stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
GBU-43
Pommin rakenne

Kun tavallisissa pommeissa on räjähdysaineen lisäksi hapetusainetta, joka mahdollistaa räjähdysaineen palamisen, MOABissa on pelkkää räjähdysainetta. Se ottaa palamisreaktioon tarvitsemansa hapen ympäröivästä ilmasta. Näin samanpainoiseen pommiin mahtuu enemmän räjähdysainetta. Iskussa räjähdysaine leviää ilmakehään aerosolina. Ilmiötä on kuvattu sanoilla "pommi sytyttää ilman palamaan". Näin voidaan iskeä paikkoihin, joihin tavanomaiset pommit eivät tehoa, kuten tunneliverkostoihin.
Moab on noin 9 m pitkä, ja sen halkaisija on metrin verran. Se painaa yli kymmenen tonnia, mistä 8 164 kiloa on räjähdysainetta. Sen räjähdysvaikutus vastaa 11 tonnia TNT:tä ja tuntuu 1,6 km säteellä iskupaikasta. Puita kaatuu noin 150 metrin säteellä.
Kokonsa takia pommi pudotetaan laskuvarjon avustuksella C-130-kuljetuskoneen takaosasta. Sitä ohjataan GPS-paikantimen ja pienien evämäisten siipien avulla.
Siinä käytetään räjähdysaineena tritonaalia, joka on TNT:n ja alumiinin sekoitusta suhteessa 4:1. Sekoitus on 1,2 kertaa voimakkaampaa kuin TNT).
MOABin paino on noin kaksi kertaa Hiroshimaan pudotettun Little Boy -atomipommin paino. Sen räjähdysvoima (11 t TNT) on silti vain promille Little Boysta (15 000 t TNT). Sen teho vastaa "M-388 Davy Crockett" taktista ydinasetta.
MOABin kehitti Alabamassa toimiva Dynetics.
Käyttö sotilasoperaatiossa

Ensimmäisen kerran on raportoitu tämän tyypin pommin käytöstä sotilaallisessa operaatiossa 13. huhtikuuta 2017. Silloin Yhdysvaltain asevoimat pudotti MOAB-pommin ääri-islamistista ISIS-taistelujärjestöä vastaan Afganistanissa. Pommin käyttö oli tarkoitettu tunneliverkostoa vastaan, ja sen ilmoitettiin surmanneen useita kymmeniä militanttijärjestön taistelijoita. Afganistanin entinen presidentti Hamid Karzai kritisoi pommin käyttöä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
AFRL GBU-43/B MOAB - Nimeämiskäytäntö
MOAB - Massive Ordnance Air Blast Bomb - Global Security
MOABin testausvideo
Frie Grønne

| Frie Grønne |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  7. syyskuuta 2020
Johtaja:  Sikandar Siddique
Parlamenttiryhmän johtaja:  Susanne Zimmer
Ideologia:  vihreä liike
Poliittinen kirjo:  vasemmisto
Kansankäräjät:  0 / 179  (2022)
Kotisivu:  friegronne.dk
Infobox OKNimi-testi OK: 
Frie Grønne (suom. Riippumattomat vihreät) on vuonna 2020 perustettu tanskalainen vihreä ja rasismin vastainen puolue. Puolueen perustajat ovat entisiä Alternativet-puolueen jäseniä, jotka korostavsat politiikassaan ilmastovastuullisuutta ja rasismin vastaisuutta. Uuteen puolueeseen liittyivät muun muassa kansanedustajat Sikandar Siddique, Uffe Elbæk ja Susanne Zimmer. Siddique on puolueen poliittinen johtaja. Puolue on kertonut pyrkivänsä edistämään luontoa, monimuotoisuutta, taidetta ja kulttuuria, kansalaisyhteiskuntaa sekä "vihreää, feminististä ja demokraattista taloutta".
François Thiollet

| François Thiollet |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 30.11.2023–15.7.2024  
Ryhmä:  Vihreät/EFA
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. lokakuuta 1975 (ikä 48) Châteaubriant, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Tiedot
Puolue:  Europe Écologie
François Thiollet (s. 21. lokakuuta 1975 Châteaubriant, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Thiollet edustaa Europe Écologie-puoluetta. Thiollet toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2023–2024. Hän edusti Euroopan parlamentissa Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta François Thiollet Wikimedia Commonsissa
François Thiollet Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Fried

