiheita. Polyyppivaihe on kooltaan pieni, vain muutamia millimetrejä pitkä. Lammikkomeduusan meduusavaihe on halkaisijaltaan 0,5–2,5 cm ja muodoltaan pyöreä ja kupera. Uimakello on läpikuultava ja siinä on neljä lohkoa. Lammikkomeduusan uimakellon reunoilla on lonkeroita ja keskellä on uloke, jota kutsutaan manubriumiksi.
Levinneisyys ja elintavat

Lammikkomeduusan alkuperäistä levinneisyysaluetta on Kiinassa Jangtsejoen laakso. Sitä kuitenkin tavataan levinneen kaikille mantereille Etelämannerta lukuun ottamatta. Suomessa sitä esiintyy paikoitellen eteläosissa. Laji elää muun muassa järvissä, tekoaltaissa ja puutarhojen koristelammissa. Leviäminen voi tapahtua vesilintujen tai Kiinasta tuotujen vesikasvien mukana. Lammikkomeduusa elää polyyppinä pohjassa ja polyypin elinikä on vuosia. Polyyppivaiheessa laji lisääntyy kuroutumalla muodostaen klooneja. Meduusavaihetta tavataan usein loppukesästä ja se lisääntyy seksuaalisesti. Lammikkomeduusa pyydystää ravinnokseen planktonäyriäisiä.
Laminariales

| Laminariales |
| --- | --- |
 Viuhkavuotakelppi Laminaria hyperborea
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Chromalveolata
Kaari::  Ruskeat levät Heterokontophyta
Luokka::  Ruskolevät Phaeophyceae
Lahko::  Laminariales  Migula, 1909 
Katso myös
   Laminariales Wikispeciesissä   Laminariales Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laminariales on ruskolevien lahko, johon kuuluu seitsemän heimoa ja lähes 130 lajia. Siitä käytetään joskus suomenkielistä nimitystä taarimaiset tai englannista lainattua nimitystä kelpit. Lahkoon kuuluvilla levillä on yksilönkehityksessä selvä sukupolvenvuorottelu – leväyksilöt jakaantuvat mikroskooppisen pieniin ja suvullisesti lisääntyviin gametofyytteihin sekä huomattavasti suurempiin ja itiöitä muodostaviin sporofyytteihin.
Sporofyyteillä on tavallisesti vähintään metrin mittainen sekovarsi, josta voidaan erottaa kolme osaa:
juurimainen ritsoidi, varsimainen kauloidi sekä lehtimäiset fylloidit. 
Kauloidi on yleensä liereä ja siinä voi olla yksi tai useampia haaroja sekä kaasurakkuloita. Sporofyytit kasvavat pituutta kauloidien ja fylloidien yhtymäkohdissa sijaitsevien välikasvusolukoiden avulla. Niiden liereät itiöpesäkkeet muodostavat nystermiä, jotka sijaitsevat joko fylloideissa tai lisääntymiseen erikoistuneissa sporofylleissä.
Gametofyytit ovat rihmaiset ja muodostuvat erillisistä haaroista. Sekä siittiö- että munapesäkkeet sijaitsevat eri sekovarsissa ja tuottavat vain yhden oogamisen sukusolun. Munasolu voi hedelmöittyä vasta työnnyttyään osittain munapesäkkeen seinämän läpi.
Heimot

Taarimaisiin leviin luetaan seuraavat heimot:
Akkesiphycaceae (1 laji)
Alariaceae (23 lajia)
Chordaceae – jouhilevät (2 lajia)
Costariaceae (7 lajia)
Laminariaceae – taarilevät (62 lajia)
Lessoniaceae (31 lajia)
Pseudochordaceae (2 lajia)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Laminariales
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1055316  Wikispecies: Laminariales  AlgaeBase: 4586  CoL: 7NFBR  EoL: 3565  EPPO: 1LMINO  GBIF: 560  iNaturalist: 68789  IRMNG: 11666  ITIS: 11211  NBN: NHMSYS0021058669  NCBI: 2886  NZOR: 345fd211-8828-434a-9ad5-fc1856af7aa6  Open Tree of Life: 878347  Paleobiology Database: 306707  uBio: 437548  WoRMS: 845
Laatokan Karjalan mottitaistelut talvisodassa

