Puolan offensiivi
Valtauksen jälkeen

20. syyskuuta 1939 Adolf Hitler saapui Danzigin Lahden lähettyvillä sijaitsevan merenrantakaupungin, Zoppotin, Kasino-hotelliin elostellakseen näyllä kahdesta sotalaivasta pommittamassa Helin niemimaata puolustavia puolalais-joukkoja. Usein kuullun huhupuheen mukaan Józef Unrug olisi kieltänyt alaisiaan tykittämästä Kasino-hotellia, koska valtionpäänmiehen, jopa Adolf Hitlerin kaltaisen, tappaminen olisi sotinut Unrugin kunniantuntoa vastaan. Väitettä tukevaa asiakirjaa ei ole löytynyt. Tässä Vladislav Szarski on muistuttanut kahdesta oleellisesta seikasta: 1) Ei ole selvää tiesikö Józef Unrug, että Adolf Hitler majaili sillä hetkellä Kasino-hotellissa. 2) Kasino-hotelli oli kansainvälisen lain mukaan siviilikohde, joten sen tulittaminen olisi laskettu sotarikokseksi.
Adolf Hitlerin ja Josif Stalinin joukot pitivät yhteisen voitonparaatin 25. syyskuuta 1939 Puolan Brest-Litovskissa Puolan valtaamisen kunniaksi.
Kun Saksan ja Neuvostoliiton kesken oli sovittava Puolan lopullisesta jaosta, Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop kutsui Neuvostoliiton ulkoministerin Molotovin Berliiniin. Kun Molotov ei katsonut voivansa poistua Moskovasta, von Ribbentrop matkusti 27. syyskuuta 1939 Moskovaan, jossa hän oli kuukautta aiemmin ollut allekirjoittamassa Saksan ja Neuvostoliiton keskinäistä hyökkäämättömyyssopimusta. Kolmen päivän aikana käydyissä neuvotteluissa Stalin sai miltei täysin oman tahtonsa toteutetuksi. Hitler halusi alun perin liittää Saksaan vain ne osat Puolasta, jotka olivat kuuluneet Saksalle vuoteen 1914 saakka, ja muodostaa varsinaisista puolalaisalueista muodollisesti itsenäisen Puolan valtion. Stalin kuitenkin vastusti jyrkästi tällaista ajatusta, koska hän puolestaan halusi liittää Neuvostoliittoon Puolan ukrainalais- ja valkovenäläisalueet. Kun Saksan ja Neuvostoliiton vaikutuspiiriraja näin siirtyi idemmäksi, Stalin vaati korvaukseksi Liettuan siirtämistä Saksan etupiiristä Neuvostoliiton etupiiriin. 28. syyskuuta sovittiin miehitysalueiden jaosta, ja Puolassa rajalinja noudatti pääosin jo vuonna 1919 Puolan itärajaksi ehdotettua Curzonin linjaa.
Puolan pakolaishallitus kokoontui ensin Pariisiin ja siirtyi myöhemmin Lontooseen. Saksa perusti Puolaan hirmuhallinnon, jonka aikana murhattiin miljoonia puolalaisia siviilejä ja juutalaisia. Työkuntoiset miehet joutuivat pakkotyöhön huonoihin oloihin ilman palkkaa. Aluksi juutalaiset pakotettiin ghettoihin. Lopullisen ratkaisun hahmottuessa suurimmat tuhoamisleirit perustettiin Puolaan. Yksin Auschwitzissa murhattiin yli miljoona ihmistä. Myös Neuvostoliitto syyllistyi omalla puolellaan sotarikoksiin ja rikoksiin ihmisyyttä vastaan. Näistä tunnetuimpia lienee Katynin joukkomurha, jossa teloitettiin noin 22 000 puolalaista upseeria ja älymystön jäsentä. Satojatuhansia puolalaisia siviilejä kuljetettiin keskitysleireille Siperiaan ja ainakin 150 000 kuoli neuvostoliittolaisten murhaamana.
