stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mirage Studios
Historia

Eastman ja Laird perustivat yhdessä Mirage Studiosin kesällä 1983, jonka jälkeen kaksikko loi tunnetuimman sarjakuvansa Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat. Turtlesin menestyksen myötä Eastman ja Laird palkkasivat pääryhmän sarjakuvapiirtäjiä auttaakseen heitä kasvussa olleen työmäärän vuoksi. Yhtiö palkkasi ensimmäisenä Eastmanin vanhan ystävän Steve Lavignen vuonna 1984 tekstaajaksi. Vuotta myöhemmin he palkkasivat Clevelandista kotoisin olevan Ryan Brownin auttamaan Eastmania ja Lairdia värittämisessä. Brownista tuli samalla ensimmäinen taiteilija, joka työskenteli pitkään Turtlesien parissa. Vuonna 1986 yhtiöön tuli kaksi uutta henkilöä, piirtäjä Jim Lawson Connecticutista ja kansikuvien värittäjä Michael Dooney New Jerseystä. Vuosia myöhemmin Mirage Studios palkkasi Eric Talbotin, joka oli myös Eastmanin vanha koulukaveri, sekä Brownin ystävä käsikirjoittaja Stephen Murphy ja Dan Berger tuli Ohiosta.
1. kesäkuuta 2000 Laird ja Mirage Studios ostivat Eastmanin omistusoikeudet Turtleseihin, lukuun ottamatta taloudellisesti saatuja tuloja. Laird uskoi Eastmanin kyllästyneen ja haluten näin kokea uusia haasteita. Vuosia myöhemmin 1. maaliskuuta 2008 Laird ja Mirage ostivat hänen loput omistusoikeudet. Siitä huolimatta Eastman on seurannut luomuksensa uusia tuotoksia.
Peter Laird ilmoitti 21. lokakuuta 2009 myyneensä Viacomin omistuksessa olevalle Nickelodeonille kaikki omistusoikeutensa Turtleseihin. Mirage saisi kuitenkin myynnistä huolimatta julkaista 18 numeroa vuodessa.
Miragen sarjakuvia

| Sarjakuva | Luojat | Julkaistu | Määrä |
| --- | --- | --- | --- |
| Teenage Mutant Ninja Turtles | Kevin Eastman ja Peter Laird | 1984–2009 | 105 |
| Bade Biker & Orson Amuck | Jim Lawson | 1986–1987 | 4 |
Barabbas: 
| Bioneers | A. C. Farley | 1994 | 1 |
| Casey Jones | Kevin Eastman | 1994 | 2 |
| Casey Jones & Raphael | Kevin Eastman | 1994 | 1 |
| Commandosaurs | Peter Laird |  |  |
| Dino Island | Jim Lawson | 1993 | 2 |
| Gizmo | Michael Dooney | 1986–1987 | 6 |
| Gizmo and the Fugitoid | Michael Dooney | 1989 | 2 |
| Gobbledygook |  | 1984 | 2 |
| Gobbledygook |  | 1986 | 1 |
| Green-Grey Sponge-Suit Sushi Turtles | Mark Martin | 1990 | 1 |
| Grunts | Peter Laird | 1987 | 1 |
| Hallowieners | Ryan Brown |  |  |
Hero Sandwich: 
| Melting Pot | Kevin Eastman ja Eric Talbot |  |  |
| Michelangelo the Third Kind | Jim Lawson | 2008 | 4 |
Mirage Mini-Comics: 
| Paleo | Jim Lawson |  |  |
| Plastron Café | Jim Lawson | 1992–1993 | 4 |
| Prime Slime Tails |  | 1986–1987 | 4 |
| The Puma Blues | Stephen Murphy ja Michael Zulli | 1989 | 3 |
| Raphael: Bad Moon Rising | Bill Moulage ja Jim Lawson | 2007 | 4 |
| Rockola | Ryan Brown | 1986 | 1 |
| Stupid Heroes | Peter Laird | 1993–1994 | 3 |
| Tales of Leonardo: Blind Sight | Jim Lawson | 2006 | 4 |
| Tales of the TMNT | Kevin Eastman ja Peter Laird | 1987–1989 2004– | 77 |
| Usagi Yojimbo | Stan Sakai | 1993–1995 | 16 |
| Xenotech | Michael Dooney | 1993 | 1 |
Alice in Chains

