stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kemin veritorstai
Poliittiset seuraukset

Kemin tapahtumien jälkeen SKP:n johtajiin kuulunut Hertta Kuusinen määräsi Moskovasta annetun käskyn perusteella lakkoliikkeet Suomessa lopetettaviksi. Kemin tapahtumista joutui syytteeseen 127 ihmistä, joista 63 tuomittiin eri mittaisiin kuritushuonerangaistuksiin kapinasta. Surmansa saaneen Felix Pietilän omaiset velvoitettiin korvaamaan valtiolle Pietilälle tehdystä ruumiinavauksesta aiheutuneet kulut. Myöhemmin kaikki tuomitut armahdettiin erillislailla, mutta lakkolaisten mainetta ei silti puhdistettu.lähde?
Sosiaaliministeriön vaatimia palkanpudotuksia ei tullut, sillä hallitus määräsi 22. elokuuta, että Kemi Oy:n tuotantolaitoksissa käytetään ennen lakkoa voimassa olleita palkkoja.
Jälkeenpäin viranomaisten toimintaa on usein puolusteltu väittämällä, että poliisi ei olisi ampunut ihmisiä kohti, vaan ainoastaan pelotelaukauksia ilmaan. Kemissä ilmestyvä Pohjolan Sanomat tutustui 60 vuotta salattuina olleisiin Suojelupoliisin arkistoihin aiheesta. Lehden mukaan vanhempi konstaapeli Viljo Kujanpää kertoi kuulusteluissa yrittäneensä ampua yhden lakkolaisen, joka oli juuri ruhjomassa toista poliisia suurella kivellä. Lataushäiriö Kujanpään pistoolissa pelasti kuitenkin lakkolaisen.
Kommunistit vaativat sisäministeri Aarre Simosen asettamista syytteeseen Kemin tapahtumista, koska heidän näkemyksensä mukaan Simonen oli yksin vastuussa Kemin veritorstaista. Laillista perustetta tähän ei kuitenkaan ollut, ja samoin epäonnistui kommunistien yritys kaataa Simonen epäluottamuslauseäänestyksellä eduskunnassa.
Presidentti J. K. Paasikivi kirjoitti päiväkirjaansa ihastuneita kommentteja Kemin lakkoliikkeen purkamisesta; hänen mielestään mikään muu kuin sosialidemokraattinen hallitus ei olisi pystynyt hoitamaan tällaista tilannetta.
Kemin tapahtumien jälkeen seitsemän kommunistien hallitsemaa ammattiliittoa laajensivat lakkoliikkeen koko maahan. Syyskuun alussa 1949 kyseiset ammattiliitot erotettiin SAK:sta, ja muista järjestöistä erotettiin kansandemokraattisia toimitsijoita. Nämä toimet pakottivat kommunistit taipumaan ja tunnustamaan epäonnistumisensa ammattiyhdistysliikkeen valtaamisessa. SAK:sta erotetut ammattiliitot palasivat vähin äänin takaisin keskusjärjestöön loppusyksyn 1949 aikana.
Neuvostoliitto suhtautui Kemin lakkoliikkeeseen ja sen kovaotteiseen tukahduttamiseen laimeasti. Tapahtumien lopputulos osoitti Moskovalle, että vaikutuskanavat Suomen hallitukseen täytyi hakea suomalaisten kommunistien ohi. Lännessä puolestaan luottamus Suomen tulevaisuuteen lisääntyi. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun (CIA) raportissa todettiin Kemin tapahtumien olleen ”suomalaisten testi”, jonka he läpäisivät, ja suomalaisten kantaneen tietämättään kortensa patoamispolitiikan kekoon. Vuoden 1949 tilanteessa Yhdysvaltain patoamispolitiikka tarkoitti sitä, että suomalaisia kommunistien vastaisia voimia kannatti tukea, ja sosialidemokraatit alkoivat saada dollariapua.
Osa tapahtuman pöytäkirjoista tuhoutui 29. tammikuuta 1950 Kemissä sattuneessa tulipalossa. Kemin raastuvanoikeus antoi tapauksen tuomiot 27. helmikuuta 1950.
Jälkimaine

