stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lamborghini Aventador
LP 700-4 > LP 700-4 Roadster (2013–2016)

Marraskuussa 2012 Lamborghini julkisti tuottavansa uuden Roadster mallin, joka käyttää coupén samaa V12 moottoria. Hiilikuitukattopaneelien myötä auto painaa kuusi kilogrammaa vähemmän ja ilmavirtauksen takia Roadsterin katon takaosan ja konepeiton muoto poikkeaa coupé mallista. Kuitenkin korin vahvistukset lisäävät auton painoa 50 kilogrammaa coupéen verrattuna. Roadsterin varustukseen kuuluu myös irrotettava ilmanohjain, joka mahdollistaa katto auki ajamisen myös kovilla nopeuksilla, ilman että ilmanpyörteily ohjaamossa tekee olon tukalaksi. Tehdas ilmoitti Roadster kiihtyvän 0–97 kilometriä tunnissa 2,9 sekunnissa ja huippunopeus on 349 kilometriä tunnissa. Moottori tuottaa hieman vähemmän tehoja, 691 hevosvoimaa.
LP 750-4 > LP 750-4 SV (2015–2017)

Aventador LP 750-4 SuperVeloce esiteltiin vuoden 2015 Geneven autonäyttelyssä. Moottorin teho nostettiin 750 hevosvoimaan, kun vakiomallissa coupéssa se on noin 700 hevosvoimaa. Suorituskykyä lisää 50 kilogrammaa kevyempi massa verrattuna coupé malliin, kun autossa on vielä enemmän hiilikuitu osio sisä- ja ulkotiloissa. Aerodynamiikkaa on paranettu etuosan splitterin ja takaosan diffuusorin ja kiinteän ilmanohjaimen avulla, joka lisää downforcea 180 prosenttia vakioversioon. Kiihtyvyys 0–100 kilometriä tunnissa vie 2,8 sekuntia ja valmistajan ilmoituksen mukaan teoreettinen huippunopeus on yli 350 kilometriä tunnissa. Ratatestien tulosten mukaan Aventador SV kiihtyy 0–241 kilometriä tunnissa 12,8 sekunttiin ja 0–322 kilometriä tunnissa 33,5 sekunttiin. Mallin valmistus loppui heinäkuussa 2017, jolloin sitä oli myyty 600 kappaletta.
LP 750-4 > LP 750-4 SV Roadster (2016–2017)

SuperVeloce Roadsterin tekniset arvot ovat lähes samat kuin LP 750-4 SV:n. Moottorin teho oli hieman matalampi 740 hevosvoimaan. Mallin esiteltiin elokuussa 2015, Pebble Beach Concours d'Elegance autotapahtumassa. Avomalli oli edellisen tapaan 50 kilogrammaa umpikorimallia painavampi. Painonpudotusohjelmalla Roadster oli saatu myös 50 kilogrammaa vakio-Roadsteria kevyemmäksi. SuperVeloce Roadsteria valmistettiin 500 kappaletta.
LP 740-4 > LP 740-4 S (2016–)

Aventador S esiteltiin 19. joulukuuta 2016 Sant'Agata tehtaalla ja virallinen esittely Geneven autonäyttelyssä maaliskuussa 2017. S-malli on päivitetty versio vuoden 2011 vakiomallista, jossa on teknisiä ja ulkoisia muutoksia. Mitja Borkert vastasi uudesta ulkomuotosuunnittelusta, jossa hän päivitti muun muassa takapuskurin muotoilua. V12 moottori on teholtaan 730 hevosvoimaa, 20 vähemmän kuin Aventador SV -mallissa. S-mallin jousitusta päivitettiin hieman, jota hallitsee ‘Lamborghini Dinamica Veicolo Attiva’ (LDVA) ohjausyksikkö. Siinä on muiden tapaan neljä ajotilaa, Sport, Strada, Corsa ja Ego. Jarrut oli valmistettu hiilikeramiikasta, edessä 400 mm ja takana 380 mm. Etuosa oli muotoiltu uusiksi isommalla etusplitterillä ja kahdella uudella etuilmanottoaukolla. Taakse oli kehitelty uusi musta takadiffuuseri siivekkeillä ja kolmella pakoputken kärjellä. Etuosa sai tämän myötä 130 prosenttia lisää downforcea.
LP 740-4 > LP 740-4 S Roadster (2017–)

