stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kulit
Singapore

Singaporen kasvu 1800-luvulla perustui pitkälti Etelä-Kiinasta muuttaneiden kulien työpanokseen. Kaikki Singaporen kiinalaiset eivät kuitenkaan ole kulien jälkeläisiä, vaan kaupungissa on myös vanha ja hyvin toimeentuleva kiinalainen kauppiasluokka. William A. Pickeringin virkakaudella kulikaupan räikeimpiä muotoja alettiin torjua uusilla säännöksillä. Nykyinen Singaporen tasavalta ei häpeile menneisyyttään ”kulien kaupunkina”.
Kirjallisuutta

Meagher, Arnold J.: The Coolie Trade: The Traffic in Chinese Laborers to Latin America 1847–1874.  Xlibris Corporation, 2008.  ISBN 978-1-4363-0943-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuleja Intiassa Wikimedia Commonsissa
Intialaisia Trinidadissa 1890-luvulla.
Kumpupilvi

Kauniin ilman kumpupilviä (Cumulus humilis)
Keskikorkeita kumpupilviä, (Cumulus mediocris) Nämäkin ovat vielä kauniin ilman kumpupilviä, vaikka kasvaneita. Pilvien edelleen kasvu voi tietää sadetta ja ukkosta.
Korkeita kumpupilviä, Cumulus congestus, jotka ennakoivat useimmiten huonoa säätä, kesällä ukkosta ja kuurosadetta.
Kumpupilvi (Cumulus, Cu) on kumpumainen alapilvi. Kaikkein pienimmät kumpupilvet ovat valkeita hattaroita, suuret tummia möykkyjä. Alkuvaiheessaan pienet kumpupilvet ovat kauniin ilman pilviä, mutta ne voivat kasvaa ja kehittyä kuuro- ja ukkospilviksi asti.
Piirteet ja korkeus

Kumpupilvet ovat yleensä erillään toisistaan. Korkealla olevien kumpupilvien alapinta on tasainen ja yläpuoli kukkakaalimaisen kumpuileva. Kuivalla ja lämpimällä ilmalla kumpupilvet voivat nousta lähes kolmen kilometrin korkeuteen. Kosteassa tropiikissa niiden alapinta voi olla vain noin 500 metrin korkeudessa.
Muodostuminen

Kumpupilviä muodostuu yleisimmin aamuisin ja aamupäivisin, kun auringon lämmittämä ilma alkaa kohota. Kumpupilviä syntyy tiheään muutaman sadan metrin korkeudella pieninä kokkareisina hattaroina. Kumpupilvet kasvavat, muuttuvat ja hajoavat nopeasti.
Kumpupilvet ovat kesällä aluksi matalia kauniin ilman pilviä (Cumulus humilis). Kun kumpupilvi pullistuu korkeammaksi, siitä tulee keskikokoinen kumpupilvi (Cumulus mediocris), joka kuivan korkeapaineen aikana haihtuu illan kuluessa. Kosteammalla ilmalla kumpupilvi jatkaa kasvuaan, ja siitä voi alkaa tulla sadetta myös kesäaikaan. Se voi muuttua ensin korkeaksi pullistuneeksi (Cumulus congestus) tai vallinharjamaiseksi kumpupilveksi (Cumulus castellanus), ja lopulta kuuropilveksi ja ukkospilveksi.
Jos alemmassa ilmakehässä on vakaa ilmakerros, kumpupilvet voivat runsastua ja yhdistyä kumpukerrospilveksi. Otollisissa oloissa yhdensuuntainen tuuli, kumpupilviin liittyvät nousuvirtaukset ja niiden välissä olevat kompensoivat laskuliikkeet voivat muodostaa pitkittäissuuntaan pyöriviä rullapyörteitä, jotka näkyvät pilvijonoina kunkin rullan harjalla. Toisinaan tilannetta voimistaa rullien yläreunan yläpuolelle osunut inversiokerros.
Jaottelu

