stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaakamojoki
Historiaa

Luonnonhistoriallisesti Kaakamojoen jokilaakso on viime jääkauden lopuvaiheiden jälkeen vapautunut jäätiköstä jääden suoraan Itämeren veden alle. Jokilaakso alkoi kohoamaan vedenpinnalle ajanlaskun alkuaikoina ja noin 1800 vuotta sitten on lahdenpohjukka sijainnut Ruottalan kohdalla. Tieksonjoki ja sen länsipuolella sijainneen Laivajärven seudut on 1500 vuotta sitten olleet tiheämmin asuttua seutua.
Kaakaman rajana tunnetaan keskiajalta vuodelta 1346 peräisin oleva periaate jakaa Lappi Upsalan ja Turun hiippakuntien välillä. Rajalla on ollut todennäköisesti vieläkin vanhemmat juuret, jotka yltävät ehkä 1100-luvulle asti. Sen avulla jaettiin Tornionjoen ja Kemijoen seutujen lohikalastuksesta ja turkispyynnistä saatavien kymmenykset hiippakuntien kesken. Vaikka maalinen raja oli edelleen Novgorodin ja Ruotsin välinen kiistan aihe ja Pähkinäsaaren rauha 1323 jätti alueen Novgorodille, sopivat hiippakunnat rajan paikan miten tahtoivat. Raja on toiminut pitkään hämäläisten ja karjalaisten välisenä nautintarajana. Kun rajaa tarkistettiin 1500- ja 1600-luvuilla, noudatti se edelleen vanhaa linjausta. Sen kulkua ei olut merkitty maastoon riittävän tarkasti ja se aiheutti närää paikallisissa, joilla oli sen kulusta oma tulkintansa. Kaakamon raja on alajuoksulla seurannut joen vartta ja se näkyy myös kuntarajana Keminmaan ja Tornion välillä.
Nimistöä

Joelle on käytössä kaksi nimimuotoa: Kaakamojoki ja Kaakamajoki.
Valuma-alue

Kaakamojoen vesistö on yksi Suomen päävesistöalueista ja sen valuma-alueen pinta-ala on 478,13 neliökilometriä. Kaakamojoella on kolme suurempaa sivujokea: Tieksonjoki, Tärkämäoja, Saarajoki ja Korttojoki. Vesistön järvisyys on 0,38 %.
Huomioita

↑  Luku ei ole virannomaisten mittaama. Se on laskettu 575 mm vuosisadannalla kerrottuna valuma-alueen pinta-alalla ja jaettuna vuoden sekuntimäärällä.
Aiheesta muualla

Mäkinen, Leo: Kaa­ka­man outo raja koko kansan kat­sot­ta­vak­si, Kaleva
Vuosien 1323-1809 Suomen länsiraja, Kaakamojoki, Geocaching
Nahkiainen – Tornio-Kokkola, Nahkiainen ennen, nyt ja tulevaisuudessa -hanke, 2013
Kaasukromatografia

Kaasukromatografi
Kaasukromatografia on yksi kromatografian muodoista. Kromatografiset menetelmät ovat aineiden erottelumenetelmiä. Kaasukromatografiassa erottuminen perustuu aineen jakaantumiseen kaasumaisen olomuodon, kantajakaasun, ja paikallaan pysyvän olomuodon, kiinteän faasin, välillä. Kaasukromatografialla erotellaan haihtuvia yhdisteitä.
Historia

Kaasukromatografian historia ulottuu 1950-luvun vaihteeseen, jolloin saksalainen opiskelija Friz Prior kehitti kiinteän faasin kaasukromatografian vuonna 1947. Vuonna 1950 Archer John Porter Martin kehitti nykyisin yleisesti käytössä olevan kaasu-nestekromatografisen menetelmän. Myöhemmin kaasu-nestekromatografia on lähes täysin korvannut kiinteän faasin kaasukromatografian.
Toimintaperiaate

