Perustuslailliset
Ensimmäinen sortokausi (1899–1905)

Professori Leo Mechelin oli oikeustieteellisiin tutkimuksiinsa nojaten esittänyt, että vaikka keisari oli Venäjällä yksinvaltias, Suomen suuriruhtinaana hän oli Suomen perustuslakien alainen, eikä hänellä ollut Suomessa itsevaltiaan oikeuksia. Keisari Nikolai II:n vuonna 1899 antama helmikuun manifesti ja eräät sitä seuranneet lait ja määräykset katsottiin syntytapansa vuoksi Suomen perustuslakien vastaisiksi. Tärkein vaikuttaja ja perustuslaillisten päävihollinen oli yhtenäistämispolitiikkaa ajanut kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov.
Laittomina pidetyt venäläistämistoimet yhdistivät Suomessa toimineita puolueita ja omia perustuslakeja puolustavia poliitikkoja yli kieli-, kulttuuri- ja säätyrajojen. Nuorsuomalaiset, ruotsinmieliset ja sosialistit liittyivät lähes kokonaisuudessaan uuteen passiivista vastarintaa kannattaneeseen perustuslaillisten ryhmään. Perustuslaillisissa oli kaksi kieliryhmää suomenkieliset ja ruotsinkieliset, minkä johdosta puhuttiin erikseen suomenkielisistä ja ruotsinkielisistä perustuslaillisista. Suomenkielisissä perustuslaillisissa oli sekä entisiä vanhasuomalaisia että nuorsuomalaisia.
Mechelinin ympärille ryhmittyneet perustuslailliset torjuivat laittomia määräyksiä valtiopäivillä, lehdistössä, adresseilla, mielenosoituksilla ja passiivisella vastarinnalla, kuten yllyttämällä kansan kutsuntalakkoon eli kieltäytymään laittomista kutsunnoista Venäjän armeijaan. Useat taiteilijat liittyivät perustuslaillisten riveihin. Perustuslaillisuutta kannattaneet virkamiehet erosivat tai erotettiin, sillä he kieltäytyivät toimeenpanemasta laittomina pitämiään määräyksiä, kuten vuoden 1900 kielimanifestia, ja heidän tilalleen nimitettiin varsinkin ensimmäisellä sortokaudella myöntyväisyyslinjaa edustaneita vanhasuomalaisia. Näin Suomen virkakunta ja senaatti samalla vaivihkaa suomenkielistyivät.
Papiston tehtävä oli kutsuntalakon aikana lukea kutsuntakuulutus jumalanpalveluksen yhteydessä ja luovuttaa luettelot kutsunnan alaisista miehistä. Perustuslailliset tekivät parhaansa saadakseen papit kieltäytymään kaikesta myötävaikutuksesta laittomien kutsuntojen hyväksi. Osa papeista kieltäytyi laittomiksi katsomistaan tehtävistä ja joutui esivallan puolta pitäneen tuomiokapitulin rankaisemaksi.
Työväenliike pääasiassa tuki perustuslaillisuutta, mutta abstrakti kysymys olojen laillisuudesta oli monille sosiaalidemokraateille toissijainen sosiaalisten ongelmien ratkaisemiseen nähden. Varsinkin Edvard Valppaan johtama vasemmistosiipi hyväksyi tarkoituksenmukaisuuden nimissä myös yhteistoiminnan venäläisten kanssa.
Kun Bobrikov sai vuonna 1903 keisarilta diktaattorin valtuudet ja karkotti perustuslaillisten johtajat, ohjeistettiin perustuslaillisten lentolehtisessä isänmaallisia suomalaisia olemaan säikähtämättä kenraalikuvernöörin uutta valtaa ja kulkemaan levollisesti laillisen vastarinnan tietä. Kuitenkin muutama perustuslaillisista alkoi pitää Mechelinin väkivallan vastaista linjaa riittämättömänä ja perusti kirjailija Konni Zilliacuksen johdolla Aktiivisen vastustuspuolueen, joka salakuljetti aseita, valmisteli aseellista taistelua ja suunnitteli keskeisten henkilöiden salamurhia. Keskeisimmät murhat eli Bobrikovin murha vuonna 1904 ja prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen murha vuonna 1905 eivät tosin olleet aktivistien organisaation, vaan aktivismia tukeneiden yksittäisten henkilöiden tekemiä. Bobrikovin ja sitten itsensä ampunut Eugen Schauman kohosi useimpien perustuslaillisten ja varsinkin aktivismin kannattajien silmissä suoranaiseksi kansallissankariksi.