stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pakina
Suomalaisia pakinoitsijoita

Tunnettuja suomalaisia pakinoitsijoita ovat muiden muassa Bisquit (Seppo Ahti, Ilta-Sanomat), Olli (Väinö Nuorteva, Uusi Suomi), Pii (Pirkko Kolbe, Helsingin Sanomat), Origo (Jouni Lompolo, Helsingin Sanomat), Jukka Ukkola (Suomen Kuvalehti), Pikkutakki (Pekka Tiinanen, Iltalehti), Pitko (Matti Pitko Aamulehti) ja Markus Kajo. Satakunnan Kansan pakinoitsija Jonne Jokusta (Eero Harju) pidetäänkenen mukaan? Suomen tuotteliaimpana pakinoitsijana. Hän on kirjoittanut Porissa ilmestyvään Satakunnan Kansa -lehdessä vuodesta 1962 lähtien yhteensä 11 091 pakinaalähde?.
Monet suomalaiset pakinoitsijat ovat aloittaneet uransa Ylioppilaslehdessä. Lehteen ovat pakinoineet esimerkiksi Olli, Bisquit ja Nenä (Pentti Saarikoski). Myös Ilmari Turja nimimerkillä Teini ja Urho Kekkonen kirjoittivat pakinoita Ylioppilaslehteen, Kekkonen nimimerkeillä K-n, Känä ja Lautamies.
Pakina voi olla puhemuotoinen. Tunnettuja ovat F. E. Sillanpään sotienjälkeiset radion joulupakinat, Markus Kajon televisioidut Kettunen-ohjelmat, radion YleX-kanavan Leila ja Annukka sekä Juhani Mäkelän Satunnainen matkailija -hahmo television A-studiossa.
Kirjallisuutta

Manninen, Kirsti: Ollista Bisquitiin – Ylioppilaslehden pakinat 1913–1968.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09058-5
Sisättö, Vesa: Kotimaisia pakinoitsijoita 1.  Helsinki:  Avain, 2013.  ISBN 978-951-692-979-1
Charles Augustin Sainte-Beuve, pakinan isä
Samuele Papi

Samuele Papi
Samuele Papi (s. 20. toukokuuta 1973) on italialainen lentopalloilija. Hän on pelannut vuodesta 1998 lähtien Sisley Volleyn joukkueessa ja voittanut useita Italian-mestaruuksia. Hän on pituudeltaan 191-senttinen.
Samuel Papi asui lapsena Anconan lähellä sijaitsevassa pikkukaupungissa. Hän pääsi Italian maajoukkueeseen ensimmäisen kerran vuonna 1992 ja nousi pari vuotta myöhemmin maajoukkueen vakiopelaajaksi. Alun perin lempinimellä ”Samu” tunnettu Papi sai uudeksi lempinimekseen ”O’fenomeno”, jolla tunnettiin aiemmin italialais-brasilialainen, Parmassa pelannut, Papin tavoin suhteellisen lyhyt Renan Dal Zotto.
Vakiinnutettuaan paikkansa maajoukkueessa Papi jätti Italian A2-liigassa pelanneen Falconaran joukkueen. Hän siirtyi Cuneon joukkueeseen, jossa häntä vaivasivat pitkäkestoiset loukkaantumiset. Sittemmin hän on menestynyt Italian A1-liigassa Sisley Volleyn riveissä.
Joukkueet

| Joukkue | Maa | Vuodesta | Vuoteen |
| --- | --- | --- | --- |
| Falconara | Italia | 1990–1991 | 1993–1994 |
| Cuneo | Italia | 1994–1995 | 1997–1998 |
| Sisley Volley | Italia | 1998–1999 | ... |
Henkilökohtaiset saavutukset

4. sija Italian A1-liigan kaikkien aikojen vastaanottotilastossa
11 Italian A1-liigan kaikkien aikojen ässäsyöttötilastossa
Paras hyökkääjä Maailmanliigassa 2004
Saavutukset seurajoukkueessa

6 Italian A1-liigan mestaruutta
5 Italian Cupin mestaruutta
7 Italian Super Cupin mestaruutta
3 Mestareiden Liigan voitto
2 CEV Cupin voittoa
3 Euroopan Supercupin voittoa
2 Cup-voittajien mestaruutta
1 Junioriliigan voitto
Saavutukset Italian maajoukkueessa

2 Olympiahopeaa
2 Olympiapronssia
2 Maailmanmestaruutta
5 Maailmanliigan voittoa
3 Euroopanmestaruutta
Maailmancupin voitto
Maailman SuperFourin voitto
EM-finaali 2005
Kansanvihollinen

Kansanvihollinen on termi, jota ovat käyttäneet muun muassa Robespierre, Goebbels, Lenin, Stalin, Mao ja Trump herjatakseen vastustajiaan. Käsitettä on käytetty myös draamoissa.
Käyttö historiassa > Roomassa

