stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruskosieppo
Lisääntyminen

Pesä on tavallisesti puunkolossa. Munia on yleisimmin neljä ja vain naaras hautoo.
Ravinto

Ruskosieppo on hyönteissyöjä.
Trimetylolipropaani

| Trimetylolipropaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-etyyli-2-(hydroksimetyyli)propaani-1,3-dioli
CAS-numero:  77-99-6
PubChem CID:  6510
SMILES:  CCC(CO)(CO)CO
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H14O3
Moolimassa:  134,172 g/mol
Sulamispiste:  58 °C
Kiehumispiste:  285 °C
Tiheys:  1,084 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Trimetylolipropaani (C6H14O3) on trioleihin eli kolme hydroksyyliryhmää sisältäviin alkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa polymeerien valmistamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa trimetylolipropaani on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja lisäksi useisiin poolisiin orgaanisiin liuottimiin. Reaktiot ovat alkoholeille tavanomaisia esimerkiksi esteröitymisiä.
Trimetylolipropaania valmistetaan butyyrialdehydin ja formaldehydin reaktiolla emäksisissä oloissa. Formaldehydiä on ylimäärin ja emäksenä käytetään natrium- tai kalsiumhydroksidia. Ensimmäinen vaihe on aldoliadditio, jota seuraa Cannizzaro-reaktio. Reaktion ensimmäistä vaihetta katalysoivat myös amiinit ja muodostuva aldoliadditiotuote pelkistetään seuraavassa vaiheessa vedyttämällä. Trimetylolipropaani puhdistetaan uuttamalla alkoholien avulla tai alipainetislauksella.
Trimetylolipropaania käytetään esimerkiksi lakkoina ja pinnoitteina hyödynnettävien alkydien, polyesterien ja polyuretaanien valmistuksessa. Yhdisteestä valmistetaan myös muovinpehmentimiä ja voiteluaineita.
Ruskopystyperä

| Ruskopystyperä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Nirkot Notodontidae
Alaheimo::  Pystyperät Pygaerinae
Suku::  Clostera
Laji::  anastomosis
Kaksiosainen nimi
 Clostera anastomosis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Ruskopystyperä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruskopystyperä (Clostera anastomosis) on harvinainen nirkkoihin lukeutuva yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Ruskopystyperän siipien väri on ruskea, mutta sävy vaihtelee yksilöittäin erittäin paljon vaalean kellanruskeasta tumman harmaanruskeaan ja siivissä on usein hieman violettia sävyä. Etusiiven poikki kulkee kolme vaaleaa poikkiviirua, joista kahden uloimman välissä on lisäksi lyhyempi vinottainen viiru, jonka vuoksi viirut muodostavat N-kirjaimen muotoisen kuvion. Viirujen selkeys vaihtelee yksilöittäin, mutta yleensä ne eivät erotu kovin kontrastisina. Siiven kärkiosassa on laaja, aivan hiukan muuta siipeä tummempi laikku. Siiven ulkosyrjän tuntumassa on tumma, erillisiksi täpliksi jakaantunut poikkiviiru. Takasiivet ovat etusiipien väriset ja kuviottomat. Perhosen ruumis on siipien värinen, mutta keskiruumiin selkäpuolella on tummanruskea kiilamainen täplä. Siipiväli vaihtelee 30–44 mm, mikä tekee perhosesta pienimmilläänkin selvästi kookkaamman, kuin muutoin melko samannäköisen pikkupystyperän (Clostera pigra) suurimmat yksilöt.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta ja Välimeren rannikolta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja idässä aina Kiinaan, Koreaan ja Japaniin asti. Läntisimmästä Euroopasta laji puuttuu. Pohjoismaissa sitä tavataan ainoastaan Ruotsin länsirannikolla sekä Öölannissa ja Gotlannissa, Ahvenanmaalla ja eteläisessä Suomessa. Tanskan Bornholmin saarella elänyt populaatio on luultavasti hävinnyt, eikä sieltä ole havaintoja vuoden 1993 jälkeen. Levinneisyysalue Manner-Suomessa jää suunnilleen Rauma-Joensuu-linjan eteläpuolelle, mutta havainnot keskittyvät etelärannikolle sekä Itä-Suomen sisämaahan. Perhoset lentävät kahtena sukupolvena, joista ensimmäinen on liikkeellä kesäkuun lopulta heinäkuun lopulle huipun sijoittuessa heinäkuun alkupuolelle ja toinen elo-syyskuussa. Vähälukuinen toinen sukupolvi kehittyy Pohjoismaissa kuitenkin vain harvoin lämpiminä kesinä. Sen sijaan Keski-Euroopassa sukupolvia on säännöllisesti kaksi ja Etelä-Euroopassa jopa kolmesta neljään.
Elinympäristö ja elintavat

