stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eddie Rickenbacker
Elämäkerta > Maailmansodan jälkeen

Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä hävittäjä-ässä Rickenbacker palasi vuonna 1919 Yhdysvaltoihin kansallissankarina. Hän julkaisi omaelämäkerrallisen teoksen Fighting the Flying Circus samana vuonna. Alkuun hän harkitsi lentokoneteollisuuden parissa työskentelyä, mutta lentokoneista oli sodan jälkeen ylitarjontaa, joten hän palasi autoteollisuuden pariin. Hän sai detroitilaiselta miljonääriltä Barney Everittiltä rahoitusta ja alkoi valmistaa Rickenbacker-merkkistä autoa, joka kuitenkin osoittautui kannattamattomaksi.
Toimittuaan autoteollisuuden parissa Rickenbacker palasi ilmailun pariin ja perusti vuonna 1926 Florida Airways -yhtiön, joka kuljetti lentopostia Miamin ja Atlantan välillä. Vuonna 1938 hänestä tuli Eastern Air Lines -yhtiön johtaja, ja hän nosti vaikeuksiin ajaneen yhtiön jälleen menestyksekkääksi. Häntä ärsytti syvästi Civil Aeronautics Board -virasto, jota hän piti vapaan liiketoiminnan vastustajana.
Toisen maailmansodan aikana lokakuussa 1942 sotaministeri Henry Stimson pyysi Rickenbackeria välittämään salaisen viestin kenraali Douglas MacArthurille Uuteen-Guineaan. Häntä kuljettanut B-17 Flying Fortress teki navigointivirheen vuoksi kuitenkin pakkolaskun mereen, jolloin hänt ja kuusi muuta matkustajaa viettivät pelastuslautoilla 24 päivää ilman ruokaa ja vettä.
Sodan jälkeen Rickenbacker palasi Eastern Air Linesin johtotehtäviin, ja 1940-luvun lopulla se teki enemmän voittoa kuin kaikki muut yhdysvaltalaiset lentoyhtiöt yhteensä. Hänen päätöksensä johtajana kuitenkaan eivät olleet parhaita mahdollisia – hän muun muassa päätti yhtiölle hankittavan Lockheed Electra -potkurikoneita, kun kilpaileva Delta Air Lines oli jo siirtymässä Douglas DC-8- ja Convair 880 -suihkukoneisiin.
Rickenbacker vetäytyi eläkkeelle vuonna 1963 ja kuoli Zürichissa Sveitsissä 87-vuotiaana 27. heinäkuuta 1973. Hänet on haudattu Greenlawnin hautausmaalle Columbusiin Ohioon.
Eddie Rickenbackerin mitaleita
Lucian Bernhard

Lucian Bernhard
Lucian Bernhard, syntymänimeltään Emil Kahn (15. maaliskuuta 1883 Stuttgart – 29. toukokuuta 1972 New York), oli saksalainen graafikko, kuvittaja, taidemaalari, kirjainmuotoilija, sisustussuunnittelija ja opettaja. Hän oli pitkälti itseoppinut, lukuun ottamatta lyhyitä taideopintoja Münchenin taideakatemiassa. Kahn omaksui salanimensä Lucian Bernhard vuonna 1905.
Vuonna 1901 Lucian Bernhard muutti Berliiniin ja vuonna 1903 hän voitti tulitikkutehdas Priesterin julistekilpailun yksinkertaisen pelkistetyllä työllä, joka oli Plakatstilin lähtölaukaus. Vuonna 1904 hänestä tuli Deutsche Werkstätten für Handwerkskunstin taiteellinen johtaja. Vuonna 1910 Bernhard työskenteli Hans Sachsin Das Plakat -lehdessä. Bernhardista tuli Berliinin taideakatemian professori 1920. Hän muutti New Yorkiin vuonna 1923. Bernhard perusti Contempora-studion Rockwell Kentin, Paul Poiretin, Bruno Paulin ja Erich Mendelsohnin kanssa. Vuodesta 1930 lähtien Bernhard työskenteli lähinnä taidemaalarina ja kuvanveistäjänä. Hän suunnitteli myös useita kirjaintyyppejä American Type Foundersille.
Bernhard on suunnitellut seuraavat kirjaintyypit:
Berlin Sans
Bernhard Antiqua
Bernhard Gothic
Bernhard Fraktur
Flinsch Privat
Bernhard Schönschrift
Bernhard Fashion
Bernhard Gothic BQ
Negro
Lilli
Lucian
Bernhard Tango
Bernhard Modern
Aigrette
Talvisodan pommitukset Seinäjoella