Fried on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Alfred Hermann Fried (1864−1921), vuoden 1911 Nobelin rauhanpalkinnon saanut itävaltalainen pasifisti, kirjakauppias ja journalisti
Anne Fried (1903−1998), itävaltalais-suomalainen kirjailija, kirjallisuudentutkija, kriitikko, esseisti ja saattohoidon uranuurtaja
Gerald Fried (s. 1928), yhdysvaltalainen säveltäjä ja oboisti
Hédi Fried (1924−2022), romanialais-ruotsalainen psykologi ja kirjailija
Miriam Fried (s. 1946), israelilainen viulisti
Risto Fried (1930−2004), suomalainen psykologi ja professori.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Fifth Harmony (albumi)

| Fifth Harmony Fifth Harmony |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 25. elokuuta 2017
 Tuottaja(t): Ammo, DallasK, Poo Bear, Skrillex, Tommy Brown, Anthony M. Jones, The Monsters and the Strangerz, The Stereotypes, Dreamlab, Ester Dean, Ian Kirkpatrick
 Kesto: 33.03
 Levy-yhtiö: Epic, Syco
Listasijoitukset
  40.
Fifth Harmonyn muut julkaisut
| 7/27 2016 | Fifth Harmony 2017 |   |
Singlet albumilta Fifth Harmony
 ”Down” Julkaistu: 2. kesäkuuta 2017  ”He Like That” Julkaistu: 25. elokuuta 2017  ”For Favor” Julkaistu: 27. lokakuuta 2017
Fifth Harmony on tyttöbändi Fifth Harmonyn kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. elokuuta 2017.
Kappaleet

Down – 2.45 (feat. Gucci Mane)
He Like That – 3.37
Sauced Up – 3.17
Make You Mad – 2.54
Deliver – 3.26
Lonely Night – 3.25
Don't Say You Love Me – 3.13
Angel – 3.09
Mesy – 3.14
Bridges – 4.03
Kappaleet > Japanin bonuskappale

Por Favor (Spanglish version) – 3.13 (Pitbullin kanssa)
Kappaleet > Spotify bonuskappale

Down (instrumental) – 2.43
Käännös suomeksi
Final Fantasy VII Remake

| Final Fantasy VII Remake |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Square Enix
Julkaisija:  Square Enix
Jakelija:  PlayStation Network, Epic Games Store ja Steam
Ohjaaja:  Tetsuya Nomura
Tuottaja:  Yoshinori Kitase
Suunnittelija:  Naoki Hamaguchi
Käsikirjoittaja:  Kazushige Nojima
Säveltäjä:  Nobuo Uematsu ja Masashi Hamauzu
Pelisarja:  Final Fantasy ja Final Fantasy VII Remake
Pelimoottori:  Unreal Engine 4
Julkaistu:  10. huhtikuuta 2020 (1.osa) 10. kesäkuuta 2021 (Intergrade) 16. joulukuuta 2021 (PC)
Lajityyppi:  toimintaroolipeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  PEGI 16  USK 12 
Alusta:  PlayStation 4, PlayStation 5, PC
Jakelumuoto:  Digitaalinen lataus ja digitaalinen jakelu
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Final Fantasy VII Remake on Square Enixin kehittämä ja julkaisema toimintaroolipeli. Peli on uusi versio Final Fantasy VII:stä, joka julkaistiin vuonna 1997. Pelistä ilmoitettiin ensimmäisen kerran vuoden 2015 E3-messuilla ja vuoden 2019 E3-messuilla Square Enix paljasti pelin ensimmäisen osan julkaisupäiväksi 10. huhtikuuta 2020 PlayStation 4 -konsolille.
Square Enix julkaisi Final Fantasy VII:n 25-vuotispäivänä 16. kesäkuuta 2022 tiedon pelin seuraavasta osasta, Final Fantasy VII Rebirth, jonka julkaisuajankohta on talvella 2023–2024.
Pelaaminen

