stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hella Wuolijoki
Poliittinen toiminta > Talvisodan rauhanneuvottelija

Talvisodan alussa, joulukuussa 1939, Wuolijoki lähetti ulkoministeri Väinö Tannerille kirjeen, jossa tarjoutui osallistumaan rauhanneuvotteluihin tuntemansa neuvostolähettiläs Aleksandra Kollontain kanssa Tukholmassa. Wuolijoen NKVD-kytköksistä tietämätön Tanner suostui epäröiden, ja lopulta rauhaan johtaneet neuvottelukosketukset maiden välillä alkoivat. Rauhan edistämisessä Wuolijoen panos oli ymmärrettävästi pieni. Jukka Seppisen mukaan Wuolijoelle ja Alexandra Kollontaille olisi sopinut Neuvostoliiton valtaama Suomi.
Wuolijoella oli runsaasti kytköksiä Neuvostoliiton poliittiseen johtoon. Hän kuului NKVD:n asiamieskortistoon peitenimellä ”Runoilija”. Wuolijoen lisäksi kortistoon kuuluivat tosin myös kokoomuslainen puolustusministeri Arvi Oksala ja valtiovarainministeri Mauno Pekkala.lähde?
Ennen jatkosotaa Wuolijoki järjesti kartanollaan salaisen neuvottelun Väinö Tannerin ja neuvostodiplomaatti Terentjevin kanssa. Neuvotteluja piti olla toinenkin, juuri ennen sodan puhkeamista, mutta ensimmäisessä tapaamisessa Wuolijoen mukaan ylimielisesti käyttäytynyt Tanner perui tulonsa. Terentjev nousi sodan aikana NKVD:n Skandinavian osaston päälliköksi. Jatkosodan syttymispäivänä Wuolijoki tapasi Tukholmassa Terentjevin ja toisen neuvostodiplomaatin, Jelisovin.
Poliittinen toiminta > Jatkosodan maanpetostuomio

Jatkosodan aikana Wuolijoki vangittiin hänen autettuaan neuvostoliittolaista desanttia Kerttu Nuortevaa. Wuolijoki oli yksi Nuortevan yhteyshenkilöistä Suomessa. Hän antoi Nuortevalle ruokatarvikkeita, majoitti tätä yhden yön ja tapasi kaksi kertaa Helsingissä. Wuolijoki oli toisaalta närkästynyt joutuessaan ottamaan vastaan desantin, sillä hän oli odottanut poliittisesti korkea-arvoisempaa rauhantunnustelijaa. Nuortevan Suomeen saapumisen syy oli kuitenkin puhtaasti sotilastiedusteluun liittyvä, minkä myös Wuolijoki tiesi. Wuolijoen tunteman ja avustaman NKVD:n tiedusteluverkoston avulla Neuvostoliitto sai tietoja Suomen sotilaallisista, yhteiskunnallisista ja taloudellisista oloista.
Wuolijoki ei pitänyt tekoaan rikoksena, vaan puolustautui kertomalla Nuortevan olleen mielestään rauhan asialla. Oikeudessa esitettiin poikkeuksellinen todistusaineisto: todistajanlausunnot antoivat muun muassa Bertolt Brecht ja kolme entistä Suomen ulkoministeriä. Viimeksi mainitut todistivat Wuolijoen toimineen talvisodan ajan neuvottelukontakteissa rauhanneuvottelijana, ei vakoilijana. Wuolijoki todettiin syylliseksi jatkettuun maanpetokseen. Valpo pyrki saamaan Wuolijoelle kuolemantuomion, mitä esimerkiksi EK:n entinen päällikkö Esko Riekki ei pitänyt viisaana. Kenttäoikeudessa Wuolijoki tuomittiin elinkaudeksi kuritushuoneeseen ja hän menetti pysyvästi kansalaisluottamuksensa. Sotaylioikeus päätyi tiukan äänestyksen jälkeen samaan ratkaisuun kuolemanrangaistuksen sijasta. Asiaan vaikutti oikeudenkäynnin saama julkisuus; tapaus herätti runsaasti kiinnostusta ulkomailla. Britannian BBC kertoi asiasta lähes päivittäin, ja Yhdysvaltain ulkoministeriö sai runsaasti pyyntöjä toimia Wuolijoen puolesta.
Suuri paino asiassa oli ministeri Väinö Tannerin ja hänen puolisonsa vaikutusvallalla; he asettuivat puolustamaan Wuolijokea ylemmissä oikeusasteissa. Wuolijoki vapautui, kun Moskovan välirauha oli solmittu vuonna 1944. Hän kirjoitti vankeusajastaan muistelmat Enkä ollut vanki (1944), joissa korosti, että kuulusteluissa uhka joutumisesta pelättyyn Hämeenlinnan naisvankilaan sai vangitut kertomaan kaiken, mitä tiesivät. Wuolijoki ei myöhemminkään kiittänyt Tannereita siitä, että nämä vastustuksellaan vaikuttivat hänen saamaansa lievempään rangaistukseen kuolemantuomion sijaan. Sen sijaan vuonna 1945, kun Väinö Tanner itse oli vangittuna, hän uhkaili rouva Linda Tanneria miehen teloituksella ja avioparin omaisuuden takavarikoinnilla.
Sotien jälkeinen aika > Kansanedustajaksi