Lajit:
Cumulus fractus, repalemainen
Cumulus humilis, matala kauniin ilman pilvi
Cumulus mediocris, keskikorkea
Cumulus congestus, korkeaksi pullistunut
Muunnokset:
Cumulus radiatus, säteittäinen
Lisäpiirteet:
Cumulus pileus, hattumainen pilvi kumpupilven huipulla
Cumulus virga, sadejuovia
Cumulus praecipitatio, satavia
Cumulus tuba, pilvipatsas tai ylösalainen pilvikartio
Cumulus velum, laaja huntumainen lisäpilvi, jonka kumpupilvi lävistää
Cumulus pannus, repalepilvi
Cumulus arcus, kumpupilven pohjasta roikkuva kaarimainen pilvi
Muita:
Pyrocumulus, tulipalon aiheuttaman savun takia syntynyt kumpupilvi
Kung fu -poliisit

Kung fu -poliisit (KFP) on suomalainen sarjakuva, jota julkaistiin alun perin Helsingin Sanomien viikoittaisessa Nyt-liitteessä vuosina 2000–2004. Sarjakuvasta on ilmestynyt myös kaksi Otavan kustantamaa kirjaa, Kung fu -poliisit (2002) ja Nuoret nälkäiset miehet (2003). Sarjakuvaa käsikirjoitti Timo Iivari. Alkuun piirtäjänä toimi Tomi Tuominen, sittemmin Ville Pirinen.
Tarinoissa kuvataan kuvitteellisen poliisiaseman työyhteisöä, jonka muodostavat Marley, Noboru sekä Butch. Useissa jaksoissa esiintyy myös ammatti- ja taparikollinen Olli. Sarjasta on tehty 2000-luvun alkuvuosina myös kaksi Flash-tekniikalla toteutettua lyhyttä animaatiotarinaa, jotka olivat nähtävissä Nyt.fi-portaalissa.
Kung fu -poliisien lomaillessa Nyt-liitteen sarjakuvana ilmestyi sen sisarsarja Judo-rajavartijat, joka oli toiminnallisempaa ja suoraviivaisempaa kuin enemmän sanailuun perustuva poliisisarja.
Kokoelmat

Iivari, Timo & Tuominen, Tomi: Kung fu -poliisit.  Helsingissä:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18441-5
Iivari, Timo & Tuominen, Tomi & Pirinen, Ville: Kung fu -poliisit: Nuoret nälkäiset miehet.  (Käsikirjoitus: Timo Iivari. Kuvitus: Tomi Tuominen ja Ville Pirinen)  Helsingissä:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18986-7
Aiheesta muualla

Anna-Maria Mäki-Kuutti: Mitä mies tekee suolakivellä? (Arkistoitu – Internet Archive) Polyteekkari.
Vesa Kataisto: Munkit, nunnat ja Kung Fu –poliisit[vanhentunut linkki]. Kvaak.fi 29.10.2003.
Länsijuguurin kieli

Länsijuguurin eli sarygjuguurin kieli (myös saryg-uiguurin kieli) on Kiinassa asuvien sarygjuguurien eli ”keltaisten uiguurien” puhuma turkkilainen kieli.
Sarygjuguurit asuvat Gansun maakunnan Minhuan piirissä. He kuuluvat juigu-kansaan, jonka muut osat puhuvat mongolilaista itäjuguuria, kiinaa ja tiibetiä. Vuonna 1973 heitä laskettiin olevan noin 2 000 henkeä. Sarygjuugurien esi-isiä ovat muinaiset uiguurit, joihin on sekoittunut kirgiisejä, mongoleja, tanguutteja ja tiibetiläisiä.
Länsijuguuri kuuluu turkkilaisten kielten koillisryhmään. Voimakkaan kirgiisivaikutuksen seurauksena sen lähimpiä sukukieliä ovat hakassi, šoori, tšulyminturkki ja Fujuin kirgiisien kieli. Myöhemmin kieleen ovat vaikuttaneet kiina, mongoli ja tiibet.
Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Alueelta löydettyjen uiguurilaisella kirjaimistolla laadittujen buddhalaisten käsikirjoitusten perusteella voidaan päätellä, että sarygjuguurit käyttivät kirjakielenään 1700-luvun alkuun saakka muinaisuiguuria. Nykyään heidän sivistyskielenään on kiina. Monet osaavat myös mongolia ja tiibetiä.
Kuningas Leopoldin haamu

