stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Prepula

Heikki Juhani Prepula (s. 15. tammikuuta 1939 Kerava) on suomalainen animaattori, elokuvaohjaaja, sarjakuvapiirtäjä ja kuvittaja. Prepulan tunnetuin animaatiohahmo on Kössi Kenguru. Prepula on tehnyt animaationsa kokonaan itse. Vuosina 1966–1981 Prepulan animaatioita tuotti Yle TV2, joka on esittänyt niitä lastenohjelmissaan.
Prepula kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen Klassillisesta lyseosta vuonna 1958, suoritti toimittajatutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuonna 1963 ja työskenteli tamperelaisessa Kansan Lehdessä uutistoimittajana ja toimitussihteerinä vuosina 1963–1973. Hän myös piirsi kuvituksia Yykoo-opiskelijalehteen (myöh. Aviisi) vuosina 1961–1971. Animaattorina itseoppinut Prepula aloitti animaation teon jo 1960-luvun alussa ja yhteistyön TV2:n lastenohjelmien päällikön Pertti Nättilän kanssa vuonna 1966. Prepulan ensimmäinen piirrosanimaatio jäi keskeneräiseksi, mutta läpimurtonsa hän teki vuonna 1968 pala-animaatiolla Kössi Kenguru Pohjolassa (1968). Hän ryhtyi päätoimiseksi animaattoriksi vuonna 1973. Prepula teki vuoteen 1976 mennessä TV2:lle kuusi puolituntista Kössi Kenguru -tarinaa. Myöhemmin hän on tehnyt vielä neljä lyhempää Kössi-animaatiota, viimeisimmän vuonna 2003. Hän myös piirsi Kössi Kenguru -sarjakuvaa Me-lehteen vuosina 1973–1990.
Yksi Prepulan suuritöisimmistä animaatioista on 1979 valmistunut puolituntinen Konstmanni Kuikka-Koponen, joka kertoo 1800-luvulla eläneestä savolaisesta silmänkääntäjästä Kuikka-Koposesta. Prepula piirsi myös Kuikka-Koposesta kertovaa sarjakuvaa mikkeliläiseen Vapaus-lehteen 1981–1986. Viimeinen Prepulan Ylelle tekemä animaatiosarja on vuonna 1981 valmistunut Paaperot. Vuonna 1983 hän teki ainoan valmistuneen piirrosanimaationsa Askeleet. Prepula on voittanut Tampereen lyhytelokuvajuhlilla kotimaisen kilpailun pääpalkinnot animaatioilla Ukko ja akka vuonna 1986 ja Pullapoika vuonna 1990. Hänen animaationsa Kolme Pukkia (2001) on voittanut Iranin kansainvälisen lasten ja nuorten elokuvafestivaalin pääpalkinnon kultaisen perhosen 2002 ja Berliinin kansainvälisen lyhytelokuvafestivaalin lastenelokuvan pääpalkinnon 2004. Konstmanni Kuikka-Koponen voitti vuonna 1980 Jussi-kunniakirjan ja Elokuvataiteen valtionpalkinnon.
Animaattorin uransa ohessa Prepula on piirtänyt pilapiirroksia Pohjolan Sanomiin 1974–1979, Kainuun Sanomiin 1974–1994, Länsi-Savoon 1980–1983, Vapauteen vuodesta 1980 ja Iisalmen Sanomiin 1984–2000. Lisäksi hän on tehnyt kirjakuvituksia, muun muassa Suomen kansan hölmöläistarinoita (SKS).
Prepula muutti Mikkeliin 1980-luvulla. Hänelle on myönnetty valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2017.
Heikki Prepulan filmografia

