stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antimateria
Valmistus

Antiprotoneja valmistetaan hiukkaskiihdyttimessä kiihdyttämällä vetyioneja, eli protoneja, lähes valonnopeuteen ja törmäyttämällä esteeseen (yleensä kuparilevyyn tai iridiumiin), jolloin syntyy tavallisten hiukkasten lisäksi antiprotoneja. Antiprotonit ohjataan erilleen protoneista magneettien avulla ja ohjataan magneettikentillä varastorenkaaseen, jossa niitä hidastetaan edelleen magneetein. Osa antiprotoneista tuhoutuu matkalla. Antiprotoneja voidaan käyttää tämän jälkeen antivedyn muodostamista tai muuta tutkimuskäyttöä varten.
Positronien valmistaminen on paljon helpompaa. Niitä saadaan beeta+-hajoamisen (Positroniemissio) tuloksena, esimerkiksi ²²Na:sta. ja ne ohjataan talteen samoin kuin antiprotonit.
Antivetyä on vielä hankalampaa valmistaa kuin yksittäisiä hiukkasia (antiprotoneja ja positroneja). Antivetyä saadaan aikaan ohjaamalla antiprotonit ja positronit samaan tilaan oikeissa olosuhteissa (noin −258 °C:n lämpötilassa). Antivety kuitenkin annihiloituu melkein heti ja se havaitaan sen annihiloitumisesta syntyvästä gammasäteilystä.
Antiainetta valmistetaan hiukkaskiihdyttimissä tutkimuskäyttöön 1–10 nanogrammaa (gramman miljardisosaa) vuodessa. Antiaineen valmistaminen ei ole edullista nykyisillä hiukkaskiihdyttimillä; on arvioitu, että yhden antiainegramman hinta olisi noin 25 miljardia dollaria vuonna 2013. Tulevaisuuden energianlähteenä antiaine on kuitenkin kiistaton.lähde? Antiaineen sovellukset ovat välttämättömiä esimerkiksi tähtienvälisiin avaruuslentoihin, joissa kemialliset polttoaineet eivät luonteensa puolesta sovellu pidemmän tähtäimen suunnitelmiin.lähde?
Varastointi

Antiaineen varastointi on hankalaa, koska se pitäisi tehdä tilassa, jossa ei olisi lainkaan tavallista materiaa, sillä antiaine ja materia tuhoutuvat ja luovat omansalaatuista säteilyä osuessaan toisiinsa. Antiprotonien ja positronien varastointi on kuitenkin mahdollista magneeteilla varustetussa tyhjiössä niin sanottu magneettiloukussa, jossa magneettikenttä pitää antiaineen tyhjiökammiossa, matalassa lämpötilassa, eikä päästä sitä kosketuksiin kammion reunojen kanssa.
Antiainepareja

Elektroni ja positroni eroavat toisistaan sähkövarauksen suhteen.
Esimerkiksi protoni eroaa antiprotonista sekä sähkövarauksen että baryoniluvun suhteen.
Neutronilla ja antineutronilla on vastakkainen baryoniluku, mutta molempien sähkövaraus on nolla.
Elektronin neutriino ja antineutriino ovat toistensa antihiukkasia, vaikka niillä on sama sähkövaraus = 0. Sen sijaan niiden leptoniluku on vastakkainen +1 tai -1.
Myonin neutriinolla ja antineutriinolla on niin ikään vastakkaiset leptoniluvut, mutta tämä ei ole sama leptoniluku kuin elektroneilla ja niiden neutriinoilla.
Taun neutriinon ja antineutriinon omat leptoniluvut ovat niin ikään vastakkaiset.
Useahkosti kuultu väite antiaineen negatiivisesta massasta ei pidä paikkaansa. Massa on energian ilmenemismuoto.
Käyttö

Positroneja käytetään tällä hetkellä sekä lääketieteessä PET-kuvauslaitteissa että tutkimuskäytössä esimerkiksi CERN:ssä ja 
Fermilabissa.
CERN:ssä vuonna 2004 antiaineen valmistaminen muutaman pikogramman verran maksoi 20 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, josta suuri osa kului energian tuotantoon. Tällä hetkellä myös antiaineen valmistukseen kuluvan energian määrä on suurempi kuin mitä siitä annihiloituessa purkautuu.selvennä Valmistamiskustannukset ovat siis korkeammat kuin antiaineesta saatava hyöty.
Erityisiin käyttötarkoituksiin antiaine kuitenkin voisi periaatteessa soveltua. Antiainetta voitaisiin käyttää esimerkiksi fotonirakettien polttoaineena erityisesti avaruusaluksissa ja mahdollisesti lentokoneissa. Antiaineen käyttö toisi suuren harppauksen avaruusalusten polttoainetekniikkaan, koska se vapauttaa niin suuren määrän energiaa annihiloituessaan. Antiaineen tehokkaasta käytöstä polttoaineena ollaan kuitenkin vielä kaukana.
Kulttuurissa