| Kuningas Leopoldin haamu> King Leopold's Ghost |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Adam Hochschild
Kieli:  englanti
Genre:  poliittinen historia
Julkaistu:  1998
Suomennos
Suomentaja:  Heikki Salojärvi
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  426
ISBN:  951-31-2850-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuningas Leopoldin haamu on Adam Hochschildin bestseller historiakirja. Kirja käsittelee Kuningas Leopold II:n suorittamaa Kongon vapaavaltion riistoa ja hyväksikäyttöä vuodesta 1885 vuoteen 1908.
Kirjan tavoitteena on lisätä yleistä tietoisuutta valkoisten hallitsijoiden hirmuteoista Afrikassakenen mukaan?. Hochschild tarjosi kirjaansa Yhdysvalloissa kymmenelle kustantajalle, joista yhdeksän kieltäytyi. Kustantajien asenteesta huolimatta kirjasta tuli menestysteos, joka voitti myös arvostetun Mark Lynton History Prize -kirjallisuuspalkinnon. Vuoteen 2005 mennessä kirjaa oli myyty yli 400 000 kappaletta ja se oli käännetty kymmenille kielille.lähde?
Kirjan pohjalta on tehty myös samanniminen dokumenttielokuva, jonka on ohjannut Pippa Scott.
Kirjallisuus

Hochschild, Adam: Kuningas Leopoldin haamu: Kertomus ahneudesta, terrorista ja sankaruudesta siirtomaa-ajan Afrikassa.  ((King Leopold’s ghost: A story of greed, terror and heroism in colonial Africa, 1998.) Suomentanut Heikki Salojärvi)  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-2850-4
Aiheesta muualla

Tammi: Kuningas Leopoldin haamu (Arkistoitu – Internet Archive)
HS: Kappale kauheinta ihmisyyttä (Helsingin Sanomien kirjallisuusarvostelu) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kultakuoriainen

| Kultakuoriainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Scarabaeiformia
Yläheimo::  Turilasmaiset Scarabaeoidea
Heimo::  Lehtisarviset Scarabaeidae
Alaheimo::  Cetoniinae
Tribus::  Cetoniini
Suku::  Cetonia
Laji::  aurata
Kaksiosainen nimi
 Cetonia aurata  (Linnaeus, 1761) 
Katso myös
   Kultakuoriainen Wikispeciesissä   Kultakuoriainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultakuoriainen siivet levitettynä.
Kultakuoriainen (Cetonia aurata) on lehtisarvisiin (Scarabaeidae) kuuluva kovakuoriaislaji.
Tuntomerkit > Koko

Kotelosta kuoriutumisen jälkeen täysikasvuinen kultakuoriainen on keskimäärin noin 20 millimetrin mittainen.
Tuntomerkit > Ulkonäkö

Kuoriainen on väriltään yleensä kiiltävän metallinvihreä, vaikka yksilökohtaisesti väritys saattaakin joskus vaihdella myös pronssin, kuparin, violetin, sinimustan ja harmaan välillä. Se on leveäselkäinen ja sen peitinsiivissä on ohutta vaaleaa kirjailua. Kultakuoriainen muistuttaa suuresti lähisukulaistaan kuparikuoriaista (Protaetia cuprea tai Potosia cuprea).
Tuntomerkit > Levinneisyys

Kultakuoriaiset ovat melko yleisiä koko Euroopassa, mutta erityisesti niitä esiintyy Etelä- ja Keski-Euroopassa.
Suomessa kultakuoriainen on yleinen lähes koko maassa.
Elintavat

