Hämäläismurteet
Näytteitä

Teiskon murretta (Sydän-Häme):
Siittä lähti, Ylöjärvi menneen, ensimmäisenä tuli Mustastalahresta – meni sinne Ylöjärvellep päij ja. Ja ja, se tuata, Jussi sano että, "kylä Kuru halkoo komiastij jahka se tullee". Minä sanon, "kyyllä varmaan nii". Ja, se rupes siähel liki Siilinkaria pääseen, siinnä, lainep paisuu pohjatuulella ku siittä pistää, matalaa luatoo tänne, Harvasiim päin tänne Haukkaniämeem päi. Nii, kun kova pohjatuuli käy se, laines siinnä, paisuu siin-, sel luaron takia. Ja, se tota, siinnä sittek kun, tuli se ensimmäine hyäky nin noin, se nousi aika korkeelles siinnä ja, se keulapää. Ja, putos kanh meni aika syvvään – – Se, tuuli käänty tommoseev vastahankaaj ja, sillon se lepsahti vasemmallek kyljellee.  – – Kustaa Pajula, s. 9.4.1894 Teiskossa.
Hattulan murretta (Sydän-Häme):
Hevonem pitää kenkästä hoitaan nin että se on aina hyvässä kenkässä, vallankin nuari hevonen se, kolmivuatiaana tavallisesti, ruukataan kenkittää. Ja ammattimiäs hoitaa sen kavijon nin ettei se pääsem mihinkä, huanoon kuntoon, että se, että se pysyy hyvänä. – – Ajopelit on ollum minum muistaessani ihan samallaisek kun ne on nykkin. Reki, suvi-, talvi-, valjaat, reet, mutta nyt niisä o uamattu jo suuri muutos että ruvetaa, or ruvettu käyttää hilarekiä. Ne om paljo käytännöllisempiä ja, ja sopivampia nin, talon ajooj ja, mettäajooj ja puulaakin ajooj ja kaikkiin sillä tavalla. Ne on sopivammat hevosev vetääj ja, ja vähä, oikee halvemmat laittaakkin ne, uuret reet, kun vanhanaikaset. Aukusti Nummela, haastateltu 1939.
Hollolan murretta (Kaakkois-Häme):
Noo, niihään ne niit on aina verrannu (=hollolalaisia) ett on "Hollolan, Hollolan miehem piiskas on erinomain ään" sanovatten aina ennem mutt-ei siin sem pahempaa ääntä ok kum muitenkaam piiskas ja. Kuulin, puhuttavan niinkiin aina että, "hollolaisel oj jo piiskal lovi syntyjes kainalos", mutt-ei siel nys sem parempaa love ok kum muitenkaan eikä – –. Sitten kun, sai talvem poikki hevoset, niin sittenne vietiin niityllet tai mettiin ni, jonsei niitypalaa mitään olluj ja sitte, sielt niit hajettiin sitten aina aamul, kun töihir ruvettiij ja illal vietiim mettie. No sitten kun tuľ syksy ettei ollu enään niih hevostöitä sitten ni, sitten oľ pitkil matkol niittyjä niin ne, vanhaan aikaav vei hevoset sinnes sitten syömiej ja sinnem men sittem pari miestä kolme, hevostem mukana ja ne oľ siel niiten kans niityl yöp päivät sitte vahtimas, kun siihen aikaan oľ mettäneläviä paljo. sanovat että ne varsoja kovaste ahlisti, mut oľ ollus sitten sellassia kovapäiviä valakoit siel mukana nin ne oľ ahlistannus susia kovastes siel, kans, ettei ne antannuv varsoja niil leikil niille. Villehard Seppälä, haastateltu 1940.
Iitin murretta (Kaakkois-Häme):
Se ol päivä tuos yhlej ja kahlev välil, oltih oppimestarin kans makkaruksii jauhamas, mäntyjauhoo ja. Sittes se sano että, käyläh nys siel kattomas, sit kummitust, ku ei ot täss iltasel tultu käytyy. Siitte, mentih sinnej ja, istuttih siin ol viilapenkki, ikkunan kohlal ja, tuoli ol siit kummassakii villapenkim päässä. Siin istutaa vähän aikaa, sitte nakkas sellasen, savempalasen ninku muurist olis lohennu. Se tul noi, laupiost, osu leipäsalkoh ja siit putos permahtoh. Ja sit siinn ol sellai vanhanaikain kansinkertain kaappi ja, sielt kaapin takaa nurkast ja, nakkas hiataa, aina ikkunal läpitte, se näky oikei hyväst ku, niinkun olisi kourallaa, heittänys sit. - Taavi Lahtinen 1939.