stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin Saalem-seurakunta
Toimitilat > Hakaniemen Saalem-temppeli (1978–)

Hakaniemen Saalem-temppeli vihittiin käyttöön uudenvuodenpäivänä 1. tammikuuta 1978. Saalem-temppelin pinta-ala on 4 100 neliömetriä ja pääsalissa on istumapaikkoja 1 700 henkilölle. Saalem-temppelin suunnittelija on arkkitehti Veikko Gröhn ja rakentamisesta vastasi Rakennusliike Puolimatka. Saalem-temppeli toimii seurakunnan toiminnan pääpaikkana. Saalem-temppeli sijaitsee sijaitsee Hakaniemen metroaseman ja liikekeskuksen välittömässä läheisyydessä osoitteessa Näkinkuja 3. Saalem-temppelin sijaitsee paikalla, joka on Suomen helluntailiikkeen kannalta historiallinen. Samalla paikalla kokoontui 1900-luvun alussa rukousryhmä, joka kutsui Thomas Ball Barrattin Suomeen vuonna 1911. Tätä tapahtumaa pidetään hetkenä, jolloin Suomen helluntaiherätyksen on katsottu saaneen alkunsa.
Musiikki

Saalem-seurakunnan musiikkitoiminnalla on ollut vahvat perinteet ja suuri merkitys suomalaiselle helluntaiherätykselle. Seurakunnan yhteydessä on toiminut monia eri kuoroja sekä Suomen vanhin helluntaisoittokunta. Seurakunnan yhteydestä on tullut myös muusikkoja useisiin eri yhtyeisiin ja musiikkikoulutus on ollut seurakuntien edelläkävijä.
Suomalaisen helluntaiherätyksen vapaa musiikkitoiminta sai alkunsa Saalem-seurakunnan yhteydessä. Vuonna 1952 seurakunnassa perustettiin Saalem-kvartetti. Perinteisessä soittokuntamusiikissa seurakunnan yhteydessä on toiminut Saalem Brass -soittokunta. 1950-luvulla soittokunnan toiminta kehittyi erityisesti Martti Kotilan johdolla. Soittokunnan ohjelmisto kehittyi vaativaksi ja lähestyi ilmaisultaan big band -musiikkia. Saalem Brass vieraili ensimmäisen kerran ulkomailla, Virossa, vuonna 1936. 1970-luvulla soittokunta suuntasi vierailut lähetyskentille. 1970-luvulla seurakunnan yhteydessä vaikuttivat lauluryhmät Leiviskä ja Matkamiehet.
Vuosina 1989 ja 1990 seurakunnassa järjestettiin ensimmäiset Joy-nuorisokuoropäivät Hannu Nikusen avustuksella. Joy-kuoro koostui helsinkiläisistä ja lahtelaisista muusikoista. Vuonna 1991 seurakunta järjesti Tässä päivässä tulevaisuus -hyväntekeväisyyslevyn julkaisukonsertin Kaisaniemen puistossa, jonka tuotto ohjattiin Tšernobylin ydinturamssa sairastuneiden lasten hyväksi.
Toiminta

