stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haltia (Arda)
Haltioiden elämänkaari

Haltiat olivat yksiavioisia ja laskivat sukunsa isän puolelta, milloin isä oli korkeampaa syntyperää, ja äidin puolelta, milloin äiti oli korkeampaa syntyperää. Finwë oli ainut haltia, joka meni uudelleen naimisiin hänen ensimmäisen vaimonsa, Mirielin, kuoltua Fëanorin synnytyksessä.
Haltiat saavuttivat täysi-ikäisyyden noin 70 vuoden iässä ja menivät naimisiin noin 140 vuoden iässä. Heillä oli harvoin seitsemää lasta enempää.
Haltiat saattoivat poikkeustapauksissa ottaa puolisokseen sekä kuolevaisia ihmisiä, että kuolemattomia maiarin edustajia. Ihmisen ja haltian liitosta syntyneen puolhaltian oli täysi-ikäisenä päätettävä, kumpaan sukuun hän haluaisi kuulua. Eärendilin pojista Elrond valitsi eldarin, kun taas Elros valitsi edainin.
Tolkien ei kerro, mikä oli avarin eli "haluttomien", jotka eivät koskaan lähteneet Kuolemattomille Maille, kohtalo. Erään teorian mukaan vuosituhansien vieriessä Keski-Maassa heidän ruumiinsa haipui, ja heistä jäi jäljelle vain kuolevaisille silmille näkymätön haamu, samankaltainen kuin sormusaaveilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haltia (Arda) Wikimedia Commonsissa
Make

make on etenkin Unix-järjestelmissä yleisesti käytetty työkalu erilaisten tiedostojen käsittelyn automatisointiin. Yleisimmin makea käytetään ohjelmoinnissa, kun lopullinen ohjelma kootaan useista lähdekoodeista käännettävistä objektitiedostoista.
Toimiakseen make tarvitsee sääntötiedoston, jossa kuvataan halutut tiedostot sekä niiden riippuvuudet muista tiedostoista ja kerrotaan, miten mikäkin tiedosto kuuluu käsitellä. Oletuksena make etsii näitä sääntöjä Makefile-nimisestä tiedostosta.
Makefile-tiedoston rakenteelle on POSIX-määrittely, mutta historiallisesti on ollut eri versioita sekä uudelleensuunniteltuja vaihtoehtoja samasta konseptista.
Ohjelman kehitti Stuart Feldman työskennellessään Bell Labsilla.
Ohjelmasta on tehty avoimen lähdekoodin toteutuksia kuten GNU-projektin GNU Make. Ohjelmaa voidaan käyttää eri ohjelmointikielien kanssa.
Vastaavankaltaisia ohjelmia

Muita vastaavankaltaisia ohjelmia eri alustoille ja tarkoituksiin:
CMake
nmake, Visual Studion mukana tuleva
Apache Ant, Java-ympäristöön suunniteltu
qmake, QT-ympäristöön suunniteltu
Rake
Kirjallisuutta

Managing Projects with Make, 1991, ISBN 0-937175-90-0
Aiheesta muualla

GNU Make
makepp
Timo Harjunpää

Rikoskonstaapelit Onerva Nykänen (Hellevi Seiro) ja Timo Harjunpää (Johan Simberg) Yleisradion TV-sarjassa Harjunpää ja ahdistelija vuodelta 1985.
Timo Juhani Harjunpää on Matti Yrjänä Joensuun kirjoittamien Harjunpää-poliisiromaanien päähenkilö. Hän työskentelee Helsingin rikospoliisin väkivaltaosastossa vanhempana rikoskonstaapelina, sittemmin rikosylikonstaapelina.
Taustaa