Toisin kuin alkuperäisessä Final Fantasy VII:ssä, joka oli vuoropohjainen ATB-systeemi, Remaken taistelusyysteemi on reaaliaikainen, johon on sisällytetty klassisia Active Time Battle-elementtejä. Hahmoilla on käytössä kaksi perusliikettä, perushyökkäys ja erikoishyökkäys, jotka toimivat reaaliaikaisesti. Kun pelaaja hyökkää, hahmojen ATB-mittarit täyttyvät, jolloin he voivat tehdä erikoisliikkeitä tai käyttää taikoja. Kukin erikoisliike tai taika käyttää yhden tai kaksi ATB-segmenttiä. ATB-taitoa valittaessa aika hidastuu noin 100-kertaisesti, joten pelaajalla on hyvin aikaa valita ATB-komento. Taistelusysteemi muistuttaa aika paljon Final Fantasy XV:n taistelusysteemiä. Pelissä on mahdollista aiheuttaa vihollisille murtotila, jolloin he ottavat enemmän vahinkoa, kuten Final Fantasy XIII:ssä. Pelaaja voi hallita kolmea hahmoa siten, että yksi hahmo on koko ajan hänen komennossaan ja muut toimivat itsenäisesti. Pelaaja voi vaihtaa hallittavaa hahmoa lennosta näppäinkomennolla, tai antaa tietokoneohjatuille hahmoille komentoja, jos heidän ATB-segmentit ovat käytettävissä.
Alkuperäisestä Final Fantasy VII:stä tutut materiat tekevät paluun. Materioiden avulla pelaaja voi määrittää hahmojen kykyjä ja taikoja. Myös aseista hahmot oppivat kykyjä.
Myös klassiset Limit Break-taidot palaavat. Ensimmäisessä osassa kullakin hahmolla on alkuun yksi Limit Break-taito. Uusia hahmot voivat oppia taisteluareenoilta.
Final Fantasy -sarjoista tutut kutsuttavat hirviöt myös palaavat peliin. Mukana on tunnettut klassikkohirviöt, kuten Ifrit, Shiva, Leviathan ja Bahamut. Hirviöt voidaan kutsua tietyissä taisteluissa taistelemaan hahmojen rinnalle. Ne toimivat itsenäisesti tai pelaaja voi käyttää hahmojen täysiä ATB-segmenttejä käskemään hirviöitä tekemään erikoisisku. Kun hirviöiden aika täyttyy tai sen kutsuneen hahmon HP saavuttaa nollan, hirviö tekee poistumisen yhteydessä ultimaattisen iskunsa.
Tarina > Hahmot

Final Fantasy VII:stä tutut hahmot palaavat pelattaviksi. 1. osassa on esitetty seuraavat hahmot:
Cloud Strife: Entinen SOLDIER, nykyään palkkasoturi. Hänellä on takanaan tuskainen menneisyys, joka ahdistaa häntä. Käyttää aseenaan valtavia miekkoja, kuten ikonista Buster Swordia.
Barret Wallace: Midgarin Sektorin 7 Avalanche-osaston johtaja. Hänen tavoitteena on pelastaa planeetta Shinra-yhtiön mako-reaktoreilta. Käyttää aseenaan käsivarteen integroituja konetuliaseita.
Tifa Lockhart: Cloudin lapsuudenystävä. Avalanchen jäsen ja Seventh Heaven-baarin ylläpitäjä. Hän on taistelulajien mestari ja käyttää aseenaan taisteluhanskoja.
Aerith Gainsborough: Midgarissa asuva kukkatyttö, planeetan muinaisihmisten, Cetrojen, jälkeläinen. Hän voi kuulla planeetan äänet. Käyttää aseenaan taistelusauvoja.
Red XIII (Nanaki): Salaperäinen olento, joka muistuttaa leijonaa. Ensimmäisessä osassa hän on vieraileva hahmo, jota pelaaja ei voi hallita, koska hän tulee tarinaan mukaan vasta pelin lopussa.
Yuffie Kisaragi: Wutaista kotoisin oleva tyttö, joka on sekä materiametsästäjä ja ninja. Hän esiintyy pelin Intergrade-version uudessa tarinaepisodissa, joka tapahtuu alkuperäisen pelin tapahtumien taustalla.
Pelin pääkonna Sephiroth esiintyy pelissä.
Kehitys