Saalem-seurakunnan toiminnan keskiössä on sunnuntain jumalanpalvelus, joka helluntailaiseen tapaan pidetään klo 11. Muita jumalanpalveluksia on erilaisille kohderyhmille, kuten Päiväseurat (ti) senioreille, Life-illat (pe) varhaisnuorille ja Fuel-illat (la) nuorille. Perheille ja lapsille suunnattu toiminta tapahtuu muun muassa Jippii-kuoron (ma), Perhepiirin (ke), Lastenillan (ke) ja Skidikirkon (su) kautta. Lisäksi laaja eri kielisten jumalanpalvelusten ja tilaisuuksien kirjo tavoittaa muun muassa  arabian-, lingalan-, persian-, thain-, venäjän-, viron- ja englanninkielisiä kävijöitä.
Helsingin Saalem-seurakunta tekee evankelioimistyötä pääkaupunkiseudulla. Oma Raamattukoulu antaa mahdollisuuden Raamatun ja teologian syvempään tuntemiseen.
Saalem on koko olemassa olonsa ajan pyrkinyt synnyttämään myös uusia helluntaiseurakuntia sekä pääkaupunkiseudulle että muuhun Suomeen. Uusin pääosin Saalemin toiminnan kautta syntynyt tytärseurakunta on Vantaan Kotikirkko Pakkalassa, joka itsenäistyi omaksi seurakunnaksi vuonna 2012.
Kristittyjen yhteisiin toimintoihin Saalem on osallistunut Helsingin Yhteiskristillisen Evankelioimistoimikunnan (HYKE) kautta. Saalem on myös Maailman Evankelioimisen Suomen Keskuksen (MESK) jäsen.
Toiminta > Aluetyö

Saalem-seurakunnalla on aluetyötä Vuosaaressa Ankkuri-paikassa, sekä Hakunilassa, jossa toimii Hakunilan kotikirkko.
Toiminta > Diakoniatyö

Diakoniatyön kautta Saalem-seurakunta pyrkii tukemaan ihmisiä erityisesti tarpeissa, joihin yhteiskunnan tarjoamat yleiset palvelut eivät ulotu. Työmuotoja ovat vanhusten ystäväpalvelu, vammaistyö, näkövammaistyö ja katulähetystyö.
Toiminta > Kristillinen musiikkikoulu

Saalem-seurakunnan yhteydessä toimii oma kristillinen musiikkikoulu. Sen rehtorina toimii Teemu Hämäläinen.
Toiminta > Lähetystyö

Saalem-seurakunta lähetti ensimmäisen lähetystyöntekijänsä Kiinaan jo vuonna 1929. Nykyisin seurakunta tekee lähetystyötä eri puolilla maailmaa ja pyrkii avustamaan ajankohtaisissa sosiaalisissa projekteissa. Se toimii yhdessä Suomen helluntaiseurakuntien lähetysjärjestön Fida Internationalin kanssa ja Saalemilla on vajaa parikymmentä lähettiä Aasiassa, Afrikassa ja Euroopassa.
Media > Lehdet

Saalem-seurakunta julkaisee Kristitty-nimistä kristillistä aikakauslehteä, joka ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Jäsenlehden levikki on 2 365.
Media > Radio ja televisio

Saalem-seurakunnalla on omaa ohjelma-aikaa Radio Deissä ja Lähiradiossa.
Helsingin Saalem-seurakunta lähettää tilaisuuksistaan suoria lähetyksiä muun muassa UskoTV-palvelun kautta. Seurakunta tuottaa myös Seurakunnassa saarnattua- sekä Uskonpuhetta-ohjelmaa, joita lähetetään Radio Deissä.
Seurakunnan johtajat

Saalemin johtajina ovat perustamisesta nykyhetkeen toimineet:
1928–1967 Eino Ilmari Manninen
1967–1971 Veikko Manninen
1971–1989 Kai Antturi
1989–1996 Seppo Pehkonen
1996–1998 Valtter Luoto
1998–2012 Klaus Korhonen
2012–2022 Mika Yrjölä
2022 (3-10/22) Ari Kattainen, vt.
2022→ Stefan Sigfrids
Saalem-seurakuntia muualla

Myös monissa muissa Suomen kaupungeissa ja kunnissa paikallisia helluntaiseurakuntia kutsutaan Saalem-seurakunniksi. Muun muassa Hämeenlinnassa ja Helsingin Malmilla sijaitsevat Hämeenlinnan Saalem- ja Malmin Saalem -nimiset seurakunnat.
Aiheesta muualla

