stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Proosa-Edda
Háttatal

Håttatal (muinaisnorjaksi Háttatal, 'Runomittojen luettelo') on tutkielma muinaisnorjalaisista runomitoista, ja se sisältää myös 102 Snorrin itsensä sepittämää säettä. Nämä runot ovat näytteitä erilaisista runomitoista ja ne muodostavat yhdessä suuren runoelman, joka on laadittu Norjan kuninkaan Haakon IV Haakoninpojan ja jaarli Skule Bårdssonin kunniaksi.
Kirjallisuutta

Snorri Sturluson: Edda: Taruopillinen alkuosa; Gylfin harhanäky.  (Gylfaginning.)  Porvoo:  WSOY, 1911.
SMS Prinz Adalbert (1864)

| SMS Prinz Adalbert |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arman Freres, Bordeaux
Kölinlasku:  1863
Laskettu vesille:  1964
Palveluskäyttöön:  10. heinäkuuta 1865
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1878
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 535 t
Pituus:  56,9 m (kokonaispituus) 50,48 m (vesiraja)
Leveys:  9,92 m
Syväys:  5,02 m
Koneteho:  1 200 ihp
Nopeus:  10 solmua
Miehistöä:  130
Aseistus
Aseistus:  1 x 21 cm tykki 2 x 17 cm:n tykkiä
SMS Prinz Adalbert oli Preussin laivaston ensimmäinen ironcladalus. Alus kuului vuodesta 1867 alkaen Pohjois-Saksan liiton laivastoon ja edelleen vuodesta 1871 se kuului Saksan keisarikunnan laivastoon.
Suunnittelu

Alus oli M. L. Armanin suunnittelema vuonna 1862. Sen pituus vesirajassa oli 50,48 metriä ja kokonaispituus oli 56,96 metriä. Aluksen leveys oli 9,92 metriä ja sen syväys etuosassa oli 4,96 ja perässä 5,02 metriä. Aluksen suunnitelman mukainen uppouma oli normaalikuormalla 1 440 metristä tonnia ja taisteluun kuormattuna jopa 1 560 tonnia. Aluksen runko oli rakennettu perinteisesti kylkikaarten varaan ja siinä oli käytetty sekä puuta että rautaa. Loisten varalta runko oli päällystetty kuparilla.
Preussin laivasto piti aluksen merikelpoisuutta huonona törmäyskeulan aiheuttaessa suuren vedenvastuksen. Aluksella oli kuitenkin hyvä ohjausvaste ja sen kääntösäde oli pieni. Aluksella oli 121 hengen miehistö, joista kymmenen oli upseereita.
Suunnittelu > Propulsiojärjestelmä

Aluksen propulsiojärjestelmä koostui kahdesta Le Havressa Mazelinen valmistamasta 2-sylinterisestä höyrykoneesta ja saman valmistajana kahdesta höyrykattilasta, jotka tuottivat 1,5 ilmakehän paineen. Aluksella oli vain yksi kattila- ja yksi konehuone. Koneisto pyöritti kahta nelilapaista potkuria, joiden halkaisija oli 3,6 metriä. Ohjattavuudesta huolehti kaksi peräsintä.
Alus oli lisäksi varustettu prikitakilalla, jonka purjepinta-ala oli 740 neliömetriä.
Suunnittelu > Aseistus

Aluksen alkuperäisenä aseistuksena oli kolme rihlattua 36 naulan tykkiä. Näistä yksi oli sijoitettu viisiporttiseen keulakasemattiin ja kaksi muuta  kahdeksankulmaiseen kaksi porttiseen torniin keskilaivaan. Vuonna 1865 keulakasemattiin vaihdettiin yksi Kruppin 21 cm 19 pituuskaliiperin tykki, johon oli 76 kranaattia. Samalla porttien lukumäärä laskettiin kolmeen. Keskilaivaan vaihdettiin kaksi 17 cm 25 pituuskaliiperin tykkiä, joihin oli 142 kranaattia.
Suunnittelu > Suoja