Final Fantasy VII:stä on toivottu uusintaversiota jo pitkään. Ensimmäiset merkit uusimisesta ilmestyivät jo vuonna 2006, kun Sony julkaisi PlayStation 3:n. Tuolloin Square Enix loi joitakin teknisiä demoja aiheeseen liittyen, mutta mitään varsinaista projektia pelistä ei ollut. Vuonna 2014, tuottaja Shinji Hashimoto otti asian esille Yoshinori Kitasen, Tetsuya Nomuran ja Kazushige Nojiman kanssa, ja kolmikko tuli siihen tulokseen, että he "alkoivat olla siinä iässä, että nyt on viimeinen hetki tehdä Final Fantasy VII uudestaan". Alkuperäinen tuotantotiimi haluttiin pitää, koska projektin siirtäminen seuraavalle sukupolvelle ei tuntunut oikealta ratkaisulta.
Tuotantotiimi päätti jo heti alusta tehdä kokonaan uudenlaisen pelin, sillä he ajattelivat, että jos alkuperäinen peli vain päivitettäisiin nykypäivän grafiikoille, peli olisi sama vanha. Tiimi halusi pitää kaiken sisällön alkuperäisestä pelistä ja lisätä uutta sisältöä. Tästä syystä Square Enix päätti, että peli julkaistaan osissa. Koko pelin ujuttaminen vain yhteen osaan olisi vaatinut suuren määrän leikkauksia alkuperäisestä sisällöstä. Tiimi arvioi, että jokainen osa on kooltaan samantasoinen kuin Final Fantasy XIII -trilogian osat. Ensimmäinen osa julkaistaan 10. huhtikuuta 2020, ja osa käsittelee Midgarin tapahtumat. Yoshinori Kitase totesi myöhemmin, ettei Square Enix vielä tiedä, kuinka monta osaa projekti tulee käsittämään.
Poikkeuksellista kehityksessä on ollut, että Square Enix ei käytä itse kehitettyä pelimoottoria pelissä. Pelin moottorina toimii Unreal Engine 4, joka on Epic Gamesin kehittämä. Tältä osin Epic Games on ollut mukana projektissa optimoimassa pelimoottoria peliin sopivaksi.
Julkaisu

Final Fantasy VII:n virallinen julkaisupäivä oli 10. huhtikuuta 2020, mutta Square Enix lähetti fyysiset kopiot pelistä Eurooppaan ja Australiaan jo aikaisemmin koronaviruspandemian takia, haluten näin varmistaa, että kaikki pelin ennakkovaranneet pääsevät pelaamaan peliä. Tämä ei koskenut digitaalisia latauksia, jotka tulivat saataville virallisena julkaisupäivänä. Monet peliyhtiöt joutuivat lykkäämään tulevia julkaisujaan pandemian vuoksi. Square Enix halusi varmistaa, ettei Final Fantasy VII Remake joudu samaan tilanteeseen.
Pelistä julkaistiin 10. kesäkuuta 2021 Final Fantasy VII Remake Intergrade-versio PlayStation 5 -konsolille. Versio sisältää alkuperäisen pelin optimoituna PlayStation 5:lle sekä uuden tarinaepisodin.
Vastaanotto

Final Fantasy VII Remake on otettu varsin hyvin vastaan. Metacritic-sivustolla peli on saanut arvosteluksi 88/100, eli ”varsin hyvät arvostelut”.
Final Fantasy VII Remake on yksi nopeiten myyty PlayStation 4 -alustalle julkaistu peli koskaan. Peli myi 3,5 miljoonaa kopiota ensimmäisen kolmen päivän aikana julkaisusta.
Haverin kaivos

Haverin kaivos on Viljakkalassa (nyk. Ylöjärvi) sijaitseva entinen rauta- ja kultakaivos. Kaivostoiminta lopetettiin alueella 1960. Kaivos oli useiden vuosikymmenien ajan täynnä vettä ja sellaisena suosittu sukelluskohde.
Haverin kaivoksen malmijätettä ja taustalla kaivoksen rakennukset.
Kaivostoiminta

Kaivos perustettiin aikoinaan rautamalmin louhintaa varten, louhittu malmi kuljetettiin hevoskuormina Tampereelle jalostettavaksi, mutta kannattavuus oli alun alkaenkin huono.  Rautamalmin köyhyyden vuoksi toiminta oltiin lakkauttamassa kunnes malmin huomattiin sisältävän kultaa, jolloin toiminta muuttui jälleen kannattavaksi. Vuoden 1952 Helsingin kesäolympialaisten kultamitalit valmistettiin Haverin kullasta. Haverin kaivoksen kullan tuotanto oli vuonna 1953 noin 400 kg. Raakamalmia käsiteltiin 342 tonnia vuorokaudessa. Kultaa louhittiin aina vuoteen 1960, jolloin toiminta tyrehtyi.
Kaivoksen sulkeminen