Wuolijoki nousi varapaikalta SKDL:n kansanedustajaksi heinäkuussa 1946 K. H. Wiikin tilalle tämän kuoltua kesäkuussa 1946. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1946–1947. Naisten osallistuminen poliittisiin keskusteluihin yhdessä miesten kanssa tasavertaisina oli tuolloin uutta Suomessa.
Sotien jälkeinen aika > Yleisradion pääjohtajaksi

Yrjö Murron esityksestä Wuolijoki valittiin Yleisradion pääjohtajaksi vuosiksi 1945–1949 edellisen pääjohtajan J. V. Vakion jouduttua jättämään paikkansa. Valintaan vaikutti SKDL:n vuoden 1945 vaalivoitto. Toukokuussa 1945 esittelemässään ohjelmapoliittisessa linjauksessa Wuolijoki piti keskeisenä ohjelmiston uudistamista ajankohtaisia aiheita laajasti käsitteleväksi ja kansan eri kerroksia koskettavaksi, mihin liittyi myös kansainvälisten tuulien seuraaminen. Wuolijoen johtama Yleisradio tarjosikin aivan uudenlaisia ohjelmasisältöjä. Kohderyhmille suunnattiin omia erikoisohjelmia; esimerkiksi metsätyömiehille Metsäradio, teollisuustyöväestölle Työmiehen tunti ja tasapuolisuuden vuoksi maalaistyöväestölle Maamiehen tunti.
Merkittävä uusi avaus oli myös kesällä 1945 alkanut Radion keskustelukerho, joka sai myöhemmin nimen Pienoisparlamentti. Ohjelmassa parlamentaarisen voimasuhteiden mukaan valitut keskustelijat käsittelivät erilaisia teemoja. Tunnetuin Wuolijoen pääjohtajakauden ohjelmista oli kuitenkin Wuolijoen itse kirjoittama ja ohjaama kuunnelmasarja Työmiehen perhe, joka alkoi vuoden 1948 joulukuussa ja jatkui vuoden 1951 loppuun asti. Sarjan oli tarkoitus tarjota vaihtoehto Yleisradion toiselle hyvin suositulle perhesarjalle Suomisen perhe. Työmiehen perhe sekä esitteli työväenluokkaisen perheen elämää että toi esille työväen osuuden historiassa.Wuolijoki piti tärkeänä myös pesäeron tekemistä sodanaikaiseen radiotoimintaan, joka oli hänen mielestään saanut propagandan leiman.
Tultuaan Yleisradion pääjohtajaksi Wuolijoki kiinnitti radion palvelukseen joukon uutta henkilökuntaa, jonka katsottiin joko avoimesti tai peitetymmin edustavan hänen omaa poliittista suuntaustaan. Näitä olivat muun muassa teatteriosaston päällikkö Matti Kurjensaari ja häntä vuonna 1947 seurannut Olavi Paavolainen, esitelmä- ja selostusosaston päällikkö Erkki Vala, toimittaja Unto Miettinen ja avustaja Raoul Palmgren. Wuolijoen kauden alussa toteutettiin radiossa myös organisaatiouudistus, kun suomenkielisen ohjelmajaoston rinnalle tuli itsenäinen ruotsinkielinen ohjelmajaosto, joiden kummankin päälliköt olivat suoraan pääjohtajan alaisia. Wuolijoen pysyvin, nykypäiviin saakka kantanut aikaansaannos Yleisradiossa oli Radioteatterin perustaminen vuonna 1948
Toimittaja ja Yleisradion pääluottamusmies Unto Miettinen muisteli Ilta-Sanomien haastattelussa vuonna 1986 saaneensa pääjohtaja Wuolijoelta hätääntyneen puhelinsoiton vuonna 1947 tai 1948. Wuolijoki oli saanut postin mukana pöydälleen kenkälaatikon, jossa oli tiukaksi nipuksi sidottuja kuparilankoja, ja epäili lähetystä pommiksi. Miettisen mukaan kyseessä oli melko kömpelösti koottu räjähde, jonka hän epäili kuitenkin voineen räjähtäessään aiheuttaa palovammoja. Pommin lähettäjää ei saatu koskaan selville.
Sotien jälkeinen aika > Erottaminen Yleisradiosta

