Rooma (antiikin kaupunki)
Historia > Myöhempi kuningasaika

Rooman kuningasaika ajoitetaan perinteisesti kaupungin perustamisesta vuonna 753 eaa. vuoteen 509 eaa. Kyseisestä ajasta, ja vielä seuranneesta tasavallankin ajasta aina gallien hyökkäykseen vuonna 390 eaa. saakka, kaupungin historiasta ei ole luotettavia lähteitä joitakin yksittäistapauksia lukuun ottamatta. Myyttihistorian mukaan kaupungilla oli seitsemän kuningasta, Romuluksen jälkeen Numa Pompilius, Tullus Hostilius, Ancus Marcius, Tarquinius Priscus, Servius Tullius ja Tarquinius Superbus. Kuninkaita koskevissa tiedoissa saattaa olla jonkin verran historiallista totuutta, mutta sellaisenaan näistä annettu kuva on paljon myöhempää alkuperää, ja kuninkaiden lukumäärää, järjestystä ja tietoja näiden tekemisistä muuteltiin paljon järkevän kuuloisen kronologian muodostamiseksi.
Rooman varhaishistorian kuninkaat, erityisesti Romulus ja myös Numa Pompilius, ovat luonteeltaan legendaarisia hahmoja; toisiin, kuten Servius Tulliukseen, on liitetty suuria poliittisia ja sotilaallisia uudistuksia sekä kaupunkiin liittyviä järjestelyjä, jotka tehtiin kuitenkin todellisuudessa myöhemmällä ajalla. Yleisesti ottaen Rooman kuningasaika voidaan jakaa kahteen vaiheeseen: ensimmäinen vaihe oli latinalaisen (mutta myös sabiinilaisen) elementin hallitsema, ja toinen taas oli etruskilaisen vaikutuksen vaihe. Jälkimmäiseen vaiheeseen liittyvät kuninkaat Tarquinius Priscus, Servius Tullius (jota perimätieto kutsuu etruskiksi nimellä Mastarna) ja Tarquinius Superbus. Arkeologiset ja kielelliset todisteet sekä tiedot etruskien vallan laajenemisesta 600- ja 500-luvuilla eaa. Keski- ja Etelä-Italiassa näyttävät vahvistavan, että 500-luvulla eaa. Roomaa hallitsi etruskidynastia.
Etruskilaisena aikana Rooma vakiintui suurkaupungiksi, jonka muurit olivat Välimeren länsiosan merkittävimpiä. Sen ylivalta latinalaisiin nähden selittyy samoilla tekijöillä, joiden perusteella etruskeilla ylipäätään oli tuohon aikaan valta-asema sekä maalla että merellä. Rooman kuningasajan yhteiskunnallinen ja poliittinen rakenne perustui perimätiedon mukaan kaupungin jakamiseen kolmeen heimoon (tribus), jotka olivat Ramnes eli Ramnenses, Tities eli Titienses ja Luceres; curiakuntiin, joita oli kymmenen jokaista heimoa kohden; sekä sukuihin (gens, mon. gentes). Näiden kaikkien tehtävät eivät ole täysin selviä, sillä ne muuttuivat varhaisessa vaiheessa huomattavasti. Näyttää siltä, että heimot muodostivat alun perin, ennen centuria-järjestelmää, Rooman armeijan rekrytoinnin perustan. Curiakunnat taas edustivat ehkä niiden yhteisöjen, jotka liittyivät yhteen muodostaakseen Rooman, alkuperäistä itsehallintoa.
Gens-suvut, jotka olivat Rooman yhteiskunnallisen rakenteen perusyksikkö, koostuivat perheistä, joita yhdisti esi-isien yhteinen kultti. Nämä suvut olivat taloudellisesti ja perinteiltään merkittäviä, perustuen pääasiassa asemaan maataloudessa, ja muodostivat senaatin, kun sukujen patres-päämiehen eli patriisit kokoontuivat yhteen. Gentes-sukujen vastakohtana oli plebeijien luokka: Rooman kansanjoukot, joilla ei ollut poliittisia, uskonnollisia tai sosiaalisia etuoikeuksia. Plebeijit muodostivat pitkään patriisien vastavoiman ja pyrkivät vuosisataisen taistelun kautta saavuttamaan täyden tasa-arvon kaupungin elämässä.
Vaikuttaa siltä, että viimeiset etruskikuninkaat heikensivät patriisien valta-asemaa tunnustamalla uusia plebeijiperäisiä sukuja, mistä johtuu myöhempi jako major- ja minor-sukujen välillä, ottamalla käyttöön sotilaallisen centuria-järjestelmän ja omaksumalla itselleen monia uskonnollisia ja poliittisia tehtäviä ja etuoikeuksia. Nämä uudistukset voidaan tietyssä mielessä nähdä demokraattisina. Patriisiluokka kuitenkin reagoi näihin uudistuksiin, ja kuningasvallan kaatuminen ja uusi tasavaltalainen järjestelmä, jossa tiukat luokkaerot palautettiin ja elinikäinen kuninkuus korvattiin kahden patriiseille varatun vuotuisen konsulin hallinnolla, voidaan nähdä patriisiluokan aseman ja etuoikeuksien vahvistamisena uudelleen plebeijien aseman heikentämiseksi.