stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kangaskärpässieni

| Kangaskärpässieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Amanitaceae
Suku::  Kärpässienet Amanita
Laji::  porphyria
Kaksiosainen nimi
 Amanita porphyria  (Alb.) Schwein. 
Katso myös
   Kangaskärpässieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kangaskärpässieni (Amanita porphyria, aikaisemmin "tummarenkainen kärpässieni") on ruskehtavanharmaa, lievästi myrkyllinen sieni. Se saattaa kypsentämättömänä aiheuttaa oireita, esimerkiksi ruoansulatuselimistön ärsyyntymistä. Kangaskärpässienen ei kuitenkaan tiedetä aiheuttaneen Suomessa myrkytyksiä, koska se poikkeaa ulkonäöltään suosituista ruokasienistä. Kangaskärpässientä muistuttaa hieman esimerkiksi rusokärpässientäselvennä. Kangaskärpässieni sisältää 5-MeO-DMT:tä, joka on psykedeelinen tryptamiini.
Ulkonäkö

Kangaskärpässienen lakki on nuorena kellomainen ja vanhana laakea, väritykseltään ruskean- tai violetinharmaa. Lakin halkaisija on tavallisimmin 4–10 cm. Yleensä lakki on täplätön, joskus siinä on havaittavissa vaaleanharmaita suojuksen jäänteitä. Heltat ovat valkoiset, irtotyviset ja tiheässä. Tyypillinen tuntomerkki on rengas, joka on selkeästi tummahko, lakin pintakelmun värinen.
Jalka on hoikka (pituus 5–12 cm, paksuus 1–1,5 cm), tyveltään mukulamainen ja väriltään lähinnä vaaleanharmaa.
Levinneisyys

Kangaskärpässientä tavataan ainakin Pohjois-Amerikassa ja Pohjois-Euroopassa. Eteläisissä osissa Suomea sieni on yleinen; Pohjois-Suomessa sitä on etenkin mäntyvaltaisissa metsissä ja tunturikoivikoissa mäntyjen lähellä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kangaskärpässieni (Amanita porphyria)
Ruokavirasto: Kangaskärpässieni (Amanita porphyria)
Luontoportti: Kangaskärpässieni (Amanita porphyria)
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Kangaskärpässieni (Amanita porphyria) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt: Taxonomy - Amanita porphyria (englanniksi)
Mushroom Expert: Amanita porphyria (englanniksi)
Rogers Mushrooms: Amanita porphyria (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Amanita porphyria:  Wikidata: Q259135  BioLib: 60475  CoL: 5TYQJ  EoL: 1029541  EPPO: AMANPO  Fungorum: 171128  GBIF: 5240279  iNaturalist: 118400  IRMNG: 11430839  MycoBank: 171128  NatureServe: 2.943000  NBN: NHMSYS0001474472  NCBI: 78358  NZOR: 4e7b5d11-0ab4-4b8c-b28b-e2aadfa6fb8f  Observation.org: 14788  Open Tree of Life: 2015  Laji.fi: MX.72560
Eskilsön lossi

| Eskilsön lossi |
| --- | --- |
Tyyppi:  Lossi
Lippuvaltio:  Suomi
Rakennustelakka:  Parkano Oy, Suomi
Luovutettu:  1972
Tekniset tiedot
Pituus:  25,5 m
Leveys:  6,3 m
Syväys:  1,8 m
Lastikapasiteetti:  noin 10 autoa
Lähteet:  
Eskilsön lossi (ruots. Eskilsöfärjan) on Suomen länsirannikolla Kaskisten ja Närpiölle kuuluvan Eskilsön saaren välillä, tiellä 17065 liikennöivä lossi. Lossin hyötykuorma on 44 tonnia ja kuivapaino 72 tonnia. Lossi liikennöi tarvittaessa. Lossitoiminnasta vastaa Finferries.
Nykyisin Pohjanmaalla on ainoastaan kaksi lossia. Toinen on Eskilsön lossi ja toinen Bergön lossi Korsnäsin Bredskäretin ja Maalahteen kuuluvan Bergön saaren välillä.
Aiheesta muualla