| Alice in Chains |
| --- | --- |
 Alice in Chains konsertoimassa Leedsissä vuonna 2018, vasemmalta: Mike Inez, William DuVall, Sean Kinney ja Jerry Cantrell.
Tiedot
Toiminnassa:  1987–2002, 2005–
Tyylilaji:  Grunge, heavy metal, alternative metal, sludge metal, hard rock, vaihtoehtorock
Kotipaikka:   Seattle, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  William DuVall, laulu, rytmikitara (2006–)  Jerry Cantrell, soolo- ja rytmikitara, laulu (1987–2002, 2005–)  Mike Inez, basso, taustalaulu (1993–2002, 2005–)  Sean Kinney, rummut, taustalaulu (1987–2002, 2005–) 
Entiset jäsenet:  Layne Staley, laulu, rytmikitara (1987–2002)  Mike Starr, basso, taustalaulu (1987–1993) 
Levy-yhtiö:  Columbia Records, 1990–  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alice in Chains on yhdysvaltalainen rockyhtye, jonka kitaristi Jerry Cantrell ja rumpali Sean Kinney perustivat Seattlessa Washingtonissa vuonna 1987. Yhtyeen alkuperäisen kokoonpanon täydensivät basisti Mike Starr, jonka korvasi yhtyeeseen vuonna 1993 liittynyt Mike Inez, sekä laulaja Layne Staley, jonka aiemmalta, Alice N’ Chains -nimiseltä glam metal -yhtyeeltä Alice in Chains peri nimensä. Alice in Chains hajosi Layne Staleyn kuoleman jälkeen vuonna 2002, mutta vuonna 2005 yhtyeen muut jäsenet palasivat yhteen ja jatkoivat soittamista uuden laulajan, William DuVallin kanssa.
Alice in Chains yhdistetään usein tiiviisti grunge-tyylilajiin, mutta yhtyeen musiikissa on läsnä vaikutteita myös esimerkiksi heavy metalista. Eräs yhtyeen tummanpuhuvaksi ja raskaaksi luonnehditun soundin keskeisimmistä elementeistä on laulaja Layne Staleyn, sekä myöhemmin William DuVallin, ja kitaristi Jerry Cantrellin yhdessä laulamat harmoniat. Alun perin vain taustoja laulaneen Jerry Cantrellin rooli yhtyeen toisena laulajana kasvoi vuoden 1992 akustisen EP-levyn Sap tekemisen myötä.
Alice in Chains nousi kansainväliseen suosioon 1990-luvun alussa, ja yhtyeestä tuli eräs aikansa merkittävimmistä grunge- ja rockyhtyeistä. 1990-luvulla yhtye levytti kolme studioalbumia: Facelift (1990), Dirt (1992) ja Alice in Chains (1995). Laulaja Layne Staleyn yksityiselämän vaikeudet, kuten esimerkiksi vaikea päihderiippuvuus, kuitenkin varjostivat yhtyeen uraa ja pakottivat yhtyeen lopettamaan keikkailun vuonna 1996. Alice in Chainsin ura päättyi väliaikaisesti Staleyn kuoltua vuonna 2002, mutta yhtyeen elossa olevat jäsenet palasivat yhteen vuonna 2005, ja Staleyn paikan yhtyeen keulilla otti vuonna 2006 William DuVall. Yhtye on sittemmin julkaissut kolme uutta studioalbumia, joista uusin on Rainier Fog (2018).
Alice in Chainsin levyjä on myyty kansainvälisesti yli 30 miljoonaa kappaletta, joista yli 14 miljoonaa pelkästään Yhdysvalloissa. Yhtye on julkaissut urallaan yhteensä kuusi studioalbumia, kolme EP-levyä ja livealbumia, neljä kokoelma-albumia, kaksi DVD-tallennetta sekä 32 singleä ja 43 musiikkivideoa. Yhtyeen singleistä yhteensä 18 on noussut Yhdysvalloissa Mainstream Rock -singlelistalla kymmenen parhaan joukkoon, ja viisi edelleen ykkössijalle. Yhtye on ollut myös ehdokas Grammy-palkinnon saajaksi yksitoista kertaa.
Historia > EP-levy Jar of Flies ja ensimmäinen keikkatauko (1994–1995)

