stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rope-a-dope
Heikkoudet

Nyrkkeilijät ovat joutuneet urallaan pahoihin vaikeuksiin yritettyään käyttää taktiikkaa, sillä taktiikka vaatii nyrkkeilijältä erityistä iskunkestävyyttä. Esimerkiksi nuori Henry Clark yritti hyödyntää taktiikkaa voimakkaasti iskevää Earnie Shaversia vastaan ja hävisi ottelun tyrmäyksellä toisessa erässä. Taktiikan toisen heikkouden havaitsi itse Muhammad Ali vuonna 1978 kun hän yritti käyttää sitä Leon Spinksia vastaan. Spinks teki yrityksen tyhjäksi lyömällä Alia vartalon sijaan voimakkaasti käsivarsiin, jolloin Ali ei enää ottelun viimeisissä erissä kyennyt lyömään voimakkaita iskuja, ja hävisi pistein.
Hinalugien kulttuurimaisema

| Hinalugien kulttuurimaisema |
| --- | --- |

Maailmanperintökohde
Sijainti:  Azerbaidžan Quban piirikunta  40°42′21.24″N, 48°53′7.44″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  (iii)(v)
Tunnusnumero:  1696
Valintahistoria
Valintavuosi:  2023
 
Hinalugien kulttuurimaisema on Unescon maailmanperintökohde Azerbaidžanissa. Se koostuu korkealla vuoristossa sijaitsevasta Xınalıqin kylästä Pohjois-Azerbaidžanissa, korkealla sijaitsevista kesälaitumista ja maatalousterasseista Suur-Kaukasuksen vuoristossa, talvilaitumista Keski-Azerbaidžanin tasangoilla ja niitä yhdistävästä 200 kilometriä pitkästä kausiluonteisesta siirtoreitistä nimeltä Köç Yolu ("muuttoreitti"). Hinalugin kylässä asuu puolipaimentolaisia hinalugeja, joiden kulttuuria ja elämäntapaa määrittelee kesä- ja talvilaitumien välinen kausiluonteinen muuttoliike. He ovat säilyttäneet vanhan tavan siirtyä alavilta mailta ylängöille kesäksi. Luonnollisesti kehittynyt verkosto, johon kuuluu muinaisia kulkureittejä, väliaikaisia laitumia ja leiripaikkoja, muistomerkkejä ja moskeijoita, on syntynyt osana kestävää ekososiaalista järjestelmää, joka on mukautunut äärimmäisiin ympäristöolosuhteisiin.
Tenniöjoki

| Tenniöjoki |
| --- | --- |
 Tenniöjoki Sallassa
Alkulähde:  Mikkelitunturi
Laskupaikka:  Kemijoki
Maat:  Suomi, Venäjä
Pituus:  126 km
Alkulähteen korkeus:  4 140 m
Virtaama:  49 m³/s
Tenniöjoki on Kemijoen vasen sivujoki Sallassa Suomessa ja Kantalahden piirissä Murmanskin alueella Venäjällä.
Hydrologia

Joki on 126 kilometriä pitkä, ja 62 kilometriä siitä on Suomen puolella. Tenniöjoen valuma-alue on noin 4 140 neliökilometriä ja valuma-alueen vesipinta-ala noin 300 hehtaaria. Vesistön keskivirtaama on 49 kuutiometriä sekunnissa.
Kulku

Joki saa alkunsa ja laskee Kemijokeen Suomen puolella mutta virtaa yläjuoksultaan ylintä latvaa lukuun ottamatta Venäjän puolella.
Tenniön latva on kaksihaarainen: oikeanpuoleinen haara, Lautakotaoja, alkaa Sorsatunturin Venäjän-puoleiselta alueelta ja toinen haara virtaa valtakuntainrajan tuntumassa.
Joen Venäjän puoleisella osalla sen laajentumina ovat Tenniöjärvi ja Sotkajärvi.
Suomen puolella Tenniöjoki virtaa ensin Sallan kunnan alueella ja laskee Kemijokeen Savukosken kirkonkylän lähellä.
Sivujoet

