Suomen kansanvaltuuskunta
Organisaatio > Valtuuskunnan kokoonpano

| --- | --- |

Titteli: Henkilö
Puheenjohtaja: Kullervo Manner
Ulkoasiain valtuutettu: Yrjö Sirola
Sisäasiain valtuutetut: Eero Haapalainen (maaliskuun alkuun saakka) Adolf Taimi (maaliskuun alkuun saakka) Matti Airola (maaliskuun alusta) Hanna Karhinen (maaliskuun alusta)
Sota-asiain valtuutetut: Eero Haapalainen (maaliskuun alusta) Adolf Taimi (maaliskuun alusta)
Oikeusasiain valtuutetut: Lauri Letonmäki (lainvalmistelu ja oikeuslaitos) Antti Kiviranta (vankeinhoito)
Valistusasiain valtuutettu: Otto Wille Kuusinen
Raha-asiain valtuutetut: Jalo Kohonen Edvard Gylling (6. helmikuuta alkaen)
Maatalousasiain valtuutettu: Evert Eloranta   Jaakko Mäki (20. maaliskuuta alkaen)
Elintarvikeasiain valtuutettu: Oskari Tokoi
Liikenneasiain valtuutettu: Konsta Lindqvist
Posti- ja Tiedotusasiain valtuutettu: Emil Elo
Työasiain valtuutettu: J. H. Lumivuokko
Sosiaaliasiain valtuutetut: Hilja Pärssinen (maaliskuun alusta, kouluasiat) J. O. Arjanne (maaliskuun alusta)
Prokuraattori: Matti Turkia
Kansanvaltuuskunnan nimilista pohjautui pitkälti Eero Haapalaisen ehdotukseen, jonka hän esitteli johtamansa Suomen työväen toimeenpanevan komitean suljetussa kokouksessa 25. tammikuuta 1918. Edellisvuoden eduskunnan puhemies, Kullervo Manner, nimettiin kansanvaltuuskunnan puheenjohtajaksi. Mukana oli myös entinen senaatin talousosaston varapuheenjohtaja (pääministeri) Oskari Tokoi, joka toimi vähäisemmässä tehtävässä elintarvikeasiain valtuutettuna.
Kansanvaltuuskunnan jäsenet edustivat pääasiassa sosiaalidemokraattien vasenta laitaa, ja heidät koottiin työväenliikkeen järjestöistä, kuten SDP:stä ja Suomen Ammattijärjestöstä (SAJ). Vuonna 1917 valitun ja tammikuussa 1918 täydennetyn SDP:n puoluetoimikunnan yhdestätoista jäsenestä kaikki yhtä lukuun ottamatta tulivat mukaan kansanvaltuuskuntaan, kapinapäätöstä vastustanut Edvard Gylling tosin vasta suostuteltuna 6. helmikuuta. Pois jäi toinen kapinaa vastustanut puoluetoimikunnan jäsen, K. H. Wiik, joka hänkin suostui osallistumaan punaiseen hallintoon ulkoasiain osaston kielenkääntäjänä. Ainoa suomalaisten työväenjärjestöjen ulkopuolelta tullut kansanvaltuutettu oli toiseksi sisäasiain valtuutetuksi nimetty pietarinsuomalainen bolševikki Adolf Taimi, joka oli vaikuttanut Suomessa vasta keväästä 1917 alkaen.
Sisäasiainvaltuutetut Haapalainen ja Taimi vastasivat alkuun myös sota-asioista, koska erillistä ”sotaministeriötä” ei ollut. Haapalaisen oli tarkoitus vastata sodanjohdon operatiivisista ja Taimen logistisista kysymyksistä. Käytännössä Haapalaisen on sanottu keskittyneen enemmän samanaikaiseen tehtäväänsä punakaartien ylipäällikkönä, kun taas Taimi omaksui enemmän ”sotaministerin” roolin. Juovuksissa rintamalla esiintynyt Haapalainen erotettiin ylipäällikkyydestä 18. maaliskuuta, mutta hän sai pitää asemansa kansanvaltuutettuna.
Kansanvaltuuskuntaa laajennettiin 8.–11. maaliskuuta perustamalla Haapalaiselle ja Taimelle erillinen sota-asiain osasto sekä kokonaan uusi sosiaaliasiain osasto. Neljän uuden kansanvaltuutetun joukossa olivat Hilja Pärssinen ja Hanna Karhinen, joista tuli näin tavallaan Suomen ensimmäiset naisministerit, yli kahdeksan vuotta ennen puoluetoveriaan Miina Sillanpäätä. Pärssisen ura kansanvaltuutettuna jäi lyhyeksi, sillä hän pakeni Suomesta miehensä kanssa jo maaliskuun lopussa.
Ylimmäksi lainvalvojaksi eli prokuraattoriksi nimettiin entinen SDP:n puoluesihteeri Matti Turkia ja prokuraattorin apulaiseksi kansanedustaja Nestori Aronen. Kansanvaltuuskunnan sihteereinä toimivat ylioppilaat Tuure Lehén ja Yrjö Laine, jotka tulivat jo parin päivän jälkeen toisiin tehtäviin nimettyjen J. O. Arjanteen ja Jukka Lehtosaaren tilalle.
Monet sosialidemokraattisen puolueen keskeiset poliitikot, kuten Väinö Tanner ja Matti Paasivuori, tuomitsivat vallanoton ja pysyttelivät sivussa punaisesta hallinnosta. Wäinö Wuolijoki joutui jopa piileskelemään punakaartilta. Tämä mahdollisti heidän nousunsa SDP:n johtomiehiksi sisällissodan jälkeen. Työväenliikkeen vanhoista johtajista Eetu Salin ja Edvard Valpas kieltäytyivät osallistumasta vallankumoushallintoon, mutta Salin toimi jonkin aikaa komennettuna Kansanvaltuuskunnan Tiedonantajan päätoimittajana ja Valpas jatkoi Työmiehessä. Yrjö Mäkelinin asennoituminen oli hyväksyvämpi, mutta hänkään ei lopulta osallistunut punaiseen hallitukseen.