Vuoden 1994 tammikuussa Alice in Chains julkaisi akustista musiikkia sisältäneen EP-levyn Jar of Flies, joka oli syntynyt vuoden 1993 mittavan kiertuerupeaman seurauksena sen jälkeen, kun yhtye oli Layne Staleyn mukaan ”vain halunnut mennä muutamaksi päiväksi studioon akustisten kitaroiden kanssa ja katsoa, mitä tapahtuisi”. Staleyn mukaan yhtye ei ollut suunnitellut julkaisevansa tuolloin tekemäänsä musiikkia, mutta yhtyeen levy-yhtiö oli pitänyt kuulemastaan ja halunnut julkaista uudet kappaleet EP-levynä. Jar of Flies oli sekä ensimmäinen Alice in Chains -julkaisu että kaikkien aikojen ensimmäinen EP-levy, joka nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan ykköseksi.
Rolling Stonen kriitikko Paul Evans kehui Jar of Fliesin olevan ”synkän upea”, ja AllMusicin Steve Huey piti EP:tä ”samanaikaisesti hillityn hämmästyttävänä, tuskallisen upeana ja ahdistavan surumielisenä”. EP-levyn singlestä ”No Excuses” muodostui yhtyeen uran ensimmäinen listaykkönen Yhdysvalloissa Mainstream Rock -listalla. EP:n toinen single ”I Stay Away” nousi listan sijalle kymmenen, ja kolmas ja viimeinen single ”Don’t Follow” sijalle 25. Jar of Flies on ylittänyt Yhdysvalloissa kolminkertaisen platinalevyn rajan, ja se myi Yhdysvalloissa vuonna 1994 yli kaksi miljoonaa kappaletta. Se oli myös ehdokas kahteen Grammy-palkintoon.
Layne Staley hakeutui vuonna 1994 vieroitushoitoon päästäkseen irti heroiinista. Yhtyeen oli määrä soittaa vuoden 1994 kesällä Metallican, Suicidal Tendenciesin, Danzigin ja Fightin kanssa, sekä Woodstock-festivaaleilla. Staley kuitenkin retkahti heroiiniin uudelleen ennen kiertueen alkua, ja yhtyeen oli pakko perua kaikki vuoden 1994 kiertue- ja keikkasuunnitelmansa. Staleyn kunto oli niin huono, että Alice in Chains joutui jäämään puolen vuoden tauolle. Rumpali Sean Kinney kommentoi myöhemmin vuonna 1996 Rolling Stonen haastattelussa, että jos yhtye olisi tuolloin jatkanut normaalia toimintaansa, se olisi hyvinkin saattanut tuhoutua tien päälle koko maailman katsellessa.
Historia > Kolmas albumi ja viimeiset esiintymiset Layne Staleyn kanssa (1995–1996)