Seinäjoen pommitus talvisodassa oli Neuvostoliiton ilmavoimien 3. helmikuuta 1940 noin kello 13:40 tekemä ainoa ilmapommitus Seinäjoelle, jolloin kolmetoista asukasta sai surmansa ja neljätoista haavoittui. Pommitus tehtiin 27 Iljušin DB-3 -pommikoneella.
Pommin osuessa Rajakadulla olevaan sirpalesuojaan sai välittömästi surmansa kymmenen ihmistä. Lisäksi haavoittuneista kolme menehtyi sairaalassa. Pommit osuivat myös Seinäjoen juna-aseman kolmannen luokan odotustilaan, vanhaan Marttilan kouluun, nykyiseen taidekoulu Oivaan, Ruukintien varrella olevaan viljavarastoon ja vanhalle kauppatorille. Loput pommit osuivat keskustan ulkopuolelle joen toisella puolella olleille pelloille.
Veikko Larkas

Kolarin kirkko valmistui 1965
Veikko Viljo Vilhelm Larkas (ent. Lindberg , 27. maaliskuuta 1909 Helsinki – 3. lokakuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Larkas valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1938. Valmistumisensa jälkeen hän toimi muun muassa Lääkintöhallituksen arkkitehtina. Oman toimiston Larkas perusti vuonna 1947. Larkas oli mukana Kuopion keskussairaalan suunnittelijana ja Uno Ullbergin avustajana Lastenklinikan suunnittelutyössä, mutta erityisesti hän on tullut tunnetuksi lukuisten kirkkojen arkkitehtina. Larkaksen kirkoissa voi nähdä vaikutteita Suomen keskiaikaisista kivikirkoista.
Larkas oli naimisissa arkkitehti Laura Järven kanssa.
Larkaksen suunnittelemia kirkkoja

Hoilolan kirkko, 1950
Värtsilän kirkko, 1950
Haukivuoren kirkko, 1951
Enontekiön kirkko, 1952
Kyyjärven kirkko, 1953
Viinijärven kirkko, 1953
Veitsiluodon kirkko, 1957
Kauhajoen kirkko, 1958
Pielisensuun kirkko, 1960
Kolarin kirkko, 1965
Valkeakosken kirkko, 1969
Muistomerkkejä

Hattulan sankarimuistomerkki, 1947, Hattula.
Limingan sankarimuistomerkki, yhdessä arkkitehti Veikko Nortomaan kanssa, 1948, Liminka.
Pyhäjoen sankarimuistomerkki, yhdessä Veikko Nortomaan kanssa, 1949, Pyhäjoki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Veikko Larkas Wikimedia Commonsissa
Mathilda Linsén

Mathilda Linsén 1860-luvulla
Johanna Mathilda Linsén (26. marraskuuta 1831 Helsinki – 5. helmikuuta 1872 Helsinki) oli Suomen ensimmäinen sokeiden opettaja.
Mathilda Linsénin isä oli professori Johan Gabriel Linsén ja äiti Wilhelmina Petronella Hoeckert. Säveltäjä Gabriel Linsén oli hänen veljensä. Mathilda Linsén sai opetusta isältään ja opiskeli itsekin. Hän perehtyi Uno Cygnaeuksen kehotuksesta sokeain opetukseen valtion apurahan turvin  Skandinaviassa ja Saksassa vuosina 1863 ja 1864. Vuonna 1865, jolloin hänen kertomuksensa perehtymismatkoilta julkaistiin, Suomeen perustettiin sisäoppilaitoksena sokeainopisto. Siinä oli aluksi kuusi ruotsinkielistä oppilasta ja sen johtajattarena ja ainoana opettajana toimi Linsén. Koulun alkuvuosien toiminnasta hän laati vuonna 1867 julkaistun kertomuksen, jossa samalla vetosi sokeiden koulutuksen puolesta. Varhainen kuolema 40 vuoden iässä keskeytti Linsénin opettajantyön.
Aiheesta muualla