Vuoden 1948 vaaleissa SKDL kärsi tappion ja menetti 11 eduskuntapaikkaa. Pudonneiden joukossa oli myös Wuolijoki. Vaalien jälkeen eduskunta hyväksyi SDP:n kansanedustajan, Yleisradion sodanjälkeistä ohjelmapolitiikkaa näkyvästi vastustaneen Yrjö Kilpeläisen tarmokkaasti ajaman ja hänen sodanaikaisen kutsumanimensä mukaan nimetyn ”Lex Jahvetin”, jonka nojalla Yleisradion hallintoneuvoston jäsenten valinta siirtyi eduskunnalle. Kilpeläinen ja Wuolijoki tunsivat henkilökohtaistakin vastenmielisyyttä toisiaan kohtaan; Wuolijoen mielestä Kilpeläisessä henkilöityivät kaikki sodanaikaisen radiotoiminnan kielteiset puolet. Uuden hallintoneuvoston ensimmäisessä kokouksessa kesäkuussa 1949 Wuolijoki vapautettiin hallintoneuvoston maalaisliittolaisen jäsenen Atte Pakkasen ehdotuksesta ja SDP:n Väinö Hakkilan tukemana Yleisradion pääjohtajan tehtävästä äänin 13–3. Erottamisen perusteena oli yleinen tyytymättömyys Wuolijoen toimintaan pääjohtajana. Erottamista vastustivat hallintoneuvoston kolme kansandemokraattista jäsentä ja lisäksi kolme muuta jäsentä äänesti tyhjää. Uudeksi pääjohtajaksi valittiin Yleisradion talouspäällikkö, puolueisiin sitoutumaton Einar Sundström. Muutamat muutkin Yleisradion toimihenkilöt, näkyvimpänä esitelmä- ja selostusosaston päällikkö Erkki Vala, menettivät Wuolijoen irtisanomisen ja radion ”normalisoinnin” myötä työpaikkansa. Jäähyväispuheessaan radion kuuntelijoille muutamaa päivää myöhemmin Wuolijoki toivoi, ettei Yleisradio ”kokonaan politisoituisi” ja että sanomalehdistö antaisi hänen seuraajalleen ”sen työrauhan, jota minä en saanut”.
Vuoden 1949 jälkipuoliskolla Yleisradion ohjelmistosta karsittiin melko kovalla kädellä Wuolijoen kaudella aloitettuja ohjelmia, joita etenkin ohjelmajohtaja Jussi Koskiluoma piti kaavamaisina ja yksipuolisina. Niistä olivat vuodenvaihteessa 1949–1950 jäljellä enää Työmiehen tunti, Metsäradio ja Pienoisparlamentti sekä Työmiehen perhe.
Vuonna 1952 Wuolijoki palkittiin Pro Finlandia -mitalilla.
Hella Wuolijoki on Sakari Tuomiojan puolison Vappu Tuomiojan äiti ja Erkki Tuomiojan isoäiti. Hella Wuolijoen sisar Salme Murrik oli lyhyen aikaa naimisissa Eino Pekkalan kanssa ja muutti avioeron jälkeen Isoon-Britanniaan, jossa solmi uuden avioliiton.
Syntymämaahansa Viroon Wuolijoki ei enää sodan jälkeen päässyt. Neuvostosuhteistaan huolimatta hän ei saanut maahantulolupaa edes syyskuussa 1947 kuolleen Niina-sisarensa hautajaisiin.
Mediassa