Aventador S -mallista valmistettiin seuraavana vuonna avoautomalli, joka esiteltiin 2017 Frankfurtin autonäyttelyssä. Teknisesti samanlainen, kuin edeltäjät, mutta erona on moottorin suoja, kaksi irrotettavaa hiilikuitukattopaneelia, jotka painaa alle kuusi kilogrammaa. Roadster on 50 kilogrammaa painavampi, kuin coupé rungon vahvistuksien myötä. Painon vuoksi se kiihtyy 0–97 kilometriä tunnissa 0,3 sekuntia hitaammin, kuin coupé, mutta huippunopeus pysyy samana.
LP 770-4 > LP 770-4 SVJ (2018–)

Pebble Beach Concours d'Elegance -autotapahtumassa esiteltiin Aventador SVJ (Super Veloce Jota), joka perustuu Aventador S -malliin ja paranneltu versio Aventador SV -mallista. Moottori on täysin sama, kuin muissa Aventador malleissa, jonka hevosvoimat on nostettu 759 hevosvoimaan ja vääntö 720 newtonmetriä. Hiilikuitua on käytetti vielä enemmän muihin malleihin nähden ja titaania pakosarjassa, jonka myötä paino on vakioversioon nähden 1 525 kilogrammaa. Kiihtyvyys 0–100 kilometriä tunnissa vie 2,8 sekuntia, kun 0–200 kilometriä tunnissa 8,6 sekuntia. Huippunopeudeksi on mitattu 352 kilometriä tunnissa.
Heinäkuussa 2018 Lamborghinin testikuljettaja Marco Mapelli ajoi Aventador SVJ:llä Nordschleifen radalla uuden kierrosennätyksen 6:44.97.
LP 770-4 > LP 770-4 SVJ Roadster (2019–)

Avoautoversio SVJ:stä esiteltiin Geneven autonäyttelyssä 2019. Mallia valmistetaan 800 kappaletta. SVJ Roadsterissa on siirrettävä katto, joka on valmistettu kahdesta eri hiilikuituosasta. Teknisesti ja tehoiltaan se on sama on kuin edeltäjänsä. 50 kilogramman lisäpainon myötä, se häviää kiihtyvyydessä vakio SVJ mallille 0,1 sekuntia 0–100 kilometriä tunnissa.
Erikoismallit > Aventador J

Aventador J on vuoden 2012 Geneven autonäyttelyssä esitelty, yksittäiskappaleena valmistettu roadster–malli.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lamborghini Aventador (Arkistoitu – Internet Archive)
Topspeed: 2012 Lamborghini Aventador LP700-4
Aventador SV Roadster.
Aventador S.
Aventador SVJ Pariisin autonäyttelyssä.
Lamborghini Aventador J
Lamborghini Miura

| Lamborghini Miura |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Valmistaja:  Automobili Lamborghini SpA
Valmistusvuodet:  1966–1973
Tuotantomäärä:  noin 750
Korimalli:  2-ovinen Coupé
Luokka:  Superauto
Muotoilija:  Marcello Gandini
Edeltäjä:  -
Seuraaja:  Lamborghini Countach
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  2
Rakenne:  keskimoottori
Iskutilavuus:  3.929 cm³
Teho:  260 kW(350 hv)
Vääntö:  369 Nm
Polttoaine:  Bensiini
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali
Kulutus:  19l
Mitat
Massa:  1 292 kg
Pituus:  4 370 mm
Leveys:  1 760 mm
Korkeus:  1 050 mm
Lamborghini Miura on italialainen kaksipaikkainen urheiluauto, jota valmistettiin vuosina 1966–1973. Se oli ensimmäisiä keskimoottorisia katuautoja, ja ensimmäisiä autoja joihin liitettiin termi superauto. Auton nimi viittaa Don Eduardo Miuran härkäfarmiin, jonka kasvatit olivat tunnettuja erityisen hurjina ja sitkeinä härkätaisteluissa.
Historia

