stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mihail Šolohov
Suomennetut teokset

Aron raivaajat (Поднятая целина 1932), suom. Elias Siippainen, Kirjailijain kustannusliike 1938
Raivattu uutismaa, suom. Leo Helo, Leningrad: Kirja 1934
Aron raivaajat 1–2, suom. Juhani Konkka, Helsinki: Kansankulttuuri 1959
Hiljaa virtaa Don 1–3 (Тихий Дон, 1928–1940, tekijän korjaaman vuonna 1953 ilmestyneen painoksen mukaan suom. Juhani Konkka, WSOY 1956,
Hiljainen Don 1–4b; suom. Elias Siippainen, Helsinki: Smia 1944-1945 Lokakuu-sarja
Ihmiskohtalo (Судьба человека, 1956–1957), suom. Leo Holm, Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike 1957
elokuvapainos: Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike 1960
Antero Tiusasen uud. painos yhteisniteenä, jossa myös He taistelivat synnyinmaansa puolesta, Moskova: Raduga 1984.
He taistelivat synnyinmaansa puolesta (Они сражались за Родину, 1942) suomennos: Ulla-Liisa Heino & Juhani Konkka, Helsinki : Kansankulttuuri 1976 ISBN 951-615-117-5
He taistelivat isänmaansa puolesta, suom. M. Jääskeläinen, Helsinki : Kansankulttuuri 1945
Kertomuksia , suom. Juhani Konkka, Helsinki: Kirjayhtymä 1962
Lasuurinsininen aro
Syntymämerkki
Paimen
Tarhavahti
Väärä polku
Kahden miehen vaimo
Varsa
Toukansyömä
Vierasta verta
Sama kieli
Eräs ihmiskohtalo
Eräs ihmiskohtalo, Lukukirja suomenkielisin selityksin ja sanastoin. Moskova: Russki Jazyk 1982
Sotilasystävyys, kertomus, (Soldatskaja družba), suom. Paavo Alatalo, Petroskoi : Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike 1954 (15 s.)
Tärkein henkilö, näytelmä, suomentanut L. Grönlund, Leningrad: Kirja 1935
Vihaamisen taito (Наука ненависти), suom. Leo Helo, Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike 1944 (35 s.)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mihail Šolohov Wikimedia Commonsissa
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Yrjö Soini

Yrjö Soini vuonna 1966.
Yrjö Vilho Soini (17. heinäkuuta 1896 Hattula – 6. helmikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja liike- ja kulttuurielämän vaikuttaja. Hänet tunnettiin kirjailijana nimimerkillään Agapetus.
Henkilöhistoria

Soinin vanhemmat olivat kirjailija, sanomalehtimies ja pankinjohtaja Wilho Soini ja Sigrid Ida Helena af Enehjelm.  Myös hänen sisarensa Elsa Soini oli kirjailija. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1920 oli Aino Irene Viljakainen ja toinen vuodesta 1943 Kaino Annikki Viktoria Kouhi.
Tultuaan ylioppilaaksi 1914 Soini teki useita opintomatkoja eri puolelle Eurooppaa. Hän työskenteli Uuden Suomen toimittajana ja toimitussihteerinä 1919–1923, Suomen varakonsulina Prahassa 1923−1926 ja samaan aikaan Aitan päätoimittajana. Sanomalehtiopin opettaja Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa hän oli 1927−1943 ja Otavan kirjallisen osaston virkailija 1931–1933. Soinilla oli lukuisia luottamustehtäviä kulttuuri- ja liike-elämän piirissä. Suomen Matkailijayhdistyksen (myöhemmin Suomen Matkailuliitto) toimitusjohtaja hän oli 1939–1953 ja Suomen Kirjailijaliiton puheenjohtaja kahdesti, 1933−1942 ja 1945−1958.
Poliittisilta mielipiteiltään Soini oli oikeistolainen, ja hän kuului muun muassa Kokoomuksen puoluevaltuustoon. 1960-luvun lopulla hän arvosteli näkyvästi ja voimakkaasti vasemmistohenkistä opiskelijaradikalismia.
Kirjat sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä

Soini kirjoitti omalla nimellään poliittisesti kantaa ottavia teoksia, jotka herättivät ilmestyessään vilkasta keskustelua. Huomiota sai erityisesti vuonna 1956 ilmestynyt, sotasyyllisyysoikeudenkäyntiä yksityiskohtaisesti käsittelevä Kuin Pietari hiilivalkealla. Soinin mukaan sotasyyllisyysprosessia puuhasivat innokkaimmin vallankaappausta valmistelleet suomalaiset kommunistit, joille Moskova antoi vastahakoisesti vain vähäistä sivustatukea. Tämä vastasi myös poliittisen oikeiston ja SDP:n ”tannerilaisen” siiven näkemyksiä, joiden mukaan prosessi tähtäsi ensisijaisesti SDP:n ja erityisesti puolueen vahvan miehen Väinö Tannerin kukistamiseen. Myöhempien historiantutkijoiden, muun muassa Jukka Tarkan mukaan Neuvostoliitto oli sotasyyllisyysprosessissa kuitenkin huomattavasti aktiivisempi kuin Soini esitti, eikä Suomen Kommunistisella Puolueella ollut niin itsenäistä asemaa, että se olisi voinut esiintyä asiassa oma-aloitteisesti. Myös Max Jakobsonin mukaan sotasyyllisyysoikeudenkäynti oli luonteeltaan ”poliittinen sotakorvaus” Neuvostoliitolle. Suurelta osin Soinin linjoille tulivat kuitenkin Lasse Lehtinen ja Hannu Rautkallio vuonna 2005 julkaisemassaan teoksessa Kansakunnan sijaiskärsijät. Soinin, Lehtisen ja Rautkallion mukaan Neuvostoliiton korkein johto ei koskaan antanut virallista määräystä sotasyyllisyysprosessin käynnistämisestä.
Kuin Pietari hiilivalkealla ilmestyi aivan vuoden 1956 presidentinvaalin alla. Kirjan on arveltu olleen suunnattu presidentiksi pyrkinyttä Urho Kekkosta vastaan, joskin oikeusministerinä sotasyyllisyysoikeudenkäynnin aikaan toiminut Kekkonen mainitaan lähes 400-sivuisessa teoksessa vain muutaman kerran. Kommunistien mielestä kirjan päätarkoitus oli puhdistaa Väinö Tannerin maine, jotta hänestä voisi tulla ”musta hevonen” presidentinvaaliin, mistä oli huhuttu muutenkin. Kirja ja sen oletetut tarkoitusperät tuomittiin myös Neuvostoliiton Pravda-lehdessä. Presidentti J. K. Paasikivikin oli närkästynyt kirjasta, joka hänen mielestään antoi väärän kuvan tapahtumista. Sotasyyllisyysprosessin aikana pääministerinä toiminutta Paasikiveä ei syytetä kirjassa suoraan, mutta myöhemmissä puhetilaisuuksissa Soini arvosteli myös häntä. Paasikivi julkaisi vielä samana vuonna puhekokoelman Paasikiven linja 1 saadakseen tilaisuuden vastata Soinin väitteisiin.
Kuin Pietari hiilivalkealla -teoksesta ei otettu uusia painoksia enää vuoden 1958 yöpakkaskriisin jälkeen. Vuonna 1968 Soini julkaisi kuitenkin teoksen Toinen näytös – entä kolmas?, jossa hän vaati sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä langetettujen tuomioiden kumoamista ja tuomittujen kunnian virallista palauttamista.
Muu kirjallinen tuotanto

Soini kirjoitti viihteellisiä romaaneja ja näytelmiä, joista osa on filmattu. Näytelmistä on tullut kesäteattereiden vakio-ohjelmistoa. Agapetuksen nimellä kirjoitetut teokset kuvaavat 1900-luvun alkupuolen kaupunkielämää humoristiseen sävyyn. Soini kirjoitti myös pakinoita.
Teokset > Näytelmät

Olenko minä tullut haaremiin, 1927, (elokuva 1932, ohjaus Waldemar Wohlström; tunnetumpi versio, ohjaus T. J. Särkkä 1938)
Syntipukki, 1930 (elokuva 1935, ohjaus Erkki Karu, toinen elokuvaversio vuodelta 1957, ohjaus Matti Kassila)
Kirjakaupassa, 1931
Onnellinen Sakari, 1932 (elokuvana Takki ja liivit pois! 1939, ohjaus Jorma Nortimo)
Kaikenlaisia vieraita, 1934 (elokuva 1936)
Viisi vekkulia, 1951 (elokuva 1956)
Kas niin Mimmi, 1956
Teokset > Romaanit