Wuolijoen tyttärenpoika Erkki Tuomioja kertoo kirjassaan Häivähdys punaista (2006) vallankumouksellisesta Hella Wuolijoesta ja hänen sisarestaan Salme Pekkalasta. Kirja sai Tieto-Finlandia-palkinnon. Jaan Tõnissonin elämäkerrassa Jaan Tõnisson ja Viron itsenäisyys (2010) Tuomioja valottaa Wuolijoen ja Tõnissonin suhteita.
Wuolijoesta kertova elokuva Hella W sai ensi-iltansa 28.1.2011. Elokuvan alkuperäiskäsikirjoituksen on kirjoittanut dramaturgi Outi Nyytäjä ja käsikirjoituksen sovituksesta ja ohjauksesta vastaa Wuolijoen sukulainen Juha Wuolijoki. Nuori Hella Murrik esiintyy romaanihenkilönä Jaan Krossin romaanissa Professori Martensin lähtö.
Mediassa > Lännen lokari

Toimittaja Pekka Tiilikaisen juontamassa Metsäradiossa alkoi 1940-luvun lopulla soida tiuhaan amerikansuomalaisen Hiski Salomaan ralli ”Lännen lokari”, jonka Salomaa oli levyttänyt Yhdysvalloissa 1920- ja 1930-lukujen taitteessa. Wuolijoki inhosi laulua suunnattomasti ja yritti estää sen soittamisen rikkomalla levyn toimittajien nähden. Tiilikaisen kerrotaan esimiehensä kiusaksi saman tien kaivaneen esiin uuden levyn ja todenneen, että näitähän riittää.
Kun Wuolijoki sanoi haluavansa rikkoa ”Lännen lokarin” viimeisenkin kappaleen, sai viihteen monitoimimies, puolustusvoimista Yleisradioon vuonna 1950 siirtynyt Niilo Tarvajärvi idean. Hän kutsui Wuolijoen vieraaksi suosittuun Tervetuloa aamukahville -ohjelmaansa, joka lähetettiin Yleisradion 25-vuotisjuhlan merkeissä vuonna 1951 Helsingin Pikku-Messuhallista. Suorassa lähetyksessä Tarvajärvi ojensi Wuolijoelle levyn ja vasaran, ja Wuolijoki löi yleisön suosionosoitusten saattelemana levyn säpäleiksi voitonriemuinen ilme kasvoillaan. Wuolijoki lisäsi toivovansa, ettei ”Lännen lokaria” enää koskaan hankittaisi Yleisradioon. Tämän jälkeen Tarvajärvi sanoi Pekka Tiilikaisen pyytäneen ilmoittamaan, että Hellan rikkoma levy ei todellisuudessa ollutkaan ”Lännen lokari” vaan aivan muu levy.
Teokset

