stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sudesh Kumar

| Mitalit> Maa:   Intia.Miesten vapaapaini.Kansainyhteisön kisat  | Mitalit> Maa:   Intia.Miesten vapaapaini.Kansainyhteisön kisat  | Mitalit> Maa:   Intia.Miesten vapaapaini.Kansainyhteisön kisat  | Maa:   Intia> Miesten vapaapaini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Edinburgh 1970 | 52 kg |  |
|  Kultaa | Christchurch 1974 | 52 kg |  |
|  Hopeaa | Edmonton 1978 | 52 kg |  |
Sudesh Kumar (s. 10. maaliskuuta 1950) on intialainen entinen painija, joka kilpaili sekä vapaapainissa että kreikkalais-roomalaisella tyylillä.
Kumar osallistui Méxicon olympialaisissa 1968 alle 52-kiloisten sarjaan molemmilla painityyleillä. Hän putosi toisella kierroksella kreikkalais-roomalaisessa painissa, mutta sijoittui vapaapainiturnauksen kuudenneksi. Kumar voitti samasta painoluokasta vapaapainissa kultaa Kansainyhteisön kisoissa 1970 ja sijoittui neljänneksi vuoden 1972 olympiakisoissa. Hän sai vuonna 1974 toistamiseen Kansainyhteisön kisojen kultaa, ja voitti vielä 1978 kisoista hopeaa.
Sudenverinen

| Sudenverinen> Wolfblood |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  BBC
Esitetty:  2012 –
Tuotantokausia:  1-5 suomessa
Ikäraja:  
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Sudenverinen (eng. Wolfblood) on brittiläis-saksalainen fantasiadraamasarja. Suomessa sitä on esitetty Ylen TV2:n Summeri-ohjelmassa sekä Yle Areenassa ja HBO Nordicissa. Viaplay-palvelussa on katsottavissa neljä tuotantokautta.
Storyville Records

| Storyville Records |
| --- | --- |
Emoyhtiö:  Music Sales Group
Perustettu:  1952
Perustajat:  Karl Emil Knudsen
Tyylilajit:  jazz, blues
Kotimaa:  Tanska
Sijainti:  Kööpenhamina
Kotisivu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Storyville Records on tanskalainen kansainvälinen levy-yhtiö, joka keskittyy jazz- ja bluesmusiikkiin. Levy-yhtiön perusti Karl Emil Knudsen Kööpenhaminassa vuonna 1952. Alkuperäisten julkaisujen lisäksi Storyville Records on uudelleenjulkaissut myös useita vanhoja jazzlevytyksiä, joita on julkaistu aiemmin levy-yhtiöillä kuten Paramount Records, American Music Records ja Southland Records. Useita Storyville Recordsin levytyksiä levytettiin Japanissa.
Stefan Lazarević

| Stefan Lazarević |
| --- | --- |
 Stefan Lazarević Manasijan luostarin freskossa
Serbian despootti
 1402 - 1427  
Edeltäjä:  Lazar Hrebeljanović
Seuraaja:  Đurađ Branković
Henkilötiedot
Syntynyt: 1377 
Tiedot
 Nimikirjoitus
Stefan Lazarević (serb. Стефан Лазаревић), myös nimellä Stevan Pitkä (Стеван Високи; n. 1374 - 19. heinäkuuta 1427) oli Serbian despotaatin ensimmäinen hallitsija 1402-1427. Stefan Lazarević oli prinssi Lazar Hrebeljanovićin (кнез Лазар Хребељановић) poika. Vuonna 1389 noin 15 vuoden iässä hänet kruunattiin prinssiksi ja hänestä tuli despootti 1402. Aikanaan häntä pidettiin yhtenä parhaimmista ritareista ja sotilasjohtajista sekä kirjoittamiensa kirjojen ja tekstien ansiosta häntä pidetään yhtenä parhaista Serbian keskiajan kirjailijoista.
Elämäkerta