Jokeen laskevat sen alajuoksulla Suomen puolella koillisesta Naruskajoki ja kaakosta Kuolajoki, joka myös saa alkunsa Venäjän puolelta.
Pienempiä sivujokia ovat Suomen puolella  Sieri-, Kuosku- ja Sappioja, luoteesta Maltio- ja Karhujoki, pohjoisesta Pyhäjoki ja Iso Ulmoja sekä monia pienempiä ojia.
Venäjän puolella suurin sivujoki on jokeen kaakosta laskeva Nurmijoki.
Historiaa

Ennen toista maailmansotaa koko joki valuma-alueineen oli osa Suomea. Kun noin puolet Sallan kunnasta käsittänyt Sallan–Kuusamon alue sodan lopulla vuonna 1944 luovutettiin Neuvostoliitolle, tuli pääosa joen yläjuoksusta valuma-alueineen ylintä latvaa lukuun ottamatta kuulumaan Neuvostoliittoon ja sittemmin Venäjään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tenniöjoki Wikimedia Commonsissa
Kai Rautio

| Kai Rautio> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1964 (ikä 60) Oulu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  186 cm
Paino:  88 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1985–2000
Seurat:  Kärpät HIFK KalPa HPK Frankfurt Lions (DEL) HC Bolzano (Serie A) HC Caen (Ligue Magnus)
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tšekkoslovakia 1992 | jääkiekko |  |
Kai Rautio (s. 22. heinäkuuta 1964 Oulu) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkopuolustaja.
Rautio pelasi SM-liigassa yhteensä 12 kautta Kärpissä, HIFK:ssa, KalPassa ja HPK:ssa. Hän pelasi myös Saksassa ja Italiassa. Hänen pelaajauransa loppui kauteen 1999–2000 ranskalaisessa HC Caenissa. Rautio on voittanut yhden SM-hopean (1987) ja kolme SM-pronssia (1986, 1992, 1999). Hän pelasi SM-liigassa 535 runkosarjaottelua ja 51 pudotuspeliottelua. Hän pelasi 38 A-maaottelua ja 33 B-maaottelua ja kuului MM-kisamiehistöön vuosina 1990 ja 1992, joista jälkimmäisellä kerralla Suomi saavutti MM-hopeaa.
Pelaajauransa jälkeen Rautio on toiminut valmentajana. Hän valmensi Pelicansin A-nuoret mestaruuteen 2006–2007. Hän työskenteli HIFK:n SM-liigajoukkueessa apuvalmentajana vuosina 2008–2011, ja keväällä 2011 HIFK voitti SM-kultaa. Tämän jälkeen Raution piti siirtyä apuvalmentajaksi SM-liigajoukkue Pelicansiin, mutta hän lähtikin apuvalmentajaksi KHL-liigan Torpedo Nižni Novgorodiin, jossa Rautio viipyi kaksi kautta. Hämeenlinnan Pallokerho ilmoitti 10. kesäkuuta 2013 palkanneensa Raution kaksivuotisella sopimuksella päävalmentajakseen. Rautio toimi HPK:n päävalmentajana vain kauden 2013–2014 alun, kunnes hänet erotettiin tehtävistään luottamuspulan vuoksi 14. lokakuuta 2013.
Robert Capa

