stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viron historia
Toinen maailmansota > Saksan vetäytyminen ja Neuvostoliiton toisen miehityksen alku

Puna-armeija mursi Leningradin saartorenkaan lopulta tammikuussa 1944, ja Saksan 19. armeija joutui perääntymään suunnilleen Viron nykyistä itärajaa kulkeneelle Panther-linjalle. Pääosin kansainvälisistä SS-joukoista mutta myös virolaisista vapaaehtoisista ja nostoväestä koostuneet puolustajat onnistuivat torjumaan hyökkäykset Narvaa vastaan helmi–maaliskuussa. Neuvostoliiton ilmavoimat tuhosivat kuitenkin Narvan. Tallinnaan suurpommituksissa 9.–10. maaliskuuta tuhoutui kaupungista 53 prosenttia ja yli 1 400 ihmistä kuoli.
Puna-armeijan kesähyökkäys murskasi kuitenkin etelämpänä Saksan Keskustan armeijaryhmän. 1. Baltian rintama saavutti heinäkuun lopussa Tugumin Riianlahden pohjukassa ja katkaisi yhteyden pohjoisen ja keskisen armeijaryhmän välillä. Saksalaiset onnistuivat murtamaan saarrostuksen elokuun 19. päivä alkaneella hyökkäyksellään. Samalla kuitenkin toisen Baltian rintaman elokuun 21. päivä alkanut hyökkäys pääsi etenemään aina Tarttoon asti.
Kun puna-armeija uudisti hyökkäyksensä Riikaan syyskuun puolivälissä, saksalaisten aika Virossa oli ohi. Adolf Hitler määräsi 15. syyskuuta pohjoisen armeijaryhmän perääntymään Virosta ja Latvian pohjoisosista Kuurinmaalle. Tallinnaan muodostettiin Otto Tiefin johdolla hallitus, joka hyväksyi 19. syyskuuta 1944 länsivalloille osoitetun julistuksen itsenäisyyden palauttamisesta. Puna-armeija miehitti Tallinnan uudelleen 22. syyskuuta 1944.
Syyskuussa 1944 oli Viron metsissä runsaasti aseistautuneita miehiä, jotka muodostivat partisaaniliikkeen nimeltä metsäveljet. Pääosa heistä oli palvellut Saksan armeijassa. Neuvosto-Virosta partisaaneihin liittyi seuraavina vuosina miehiä, jotka pakoilivat kyydityksiä ja vankeutta.
Syyskuussa 1944 Virosta lähti yhteensä noin 80 000 pakolaista länteen. Pakoon lähteneistä matkalla kuoli arviolta 6–9 prosenttia eli 5 000–7 000 ihmistä. Matka oli vaarallinen myös laivoilla matkustaneille. Esimerkiksi kaksi pakolaisia kuljettanutta laivaa, sairaalalaiva Moero ja laivaston koululaiva Nordstern, upposivat Neuvostoliiton ilma- ja sukellusvenehyökkäyksissä. Uponneiden veneiden ja niiden hukkuneiden matkustajien tarkkaa määrää ei tiedetä. Suureksi paoksi tai venepaoksi Virossa nimetty pakolaisaalto ei ollut aikanaan suinkaan kiistaton tapahtuma. Osa virolaisista nimittäin piti lähtijöitä pettureina, ja pako jakoi siten jonkin verran Viron yhteiskuntaa. Pakolaiset olivat vakuuttuneita siitä, että lähtö olisi tilapäinen, ja he uskoivat palaavansa pian takaisin. He luottivat siihen, että läntiset suurvallat pitäisivät lupauksensa ja kaikkien Baltian maiden itsenäisyys palautettaisiin. Lopulta Neuvostoliitto miehitti Viroa lähes 50 vuotta vuosina 1944–1991. Venepaossa länteen päätyneillä virolaisilla oli lopulta ratkaiseva rooli Viron valtiollisen jatkuvuuden ylläpitämisessä. He korostivat alati ulkomailla Viron itsenäisyyden ja neuvostomiehityksen laittomuutta.
Toinen maailmansota > Alueluovutukset ja väkiluvun lasku

Vuoden 1945 alussa liitettiin Narvajoen itäpuolella olevat alueet ja suurin osa Petserinmaan maakunnasta Venäjän neuvostotasavaltaan. Viron venäjänkielisten osuus väkiluvusta laski alueluovutusten seurauksena. Kokonaisuutena Viron väkiluku oli laskenut vuosina 1940–1945 yhteensä 280 000 hengellä eli 24–25 prosenttia.
Viron sosialistinen neuvostotasavalta