Hänen isänsä kuoltua Kosovon taistelukentillä 1389 Stefan sai johdettavakseen Moravian Serbian, jota hän hallitsi äitinsä Milica Hrebeljanovićin (Милица Хребељановић) kanssa kunnes saavutettuaan täysi-ikäisyyden hänestä tuli täysivaltainen hallitsija 1393. Hänen hallintonsa ja kirjalliset teoksensa yhdistetään joskus varhaiseen renessanssiin Serbiassa. Hän toi valtakuntaansa ritariturnajaiset, ajan nykyaikaiset sotataktiikat ja tuliaseet.
Osmanien valtakunnan vasallina Lazarević oli Serbian joukkojen komentaja Rovinen taistelussa 1395, Nikopoliksessa 1396 ja Ankarassa 1402. Ankaran taistelun jälkeen Lazarević sai despootin arvon Bysantilta. Vuosiksi 1403-1404 hänestä tuli vasalli Unkarin kuningaskunnan Sigismundille ja peri Mačvan, Belgradin, Golubacin ja muita alueita, kuten Srebrenican 1411. Hovinsa Lazarević perusti Belgradiin.
Ankaran taistelussa osmanisulttaani Bayezit I jäi Timur Lenkin vangiksi, jonka seurauksena sulttaanin pojat rupesivat käymään keskenään perimyssotaa. Lazarević osallistui Kosmidionin taisteluun 1410 Mehmed I:ä tukeneen veljen Musa Çelebin puolella. Hän joutui käymään sisällissodan myös omaa veljeään Vuk Lazarevićia vastaan. Taistelut Serbiassa lakkasivat 1412 kun Stefan sopi veljenpoikansa Đurađ Brankovićin kanssa. Balša III:n kuoltua hän peri tältä montenegrolaisen Zetan ruhtinaskunnan, kuten myös sodan Venetsiaa vastaan.
Sisäpolitiikassa hän kukisti Serbian ylimystön vastarinnan ja käytti rauhanajat vakiinnuttaen poliittisia oloja sekä kehittääkseen maata taloudellisesti, kulttuurillisesti ja sotilaallisesti. 29. tammikuuta 1412 hän julkaisi kaivoslain, jossa oli erillinen luku tuon ajan suurimman Balkanin alueen kaivoksen Novo Brdon johtamisesta. Hänen kuolinaikanaan Serbia oli yksi suurimmista hopean tuottajista Euroopassa. Arkkitehtuurin alalla hän tuki Moravan koulun kehittämistä.
Perintö

Stefan kuoli äkillisesti 1427. Koska hänellä ei ollut lapsia, valta siirtyi Đurađ Brankovićille, jonka hän oli julistanut perijäkseen Srebrnican kokouksessa edellisvuonna.
Stefan oli suuri taiteiden ja kulttuurin tukija, ja hän tarjosi suojan ja tukea sekä Serbian että naapurimaiden oppineille, kuten Konstantin Kostenetsilaiselle ja Grigori Tsamblakille. Konstantinin avulla hän perusti Resavan koulun, jossa tehtiin kopioita kirjallisista teoksista.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
↑  National Library of Israel Names and Subjects Authority File . Tieto on haettu Wikidatasta.
Käännös suomeksi
Suvorovin ritarikunta

Ritarikunnan tähti neuvostoajoilta
Suvorovin ritarikunta (ven. орден Суворова, orden Suvorova) on venäläinen ritarikunta. Se perustettiin jo Neuvostoliiton aikoina 29. heinäkuuta 1942 korkeimman neuvoston presidiumin päätöksellä. Ritarikuta on nimetty venäläisen generalissimuksen Aleksandr Suvorovin mukaan. Sitä myönnettiin kolmessa luokassa Neuvostoliiton maavoimissa palvelleille upseereille erinomaisesta johtamisesta.
Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen ritarikunta otettiin osaksi Venäjän palkitsemisjärjestelmää. Vuonna 2010 ritarikuntaa uudistettiin, ja nykyään siinä on vain yksi luokka:
ritarikunnan nauha
Steve Ludzik