Aluksen suojana oli puurunkoon kiinnitetty kankirautapanssari. Vesirajaan oli kiinnitetty 127 millimetrin panssarivyö ja tykkitornien seinän paksuus oli 114 millimetriä.
Valmistus

Konfederaatiohallitus tilasi aluksen Ranskasta Bordeaux'sta Arman Freres'ltä nimellä Cheops ja sen köli laskettiin vuonna 1863. Alus laskettiin vesille 1864. Preussin kuninkaallinen laivasto lunasti aluksen kesäkuussa 1865 ja se luovutettiin 10. heinäkuuta. Alus otettiin palvelukseen vasta seuraavana vuonna.
Palvelus

Alus siirrettiin reserviin lokakuussa 1871 lahonneiden puuosien vuoksi ja sen aseistus riisuttiin 1875-1876. Alus romutettiin vuonna 1878.
Prääsänjärvi

| Prääsänjärvi Пряжинское, Prjažinskoje |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Prääsän piiri
Kunnat:  Prääsä
Koordinaatit:  61°41′41″N, 33°38′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  108 m
Pituus:  4,5 km
Leveys:  4,1 km
Rantaviiva:  10,9 km
Pinta-ala:  3,6 km²
Tilavuus:  0,0149 km³
Keskisyvyys:  4,1 m
Suurin syvyys:  7,5 m
Valuma-alue:  56,2 km²
 fiPrääsänjärvi 
Prääsänjärvi (ven. Пря́жинское, Prjažinskoje) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Prääsän kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 3,6 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 56,2 neliökilometriä, keskisyvyys 4,1 metriä ja suurin syvyys 7,5 metriä.
Prääsänjärveen virtaa Degensjoki. Se laskee puron kautta Sänkimäjärveen (ven. Šangima). Kalalajeja ovat hauki, särki, salakka, lahna, made, ahven ja kiiski. Prääsän taajama ottaa järvestä käyttövetensä. Vedessä on paljon humusaineita ja rautaa, mutta sen laatu on enimmäkseen tyydyttävä.
Propeeni

| Propeeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  115-07-1
PubChem CID:  8252
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H6 / C=CC
Moolimassa:  42,08 g/mol
Sulamispiste:  88,0 K (−185,2 °C)
Kiehumispiste:  225,5 K (−47,6 °C)
Tiheys:  0,52 g/cm3, 20 °C
Liukoisuus veteen:  0,61 g/m3 (? °C)
   
Propeeni eli propyleeni (C3H6) on orgaaninen yhdiste, jossa on kolme hiiliatomia, kuusi vetyatomia ja yksi kaksoissidos. Se on toiseksi yksinkertaisin alkeeni hiilivetyjen ryhmästä. Yksinkertaisin hiilivetyjen alkeeni on eteeni, jolla on kaksi hiiliatomia, joiden välissä on kaksoissidos. Propeenia voidaan sanoa myös metyylieteeniksi tai metyylietyleeniksi.
Kolmiulotteinen propeenimolekyylin malli.
Propeenin ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämmössä ja paineessa kaasumainen propeeni on väritön, hajuton (paitsi jos siihen on lisätty haju tunnistamista varten) ja helposti syttyvä. Propeeni on ilmaa raskaampaa, ja se voi kulkeutua maata pitkin ja syttyä etäällä päästölähteestään. Yhdisteen hajukynnys on 39,6–116,3 mg/m3 (69,3–203,5 ppm) ja itsesyttymislämpötila 455 °C. Propeenillä on suuri merkitys öljyntuotannossa. Propeenia muodostuu sivutuotteena eteenin valmistuksen yhteydessä.
Propeeni polymeroituu joutuessaan kosketuksiin muun muassa kloorin, fluorin, vetyhalidin ja metallikatalyyttien kanssa sekä lämpötilan tai paineen nousun seurauksena. Polymeroituminen voi tapahtua kiivaasti, jopa räjähdysmäisesti. Propeeni reagoi kiivaasti hapettimien kanssa, jolloin voi syntyä palo- ja räjähdysvaara. Yhdiste voi reagoida vaarallisen voimakkaasti myös asetyleenin, bromin, dityppioksidin ja typpitetraoksidin kanssa. Kylmän, nestemäisen propeenin reaktio veden kanssa voi johtaa propeenin voimakkaaseen kiehumiseen ja höyrystymiseen. Propeeniä käytetään eniten monomeerien valmistuksessä, useimmiten polypropeenin valmistuksessa. Propeenia käytetään myös muun muassa propyleenioksidin, asetonitriilin, kumeenin, isopropyylialkoholin, allyylikloridin, heptaanien, akryylinitriilin ja akroleiinin valmistuksessa. Propeeniä käytetään polttoaineena teollisuudessa, sillä sen lämpöarvo on korkea pienemmällä massalla kuin propaanin, joten sitä polttaessa saadaan korkealämpöinen liekki.
Kirjallisuutta