Miuran konsepti syntyi nuorten insinöörien Gian Paolo Dallaran ja Giampaolo Stanzanin sekä testikuljettaja Bob Wallacen leikitellessä ideoilla kestävyyskilpailuihin rakennetusta urheiluautosta. Suunnittelu tapahtui vapaa-ajalla, sillä Ferruccio Lamborghini oli tehnyt selväksi ettei yritys koskaan rakentaisi kilpa-autoja. Dallaran esitellessä Lamborghinille erästä kilpa-autosuunnitelmaa saadakseen budjetin prototyypin rakentamiseen Ferruccio yllättäen suostuikin ehdotukseen. Lamborghinin ajatus tosin ei ollut kilpa-auton rakentamisessa, vaan huomiota herättävässä tuotantomallissa, joka olisi hyvää mainosta yhtiölle.
Tässä Dallaran ja Stanzanin suunnitelmassa perinteinen putkirunko oli korvattu hiljattain kilpa-autoissa yleistyneellä monokokkiratkaisulla. Kilpa-autoista otettiin mallia myös keskimoottoriratkaisussa, jossa moottori sijoitettiin matkustamon taakse mahdollisimman hyvän painonjakauman saavuttamiseksi. Ajatus moottorin asentamisesta poikittain ja vaihdelaatikon yhdistämisestä samaan, yhtenäiseen yksikköön tilan säästämiseksi, oli puolestaan peräisin Morris Ministä. Matkustamon taakse asennettiin Lamborghinin muista malleista tuttu Bizarrinin suunnittelema, neljällä nokka-akselilla varustettu V12, jonka iskutilavuutta kasvatettiin hieman alle neljään litraan.
Miuran ensiesiintyminen tapahtui vuonna 1965 Torinon autonäyttelyssä Italiassa. Näytteillä oli pelkkä runko ilman koria, mutta siitä huolimatta suunnittelussa käytetyt ratkaisut herättivät huomiota ja autosta tehtiin useita tilauksia. Harva tosin uskoi, että auto etenisi koskaan tuotantoon asti. Geneven autonäyttelyssä seuraavana vuonna esiteltiin tuotantovalmis auto, jota ympäröi Bertonen suunnittelutoimistossa työskennelleen Marcello Gandinin suunnittelema, aikanaan häkellyttävän näköinen kori. Lisää huomiota Miura sai Lamborghinin lähetettyä sellaisen vuoden 1966 Monacon Grand Prix’n toimitsija-autoksi. Se vietiin lauantai-iltana Monte Carlon kasinon eteen, jossa se keräsi ympärilleen kiinnostuneita.
Miuran tuotanto alkoi vuoden 1966 lopulla. Auto kävi hyvin kaupaksi huolimatta siitä, että se oli aikansa kalleimpia tuotannossa olevia autoja. Viimeisinä vuosina Miuran myyntiä laski sen seuraajan, Countachin, esittely 1971 ja lopulta se poistettiin tuotannosta 1973. Kuudessa vuodessa valmistettiin yhteensä noin 750 autoa.
Tuotantomallit > Miura

Perusmallia, joka tunnetaan myös moottorin tilavuuteen viittaavalla nimellä P400, valmistettiin vuosina 1966–1969 475 yksilöä. Moottori, jota käytettiin myöhemmissäkin malleissa pienin muutoksin, oli tilavuudeltaan 3929 kuutiosenttimetriä ja tuotti perusmuodossaan 350 hevosvoimaa käyntinopeudella 7000 rpm. Se riitti kiihdyttämään auton nollasta sataan kilometriin tunnissa 6.7 sekunnissa ja 280 km/h huippunopeuteen. Näyttävä kori valmistettiin pääosin teräksestä pois lukien suuret, yksittäisinä paloina aukeavat etu- ja takakatteet, jotka olivat painon säästämiseksi alumiinia. Miura painoi 1292 kiloa, josta 44% oli etuakselilla ja loput 56% takana. Jokainen rengas oli erillisjousitettu sekä varustettu levyjarruin.
Tuotantomallit > Miura S

Miura S (Spinto) esiteltiin Torinon autonäyttelyssä 1968. Uudessa mallissa runkoa oli jäykistetty ja se varustettiin uusin Pirellin valmistamin renkain. Moottoria viriteltiin ja uusittu versio tuotti 20 hevosvoimaa perusversiota enemmän, yhteensä 370. Osaan malleista asennettiin jäähdytetyt levyjarrut. Autosta tehtiin käytännöllisempi korjaamalla joitakin asiakkaita ärsyttäneitä yksityiskohtia ohjaamossa ja lisävarusteina tarjottiin muun muassa radiota ja ilmastointia. Ulkomuoto pysyi lähes muuttumattomana ja huomattavin muutos on ikkunoiden sekä valojen kehysten muovilistojen korvaaminen kromisilla.
S-mallia valmistettiin 140 yksilöä vuoteen 1971 mennessä.
Tuotantomallit > Miura SV