Alice in Chainsin tauon aikana vuonna 1995 Layne Staley liittyi mukaan grungen superyhtyeeseen Mad Season, jossa vaikuttivat Pearl Jam -kitaristi Mike McCready, The Walkabouts -basisti John Baker Saunders ja Screaming Trees -rumpali Barrett Martin. Mad Season julkaisi yhden albumin, jonka single ”River of Deceit” nousi Mainstream Rock -listan kakkossijalle.
Vuoden 1995 keväällä Alice in Chains aloitti kolmannen albuminsa äänittämisen Bad Animals -studiossa tuottaja Toby Wrightin kanssa. Äänittämisen aikana varhainen versio uudesta kappaleesta ”Grind” vuosi radioon, jossa se sai paljon soittoa. Yhtye julkaisi kappaleen virallisesti vuoden 1995 lokakuussa hillitäkseen kappaleen laitonta nauhoittamista ja levittämistä eteenpäin.
Alice in Chainsin nimikkoalbumi, 7. marraskuuta 1995 julkaistu Alice in Chains debytoi Yhdysvalloissa albumilistan ykkösenä ja on sittemmin ylittänyt kolminkertaisen platinalevyn myynnin. Albumilta julkaistiin neljä singleä: ”Grind”, ”Again”, ”Over Now” ja ”Heaven Beside You”, joista kolmessa lauloi Jerry Cantrell. Albumin jatkoksi yhtye julkaisi joulukuussa videotallenteena pseudodokumentin The Nona Tapes, jossa yhtyeen jäseniä haastatteli Jerry Cantrellin näyttelemä journalisti Nona Weisbaum. Yhtye kuitenkin päätti, ettei se lähtisi Alice in Chainsin tiimoilta lainkaan kiertueelle, mikä lisäsi jo entuudestaan vahvoja huhuja yhtyeen heikosta tilanteesta ja Layne Staleyn huumeidenkäytöstä.
Yhtye palasi julkisuuteen vuoden 1996 huhtikuussa, kun se soitti ensimmäisen konserttinsa kahteen ja puoleen vuoteen Music Televisionin televisio-ohjelmassa MTV Unplugged. Yhtye soitti ohjelmassa monia tunnetuimmista kappaleistaan, sekä uuden, Jerry Cantrellin laulaman kappaleen ”The Killer is Me”. Esitys julkaistiin kesällä 1996 Billboard 200 -albumilistan sijalle kolme nousseena livealbumina, sekä videotallenteena. Unpluggedin jälkeen Alice in Chains vieraili vielä Saturday Night Specialissa soittamassa kappaleen ”Again”, sekä The Late Show with David Lettermanissa, jossa se esitti kappaleet ”Again” ja ”We Die Young”.
Vuonna 1996 Alice in Chains soitti vielä neljä konserttia Yhdysvalloissa, kun yhtye lämmitteli alkuperäiseen kokoonpanoonsa palannutta Kiss-yhtyettä Alive/Worldwide Tour -kiertueella. Neljäs konsertti, joka järjestettiin Kansas Cityssa 3. heinäkuuta 1996, jäi Layne Staleyn viimeiseksi julkiseksi esiintymiseksi yhtyeen laulajana. Hieman konsertin jälkeen Staley otti yliannostuksen heroiinia ja joutui sairaalaan; Staley toipui tapahtuneesta, mutta Alice in Chains oli jälleen pakotettu tauolle.
Historia > Paluu yhteen (2005-2008)

Vuonna 2005 Sean Kinney sai idean hyväntekeväisyyskeikan järjestämisestä vuoden 2004 Intian valtameren maanjäristyksen uhrien hyväksi. Kinney soitti Alice in Chainsissa soittaneille kavereilleen, ja muille ystävilleen musiikkiteollisuudessa, kuten Alice in Chainsin entisele managerille Susan Silverille. Kinney yllättyi idean saamasta innokkaasta vastauksesta. 18. helmikuuta 2005 Jerry Cantrell, Mike Inez ja Sean Kinney palasivat yhteen ensimmäistä kertaa yhdeksään vuoteen K-Rock Tsunami Continued Care Relief Concertissa Seattlessa. Tapahtumaa varten kootussa yhtyeessä oli laulajana Damageplanin Pat Lachman, sekä muita erikoisvieraita kuten Toolin Maynard James Keenan ja Heartin Ann Wilson. Muutama kuukausi tapahtuman jälkeen yhtye soitti Susan Silverille ja Cantrellin managerille Bill Siddonsille, ja he sanoivat haluavansa kiertää taas Alice in Chainsin nimellä.
Maaliskuun 10. päivänä 2006 yhtyeen jäsenet esiintyivät VH1:n Decades Rock Live! -konsertissa, jonka tarkoitus oli kunnioittaa Heart-yhtyeen seattlelaisia Ann ja Nancy Wilsonia. He soittivat kappaleen "Would?" Panteran ja Downin laulaja Phil Anselmon ja Guns N' Rosesin ja Velvet Revolverin basisti Duff McKaganin kanssa. Kappaleen lopuksi Cantrell omisti konsertin Layne Staleyn ja Pantera-kitaristi Dimebag Darrellin muistolle. He soittivat myös kappaleen "Rooster" Comes with the Fallin laulajan William DuVallin ja Ann Wilsonin kanssa. Konserttia seurasi lyhyt Yhdysvaltojen klubikiertue "Finish What We Started", useita festivaalikeikkoja Euroopassa, ja lyhyt kiertue Japanissa. Duff McKagan liittyi yhtyeeseen taas mukaan paluukiertuelle, soittaen rytmikitaraa joillakin kappaleilla. Kiertueen aikana yhtye näytti 5-minuuttisen tribuuttivideon Staleylle vaihtaessaan soittimensa akustisiin.
Kokoonpano

