stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kivääri
Historia

Kiväärin alkumuotona voidaan pitää suusta ladattavaa kahden miehen hakapyssyä. Ammuttaessa piipun alla oleva haka tuettiin rintavarustukseen rekyylin lieventämiseksi. Hakapyssy laukaistiin sytyttämällä ruuti sankkireiästä hehkuvalla taulalla tai metallipiikillä.
1520-luvulla tuli käyttöön kevyempi musketti, jonka piippu tuettiin ammuttaessa mukana kuljetettavaan haarukkaan. 1600-luvun alussa musketin kaliiperi pieneni 15–20 millimetriä ja paino keveni edelleen 3–4 kiloon. Samoihin aikoihin keksittiin piipun rihlaus ja sieppolukko, josta edelleen kehitettiin piilukko.
Seuraava suuri muutos tuli räjähdyselohopean (1779) ja nallin (1818) keksimisen myötä. Nallilukko syrjäytti piilukon 1800-luvulla ja helpon muutostyön takia suuret määrät piilukkoisia sotilaskivääreitä muutettiin nallilukkoisiksi.
Takaalataus alkoi yleistyä, kun 1841 Preussin armeijassa otettiin käyttöön Nicholas von Dreysen (1787–1867) keksimä neulakivääri, jossa käytettiin paperihylsyistä patruunaa. 1850-luvulla keksittiin metallihylsyinen patruuna ja kivääri sai nykyisen muotonsa.
Krimin sodassa (1854–1856) brittien ja Ranskan armeijat oli jo aseistettu kiväärein, kun Venäjä ja osmanit käyttivät vielä musketteja. Kiväärin pidempää kantomatkaa ei kuitenkaan osattu täysin hyödyntää.
Preussin-Itävallan sodassa 1866 Preussin armeija oli aseistettu uusilla takaaladattavilla sytytysneulakivääreillä (das Zündnadelgewehr), joilla se saavutti taktisen edun Itävaltaan nähden.
Rihlatun kiväärin käyttäjät laskettiin alkuaikoina usein automaattisesti tarkka-ampujiksi ja heidät teloitettiin herkästi vangiksi joutuessaan.
Toisen maailmansodan aikana saksalaiset kehittivät rynnäkkökiväärin, jossa yhdistettiin konepistoolin ja sotilaskiväärin ominaisuuksia. Lopputuloksena oli entisiä sotilaskivääreitä pienempikaliiperisia sarjatuliaseita, joissa oli kuitenkin useimpiin taistelutehtäviin riittävä teho ja kantama. Lisäksi niissä on valitsin kerta- tai sarjatulelle.
Nykyään useimmat uudenaikaiset armeijat käyttävät sotilaiden pääaseena rynnäkkökivääriä. Yksittäislaukauksia ampuvia kivääreitä käytetään erityistehtävissä. Ne on tällöin varustettu joko kiikaritähtäimellä tai muulla erikoistähtäimellä.
Sarjatulta ampumaan pystyviä kivääreitä on edelleen armeijoiden pääaseena. Erotuksena rynnäkkökivääriin näistä käytetään nimitystä taistelukivääri ja ne käyttävät usein samaa standardia, täysitehoista patruunaa kuin ko. armeijan yksittäislaukauksia ampuvat kiväärit.
Tunnettuja sotilaskiväärimalleja