Stephen ”Steve” Paul Ludzik (s. 3. huhtikuuta 1961 Etobicoke, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Hän pelasi hyökkääjänä 424 NHL:n runkosarjaottelua pääasiassa Chicago Blackhawksissa vuosina 1981–1990 ja teki niissä yhteensä 46 maalia ja 93 syöttöpistettä. Ludzik työskenteli NHL-joukkue Tampa Bay Lightningin päävalmentajana 2000-luvun taitteessa. Lisäksi hän on toiminut kommentaattorina televisiossa ja kirjoittanut kirjan Been There, Done That.
Ennen NHL-uraansa Ludzik oli erittäin tehokas juniorikiekkoilija. NHL:n varaustilaisuudessa 1980 hänet varattiin koko tilaisuuden 28. pelaajana. Kaudella 1980–1981 Ludzik teki Ontario Hockey Leaguen Niagara Falls Flyers -joukkueessa yhteensä 142 tehopistettä 58 ottelussa. Pisteet koostuivat 50 maalista ja 92 syötöstä. Vuonna 2009 Flyersin kannattajat valitsivat hänet yhdessä Derek Sandersonin kanssa kaikkien aikojen Flyers-pelaajaksi. Tehokkaasta junioriurasta huolimatta Ludzik pantiin NHL:ssä taklaavaan rooliin. Kaudesta 1981–1982 hän vietti valtaosan AHL-joukkue New Brunswick Hawksissa, joka voitti tuolla kaudella Calder Cupin.
Vuonna 2012 Ludzik kertoi julkisuudessa sairastavansa Parkinsonin tautia, jonka syynä hän pitää jääkiekkouralla jatkuvasti saamiaan päähän kohdistuneita iskuja. Julkisuuteen tulon taustalla oli se, että taudista aiheutuneiden käden vapinan ja ajoittaisten puhevaikeuksien takia liikkeelle oli lähtenyt perättömiä huhupuheita, joiden mukaan Ludzikin ongelmat johtuivat alkoholismista.
Ludzik on naimisissa Mary Annin kanssa, ja heillä on kaksi poikaa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Steve Ludzik The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Steve Ludzik Eurohockey.com. (englanniksi)
Suomen elämäkerrasto

| Suomen elämäkerrasto |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ilmari Heikinheimo
Kieli:  suomi
Genre:  henkilöhistoria
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1955
Sivumäärä:  855
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen elämäkerrasto on vuosien 1927 ja 1934 välisenä aikana julkaistun viisiosaisen Kansallisen elämäkerraston lyhennetty ja uudistettu laitos, joka ilmestyi WSOY:n kustantamana vuonna 1955. Molempien seuraaja taas on  vuosina 2003–2007 julkaistu Suomen kansallisbiografia. Kansalliseen elämäkerrastoon otettiin muutamia elämäkertoja jo 1879–1883 ilmestyneestä Biografisesta Nimikirjasta, jotka kuitenkin tarkistettiin ennen uutta julkaisemista.
Toimittaminen

Suomen elämäkerraston toimittaja ja kirjoittaja on Ilmari Heikinheimo. Vaikka Heikinheimo laati teoksen yksin, hän mainitsee esipuheessa saaneensa paljon apua useilta henkilöiltä: professori Eino Jutikkala, filosofian lisensiaatti Antero Manninen, professori A. R. Cederberg, kanslianeuvos Osmo Durchman, dosentti Vilho Niitemaa sekä rovasti Urho Paljakka.
Sisältö