Aikuinen kultakuoriainen on päiväaktiivinen ja viihtyy kesän auringonpaisteessa. Se on myös taitava lentäjä: lentoon lähtiessään sen ei tarvitse levittää peitinsiipiään, sillä kuoriainen voi työntää lenninsiipensä esille peitinsiipien alla olevista lovista.
Elintavat > Ravinto

Kuoriainen viihtyy hyvin putkikasvien kukinnoilla, joilla se käyttää kukkien siitepölyä ja terälehtiä ravinnokseen. Kuoriaiselle kelpaa hyvin myös ruusun, ohdakkeen ja mesiangervon kukat.
Toukat elävät lahossa puuaineksessa tai kasvien juuria syöden.
Aiheesta muualla

Skannattu 3d-malli Kultakuoriainen (Cetonia aurata) (Arkistoitu – Internet Archive)
Laji.fi: Kultakuoriainen (Cetonia aurata)
Ötökkätieto: Kultakuoriainen (Cetonia aurata)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Cetonia aurata (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Cetonia aurata (flower, beetle) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Cetonia aurata, the Green rose chafer (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Cetonia aurata:  Wikidata: Q731970  Wikispecies: Cetonia aurata  BioLib: 8166  BOLD: 165371  EoL: 290531  EPPO: CETOAU  Fauna Europaea: 247075  Fauna Europaea (new): 816135e6-8dec-4c67-9498-36011b2dbb66  GBIF: 1077829  iNaturalist: 52402  IRMNG: 10374157  NBN: NBNSYS0000011544  NCBI: 290679  Observation.org: 8612  Open Tree of Life: 3706  Laji.fi: MX.191896 
Scarabaeus auratus:  Wikidata: Q109599547  EUNIS: 322  GBIF: 7360539 
Kultakuoriainen
Kultakuoriainen lähdössä lentoon.
Kultakuoriaisen kotelo.
Kultaus

Kirja, jonka sivujen reunat on kullattu
Kultaus on menetelmä, jossa esineen pintaan tehdään ohut kultakerros. Kultausta käytetään koristelumenetelmänä esimerkiksi kuvataiteissa, keramiikassa, arkkitehtuurissa ja kalligrafiassa. Kultausta käytetään myös teknisiin sovelluksiin esimerkiksi piirilevyteollisuudessa. Kultauksessa on tärkeää tietää, miten eri esineisiin tehdään pohjustus. Joissakin esineissä erilaisia maaleja ja lakkoja saatetaan tarvita olla jopa kuusikymmentä erilaista.
1700-luvulla käytettiin rinnakkain lehtikultausta ja lyöntimetallia (messinkiä). Suomessa lyöntimetalleja käytetään vieläkin usein kehyksiä "kullatessa", mutta Euroopassa kultaus tarkoittaa yleisesti vain aidon lehtikullan käyttöä.
Käyttötapoja

Kulta soveltuu monesta syystä pintamateriaaliksi. Se on alkuaineista helpoiten muovattavissa erittäin ohuiksi kalvoiksi. Koska kulta on jalometalli, sen korroosion kesto on hyvä. Sillä on myös hyvä sähkön- ja lämmönjohtavuus sekä hyvä heijastuskyky infrapuna-alueella. Kulta soveltuu myös pehmytjuottamiseen erittäin hyvin. Toisaalta kulta kestää huonosti hankausta.
Menetelmät