Ruskopystyperä elää paikoittaisena lämpimissä ja hieman kosteissa seka- ja lehtimetsissä, metsänreunoilla ja pensaikoissa. Vuosittaiset ilmastolliset vaihtelut muuttavat lajin esiintymistä yksittäisillä paikoilla. Laji on tavallisesti harvalukuinen, vaikka joskus tavatut yksilömäärät voivat olla suuriakin. Perhoset lentävät illan hämärtymisestä keskiyöhön ja lento alkaa aikaisemmin illalla kuin pystyperillä yleensä. Koiraat tulevat helposti valolle, mutta naaraita on valolle tulevista yksilöistä vain 5–10 %. Koiraat eivät ilmeisesti lennä kovin korkealla, sillä niitä voi löytyä myös kasvillisuutta haavimalla. Naaras ei kenties lennä lainkaan muutoin kuin muniessaan. Ennen valopyynnin yleistymistä lajia tavattiin pääasiassa vain toukkana.
Muniminen alkaa kahdesta kolmeen päivää parittelun jälkeen. Naaras tuottaa yleensä noin 200 munaa, mutta joskus munia syntyy jopa 600–800. Munat se laskee lehtien alapinnoille riveihin. Toukat elävät aluksi ryhminä viihtyen yhteensidottujen lehtien välissä, myöhemmin yksittäin tai pieninä ryhminä vapaina ravintokasveilla. Häirittyinä toukat pudottautuvat oksalta silkkirihman varaan. Etelä-Euroopassa toukkien massaesiintymät voivat aiheuttaa puustotuhoja.
Heinä-elokuussa toukka kehrää taitteelle kehräämänsä lehden suojaan tai kaarnanrakoon talvehtimiskopan, ja Länsi-Palearktisen alueen ainoana nirkkolajina ruskopystyperä talvehtii toukkana. Toukka aktivoituu uudelleen keväällä ja on täysikasvuinen kesäkuun alkupuoliskolla. Koteloituminen tapahtuu yhteensidottujen lehtien väliin tehdyssä kotelokopassa. Laji on herkkä säänvaihteluille ja kotelon kokemat muutokset lämpötilassa ja kosteudessa näkyvät niistä kuorituvissa aikuisissa perhosissa huomattavina eroina värisävyssä ja kuvioinnin selkeydessä.
Ruotsissa ruskopystyperä on luokiteltu silmälläpidettäväksi, Tanskassa se on alueellisesti hävinnyt.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat metsähaapa (Populus tremula) sekä monet pajulajit (Salix).
Aiheesta muualla

toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1311184  Wikispecies: Clostera anastomosis  BioLib: 53029  BOLD: 19550  CoL: WB96  EoL: 390702  EPPO: CLOSAS  EUNIS: 309035  Fauna Europaea: 446505  Fauna Europaea (new): 99637784-0982-46e3-8b0a-3dc1b108f38c  GBIF: 1822787  iNaturalist: 472998  LoB: 5828  MaBENA: ClostAnast  NCBI: 300245  Open Tree of Life: 43680  Laji.fi: MX.62092
Tripolis (Perrhaibia)