Hitlerin kerrotaan sanoneen jo kesäkuussa 1940 natsien ranskalaisen kampanjan aikana kenraaliluutnantti Georg von Sodensternille, että Saksan voitot Liittoutuneita vastaan olivat "viimeinkin vapauttaneet kädet sitä tärkeää oikeaa tehtävää varten: yhteenottoa bolsevismin kanssa". Ribbentrop sai kuitenkin vakuutettua Hitlerin sallimaan hänen tehdä diplomaattisia eleitä allianssin puolesta. Ribbentropin lähestymistapa ulkopolitiikkaan oli muutenkin erilainen kuin Hitlerillä: Ribbentrop suosi allianssia Neuvostoliiton kanssa, kun taas Hitler oli halunnut painostaa Britannian allianssiin ja havitteli saksalalisille lebenraumia idästä.
Saksa halusi estää Neuvostoliittoa liittymästä Saksan vastaiseen rintamaan. Kun Neuvostoliiton ulkoministeri Molotov vieraili Berliinissä marraskuussa 1940, Ribbentrop esitti Molotoville esitti luonnoksen uudesta sopimuksesta (Neljän Vallan Sopimuksesta), joka tarjosi Neuvostoliitolle paikkaa akselivaltojen keskuudessa Saksan, Japanin ja Italian rinnalla,  25. marraskuuta 1940 Neuvostoliiton puoli esitti Stalinin luonnosteleman vastaehdotuksen, joka hyväksyi neljän akselivallan sopimuksen, mutta myös laittoi Bulgarian Neuvostoliiton vaikutuspiiriin ja keskitti maailman vaikutuspiirin Irakia ja Irania ympäröivälle alueelle. Tähän vastaehdotukseen Saksa ei vastannut, mikä jätti neuvottelut kesken. Stalin oli ennakoinut Neuvostoliiton päätyvän sotaan Saksaa vastaan jossain vaiheessa. Jutellessaan kenraaleilleen joulukuussa 1940 hän mainitsi Hitlerin viittaukset Neuvostoliiton hyökkäykseen Mein Kampf-teoksessa ja totesi, että Neuvostoliiton tulisi aina olla valmiina torjumaan Saksan hyökkäys. Stalinin näkemyksessä Hitler uskoi Puna-armeijan tarvitsevan neljä vuotta aikaa valmistautua, minkä takia "meidän tulee olla valmiita paljon aiemmin" ja "me yritämme viivyttää sotaa vielä kahdella vuodella". Kun Bulgaria liittyi akselivaltoihin 1. maaliskuuta 1941, tämä oli Stalinille entistä suurempi huolenaihe sen jälkeen, kun Saksa oli jättänyt vastaamatta hänen luonnostelemaansa versioon akselivaltoihin liittymisestä 25. marraskuuta 1940.
Sotilaat, jotka olivat päässeet pakoon Puolasta, taistelivat Saksaa vastaan liittoutuneiden joukoissa. Sodan loppuvaiheissa puna-armeijan alaisuudessa palveli noin 200 000 puolalaista. Puolalaisia sotilaita ja yksiköitä osallistui useisiin merkittäviin taisteluihin toisessa maailmansodassa, kuten Monte Cassinon taisteluun ja operaatio Market Gardeniin.
Saksalaiset hyökkäsivät Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 ja valtasivat koko Puolan itselleen nopeasti. Puolalainen vastarintaliike pysyi aktiivisena koko miehityksen ajan huolimatta miehittäjän julmista kostotoimista.
5. heinäkuuta 1941 Puolan pakolaishallituksessa toimiva pääministeri Vladislav Sikorski, brittien ulkosihteeri Anthony Edenin rohkaisemana, avasi neuvottelut Neuvostoliiton Lontoon-lähettilään, Ivan Maiskin, kanssa luodakseen uudelleen diplomatiasuhteita Puolan ja Neuvostoliiton välille.
17. elokuuta 1941 Puolan pakolaishallituksen ja Neuvostoliiton välinen Sikorski-Maiski-sopimus irtisanoi virallisesti Molotov-Ribbentrop-sopimuksen ja samalla sai vapaaksi Neuvostoliiton vankileireiltä kymmeniä tuhansia puolalaisia sotavankeja, mukaanlukien puolanjuutalaisia. Jotkut kyseisistä sotavangeista oli pakkokyydittetty Neuvostoliittoon vuosina 1939-1940, toiset olivat paenneet sinne vuonna 1941. Sikorski-Maiski-sopimuksen vapauttamana he kaikki saivat luvan lähteä Neuvostoliitosta vuonna 1942. Heille suotiin turvallinen matka Iranin läpi Palestiinaan tai Isoon-Britanniaan, joissa monet kyseisistä vapautetuista puolalaisista, mukaan lukien juutalaiset, liittyivät Britannian sotilasyksiköihin taistelemaan natsi-Saksaa vastaan.