Kemin veritorstai saavutti heti legendaariset mittasuhteet SKP:n jäsenten keskuudessa.  SKP:n mukaan tapaus osoitti, että porvaristo oli valmis käyttämään väkivaltaa. SKP pyrki myös luomaan lakon uhreista ”työläismarttyyreita”; esimerkiksi hautajaispäivänä 1. syyskuuta 1949 Helsingin Suurtorilla järjestettiin suuri mielenosoitustilaisuus.lähde?
Kemin veritorstai nostettiin uudestaan esiin 1970-luvun alussa vasemmistolaisen poliittisen laululiikkeen käyttämässä retoriikassa. Tuolloin Agit Prop levytti Elvi Sinervon runot Lintu mustasiipi lennä ja Sinä tiedät luokkasi lait, jotka kertovat tästä tapahtumasta.lähde?
Vaikka Aarre Simonen tuli myöhemmin hyväksytymmäksi myös kommunistien keskuudessa, hänen osuuttaan Kemin tapahtumissa ei koskaan unohdettu. Simonen joutui tämän tästä vastaamaan hieman haastavasti esitettyyn kysymykseen: ”Tekisittekö samoin kuin vuonna 1949, jos Kemin tapahtumat olisivat nyt ratkaistavinanne?” Lokakuussa 1974 Simonen vastasi tähän kysymykseen Hymy-lehden haastattelussa:
»Tässäkin on olemassa tiettyjä väärinkäsityksiä. Minulle ei silloin sisäasiainministerinä, siis ylimpänä poliisiviranomaisena, kuulunut Kemin tapahtumien talouspoliittinen tai sosiologinen tausta. Minun tehtäväni oli järjestyksen säilyttäminen kaikissa olosuhteissa. Kannatan lakkoa työtaistelukeinona, mutta siihen ei saa liittyä väkivaltaisuuksia. Kemissähän lakkolaisten joukko päätti lähteä heittämään työssä olevia Kemijokeen. Tästä olisi ollut seurauksena ilmitappelu. Jokivarressa oli odottamassa muutama sata pitkävartista tukkikeksiä, ja se on sellainen ase, että seurauksena olisi ollut isot hautajaiset.»
Isohaaran sillan lähettyville pienelle aukiolle Akkunusjoen suulle on pystytetty veritorstain muistomerkki vuonna 1984. Muistomerkkiin kiinnitetyssä laatassa vääristellään kuitenkin tapahtumia, koska mielenosoitus ei ollut rauhallinen, vaan poliiseja heiteltiin kivillä ja heidän kimppuunsa hyökättiin. Ei myöskään tiedetty varmasti, kuka ampui Pietilän.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Tällä paikalla kohtasivat työväenluokan joukkovoima ja murtuvan valtiokoneiston pakkovalta.   Torstaina 18.8.1949 poliisi avasi tulen kohden työläisten järjestäytynyttä rauhallista mielenosoitusta. Tulituksessa sai surmansa kaksi kemiläistä työläistä, Felix Pietilä ja Anni Kontiokangas. Uhreista huolimatta joukkovoimaa ei voitu eikä voida aseinkaan murtaa. | ” |
– Kilven teksti
Kirjallisuutta

Kerttu Murto ja Kullervo Kaukonen: Oikeus konepistoolin piipussa.  Kotka:  Kansankulttuuri, 1950.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto - Kemin lakkokahakka
Kemin veritorstai Elonet. Finlandia-katsaus 111 (1949): Kemijokisuun lakko - filmin alusta]
Elijärven kaivoksen kromikivestä tehty Veritorstain muistomerkki.
Kontiokankaan ja Pietilän hautakivet. Kivien tekstit ovat haalistuneet miltei näkymättömiin.
Kemin lakossa "veritorstaina" 18.8.1949 kuolleita tovereita muistetaan kommunistien mielenosoituksessa Senaatintorilla Helsingissä 1.9.1949.
Muistolaatta
Arghul

