stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan demokraattinen tasavalta
Politiikka

Vuonna 1946 itäisessä Saksassa yhdistyivät Saksan kommunistinen puolue (KPD) ja Sosiaalidemokraattinen puolue (SPD), jotka muodostivat Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen (Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, SED). Puolue päätti 8. tammikuuta 1950 yhdessä muiden puolueiden kanssa muodostaa Demokraattisen Saksan kansanrintaman. Saksojen yhdistyttyä SED nimettiin uudelleen Demokraattisen sosialismin puolueeksi (Partei des demokratischen Sozialismus, PDS).
Muut puolueet, kuten kristillisdemokraattinen CDU, toimivat parlamentissa (Volkskammer) SED:n hallitseman kansanrintaman alla. Puolueiden lisäksi parlamentissa oli myös edustajia joukko-organisaatioista kuten Saksan vapaa nuoriso (Freie Deutsche Jugend), Vapaa Saksan ammattiyhdistysten liitto ja Saksan demokraattinen naisliitto.
Ei-parlamentaariset joukko-organisaatiot olivat keskeisessä asemassa DDR:n yhteiskunnassa. Näitä olivat esimerkiksi Urheilu- ja voimisteluliitto ja Kansan solidaarisuus (Volkssolidarität, vanhusten organisaatio). Yksi erittäin suosittu organisaatio oli Saksa–Neuvostoliitto-ystävyysseura.
Talous

DDR:n merkittävimpiä perustuotteita olivat vehnä, ruis, ohra, kaura, sokerijuurikas, peruna, ruskohiili, rauta, kupari, tina ja kaliumsuolat. Maan pääelinkeinoja ja merkittävimpiä vientituotteita olivat koneenrakennus, sähköteknisten ja optisten laitteiden valmistus sekä tekstiili-, kemian- ja paperiteollisuus. Maassa korostettiin joka käänteessä sen sosialistista luonnetta. Valtio ohjaili kaikkea tuotantoa ja kauppaa sekä omisti suurimman osan kaupunkiasunnoista.
Ennen vuotta 1945 Saksan itäinen alue oli ollut pääosin maatalousvaltaista, eikä siellä ligniittiä ja kaliumhydroksidiä lukuun ottamatta ollut liiemmin luonnonvaroja. Näin se ei erityisen hyvin sopinut Neuvostoliiton suunnitelmiin raskaan teollisuuden kehittämiseksi 1950- ja 1960-luvuilla. Oderille Eisenhüttenstadtiin ja länsiosaan Calbeen rakennettiin rauta- ja terästeollisuutta. Tavoitteena oli tehdä maasta omavarainen raudan ja teräksen suhteen, mutta raaka-aineita jouduttiin tuomaan mittavia määriä Puolasta ja Ukrainasta. 1960- ja 1970-luvuilla DDR tuli entistä riippuvaisemmaksi Neuvostoliitosta Volgan-Uralin öljyn ja kaasun tuonnin myötä. Uusien valtionrajojen myötä merkittävät satamat, Hampuri ja Stettin olivat jääneet Saksan liittotasavallalle ja Puolalle, minkä johdosta Rostockin ja Stralsundin satamia kehitettiin ja maantie- ja rautatieverkkoa parannettiin.
Josif Stalinin kuoltua ja Nikita Hruštšovin noustua valtaan 1959 Neuvostoliitossa päätettiin talouspolitiikasta, jonka mukaan itäblokin maiden tuli olla omavaraisia.selvennä DDR:ssä piti erikoistua tietylle teollisuudenalalle tuotantoon sosialistimaiden markkinoille. Ruskohiilen tuotanto kasvoi nopeasti ja sähköistäminen edistyi merkittävästi. Kemianteollisuus tuotti laajamittaisesti erilaisia tuotteita ja etenkin Stassfurtin lähistölle syntyi kaliumteollisuutta. Kaupunkeihin perustettiin suuria valtion omistamia kone-, työkalu-, optiikka-, laite-, sähkötarvike- ja elektroniikkateollisuuslaitoksia. Yhteinen kieli Saksan liittotasavallan kanssa helpotti tutkimus- ja kehitystoimintaa.
1980-luvun puolivälissä Itä-Saksassa oli yksityisautoja 41 prosentilla kotitalouksista eli yhtä paljon kuin Länsi-Saksassa 1960-luvun päättyessä. Televisioita ja pesukoneita molemmissa Saksoissa oli suunnilleen yhtä paljon. Pulaa oli sen sijaan astianpesukoneista, mikroaaltouuneista ja pyykinkuivauskoneista. Elintarvikkeiden monipuolisuudessa ja laadussa oli merkittäviä puutteita, samoin kuluttajahyödykkeiden tarjonnassa. Myöskään asunnot eivät olleet Länsi-Saksan tasolla, vaikka tilannetta oli parannettu. Osin yksityishenkilöiden käsityöläistoiminta sekä erilaiset diilerit nousivat kompensoimaan hyödykkeiden puutteita. Itä-Saksan elintaso oli huomattavasti korkeampi kuin muissa kommunistimaissa. Ihmiset olivat kuitenkin tyytymättömiä, koska he vertasivat elintasoaan Länsi-Saksaan. Tämä tyytymättömyys vahvisti hallinnon vastaisia mielialoja 1980-luvulla.
Talous > Valuutta