| --- | --- |
 Nykyinen kokoonpano William DuVall – laulu, rytmikitara (2006–)  Jerry Cantrell – soolo- ja rytmikitara, laulu (1987–2002, 2005–)  Mike Inez – basso, taustalaulu (1993–2002, 2005–)  Sean Kinney – rummut, taustalaulu (1987–2002, 2005–) :  Entiset jäsenet Layne Staley – laulu, rytmikitara (1987–2002; k. 2002)  Mike Starr – basso, taustalaulu (1987–1993; k. 2011)
Diskografia > Studioalbumit

Facelift (1990)
Dirt (1992)
Alice in Chains (1995)
Black Gives Way to Blue (2009)
The Devil Put Dinosaurs Here (2013)
Rainier Fog (2018)
Alice in Chains Suomessa

Alice in Chains esiintyi alkuperäisessä kokoonpanossaan Helsingin Tavastia Klubilla 10. helmikuuta vuonna 1993.
Vuonna 2006 yhtye kävi comeback-kiertueillaan myös Provinssirockissa Seinäjoella.
7. elokuuta vuonna 2010 bändi esiintyi Porin Kirjurinluodolla järjestettävillä Sonisphere-metallifestivaaleilla.
13. heinäkuuta vuonna 2014 bändi esiintyi Ilosaarirockissa Joensuussa.
15. kesäkuuta 2019 Oulu - Energia Areena
16. kesäkuuta 2019 Helsingin Kaisaniemen puisto
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alice In Chainsin viralliset sivut
Alice in Chains Ylen Elävässä arkistossa
Kitaristi Jerry Cantrell on yhtyeen keskeisin lauluntekijä ja musiikillinen johtohahmo.
Basisti Mike Inez on soittanut yhtyeessä vuodesta 1993 lähtien.
Yhtyeen alkuperäinen laulaja Layne Staley esiintymässä vuonna 1992.
Mocha (saari)

Mocha
Saari ilmakuvassa.
| --- | --- |
Muut nimet:  Isla Mocha
Sijainti:  38°22′15″S, 73°54′51″W Chile
Vesialue:  Tyynimeri
Korkein kohta:  234  m 
Pinta-ala:  48 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  noin 800
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mocha (esp. Isla Mocha) on saari Tyynellämerellä Chilessä noin 35 kilometrin päässä mantereesta. Nykyisin saarella on noin 800 asukasta. Aikanaan saarta asuttivat mapuchet ja mahdollisesti sen saavuttivat myös aikanaan polynesialaiset merenkävijät. Saarella on hyvin säilynyttä vanhaa metsää ja esimerkiksi suurin tunnettu chilenliitäjien pesimäyhdyskunta. Osa saaresta kuuluu nykyisin vuonna 1988 perustettuun luonnonsuojelualueeseen.
Maantiede