Egyptiläinen arghul.
Arghul (toisilta nimiltään argul, arghoul, arghool, argol tai yargol) on kansanomainen arabialainen kaksoisklarinetti. Historialtaan soitin on hyvin vanha, sen historia ulottuu ainakin antiikin aikaan. Pitt Rivers Museossa Oxfordissa on näytteillä Egyptiläinen kaksoisklarinetti, joka on ajoitettu vuoteen 800 eaa. Soitinta käytetään Egyptissä yhä nykyäänkin.
Arghulissa on kaksi soivaa ruokoputkea. Soiva osa on putkeen veistetty värisevä kieleke jota pidetään kokonaan suussa puhallettaessa.
Toinen kaksoisklarinetin pilleistä soittaa jatkuvaa taustaääntä, bordunaa, ja toisella pillillä soitetaan melodiaa. Sointi muistuttaa hiukan klarinettia ollen silti hieman räikeämpi ja kansanomaisempi.
Arghulissa on reiät sormille vain toisessa putkessa. Bordunan äänenkorkeutta pystyy muuttamaan säätämällä putken pituutta. Samantapaisessa egyptiläisessä mijwiz-klarinetissa (myös nimeltään midjweh) on molemmissa pilleissä reikiä, joilla voi soittaa joko melodiaa tai bordunaa.
Arghulilla säestetään Egyptissä ja muissa arabimaissa myös napatanssia perinteisen kansanmusiikin lisäksi. Soitettaessa käytetään usein kiertohengitystekniikkaa, jolla saadaan aikaiseksi katkeamatonta ääntä.
Egyptiläisiä arghuleita on kolmea eri kokoa: pienin on nimeltään arghul alasghar, keskikokoista kutsutaan arghul alsoghayriksi ja suurin malli on nimeltään arghul alkebir.
Myös Turkissa käytetään kaksoisklarinettia, jota yleensä kutsutaan nimellä argul tai çifte. Soittimen muita nimiä Turkissa ovat: argun, kargın, zambır, demil çifte ja demsiz çifte.
Sardiniassa soitetaan kolmoisklarinettia nimeltään launeddas ja samantapaisia soittimia löytyy muualtakin Välimeren ja Lähi-idän alueelta nimillä argul, duzele, mizmar, zumare, zummarah, zammara ja zamr. Soitinta on tavattu jopa Kiinasta asti.
Iranissa samantapainen soitin on nimeltään dozaleh (dozale), jonka ääni muistuttaa säkkipillin ääntä. Sitä kutsutaan myös nimellä zanbooreh.
Myös Karjalassa esiintyy hieman samantapainen kansanomainen klarinetti, liru, jossa on tosin vain yksi ruoko ääntä antamassa.
Ibrahim Arifulla

İbrahim Arifulla vuonna 1940.
Ibrahim Arifulla (30. toukokuuta 1901, Aktuk – 12. kesäkuuta 1955, Helsinki) oli tataaritaustainen suomalainen johtaja ja julkaisija.
Arifulla oli Suomen turkkilaisten seura ry:n (Finlandiya Türkleri Birligi) perustajajäsen ja toimi sen puheenjohtajana vuosien ajan. Hän toimi myös muun muassa Suomen Islam-seurakunnan hallituksessa sekä eri turkisalan yhdistysten hallituksissa.
Arifulla oli mukana perustamassa Helsingin Prometheus-kerhoa, jonka puheenjohtajana toimi G. J. Ramstedt. "Turkkilaisen identiteetin" kannattaja Arifulla piti vuonna 1933 kerhon ensimmäisessä kokouksessa mielipiteitä herättäneen esitelmän nimeltään "Idel-Ural: Piirteitä Volgan turkkilaisten vapaustaisteluista", jossa hän muun muassa kutsui tataaria venäläiseksi haukkumanimeksi. Arifulla kehotti suomalaisia kutsumaan kaikkia turkinsukuisia kansoja yksinkertaisesti "turkkilaisiksi". Prometheus-kerhon tarkoitus oli yhdistää Venäjän vähemmistökansojen emigrantteja periaatteella "irti Venäjästä". Sen toiminta lakkasi toisen maailmansodan aikaan.
Arifulla julkaisi 1930-luvulla yhdessä Imad Samaletdinin, Abdullah Ahsänin ja hetkellisesti Suomessa asuneen azerin Mehmet Sadikin kanssa lehteä Yeni Turan, joka pyrki tiedottamaan suomalaisille Neuvostoliiton turkkilaisten kansojen itsenäisyyspyrkimyksistä. Arifullan artikkeleita julkaistiin Uudessa Suomessa, Suomen Heimossa, Prometheus-lehdessä ja Karjalan Vapaus- sekä Karjalan Huomen -lehdissä.
Arifulla sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1923. Arifulla palveli sota-aikaan sotilasvirkamiehenä. Hänelle myönnettiin 4. luokan Vapaudenristi, talvisodan muistomitali ja jatkosodan muistomitali.
Tony Kenrick