Setä ja serkunpoika, 1922
Viimeinen lautta, tukkilaiskertomus, 1923
Muuan sulhasmies, 1925 (2. painos 1949) (elokuva 1956)
Aatamin puvussa ja vähän Eevankin, 1928 (elokuva 1931, 1940, 1959 ja 1971)
Rovastin häämatkat, 1929 (elokuva 1931, ohjaus: Jaakko Korhonen)
Ei mitään selityksiä, 1931
Totinen torvensoittaja, 1933 (elokuva 1941)
Jaarlin sisar, 1934 (kirjoitettu nimellä Yrjö Soini, historiallinen romaani)
Kukkatarhassa, 1934
Asessorin naishuolet, 1935 (elokuva 1937 ja 1958)
Hilman päivät, 1936 (elokuvana Hilmanpäivät 1954)
Pitäjänvaras, 1937
Tulkaa meille, 1946
Elämän valhe, 1955
Musta kissa, 1957
Kaikkien pappien täti, 1962
Se oli ihana yö, 1963
Vanha frakki, 1967
Teokset > Muut teokset

Akkojen kauhuna eli tuumailuja tuulilasin takaa, 1931
Helsingin poika, 1950 (valtioneuvos J. A. Ehrenströmin elämäkerta)
Kuin Pietari hiilivalkealla: Sotasyyllisyysasian vaiheet 1944−1949, 1956
Kuulovartiossa, 1960
Vieraanvaraisuus ammattina: Kulttuurihistoriallinen katsaus Suomen majoitus- ja ravitsemuselinkeinon kehitykseen I−II, 1963
Kalkki-Petteri, 1965 (vuorineuvos Petter Forsströmin elämäkerta)
Toinen näytös – entä kolmas? Sotasyyllisyysasian myöhemmät vaiheet, 1968
Haikon kartano vuosisatojen saatossa 1362−1966, 1974
Aiheesta muualla

Agapetus Elonetissä.
Agapetus Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Soini, Yrjö hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Knut Solin

Knut Isak Solin
Knut Isak Solin (9. kesäkuuta 1889 Valkeakoski – 14. tammikuuta 1950) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat insinööri Jakob Isak Solin ja Alma Naema Braxen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Hedvig Dina Anna Brandstätterin kanssa.
Opinnot ja opetustoimi

Solin kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen suomalaisessa yhteiskoulusta vuonna 1907 ja kirjoittautui Hämäläiseen-osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1907–1912 Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla. Diplomi-insinööritutkinnon hän suoritti vuonna 1912. Solin teki opintomatkan Saksaan vuonna 1919, jossa hän tutustui kone-, sähkö- ja asetehtaisiin. Lisäksi hän oli vuonna 1923 Ruotsissa seuraamassa lumiaurauskokeita. Hän teki myös vuonna 1924 opintomatkan Englantiin, Ranskaan, Hollantiin, Tanskaan ja Ruotsiin, joissa hän tutustui lentokone-, ase- ynnä muihin tehtaisiin, laivatelakkoihin, joukko-osastoihin ja armeijan eri laitoksiin. Vuonna 1927 hän oli opintomatkalla Ruotsissa, jossa hän tutustui lentokonetehtaisiin ja vuonna 1929 hän teki opintomatkat Ruotsiin, Tanskaan, Saksaan ja Belgiaan, joissa hän tutustui tupakka- ja konetehtaisiin.
Solin toimi Linnoitustaidon opettaja Viipurin (Markkovillan) upseerikokelaskusseilla vuosina 1918–1919 ja Kadettikoulussa vuosina 1920–1924 sekä suojeluskuntapäällystön kursseilla vuonna 1923.
Jääkärikausi

Enne jääkärikoulutukseen hakeutumistaan hän työskenteli vuosina 1912–1913 Jämsänkosken paperitehtaiden uutisrakennustöiden johtajana ja vuosina 1913–1915 konstruktöörinä C. G. Hauhold jr G. m. h. H:n konetehtailla Chemnitzissä Saksassa. Solin liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 2. maaliskuuta 1915, kuului 1. komppaniaan ja myöhemmin 27. Jääkäripataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetylle sotakoulun A-kurssille sekä Hamburgissa samana vuonna järjestetylle 9. Täydennyspioneeripataljoonan reserviupseerikursseille ja suoritti reserviupseeritutkinnon 3. marraskuuta 1917.
Suomen sisällissota