Enkä ollut vanki – tuokiokuvia vankilasta, Tammi 1944
Teokset > Näytelmät

Talulapsed (Talon lapset) (1912)
Koidula (1932)
Minister ja kommunist (1932)
Laki ja järjestys (1932)
Kulkurivalssi (kirjoitettu salanimellä Feliks Tuli)
Palava maa (1936)
Niskavuoren naiset (1936)
Juurakon Hulda (1937)
Justiina (1937)
Naiset ja naamarit (1937)
Vihreä kulta (1938)
Niskavuoren leipä (1939)
Vastamyrkky (1939)
Niskavuoren nuori emäntä (1940)
Koulutyttönä Tartossa, muistelmia (1945)
Yliopistovuodet Helsingissä, muistelmia (1945)
Kuningas hovinarrina (1945)
Tuntematon tuomari (1945)
Häjynpuoleisia pikkunäytelmiä (1945)
Kummituksia ja kajavia, muistelmia (1947)
Niskavuoren Heta (1950)
Entäs nyt, Niskavuori? (1953)
Minusta tuli liikenainen, muistelmia (1953)
Näytelmien lisäksi Wuolijoki kirjoitti kuunnelmia, romaaneja ja muistelmateoksia. Hänen teostensa pohjalta on tehty useita elokuvia, joista osaan hän teki käsikirjoituksen, ja esimerkiksi elokuvaan Eteenpäin – elämään myös synopsiksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hella Wuolijoki Wikimedia Commonsissa
Pirkko Koski: / Wuolijoki, Hella (1886–1954) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 13.6.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Hella Wuolijoki 375 humanistia -sivustolla 9.1.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta
Ylen pää- ja toimitusjohtajat
| --- | --- |
Pääjohtajat:: Hjalmar Woldemar Walldén (1944–1945) • Hella Wuolijoki (1945–1949) • Einar Sundström (1950–1964) • Eino S. Repo (1965–1969) • Erkki Raatikainen (1970–1979) • Sakari Kiuru (1980–1989) • Reino Paasilinna (1990–1994)
Toimitusjohtajat:: L. M. Viherjuuri (1926–1927) • Yrjö Koskelainen (1927) • Armas Deinert (1927) • Hjalmar Woldemar Walldén (1927–1944) • Arne Wessberg (1994–2005) • Mikael Jungner (2005–2010) • Lauri Kivinen (2010–2018) • Merja Ylä-Anttila (2018–)
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1945–1948 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (49):  Aaltonen  Helo (1945–1946)  Hietanen  Huhta  Hukari  M. Järvinen  T. Järvinen (1945–1947†)  Kauhanen  Karppinen (1945–1948)  Kilpi (1946–1948)  Kosonen (1948)  Kujala  Kujanpää  Kulmala  Kuusinen  Lehtonen  Leino  Leskinen  Lång  H. Manninen  Y. Manninen  Meriläinen  Metsäranta (1945–1947†)  Mustonen  Muuri  Myllymäki  Mäkelä  Nevalainen  Nurminen  E. Pekkala  M. Pekkala  Perkonoja (1947–1948)  Pessi  Prunnila  Puumalainen  Riihimäki  Riihinen  Rinne  Roine  Rosenberg (1945–1948)  Rydberg  Ryömä  Räisänen (1945–1948†)  Sormunen  Stenberg  Sundström (1945)  Svento (1945–1948)  Tainio  Talvio  Terho  Tillanen (1947–1948)  Tuominen  Turunen (1948)  Uusisalmi (1945†)  Uusitalo  Virtanen (1946–1948)  Wiik (1945–1946†)  Wuolijoki (1946–1948) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki 2  3  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Pienoisparlamentin ensimmäinen lähetys vuonna 1945. Vasemmalta ministeri Urho Kekkonen, professori Alvar Wilska, kansan­edustaja Sylvi-Kyllikki Kilpi, pääjohtaja Hella Wuolijoki, kansan­edustajat Hertta Kuusinen, Nils Meinander ja Lassi Hiekkala.
Pentti Rissanen

| Pentti Rissanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. toukokuuta 1943 (ikä 81) Joensuu
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  pankinjohtaja
Arvonimi: varatuomari
Puoliso:  Kirsti Rissanen
Lapset:  4
Pentti Juhani Rissanen (s. 23. toukokuuta 1943 Joensuu) on suomalainen asianajaja ja pankinjohtaja.
Koulutus ja työura