Saalem verkkosivut
Saalem-seurakunnan tilaisuudet YouTube-kanavalla
Saalem-seurakunnan ohjelmat UskoTV:ssä
Saalemin Instagram-kanava
| n k Helluntaiherätys Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Finlands svenska pingstsamfund  Suomen Helluntaikirkko  Suomen Helluntaikansa 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin Saalem  Fila Church Helsinki  Jyväskylän helluntaiseurakunta  Kuopion helluntaiseurakunta  Lahden helluntaiseurakunta  Oulun helluntaiseurakunta  Pietarsaaren Elim  Seinäjoen helluntaiseurakunta  Tampereen helluntaiseurakunta  Turun helluntaiseurakunta  Vaasan helluntaiseurakunta  Vasa Sion  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Ball Barratt  Brofeldt  Castrén  Fellman  Ahonen  Andström  Antturi  Bengström  Bergstén  Haapala  Havupalo  Kallionpää  Klemetz  Korhonen  Korpi  Kunnas  Kukkula  Launonen  Lundin  Luoto  Manninen  Rosenberg  Sigfrids  Tuppurainen  Yli-Vainio  Ylppö  Yrjölä  Öhberg 
Järjestöt:  Elämä ja Valo  Evankelistakoti  Fida International  Finlands svenska pingstmission  Helluntaiseurakuntien musiikki  Helluntaiseurakuntien työntekijät HELP  Iso Kirja  Kristillinen alkoholisti- ja narkomaanityö  Samaria-lähetys 
Media:  Aikamedia  Avainmedia  Finmedia  Hyvä Sanoma  Livet  Ristin Voitto  Taborförlaget 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Fifteen-leiri  Hengellinen laulukirja  Juhannuskonferenssi  Lapsikuoro Jippii  Royal Rangers  Syyspäivät  Youth Celebration 
Pohjoismaiden helluntaiyhteisö • Euroopan helluntaiyhteisö • Maailman helluntaiyhteisö • Assemblies of God • Helluntaiherätys Ruotsissa
Saalemin kokous Hippodromilla vuonna 1932.
Pohjoismainen helluntaikonferenssi Messuhallissa vuonna 1946.
Öljylamppu on toiminut Saalem-seurakunnan perinteisenä symbolina.
Belbina (Lakonia)

| Belbina> Βέλβινα.Sijainti |
| --- | --- |
 Belbina
Koordinaatit:  37°16′42″N, 22°17′12″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Giakoumaíïka, Spárti, Arkadia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lakonia
Belbina (m.kreik. Βέλβινα, myös Belemina, Βελεμίνα, Belmina, Βέλμινα) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Lakoniassa Kreikassa. Se sijoitetaan lähelle nykyistä Giakoumaíïkan kylää.
Maantiede

Belbinan kaupunki sijaitsi Lakonian luoteisosassa lähellä Arkadian rajaa. Se kuului Aigytiin alueeseen eli se oli yksi aigyslaisista kaupungeista. Alun perin kaupungin seutu oli Arkadiaa. Myös nykyisin seutu on Arkadian alueyksikön ja Lakonian alueyksikön rajalla, ja jakautuu kolmen kunnan puolelle, jotka ovat Megalópolin kunta ja Trípolin kunta Arkadiassa ja Spártin kunta Lakoniassa.
Pausanias sanoo Belbinan sijainneen 100 stadioninmitan eli noin 18 kilometrin päässä Pellanasta. Nykyisin kaupunki sijoitetaan jonnekin Spártin kunnan Giakoumaíïkan kylän ja Megalópolin kunnan Skortsinóksen kylän tienoille. Barrington Atlas of the Greek and Roman World sijoittaa Belbinan koilliseen nykyisestä Giakoumaíïkan kylästä ja itään nykyisestä Chelmós-vuoresta. William Martin Leake sijoitti sen Chelmós-vuoren huipulle, jossa on antiikin aikaisia jäänteitä. Jäänteet ovat kuitenkin peräisin spartalaisten rajalinnoituksesta, joka tunnettiin nimellä Athenaion, eikä kaupunki todennäköisesti ollut samalla paikalla. Nykyisin kukkulalla ovat Chelmóksen linnan rauniot.
Belbinan kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Belminātis (Βελμινᾶτις) tai Bleminātis (Βλεμινᾶτις). Se oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä. Alue oli vuoristoista, ja Eurotas-joki sai siellä alkunsa lukuisista lähteistä. Pellana sijaitsi Belbinasta eteläkaakkoon. Belbinan länsipuolella sijaitsivat Aigys ja Falaisiai, luoteispuolella Leuktra (Leuktron) ja Malea, jotka olivat Belbinan tavoin aigyslaisia, sekä Oresthasion, ja pohjoispuolella Eutaia.
Historia