Kirjasarjan alussa Timo Harjunpää asuu perheineen Helsingin Katajanokalla, kunnes muuttaa Kirkkonummelle. Hänellä on vaimo Elisa ja kolme tytärtä, Pauliina, Valpuri ja Pipsa. Muita näkyviä hahmoja kirjoissa on muun muassa Harjunpään työtoveri Onerva Nykänen. Ensimmäisen kerran Harjunpää esiintyi vuonna 1976 julkaistussa romaanissa Väkivallan virkamies.
Nimensä Harjunpää on saanut virkatehtävässä vuonna 1966 menehtyneen konstaapeli Reino Harjunpään mukaan. Lahdesta Hennalan varuskunnan päävartiosta karannut sotamies Kalevi Rissanen ampui Harjunpään Helsinkiin suuntautuneen pakomatkansa aikana helmikuussa 1966.
Dramatisoinnit

Useita Harjunpää-kirjoja on dramatisoitu elokuviksi, televisiosarjoiksi, kuunnelmiksi ja näytelmiksi. Samannimisiksi kuunnelmasovituksiksi on tehty Harjunpää ja rakkauden lait (1987), Harjunpää ja kiusantekijät (1989), Harjunpää ja poliisin poika (1990) sekä Harjunpää ja heimolaiset (1991). Ne on ohjannut Rauni Ranta ja dramatisoinut Timo Kanerva. Harjunpäätä esittää Petteri Sallinen ja Onervaa Elli Castrén.
Kuudesta filmatisoinnista neljä on ohjannut Åke Lindman. 1980-luvulla hän ohjasi ruotsinkielisiksi, neliosaisiksi televisiosarjoiksi teokset Harjunpää ja kapteeni Karhu (nimellä Harjunpää ja kylmä kuolema / Harjunpää och kalla döden, 1983) sekä Harjunpää ja ahdistelija (Harjunpää och antastaren, 1985). Kummassakin Harjunpäätä esitti Johan Simberg. Lindmanin suomenkielisessä televisiosarjassa Harjunpää ja heimolaiset (1995) Harjunpäätä esittää Kari Heiskanen. Lindman ohjasi myös yhden elokuvan, vuonna 1993 valmistuneen Harjunpää ja kiusantekijät, jossa Heiskanen esittää Harjunpäätä.
Vuonna 2007 Juha Lehtola ohjasi 3-osaisen televisiosarjan Rakkauden nälkä romaanin Harjunpää ja rakkauden nälkä pohjalta. Harjunpäänä nähtiin Markku Maalismaa Sarja voitti vuoden parhaan draamasarjan Venlan, Kultainen TV -palkinnon ja Koura-kunniamaininnan 2007.
Romaanista Harjunpää ja pahan pappi tehtiin elokuva Harjunpää & pahan pappi suomalais-saksalaisena yhteistuotantona. Elokuvassa Harjunpäätä esittää Peter Franzén, ja se sai ensi-iltansa lokakuussa 2010. Elokuvan juoni poikkeaa melko paljon kirjasta.
Vuonna 2022 C More -suoratoistopalvelussa julkaistiin kahdeksanosainen televisiosarja Harjunpää, joka perustuu teoksiin Ahdistelija, Poliisin poika, Kiusantekijät ja Rautahuone. Harjunpäätä esittää sarjassa Olli Rahkonen.
Harjunpää-romaanit