Rissanen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1965 ja sai varatuomarin arvon 1972. Hän työskenteli kolmekymmentä vuotta (1965–1995) Kansallis-Osake-Pankissa, muun muassa konsernin hallintojohtajana 1992–1995, sekä kuului pankin johtokuntaan 1988–1995. Vuosina 1997–2006 hänellä oli oma asianajotoimisto. Hän hoiti lukuisia luottamustehtäviä muun muassa Alli Paasikiven Säätiön taloudenhoitajana vuodesta 1984, HYY-yhtiöiden hallituksen jäsenenä 1985–1995, Suomen Lääketieteen Säätiön hallintoneuvostossa 1987–1995, Suomen pankkiyhdistyksen lakivaliokunnan jäsenenä 1989–1995, Keskuskauppakamarin lakivaliokunnassa 1989–1995 ja Liiketyönantajain Keskusliiton hallituksen jäsenenä 1992–1995.
Toiminta Kansallis-Osake-Pankissa

KOP:n johtokunnassa Rissanen piti pankin vuoden 1994 kansallisannin markkinointia lainvastaisena, kun annettiin ymmärtää suursijoittajien sitoutuneen merkitsemään osakkeita yli miljardilla markalla, vaikka niin ei ollut. Myöhemmin pankin johto, Rissanen mukaan lukien, joutui syytteeseen piensijoittajien harhauttamisesta. Helsingin käräjäoikeuden vuonna 1996 antaman tuomion mukaan osa markkinoinnista oli saattanut olla harhaanjohtavaa, mutta tahallisuudesta tai törkeästä huolimattomuudesta ei ollut näyttöä.
Rissanen oli joutunut annin järjestämistä koskevien huomautustensa sekä Kouri-kauppojen jälkiselvittelyissä antamisensa lausuntojen vuoksi pankin hallintoneuvoston epäsuosioon. Kun aiempi pääjohtaja Jaakko Lassila oli vuonna 1991 kiistänyt, että Pentti Kouri olisi toiminut KOP:n bulvaanina ja että voitonjaosta olisi ollut kiistaa. Rissanen oli kuitenkin myöntänyt Helsingin Sanomille, että KOP oli tehnyt pankin kannalta epäedullisia sopimuksia. Lisäksi Rissasen pelättiin vastustavan KOP:n tulossa olevaa fuusiota Suomen Yhdyspankin kanssa ja olevan vuotoriski. Tammikuussa 1995 Rissanen ensin vapautettiin pankin johtokunnan jäsenyydestä. Muutamaa päivää myöhemmin pääjohtaja Pertti Voutilainen vapautti hänet hallintojohtajan tehtävästä ja hänet siirrettiin erityistehtäviin. Viikko tämän jälkeen Rissanen irtisanottiin.
Maaliskuun 1995 yhtiökokouksessa Rissanen kuuluikin niihin, jotka vastustivat KOP:n ja SYP:n fuusiota, koska he pitivät sitä lainvastaisena.
Pitkällisen oikeusriidan päätteeksi Korkein oikeus päätti 1999, että johtokunnan jäsenet eivät ole työsuhteessa vaan heidät rinnastetaan toimitusjohtajiin eli he ovat osa toimielimiä, joilla ei ole työsuhdeturvaa. Haastehakemukseensa Rissanen oli aikanaan liittänyt myös pankin salaisia asiakirjoja.
Yksityiselämä

Pentti Rissasen puoliso on eläkkeellä oleva kansliapäällikkö, professori Kirsti Rissanen. Heillä on neljä yhteistä lasta, joista yksi on kuollut.
Aiheesta muualla

Korkeimman oikeuden ennakkoratkaisu KKO 1999:97 työsopimuslain soveltamisalasta. Finlex.
Rainer Maria Rilke

| Rainer Maria Rilke |
| --- | --- |
 Paula Modersohn-Becker: Rainer Maria Rilken muotokuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. joulukuuta 1875 Praha, Itävalta-Unkari
Kuollut: 29. joulukuuta 1926 (51 vuotta) Montreux, Sveitsi
Kansalaisuus:  Itävalta
Ammatti:  runoilija, kirjailija
Kirjailija
Aikakausi:  1894–1925
Esikoisteos:  Leben und Lieder
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
rilke.de
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Rainer (alun perin René) Karl Wilhelm Johann Josef Maria Rilke (4. joulukuuta 1875 Praha, Itävalta-Unkari – 29. joulukuuta 1926 Montreux, Sveitsi) oli itävaltalainen runoilija.
Elämä