Kössi Kenguru Pohjolassa (1968)
Kössi kenguru avaruudessa (1972)
Kössi Kenguru Vetehisten valtakunnassa (1973)
Kössi Kenguru satujen maailmassa (1974)
Kössi kenguru ja Aatami Aikuinen (1975)
Kössi Kenguru ja tyhjätaskut (1976)
Pulleron murhe (1977)
Veturi (1978)
Konstmanni Kuikka-Koponen (1979)
Paapero auttaa pikku kirppusta (1981)
Paapero toimittaa asioita (1981)
Paapero ja puuhun pudonnut tähti (1981)
Paapero ja Turilaan lentokoe (1981)
Paapero ja karjuva körmö (1981)
Askeleet (1983)
Nauris (1983)
Laiskuri (1984)
Ukko ja akka (1985)
Taikahattu (1987)
Pullapoika (1989)
Veljeni rumilus (1992)
Kupperis kapperis (1993)
Lentävä possu (1994)
Tohelo ukkeli (1995)
Plumps! (1997)
Yhä ylöspäin (2000)
Kolme pukkia (2001)
Uninen kurpitsa (2003)
Jäniksen ja siilin kilpajuoksu (2004)
Aiheesta muualla

Heikki Prepula Elonetissä.
Heikki Prepula Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Sprent Dabwido

| Sprent Dabwido |
| --- | --- |

Naurun presidentti
 15.11.2011–11.6.2013  
Edeltäjä:  Freddie Pitcher
Seuraaja:  Baron Waqa
Kansanedustaja
 23.10.2004–8.5.2019  
Ryhmä/puolue:  Naoero Amo
Vaalipiiri:  Menengin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. syyskuuta 1972 Nauru
Kuollut: 8. toukokuuta 2019 (46 vuotta) Armidale, Uusi Etelä-Wales, Australia
Tiedot
Puolue:  Naoero Amo
Sprent Arumogo Dabwido (16. syyskuuta 1972 – 8. toukokuuta 2019 Armidale, Uusi Etelä-Wales, Australia) oli naurulainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 15. marraskuuta 2011 – 11. kesäkuuta 2013. Hänet valittiin Naurun parlamenttiin Menengin vaalipiiristä vuoden 2004 vaaleissa. Hän toimi maansa viestintäministerinä vuodesta 2009 pääministeri Marcus Stephenin eroon vuonna 2011, minkä jälkeen hän siirtyi oppositioon. Oppositiossa hän esitti epäluottamuslauseen presidentti Freddie Pitcherille, minkä jälkeen hänet valittiin maansa presidentiksi.
Presidenttinä Dabwido toimi Tyynenmeren pienten kehittyvien saarivaltioiden edustajana Yhdistyneiden kansakuntien ilmastokokouksessa 2011.
Vuonna 2015 Dabwido oli mukana opposition mielenosoituksissa, mistä hänet pidätettiin. Pidätysaikana Dabwido sai sydänkohtauksen. Vuonna 2018 hänellä diagnosoitiin syöpä, johon hän kuoli 46 vuoden ikäisenä 8. toukokuuta 2019.
HMCS St. Clair

| HMCS St>  Clair |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bethlehem Shipbuilding Corporation, Union Iron Works, San Francisco, Kalifornia
Kölinlasku:  25. maaliskuuta 1918
Laskettu vesille:  4. heinäkuuta 1918
Palveluskäyttöön:  24. syyskuuta 1940
Loppuvaihe:  romutettu 1946
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 191 t
Pituus:  95,83 m
Leveys:  9,68 m
Syväys:  2,79 m
Koneteho:  27 000 hv
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  145
Aseistus
Aseistus:  3 x 4"/L50 tykkiä 1 x 3" ilmatorjuntatykki 3 x .50" konekivääriä 6 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMCS St. Clair (viirinumero I65) oli Kanadan laivaston Town-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus oli Yhdysvaltain laivaston USS Williams (runkonumero DD-108), joka oli luovutettu sopimuksen mukaisesti Britannialle.
Valmistus