Teoksessa on 856 sivua, 1 686 kuvaa ja 16 monivärikuvaliitettä. Kirja laadittiin hakuteokseksi eli sen elämäkerrat ovat edeltäjäänsä verrattuna suppeita. Pääosa noin 2 500 elämäkerrasta on silti peräisin Kansallisesta elämäkerrastosta, mutta lyhennettynä, ja kolmannes perusteellisemmin tai jopa kokonaan uudistettuna. Teoksessa on myös 560 uutta elämäkertaa. Julkaisuvaiheessa eläneiden henkilöiden elämäkertoja on kuitenkin mukana vain hieman toistasataa, vaikka niitä arkistoitiin teoksen kirjoitusaikana lähes viisisataa. Edeltäjään verrattuna huomattava ero teoksessa on, että se on kokonaan yhden henkilön kirjoittama. Muitakin eroja, joskin vähäisempiä, teosten välillä on.
Kansallisessa elämäkerrastossa kaikkien ennen vuotta 1809 syntyneiden henkilöiden nimet kirjoitettiin suomalaisessa asussa, mutta Suomen elämäkerrastossa tästä periaatteesta luovuttiin. Vain keskiaikaiset, 1500-luvun ja hallitsijanimet on kirjoitettu suomalaisittain ja muut 1600-luvulta lähtien varsinaisessa kirjoitusasussaan. Tosin 1700-luvulle saakka etunimissä on käytetty K-kirjainta C-kirjaimen asemesta, esimerkiksi Karl eikä Carl. Toinen poikkeus ovat tietyt henkilöt, jotka ovat tulleet tunnetuksi suomenkielisillä nimillä, kuten Kustaa Mauri Armfelt. Tällöin varsinainen nimi on kuitenkin esitetty suluissa, esimerkiksi (Gustaf Mauritz). Maisterin- ja tohtorin arvojen saantivuosia ei ole teoksessa mainittu eikä esimerkiksi arvonimeä rovasti lainkaan. Kirjallisuusviitteet on tiivistetty henkilöittäin teoksen nimeen ja julkaisuvuoteen.
Teoksen ensimmäisen elämäkerran henkilö on Aadolf Fredrik, Ruotsin ja Suomen kuningas 1700-luvulta, ja viimeisen Pehr Östring, Närpiössä vuonna 1819 syntynyt maatalous- ja valtiopäivämies.
Stratford High Streetin asema

Stratford High Streetin asema on Docklands Light Railwayn asema Newhamin alueella Lontoon itäosassa. Se sijaitsee 31. elokuuta 2011 avatun rataosan varrella. Nykyisen aseman kohdalla oli rautatieasema vuodesta 1847 vuoteen 1957. Tuo asema tunnettiin ensin nimellä Stratford Bridge ja myöhemmin nimellä Stratford Market. Vanha asemarakennus on säilytetty.
Asemalla pysähtyvät kaikki Stratford Internationalin ja Woolwich Arsenalin sekä  Stratford Internationalin ja Becktonin välillä liikennöivät junat.
Vanha Stratford Marketin asemarakennus
Asema rakenteilla kesällä 2009
Näkymä laiturialueelta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stratford High Streetin asema Wikimedia Commonsissa
Suomen professorit 1640–2007

| Suomen professorit 1640–2007 Finlands professorer 1640–2007 |
| --- | --- |

Kirjailija:  Leena Ellonen (toim.)
Kansitaiteilija:  Markus Itkonen
Kieli:  suomi, ruotsi, englanti
Genre:  henkilömatrikkeli
Kustantaja:  Professoriliitto
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu liitteenä CD-ROM
Sivumäärä:  928
ISBN:  978-952-99281-1-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen professorit 1640–2007 (ruots. Finlands professorer 1640–2007) on Professoriliiton vuonna 2008 julkaisema, Leena Ellosen toimittama henkilömatrikkeli, joka esittelee kattavasti suomalaisten yliopistojen ja tutkimuslaitosten professorit vuodesta 1640 vuoden 2007 alkupuolelle saakka. Matrikkeliin on koottu yhteensä 5 934 Suomessa toimivan tai toimineen professorin tiedot. Heistä 5 510 on Suomen itsenäisyyden aikana (1918–2007) toimineita professoreja.
Painetun teoksen lopussa on CD-ROM-levy, jossa on sähköinen professorihakemisto ja koko painettu teos PDF-julkaisuna. Teoksen johdannon mukaan professorimatrikkelista on julkaistu liiton suljetuilla jäsensivuilla myös verkkoversio, jota pidetään ajan tasalla.
Teos pohjautuu Professoriliiton vuonna 2000 julkaisemaan ensimmäiseen, Veli-Matti Aution toimittamaan professorimatrikkeliin Suomen professorit. Tuo teos sisälsi keskeiset tiedot Suomen kaikista eli noin 4 500 professorista alkaen vuodesta 1640. Yksityiskohtaiset tiedot ilmoitettiin noin 2 500 professorista.
Aiheesta muualla