Eskilsön lossin tekniset tiedot (Arkistoitu – Internet Archive)
Karoliina Amalie (Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg)

Carolina Amalia (tansk. Caroline Amalie) von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg (28. kesäkuuta 1796 Dehnsken palatsi, Kööpenhamina, Tanskan kuningaskunta – 9. maaliskuuta 1881 Sorgenfrin linna, Kööpenhamina) oli tanskalainen herttuatar, Tanskan kuningatar ja kuningas Kristian VIII:n toinen puoliso vuosina 1839–1848.
Perintöprinsessa Carolina Amalia nuorena vuonna 1816
Suku ja koulutus

Carolina Amaliea oli Frederick Kristian II:n, Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburgin herttuan ja Tanskan prinsessa Louisa Augustan tytär. Caroline Amalien äiti oli Kristian VII:n ja tämän brittiläisen puolison, kuningatar Caroline Matilda Hanoverin (1751-1775) ainoa tytär, jonka mukaan hänet nimettiin.
Hän syntyi Dehnsken palatsissa Kööpenhaminassa ja asui siellä vuoteen 1807, jolloin hän muutti perheineen Augustenborgin linnaan Alsin saarelle. Hän sai aikansa yläluokan naiselle perinteisen koulutuksen kotiopettajilta, joka käsitti ranskankielen ja uskonnon lisäksi myös historiaa ja maantiedettä. Vanhempiensa välisessä konfliktissa - jotka koskivat sekä poliittisia- ja henkilökohtaisia mielipiteitä - hän asettui äitinsä puolelle, Åiti prinsessa Louisa Augusta säilytti läpi elämänsä läheisen suhteen veljeensä, Tanskan kuningas Fredrik VI:een sekä Tanskan hoviin.
Avioliitto

Äiti Louisa Augusta oli myös aktiivinen luomaan Carolina Amalialle yhteyden perintöprinssi Christian Frederikiin, tulevaan Kristian VIII:aan. Tämä oli eronnut vuonna 1810 ensimmäisestä puolisostaan ja oli pian kauniin ja valloittava persoonallisuuden omaavan Carolina Amalian pauloissa ja myös tämä rakastui häneen. He kihlautuivat vuonna 1814 ja avioituivat seuraavana vuonna.
Carolina Amaliasta tuli luonteva keskipiste pienoishovissa, jonka pariskunta perusti vuosiksi 1816-1817 Odensen linnaan, kun Christian Frederik nimitettiin Fynin kuvernööriksi vuonna 1816. Avioliitto jäi lapsettomaksi, mitä pariskunta yritti vuosina 1818-1822 hoitaa silloisen käsityksen mukaisesti säännöllisillä ja pitkillä kylpylämatkoilla. Ulkopuolelta avioliitto täytti kaikki sen ajan odotukset harmonisesta ja huomaavaisesta suhteesta kahden fyysisesti viehättävän ja monipuolisen persoonallisuuden välillä. Christian omistautui tieteille, mineralogialle ja geologialle erityisesti. Samalla kun Christianista tuli kuuluisa tieteellisten kiinnostuksen kohteistaan, Carolina Amalia oli säveltäjä, joka kirjoitti lukuisia pianokappaleita.
Aviomiehellä oli elämänsä aikana useita rakastajattaria, joka Carolina Amalian oli hyväksyttävä, koska sitä pidettiin soveltuvana ja sopivana tuon ajan sukupuolirooleihin. Hän osoitti välittävänsä poikapuolestaan, tulevasta Fredrik VII:stä ja rakastettavan luonteensa avulla hän loi hyvät suhteet muunkin kuningasperheen kanssa.
Kuningatar