Varsinaisesti neuvostojärjestelmä vakiinnutettiin toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvun lopulla. Kymmeniä tuhansia virolaisia karkotettiin Siperiaan, ja maatilat muutettiin kollektiiveiksi. Maaliskuun kyyditykset (vir. märtsiküüditamine) olivat Neuvostoliiton maaliskuussa 1949 toteuttama virolaisiin, latvialaisiin ja liettualaisiin kohdistunut pakkoväestönsiirto, joka tunnettiin Neuvostoliitossa nimellä operaatio Priboi eli rannikkotyrsky.
1950-luvulla Viron kulttuurielämä alkoi vilkastua. Viron sosialistinen neuvostotasavalta oli melko suljettu 1960-luvun loppupuoliskolle asti. Vähitellen virolaiset alkoivat katsella maan pohjoisosissa myös Suomen televisiota. Ideologisen taistelun tehostamiseksi Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriksi nimitettiin 1978 Karl Vaino.
Vuoden 1980 Moskovan olympialaisten eräitä tapahtumia, kuten purjehdus, järjestettiin Tallinnassa.
1980-luvulla Moskovan keskushallinto pyrki venäläistämään neuvostotasavaltaa voimakkaasti. 1980-luvun lopulla virolaisten osuus maan väestöstä oli romahtanut 1930-luvun lähes 90 prosentista noin 60 prosenttiin. Vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin pääsihteerikaudella vaihtui myös Viron kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri. Uusi pääsihteeri oli kansallismielinen Vaino Väljas.
Viron tasavallan palautettu itsenäisyys > Suvereenisuusjulistus ja kansanäänestys itsenäisyydestä

Marraskuussa 1988 Viron neuvostotasavallan korkein neuvosto julisti maan suvereeniksi. Toukokuussa 1990 osa vuoden 1938 perustuslaista palautettiin voimaan ja maan nimi muutettiin Viron tasavallaksi. Kansanäänestyksessä suurin osa kansasta kannatti itsenäisyyden palauttamista. Viro julisti itsenäisyytensä palautetuksi 20. elokuuta 1991, kun Neuvostoliitossa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys. Suomen ei tarvinnut tunnustaa Viron uutta itsenäisyyttä monien muiden valtioiden tapaan, koska se ei ollut de jure koskaan tunnustanut Viron liittymistä Neuvostoliittoon vaan saattoi todeta itsenäisyyden edellisen tunnustuksen olevan voimassa.
Viron tasavallan palautettu itsenäisyys > Kansalaisuuskysymys

Vuonna 1992 voimaan tuli vuoden 1937 muokattu versio, joka määritteli Viron tasavallan kansalaisiksi ennen miehitystä Viron kansalaisia olleet ja heidän jälkeläisensä. Uusi kansalaisuuslaki vuonna 1995 vahvisti ja selvensi tämän periaatteen. Viron alue oli joutunut neuvostoaikana suuren kolonisaation kohteeksi, joten maahan oli tullut 475 000 venäjänkielistä maahanmuuttajaa. Viron hallitus myönsi heille pysyvän oleskeluluvan, ja heidän tuli naturalisaatioprosessin kautta hakea Viron, Venäjän tai jonkin muun maan kansalaisuus. Viimeiset Venäjän joukot vetäytyivät elokuuhun 1994 mennessä. Viro liittyi NATO:n jäseneksi 29. maaliskuuta 2004. Viro on yksi niistä kymmenestä valtiosta, jotka liittyivät Euroopan unioniin 1. toukokuuta 2004.
Viron tasavallan palautettu itsenäisyys > Rajasopimus