Mochan saari sijaitsee Tyynellämerellä noin 35 kilometriä merelle Tirúan kylästä Chilessä 690 kilometriä maan pääkaupunki Santiagosta etelään. Saaren pinta-ala on noin 48 km². Saaren jyrkänteet näkyvät mereltä mantereelle saakka. Muodoltaan saari muistuttaa hieman pisaraa.
Huomattava osa saaresta on Valdivialaista metsää. Saarella on maailman suurin chilenliitäjien pesimisyhdyskunta. Arviolta 70 % koko maailman chilenliitäjistä pesii saarella. Saarella esiintyy myös kotoperäinen sammakkolaji Eupsophus insularis, sekä esimerkiksi mantereiset lintulajit nokitapakulo ja myyrätapakulon alalaji Scelorchilus rubecula mochae. Paikallista eläimistöä uhkaavat esimerkiksi tulokaslajit, kuten kissat, koirat ja jyrsijät. Saari on ollut osa luonnonsuojelualuetta vuodesta 1988. Suojeltuun alueeseen kuuluu noin 45 % saaren pinta-alasta.
Historia

Saaren ensimmäisiä asukkaita olivat tiettävästi mapuchet, joiden kansanperinteessä kuolleiden sielut vietiin Mochan saarelle. Paikalliset harjoittivat esimerkiksi maanviljelyä ja kalastusta. Joidenkin arkeologisissa kaivauksissa löydettyjen viitteiden mukaan on mahdollista, että saaren saavuttivat aikanaan polynesialaiset merenkävijät. Joidenkin vuosien 350 ja 1290 välille ajoitettujen ihmisluiden on tulkittu kuuluneen polynesialaisille, jotka olisivat mahdollisesti purjehtineet saarelle 7 500 kilometrin takaa. DNA-tutkimukset kanan luista ovat puolestaan osoittaneen niiden olevan peräisin Polynesiasta. Paikallisilla Etelä-Amerikan alkuperäisasukkailla ja polynesialaisilla on mahdollisesti ollut kulttuurillisia yhteyksiä, sillä paikalliset käyttivät esimerkiksi Polynesian vastaavia muistuttavia työkaluja ja joitakin sanoja.
Ensimmäiset eurooppalaiset paikalla olivat espanjalaiset, joiden alus ankkuroitui joksikin aikaa saaren edustalle vuonna 1544. Vuonna 1578 saarella vieraili puolestaan englantilainen merirosvo Francis Drake. Draken sanotaan käyneen lyhyen kahakan paikallisten saarelaisten kanssa. 1600-luvulla alueella liikkuivat puolestaan alankomaalaiset tutkimusmatkailijat Olivier van Noort ja Joris van Spilbergen, jotka otettiin ystävällisemmin vastaan. Monet Tyynellämerellä liikkuvat laivat olivat alkaneet pysähtyä saarella ostamaan paikallisilta ruokaa esimerkiksi terästä vastaan. Monet laivoista kuuluivat Espanjan omistaman Etelä-Amerikan rannikkoa ryösteleville merirosvoille ja espanjalaiset päättivät yrittää pistää heidän toiminnalleen lopun vuonna 1685, kun Jeronimo de Quirogan johtama espanjalainen laivasto-osasto saapui saarelle polttamaan paikallisten asumuksia ja viljelmiä. Hengissä säilyneet vietiin mannermaalle ja saari autioitui.
Saari tuli sittemmin taas tavallaan tunnetuksi Herman Melvillen vuonna 1851 Moby Dick-tarinan innoittajana. Moby Dick-tarinan innoitti vuonna 1839 Knickerbocker-lehdessä julkaistu artikkeli Mochan saaren lähettyvillä tavatusta valkoisesta kaskelotista Mocha Dick. Saarta ympäröivä merialue olikin 1800-luvun alkupuolella kaskelottien pyyntialuetta. Vuonna 1857 saari vuokrattiin chileläiselle liikemies Juan Alempartelle, joka toi saarelle uudestaan asukkaita sitä viljelemään. 1900-luvun alkupuolella Chilen laivasto rakennutti saarelle majakan. Sen vedet oli tunnettu siihen asti useista haaksirikoistaan.
Väestö ja liikenne