Dan Brownin romaanissa Enkelit ja demonit antimateriaa kehitetään energianlähteeksi, mutta käytetäänkin aseena.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Antimatter CERN. Viitattu 26.1.2019 (englanniksi).
Helsingin yliopisto; Uusi hiukkasfysiikan tulos pyrkii selittämään antiaineen puuttumisen maailmankaikkeudesta (julk. 14.11.2018)
Nummila, Sakari: Tavallinen aine ja antimateria käyttäytyvät eri tavoilla Tähdet ja avaruus.  1.3.2017. Viitattu 26.1.2019.
Enqvist, Kari: Antimaterian syvin olemus Helsingin yliopisto. Viitattu 26.1.2019.
7.3.2012: Antimateria alkaa paljastaa salojaan Cernin suomalaistutkijoille Yle Uutiset.  Kataja-Lian, Marika. Viitattu 26.1.2019.
Hallamaa, Teemu: Uusi metodi kehitetty antimaterian tutkimiseen Yle Uutiset.  30.4.2013. Viitattu 26.1.2019.
Ensimmäisen sukupolven säilytysastia antivedylle.
Hahmotelma mahdollisesta tulevaisuuden antiaineella kulkevasta avaruusaluksesta.
Faistoksen kiekko

Faistoksen kiekko vitriinissään. Iraklionin arkeologinen museo.
Faistoksen kiekko (myös Faistoksen diskos) on Faistoksen palatsikeskuksesta Kreetalta löydetty pyöreä savilevy, jossa on molemmin puolin spiraalin muodossa kohti levyn keskustaa kulkevia kirjoitusmerkkejä. Kiekko on peräisin minolaiselta kaudelta, ajanjaksolta 1800–1625 eaa. Kiekon käyttötarkoitusta ei tiedetä eikä siinä olevaa kirjoitusta ole kyetty luotettavasti tulkitsemaan, mikä tekee siitä yhden arkeologian suurimmista arvoituksista. Tekstistä on esitetty useita eri tulkintoja.
Kiekko löydettiin vuonna 1908 ja se on esillä Iraklionin arkeologisessa museossa.
Historia

Kiekko on yleisimmin ajoitettu keskiselle tai myöhäiselle minolaiselle kaudelle noin vuosiin 1800–1625 eaa. Joidenkin arvioiden mukaan se saattaisi kuitenkin olla myös myöhemmältä ajalta, noin vuosilta 1500–1400 eaa. Kiekon katsotaan yleisesti olevan kreetalaista alkuperää. Koska mistään Kreetalta ei ole löydetty toista vastaavanlaista esinettä, on kuitenkin mahdollista, että se on tuotu saarelle muualta. Kiekon kirjoitusmerkeissä saattaa olla tähän liittyviä viitteitä. Eräs merkeistä esittää harjaksella varustettua kypärää, jonka tyyppinen oli filistealaisten käytössä. Eräs toinen merkeistä puolestaan esittää sarkofagia, joka muistuttaa lyykialaisten käyttämää.
Kiekon löysi eteläisellä Kreetalla sijaitsevan Faistoksen palatsikeskuksen kaivausten yhteydessä italialainen arkeologi Luigi Pernier 3. heinäkuuta 1908. Se löydettiin Faistoksen pääpalatsin koillispuolella sijaitsevan rakennuksen numero 101 huoneesta numero 8 (35°03′06.0″N, 24°48′53.6″E). Samasta huoneesta löydettiin myös lineaari-A-kirjoitusta sisältänyt savitaulu (PH1). Löytöjen perusteella kyseistä huonetta kutsutaan palatsin arkistoksi. Löytö sai suurta huomiota ja nosti tuolloin muutoin Knossoksen ja Agía Triádan varjoon jääneen Faistoksen arvoa arkeologisena kohteena.
Arkeologi Doro Levi löysi vuonna 1955 Faistoksen palatsin huoneesta numero 25 tuhansien muiden sinettileimasinten ohella leimasimen (HM 992), jossa on sama symboli kuin kiekon kirjoitusmerkissä numero 21. Symbolia ei tunneta muualta, joten löytö todistaa osaltaan Faistoksen kiekon aitouden puolesta ja saattaa myös olla merkki siitä, että kiekko on valmistettu Faistoksessa.
Esine