Professorit vuodesta 1640 yksissä kansissa. Acatiimi 2/2008.
Stella Stevens

Stella Stevens ja Hugh O'Brian
Stella Stevens (alun perin Estelle Caro Eggleston, 1. lokakuuta 1938 Yazoo City, Mississippi – 17. helmikuuta 2023 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja valokuvamalli, joka näytteli lukuisissa Hollywood-elokuvissa ja televisiossa 1950-luvun lopusta lähtien. Hän toimi myös tuottajana ja ohjaajana.
Studiot

Stevens sai ensimmäisen sopimuksensa 20th Century Foxilta mutta siirtyi pian Paramount Picturesille (1959–1963). Vuosina 1964–1968 hän oli kiinnitettynä Columbia Pictures -studiolle. Hänet palkittiin vuoden uuden tulokkaan Golden Globe -palkinnolla yhdessä Tuesday Weldin, Angie Dickinsonin ja Janet Munron kanssa ensimmäisestä elokuvaroolistaan Frank Tashlinin musikaalissa Say One For Me (1959).
Elokuvat

1960-luku oli Stevensin uran huippukautta. Hän näytteli Elvis Presleyn parina elokuvassa Girls, Girls, Girls! (1962) ja Jerry Lewisin komediassa Tohtori Jerry ja Mr. Hyde (Nutty Professor, 1963). Dean Martin oli hänen aisaparinaan agenttielokuvassa The Silencers (1966), jossa näytteli myös Cyd Charisse. Stevens oli kuukauden playmate Playboyn tammikuun 1960 numerossa, ja hänestä tehtiin kuvareportaasi lehteen vielä 1965 ja 1968.
Televisio

1980-luvulla Stevens näytteli television saippuasarjoissa, kuten Santa Barbarassa, Seikkailujen saaressa, sarjassa Murhasta tuli totta ja Lemmenlaivassa.
Stevens tuotti ja ohjasi elokuvat The Ranch (1989) ja The American Heroine (1979).
Aiheesta muualla

Stella Stevensin virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Surviving the World

Surviving The World (STW) on verkkosarjakuva, joka on jo kolmen vuoden ajan julkaissut uuden stripin joka päivä. Sen luoja ja tekijä on tutkijatiedemies Dante J.T. Shepherd, jonka avustajana toimii hänen koiransa German Shepherd. German on nimestään huolimatta (englannin german shepherd dog tarkoittaa saksanpaimenkoiraa) rodultaan walkerinpesukarhukoira. Dante Shepherd aloitti STW:n ollessaan professori Fred Paulson Institutessa Pennsylvanian Wincheck Cityssä, mutta on jatkanut sen päivittämistä Marylandin osavaltiossa sijaitsevaan Sharpe Valleyhin siirtymisestä huolimatta.
STW lähestyy verkkosarjakuvaa omaleimaisesti käyttämällä piirrosten sijaan valokuvia liitutaulusta, jolle päivän luento on kirjoitettu ja jonka vierellä poseeraa useimmiten professori Dante itse. Tätä kommentoidaan myös sarjakuvassa itsessään. Sarjakuva toimii itsessään yliopistokurssikehystarinansa puitteissa sisältäen kotitehtäviä, lisämateriaalia ja "oppilaiden" kysymyksiä. Tällä hetkellä sarjakuvaa on ilmestynyt yli tuhat "oppituntia".
Shepherd pitää myös välillä LiveStream-istuntoja, joissa hän näyttää reaaliajassa, miten piirtää sarjakuvan liitutaululle talonsa kellarissa. Danten tiedetään yleisön pyynnöstä imitoineen velociraptoria näiden istuntojen aikana.
Arvostelut ja haastattelut