Belbinan paikka vaikuttaa löytöjen perusteella olleen asuttu jo geometrisella ja arkaaisella kaudella. Varmemmin kaupunki on ollut olemassa klassisella ja hellenistisellä kaudella. Belbina oli alun perin arkadialainen kaupunki, mutta spartalaiset valloittivat sen varhaisessa vaiheessa ja liittivät sen alueeseensa. Pausanias ei tosin uskonut tätä väitettä.
Vaikka kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa klassisen kauden polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Belbinitēs (Βελβινίτης) ja Belbinētēs (Βελβινήτης).
Vuoden 371 eaa. Leuktran taistelun jälkeen Belbina palautettiin Arkadialle. Suurin osa sen asukkaista siirrettiin pian tuon jälkeen perustettuun Megalopoliin kaupunkiin, ja kaupungin paikka säilyi Megalopoliin kaupungin alaisena. Spartalaiset mahdollisesti rakensivat Athenaionin linnoituksen tuolloin uudeksi rajalinnoituksekseen.
Akhaian liiton sodissa Belminatis oli jatkuva kiistakapula spartalaisten ja akhaialaisten välillä. Spartan tyranni Makhanidaan tai viimeisen kuninkaan Nabiksen aikana Belminatis liitettiin jälleen Lakoniaan. Kun Filopoimen voitti Spartan vuonna 188 eaa., Belminatis palautettiin jälleen osaksi Megalopoliin aluetta.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin oletetulta paikalta on löydetty hajanaisia klassiselle ja hellenistiselle kaudelle ajoitettuja rakennuskiviä, kattotiilejä ja keramiikan sirpaleita. Löytöjä on tehty kuitenkin myös jo geometriselta ja arkaaiselta kaudelta.
Kiitosvirsi

Kiitosvirsi on jumalanpalveluksen aikana laulettava virsi, jossa kiitetään kolmiyhteistä Jumalaa. Kiitosvirsi sijoittuu Suomen evankelis-luterilaisen kirkon messussa rippiosioon ja siellä synninpäästön jälkeen. Suurten juhlapyhien aikaan kirkkokäsikirja suosittelee käyttämään kiitosvirtenä laudamusta. Paastonaikana kiitosvirsi jätetään pois.
Esimerkkejä kiitosvirsistä

Yksi kiitosvirsi on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virsi 425, jonka sanoissa esiintyvät Betlehemin paimenet. Eräs kiitosvirsi on Marian kiitosvirsi (Magnificat), joka tietojen mukaan tulee Neitsyt Marian rukouksesta, jonka hän rukoili Jeesusta odottaessaan. Myös Siionin virsissä on eräs tunnettu kiitosvirsi nimeltä Soi virteni kiitosta Herran.
Farai (Lakonia)

| Farai> Φαραί |
| --- | --- |
 Vafeión tholos-hauta.
Sijainti
 Farai
Koordinaatit:  37°01′22″N, 22°27′40″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Vafeió, Spárti, Lakonia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lakonia
Farai (m.kreik. Φαραί, myös Φᾶρις, Fāris, Φάρη, Farē; lat. Pharae, Pharis, Phare) oli antiikin aikainen kaupunki Lakoniassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Spártin kunnan alueella ja sijoitetaan lähelle nykyistä Vafeión kylää.
Maantiede

