stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Periplus (Pseudo-Skylaks)
Historia > Tekstihistoria

Aristoteles on ensimmäinen, joka viittaa Skylaksiin kirjailijana. Hän lainaa kohtaa, joka sisältää etnografista tietoa Intiasta, mutta ei osoita pitävänsä Skylaksia minkään periplus-teoksen kirjoittajana. Myöhemmin Strabon piti teosta Skylaks Karyandalaisen kirjoittamana. Hän on ensimmäinen, joka yhdistää Skylaksin nimen periplus-teokseen. Myöhäisantiikin aikana Markianos Herakleialainen, joka koosti yhteen varhaisempien maantieteilijoiden teoksia, siirsi virheellisen käsityksen eteenpäin.
Osa teoksen tekstistä on säilynyt käsikirjoituksessa Parisinus suppl. gr. 443, joka on 1200-luvulta ja jota säilytetään Ranskan kansalliskirjastossa. Teoksen muutamat muut käsikirjoitukset ovat vain sen kopioita. Tekstin alku toistaa virheellisen käsityksen Skylaks Karyandalaisesta kirjoittajana. Nykyaikaan säilynyt teksti on vain alkuperäisen teoksen lyhennelmä, mikä käy ilmi siitä, että antiikin ja bysanttilaisen ajan kirjallisuus lainaa teoksesta kohtia, jotka eivät ole mukana nykyisessä tekstissä. Richard Bentley kutsui Periplusta sen heikon tekstihistorian vuoksi ”maailman turmeltuneimmaksi teokseksi”.
Tekstin editio princeps oli David Hoeschelin yhdessä muiden vähäisempien kreikkalaisten maantieteilijöiden teosten kanssa toimittama (Augsburg, 1600, 8vo.). Sitä on arvioitu heikkolaatuiseksi. Seuraavaksi tekstin julkaisi Isaac Vossius (Amsterdam, 1639, 4to.) yhdessä kommentaarin kanssa, sitten John Hudson teoksessa Geographi Graeci minores (1695), sitten saman teoksen uudelleenpainoksena Jean-François Gail (Pariisi, 1826), ja sitten jälleen uudelleen Karl W. L. Müller (1855). Tämän jälkeen sen julkaisivat R. H. Klause yhdessä Hekataioksen katkelmien kanssa (Berliini, 1831), sekä Heinrich Theodor Dittrich (1878). Viimeisin tekstilaitos on Graham Shipleyn (2011) toimittama. Siihen kuuluu johdanto ja englanninkielinen käännös.
Sisältö

Periplus on kuvaus Välimeren ja Mustanmeren rannoista Euroopassa, Aasiassa sekä Libyassa, jolla viitattiin koko Afrikkaan. Se esittää merten ympäripurjehduksen myötäpäivään alkaen Herakleen pylväiden eli nykyisen Gibraltarin läheltä, edeten sitten Välimeren pohjoisrantaa eli Euroopan rannikkoa itään. Tämän jälkeen kierretään Mustanmeren rannat edelleen myötäpäivään. Sitten edetään Välimeren itärantaa etelään sekä etelärantaa eli Afrikan pohjoisrannikkoa pitkin takaisin länteen, päättyen lopulta Atlantin rannalle Herakleen pylväistä etelään.
Muodoltaan teos on tiivis, luettelomainen esitys. Kirjoittaja kuvaa paitsi alueita ja niiden kansoja myös joitakin kaupunkeja, joista osa on sisämaassa, sekä satamia, saaria ja jokia. Lisäksi kirjoittaja arvioi paikkojen välisiä purjehdusmatkoja joko etäisyyksinä käyttäen stadionmittaa tai ajallisesti. Huomionarvoista on, ettei kuvattu alue vastaa lainkaan niitä seutuja, joissa Skylaks Karyandalainen oli aikanaan purjehtinut.
Teoksen sisältö jaetaan 114 lukuun ja se koostuu noin 8 000 sanasta. Se jakaantuu seuraavasti:
Sisältö > Eurooppa