Solin saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan ensin päälliköksi 12. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 19. maaliskuuta 1918 komentajaksi 3. jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonaan. Sisällissodan taisteluihin hän osallistui pataljoonan komentajana Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Solin siirrettiin sisällissodan jälkeen 15. kesäkuuta 1918 alkaen päälliköksi Sota-asiaintoimituskunnan toimisto Y 4:ään. Hänet nimitettiin 2. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonan komentajaksi, josta tehtävästä hän siirtyi 1. toukokuuta 1919 Sotaministeriön taisteluvälineosaston toimisto T 4:n päälliköksi, ja nimitettiin joulukuussa vuonna 1919 taisteluvälineosaston apulaispäälliköksi. Myöhemmin hänet nimitettiin 23. marraskuuta 1920 alkaen insinööriosaston (myöhemmin puolustusministeriön teknillinen osasto) päälliköksi. Solin erosi armeijasta 25. toukokuuta 1928 ja siirtyi Pietarsaareen  Strengbergin tupakkatehtaan palvelukseen teknilliseksi johtajaksi. Vuonna 1935 hän siirtyi toimitusjohtajaksi Industria oy:n palvelukseen Helsinkiin ja toimi tehtävässä vuoteen 1939 saakka.
Talvi- ja jatkosota

Solin osallistui talvisotaan Sotavarusneuvoston ja kenraalimajuri Waldenin käytössä ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin sotatarviketeollisuuden palvelukseen, missä hän toimikin koko sodan ajan. Sotien jälkeen hän siirtyi Industria Oy:n johtajaksi ja johtokunnan jäseneksi palvellen yritystä vuoteen 1950 saakka. Hänet haudattiin Jämsään.
Luottamustoimet

Solin toimi Valtion telakan ja konepajain johtokunnan jäsenenä vuosina 1921–1927 ja Valtion patruunatehtaan johtokunnan jäsenenä vuosina 1923–1927 sekä oli Valtion kivääritehtaan johtokunnan jäsenenä vuosina 1925–1927. Lisäksi hän toimi Valtion lentokonetehtaan johtokunnan jäsenenä vuosina 1928–1929 ja oli Valtion rakennusten kunnossapitoehdotusta suunnitelleen komitean jäsenenä vuosina 1922–1923 sekä toimi sulfiittispriin valmistusmahdollisuuksia selvitelleen neuvottelukunnan jäsenenä vuosina 1925–1926. Hän toimi valtion ja Helsingin kaupungin välisen aluevaihtokomitean jäsenenä vuosina 1926–1928 ja valtion ja Viipurin kaupungin välisen aluevaihtokomitean jäsenenä vuonna 1929. Puolustusministeriön rakennusasiaintuntijalautakunnan sihteerinä hän toimi vuosina 1926–1928 ja Suomen standardisoimislautakunnan varapuheenjohtajana vuosina 1924–1930, Suomen ilmailuklubin puheenjohtajana hän taasen toimi vuosina 1926–1930 sekä toimi Suomen teknillisen museoyhdistyksen varapuheenjohtajana vuosina 1926–1934 sekä oli Pietarsaaren ilmapuolustusyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1928–1935. Suomen ilmapuolustusliiton johtokunnan varajäsenenä hän toimi vuodesta 1928 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 1. maaliskuuta 1916  Vizefeldwebel 12. heinäkuuta 1917  Oberzugführer 6. joulukuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 30. toukokuuta 1918  Everstiluutnantti 6. toukokuuta 1921  Eversti 6. joulukuuta 1926 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki |
Jääkäripataljoonan päällystöä Libaussa syksyllä 1917. Alin rivi': Oberzugf. Hugo Österman, zugf. Eric Schauman, oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, zugf. Paul Ljungberg, oberzugf. Karl Mandelin, zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Valter Sivén, yliluutnantti Stahel, Luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: oberzugf. Lauri Malmberg, oberzugf. Maximilian Savonius, oberzugf. Erik Heinrichs, oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, hauptzugf. Erik Jernström, zugf. Torsten Lesch, oberzugf. Lennart Oesch, zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, zugf. Birger Homén, zugf. Gustaf Taucher.
Heinäkuun monarkia