Kaasukromatografinen erotus perustuu kaasumaisen yhdisteen jakautumiseen liikkuvan kaasufaasin ja paikallaan pysyvän faasin (stationäärifaasi) välillä. Liikkuvana faasina on kantajakaasu, joka on yleensä helium, vety, typpi tai argon. Erottuminen tapahtuu lämpötilakontrolloidussa uunissa olevassa kolonnissa, ohuessa putkessa, jonka sisällä stationäärifaasi on. Stationäärifaaseja on monta erilaista tyyppiä. Eri yhdisteillä on erilaisia vuorovaikutuksia käytettävän stationäärifaasin kanssa. Näin ollen eri yhdisteet kulkevat kolonnin läpi eri nopeudella. Näin yhdisteet erottuvat toisistaan ja kukin yhdiste voidaan tunnistaa ja sen pitoisuus määrittää. Yhdisteen kulkuaikaa koko laitteiston läpi kutsutaan retentioajaksi. Yhdisteiden erottumiseen vaikuttavia kemiallisia ja fysikaalisia vakioita ovat molekyylin koko, höyrystymislämpötila, rakenne, polaarisuus ja kiraaliset ominaisuudet.
Laitteisto

Kaasukromatografin pääkomponentit ovat näytteensyöttöyksikkö eli injektori, kolonni, kolonniuuni ja ilmaisin eli detektori.
Näyte syötetään injektorilla. Yleisimpiä näytteen syöttötapoja ovat ns. jako- (split) ja suorainjektio (splitless). Molemmissa näyte kaasuuntuu ja osa siitä johdetaan kolonniin. Myös muita näytteen syöttötapoja käytetään, kuten kolonniin injektointi (on-colunm), purge and trap -menetelmä, ja kiinteäfaasi mikro-uutto (solid phase microextraction, SPME).
Kolonnissa yhdisteet erottuvat. Stationäärifaasi on yleensä nestemäinen ja sidottu ohuen kapillaarikolonnin sisäpinnalle ohueksi kalvoksi. Kolonni on kvartsilasia (fused silica), pituudeltaan 15–50 m ja sisähalkaisijaltaan 0,1–0,5 mm (millimetrin kymmenesosia). Kiinteäfaasikaasukromatografiassa kiinteä faasi on pakattu tiiviisti halkaisijaltaan muutaman millimetrin paksuisen putken sisään. Kolonneja on erilaisia eri käyttötarkoituksiin. Kolonnin sisähalkaisija, pituus, stationäärifaasin paksuus ja stationäärifaasin kemiallinen koostumus valitaan käyttötarkoituksen mukaan. Kolonnin pakkausmateriaali voi olla piidioksidi eli silika, alumiinioksidi, molekyyliseulat tai huokoinen polymeeri.
Kolonni on uunissa, jonka lämpötilaa voidaan säätää tarkasti ja toistettavasti. Lämpötila on yksi yhdisteiden erottumiseen vaikuttavista tekijöistä.
Detektori eli ilmaisin havaitsee kolonnissa erottuneet yhdisteet. Detektoreista yleisin on FID-detektori (flame ionization detector), eli liekki-ionisaatiodetektori. FID-detektorissa yhdisteet poltetaan vety-ilma-liekissä. Liekissä syntyneet ionit aiheuttavat muutoksen kaasun sähkönjohtokyvyssä, joka mitataan. FID-detektori on selektiivinen hiilivedyille ja sen herkkyys on hyvä. Toinen yleisesti käytetty detektori on TCD-detektori (thermal conductivity detector), joka mittaa kaasun lämmönjohtokykyä. TCD-detektori on universaali, ts. se soveltuu myös muille yhdisteille, kuin hiilivedyille, mutta sen herkkyys ei ole yhtä hyvä kuin FID-detektorin. Muita detektorityyppejä ovat muun muassa elektronisieppausdetektori (ECD) (electron capture detector) ja massaselektiivinen detektori (MSD). Kaasukromatografi voidaan kytkeä myös massaspektrometriin tai NMR-spektrometriin. Detektorit ovat usein ei-selektivisiä, eli yhdisteitä ei voida massaspektrometriaa tai NMR-spektrometriaa lukuun ottamatta tunnistaa suoraan. Tunnistaminen tapahtuu yleisimmin yhdisteiden retentioaikojen vertailulla tunnettuihin standardiyhdisteisiin. Detektorin antaman vasteen perusteella voidaan yhdisteiden pitoisuus määrittää kvantitatiivisesti.
Rajoitukset