Kansallisbiografian artikkeli Linsénistä (maksullinen).
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Hopeamarkka

Hopeamarkka on nimitys markan kolikosta, joka sisältää hopeaa. Ensin se oli Suomen suuriruhtinaskunnan rahajärjestelmän perusta vuosina 1860–1877 ja itsenäisyyden aikana lyötyjä vuosien 1964–1968 markkoja alettiin nimittää hopeamarkoiksi.
Suomen suurruhtinaskunnan aika

Aluksi markan arvo oli sidottu Venäjän ruplaan. Metallirahan puute, vaihtelevat valuuttakurssit hampurin markan ja ruplan välillä olivat ongelmia. Myös ulkomaisen luoton saannin vaikeudet sekä pankin perustamisvaikeudet olivat ongelmia. Vuonna 1859 Henrik Borgström vaati hopeakantaan paluuta ja suomalaiset kauppiaat lähettivät anomuskirjeitä senaatille. Hypoteekkiyhdistyksen perustavan kokouksen julkilausuma ja senaatti käsitteli asiaa 1. joulukuuta 1859. Samassa kuussa senaatin finanssitoimituskunnan päällikkö Fabian Langenskiöld ehdotti hopeakantaan paluuta. Langenskiöld sai keisari Aleksanteri II:lta suostumuksen Suomen omaan rahayksikköön 4. huhtikuuta 1860 sekä keisarilta ehdollisen suostumuksen paluusta hopeakantaan elokuussa 1862. Vielä Samana vuonna Langenskiöld otti Saksasta 16 milj. markan hopealainan. Langenskiöld suositteli seuraajakseen J.V. Snellmania. Vuonna 1860, markka oli määritelty kiinteästi neljäsosaksi ruplaa. Markka sidottiin hopeakantaan vuonna 1865, jolloin siitä tuli itsenäinen valuutta.
Aleksandr Fadejev suunnitteli ensimmäinen hopeamarkan vuonna 1861 ja se lyötiin Suomen Rahapajassa 15. lokakuuta 1864. Hopeamarkka painoi 5,18 g, halkaisijaltaan 24 mm ja sen metalliseos oli 86,8 % Ag, 13,2 % Cu. Hopeisia markkoja lyötiin vuosina 1864-1867, 1870, 1872, 1874, 1890, 1892, 1893, 1907 ja 1915. Yhden hopeamarkan hopeamäärä määriteltiin ilmoittamalla, että yhdestä naulasta (n. 425 g) hopeaa voi lyödä 94,48 kappaletta yhden markan hopeakolikoita. Rahasarjan muut hopearahat olivat arvoltaan 2 markkaa, 50 penniä ja 25 penniä. Kahden markan kolikot olivat markkaa suurempia halkaisijaltaan ja painoltaan ja pennit vastaavasti pienempiä. Nämä hopearahat poistuivat käytöstä laillisena maksuvälineenä 1.1.1994.
Ensimmäinen maailmansota aiheutti käytännössä kultakannasta luopumisen. Vuonna 1918 kolikotkaan eivät olleet enää hopeisia eivätkä kultaisia, koska inflaatio oli tehnyt markan nimellisarvosta niin vähäarvoisen, että vanhat jalometalliset kolikot olivat romumetalliarvoltaan arvokkaampia kuin rahalliselta nimellisarvoltaan.
Itsenäisyyden aika

