Filip II (Espanja)
Hallintokauden tappiot > Alankomaiden kapina

Alankomaiden kapinalle oli monia syitä. Maassa oli jo melko kehittynyt kapitalismi ja sen porvarissäätyä olivat pitkään ärsyttäneet Espanjasta tulevat maksumääräykset ja aina vain kiristyvä verotus. Köyhälistön keskuudessa kehittyi kapina kohoavien elinkustannusten vuoksi. Uskonpuhdistus oli leviämässä Alankomaihin ja sekä luterilaisuus että kalvinismi levisivät kansan parissa. Espanjalaishallinnon uskonnollinen suvaitsemattomuus ja inkvisition toimet herättivät kansan keskuudessa vihaa. Aatelistoa ei köyhien asema kiinnostanut eikä se suhtautunut lämmöllä uskonpuhdistukseenkaan, mutta kapinaliike alkoi olla niin voimakasta, että aatelisto johtajanaan Vilhelm Oranialainen katsoi viisaammaksi asettua sen puolelle.
Filip nimitti sisarpuolensa Margareta Parmalaisen Alankomaiden käskynhaltijaksi vuonna 1559. Hän oli keisari Kaarle V:n ja hollantilaisen palvelustytön lapsi. Äitinsä alhaisen syntyperän ja hollannin kielen taidottomuuden takia alankomaalaiset aatelismiehet eivät voineet kunnioittaa Margareta Parmalaista. Filip II oli nimittänyt Margaretan tehtäväänsä tämän intomielisen katolilaisuuden takia. Filip II ei voinut sallia alankomaalaisten luopumista katolilaisuudesta ja kääntyvän protestanteiksi.
Alankomaita oli päätetty hallita kuten valtakunnan muitakin osia. Filip II:n ministeri, kardinaali Granvella, yritti vakuuttaa kuninkaalle, että nyt oltiin tekemässä suurta virhettä. Alankomaiden aateliset olivat vielä tässä vaiheessa uskollisia kuninkaalle ja vaativat vain suurempaa taloudellista itsenäisyyttä. Tilanne kärjistyi lopulta sodaksi. Osasyynä olivat muun muassa vihaisten kansanjoukkojen suorittamat kirkkojen ryöstöt ja Filip II:n julkistamat Segovian ediktit, joiden mukaan inkvisitio sai täydet toimintavaltuudet myös Alankomaissa. Alankomaiden aateliset vastasivat siihen vuonna 1565 julkistamallaan asiakirjalla, jossa ilmoittivat vastustavansa inkvisitiota kaikin voimin.
Filip II vannoi kostoa ja päätti lähettää Alankomaihin armeijansa, jonka vahvuus oli 10 000 miestä johtajanaan Alban herttua. Hän saapui Brysseliin elokuussa 1567 ja seuraavan kuukauden aikana hän vangitutti aateliston johtomiehiä. Seuraavaksi hän perusti erityistuomioistuimia, jotka etsivät kapinoitsijoita ja kerettiläisiä. Vuoden 1568 aikana erityistuomioistuimet langettivat tuhansia kuolemantuomioita eri puolilla Alankomaita. Alban herttua julistettiin myös käskynhaltijaksi ja tässä toimessaan hän perusti ilmiantajaverkoston, joka pyrki etsimään myös kuninkaan salaiset vastustajat. Jos oppositiomies oli paennut ulkomaille, kohtasi rangaistus hänen vaimoaan ja lapsiaan.
Sotaa käytiin maalla ja merellä. Vuonna 1572 alankomaalaisten johtajaksi tuli Vilhelm Oranialainen ja Alban herttuan joukot valtasivat Haarlemin. Alkmaarin valtaus epäonnistui ja vuonna 1573 Alban herttua jätti tehtävänsä vapaaehtoisesti Don Luis de Requénses y Zuñiganille. Uusi käskynhaltija yritti aluksi neuvotteluja, mutta ne eivät johtaneet tulokseen. Espanjan joukot piirittivät Leidenin, mutta kärsivät murskatappion lokakuussa 1574. Nyt oli kaikille selvää, että Filip II ja espanjalaiset ovat hävinneet sodan. Filip II yritti vielä vaihtaa komentajiaan ja välillä käskynhaltijana oli hänen velipuolensa, Lepanton taistelun voittaja Juan de Austria (Juhana Itävaltalainen). Hän ei saanut aikaan kahtena käskynhaltijavuotenaan mitään ja Filip II jätti hänet lopulta ilman käyttövaroja ja ohjeistusta.
Vuonna 1579 nimitettiin uusi käskynhaltija Alessandro Farnese. Hän kylvi menestyksellä epäsopua etelän katolisten ja pohjoisten maakuntien protestanttien välille. Etelän maakunnat julistivat 1579, että ne vannovat uskollisuutta Filipille. Näistä maakunnista syntyi myöhemmin Belgia. Pohjoisen maakunnat julistivat Utrechtin unionin, mikä käytännössä merkitsi itsenäisten Alankomaiden syntyä. Leppymätön Filip II julisti Vilhelm Oranialaisen lainsuojattomaksi ja tämän murhaajalle 20 000 guldenin palkkion ja aatelisarvon.