Fandomanian haastattelu englanniksi
The Frederick News-Post -lehden arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive) englanniksi
Comic Relatedin haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) englanniksi
Sotilaskoti

| Sotilaskoti |
| --- | --- |

Perustettu:  15. huhtikuuta 1918
Tyyppi:  Yhdistys
Päämaja:  Simonkatu 12 A 9, Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Toiminnanjohtaja:  Satu Mustalahti
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sotilaskoti (armeijaslangilla sotku tai sode) on varuskunta-alueella toimiva kahvila, jossa on myös kioskitoimintaa. Sotilaskotien asiakkaat ovat pääasiassa varusmiehet ja heidän läheisensä, kantahenkilöstöön kuuluvat upseerit, aliupseerit, sotilasammattihenkilöt, siviilit sekä kertausharjoituksiin osallistuvat reserviläiset.
Sotilaskotien toimintaa ylläpitää 4 800 vapaaehtoista ja 170 palkattua työntekijää. Kattojärjestö Sotilaskotiliiton alla toimii 36 paikallisyhdistystä.
Toiminta

Sotilaskoteja pyörittävät sotilaskotiyhdistykset suurimmaksi osaksi vapaaehtoisvoimin. Vapaaehtoisten "vihreiden sisarten" ansiosta sotilaskotien hinnat ovat edullisia. Sotilaskodit ovat kuuluisia munkeistaan ja muista leivonnaisista. Sotilaskodeissa on televisio, tietokoneita internetyhteyksineen ja kirjasto. Kodeissa ei ole ostopakkoa, vaan sen tarkoitus on tarjota varusmiehille kodinomainen ympäristö, missä viettää vapaa-aikaansa. Puolustusvoimat ja Rajavartiolaitos tukevat toimintaa tarjoamalla sotilaskotikiinteistöt yhdistyksen käyttöön perimättä tilavuokraa.
Sotaharjoituksissa ja maastoleireillä kiertävät sotilaskotiautot, joista myydään kahvia, makeisia ja leivonnaisia. Autot ovat usein mukana myös messuilla, joissa Puolustusvoimilla on osasto. Sotilaskotiyhdistykset pitävät myös leirisotilaskoteja isoilla harjoitusalueilla, kuten Pahkajärven, Pohjankankaan ja Rovajärven ampuma-alueilla.
Sotilaskotiyhdistykset ja niiden kattojärjestö Sotilaskotiliitto tukevat varusmiesten urheiluharrastuksia esimerkiksi lahjoittamalla liikuntavarusteita tai järjestämällä liikunnallisia tapahtumia.
Historia

Suomen ensimmäisen sotilaskodin avasi Helsingin NMKY 15. huhtikuuta 1918. Helsingin NMKY:n Sotilaskotityö päättyi vuonna 2004 Santahaminassa. Myös Pelastusarmeija kuuluu sotilaskotityön historiaan. Sen ensimmäinen sotilaskoti aloitti toimintansa vuonna 1919 Terijoen Rajavartiopataljoonassa Tyrisevällä. Sisällissodassa joukkojen mukana olleet naiset aloittivat sotilaskotityön myös syksyllä 1918.
Sotilaskotiliitto perustettiin 1921 (aluksi nimenä oli Suomen Sotilaskotiliitto) ja sen ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Katri Bergholm. Liiton nykyinen puheenjohtaja on Kirsi Patrikainen.
Aiheesta muualla