Saksan demokraattisen tasavallan rahayksikkö oli markka (Mark der Deutschen Demokratischen Republik), joka otettiin käyttöön Neuvostoliiton Saksan-miehitysvyöhykkeellä vuonna 1948. Vuoteen 1964 se tunnettiin nimellä Deutsche Mark, Saksan markka, vuoteen 1967 Mark der Deutschen Notenbank ja siitä eteenpäin Mark der DDR. Arkikielessä se tunnettiin vain markkana ja lännessä nimellä Ostmark (itämarkka). Markka jakaantui sataan penniin (Pfennig). Sen valuuttakoodi oli DDM.
1970-luvulla DDR ja Saksan liittotasavallan suhteet paranivat ja liittotasavalta ja Euroopan yhteisö avautuivat DDR:n viennille. 1980-luvulle tultaessa DDR oli SEV:n johtava maa teknologian osalta.
Saksan demokraattisen tasavallan markka oli ei-vaihdettava valuutta: sen vieminen ulos maasta oli kiellettyä, eikä sillä sen takia ollut olemassa virallista vaihtokurssia. 1. heinäkuuta 1990, noin kolme kuukautta ennen Saksojen yhdistymistä, perustettiin valuuttaliitto Saksan liittotasavallan kanssa, ja Saksan markasta tuli DDR:n rahayksikkö sen loppukuukausien ajaksi. Rahat vaihdettiin niin, että yksi DDR:n markka vastasi yhtä Saksan markkaa (velat, vuokrat, palkat ynnä muut). DDR-kansalaisten säästötilit vaihdettiin 1:1 lapsille (0–14-vuotiaille) 2 000 markkaan saakka, aikuisille (15–59-vuotiaille): 4 000 markkaan saakka ja vanhuksille (yli 60-vuotiaille) 6 000 markkaan saakka. Ylimenevät DDR-markat vaihdettiin 2:1. Käteisvaihtoa ei ollut.
Maantiede

Saksan demokraattiseen tasavaltaan kuulunut alue on suurelta osin tasaisella maaperällä. Pohjoisen viljavat alangot vaihtuvat alueen länsiosassa metsien ja peltojen täplittämäksi kumpuilevaksi ylängöksi. Etelässä on vuoristoa.
Ilmasto entisen DDR:n alueella on leuto ja merellinen. Talvet ovat lyhyitä ja leutoja, kesät lämpimiä ja kosteita. Koko maan vuotuinen keskilämpötila on noin 9 °C (Suomessa noin 2 °C). Kylmän kauden lämpötiloille on tyypillistä voimakas vaihtelu; Föhn-tuulet.
Saksan demokraattisen tasavallan merkittävimmät luonnonvarat olivat kivihiili, kupari, ligniitti, maakaasu, nikkeli, potaska, puu, rautamalmi, suola ja uraani.
Maantiede > Hallinnollinen jako