| Robert Capa |
| --- | --- |
 Gerda Taro, Robert Capa, toukokuu 1937.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. lokakuuta 1913 Budapest, Itävalta-Unkari
Kuollut: 25. toukokuuta 1954 (40 vuotta) Thái Bình, Ranskan Indokiina
Ammatti:  kuvajournalisti
Robert Capa (oik. Endre Ernő Friedmann; 22. lokakuuta 1913 Budapest, Itävalta-Unkari – 25. toukokuuta 1954 Thái Bình, Ranskan Indokiina) oli unkarilainen kuvajournalisti ja yksi Magnum Photos -kuvatoimiston perustajista. Hän työskenteli sotakuvaajana viidessä sodassa: Espanjan sisällissodassa, Kiinan–Japanin sodassa, toisessa maailmansodassa, Israelin itsenäisyyssodassa ja Indokiinan sodassa.
Uransa alkuvaiheessa Capa tunnettiin vielä sukunimellä Friedmann, mutta 1930-luvun alussa Pariisissa hän alkoi esiintyä yhdysvaltalaisena valokuvaajana nimeltään Robert Capa. Hän kehitti Capan hahmon kumppaninsa Gerda Taron kanssa. Capa lähti kuvaamaan Espanjan sisällissotaa, josta oli kiinnostunut myös poliittisista syistä. Sodassa hän otti yhden tunnetuimmista kuvistaan, Kaatuvan sotilaan. Taron kuoleman jälkeen Capa jatkoi kuvaajana vielä neljässä sodassa. Hän oli mukana muun muassa Normandian maihinnousussa. Hänen viimeinen työtehtävänsä oli Indokiinan sodassa, jossa hän kuoli astuttuaan maamiinaan.
Vaikka Capa tunnetaan ensisijaisesti sotakuvaajana, hän otti myös muotokuvia useista tunnetuista henkilöistä, kuvitti muiden kirjoja ja kirjoitti John Steinbeckin kanssa matkakuvauksen Matkalla Neuvostoliitossa.
Nuoruus ja opiskelu

Endre Friedmann syntyi Budapestissä 22. lokakuuta 1913. Hänen vanhempansa olivat maallistuneita juutalaisia, jotka omistivat vaateliikkeen. Endren isä Dezső Friedmann oli syntynyt Transilvaniassa. Hän oli kierrellyt nuorukaisena useiden kuukausien ajan Euroopassa ja romantisoi vaellusaikaansa lopun elämäänsä. Endren äiti Julianna Henrietta Berkovits oli Itävalta-Unkarin syrjäseudulla kasvanut talonpojan tytär, joka oli aloittanut ompelijan työt jo 12-vuotiaana ja halusi säästää poikansa samalta kohtalolta. Vanhemmilla ei ollut keskenään juuri mitään yhteistä, ja he riitelivät usein. Kiistojen aiheena oli usein isän pakkomielteinen uhkapelaaminen. Endrellä oli kaksi veljeä, László ja Kornel. Äidillä ei ollut juuri aikaa lapsilleen, joten heidät kasvatti kotiopettajatar, joka opetti heille myös saksaa. Vanhin veljeksistä, László, kuoli vuonna 1935 reumakuumeeseen. Endren jalanjäljissä myös Kornelista tuli valokuvaaja, ja hän perusti International Center of Photographyn.
Endre Friedmann aloitti vuonna 1923 lukion mutta menestyi siellä keskitasoa heikommin. Teini-iässä hän kiinnostui Munkakör-nimisestä sosialistien, avantgardetaiteilijoiden, valokuvaajien ja intellektuellien ryhmästä ja osallistui moniin valtionhoitaja Horthyn vastaisiin mielenosoituksiin. Salainen poliisi pidätti hänet vuonna 1931 erään mielenosoituksen jälkeen, ja häntä pahoinpideltiin vankilassa.
Friedmannin läheisimpiä nuoruudenystäviä oli Éva Besnyő, jonka perässä Friedmann lähti Berliiniin. Besnyő lähti Unkarista antisemitismin voimistumisen takia ja pääsi opiskelemaan valokuvausta Berliiniin kokeellisen valokuvauksen keskukseen. Budapestin juutalaisyhteisö lähetti lahjakkaita nuoria ulkomaille opiskelemaan, ja Friedmann sai apurahan Berliiniin. Apurahaa ei ollut tarkoitettu suoraan Berliiniin matkustamiseen, vaan hän siirtyi usean juutalaisen isäntäperheen kautta Prahaan, Wieniin, Dresdeniin ja lopulta Berliiniin, jonne hän saapui syyskuun alussa 1931.
Friedmann aloitti opiskelut Deutsche Hochschule für Politikissa, jonne otettiin juutalaisia opiskelijoita paljon mieluummin kuin unkarilaisiin yliopistoihin. Sukulaisten ja perheen rahalähetysten turvin Friedmann tuli ensimmäisten kuukausien ajan hyvin toimeen. Unkari ajautui kuitenkin muun maailman mukana 1930-luvun lamaan, ja Friedmannin vaatetusliike menetti asiakkaita. Friedmann pyysi Besnyőltä apua työn hankkimisessa, ja tämän kontaktien avulla Friedmann pääsi Dephot-kuvatoimistoon, jossa hän aloitti pimiöapulaisena.
Ura > Uran alku