Läntisestä Lemetistä sotasaaliina saatu BT-5 panssari
Laatokan Karjalan mottitaistelut (6. tammikuuta 1940 – 13. maaliskuuta 1940) olivat osa Suomen ja Neuvostoliiton välistä talvisotaa. Vaikka tapahtumia on kuvattu Karjalankannaksen taistelujen ohella talvisodan toiseksi merkittävimmäksi sotanäyttämöksi ne tunnetaan suhteellisen huonosti. Hyökkäävän Neuvostoliiton joukot kärsivät talvisodan musertavimmat tappionsa Laatokan Karjalan mottitaisteluissa.
Taistelut saivat alkunsa Suomen IV Armeijakunnan vastahyökkäyksen seurauksena tammikuun alkupuoliskolla 1940. Hyökkäys pilkkoi Laatokan pohjoispuolen teitä edenneet punajoukot lukuisiin pieniin toisistaan eristettyihin motteihin. Tämän lisäksi syntyi niin sanottu Kitilän suurmotti, johon oli saarrettuna lähes koko Neuvostoliiton 168. Divisioona. -37 asteeseen kiristyneessä pakkassäässä suomalaisjoukot tuhosivat käytännöllisesti katsoen kokonaan Neuvostoliiton 18. Divisioonan ja 34. Kevyen Panssariprikaatin aiheuttaen samalla merkittäviä tappioita suurmottiin saarretun 168. Divisioonan joukoille ja saartorengasta murtamaan pyrkineille neuvostoreserveille.
Laatokan Karjalan mottitaistelut olivat taktinen voitto, mutta strateginen tappio Suomelle. Suomalaiset onnistuivat estämään kahdella divisioonalla 11 divisioonan vahvuisten neuvostojoukkojen tunkeutumisen Karjalankannaksen puolustuslinjan selustaan. Moteista saatiin myös merkittävä sotasaalis. Motit eivät kuitenkaan olleet puolustajien tavoite. Lähes toivottomassa tilanteessa neuvostojoukot eivät antautuneet, vaan valitsivat mieluummin taistelun armottomaan loppuun saakka. Näin hyökkääjät onnistuivat sitomaan suomalaisia joukkoja, joita olisi tarvittu kipeästi läpimurtoon johtaneen Karjalankannaksen päähyökkäyksen torjumisessa.
Taustaa > Neuvostoliiton hyökkäys Laatokan Karjalassa

Puna-armeijan 56. Jalkaväkiarmeijakunta oli hyökännyt talvisodan alkaessa alueelle, jota puolusti IV Armeijakuntaan kuulunut Eversti Hannu Hannukselan johtama 13. jalkaväkidivisioona. Neuvostoliiton 168. Jalkaväkidivisioona oli edennyt Laatokkaa myötäilevää rantatietä pitkin. Samaan aikaan hieman pohjoisempana Neuvostoliiton 18. Jalkaväkidivisioona oli edennyt Kolatselän-Koirinojan tietä pitkin Ruhtinaanmäelle. Kahta jalkaväkidivisioonaa oli tukemassa 34. Kevyt Panssariprikaati. Neuvostojoukkojen tavoite oli selkeä. Kitilän saavutettuaan 168. Divisioona kiertäisi 34. Prikaatin avustama Laatokan pohjoista reittiä Sortavalan kautta hyökätäkseen Karjalankannasta puolustavien suomalaisjoukkojen selustaan. 18. Divisioona puolestaan jatkaisi hyökkäystä kohti Keski-Suomea ja Päijänteen aluetta.
Hyökkäys oli edistynyt etukäteen laadittuja suunnitelmia hitaammin. Eteneminen oli kuitenkin ollut vääjäämätöntä vaikka hyökkäävät joukot olivatkin jo tähän mennessä kärsineet tappioita suomalaisten Erillisten 8. ja 9 pataljoonien viivyttäminä. Hyökkäävät neuvostojoukot olivat osoittautuneet huomattavasti suomalaisia ennakkoarvioita vahvemmiksi. Puolustajat eivät olleet odottaneet Laatokan pohjoispuolella näin vahvaa vastustajaa. Etukäteen oli arvioitu että harvan tieverkoston vuoksi alueella hyökkäisi vain yksi divisioona. Neuvostoliiton joukot olivat kuitenkin valmistelleet siirtonsa jo etukäteen ja onnistuneet rakentamaan rajan itäpuolelle joukkojen siirtoa varten tarvittavia tieyhteyksiä salassa suomalaisilta.
Taustaa > Kiista puolustuksesta ja IV armeijakunnan komentajan vaihtaminen