Saksan demokraattinen tasavalta käsitti Saksan nykyisten Brandenburgin, Mecklenburg-Etu-Pommerin, Saksin, Saksi-Anhaltin ja Thüringenin osavaltioiden alueet sekä Itä-Berliinin. Vastaavat osavaltiot olivat olemassa myös Saksan demokraattisen tasavallan alkuvuosina, mutta vuonna 1952 ne lakkautettiin ja maa jaettiin viiteentoista hallinnolliseen piirikuntaan. Ne saivat nimensä pääkaupunkiensa mukaan. Uudelleen Saksan itäiset osavaltiot perustettiin vasta Saksan yhdistymisen yhteydessä vuonna 1990.
Vuosina 1952–1990 Saksan nykyisten osavaltioiden alueella olivat seuraavat piirikunnat:
Brandenburg:
Cottbus
Potsdam
Frankfurt an der Oder
Mecklenburg-Etu-Pommeri:
Neubrandenburg (entisen alueen eteläisin osa kuuluu nykyisin Brandenburgiin)
Rostock
Schwerin (entisen alueen eteläisin osa kuuluu nykyisin Brandenburgiin)
Saksi:
Dresden
Karl-Marx-Stadt
Leipzig
Saksi-Anhalt:
Magdeburg
Halle
Thüringen:
Erfurt
Gera
Suhl
Berliini:
Berlin, Hauptstadt der DDR (Itä-Berliini)
Väestö

Suurin osa Saksan demokraattisen tasavallan väestöstä oli saksalaisia. Maan tärkein kansallinen vähemmistö oli slaavilaiset sorbit eli vendit Puolan rajan läheisyydessä.
DDR:n kansalaisten lisäksi maassa asui venäläisiä ja muita Neuvostoliiton väestöryhmiä.
Kansallinen turvallisuus > Volkspolizei

DDR:n poliisi oli Volkspolizei. Neuvostoliiton sotilashallinto perusti omalla miehitysalueellaan poliisivoimat jo 1945 entisistä Wehrmachtin upseereista, jotka olivat kääntyneet tukemaan kommunismia. Keväällä 1949 poliisista puhdistettiin kaikki epätoivottu henkilöstö, entiset sotilaat, sotavangit ja lännestä tulleet. 1950-luvulle mennessä DDR:ssä oli jo tehokkaat turvajoukot, vaikkei Saksoilla ollutkaan armeijoita.
Poliisilla oli sotilaskoulutus ja sotilasarvot ja he toimivat lisäksi rajavartijoina Saksojen välisellä rajalla. Poliisi oli suoraan sisäministeriön alainen ja toimi yhteistyössä tiedustelupalvelu Stasin kanssa. Poliisilla oli omat ilmiantajansa, joiden tietoja tarkistettiin Stasin kanssa. Poliisin jäsenet pääsivät erikoiskauppoihin, jotka olivat tavalliselta kansalta suljetut ja saivat useimpia muita kansalaisia paremman asunnon.
Ensimmäinen Volkspolizein voimannäyte oli kesäkuun 1953 mellakoiden kukistaminen Itä-Berliinissä. Neuvostoarmeijan panssareiden tukemana 50 ihmistä surmattiin työläisten mielenosoitusta tukahdutettaessa. Berliinin muurin rakentamisen jälkeen poliisi valvoi rajaa Berliinissä ja pyrki estämään loikkaukset länteen. Ensimmäinen loikkausta yrittänyt ammuttiin Berliinin muurille 24. elokuuta 1961. Poliisin valtuuksia laajennettiin 1968, jolloin poliisin tehtäväksi annettiin myös ”sosialististen saavutusten, vapaan elämän ja luovan työn suojelu”. Tämän jälkeen poliisi saattoi perustella kaikkia tekemisiään lain avulla.
On arvioitu, että vuosien 1949 ja 1989 välillä vangittiin 200 000 – 250 000 ihmistä poliittisista syistä. Kuolemantuomioita julistettiin yhteensä 372, joista osa laitettiin täytäntöön. Henkensä menettäneistä kuolemaantuomituista 88:a syytettiin natsien ajan rikoksista ja 52:a muista poliittisista syistä.
Stasin ja Volkspolizein pelon väistyessä 1989 ennen melkein rikoksettoman DDR:n rikollisuus kasvoi räjähdysmäisesti, eikä valmistautumaton Volkspolizei kyennyt vastaamaan. Leipzigissa vakavien rikosten määrä nousi 1989–1990 peräti 540 %.
Saksan yhdistymisen jälkeen suuri osa Volkspolizein jäsenistä koulutettiin uudelleen Saksan poliisivoimiin.
Kansallinen turvallisuus > Kansanarmeija

Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeija (Nationale Volksarmee, NVA) perustettiin 1. maaliskuuta 1956. Sen edeltäjä oli vuonna 1952 perustettu Kasernierte Volkspolizei (KVP).
NVA oli ammattilaisarmeija vuoteen 1962, jolloin asevelvollisuus otettiin jälleen käytäntöön. Asepalvelus kesti 18 kuukautta ja siihen olivat velvoitettuja 18–26-vuotiaat miehet. Aseettomaan palvelukseen luotiin 1964 mahdollisuus rakennussotilaana (Bausoldat). Nämä joukot erotettiin normaaleista yksiköistä, jotta aseistakieltäytymisen ihanne ei leviäisi. Aseistakieltäytyjiä vainottiin ja heiltä evättiin usein opiskelupaikka palveluksen jälkeen. Totaalikieltäytyjät olivat valtion vihollisia ja heidät tuomittiin vankeuteen, jonka jälkeen seurasi usein karkotus.
NVA oli Varsovan liiton toiseksi suurin armeija. Se oli aseistettu pääasiassa neuvostokalustolla ja muodosti Neuvostoliiton etulinjan joukkojen kanssa ensimmäisen aallon mahdollisessa hyökkäyksessä Natoa vastaan.
NVA liitettiin Bundeswehriin 1990. Suurin osa entisistä DDR:n upseereista vapautettiin kuitenkin palveluksesta ja muut alennettiin. Neuvostokalusto poistettiin pääosin käytöstä ja myytiin ulkomaille, esimerkiksi Suomeen.
Kansallinen turvallisuus > Stasi

Stasi, Ministerium für Staatssicherheit oli DDR:n turvallisuus- ja tiedusteluorganisaatio, ja sitä pidettiin yhtenä maailman tehokkaimmista tiedustelupalveluista. Stasi perustettiin 1950 ja se järjestettiin Neuvostoliiton KGB:n mukaan, historiallisen esikuvan ollessa Neuvostoliiton ensimmäinen salainen poliisi, vuonna 1917 perustettu Tšeka. Stasin tehtävänä DDR:n rajojen sisällä oli ulkomaalaisvalvonnan lisäksi erittäin laajalle ulottunut omien kansalaisten seuraaminen. Tällä pyrittiin ensisijaisesti kontrolloimaan kansalaisten epäsopivaa poliittista käyttäytymistä, mutta Stasin huomio kiinnittyi myös usein ihmisten arkipäiväiseen kanssakäymiseen.
Stasin vaikutus ulottui lähes jokaiseen DDR:n yhteiskunnan alueeseen. 1989 DDR:n romahtaessa sillä oli 91 000 kokopäiväistä työntekijää ja 300 000 ilmiantajaa. Tämä tarkoitti, että joka viideskymmenes itäsaksalainen oli tekemisissä Stasin kanssa. Vuoden 1989 vallankumouksen yhteydessä kansalaiset tunkeutuivat Stasin toimistoihin, mutta viranomaiset ehtivät tuhota suuria määriä arkistoista. Nykyisin arkistot on avattu ja valvotut ovat saaneet huomata ystäviensä, perheenjäsentensä ja kollegoidensa jättäneen säännöllisesti raportteja Stasille. Stasi tuki myös salaa lännessä toimivia terroristeja, kuten Punaista armeijakuntaa. Nämä terroristiryhmittymät eivät tosin olleet todellisuudessa mitään Stasin luomia kulisseja – pääasiassa ideologisen kuilun takia tuki ei ollut läheskään suoraa ja esimerkiksi Stasin Punaiselle Armeijakunnalle antama tuki ajoittuu lähinnä 1980-luvulle, jolloin varsinaiset opiskelijaradikalismille pohjanneet ensimmäisen sukupolven terroristit eivät olleet enää mukana kuvioissa.
Kulttuuri > Kulttuuripolitiikka