Friedmann keskeytti opinnot kesällä 1932, jolloin hän oli Dephotin valokuvaajien avustajana. Dephotin johtaja Simon Guttmann piti Friedmannista, joten hän lainasi tälle vanhan 35 mm:n Leica-kameran ja antoi tehtäväksi pieniä paikallistapahtumien kuvaustöitä. Ensimmäinen merkittävä tehtävä vei Friedmannin Kööpenhaminaan kuvaamaan Lev Trotskia. Ainoana kuvaajana Friedmann pääsi vain muutaman metrin päähän Trotskista, kun tämä piti puhetta urheilustadionilla. Friedmannin Trotskista ottamat kuvat eivät ole teknisesti täydellisiä, mutta niistä näkyy jo tietty läheisyys ja intensiteetti, joista Friedmann tuli myöhemmin tunnetuksi. Kuvat päätyivät Der Weltspiegel -lehteen, mutta Friedmannin heikko rahatilanne ei siitä kuitenkaan kohentunut.
Berliinin poliittinen tilanne alkoi muuttua 1930-luvulla, kun Hitleristä tuli valtakunnankansleri. Friedmann päätti lähteä kaupungista vuonna 1933 ja otti yhteyttä samaan juutalaisjärjestöön, jonka ansiosta hän oli sinne päässyt. Hän pääsi pian Wieniin ja matkusti kesäkuussa 1933 edelleen Budapestiin, missä hän sai töitä Veres-matkatoimiston kuvaajana. Friedmann halusi kuitenkin pois Unkarista ja pääsi Pariisiin, minne tuhannet Unkarin juutalaiset olivat paenneet.
Ura > Robert Capan hahmo syntyy Pariisissa

