stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ginza
Historia > Edo-kaudelta 1900–luvulle

Vielä 1500-luvun lopulla nykyisen Ginzan alueelle ulottui Tokionlahden pohjukka eli Hibiya-irie. Tokugawa-hallinto aloitti lahden täyttämisen Ginzan seudulla 1600-luvun vaihteessa. Nimensä kaupunginosa on saanut hopearahanpainajien killasta (ginza), joka siirrettiin sinne vuonna 1612 Sunpun kaupungista eli nykyisestä Shizuokasta. Viralliselta nimeltään kaupunginosa oli kuitenkin aluksi Shinryōgaechō (新両替町), ’uusi rahanvaihtokaupunki’.
Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla kaupunginosa oli kauppiasväestön ja käsityöläisten (chōnin) aluetta. Se ei kuitenkaan noussut yhtä merkittävään asemaan kun läheinen Nihonbashi, joka oli kaupungin tärkein liikekeskus. Hopeakillan lisäksi alueella toimivat muun muassa sinooperin ja painojen valmistusta hallinneet killat, kun taas kultarahanpainajien kilta sijaitsi Nihonbashissa. Myös hopeakilta siirtyi Nihonbashiin lahjusskandaalien jälkeen vuonna 1800. Kiltojen lisäksi alueella toimivat esimerkiksi maalaustaiteen historiasta kuuluisa Kanō-koulukunta ja kolme nō-teatterikoulukuntaa.
Meiji-restauraation jälkeen 1800-luvun lopulla Ginzasta päätettiin rakentaa länsimaalaistyylinen mallikaupunginosa. Alue oli tuhoutunut pahoin vuoden 1872 tulipalossa. Brittiläinen arkkitehti Thomas Waters suunnitteli sinne leveän, puiden reunustaman pääkadun, jonka varrelle rakennettiin kaksikerroksisia rakennuksia punatiilestä. Aluksi katupuina oli mäntyjä, kirsikkapuita ja vaahteroita, mutta ne vaihdettiin sittemmin pajupuiksi, joista tuli yksi kaupunginosan tunnusmerkeistä. Pääkatu varustettiin myös jalkakäytävillä, katuvaloilla ja hevosraitiovaunulla. Tämä ruutukaava muodosti pohjan Ginzan nykyiselle kaupunkirakenteelle. Japanin ensimmäinen, vuonna 1872 avattu rautatie johti läheiselle Shinbashin rautatieasemalle, mikä toi Ginzaan lukuisia liikkeitä ja ravintoloita. Vilkkaalle alueelle sijoittui myös sanomalehtien toimitaloja ja niiden mukana painoteollisuutta ja mainostoimistoja. Meiji-kaudella Ginzaksi kutsuttu kaupunginosa oli vielä nykyistä huomattavasti suppeampi ja käsitti ainoastaan Chūō-dōri-kadun itäpuoliset korttelit, jotka kuuluvat nykyisen kaupunginosan osa-alueisiin 1–4.
1900-luvun vaihteessa Ginzasta tuli muodikas alue paitsi tehdä ostoksia myös flaneerata ja katsella näyteikkunoita. Vuosina 1915–1916 tälle Ginzassa kuljeskelulle syntyi oma sanansa, gin-bura (銀ぶら). Toisin kuin perinteisiin japanilaisiin liikkeisiin, joissa myyjä istui tatamilla ja ojensi tuotteita asiakkaille, Ginzan länsimaalaistyylisiin kauppoihin voi kävellä sisään kengät jalassa. Kaupunginosaan rakennettiin myös tavaratalon kaltaisia ”basaareita” (kankōba), joissa oli paljon pieniä liikkeitä. Erityisen merkittävä tapaus oli pariisilaistyylisen Printemps-kahvilan avaaminen vuonna 1911. Japanin ensimmäisiin kuuluneen kahvilan perusti taidemaalari Shōzō Matsuyama, ja siellä vieraili paljon kulttuuriväkeä. Printempsin jälkeen alueelle avattiin monia muitakin kahviloita.
Ginza Meiji-kaudella, puupiirros vuodelta 1882
Ginza vuonna 1904
Ginzan modern girl -naisia vuonna 1924
Kaupunkikuva ja rakennukset