Viro solmi uuden rajasopimuksen Venäjän kanssa 18. toukokuuta 2005, ja riigikogu ratifioi sen 20. kesäkuuta. Sopimuksessa määritellyt rajat noudattivat neuvostotasavallan aikaisia rajoja, lukuun ottamatta Petserimaata ja Narvajoen itärantaa. Mielipidetiedustelujen mukaan sopimusta vastusti virolaisista 80 prosenttia. Venäjän duuma ei kuitenkaan ratifioinut sopimusta, koska Viro oli liittänyt sopimuksen ratifiointilain esipuheeseen maininnan neuvostomiehityksestä sekä viittauksen Tarton rauhansopimukseen.
Venäjällä uskottiin näiden kahden viittauksen tarkoittavan, että Viro voisi myöhemmin esittää, että Venäjään liitetyt alueet kuuluvat kansainvälisen oikeuden mukaan Virolle eikä rajasopimus olisikaan yksiselitteisesti lopullisesti määritellyt Viron ja Venäjän välistä rajaa. Viron perustuslain määrittelyn mukaan Viron valtion alueen perusta on Viron tasavallan ja Neuvosto-Venäjän välinen Tarton rauhan sopimus vuodelta 1920, eikä Viron valtion aluerajoja saa muuttaa ilman riigikogun päätöstä. Näin ollen Viron sosialistisen neuvostotasavallan Venäjän neuvostotasavalle toisen maailmansodan lopussa suorittama alueluovutus ei olisi Viron valtionsäännön mukaan pätevä. Viron tulkinnan mukaan Viro ei itsenäistynyt 1991, vaan sen 1940 elokuussa keskeytynyt itsenäisyys on jatkunut 1991 alkaen Neuvostoliiton hajottua.
Viron tasavallan palautettu itsenäisyys > Presidentit

Uudelleen itsenäistyneen Viron presidentteinä ovat toimineet Lennart Meri 6.10.1992 – 8.10.2001, Arnold Rüütel 8.10.2001 – 9.10.2006, Toomas Hendrik Ilves 9.10.2006 – 10.10.2016, Kersti Kaljulaid 10.10.2016 – 11.10.2021 ja Alar Karis 11.10.2021 lähtien.
Kirjallisuutta > Yleisesityksiä

Kari Alenius: Viron, Latvian ja Liettuan historia.  Jyväskylä:  Atena, 2000.  ISBN 951-796-216-9
Seppo Zetterberg: Viro: Historia, kansa, kulttuuri.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 610)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.  ISBN 951-717-806-9
Seppo Zetterberg: Viron historia.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1118)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-520-5
Kirjallisuutta > Muita teoksia

Behr, Hermann: Partisaanina Viron metsissä. WSOY, 1958.
Graf, Mati & Roiko-Jokela, Heikki: Vaarallinen Suomi: Suomi Eestin kommunistisen puolueen ja Neuvosto-Viron KGB:n silmin.  Jyväskylä:  Minerva, 2004.  ISBN 952-5478-09-2
Isohella, Anne-Riitta: Suomen-pojat: Virolainen jääkäritarina.  (2. uusittu painos)  Helsingissä:  Ajatus, 2005.  ISBN 951-20-6789-7
Kriiska, Aivar & Tvauri, Andres: Viron esihistoria.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1105)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-879-4
Mattila, Jukka I. & Kemppi, Jarkko: Viron vapaussota 1918–1920.  (Sotilasperinteen seuran julkaisusarja nro 13)  Helsinki:  Nimox, 2006.  ISBN 952-5485-02-1
Paju, Imbi: Torjutut muistot.  (Vironkielisestä käsikirjoituksesta suomentanut Kaisu Lahikainen)  Helsinki:  Like, 2006.  ISBN 952-471-768-9
Rinne, Harri: Laulava vallankumous: Viron rocksukupolven ihme.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2007.  ISBN 978-951-0-33391-4
Selirand, Jüri: Viron rautakausi: Viron nuoremman rautakauden aineiston pohjalta.  (Toimittanut Pentti Koivunen. Studia archaeologica septentrionalia 1. Julkaisija Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys. Perustuu Oulun yliopistossa pidettyyn luentosarjaan, jonka on kääntänyt Valter Tuhkanen)  Rovaniemi:  Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys, 1989.  ISBN 951-96174-0-X
Turtola, Martti: Kenraali Johan Laidoner ja Viron tasavallan tuho 1939–1940.  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22737-3
Tuomioja, Erkki: Jaan Tõnisson ja Viron itsenäisyys.  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5731-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
V. I. Mikkonen : Viron vanhoja linnoja, Helsingin Sanomat, 08.07.1934, nro 179, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Viron valtion synty. Marraskuun 28 p. 1917 - vaiko helmikuun 24 p. 1918? Ratkaisevat hetket Virossa 20 v. sitten, Helsingin Sanomat, 24.2.1938, nro 53, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Euroopan historia maittain |
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Muut alueet:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Euroopan unioni  Färsaaret  Gibraltar  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Luista valmistettuja työkaluja Kundan kulttuurin ajalta.
Pronssikautisia paasiarkkuhautoja Pohjois-Virossa.
Viro (Esthland; sininen)
Liivinmaa vuonna 1260.
Tarton yliopisto perustettiin Ruotsin vallan aikana vuonna 1632.
Vironmaan kuvernementin kartta noin vuoden 1820 tienoilta.
Friedrich Reinhold Kreutzwald, Viron Lönnrot.
Viron itsenäisyysjulistus.
Saksan keisari Vilhelm II Riiassa syyskuussa 1917.
Baltian herttuakunnan hallitsijaksi ehdolla ollut Mecklenburg-Schwerinin herttua Adolf Friedrich.
Viron vapaussota
Konstantin Päts.
Ostlandin valtakunnankomissariaatin hallinnollinen jako; Viron päähallintopiiri kartassa vihreällä.
Tallinnan vanhakaupunki Neuvostoliiton ilmavoimien pommituksen jälkeen vuonna 1944
Viron sosialistisen neuvostotasavallan lippu
Viron sosialistisen neuvostotasavallan vaakuna.
Viron rajamuutokset vuosina 1939–2001
Yhtenäinen Venäjä