Yhdysvaltain laivasto tilasi aluksen San Franciscosta Kaliforniasta Bethelehem Shipbuilding Corporationin tytäryhtiöltä Union Iron Worksilta, missä köli laskettiin 25. maaliskuuta 1918. Alus laskettiin vesille 4. heinäkuuta kumminaan komentaja H. G. Leopoldin puoliso ja otettiin palvelukseen 1. maaliskuuta 1919 Mare Islandin laivastontelakalla Vallejossa Kaliforniassa ensimmäisenä päällikkönään komentaja Matthias E. Manly.
Palvelus

Koeajojen jälkeen alus lähti 5. kesäkuuta 1919 Newportista Rhode Islandilta USS Belknapin kanssa Azoreille. Ne saapuivat Ponta Delgadaan 11. kesäkuuta, mistä Williams jatkoi yksin Gibraltarille saadakseen tiedot Adrianmeren miinoituksista. Miinatiedot toimitettiin itäisen Välimeren laivasto-osaston komentajalle (engl. Commander, Naval Forces, Eastern Mediterranean). Alus vieraili Spalatossa Jugoslaviassa, Gallipolissa Dardanelleilla ja Triestessä Italiassa, jossa se liittyi alueella olleeseen Yhdysvaltain laivasto-osastoon valvomaan aluetta.
Palattuaan 1. elokuuta Spalaton ja Gibraltarin kautta New York Cityyn alus liitettiin Tyynenmeren laivastoon. Aluksen runkonumeroksi määrättiin 17. heinäkuuta 1920 DD-108. Se oli San Diegossa, kunnes alus poistettiin palveluksesta 7. kesäkuuta 1922 ja siirrettiin reserviin.
Syyskuussa 1939 Saksan hyökättyä Puolaan Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt julisti Yhdysvallat puolueettomaksi, jolloin laivasto aloitti puolueettomuuden valvonnan itärannikolla ja Meksikonlahdella. Laivasto sai luvan palauttaa 77 reserviin sijoitettua hävittäjää palvelukseen ja näistä yhtenä Williamsin, joka palautettiin 6. marraskuuta San Diegossa palvelukseen päällikkönään komentajakapteeni Louis N. Miller.
Mare Islandin laivastontelakalla tehdyn huollon jälkeen alus viipyi San Diegossa, kunnes se lähti 5. helmikuuta 1940 Panamaan. Alus läpäisi Panaman kanavan 16. helmikuuta oltuaan jonkin aikaa ankkurissa Balboassa, jossa sen miehistö miehitti partaat kunnianosoituksena Panaman kanava-alueen puolustusta tarkastamaan saapuneelle Rooseveltille. Alus saapui Key Westiin Floridaan 27. helmikuuta.
Alus osallistui puolueettomuuspartioinnin ohessa koulutuspurjehduksiin Atlantin laivaston hävittäjien mukana. Maaliskuussa alus oli sääasemana Bahamalla. Alus kuljetti 9. huhtikuuta Palmettoon Brittiläiseen Länsi-Intiaan meteorologeja ennen siirtymistään Guantanamonlahdelle Kuubaan. Palattuaan Key Westiin  alus lähti 2. kesäkuuta Floridasta ja se saapui New Yorkiin 4. kesäkuuta. Alus teki kaksi reserviläisten koulutuspurjehdusta kesän aikana. Alus oli Bostonin laivastontelakalla huollettavana  ennen lähtöään 18. syyskuuta Charlestownista Massachusettsista Kanadaan ja se saapui Halifaxiin Nova Scotiaan kaksi päivää myöhemmin.
Yhdysvaltain ja Britannian tekemän hävittäjiä tukikohdista -sopimuksen nojalla Yhdysvallat luovutti 50 hävittäjää saattuepalvelukseen. Suoraan Kanadan laivastolle aluksista luovutettiin kuusi yhtenä Williams, jolla tehtiin kanadalaismiehistön tutustumispurjehduksen 20. syyskuuta. Alus poistettiin 24. syyskuuta palveluksesta ja luovutettiin vielä samana päivänä Kanadan hallitukselle. Alus poistettiin Yhdysvaltain alusluettelosta 8. tammikuuta 1941.
Palvelus > HMCS St. Clair