Olof Eriksson ja Heikki Häiväoja suunnittelivat vuonna 1964 julkaistun markan. Sen ulkoasu oli kilpailun tulos, jossa yhdistettiin näiden kahden osallistujan kilpailuehdotukset. Sen hopeapitoisuus oli 35 % (metalliseos 35 % Ag, 57 % Cu, 8 % Zn), läpimitta 24 mm ja paino 6,4 g. Näitä hopeamarkoiksi kutsuttuja kolikoita, jotka sisälsivät hopeaa lyötiin vuosina 1964–1968, mutta tämän jälkeen niitä lyötiin myös ilman hopeaa, aina vuoteen 1993 asti seoksella 75 % Cu, 25 % Ni.
Myöhemmin hopeiset markat tai eurot ovat olleet juhlarahoja tai sijoituskolikoita.
Suomen Pankin hopeamarkka vuodelta 1907
Suomen markka vuodelta 1990
Omniseksuaalisuus

Omniseksuaalisuudella viitataan monissa englanninkielisissä lähteissä siihen, että  ihminen kokee seksuaalista vetovoimaa kaikkiin sukupuoliin. Omniseksuaalisuus tarkoittaa siis lähes samaa kuin panseksuaalisuus, mutta eroksi on kuvailtu sitä, että omniseksuaalille sukupuoli on asia, johon hän kiinnittää seksuaalisissa suhteissaan huomiota, kun taas panseksuaalille sukupuoli ei ole merkittävä asia. Omniseksuaali kokee siis vetoa nimenomaan eri sukupuoliin, mutta panseksuaali ei koe sukupuolisia piirteitä keskeiseksi asiaksi.
↑  Mitä aseksuaalisuus ja omniseksuaalisuus tarkoittavat? Hyväkysymys.fi. 28.6.2022. Viitattu 5.3.2025.
American Type Founders

Morris Fuller Bentonin ATF:lle suunnittelemia kirjaintyyppejä.
American Type Founders (ATF) oli yhdysvaltalainen kirjasinvalimo. Se syntyi vuonna 1892, kun 23 yritystä yhdistyi yhdeksi yhtiöksi, kaikkien kuitenkin jatkaessa edelleen toimintaansa aiemmissa toimitiloissaan uuden yhteisen nimen alla. Vuonna 1903 yrityksen pääkonttori perustettiin Jersey Cityyn. American Type Foundersin kirjaintyyppien kehitystä johti vuosikymmenten ajan Morris Fuller Benton, joka suunnitteli itse suuren määrän kirjaintyyppejä, joista monet ovat edelleen käytössä. ATF:n toiminta lakkasi 1990-luvun alkuvuosina, ja yrityksen alkuperäiset matriisit ja laitteisto huutokaupattiin vuonna 1993. Osa American Type Foundersin jäämistöstä on sijoitettu Smithsonian-instituutin museoihin Washingtonissa, ja laaja kirjaintyyppien kokoelma on Columbian yliopiston omistuksessa.
Blu-ray

| Blu-ray-levy |
| --- | --- |


Tyyppi:  korkeatarkkuuksinen optinen levy
Enkoodaus:  MPEG-2, MPEG-4 AVC (H.264) ja VC-1
Kapasiteetti:  25 GB (yksikerroksinen), 50 GB (kaksikerroksinen), 100 GB (nelikerroksinen)
Lukumekanismi:  1x@36 Mb/s & 2x@72 Mb/s
Kehittäjä:  Blu-ray-levy-yhdistys
Käyttötarkoitus:  Tiedon varastointi, korkeatarkkuuksinen video ja PlayStation 3, PlayStation 4 sekä Xbox One-pelit
Blu-ray-soitin.
Blu-ray on optinen digitaalisen datan tallennusväline, jota käytetään enimmäkseen elokuvien ja pelien jakeluun. Blu-ray-levy on ulkoisesti samanlainen kuin DVD- ja CD-levyt, mutta sillä on niitä suurempi tila ja lukunopeus. Yksikerroksisen levyn tallennustila on 25 GB, usempikerroksisena enemmän. Videomateriaalin tarkkuus on korkeintaan 1080p ja kuvataajuus 60 FPS.
Blu-ray syntyi Philipsin ja Sonyn UDO- (Ultra Density Optical) ja Pioneerin DVDR Blue -tutkimushankkeiden yhteistyössä vuonna 2005. Nimi (engl. blue = sininen) tulee luentaan käytettävästä aallonpituudeltaan lyhyestä, violetin värisestä, ”sinisestä laserista”. Tämän myötä levylle voidaan tallentaa enemmän dataa kuin esimerkiksi DVD- ja CD-levyille.
Ultra HD -resoluutiota tukeva versio Ultra HD Blu-ray julkaistiin vuonna 2015.
Tekniikka