1. Johdanto
2. Iberit
3. Liguurit (Ligyes) ja iberit
4. Liguurit
5. Tyrrheenit (Tyrrhenoi, etruskit)
6. Kyrnos (Korsika)
7. Sardo (Sardinia)
8. Latinalaiset
9. Olsoi (volskit)
10. Campanialaiset
11. Samnilaiset (Saunitai)
12. Leukanoi
13. Sikelia (Sisilia)
14. Iapygia
15. Samnilaiset
16. Ombrit (Ombrikoi)
17. Tyrrheenit (Tyrrhenoi)
18. Keltit (Keltoi)
19. Veneetit (Enetoi)
20. Istrialaiset (Istroi)
21. Liburnialaiset (Liburnoi)
22. Illyrialaiset (Illyrioi)
23. Nestit (Nestoi)
24. Manialaiset
25. Enkhelees
26. Taulantioi
27. Orikoi
28. Khaonit (Khaones)
29. Korkyra (Korfu)
30. Thesprotialaiset
31. Kassopialaiset
32. Molottia
33. Ambrakia
34. Akarnania
35. Aitolia
36. Lokrislaiset
37. Fokislaiset
38. Boiotialaiset
39. Megaralaiset
40. Korintti
41. Sikyon
42. Akhaialaiset
43. Elis
44. Arkadia
45. Messene (Messenia)
46. Lakedaimon. Kythera
47. Kreeta
48. Kykladit
49. Argos (Argolis)
50. Epidauros
51. Hermione
52. Troizenia
53. Aigina
54. Epidauros
55. Korinthia
56. Megara
57. Attika
58. Kykladit
59. Boiotialaiset
60. Lokrislaiset
61. Fokislaiset
62. Melialaiset (Melieis). Malislaiset (Malieis)
63. Akhaialaiset (Akhaia Fthiotis)
64. Thessalia
65. Magnesialaiset
66. Makedonia
67. Traakia
68. Skyytia. Taurit. Sarmaatit (Sauromatai)
69. Yhteenveto: Euroopan rannikon purjehdus Herakleen pylväiltä Maiotis-järvelle 153 päivää
Sisältö > Aasia

70. Sarmaatit
71. Maiotai
72. Sindoi
73. Kerketai
74. Toretai
75. Akhaioi
76. Heniokhoi
77. Koraksoi
78. Kolike
79. Melankhlainoi
80. Gelones
81. Kolkhislaiset
82. Byzerit (Byzeres)
83. Ekekheirieis
84. Bekheirike
85. Makrokefaloi
86. Mossynoikoi
87. Tibarenoi
88. Khalybes
89. Assyria
90. Paflagonia
91. Mariandynoi
92. Bithynialaiset
93. Myysia
94. Fryygia
95. Troas
96. Aiolis
97. Lesbos
98. Lyydia
99. Kaaria
100. Lyykia
101. Pamfylia
102. Kilikia
103. Kypros
104. Syyria ja Foinikia
(105.) Arabia (teksti on hyvin katkelmallinen)
Sisältö > Libya

(106.) Egypti
107. (Varsinainen) Libya
108. Marmaridai
109. Nasamones ja Makai
110. Lootofagit eli lootuksensyöjät
111. Karthago
112. Loput Afrikan pohjoisrannikosta länteen mentäessä
113. Jaotteluja ja etäisyyksiä
114. Saarten koot
Kirjallisuutta