Saksalainen Mauser G98 on muunnoksineen maailman yleisin pulttilukkotyyppi, ja luotettavaksi osoittautuneita mauser-lukkoja valmistetaan edelleen vain vähän alkuperäisestä esikuvastaan muutettuina. Merkkejä ovat esimerkiksi Tšekkiläiset CZ ja Brno. Mauser-lukon etuna on lähes häiriötön nk. pakkosyöttö, jossa patruuna tarttuu lippaasta pulttiin ulosvetokynnen alle.
Muita tunnettuja sotilaskiväärimalleja ovat muun muassa belgialais-venäläinen Mosin-Nagant 1891 ja englantilainen Lee-Enfield joka on tunnettu erityisesti kevyesti liukuvasta lukostaan ja luotettavuudestaan. Useimmista muista pulttilukkomekanismeista poiketen Lee-Enfieldin lukko virittyy vasta sitä suljettaessa.
Suomalaiset pulttilukkoiset sotilaskiväärit ovat kaikki Mosin-Nagant- perustaisia. Ne ovat kaliiperiltaan ja lipaskapasiteetiltaan esikuvansa mukaisia ja alkuperäisen Mosin-Nagant-kiväärin osiin perustuvia. Muutoksia on tehty tähtäimiin ja tukkiin.
Suomalaisia Mosin-Nagant-malleja on useita. ”Lottakiväärit” olivat keräysvaroin suojeluskunnan käyttöön kunnostettuja ja joissa oli Sveitsissä valmistettu piippu. "Pystykorva" kutsumanimi oli kolmella asetyypillä. Jalkaväenkivääri M/27 oli armeijan perusase kunnes M/39 tuli käyttöön. M/28 - aseen kehitti ja sitä käytti Suojeluskunta, mistä tuli kutsumanimi "Suojeluskuntain Pystykorva." Pidempi M/28-30 malli oli armeijan kehittämä ja käyttämä.
M/39 ”Ukko-Pekka” oli Suomen armeijan käytössä jalkaväen kiväärinä 1970-luvulle asti, jolloin se korvattiin rynnäkkökiväärillä. Mosin-Nagant- perustainen M/85 tarkkuuskivääri on edelleen Suomen puolustusvoimien käytössä.
Kivääri metsästysaseena

Kivääriä käytetään kaikenlaisen riistan sekä petoeläinten metsästyksessä. Suosituin tyyppi on lippaalla varustettu pulttilukkoinen kivääri. Suomessa laki asettaa yleisen minimitehon, joka metsästykseen käytettävän kiväärin luodin tulee saavuttaa. Useille riistalajeille on lisäksi kohdennettuja tehovaatimuksia. Laki määrittää aseen pienimmän kokonaispituuden sekä piipun vähimmäispituuden. Edelleen laki määrittää lippaan patruunamäärän sekä käytettäviä tähtäimiä.
Käytännössä metsästyskiväärit jakautuvat karkeasti kahteen ryhmään teholtaan mielekkään ja toisaalta lain kannalta teholtaan riittävän käytön mukaisesti. Pienikaliiperisilla aseilla kuten .222 Remington metsästetään tyypillisesti pienriistaksi luettavia lintuja. .308 on suosittu hirvikiväärin kaliiperi. Pisteellä alkavat merkinnät ovat desimaalilukuja, joiden kokonaisosa nolla on jätetty alusta pois englanninkielisen käytännön mukaisesti. Esimerkiksi .308 on 0,308 tuumaa · 25,4 mm/tuuma = 7,8232 mm. Usealla kaliiperilla on saatavana erilaisia patruunatyyppejä, joka mahdollistaa aseen mielekkään käytön monelle riistaeläimelle, jonka metsästämiseksi aseen on täytettävä riistalle määritetty tehovaatimus.
Aseet varustetaan lähes aina optisella tai optis- sähköisellä tähtäimellä, joka kiinnitetään aseen lukonkehyksessä oleviin uriin kiinnitettyyn jalustaan. Avotähtäimiä ei usein ole lainkaan. Kiväärin perä ja tukki voivat olla puuta tai keinoainetta. Materiaalit, muotoilu ja väritys voivat noudattaa alueellisia perinteitä, toisaalta muoti-ilmiöitä. Perän säätömahdollisuudet ovat harvinaisia.
Latausmekanismissa suoravetolukko on tullut perinteisen pulttilukon rinnalle. Suoravetolukossa lukon vipua ei nosteta ja käännetä ennen latausliikettä, vaan vipu vedetään suoraan taakse. Mekanismi on kehitetty alun perin ampumahiihtoon latausliikkeen nopeuttamiseksi.
Harraste- ja urheiluaseena