Kartta kolmannen makedonialaissodan aikaisesta Thessaliasta, jossa näkyvät muun muassa Tripoliin kaupunkien sijainnit.
Tripolis (m.kreik. Τρίπολις, ”Kolme kaupunkia”) eli Perrhaibian Tripolis oli antiikin aikainen kolmen kaupungin yhteenliittymä Perrhaibian maakunnassa Thessaliassa Kreikassa. Siihen kuuluivat Azoros, Dolikhe ja Pythion. Tripoliin kaupungit sijaitsivat nykyisen Elassónan kunnan alueella.
Kaikki nämä kolme kaupunkia sijaitsivat Olympos-vuoren juurella sen länsi- tai lounaispuolella. Etelässä aluetta rajasi Titaresios-joki. Kaupunkien sijainti oli strateginen, sillä ne hallitsivat yhdessä solaa, josta kulki luonnollinen tie Thessaliasta Makedoniaan. Kaupungit kukoistivat klassiselta kaudelta 400-luvulta eaa. hellenistiselle kaudelle 200-luvulle eaa. ja säilyivät olemassa myös roomalaisella ja varhaisbysanttilaisella kaudella.
Liitolla oli yhteiset kultit ja uskonnolliset juhlat. Sen keskuspaikkana toimi Olympoksen harjanteella sijainnut Apollon Pythiokselle omistettu temppeli. Liiton kaupungeilla oli myös yhteinen armeija ja yhteiset ulkopuoliset liittolaiset, ja ne löivät yhdessä rahaa, jonka kuvituksena oli laakeriseppelöity Apollonin pää. Tärkein lähde Tetrapoliin historiaan on roomalainen historioitsija Livius.
Trimetri

Trimetri (m.kreik. τρίμετρος, trimetros, ”kolmimitta”) on runomittojen tyyppi, jossa runojalka toistuu säkeessä kolme kertaa. Jambisen, trokeisen ja anapestisen trimetrin tapauksessa säkeessä toistuu kuitenkin kolme metronia, joissa kummassakin on kaksi jalkaa. Trimetri on peräisin antiikin kreikkalaisesta metriikasta, joka perustui pitkien ja lyhyiden tavujen vuorotteluun runomitan mukaisesti.
Trimetrimittoja

Kreikkalaisen runouden trimetrimittoja ovat muun muassa ( = lyhyt tavu,  = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):
Jambinen trimetri (jat)
Kholiambi (jats)
Anapestinen katalektinen trimetri (antc)
Trimūrti

Trimūrtia esittävä korkokuva Elloran luolilla
Trimūrti (sanskritiksi त्रिमूर्ति, ”kolme muotoa”) tarkoittaa hindulaisuudessa kolmiyhteistä jumalaa, jonka muotoja ovat Brahmā, Vishnu ja Shiva. Jokainen jumala vastaa yhdestä luomisprosessin vaiheesta: Brahmā on luojajumala, Vishnu säilyttäjä ja Shiva tuhoaja. Vishnu ja Shiva ovat jumalista tärkeimmät, eikä Brahmāta juuri palvota, koska maailman luomisen jälkeen hänen ei uskota enää puuttuneen sen tapahtumiin.
Ajatus kolminaisuudesta lienee ollut alun perin yritys sovittaa jumaluuksien eri puolia toisiinsa ja perimmäisen totuuden käsitteeseen (brahman). Trimūrti-käsite voidaan esittää taiteessa yhtenä jumalhahmona, jolla on kolmet kasvot. Käsite esiintyy jo Kālidāsan kirjoittamassa eeppisessä Kumārasambhava-runossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Trimūrti Wikimedia Commonsissa
Trimetyleenidiamiini

| Trimetyleenidiamiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Propaani-1,3-diamiini
CAS-numero:  115-29-7
PubChem CID:  428
SMILES:  C(CN)CN
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H10N2
Moolimassa:  74,13 g/mol
Sulamispiste:  -12 °C
Kiehumispiste:  139,7 °C
Tiheys:  0,884 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Trimetyleenidiamiini eli 1,3-diaminopropaani tai 1,3-propaanidiamiini (C3H10N2) on diamiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lähtöaineena muiden orgaanisten kemikaalien synteeseissä. Trimetyleenidiamiini on propyleenidiamiinin isomeeri.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa trimetyleenidiamiini on väritöntä nestettä ja sillä on kalamainen ja ammoniakinkaltainen haju. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin.
Trimetyleenidiamiinia voidaan valmistaa 1,3-propaanidiolin ja ammoniakin välisellä reaktiolla. Tyypillisempi tapa on kuitenkin akryylinitriilin ja ammoniakin välinen reaktio. Tässä reaktiossa muodostuu aminopropionitriiliä ja bis(syanoetyyli)amiinia. Nämä pelkistetään trimetyleenidiamiiniksi vedyttämällä ja katalyyttinä käytetään nikkeliä tai kobolttia.
Trimetyleenidiamiinista valmistetaan heterosyklisiä yhdisteitä, joita käytetään muun muassa tekstiiliteollisuudessa. Lisäksi siitä valmistetaan kelatoivia yhdisteitä korroosionestoaineiksi ja valokuvauskemikaaleiksi.
Triklokarbaani

| Triklokarbaani |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-(4-kloorifenyyli)-3-(3,4-dikloorifenyyli)urea
CAS-numero:  101-20-2
PubChem CID:  7547
SMILES:  C1=CC(=CC=C1NC(=O)NC2=CC(=C(C=C2)Cl)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C13H9N2Cl3O
Moolimassa:  315,572 g/mol
Sulamispiste:  225,2-226 °C
Liukoisuus veteen:  0,000624 g/l (25 °C)
Triklokarbaani (C13H9N2Cl3O) on karbamideihin eli ureajohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty antibakteerisena aineena kosmetiikkatuotteissa, mutta mahdolliset negatiiviset terveys- ja ympäristövaikutukset ovat vähentäneet sen käyttöä ja esimerkiksi Yhdysvalloissa yhdistettä ei saa olla kuluttajatuotteissa enää syyskuun 2017 jälkeen.
Ominaisuudet, käyttö ja valmistus

Triklokarbaani on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Triklokarbaani patentoitiin Yhdysvalloissa vuonna 1957. Yhdiste tehoaa sieniin sekä moniin bakteereihin muun muassa MRSA:n ja vankomysiinille vastustuskykyisiin Enterococcus-kantoihin. Sitä on lisätty muun muassa antibakteerisiin saippuoihin, deodorantteihin, voiteisiin, hammastahnoihin ja pesuaineisiin. Triklokarbaanin vaikutusmekanismi on samankaltainen triklosaanin kanssa eli se vaikuttaa mikrobien solukalvoihin.
Triklokarbaanin on todettu olevan myrkyllistä vesieliöille ja se myös kertyy vesistöihin. Yhdysvalloissa sitä on havaittu runsaasti muun muassa jätevesistä, jonne sitä joutuu käytön yhteydessä. Yhdiste hajoaa luonnossa vain hyvin hitaasti ja monet sen hajoamistuotteita ovat myrkyllisiä ja karsinogeenisiä. Triklokarbaanin on todettu olevan normaalia hormonitoimintaa häiritsevä yhdiste ja se vaikuttaa muun muassa kilpirauhasen toimintaan. Vuonna 2016 Yhdysvaltain elintarvike- ja lääketurvallisuudesta vastaava viranomainen FDA ilmoitti, että muun muassa triklokarbaania ja triklosaania sisältävien tuotteiden tulee poistua markkinoilta syyskuun 2017 loppuun mennessä.
Triklokarbaania valmistetaan 3,4-dikloorianiliinin ja p-kloorifenyyli-isosyanaatin välisellä reaktiolla.
Aiheesta muualla

DrugBank: Triclocarban (englanniksi)
ChemBlink: Triclocarban (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Triclocarban (englanniksi)
Trinet