DDR:ssä kulttuuria ja koulutusta edistettiin ja säänneltiin voimakkaasti valtio-opin hengessä. Kun vuonna 1957 maassa oli 11 092 kirjastoa, 86 teatteria, 40 sinfoniaorkesteria, 284 museota, 803 kulttuuritaloa, 451 kerhotaloa, 6 päätoimista folkyhtyettä ja 3 078 elokuvateatteria, vuonna 1988 laskettiin olevan 18 505 kirjastoa, 213 teatteria, 88 orkesteria, 741 museota, 1 838 kulttuuri- ja kerhotaloa, 962 nuorisokerhoa, 111 musiikkikoulua, 808 elokuvateatteria, 10 kabareeta, ja 117 eläintarhaa.
Teatteri ja kabaree olivat erittäin tärkeitä ihmisille DDR:ssä, ja toiminta oli erittäin aktiivista varsinkin Berliinissä. Tunnettu, toisessa maailmansodassa tuhoutunut Dresdenin Semperoper avattiin uudelleen vuonna 1985. Friedrichstadt-Palast Berlin oli viimeinen suuri loistorakennus, joka rakennettiin DDR:ssä.
Kulttuuri > Musiikki

Populaarimusiikkia esittävien yhtyeiden oletettiin laulavan saksaksi. Sanoitukset tarkastettiin vahingollisen materiaalin varalta ja epäsuotavat sanoitukset saattoivat johtaa yhtyeen kieltämiseen. Vuonna 1980 ensimmäisenä merkittävänä läntisenä rockyhtyeenä Itä-Berliinissä soitti länsisaksalainen Tangerine Dream -yhtye, jonka instrumentaalimusiikkia ei pidetty vaarallisena. Länsivaikutteet olivat helposti tavoitettavissa, koska länsisaksalaisten radio- ja televisiolähetykset olivat kuultavissa itäisessä Saksassa. Tämä johti siihen, että underground-yhtyeet muistuttivat tyyliltään läntisiä yhtyeitä. DDR-kulttuurin erityispiirteenä pidetään saksankielisten rockyhtyeiden laajaa kirjoa. Skaala vaihteli ”valtion rokkareista”, kuten Puhdys, kriittisiin yhtyeisiin, kuten Silly ja Renft. Osa yhtyeistä, kuten Karat ja City, menestyi myös kansainvälisesti. Itä-Saksassa suosittuihin artisteihin ja yhtyeisiin kuuluivat Karatin ja Puhdysin lisäksi Stern-Combo Meißen sekä Veronika Fischer.lähde?
Kulttuuri > Nostalgia