Vuonna 1839, kun kuningas Fredrik VI kuoli, Carolina Amaliasta tuli Kristian VIII:n puolisona Tanskan kuningatar. Häntä pidettiin elintärkeänä Saksa-mielisessä puolueessa Schleswigin ja Holsteinin herttuakuntia koskevassa asiassa.
Jo varhain Carolina Amalia oli aktiivinen hyväntekeväisyystyössä. Hän perusti köyhäintalon Dronning Caroline Amalies Asyl Kööpenhaminaan vuonna 1829, köyhäintalo Dronningens Asyl Odenseen vuonna 1836, Kvindelig Plejeforening sairaille ja synnyttäville naisille vuonna 1843. Hänen hyväntekeväisyysprojektinsa köyhille orvoille antoi hänelle nimen "Köyhien lasten äiti" ja "Pikkuisten kuninkaallinen sijaisäiti". Perintöprinsessana ja myöhemmin kuningattarena hän käytti asemaansa hyväntekeväisyysroolin käynnistämiseen roolimallina aateliston ja yläluokkien naisjäsenille, mikä vaati ylemmän luokan naisia ​​osallistumaan aktiivisesti yhteiskuntaan hyväntekeväisyyden kautta. Näin naiset löysivät julkisen ja poliittisen roolin, joka oli hyväksyttävää yhdistää tanskalaisessa yhteiskunnassa 1800-luvun suosittuun kristityn vaimon ja äidin rooliin. Hänen käyttöön ottamallaan uuden naisen roolimallilla katsotaan olleen suuri vaikutus tanskalaiseen yhteiskuntaan.
Carolina Amalia oli N. F. S. Grundtvigin uskonnollisten ajatusten seuraaja, jonka liikettä hän tuki aktiivisesti, kuten grundtvigilaisia pappeja P. O. Boisen ja Peder Rørdam. Vuonna 1841 hän perusti orpokodin, Dronning Caroline Amalies Asylskolen, joka sai inspiraationsa Grundtvigin ajatuksista. Häntä ei itse luonnehdittu intellektuelliksi, mutta hän piti velvollisuutena esitellä taiteen ja kirjallisuuden edustajia hovissa ja toimia heidän tukenaan.
Ei ole selvää, onko hän koskaan vaikuttanut valtion asioihin vai ei. Tanskan ja Schleswigi-Holsteinin herttuakuntien välisen konfliktin aikana hänen veljensä, Christian August von Augustenburg  ja Frederick af Nør, joutuivat vastustakkain Kristian VIII:n ja Tanskan kanssa Tämä aiheutti vaikean tilanteen Carolina Amalialle, jota epäiltiin salaliitosta veljiensä kanssa Tanskan etuja vastaan, erityisesti Kööpenhaminan kansallismielisten liberaalien suunnasta. Tämä teki hänestä epäsuositun ja hän altistui vihamielisyydelle Kristianin viimeisten hallitusvuosien aikana.
Leskikuningatar