Kaivoksessa syttynyt tulipalo, joka aiheutti pahanlaatuiset vauriot, sekä huonot kaivosmenetelmät ja vanhanaikaiset koneet johtivat siihen, että kaivos lopulta suljettiin. Kaivostöiden loppuessa yli 90 metriä syvää kuilua vedestä tyhjinä pitäneet vesipumput purettiin pois, ja kuilu täyttyi hiljalleen pohja- ja valumavesistä. Osa kaivoskoneista jäi alueelle ja niiden ympärille yritettiin 1970-luvulla rakentaa kaivosmuseota, vesihuvipuistoa ja kullanhuuhdontaa. Paikan syrjäisestä sijainnista, varojen puutteesta ja ehkä taitamattomasta markkinoinnistakin johtuen kävijöiden määrä jäi riittämättömän pieneksi ja toimintaa pyörittänyt yhtiö ajautui konkurssiin.
Kaivoksen rakenne

Kaivoskuilu jakautuu karkeasti kolmeen osaan: pääkuilu, Turistiluola ja muut luolat. Pääkuilu on noin 120 metriä halkaisijaltaan ja noin 70 metriä syvä. Se laskeutuu portaittain aina 20 metriin asti, syvemmällä on muutamia portaita ja pohjaosuus on suoraa kuilua. Turistiluola on kolmen metrin syvyydessä pääkuiluista erkaneva väljä luola, vanha malmivarasto, joka tulee ulos noin kahdeksan metrin syvyydessä. Turistiluola on kohteista suosituin. Laiturin lähellä on toinen, niin sanottu Pikkuluola, joka alkaa kahdeksan metrin syvyydestä ja tulee ulos noin 20 metrin syvyydessä. Pääkuilun seinissä on myös useita erikseen nimeämättömiä kuiluja.
Geologia

Haverin kultaesiintymä on osa Tampereen liuskevyöhykkeen länsiosassa Haverin muodostumaa, joka on noin 1,9 miljardia vuotta vanha. Esiintymän isäntäkivenä ovat basalttiset vulkaniitit. Vallitsevan teorian mukaan esiintymä on syntynyt saarikaariympäristössä merenalaisena vulkaanisena massiivisena sulfidimalmina (VMS), jota ovat myöhemmät prosessit muokanneet.
Sukellustoiminta

Varsin pian kaivosmuseohankkeen kariuduttua lähistöllä asuneet urheilusukeltajat keksivät kuilun, ja siitä tuli nopeasti suosittu sukelluskohde.
Sukellustoiminta > Sukellusreitit

Suosituin reitti Haverissa oli sen parhaiten tuntevien sukeltajien mukaan seuraavanlainen: alas köyttä 25–35 metriin, köyttä takaisin noin 20 metriin, josta viistosti Pikkuluolalle, siitä läpi Turistiluolalle aukkoja katsomaan, edelleen vastapäivään kymmenkunnan metrin syvyydessä louhoksen ympäri laiturille.
Muut luolat ovat kaivoskuiluja, jotka lähtevät vaakasuorassa tasossa eri syvyyksiltä. Ne ulottuivat tiettävästi jopa usean sadan metrin päähän pääkuilusta, ja siellä täällä niitä katkoo muiden poikki- ja pystykuilujen muodostama labyrintti. Syvyyssuunnassa kuilut ulottuvat kaivoskarttojen mukaan jopa kahdensadan metrin tietämille.
Vedessä oli sakkakerros, yleensä 20–35 metrin välisellä alueella, riippuen veden lämpötilasta. Kylmällä säällä se oli yleensä syvemmällä. Sakkakerroksen paksuus vaihteli 5–15 metrin välillä.
Sukellustoiminta > Onnettomuuksia