Kaasukromatografia soveltuu hajoamatta haihtuvien yhdisteiden analysointiin. Ionisia yhdisteitä ei voida analysoida. Haihtumattomista yhdisteistä voidaan tehdä haihtuva johdos (derivaatta) ennen kaasukromatografista määritystä. Menetelmää kutsutaan derivoinniksi. Derivoinnissa molekyyliin liitetään jokin ryhmä, joka esimerkiksi parantaa yhdisteen stabiilisuutta tai alentaa sen höyrystymislämpötilaa. Yleisimpiä derivointireaktioita ovat muun muassa metylointi tai silylointi. Esimerkiksi huonosti haihtuvat rasvahapot voidaan derivatisoida metyyliestereiksi liittämällä rasvahappoketjuun metyyliryhmä.
Sovellukset

Kaasukromatografialla on hyvin laajat käyttösovellukset muun muassa lääketutkimuksessa, ympäristöanalytiikassa ja yleisesti orgaanisessa analytiikassa.
Aiheesta muualla

Opetushallitus: Kaasukromatografia
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaasukromatografin osat
Kaasukromatografi HP 7600
RN Etna (1885)

| RN Etna |
| --- | --- |
 Etna

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  19. tammikuuta 1884
Laskettu vesille:  26. syyskuuta 1885
Palveluskäyttöön:  2. joulukuuta 1887
Poistui palveluskäytöstä:  1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 530 t
Pituus:  86,4 m
Leveys:  13,0 m
Syväys:  5,8 m
Koneteho:  7 480 ihp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  308
Aseistus
Aseistus:  2 × 25 cm/30 tykkiä 6 × 15 cm/32 tykkiä 5 × Hotchkiss 57 mm tykkiä 5 × Hotchkiss 37 mm tykkiä 4 × 357 mm torpedoputkea
RN Etna (ital. Regia Nave Etna) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1885 vesillelaskettu Etna-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Carlo Vignan suunnittelema alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta, jossa köli laskettiin 19. tammikuuta 1884. Alus laskettiin vesille 26. syyskuuta 1885 ja liitettiin laivastoon 2. joulukuuta 1887.
Palvelus

Vuonna 1900 aluksen aseistukseksi muutettiin kaksi kymmenen tuuman 30 pituuskaliiperin, kuusi kuuden tuuman 32 pituuskaliiperin, yksi 75 millimetrin, viisi 57 millimetrin 40 pituuskaliiperin, viisi 37 millimetrin 20 pituuskaliiperin ja yksi 37 millimetrin revolveritykki. Näiden lisäksi alukselle asennettiin kaksi konekivääriä ja neljä neljäntoista tuuman torpedoputkea. Vuonna 1907 aluksen aseistusta modernisoitiin asentamalla neljä kuuden tuuman 40 pituuskaliiperin, kaksi 4,7 tuuman 40 pituuskaliiperin, kaksi 47 millimetrin 40 pituuskaliiperin, kaksi 37 millimetrin 20 pituuskaliiperin tykkiä, joita täydensi kaksi neljäntoista tuuman torpedoputkea. Alus siirrettiin 1907 koululaivaksi, missä tehtävässä se oli aina syyskuuhun 1914. Ensimmäisessä maailmansodassa alus oli satamaan sijoitettuna esikuntalaivana ja myöhemmin sataman suojausaluksena ja lopulta varastolaivana sekä Tarantoon sijoitetun laivasto-osaston esikuntana. Alus myytiin romutettavaksi 15. toukokuuta 1921.
Etoposidi

| --- | --- |


Etoposidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(5S,5aR,8aR,9R)-5-[[(2R,4aR,6R,7R,8R,8aS)-7,8-dihydroksi-2-metyyli-4,4a,6,7,8,8a-heksahydropyrano[3,2-d][1,3]dioksin-6-yyli]oksi]-9-(4-hydroksi-3,5-dimetoksifenyyli)-5a,6,8a,9-tetrahydro-5H-[2]bentsofuro[6,5-f][1,3]bentsodioksol-8-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 18883-66-4
ATC-koodi: L01AD04
PubChem CID: 29327
DrugBank: DB00428
Kemialliset tiedot
Kaava: C29H32O13 
Moolimassa: 588,546
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 243 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 25–75 %
Proteiinisitoutuminen: 96 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 4-8 h
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intravenoosi
Etoposidi (C29H32O13) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä useiden syöpätyyppien hoitoon. Etoposidi on WHO:n julkaisemassa tärkeimpien lääkeaineiden luettelossa.
Ominaisuudet ja käyttö

