Irakin historia
Baathistinen Irak > Kurdikapinat ja ulkosuhteet

Ulkopoliittisissa asioissa Baathin sosialistinen suuntautuminen vieraannutti Irakia sekä länsimaista että Persianlahden rannikkovaltioista, eritoten Iranista. Irakin ja Iranin väliset vihollisuudet kärjistyivät, kun britit ilmoittivat vetäytyvänsä Persianlahdelta vuonna 1971. Iran ilmoitti ettei Irak ollut täyttänyt vuonna 1937 laaditun sopimuksen mukaisia velvoitteitaan. Šaahi irtisanoutui sopimuksesta ja vaati Shatt al-Arabin vesiväylällä rajalinjan siirtoa väylän syvimpään kohtaan, lähettäen iranilaisia aluksia vesiväylän kautta, maksamatta Irakille maksuja. Vastineeksi Irak ryhtyi tukemaan šaahin vastaisia toisinajattelijoita, kun taas Iran ryhtyi tukemaan Irakin kurdikapinallisia ja maiden välit heikkenivät entisestään.
Irakin välit olivat tulehtuneet myös Kuwaitiin, joka hallitsi Bubiyanin ja Warbahin saaria Persianlahdella. Nämä saaret hallitsivat Irakin Umm Qasrin satamaan johtavaa vesiväylää. Irak halusi kehittää Umm Qasrin satamasta syvänmeren sataman, mikä johti vaatimuksiin näiden saaren siirtämisestä tai vuokraamisesta Irakille. Kuwait kieltäytyi, ja maaliskuussa 1973 Irakin joukot miehittivät As Samitahin, raja-aseman Kuwaitin koilliskulmassa.
Vakavimman uhan Baath-hallinnolle muodosti maan pohjoisosissa kyteneet kurdien levottomuudet. Vuoden 1968 lopulla taistelut kurdien ja Irakin armeijan välillä alkoivat jälleen ja kärjistyivät täysimittaiseksi sodankäynniksi. Iranin sotilaallisen avun avulla kurdit pystyivät muodostamaan vakavan uhan Baath-hallinnolle. Vuonna 1970 Saddam oli Irakin hallituksen pääneuvottelija Mustafa al-Barzanin ja muiden kurdidemokraattisen puolueen (KDP) johtajien kanssa käydyissä neuvotteluissa. Neuvottelujen tuloksena hallitus suostui tunnustamaan kurdit kansalliseksi ryhmäksi, jolla oli oikeus autonomiseen hallintoon omalla alueellaan. Tämän oli määrä johtaa itsehallinnollisen alueen perustamiseen niillä alueilla, missä kurdit olivat enemmistönä. Sopimuksen oli määrä astua voimaan vuonna 1974, jolloin oli tarkoitus saada päätökseen väestölaskenta, jonka tarkoitus oli määrittää rajat alueella, jossa kurdit olivat enemmistönä. Luvattua väestönlaskentaa ei koskaan toteutettu, ja al-Barzani ja kurdidemokraattinen puolue kieltäytyivät hyväksymästä baathistien määrittelemää rajaa, joka sulki öljyrikkaan Kirkukin maakunnan pois kurdialueelta. Tästä huolimatta Baath-hallinto ryhtyi toteuttamaan omaa itsehallintosuunnitelmaansa yhteistyössä al-Barzanin miltanttia lähestymistapaa vastustavien kurdijohtajien kanssa. Tilanne johti tilanteen leimahtamiseen jälleen sodaksi vuonna 1974. Al-Barzani sai Baath-hallituksen vastaiseen sotaan tukea Iranin šaahilta, jolla oli Irakin kanssa oma kiistansa maiden rajasta Shatt al-Arabin alueella. Iranin ja Irakin hallituksen päästyä sopimukseen Shatt al-Arabin alueesta, Iranin tuki kurdeille loppui. Tämä käänsi tilanteen Irakin hallituksen joukkojen eduksi ja Irakin Kurdistan jäi Irakin hallituksen hallintaan. Al-Barzani tukijoineen ajettiin Iraniin.
Uudet levottomuudet alueella syttyivät jo vuonna 1976. Niiden syynä oli että Baath-hallinto pyrki heikentämään kurdien vastarintaa väestön pakkosiirroilla, jossa arabiväestöä siirrettiin maan pohjoisosien kurdialueille ja kurdeja vastaavasti pois omilta asuinsijoiltaan. Lisäksi Saddam tuhosi kaikki kurdikylät jotka sijaitsivat lähellä Iranin rajaa. Toimet eivät rauhoittaneet kurdeja. Mustafa Barzanin kuoltua vuonna 1975 kurdien vastarinta kuitenkin alkoi olla epäyhtenäistä. Hänen jälkeensä kurdidemokraattista puoluetta alkoi johtaa hänen poikansa Masud Barzani. KDP:n oli kuitenkin katsottu epäonnistuneen tavoitteessaan saada myönnytyksiä Irakin hallinnolta, mikä aiheutti vakavan jakautumisen kurdien vastarinnassa. Jalal Talabani perusti vuonna 1975 Kurdistanin isänmaallisen liiton (PUK), joka oli vasemmistolaisempi ja kaupunkipohjaisempi, kuin heimopohjainen KDP.