Shipley, Graham: Pseudo-Skylax's Periplous: The Circumnavigation of the Inhabited World : Text, Translation and Commentary.  (Liverpool University Press Series)  Bristol Phoenix Press, 2011.  ISBN 9781904675822
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Periplus Wikimedia Commonsissa
Περίπλους τῆς θαλάσσης τῆς οἰκουμένης Εὐρώπης καὶ Ἀσίας καὶ Λιβύης. (muinaiskreikaksi)
The Periplous of Pseudo-Skylax: An Interim Translation by Graham Shipley. (englanniksi)
Pseudo Scylax: Periplus. ToposText. (englanniksi)
Teoksen käsikirjoitusta kohdasta, joka kuvaa Syyrian ja Foinikian rannikkoa.
Keihanshin

Keihanshin  (京阪神(けいはんしん), tunnetaan myös nimellä Osaka-Kobe-Kioto tai Osakan suurkaupunkialue, on suurkaupunkialue Japanissa. Se ei ole hallinnollinen alue, vaan yhteenkasvaneiden kaupunkien muodostama teollisuusalue.
Suurkaupunkialueen tärkeimmät kaupungit ovat Osaka, Kobe, Kioto ja Sakai, jonka lisäksi alueeseen kuuluu kymmeniä pienempiä kaupunkeja.
Suurkaupunkialueen pinta-ala on 11 170 km²lähde?  ja alueella asuu noin 19 miljoonaa asukasta. Tämä tekee siitä Japanin toiseksi suurimman suurkaupunkialueen heti Suur-Tokion jälkeen. Taloudeltaan suurkaupunkialue kuuluu maailman tärkeimpiin.
Osaka
Kobe
Kioto
Jounieh

| Jounieh |
| --- | --- |

 Jounieh
 Koordinaatit: 33°58′11″N, 35°36′56″E 
Valtio:   Libanon
Alue:  Keserwan-Jbeil
Piirikunta:  Keserwan
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jounieh (arab. جونيه‎, Jūniyya) on rannikkokaupunki Libanonissa Beirutin pohjoispuolella. Kaupunki on pääasiassa maroniittien asuttamaa.
Maantiede

Jounieh sijaitsee Välimeren rannikolla Libanonin pääkaupunki Beirutin pohjoispuolella. Rannikolla on Jouniehinlahti. Kaupungin vieressä sijaitsee maroniittikirkon keskus Bkerké.
Historia

Muslimimaantieteilijä al-Idrisi kirjoitti Jouniehista mainiten sen asukkaiden olevan "jakobiitteja" eli syyrialias-ortodoksisen kirkon jäseniä.
Maroniittikirkon patriarkka siirtyi Bkerkéen Jouniehin vieressä vuonna 1830. Myöhemmin syvästi uskonnollinen maroniitti ja Jouniehissa nuoruudessaan varttunut Libanonin presidentti Fouad Chehab teki investointeja Jouniehin satamaan. Chehab tarkoituksena oli luoda maroniiteille oma itsenäinen yhteytensä meriliikenteeseen, vaikka virallisesti syyksi annettiinkin Libanonin laivaston tarpeet.
Libanon sisällissodan aikana vuosien 1975 ja 1990 välillä Jounieh oli maroniittien muodostamien asejoukkojen tukikohta. Maroniitit valtasiva kokot alueen Itä-Beirutin ja Jouniehin välillä ja Jouniehista muodostui heidän epävirallinen pääkaupunkinsa. Syyrian sekaannuttua sisällissotaan Jounieh oli Syyrian laivasto merisaarrossa vuonna 1988.
Väestö

Jouniehissä on 95 193 asukasta, jotka ovat pääosin maroniitteja.
Kaupunkikuvaa.
Valokuvassa vuodelta 1964.
Pietari-Paavalin katedraali

Pietari-Paavalin katedraali.
Pietari-Paavalin katedraali (ven. Петропавловский собор, Petropavlovski sobor) on ortodoksinen katedraali Pietari-Paavalin linnoituksen keskellä Pietarissa. Arkkitehti Domenico Trezzinin suunnittelema katedraali valmistui vuonna 1733 ja toimi Venäjän keisarien hautapaikkana Pietari Suuren ajoista alkaen. Katedraalin torni on 122,5 metriä korkea ja tunnettu maamerkki Pietarissa.
Historia

