Jean-Baptiste Jourdan
Elämä ja ura > Vallankumoussotien aika

Jourdanin isä oli kirurgi. Jourdan värväytyi armeijaan 15-vuotiaana ja osallistui ranskalaisten apujoukkojen mukana Yhdysvaltain vapaussotaan, muun muassa Savannahin piiritykseen. Hän palveli sen jälkeen Ranskan Länsi-Intiassa vuoteen 1782, jolloin sairaus pakotti hänet palaamaan kotimaahan. Jourdan erosi armeijasta vuonna 1784 ja perusti ompelutarvikekaupan kotikaupunkiinsa Limogesiin. Vallankumouksen puhjettua vuonna 1789 hänestä tuli Limogesissa perustetun vapaaehtoisen kansalliskaartin kapteeni. Vuonna 1791 Jourdanista tuli everstiluutnantti ja Haute-Viennen 2. vapaaehtoispataljoonan komentaja. Sodan puhjettua vuonna 1792 pataljoona liitettiin osaksi kenraali Charles-François Dumouriez’n komentamaa Ranskan pohjoista armeijaa, joka eteni Itävallan Alankomaihin. Jourdan komensi pataljoonaa Jemappesin ja Neerwindenin taisteluissa. Hänet ylennettiin toukokuussa 1793 prikaatikenraaliksi ja heinäkuussa divisioonakenraaliksi.
Kärsittyään tappion Lincellesissä Jourdan oli toisena komentajana syyskuussa 1793 käydyssä voitokkaassa Hondschooten taistelussa. Kun kenraali Jean Nicolas Houchard vangittiin pian taistelun jälkeen, Jourdan tuli hänen tilalleen pohjoisen armeijan komentajaksi. Jourdan löi itävaltalaiset lokakuussa 1793 Wattignies’n taistelussa ja vapautti samalla Maubeugen kaupungin piirityksestä. Hän joutui jakamaan operaation johdon yhteishyvän valiokunnan lähettämän Lazare Carnot’n kanssa, mutta he riitautuivat, joten tammikuussa 1794 yhteishyvän valiokunta kutsui Jourdanin kuultavaksi Pariisiin. Hänet erotettiin, mutta hän vältti edeltäjänsä Houchardin kohtalon (teloituksen), koska muut armeijan komentajat puolustivat häntä. Jourdan kutsuttiin takaisin palvelukseen jo maaliskuussa 1794, jolloin hänet nimitettiin komentamaan Mosellen-armeijaa, ja kesäkuussa uutta Sambren ja Meusen armeijaa. Hän valtasi Charleroin ja löi itävaltalaiset ratkaisevassa Fleurusin taistelussa 26. kesäkuuta. Jourdan hyödynsi taistelussa Carnot’n suosittamaa uutta taistelutaktiikkaa, jossa massahyökkäykset ja tykistötuli keskitettiin vihollislinjan yksittäisiin kohtiin kerrallaan. Fleurusin voiton jälkeen Jourdanin armeija ajoi Itävallan armeijan pois Ranskasta, valtasi Brysselin ja lokakuuhun mennessä koko Itävallan Alankomaat, ylitti syyskuun alussa Reinin ja valloitti Reininmaalla Mainzin, Kölnin ja Düsseldorfin.
Jourdan vetäytyi sairauden vuoksi tehtävistään joulukuussa 1794, mutta palasi maaliskuussa 1795 komentamaan Sambren–Meusen armeijaa, joka oli joutunut perääntymään takaisin Reinille. Vuoden 1796 hyökkäyksessä hän onnistui etenemään Baijeriin, mutta kärsi tappion itävaltalaisen arkkiherttua Kaarlen armeijalle elokuussa Ambergin ja syyskuussa Würzburgin sekä Limburgin taisteluissa, minkä jälkeen hänen oli peräännyttävä jälleen Reinille ja hän jätti uudelleen paikkansa. Hänet määrättiin lokakuussa 1796 taas pohjoisen armeijan komentajaksi. Huhtikuussa 1797 Jourdan valittiin Haute-Viennen edustajana parlamentin alahuoneeseen eli viidensadan neuvostoon, jonka puhemies hänestä tuli saman vuoden syyskuussa. Hänellä oli keskeinen rooli syyskuussa 1798 hyväksytyn yleisen asevelvollisuuslain (ns. Jourdanin–Delbrelin laki) laatimisessa. Jourdan nimitettiin samana vuonna Mainzin-armeijan komentajaksi. Maaliskuussa 1799 hänestä tuli uuden Tonavan-armeijan komentaja, mutta yrittäessään edetä hän kärsi pian tappion Ostrachin ja Stockachin taisteluissa, minkä jälkeen hän luopui komentajuudesta. Hän palasi viidensadan neuvostoon ja oli Italian-armeijan tarkastajana.