Alus liitettiin Kanadan laivastoon 24. syyskuuta 1940 Halifaxissa, jossa se aloitti palveluksensa paikallissaattajana. Alus lähti Britteinsaarille saattueessa HX91 ja saapui Clydeen 11. joulukuuta. Muista Town-luokan aluksista poiketen aluksen huolto alkoi Clydessä eikä sitä siirretty Devonportin telakalle ennen kuin 12. tammikuuta. Aluksen muutostyöt saatiin päätökseen 17. maaliskuuta 1941.
Koulutuksen jälkeen alus saattoi alkumatkan saattuetta WS7, jonka jälkeen alus liittyi Läntisen reitin alueen (engl. Western Approaches) 4. saattajaryhmään. Saksan laivaston taistelulaivan Bismarckin ollessa merellä St. Clair määrättiin etsintätehtäviin. Se oli hävittäjäosaston kanssa merellä etsimässä Saksan laivaston aluksia, kun osasto joutui 27. toukokuuta ilmahyökkäykseen. Hävittäjä HMS Mashona upposi pommin osuttua. St. Clair ja HMS Tartar pelastivat uponneen aluksen eloonjääneet.
Toukokuussa 1941 alus palasi saattueessa OB328 Kanadaan. Alus saapui St. Johnin laivastoasemalle 7. kesäkuuta ja pian saavuttuaan se kolaroi satamaan ankkuroidun tankkeri Clamin kanssa. St. Clair siirrettiin korjattavaksi Halifaxiin ja korjauksia jatkettiin edelleen St. Johnissa 23. kesäkuuta - 10. marraskuuta 1941, minkä jälkeen alus aloitti saattuetehtävät läntisen saattajaosaston mukana. Alus pelasti norjalaisen tankkerin MV Nyholtin 23 eloonjäänyttä 27. tammikuuta 1942.
Alus oli Halifaxissa aina tammikuuhun 1944, jolloin se korvattiin uudella aluksella. Alus siirrettiin sukellusveneiden emälaivaksi Halifaxiin, jossa se palveli muun muassa sukellusveneiden maalina ja sukellusvenetorjuntamiehistöjen koulutuksessa. Elokuussa 1944 alus poistettiin palveluksesta ja siitä tehtiin Damage Control Schoolin koulutustila. Alus määritettiin loppuunkuluneeksi ja se myytiin romutettavaksi 5. maaliskuuta 1946.
Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat:
Dickson Carlile Wallace 24. syyskuuta 1940 - 5. huhtikuuta 1942
Gerald Ormsby Baugh 6. huhtikuuta 1942 - 26. joulukuuta 1943
William Darcy Boulton 27. joulukuuta 1943 - 7. maaliskuuta 1944
James Evelyn Burnett 8. maaliskuuta - 23. elokuuta 1944
Great Wall Motor