Itäsaksalainen kulutuskulttuuri on yhdistyneessä Saksassa noussut tietynlaiseen kulttiasemaan. Nostalgia on saanut entiset itäsaksalaiset muistelemaan lapsuuttaan ja nuoruuttaan täysin erilaisessa valtiossa. Ostalgiaksi kutsuttu ilmiö saa ihmiset keräämään erilaisia DDR-muistoesineitä – ruokapaketeista Trabanteihin. Nämä esineet muistuttavat entisiä DDR:n kansalaisia ympäristöstä, jossa he varttuivat.
Osittain ilmiöön liittyviä tunteita voi havainnoida Wolfgang Beckerin vuonna 2003 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa Goodbye Lenin.
Urheilu

Urheilussa oli ideologisesti tärkeää osoittaa sosialistinen paremmuus kansainvälisessä kilpailutoiminnassa. DDR verraten pienenä maana menestyi hyvin olympia- ja maailmanmestaruustasolla erityisesti pyöräilyssä, painonnostossa, uinnissa, nyrkkeilyssä, luistelussa, yleisurheilussa ja useissa talviurheilulajeissa kuten taitoluistelussa muiden muassa Katarina Witt. Käsipallo oli suosituin palloilulaji ja sitä seurasi jalkapallo. Menestyneimpiä jalkapalloseuroja olivat Berliner FC Dynamo, Dynamo Dresden, 1. FC Magdeburg, FC Carl Zeiss Jena, FC Hansa Rostock ja 1. FC Lokomotive Leipzig. Tunnetuimpiin jalkapalloilijoihin kuuluivat muiden muassa Thomas Doll sekä myöhemmin yhdistyneen Saksan riveissä Euroopan mestaruuden voittanut Matthias Sammer. DDR ja Saksan liittotasavalta kohtasivat jalkapallokentillä vain kerran, vuoden 1974 jalkapallon MM-kisoissa. Vaikka liittotasavalta olikin kisojen isäntä – ja lopulta myös maailmanmestari – DDR voitti alkulohkossa lukemin 1–0 sijoittuen lopulta kuudenneksi.lähde?
DDR tuli tunnetuksi erilaisten doping-aineiden valtaisasta ja organisoidusta käytöstä urheilutulosten parantamiseksi. DDR:n valtio tuki urheilua ja doping-tutkimusta avokätisesti eräänlaisena propagandan keinona, siitä alkaen kun DDR hyväksyttiin myös Kansainvälisen olympiakomitean jäseneksi 1965 (jäsenyys päättyi 1990). DDR:n luhistumisen jälkeen entiset urheilijat ovat myös nostaneet oikeusjuttuja hormoneiden heille aiheuttamista ongelmista. Muiden muassa eräät itäsaksalaiset naiskuulantyöntäjät ovat tulleet tunnetuiksi mieheksi vaihtuneesta sukupuolestaan.
Kirjallisuutta

DDR esittäytyy.  Dresden:  Panorama DDR, 1986.
Hentilä, Seppo: DDR - Valtio ilman kansaa.  Helsinki:  VAPK-Kustannus, 1992.
Höhne, Günter: DDR-design. Itäsaksalaisen suunnittelun helmiä.  (Produktkult(ur). Das DDR-Designbuch, 2008.)  Suomentanut Anne Mäkelä. Helsinki:  Minerva, 2010.  ISBN 978-952-492-327-9
Nefjodov, V. V.: SED a kultura NDR. Historicka monografie. Hradec Kralove, 2009.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan demokraattinen tasavalta Wikimedia Commonsissa
| n k Saksan historia |
| --- | --- | --- |
|  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  |
|  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  |
Neuvostoliitossa julkaistiin 10-vuotisen DDR:n olemassaolon kunniaksi postimerkki vuonna 1959.
SED:n vaalimainos vuonna 1950.
DDR:n ja naapurivaltioiden pinnanmuodot.
Saksan demokraattisen tasavallan hallinnollinen jako.
Trabant 601 Kübelwagen, NVA:n sotilasversio.
Nuorisovihkimyksen suorittaneita nuoria.
Tasavallan palatsi, 1976.
Taitoluistelija Katarina Witt tunnettiin myös nimellä ”sosialismin kauneimmat kasvot”.
Leukerbad