Carolina Amalia jäi leskeksi vuonna 1848 ja eli puolisonsa Kristian VIII:n kuoleman jälkeen yli kolmekymmentä vuotta. Hän asui Sorgenfrin linnassa Kööpenhaminan pohjoispuolella, mutta huonon terveytensä vuoksi vietti mieluummin talvet Etelä-Euroopassa. Hän eli myös seitsemäntoista vuotta pitempään kuin poikapuolensa Fredrik VII. Hän näki Kristian IX:n tulevan kuninkaaksi ja veljentyttärensä Louise von Hesse-Kasselin kuningattarena. Hän oli kahden tulevan kuninkaan Tanskan Kristian X:n ja Norjan Haakon VII:n sekä tulevan keisarinna Maria Fjodorovnan kummitäti.
Leskikuningattarena hän nautti enemmän suosiosta kuin kuningattarena. Hän jatkoi hyväntekeväisyysprojektejaan: vuonna 1852 hän aloitti hyväntekeväisyysjärjestö Det Kvindelige Velgørende Selskabin suojelijana leskikuningatar, Fredrik VI:n lesken Marie Sophien (1767–1852) jälkeen, ja vuonna 1863 hän rohkaisi kuningatar Louisea avaamaan diakonissalaitoksen.
Carolina Amalia kuoli 84-vuotiaana maaliskuussa 1881 ja hänet on haudattu Roskilden tuomiokirkkoon puolisonsa Kristian VIII:n viereen.
Perintöprinsessa Carolina Amalia, Louis Aumont 1830-luku
Kuningatar Carolina Amalia, tuntamaton taiteilija 1839
Kuningatar Carolina Amalian ja Kristian VIII:n kruunajaiset Fredriksborgin linnan kirkossa 1841, Joseph-Désiré Court
Leskikuningatar Carolina Amalia 1870-luvulla, tuntematon valokuvaaja
Carolina Amalian hauta Roskilden tuomiokirkossa, vas. Kristian VIII:n hauta, Taustalla Kristian VI:n puolison kuningatar Sofia Magdalena von Brandenburg-Kulmbachin (1700-1770) hauta
Leskikuningatar Carolina Amalia vuonna 1880, tuntematon valokuvaaja
Aronkylä

| Aronkylä |
| --- | --- |
 Aronkylä
 Koordinaatit: 62°27.381′N, 022°13.689′E 
Valtio:  Suomi
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Kauhajoki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Väkiluku (2008):  1 500
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 owl.neviso.fi/kylat_aro 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aronkylä on yksi Kauhajoen kuudesta virallisesta kylästä. Se sijaitsee kaupungin keskustasta noin viisi kilometriä pohjoiseen. Asukkaita kylässä on 1 500 ja taloja noin 700 (2008). Aronkylän läpi kulkee Suupohjan rata, jolla on nykyisin enää tavaraliikennettä. Kylässä sijaitsevan Kauhajoen rautatieaseman jälkeen Kurikasta etelälounaaseen tuleva rata kääntyy noin 90° länsiluoteeseen kohti Teuvaa. Kaskisista alkava kantatie 67 kulkee myös Aronkylän läpi ja alkaa Sastamalan Kiikkaan aloittavan kantatie 44:n risteyksen jälkeen kääntyä rautatien tapaan noin 90° pohjoiskoilliseen kohti Kurikkaa. Kylässä Kainastonjoki ja Ikkelänjoki yhtyvät Kauhajokeen, joka on yksi Kyrönjoken latvahaaroista. Aronkylässä on 0.–6. luokkien Aron koulu sekä Aron päiväkoti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aronkylä Wikimedia Commonsissa
Kylän kotisivut[vanhentunut linkki]
Aronkylä-kyltti saavuttaessa kylään Kauhajoen keskustan suunnasta. Taustalla kuituhamppuviljelmä.
Theodor Granstedt

Merikartanon koulu, entinen kuurojen koulu Tuirassa vuodelta 1902.
Ernst Theodor Granstedt (28. lokakuuta 1842 Helsinki – 17. lokakuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtaja. Granstedtin isä Anders Fredrik Granstedt ja isoisä Pehr Granstedt olivat myös arkkitehteja, sisar Hilda Granstedt sen sijaan taidemaalari ja piirustuksenopettaja.
Granstedt valmistui arkkitehdiksi Helsingin teknillisestä reaalikoulusta vuonna 1867. Valmistumisensa jälkeen hän opiskeli myös Pietarin ja Pariisin taideakatemioissa.
Granstedt toimi eri tehtävissä Yleisten rakennusten ylihallituksessa, ja pitkän uran tehneenä hänet nimitettiin ylihallituksen ylitirehtööriksi 27. maaliskuuta 1905. Granstedtin toimikaudelle sattuivat vuoden 1905 yleislakko ja sen jälkeen tulleet suuret muutokset työaikoihin ja muihin työolosuhteisiin. Granstedt erosi virastaan 3. syyskuuta 1912 lähes 70 vuoden ikäisenä.
Theodor Granstedtin työt