Raimo Alén: Kokoelma orgaanisia yhdisteitä, s. 24.  Helsinki:  Consalen Consulting, 2009.  ISBN 978-952-92-5627-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Propeenin kansainvälinen kemikaalikortti
OVA-ohje: Propeeni (Arkistoitu – Internet Archive)
PubChem: Propene (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Propylene (englanniksi)
ChemBlink: Propene (englanniksi)
Yksinkertaisimmat hiilivedyt
Pseudopileus

Pseudopileus on kyhmymäinen, pelkistä pilleistä muodostunut käävän osa. Siltä puuttuvat aidon lakin tunnusmerkit eli sillä ei ole erilaistunutta yläpintaa ja maltoa.
Suur-Zimbabwe

| Suur-Zimbabwe |
| --- | --- |
 Näkymä soikean rakennuksen sisältä, vasemmassa reunassa kartionmuotoinen torni.
Sijainti
 Suur-Zimbabwe
Koordinaatit:  20°16′S, 30°56′E
Valtio:  Zimbabwe
Historia
Tyyppi:  rauniokaupunki
Huippukausi:  1200–1400-luku
Valtakunta:  Zimbabwen kuningaskunta
Merkitys:  kuningaskunnan pääkaupunki
Aiheesta muualla
  Suur-Zimbabwe Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suur-Zimbabwe on Zimbabwessa sijaitseva rauniokaupunki. Šonat perustivat kaupungin 1000-luvulla ja siitä muodostui merkittävä kauppakaupunki, joka oli 1300- ja 1400-luvuilla Zimbabwen kuningaskunnan pääkaupunki. Suur-Zimbabwe hylättiin kuitenkin 1400-luvun lopulla. Varmaa syytä ei tiedetä, mutta kaupunki oli käytännössä autio jo 1500-luvulla. Parhaimmillaan kaupungissa oli 10 000–20 000 asukasta.
Suur-Zimbabwen merkittävimmät rakennukset ovat kukkulalinnoitus ja soikea rakennus, joka on Saharan eteläpuolisen Afrikan suurin esihistoriallinen rakennelma. Soikea rakennus näyttää muuratulta aitaukselta, ja sen sisällä on pienempiä aitauksia ja korkea kartionmuotoinen torni. Kukkulalinnoituksen ja soikean rakennuksen välissä on laaksoraunioita. Rakennusten kivimateriaali on louhittu graniitista ja muurit on rakennettu ilman laastia.
Ensimmäiset raunioista kuulleet eurooppalaiset yhdistivät ne raamatulliseen tarinaan Saban kuningattaresta, ja ensimmäisenä paikalla käynyt länsimainen kirjoittaja Karl Mauch päätteli valkoihoisten rakentaneen kaupungin. British South Africa Company käytti väitteitä hyväkseen, jotta voisi perustella valkoihoisten vallan nykyisen Zimbabwen alueella. Eurooppalaiset siirtomaaisännät väittivät pitkään, että Suur-Zimbabwe oli valkoisten rakentama. Zimbabwen itsenäistyttyä vuonna 1980 raunioiden poliittinen merkitys säilyi, sillä uusi hallitus halusi yhdistää kansan niiden avulla. Suur-Zimbabwesta löydetyistä lintuesineistä muodostui uuden valtakunnan symboli, ja Zimbabwen lintu on kuvattu muun muassa maan lipussa.
Sijainti