Kultausmenetelmiä on kemiallisia, sähkökemiallisia ja fysikaalisia.
Kuvataiteessa käytetyin kultaustapa on kiinnittää esineen pintaan hyvin ohutta lehtikultaa. Keramiikkaa voi kullata myös sivelemällä kultaa liuoksen osana pinnalle ennen polttamista. Kupoleja on kullattu sekoittamalla kultaa elohopeaan, mistä syntynyttä amalgaamia on levitetty kupolin pinnalle ja kuumennettu, jolloin elohopea on haihtunut pois. Tämä menetelmä soveltuu erityisen hyvin raudan, teräksen, pronssin ja muiden metallien kultaukseen, ja sitä on käytetty aseissa, haarniskoissa, huonekaluissa ja pronssiveistoksissa.
Sähkökemiallinen eli elektrolyyttinen kultaus on nykyisin hyvin yleinen menetelmä. Se yleistyi teollisessa mittakaavassa sähkögeneraattorin keksimisen jälkeen 1800-luvun lopulla. Sähkökemiallisessa pinnoituksessa voidaan luoda muutaman mikrometrin paksuinen metallikerros. Sähkökemiallinen kultaus tapahtuu alkalisessa kylvyssä, jossa on kalium-kultasyanidia sekä tarpeen mukaan muitakin metalleja tai lisäaineita.
Fysikaalisia kultausmenetelmiä ovat fysikaaliset kalvonkasvatusmenetelmät tyhjiöhöyrystys ja sputterointi. Kultaa voidaan lisätä pintoihin myös kemiallisen pelkistysreaktion avulla; tällä tavalla lasia pinnoittamalla syntyy peili.
Nahkaa voidaan kullata laskemalla kultanauhaa pihkajauheen päälle ja sulattamalla pihka kuvioidulla valssilla, jolloin kulta tarttuu nahkaan, johon syntyy samalla kohokuvio.
Keskiajan kirjurit ja kuvittajat käyttivät kalligrafiassa kolmea tekstin kultausmenetelmää, joita käytetään edelleen. Nappikullassa on hienoksi jauhettua kultaa, joka on liima-aineen avulla puristettu napiksi. Nappikultaan tipautetaan pisara tislattua vettä ja pehmentynyttä kultaa levitetään siveltimellä kohteeseen. Lehtikultaa voi kiinnittää kirjoitusalustaan kahdella tavalla: liimapinnalle tai gessolle.
Kultausta voidaan pitää pöyhkeilevänä, mutta sillä saadaan arvokas vaikutelma, kun tiettyjä kohtia korostetaan kiiltokullalla ja mattakultaa käytetään pohjustukseen ja elävöittämiseen.
Kultaus kulttuurissa

Raamatussa kultaus mainitaan yli 350 kertaa, Toisessa Mooseksen kirjassa annetaan myös tarkkoja ohjeita kullan käyttöön.. Yleisesti kultauksella kunnoitetaan "korkeinta", esimerkiksi Jumalaa, Buddhaa tai hallitsijaa. Kaikkien uskontojen kirkkorakennuksissa käytetään kultaa. Kultausta käytettiin ensimmäisiä kertoja alttarikoristuksissa uskonnollisena symbolina taivaallisesta valosta, keskiajan jälkeen sitä alettiin käyttää myös hallitsijahoveissa vallan merkkinä.
Kultaus Suomessa

Vuonna 1860 Nummella syntynyttä Berndt Karlrothia kutsutaan Suomen teollisen kultauksen isäksi. Vuonna 1885 hän sai Käsityö- ja Tehdasyhdistykseltä matkarahan kultausopintoihinsa. Oppia hän haki Ruotsista ja Amerikasta. Hän siirsi oppejaan kisälleille ja 1900-luvun alussa Suomessa toimi yhdeksän kultaajamestaria.
1980-luvulla Suomessa toimi enää yksi kultaajamestari, Reino Savolainen..
Nyky-Suomen tunnetuin kultaajamestari Raimo Snellman on opiskellut kultausta Venäjällä ja siirtänyt oppisopimuskoulutuksessa taitojaan kisälleilleen.  2010-luvulla Suomessa toimii seitsemän kultaajamestaria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kultaus Wikimedia Commonsissa
Räisänen, Matti (teksti) & Nokelainen, Joel (valokuvat): ”Kultaaja”, Perinteisiä käsityöammatteja, s. 52–57.  Helsinki:  Helsingin käsityö- ja teollisuusyhdistys, 1985.  ISBN 951-99671-4-1
Lehtikullan käyttöä 1400-luvun maalauksen jäljitelmässä
Kultapinnoitettuja sähköliittimiä
Kulttuuritalo Laikku