Farain kaupunki sijaitsi Lakoniassa Spartan tasangolla tiellä, joka johti Amyklaista merelle Lakonianlahden rantaan. Kaupungin sijaintipaikkaa ei tunneta varmuudella, mutta se sijoitetaan nykyisin yleensä lähelle Vafeión kylää noin seitsemän kilometriä eteläkaakkoon antiikin Spartan paikasta ja nykyisestä Spártin kaupungista.
Historia

Farain alkuperäiset nimet olivat Fare ja Faris. Se oli yksi Lakonian vanhoista akhaialaisista kaupungeista, ja mainitaan myös Homeroksen Iliaan Laivaluettelossa. Myös arkeologian perusteella paikka on ollut asuttu mykeneläisellä kaudella. Se säilytti itsenäisyytensä siihen saakka, kunnes spartalaiset valloittivat sen kuningas Telekloksen aikana. Sen jälkeen kaupunki jatkoi olemassaoloaan lakonialaisena kaupunkina nimellä Farai. Se oli olemassa arkaaiselta roomalaiselle kaudelle.
Farain kerrotaan joutuneen Aristomeneen ryöstämäksi toisessa messenialaisssodassa. Se mainitaan myös Strabonin vaurioituneessa tekstikohdassa sekä muilla antiikin aikaisilla kirjailijoilla. Pausaniaan aikana 100-luvulla jaa. kaupunki oli raunioina.
Rakennukset ja löydökset

Merkittävin nykyisen Vafeión seudulta tehty löytö on Vafeión tholos-hauta. Sen olemassaolo tukee sitä ajatusta, että paikka on ollut jonkinlainen keskus jo mykeneläisellä kaudella. Tholos on Mykenen niin kutsutun Atreuksen aarrekammion tavoin kumpu, jossa on ollut sisällä hautaholvi, jonka kulkuaukko on vaakasuorasti kaivettu rinteen läpi. Haudan sijainti pienen kartionmuotoisen kukkulan huipulla on lisännyt tholoksen näennäistä kokoa ja antanut sille huomattavaa korkeutta ja suuruutta. Tholoksen katto, samoin kuin suurin osa sen rakennusmateriaaleista, on kadonnut, ja sen muotoa edustaa pyöreä kraatteri kummun huipulla. Oviaukko on edelleen ehjä. Sen leveys on noin 1,8 metriä, ja kamanakiven pituus on ollut noin 4,5 metriä. Koko haudan halkaisijan arvellaan olleen 9–12 metriä.
Viikinkien idäntie

Viikinkiajan idänteitä. Punainen tarkoittaa Volgan reittiä ja violetti Dneprin reittiä. Oranssit reitit ovat 700–1000-lukujen muita kauppareittejä.
Viikinkien idäntieksi kutsutaan jokireittejä, joita pitkin viikingit matkasivat Itämereltä nykyisen Venäjän alueelle ja usein kauemmaksikin kohti Mustaamerta ja Kaspianmerta. Idäntien muinaisnorjankielinen nimi oli Austrvegr.
Idäntien kaupunkeja

Viikinkien saagoissa kerrotaan Gardarikin tärkeimmistä kaupungeista. Islantilaisessa Hauksbok-käsikirjoituksessa 1320-luvulta kirjoitetaan kahdeksasta muinaisesta kaupungista Gardarikissa: "Tuossa valtakunnassa on osa, joka on siellä Ruzcia-nimellä, ja me nimitämme sitä Gardariki-nimellä. Sen tärkeimmät kaupungit ovat Móramar (Murom), Ráðstofa (Rostov), Súrsdalar (Suzdal), Holmgarðr (Rurikinlinna), Sýrnes (Gnjozdovo), Gaðar (Gorodok), Pallteskja (Polatsk), Kœnugarðr (Kiova). Islanniksi: "I þui riki er þat, er Ruzcia heitir, þat kollum ver Garðariki. Þar ero þessir hofuð garðar: Moramar, Rostofa, Surdalar, Holmgarðr, Syrnes, Gaðar, Palteskia, Kœnugarðr." Muita saagoissa mainittuja tärkeitä kaupunkeja olivat Aldeigjuborg (Staraja Ladoga) ja Smaleskja (Smolensk).
Idäntien reittejä