Tammikuussa 1942 Sikorski kuuli britti-diplomaatti Stafford Crippsiltä, että Stalin aikoi siirtää Puolan molemman puolen rajoja länteen antamalla Puolalle lännestä Saksalta Itä-Preussin ja mukauttamalla Puolan itäisen rajan Curzonin linjan Versailles-käsitteeseen. Stalinin aikeissa oli myös Lvivin ja Vilnan saaminen hallintaansa. Sikorsin kanta Puolan itäisiin rajoihin ei ollut niin tiukka kuin saattaa odottaa. Joissain asiakirjoissa Sikorski mielsi jotkut aluemyönnytykset hyväksyttäviksi. Sikorskin Lvivin ja Vilnan luovuttaminen eivät tulleet Sikorskille kuuloonkaan, vaikka sotien välisenä aikana helmikuussa 1921 Kansainliitto oli lausunut julki, että Puola oli silloin ollut Galitsian alueella vain miehittävä sotilastaho ilman valtuuksia luoda kyseiselle alueelle päättäviä elimiä ja Vilna oli varastettu Liettualta uhmaten kansainvälisiä kehotteita aselepoon. Maaliskuussa 1923 Kansainliiton Lähettiläiden Neuvoston laatimassa asiakirjassa päätöksestä liittää Galitsia Puolaan oli mainittu, että Puolan tulee huomioida Itä-Galitsian alueella itsemääräämisoikeuden mukaisen hallinnon sallimisen tarve, mitä sotien välisen ajan Puolan hallinto ei kuitenkaan ikinä noudattanut. Liettualaisten joukkojen ja Puolan Kotiarmeijan välillä taas oli toisen maailmansodan aikaan jatkuvasti yhteenottoja Vilnan alueen hallinnasta.
Vuonna 1943 Saksan sotaretki saavutti käännekohtansa Stalingradin ja Kurskin taisteluissa. Puna-armeija alkoi vallata menetettyjä alueita ja elokuussa 1944 se läheni Varsovaa. Lontoossa ollut pakolaishallitus kutsui varsovalaisia aseisiin saksalaisia vastaan. Pakolaishallituksen aikeena oli ehtiä vallata Varsova ennen puna-armeijaa. Teko soisi paremman mahdollisuuden Puolan itsenäisyyteen pelkän miehittäjän vaihdoksen sijasta. Stalin ymmärsi tämän ja komensi 20 kilometrin päässä olevat joukkonsa seisahtamaan.lähde? Näin saksalaiset saivat aikaa kaupungin takaisin valtaamiseen ja raakaan kostoon. Ärsyttääkseen neuvostoliittolaisialähde? saksalaiset kohtelivat aseista riisuttuja kapinallisia sotavankisäädösten mukaan, mutta siviileille he kostivat julmemmin.lähde? Arvioista riippuen 150 000–300 000 kuoli, 90 000 lähetettiin työleireille Saksaan ja 60 000 keskitysleireille murhattavaksi.lähde? Lopuksi saksalaiset pommikoneet tuhosivat systemaattisesti lähes koko kaupungin.
Kun sota oli ohi, Neuvostoliitto valtasi Varsovan ja koko Puolan. Stalin perusti maahan kommunistisen nukkehallituksen. Viimeiset puolalaiset vastarintaliikkeen jäsenet taistelivat uusia miehittäjiä vastaan vielä 1950-luvulla.
Winston Churchill esitti suunnitelman nimeltä Operaatio Käsittämätön (engl. Operation Unthinkable), joka hylättiin nopeasti liian riskaabelina. Esitetyssä Operaatio Käsittämätön-skenaariossa brittien ja amerikkalaisten joukot yhdistäisivät voimansa aiempien vihollistensa eli Japanin imperiumin ja uudelleen aseistettujen natsi-Saksan Wehrmachtin joukkojen kanssa ja tekisivät yllätyshyökkäyksiä Neuvostoliiton joukkojen asemiin. Operaatio Käsittämätön vaikuttaa olleen jo ideana syntyessään kuollut. Oli monta syytä miksi Churchillin idea ei saanut kannatusta vaan päinvastoin torjuttiin alkuunsa. Yllätys-elementistä huolimatta se olisi johtanut todennäköisesti pitkälliseen, kuluttavaan sotaan, jonka kääntymisestä voitoksi ei ollut mitään takeita. Amerikkalaiset olivat huolissaan, että sotilaallinen yhteenotto Neuvostoliiton kanssa saisikin Neuvostoliiton liittoutumaan Japanin kanssa. Merkittävä vaikutus oli myös sillä, ettei ollut mitään syytä uskoa Liittoutuneiden joukkojen - etenkään puolalaisten - lämpeävän yhteistyölle natsien Wehrmachtin joukkojen eli äskettäisen vihollisensa kanssa.