Paikalla sijaitsi alkujaan vuosina 1703–1704 rakennettu samanniminen puurkirkko. Trezzinin suunnittelema katedraali rakennettiin vuosina 1712–1733. Tornin huippu oli alkujaan puuta ja korvattiin nykyisellä metallisella vuosina 1857–1858. Katedraali suljettiin vallankumouksen jälkeen vuonna 1919 ja avattiin museona vuonna 1924. Vuodesta 2000 sitä on käytetty jälleen myös kirkkona.
Sotavuosien 1941–1945 ajaksi kirkon torni ja kupolit verhottiin pressuilla, jotteivät ne toimisi maamerkkeinä viholliselle.
Taidetta katedraalissa

Katedraalin ikonostaasi on kahden käsityömestarin, Trifon Ivanovin ja Ivan Telegan Moskovassa vuosina 1722–1726 veistämä. Se on kullattua puuta. Se poikkeaa ortodoksisesta yleistyylistä ennen muuta enemmän veistoskuviin kuin varsinaisiin ikoneihin painottuneen rakenteensa johdosta. Kirkossa on myös ortodoksiselle pyhäkölle harvinainen saarnastuoli. Nämä poikkeukset perinteestä on tehty Pietari Suuren käskystä: hän halusi uudistaa ja länsimaistaa vanhaa ja takapajuisena kokemaansa valtakuntaansa, jolloin pyrkimys tähän päämäärään sai tällaisiakin muotoja.
Kolmikerroksisen kellotornin piikkimäinen yläosa on kullattu ja sen huipulla on enkeliveistos.
Keisarilliset haudat

Läntisestä tyylistä poiketen haudat eivät sijaitse kirkon kryptassa, vaan kirkkosaliin on sijoitettu aitauksella ympäröityjä marmorisia sarkofageja, kuten Moskovan Kremlin Arkkienkelin katedraalissakin. Jokaisen sarkofagin kannessa on risti ja haudatun nimi. Pietari Suuren sarkofagi on merkitty kannella olevilla mitaleilla sekä sen viereen seinäkomeroon sijoitetulla rintakuvalla ja laivaston lipulla.
Marmori on muuten valkoista, vain Aleksanteri II:n sarkofagi on tehty vihreästä marmorista ja hänen puolisonsa Maria Aleksandrovnan ruusunvärisestä.
Kirkossa säilytetään myös kaikkia Pietari Suuren valloittamia vihollisosastojen lippuja. Ne on ripustettu tankoihin kirkon sivuseinillä. Napoleonilta valloitetut ja sen jälkeen voitonmerkkeinä saadut liput ja tunnukset sijoitettiin Kazanin katedraaliin.
Jekaterinburgissa vuonna 1918 murhattu viimeinen tsaariperhe kruununperijä Alekseita ja yhtä tytärtä lukuun ottamatta haudattiin kirkkoon vuonna 1998. Heidät haudattiin yhteishautaan, koska perheenjäsenten hautapaikaksi tarkoitettu kappeli kirkon itäpuolella oli paitsi keskeneräinen myös restauroinnin alaisena. Sovinnollisen joskin venäläiskansallisen muistopuheen piti presidentti Boris Jeltsin.
Venäjän leskikeisarinna Maria Fjodorovna pääsi vallankumousta pakoon. Hän asui ensin Englannissa sisarensa kuningatar Alexandran luona ja sittemmin Tanskassa kuolemaansa asti vuonna 1928.
Tanskan ja Venäjän hallitukset sopivat vuonna 2005, että Marian ruumis kuljetetaan Tanskan Roskilden tuomiokirkosta Pietariin, jossa hänet haudattaisiin Pietari-Paavalin katedraaliin miehensä Aleksanteri III:n viereen. Marian ruumis saapui 26. syyskuuta 2006 sarkofagissa Kronstadtin laivastoasemalle Tanskan laivaston aluksella. Tuolloin oli kulunut päivälleen 140 vuotta siitä, kun Maria itse saapui Kronstadtiin. Sarkofagi vietiin ensin Pietarhovin Aleksanteri Nevskin kappeliin, jossa yleisöllä oli mahdollisuus jättää viimeiset jäähyväiset Marialle ennen 28. syyskuuta tapahtunutta hautausta.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pietari-Paavalin katedraali Wikimedia Commonsissa
Kirkon ikonostaasi.
Pietari Suuren hauta.
Aleksanteri II:n ja hänen puolisonsa haudat.
Lucien Febvre