Timo Harjunpää on ollut päähenkilönä yhdessätoista romaanissa:
Väkivallan virkamies: Dokumentaarinen romaani Helsingissä tapahtuneesta henkirikoksesta, sen tutkijasta ja ihmisestä elämän päättyessä (Otava 1976). ISBN 951-1-02478-7.
Harjunpää ja pyromaani: Romaani (Otava 1978). ISBN 951-1-04909-7.
Harjunpää ja kapteeni Karhu: Romaani rikoksesta, sen osapuolista ja tutkimisesta (Otava 1981). ISBN 951-1-06383-9.
Harjunpää ja ahdistelija: Romaani rikoksesta ja miehestä ja naisesta (Otava 1982). ISBN 951-1-06862-8.
Harjunpää ja poliisin poika: Romaani rikoksesta ja siitä mitä me emme näe omassa silmässämme (Otava 1983). ISBN 951-1-07354-0.
Harjunpää ja heimolaiset: Romaani kahdesta rikoksesta ja toisen tutkimisesta, kaikista jotka eivät näe kuvaansa poliisin kasvojen alta (Otava 1984). ISBN 951-1-07850-X.
Harjunpää ja rakkauden lait: Romaani rikoksesta ja muusta (Otava 1985). ISBN 951-1-08385-6.
Harjunpää ja kiusantekijät: Romaani rikoksesta ja maailmoista (Otava 1986). ISBN 951-1-08939-0.
Harjunpää ja rakkauden nälkä: Romaani (Otava 1993). ISBN 951-1-11973-7.
Harjunpää ja pahan pappi (Otava 2003). ISBN 951-1-18750-3.
Harjunpää ja rautahuone (Otava 2010). ISBN 978-951-1-24742-5.
Harjunpää-romaaneista on tehty kuunnelmia, näytelmiä, TV-sarjoja ja elokuvia. Romaaneja on käännetty useille kielille, muun muassa ruotsiksi, englanniksi, saksaksi ja puolaksi.
Harjunpää-filmografia

| Elokuva / sarja | Vuosi | Ohjaaja(t) | Harjunpää | Romaani(t) | Lisätietoja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Harjunpää ja kylmä kuolema | 1983 | Åke Lindman | Johan Simberg | Harjunpää ja kapteeni Karhu (1981) | 4-osainen ruotsinkielinen TV-sarja |
| Harjunpää ja ahdistelija | 1985 | Åke Lindman | Johan Simberg | Harjunpää ja ahdistelija (1982) | 4-osainen ruotsinkielinen TV-sarja |
| Harjunpää ja kiusantekijät | 1993 | Åke Lindman | Kari Heiskanen | Harjunpää ja kiusantekijät (1986) | elokuva |
| Harjunpää ja heimolaiset | 1995–1996 | Åke Lindman | Kari Heiskanen | Harjunpää ja heimolaiset (1985) | TV-sarja |
| Rakkauden nälkä | 2007 | Juha Lehtola | Markku Maalismaa | Harjunpää ja rakkauden nälkä (1993) | TV-sarja |
| Harjunpää & pahan pappi | 2010 | Olli Saarela | Peter Franzén | Harjunpää ja pahan pappi (2003) | elokuva |
| Harjunpää | 2022 | Matti Kinnunen Hanna Bergholm | Olli Rahkonen | Harjunpää ja ahdistelija (1982) Harjunpää ja poliisin poika (1983) Harjunpää ja kiusantekijät (1986) Harjunpää ja rautahuone (2010) | TV-sarja |
Aiheesta muualla

Harjunpää och antastaren. Yle Arkivet.
Harjunpää och kalla döden. Yle Arkivet.
Ensimmäinen romaani.
Väinö Linna

| Väinö Linna |
| --- | --- |
 Väinö Linna vuonna 1976.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. joulukuuta 1920 Urjala
Kuollut: 21. huhtikuuta 1992 (71 vuotta) Kangasala
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Kerttu Linna (vih. 1945; k. 1992)
Lapset:  2
Kirjailija
Aikakausi:  1947–1992
Esikoisteos:  Päämäärä (1947)
Pääteokset:  Tuntematon sotilas   Täällä Pohjantähden alla
Palkinnot
  Kalevi Jäntin palkinto (1949)  Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto (1963)  Yhteis­kunnallisen korkea­koulun kunnia­tohtori (1965)  tieteen akateemikko (1980)  
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Väinö Valtteri Linna (20. joulukuuta 1920 Urjala – 21. huhtikuuta 1992 Kangasala) oli suomalainen kirjailija ja tieteen akateemikko. Hänet tunnetaan erityisesti Suomen historiaa kuvaavista teoksistaan Tuntematon sotilas ja Täällä Pohjantähden alla.
Linna vietti lapsuutensa maa­seudulla, mutta muutti 17-vuotiaana kaupunkiin töihin. Hän osallistui jatkosotaan Syvärillä ja palasi sitten tehtaaseen töihin. Vuonna 1954 ilmestyneestä Tuntemattomasta sotilaasta tuli kiistelty teos ja myyntimenestys. Sen myynti­tulojen turvin kirjailija lopetti tehdas­työt, osti maatilan ja alkoi kirjoittaa Pohjan­tähti-tri­logiaa.
Elämänvaiheet > Armeija ja sota