Erilaisia kivääreitä käytetään paljon harraste- ja urheiluammunnassa. Tarkkuusammuntalajeissa käytetään useimmiten pulttilukkoisia tai suoravetolukkoisia kivääreitä. Itselataavia kivääreitä puolestaan käytetään toiminnallisissa ampumaurheilulajeissa, kuten Practical-ammunnassa sekä Sovelletussa reserviläisammunnassa.
Lisäksi on olemassa myös ilmakivääri ja pienoiskivääri, joista tunnettuja merkkejä ovat Feinwerkbau, Walther, Anschütz, Stoeger ja Gamo. Huipputasolla kiväärit valmistetaan usein mittatilaustyönä. Yleisesti urheilukivääreissä on monipuoliset säätömahdollisuudet, joilla ase saadaan mahdollisimman hyvin vastaamaan urheilijan fyysisiä piirteitä ja tottumuksia.
Eri kiväärilajien aseet voivat olla sekä toiminnaltaan että muotoilultaan radikaaleja lajin kehityksen ja sääntöjen erityispiirteiden hyödyntämiseksi.
Berdan n:o II sylinteri(kampi)-lukkoinen kivääri
Lee-Enfield № 4 Mk I Esimerkki kokotukista
Mauser Karabiner 98k
Metsästyskivääri, jossa kiikaritähtäin sekä avotähtäimet. Tukki on nk. suora tukki ja siinä on pistooliperä ja peukalotuki. Patruunalippaan pohja on liipasinkaaren edessä.
Urheiluammuntaa ilmakiväärillä, aseiden perien säätömahdollisuudet erottuvat hyvin. Aseissa on diopteritähtäimet.
Matti Koivurinta

Matti Armas Koivurinta (22. syyskuuta 1931 Turku – 9. joulukuuta 2023) oli suomalainen ekonomi ja kauppaneuvos. Hän oli Aboa Vetus Ars Nova -museon perustaja, ja hänen nimeään kantava säätiö on Rettigin palatsin omistaja. Koivurinta oli Turun kaupunginvaltuuston jäsen kokoomuksen valtuutettuna 1977–1988.
Koivurinnan omaisuus oli peräisin auto-, kiinteistö-, arvopaperi- ja rakennustarvikealoilla toimineesta Tavoite-konsernista. Yrityksen pohjana olivat Koivurinnan vanhempien perustamat yritykset, joiden johtajaksi hän tuli valmistuttuaan kauppakorkeakoulusta.
Koivurinta perusti nimeään kantavan Matti Koivurinnan säätiön ja toimi sen asiamiehenä vuodesta 1987. Vuonna 1992 hän lahjoitti säätiölle yhtiönsä osakkeet. Säätiö myi ne takaisin nuorentuneelle toimivalle johdolle. Kolme vuotta tämän jälkeen Tavoite-yhtiöt hakeutui itse konkurssiin ja SYP kärsi 110 miljoonan markan luottotappiot. Säätiölle tehtyjä lahjoituksia pankit eivät kuitenkaan vaatineet purettavaksi.
Koivurinta jäi vuonna 2009 eläkkeelle säätiön asiamiehen tehtävistä ja sen jälkeen jatkoi säätiön kunniapuheenjohtajana ja hallituksen jäsenenä. 2010-luvun keskivaiheilta alkaen säätiöitä valvova Patentti- ja rekisterihallitus pyrki erottamaan säätiön hallituksesta Matti Koivurinnan sekä tämän veljenpojan Juha Koivurinnan säätiölain vastaisen toiminnan takia. Turun hovioikeus tuomitsi huhtikuussa 2019 molemmat erotettaviksi, mutta tuomiosta valitettiin korkeimpaan oikeuteen, ja erottaminen kumottiin Matti Koivurinnan osalta.
Matti Koivurinnan säätiön johdossa on istunut turkulaisia merkkihenkilöitä, kuten hovioikeuden presidentti ja entisiä kaupunginjohtajia.
Rettigin palatsi siirtyi velkoineen Matti Koivurinnan säätiön omistukseen vuonna 1992.
Koivurinta toimi Turun kauppakamarin tavarantarkastajana 1974–1994 ja Turun maistraatin valantehneenä haverikatsastusmiehenä 1975–1992. Lisäksi hän hoiti lukuisia luottamustehtäviä muun muassa Turun kauppakamarin hallituksessa, Turun Yrittäjät ry:n hallituksessa, Turun kauppakorkeakoulun tukisäätiön hallituksessa, Turun Riennon hallituksessa ja puheenjohtajana sekä Suomen temppeliherrain ritarikunnassa. Hänelle myönnettiin kauppaneuvoksen arvonimi vuonna 1982, ja hänet vihittiin kauppatieteiden kunniatohtoriksi vuonna 1989.
Turun Matintalo (Aninkaistenkatu 8) on saanut nimensä Koivurinnan mukaan.
Koivurinta kirjoitti Temppeliherrain ritarikunnan historiikin (1989), ja Juha Haapakosken kirjoittama elämäkerta Mesenaatti julkaistiin toukokuussa 2013.
Matti Koivurinnan isä oli kauppaneuvos Armas Koivurinta.
Felix Klink