1100-luvulta oleva Nestorin kronikka kertoo seuraavasti: "Tie varjagien maasta kreikkalaisten maahan ja kreikkalaisten maasta ylös Dnepriä ja Dneprin latvoilta metsien halki Lovotille ja sitä pitkin suurelle Ilmajärvelle. Tästä järvestä lähtee Olhavanjoki ja se laskee suureen Nevajärveen.  Tämän järven suisto ulottuu Varjagienmereen. Varjagienmerta pitkin pääsee Roomaan saakka. Roomasta purjehtimalla Konstantinopoliin asti. Konstantinopolista vielä Pontoksenmerelle, johon Dnepr-joki laskee. Dnepr saa alkunsa Okovin metsästä ja virtaa etelään. Väinäjoki saa alkunsa tästä samasta metsästä, mutta virtaa pohjoiseen ja laskee Varjagienmereen. Tästä samasta metsästä lähtee myös Volga, joka virtaa itään ja laskee seitsemänkymmenen suuhaaran kautta Horezminmereen".
Nestorin kronikan mukaan varjagien reitti kulki koko Euroopan ympäri, ja siinä mainitaan keskiajan kaksi tärkeintä kaupunkia: Rooma ja Tsargrad eli Konstantinopoli. Kronikka mainitsee myös toisen pohjoisen reitin Itämereltä Väinäjoelle – tai oikeammin päinvastoin, sillä kronikassa lukee "Väinäjokea pitkin varjagien maahan". Sen jälkeen reitin kerrotaan jatkuvan vetotaivalta pitkin Dneprjoen latvoille sekä Dnepriä pitkin Mustallemerelle.
Idäntien reittejä > Suomenlahdelta Ilmajärvelle

Tunnetuin idäntien reiteistä vei 700–1000-luvuilla Birkasta Suomenlahtea pitkin Nevajoelle, sieltä Laatokalle Aldeigjuborgiin, jonka viikingit perustivat vuonna 753. Sieltä matka jatkui jokireittejä pitkin ensin Olhavanjokea pitkin etelään Ilmajärvelle. Usein matka pysähtyi Ilmajärvelle, jonka rannalla sijaitsi 800-luvulta lähtien Hólmgarðr. Se tunnettiin 900-luvun puolivälistä lähtien Novgorodin kaupunkina, joka oli Gardarikin suurin ja merkittävin keskus. Sieltä matka jatkui Ilmajärven yli Lovatjokea pitkin Gorodokin kautta Dneprille. Smaleiskjan kautta matka jatkui Dnepriä pitkin kohti Könugardia ja viimein Miklagardiin.
Luoteis-Venäjälle pääsi myös nykyisiä Viron ja Venäjän rajaseutuja pitkin, sillä Narvanjoen ja Peipsijärven kautta pääsi Pihkovanjärvelle, jolta oli maakannaksen kautta yhteys Šelonjoelle. Šelonjoki virtaa lännestä Ilmajärveen. Tätä reittiä valvomaan kasvoi 900-luvun kuluessa Pihkovan kaupunki.
Myös Inkerin halki virtaavaa Laukaanjokea pitkin pääsi lähelle Ilmajärveä.
Idäntien reittejä > Ilmajärveltä Dneprille ja Bysanttiin