| Kulttuuritalo Laikku |
| --- | --- |
 Rakennuksen pääsisäänkäynti.
Sijainti:  Keskustori 4 Tammerkoski, Tampere
Koordinaatit:  61.49875°N, 023.7621°E
Rakennustyyppi:  kokoontumisrakennus
Valmistumisvuosi:  1925
Suunnittelija:  Jussi ja Toivo Paatela
Omistaja:  Tampereen kaupunki
Käyttäjä:  Tampereen kaupungin kulttuuripalvelut
Tyylisuunta:  1920-luvun klassisismi
Kerrosluku:  4
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kulttuuritalo Laikku on 28. huhtikuuta 2018 avattu taide- ja tapahtumakeskus, joka sijaitsee Tampereen Keskustorin laidalla Tammerkosken läheisyydessä. Rakennus  on tunnettu aiemmin nimellä Vanha kirjastotalo, sillä se on Tampereen kaupunginkirjaston entinen pääkirjasto. Talon ovat suunnitelleet Jussi ja Toivo Paatela, ja se on valmistunut vuonna 1925.
Kulttuuritalon toiminnasta vastaa  Tampereen kaupungin kulttuuripalvelut, mutta mukana on myös muita toimijoita ja tapahtumanjärjestäjiä. Laikussa sijaitsee Lastenkulttuurikeskus Rulla, Järjestöhautomo, Pispalan Sottiisin festivaalitoimisto, Kansainvälinen toimintakeskus, Nuorisoseurat Häme ja Suomen lastenkulttuurikeskusten liitto. Lisäksi siellä on viisi kokoustilaa, iso ja pieni galleria ja kahvila.
Rakennuksen historiaa

Kirjastotalon rakentamisesta oli puhuttu Tampereella jo 1893, mutta ratkaiseva käänne tapahtui 1919, kun kenkätehtailija Emil Aaltonen lahjoitti hanketta varten miljoona markkaa. Talon sijoituspaikaksi oli tarjolla useita vaihtoehtoja, ja aiheesta käytiin julkisuudessa vilkasta keskustelua. Kaupunginvaltuusto päätti  1920, että kirjasto rakennetaan Venäläisen kirkon aukiolle. Kirjastonhoitaja Juho Arvi Kemiläinen ei kuitenkaan pitänyt sitä parhaana paikkana kirjastolle, ja myöhemmin suunnitelmia muutettiin. Lopulliseksi paikaksi valikoitui Vanhan kirkon puisto.
Talon suunnittelukilpailu järjestettiin 1922. Jussi ja Toivo Paatela voittivat sekä ensimmäisen että toisen palkinnon ja ryhtyivät tekemään varsinaisia rakennuspiirustuksia. Tässä vaiheessa taloon päätettiin lisätä tilat kaupunginvaltuuston istuntosalille sekä työväenopistolle ja taidenäyttelyille. Kirjastotalosta tuli valmistuessaan maan nykyaikaisin, ja se maksoi yhteensä 3,5 miljoonaa. Talon vihkiäisissä Aleksis Kiven päivänä 1925 Aaltonen lahjoitti vielä 200 000 markkaa, jotta kirjaston eteen saataisiin Aleksis Kiven patsas. Se pystytettiin 1928.
Vuonna 1962 valtuusto ja työväenopisto siirtyivät muualle. Kirjasto sai 1970-luvun alussa koko rakennuksen omaan käyttöönsä. Kirjasto levittäytyi myös Frenckellin tehtaan vanhaan pannuhuoneeseen, johon kunnostettiin lukusali ja varasto vuonna 1973. Tilat olivat silti kirjastolle liian ahtaat. Koska kirjastotalon laajentaminen olisi ollut hankalaa sen suljetun muodon vuoksi, vuonna 1978 järjestettiin arkkitehtuurikilpailu uudesta pääkirjastosta. Raili ja Reima Pietilän suunnittelema pääkirjasto Metso valmistui Hämeenpuistoon 1986. Kirjasto muutti uusiin tiloihin, ja Paateloiden rakennus sai nimeensä sanan ”vanha”.
Vanha kirjastotalo peruskorjattiin ja muutettiin virasto- ja kulttuuritiloiksi. Talo avattiin uudelleen vuonna 1988. Siellä toimivat sen jälkeen muun muassa kaupungin kouluvirasto ja Galleria Emil. Rakennus suljettiin joulukuussa 2016 ja remontoitiin kulttuuritaloksi, joka otettiin käyttöön keväällä 2018.
Arkkitehtuuri ja status