Talvi­sodan aikana Linna oli väestönsuojelutehtävissä korttelin­vartijana. Hän joutui olemaan vartiossa usein öisin ja osallistumaan pelastus- ja raivaus­töihin Tampereelle kohdistuneiden venäläisten lento­hyökkäysten jälkeen. Sodan päätyttyä Linnan ikäluokka kutsuttiin tarkastukseen. Huhti­kuun 4. päivänä 1940 Linna lähti armeijaan Riihi­mäen jalka­väkeen, josta hänet jo kahden viikon kuluttua siirrettiin ali­upseeri­kouluun, ensin Lopen Launosiin ja sitten Haus­järven Ryttylään. Komennusta edesauttoivat alokas Linnan laajat tiedot sota­taktiikasta ja aseista. Keväällä 1941 Linna ylennettiin korpraaliksi ja seuranneena kesänä alikersantiksi jatko­sodan alkaessa. Ali­kersanttina hänen tehtäväkseen tuli kouluttaa seuraavan vuoden alokkaat. Työ jatkui kesään 1941 asti, jolloin alkoi jatkosota.
Linna sijoitettiin eversti Pietari Autin komentaman Jalka­väki­rykmentti 8:n ensimmäisen pataljoonan kone­kivääri­komppaniaan, jossa hän osallistui etenemis­vaiheen kamppailuihin ja asema­sotaan Syvärillä.
Kesän ja syksyn 1942 Väinö Linna palveli Syvärillä. Sota oli muuttunut asema­sodaksi, ja kun Linnalla oli aikaa, hän luki kaikki kenttä­kirjaston kirjat. Asema­sota­vaiheessa kesällä 1942 jäi sotamiehille paljon aikaa vartio­vuorojen väliin. Silloin Linna päätti kokeilla ensimmäisen kerran kirjailijan kykyjään laatimalla kertomuksen rykmentin etenemisestä ja taisteluista rajalta Syvärille. Hän lähetti sen toiveikkaana WSOY:lle, mutta kustantaja palautti sota­kuvauksen takaisin todeten, että teksti oli liian kehittymätöntä ja kömpelöä. Linna ei pahastunut vaan päin­vastoin sisuuntui ja uhosi mielessään, että jonakin päivänä hänenkin naamansa vielä paistaisi kirja­kauppojen ikkunoista. Hänen ensimmäinen tekstinsä julkaistiin Hurtti-Ukon joulu­numerossa 1942, jossa se voitti kirjoitus­kilpailun. Kevättalvella 1943 ali­kersantti Linna siirrettiin koulutus­tehtäviin ensin Tammelan Mustialaan ja sitten Miehikkälään, jossa oli sodan loppuun asti. Siellä hän kohtasi lottana toimineen maan­viljelijän tyttären Kerttu Seurin, jonka kanssa meni naimisiin 1945. Linna kotiutettiin syksyllä 1944.
Jo armeija­vaiheessa keskusteluissa ilmeni Linnan veto ammatti­yhdistys­liikkeeseen ja vasemmisto­laisuuteen, vaikka hän ei ollut politiikkaan osallistunutkaan.
Elämänvaiheet > Kirjailijakokeilut