Rainer Maria Rilke syntyi Prahassa, joka siihen aikaan kuului Itävalta-Unkariin. Hänen isänsä oli Josef Rilke (1838–1906), josta tuli epäonnistuneen sotilasuransa jälkeen rautatietyöläinen. Hänen äitinsä oli Sophie ("Phia") Entz (1851–1931). Rilken vanhemmat erosivat 1884. Rilken vanhempi sisko kuoli ennen hänen syntymäänsä, minkä vuoksi äiti pakotti pitkään poikansa pukeutumaan tytön vaatteisiin. Hänen äitisuhteensa muodostui onnettomaksi.
Rilke oli isänsä tahdosta vuosina 1886–1891 sotilasakatemiassa. Vuosina 1895–1896 hän opiskeli kirjallisuutta, taidetta, historiaa ja filosofiaa Prahassa ja Münchenissä. Rilke tutustui vuonna 1897 Lou Andreas-Saloméhen, jonka kanssa hänelle muodostui läheinen suhde. Keväällä 1901 Rilke avioitui kuvanveistäjä Clara Westhoffin kanssa, jonka hän oli tavannut edellisenä syksyn Worpswedessä. Parille syntyi joulukuussa 1901 tytär Ruth. Kesällä 1902 Rilke lähti Pariisiin. Siellä julkaistiin vuonna 1910 hänen ainoa romaaninsa Malte Laurids Briggen muistiinpanot. Pariisin-vuosinaan hän julkaisi myös useita runoja.
Lokakuusta 1911 toukokuuhun 1912 Rilke asui Duinon linnassa lähellä Triesteä. Hän aloitti siellä runokokoelmansa Duinon elegiat kirjoittamisen. Teos valmistui vasta helmikuussa 1922. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa runoilija oli Saksassa. Hänen ei ollut mahdollista palata Pariisiin, ja suurimman osan sota-ajasta hän viettikin Münchenissä. Sodan jälkeen 11. kesäkuuta 1919 hän siirtyi Sveitsiin.
Rilke kuoli leukemiaan Sveitsissä 29. joulukuuta 1926. Hänet on haudattu Raroniin.
Rilken runous

Rilken vaikutus 1900-luvun saksankieliseen kirjallisuuteen on suuri. Hän sai aluksi runotuotantoonsa vaikutteita vuonna 1899–1900 tapaamiltaan kulttuurihenkilöiltä, kuten kirjailija Leo Tolstoilta ja ruhtinatar Marie von Thurn und Taxikselta, jonka linnassa Rilke sittemmin vuonna 1912 kirjoitti ensimmäiset elegiansa. Rilke sisäisti voimakkaasti runoilijan kutsumuksen, joka oli hänelle uskonnon luonteinen. Tämän takia hän oli luomistyössä hyvin ankara itselleen ja piti kiinni omaksumastaan tyylistä.
Rilken varhaistuotanto on uskonnollis-panteistista lyriikkaa, jossa kuvataan esineiden synnyttämää mielenliikutusta. Vuosisadan vaiheessa hän alkoi kirjoittaa havainnollisemmin ja tarkemmin, jolloin hän hylkäsi keskeneräisen teoksensa Stundenbuch. Muutoksen katsotaan syntyneen kuvanveistäjä Auguste Rodinin ja filosofi Søren Kierkekaardin teosten vaikutuksesta. Seuraava kokoelma Neue Gedichte kuvaa muutosta, jossa runoilija etsii esineistä niiden olennaista sisältöä. Rilke alkoi kirjoittaa elegioita vuonna 1912, mutta suurin osa niistä tuli valmiiksi vasta vuonna 1922 ja julkaistiin nimellä Duineser Elegien. Sitä pidetään Rilken pääteoksena. Siinä esineet muutetaan toiseen olotilaan, mielensisäisiksi. Elegioiden enkeli valvoo tätä sisäisen maailman kokonaisuutta. Elegioiden sävy muuttuu elegiateoksen alun valituksesta sen lopussa olevaan ylistykseen. Samana vuonna 1922 Rilke julkaisi myös sonettikokoelman Sonette an Orpheus, joka kuvaa aikaisemmissa teksteissä ilmenneen kuolemanpelon väistymistä.
Teokset