Ginza on suorakulmiomainen, ruutukaavaan rakennettu kaupunginosa, jota ympäröi kaikilta sivuilta Tokion pääkaupunkimoottoritie, lännessä myös rautatie. Naapurikaupunginosia ovat pohjoisessa ja idässä Chūōn erillisalueen Yaesu, Kyōbashi, Shintomi ja Tsukiji; etelässä Minaton erillisalueen Higashi-Shinbashi ja Shinbashi sekä lännessä Chiyodan erillisalueen Uchisaiwaichō, Yūrakuchō ja Marunouchi.
Kaupunginosan läpi kulkee lounaasta koilliseen pääkatu Chūō-dōri, jonka kanssa risteää luoteesta kaakkoon kulkeva pääkatu Harumi-dōri. Chūō-dōriin viitataan myös ilmaisulla yoko no Ginza (’vaaka-Ginza’), kun taas Harumi-dōri tunnetaan nimellä tate no Ginza (’pysty-Ginza’). Katujen risteyksen seutu Ginza 4-chōmen osa-alueella on saanut liikanimen Owarichō (尾張町); risteyksen ympärille on keskittynyt tunnistettavia merkkirakennuksia, kuten historiallinen Wakō-tavaratalo, San-ai Dream Center, Mitsukoshi-tavaratalo ja Ginza Place -ostoskeskus. Alueella on lukuisia erikoisliikkeitä ja luksustavaraliikkeitä. Lännessä liikealue jatkuu Yūrakuchōn kaupunginosan puolelle. Chūō-dōri on viikonloppuisin suljettu autoilta. Tämä kävelykatu tunnetaan ”kävelijöiden paratiisina” (hokōsha tengoku), ja se järjestettiin ensimmäisen kerran 2. elokuuta 1970.
Tavaratalojen ja kauppojen lisäksi kaupunginosassa sijaitsevat myös historiallinen kabukiteatteri Kabuki-za ja Shinbashi Enbujō -teatteri. Kabuki-za avattiin uudelleen korjaustyön jälkeen vuonna 2013, ja samalla sen yläpuolelle rakennettiin pilvenpiirtäjä. Ginza tunnetaan myös arkkitehtuurikohteena, sillä monet tunnetut arkkitehdit ovat suunnitelleet kaupunginosaan rakennuksia. Heihin lukeutuvat esimerkiksi Hiroshi Naitō (Mikimoton liikerakennus), Toyoo Itō (Mikimoton toinen liikerakennus), Shigeru Ban (Nicolas G Hayek Center), Jun Aoki (Louis Vuittonin liikerakennus), Renzo Piano (Hermèsin liikerakennus), Yoshio Taniguchi (Ginza Six -ostoskeskus) ja Kengo Kuma (Kabuki-za-teatterin laajennus). Kaupunginosan eteläreunalla sijaitsi Kishō Kurokawan suunnittelema metabolistisen arkkitehtuurin merkkiteos Nakagin Capsule Tower, joka kuitenkin purettiin vuonna 2022.
Mitsukoshi-tavaratalo
San-ai Dream Center -rakennus
Ginzan Wakō-tavaratalo
Kabuki-za
Sony Building
Ginza Place
Ginza Six -ostoskeskus
Maison Hermès
Nakagin Capsule Tower
Liikenne