Haveriin on hukkunut yhteensä neljä sukeltajaa: espoolainen nainen vuonna 1987, porilainen vapaasukeltaja vuonna 1990 ja helsinkiläiset veljekset vuonna 1993. Vuonna 1987 valtion sukellusrobotti, ROV Jutta, etsi kaivoksesta kadonnutta sukeltajaa, mutta turhaan. Kadonneen löysi tamperelainen sukeltaja Pertti Koivuaho hiukan myöhemmin. Vuonna 1993 kadonneita sukeltajia etsimässä oli Merivoimien ROV Pluto, mutta sen aistit sekosivat 50 metrin syvyydessä ja kadonneet löysi lopulta 58 metrin syvyydestä ryhmä laivaston kantahenkilökuntaan kuuluvia sukeltajia.
Louhos oli sukelluskiellossa onnettomuustutkintojen aikana vuosina 1987 ja 1993, mutta pysyvään kieltoon sitä ei asetettu.
Sukellustoiminta > Sukeltaminen loppuu

Kaivoksessa sukeltaminen kiellettiin kokonaan toukokuussa 1997. Alueella valtauksen tehneen kaivosyhtiö (Glenmore Highlands) tarkoitus oli tyhjentää kuilu vedestä tehdäkseen koelouhintoja. Alueen kultamalmivaroja pidettiin riittävinä, jotta tutkimus kannatti.
Viimeisen kerran kuilussa sukellettiin virallisesti 7. kesäkuuta 1997 kilpailujen yhteydessä. Pumppauksen piti alkaa maanantaina 9. kesäkuuta, mutta vesi jouduttiin kalkitsemaan uudelleen, jotta se olisi taatusti puhdasta pois pumpattavaksi.
Jälkisiivous ja kaivoshankkeen päättyminen

Kuilun pumppaus alkoi elokuussa 1997 ja sen arveltiin kestävän useita kuukausia. Vettä kuilussa ja tunneleissa oli varovasti arvioiden 700 miljoonaa litraa. 
Viidentuhannen litran minuuttiteholla, jossa on huomioitu lisävalumat, konerikot ja muut viivykset, laskennallinen vähimmäisaika kuilun tyhjentämiseen oli kolme kuukautta.
Kuilun jälkisiivous olisi alkuperäisen suunnitelman mukaan vienyt seuraavaan kevääseen ja koeporaukset oli tarkoitus aloittaa alkukesästä 1998; niiden vähimmäisajaksi oli kaavailtu yhtä vuotta. Pääkuilun seinien sortumat ja konevauriot kuitenkin hidastivat pumppausta ja kullan maailmanmarkkinahinnan romahduksen myötä vuonna 1998 louhintayhtiön kansainvälinen rahoitus lakkautettiin ja poraushanke raukesi.
Haverin alueella suoritetaan edelleen malminetsintää. Vuonna 2004 kanadalainen Northern Lion Gold otti alueen valtausoikeudet haltuunsa. Tällä hetkellä ne ovat ruotsalaisella Lappland Goldminers -kaivosyhtiöllä, joka pyörittää myös Sodankylässä sijaitsevaa Pahtavaaran kaivosta.
Haverin avolouhos on jälleen täyttynyt viimeisimpien koeporausten jäljiltä ja sukellustoiminta alkoi uudelleen vuonna 2009.
Aiheesta muualla

Tomula, E. S.: ”Haverin kaivoksen historiikkia”, Satakunta - Kotiseutututkimuksia III, s. 66–69.  (Toinen painos)  Satakuntalainen osakunta, 1928.  Näköisversio verkossa (pdf) (viitattu 24.9.2014). (Arkistoitu – Internet Archive)
Saunaämpärin näköinen "kappa" nostaa kiviä 30-40 tonnia vuorokaudessa vanhan Haverin uudesta kaivoksesta. Aikanaan sen uskotaan tuovaa rautaa maanpinnalle. Kaivosten malmin rautapitoisuus 35-40%, Aamulehti, 09.07.1939, nro 180, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Haverin kaivoksen kultaa valetaan harkoiksi.
Haverin louhos toukokuussa 2014. Kuvassa sukeltajien veteenmenopaikka.
Glagoliittimessu