| Yhtenäinen Venäjä> Единая Россия |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  2001
Puheenjohtaja:  Dmitri Medvedev
Pääsihteeri:  Andrei Turtšak
Parlamenttiryhmän johtaja:  Sergei Neverov
Ideologia:   konservatismi  nationalismi  valtiojohtoisuus  keskustalaisuus 
Poliittinen kirjo:  kansanpuolue
Toimisto:   Moskova, Venäjä
Osoite:  Kutuzovski prospekt 3, 121170 Moskova
Jäsenmäärä:  2 073 772 (2013)
Värit:                  valkoinen, sininen, punainen (Venäjän kansallisvärit)
Liittoneuvosto:  136 / 170
Valtioduuma:  325 / 450 (2021)
Alueparlamentit:  2 849 / 3 982
Kansallinen liitto:  Yleisvenäläinen kansanrintama
Nuorisojärjestö:  Yhtenäisen Venäjän Nuori Kaarti
Kotisivu:  www.er.ru
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yhtenäinen Venäjä (ven. Единая Россия, Jedinaja Rossija) on Venäjän valtapuolue, joka tukee presidentti Vladimir Putinin politiikkaa. Vuoden 2016 vaalien jälkeen Yhtenäisellä Venäjällä oli alahuoneessa eli duumassa kahden kolmasosan enemmistö paikoista. Puolueella on ainoastaan epävirallinen vaikutus ylähuoneessa eli liittoneuvostossa, sillä liittoneuvosto ei tunnusta poliittisia edustusryhmiä toiminnassaan.
Vladimir Putin on ollut keskeinen henkilö puolueen menestyksen takana. Samalla hänen myötävaikutuksellaan Yhtenäisestä Venäjästä on rakennettu hallinnon oma puolue. Yhtenäinen Venäjä syntyi, kun Sergei Šoigun Yhtenäisyys-puolue ja entisen pääministerin Jevgeni Primakovin johtama Isänmaa – Koko Venäjä -puolue yhdistyivät joulukuussa 2001.
Alexander Sidjakinista tuli toimeenpanevan keskuskomitean johtaja kongressissa 4. joulukuuta 2021.
Historia > ”Yhtenäisyyden” syntyvaiheen tapahtumat