Kokkolan toinen kirkko, Kokkola – 1877 (Kirkko tuhoutunut tulipalossa loppiaisyönä 1958)
Viitasaaren kirkko, Viitasaari – 1878
Ylimarkun kirkko, Ylimarkku – 1878
Ryhtilä, Jyväskylä – 1895
Bulevardi 6, Helsinki – 1888
Sumiaisten kirkko, Sumiainen – 1889
Sokeainkoulu, Vuorelankatu 5-7, Kuopio – 1889
Keuruun uusi kirkko, Keuruu – 1892
Bulevardi 10, Helsinki – 1894
Sokeainkoulu, Ensi linja 1, Helsinki – 1898
Kuuromykkäinkoulu, Sepänkatu 1, Kuopio – 1899
Entinen Kuurojen koulu ja oppilasasuntola sekä johtajan asunto 1899, Porvoo Lukiokatu 5–7
Kuurojen koulu ja asuntola, Lossikuja 6, Oulu – 1902
Oulun Lyseon lukion voimistelusalirakennus Kajaaninkatu 3, Oulu – 1907
Kuurojen koulun johtajan asunto, Lossikuja, Oulu – 1910
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Theodor Granstedt Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Jyrki Raatikainen

| Jyrki Raatikainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. toukokuuta 1964 (ikä 60)
Muusikko
Aktiivisena:  1983–
Tyylilajit:  rock
Soittimet:  rummut
Yhtyeet:  Radiopuhelimet Kansanturvamusiikkikomissio Electric Blue Peggy Sue and the Revolutionions from Mars New Rising Suns Après Demain
Levy-yhtiöt:  Johanna Kustannus Barabbas Records Dekadenz/Fuck Gaga Goodies Bad Vugum Sonet Hot Igloo If Society
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Juha Jyrki Raatikainen (s. 18. toukokuuta 1964) on suomalainen rumpali. Hänet tunnetaan parhaiten Radiopuhelimet-yhtyeen rumpalina. Radiopuhelimien lisäksi hän on soittanut myös mm. yhtyeissä Kansanturvamusiikkikomissio, Après Demain, Electric Blue Peggy Sue and the Revolutionions from Mars ja New Rising Suns. EBPSATRFM:ssa Raatikainen soitti vain yhtyeen alkuaikoina. Raatikainen on myös sanoittanut joitain kappaleita KTMK:lle ja Radiopuhelimille. Hän on toiminut myös Mieskuoro Huutajien kuoronjohtajana ja jäsenenä.
Henri Lehtonen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 28. heinäkuuta 1980 (ikä 44)
Syntymäpaikka: Turku, Suomi
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja vasen laitahyökkääjä
Pituus: 177 cm
Lempinimi: Pänä
Seura
Seura: Jyrkkälän Tykit
Pelinumero: 29
Junioriseurat
1992: TPS
1993–2000: FC Inter
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1998–2000 | FC Inter | 3 | (0) |
| 2001–2004 | VG-62 | 47 | (16) |
| 2002 | → FC Inter (laina) | 7 | (0) |
| 2004–2017 | FC Inter | 312 | (48) |
| 2018- | Jyrkkälän Tykit |  |  |
| Yhteensä | Yhteensä | 369 | (64) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 8. maaliskuuta 2016.
Henri Lehtonen (s. 28. heinäkuuta 1980 Turku) on suomalainen jalkapalloilija, joka edusti pitkään Veikkausliigassa pelaavaa FC Inter Turkua. Hän pelasi vasempana laitapuolustajana tai laitahyökkääjäänä.
Ura