Lucien Febvre
Lucien Febvre (22. heinäkuuta 1878 Nancy – 1956 Saint-Amour, Jura)  oli ranskalainen historioitsija ja annalistisen koulukunnan perustajajäsen. Hänellä on ollut huomattava vaikutus 1900-luvun historiankirjoituksen kehitykseen.
Henkilö

Kun Lucien Febvre oli oppilaan Pariisin eliittikorkeakoulussa École normale supérieuressa vuosina 1899–1902, hän sai runsaasti vaikutteita Vidal de la Blachelta, tunnetulta maantieteilijältä. Tohtoriksi Febvre väitteli historiasta 1911 teoksella Philippe II et la Franche-Comté. Etude d'histoire politique, religieuse et sociale. Aihe liittyy samaan aikaan kuin huomattavasti myöhemmin väitelleen Fernand Braudelin väitöskirja. Melko pian väitöksensä jälkeen Febvre alkoi opettaa Dijonin yliopistossa.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen, kun Alsacen alue ja siten myös Strasbourgin kaupunki liitettiin takaisin Ranskaan, Lucien Febvre aloitti työnsä kaupungin yliopiston uudelleenrakentamiseksi. Juuri Strasbourgin yliopistossa hän perusti yhdessä Marc Blochin kanssa Annales d'histoire, economique et sociale -lehden, jonka ympärille muodostui annalistinen koulukunta, 1900-luvun tärkein ja keskeisin historiankirjoituksen oppisuunta.
Vuonna 1933 Lucien Febvre nimitettiin Ranskan opetusalan arvostetuimman instituution College de Francen historian oppituolin haltijaksi.  Oppituolin hoitamisen, joka tosin antaa laajat mahdollisuudet  tieteelliseen tutkimustyöhön, ohella hän julkaisi runsaasti tutkimuksia ennen toista maailmansotaa ja vielä senkin aikana. Sota vaikutti kuitenkin hänen työskentelyynsä niin, että sen jälkeisenä aikana näki päivänvalon vain hyvin harva tutkimus.
Koska Marc Bloch oli kuollut saksalaisten teloittamana sodan loppuvaiheissa, jäi Annales-lehdestä huolehtiminen yksin Febvren tehtäväksi. Avukseen hän kuitenkin sai Fernand Braudelin. Yhdessä he perustivat muun muassa École pratique des hautes études’ -tutkimuslaitoksen.
Teoksia