Blu-ray on optinen levy, joka on ulkoisesti DVD-levyn kaltainen. Sen halkaisija on 12 senttimetriä ja paksuus 1,2 millimetriä. Blu-ray-tekniikassa käytetään kuitenkin huomattavasti pienempää lasersädepistettä kuin DVD-tekniikassa. Piste on noin viidesosan DVD:n laserpisteestä, ja se saadaan aikaan yhdistämällä 405 nanometrin sinivioletti lasertekniikka ja suuritiheyksinen datalinssi, jonka numeerinen aukko on 0,85. Tekniikan ansiosta Blu-ray-levylle mahtuu viiden DVD-levyn verran dataa.
Yksikerroksiselle Blu-ray-levylle mahtuu dataa noin 25 gigatavua ja kaksikerroksiselle 50 gigatavua. Monikerroksisten levyjen kapasiteetti voi yltää jopa 200 gigatavuun asti. Blu-ray-levyillä käytetään MPEG-2-, MPEG-4-, H.264/AVC- tai VC-1-koodekkia. Blu-rayn kirjoitusnopeus 1x:llä on 36 megabittiä sekunnissa (4,5 Mt/s) ja 2x:llä 72 megabittiä sekunnissa (9 Mt/s). Blu-ray-elokuvien suurin datavirta on 54 megabittiä sekunnissa (1,5x), josta korkeintaan 40 Mb/s on varattu kuvalle tai vastaavasti 48 Mb/s kuvalle ja äänelle yhteensä. Blu-ray-levyn kapasiteetti on 66 prosenttia suurempi kuin HD DVD:n per kerros.
Videomateriaalin tarkkuus on korkeintaan 1080p (1920x1080 pikseliä) ja esitystaajuus 60 ruutua sekunnissa.
Valmistajat

Suomen markkinoille ensimmäiset Blu-ray-soittimet ilmaantuivat vuoden 2006 lopulla. Blu-rayta käyttävä PlayStation 3 -pelikonsoli tuli Suomen markkinoille maaliskuussa 2007.
Seuraavat HDTV-valmistajat tekevät Blu-ray-soittimia: Hitachi, LG, Panasonic, Philips, Pioneer, Samsung, Sharp ja Sony.
Lähes kaikki uusimmat tietokonemallit tukevat Blu-rayta.
Kaikki kahdeksan Hollywoodin suurinta studiota (Buena Vista Pictures Distribution, 20th Century Fox, Sony, Metro-Goldwyn-Mayer (MGM), Lions Gate Entertainment, Warner Bros, Universal Studios ja Paramount Pictures) julkaisevat elokuvia Blu-ray-levyillä.
Blu-ray vs. HD DVD

Blu-ray kilpaili HD-soittimien markkinoilla HD DVD:n kanssa. Blu-rayn eduksi nähtiin HD DVD:tä suurempi tallennuskapasiteetti, mutta haittana pidettiin kalliimpaa hintaa, aluekoodijärjestelmää sekä tuotantokustannuksia.
Yhdysvalloissa Blu-ray-tallennemyynti ohitti HD DVD:n maaliskuussa 2007.lähde? Blu-ray-levyjen kauppaa edesauttoi PlayStation 3 -pelikonsoli.
Helmikuussa 2008 Toshiba ilmoitti lopettavansa HD DVD -laitteiden valmistamisen, myymisen ja markkinoinnin, mikä käytännössä tarkoitti, että Blu-ray voitti näiden kahden formaatin välisen niin kutsutun formaattisodan.
Blu-ray on vakiintunut teräväpiirto-ohjelmien tallennusformaatiksi. Samsungin Britannian johtaja Andy Griffiths ennusti vuonna 2008, että verkkojen kautta ladattavien IPTV-palvelujen voi odottaa korvaavan fyysisen levyn.
Loppu