Etoposidi on huoneenlämpötilassa kiteistä ainetta. Yhdiste on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky kloroformiliuoksessa on -110,5.
Etoposidi estää topoisomeraasi II-entsyymiä yhdistämään DNA:n paloja toisiinsa solujen jakaantumisvaiheessa. Näin ollen syöpäsolut eivät kykene jakaantumaan. Etoposidin käyttökohteita ovat muun muassa kivessyövän, keuhkosyövän ja akuuttien leukemiatyyppien hoidossa. Usein sitä käytetään yhdessä sisplatiinin tai karboplatiinin kanssa. Etoposidia käytetään joko tabletteina tai se annetaan ruiskeena laskimoon.
Etoposidin aiheuttamia haittavaikutuksia voivat olla huonovointisuus, kaljuuntuminen, leukopenia ja luuydinsuppressio. Aine voi myös aiheuttaa verenpaineen laskua ja olla myrkyllistä maksalle.
Etoposidi on jalkalehtien (Podophyllum) suvun kasveista eristetyn podofyllotoksiinin puolisynteettinen johdannainen. Podofyllotoksiini reagoi vetybromidin ja tämän jälkeen bariumkarbonaatin kanssa muodostaen podofyllotoksiinin epimeerin. Tästä välituotteesta muodostetaan 2,3,4,6‐tetra‐O‐asetyyli‐β‐d‐glukoosin kanssaselvennä, jolloin siitä muodostuu glykosidi. Asetyyliryhmät poistetaan vedyttämällä ja viimeisessä vaiheessa tapahtuu reaktio asetaldehydin dimetyyliasetaalin kanssa.
Etninen vähemmistö

Etninen vähemmistö tai vähemmistökansallisuus on etninen ryhmä tai kansallisuus, jolla on tietyn valtion, valtapiirin tai yhteiskunnan sisäpuolella vähemmän edustajia tai huonompi asema kuin muilla ryhmillä. Etnisiä vähemmistöjä usein ovat myös valtiottomat kansat. Enemmistö taas on ryhmä, jolla on enemmän edustajia tai asema parempi kuin muilla ryhmillä.
Lukumäärältään suurin ryhmä ei aina ole valta-asemassa. Tämän vuoksi vähemmistöihin katsotaan kuuluvaksi myös syrjittyjen ryhmien, vaikka ne olisivat lukumäärältään enemmistöjä. Esimerkiksi Etelä-Afrikassa Apartheid-hallituksen aikana musta enemmistö oli valkoisen vähemmistön syrjimä, minkä vuoksi mustia itse asiassa kutsuttiin vähemmistöksi. Naisia on suunnilleen yhtä paljon kuin miehiä, mutta naisia kutsutaan toisinaan vähemmistöksi, jos naisten asema on miehiin verrattuna huono.
Tämä on otettu huomioon ihmisoikeussopimusten tulkinnassa siten, että enemmistönä oleva ryhmä voidaan nähdä vähemmistönä, jos sille voidaan siten vaatia tasavertaista asemaa. Periaatteessa siis vähemmistöjen oikeudet koskevat kaikkia etnisiä ryhmiä, joita syrjitään tai joiden oikeuksia poljetaan yhteiskunnassa. Käytännössä tämä ei kuitenkaan aina toteudu, ja vähemmistökäsitettä saatetaan käyttää väärinkin jonkun enemmistön ihmisoikeuksien sivuuttamiseen.
Vähemmistökäsitettä hämärtää lisäksi se, miten alueet pitäisi vähemmistöjä tarkastellessa rajata. Pelkkiin valtion rajoihin pohjaava määrittely on joissain tapauksissa asetettu kyseenalaiseksi, sillä ryhmien siteet ja voimavarat ylittävät usein valtioiden rajat, ja jonkun valtion vähemmistöryhmä voi kuitenkin kuulua voimakkaaseen etniseen kokonaisuuteen, joka on vallalla lähialueilla, ja joka on siis laajemmassa mittakaavassa enemmistö. Lisäksi jonkun maan vähemmistö saattaa olla johtavassa asemassa sellaisessa vieraassa maassa, jolle maa on poliittisesti, taloudellisesti tai sotilaallisesti alisteinen. Tällaisessa tapauksessa vähemmistöllä voi olla paljon enemmän vaikutusvaltaa, kuin miltä pelkkien väestösuhteiden mukaan näyttäisi.
Kirjallisuutta