Potsdamin konferenssin jälkeisinä vuosina niin Myśl zachodnia ("länsimainen ajattelu") -koulukunnan ajattelun innoittamat puolalaiset aktivistit kuin kommunistitkin pyrkivät niiden maa-alueiden, joita propagandistisesti sanottiin "palautetuiksi alueiksi", "puhdistamiseen saksalaisuudesta" ja "puolalaistamisesta uudelleen".
Natsien tekemien hirveyksien luoma yleinen mielipaha saksalaisia kohtaan olivat tilaisuus kommunisti-viranomaisille manipuloida etnistä kansallismielisyyttä Euroopan alueella, mukaan lukien Puolassa, saadakseen uusista satelliittivaltioista helpommin ohjailtavia. Tämä johti etnisten saksalaisten pakkosiirtoihin sekä raakoihin kostotoimiin heitä kohtaan. Norman Naimark on kuvaillut sodan jälkeisiä tapahtumia näin:
Tsekit ja puolalaiset karkottivat maistaan saksalaisia ja toteuttivat kostoa kärsimyksistään sodan sekä sodasta rauhaan siirtymisen turvin. Molempia maita oli maailmansotien välisenä aikana vaivannut saksalaisvähemmistön ongelma. Kansallismielisyyden tunteet ja ymmärrettävä kostonhalu vallitsivat puolalais- ja tšekkiväestöjen keskuudessa, kun he innokkaina ja brutaalisti iskivät takaisin heitä sortaneita saksalaisia vastaan. Sota ja miehitys olivat kärjistäneet kansallismielisiä tunteita. Natsit olivat itse alati kiihtyvän kansallismielis-väritteisen mielipahan pääsyy. Jollain muotoa on tietenkin reilua sanoa saksalaisten niittäneen mitä kylvivät. Se, että saksalaisten etnisessä puhdistuksessa itäisestä keski-Euroopasta menehtyi niin monta ihmishenkeä ja meni pilalle niin monta elämää, pitäisi liittää viime kädessä natsien menettelytavoista tällä seudulla aiheutuneeseen vihaan.

Tästäkin huolimatta suuri motivoiva syy tšekeille ja puolalaisille saksalaisten karkottamiseen oli peräisin uusien sodanjälkeisten hallitusten (ja näiden Lontoossa majailleiden edeltäjien) halusta järkeistää ja kontrolloida yhteiskuntiaan tekemällä niistä etnisesti yksiselitteisiä ja täysin vallitsevan kansallisuuden tarpeille ja tavoitteille virittyneitä. Ratkomatta jääneet jännitteet sotien väliseltä ajalta niin tšekkien ja saksalaisten kuin puolalaisten ja saksalaisten välillä vaikuttivat puolestaan tähän lopputulokseen. Puolassa niin ukrainalaiset kuin saksalaisetkin uhrattiin etnisen puhtauden jumalalle. Ne juutalaiset, jotka eivät sulautuneet täysin kommunistisen Puolan uuteen poliittiseen kulttuuriin, eivät myöskään olleet tervetulleita sodanjälkeisessä Puolan valtiossa. Leijonanosa niistä puolanjuutalaisista, jotka jäivät - noin 25 000 - karkotettiin lopulta vuonna 1968. Slovakialaisilla mailla tšekkoslovakki-viranomaiset karkottivat unkarilaisia kunnes Neuvostoliiton sotilasviranomaiset Unkarissa kehottivat jyrkästi lopettamaan pakkosiirrot. Läpi Euroopan ja Neuvostoliiton kansallismielisyys vaikutti olevan dominoiva teema toisen maailmansodan loppuun liittyneessä uuden valtiovallan rakentamisen vaiheessa. Vähemmistöjen oikeuksien tunnistaminen, joka oli ollut ensimmäisen maailmansodan jälkeen ainakin muodollisesti periaatteena hyväksytty vallitsevassa asioiden jamassa, oli torpattu tyystin. Wilsonin Eurooppa oli muuttunut sellaiseksi, jota ei enää tunnistanut.