Felix Georg Klink (6. lokakuuta 1897 Kivennapa – 10. syyskuuta 1960) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Aleksanteri Klink ja Maria Plado. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elsa Tiilikan kanssa.
Opinnot

Klink kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1922. Klink suoritti kenttätykistön kapitulanttikoulun vuonna 1921 ja reserviupseerikoulun vuosina 1922–1923 ja taktiikan soveltamiskurssin suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1927.
Jääkärikausi

Klink työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 16. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin sotapalvelukseen kykenemättömänä pataljoonan täydennysjoukkoon 7. maaliskuuta 1917 ja laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Klink palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui 11. huhtikuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi sekä 1. ja 2. pataljoonan konekiväärikomppanioissa 18. toukokuuta 1919 saakka. Hän otti osaa retkikunalla taisteluihin muun muassa Vitelessä, Tuuloksessa ja Aunuksen kaupungissa. Aunuksen retkikunnalta palattuaan hän liittyi vapaaehtoisena 26. syyskuuta 1919 Pohjois-Inkerin vapaajoukkoihin, missä hän toimi 7. komppanian päällikkönä ja palveli vapaajoukoissa 30. joulukuuta 1920 saakka. Hän otti osaa vapaajoukoissa taisteluihin muun muassa Kirjasalossa. Sotaretkiltään palattuaan Klink astui armeijan palvelukseen 1. maaliskuuta 1921 vääpeliksi ylennettynä Jääkäritykistörykmenttiin, josta hänet siirrettiin 23. joulukuuta 1921 Kenttätykistörykmentti 1:een, missä hän toimi koulutusaliupseerina, nuorempana upseerina ja majoitusmestarina. Klink erosi armeijasta 30. maaliskuuta 1925 ja muutti Räisälään, missä hän ryhtyi viljelemään maata. Maanviljelyn ohella hänellä riitti tarmoa toimia paikallispäällikkönä Räisälän suojeluskunnassa 15. lokakuuta 1925 – 1. helmikuuta 1929 välisenä aikana. Vuoden 1930 huhtikuun alussa hän astui Waldhofin tehtaiden palvelukseen Käkisalmelle, missä hän työskenteli varastonhoitajana ja sähkötöissä 10. tammikuuta 1931 saakka.
Talvi- ja jatkosota

Klink otti osaa talvisotaan 3. Kuormastokomppanian päällikkönä, josta hänet siirrettiin myöhemmin kuormastopäälliköksi Kenttätykistörykmentti l:een. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Huoltokoulutuskeskuksen 4. Autokomppaniaan, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 Jalkaväenkoulutuskeskus 2:n komendantiksi. Hänet vapautettiin palveluksesta vuonna 1942. Sotien jälkeen hän toimi muun muassa Parikkalassa kunnan palopäällikkönä.
Luottamustehtävät

Klink otti osaa paikkakuntansa valistustoimintaan ja oli paikallisen nuorisoseuran puheenjohtajana ja useissa muissa paikkakuntansa luottamustoimissa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 1. maaliskuuta 1921  Reservin vänrikki 25. huhtikuuta 1923  Reservin luutnantti 6. joulukuuta 1936  Luutnantti 1941 |    |  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Philip J. Klass

Philip J. Klass (1977)
Philip Julian Klass (8. marraskuuta 1919 – 9. elokuuta 2005) oli ufoskeptikkona tunnettu yhdysvaltalainen sähköinsinööri ja lehtimies. Klassin mielestä kaikki ufot voitiin selittää jollakin luonnollisella, ulkoisella tai psyykkisellä ilmiöllä.
Häntä pidettiin ufoskeptikoiden parissa muun muassa ufologian ”Sherlock Holmesina”. Ufologien mielestä Klassin väitteet olivat monesti valetieteellisiä ja sisälsivät epämääräistä spekulointia. Klass lienee ollut professori Donald Menzelin kuoltua 1976 johtava ufojen vastustaja, ”debunker”.
Suurimman osan urastaan Klass vietti Washingtonissa toimien Aviation Week & Space Technology -lehden vanhempana toimittajana, erikoisalanaan avioniikka, minkä termin (Klass johti sen sanoista aviation ja electronics) keksijänä häntä myös pidetään.
Klassin pallosalamateoria ufojen selittäjänä