| Great Wall Motor Company Limited GWM |
| --- | --- |


Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Osake:  HKSE: 2333, SSE: 601633
Markkina-arvo:  $24 mrd. USD (5/2015)
ISIN:  CNE100000338
Perustettu:  30.8.1984
Toimitusjohtaja:  Fengying Wang
Puheenjohtaja:  Jianjun Wei Biao Chen (hallintoneuvoston pj)
Avainhenkilöt:  Fengzhen Li (CFO),
Kotipaikka:   2266 Chaoyang South Avenue, Baoding, HEB 071000, Kiina
Toimiala:  autoteollisuus
Tuotteet:  autot, autonosat ja tarvikkeet
Liikevaihto:   76,68 mrd. CNY (2014) 9,79 mrd. USD (2014)
Nettotulos:   1,31 mrd. USD (2014)
Henkilöstö:  71 575 (2014)
Kotisivu:  www.gwm-global.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Great Wall Motor (täydellisemmin Great Wall Motor Company Limited, lyh. GWM) on vuonna 1984 perustettu kiinalainen autoteollisuuskonserni. Se suunnittelee, kehittää, valmistaa ja myy kaupunkimaastureita (SUV), porrasperäisiä henkilöautoja (sedan), avolava-autoja (pick-up) sekä auton osia ja komponentteja. Näitä ovat esimerkiksi moottorit, kytkimet, akselistot ja ilmastointilaitteet. Yhtiön kotipaikka on Hebein maakunnan Baoding. Yhtiö kertoo olevansa Kiinan suurin kaupunkimaasturien ja pickuppien valmistajana. Vuonna 2015 Great Wall Motor raportoi myyneensä 852 693 autoa.
Yhtiömuodoltaan autokonserni on julkinen osakeyhtiö. Great Wall Motorin osake noteerataan sekä Shanghain että Hongkongin pörsseissä. Maailman suurimpien yritysten Forbes Global 2000 -listan vuoden 2015 vertailussa Great Wall Motor katsottiin useilla mittareilla arvioituna Kiinan 63. ja maailman 752. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi yhtiöksi.
Yhtiön automerkkejä ovat Great Wall ja Haval.
Joitain Great Wall Motorin automalleja on toisinaan syytetty eurooppalaisten ja japanilaisten plagioinnista. Esimerkiksi italialainen tuomioistuin on kielsi vuonna 2008 Great Wall Peri -automallin myynnin (Euroopan unionissa) Fiat Panda -automallin kopiona.
Great Wall Motor toi Eurooppaan Wey- ja Ora-merkkisiä autoja. Malleja olivat esimerkiksi Ora Funky Cat ja Wey Coffee 01, joille annettiin uudet nimet GWM Ora 03 ja GWM Wey 05. Suomessa niitä ei myyty. Vuonna 2023 Great Wall Motor sai koko Euroopassa myydyksi vain 6 300 autoa. Yhtiö sulki Euroopan-pääkonttorinsa kolmen vuoden jälkeen, mutta jatkaa autojen myyntiä.
Great Wall Voleex C30.
Haval H6 oli Kiinan myydyin katumaasturi tammikuussa 2016.
Haval H2 (2015).
Great Wall Wingle 5 -pickuppi (2015).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Great Wall Motor Wikimedia Commonsissa
Paikallinen sivusto (kiinaksi) (gwm.com.cn)
Showroom (yhtiön myynnissä olevat automallit) (englanniksi) (gwm-global.com)
Henrik Tawast

| Henrik Tawast> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1979 (ikä 45)  Suomi
Pesäpalloilija
Seura:  Jyväskylän Kiri
Tehtävä:  Pelaaja
Pelaajaura
Junioriseurat
:  Jyväskylän Kiri
Ammattilaisjoukkueet
:  Jyväskylän Kiri Haminan Palloilijat Hamina Pesis Juvan Pallo
Henrik Tawast (s. 1979) on suomalainen urheilija, joka pelasi pääsarjatasolla kahta lajia, pesäpalloa ja jääpalloa.
Pesäpallossa Tawast on Jyväskylän Kirin kasvatti. Tawast edusti myös Haminan Palloilijoita, Hamina Pesistä ja Juvan Palloa. Hänet tunnettiin pesäpallokentillä persoonallisista tuuletuksistaan, erityisesti baseball-syöksystä.
Jääpallon bandyliigassa Tawast edusti ainoastaan Jyväskylän Seudun Palloseuraa (JPS).
Hiekan peitossa

| Hiekan peitossa> Sous le sable |
| --- | --- |

Ohjaaja:  François Ozon
Käsikirjoittaja:  François Ozon Marina de Van Emmanuèle Bernheim Marcia Romano
Tuottaja:  Olivier Delbosc Marc Missonnier
Säveltäjä:  Philippe Rombi
Kuvaaja:  Jeanne Lapoirie Antoine Héberlé
Leikkaaja:  Laurence Bawedin
Pukusuunnittelija:  Pascaline Chavanne
Pääosat:   Charlotte Rampling  Bruno Cremer 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Fidélité Productions Haut et Court Arte France Cinéma Eurospace
Ensi-ilta:  2000
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hiekan peitossa (Sous le sable) on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut François Ozonin ohjaama elokuva, jonka pääosia esittävät Charlotte Rampling ja Bruno Cremer.
Juoni