Yhtenäisen Venäjän edeltäjä oli ”Yhtenäisyys”-blokki, joka luotiin kolme kuukautta ennen joulukuun 1999 duumanvaaleja Juri Lužkovin johtaman ”Isänmaa – Koko Venäjä” -puolueen (OVR) vastapuoleksi. Perustamista tukemassa oli vahvasti Kremlin sisäpiiri, joka oli varma OVR:n voitosta. Se ei uskonut Yhtenäisyyden menestykseen, koska presidentti Boris Jeltsin oli erittäin epäsuosiossa ja pääministeri Vladimir Putinin suosio oli vielä minimaalista. Yhtenäisyys yritti mukailla OVR:n menestyskeinoja korostamalla pätevyyttä ja pragmaattisuutta. Karismaattinen Venäjän hätätilaministeri Sergei Šoigu valittiin puolueen puheenjohtajaksi.
Syksyllä 1999 Putinin kansansuosio kasvoi kaksinumeroisissa luvuissa sen jälkeen, kun hän oli lähettänyt Venäjän armeijan Tšetšenian kapinoivaan tasavaltaan Moskovan kerrostaloräjähdysten ja tšetšeeni-islamistien joukkojen Dagestaniin suuntautuneen hyökkäyksen jälkeen. Putinin aloittama toinen Tšetšenian sota oli erittäin suosittu ja sotaretkeä esiteltiin positiivisessa valossa niin Boris Berezovskin johtamalla ORT-kanavalla kuin valtio-omisteisella RTR:lläkin.
Historia > Duuman vaalit 1999

Vastoin puolueen perustajien oletuksia Yhtenäisyyden vaalikampanja oli menestys ja puolue sai 23,3 % äänistä ja huomattavasti enemmän kuin OVR, joka joutui tyytymään 13,3 % ääniosuuteen. Venäjän kommunistinen puolue oli vaalien suurin 24,35 ääniosuudellaan. Pääministeri Putinin suosio oli siivittänyt Yhtenäisyyden voittoon. Vaalitulos kertoi myös selvästi myös sen, että Putin oli ennakkosuosikki vuoden 2000 presidentinvaalin pudottaen näin aiemmat ehdokassuosikit Juri Lužkovin ja Jevgeni Primakovin pois presidenttikaavailuista. Jeltsin antoi Putinille lisää nostetta eroamalla presidentin tehtävistä 31. joulukuuta 1999 tehden Putinista vt. presidentin.
Historia > Yhtenäisen Venäjän perustaminen

Alun perin Yhtenäisyys oli perustettu vain vaalipuolueeksi vuoden 1999 duuman vaaleja varten, mutta voiton jälkeen valtion virkamiehet alkoivat suunnitella puolueen muuttamista pysyväksi. Suuri määrä itsenäisinä duumaan valittuja edustajia kutsuttiin liittymään puolueen edustajaryhmään. Moni OVR:n edustajista liittyi myös mukaan lukien puheenjohtaja Lužkov. Huhtikuussa 2001 OVR:n ja Yhtenäisyyden johtajat ilmoittivat yhteisessä julistuksessaan aloittavansa yhdistymisprosessin. Heinäkuussa 2001 ”Yhtenäisyyden ja Isänmaan liitto” piti ensimmäisen puoluekokouksensa ja 18. joulukuuta 2001 siitä tuli ”Yleisvenäläinen Yhtenäisyyden ja Isänmaan puolue”.
Venäläistä poliittista keskustelua oli koko 1990-luvun hallinnut ”kommunismi vastaan kapitalismi” -vastakkainasettelu, mutta 1999–2000 vaalikaudelta alkaen Putin nosti esiin uuden syyn äänestää puoluettaan: vakaus. Tämä oli kansalaisiin vetoava lupaus vallankumouksellisen kaaoksen ja muutoksen vuosikymmenen jälkeen. Lukuun ottamatta Pohjois-Kaukasuksella jatkuvia sotatoimia Putin alkoi vakauttamaan venäläistä yhteiskuntaa.
Venäjän oikeusministeriö rekisteröi puolueen 31. tammikuuta 2003. Maaliskuussa pidetyssä II puoluekokouksessa Sergei Šoigu jättäytyi puheenjohtajan paikalta Boris Gryzlovin hyväksi. Puolue lyhensi nimensä nykymuotoonsa Yhtenäiseksi Venäjäksi 24. joulukuuta 2003. Yhtenäisellä Venäjällä oli vuoden 2003 alussa noin 257 000 jäsentä. Edellä olivat Venäjän liberaalidemokraattinen puolue (n. 600 000 jäsentä) ja kommunistinen puolue (n. 500 000 jäsentä).
Historia > Duuman vaalit 2003