Philippe II et la Franche-Comté. Etude d'histoire politique, religieuse et sociale, Paris, Honoré Champion, 1911, 808 p.
Notes et documents sur la Réforme et l'Inquisition en Franche-Comté, Paris, 1911, 336 p.
Histoire de la Franche-Comté, Paris, Boivin, 1912, 260 p.
La Terre et l'évolution humaine, Paris, Albin Michel, "L'évolution de l'Humanité", 1922.
Un destin. Martin Luther, Paris, Presses Universitaires de France, 1928.
Civilisation. Evolution d'un mot et d'un groupe d'idées, Paris, Renaissance du livre, 1930, 56 p.
Le Rhin. Problèmes d'histoire et d'économie, Paris, Armand Colin, 1935.
(toim.): Encyclopédie française, 11 volumes parus de 1935 à 1940.
Le problème de l'incroyance au XVIe siècle. La religion de Rabelais, Paris, Albin Michel,"L'évolution de l'humanité, 1942, 548 p.
Origène et Des Périers ou l'énigme du Cymbalum Mundi, Paris-Genève, Droz, 1942, 144 p.
Autour de l'Heptaméron. Amour sacré, amour profane, Paris, Gallimard, 1944, 300 p.
Les classiques de la liberté: Michelet, Lausanne, Traits, 1946, 162 p.
Combats pour l'histoire, Paris, Armand Colin, 1953, 456 p.
Au coeur religieux du XVIe siècle, Paris, SEVPEN, 1957, 359 p.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Unettomuus

| Unettomuus |
| --- | --- |
 Unettomuutta kuvaava maalaus 1300-luvulta.
Luokitus
ICD-10:  F51.0-G47.0
ICD-9:  307.42-307.41-327.0-780.51- 780.52
MedlinePlus:  000805
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Unettomuus (lat. insomnia) tarkoittaa kyvyttömyyttä nukkua riittävästi, kuten nukahtamisvaikeutta, unessa pysymisen vaikeutta, varhaista heräämistä tai virkistämätöntä unta, joita esiintyy nukkumismahdollisuudesta riippumatta.
Unettomuutta voi tapauksesta riippuen kuvata reaktioksi, oireeksi tai unihäiriöksi. Unettomuus on ihmisen yleisin stressioire.
Tilapäinen unettomuus on tavallinen reaktio elämäntilanteen muutoksiin. Unihäiriötasoista unettomuutta kutsutaan unettomuushäiriöksi, jolloin unettomuus on riittävän pitkäkestoista (yli 1-3 kk), ei ole seurausta erilaisista muista altisteista tai sairauksista ja aiheuttaa merkittävää valveenaikaisen toimintakyvyn laskua.
Esiintyvyys

Noin 12 % suomalaisista yli 18-vuotiaista kärsi pitkäaikaisesta unettomuudesta (DSM-IV-kriteerit) vuonna 2000. Nuorten unettomuuden vallitsevuus Suomessa oli noin 9-13 % vuosina 2000-2010. Pitkäaikainen unettomuus ilmaantuu vuoden aikana noin 5 %:lle yli 65-vuotiaista. Pitkäaikaisen unettomuuden vallitsevuus on kasvanut viime vuosikymmenien aikana. Runsas 33 % työssäkäyvistä naisista ja runsas 25 % työssäkäyvistä miehistä kärsi vähintään kerran viikossa univaikeuksista vuonna 2003, kun vastaavat luvut olivat vuonna 1977 20 % ja vajaa 20 %. Kela-korvauksia unilääkkeistä (ATC-luokka N05C) sai 282 485 henkilöä Suomessa vuonna 2013. Unilääkkeet ovat yksi maailman käytetyimmistä lääkeryhmistä.
Suomessa esiintyy enemmän unettomuutta ja unilääkkeiden käyttöä kuin muualla Euroopassa. Luonnonkansojen jäsenet taas raportoivat eräässä tutkimuksessa hyvin vähän nukahtamisen ja unessa pysymisen vaikeutta verrattuna näiden esiintyvyyteen teollisuusmaissa, mutta unen kesto oli samankaltainen.
Ominaisuudet > Laatu

Unettomuuteen tai unettomuushäiriön oireisiin voivat kuulua nukahtamisvaikeus, unessa pysymisen vaikeus, varhainen herääminen tai virkistämätön uni nukkumismahdollisuudesta riippumatta. Virkistämätön uni aiheuttaa tunteen, ettei ole nukkunut tarpeeksi, eikä herää virkeänä tai levänneenä, vaikka unen kokonaiskesto näyttää riittävältä. Eri syyt voivat näin aiheuttaa laadultaan erilaista unettomuutta; esimerkiksi rakastumisen, jännittyneisyyden ja ahdistuneisuuden tunteet aiheuttavat enemmän nukahtamisvaikeutta, kun taas masennukseen liittyy varhainen herääminen.
Ominaisuudet > Ajallinen kulku