Faistoksen kiekko on tehty terrakotasta eli poltetusta savesta. Kiekko on läpimitaltaan noin 16 senttimetriä, tarkemmin välillä 158–165 millimetriä. Sen paksuus on 16–21 millimetriä.
Kiekossa on kaksi puolta, joista käytetään nimityksiä A ja B. Kummallakin puolella on kirjoitusta, joka kulkee spiraalin muotoisesti ja on mitä ilmeisimmin tarkoitettu luettavaksi ulkolaidalta kohti kiekon keskustaa ja oikealta vasemmalle. On mahdollista, että B-puoleksi nimetty puoli on todellisuudessa kiekon ”etupuoli”.
Koska kaikki saman kirjoitusmerkin esiintymät ovat samanlaisia, merkit on todennäköisesti tehty leimasimilla, mikä tekee siitä vanhimman tunnetun vastaavanlaisen teoksen. Leimasimet oli todennäköisesti tehty puusta, luusta tai kivestä. Merkit on painettu saveen ennen sen polttamista kovaksi. Tarkoituksellinen polttaminen erottaa sen tavallisista minolais-mykeneläisistä savitauluista, jotka ovat palaneet koviksi tulipaloissa.
Kiekko muistuttaa monin tavoin Maglianosta Italiasta viimeistään 1800-luvun lopulla löydettyä pyöreähköä lyijykiekkoa, jossa on spiraalin muodossa etruskinkielistä kirjoitusta. Minolaisista esineistä ainoa tunnettu, jossa on spiraalinmuotoista kirjoitusta, on Knossoksen Mávro Spílaion hautausmaalta vuonna 1926 löydetty kultasormus, jossa on lineaari-A-kirjoitusta.
Kirjoitus

Kiekon kirjoituksessa on käytetty 45 eri kirjoitusmerkkiä ja siinä on yhteensä 241 (tai 242, sillä yksi on mahdollisesti tuhoutunut tai poistettu) merkkiä. A-puolella merkkejä on 122 tai 123 ja B-puolella 119. Merkit on ryhmitelty 61 ryhmään tai ”sanaan”. Kiekon A-puolella ryhmiä on 31 ja B-puolella 30. Kussakin ryhmässä on 2–7 merkkiä. Ryhmät on eroteltu toisistaan pystysuorin viivoin. Samoin kirjoituksen rivit on eroteltu toisistaan viivoin. Joidenkin ryhmien viimeisen merkin alapuolella on vinoviiva. Kirjoituksessa on merkkejä siitä, että sitä on korjattu useissa kohdin.
Merkit eivät muistuta minkään muun tunnetun kirjoitusjärjestelmän merkkejä. Kyseessä ei esimerkiksi ole mikään minolaisista tai mykeneläisistä kirjoitusjärjestelmistä (kreetalaiset hieroglyfit, lineaari-A, lineaari-B), egyptiläiset hieroglyfit eikä mikään Lähi-idässä tai Anatoliassa käytetyistä kirjoitusjärjestelmistä. Merkit saattavat kuitenkin edustaa samaa kirjoitusjärjestelmää kuin niin kutsutun Arkalochórin kirveen kirjoitusmerkit.
Merkkien määrästä voi päätellä, että kyseessä on todennäköisesti lineaari-A:n ja lineaari-B:n kaltainen tavukirjoitusjärjestelmä tai jonkinlainen hieroglyfikirjoitus. Merkkejä on liian paljon, jotta ne muodostaisivat aakkoston, ja liian vähän, jotta ne muodostaisivat ideografisen kuvakirjoitusjärjestelmän. Toisaalta merkeillä voi olla kokonaan muu tarkoitus kuin kielen äänteiden kirjoittaminen. Tekstin lyhyys vaikeuttaa luotettavan tulkinnan muodostamista.
Kirjoitus > Puoli A