Lehtonen on FC Inter Turun kasvatti. Hän debytoi seuran edustusjoukkueessa vuonna 1998 sen pelatessa Ykköstä. Veikkausliigassa hän pelasi ensimmäisen ottelunsa toukokuussa 2000 ottelussa FC Jokereita vastaan. Varsinainen läpimurto edustusjoukkueeseen jäi kuitenkin tapahtumatta, joten kausina 2001–2003 Lehtonen pelasi suurimmaksi osaksi Interin reservijoukkue VG-62:ssa Kakkosta ja Ykköstä.
Ensimmäinen kokonainen kausi Lehtosella Interissä oli kausi 2004, jolloin hän pelasi 24 ottelua ja teki kolme maalia. Seuraavalla kaudella enemmän hyökkäyspäässä viihtynyt Lehtonen istutettiin laitapuolustajan tontille.  Lehtonen toimi FC Interin kapteenina kaudeksi 2007 alkaen aina vuoteen 2017 asti. Hän lopetti uransa FC Interissä kauden 2017 jälkeen.
Kaudella 2018 Lehtonen pelaa Jyrkkälän Tykeissä.
Lehtonen on pelannut myös futsalia Turun Pallokerhossa ja Suomen futsalmaajoukkueessa. Hänet on valittu myös Vuoden futsalpelaajaksi kaudella 2005–2006.
Muuta

Myös Lehtosen veli Petri on pelannut jalkapalloa pääsarjatasolla.
Saavutukset

Liigacup 2008
Suomen mestaruus 2008
SM-hopea 2011, 2012
Suomen Cup 2009
Rikoselokuva

Rikoselokuva on elokuvan lajityyppi, joka käsittelee rikosta ja sen seurausta. Rikoselokuva voidaan katsoa myös erilaisten lajityyppien kattotermiksi. Rikoselokuvia ovat esimerkiksi ryöstöelokuvat, mafiaelokuvat, poliisielokuvat, vankilaelokuvat ja oikeussalidraamat.
Rikoselokuvia tehtiin heti elokuvan historian alussa 1800-luvun lopussa. Rikoselokuva kukoisti erityisesti 1930-luvulla, jolloin varsinaiset mafia- ja vankilaelokuvat syntyivät. Rikoselokuvien suosioon vaikutti tosielämän järjestäytynyt rikollisuus. Film noir oli puolestaan rikoselokuvien keskeisin tyyli 1940-luvulta 1950-luvun loppuun. Seuraavalla vuosikymmenellä film noirin suosio hiipui ja sen tilalle nousi muita rikoselokuvan tyylejä, kuten vakoilu- ja ryöstöelokuvat.
Tyyli ja teemat

Samaan lajityyppiin luokiteltavia elokuvia yhdistää tietyt elokuvakonventiot, kuten teemat tai elokuvahahmot. Lisäksi elokuvia voi yhdistää myös visuaaliset elementit, kuten tapahtumapaikka tai lavastus. Rikoselokuvista on vaikea löytää tiettyä juonikuviota tai päähenkilöä. Rikoselokuvat kuitenkin käsittelevät rikoksia ja niiden seurauksia. Juoni ja päähenkilö voi kuitenkin olla hyvinkin erilainen. Tyyliin vaikuttaa esimerkiksi rikostyyppi, sillä elokuvan aiheena voi olla muun muassa varkaus tai murha. Lisäksi rikoselokuva voi käsitellä esimerkiksi rikoksen suunnittelua (ryöstöelokuvat) tai sen seurauksia (vankilaelokuvat). Rikoselokuvien jakoa alatyyppeihin määrittelee erityisesti päähenkilön asema, sillä päähenkilö voi olla joko rikollinen tai rikosta tutkiva henkilö.
Rikoselokuvien keskeiset teemat liittyvät usein yhteiskunnallisiin näkökulmiin, joita voivat olla esimerkiksi rikollisuuden syyt tai oikeusjärjestelmän rajoitukset tai epäonnistumiset. Jos rikoselokuvan päähenkilöt ovat rikollisia (kuten ryöstö- tai gangsterielokuvissa), päähenkilö voi elokuvan lopussa selviytyä rikoksestaan. Sen sijaan poliisi- ja salapoliisielokuvissa on yleensä konservatiivisempi loppu, ja niissä ”oikeus toteutuu”, kun rikollinen joutuu tuomiolle teostaan.
Rikoselokuvan alalajeja > Film noir