| Tony Kenrick> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1935 (ikä 89–90) Sydney, Uusi Etelä-Wales,Australia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheet:  rikos
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anthony (Tony) Arthur Kenrick (s. 1935 Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia) on australialainen rikoskirjailija.
Neljäntoista tunnetun salapoliisiromaanin lisäksi hän on kirjoittanut teoksen Up Against the House, joka on kadoksissa, sekä muutamia näytelmiä. Kahdesta hänen teoksestaan on muokattu elokuvat, vuonna 1981 Nobody's Perfekt romaanista Two for the Price of One ja vuonna 1986 Shanghain yllätys romaanista Faraday's Flowers.
Teokset

The Only Good Body's a Dead One, London: Jonathan Cape, 1970
A Tough One to Lose, London: Michael Joseph, 1972
Two for the Price of One, London: Michael Joseph, 1974
Stealing Lillian, London: Michael Joseph, 1975
The Chicago Girl, New York (City): G. P. Putnam's Sons, 1976
The Seven Day Soldiers: A Novel, London: Michael Joseph, 1976
Two Lucky People, London: Michael Joseph, 1978
The Nighttime Guy, New York (City): William Morrow, 1979
The 81st Site, London: Granada, 1980
Blast, New York (City): Signet, 1984
Faraday's Flowers, New York (City): Doubleday, 1985
China White, Boston: Little, Brown, 1986
Neon Tough, New York (City): G. P. Putnam's Sons, 1988
Glitterbug, New York (City): Carroll and Graf, 1991
Teokset > Suomennetut teokset

Shanghain yllätys (Faraday's flowers), suom. Seppo Sauri. Otava, 1987 ISBN 951-1-09093-3
Kuoleman lumi (China white), suom. Seppo Sauri. Otava, 1989 ISBN 951-1-09401-7
Filmografia

Nobody's Perfekt, 1981 (romaanista Two for the Price of One)
Shanghain yllätys, 1986 (romaanista Shanghain yllätys)
Aiheesta muualla

Tony Kenrick Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Yhdysvallat  Japani  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Kirsti Kemppainen

| Kirsti Kemppainen |
| --- | --- |
 Kirsti Kemppainen ja miehensä Pertti Hakala vuonna 1972.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aino-Kirsti Kemppainen
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1946 Helsinki
Kuollut: 26. maaliskuuta 1997 (50 vuotta) Vihti
Näyttelijä
Aktiivisena:  1969–1997
Merkittävät roolit:  Viola, Sebastian, Cesario (Loppiaisaatto) Elli (Papin rouva) Eleonora (Pääsiäinen) Neron ääni (Ruusun aika) Maija (Toukokuun lumi) Inkeri (Vetää kaikista ovista)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Aino-Kirsti Kemppainen (26. kesäkuuta 1946 Helsinki – 26. maaliskuuta 1997 Vihti) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki kymmenittäin rooleja Mainos-Television tuottamissa televisioelokuvissa ja televisiosarjoissa vuosina 1969–1997.
Ura

Kemppainen suoritti teatterikoulun 1967–1970, minkä jälkeen hän oli kiinnitettynä Kemin kaupunginteatteriin 1970–1971 ja Ahaa Teatteriin 1971–1972. Hänen teatteriroolejaan oli muun muassa Sabina näytelmässä Jääkärin morsian. Vuonna 1973 Kemppainen aloitti uransa Mainos-Television teatterin palveluksessa. Pääasiallisesti hän näytteli television minisarjoissa, kuten Lentsu, ja kymmenissä televisioelokuvissa. Hän näytteli myös eräissä pitkäkestoisissa televisiosarjoissa, kuten Ruusun aika, jossa hänen roolejaan olivat Marja Ruususen sisko Anja ja Nero-koiran ääni. Hän oli Yle TV1-kanavalla esitetyn lastenohjelman Pikku veturi juontajana vuosina 1996–1997.
Kemppainen kuoli Vihdissä auto-onnettomuudessa.
Perhe