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| (A1)  | (A2)  | (A3)  | (A4)  |
| (A5)  | (A6)  | (A7)  | (A8) [.] |
| (A9)  | (A10)  | (A11)  | (A12)  |
| (A13)  | (A14)  | (A15)  | (A16)  |
| (A17)  | (A18)  | (A19)  | (A20)  |
| (A21)  | (A22)  | ( A23)  | (A24)  |
| (A25)  | (A26)  | (A27)  | (A28)  |
| (A29)  | (A30)  | (A31)  |  |
Kirjoitus > Puoli B

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| (B1)  | (B2)  | (B3)  | (B4)  |
| (B5)  | (B6)  | (B7)  | (B8)  |
| (B9)  | (B10)  | (B11)  | (B12)  |
| (B13)  | (B14)  | (B15)  | (B16)  |
| (B17)  | (B18)  | (B19)  | (B20)  |
| (B21)  | (B22)  | (B23)  | (B24)  |
| (B25)  | (B26)  | (B27)  | (B28)  |
| (B29)  | (B30)  |  |  |
Tulkintaehdotuksia

Tekstistä on vuosikymmenten varrella tehty useita tulkinta- ja jopa käännösehdotuksia. Tekstin on ehdotettu olevan esimerkiksi hymni, rukous, kirous, kirje, lakiteksti, matemaattinen, tähtitieteellinen tai historiallinen dokumentti, kalenteri ja lautapeli. Kiekon tunnettuus on houkutellut monen alan tutkijoita ja lukuisia harrastelijoita esittämään omia tulkintojaan. Osa tulkinnoista perustuu kielelliseen analyysiin ja pyrkii samalla selvittämään sen kielen, jota kirjoitusmerkeillä on kirjoitettu; osa puolestaan perustuu merkkien ei-kielelliseen ideografiseen tulkintaan. Monet tulkinnoista ovat selvästi pseudotieteellisiä ja osa lähestyy esoteriaa (kuten ehdotus siitä, että kyseessä on Atlantiksen kieli). Alla on esitelty tunnetuimpia tieteellisiä tulkintoja.
Mikään esitetyistä tulkinnoista ei ole ainakaan toistaiseksi saavuttanut yleistä hyväksyntää, koska mitään niistä ei voida sen paremmin todistaa oikeaksi kuin vääräksikään. Tämä johtuu tunnetun tekstin lyhyydestä. Siksi tutkimus saattaa olla umpikujassa, ellei samalla kirjoistusjärjestelmällä kirjoitettuja tekstejä löydetä enemmän. Monet tutkijat ovatkin todenneet, että kirjoitus saattaa jäädä ikuiseksi arvoitukseksi.
Tulkintaehdotuksia > Kreikkaa, heettiä tai seemiläistä kieltä

George Hempl (1911) esitti kirjoituksen olevan joonialaisella kreikalla kirjoitettu uskonnollinen teksti. F. Melian Stawell (1911) esitti kirjoituksen olevan homeerista kreikkaa. Benjamin Schwartzin mukaan se on mykeneläistä kreikkaa. Kevin ja Keith Masseyn (1998) mukaan teksti olisi kreikkaa ja sisältäisi tavaraluettelon, jossa esiintyvät myös kreikkalaiset lukusanat. Kreikaksi tekstin ovat tulkinneet myös mm. Steven Fischer (1988), Derk Ohlenroth (1996) ja Marco Corsini (2008). Jean Faucounau (2002) on tulkinnut tekstin proto-joonialaisella kreikalla kirjoitetuksi Arionin Argoksen pojan (hauta)hymniksi.
Kaikissa näissä tulkinnoissa teksti on nähty kreikankielisenä tavukirjoituksena. Adam Martin (2000) on ehdottanut tekstin olevan kaksikielinen minolais-kreikkalainen teksti, joka on kirjoitettu aakkoskirjoituksella.
Vladimir Georgiev (1976) on esittänyt tekstin olevan heetin kielellä kirjoitettua tavukirjoitusta, Kjell Aartun (1992) puolestaan seemiläisellä kielellä tehtyä tavukirjoitusta.
Tulkintaehdotuksia > Luvialainen kirje