Ginzaa palvelee viisi metrolinjaa, jotka pysähtyvät kolmella metroasemalla. Ginzan metroasemaa käyttävät Tōkyō metron Ginza-linja, Hibiya-linja ja Marunouchi-linja. Higashi-Ginzan metroasemalla pysähtyvät Hibiya-linja ja Toei-metron Asakusa-linja, kun taas Ginza-itchōmen metroasemalla pysähtyy Tōkyō metron Yūrakuchō-linja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ginza Wikimedia Commonsissa
Tokyo Ginza Official (japaniksi) (englanniksi) (kiinaksi)
Ginzan kaupunkikuvaa 1800-luvun lopulla
Ginzan neonvaloja vuonna 1971
Ginzan kävelykaduksi muutettu pääkatu sunnuntai-iltapäivänä
Johan Tanskanen

Johan (Juho) Tanskanen (20. joulukuuta 1851 Kontiolahti – 2. joulukuuta 1919 Hankasalmi) oli suomalainen kirkkoherra ja lestadiolaista herätysliikettä arvostelleen pamfletin Hihhulilaisuus oikeassa karvassansa kirjoittaja.
Tanskasen vanhemmat olivat talollinen Antti Tanskanen ja Anna Turunen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1872 Kuopion lukiosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa suorittaen teologian erotutkinnon 1875. Tanskanen vihittiin papiksi 1876.
Tanskanen toimi kirkkoherran apulaisena Kiihtelysvaarassa 1876 ja Iisalmen maaseurakunnassa 1876–1877, armovuodensaarnaajana Liperissä 1877–1878 ja Tyrnävällä 1878, kappalaisen apulaisena Kalajoella 1878–1880, Kuusamossa välisaarnaajana 1880–1881, Vesannolla kappalaisen sijaisena 1881–1882 ja Keiteleellä kirkkoherran apulaisena 1882–1888. Hän toimi Hankasalmen kirkkoherrana vuodesta 1888 alkaen ja sai rovastin arvon 1907. Tanskanen jäi 1912 virkavapaalle sairauden takia.
Kalajoella ollessaan Tanskanen julkaisi omalla kustannuksellaan vuonna 1880 lestadiolaisuutta arvostelleen pamfletin Hihhulilaisuus oikeassa karvassansa; sen esitys ja tarkastus. Kirjalla oli vaikutusta erityisesti sivistyneistön piirissä. Samaa lestadiolaisuuden arvostelua jatkoi Kuopion hiippakunnan piispa Gustaf Johansson vuonna 1892 ilmestyneessä kirjassaan Laestadiolaisuus.
Tanskanen toimi myös Walon Säeniä ja Kyyhkynen-nimisten uskonnollisten lehtien toimittajana ja hän suomensi uskonnollista kirjallisuutta.
Johan Tanskanen oli naimisissa 1881–1911 Maria Sofia Kolströmin (k. 1911) kanssa ja vuodesta 1912 Iida Paatelaisen kanssa. Jääkärikapteeni Aarne Tanskanen oli Johan Tanskasen poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan.
Teoksia

Hihhulilaisuus oikeassa karvassansa ; sen esitys ja tarkastus. Tekijä, Oulu 1880
Suomennoksia

Axel Fredrik Granfelt : Armon järjestyksestä ; suom. J. Tanskanen. Piipponen, Joensuu 1878
Carl Olof Rosenius : ”Joka voittaa” eli Jumalan kansan sota-elämä maan päällä ; suom. J. Tanskanen. Edlund, Helsinki 1884
Geneven sopimukset

Alkuperäiset sopimusasiakirjat.
Geneven sopimukset ovat joukko sodassa haavoittuneiden, sotavankien ja siviiliväestön kohtelua sääteleviä kansainvälisiä sopimuksia. Vuonna 1864 solmittiin Punaisen Ristin perustajan Henri Dunantin aloitteesta Genevessä sopimus, joka koski haavoittuneiden ja sairaiden sotilaiden huoltoa. Sitä on täydennetty ja laajennettu uusilla sopimuksilla vuosina 1906, 1929 ja 1949. Toisen maailmansodan jälkeen sopimukset koottiin neljäksi yleissopimukseksi.
Nykyisin voimassa olevat Geneven sopimukset ovat vuodelta 1949 ja niihin ovat sitoutuneet kaikki maailman valtiot. Geneven sopimukset sisältävät määräyksiä siitä, miten haavoittuneita kohdellaan niin maalla kuin merellä, mitkä ovat sotavankien oikeudet sekä määräyksiä siviiliväestön suojelusta sodan aikana. Vuonna 1977 allekirjoitettiin vielä kaksi ns. lisäpöytäkirjaa, jotka koskevat muun muassa väestönsuojelua ja valtioiden sisäisiä aseellisia konflikteja. Geneven sopimuksissa määritellään myös punaisen ristin, punaisen puolikuun ja punaisen kristallin tunnukset, jotka ovat kansainvälisiä suojamerkkejä.
Sisältö