Sodan jälkeen Linna ryhtyi kirjoittamaan palattuaan Fin­laysonille entiseen työhönsä karstaajaksi. Työ­paikallakin hän kirjoitti irto­lehdille ja ruutu­paperille. Kunnian­himoisena pää­määränä oli kirjoittaa oma romaani. Hän itse opiskeli kauno­kirjallisuutta, filosofiaa, psykologiaa ja kirjoittamisen tekniikkaa.
Vuonna 1946 Linna osallistui Kokoomuksen Nuorten Liiton kirjoitus­kilpailuun tekstillä Köyhän työmiehen isänmaa. Raati lunasti sen ja se julkaistiin Nuori Oikeisto -lehdessä. Isänmaallisuus merkitsi Linnalle sitä, että oman kansan menneisyyttä, isien muistoa ja heidän hyviä tekojaan kunnioitetaan ja arvostetaan. Tekstissään esikois­kirjaansa valmisteleva Linna avasi maailman­kuvaansa: maailman­talouden on oltava vapaata, mutta se tarvitsee tasa­painokseen sosialismia; järjestely ei kuitenkaan saa laajentua sosialistiseksi yhteis­kunnaksi.
Linna riimitteli myös runoja, joista hän kehitteli kokoelman ja lähetti kustantajalle. Runot palautettiin ja Linna totesi, ettei hänestä ollut runojen kirjoittajaksi.
Väinö Linna osallistui myös Nuoren Voiman Liiton toimintaan. NVL:n ystäviensä kanssa hän keskusteli kirjoittamisesta ja kirjallisuudesta.
Elämänvaiheet > Päämäärä ja Mäkelän piiriin pääsy

Esikoisteos Päämäärä valmistui 1946, mutta hän ei ollut siihen tyytyväinen, joten hän kirjoitti sen uudelleen. Se saatettiin matkaan suurieleisesti kustantajalle Runebergin päivänä. Päämäärä julkaistiin keväällä 1947. Se arvosteltiin lupauksia herättäväksi, joskin vain kohtuulliseksi romaaniksi. Kirjan ilmestymisen huomattuaan tamperelainen kirjailija­piiri Mäkelän piiri pyysi Linnan mukaan toimintaansa. Joukosta muodostui hänelle tärkeä kirjallinen ystävä­piiri ja tausta­ryhmä. Mäkelä muun muassa vetosi kustantaja WSOY:hyn ennakoiden maksamiseksi Linnalle apurahojen saannin ollessa epä­varmaa.
Työpaikalla ”kirjailijan syntymiseen” reagoitiin siirtämällä Linna varastoon ”kympiksi” työn­johdollisiin tehtäviin. Omistus­kirjoituksia Linnalta haettiin työ­paikalta paljon, joskus signeerattavia teoksia tuotiin kassi­kaupalla.
Vuoden 1947 aikana Linnoille syntyi myös esikoinen Sinikka.
Elämänvaiheet > Musta rakkaus – vastenmielinen myyntimenestys

Kalevi Jäntin apu­rahan turvin ilmestyi 1948 Linnan toinen romaani Musta rakkaus, joka oli jo kohtalainen myynti­menestys. Linna itse hämmästyi kirjan saamasta vastaan­otosta. Kustantajan edustajalle hän uskoutui pitävänsä teosta epä­onnistumisena. ”…minä inhoan sitä kuin vasta­teurastettua sian­lihaa. On niin kovin surkeaa nähdä miten se suuri näkemys kuivuu tuollaiseen muruseen.” Joka tapauksessa hänet palkittiin Kalevi Jäntin palkinnolla ja nuorille kirjailijoille tarkoitetulla akatemia-apu­rahalla vuonna 1952.
Elämänvaiheet > Messias ja henkinen kriisi