Uuden Kansan Puolan viranomaiset kuten Aleksander Zawadski ja Jozef Dubiel pyrkivät pakko-polonisoimaan aiemmin saksalais-etnisiä alueita, kuten Sleesiaa. Tämä ei osoittautunutkaan niin yksinkertaiseksi tehtäväksi. Monet saksalaiseen kansallisuuteen samaistuvat etniset vähemmistöt kuten sleesialaiset, masurialaiset, kashubialaiset ja muiden "autoktonit" menivät pinnallisesti mukaan polonisointiin, mutta tekivät kaikkensa säilyttääkseen sydäntään lähellä olevan saksalais-kansallisuuden rippeet.
Zawadskin, Dubielin ja muiden viranomaisten pyrkimyksiä polonisoida Sleesia ja toiset Kansan Puolan aiemmin saksalaiset osa-alueet turhautti usein sleesialaisten, masurialaisten, kashubialaisten ja muiden autoktonien jatkuva kulttuurillinen samaistuminen erityisperinteisiinsä ja -kulttuuriinsa. Monet masurialaiset pitivät rajusti kiinni saksalaisesta kansallisuudestaan. Etenkin naiset pelkäsivät, että mikäli he saisivat puolalais-kansallisuuden paperit, heidän ei enää sallittaisi nähdä sotavankileireille suljettuja "saksalaisia" aviomiehiään. Kauheasta sodasta huolimatta monille sleesialaisille saksalainen kulttuuri oli lähempänä sydäntä kuin puolalainen, mutta he pitivät tämän omana tietonaan voidakseen pysyä synnyinkaupungeissaan ja -kylissään. Heille paikalliset siteet olivat kansallisia vahvempia, oli kyse sitten puolalaisesta tai saksalaisesta kansallisuudesta. He tiesivät hyvin, että Saksan miehitettyjen vyöhykkeiden olot olivat viheliäisempiä kuin Puolan; jos heidät voitiin vahvistaa puolalaisiksi, sitten sleesialaiset, jopa Saksan kansakuntaan samaistuvat, myöntyivät polonisaatioon muodollisesti.
Monet sleesialaiset pelkäsivät puolalaisia maan keskustan seudulta ja tunsivat vieraantuneensa puolalaisista, jotka olivat juuri saapuneet idästä. Molemmat ryhmät kohtelivat sleesialaisia halventavasti. Itse asiassa puolalais-viranomaisten sortotoimet saivat sleesialaiset joskus tuntemaan vielä enemmän läheisyyttä saksalaisia kohtaan, vaikka useimpia ei kiinnostanut asua itse Saksassa. Asioita ei selvästikään auttanut yhtään se, että monet sleesialaiset ajettiin kodeistaan ja lähetettiin eristysleireille ennen kuin heidät pääteltiin "vahvistukseen" sopiviksi. "On kivulias tosiasia", Zawadski kirjoitti, että "saksalaisten karkottamiseen uudelleen haltuunotetuista maista" liittyi myös monen puolalaisen vangitsemista siirtoleireille, jotka taitavat puolankieltä ja "pitävät nyt itseään puolalaisina". Zawadski tunnisti, että sleesialaisia kohdeltiin tällä tavoin, koska äskettäin saapuneet puolalaiset halusivat heidän maansa ja kotinsa. Sleesialaisten kesken katkeruus ja närä ulkopuolisia kohtaan ilmeni jatkuvalla saksankielen käytöllä kotona ja, lopulta 1970- ja 1980-luvuilla, laajalti levinneillä hakemuksilla muuttaa länsi-Saksaan.
Syyskuussa 1947, kolme vuotta sen jälkeen kun saksalais-vastaiset lait oli otettu Sleesiassa käyttöön, Zawadskia edelleen ärsytti saksan kielen runsas käyttö niin kaduilla kuin yksityistiloissa sen kieltävistä lakisäädöksistä huolimatta. Hän ehdotti tuoreemman hyökkäyskannan saksankieltä vastaan, johon lukeutuisi ihmisten koteihin tunkeutuminen poistamaan saksankieli albumien kirjoituksista, kuvista, seinävaatteista ja kalentereista. Oli erityisen kivuliasta, hän huomioi, että puolalaiset (oikeastaan sleesialaiset) perheet jatkoivat saksankielisen kirjoituksen sietämistä kuolleiden perheenjäsenten hautakivillä.