| Leukerbad |
| --- | --- |

 vaakuna
 Leukerbad
 Koordinaatit: 46°23′N, 7°38′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Valais
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  67,2 km² km²
Väkiluku (2010):  1 622
 
 www.leukerbad.org 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Leukerbad  (ransk. Loèche-les-Bains, wallisinsaksaksi: Leiggerbad) on kunta Sveitsissä, Wallisin kantonin saksankielisessä osassa, Rhônen laakson pohjoispuolella, Dalajoen laaksossa, noin 1 400 metrin korkeudessa. Kunnan pinta-ala on 67,2 km² ja se kuuluu Leukin alueeseen. Vuoden 2010 lopussa kunnan väkiluku oli 1 622.
Leukerbad on merkittävä talvi- ja kesämatkailukeskus. Laskettelurinteiden, köysiratojen ja hiihtohissien lisäksi kaupungissa on kuumia lähteitä, joiden lämmintä vettä useat kylpylät käyttävät hyväkseen.
Ulkoilmakylpylä Leukerbadissa.
Leukerbadin kautta kulkee ikivanha Alppien ylittävä reitti, joka kulkee Gemmipassin (2 314 m) kautta pohjoiseen.
Leukerbadiin on linja-autoyhteys Leukista ja lähikylistä. Rautatieyhteys Leukista on lopetettu vuonna 1967.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leukerbad Wikimedia Commonsissa
Leukerbad Sveitsin historiallisessa tietosanakirjassa (saksaksi)
| n k Valais’n hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (ransk. District, saks. Bezirk) ja kunnat (126 kpl, 1.1.2017)
Brig: Brig-Glis • Eggerberg • Naters • Ried-Brig • Simplon • Termen • Zwischbergen
Conthey:  Ardon • Chamoson • Conthey • Nendaz • Vétroz
Entremont: Bagnes • Bourg-Saint-Pierre • Liddes • Orsières • Sembrancher • Vollèges
Goms: Bellwald • Binn • Ernen • Fiesch • Fieschertal • Goms • Lax • Obergoms
Hérens: Ayent • Evolène • Hérémence • Mont-Noble • Saint-Martin • Vex
 Leuk: Agarn • Albinen • Ergisch • Inden • Leuk • Leukerbad • Oberems • Salgesch • Turtmann-Unterems • Varen • Guttet-Feschel • Gampel-Bratsch
 Martigny: Bovernier • Charrat • Fully • Isérables • Leytron • Martigny • Martigny-Combe • Riddes • Saillon • Saxon • Trient
Monthey: Champéry • Collombey-Muraz • Monthey • Port-Valais • Saint-Gingolph • Troistorrents • Val-d'Illiez • Vionnaz • Vouvry
Raron/itäinen: Bettmeralp • Bister • Bitsch • Grengiols • Mörel-Filet • Riederalp
Raron/läntinen: Ausserberg • Blatten • Bürchen • Eischoll • Ferden • Kippel • Niedergesteln • Raron • Steg-Hohtenn • Unterbäch • Wiler (Lötschen)
Saint Maurice: Collonges • Dorénaz • Evionnaz • Finhaut • Massongex • Saint Maurice • Salvan • Vernayaz • Vérossaz
Sierre: Anniviers • Chalais • Chippis • Crans-Montana • Grône • Icogne • Lens • Miège • Saint-Léonard • Sierre • Venthône • Veyras
Sion: Arbaz • Grimisuat • Savièse • Sion • Veysonnaz
Visp: Baltschieder • Eisten • Embd • Grächen • Lalden • Randa • Saas-Almagell • Saas-Balen • Saas-Fee • Saas-Grund • Sankt Niklaus • Stalden • Staldenried • Täsch • Törbel • Visp • Visperterminen • Zeneggen • Zermatt
Letku ja Liiteri