Trinet Oy oli suomalainen vaatevalmistaja, joka toimi vuodesta 1964 Turun Itäharjulla ja 1970-luvun alusta vuoteen 1983 Littoisten vanhassa verkatehtaassa Liedossa.  1970-luvun loppupuolella tuotantoa oli jonkin aikaa myös Paraisilla ja Kiuruvedellä.
Trinetin perustajaosakkaita olivat kuopiolaisen Turon turkulainen tytäryhtiö Teiniasu sekä Hyvonilla aiemmin työskennelleet Matti Tarkiainen, Harri Fagerström ja Juhani Valkonen. Ensimmäiset vuodet yritys haki suuntaansa, kunnes 1968 se palkkasi ruotsalaisen Hans Metzénin suunnittelemaan hameita ja puseroita. Niitä myytiin hyvin ympäri Eurooppaa, mutta toisaalta Metzén heikensi Trinetin taloutta muun muassa ostamalla paljon kankaita varastoon.
Trinet vei tuotannostaan jopa 60 prosenttia Keski-Euroopan maihin. Huippuvuosinaan sillä oli Pohjoismaissa ja Saksassa kymmenisen omaa myymälää. Yrityksen suunnittelijanimiä olivat Metzénin lisäksi Arto Elovirta, Sirpa Tenho ja Kirsti Raekallio. Suunnittelijat arvostivat yrityksen suhteellisen vapaata työkulttuuria, ja Trinet oli harvoja suomalaisia vaateyrityksiä jotka tuolloin toivat suunnittelijoiden nimet näkyvästi esiin markkinoinnissaan.
Trinetin tuotteisiin kuului 1980-luvun alussa nuorten vaatemerkki Topper, jonka tuotteet valmistettiin kustannussyistä Suomen ulkopuolella.
Vuonna 1983 Turo osti Trinetin koko osakekannan ja siirsi toiminnot Kuopioon.
Aiheesta muualla

Trinetin mekko Turun museokeskuksen sivustolla[vanhentunut linkki]
Trikloori-isosyanuurihappo

| Trikloori-isosyanuurihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3,5-trikloori-1,3,5-triatsinaani-2,4,6-trioni
CAS-numero:  87-90-1
PubChem CID:  6909
SMILES:  C1(=O)N(C(=O)N(C(=O)N1Cl)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3N3Cl3O3
Moolimassa:  232,41 g/mol
Sulamispiste:  246-247 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,07 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 12 g/l (25 °C)
Trikloori-isosyanuurihappo (C3N3Cl3O3) on klooria sisältävä heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää uima-altaiden vesien desinfointiin, puhdistus- ja valkaisuaineissa ja hapettimena ja klooraavana reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa trikloori-isosyanuurihappo on valkoisia neulamaisia kiteitä. Yhdiste liukenee hieman veteen, mutta hydrolysoituu vedessä hitaasti muodostaen muun muassa hypokloorihapoketta, typpitrikloridia, diklooriamiinia ja klooriamiinia. Trikloori-isosyanuurihappo liukenee etyyliasetaattiin, asetonitriiliin ja asetoniin sekä hieman kloorattuihin hiilivetyihin ja bentseeniin. Aine on heikko happo ja vahva hapetin. Trikloori-isosyanuurihappo on myrkyllistä ja ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä.
Valmistus ja käyttö

Trikloori-isosyanuurihappo valmistetaan klooraamalla syanuurihappoa emäksisissä olosuhteissa kloorin tai kloorimonoksidin avulla. Reaktio suoritetaan 0–15 °C:n lämpötilassa.
Trikloori-isosyanuurihappoa voidaan käyttää desinfiointi- ja kloorausaineena uima-altaissa. Erityisesti sitä käytetään pienten kotitalouksien käyttöön tarkoitettujen altaiden vedenpuhdistuskemikaalina tablettimuodossa. Tämän lisäksi se on ainesosa eräissä puhdistus- ja valkaisuaineissa. Orgaanisissa synteeseissä trikloori-isosyanuurihappoa voidaan käyttää klooraamaan muun muassa ketoneja, eettereitä, tioeettereitä, amideja, imidejä ja aromaattisia yhdisteitä. Tämän lisäksi sillä voidaan hapettaa alkoholeja, alkeeneja ja oksiimeja.
Nuno Tristão