Kuten muillakin pakolaisilla, Friedmannilla oli Pariisissa aluksi vaikeaa. Hän asui kuukausia ränsistyneissä hotelleissa, karkasi niistä maksamatta ja panttasi tavaroitaan saadakseen ruokaa. Friedmann ja muut pakolaiset viettivät aikaansa kahviloissa. Hänen suosikkipaikkoihinsa kuului Montparnassella sijaitseva Café du Dôme, missä hän alkuvuodesta 1934 tutustui puolalaiseen valokuvaajaan David ”Chim” Seymouriin, joka esitteli hänet valokuvaaja Henri Cartier-Bressonille. Näiden politisoituneiden valokuvaajien joukkoon liittyi vielä Pierre Gassmann.
Friedmann sai ensimmäisen toimeksiantonsa Pariisissa, kun kaupungissa käymässä ollut Simon Guttman kertoi, että sveitsiläinen vakuutusyhtiö tarvitsi mainoskuvia. Yhtä kuvaa varten piti etsiä nuori kaunis vaaleatukkainen tyttö ja kuvata tämä puistossa. Friedmann törmäsi eräänä päivänä Ruth Cerf -nimiseen tyttöön ja pyysi häntä malliksi, mutta Cerf ei uskaltanut tavata Friedmannia yksin vaan otti mukaansa ystävänsä Gerta Pohoryllen.
Pariisissa Friedmann alkoi käyttää nimeä Robert Capa. Idea oli Pohoryllen, josta oli tullut Friedmannin manageri. Lehdet eivät olleet kiinnostuneet köyhän ja tuntemattoman Friedmannin kuvista, joten Friedmann ja Pohorylle keksivät uuden tarinan: kuvat oli ottanut rikas ja menestyvä yhdysvaltalainen valokuvaaja Robert Capa. Friedmannin oli määrä esittää Capan pimiötyöntekijää, ja Pohorylle esiintyi sihteerinä ja myyntiedustajana. Capa-nimen taustasta ei ole täyttä varmuutta, mutta sen malliksi on ehdotettu unkarin kielen sanaa ’cápa’ (”hai”) ja yhdysvaltalaista elokuvaohjaajaa Frank Capraa. Cápa oli Friedmannin lempinimi kouluaikana, ja se valittiin salanimeksi mahdollisesti siksi, että se muistutti Capran sukunimeä. Toimittaja John Herseyn mukaan Friedmann otti uuden roolin käyttöönsä kesällä 1936. Samaan aikaan Gerta Pohorylle muutti nimensä Gerda Taroksi. Juoni paljastui nopeasti, mutta Robert Capan nimi jäi käyttöön.
André Kertészin kautta Capa sai kuulla työmahdollisuuksista, joita tarjosi toukokuussa 1936 vaalit voittanutta kansanrintamaa kannattava Vu-lehti. Vu tarvitsi avustajia, ja Capa sai päätoimittaja Lucien Vogelilta tehtäväksi kuvata Pariisin poliittisia tapahtumia. Kesällä Alliance-kuvatoimiston johtaja Maria Eisner palkkasi Capan toimistoon. Capa sai 1 100 frangia kuussa ja alkoi ensimmäisen kerran tulla toimeen omillaan. Eisner lähetti hänet muun muassa Verduniin kuvaamaan ensimmäisen maailmansodan verisimpiin kuuluneen Verdunin taistelun muistopäivää.
Ura > Matka Kiinaan ja paluu Eurooppaan

Tammikuussa 1938 Capa sopi osallistumisesta dokumenttielokuvan The 400 Million tekemiseen Kiinassa. Hänen piti ottaa still-kuvia ja toimia apulaiskuvaajana. Kuvausryhmään kuuluivat myös ohjaaja Joris Ivens ja kuvaaja John Fernhout. Ryhmä ei kuitenkaan päässyt kuvaamaan vapaasti, sillä kansallismielisten johtajan Tšiang Kai-šekin puoliso Soong Mei-ling ei päästänyt heitä tapaamaan Mao Zedongin kommunistijoukkoja. Matkansa rahoittamiseksi Capa oli sopinut kiinalaismielisen Life-lehden päätoimittajan Henry Lucen kanssa, että hän kirjoittaisi kansallismielisiä artikkeleita. Hän pääsi kuvaamaan myös Kiinan–Japanin sodan tapahtumia, ja erityisesti kuvat Hankoun pommituksista tulivat tunnetuiksi.
Palattuaan Eurooppaan Capa työskenteli useiden lyhyiden toimeksiantojen parissa. Hän kuvasi muun muassa Biarritzin kaupungin orpoja, Ranskan ympäriajoa ja Antwerpenin ympäristön työväenluokkaa ja työttömiä. Vuonna 1940 hän raportoi Meksikon presidentinvaaleja edeltäneistä poliittisista kokouksista ja väkivaltaisuuksista.
Ura > Toinen maailmansota > Kuvaajana Pohjois-Afrikassa ja Italiassa