Geneven sopimukset muodostuvat neljästä konventiosta. Ensimmäinen konventio käsittelee loukkaantuneiden ja sairaiden asemaa. Toinen konventio käsittelee laivaston loukkaantuneita ja sairaita sekä haaksirikkoutuneita. Kolmas konventio käsittelee sotavankien asemaa ja luettelee heidän oikeutensa. Neljäs konventio käsittelee siviilien suojelua sodan aikana.
Geneven sopimuksissa on lisäksi kolme protokollaa. Ensimmäinen protokolla käsittelee aseellisten konfliktien uhrien asemaa ja laajentaa suojaa rasistisia hallintoja vastaan. Toinen protokolla käsittelee ei-kansainvälisiä asellisia konflikteja. Kolmas protokolla sisältää eräitä lisämääräyksiä.
Sisältö > Periaatteet

Geneven sopimusten yleiset periaatteet ovat seuraavat:
Tarpeetonta kärsimystä on vältettävä.
Sodankäyntimenetelmiä on rajoitettu.
Tehdään ero taistelijoiden ja ei-taistelijoiden välillä.
Lääkintä- ja avustustoiminta on puolueetonta ja sitä pitää suojella (muun muassa suojamerkin kunnioitus).
Kansainvälisellä yhteisöllä on oikeus valvoa periaatteiden toteutumista.
Sisältö > Geneven sopimuksissa määritellyt tunnukset

Seuraavat merkit on tunnustettu kansainvälisesti suojeltaviksi lääkintähuollon suojamerkeiksi Geneven sopimuksissa:
Punainen risti (GCI 38 artikla, 1949).
Punainen puolikuu (GCI 38 artikla, 1949). Merkin käyttö punaisen ristin sijasta sallitaan sitä jo käyttäville.
Punainen leijona ja aurinko (GCI 38 artikla, 1949). Merkin käyttö punaisen ristin sijasta sallitaan sitä jo käyttäville. Käytettiin ainoastaan Iranissa 1924–1980.
Punainen kristalli (LPIII 2 artikla, 2005). Merkillä on yhtäläinen asema edellisten kanssa.
Törkeät rikkomukset