Ensimmäinen yhtiö, joka ilmoitti Blu-ray-laitteiden tuotannon lopettamisesta oli Oppo, vuonna 2018. Sen jälkeen myös Samsung ilmoitti lopettavansa Blu-ray-soittimien valmistuksen. LG lopetti Blu-ray-soitinten valmistuksen vuonna 2024. Panasonic jatkaa tallentavien asemien valmistusta.
Panasonic lopetti tallennettavien Blu-ray-levyjen valmistuksen vuonna 2023. Sony lopetti tallennettavien Blu-ray-levyjen tuotannon 2024 ja useiden, mahdollisesti kaikkien jäljelle jääneiden Blu-ray-levyjen valmistuksen helmikuussa 2025. Verbatim jatkaa tallennuskykyisen optisen median valmistusta.
Suojaus

Blu-ray käyttää HD DVD:n tapaan AACS- eli Advanced Access Content System -salausta levyn sisällön suojaamiseen. Jokaisella lisensoidulla mediasoittimella on omat salausavaimensa (player key). Levyn sisältö avataan title keyllä, lasketaan media keystä ja levyn Volumeselvennä ID:stä, joka on levylle tallennettu sarjanumero. Näiden yhdistelmä avattuna on Volume Unique Key (Kvu). Volume ID:n lukemiseen tarvitaan Blu-ray-asemassa AACS LA:n allekirjoittama sertifikaatti, Private Host Key. Luvulla avataan title key, jota käytetään salatun sisällön avaamiseen. Title key on tallennettu levylle muutamaan sataan kertaan käyttäen eri soittimien media keyitä. Näin levyvalmistajat voivat ”peruuttaa” tietyn soittimen lisenssin, jos sen salausavain paljastuu, ja jättää uusilta levyiltä pois kyseisen soitinmallin avaimella avautuvan salausavaimen.
AACS:n lisäksi Blu-ray tukee varakeinona BD+-suojausta, jolla oli tarkoitus korvata ajan mittaan murtuva AACS. AnyDVD HD -ohjelmaa kehittävä SlySoft ilmoitti marraskuussa 2007 ohjelman pystyvän ohittamaan myös BD+:n.
Suojausavainten päivitysten takia Blu-ray-soittimien ohjelmisto ja sen sisältämät avaimet on päivitettävä silloin tällöin, jotta uutta sisältöä voidaan toistaa.
Suojaus > Murtaminen

Tammikuussa 2007 uutisoitiin, että Muslix64-nimeä käyttävä krakkeri oli löytänyt keinon kiertää AACS-suojaus, aluksi samaa suojausta käyttävillä HD-DVD-levyllä. Muutaman viikon päästä ilmestyi myös ohjelma, jolla oli mahdollisuus varmuuskopioida Blu-ray-levy tietokoneen kiintolevylle. Ensimmäiset HD DVD -elokuvan kopiot julkaistiin internetissä 17. tammikuuta 2007.
Krakkerit löysivät joidenkin HD DVD- ja Blu-ray-nimikkeiden salausavaimia mediasoitinten jäljiltä tietokoneen muistista, jolloin levyjen sisältö on pystytty kopioimaan. Tämä osoittaa kuitenkin tietokoneen suojaukseen kiinteästi liittyvän puutteen – mediasoittimen on pidettävä salausavainta jossakin kohdassa RAM-muistia, jolloin se voidaan aina löytää, viimeistään virtuaalikoneen avulla. Tämän estämiseksi koko tietokoneen arkkitehtuuri pitäisi muuttaa, tai sitten levyn toistaminen tietokoneella pitäisi estää kokonaan jättämällä avaimet myöntämättä yhdellekään mediasoittimelle. Sisällön avaaminen ei sinänsä tarkoita, että kopioituja levyjä voisi toistaa esimerkiksi PlayStation 3:ssa tai erillisessä Blu-ray-soittimessa.
Huhtikuussa 2007 AACS LA lähetti useille verkkosivuilla vaatimuksia, joissa vaadittiin Yhdysvaltain Digital Millennium Copyright Actin perusteella poistamaan niillä esiintyvä 128-bittinen luku, joka oli ensimmäinen paljastunut processing key. AACS LA ilmoitti myös 16. huhtikuuta, että eräiden mediasoittimien avaimet on peruutettu, ja niillä ei voi toistaa 23. huhtikuuta jälkeen masteroituja levyjä. 17. huhtikuuta Internetissä julkaistiin kuitenkin uusi The Matrix Trilogy -levyn arvosteluversiosta saatu avain. Kaikki käyttöön tulleet uudet avaimet ovat paljastuneet muutaman päivän viiveellä.
Aluekoodit