Kolmannen teoksen nimeksi oli suunniteltu Messias. Sen teema oli kuoleman­sairas nuori mies, jonka sielun syvyyksiin uppoutuminen kuitenkin ajoi Linnan kriisiin, kun hän ei saanut luotua teokseen sen paremmin itseään kuin kustantajaakaan tyydyttävää loppua. Elo­kuussa 1952 hän hakeutui Helsinkiin tutun psykiatrin luo apua saadakseen. "Analyseeraamisen" seurauksena hän päätti "ottaa persoonallisuutensa omiin käsiinsä", eikä Tampereelle palattuaan pystynyt palaamaan romaaninsa maailmaan, vaikka kustannus­sopimuksen velvoittamana olikin ehtinyt kokeilla kolmea erilaista ratkaisua päähenkilön ongelmiin. Messiaan käsi­kirjoitus eteni tiettävästi 83. liuskalle, mutta sittemmin luonnokset ovat ilmeisesti kadonneet. Professori Pertti Virta­rannan vuonna 1973 tekemässä haastattelussa Linna kertoi Messiaan alkuosan olevan tallella, mutta lopun, joka oli hänen mukaansa ”melkeinpä semmoista mielipuolista tekstiä”, hän sanoi hävittäneensä.
Linnan mukaan pää­henkilöltä olisi puuttunut maailman­katsomus, tai oikeammin se oli särkynyt. Teoksen pohjaa hän luonnehti ”eksistentiaaliseksi”.
Elämänvaiheet > Tuntematon sotilas

Linnan mielessä oli jo kauan kypsynyt ajatus kirjoittaa sodasta. Messiaan hylkääminen kirja-aiheena vapautti hänet monien sota­juttujensa ja -kokemustensa kehittelyyn uuden teoksensa teemoiksi. Teoksen ensi­lukija Mikko Kilpi antoi uudesta sota­kirjasta melkoisen kielteisen arvion WSOY:lle. Yrjö Jäntin isä taas innostui realistisesta sota­kuvauksesta. Jäntti kertoi kirjailijan maininneen, että kustantamoa kohti oli matkalla pari­kymmentä miestä ”niin elävän tuoreita, ettei heidän veroistaan joukkoa vielä koskaan aikaisemmin ole kavunnut ylös Werner Söder­strömin kunnian­arvoisia portaita”.
Tuntematon sotilas ilmestyi vuoden 1954 joulumarkkinoille. WSOY:n johtaja Yrjö A. Jäntti otatti tuolloin pienen, 4 300 kappaleen ensi­painoksen. Muun muassa WSOY:n silloinen kirjallinen johtaja Eino E. Suolahti ei erityisemmin uskonut kirjan menestykseen, koska jo sitä ennen oli ilmestynyt suuri määrä sota­kirjallisuutta sekä isoilta kustantajilta että oma­kustanteina. Teos koki kuitenkin saman tien vyöryn­omaisen myynti­menestyksen sekä keräsi arvosteluja ainakin 300 palstametriä. Kielteistäkin arvostelua esiintyi, mutta tiettävästi Linna itse sydämistyi vain Eeva-lehden tekemään vaimonsa henkilö­kuvaan, johon haastattelu oli tehty kirjailijan selän takana. Tunnetuin Tuntemattoman sotilaan "teilaus" ilmestyi Helsingin Sanomissa 19. joulu­kuuta. Kyseisessä arvioinnissaan ”Purnaajan sota” Toini Havu vertailee romaania Jussi Talven teokseen Ystäviä ja vihollisia. Seurauksena kuitenkin myös kirjan ymmärtäjät korottivat äänensä. Aamu­lehden kulttuuri­toimittajan ja toimitus­päällikön Erkka Lehtolan mukaan Linnasta tuli Tuntemattoman sotilaan myötä julkisuuden henkilö nopeammin kuin kenestäkään suomalaisesta kirjailijasta ennen häntä.
Tampereen kaupunki muisti uutta kulttuuri­kansalaistaan kirjallisuus­palkinnolla vielä vuonna 1954.
Teos laukaisi jatko­sotaa ja suomalaisen sotilaan identiteettiä koskevan ”kirja­sodan”. Kirjasodan synnyttämän julkisuuden ansiosta ”Tuntemattomasta” tuli heti myynti­menestys, ja kirjailijaa alettiin kysyä erilaisiin tilaisuuksiin ja alustajaksi. Tuohon aikaan tyypillisiä olivat matineat, joihin kuului yleensä kirjailijan esittely ja tämän puheen­vuoro, usein myös musiikki­esitys tai muu ohjelma­numero. Kun kirjallinen työ viimeinkin oli alkanut tuottaa maineen lisäksi rahaa, hän erosi Fin­laysonin palveluksesta ja osti Hämeenkyröstä Käki­saaren tilan 1955. Väinö Linna viljeli tilaa kymmenen vuotta ja kirjoitti samalla Pohjan­tähti-trilogiaansa. Hän kuitenkin säilytti myös kaupunki­asuntonsa Tampereella. Linna myi Käki­saaren 1964 terveytensä heikennyttyä ja osti sen tilalle kesä­huvilan Teiskosta.
Elämänvaiheet > Vapaa kirjailija teki torpparitrilogian

