Martti Innanen
Musiikkiura

Norssin päätyttyä vuonna 1949 Innanen ei ollut kiinnostunut jatko-opinnoista. Taide sekä erityisesti jazz-musiikki olivat viehättäneet häntä lapsesta asti, joten Innanen ryhtyi ammattimuusikoksi soittaen aluksi rumpuja. Vuonna 1952 hänen soittimekseen vakiintui kuitenkin kitara. Innanen perusti vuonna 1954 oman MI-yhtyeen, joka läpäisi Yleisradion koesoittotilaisuuden ja teki keikkoja tanssimusiikkia soittaen aina vuoteen 1964 asti. Sen jälkeen hän toimi kolme vuotta kitaristina Åke Sjöblomin yhtyeessä ja sitten vuoden Rolf Kronqvistin orkesterissa.
Musiikillisesti Martti Innanen löi itsensä läpi vuonna 1967. Hän tunsi entuudestaan levy-yhtiö Finndiscin perustajat Erik Lindströmin ja Rolf Kronqvistin. Innanen ehdotti Lindströmille, että Finndisc julkaisisi hänen radiossa puhumiaan Seikkailija Joe Smithin tarinoita levyllä. Lindström kuitenkin vastaavasti ehdotti, että Innanen ryhtyisi laulajaksi ja levyttämään iskelmäparodioita. Innanen suostui, ja hänen ensimmäinen levynsä oli Lindströmin säveltämä tangoparodia ”Elsa, kohtalon lapsi”. Single oli listaykkösenä neljä kuukautta, ja sitä myytiin yli 25 000 kappaletta. Innasen mukaan ”umpitollo Suomen kansa” otti parodian tosissaan ja piti kappaletta ”hirveän hienona”. Ensilevyä seurasivat samana vuonna 1967 niin ikään Innasen tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuvat ”Esteri, tyttö sadepisarain” ja ”Urjalan taikayö”. Myös Innasen esikoisalbumi Rakkauden ja onnensatumaan täysivaltainen suurlähettiläs oli myyntimenestys. Albumilla oli Innasen kaikkien siihen mennessä singlelevyillä ilmestyneiden kymmenen kappaleen lisäksi mukana aiemmin julkaisematon kappale ”Koiravaljakko”. Albumi oli myydyimpien LP-levyjen tilastossa joulukuussa 1967 seitsemännellä ja tammikuussa 1968 kuudennella sijalla.
”Urjalan taikayö” -kappale synnytti yleisen mielikuvan Innasesta maaseudulta Helsinkiin tulleena ja kotiseudulleen haikailleena artistina. Tästä Innanen ei koko elämänsä pääkaupunkiseudulla asuneena erityisemmin ilahtunut, eikä hän myöskään koskaan rakentanut kesämökkiä Urjalan kunnan hänelle lahjoittamalle tontille.
Martti Innanen jätti vahtimestarin työnsä Yleisradiossa vuonna 1968 ja ryhtyi ammattimuusikkona vapaaksi taiteilijaksi. Samana vuonna Innanen osallistui ensimmäiseen Syksyn sävel -kilpailuun Erik Lindstömin säveltämällä ja Saukin sanoittamalla kappaleella ”Miesten mies”, joka sijoittui kahdeksanneksi. Innaselta ilmestyi myös hitti, iskelmäparodia ”Gunnar vierasmaalainen”, jonka innoittamana Innanen teki seuraavan vuoden puolella viisi kuukautta kestäneen ja paljon julkisuutta saaneen kiertueen Gunnar-nimisen pässin kanssa. Innanen perusteli tempausta ironisesti sillä, että pässin täytyi kiinnostaa suomalaista yleisöä, koska se mainittiin ulkomaalaisena ja siksi sen täytyisi olla ”jotain todella erikoista ja parempaa”. Samana vuonna yhdysvaltalainen Billboard-lehti myönsi Innaselle vuotuisen tunnustuspalkintonsa parhaana kansallisena taiteilijana, ja hän on toistaiseksi ainoa kyseisen palkinnon saanut suomalainen. Niin ikään vuonna 1968 ilmestynyt ”Kumiteräsaappaat” oli Innasen viimeinen listahitti seuraavaksi kymmeneksi vuodeksi.