Putinin presidenttikauden alkuvuosina Venäjän talous kehittyi vahvasti kasvaen jokaisena vuonna enemmän kuin aiempina vuosikymmeninä koskaan. Hänen kannatuksensa kansan keskuudessa oli reilusti yli 70 prosenttia. Venäjän talouden elpymistä helpottivat huomattavasti tärkeiden vientituotteiden, kuten öljyn, kaasun ja raaka-aineiden korkeat maailmanmarkkinahinnat.
Lakiesitysten määrä kasvoi huomattavasti sen jälkeen, kun Yhtenäisestä Venäjästä oli tullut duuman johtava puolue. Vuosina 1996–1999 presidentti allekirjoitti vain 76 prosenttia kolmannen käsittelyn läpäisseistä laeista. Sen sijaan vuosina 1999–2003 presidentti allekirjoitti jo 93 prosenttia laeista. Jeltsinin oli monesti tarvinnut turvautua asetusvaltaansa suurista asioista päättäessään, kun taas Putinin ei tarvinnut juuri koskaan. Yhtenäisen Venäjän valta-asema mahdollisti Putinin viedä useita laajoja perustavanlaatuisia uudistuksia läpi duumassa, kuten 13 prosentin tasaveron, tuloverojen vähennykset, työmarkkinoiden korjaukset ja kansallisten monopolien murtamiset sekä uudet maankäyttöä ja oikeuskäytäntöä koskevat lait. Yhtenäinen Venäjä korostautui Putinin linjan ehdottomana tukijana, mikä oli omiaan tuomaan puolueelle suurvoiton vuoden 2003 duuman vaaleissa, joissa se sai noin 36 prosenttia äänistä.
Koko olemassaolonsa ajan Yhtenäinen Venäjä on ollut menestyksellinen käyttäessään hallintoa vastustajiensa heikentämiseksi. Esimerkiksi valtiojohtoiset tiedotusvälineet kuvasivat kommunistipuolueen tekopyhäksi ottaessaan vastaan rahaa useilta ”dollarimiljonääreiltä” vuoden 2003 vaalien aikana. Yhtenäinen Venäjä vaati myös tiukempia äänestäjien ja puolueiden rekisteröintiehtoja ja nosti äänikynnyksen viidestä prosentista seitsemään prosenttiin.
Oppositiopuolueet tekivät myös useita strategisia virheitä. Esimerkiksi Jabloko ja Oikeistovoimien liitto keskittyivät enemmän toisiansa vastaan taistelemiseen, mikä teki Yhtenäiselle Venäjälle helpommaksi kerätä liberaaleja äänestäjiä Putinin talousuudistusten taakse. Oppositiopuolueet kompuroivat vuoden 2003 duuman vaaleissa. Kommunistipuoluekin sai vain 52 paikkaa, joka oli hurja pudotus vuoden 1999 vaaleissa saaduista 113 paikasta. Liberaalit oppositiopuolueet epäonnistuivat vielä pahemmin, kun Jabloko ja Oikeistovoimien liitto eivät edes onnistuneet ylittämään viiden prosentin äänikynnystä.
Historia > Duuman vaalit 2007