Winfried Achterbergin (2004) tulkinnan mukaan kiekon merkit on johdettu anatolialaisista hieroglyfeistä ja sen teksti on luvialainen kirje koskien maiden omistusta. Kirje on osoitettu henkilölle nimeltä na-sa-tu (”Nestor”, datiivissa na-sa-ti) heimossa hi-ya-wa (Ahhiyawa eli akhaijit). Tulkinnan mukaan tekstissä esiintyvät myös paikannimet pa-ya-tu (Faistos), ra-su-ta (Lasithi), mi-SARU (Mesara), ku-na-sa (Knossos), sa3-har-wa (Skheria) ja ri-ti-na (Rhytion), sekä henkilönnimi i-du-ma-na (”Idomeneus”), Mesaran hallitsija.
Tulkintaehdotuksia > Rukous äitijumalattarelle

Gareth Owensin (2014) tulkinnan mukaan teksti olisi minolaisen uskonnon äitijumalattarelle esitetty rukous. Toinen puoli olisi tarkoitettu raskaana olevalle naiselle ja toinen juuri synnyttäneelle naiselle. Tulkinta perustuu merkkien vertailuun kreetalaisiin hieroglyfeihin sekä lineaari-A- ja lineaari-B-kirjoituksiin. Merkkien äännearvo perustuu eräiden lineaari-A-merkkien alustavaan oletettuun tulkintaan. Owensin tulkinnan mukaan eräät usein toistuvat merkit muodostavat toistuvat sanat iqekurja (”odottava äiti/jumalatar”), iqe (”äiti/jumalatar”) ja iqepaje / iqephae (”loistava äiti/jumalatar”). Owens katsoo merkeillä kirjoitetun minolaisen kielen olleen indoeurooppalainen kieli.
Owensin tulkintaa ei ole kuitenkaan yleisesti hyväksytty. Vaikka lineaari-A:ta voidaan tulkita jonkin verran lineaari-B:n avulla, lineaari-A:n ongelmaa itseään ei ole vielä ratkaistu, puhumattakaan kreetalaisista hieroglyfeistä. Näin eteneminen näistä Faistoksen kiekon merkkien tulkintaan edustaa kriitikoiden mukaan liian suurta hyppyä tuntemattomaan. Lisäksi ei ole todistettua, että kirjoitus edustaisi samaa kieltä kuin lineaari-A. Ei myöskään ole syytä olettaa, että yhteneväisyydet eri kirjoitusjärjestelmien merkkien ulkonäössä tarkoittaisivat yhtenevyyttä ääntämisessä. Näin Owensin tulkinta ei eroa aiemmista siinä, että se jää edelleen sekä todistamattomaksi että kumoamattomaksi.
Tulkintaehdotuksia > Ei-kielitieteellisiä tulkintoja

Edellisten lisäksi kiekosta on tehty lukuisia tulkintoja, jotka eivät perustu kielen analyysiin vaan merkkien sekä esimerkiksi niiden lukumäärän ja ryhmittelyn tulkitsemiseen muulla tavalla. Osassa tulkinnoista on luovuttu kokonaan siitä ajatuksesta, että kyseessä olisi jotakin kieltä oleva kirjoitus.
Esimerkiksi Leon Pomerance (1976) ja Hermann Wenzel (1998) ovat tulkinneet kiekon tähtitieteelliseksi dokumentiksi. Wolfgang Reczkon (2009) mukaan se liittyisi auringonpimennysten ajoittamiseen. Andis Kaulins (1980) tulkitsi kiekon matemaattiseksi dokumentiksi.
Ole Hagen (1988) on puolestaan tulkinnut kiekon kalenteriksi. Alan Butlerin (1999) mukaan kyseessä olisi 366-päiväiseen vuoteen perustuva kalenteri. Peter Aleff (1982) ja Helène Whittaker (2005) ovat nähneet kiekon pelilautana. Axel Hausmann (2002) on yhdistänyt kiekon myyttiin Atlantiksesta.
Tulkintaehdotuksia > Keskustelu aitoudesta

Kiekkoa pidetään yleisesti aitona, koska sekä sen että merkkiä 21 vastaavan sinettileimasimen löytöhistoria tunnetaan. Taideasiantuntija Jerome Eisenberg (2008) on kuitenkin ehdottanut kiekon olevan sen löytäjän Pernierin tekemä väärennös. Eräänä perusteluna ovat kiekon ainutlaatuisuus sekä sen rakenne, joka poikkeaa muista minolaisista kirjoitukseen käytetyistä saviesineistä. Toisaalta erot voivat selittyä sillä, että esineen tekstityyppi ja käyttötarkoitus ovat erilaisia. Museoviranomaiset eivät ole suostuneet kiekon ajoittamiseen teknisin menetelmin särkymisvaaran vuoksi. Tutkijat eivät ole jakaneet Eisenbergin näkemyksiä ja muun muassa Pavol Hnilan mukaan todisteet aitouden puolesta ovat edelleen vahvemmat kuin todisteet sitä vastaan.
Kirjallisuutta