Marie opettaa englanninkielistä kirjallisuutta pariisilaisessa yliopistossa ja on ollut 25 vuotta onnellisesti naimisissa Jeanin kanssa. Kesälomalla Etelä-Ranskassa Jean yhtäkkiä katoaa uidessaan, eikä häntä löydetä. Marie jatkaa elämäänsä Pariisissa ikään kuin mies olisi yhä elossa ja läsnä, mutta hänen mielenterveytensä alkaa järkkyä.
Heinz Field

| Heinz Field |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Rakennustyöt aloitettu:  16. kesäkuuta, 1999
Avattu:  2001
Remontoitu:  2007
Laajennettu:  2015
Kustannukset:  281 miljoonaa dollaria
Käyttäjät
 Pittsburgh Steelers (NFL) (2001–)   Pittsburgh Panthers (NCAA) (2001–) 
Katsojakapasiteetti
 68 400 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Heinz Field on stadion, joka sijaitsee Pittsburghissa Yhdysvaltain Pennsylvaniassa. Stadion avattiin vuonna 2001. Stadionin pääkäyttäjät ovat Pittsburgh Steelers (NFL) ja Pittsburgh Panthers (NCAA). Stadion on isännöinyt myös NHL Winter Classic -ottelua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinz Field Wikimedia Commonsissa
Heinz Brücher

| Heinz Brücher |
| --- | --- |
 Heinz Brücher
Henkilötiedot
Kuollut: 1991 (75–76 vuotta)
Kansalaisuus:  Saksa
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tübingenin yliopisto
Tutkimusalue:  kasvitiede
Heinz Brücher (14. tammikuuta 1915 – 17. joulukuuta 1991) oli SS Ahnenerbe -yksikön rotututkija, joka oli väitellyt vuonna 1938 Tübingenin yliopistosta kasvitieteestä ja toimi sodankin aikana kasvitutkimuksessa.
Hänen merkittävin tekonsa oli ottaa natsi-Saksan haltuun kesäkuussa 1943 neuvostoliittolaisen kasvitutkija Nikolai Vavilovin tieteellistä tutkimusaineistoa miehitetyltä Neuvostoliiton alueelta. Sodan lopulla hänen "hyvä tekonsa" oli kieltäytyä käskystä tuhota 18 Saksan itäosissa olevaa tutkimuslaitosta, joita ei olisi haluttu jättää Neuvostoliiton haltuun.
Vuonna 1948 hän muutti Argentiinaan, jossa jatkoi kasvitieteellistä tutkimusta Universidad Nacional de Tucumánissa. Sittemmin hän asui myös Venezuelassa ja Paraguayssa, josta hän palasi Argentiinaan.
Brücher kirjoitti useita teoksia viljan historiallisesta kehityksestä sekä trooppisten kasvien alkuperästä.
Brücherin nimeämien kasvien tieteellisissä nimissä käytetään sen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä Brücher.
Hänen kotiinsa murtautuneet varkaat surmasivat hänet.
Aiheesta muualla