Neuvostoliiton miehittämässä Puolassa oli kiellettyä korostaa Puolan, Valko-Venäjän ja Ukrainan välisiä etnisiä ja kulttuurillisia eroja, olivat ne historiallisia tai senhetkisiä. Luodessaan keski-Euroopan sosialististen maiden liittouman Neuvostoliitto ammensi 1800-luvun jälkipuoliskon pan-slaavismin ideasta. Puolassa tunnustettiin, että "kansallinen taide rajoittuu yksinomaan 1800-luvun maalaukseen ja kansantaiteeseen" ja sotien välisen ajan taiteelle käännettiin selkä.
Arkeologisten tutkimusten tehtäväksi tuli todistaa, että Puolalla oli historiallinen oikeus "takaisin saatuihin alueisiin" kuten Sleesiaan, Pomeraniaan ja Masuriaan. Kommunisti-viranomaiset antoivat valmiisti rahaa arkeologisia tutkimus-projekteja varten, jotka vahvistaisivat 800-luvulta 1000-luvulle ajoittuneiden pikkukaupunkien puolalaisen luonteen. Haluttiin edistää käsitystä, että puolalaiset olisivat historiallisesti kehittäneet valtiollisen hallitusmuodon täysin itsenäisesti kansainvälisistä kehityksistä kun taas germaaniset heimot olisivat pystyneet luomaan maansa (eli Saksan) vain kehittyneiden valtioiden, kuten Italian ja Ranskan, suuren vaikutusvallan avulla. Koulujen historiankirjoissa arkeologisista löydöksistä mainintaa sai esi-slaavilainen Biskupinin linnoitus-setlementti. Mitä tuli näkemyksiin esi-slaaveista, näkemykset slaavien läsnäolosta Oder- ja Bug- (tai jopa Dnieper-)jokien välillä toiselta vuosituhannelta ennen ajanlaskun alkua saivat tunnustusta ja niitä levitettiin suoraan 2. maailmansodan päätyttyä. Kommunisti-vallan alla teollistuneen Nowa Hutan alueella on säilynyt tähänkin päivään asti Wanda-röykkiöksi kutsuttu monumentti, salaperäinen keinotekoinen kukkula, joka on ajoitettu Puolaa edeltävälle ajalle, todennäköisesti 600- tai 700-luvulle. On epävarmaa mikä tarkoitus Wanda-röykkiöllä on, mutta perinteisen kuulopuheen sinne olisi haudattu myyttinen Wanda-niminen Krakovan ruhtinatar.
Sodan jälkeen Edmund Roman Orlik, joka oli taistellut saksalais-invaasiota vastaan syyskuussa 1939 ja sittemmin taistellut Armija Krajowan riveissä, valmistui Łódźin Kuvataiteen Korkeakoulusta (Wyższej Szkole Plastycznej w Łodzi) ja teki akateemisen rakennusten suunnittelun töitä muun muassa Łódźissa. Hän suunnitteli (yhteistyössä arkkitehti Eugeniusz Budlewskin kanssa) yliopiston kirjastorakennuksen, joka rakennettiin vuosina 1956–1960. Sitä pidettiin PRL-ajan hienoimpana arkkitehtuuriteoksena Łódźissa. Łódźissa hän suunnitteli myös mm. Baabelin torniksi kutsutun asuntolan ulkomaalaisille sekä vieraiden kielten keskuksen. Sittemmin Orlik valmistui arkkitehdiksi Wrocławin tiede- ja teknologiayliopistosta. 1970-luvun alusta hän asui ja työskenteli Opolessa. Orlik kuoli vuonna 1982 onnettomuuden seurauksena ja hänet haudattiin Łódźin vanhan hautausmaan roomalaiskatoliseen osaan.