Geneven sopimuksien törkeä rikkominen määritellään sotarikokseksi (P1/85/5). Yksinkertaistettuna näitä ovat:
Siviiliväestön tappaminen, ottaminen panttivangiksi, kidutus, siirtäminen ja karkotus (IV/147, P1/85/4a)
Oman siviiliväestön siirtäminen miehitetylle alueelle (P1/85/4a)
Sellainen omaisuuden hävittäminen tai anastaminen, joka ei ole sotilaallisen välttämättömyyden kannalta perusteltu ja on toteutettu suuressa mittakaavassa laittomasti ja mielivaltaisesti, (IV/147)
Umpimähkäinen siviiliväestöön ja -kohteisiin vaikuttava aseellinen toiminta tietäen sen aiheuttavan kohtuuttomia ihmishengen menetyksiä ja haavoittumisia siviiliväestön keskuudessa tai vahinkoa siviilikohteille, (P1/85/3b)
Aseellinen toiminta vaarana olevia voimia sisältävää laitosta tai rakennelmaa vastaan tietäen hyökkäyksen aiheuttavan kohtuuttomia ihmishengen menetyksiä ja haavoittumisia siviiliväestön keskuudessa tai vahinkoa siviilikohteille, (P1/85/3c)
Hyökkääminen historiallisia, kulttuurisia tai uskonnollisia kohteita vastaan elleivät ne ole sotilaskohteiden välittömässä läheisyydessä, (P1/85/4d)
Siviileille, haavoittuneille, vangituille tai haaksirikkoisille tehdyt biologiset kokeet ja heille haitalliset lääketieteelliset toiminpiteet, (I/12, II/12, II/51, III/130, IV/147)
Rotuerotteluun perustuvan epäinhimillisen tai alentavan käytännön harjoittaminen, (P1/85/4)
Punaisen Ristin tai muun yleissopimuksissa tunnustetun suojelevan merkin petollinen käyttö, (P1/85/3f)
Taistelukyvytöntä vihollista vastaan hyökkääminen (vangittu, antautumassa oleva, tajuton tai muutoin haavoittumisen vuoksi vaaraton), (P1/85/3d)
Sotavangin pakottaminen palvelemaan vihollisvallan aseellisissa voimissa, (IV/130)
Sotavangin terveyden vaarantaminen tai kuoleman aiheuttaminen, (III/13)
Viivyttely sotavankien tai siviilihenkilöiden kotiuttamisessa, (P1/85/4b)
Säännönmukaisen ja puolueettoman oikeudenkäynnin estäminen. (P1/85/4e, IV/147)
Sopimukset

Suomi on hyväksynyt Geneven sopimukset (yhdellä varaumalla), ja ne löytyvät valtiosopimustietokannassa (FINLEX):
GCI: Genèven sopimus maasotavoimiin kuuluvien haavoittuneiden ja sairaiden aseman parantamisesta 12 päivänä elokuuta 1949 Finlex.
GCII: Genèven sopimus merisotavoimiin kuuluvien haavoittuneiden, sairaiden ja haaksirikkoutuneiden aseman parantamisesta 12 päivältä elokuuta 1949 Finlex.
GCIII: Genèven sopimus sotavankien kohtelusta 12 päivältä elokuuta 1949. Finlex.
GCIV: Genèven sopimus siviilihenkilöiden suojelemisesta sodan aikana 12 päivältä elokuuta 1949 Finlex.
LPI: Geneven yleissopimusten lisäpöytäkirja kansainvälisten aseellisten selkkausten uhrien suojelemisesta (I pöytäkirja) Finlex.
LPII: Geneven yleissopimusten lisäpöytäkirja kansainvälistä luonnetta vailla olevien aseellisten selkkausten uhrien suojelemisesta (II pöytäkirja) Finlex.
LPIII: Geneven vuoden 1949 yleissopimusten lisäpöytäkirja uuden tunnusmerkin käyttöönotosta Finlex.
Sopimusten kunniaksi julkaistuja postimerkkejä

Geneven sopimukset - Suomen postilaitoksen vuonna 1964 julkaisemat merkit:
Prisoners of War.
Wounded and Sick in Armed Forces.
Protection of Civilian Persons in Time of War
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Geneven sopimukset Wikimedia Commonsissa
Lääkintä- ja avustustoiminta on puolueetonta ja sitä pitää suojella. Kuva Suomen Punaisen Ristin ajoneuvosta.
Kansainvälisellä yhteisöllä on oikeus valvoa Geneven sopimusten periaatteiden toteutumista. Kuva Jugoslavia-tuomioistuimen istunnosta.
Jacques-Philippe Bouchardon