Suur-Zimbabwe sijaitsee nykyisessä Zimbabwessa, 27 kilometriä Masvingon kaupungista kaakkoon. Sitä ympäröivät graniittikukkulat, joita halkovat monet joet ja purot. Alue on Zimbabwen ylätasangon keskikorkeudella. Kukkulat muodostavat jyrkänteen, jonka vaikutuksesta vallitsevien kaakkoistuulien tuoma kosteus sataa alas. Suur-Zimbabwen ympäristössä sataakin enemmän kuin lähiseuduilla, ja siellä on myös usein sumua ja tihkusateita, jotka tuovat kosteutta. Suur-Zimbabwen alueella sataa melko tasaisesti ympäri vuoden ja kokonaissademäärä on 700–800 millimetriä vuodessa, mikä takaa suhteellisen tiheän kasvillisuuden. Suur-Zimbabwen ympäristö on houkutellut aina maanviljelijöitä ja karjankasvattajia, sillä sopivan kosteuden lisäksi kukkuloita ympäröivä maa on hiekkaperäistä ja kasvillisuus on melko runsasta. Lisäksi alueella kasvaa puita rakennustarpeiksi ja polttopuiksi ja siellä vaeltaa myös jonkin verran riistaeläimiä. Etelässä maasto laskeutuu ja kuivuu äkillisesti laajaksi ruohikkomaaksi, joka soveltuu erityisen hyvin karjankasvatukseen.
Rauniot > Kukkulalinnoitus

Kukkulalinnoitus on Suur-Zimbabwen vanhin suuri kivirakennelma. Se on rakennettu soikealle alueelle, joka on noin 100 metriä pitkä ja 45 metriä leveä. Rakennelmassa on muurien lisäksi kivikkoja ja suuria graniittilohkareita. Kukkulalle johti ainakin kolme tietä lännestä. Niitä pitkin pääsi etelämuurin sisäänkäynnin kautta kapeaan ja jyrkkään käytävään, joka johdatti rakennuksen huipulle. Muuri, jossa sisäänkäynti on, on rakennettu epätasaisten lohkareiden päälle. Siinä on käytetty tekniikkaa, joka estää kivien liukumisen lohkareiden päältä. Linnoituksen eteläinen muuri on puolestaan rakennettu suoraan jyrkänteen yläpuolelle. Muurin korkeus on 9,95 metriä ja paksuus 4,2 metriä.
Kukkulalinnoituksen suurin rakennelma on läntinen muuri, joka oli myös näyttävästi koristeltu. Muurin sisällä on rakennelman läntinen alue, jota ympäröivä muuri on keskimäärin 7,9 metrin korkuinen ja 5 metrin paksuinen. Läntinen alue on arkeologisesti merkittävä, sillä sen stratigrafiasta pystytään erottamaan koko Suur-Zimbabwen asutushistoria. Alueella on 3–5 metrin paksuudelta kerrostunutta lattiaa.
Linnoituksen itäisessä päässä on todennäköisesti tärkein seremonia-alue. Alueen sivut ovat noin 20 metrin pituiset, ja siellä on useita ihmisen tekemiä tasanteita.
Rauniot > Soikea rakennus

Soikea, aitauksentapainen rakennus on selvästi suurin esihistoriallinen rakennelma Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Sen ulkomuuri on 11 metriä korkea ja 252 metriä pitkä. Sen rakentamiseen on käytetty arviolta miljoona kiveä, ja se ympäröi noin 80 metriä pitkän ja 55 metriä leveän alueen.
Soikean rakennuksen sisällä on pienempiä aitauksia ja kaksi muurien reunustamaa rinnakkaista polkua, jotka johtavat kartionmuotoisen tornin luo. Torni on aitauksen nuorin rakennelma. Se on noin kymmenen metriä korkea ja halkaisijaltaan lähes viisi metriä, mutta se kapenee ylöspäin, ja huipulla halkaisija on enää noin kaksi metriä. Torni on rakennettu kokonaan kivestä, eikä sen sisässä tai alla ole muita rakennelmia. Sen käyttötarkoitusta ei tiedetä, mutta koska sillä ei vaikuttaisi olleen minkäänlaista käytännöllistä merkitystä, sen merkitys oli todennäköisesti symbolinen. Torni oli luultavasti merkittävä, sillä sen luo johtaa kaksi erillistä polkua. Sen vieressä oli lisäksi pienempi torni.
Aitaukseen on kolme sisäänkäyntiä muurin pohjois- ja luoteisosissa. Sen kehitysvaiheita on nykyään vaikea määrittää, sillä varhaisissa kaivauksissa tuhottiin yli metrin syvyydeltä kulttuurijäänteitä.
Rauniot > Laaksorauniot ja ympäröivä asuinalue