Viimeinen sarjavalmisteinen Miura, SV (Spinto Veloce), korvasi edeltäjänsä vuonna 1971. Sen kehitystyössä hyödynnettiin Jotan kehittelyssä ja testauksessa hankittua tietoa. Takarenkaiden raideleveyden leventäminen ja uudet, leveämmät Pirellin renkaat paransivat auton ajettavuutta, kuten myös osaan SV-malleista lisävarusteena asennettu tasauspyörästön kitkalukko. Moottorin kaasuttimia ja ajoitusta paranneltiin ja näillä muutoksilla tehoa saatiin 15 hevosvoimaa lisää, yhteensä 385. Ulkoisesti auto eroaa edeltäjistään etuvalojen yläpuolella olleiden "silmäripsien" puutteesta sekä takalokasuojista, joita jouduttiin leventämään huomattavasti uusien renkaiden vuoksi.
SV oli tuotannossa vuoteen 1973 saakka. Se kuitenkin esiteltiin samaan aikaan Miuran seuraajan, Countachin, kanssa, joka söi sen kysyntää ja sitä rakennettiin yhteensä vain 150 yksilöä.
Erikoismallit > Miura Roadster

Miura Roadster on ainoa Lamborghinin tekemä avomalli Miurasta, josta valmistettiin vain yksi esittelykappale. Se ei ollut vain Miura, josta olisi poistettu katto, vaan Bertone suunnitteli auton perusteellisesti uudelleen sarjatuotantoa silmällä pitäen. Se esiteltiin Brysselin autonäyttelyssä 1968, mutta se ei herättänyt tarpeeksi mielenkiintoa, jotta sen ottaminen tuotantoon olisi katsottu kannattavaksi. Se kuitenkin herätti sen verran mielenkiintoa, että useat Miuran omistajat teettivät omista Miuroistaan avomalleja.
Näyttelykäytön jälkeen Lamborghini myi auton The International Lead Zinc Research Organizationille, joka rakensi auton uudelleen käyttäen muun muassa sinkkiä ja kromia esitelläkseen tuotteidensa käytettävyyttä autoteollisuudessa. Auto nimettiin uudelleen Zn-75:ksi jaksollisen järjestelmän mukaan ja sitä esiteltiin useissa autonäyttelyissä. Nykyään auto on Amerikassa ja sitä restauroidaan takaisin alkuperäismuotoonsa jossa se esiteltiin Brysselissä 1968.
Erikoismallit > Miura Jota

Jota oli uniikki Miura S:n pohjalta viritelty testiauto, joka rakennettiin vuonna 1970. Nimi "Jota" tulee kirjaimen J italiankielisestä lausunnasta, joka puolestaan viittaa Kansainvälisen Autourheiluliiton sääntöjen artikkelia J, joka sisältää kilpa-autojen tekniset säännöt. Se oli testikuljettaja Bob Wallacen luomus, jota hän kehitteli ja rakensi työajan ulkopuolella tavoitteenaan suostutella Ferruchio Lamborghinin rakentamaan Miurasta kilpailuversion siinä kuitenkaan onnistumatta. Ainoa rakennettu auto oli tehtaalla testikäytössä, jonka jälkeen se myytiin yksityiselle keräilijälle. Myöhemmin auto tuhoutui täysin onnettomuudessa ja sitä seuranneessa tulipalossa Bresciassa. Lamborghini on valmistanut autosta näköiskappaleen esittelykäyttöön.
Jotan lähtökohta oli tavallinen Miura S. Sitä oli kevennetty ja se painoi vain 890 kiloa, lähes 400 kiloa vähemmän kuin alkuperäinen Miura S. Sen runkoa jäykennettiin, jousitusta paranneltiin, moottoria viriteltiin muun muassa vaihtamalla kaasuttimet ja parantamalla ajoitusta, ja lopputuloksena hevosvoimien määrä nousi lukemaan 440. Lamborghinin mukaan Jota kykeni suorittamaan 0-100km/h kiihdytyksen 3.6 sekunnissa. Myös korin aerodynamiikkaa parannettiin muun muassa lisäämällä auton keulaan suuri ilmanohjain aerodynaamisen nosteen pienentämiseksi.
Erikoismallit > Miura SV/J