Unettomuuden kulku voi sen syistä riippuen vaihdella yksittäisistä satunnaisista öistä hyvin pysyvään ja muuttumattomaan tilaan. Primaarinen unettomuus alkaa yleensä jo lapsuusiässä ja jatkuu muuttumattomana tai voi vaikeutua. Unettomuushäiriön yhtenä kriteerinä pidetään, että unettomuutta on esiintynyt vähintään 3 päivänä viikossa 1 kuukauden ajan (ICD-10-kriteerit). Kroonisessa eli pitkäkestoisessa unettomuushäiriössä oireiden kesto on yli 3 kuukautta. Jos taas alle 1 kuukauden kestänyt unettomuus aiheuttaa merkittävää kärsimystä ja toimintakyvyn laskua ja tämän aiheuttanut stressitekijä on tunnistettavissa, voidaan käyttää termiä akuutti eli äkillinen tilapäinen unettomuus. Lievempää alle 1 kuukauden tunnistettuun stressitekijään liittyvää unettomuutta on kutsuttu tilapäiseksi sopeutumisunettomuudeksi tai tilapäiseksi oireasteiseksi unettomuudeksi. Tilapäisellä unettomuudella on taipumusta lieventyä, kun stressitekijä lievenee, mutta tila voi pitkittyä.
Syyt

Unettomuutta kuvataan joskus toiminnalliseksi, elimelliseksi, primaariksi tai idiopaattiseksi. Toiminnallisella unettomuudella tarkoitetaan unettomuutta, joka ei liity niinkään keskushermoston rakenteellisiin piirteisiin, kuten esimerkiksi harvinaiseen elimelliseen unettomuushäiriöön (ICD-10 G47.0), vaan keskushermoston toimintaan, kuten käytökseen ja ympäristötekijöihin. Primaarilla unettomuudella (noin 15 % tapauksista) taas tarkoitetaan unettomuutta, joka ei johdu monista muista sairauksista, mielenterveyden häiriöistä tai altisteista, kuten päihteistä, ahdistuneisuushäiriöstä tai kiputiloista, joissa unettomuus on siis syiden ketjussa sekundaarista eli toissijaista. Jos uni-valverytmin säätely on synnynnäisesti niin puutteellista, että ihminen on kärsinyt jatkuvasta unettomuudesta lapsuudestaan asti suotuisissakin olosuhteissa, voidaan myös puhua idiopaattisesta eli tuntemattomasta sisäsyntyisestä unettomuudesta. Ns. kronobiologisiin unihäiriöihin taas kuuluu esimerkiksi epäsäännöllisiin työaikoihin liittyvä unettomuus, joka on osa vuorotyöunihäiriötä.
Syyt > Psykososiaaliset tekijät