Jacques Philippe Bouchardon
Jacques-Philippe Bouchardon (1711–1753) oli  ranskalainen kuvanveistäjä. Hänen veljensä oli kuvanveistäjä Edmé Bouchardon.
Bouchardon opiskeli Roomassa veljensä johdolla ja tuli 1741 ruotsalaisen ministerin K. G. Tessinin kutsusta Tukholmaan, jossa hän oli kuolemaansa saakka kuninkaallisena hovikuvanveistäjänä. Bouchardon teki Tukholman linnaan useita vertauskuvallisia veistoksia, muun muassa Kaarle XII:n ja Fredrik I:n pronssipatsaat. Hän oli Guillaume Thomas Taravalin ohella opettajana 1735 perustetussa piirustusakatemiassa (nyk. Tukholman taideakatemia).
Kaarle XII
Fredrik I
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacques-Philippe Bouchardon Wikimedia Commonsissa
Jacques-Germain Soufflot

Jacques-Germain Soufflot
Jacques-Germain Soufflot (1713–1780) oli ranskalainen arkkitehti. Hän sai vaikutteita antiikin,
manierismin ja barokin arkkitehtuurista. Soufflot työskenteli aiemmin Lyonissa, mutta 1855 kutsuttuna siirtyi Pariisiin. Hän oli yksi varhaisista uusklassisisteista. Hänen töistään tärkein on Pariisin Panthéon-kirkko. Se edustaa varhaista uusklassismia. 1764 Soufflet julkaisi Paestumin temppeleistä tehtyjä mittauspiirustuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacques-Germain Soufflot Wikimedia Commonsissa
J.P. Laitinen

Kirjailija J.P. Laitinen Helsingin kirjamessuilla 2019.
Jussi ”J.P.” Laitinen (s. 1975) on suomalainen kirjailija, muusikko ja laulaja-lauluntekijä. Laitinen on koulutukseltaan filosofian maisteri. Lume-romaani (Teos 2019) oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkaana vuonna 2019 ja sijoittui kilpailussa toiseksi. Esikoisromaani voitti myös Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon ja oli ehdolla Botnia-palkinnon saajaksi 2020. Laitinen on saanut useita palkintoja myös ympäristötoimittajan ja tietokirjailijan töistä. Hän on Pirkanmaan kirjoituskilpailun tuomariston kutsujäsen 2024–2026. Aiemmin hän on toiminut Pirkkalaiskirjailijat-yhdistyksen hallituksessa.
J.P. Laitinen on esiintynyt laulaja-lauluntekijänä vuodesta 2022 lähtien. Esikoisalbumi on Rakkauden kappaleita (Soundhill 2024). Laitinen soittaa perkussioita tamperelaisessa Maajo-yhtyeessä.
Laitinen käyttää taiteilijanimeä J.P. Laitinen kaunokirjallisissa ja musiikillisissa yhteyksissä.
Teokset

Lume. Teos 2019 (julkaistu nimellä J.P. Laitinen).
Valomerkki – Energiapula ja makean elämän loppu. Atena 2012.
Pieni suuri energiakirja – Opas energiatehokkaaseen asumiseen. Into kustannus 2010.
Tunnustukset

Botnia-kirjallisuuspalkintoehdokkuus 2020.
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto, 2020.
Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto, toinen sija 2019.
Finnexpon Ympäristön hyväksi -palkinto, 2010
Keskon Kestävän kehityksen tunnustuspalkinto, 2008
Tutkivan journalismin Lumilapio-palkinto, 2003
Aiheesta muualla

Kulttuuritoimituksen kritiikki Lume-romaanista: https://kulttuuritoimitus.fi/kritiikit/kritiikit-kirjallisuus/fiktio-on-faktaa-j-p-laitisen-esikoisromaani-lume-kertoo-tutkijasta-joka-oivaltaa-fiktion-merkityksen/
Valomerkki-kirja Atenan sivuilla: https://atena.fi/valomerkki
Pieni suuri energiakirja Into kustannuksen sivuilla: https://kauppa.intokustannus.fi/kirja/pieni_suuri_energiakirja/
Maajo-yhtyeen tuotanto Discogs-sivustolla: https://www.discogs.com/artist/5351930-Maajo
J.K x 2 Tunti terapiaa