Jota herätti mielenkiintoa Lamborghinin asiakkaissa, ja koska Jotaa ei koskaan otettu sarjatuotantoon, tehdas myi SV-malleja muokattuna joiltain osin Jotan mukaiseksi. Muutoksia olivat muun muassa korkeaviritteisempi moottori, paranneltu jousitus sekä Jotassa käytetyt kiinteät, pleksin takana olevat etuvalot normaaleiden pystyyn nousevien sijaan. SV/J malleja valmisti Lamborghini vain viisi kappaletta, joista osa rakennettiin olemassa olevien SV-autojen pohjalta. Lisäksi muut ovat rakentaneet joitakin SV-malleja Jotan mukaisiksi.
Erikoismallit > Miura konsepti (2006)

Vuonna 2006 Lamborghini juhlisti Miuran 40-vuotispäivää esittelemällä modernin konseptimallin. Walter de Silvan suunnittelema auto on ulkonäöllisesti uskollinen esikuvalleen mutta suunniteltu täysin uudelleen ja rakennettu Gallardon pohjalevylle. Lamborghinin toimitusjohtaja Stephan Winkelmannin mukaan konsepti tehtiin vain Miuran synnyn juhlistamiseksi, eikä siitä tulla koskaan tekemään tuotantomallia.
Kirjallisuutta

David Jolliffe, Tony Willard: Lamborghini: Forty Years.  Motorbooks International, 2004.
Mike Lawrence: A to Z of Sports Cars.  Motorbooks International, 1996.
Sobibórin tuhoamisleiri

Sobibórin rautatieasema.
Kartta Puolassa sijainneista tuhoamisleireistä
Sobibór oli natsi-Saksan tuhoamisleiri Puolassa lähellä samannimistä kylää. Sinne tuotiin juutalaisia, neuvostoliittolaisia sotavankeja ja luultavasti myös romaneja. Kaiken kaikkiaan Sobibórissa surmattiin ainakin 250 000 ihmistä, ehkä jopa paljon enemmän.
Sobibórissa aloitettiin vankien tappaminen kaasukammioissa toukokuussa 1942. Kaasukammioissa tapetut olivat enimmäkseen juutalaisia. Kaasuna käytettiin panssarivaunun moottorin pakokaasusta saatua hiilimonoksidia.
Sobibór oli toinen operaatio Reinhardin leireistä, jossa juutalaisten vankien onnistui nousta kapinaan. 14. lokakuuta 1943 leirin vastarintamiehet tappoivat 11 SS-miestä ja joukon ukrainalaissyntyisiä vartijoita. Noin puolet leirin 600 senhetkisestä vangista pääsi karkuun. Vangeista suurin osa saatiin kiinni, mutta noin 50 säilyi vapaina sodan loppuun.
SS:n päällikkö Heinrich Himmler käski kapinan jälkeen sulkea ja hävittää leirin ja istuttaa puita sen paikalle.
Elokuvia Sobibórista

Pako Sobiborista (Jack Gold, 1987)
Sobibór, 14 octobre 1943, 16 heures (2001)
Pako Sobiborista (Konstantin Habenski, 2018)
Slovakian Karpaattien puukirkot

Hronsekin puukirkko
Slovakian Karpaattien puukirkot on Unescon maailmanperintöluettelon kohde. Siihen kuuluu kahdeksan kirkkoa Slovakian Karpaateilla. Maailmanperintöluetteloon valitut kirkot valittiin noin 50 samanlaisen kirkon joukosta. Ne on rakennettu pieniin eristäytyneisiin kyliin 1500–1700-luvuilla.
Unescon maailmanperintöluettelon kohteen kirkkojen sijainti Slovakian kartalla.
Maailmanperintökohteeseen kuuluvat seuraavat kirkot:
Franciscus Assisilaisen kirkko, Hervartov (katolinen)
Kaikkien pyhien kirkko, Tvrdošín (katolinen)
Kežmarokin puukirkko, Kežmarok (evankelinen)
Leštinyn puukirkko, Leštiny (evankelinen)
Hronsekin puukirkko, Hronsek (evankelinen)
Pyhän Nikolaoksen kirkko, Bodružal (ortodoksinen)
Pyhän Nikolaoksen kirkko, Ruská Bystrá (ortodoksinen)
Pyhän Mikaelin kirkko, Ladomirová (ortodoksinen)
Landsorganisasjonen i Norge