Tuntemattoman sotilaan jälkeen Linna sai mahdollisuuden jättäytyä vapaaksi kirjailijaksi. Hän ryhtyi toteuttamaan ajatustaan kirjoittaa lapsuuden ajan ympäristöstä ja haastatteli useita vanhoja urjalalaisia. Se syveni pidemmälle menneisyyteen ja laajeni koko suomalaista yhteiskuntaa kuvaavaksi historialliseksi eepokseksi. Ensimmäinen osa romaanitrilogiasta Täällä Pohjantähden alla ilmestyi vuonna 1959. Samana vuonna syntyi myös Linnan toinen lapsi Petteri. Vuonna 1960 ilmestyi sisällis­sotaa käsittelevä toinen osa, joka herätti melko kiihkeän julkisen keskustelun vuoden 1918 tapahtumista ja niihin johtaneista syistä. Tri­logian päätös­osa, joka ulottuu ajallisesti 1920-luvun alusta lapuanliikkeen ajan sekä talvi- ja jatko­sodan yli 1950-luvulle saakka, ilmestyi vuonna 1962.
Linna kommentoi itse Pohjantähti-trilogian toisen osan nostattamaa väittelyä ruotsalaiselle Dagens Nyheterille marraskuussa 1960 antamassaan haastattelussa. Hän sanoi, ettei tuntenut mitään henkilökohtaista kaunaa vuoden 1918 tapahtumien vuoksi eikä siten kaivannut mitään hyvitystä. Linna korosti sukulaistensa saaneen sisällissodan aikana hyvän kohtelun, eikä hänen vanhemmillaan ollut ollut mitään tekemistä sosialismin kanssa. Sen sijaan Linnaa ärsytti se tapa, jolla Suomen virallinen historiankirjoitus oli suhtautunut vuoden 1918 tapahtumiin; sisällissodan historia oli kirjoitettu voittajien, valkoisten näkökulmasta. Linnan mielestä punaisten syyksi jäi kapinaan ryhtyminen; punaisten tavoitteet ja vaatimukset olivat sinänsä kohtuullisia ja ne olisi voitu toteuttaa tavalla tai toisella sotaan ryhtymättä. Lisäksi Linnan mielestä esitettäessä Venäjän lokakuun vallankumousta kapinan syyksi unohdettiin Suomessa vallinneet tosiasialliset yhteiskunnalliset epäkohdat.
Elämänvaiheet > Esseisti ja keskustelija