Collier’s-lehti ilmoitti vuoden 1942 alussa haluavansa Capan kuvaamaan maihinnousua joko Ranskaan tai Pohjois-Afrikkaan. Hän ei kuitenkaan saanut heti valtakirjaa, joka olisi antanut oikeuden seurata sotatapahtumia Britannian ulkopuolella, ja siksi hän kuvasi Britanniassa muun muassa Gilfach Gochin hiiliteollisuusalueella Walesissa ja plastiikkakirurgian uusia menetelmiä. US Camera -lehti valitsi vuoden 1942 parhaimpien kuvien joukkoon Capan Walesissa ottaman kuvan, joka esittää kaivostyöläisiä palaamassa maan pinnalle.
Yhdysvaltain maavoimat valtuutti Capan keväällä 1943 Algeriin kuvamaan yhdysvaltalaisjoukkoja Pohjois-Afrikassa. Hän käsitteli maaliskuussa 1943 Tunisiasta lähettämissään raporteissa muun muassa kenraali George S. Pattonin johtamia operaatioita ja saksalaisten häviötä El Guettarin taistelussa. Sen jälkeen Capa päätti levätä hetken ja sai Britannian konsulaatista lupakirjan, jonka avulla hän pääsi palaamaan Englantiin. Kesäkuun alussa alkanut loma päättyi heinäkuun alussa, kun Collier’s kutsui hänet takaisin New Yorkiin, sillä heidän sopimuksensa oli menossa umpeen 19. heinäkuuta. Capa otti heti yhteyttä Lifeen ja toivoi, että lehti palkkaisi hänet. Lifesta ei ollut kuulunut määräaikaan mennessä mitään, mutta Capa lähti silti Yhdysvaltojen joukkojen mukana Sisiliaan. Päätös oli siinä mielessä riski, että ilman akkreditointia toimineet kirjeenvaihtajat voitiin lähettää sotaoikeuteen.
Sisiliassa Capa oli paikalla, kun Palermo antautui 22. heinäkuuta, ja seurasi 16:nnen jalkaväkirykmentin etenemistä Sperlingaan ja kohti Nicosiaa. Capa raportoi myös muun muassa viikon kestäneestä Troinan taistelusta. Troinassa hän sai myös kuulla olevansa virallisesti Lifen palveluksessa. Capa seurasi rintamaa 1. lokakuuta vallattuun Napoliin saakka, ja 22. tammikuuta 1944 hän oli mukana Anzion maihinnousussa. Maihinnoususta oli vain vähän kerrottavaa, mutta pian saksalaiset pommikoneet alkoivat pommittaa Anziota. Capa oli muiden toimittajien kanssa pommitusten ajan suojassa merenrantahuvilan kellarissa. Hän sai helmikuun lopulla käskyn palata Lontooseen, minne hän saapui huhtikuun alussa.
Ura > Matkalla Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa

Capa tapasi Pariisissa kesäkuussa 1945 näyttelijä Ingrid Bergmanin, jonka kanssa hän aloitti kaksi vuotta kestäneen suhteen. Bergmanin kehotuksesta hän päätti muuttaa Hollywoodiin, mutta hän ei viihtynyt siellä kuin muutaman kuukauden. Capasta tuli vuonna 1946 Yhdysvaltain kansalainen. Yhdysvalloissa hän myös kirjoitti sotamuistelmiaan, joiden pohjalta oli tarkoitus tehdä elokuvakäsikirjoitus. Muistelmakirja Sotakuvaaja ilmestyi keväällä 1947. Capa otti muistelmissaan taiteilijan vapauksia ja muutti todellisten tapahtumien yksityiskohtia elokuvallisen viihdyttävyyden takia.
New Yorkissa Capa tutustui kirjailija John Steinbeckiin, ja he päättivät tehdä yhdessä jutun tavallisista neuvostoliittolaisista. Steinbeck oli suosittu Neuvostoliitossa ja onnistui saamaan heille kuvausluvan. He joutuivat kuitenkin lykkäämään lähtöä, kun Steinbeck vuonna 1947 loukkasi polvensa. Tällä välin Capa oli perustamassa kuvatoimistoa, josta oli puhunut jo sodan aikana. Hän oli ollut jo vuodesta 1945 aktiivinen Yhdysvaltojen lehtikuvaajien yhdistyksessä ja vaatinut, että freelancerien pitäisi saada suoja heitä hyväkseen käyttäviä yrityksiä vastaan. Lisäksi Capa vaati valokuvaajille tekijänoikeuksia ja mahdollisuutta päättää, missä yhteydessä heidän kuviaan julkaistaan. Hän järjesti huhtikuun puolivälissä New Yorkin Modernin taiteen museossa lounaan, jonka aikana päätettiin Magnumiksi nimetyn osuuskunnan perustamisesta.
Capa ja Steinbeck lähtivät Neuvostoliittoon heinäkuussa 1947 ja kävivät muun muassa Moskovassa, Tbilisissä ja Kiovassa. He eivät pystyneet toimimaan vapaasti, sillä heitä valvottiin jatkuvasti, mutta Capa pystyi silti ottamaan matkan aikana melkein 4 000 kuvaa. Capan ja Steinbeckin matkakuvaus Matkalla Neuvostoliitossa julkaistiin 1947. Elämäkerturi Alex Kershaw kutsuu teosta Capan uran aallonpohjaksi, sillä hänen kuvansa olivat ”epäkiinnostavia ja omituisen latteita”. Vaikka Capan ja Steinbeckin yhteistyö oli ollut pettymys, se oli toisaalta Capan uran tuottoisin hanke. Hän tapasi lokakuussa 1947 Ladies’ Home Journalin John Morrisin, joka kiinnostui kuvista, pyysi Capalta värikuvia ja löysi niiden joukosta lehteensä sopivan kansikuvan. Morris esitteli kuvan työnantajilleen ja taivutteli heidät maksamaan Capalle 20 000 dollaria kuvien ensijulkaisuoikeudesta.
Ura > Israelin itsenäisyystaistelu

Capa kuvasi Israelin itsenäisyysjulistusta Tel Avivissa 14. toukokuuta 1948 ja sen jälkeen israelilaisten ja arabien taisteluita Negevin autiomaassa. Hän oli Israelin itsenäisyyssodan aikana useasti hengenvaarassa ja haavoittuikin lievästi. Capan merkittävimmät raportit kertoivat Jerusalemin taisteluista. Hän vakuuttui nuorten juutalaissotilaiden määrätietoisuudesta ja innosta, jotka muistuttivat häntä Espanjan sisällissodasta.
Palattuaan Israelista Capa lähti kiertomatkalle Itä-Eurooppaan Overseas News Agencyn pääkirjeenvaihtajan Theodore Whiten kanssa. He kävivät Puolassa, Tšekkoslovakiassa ja Unkarissa, ja Capa otti kuvia ihmisistä, jotka kärsivät yhä sodan jälkeen. Hän kuvasi muun muassa Varsovan geton raunioilla, Auschwitzissa ja Budapestissa. Kuuden viikon mittaisesta Budapestin-vierailustaan Capa kirjoitti myös artikkelin yhdysvaltalaiseen Holiday-matkailulehteen.
Toimittaja Irwin Shaw aikoi selostaa tammikuussa 1949 päättyneen Israelin sisällissodan jälkeistä tilannetta The New Yorker -lehdelle, ja hän suostutteli Capan mukaan tekemään Report on Israel -nimistä kirjaa. Capa keskittyi uudisasukkaiden kurjaan tilaan ja yhteiskunnan yhtenäistämiseen. Hän vieraili useasti pakolaisleireillä, joihin tuli jatkuvasti uusia holokaustista selvinneitä Euroopan juutalaisia. Hänen kuvillaan kuvitettu Report on Israel julkaistiin seuraavana vuonna.
Ura > Kuolema Indokiinassa