Godart, Louis: The Phaistos Disk. The Enigma of an Aegean Script.  (Translation by Alexandra Douma)  Heraklion:  Itanos Publications, 1995.  ISBN 960-7549-02-3
MacDonald, P. Jackson: A Statistical Study of the Phaistos Disk. Kadmos, 1999, 38. vsk, s. 19–30.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Faistoksen kiekko Wikimedia Commonsissa
Faistoksen rakennuksen 101 rauniot. Etualalla huone 8, josta kiekko löydettiin.
Kiekon A- ja B-puolet Louis Godartin numeroinnilla.
Kiekon A-puoli.
Kiekon B-puoli.
Apoteoosi

Apoteoosi (muinaiskreikk. ἀποθέωσις, apotheosis, ’korottaa jumalaksi’) tarkoittaa ihmisen korottamista jumalaksi antiikin aikana. Varsinkin sillä tarkoitetaan Rooman keisarin korottamista jumalaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maijastina Kahlos: Roomalaisen keisarin apoteoosi. Glossae 3 (1998) (Arkistoitu – Internet Archive)
Maijastina Kahlos: Roomalaisen keisarin apoteoosi. 1998. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aquila Films

Aquila Films oli vuosina 1907–1917 toiminut italialainen elokuvien tuotantoyhtiö.
Camillo Ottolenghin johtama liikemiesryhmä perusti Aquila Filmsin Torinossa vuonna 1907. Yhtiö erikoistui pian kaupallisiin melodraamoihin, rikos- ja jännityselokuviin. Aquilan tuotanto kasvoi 55 elokuvaan vuonna 1910 ja 73:een vuonna 1911. Samalla se sai mainetta myös komediasarjoistaan. Vuonna 1912 Aquila ryhtyi valmistamaan pitkiä elokuvia ja sen pääomistajaksi ja taiteelliseksi johtajaksi tuli lakimies Lino Pugliese. Vuoden 1914 jälkeen yhtiö tuotti myös intohimodraamoja. Sen suurimpia menestyksiä olivat Lo Spettro di Jago (1912), Fedora (1913), La Bibbia (1913), Teodora (1914) sekä Roberto Robertin vuonna 1916 ohjaamat La peccatrice ja Tenebre. Aquilalla oli laaja kansainvälinen jakeluverkosto, jonka ansiosta sen elokuvat menestyivät myös Britanniassa, Ranskassa, Espanjassa, Venäjällä, Yhdysvalloissa ja Latinalaisessa Amerikassa. Ulkomaanlevityksen supistuminen ensimmäisen maailmansodan seurauksena johti yhtiön sulkemiseen vuonna 1917.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Aquila Films (englanniksi)
Aptera