| J> K x 2 Tunti terapiaa Juno |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 13. lokakuuta 2010
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): X23 (vast.), Janne K
 Tyylilaji: rap
 Kesto: 53.53
 Levy-yhtiö: Monsp Records
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 29.
Junon muut julkaisut
| V-Tyyli 2010 | J.K x 2 Tunti terapiaa 2010 | 050187 2013 |
J.K x 2 Tunti terapiaa on rap-artisti Junon kolmas studioalbumi. Sen julkaisi Monsp Records 13. lokakuuta 2010. Ennen albumin julkaisua siltä julkaistiin näytekappaleet "Suomileffas" (mukana McVilleGalle) ja "Äänitorvia" (mukana Kosola).
Albumi nousi ilmestymisviikollaan (42/2010) Suomen virallisen albumilistan 29. sijalle. Kappaleesta "Pelotteluu" julkaistiin musiikkivideo tammikuussa 2011.
Nimi

Albumin nimen kaksi ensimmäistä kirjainta "J" ja "K" tulevat Junon siviilinimen, Jon Korhonen, etu -ja sukunimen ensimmäisistä kirjaimista. Albumin on säveltänyt kokonaisuudessaan hip hop-tuottaja Janne K, siviilinimeltään Janne Kilpeläinen, jonka nimikirjaimista saadaan myös kirjaimet "J" ja "K". Eli kirjaimet "J" ja "K" kertaa kaksi. Albumin äänitti, miksasi, masteroi sekä vastaavana tuottajana toimi X23. Albumin kansitaiteen on tehnyt kuvataiteilija Ansver Oksman.
Kappaleet

Intro – 1.53
Polje stepperii – 3.48
Suomileffas – 3.34 (mukana McVilleGalle)
Sisäst rauhaa – 4.09
Ikiliikkuja ja rauhanpiippuja – 4.00 (mukana Paleface)
Yksinäinen kulkija – 3.07 (mukana Sandhja)
Rajat – 3.47
Toiselta laidalta – 3.52 (mukana Matinpoika)
Äänitorvia – 3.34 (mukana Kosola)
Hämäriä katuja – 3.35 (mukana Solonen)
Pelotteluu – 3.39
Huomaat – 1.42
Mannut ja maat – 1.43
Erkki – 3.25
Sielun ristiretki – 3.53 (mukana Okku)
Myrkytetty ilmapiiri – 10.13 (mukana Janna Hurmerinta)
Arvostelut

Desibeli.net:
Noise.fi: positiivinen
Redrum-187:
John Graham (Dundeen 1. varakreivi)

John Graham, "Bonny Dundee"
John Graham, Claverhousen lairdi, sitten Dundeen varakreivi (n. 1649-1689), oli skotlantilainen soturi. Hän kuului Grahamin klaanin nuorempaan sukuhaaraan, Kincardinen Grahameihin. Graham meni nuorena Ranskan asepalvelukseen, sitten Hollannin, ja palasi vuonna 1677 kotimaahansa. Vuonna 1678 hänestä tuli ratsuväen luutnantti Kaarle II:n palveluksessa, joka lähetti hänet saattamaan Dumfriesin ja Annandalen kreivikuntien levottomat liittopresbyteerit kirkolliseen alistumiseen. Sen jälkeen hän käyttäytyi säälimättömän ankarasti ja joutui epätoivoisten talonpoikien voittamaksi Drumelogissa vuonna 1679, mutta jatkoi myöhemmin tiukkaa pakkopolitiikkaa myös muualla Skotlannissa. Vuonna 1686 hänestä tuli kenraalimajuri, joka johti vuonna 1688 Skotlannin armeijan kuningas Jaakko II:lle Salisburyssa kohtaamaan Vilhelm Oranialaisen uhkaavia hyökkäyksiä, ja sitten hänet palkittiin uskollisuudestaan Dundeen varakreivin arvolla. Kuningas Jaakolta hänen pakonsa myötä Graham sai tehtävän puolustaa Skotlantia Vilhelmiä vastaan ​​ja hän onnistui myös keräämään merkittävän klaaniarmeijan, jolla hän 27. heinäkuuta 1689 Killiecrankien solalla Perthshiressä hyökkäsi ja voitti kenraali Mackayn skotlantilaiset ​​rykmentit, mutta sai kuolettavan haavan taistelussa. Graham on päähenkilö Walter Scottin romaanissa Old mortality, joka muun muassa sisältää maalauksellisen kuvauksen taistelusta Drumelogissa.
Johannes Oikarinen