Veistosten luomuksista oli esillä tärkeimpien puolalaisten taiteilijoiden, erityisesti Xawery Dunikovskin ja hänen oppilaidensa, töitä. Sotaa edeltäneiden saavutustensa ansiosta Dunikovski pysyi pitkälti itsenäisenä, vaikka hänen on korostettu myös kannattaneen sosialismin käyttöönottoa Puolassa. Palautettujen Alueiden Näyttelyssä vuonna 1948 Wrocławissa Dunikovski esitteli Työläisten pään ja neljä allegorista veistosta, jotka esittivät kaivostyöläistä, terästyöläistä, maanviljelijää ja sleesialais-naista lapsen kanssa. Nämä oli suunniteltu koristamaan Sleesian Kapinallisten Muistomerkkiä Pyhän Annan vuoren huipulla.
Osana uusia teollistumis-suunnitelmia rakennettu Nowa Hutan terästehdas oli niin valtava, että se tarvitsi täysin uuden kaupungin työntekijöiden asuttamiseen. Kylät, kuten Grębałów, Mogiła ja Pleszów, joiden historia ulottui jopa 1200-luvulle, sekä niiden perinteinen maataloudellinen elämäntapa pakotettiin väistymään suuren teollisuuden tieltä. Valtio vei monilta asukkailta maatilat pakko-kansallistamisen toimenpiteenä ilman korvausta.
Paweł Jagło Krakovan kaupungin historiallisesta museosta on tyrmännyt yleisesti kannatusta saaneen teorian, että terästehtaan sijoittaminen Krakovan, Puolan älymystön perinteisen keskuksen, itäpuolelle olisi ollut osa luokkataistelun toteutusta kommunismia vastustavan eliitin heikentämiseksi hallituksen toimia kannattavien proletaarien tulvilla. Paweł Jagło sanoo syiden tehtaan sijaintiin olleen käytännöllisiä:
Jos kommunistit olisivat myytoksen mukaisesti halunneet rakentaa Nowa Hutan päästäkseen krakovalais-älymystön ihon alle, he olisivat rakentaneet sen Grzegórzkin tai Podgórzen alueelle, lähelle pääaukiota. Todelliset syyt olivat täysin erilaisia, teknisempiä (…). Valimotuotteiden jäähdyttämiseen tarvittavan veden läheisyys. Luonnonvarojen läheisyys, musta kivihiili Ylä-Sleesiassa ja rautamalmit, jotka oli tarkoitus tuoda "veljellisen" Ukrainan Kryvyi Rihistä (…). Myös Krakovan läheisyys, uuden tehtaan intellektuellinen tukikohta. Kaiken tämän vuoksi Nowa Huta rakennettiin sinne, missä se oli (…) laajalla, tasaisella alueelle, joka oli täydellinen suuren uuden tehtaan rakentamiseen.
Nowa Hutan kaupunkikonseptia oli valmistelemassa mm. professori Stanisłav Juchnovicz. Juchnovicz muisteli vuoden 2008 ryhmäjulkaisussa Nowa Huta: Przeszłość i Wizja (englanniksi Nowa Huta: Past & Vision), että Varsovan teknillisestä yliopistosta valmistuneen, kaupungin pääarkkitehdiksi nimetyn Tadeusz Ptaszyckin suunnittelutiimiin kuului "Lvivissä sotineita Kotiarmeijan sotilaita, Varsovan kansannousuun osallistuneita ja sotilaita kenraali Andersin armeijasta". Marek Kępa on huomioinut, että "Nämä sotataustat ... ovat itse asiassa melko yllättäviä, kun ottaa huomioon vastuun, jonka uusi hallitseva valta oli antanut tälle ryhmälle. Kommunistit pitivät usein ihmisiä, jotka ovat taistelleet Puolan vapauden puolesta, uhkana hallintolleen". Juchnovicz itse on kommentoinut ryhmästä, johon hän kuului: "On vaikea uskoa, että ensimmäisten niin-sanottujen sosialisti-kaupunkien rakentajilla oli sellaista taustaa."
Marek Leykamin suunnittelema, vuonna 1955 valmistunut ja laajalti Poznańin kaupungin modernismin esimerkkinä tunnustettu lieriönmuotoinen Okrąglak-tavaratalo sai maineen erityisen hyvin varustettuna aikoina, jolloin pula kaikista tavaroista oli normaalia. Okrąglak-tavaratalo on selvinnyt nykypäivään asti ja remontoitu 2010-luvulla.
Stalinin tytär Svetlana Alliluyeva on kertonut muistavansa isänsä harmitelleen sodan jälkeen: "Yhdessä saksalaisten kanssa olisimme olleet voittamattomia."