Nuno Tristãon muistoraha.
Nuno Tristão (k. 1446) oli portugalilainen merenkävijä ja orjakauppias.
Ennen Henrik Purjehtijaa kenenkään ei tiedetty tehneen merimatkoja Länsi-Afrikan rannikolle. Henrikin järjestämien tutkimusmatkojen ansiosta portugalilaiset saavuttivat vuonna 1432 Länsi-Saharan Cabo Bojadorin ja vuonna 1441 Nuno Tristãon ja Antão Gonçalvesin johdolla Rio de Oron. Tristão jatkoi vielä kauemmas etelään saavuttaen Cabo Brancon nykyisen Mauritanian pohjoisrannikolla.
Vuonna 1442 Henrik lähetti Tristãon toiselle retkelle, jolla hän löysi Arguinin saaren. Henrikin käskystä sinne rakennettiin linnoitus ja kauppapaikka, mikä merkitsi eurooppalaisen kolonialismin alkua Afrikassa. Sankarina kotiin palannut Tristão toi mukanaan neljätoista vangittua afrikkalaista ja teki seuraavien vuosien aikana useita orjanhankintamatkoja Länsi-Afrikan rannikolle.
Vuonna 1446 Tristão lähti Henrikin ohjeistamana kolmannelle ja viimeiselle matkalleen. Hän purjehti Senegaljoen, Kap Verden niemen ja Gambiajoen ohi  tuntemattomaksi jääneelle joelle, jossa hän sai miehineen surmansa alkuasukkaiden myrkytetystä nuolista.
Nuno Tristãota on pidetty Guinea-Bissaun löytäjänä, vaikka hän ei todistetusti koskaan purjehtinut Gambiajokea etelämmäksi. Hänen orjanmetsästysretkistään sai alkunsa portugalilaisten laajamittainen orjakauppa.
Ruoveden taistelut

Suojeluskuntalaisia puolustusasemissa.
Ruoveden taistelut olivat Suomen sisällissodan taisteluja, jotka käytiin helmi-maaliskuussa 1918 Ruoveden pitäjän Pekkalan, Jäminkipohjan ja Pihlajalahden kylissä. Punaisten tarkoituksena oli vallata Ruoveden kirkonkylä ja edetä valkoisten hallussa olleen pitäjän pohjoisosan kautta strategisesti tärkeälle Haapamäen risteysasemalle. Kaikki hyökkäykset onnistuttiin kuitenkin torjumaan ja Ruoveden rintamalinjat pysyivät paikoillaan aina maaliskuun puoliväliin saakka, jolloin valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä Tampereen valtaamiseksi. Tämän jälkeen punaiset jättivät Ruoveden 19. maaliskuuta mennessä ja vetäytyivät puolustamaan Tamperetta. Samalla paikkakunnalta pakeni sadoittain siviilejä, joiden joukossa oli punakaartilaisten perheenjäsenten lisäksi myös muuta maatyöväestöä. Kiivaimmat taistelut Ruovedellä käytiin kirkonkylän kaakkoispuolella sijaitsevassa Väärinmajan kylässä, mutta ne lasketaan kuuluvaksi Vilppulan rintamaan, koska siellä punaiset yrittivät edetä itään kohti Vilppulaa ja Tampere–Haapamäki-rataa.
Taustaa