Johannes Oikarinen (s. 1983 Kuhmo) on suomalainen urheilutoimittaja ja -selostaja, joka työskentelee Yle Urheilussa. Hän on toiminut vuodesta 2017 lähtien Ylellä ampumahiihdon pääselostajana. Lisäksi Oikarinen selostaa yleisurheilua ja lentopalloa.
Ura

Oikarinen selosti vuoden 2014 talviolympialaisissa ampumahiihtoa radiossa. Televisiossa hän selosti vuoden 2015 suunnistuksen MM-kisat. Hän on toiminut Yle Puheen yleisurheiluselostajana EM-kisoissa 2016, kesäolympialaisissa 2016 ja MM-kisoissa 2017 yhdessä Jarmo Lehtisen ja Tuomas Rajan kanssa. Yleisurheilun lisäksi Oikarinen selosti kesäolympialaisissa 2016 lentopalloa radioon.
Kaudella 2017–2018 Oikarinen oli Ylen ampumahiihdon pääselostaja. Hän selosti kaikki maailmancupin ja olympialaisten kilpailut TV:hen.
2000-luvun alussa hän opiskeli Helsingin Evankelisen Opiston urheilujournalismin linjalla. Tämän jälkeen Oikarinen jatkoi opintojaan Torniossa ammattikorkeakoulussa, josta hän valmistui medianomiksi vuonna 2007.
Johannes Ojansuu

Johannes Ojansuu (s. 1961) on suomalainen filosofi, filosofian opettaja ja kirjailija. Hänen keskeisiin teemoihinsa kuuluvat filosofisen antropologian, filosofisen psykologian sekä uskonnonfilosofian kysymykset. Kirjoissaan hän on käsitellyt muun muassa ihmisen tietoisuutta niin sanottuna raja-suhteena ja sen merkitystä uskonnolliselle suuntautuneisuudelle sekä kysymystä ihmisluonnon arkaaisesta (arche) perustasta suhteessa kulttuuriin. Ojansuun tutkimustyö liikkuu filosofisen antropologian ja mielenfilosofian risteyskohdassa.
Hän on toiminut filosofian opettajana Hämeenlinnassa vuodesta 1993 sekä kouluttajana muun muassa Tampereen yliopistossa ja Kriittisessä Korkeakoulussa.
Ojansuu palkittiin runoistaan 1991 J.H. Erkon palkinnolla sekä aforismeistaan kunniamaininnalla Valtakunnallisessa aforismikilpailussa vuonna 2005. Hämeen taidepalkinnon hän sai 2005. Hän on ollut perustamassa myös Juhani Peltosen kirjallisuusseuraa sekä toiminut Hämeen taidetoimikunnassa kirjallisuuden edustajana vuosina 1997–2003.
Ojansuu on tullut tunnetuksi myös hämeenlinnalaisen kulttuurifoorumin Perjantai-Parlamentin vetäjänä, jossa hänen vieraanaan on ollut lukuisia valtakunnallisia kulttuurivaikuttajia. Lisäksi hän on järjestänyt lapsille suunnattuja filosofisia keskusteluja.
Ojansuun entinen puoliso on entinen Vihreän liiton kansanedustaja Kirsi Ojansuu-Kaunisto, ja heillä on kolme lasta.
Teokset

Pyhyys: Rajalla oleva ihminen.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28999-X.
Lankeemus.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34262-6.
Katoavaisuuden aineisto.  Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-285-1.