Vuonna 1969 Innanen julkaisi kaksi singlelevyä, joista ensimmäinen ”Mitäs menneistä” / ”Muistatko Tiltun” jäi viimeiseksi Finndiscin Safir-merkille tehdyksi julkaisuksi. Samana vuonna Erik Lindström ja Rolf Kronqvist lopettivat Finndiscin pyörittämisen ja myivät sen Scandia-Musiikille. Muutamaa vuotta myöhemmin Scandia – ja sen myötä Innasen alkuvuoteen 1969 saakka ilmestyneiden kappaleiden oikeudet – puolestaan siirtyi Musiikki Fazerin omistukseen. Innasen toinen vuonna 1969 tekemä single ”Hikiänkoski kuohuu” / ”Dasvidania – näkemiin” ilmestyi tosin vielä Lindströmin tuottamana, mutta EMI-yhtiön julkaisemana. Vuonna 1979 Finnlevy julkaisi uudelleen henkiin herätetyllä Safir-levymerkillä kokoelmalevyn Huuliveikot, jolle oli valittu Innasen, Irwin Goodmanin ja Juha Vainion menestyneimpiä Finndisc-kauden levytyksiä.
Martti Innasen keikkatahti ja suosio hiipuivat 1970-luvulle tultaessa. Vuonna 1971 häneltä ilmestyi kommunistinuoria pilkannut single ”Radikaalipentujen laulu”, joka kuitenkin asetettiin radiossa soittokieltoon. Vuonna 1978 julkaistiin Innasen uran toinen albumi, Discophon-yhtiön tuottama Päreitä kainalossa. Sen kappaleet olivat osittain uusia orkesteriversioita kappaleista, jotka oli alun perin julkaistu hänen vuonna 1974 kotonaan äänittämällään kasetilla Päreitä kainalossa eli tuhkaluukku auki. Innanen saavutti vuonna 1978 uransa viimeisen listahitin kappaleella ”Borneolaisen passipoliisin parempi huuhaalaulu”. Vuoden 1980 Syksyn sävel -kilpailussa hän sijoittui neljänneksi omalla kappaleellaan ”Marduusialainen kissantervauslaulu”. Samana vuonna ilmestyi myös albumi Kissantervaaja.
Innanen lopetti keikkailun vuonna 1985 ja ryhtyi radiopakinoitsijaksi. Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1993. Hän teki vielä vuonna 1994 jäähyväiskeikan Kyröskosken lavalla, jossa hän esiintyi noin 40 lampaan kanssa. Innasen viimeiset levytykset olivat kolme vuotta myöhemmin äänitetyt kappaleet ”Orpo pihalaulaja” ja ”Sudennahkaviitta”, jotka ilmestyivät CD-levyllä Umpirautaa.
Innasen päätettyä aktiivisen muusikonuransa hänen tuotantoaan alettiin julkaista kokoelmina. Vuonna 1996 Warner Music, jonka omistukseen Musiikki Fazer oli muutamaa vuotta aiemmin siirtynyt, julkaisi Innasen tunnetuimpia kappaleita sisältäneen kokoelman 20 suosikkia -sarjassa otsikolla ”Elsa, kohtalon lapsi”. Vuonna 2011 ilmestyi Warner Musicin ”Musiikin mestareita” -sarjassa kahden CD-levyn kokoelma Borneolaisen passipoliisin 38 parempaa huuhaalaulua, jolla olivat kaikki kappaleet albumeilta Rakkauden ja onnensatumaan täysivaltainen suurlähettiläs ja Päreitä kainalossa sekä lisäksi vuosina 1968–1973 julkaistujen singlelevyjen kappaleet.
Vuonna 2011 Helsingin Sanomille antamassaan 80-vuotishaastattelussa Innanen suhtautui laulu-uraansa nuivasti eikä halunnut juuri puhua siitä. Hän kertoi kuitenkin oppineensa, että ”tämän umpitollon kansan musiikillista sivistystä ja huumorintajua ei voi aliarvioida koskaan liikaa”.
Sanoittaessaan Innanen käytti toisinaan salanimeä Topi Kutvonen ja sekä säveltäessään että sanoittaessaan salanimeä Tauno Taunola.