| Region code | Area |
| --- | --- |
A: Amerikka ja Karibia sekä merentakaiset alueet, Taiwan, Hongkong, Macao, Japani, Korea ja Kaakkois-Aasia
B: Afrikka,  Lähi-itä, Lounais-Aasia,  Eurooppa, Britannia ja Irlanti, Australia, Uusi-Seelanti
C: Keski-Aasia, Manner-Kiina, Mongolia, Etelä-Aasia, Valko-Venäjä, Venäjä, Ukraina, Kazakstan, Moldova ja merentakaiset alueetselvennä
Vapaa: Epävirallinen termi tarkoittaa "maailmanlaajuisesti". Alueella "vapaa" ei ole virallista sijaintia. Levyt, joissa on alueen Free-symboli, joko ei ole lippuja asetettu tai kaikki kolme lippua asetettu.
ABC: Epävirallinen termi tarkoittaa "maailmanlaajuisesti". Alueella "vapaa" ei ole virallista sijaintia. Levyt, joissa on alueen Free-symboli, joko ei ole lippuja asetettu tai kaikki kolme lippua asetettu.
Blu-rayn aluekoodaus on toteutettu samaan tapaan kuin DVD-aluekoodaus. Maapallo on jaettu kolmeen alueeseen. Tarkoituksena on antaa sisällöntuottajille, kuten elokuvia julkaiseville yhtiöille, mahdollisuus julkaista eri alueilla eri aikaan ja eri hinnoilla. Blu-ray-levy-yhdistyksen mukaan ”kaikkien Blu-ray soitinten...(ja) Blu-ray levyjä lukevien tietokoneiden on tuettava aluekoodausta.” Kuitenkin ”Aluekoodin käyttö on sisällöntuottajille vapaaehtoista...” Joidenkin nykyisten arvioiden mukaan 70 prosenttia saatavilla olevista suurimpien studioiden Blu-ray-elokuvista on aluekoodivapaita, ja ne toimivat kaikissa Blu-ray soittimissa kaikilla alueilla.
Elokuvastudioilla on aluekoodauksessa toisistaan poikkeavia käytäntöjä. Suurista yhdysvaltalaisista elokuvastudioista Warner Bros., Paramount Pictures, Universal Studios, Sony Pictures ja Walt Disney Pictures ovat julkaisseet suurimman osan elokuvistaan aluekoodivapaina. MGM ja Lions Gate Entertainment ovat julkaisseet osan elokuvistaan aluekoodattuina ja osan aluekoodivapaina. 20th Century Fox on julkaissut suurimman osan elokuvistaan aluekoodattuina.
Blu-ray 3D

Blu-ray 3D julkaistiin vuonna 2009. Tekniikka perustuu stereoskooppiseen kuvatekniikkaan, jossa molemmille silmille näytetään hieman erilainen kuva. Tekniikka vaatii tuen sekä Blu-ray soittimelta että televisiolta, jonka lisäksi videomateriaalin pitää olla 3D-muodossa. Suurin osa Blu-ray 3D-materiaalista on pakattu 1080p/24 tasolla ja molemmille silmille tuotetaan oma 1920x1080 pikselin kuva. Erilliset kuvat liitetään videovirtaan päällekkäin ja väliin jätetään 45 pikselin tyhjä alue, jolloin syntyy yksi 1920x2205 pikselin kuva. Materiaali puretaan TV:ssä tai videoprojektissa takaisin kahdeksi eri kuvaksi, joita näytetään vuorotellen yhteensä 48fps kuvataajuudella. Syy 30fps valtavirrasta poikkeavaan 24fps johtuu 45 pikselin tyhjästä alueesta, joka aiheuttaa lopullisen kuvan suurenemisen yli standardin 1080p/30. Tällöin osa etenkin vanhemmista Blu-ray soittimista ei pysty toistamaan materiaalia, kun lopullinen datavirta ylittää 1080p/60.
Ultra HD Blu-ray