Film noir on erityisesti yhdysvaltalaisen rikoselokuvan tyylilaji, jonka valtakausi Hollywoodissa oli 1941–1955. Mustaa elokuvaa tarkoittavan nimen tyylille antoi ranskalaiset kriitikot 1940-luvulla. Tyylillisesti film noir on yksi helpoiten tunnistettavista genreistä. Film noir -elokuvat ovat kyynisiä, pessimisistä, juoneltaan monimutkaisia, ja ne pyrkivät usein kuvaamaan takaumilla kohtalon vääjäämättömyyttä. Visuaalisesti film noirit ovat tummia. Lisäksi päähenkilö on usein menneisyytensä vainoama mieshahmo, joka ajautuu vaaraatilanteisiin femme fatale -hahmon takia. Tunnettuja film noir -elokuvia ovat Nainen ilman omaatuntoa, Varjot menneisyydestä, Hermot pinnalla, Kiss Me Deadly ja Tappajat. Film noir -tyyliset elokuvat nousivat uudestaan pinnalle 1970-luvulla, ja sen jälkeen syntyneitä samantyylisiä elokuvia on kutsuttu nimellä post-noir tai neo-noir. Tällaisia elokuvia ovat muun muassa Chinatown, Yön siirrot, Pitkät jäähyväiset ja Taksikuski.
Rikoselokuvan alalajeja > Gangsterielokuva

Gangsterielokuvat keskittyvät lähinnä järjestäytyneen rikollisuuden kuvaamiseen. Niissä saatetaan jopa kaunistella gangsterien toimintaa tai nostaa heidät lähes sankariasemaan. Gangsterielokuva on elokuvan varhaisimpia lajityyppejä lännenelokuvan, melodraaman ja kauhuelokuvan rinnalla. Gangsterielokuvat olivat suosittuja 1930-luvulla, ja niissä esitettiin usein järjestäytyneen rikollisuuden olevan ainoa keino ulos 1930-luvun lamasta. Tuon ajan elokuvia olivat muun muassa Pikku Caesar, Arpinaama ja Yhteiskunnan vihollinen. Gangsterielokuvia kritioisoitiin väkivallan ihanoinnista, ja ne olivat osaltaan vaikuttamassa Hayesin ohjeiston syntyyn. Siinä muun muassa kiellettiin rikollisten sympatisointi. Gangsterielokuvat nousivat uudelleen suosioon 1970-luvulla Kummisetä- ja Kummisetä, osa II -elokuvien suosion ansiosta. Uudempia gangsterielokuvia ovat muun muassa Sudenpesä, Scarface – arpinaama, Mafiaveljet, Once Upon a Time in America – suuri gangsterisota ja Casino.
Rikoselokuvan alalajeja > Oikeussalidraama

Oikeussalidraama keskittyy tapahtuneen rikoksen oikeudellisiin seuraamuksiin. Usein se on oikeudenkäynnin kuvaus, ja sen tapahtumista iso osa on kuvattu oikeussalissa. Vaikka usein oikeussalidraamat ovat tyyliltään lähellä draamaelokuvia, niissä voi olla myös esimerkiksi selviä jännityksellisiä tai komediallisia elementtejä. Oikeussalidraaman päähenkilö on yleensä asianajaja, joko yleinen syyttäjä tai puolustusasianajaja, joka pyrkii ratkaisemaan oikeusjutun. Tyypillisiä oikeussalidraamoja ovat Erään murhan anatomia, Todistaja, Kunnes toisin todistetaan, Kunnian miehiä, Isän nimeen ja Syytetty. Hieman normaalista poikkeavia oikeussalidraamoja ovat muun muassa Valamiesten ratkaisu, Kunnian kentät ja Sian hetki.
Rikoselokuvan alalajeja > Poliisielokuva