Ilmajärveltä matkaa voitiin haluttaessa jatkaa Lovatjokea pitkin etelään maakannakselle, jonka luona vedettiin vetotaipaleita pitkin seuraavaan vesistöön. Tällä tavoin päästiin Väinäjoen kautta Dneprille  vanhan Smolenskin kohdalla. Dnepr tarjosi suoran, joskin myös pitkän ja vaarallisenkin yhteyden Mustallemerelle ja Bysanttiin.
Dneprin yläjuoksulle voitiin matkata myös suoraan Itämereltä Väinäjokea pitkin nykyisten Latvian ja Valko-Venäjän halki. Tämän reitin varteen kasvoi 900-luvulla voimakas Polatskin ruhtinaskunta.
Strategisesti tärkeään risteykseen Dneprin yläjuoksun ja Väinäjoen maakannaksen väliin syntyi 800-luvulla Smaleiskaja, joka oli nykyisen Smolenskin edeltäjä. Se oli 900-luvulla Itä-Euroopan suurin pakanallinen kaupunki. Sieltä on löydetty yli 3 000 hautakumpua viikinkiajalta.
Kolmas tie Itämereltä Dneprille vei Niemenin jokireittiä pitkin nykyisten Liettuan ja Valko-Venäjän alueiden halki.
Idäntien reittejä > Ilmajärveltä Volgalle

Jos lopullinen määränpää sijaitsi keskisellä tai itäisellä Venäjällä tai Kaspianmerellä, oli matkaajien hankkiuduttava Volgajoelle. Volgan ja sen sivujokien muodostama jättiläismäinen vesistö avasi skandinaavien ulottuville valtavan kokoisen alueen. Ilmajärveltä pääsi koillisesta virtaavaa Mstajokea pitkin kapealle vedenjakajalle Valdain ylängöllä, jonka takaa avautui Tvertsajokea pitkin yhteys Volgan yläjuoksulle.
Ylä-Volgan kautta kulki myös Dnepriä itäisempi yhteys Mustallemerelle Okajokea ja Donia pitkin.
Idäntien reittejä > Koilliset reitit Volgalle – muinainen Vepsänmaa

Volgalle päästäkseen ei ollut pakko kulkea Ilmajärven kautta. Laatokalta pääsi Syväriä pitkin Äänisjärvelle, jolta oli Vytegra- ja Kovžajokien kautta yhteys kaakkoon Valkeajärvelle ja edelleen Šeksnajoen kautta Volgan yläjuoksulle. Tämän ohella Laatokkaan idästä laskevaa Ojattijokea pitkin pääsi lähelle Sudjokea, joka kuuluu Volgan vesistöön. Nämä reitit kulkivat muinaisvepsäläisten asuinalueen halki.
Idäntien reittejä > Vienanmereltä Volgalle

Skandinaaveja kävi Vienanmerellä, jonka rannoilla sijaitsi tarunomainen Bjarmaland. Jäämeren kautta kulkevan meritien ohella Vienanmerelle vei myös Suomen pohjoisosien ja Vienan Karjalan halki kulkeva sisävesi- ja maareitti Oulujoen vesistön ja Vienan Kemin kautta. Tämä Ounasjoen–Kemijoen–Kuusamon reitti yhdisti reitin Jäämeren rannikoihin. Näillä sisävesireiteillä liikkui länsisuomalaisia, karjalaisia ja ilmeisesti norjalaisiakin. Pielisen ja Saimaan kautta kulki vielä reitti Oulujoen vesistöstä Laatokalle.
Äänisjokea tai Vienanjokea pitkin Vienanmereltä pääsi etelään. Vienanjoelta pääsi Suhonajokea pitkin länteen Valkeajärvelle. Vienanjoelta itään päin mentäessä kulki Vytšegdajoen ja Kamajoen kautta reitti Volgan mutkaan. Näiden jokireittien varsilta ei tunneta arkeologisia todisteita skandinaavien liikkumisesta. Joskin 1200-luvun lähteet mainitsevat joitakin norjalaisten matkoja Vina-joella, joka kenties tarkoittaa Vienanjokea. Näiden reittien varsilla asui erilaisia suomalais-ugrilaisia heimoja. Suomen alueen ja Kamajoen suomalais-ugrilaisen permiläisen kulttuurin välisistä suorista tai epäsuorista yhteyksistä on todisteita jo viikinkiaikaa edeltävältä kaudelta.
Volgan mutkassa sijaitsi turkkilaissukuisten bolgaarien valtakunta, jonka  pääkaupunki Bulgar oli idäntien tärkeimpiä kauppakeskuksia. Bulgarissa viikingit kävivät vuosittain järjestettävillä isoilla markkinoilla. Kasaarien valtakunnan pääkaupunki Itil puolestaan sijaitsi Volgan suulla.
Idäntien historia > Niin sanottu hopeavirta