Letku ja Liiteri on eteläpohjalainen huumoriryhmä, joka teki kurikkalaiselle Radio Paitapiiskalle vuosina 1992–2006 ohjelmasarjaa nimeltä Pohjanmaa vuonna nolla. Ohjelman sketseistä ja musiikkinumeroista on vuonna 2000 koottu samanniminen kaksois-CD-albumi ja vuonna 2003 kaksoisalbumi Ratkaisevat iskut.
Ryhmän pääesiintyjät käyttävät taiteilijanimiä Tenho Liiteri ja Olavi Letku; oikeilta nimiltään he ovat Perttu Hemminki ja Vesa Latomäki. Puheroolien lisäksi vuoden 2000 albumilla Liiteri laulaa sekä soittaa urkuja, syntetisaattoria, bassoa ja kitaraa. Olavi Letku laulaa ja soittaa tuomarinpilliä. Albumin muut esiintyjät ovat Esa Kivimäki (lyömäsoittimet), Jukka Lehtinen (kitara), Olli Tuomola (basso) ja Kyllikki Rung (laulu). Vuoden 2003 albumilla kolmantena jäsenenä on rumpali Jouni Pusa.
Vuonna 2002 ryhmä julkaisi lähes 200-sivuisen kirjan Vellikello soi aina kahdesti, Etelä-Pohjanmaan vaiettu kansanhistoria (ISBN 952-99029-0-5). Vuosina 2006, 2007 ja 2011 Teatteri Lapua on esittänyt Perttu Hemmingin ja Vesa Latomäen kirjoittamat kesäteatterinäytelmät Pohjanmaa vuonna nolla I–III.
Hemminki ja Latomäki ovat lisäksi tehneet Ylen Radiomafialle radiohupailusarjat Konttori ja Niittosilppurilla Kongoon. Perttu Hemminki on toisena sanoittajana Aija Puurtisen ja Rytmiraide All Stars -yhtyeen vuonna 2015 julkaisemalla, amerikansiirtolaisuudesta kertovalla albumilla Brooklynin satu.
CD-julkaisuja

Väkevimmät iskut (2000)
Ratkaisevat iskut (2003)
Lihamiehet – Pohjanmaan käriste (2007)
Nauravat nakit – 15-vuotisjuhlakokoelma (2008?)
Parasta pöytähän - bästa på bordet (2022)
Aiheesta muualla

Facebookissa: https://www.facebook.com/groups/14267940121
Letkun ja Liiterin verkkosivusto Pohjanmaa vuonna nolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Ismo Leikola

| Ismo Leikola |
| --- | --- |
 Ismo Leikola Laugh Factory:n klubilla 2014
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1979 (ikä 46) Jyväskylä
Ammatti:  stand up -koomikko
Muut tiedot
Aktiivisena:  2003–
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ismo Mikael Leikola (s. 22. tammikuuta 1979 Jyväskylä) on suomalainen stand up -koomikko, muusikko, kirjailija, käsikirjoittaja ja tubettaja. Vuonna 2014 hänet valittiin Maailman hauskimmaksi ihmiseksi. ​Leikola on Suomen kansainvälisesti menestynein koomikko  . Hän esiintyy säännöllisesti Los Angelesin ammattikomediaklubeilla, kansainvälisillä komediafestareilla, on tehnyt viraalivideoita sekä keikkakiertueita muun muassa Yhdysvalloissa, Suomessa ja Uudessa-Seelannissa. Hän on esiintynyt lukuisissa televisio-ohjelmissa Suomessa ja Yhdysvalloissa, esimerkiksi Conan O'Brienin tv-showssa. Vuonna 2015 hänen elämästään tehtiin suomalainen komediasarja.
Leikolasta on tehty dokumenttielokuva ISMO – Maailman hauskin ulkopuolinen, joka saa ensi-iltansa Suomessa 1. marraskuuta 2024 ja seuraavana vuonna mahdollisesti muissakin maissa.