Paatelat voittivat kirjastotalon arkkitehtuurikilpailun 1922. Heidän alkuperäisessä ehdotuksessaan rakennus oli kaksikerroksinen ja kaareva. Myöhemmin suunnitelmia kuitenkin muutettiin niin, että talosta tuli nelikerroksinen ja suorakaiteen muotoinen. Kasvaneisiin tiloihin tuli kirjaston lisäksi myös muita toimijoita.
Rakennus  edustaa 1920-luvun klassisismia, joka on tyyliltään pelkistetympää kuin varhaisempi uusklassisismi. Pääjulkisivua hallitsevat monumentaaliset portaat ja koko talon korkuiset pilarit. Pääsisäänkäynti toimii päätteenä vanhalle puistoakselille, joka on peräisin 1800-luvun alusta.
Rakennus on osa Keskustoria, joka muodostaa valtakunnallisesti merkittävän kokonaisuuden yhdessä Hämeenkadun ja Hämeensillan kanssa. Talo kuuluu olennaisena osana myös Tammerkosken ja Koskipuiston kaupunkimaisemaan. Rakennusta ei kuitenkaan ole suojeltu; voimassa oleva asemakaava on vuodelta 1938, eikä siihen sisälly suojelumerkintää.
Taideteokset

Rakennuksen kolmannessa kerroksessa on musiikkisali (entinen kaupunginvaltuuston istuntosali), jossa on Allan Salon maalaama suurikokoinen Tampere-fresko (1956). Sisätiloissa on myös Emil Aaltosta esittävä patsas. Kulttuuritalo Laikkuun on sijoitettu teoksia myös Tampereen taidemuseon kokoelmista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kulttuuritalo Laikku Wikimedia Commonsissa
Kulttuuritalo Laikun kotisivut
VirtualTampere: Virtuaalivierailu Vanhaan kirjastotaloon
Rakennus Tammerkosken puolelta kuvattuna noin vuonna 1927.
Taloa ympäröi Kirjastonpuisto.
Eero Lähdesmäki

| Eero Lähdesmäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. syyskuuta 1914 Ylistaro
Kuollut: 14. lokakuuta 1941 Tsalkki
Ammatti:  seiväshyppääjä, poliisi
Eero Matias Lähdesmäki (18. syyskuuta 1914 Ylistaro – 14. lokakuuta 1941 Tsalkki–Suojärvi-tie) oli suomalainen seiväshyppääjä, ammatiltaan poliisi. Eero Lähdesmäen serkkuja olivat painijat Kalervo ja Veikko Rauhala.
Ura