Heinäkuun monarkia (ransk. Monarchie de Juillet; virallisesti Ranskan kuningaskunta, ransk. Royuame de France) on nimitys Ranskan historiassa vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksen ja vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen väliselle aikakaudelle, jolloin maan kuninkaana toimi Orléans-sukuinen Ludvig Filip. Ludvig Filipin kuninkuuden katsottiin nojaavan erityisesti varakkaan porvariston tukeen. Parlamentilla oli merkittävämpi asema ja äänioikeus oli laajempi kuin edeltävänä Bourbon-restauraation aikana.
Ajan merkittäviä poliittisia johtajia olivat muun muassa kuningasta tukenut François Guizot ja kuninkaan vallan rajoittamista kannattanut Adolphe Thiers. Varsinkin 1830-luku oli poliittisesti levotonta, ja heinäkuun monarkiaa uhkasivat sekä Bourbonien valtaanpaluuta kannattaneet legitimistit että tasavaltalaiset.
Heinäkuun monarkia alkoi mittavan kansansuosiosion tukemana. Hallinto ei kuitenkaan pystynyt vastaamaan siihen kohdistuneisiin odotuksiin. Moni hallitus kulki kriisistä toiseen, eikä aikaa pitkäjännitteiselle työlle löytynyt. Uudistaminen unohdettiin ja keskittytiin ylläpitämään poliittista vakautta. Samaan aikaan Ranska kävi läpi mittavaa poliittista, taloudellista ja demografista muutosta. Heinäkuun monarkiaa seurasi vuoden 1848 vallankumouksen myötä Ranskan toinen tasavalta.
Historia > Tyytymättömyys herää

Jo vuonna 1831 nousivat Lyonissa työläiset kapinaan ja kapina kukistettiin helposti. Vuoden 1834 keväällä oli Lyonissa ja Pariisissa uusia työläislevottomuuksia. Pariisissa työläiskaupunginosissa alettiin rakentaa jo barrikadeja ja tarttua aseisiin. Hallitus vastasi kapinointiin armottomasti. Kun Rue Transnonain -kadun talosta numero 32 ammuttiin kohti hallituksen joukkoja, armeija hyökkäsi taloon ja surmasi sen kaikki asukkaat. Tämän jälkeen työväestö oli pitkään osoittamatta mieltään.
Hallitus oli ymmärtänyt alkuhuuman jälkeen, että sen valta on turvattu ainoastaan, jos maassa pysyy sisäinen rauha. Perierin kuoltua kuningas nimitti uuden hallituksen, jonka opetusministeriksi tuli François Guizot ja sisäministeriksi Adolphe Thiers. Se sääti lain, jonka mukaan painovapautta rajoitettiin erittäin paljon, viranomaisilla oli oikeus väkivalloin hajottaa kansankokouksia ja yhdistysvapautta rajoitettiin merkittävästi. Tästä lähtien yhdistysten ja seurojen perustaminen vaati luvan. Thiers osoitti, että hän pystyy tarvittaessa koviin otteisiin, juuri hän määräsi Rue Transnonain katu 32:n asukkaat ammuttaviksi.
Kuninkaan aluksi nauttima suuri henkilökohtainen suosio alkoi huveta. Hän yritti vähitellen saada itselleen enemmän valtaa kuin vuoden 1830 perustuslaki salli ja hallituskriisin sattuessa hän pyrki hallitsemaan ilman pääministeriä mahdollisimman pitkään. Hallituksia tuli ja meni; vuosien 1830–1848 välisenä aikana niitä oli 13 kappaletta. Ministereikseen hän alkoi entistä enemmän nimittää miehiä, joiden pätevyysvaatimuksena oli kuninkaan miellyttäminen.
Ludvig Filip I vaati usein valtiolta lisämäärärahoja lapsilleen. Tämä suututti hänen kannattajansakin ja kuningasta alettiin pitää ahneena saiturina, joka haluaa vain kasvattaa omaisuuttaan ja turvata viidelle pojalleen ja kolmelle tyttärelleen elämän rikkaudessa. Vaikka hän esiintyi liberaalina porvarina, huomattiin, että hän muuttuu toimissaan entistä konservatiivisemmaksi.
Hallituksen vastustajat saivat paljon iloa vuosina 1831–1835 ilmestyneestä Le Caricature -lehdestä ja erityisesti Honoré Daumierin piirroksista. Lehti ilmestyi viikoittain ja sen pilapiirrokset eivät antaneet armoa hallitukselle. Välillä ministerit olivat pyykkäreitä, jotka pesivät verta Ranskan lipusta, välillä käsiteltäviksi tulivat liikemiehet, sotilaat ja tuomarit. Erityiskäsittelyn sai kuningas: ensiksi hän oli ahne Gargantua, joka söi Ranskan tyhjäksi ja seuraavaksi hänen päänsä muuttui päärynäksi. Piirrostensa vuoksi Daumier joutui vankilaan, ja Le Caricature lakkautettiin viranomaispäätöksellä vuonna 1835.
Historia > Uusi vallankumous