Thornstrom, Carl-Gustaf & Hossfeld, Uwe: Instant appropriation-Heinz Brücher and the SS botanical collecting commando to Russia 1943 Plant Genetic Resources Newsletter.  Issue No. 12. Viitattu 6.10.2020. (englanniksi)
The great seed blitzkrieg NewScientist.  5.1.2008. Viitattu 6.10.2020. (englanniksi)
Brücher, Heinz (1915-1991) Jstor Global Plants. Viitattu 6.10.2020. (englanniksi)
Hirawanu Tapu

| Hirawanu Tapu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 1824
Kuollut: toukokuu 1900 Manukau
Puoliso:  Rohana (myös nimellä Tini Waihe)
Hirawanu Tapu (n. 1824 – toukokuu 1900) oli moriori. Vaikkakin Tommy Solomon oli viimeinen kuollut puhdasverinen moriori, Hirawanu Tapun katsotaan olleen viimeinen kulttuurillinen moriori. Vaikka hän ei ollutkaan päällikkö, moriorit pitivät häntä eräänlaisena johtohahmona. Hän keräsi talteen morioreiden perinteitä ja kieltä. Hirawanu Tapu on tallentanut arviolta 90 % olemassa olevista moriorin kielen tiedoista.
Elämäkerta

Tapun varhaisesta elämästä tiedetään vain vähän. Hän syntyi vuoden 1824 tienoilla ja hänen äitinsä nimi oli joko Runanga tai Hirimaru. Hänen isäänsä ei tiedetä. Hänellä oli yksi varmistettu velipuoli, Wi Tipene Matahuri. Tapu kuului morioreiden Owenga-heimoon. Hän asui Te Awapatiki -nimisessä moriori kylässä, kun Te Ati Awa -maoriheimo hyökkäsi saarelle vuonna 1835. Hirawanu Tapu otettiin orjaksi ja hän kuului Kaingaroalaiselle päällikkö Wiremu Kingi Meremerelle. 1859 hänellä oli suhde moriorinaiseen nimeltä Rohana, mutta naisen omistaja yritti estää suhteen viemällä hänet Waitangiin. Tämä ilmeisesti epäonnistui, sillä pari eli yhdessä vuodesta 1861 lähtien. Tapu sai vapauden hänen omistajansa kuoltua vuonna 1860 ja muutti takaisin synnyinseuduilleen Chathamsaaren kaakkoiskolkkaan. Siellä hänestä tuli paikallisen päällikkö Torea Takerehen neuvonantaja. Näihin aikoihin hän oli oppinut kirjoittamaan ja puhumaan maoria, mutta morioria hän osasi vain puhua. Hän osasi myös hieman englantia. Vuonna 1862 pidetyssä morioreiden suurkokouksessa hänet valittiin tapahtumien kirjuriksi tallentamaan morioreiden perinteitä ja sukutietoja. Hänestä tuli morioreiden kulttuurin asiantuntija, jonka luokse usein ohjattiin ulkopuoliset morioreista kiinnostuneet tutkijat. 1860-luvun puolivälissä hän sai töitä saaren satamasta tullivirkailijana kirjoitustaitonsa ansiosta.
1868 hän muutti owengaheimolle varatulle 2 000 eekkerin alueelle Manukauun. Maat antoi morioreille virallisesti vuonna 1870 alkuperäisväestön maa-asioita hoitava oikeus. Hirawanu Tapu toimi maa-asioissa morioreiden puolestapuhujana. Oikeudenkäynnin lopputuloksena 97,3 % maasta annettiin maoreille, ja morioreille jäi vain 2,7 % eli noin 4 100 eekkeriä. Vuodesta 1868 hän oli myös auttanut Alexander Shandia keräämään morioreiden perimätietoa ja kielen sanastoa. Kerätty aineisto julkaistiin lehdessä Journal of the Polynesian Society 1890-luvulla ja kirjana The Moriori people of the Chatham Islands: their history and traditions vuonna 1911. 1890-luvulla hän kärsi useaan otteeseen influenssasta ja tuberkuloosista ja kuoli lopulta vuoden 1900 toukokuussa noin 76-vuotiaana. Hänen kuollessaan vain 12 puhdasveristä morioria oli enää hengissä, mutta kellään heistä ei ollut samankaltaista morioreiden kulttuurin tietämystä ja sen katsotaankin kuolleen hänen mukanaan.
Spreuerhofstraße