Poliisielokuva keskittyy poliisin toimintaan sen jäljittäessä rikollista. Se syntyi 1940-luvun puolivälissä Yhdysvalloissa.
Esimerkkejä poliisielokuvasta:
Lahjomattomat (1987)
Kovaotteiset miehet (1971)
Likainen Harry (1971)
Bullitt (1968)
Training Day (2001)
Brooklyn’s Finest (2009)
Esimerkkejä poliisisarjoista:
Vanha kettu
Cagney & Lacey
Rikoselokuvan alalajeja > Rikosdraama

Rikosdraama yhdistää draama- ja rikoselokuvan. Rikosdraamoissa käsitellään usein rikollisen elämää, toimintaa ja moraalisia ongelmia ja ne keskittyvät usein toiminnan ja jännityksen sijaan hahmonkehitykseen ja juonenkuljetukseen ja pyrkivät antamaan realistisen ja vakavan kuvan rikollisuudesta. Varhaiset klassiset rikosdraamat olivat monet film noireja, kuten Varjot menneisyydestä, Tappajat ja He elävät öisin. Muita rikosdraamoja ovat muun muassa Kylmäverisesti, Hikinen iltapäivä ja Kiinalaisen kiristäjän murha.
Rikoselokuvan alalajeja > Rikoskomedia

Rikoskomedia on kahden genrehybridi, joka käyttää sekä rikos- että komediaelokuvien perinteitä. Huumorin tuottajina rikoselokuvissa ovat gangsterit, rikolliset ja poliisit. Suosittuja amerikkalaisia rikoskomedioita ovat Afrikan aarre, Vaaleanpunainen pantteri -elokuvat, Topkapi ja Ahtaat paikat, mutta genre on ollut erityisen suosittu Euroopassa, mistä ovat tulleet muun muassa brittiläiset Kruunupäitä ja hyviä sydämiä, Naisentappajat, Varastin miljoonan ja Kala nimeltä Wanda.
Rikoselokuvan alalajeja > Ryöstöelokuva

Ryöstöelokuvat käsittelevät rikollisryhmää, joka suunnittelee ryöstöä tai varkautta. Ryhmän toiminnassa saattaa elokuvan aikana syntyä erimielisyyksiä, jotka sitten johtavat huijauksiin tai ryöstön epäonnistumiseen. Varhaisia suosittuja ryöstöelokuvia ovat muun muassa Asfalttiviidakko, Peli on menetetty ja He pakenivat huomispäivää.
Rikoselokuvan alalajeja > Salapoliisielokuva

Tunnetuimpia esimerkkejä ovat Sherlock Holmes -tarinoihin ja Agatha Christien teoksiin perustuvat elokuvat ja televisiosarjat. Käänteisessä tapauksessa katsoja tietää syyllisen jo ennalta ja seuraa, miten etsivä saa syyllisen kiinni. Tunnetuin esimerkki tästä lienee Columbo-televisiosarja.
Rikoselokuvan alalajeja > Vakoiluelokuva

Vakoiluelokuvat kuvaavat yleensä hallituksen vakoilijan suorittamaa tiedustelua. Lajityyppi on ollut aina maailmanlaajuisesti suosittu, sillä se on tarjonnut katsojille jännittävää pakoa todellisuutta, kiinnostavaa teknologiaa ja eksoottisia tapahtumapaikkoja. Erityisen suosittuja vakoiluelokuvat olivat 1960-luvulla kylmän sodan aikana. Tunnetuin elokuvavakooja on ehdottomasti James Bond. Muita vakoiluelokuvia ovat esimerkiksi Vakoilija kylmästä ja jotkut Alfred Hitchcockin elokuvat, kuten 39 askelta ja Notorious – kohtalon avain. Vakoiluelokuva voidaan myös luokitella jännityselokuvan alalajiksi.