| Aptera> Ἄπτερα |
| --- | --- |
 Apteran arkeologista aluetta.
Sijainti
 Aptera
Koordinaatit:  35°27′46″N, 24°8′31″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Áptera, Chaniá, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  600 eaa.–600 jaa.
Kulttuuri:  minolainen kulttuuri antiikki
Alue:  Kreeta
Aiheesta muualla
  Aptera Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aptera (m.kreik. Ἄπτερα tai Ἀπτερία; varhemmin Ἄptaϝra) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella. Sen arkeologinen alue sijaitsee Chanián kunnassa aivan nykyisen Ápteran kylän itäpuolella.
Apteran roomalaisaikaisia vesisäiliöitä.
Apteran asutus on ollut olemassa jo minolaisena aikana viimeistään 1000-luvulla eaa. Nimi ”Aptera” palautuu ilmeisesti paikan alkuperäiseen nimeen ja esiintyy lineaari-B-kirjainmerkein kirjoitetuissa mykeneläisissä kirjoituksissa muodossa a-pa-ta-wa. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin nimi tulee kuningas Apteronista. Toisen version mukaan nimi oli seurausta paikalla järjestetystä muusien ja seireenien musiikkikilpailusta. Seireenien hävittyä nämä menettivät siipensä (a-ptera, ”siivettömät”).
Antiikin aikana Aptera oli läntisen Kreetan merkittävimpiä kaupunkivaltioita. Se kukoisti 600-luvulta eaa. lähtien. Kaupunki auttoi Spartaa toisessa messenialaissodassa vuonna 668 eaa. ja oli liittoutunut Knossoksen kanssa Kreetan sisällissodassa vuonna 220 eaa. Kaupunki oli olemassa myös roomalaisella ja varhaisbysanttilaisella ajalla. Se hylättiin 600-luvulla maanjäristyksen jälkeen ja tuhoutui lopullisesti arabien hyökkäyksessä vuonna 823. Kaupungin löysi Robert Pashley vuonna 1834. Arkeologisia kaivauksia on suoritettu mm. vuosina 1862–1864, 1942 ja 1958.
Kaupungista on säilynyt paljon erilaisten yksityisten ja julkisten rakennusten raunioita pitkältä ajanjaksolta. Näihin lukeutuu muun muassa temppeli, roomalainen kylpylä, teatteri, suurikokoisia roomalaisaikaisia vesisäiliöitä, yksityishuviloita, kaupunginmuuri ja linnoituksia sekä hautausmaa. Venetsialaiselta ajalta paikalla on Johannes Teologin luostari.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aptera Wikimedia Commonsissa
Akseli Anttila

| Akseli Anttila |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1897 Ruovesi
Kuollut: 11. maaliskuuta 1953 (55 vuotta) Moskova
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, Venäjän sisällissota, heimosodat, Espanjan sisällissota, toinen maailmansota
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
Joukko-osasto:   punakaarti (1917–1918)    puna-armeija (1919–1936, 1938–1945)    Espanjan tasavaltalaisarmeija (1936–1938)    Suomen kansanarmeija (1939–1940)
Akseli Anttila (ven. А́ксель Моисее́вич А́нттила, 26. maaliskuuta 1897 Ruovesi – 11. maaliskuuta 1953 Moskova) oli suomalainen Neuvostoliiton puna-armeijassa palvellut kenraali. Vuonna 1918 hän osallistui Suomen sisällissotaan ja pakeni sen päätyttyä Neuvosto-Venäjälle. Anttila suoritti aluksi upseerikurssin Pietarissa ja onnistui myöhemmin pääsemään Frunzen sotilasakatemiaan yhtenä harvoista suomalaisupseereista. Hän toimi sotilasneuvonantajana Espanjan sisällissodassa ja osallistui kenraalina toiseen maailmansotaan, jossa Anttila Suomen rintamien lisäksi johti joukkoja muun muassa Berliinin taistelussa 1945. Talvisodan aikana Anttila valittiin Terijoen hallituksen puolustusministeriksi ja hän komensi myös sen alaisena toiminutta Suomen kansanarmeijaa.
Elämä > Varhaiset vuodet

Akseli Anttila syntyi Ruovedellä entisen kruununtorpparin yhdeksänlapsieen perheeseen. Hän kävi neljä luokkaa kansakoulua ja sen jälkeen vielä Vilppulan maamieskoulun, josta Anttila valmistui 1916. Anttila teki erilaisia hanttihommia, kunnes pääsi vuonna 1917 Valtionrautateiden palvelukseen ylimääräiseksi asemamieheksi. Saman vuoden syyskuussa hän liittyi Vilppulan punakaartiin. Tammikuussa 1918 syttyneeseen sisällissotaan Anttila osallistui lähettinä Vilppulan rintamalla. Varsinaisissa taisteluissa hän ei kuitenkaan ollut mukana, vaikka joutuikin itse tulituksen kohteeksi ainakin Mäntässä ja Kuorevedellä. Tampereen taistelun jälkeen Anttila antautui valkoisille huhtikuun alussa Pispalassa, mutta onnistui välttämään teloituksen. Vilppulan suojeluskunta vaati hänelle kuolemantuomiota, mutta valtiorikosoikeus päätyi vain 10 vuoden kuritushuonerangaistukseen, kun Anttila osoitti heidän mielestään riittävää katumusta. Myös Vilppulan seurakunta antoi hänestä myönteisen lausunnon. Anttila kuitenkin karkasi Kalevankankaan vankileiriltä jo elokuussa 1918 ja onnistui pääsemään Pietarsaareen, josta hän siirtyi veneellä Ruotsin puolelle Uumajaan.