Marianna Raulo: Ihmisiä vai ihmisiä: Vähemmistöoikeuksien filosofiaa.  Yliopistopaino, 1999.  ISBN 951-570-444-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eurominority - Eurooppalaisten vähemmistöjen järjestö (Kansallisten vähemmistöjen, Valtiottomat kansat)
Kaasukello

Periaatepoikkileikkaus kaasukellosta.
Aukileikattu ranskalainen kaasukello. Kuvassa näkyvät nousevien sylintereiden alareunoissa olevat kourut.
Kaasukello on kaasun varastointiin tarkoitettu kaasusäiliö, joita on kaasutehtaiden yhteydessä. Kaasukellossa on pohjalla rautainen vedellä täytetty allas. Altaassa on muutamasta sisäkkäisestä kaasutiiviisti toisiinsa liitetystä sylinteristä muodostuva teleskooppisesti nouseva laitteisto, sisimmässä sylinterissä on katto. Kun kaasua virtaa kaasukelloon enemmän kuin sitä poistuu kulutukseen, teleskooppiset säiliöt nousevat kaasun tilavuuden kasvaessa. Kun kaasua kulutetaan enemmän kuin tuotetaan, teleskooppisäiliöt laskevat. Sisimmän sylinterin paino saa aikaan kaasuverkostossa olevan paineen. Kaasu virtaa tuotannosta kelloon ja kellosta kulutukseen putkia pitkin, kellon pohjan kautta. Kaasuverkostossa oleva paine on vakio, joten säiliöstä lähtevässä putkessa on paineensäätäjä.
Kaasun varastointia 1700-luvun lopussa kehittänyt skotlantilainen insinööri William Murdoch käytti kehittämästään kaasumittarin sisältävästä isosta kaasusäiliöstä nimitystä gasometer. Sanan suora käännös kaasumittari ei kuitenkaan kuvannut oikein Murdochin laitosta. Suomessa käytettiin lehdissä ensin 1800-luvun puolivälissä nimitystä gasometer ja sen jälkeen ruotsiksi gasbehållare  ja gasklocka. Tämä kääntyi 1880-luvulla suomeksi kaasukelloksi.
Kaasutiiviys

Kaasukellon pohja-astia on täynnä vettä. Jokaisen nousevan sylinterin seinien alareunassa on ulkopinnassa kouru, joka myös täyttyy vedellä. Kun kaasua virtaa säiliöön, sylinteri nousee ja sen alareunan kouru painuu lomittain seuraavaksi uloimman sylinterin yläreunassa olevaa, säiliön sisäänpäin suuntautuvaa alassuin olevaa kourua vasten. Vesilukko tiivistää liitoksen kaasutiiviiksi. Kaasukellossa on säiliön ympärillä teräsjohteet, joihin nousevat ja laskevat sylinterit tukeutuvat.
Suomen kaasukellot > Helsinki