Capa keskittyi 1950-luvun alussa Magnum-kuvatoimiston toimitusjohtajan tehtäviin. Hän käytti paljon aikaa toimiston talouteen ja palkkasi useita nuoria valokuvaajia. Hän vietti melko huoletonta elämää ja teki matka-artikkeleita muun muassa Norjasta, Deauvillestä, Biarritzista ja Alppien hiihtokohteista. Vuoden 1953 aikana hän ei kuitenkaan pystynyt matkustamaan useaan kuukauteen, sillä Yhdysvaltojen viranomaiset takavarikoivat hänen passinsa kommunismisyytösten takia.
Capa sai helmikuun alussa 1954 japanilaiselta kustannusalan monialayhtiöltä Mainichi Pressilta kutsun tulla valokuvaamaan Japania. Yritys lupasi hyvän palkkion ja uudet, japanilaisvalmisteiset kamerat. Capa saapui Japaniin huhtikuussa 1954. Hän kuvasi kuusi viikkoa kestäneen matkansa aikana erityisesti lapsia, mutta myös vapunpäivän juhlintaa Tokiossa ja monia buddhalaistemppeleitä. Hän joutui keskeyttämään Japanin-kiertueensa, kun Life-lehti pyysi häntä Indokiinan sotaan Howard Sochurekin tilalle. Sochurek oli lähdössä perhesyistä myönnetylle lomalle, ja Lifen Ed Thompson pyysi häntä menemään tapaamaan ensin Capaa Tokioon. Capalle luvattiin tehtävästä hyvä palkkio ja vakuutus Lloyd’silta. Hän oli ensin vastahakoinen, mutta päätti kuitenkin suostua. Syytä päätökseen ei tiedetä.
Capa saapui Hanoihin toukokuun alussa ja matkusti sen jälkeen Luang Prabangiin kuvaamaan kaupunkia ja Việt Minhin vapauttamia haavoittuneita ranskalaissotilaita. Hän vietti myös päivän Nam Địnhin kaupungissa valmistelemassa ja keräämässä tietoa Punaisenjoen suistoalueen sotatilannetta käsittelevään raporttiin.
Capa liittyi 25. toukokuuta Time-lehden John Mecklinin kanssa ryhmään, jonka tarkoituksena oli tuhota kaksi Punaisenjoen suistossa sijaitsevaa pientä etuvartioasemaa. Ranskalaisten saattue joutui pysähtymään useita kertoja tiesulkujen ja tulituksen takia. Erään pysähdyksen aikana Capa päätti ottaa kuvia korkeassa heinikossa etenevästä joukosta. Lähtiessään ylittämään tien ja penkereen välistä aluetta hän astui maamiinaan. Capan vasen jalka silpoutui, ja hän sai pahan haavan rintaansa. Muutaman minuutin päästä paikalle saapui ranskalainen lääkintämies, joka totesi tilanteen toivottomaksi. Capa nostettiin kuitenkin paareilla ambulanssiin ja vietiin läheiseen kaupunkiin, jossa vietnamilaislääkäri totesi hänet kuolleeksi.
Capa kuljetettiin arkussa Hanoihin, jossa pidettiin muistojumalanpalvelus, ja hänet haudattiin väliaikaiseen hautaan. Magnum-kuvatoimiston John G. Morris avusti Robert Capan äitiä Juliaa ja veljeä Cornellia hautausjärjestelyissä. Morrisin mukaan Julia ei pystynyt tekemään päätöstä poikansa lopullisesta hautapaikasta. Ensin suunniteltiin Pariisin Père-Lachaisen hautausmaata, mutta kveekariksi kääntynyt Morris ehdotti kveekarihautausmaata, ja Julia hyväksyi ehdotuksen. Robert Capan muistotilaisuus pidettiin tunnin ajomatkan päässä New Yorkista Purchasen rukoushuoneella, ja kaksi viikkoa myöhemmin hänet haudattiin Amwalkiin, 50 kilometriä Purchasen pohjoispuolelle.