Klass valmistui sähköinsinööriksi Iowan valtionyliopistosta vuonna 1941. Ufot alkoivat kiinnostaa häntä vuonna 1966. Klassin vuonna 1968 ilmestynyt teos Ufos Explained sisältää väitteen, jonka mukaan suuri osa ufoista selittyy pallosalaman tyyppisillä plasmamuodostumilla, joita voi syntyä esimerkiksi korkeajännitejohdoissa koronapurkauksissa. Klass esitti teoriansa 1966–1967 Aviation Week -lehdessä.
Klass ei osannut kuvata tarkasti suurten, pitkäikäisten plasmamuodostumien syntyä, ja hänen teoriansa lepää tieteellisesti ottaen erittäin löyhällä pohjalla. Kiistanalaisen pallosalaman eliniän väitetään olevan huomattavasti alle viisi minuuttia ja se on tyypillistä ufoa pienempi, joten ufojen esiintyminen ei näytä olevan riippuvainen koronapurkauksista. Myöhemmin Klass luopuikin teoriastaan.
Ennen Klassia pallosalamateoriansa esitti myös professori Carl Benedicks.
Klassin veto ufologeja vastaan

Klass paljasti trikkikuvaksi muun muassa amerikkalaisen nuoren harrastelijatähtitieteilijän James Luccin ottaman ufokuvan. Kuva näyttää kuulta, jonka vieressä oleva lentävä lautanen olisi jättänyt vanan, mutta se onkin yöllä kuvattu tassi, jota pitelevästä kädestä osa näkyy utuisena.
Vuonna 1966 Klass tarjosi ufologeille 10 000 dollarin vetoa siitä, etteivät ufologit pysty hankkimaan Maan ulkopuolista vierailijaa televisioon. Vuonna 1974 vedon voittoon kelpuuttaviksi tekijöiksi lisättiin maan ulkopuolinen avaruusalus tai sen suuri osa, ja myös Kansallisen tiedeakatemian ilmoitus muusta pitävästä todisteesta Maan ulkopuolelta tulleista vierailijoista. Klass hyökkäsi voimakkaasti myöhemmin itsemurhaan päätynyttä ufomyönteistä fyysikko James E. McDonaldia vastaan. Veto pysyi voimassa 39 vuoden ajan aina Klassin kuolemaan asti.
Klass ja Hendryn ufotutkimus

1970-luvulla Klass kehui ufologi Allan Hendryn suorittamaa ufotutkimusta The UFO Handbook, jossa Hendry tunnisti noin 90 prosenttia tapauksista joksikin muuksi kuin ufoiksi. Hendry puolestaan arvosteli Klassin toimintatapoja, joiden hän väitti perustuvan todistusaineiston piilotteluun ja vääristelyyn, epätieteelliseen perusteluun, ad hominem -hyökkäyksiin, lokakampanjoihin, henkilökohtaisiin hyökkäyksiin, tieteelliseen "bait and switch" -petostaktiikkaan ja kieltäytymisiin arvioimasta todistusaineistoa, joka oli ristiriidassa hänen ennakkokäsityksiensä kanssa. Myös ydinfyysikko ja ufotutkija Stanton Friedman kärhämöi usein Klassin kanssa.
Vastakohtana kirjoittaja Michael Sokolove kirjoitti artikkelissaan "The Debunkers", että Klass oli vakaa järjen ääni, joka pyrki osoittamaan, että tilapäinen kyvyttömyys pystyä kuvaamaan kokonaisuutta ei pitäisi johtaa villiin spekulointiin. Sokoloven mukaan Klassin kohteena oli, kuten kaikilla ufo-myyttien murskaajilla, ne jotka pyrkivät tekemään yksittäisistä selittämättömistä tapahtumista viihdeteollisuutta, eikä yksittäiset ihmiset, jotka uskoivat nähneensä tai kokeneensa jonkin paranormaalin ilmiön.
Klassin ufologisia periaatteita