Mochan saarella asuu nykyisin noin 800 asukasta asumuksissa eri puolilla saarta. Espanjankielinen nimi saaren asukkaille on Mochanos. Mantereelle ei ole vakituista vene- tai lauttaliikennettä. Saaren kiitotieltä on kuitenkin yhteys mantereelle ilmateitse. Elinkeinonsa saarelaiset saavat esimerkiksi kalastuksesta ja saaren pienimuotoisesta turismista.
Maisemaa saarella.
Saari ja alankomaalaisia aluksia piirroksessa vuodelta 1619.
Mika Peltonen

Mika Peltonen vuonna 1994 presidentti Ahtisaaren adjutanttina
Mika Otto Matti Peltonen (s. 23. tammikuuta 1956 Tampere) on suomalainen kenraaliluutnantti evp. Hän toimi urallaan muun muassa Puolustusvoimien operaatiopäällikkönä.
Ura

Peltonen valmistui ylioppilaaksi Harjun yhteiskoulusta vuonna 1976 ja suoritti reserviupseerikoulun vuonna 1977 ja Kadettikoulukurssin 1977–1980. Hän työskenteli opetusupseerina Uudenmaan Jääkäripataljoonassa 1980–1982. Peltonen oli Kadettikoulussa 1982–1987 ja Sotakorkeakoulussa 1987–1989, minkä jälkeen hän työskenteli toimistoupseerina Helsingin sotilasläänin esikunnassa 1989–1991, Sotakorkeakoulun toimistopäällikkönä 1991–1992 ja koulutuspäällikkönä Maanpuolustuskorkeakoulussa 1993.
Vuosina 1993–1994 Peltonen oli pataljoonaupseeri Uudenmaan Jääkäripataljoonassa ja toimi 1994–1995 tasavallan presidentin kolmantena adjutanttina, 1996–2000 toisena adjutanttina ja 2000–2001 ensimmäisenä adjutanttina. Savon prikaatin komentajana Peltonen toimi vuosina 2001–2002 ja jalkaväen tarkastajana 2002–2004. Hän oli apulaismaavoimapäällikkönä vuonna 2005 ja toimi samana vuonna komentajana Althea-operaatiossa Bosnia-Herzegovinassa.
Peltonen toimi vuosina 2006–2007 Maavoimien ja Maavoimien esikunnan suunnittelutehtävissä ja oli vuonna 2008 Maavoimien esikuntapäällikkö ja vuosina 2008–2010 suunnittelupäällikkö.
Vuonna 2011 Peltonen aloitti Puolustusvoimien operaatiopäällikkönä. Tehtävässä Peltonen on vastannut muun muassa puolustusvoimien suorituskykyjen kehittämisestä, puolustusvoimien kansainvälisistä operaatioista sekä puolustusvoimauudistuksen suunnittelusta ja sen toimeenpanosta.
Vuonna 2013 Peltonen toimi Pohjoismaisen sotilasyhteistyön (NORDEFCO) sotilaskomitean puheenjohtajana.
Molukkienvarpushaukka

| Molukkienvarpushaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Lintuhaukat Accipiter
Laji::  henicogrammus
Kaksiosainen nimi
 Accipiter henicogrammus  (Gray, 1861) 
Katso myös
   Molukkienvarpushaukka Wikispeciesissä   Molukkienvarpushaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Molukkienvarpushaukka (Accipiter henicogrammus) on haukkojen heimoon kuuluva keskikokoinen petolintu. Sitä tavataan Indonesiassa, Pohjois-Molukkien saariryhmässä. Molukkienvarpushaukan tiedetään pesivän ainakin Pohjois-Molukkien kolmella pääsaarella Halmaheralla, Morotailla ja Bacanilla. Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat ja vuoristometsät 1 300 metrin korkeuteen. Pääasiassa lintua on tavattu yli 200 m:n korkeudella merenpinnasta.
Kooltaan molukkienvarpushaukka on varpushaukkaa suurempi, mutta kanahaukkaa pienempi ja muodoltaan suhteellisen pitkäpyrstöinen ja lyhytsiipinen lähilajeihin verrattuna. Koiraat ovat kooltaan noin ¾ naaraista, mutta väritykseltään lähes samanlaisia. Linnut ovat tumman liuskeenharmaita päältä ja laajalti punaruskeita alta.
Molukkienvarpushaukkoja arvioidaan olevan 1000–10 000 yksilöä. Kannan epäillään olevan pienenemässä elinalueiden hävittämisen vuoksi. Laji on täysin riippuvainen metsistä ja sen levinneisyysalueella niistä hävisi 1990-2003 noin 20 %. Metsien vähenemisen ennustetaan jatkuvan vähintään samaa tahtia. Lajia tavataan suojelualueilla kuten Aketajawe-Lolobatan kansallispuistossa, minkä arvioidaan hillitsevän kannan pienemistä.
Moby Lines

| Moby Lines S> p.A. |
| --- | --- |

Perustettu:  1959
Puheenjohtaja:  Vincenzo Onorato
Kotipaikka:  Milano,  Italia
Toiminta-alue:   Italia  Ranska  Korsika  Sardinia
Toimiala:  meriliikenteen henkilö- sekä rahtikuljetus
Kotisivu:  www.moby.it
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Moby Lines (Moby Lines S.p.A.) on italialainen laivayhtiö, joka liikennöi 13 aluksellaan Italian ja Ranskan alueella. Yhtiö perustettiin vuonna 1959 nimellä Navigazione Arcipelago Maddalenino (Navarma).
Moby Linesin reitit kulkevat muun muassa Elbaan, Sardiniaan ja Korsikaan.
Vuonna 2006 Moby Lines osti Lloyd Sardegnan. Moby Linesin alusten kylkiin on maalattu Looney Tunes -animaatiohahmoja.
Historia

Navarma perustettiin vuonna 1959. Yhtiö aloitti liikennöinnin Sardiniasta rannikon saariin pienellä Tanskasta ostetulla M/S Maria Maddalena -lautalla. Vuonna 1966 yhtiö osti toisen lautan, M/S Bonaficion, ja aloitti liikennöinnin Sardinian ja Korsikan välillä. Yhtiö hankki seuraavan autolauttansa vuonna 1967 ja aloitti liikennöinnin manner-Italian satamiin.
Ensimmäinen Moby-etuliitettä käyttänyt laiva oli vuonna 1982 Townsend Thoresenilta ostettu autolautta, joka sai uuden nimen M/S Moby Blue. Alus oli kaksi kertaa suurempi kuin Navarman siihen asti suurin alus. Vuoteen 1988 mennessä Navarma hankki vielä neljä suurempaa autolauttaa, joiden kaikkien nimen alussa oli Moby. Laivoilla yhtiö aloitti uusia reittejä manner-Italiaan.
Vuonna 1991 yhtiön laiva M/S Moby Prince oli osallisena toisen maailmansodan jälkeisen Italian suurimassa laivaonnettomuudessa, jossa laiva törmäsi ankkurissa olleeseen öljytankkeriin ja 140 ihmistä kuoli.
1990-luvun alussa yhtiö osti lisää käytettyjä autolauttoja ja korvasi niillä 1980-luvulla ostetut laivat. Samoihin aikoihin yhtiön nimeksi tuli Moby Lines. Vuodesta 1996 eteenpäin yhtiön laivaston koko on kasvanut yhtiön hankkiessa uusia suurempia ja nopeampia lauttoja, kuten uutena Daewoo Shipbuilding & Heavy Machineryltä tilatut Moby Wonder, Moby Freedom ja Moby Aki. Vuonna 2003 yhtiö teki sopimuksen Warner Brosin kanssa laivojensa maalaamisesta Looney Tunesin hahmoilla. Looney Tunes -teemainen väritys oli kuitenkin vain suuremmissa laivoissa, pienemmissä laivoissa oli yksinkertaisempi väritys tai Moby Linesin valaslogo.