Talouden jatkaessa kasvuaan ja Putinin tehdessä kansansuosiota nauttivia toimia, kuten epäsuosittujen oligarkkien aseman heikentäminen, hän nautti suurta kansansuosiota. Vuoden 2004 presidentinvaaleissa hän oli saanut yli 70 prosenttia äänistä.
Puoluekokouksessa 2007 Vladimir Putin valittiin johtamaan Yhtenäistä Venäjää vuoden 2007 duuman vaaleihin. Samalla varapääministerinä toiminut Dmitri Medvedev nimitettiin puolueen ehdokkaaksi tulevaan presidentinvaaliin. Duuman vaalit olivat jälleen menestys Yhtenäiselle Venäjälle, kun se sai 64,3 prosenttia äänistä ja 315 paikkaa. Lisäpaikkoja tuli 92, vaikka kampanjaa kuvailtiin vaisuksi. Vaalien kakkonen oli kommunistinen puolue, joka jäi kauas valtapuolueen taakse 11,57 prosentin ääniosuudellaan. Vladimir Putin oli ainut nimi puolueen ehdokaslistalla, joten hänen suosionsa siivitti myös puolueen voittoon.
Kremlin ja Yhtenäisen Venäjän vaikutuksesta perustettu näennäisoppositiopuolue vasemmistolainen Oikeudenmukainen Venäjä (ven. Справедливая Россия) sai vaaleissa 38 paikkaa ja 7,7 % äänistä. Oikeudenmukainen Venäjä perustettiin viemään kannatusta kommunisteilta, jotka taas eivät tue Putinia ja Yhtenäistä Venäjää. Kremlin ja Yhtenäisen Venäjän apupuolueena toimii peitellymmin myös liberaalidemokraattinen puolue. Kremliä ja Putinia tukevilla duumassa oli siis vuoden 2007 vaalien jälkeen 393 paikkaa 57-paikkaisen kommunistisen puolueen edustaessa oppositiota.
Vaalien aikana äänestäjät, oppositiopuolueet ja vaalitarkkailijajärjestö GOLOS syyttivät puoluetta useista perustuslaissa säädettyjen vaalilakien rikkomuksista. Vaaleja leimasivat myös Yhtenäisen Venäjän tapa käyttää hallintokoneistoa vaalimenestyksenssä takaamiseksi. Viranomaiset painostivat ihmisiä äänestämään puoluetta ja liittymään sen jäseniksi. Miliisi- ja muut viranomaiset vaikeuttivat tai estivät opposition vaalitoimintaa, kokoontumisia ja ehdolle asettamisia. Samoin työpaikoilla esimiehet, kollegat ja työnantajat painostivat äänestämään Yhtenäistä Venäjää. Keskustelua länsimaissa herättivät myös Yhtenäisen Venäjän saamat kannatusluvut Pohjois-Kaukasiassa. Ingušiassa 99 prosenttia äänestäjistä sanottiin äänestäneen ja näistä käytännössä kaikkien antaneen äänensä Yhtenäiselle Venäjälle, vaikka tarkkailijoiden mukaan äänestysprosentti oli pikemminkin lähempänä kahdeksaa prosenttia.
Lainsäädännön linja muuttui vuoden 2007 vaalien jälkeen. Terrorisminvastainen lainsäädäntö, suuret lisäykset sosiaalibudjettiin ja uusien suurten valtionyhtiöiden perustamiset nousivat tärkeiksi hankkeiksi taloudellisten uudistusten kustannuksella.
Historia > Medvedev presidentiksi, Putin pääministeriksi

Vuoden 2008 presidentinvaaliin Yhtenäinen Venäjä oli nimittänyt Putinin seuraajaksi Dmitri Medvedevin, jonka Putin hyväksyi. Valinta oli käytännössä tällä selvä ja itse vaalissa Medvedev sai vaalissa noin 70 % äänistä. Medvedev ei osallistunut vaaliväittelyihin tai tv-ohjelmiin, mutta oli muista ehdokkaista reilusti enemmän esillä tiedotusvälineissä. Ensitöikseen presidenttinä Medvedev nimitti Putinin pääministerikseen. Alkuvuodesta 2008 Yhtenäinen Venäjä muutti sääntöjään siten, että puolueen puheenjohtajaksi voitiin valita ei-jäsen. Putin hyväksyikin 15. huhtikuuta 2008 valintansa Yhtenäisen Venäjän puheenjohtajaksi, mutta ilmoitti, ettei tämä tarkoittaisi hänen ottavan puolueen jäsenyyttä. Medvedev ei myöskään suostunut presidenttinä ottamaan puolueen jäsenyyttä.
Venäjä ajautui muun maailman tapaan talouskriisiin 2008–2009. Lokakuussa 2009 järjestetyt alue- ja paikallisvaalit olivat ensimmäiset merkittävät vaalit kriisin alettua. Yhtenäinen Venäjä voitti vaalit selvästi, mutta oppositio syytti puoluetta rikkomuksista ja laajasta vaalivilpistä. Opposition lisäksi monet vaalitarkkailijat pitivät vaaleja ei-demokraattisina, muun muassa Jablokon johtaja Sergei Mitrohin syytti viranomaisia puolueensa toiminnan sabotoinnista vaalien alla.
Vuoden 2011 duuman vaalien alla puolueen kannatus oli selvästi laskussa ja ovensuukyselyissä sen kannatukseksi mitattiin VTsIOM:n mukaan 48,5 % ja FOM:n mukaan 46 %. Yhtenäinen Venäjä sai lopulta vaaleissa 49,3 prosenttia äänistä ja 238 paikkaa 450-paikkaiseen duumaan. Vaaleihin liittyneet vilppiepäilyt johtivat mielenosoituksiin ja Yhtenäistä Venäjää syytettiin tulosten manipuloinnista. Boris Gryzlov erosi puhemiehen paikalta joulukuussa 2011. Eroilmoituksella arveltiin pyrkivän rauhoittamaan protesteja.