Helsingin Sörnäisissä Suvilahden alueella on kaksi kaasukelloa. Ne on poistettu käytöstä 1990-luvulla. Vanhempi on valmistunut vuonna 1910, sen tilavuus on noin 30 000 kuutiometriä ja siinä on ympärillä tiilinen suojarakennus. Toinen kaasukello on ilman suojarakennusta, tilavuudeltaan se on noin 50 000 kuutiometriä ja se on valmistunut 1929. Tiilirakenteisen kaasukellon 19 miljoonaa euroa maksanut kunnostustyö valmistui vuonna 2022. Kaasukellon rakenteista on jäljellä tiilirakenteinen ulkokuori ja uusittu vesikatto. Rautainen teleskooppisäiliö sen sisältä on poistettu. Tilaa lämmitetään rakenteiden pitämiseksi kuivina.
Kampin kaasukello sijaitsi Eteläisen Rautatiekadun ja Runeberginkadun kulmauksessa, vuonna 1907 (tai 1910) rakennetun kaasukellon oli suunnitellut arkkitehti Karl Lindahl. Se rakennettiin, kun yksityinen kaasuyhtiö siirtyi kaupungin haltuun ja siirtyi Sörnäisiin. Kampin kaasukellon purkamisesta tehtiin päätös alkuvuodesta 1966.
Säiliön tilavuus oli alkujaan 9 000 kuutiometriä, mutta alaosa 8,5 metrin korkeudelle oli sittemmin täytetty vedellä. Kaasuvalojen aikaan sieltä sytytettiin kaupungin kaasuvalot. Kaasuvalo oli tullut Helsingissä käyttöön 1860. Valot sammutettiin 7. joulukuuta 1941 pommitusten vuoksi, eikä niitä sen jälkeen enää sytytetty vaan ne purettiin pois.
Suomen kaasukellot > Turku

Turussa on jäljellä yksi kaasukello, joka on valmistunut 1912. Kaasukellossa on tiilinen suojarakennus. Säiliön tilavuus oli 10 000 kuutiometriä. Kaasuntuotanto lopetettiin 1973. Kaasukello on uusiokäytössä: sen sisällä on ollut vuodesta 2003 lähtien 6 000 kuution lämpöakku. Kaasukellon vieressä on teräksinen kaasupallo, kaasun tilapäiseen varastointiin tarkoitettu vuonna 1937 valmistunut korkeapainesäiliö, jonne mahtui 3 500 kuutiota kaasua.
Suomen kaasukellot > Viipuri

Viipurin viimeisin kaasukello rakennettiin vuonna 1930. Se purettiin neuvostoaikana tarpeettomana, koska kaupungissa oli siirrytty maakaasun käyttöön.
Suomen kaasukellot > Raahe

Raahen terästehtaalla on ja on ollut yhteensä kolme kaasukelloa. Vanhin teräksinen on purettu, kun Suomen uusin kaasukello valmistui 1990-luvulla. Tämän lisäksi tehtaalla on teräksinen kaasukello 1970-luvulta edelleen käytössä. Kaasukellot ovat tasapainottamassa prosessikaasujen − masuuni- ja koksikaasun − tuottoa ja kulutusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaasukello Wikimedia Commonsissa
Helsingin kaasukello vuodelta 1929.
Turun kaasukello vuodelta 1912 ja kaasupallo vuodelta 1937.
Etelänkynsisammal

| Etelänkynsisammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kynsisammalet Dicranales
Heimo::  Kynsisammalet Dicranaceae
Suku::  Kynsisammalet Dicranum
Laji::  tauricum
Kaksiosainen nimi
 Dicranum tauricum  Sapjegin 
Katso myös
   Etelänkynsisammal Wikispeciesissä   Etelänkynsisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänkynsisammal (Dicranum tauricum) on sammallaji. Etelänkynsisammal on alueellisesti uhanalainen ja se täyttää silmälläpidettävien kriteerit. Laji muistuttaa katkokynsisammalta (Dicranum viride).
Levinneisyys

Etelänkynsisammalta kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla lauhkealla vyöhykkeellä mereisillä alueilla. Suomessa sitä on tavattu Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja Uudellamaalla.
Elinympäristö

Etelänkynsisammal kasvaa vanhoissa metsissä lahopuulla, joskus myös puiden rungoilla tai kallioilla.
Aiheesta muualla

ITIS: Dicranum tauricum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5400250  Wikispecies: Dicranum tauricum  BioLib: 90810  CoL: 35TPG  EoL: 883152  EPPO: DCNTA  EUNIS: 197441  FNA: 200000992  GBIF: 2675468  iNaturalist: 161872  IRMNG: 10342191  ITIS: 547728  NatureServe: 2.124091  NBN: NHMSYS0000309771  NCBI: 226469  NZOR: 4ec75248-ba4b-489a-bc8c-9d299e2234b0  Observation.org: 17357  Open Tree of Life: 143953  Plant List: tro-35124396  PLANTS: DITA  Tropicos: 35124396  WFO: wfo-0001159939  Laji.fi: MX.43557
Etäsukukieli