Linnan terveys kärsi vakavasti Pohjantähti-trilogian raskaasta työ­prosessista, sillä hän tupakoi runsaasti ja kirjoitus­työn aikana syöminen jäi huonolle tolalle ja kahvia kului. Trilogian viimeisen osan valmistuminen viivästyi vuodella, ja Linnan kauno­kirjallinen tuotanto päättyi siihen. Sydän oireili, ja hän sai sydäninfarktin vuonna 1965. Sattumoisin myös romaanitrilogian pää­henkilö Akseli Koskela kuolee lopulta sydän­infarktiin. Sisä­tauti­opin professori Jukka Mustonen on kiinnittänyt huomioita sydän­sairauksien esiintymiseen Pohjan­tähdessä. Linna otti kuitenkin vielä pitkään osaa yhteis­kunnalliseen ja kirjalliseen keskusteluun. Hän julkaisi essee­kokoelmat Oheisia (1967) ja Murroksia (1990).
Maaliskuussa 1972 Väinö Linna osallistui WSOY:n yhtiö­kokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallinto­neuvosto oli tammi­kuussa erottanut pää­johtaja Hannu Tarmion äänin 5–3, minkä seurauksena kustantamon kirjailijat kärki­niminään Linna ja Mika Waltari asettuivat puolustamaan Tarmiota. Yhtiö­kokouksessa Linna määritteli puheessaan kirjailijan ja kustantajan roolit sekä kirjallisen arvo­vallan, jota kustantajalta vaaditaan, jotta kirjailija voisi sitoa nimensä ja asemansa yhtiön asemaan. Tämän arvovallan horjuttaminen oli hänestä omiaan syömään kirjailijan ja kustantajan herkkää luottamus­suhdetta. Linna päätti puheen­vuoronsa toteamukseen, että WSOY:llä oli vaihto­ehtoina joko ”Tarmio tai turmio”. Voimakkaat suosion­osoitukset saanut puhe saattoi olla vaikuttamassa siihen, että yhtiö­kokous päätti lopulta hyvin niukalla enemmistöllä kumota erottamis­päätöksen.
Elämänvaiheet > Yhteiskunnallinen vaikuttaja

Presidentti Urho Kekkosella oli läheiset suhteet Linnaan, sillä Kekkonen luki paljon ja seurusteli mielellään kirjailijoiden kanssa. Linna tuki näkyvästi Kekkosen poliittista linjaa, ja presidentti pohti hänen kanssaan suomalaisen yhteis­kunnan muutoksia ja kehitystä ohjailevia voimia. Vietettäessä YYA-sopimuksen 25-vuotis­juhlaa keväällä 1973 Kekkonen sanoi sopimuksen juurien juontavan Suomen ja Neuvosto­liiton välisiin neuvotteluihin vuosina 1938–1939, ja Linna totesi omassa puheen­vuorossaan Kekkosen osoittaneen, että ”huonot poliitikot” olivat olleet syyllisiä talvi­sotaan, joka oli ollut turha sota. Kekkonen myönsi presidenttinä Linnalle tieteen akateemikon arvo­nimen vuonna 1980. Linnasta tuli ensimmäinen tieteen akateemikko, joka ei ollut suorittanut akateemista tutkintoa.
Linna oli vuoden 1978 presidentinvaaleissa Kekkosen uudelleenvalintaa tukeneen SDP:n valitsija­mies­ehdokkaana Hämeen läänin pohjoisessa vaalipiirissä ja sai yli 3 300 ääntä mutta jäi toiselle varasijalle. SDP:n viimeisen valitsijamiespaikan sai samassa vaalipiirissä näyttelijä Veikko Sinisalo.
Elämänvaiheet > Viimeiset vaiheet

Linna menetti puhe­kykynsä aivo­veritulpan vuoksi vuonna 1984. Puhe­kyvyn menetys oli kova isku Linnalle, jonka rakkaimpia harrastuksia oli osallistuminen yhteis­kunnalliseen keskusteluun, ja niinpä hän vetäytyikin tämän jälkeen julkisuudesta miltei täysin. Hänellä todettiin 1990-luvun alussa keuhkosyöpä, johon hän kuoli 21. huhti­kuuta 1992 Kangas­alla Pikon­linnan sairaalassa. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle Tampereelle. Samaan hautaan on haudattu hänen puolisonsa Kerttu Linna (1925–1998).