| Landsorganisasjonen i Norge (LO) |
| --- | --- |

 LO:n päätoimisto sijaitsee Oslon työväentalossa.
Perustettu:  1899
Tyyppi:  ammattiliittojen keskusjärjestö
Kotipaikka:  Oslo
Toiminta-alue:  Norja
Jäsenet:  970 000 (2022)
Puheenjohtaja:  Peggy Hessen Følsvik
Kattojärjestö:  European Trade Union Confederation
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Landsorganisasjonen i Norge (lyh. LO; vuoteen 1957 Arbeidernes Faglige Landsorganisasjon) on Norjan suurin ammattiliittojen keskusjärjestö. Se on perustettu 1899 ja sen jäsenjärjestöihin kuuluu noin 970 000 ihmistä. Järjestön puheenjohtajana on vuodesta 2021 toiminut Peggy Hessen Følsvik.
Historia

Landsorganisasjonen (LO) perustettiin vuonna 1899 kaksi vuotta aiemmin Tukholmassa pidetyn pohjoismaisen työväenkongressin innoittamana. LO teki alusta saakka tiivistä yhteistyötä Työväenpuolueen kanssa, mutta jäsenjärjestöjen ei ollut pakko kuulua puolueeseen. LO kasvoi aluksi hitaasti, mutta Ole O. Lianin puheenjohtajakaudella 1906–1925 järjestö vakiinnutti asemansa Norjan politiikassa. Vuonna 1907 solmittiin ensimmäinen valtakunnallinen työehtosopimus (norj. tariffavtale) rauta- ja metalliteollisuuden alalle. Samana vuonna paperityöläiset järjestivät ensimmäisen valtakunnallisen lakon.
Sosiaalidemokraattien ja kommunistien välirikko ensimmäisen maailmansodan jälkeen näkyi myös LO:ssa, mutta järjestö ei kuitenkaan jakautunut. Vuonna 1921 järjestettiin suurlakko, johon osallistui noin 150 000 työntekijää. Lakko epäonnistui ja LO:n jäsenmäärä laski liki puolella. Vuosikymmenen mittaan järjestettiin useita muitakin laillisia tai laittomia lakkoja. Vuoden 1931 konflikti työnantajien kanssa johti noin 60 000 työntekijää koskeneeseen työsulkuun sekä siitä seuranneeseen työläisten ja järjestysvallan yhteenottoon Skienin Menstadissa.
Suuren laman seurauksena 1930-luvulla LO ja Työväenpuolue harjoittivat yhdessä kriisipolitiikkaa. LO:n jäsenmäärä kasvoi vuosikymmenen aikana 139 600:sta 352 000:een. Saksalaismiehitys ajoi LO:n johdon maanpakoon Lontooseen keväällä 1940. Sodan jälkeen talous alkoi kasvaa nopeasti ja LO harjoitti varovaista palkkapolitiikkaa inflaation pelossa. Työtaisteluita ei juuri ollut. Ammattiliittojen toiminta monipuolistui muun muassa vakuutusalalle sekä työsuojeluun. LO:n edustamien perinteisten alojen osuus työvoimasta alkoi laskea, mutta se on silti edelleen selkeästi suurin keskusjärjestö.
Jäsenjärjestöt

Landsorganisasjoneniin kuuluu 26 jäsenjärjestöä, joilla on yhteensä noin 970 000 jäsentä. Suurin jäsenjärjestöistä on Fagforbundet, joka edustaa muun muassa julkisten palvelujen työntekijöitä. Sillä on noin 395 000 jäsentä.
Puheenjohtajat