Uusi vallankumous lähti liikkeelle pikkuasiasta. Opiskelijat olivat pyytäneet vuoden 1847 lopussa lupaa reformijuhlaa varten ja viranomaiset olivat myöntyneet. Yllättäen, päivää ennen juhlaa, 21. helmikuuta 1848, lupa peruttiin.
Seuraavana päivänä 22. helmikuuta alkoi kansaa kerääntyä Pariisin kaduille laulaen ”Marseljeesia” ja lausuen pilkkarunoja johtavista poliitikoista. Sotilaat pysyivät rauhallisina eivätkä uhanneet mielenosoittajia.
Vielä tässä vaiheessa hallitus pysyi rauhallisena sillä se uskoi, että mitään suurempaa ei tule tapahtumaan. Myös sosialistit olivat rauhallisia eivätkä uskoneet vallankumoukseen. Jostain ammuttiin kuitenkin helmikuun 23. päivänä laukauksia kohti mielenosoittajia. Pariisiin lähetetty kansalliskaarti kieltäytyi ampumasta mielenosoittajia ja mielenosoittajat huomasivat armeijan olevan heikkouden tilassa. Ludvig Filip yritti säilyttää valtansa uhraamalla epäsuositun pääministerinsä Guizotin, mutta vallankumoukselliset eivät tyytyneet siihen. Helmikuun 24.päivänä komentaja määräsi sotilaidensa lopettavan vallankumouksellisten ampumisen. Kuningas luopui vallasta ja väliaikainen hallitus julisti Ranskan tasavallaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinäkuun monarkia Wikimedia Commonsissa
Ludvig XVIII kruunajaisasussaan.
Vapaus johtaa kansaa (1830), Eugène Delacroix’n heinäkuun vallankumousta kuvaava maalaus.
Tyytymättömyys hallintoa kohtaan heräsi varhain. Vuonna 1831 julkaistiin pilapiirros, jossa kuninkaan pää muuttuu päärynäksi. Tekijä Honoré Daumier, joka sovelsi Charles Philiponin ideaa, joutui vankilaan.
Nicolas Koechlin kuului Ranskan rautateiden uranuurtajiin. Hän perusti vuonna 1837 rautatieyhtiön Mulhouse-Thann-linjan rakentamiseksi.
Edustajainhuoneen kokous heinäkuun monarkian aikana.
Napoleonin maallisten jäännösten siirtäminen kotimaahan 15. lokakuuta 1840. Eugène Isabeyn maalaus.
Kuningas Ludvig Filip ilmoittaa luopuvansa kruunusta 24. helmikuuta 1848.
Ranskan joukot valtasivat Algeriassa Constantinen vuonna 1837.
Le Siècle -sanomalehden etusivu 23. kesäkuuta 1836. Lehti kannatti perustuslaillista monarkiaa.
Solunsalpaajat

Solunsalpaajat eli sytostaatit ovat lääkkeitä, jotka häiritsevät ja hidastavat runsaasti jakautuvien solujen toimintoja. Arkikielessä puhutaan myös ”solumyrkyistä”.  Ne häiritsevät solunjakautumista. Varsinkin nopeasti jakautuvat solut kärsivät salpaajista suhteellisesti enemmän kuin lepotilassa olevat jakautumattomat solut. Solunsalpaajia annetaan kolmannekselle syöpäpotilaista. Solujen jakautumista hillitsevän ominaisuutensa vuoksi joitakin niistä voidaan antaa myös vaikeasta psoriasiksesta kärsiville sekä vaikeista tulehduksellisista reumasairauksista kärsiville.
Solunsalpaajahoitoa kutsutaan kemoterapiaksi.