Philip Klassin mielestä uforaporteista voidaan johtaa ufologisia periaatteita, joiden mukaan havaitsijat tekevät helposti monin osin virheellisiä arvioita havainnoistaan, joidenkin yksityskohtien ollessa liian tarkkoja kokonaisuuteen nähden. Tietoisuus ufoista luo tavanomaisesta kohteesta helposti ufon, ja kohteen kokoa, etäisyyttä ja niin edelleen on vaikea arvioida.
Klass muotoili vuonna 1983 testamentikseen lauseen, jonka mukaan ”ufoista ei voida koskaan tietää sen enempää kuin nyt”.
Klassin kirjoittamia kirjoja ja artikkeleita

Kirjoja:
UFOs — Identified, 1968, Random House, ISBN 0-394-45003-5
Secret Sentries in Space, 1971, Random House, ISBN 0-394-46972-0 LCCN 77143994 (ensimmäisiä kirjoja vakoilusatelliiteista)
UFOs Explained, 1974, Random House, hardback ISBN 0-394-49215-3 Vintage Books paperback, ISBN 0-394-72106-3
UFOs: The Public Deceived, 1983, Prometheus Books, ISBN 0-87975-322-6
UFO Abductions: A Dangerous Game, 1989, Prometheus Books, ISBN 0-87975-509-1
The Real Roswell Crashed-saucer Coverup, 1997, Prometheus Books, ISBN 1-57392-164-5
Bringing UFOs Down to Earth, 1997, Prometheus Books, ISBN 1-57392-148-3 (lastenkirja)
Artikkeleita:
Plasma Theory May Explain Many UFOs, Aviation Week & Space Technology, August 22, 1966.
A Field Guide to UFOs, Astronomy, September 1997, s. 30-35.
N-Rays and UFOs: Are They Related;,  Skeptical Inquirer, 2(1)57-61
NASA, the White House, and UFOs, Skeptical Inquirer, 2(2)72-81
UFOs, the CIA, and the New York Times, Skeptical Inquirer, 4(3)2-5
UFO Federation Falls on Hard Times, Skeptical Inquirer, 9(4)314-316
The "Top-Secret UFO Papers" NSA Won't Release, Skeptical Inquirer, vol. 10, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
Crash of the Crashed Saucer Claim, Skeptical Inquirer, vol. 10, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
A Hoax UFO Document, Skeptical Inquirer, l0(3) 238-239.
The Condon UFO Study, Skeptical Inquirer, l0(4) 328-341, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
FAA Data Sheds New Light on JAL Pilot's Report, Skeptical Inquirer, vol 11, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
The MJ-12 Crashed Saucer Documents, Skeptical Inquirer, vol. 12, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
The MJ-12 Papers "Authenticated"?, Skeptical Inquirer, vol. 13, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
New Evidence of MJ-12 Hoax, Skeptical Inquirer, 14(2)135-140, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
Additional Comments about the "Unusual Personal Experiences Survey", Skeptical Inquirer, vol. 17, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
Time Challenges John Mack's UFO Abduction Efforts, Skeptical Inquirer, vol. 12, uudelleenpainettu The UFO Invasionissa
The GAO Roswell Report and Congressman Schiff, Skeptical Inquirer, vol. 18, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
That's Entertainment! TV's UFO Coverup, Skeptical Inquirer, vol 20, painettu uudelleen The UFO Invasionissa
Aiheesta muualla

Washington Postin artikkeli Klassin kuolemasta
Artikkeli vuodelta 1981 Fate-lehdestä, joka tarkastelee Klassin ajatuksia kriittisesti (Arkistoitu – Internet Archive)
Julkaisukokoelma, American Philosophical Society
Muistokirjoitus, CSICOP (Arkistoitu – Internet Archive)
Saucer Smear (Arkistoitu – Internet Archive), aikakauslehti johon Klass kirjoitti usein
Tampa Bayn UFO-skeptikkojen uutiskirje
Skeptical Inquirerin artikkelihakemisto aiheittain (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  SNAC
Friedrich Gottlieb Klopstock

| Friedrich Gottlieb Klopstock |
| --- | --- |
 Friedrich Gottlieb Klopstock
Henkilötiedot
Syntynyt: 1724
Kuollut: 1803 (78–79 vuotta)
Ammatti:  runoilija, näytelmäkirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Pääteokset:  Messias
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Friedrich Gottlieb Klopstock (2. heinäkuuta 1724 Quedlinburg – 14. maaliskuuta 1803 Hampuri) oli saksalainen runoilija. Hänen oodinsa ja muinaisaiheiset näytelmänsä toimivat esikuvina saksalaiselle ja pohjoismaiselle kirjallisuudelle. Klopstockin pääteos oli mahtipontinen heksametrieepos Messias (1748–1773).
Elämä