Spreuerhofstraße.
Spreuerhofstraße on maailman kapein katu. Se sijaitsee Saksassa Reutlingenin kaupungissa. Kadun leveys vaihtelee 31 ja 50 senttimetrin välillä. Pituutta Spreuerhofstraßessa on noin 50 metriä.
Katu muodostui vuonna 1727, kun kaupunkia rakennettiin uudelleen sen edellisenä vuonna tuhonneen tulipalon jäljiltä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spreuerhofstraße Wikimedia Commonsissa
Hiratsuka

| Hiratsuka (平塚市) |
| --- | --- |
 Hiratsukan tanabata-festivaali vuonna 2008
 lippu:  Symboli
 Hiratsukan sijainti Kanagawan prefektuurissa
 Hiratsuka
 Koordinaatit: 35°20′07.9″N, 139°20′58″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Prefektuuri:  Kanagawa
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  67,88 km²
Väkiluku (2017):  257 894
 – Väestötiheys:  3 799,3 as./km²
Symbolit:  
 – Kukka:  Neilikka
 – Puu:  Kamferipuu
 – Lintu:  Valkoinen haikara (shirasagi)
Aikavyöhyke:  UTC+9
 
 www.city.hiratsuka.kanagawa.jp 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hiratsuka (jap. 平塚市, Hiratsuka-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saaren keskiosassa Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren Sagaminlahden rannalla prefektuurin pääkaupungin Jokohaman lounaispuolella. Kaupungissa on 257 894 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 67,88 neliökilometriä. Hiratsuka on nimitetty yhdeksi Japanin erityiskaupungeista.
Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Hiratsuka kehittyi Tōkaidō-tien varren postiasemana (shukuba). Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1932, neljäntenä Kanagawan prefektuurissa. Noin 70 prosenttia kaupungista paloi toisen maailmansodan pommituksissa. Se laajeni nykyiseen kokoonsa 1950-luvun puolivälissä, kun siihen liitettiin useita ympäristön kuntia. Kaupunki tunnetaan esimerkiksi heinäkuisesta tanabata-festivaalistaan. Hiratsukaa palvelee JR Higashi-Nihonin Tōkaidō-päälinja. Tōkaidō Shinkansen kulkee Hiratsukan läpi, mutta sillä ei ole kaupungissa asemaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hiratsuka Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Hertha Sponer

| Hertha Sponer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. syyskuuta 1895 Neisse, Sleesia, Saksan keisarikunta
Kuollut: 27. helmikuuta 1968 (72 vuotta) Ilten, Ala-Saksi, Saksan liittotasavalta
Kansalaisuus:   Saksalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tübingenin yliopisto Göttingenin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Peter Debye
Instituutti:  Göttingenin yliopisto Duken yliopisto
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  Molekyylispektroskopia Birge–Sponer-menetelmä
Hertha Sponer (1. syyskuuta 1895 – 27. helmikuuta 1968) oli saksalainen fyysikko, joka tutki erityisesti kvanttimekaniikkaa ja molekyylifysiikkaa. Sponer tunnetaan dissosiaatioenergian laskemiseen käytetystä Birge–Sponer-menetelmästä, jonka hän kehitti yhdessä Raymond Thayer Birgen kanssa. Hän oli ensimmäisiä saksalaisia naispuolisia tohtoriksi väitelleitä ja yliopiston dosentteja. Aviomiehensä James Franckin juutalaisuuden vuoksi Sponer menetti mahdollisuutensa työskennellä natsi-Saksassa, ja hän siirtyi ensin Osloon ja sittemmin Yhdysvaltoihin, mutta toisen maailmansodan jälkeen hän saattoi palata Länsi-Saksan Göttingeniin. Hänen mukaansa on nimetty nuorille naisfyysikoille myönnettävä Hertha Sponer -palkinto.