Ultra HD -resoluutiota tukeva versio Ultra HD Blu-ray julkaistiin vuonna 2015.
Suurin ero normaaliin Blu-ray levyyn nähden on tuki 4K-videomateriaalille (Ultra-HD), jonka tarkkuus on korkeintaan 3840x2160 pikseliä ja kuvataajuus 60 FPS. Tarkkuus on tällöin neljä kertaan suurempi kuin perinteisellä Blu-ray levyllä. Lisäksi tekniikka tukee korkeintaan 32 äänikanavaa aiemman 8 sijaan. Formaatti käyttää H.265-pakkausta, eikä se ei ole yhteensopiva edeltäneiden laitteiden kanssa.
Ultra HD Blu-ray ei tue 3D-materiaalia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Blu-ray.com. (englanniksi)
Difference Blu-ray and HD-DVD. (englanniksi)
Blu-ray-levy standardin aluekoodit.
Mariella Lindén

Mariella Lindén (s. 1950) on suomalainen kulttuurityöntekijä ja feministiaktiivi. Lindén on kirjoittanut useita kirjoja ja lukuisia artikkeleita erilaisista aiheista sekä ohjannut lyhytfilmejä. Hän on ollut kiinnostunut feminismin ohella esimerkiksi saduista, merenkulusta ja saaristolaiselämästä.
Teoksia

Kring Strömborgs : om att leva vid strömmen 2023
Åpromenader 2014 (suom Jokikävelyjä 2017
All yterst, sa Markomby Ida : historier kring ett hus  1997.
Inte guld men vatten : sannsaga  1994
Att möta det förflutna 1991.
Aiheesta muualla

Mariella Lindén Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi 
Henkilöt:  Elonet
Lena Spoof

| Lena Spoof> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. elokuuta 1961 (ikä 63) Vaasa
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  arkeologi
Yleisurheilija
Laji:  aitajuoksu
Seura:  Vaasan Vasama, Lapuan Virkiä
Valmentaja:  Sirkka Norrlund
Ennätykset:  100 m aj: 13,24 (1979)
Lena Stina Spoof (s. 20. elokuuta 1961 Vaasa) on suomalainen pikajuoksija, jonka päämatka oli 100 metrin aitajuoksu.
Hän voitti 17-vuotiaana alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 1979 Suomen ennätyksellä 13,24 s. Tulos jäi hänen ennätyksekseen ja kesti aikuisten Suomen ennätyksenä lähes 25 vuotta ja alle 20-vuotiaiden Suomen ennätyksenä lähes 45 vuotta. Spoof voitti 100 metrin aitajuoksun Suomen mestaruuden neljä kertaa ja lisäksi hallissa 60 metrin aitajuoksun mestaruuden neljä kertaa. Seuratasolla hän edusti Vaasan Vasamaa ja Lapuan Virkiää.
Koulutukseltaan Spoof on arkeologi. Hän on tutkinut muun muassa Vanhaa Vaasaa.
Saavutukset

100 metrin aitajuoksu:
Suomen mestari: 1978, 1979, 1980, 1982
SM-hopea: 1981, 1985
SM-pronssi: 1977
200 metrin juoksu:
SM-pronssi: 1979
Hallikilpailut:
60 metrin aitajuoksu:
Suomen mestari: 1978, 1979, 1980, 1983
SM-hopea: 1982, 1985
Julkaisuja

Spoof, Lena: Vanha Vaasa: palossa säilynyttä kaupunkia - Gamla Vasa: resterna efter branden.  Vaasa:  Vaasan kaupunki, 1987.