Klopstock kävi 1739–1745 Pfortan ruhtinaskoulua, jossa hän tutustui klassillisen muinaisuuden mestariteoksiin. Sen jälkeen hän opiskeli teologiaa ensin Jenan, sitten Leipzigin yliopistossa. Vuonna 1748 hän asettui kotiopettajaksi Langensalzaan ja 1750 noudatti Johann Jakob Bodmerin kutsua Zürichiin. Sieltä Tanskan kuningas Fredrik V kutsui hänet Kööpenhaminaan ja antoi hänelle eläkkeen, jotta hän saisi rauhassa ja vailla taloudellisia huolia keskittyä runojen kirjoittamiseen. Kun Johann Friedrich Struensee oli syrjäyttänyt Klopstockin suosijan, ministeri kreivi Bernstorffin, Klopstock vetäytyi lähetysneuvoksena Hampuriin, missä hän kuoli.
Klopstockin pääteos on hänen heksametrilla kirjoittamansa 20 laulua käsittävä uskonnollinen eepos Messias, jonka kolme ensimmäistä laulua, joihin hänen maineensa perustui, ilmestyivät 1748. Koko teos valmistui 1773. Alkusysäyksen laveaan runoelmaan Klopstock sai John Miltonin Kadotetusta paratiisista. Messias on ylevähenkinen ja lennokas runoelma, joka kuvaa ihmisen kehittymisen historiaa, ja se teki aikalaisiin syvän vaikutuksen. Se saattaa tuntua paikoin venytetyltä ja kaivata aitoja eeppisiä ominaisuuksia ja toimintaa. Klopstock on pohjaltaan lyyrikko, mikä ilmenee kaikissa hänen runotuotteissaan mutta varsinkin hänen oodeissaan, joista monet ovat tunteikkaita ja yleviä.
Klopstock on kirjoittanut näytelmiäkin, sekä raamatunaiheisia, kuten Adams Tod (1757), Salomo (1764) ja David (1772), että isänmaallisaiheisia. Jälkimmäisille hän on antanut nimen Bardiet, sillä niitä kirjoittaessaan hän käytti mallina vanhoja bardilauluja. Klopstockin Bardiet-näytelmät ovat Hermanns-Schlacht (1760), Hermann und die Fürsten (1784) ja Hermanns Tod (1787). Näissä vaihtelee suorasanainen ja runomittainen kieli. Ne ovat, kuten yleensä Klopstockin näytelmätuotanto, draamallisesti heikkoja.
Klopstockin kirjallisen toiminnan historiallinen merkitys on ollut aikoinaan suuri. Hän vapautti saksalaisen runouden kuivan järkeilyn kahleista, loi siihen voimakkaan uskonnollisen innostuksensa ja ylevän luonnonrakkautensa ja vaikutti siten uudistavasti ja elähdyttävästi useihin muihin runoilijoihin.
Klopstockin runoja ovat suomentaneet Yrjö Jylhä (kokoelmassa Veri ja kulta, Otava 1954) ja Arvi Kivimaa (kokoelmassa Laulujen virta: saksalaista lyriikkaa seitsemänsadan vuoden varrelta, WSOY 1936).
Klockstop on kirjoittanut yhden virren, joka on myös suomeksi. Virsi "Wachtet auf! ruft uns ein Stimme" on hänen uudelleen kirjoittamansa Philipp Nicolain tunnettu virsi "Wachtet auf! Ruft und die Stmme".  Klocpstokin muokkauksen pohjalta kirjoitti Ruotsissa J. O.Wallin 1816 virren "Waker upp! En stämma bjuder" ja se on ollut pohjana Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virrelle 163 "Herätkää! niin huuto kaikaa " (Suom. August Ahlqvist 1866, uud. komitea 1984). Ruotsin kirkon virsikirjassa se on virsi  317 Wallinin käännöksenä: "Vakna upp! En stämma bjuder", ja suomenkielisessä virsikirjassa se on Pekka Kivekkään uutena käännöksenä (1984, 1998) "Herätkää! Näin huuto kaikuu".