Glagoliittimessu (tšek. Glagolská mše tai Mša glagolskaja; myös Missa Glagolitica) on Leoš Janáčekin säveltämä messu laulusolisteille (sopraano, altto, tenori, basso), kaksoiskuorolle, uruille ja orkesterille. Teos valmistui 15. lokakuuta 1926, ja se kantaesitettiin Jaroslav Kvapilin johdolla Brnossa 5. joulukuuta 1927.
Glagoliittimessun teksti on muinaiskirkkoslaavia, jonka ns. glagoliittiseen kirjaimistoon messun nimikin viittaa. Viisi laulettua osaa vastaa katolista messuordinariumia, jossa Agnus Deistä kuitenkin on poistettu Dona nobis pacem. Teoksen levyttäneitä kapellimestareita ovat olleet Břetislav Bakala, Leonard Bernstein, Karel Ančerl, Rafael Kubelík, Rudolf Kempe, František Jílek, Simon Rattle, Charles Mackerras, Michael Gielen, Robert Shaw, Michael Tilson Thomas, Kurt Masur, Charles Dutoit, Charles Mackerras, Riccardo Chailly ja Ladislav Slovák.
Glagoliittimessua käytettiin musiikkina Kenneth Angerin ohjaamassa elokuvassa Inauguration of the Pleasure Dome (1954).
Glagoliittimessuja ovat Janáčekin lisäksi säveltäneet Josef Bohuslav Foerster, František Zdeněk Skuherský, Aleksandr Gretšaninov, Bedřich Antonín Wiedermann, Jan Křesadlo.
Osat

Úvod – Johdanto (orkesteri)
Gospodi pomiluj – Kyrie
Slava – Gloria
Vĕruju – Credo
Svet – Sanctus
Agneče Božij – Agnus Dei
Varhany sólo (postludi) – urut
Intrada
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Glagolitic Mass
Käännös suomeksi
Gerhard Wendt

Gerhard Martin Harry Wendt (21. marraskuuta 1934 Helsinki – 11. tammikuuta 2010 Turku) oli Kone Oyj:n pitkäaikainen johtaja ja hallituksen jäsen.
Wendt oli koulutukseltaan ydinfyysikko. Väiteltyään tohtoriksi Helsingin yliopistosta Wendt siirtyi vuodeksi tutkijaksi Yhdysvaltoihin Wisconsinin yliopistoon ja toimi apulaisprofessorina Western Michigan -yliopistossa. Hän palasi Suomeen 1965, jolloin hän oli ensin Fiskarsin ja sitten Rosenlewin palveluksessa, kunnes siirtyi 1970 yrityssuunnittelujohtajaksi Koneeseen. Hän oli Koneen nosto- ja siirtolaiteryhmän johtaja 1972–1988, sitten Koneen toimitusjohtaja vuodet 1989–1994 ja yrityksen hallituksen jäsen 1979–2006. Samanaikaisesti hän oli jäsenenä useiden suurten yritysten hallituksissa ja hallituksen puheenjohtajana Helvar Mercassa, Instrumentariumissa ja Outokummussa.
Wendtin puoliso oli Kristine Wendt.
Aiheesta muualla

Wendt, Gerhard hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Giacomo Rust

Giacomo Rust (1741 Rooma – 1786 Barcelona) oli italialainen säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu kolmisenkymmentä näyttämöteosta.
Rust opiskeli Napolin Turchini-konservatoriossa ja sai lisäksi Roomassa opetusta Rinaldo di Capualta. Hän sävelsi ensimmäisen oopperansa vuonna 1763. Se suunnattiin esitettäväksi Venetsiaan, jossa monet Rustin oopperoista kantaesitettiin. Rust pääsi vuonna 1777 hovikapellimestariksi Salzburgiin, mutta terveysongelmien johdosta hän toimi tässä tehtävässä vain joitain kuukausia ennen paluutaan Italiaan, jossa hän jatkoi työtään oopperasäveltäjänä. Vuodesta 1783 Rust toimi Barcelonan tuomiokirkon maestro di cappellana. Hän jatkoi samalla säveltämistä kuolemaansa saakka.
Grójecin piirikunta

Grójecin piirikunta (puol. powiat grójecki) on yksi Masovian voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 98 311. Siihen kuuluvat kymmenen kuntaa ovat Belsk Duży, Błędów, Chynów, Goszczyn, Grójec, Jasieniec, Mogielnica, Nowe Miasto nad Pilicą, Pniewy ja Warka.
Piirikunnan väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa Grójecin piirikunnan asukkaista 50,9 prosenttia oli naispuolisia ja 49,1 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 19,1 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 59,3 prosenttia ja eläkeikäiset 21,6 prosenttia väestön keski-iän ollessa 41,4 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 1 060 lasta. Grójecin piirikunnan väkiluvun ennakoidaan pienenevän 92 912 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.