Ensimmäiset varmat todisteet skandinaaveista Laatokan ympäristössä ovat 700-luvulta. Olhavanjoen varteen syntyi tällöin suuri Aldeigjuborgin kaupunki eli nykyinen Staraja Ladoga. 830-luvulla skandinaavit olivat jo löytäneet tiensä Bysanttiin. Heidän yhteytensä Bysanttiin vilkastuivat 860–880-luvuilla, jolloin he vakiinnuttivat jalansijansa Dneprin varrella. Tämän jälkeen skandinaaveja vieraili Bysantissa kauppiaina tai myöhemmässä vaiheessa palkkasotureina varjagikaartissa vuodesta 988 vuoteen 1453, jolloin osmanien joukot tuhosivat Konstantinopolin. Skandinaavisperäisen idäntieliikenteen vilkkain vaihe oli 900-luvun alkupuolella ja puolivälissä.
Tärkein houkutin idäntien kulkijoille olivat hopearahat, joita islamilaisesta maailmasta oli alkanut 700-luvulla virrata Itä-Eurooppaan Volgan ja Donin reittejä pitkin. Tämän taustalla oli Kaukasuksen kauppareittien aukeaminen Abbasidien kalifaatin ja kasaarien tekemän rauhansopimuksen seurauksena. Skandinaavit hankkivat hopeaa varsinkin kasaarien valtakunnan ja bolgaarien valtakunnan kauppapaikoilla muun muassa orja- ja turkiskaupalla. Joskus heidän tiedetään myös tehneen ryöstöretkiä Kaspianmerellä asti. Hopeavauraudesta kertovat aarrelöydöt, joita on tehty varsinkin Ruotsista suuri määrä. Hopean ohella idäntieltä kulkeutui Skandinaviaan muutakin esineistöä, kuten värikkäitä lasimassahelmiä naisten helminauhoihin.
Idäntien kauppareittien keskeinen tukikohta oli Birka Keski-Ruotsissa.
Idäntien historia > Skandinaavinen asutus Venäjällä

Jokireittien varsille asettui pysyvästi skandinaavisia siirtolaisia, jotka vähitellen sulautuivat slaavilaiseen tai suomalais-ugrilaiseen kantaväestöön. Skandinaavista asutusta oli ainakin Olhavanjoen varrella, Dneprin ylä- ja keskijuoksulla, Volgan yläjuoksulla sekä Okajoen vesistöalueella merjalaiskansan keskuudessa. Monin paikoin skandinaavit onnistuivat nousemaan hallitsijoiksi. Jo 830-luvulla Olhavanjoen varrella, luultavasti joko Aldeigjuborgissa tai Rurikinlinnassa, piti hoviaan skandinaavinen hallitsija, joka bysanttilaisten lähteiden mukaan käytti kasaareilta lainattua arvonimeä chaganus eli kaani. Myöhemmin, noin 860-luvulta alkaen, skandinaaveilla oli merkittävä rooli Kiovan Venäjän synnyssä.