Eero Lähdesmäki aloitti aktiivisen urheilu-uransa 20-vuotiaana Kurikan Reinikan veljessarjan – Frans, Aatto ja Aulis Reinikan – innoittamana. Ensimmäisen kilpailuvuoden 1935 tulos oli 315 cm. Silloinen seura oli kotipaikkakuntansa Ylistaron Kilpa-Veljet. Seuraavana vuonna 1936 yhdessä Aulis Reinikan kanssa kilpaillessaan kehitys oli nopeaa ja tulosparannus oli merkittävä eli vuoden paras 370 cm. Vuonna 1937 Lähdesmäki oli jo Suomen seiväshyppyparhaimmistoa tuloksen ollessa 390,5 cm. Samana vuonna hänellä oli ensimmäiset maaottelunsa.
Vuodesta 1938 vuoteen 1940 Eero Lähdesmäki oli Suomen parhaimpia seiväshyppääjiä, ja tavoitteena sittemmin pitämättä jääneet vuoden 1940 kotiolympialaiset. Kovina kilpakumppaneina olivat kotimaakuntansa kurikkalainen Aulis Reinikka ja Lähdesmäen poliisiammatin mukanaan tuoman uuden kotipaikan Kemin ja uuden seuran Kemin Kunnon Veikko Kairento. Juoksunopeuden parannuttua Lähdesmäen tulokset ja saavutukset paranivat merkittävästi. Hän saavutti näinä kolmena vuotena mestaruuden vuonna 1938 ja hopeaa Reinikan jälkeen vuosina 1939 ja 1940.
Urheilu-uran päätepisteenä ja erinomaisena päätöksenä olivat syyskuun 1940 kolmimaaottelun Suomi–Ruotsi–Saksa lajivoitto tuloksella 400 cm sekä Budapestissä Unkari–Suomi-maaottelussa saavutettu ennätys 416 cm. Tulos 416 oli sen vuoden Euroopan tilaston neljänneksi paras tulos – edellä vain venäläisiä hyppääjiä. Maaotteluita kertyi kaikkiaan viisi. Lähdesmäki paransi seiväshypyn Suomen ennätystä vuosina 1939–1940 409:stä 416:een. Tulos säilyi Suomen ennätyksenä kesään 1947, jolloin tuleva olympiahopeamitalisti Erkki Kataja rikkoi sen.
Kesällä 1941 Lähdesmäki ylitti vielä tasan neljä metriä, mutta kesäkuussa alkanut Jatkosota lopetti urheilutoiminnan. Lähdesmäki toimi Jatkosodan aikaan sotapoliisina ja oli palaamassa lokakuussa lomalle, kun hän putosi sotilaita lomalle kuljettaneen kuorma-auton lavalta pyörien alle, kun auto paiskautui kolarissa kivikkoon.
Aiheesta muualla

Martti Jukola: ”Rata- ja kenttäurheilu”, Urheilun Pikkujättiläinen, s. 403.  Helsinki:  WSOY, 1958.
Antti O. Arponen, Markku Kasila, Vesa-Matti Peltola: ”Jatkosota 25.6.1941-19.9.1944”, He antoivat kaikkensa - Viime sodissa menehtyneet suomalaiset mestariurheilijat, s. 274-275.  Helsinki:  Auditorium, 2014.  ISBN 978-952-7043-03-5
Kulmakarvat

Kuva, josta näkyy kulmakarvojen kasvusuunnan vaihtelu eri osissa kulmaa.
Kulmakarvat ovat sarja karvoja, jotka kasvavat silmäkuopan yläpuolella olevassa luisessa harjanteessa ihmisillä ja useimmilla muillakin nisäkkäillä. Kulmakarvat suojaavat silmää hieltä ja vedeltä. Ihmisellä kulmakarvoja on noin 500.
Tehtävä

Kulmakarvojen tehtävä on suojata silmää esimerkiksi hieltä ja sateelta ohjaamalla ne silmien ohi. Niitä voi käyttää myös ilmehtimiseen.
Ominaisuudet

Ihmisellä on yhteensä 500, ehkä jopa 1 100 kulmakarvaa. Kulmakarvat uusiutuvat kokonaan noin neljässä kuukaudessa.
Joillakin ihmisillä kulmakarvat ovat kasvaneet yhteen. Länsimaissa on yleensä suosittu pitää rakoa kulmakarvojen välissä, mutta joissakin Aasian maissa yhteen kasvaneet kulmakarvat ovat olleet arvostettuja.
Kasvu

Kulmakarvat kasvavat hitaammin ja jäävät lyhyemmiksi kuin hiukset, sillä niiden kasvukausi on vain neljä kuukautta. Muihin ihokarvoihin verrattuna niiden kasvu riippuu vähemmän ihmisen hormonitoiminnasta. Kulmakarvojen karvatupet ovat herkkiä vammoille, joiden seurauksena kulmakarvat saattavat joskus lakata kokonaan kasvamasta.