Die Aufzeichnungen Des Malte Laurids Brigge (1910)
Leben und Lieder (1894)
Larenopfer (1895)
Traumgekrönt (1897)
Advent (1898)
Mir zur Feier (1909)
Das Stunden-Buch
Das Buch vom mönchischen Leben (1899)
Das Buch von der Pilgerschaft (1901)
Das Buch von der Armut und vom Tode (1903)
Das Buch der Bilder 1–4 (1902–1906)
Neue Gedichte (1907)
Der neuen Gedichte anderer Teil (1908)
Requiem (1908)
Das Marien-Leben (1912)
Duineser Elegien (1912–1922)
Die Sonette an Orpheus (1922)
Vergers (1926)
Les Quatrains Valaisans (1926)
Les Roses (1927)
Les Fenêtres (1927)
Teokset > Suomennetut teokset

Malte Laurids Briggen muistiinpanot.  (alkuteos: Die Aufzeichnungen Des Malte Laurids Brigge, 1910)  Suomentanut ja jälkisanat kirj. Sinikka Kallio. Weilin + Göös, 1984.  ISBN 951-35-2525-2
Duinon elegiat.  (Duineser Elegien (Sämtliche Werke 1), 1912/1922)  Suomentanut Aila Meriluoto. Helsinki:  WSOY, 1974.  ISBN 951-0-06331-2  (3. painos 1993)
Sonetit Orfeukselle.  (Die Sonette an Orpheus, 1922)  Suomentanut ja toimittanut Liisa Enwald. Helsinki:  Tai-teos, 2003.  ISBN 952-99127-0-6  S. 7-13: "Puhtaaseen yhteyteen" : suomentajan alkusana / Liisa Enwald. - S. 127-131: "Sinusta kallis, aina kirjoitan" : perspektiivejä sonettitraditioon / Esko Karppanen.
Marian elämä.  (Das Marien-Leben, 1912)  Suomentanut Liisa Enwald. Helsinki:  Tai-teos, 1998.  ISBN 951-96727-7-X  Näköispainos: ntamo, 2012. ISBN 978-952-215-221-3
Hetkien kirja: Runoja vuosilta 1899–1908.  Suomentanut ja toimittanut Anna-Maija Raittila. Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18412-8
Hiljainen taiteen sisin: Kirjeitä vuosilta 1900–1926.  Suomentanut ja toimittanut Liisa Enwald. Tai-teos, 1997.  ISBN 951-96727-6-1
Kirjeitä nuorelle runoilijalle.  (Briefe an einen jungen Dichter)  Suomentanut ja toimittanut Liisa Enwald. S. 75–90: Sydämen ehdottomuudessa, laulujen alla: Rilken runouden toinen puoli. Helsinki:  Tai-teos, 1993.  ISBN 951-96727-0-2
Tahto tahtojen.  (Sisältää alkutekstin. Runot kokoelmista: Das Buch der Bilder (1902–06), Neue Gedichte (1907) ja Der neuen Gedichte anderer Teil (1908))  Suomentanut Eve Kuismin. Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 952-471-483-3
Uusia runoja.  (Sisältää alkutekstin. Alkuteos: Neue Gedichte)  Suomentanut Liisa Enwald. Helsinki:  ntamo, 2016.  ISBN 978-952-215-663-1
Kuvien kirja.  (Alkuteos: Das Buch der Bilder)  Suomentanut Arja Meski. Helsinki:  Poesia, 2024.  ISBN 978-952-305-216-1
Triviaa

Säveltäjä Dmitri Šostakovitš käytti Rainer Maria Rilken runoja 14. sinfoniansa sanoituksina.