Sotilaskoti
Sotilaskodin auto puolustusvoimien lippujuhlapäivänä Tammisaaressa vuonna 2013.
Reserviupseerikoulun sotilaskoti Haminassa
Inkerinpesän sotilaskotisisaria jatkosodan aikana 30. kesäkuuta 1943.
Suomi–Ruotsi-maaottelu 1962

Vuoden 1962 Suomi–Ruotsi-maaottelu käytiin Helsingissä Helsingin Olympiastadionilla 2. ja 3. elokuuta.
Lisätietoa

lajeissa pisteet: 7, 5, 4, 3, 2, 1; viestissä pisteet 5, 2
yleisurheilumaaottelu televisioitiin, joten maksaneita katsojia stadionilla oli 1. päivänä 27 378 ja 2. päivänä 35 799
110 m:n aitajuoksussa Koivun voittoaika oli uusi Suomen ennätys
400 m:n aitajuoksussa Suomen Tuominen kaatoi viisi aitaa juoksun aikana
Suomen seiväshyppytrio edusti loppukesästä 1962 Euroopan yleisurheilumaiden seiväshypyn osalta ehdotonta huippua. Vuoden 1962 yleisurheilun Euroopan mestaruuskilpailuissa Belgradissa (12.–16.9.) seiväshypyssä Nikula voitti, Nyström oli 3. ja Ankio 4.
Tasavallan presidentin maljat annettiin Nevalalle ja Haglundille.
Suomi–Ruotsi-maaottelu 1958

Suomi–Ruotsi-maaottelu vuonna 1958 käytiin Helsingissä Helsingin Olympiastadionilla 6. ja 7. syyskuuta.
Lisätietoa

taulukon yksiköt: s (alle 800 m juoksut), min s (muut juoksut), cm (korkeus, seiväs, pituus), m (muut kenttälajit)
lajeissa pisteet: 7,5,4,3,2,1; viestissä pisteet 5,2
maksaneita katsojia oli 1. päivänä 45 681 ja 2. päivänä 45 732
Yleisurheilumaaottelua televisioitiin
800 metrin juoksussa tönimisen välttämiseksi kilpailijat lähetettiin matkaan omilta radoiltaan kaarretasoituksilla, joten kahden kaarteen ”sarkajuoksun” jälkeen sai juosta sisärataa
10 000 metrin juoksussa Ruotsin Lund keskeytti n. 6 000 metrin kohdalla
Normanin tulos kolmiloikassa oli uusi Ruotsin ennätys
Yleisurheilumaaottelun päättäjäiset pidettiin ravintola Adlonissa. Parhaiksi valitut Mildh ja Waern palkittiin tasavallan presidentin maljoilla. Siukola ja Asplund palkittiin yllättävimmistä suorituksista. Laine sai keihäänheiton erikoispalkinon.
amerikansuomalaiset lahjoittivat kultakellon kilpailutavoitteeksi sille suomalaiselle juoksijalle, joka saavuttaa 10 000 metrillä ajan 29 min 10,0 s.
Suomi–Ruotsi-maaottelu 1963

Vuoden 1963 Suomi–Ruotsi-maaottelu käytiin Tukholmassa Tukholman olympiastadionilla 31.8. ja 1.9.
Lisätietoa

lajeissa pisteet: 7,5,4,3,2,1; viestissä pisteet 5,2
maksaneita katsojia oli 1. päivänä 16927
Suomen pikaviestijoukkueen voittoaika oli uusi Pohjoismaiden ennätys
Suomalaisista lehtikuvaajista vain yksi kuudesta pääsi valokuvaamaan urheilutapahtumia kentälle. Vastaavasti tapahtui PM-kilpailuissa Göteborgissa, jossa toisaalta kaikki 16 ruotsalaista lehtikuvaajaa pääsivät vaivatta kentälle.
Suomi–Ruotsi-maaottelu 1959

Vuoden 1959 Suomi–Ruotsi-maaottelu käytiin Göteborgissa Nya Ullevin stadionilla 26. ja 27. elokuuta.