Tyypillisesti pitkäaikaisen toiminnallisen unettomuuden kehitys saa alkunsa jostakin elämäntilanteen muutoksesta, kuten työ-, parisuhde- tai perhetilanteen muutoksesta kuten läheisen menetyksestä. Tämä lisää vireystilaa ja tilapäistä unettomuutta, mikä käynnistää lopulta noidankehän ylivireyden, uneen kohdistuvan huomion, huolehtimisen ja negatiivisen ehdollistumisen sekä unirytmin epäsäännöllistymisen välille. Noidankehän pitkittyminen aiheuttaa lopulta uni-valverytmin säätelyjärjestelmän häiriön ja unettomuushäiriön. Persoonallisuudelle ominainen tapa tulkita elämäntilanteen muutoksia vaikuttaa taustalla tämän noidankehän pitkittymisen riskiin. Unettomuus lisää stressiä, mikä vaikeuttaa nukahtamista entisestään.
Työhön liittyviin syihin kuuluvat muun muassa vuorotyö, yötyö, epäsäännölliset työajat, ylityö ja liiallinen työhön sidottu aika sekä johtamisen epäoikeudenmukaisuudet ja muut työn stressitekijät.
Tavallisia syitä on myös epäsäännölliset elämäntavat ja rituaalien puute, puutteellinen päiväaktiviteetti ja virikkeettömyys, liian myöhäinen yliaktiivisuus, kuten tietotekniikan ja median käyttö ja myöhäinen huolien käsittely, myöhäinen piristeiden käyttö, myöhäiset raskaat ateriat sekä liian pitkät yö- ja päiväunet. Tunteet, kuten stressi, matala mieliala ja ahdistuneisuus lisäävät unettomuutta. Myös liian raskas fyysinen rasitus (ylikunto) voi aiheuttaa ylivireyttä.
Syyt > Biologiset tekijät

Ylivireys
Ikä: Unettomuuden esiintyvyyden kasvu iän myötä näyttää liittyvän lähinnä unettomuutta aiheuttavien sairauksien esiintyvyyden kasvuun, mutta vanhenemismuutoksena myös syvä uni ja vilkeuni vähenevät, yöheräily lisääntyy ja vuorokausirytmit (lämpötila, hormonit ja vireys) muuttuvat aamutyyppiseksi. Nuorille tyypillisiä ovat murrosiän kehityksen aiheuttama viivästynyt unijakso, toiminnallinen psykofysiologinen unettomuus ja psykiatrisiin häiriöihin liittyvä unettomuus. Pitkäaikainen unettomuus alkaa usein jo murrosiässä.
Sukupuoli: Unettomuuden esiintyvyys on naisilla korkeampi kaikissa ikäluokissa (noin 1.5-2-kertainen).
Geneettiset tekijät: Noin 33 %:lla pitkäaikaista unettomuutta kokevista on myös lähisuvussa samankaltaista unettomuutta.
Aamu-iltatyyppisyys (aamu- ja iltavirkkuus) ja herkkäunisuus
Raskaus: Unen laatu heikkenee 1. raskauskolmannesta lähtien ja unenaikaiset liike- ja hengityshäiriöt yleistyvät.
Aivojen harmaa aine: Otsalohkon harmaan aivoaineen pienen määrän on todettu olevan voimakkaasti yhteydessä vaikean unettomuuden kanssa ja on todennäköistä, että aivoaineen kato aiheuttaa unettomuutta eikä toisin päin. Aivojen harmaata ainetta voivat vähentää muun muassa päihteiden käyttö, traumaattiset lapsuuden kokemukset, lihavuus ja ykköstyypin diabetes. Myös masennusta, skitsofreniaalähde?, Alzheimerin tautia, MS-tautia ja ME-tautia sairastavilla tavataan harmaan aivoaineen katoa.
Syyt > Fysikaaliset ja kemialliset tekijät

Kaamos ja äänen, lämpötilan, valon, turvattomuuden tai muun ärsykkeen aiheuttamat huonot nukkumisolot voivat aiheuttaa unettomuutta.
Piristeet ja päihteet, kuten kahvi, tee, kolajuomat ja energiajuomat sekä tupakka, alkoholi, huumeet ja lääkkeiden väärinkäyttö aiheuttavat unettomuutta. Noin 50 %:lla alkoholiriippuvaisista on unettomuutta ja unettomuus on yleistä lääkkeiden väärinkäyttäjillä ja huumeiden käyttäjillä. Alkoholin liikakäyttö oli eräässä tutkimuksessa suurin yksittäinen unihäiriöriskiä lisäävä elämäntapatekijä, sillä se viisinkertaisti unihäiriöriskin.