Kukkulalinnoituksen ja soikean rakennuksen välissä on laakso, jossa on monien pienempien aitauksien jäänteitä. Aitauksien välillä on monta rinnakkaista, muurein eroteltua kulkureittiä, joista pisin ulottuu kukkulalinnoituksesta suureen aitaukseen. Reitit ovat tarkasti määriteltyjä, joten voi olla, että asukkaiden kulkureittejä haluttiin kontrolloida. Nykyisten laaksoraunioiden aitauksissa on asunut todennäköisesti noin 50 perhekuntaa, jotka kuuluivat kaupungin eliittiin.
Kukkulalinnoitus, soikea rakennus ja laaksorauniot käsittävät koko Suur-Zimbabwen alasta voin noin kymmenyksen, mutta käytännössä kaikki kivirakennukset ovat niiden alueella. Suurin osa kansasta asui keskusaluetta ympäröivillä kukkuloilla, joilta on löytynyt dhaka-rakennelmia ja muureja.
Rauniot > Esinelöydöt

Suur-Zimbabwen tunnetuin esinelöytö on kahdeksan suurta lintua, jotka on veistetty noin kaksi metriä korkeiden monoliittien huipulle. Ne ovat kiilleliusketta tai vuolukiveä eivätkä ne esitä mitään tunnettua lintua. Ne eivät edusta mitään tunnettua taideperinnettä, ja todennäköisesti ne ovat useamman tekijän tekemiä. Alueelta on löytynyt myös muita vuolukivisiä esineitä, kuten koristamattomia ja koristeltuja kulhojen osasia.
Suur-Zimbabwesta löydetty keramiikka on lajiteltu viiteen luokkaan: Luokan 1 esineistö on vanhinta, 400–700-luvuilta. Luokan 2 Gumanye-keramiikka on 1100-luvun puolivälin ja 1200-luvun alun väliseltä ajalta. Luokan 3 esineet ovat 1200-luvulta ja luokan 4 esineet 1200-luvun lopusta 1500-luvun puoleenväliin. Uusimmat, luokan 5 esineet ovat Karanga-keramiikkaa 1800-luvulta. Kolmen ensimmäisen luokan keramiikkaa on löytynyt vain kukkulalinnoituksesta.
Metallintyöstöstä on löytynyt todisteita ympäri aluetta. Sulatusuunien, -astioiden ja kuonan lisäksi on löydetty erilaisia metallityökaluja, kuten talttoja, puukkoja, kuokkia, nuolenkärkiä, keihäänkärkiä ja kirveitä. Pääosa kupari-, pronssi- ja kultalöydöksistä on pieniä helmiä tai ohuita levyjä, joita on käytetty koristeluun. Suur-Zimbabwesta on löytynyt myös muualta, muun muassa Lähi-idästä ja Kiinasta, tuotuja lasihelmiä ja keramiikkaa.
Arkkitehtuuri > Muurit ja lattiat