1899–1900: Hans Jensen
1900–1901: Dines Jensen
1901–1904: Adolf Pedersen
1904–1905: Joh. Johansen
1905–1906: Adolf Pedersen
1906–1925: Ole O. Lian
1925–1934: Halvard Olsen
1934–1939: Olav Hindahl
1939–1965: Konrad Nordahl
1965–1969: Parelius Mentsen
1969–1977: Tor Aspengren
1977–1987: Tor Halvorsen
1987–1989: Leif Haraldseth
1989–2001: Yngve Hågensen
2001–2007: Gerd-Liv Valla
2007–2013: Roar Flåthen
2013–2017: Gerd Kristiansen
2017–2021: Hans-Christian Gabrielsen
2021–: Peggy Hessen Følsvik
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Landsorganisasjonen i Norge Wikimedia Commonsissa
Landsorganisasjonenin verkkosivut (norjaksi)
Vapun viettoa vuonna 1910.
LO:n ilmapalloja.
Shot at the Night

| ”Shot at the Night” The Killers |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Direct Hits
 Äänitetty : 2013
 Julkaistu: 17. syyskuuta 2013
 Formaatti: digitaalinen lataus, suoratoisto
 Tekijä(t): Brandon Flowers, Dave Keuning, Mark Stoermer, Ronnie Vannucci
 Tuottaja(t): Anthony Gonzalez
 Tyylilaji: alternative rock
 Kesto: 04.02
 Levy-yhtiö: Island Records
The Killersin muut singlet
| ”Here with Me” 2012 | ”Shot at the Night” 2013 | ”Just Another Girl” 2013 |
Shot at the Night on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Killersin kappale, joka julkaistiin ensimmäisenä singlenä yhtyeen kokoelma-albumilta Direct Hits 17. syyskuuta 2013. Kappale on yhtyeen jäsenten Brandon Flowersin, Dave Keuningin, Mark Stoermerin ja Ronnie Vannuccin kirjoittama ja sille kuvattiin edellisten singlejen tapaan musiikkivideo.
”Shot at the Night” ylsi Britannian singlelistalla parhaimmillaan sijalle 23.
Kappaleet > Digitaalinen lataus

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Shot at the Night | 4.02 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 4.02 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Brandon Flowers – laulu
Dave Keuning – kitara
Mark Stoermer – basso
Ronnie Vannucci – rummut, lyömäsoittimet
Sonja Balun

Sonja Balun (s. 12. joulukuuta 1955) on itävaltalainen entinen taitoluistelija. Hän kilpaili vuoden 1972 talviolympialaisissa Sapporossa ja jäi naisten yksinluistelussa 17. sijalle. Hän osallistui myös useisiin taitoluistelun maailman- ja Euroopan-mestaruuskilpailuihin, mutta ei saanut niissä mitaleita. Balun meni naimisiin jääkiekkoilija Kurt Harandin kanssa.
Leninki

Moderni pikkumusta.
Leninki eli mekko on yksiosainen naisen puku. Se on perinteinen länsimainen naisten asu tai vaate, jossa on helma ja joka peittää sekä ylä- että alavartalon. Mekoksi kutsutaan pitkää paitamaista vaatetta tai arkista leninkiä. Euroopassa mekko tai leninki oli tyypillinen naistenasu myöhäisantiikista 1900-luvun alkupuolelle asti. Suomen sana leninki tulee ruotsin kielen sanasta klänning. Leninki voi koostua yhteenliitetyistä miehusta- (eli pusero) ja helmaosista (eli hame) tai koko vaatteen mittaisista kaitaleista.
Vanhalla ajalla miehetkin tavallisesti käyttivät yksinkertaisia mekkomaisia asuja. Vielä keskiajalla myös miehet saattoivat käyttää vaatteita, jotka olivat paitamaisia mekkoja. Miesten mekkoja kutsuttiin usein tunikoiksi.
Naisilla leninki on edelleen asu, jota voidaan käyttää työelämässä jakkupuvun tapaan. Usein sen päällä kuitenkin käytetään jakkua muodollisemman vaikutelman luomiseksi. Housujen muodostuttua arkiasuksi leninkien käyttö on vähentynyt. Kuitenkin vielä 1970-luvulla naisten odotettiin työelämässä pukeutuvan joko hameeseen tai leninkiin.
Tietyt nuorisoryhmät kuten japanilaisen tyttömäisten Lolita-katumuodin kannattajat ovat tehneet naisen puvusta jälleen kiinnostavan myös nuorten tyttöjen silmissä.