Arabinationalismi
Arabinationalismin nousu

Arabinationalistien poliittiset asenteet olivat maltillisia ensimmäistä maailmansotaa edeltävinä vuosina. He vaativat lähinnä uudistuksia, kuten laajempaa autonomiaa arabeille Ottomaanien valtakunnassa, laajempaa arabian kielen käyttöoikeutta opetuksessa ja arabiasevelvollisten rauhanaikaisessa valtakunnallisessa asepalveluksessa. Aatteessa oli nähtävissä radikalisoitumista Ottomaanien valtakunnassa vallankumouksen vuonna 1908 tehneiden nuorturkkilaisten julkaistua turkkilaistamisohjemansa. Kuitenkaan arabinationalismi ei vielä ollut mikään joukkoliike, ei edes Syyriassa, jossa sillä oli vankin kannatus. Monet arabit olivat lähinnä uskollisia uskonnolleen, heimolleen, lahkoilleen tai paikallishallinnoilleen. Arabinationalismin vahvimmat kilpailijat olivat nuorturkkilaisten ottomanismi ja pan-islamilaisuus eli varhainen islamismi.
Vuonna 1913 joukko arabiajattelijoita ja poliitikkoja kokoontui Pariisiin ensimmäiseksi Arabikongressiksi. Kongressi loi vaatimukset suuremmasta itsehallinnosta Ottomaanien valtakunnassa. He vaativat myös, että arabiasevelvollisten ei tarvitsi palvella muilla Ottomaanien valtakunnan alueilla, kuin arabien, paitsi sodan aikana.
Kansallismieliset ajatukset ja tunteet tulivat enemmän esille Ottomaanien valtakunnan hajoamisen aikoihin. Turkkilaisvastaisuus voimistui Jamal Paššan aloitettua salaseurojen julmat vainot, joissa surmattiin useita isänmaallisia ajattelijoita vuosina 1915–1916. Samaan aikaan britit yllyttivät šarif Husainin aloittamaan arabien kansannousun ensimmäisen maailmansodan aikana. Ottomaanit kukistettiin ja Husainin pojan, prinssi Feisal ibn Husseinin johtamat arabikapinalliset valtasivat Damaskoksen 1918. Yritys yhdistää arabit Faisalin johtamaksi Syyrian kuningaskunnaksi jäi lyhytaikaiseksi.
Sodan aikana britit olivat tukeneet voimakkaasti arabinationalistista aatetta ja ideologiaa, jotta se toimisi aseena ja voimana Ottomaanien valtakuntaa vastaan. Kuitenkin salainen Ranskan ja Ison-Britannian välinen Sykes–Picot sopimus jakoi itäiset arabialueet näiden kahden suurvallan välillä. Maailmansotien välisenä aikana ja brittiläisenä mandaattiaikana, jolloin arabimaailman oli jäänyt ranskalaisen ja brittiläisen siirtomaahallinnon alle, arabinationalismista tuli tärkeä siirtomaahallinnon vastainen liike ja oppositio brittiläistä hallintoa vastaan.
Tärkeitä arabinationalistisia ajattelijoita maailmansotien välisenä aikana olivat Amin al-Rihani, Constantin Zureiq, Zaki al-Arsuzi, Michel Aflaq ja Sati' al-Husri.
Tähän aikaan arabinationalismin kilpailevia ideologioita olivat islamismin ja paikallisnationalismin lisäksi libanonilainen nationalismi, joka voimistui erityisesti maroniittikristittyjen ajattelijoiden ja poliitikkojen keskuudessa. Myös suur-syyrialainen nationalismi, jota erityisesti kehitti Anton Saadeh, sai kannatusta Syyriassa ja Libanonissa. Kommunismistakin oli tullut merkittävä ideologinen voima, ensimmäiseksi ja erityisesti Irakissa, mutta myöhemmin myös Syyriassa ja jossain määrin Egyptissäkin. Vaikka arabikommunismi olikin vihamielinen panarabialaisille ajatuksille ja poliittisille projekteille, ei se  kuitenkaan ollut täysin ristiriidoissa nationalismin keskeisten vaatimusten kanssa.
Tunnettuja arabinationalistisia johtajia ovat olleet Egyptin presidentti Gamal Abdel Nasser, Algerian johtaja Ahmed Ben Bella, Libyan presidentti Muammar Gaddafi, Syyrian presidentti Hafez al-Assad ja entinen Irakin presidentti Saddam Hussein.