Suur-Zimbabwen muurien tärkein rakennusaine on graniitti, joka on pääosin biotiittia. Lisäksi muureihin on käytetty diabaasia, rautamalmia, puuta ja dhaka-savea. Kiviaines on louhittu läheltä monumenttia ja muurit on rakennettu kylminä ilman laastia.
Muureilla on kaksi eri käyttötarkoitusta: ne ovat joko vapaasti seisovia seinämuureja tai tukimuureja, jotka tasoittavat maanpinnan tasoeroja. Vapaasti seisovissa muureissa on yleensä kaksi julkisivua, joihin kivet on tarkasti aseteltu. Muurin sisällä kivet eivät ole yhtä säännöllisen muotoisia tai kokoisia, mutta nekin on pakattu tarkasti ulkoseinien väliin. Tukimuureissa on yksi julkisivu. Niiden sisällä kivet ovat epäsäännöllisempiä kuin vapaasti seisovissa muureissa ja kivien seassa on täyttömaata.
Muurit on rakennettu joko kallion tai maan päälle. Perustusten laatu vaihtelee huomattavasti, ja maalle rakennettujen muurien perustus koostuu graniittilohkareista. Perustukset voivat olla maan pinnalla, mutta osa on kaivettu maahan. Joidenkin perustusten alla on käytetty dhaka-savea, jotta muuri saatiin vaakasuoraan.
Muurit on jaettu ulkoasunsa perusteella neljään luokkaan, P-, Q-, PQ- ja R-tyyppiin. P-muurit on rakennettu epäsäännöllisen muotoisista ja kokoisista kivistä, jotka on kuitenkin aseteltu melko vaakasuoriin linjoihin, ja joitakin kiviä on myös vähän muotoiltu. Kivet on aseteltu tarkasti, eikä muurissa ole paljoakaan koloja. Q-muurit on kasattu melko säännöllisistä ja samankokoisista suorakaiteen muotoisista kivistä, ja ne muodostavat lähes suoria linjoja. Q-muurien kiviä on muotoiltu jonkin verran, ja ne ovat noin 18–25 senttimetriä leveitä ja 10–15 senttimetriä korkeita. PQ-tyyppi on näiden kahden tyypin välimuoto. R-muurit on rakennettu kaikkein epäsäännöllisimmistä kivistä, joiden välissä on pienempiä kiviä kolojen täyttämiseksi. Vaikka muurien tyylijako on tehty lähinnä ulkonäön perusteella, Q-muurit ovat myös rakenteellisesti parempia kuin P-muurit.
P-tyypin muureja rakennettiin suurin piirtein vuosina 1275–1350, minkä jälkeen rakennettiin Q-tyypin muureja Suur-Zimbabwen autioitumiseen saakka. P- ja Q-muureja on merkittävissä rakennuksissa, kuten kukkulalinnoituksessa ja soikeassa rakennuksessa. R-tyyppiin kuuluvat ympärysmuurit ja muut rakennelmat.
III-kauden aikana kukkulalinnoituksiin alettiin tehdä soralattioita, jotka yleistyvät IV-kauden aikana kaikissa kivirakennuksissa. Lattiat ovat erikokoisia, mutta niissä on kuitenkin joitain yhteisiä piirteitä. Lattioilla oli matalia penkkejä, tulisijoja ja ruukkutelineitä.
Arkkitehtuuri > Dhaka-rakennukset

Dhaka on yleinen afrikkalainen rakennusmateriaali, jossa savi toimii graniittisoran sidosaineena. Kuivana sekoitus on kestävää, ja sitä kutsutaan dhaka-sementiksi. Suur-Zimbabwen dhaka-rakennuksista vain harvat ovat säilyneet näkyvissä, sillä suurin osa rakennelmista on peittynyt kasvillisuuden, maaperän tai kivimurskan alle.
Kivirakennelmien läheisyydessä olevat kummut ovat jäännöksiä rappeutuneista dhaka-rakennelmista. Kaivauksissa on löytynyt merkkejä lattioista, seinistä ja myös taiteellisista koristekuvioista. Suur-Zimbabwen dhaka-rakennukset eroavat jonkun verran modernin Afrikan dhaka-majoista, jotka ovat yleensä yksihuoneisia. Suur-Zimbabwen rakennelmat oli usein jaettu kahteen tai useampaan huoneeseen, ja niissä saattoi olla veranta ja monta eri lattiatasoa. Osa seinistä ei ollut kantavia, eikä niitä yhdistetty ulkoseinien vahvistavaan puurakenteeseen, vaan niiden tarkoituksena oli jakaa sisätiloja osiin. Verantaa saattoi ympäröidä matala aita.
Suurin osa dhaka-rakennuksista oli joko harmaasta tai ruskeasta materiaalista. Väriero johtui siitä, että aines oli peräisin eri louhokselta. Materiaalissa oli paljon piidioksidia ja alumiinia sekä jonkin verran kalium- ja rautaoksidia.
Historia > Eurooppalaiset löytöretket