Suomen kielen ja muiden itämerensuomalaisten kielten näkökulmasta etäsukukielet tarkoittavat kaikkia uralilaiseen kielikuntaan kuuluvia kieliä, jotka eivät ole itämerensuomalaisia. Itämerensuomalaisista kielistä käytetään toisinaan nimitystä lähisukukielet.
Etäsukukielten ryhmiä ovat:
Saamelaiskielet
Marilaiset kielet
Mordvalaiset kielet
Permiläiset kielet
Ugrilaiset kielet
Samojedikielet
Etelä-Ossetian sota (1991–1992)

Etelä-Ossetian sota  käytiin vuosina 1991–1992 Georgian hallituksen ja Etelä-Ossetian separatistien joukkojen välillä. Aika ajoin mukana oli myös venäläisiä sotilasyksiköitä. Sota päättyi Venäjän välittämään tulitaukoon, jonka yhteydessä perustettiin yhteiset rauhanturvajoukot. Samalla Etelä-Ossetia irtautui Georgian keskushallinnosta saamatta kuitenkaan kansainvälistä tunnustusta itsenäisyydelleen.
Tausta

Georgian sosialistisessa neuvostotasavallassa osseetit muodostivat suhteellisen pienen, noin 165 000 henkilöä käsittäneen etnisen vähemmistön maan valtaväestön eli georgialaisten joukossa. Nykyisen Etelä-Ossetian alueella asuneet 65 000 osseettia muodostivat noin kaksi kolmasosaa alueen väestöstä. Georgialaiset ja osseetit olivat kahakoineet keskenään jo Georgian demokraattisen tasavallan aikoihin vuosina 1918–1920, mutta suuremmassa mittakaavassa ryhmät olivat eläneet rauhassa keskenään. Esimerkiksi seka-avioliitot olivat ryhmien välillä yleisempiä kuin muiden kanssa. Osseetit myös puhuivat paremmin georgiaa kuin muut vähemmistöt ja Etelä-Ossetian kylät olivat tavallisesti etnisesti sekoittuneita.
Osseeteille oli vuonna 1922 perustettu Etelä-Ossetian autonominen alue Georgian neuvostotasavallan alaisuuteen. 1980-luvun loppupuolella georgialaisten ja osseettien välille alkoi syntyä jännitteitä. Molemmat ryhmät syyttivät toisiaan syrjinnästä. Osseetit julistivat 16. marraskuuta 1989 Etelä-Ossetian autonomiseksi tasavallaksi, eli yhtä astetta sen silloista statusta ylemmäksi. Samanlainen asema oli Abhasian autonomisella tasavallalla. Tbilisin hallinto ei hyväksynyt tätä liikettä. Vastauksena georgialaiset yrittivät siirtää 23. marraskuuta yli 20 000 mielenosoittajaa Tskhinvaliin suuressa autojen kolonnassa, jonka osseetit kuitenkin pysäyttivät muodostamallaan ihmisketjulla ja tiesuluilla. Tapahtumat johtivat kolme päivää kestäneisiin väkivaltaisuuksiin, joissa kuoli kuusi henkilöä.
Jotkin nuorista georgialaisnationalisteista pyrkivät vuonna 1990 esittämään, että konflikti osseettien ja georgialaisten välillä oli vain harhaliike pyrkimyksissä muodostaa Moskovasta itsenäinen Georgia. Nationalistisen liikkeen johtohahmo Zviad Gamsakhurdia otti kuitenkin kantaa asiaan sanomalla, että jos osseetit eivät halunneet asua rahassa Georgiassa, heidän tulisi lähteä maasta. 20. syyskuuta 1990 osseetit julistivat muodostaneensa Georgiasta erillisen Etelä-Ossetian sosialistisen neuvostotasavallan. 11. joulukuuta Gamsakhurdian johtama uusi Georgian hallitus taas puolestaan lakkautti Etelä-Ossetian autonomisen aseman. Seuraavana päivänä Georgian parlamentti julisti hätätilan Etelä-Ossetian alueelle.