Kirsti Kemppainen syntyi opettaja Uolevi Kemppaisen ja Liisa Välikosken perheeseen. Hänen aviopuolisonsa oli Pertti Hakala vuodesta 1972 vuoteen 1977. Kemppaisella oli poika Jose (s. 1973).
Filmografia > 1960- ja 1970-luvut

Taksikuski (1969)
Me Tammelat (1969)
Ampumarata (1969)
Toimittaja (1970)
Kämppä (1970)
Robin Hood (1972)
Miniä (1973)
Vastamyrkky (1974)
Salakari (1974)
Pastorinvaalit (1974)
Tuntematon potilas (1974)
Tavallinen Impi (1974)
Anjuta (1975)
Vieras rouva (1975)
Matti ja Mathilda (1975)
Papin rouva (1975)
Toverukset (1975)
Elävän leski (1975)
Pääsiäinen (1976)
Päivä Helsingissä (1976)
Jatketaan tätä päivää (1977)
Viimeiset (1977)
Vetää kaikista ovista (1978)
Kirjailija Helteen kevät (1978)
Sisarukset (1978)
Niin minä neitonen sinulle laulan (1978)
Amerikan Antti (1978)
Kadonnut muuttokuorma (1979)
Kylä huokasi (1979)
Norjasta ostettu posliinitonttu (1979)
Karuselli (1979)
Kaikkein tärkein (1979)
Filmografia > 1980- ja 1990-luvut

Rajuilma (1980)
Marraskuun kuvia (1980)
Iltamien jälkeen (1980)
Sotamies Jokisen vihkiloma (1981)
Hanski Hortensia (1981)
Rakas rouva (1981)
Ilja Repin (1981)
Loppiaisaatto (1981)
18 valokuvaa (1982)
Kahvia eli pari italialaista minuuttia (1982)
Haukat lentävät korkealla (1982)
Kohta joku tulee (1982)
Hämähäkki (1982)
Hamsterit (1982)
Yksityisetsivä (1983)
Pöllön pesäpuut (1983)
Viikonloppuna vapaata (1983)
Äiti ja isä ovat ihan lähellä (1984)
Selman juonet (1984)
Enkeli lensi ohi (1984)
Valtuuskunta (1984)
Naimakauppoja (1985)
Kunniallinen petkuttaja (1985)
Maailman paras (1986)
Vallan miehet (1986)
Lyhyitä erikoisia (1986)
Firman juhlat (1986)
Pieni yösoitto (1987)
Satumainen Onni (1987)
Hentomielinen mies (1987)
Rikas ja kunniallinen (1988)
Rakkaat sisaret (1988)
Palkinto (1988)
Herran kukkarossa (1989)
Lentsu (1990)
Elämän rouva, rouva Glad (1990)
Ruusun aika (1990–1991)
Tornista näkyy kauas (1992)
Pimennys  (1993)
Kultainen Salama (1994)
Mikset sä soita? (1994)
Ratapenkan ruusu (1996)
Ihmeidentekijät (1997)
Aiheesta muualla

Kirsti Kemppainen Elonetissä.
Kirsti Kemppainen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle
Keskikylä (Jalasjärvi)