Sisällissodan käynnistyttyä 27. tammikuuta 1918 Ruoveden suojeluskunta ja punakaarti solmivat 31. tammikuuta niin sanotun ”puolueettomussopimuksen”, jossa ne sitoutuivat jäämään aseellisen selkkauksen ulkopuolelle. Sopimus kuitenkin kariutui jo parin päivän kuluttua, kun Etelä-Pohjanmaalta jääkäri Kustaa Kivimäen johdolla saapuneet Ylihärmän suojeluskuntalaiset ottivat haltuunsa pitäjän kirkonkylän. Toisaalta myös punaiset olivat samaan aikaan lähettäneet omia miehiään hakemaan aseita Tampereelta.
Rintamalinjojen muodostuttua Ruoveden pohjoisosa kirkonkylineen sekä Paloveden eteläpuoliset Ruhalan ja Jäminkipohjan kylät olivat valkoisten hallussa ja pitäjän eteläiset osat, kuten Muroleen ja Kekkosen kylät, taas punaisten hallussa. Valkoisten puolella taisteluihin osallistui lähinnä muita kuin paikkakunnan omia suojeluskuntalaisia, kun taistelujen alkuvaiheessa Haapamäelle siirtyi noin 80 Ruoveden suojeluskuntalaista. Myös punaisten puolella osa oli Tampereelta ja Etelä-Suomesta saapuneita kaartilaisia. Ruoveden punakaartissa oli noin 500 jäsentä, joista aseellisia oli noin 350.
Punaisten ylipäällikön Ali Aaltosen tekemät ensimmäiset taistelusuunnitelmat keskittyivät ainoastaan puolustamaan Tamperetta ja tärkeää Tampere–Pori-rataa, jolloin Pohjois-Hämeen vahvat maaseudun punakaartit jätettiin aluksi lähes kokonaan oman onnensa nojaan. Tästä huolimatta ne kuitenkin toimivat jo sodan alusta asti aktiivisesti oman harkintansa mukaan. Punaisten kolmen yleishyökkäyksen aikana joukot yrittivät toistuvasti edetä Pihlajalahden ja Pekkalan suunnilta kohti Ruoveden kirkonkylää, mutta rintama pysyi koko ajan käytännössä paikoillaan, kunnes valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä maaliskuun puolivälissä. Vaikka punaisten eteneminen pysäytettiinkin, yksittäisissä taisteluissa molemmat osapuolet kärsivat sekä voittoja että tappioita.
Taistelut > Rintamat muodostuvat

Helmikuun 2. päivänä Ruoveden kirkonkylään saapui jääkäri Kivimäen johtama suojeluskuntaosasto, joka oli matkallaan Virroilta yllättänyt Visuveden punakaartin. Kaikki sen rivimiehet kuitenkin vapautettiin nopeasti ja vangeiksi jäivät ainoastaan päälliköt, koska valkoisilla ei ollut mahdollisuuksia pitää suurta määrää vankeja, eikä kenraali C. G. E. Mannerheimin ollut vielä antanut Ammutaan paikalla -julistustaan. Myös pitäjän koillisosassa sijaitsevassa Hanhon kylässä vangittiin ennen sotatoimien alkamista iso joukko punakaartilaisia. Miehityksen jälkeen noin 200 huonosti aseistettua kirkonkylän punakaartilaista vetäytyi parinkymmentä kilometriä etelään Muroleen kylään. Pian paikalle saapuivat myös Tampereelta aseita hakemassa olleet punakaartilaiset, joiden mukana tuli myös noin 100 Tampereen punakaartin miestä. Hieman myöhemmin Muroleen saapui vielä Mustajärven punakaartilaisia valkoisten haltuun jääneestä pitäjän pohjoisosasta. Muroleen esikunnan komentajana toimi jo vuoden 1917 yleislakon aikana aktiivisesti Ruoveden työväenliikkeessä mukana ollut Emil Koski, joka oli myös koko Ruoveden rintamanosan ylipäällikkö. Ruoveden kirkonkylän punakaartin päällikkönä toimi Herman Järvinen.
Kirkonkylää miehittäneet Ylihärmän suojeluskuntalaiset vedettiin pois 4. helmikuuta, jolloin heidän tilalleen tuli jääkärikapteeni Paul Walleniuksen johtama Hämeen ryhmän komppania. Muroleen kaartilaiset olivat asettueet Pekkalan kartanoon, jota he tammikuun lopulta lähtien pitivät hallussaan parin viikon ajan. Toinen tukikohta oli Paloveden länsipuolella Pihlajalahden kylän Aholan talossa, jonne oli majoittunut Oskar Johanssonin komentamat kolme helsinkiläistä Hermannin punakaartin komppaniaa. Ne toimivat kuitenkin Kurun punakaartin esikunnan alaisuudessa. Valkoiset puolestaan perustivat 7. helmikuuta oman esikuntansa kirkonkylässä sijaitsevaan Lahosen taloon.