Kaakkoisen Afrikan historiasta ja maantieteestä kirjoittivat ensimmäisinä portugalilaiset, ja heiltä ovat peräisin myös varhaisimmat merkinnät Suur-Zimbabwesta. Ensimmäisenä kaupungista kirjoitti Diogo de Alcáçova, joka mainitsee kirjeessään Portugalin kuninkaalle Zunbanhyn, Mwene Mutapan kuninkaan kivirakennelmat. Duarte Barbosa puolestaan kirjoitti kuulopuheiden perusteella Zimbaoche-nimisestä sisämaakaupungista vuonna 1514.
Portugalilainen historioitsija João de Barros kirjoitti Suur-Zimbabwesta vuonna 1552 Portugalin valloituksia käsitelleessä teoksessaan De Asia. Hänkään ei ollut nähnyt kaupunkia mutta oli kuullut Mosambikin satamakaupungeissa tarinoita sisämaan suurista kivipalatseista. Barros yhdisti tiedot Axumaan, yhteen Saban kuningattaren kaupungeista. Toiset portugalilaiset kronikoitsijat liittivät kaupungin kultakauppaan ja olivat sitä mieltä, että kyseessä oli Ofiri, mistä Saban kuningatar tuotti kultaa kuningas Salomolle. Todennäköisesti myytti Suur-Zimbabwen yhteydestä Salomoon oli peräisin arabeilta. He halusivat hallita rikkaita kauppareittejä ja pyrkivät oikeuttamaan valta-asemansa yhdistämällä alueen Salomoon, joka oli merkittävä henkilö myös muslimeille. Eurooppalaiset omaksuivat saman käsityksen. ja vuonna 1652 Kapmaahan asettuneet buurit lähettivät useita retkikuntia etsimään Salomon kaivoksia. Lisäksi portugalilaiset tutkimusmatkailijat yrittivät löytää kultakaivoksia, ja muun muassa Goan kuvernööri lähetti retkikunnan eteläiseen Afrikkaan.
Myytit sisämaan kultakaupungista elivät vuosisatoja. Saksalainen Karl Mauch lähti vuonna 1871 etsimään Ofirin kaupunkia nykyisen Zimbabwen alueelta. Häntä ennen paikan tunsi tosin saksalaissyntyinen, lapsena Amerikkaan siirtynyt ja sittemmin eteläafrikkalaistunut seikkailija Adam Renders, jonka vaimo Elsie Praetorius oli afrikkalaisen päällikön tytär. Elokuussa Mauch tapasi saksalaisen kauppiaan, joka kertoi hänelle ”melko suurista raunioista, joita ei kukaan mustaihoinen olisi pystynyt rakentamaan”. Syyskuun alussa paikallinen šona opasti Mauchin Suur-Zimbabwen raunioille. Mauch löysi paikalta vuolukivestä ja raudasta tehtyjä esineitä, joista hän päätteli, että siellä oli joskus elänyt valkoisia. Hänellä oli sama käsitys kuin portugalilaisilla, joten hän piti esimerkiksi oven päällyslaudasta veistämäänsä palaa fonikialaisten tuomana libanoninsetrinä. Thomas Baines sijoitti ensimmäisenä Suur-Zimbabwen kartalle vuonna 1873. Hänen karttansa käsitteli Kaakkois-Afrikan kultakenttiä, ja siinä Suur-Zimbabwe oli merkitty ”Saban kuningattaren oletetuksi valtakunnaksi”. Niin kutsuttu kadonnut kaupunki inspiroi myös kirjailija H. Rider Haggardia, jonka vuonna 1885 ilmestynyt Kuningas Salomon kaivokset menestyi kaupallisesti.