| Keskikylä |
| --- | --- |
 Keskikylä
 Koordinaatit: 62°25.913′N, 22°46.721′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Kurikka
Entinen kunta:  Jalasjärvi
Korkeus:  92 m
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.jalasjarvi.fi/kylat/keskikyla 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keskikylän koulu valtatieltä 3 nähtynä.
Valtatie 3 Keskikylän Pentinmäellä. Taustalla Juustoportti.
Keskikylä on kylä Kurikassa Etelä-Pohjanmaalla entisen Jalasjärven kunnan alueella. Kylä sijaitsee Jalasjärven kirkonkylän ja Koskuen välillä valtatien 3 varrella. Se rajoittuu pohjoisessa Jalasjärven kirkonkylään, idässä Hirvijärven kylään ja etelässä Koskuen ja Ilvesjoen kyliin.
Keskikylässä on ollut kaksi varsinaista kyläkeskusta: pohjoisessa Mantila ja etelässä Pentinmäki, mutta nykyään kylän asutus on hajanaista. Kylässä toimii luokkien 1–6 Keskikylän koulu. Koulun takana on seikkailupuisto, jossa on köysiä, renkaita, verkkoja ja muunlaisia esterataan liittyviä rakennelmia.
Keskikylän historia on kylän hyvien kulkuyhteyksien takia monivivahteinen. Keskikylässä on perinteisesti toiminut suuria maitotiloja ja valtatieltä 3 näkyvätkin eräät kunnan suurimmat karjasuojat. Keskikylän osuusmeijeri toimi 1920-luvulta 1980-luvun vaihteeseen. Myös viljamyllyillä ja sahateollisuudella on ollut suuri vaikutus kylän historiassa, varsinkin Korkiakosken alueella. 1920-luvulta 1950-luvulle kylässä toimi virvoitusjuomatehdas ja 1960-luvulta vuosituhannen vaihteeseen Jalas-Vaate-niminen vaatetustehdas.
Nykyään Keskikylä tunnetaan valtatien varren kahvila-ravintola Juustoportista, joka aloitti toimintansa 1966 Hirvijärvellä, kunnes 1989 valmistuivat uudet tilat Keskikylän Pentinmäkeen. Toinen Keskikylän maamerkki on Jalasjärven ratsastuskeskus, josta on kasvanut kunnan hevosurheilun keskus. Keskikylässä sijaitsee myös vuodesta 1966 toiminut ruokapaikka Pihlajan Kevari. Kokoontumistilana toimii myös nuorisoseurantalo Harjula Juustoportin vieressä.
Pentinmäen eteläpuolelta alkaa Koskuen kylä. Historiallisesti Ala-Koskue on suuntautunut Jalasjärven kirkonkylään päin ja muun muassa kansakoulun ensimmäisten luokkien oppilaat ovat käyneet koulunsa Keskikylän koulussa. Keskikylän muita kouluja ovat olleet Holkon kansakoulu (1953–1966) ja Mantilan koulu (1917–1993).
Keskikylä valittiin vuoden 2013 eteläpohjalaiseksi kyläksi. Vuonna 2014 se sai kunniamaininnan valtakunnallisessa Vuoden kylä -kilpailussa Hankasalmella.
Aiheesta muualla

Keskikylä[vanhentunut linkki] Jalasjärven kylät -sivustolla
| n k Jalasjärvi |
| --- | --- | --- |
 Etelä-Pohjanmaa  Kurikka 
| Kylät |  Alavalli  Hirvijärvi  Ilvesjoki  Kirkonkylä  Jokipii  Keskikylä  Koskue  Luopajärvi  Taivalmaa  Ylivalli  |  |
| Järvet ja lammet |  Ahvenlammi  Hirvijärvi  Iso Madesjärvi  Iso Mujujärvi  Jalasjärvi  Kolhonjärvi  Koskutjärvi  Korpijärvi  Korvajärvi  Lamminjärvi  Liikajärvi  Liikapuron tekojärvi  Mustalampi  Pohjan Korpilammi  Pikku Mujujärvi  Ponsijärvi  Rummukkajärvi  Saarijärvi  Vähä Madesjärvi  |  |
| Joet ja virtavedet |  Hirvijoki  Ilvesjoki  Jalasjoki  Koskutjoki  Leväjoki  Mustajoki  Mustaluoma  Niskaluoma  Saariluoma  |  |
Kesalpiniat

| Kesalpiniat |
| --- | --- |
 Riikinkukkokesalpinia (Caesalpina pulcherrima)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Osaluokka::  Kaksisirkkaiset Dicotyledoneae
Ylälahko::  Rosanae
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Alaheimo::  Caesalpinioideae
Suku::  Kesalpiniat Caesalpinia  L.
Katso myös
   Kesalpiniat Wikispeciesissä   Kesalpiniat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kesalpiniat (Caesalpinia) on hernekasveihin kuuluva puuvartissuku. Kesalpinialajit kasvavat lämpimillä alueilla eri puolilla maapalloa.
Tuntomerkit