Suomen IV Armeijakunnan joukot vetäytyivät Laatokan pohjoispuolella talvisodan alussa melko nopeasti jopa 70 kilometriä valtakunnan rajalta. Suomalaisten vetäytymisen taustalla oli jo ennen sodan syttymistä kytenyt mielipide-ero ylipäällikkö C. G. E. Mannerheimin ja taistelualueen puolustusta suunnitelleiden ja johtaneiden upseerien välillä. Mannerheim olisi halunnut käydä rajalta saakka tiukkaan puolustustaisteluun. IV armeijakunnan johto uskoi kuitenkin saksalaisen sotilasdoktriinin mukaiseen syvään puolustukseen, jossa suojajoukot pyrkisivät kuluttamaan hyökkäävien joukkojen voimaa ennen kuin päävoimat pysäyttäisivät hyökkäyksen maastollisesti paremmassa asemassa Laatokan pohjoispuolella.
Osassa myöhempiä suomalaisia tulkintoja IV Armeijakuntaa komentanut Juho Heiskanen on nähty liian varovaisena ja syyllisenä vetäytymiseen. Marsalkka Mannerheimin aktiivisempi ja joustamattomampi puolustus on nähty oikeana. Käytännössä IV Armeijakunta kuitenkin toteutti alkuperäisen syvään puolustukseen ja saarrostavaan hyökkäykseen perustuvan ajatuksen lähes sellaisenaan. Vetäytymisvaiheessa suomalaiset hylkäsivät suunnitelmien mukaisesti kevyesti varustellut väliasemat suhteellisen nopeasti ja keskittyivät hyökkääjän voimien kuluttamiseen.
Vetäytyminen oli kuitenkin suunniteltua nopeampaa ja paikoin sekasortoista, sillä Mannerheim oli puuttunut IV Armeijakunnan komentajan Heiskasen ohitse puolustusryhmityksiin. Joukoilla ollut enää selkeää johtoajatusta. Mannerheim oli vetäytymiseen erittäin tyytymätön ja korvasi  4. joulukuuta 1939 kenraalimajuri Juho Heiskasen kenraalimajuri Woldemar Hägglundilla. Korkea-arvoiset upseerit, esimerkiksi päämajan operaatioiden suunnittelusta vastannut Kenraali Aksel Airo ja II Armeijakunnan komentaja Harald Öhquist pitivät Heiskasen syrjäyttämistä perusteettomana. Saatuaan armeijakunnan komentoonsa kenraalimajuri W. Hägglund alkoi yhdessä esikuntansa kanssa laatia suunnitelmaa valtakunnan alueelle tunkeutuneen puna-armeijan 56. Armeijakunnan lyömiseksi vastahyökkäyksellä.
Hyökkäyksen pysähtyminen > Kitilä, Ruhtinaanmäki ja suomalaisten ensimmäiset vastahyökkäykset

Neuvostojoukkojen eteneminen pysähtyi noin 60 kilometrin etenemisen jälkeen Kitilän seudulle Ruhtinaanmäelle ja Impi­lahden kirkonkylän itäpuolelle joulukuun puolivälissä. Suomalaiset eivät enää vetäytyneetkään hyökkäyksen tieltä. Neuvostoliiton divisioonat olivat lumisessa maastossa sidottuja kapeisiin teihin, eivätkä kymmenien kilometrien pituisina kolonnina edenneet joukot pystyneet hyödyntämään läpimurtokohdissa koko voimaansa. Samalla hyökkääjien huoltoetäisyydet etulinjaan olivat venyneet pitkiksi. 168. Divisioona juuttui suomalaisten asemien eteen.
Suomen IV Armeijakunta aloitti vastahyökkäysten sarjan 12. joulukuuta 1939 tavoitteenaan katkaista neuvostojoukkojen selustayhteydet ja saartaa ne tuhoamista varten pienempiin yksiköihin. Tavoitteita ei kuitenkaan saavutettu joukkojen ja suunnittelun puutteiden vuoksi. Esimerkkinä siirtymis- ja hyökkäysaikatauluissa ei oltu huomioitu väsymystä ja talviolosuhteiden aiheuttamia viivytyksiä. Suomalaisjoukot katkaisivat kuitenkin jo 14. joulukuuta ensimmäisen kerran neuvostojoukkojen huoltoyhteyden muutamiksi päiviksi pakottaen 18. Divisioonan siirtämään osan joukoistaan turvaamaan selustaa.