Aimo Tukiainen
Elämänvaiheet ja kuvanveistäjän ura > Monumentaalikuvanveistäjäksi

Tukiaisen ensimmäinen julkinen teos oli Karkkilaan pystytetty graniittinen vuoden 1918 sodassa kaatuneiden punaisten muistomerkki, joka paljastettiin vuonna 1948. Tukiaisen varhaiskauden pääteokseksi on sanottu Enso-Gutzeitin tilaamaa graniittista Tukinuittajat-veistosta, joka valmistui vuonna 1949 ja pystytettiin Imatran Tainionkosken voimalaitokselle. ”Työväen mies” Tukiainen aloitti monumentaaliveistäjän uransa työntekoa esittävillä tai työväenliikkeeseen liittyvillä veistoksilla, joista ilmeni kunnioitus ruumiillisen työn tekijöitä ja yhteistyötä kohtaan. Sellaisille oli tilausta sotien jälkeisessä Suomessa.
1950-luvun alussa Tukiainen teki yhteistyötä arkkitehti Osmo Siparin kanssa ja veisti alttarireliefin Tulkaa minun tyköni Siparin suunnittelemaan Sallan kirkkoon. Sipari taas suunnitteli Tukiaiselle Helsingin Lauttasaareen osoitteeseen Tiirasaarentie 27 ateljeetalon, joka rakennettiin vuosina 1951–1952. 1950-luvun aikana Tukiainen toteutti muun muassa sankaripatsaita, tyyliltään kevyempiä suihkukaivoveistoksia sekä Eetu Salinin muistomerkin Poriin. Koko vuosikymmenen jälkipuoliskon häntä sitoi Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsaan toteutus.
Tukiainen ei menestynyt Mannerheimin patsaan ensimmäisessä veistoskilpailussa, mutta toisella kierroksella vuonna 1954 hän sijoittui ensimmäiseksi Oskari Jauhiaisen avustuksella tehdyllä ehdotuksella, ja he saivat yhdessä muistomerkin tehtäväkseen. Kun Jauhiainen ei kuitenkaan saanut omaa kipsimalliaan valmiiksi sovittuun määräaikaan mennessä, hänet pudotettiin vuonna 1956 pois hankkeesta, ja Tukiainen toteutti muistomerkin yksin. Työprosessi oli Tukiaiselle hyvin rasittava. Ratsastajapatsaan jälkeen hän toteutti vielä realistisella tyylillä Juhani Ahon muistopatsaan (1961) Helsinkiin ja Iisalmeen, mutta uudisti tämän jälkeen taiteensa.
Tukiaisen ensimmäinen vapaamuotoinen kokeilu oli vuonna 1959 pronssiin valettu Häkkyrä. Uutta avausta hänen julkisessa taiteessaan merkitsi Savonlinnan-Säämingin sankaripatsaskilpailuun vuonna 1960 valmistunut Vaiennut linnake, jonka palkintolautakunta kuitenkin hyllytti liian modernistisena. Se pystytettiin kolme vuotta myöhemmin Imatran Tainionkoskelle. Heti kilpailuluonnoksen lähetettyään Tukiainen teki avustajansa Kain Tapperin kanssa syksyllä 1960 matkan Etelä-Eurooppaan. Matkan jälkeen hän omaksui pysyvästi uuden modernistisemman tyylin, jota on luonnehdittu informalismiksi. Hän alkoi myös omaksua perinteisen kiven ja pronssin rinnalle uusia materiaaleja, kuten betonia ja hitsattuja rautaelementtejä. Vaikka tyyli muuttuikin, Tukiainen jatkoi pääasiassa julkisen taiteen ja monumenttien parissa myös 1960-luvulla, jolloin syntyivät muun muassa Summan taistelujen muistomerkki Hämeenlinnaan (1965) ja suomalaisen sotilaan muistomerkki Virvatulet Tampereelle (tilattu 1966, valmistunut 1971) sekä Miina Sillanpään muistomerkki Soihtu Helsinkiin (1968).
Joissakin myöhäisemmissä 1970–1980-luvun töissään Tukiainen palasi esittävään tyyliin ja tunnistettaviin hahmoihin. Hänen töillään on myös 1970-luvulta alkaen sanottu olleen kevyempi luonne. Tukiainen teki koko uransa aikana lisäksi runsaasti mitaleita ja muotokuvia, muun muassa SVUL:n tilauksesta presidentti Urho Kekkosen muotokuvan (1967). Muunnos tästä Kekkosen rintakuvasta sijoitettiin 1980-luvun lopulla Eduskuntatalon valtiosaliin.