Kesalpiniat ovat melko vaihtelevanlaisia kasveja. Ne ovat puita, pensaita, kiipeileviä ja usein melko piikkisiä köynnöksiä. Useimmat ovat ainavihantia, jotkin pudottavat lehtensä kuivan kauden ajaksi. Lehdet ovat pariliuskaisia, joskus hyvin suuria ja runsaslehdykkäisiä.
Kesalpiniat kukkivat tähkämäisin kukinnoin, jotka sijaitsevat ylimpien lehtien hangoissa. Kukinnot voivat olla hyvin näyttäviä. Terälehdet ovat väriltään enimmäkseen puna-, kelta- tai kermansävyisiä. Terälehdet ovat erillisiä toisistaan. Heteet ovat huomiota herättäviä. Siemenet sijaitsevat hernekasveille tyypillisissä paloissa.
Lajeja

Kesalpinialajien määrä on noin 70. (suomenkielisiä nimiä:)
värikesalpinia eli dividivi (Caesalpinia coriaria)
piikkikesalpinia (Caesalpinia decapetala) (Lajin uusin nimi idänpistopalko Biancaea decapetala.)
brasiliankesalpinia, brasilpuu eli bresilja (Caesalpinia echinata) (Lajin uusin nimi brasilianneulapalko Paubrasilia echinata omassa suvussaan.)
rautakesalpinia (Caesalpinia ferrea)
keltakesalpinia (Caesalpinia gilliesii) (Lajin uusin nimi kipinäloistopalko Erythrostemon gilliesii.)
kujakesalpinia (Caesalpinia peltophoroides)
riikinkukkokesalpinia eli riikinkukkopensas (Caesalpinia pulcherrima)
sappankesalpinia eli sappanpuu (Caesalpinia sappan)
orakesalpinia (Caesalpinia spinosa)
Caesalpinia crista
Caesalpinia violacea
Muutamat kesalpinialajit tunnetaan hyötykäytössä huone- tai värikasveina: värikesalpinia, brasiliankesalpinia, keltakesalpinia, riikinkukkokesalpinia ja sappankesalpinia.
Keskiamerikanvarpuspöllö

| Keskiamerikanvarpuspöllö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Varpuspöllöt Glaucidium
Laji::  griseiceps
Kaksiosainen nimi
 Glaucidium griseiceps  Sharpe, 1875 
Katso myös
   Keskiamerikanvarpuspöllö Wikispeciesissä   Keskiamerikanvarpuspöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keskiamerikanvarpuspöllö (Glaucidium griseiceps) on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Belizessä, Kolumbiassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa, Nicaraguassa ja Panamassa.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kuivat alavat ja vuoristometsät ja kosteat vuoristometsät.
Keskiamerikanvarpuspöllö on kooltaan noin 14–16 cm. Sen pää ja kaula ovat ruskeanharmaat, yläruumiin sulat ovat ruskeat. Pyrstössä on kaksi tai kolme poikittaista vaaleaa raitaa. Alapuoli on vaalea ja siinä on punaruskeita täpliä rinnassa ja punaruskeita raitoja kyljissä.
Alalajit

Sillä on kolme alalajia:
Glaucidium griseiceps griseiceps Sharpe, 1875
Glaucidium griseiceps occultum R. T. Moore, 1947
Glaucidium griseiceps rarum Griscom, 1931
Aiheesta muualla

Keskiamerikanvarpuspöllö (Glaucidium griseiceps) BirdLife International Data Zone. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1126064  Wikispecies: Glaucidium griseiceps  ADW: Glaucidium_griseiceps  Avibase: 0F9969E8B0B9BBF4  BirdLife: 22729012  BOW: capowl1  CoL: 3G63W  eBird: capowl1  GBIF: 5232132  iNaturalist: 19856  IRMNG: 10891373  ITIS: 555453  IUCN: 22729012  NCBI: 126855  Neotropical: capowl1  Observation.org: 186310  Open Tree of Life: 533374  Species+: 3854  Xeno-canto: Glaucidium-griseiceps