Rooman valtakunnassa käsite hostis publicum (kansan vihollinen) oli sanktio, jossa republikaaninen Rooman senaatti julistettiin joidenkin vastustajien "yleiseksi viholliseksi" eli se kiellettiin laittomana. Käsite sai merkitystä ja laajuutta varsinkin Rooman sisällissotien aikana. Jotkut puoluejohtajat leikittelivät taitavasti sanan ”hostis” (vihollinen) eri merkityksillä, erityisesti sanan "ulkomaalainen" alkuperäisellä merkityksellä. Jotkut puoluejohtajat, jotka eivät olleet tyytyväisiä langetettuihin vakaviin seurauksiin, yrittivät tietyissä tapauksissa pitää kilpailijaansa todellisena "hostis externuksena" (ulkopuolisena vihollisena). Samalla he itse välttyivät moitteilta "sisällissodan" johtamisesta, jota kansalaiset pitävät häpeällisenä. Tätä taktiikkaa Cicero käytti maalittaessaan Catilinaa ja erityisesti Antoniusta.
Käyttö historiassa > Ranskan vallankumouksessa

Ranskan vallankumouksen retoriikassa kansanviholliset, ennemis du peuple esiintyivät useasti.  Robespierre totesi vuonna 1793: "Vallankumouksellinen hallitus on velkaa hyvälle kansalaiselle koko kansan suojelun; kansan viholliselle se ei ole velkaa muuta kuin kuoleman". Käsite yhdistettiin ensimmäistä kertaa "valeuutisiin" vuonna 1794 hyväksytyssä laissa, joka kohdistui "kansan vihollisiin", missä säädettiin rikoksista, mukaan lukien "väärän uutisen levittämisestä" kuolemanrangaistuksella.
Käyttö historiassa > Natsi-Saksassa

Joseph Goebbels, joka oli Hitlerin propagandisti, sekä muut natsit kuvailivat juutalaisia ​​ja muita ryhmiä, joita Saksan hallitus pidätti ja murhasi "kansan vihollisina".
Käyttö historiassa > Neuvostoliitossa

Neuvostoliitossa termiä (vrag naroda) käytetttiin erityisesti Josif Stalinin valtakaudella, jolla haluttiin osoittaa henkilön tai ryhmän yleinen vihamielisyys Neuvostoliiton sisällä valtiota ja sen politiikkaa vastaan. Kansanvihollisuutta käytettiin kuolemantuomioiden, karkotusten sekä pakkotyötuomioiden aatteellisena ja juridisena perusteluna Neuvostoliitossa. Termi poistettiin Neuvostoliiton rikoslaista vuonna 1958.
Termi esiintyi myös Terijoen hallituksen julistuksessa talvisodan sytyttyä 1. joulukuuta 1939, jolloin Suomen kansanarmeijan kärkijoukon tehtävänä ilmoitettiin olevan Suomen kansantasavallan lipun kohottaminen presidentinlinnan salkoon ”työtätekevien riemuksi ja kansanvihollisten kauhuksi”.
Käyttö historiassa > Neuvostoliitossa > Leninin ja Stalinin ajattelussa

Kansanvihollinen oli henkilö, joka kuului koulutettuun eliittiin tai oli porvarillinen intellektuelli. Kansanvihollisiin lukeutui miljoonia taiteilijoita, insinöörejä, johtajia ja professoreita. Kansanvihollinen oli sosialismin ja proletariaatin vihollinen. Leninin mielestä kansanvihollisia olivat maanomistajat ja kapitalistit luokkana. Stalinin mukaan potentiaalista aseellista kapinaa johtaisivat kulakit, jonka vuoksi kansanvihollisiksi määriteltyjä kulakkeja vastaan Stalin aiheutti massiivisen nälänhädän itsenäisyysmielisessä Ukrainassa.
Käyttö nykyaikana > Yhdysvalloissa

Yhdysvaltain presidentti Donald Trump nimitti Valkoisessa talossa marraskuussa 2018 järjestetyssä lehdistötilaisuudessa häntä ärsyttänyttä CNN-uutiskanavan toimittajaa Jim Acostaa ”kansan viholliseksi” ja toimittajan lehdistöpassi Valkoiseen taloon peruttiin. Trumpin tiedottajan mukaan hänen pääsyoikeutensa estettiin, koska hän ei suostunut luovuttamaan mikrofonia tiedotusapulaiselle. The Guardianin toimittajan Emma Graham-Harrisoninin mukaan Trumpin "kansan vihollinen" -sanan käyttö on  lietsonut vihaa ja pelkoa, ei pelkästään sen vuoksi, että hän demonisoi amerikkalaisen demokratian pilaria, vaan myös sen totalitarismin kaikujen vuoksi. Vuonna 2017 tehdyn kyselyn mukaan 58 prosenttia äänestäjistä oli eri mieltä Trumpin väitteestä ja 39 prosenttia samaa mieltä.
Kansanvihollinen-käsitteen käyttö tarkoittaa Trumpilla vihanlietsontaa sellaista lehdistöä vastaan, joka arvostelee häntä. Journalistien puolustamiseksi perustettu CPJ järjestö julkaisi huhtikuussa 2020 arvion, jonka mukaan Donald Trump on toistuvasti kutsunut lehdistöä "valeuutisiksi", "kansan viholliseksi", "epärehellisiksi", "korruptoituneiksi", "alhaisen elämän toimittajiksi", "pahoiksi ihmisiksi", "ihmisjätöksi" ja "eräiksi pahimmista ihmisistä, joita tulet koskaan tapaamaan.” Nämä hyökkäykset näyttävät myös antavan itsevaltaisille johtajille ulkomailla valtuudet häpäistä ja rajoittaa lehdistöä omissa maissaan. ”Kun presidentti kutsuu lehdistöä kansan viholliseksi, hän rohkaisee jokaista itsevaltaista, jokaista diktaattoria, joka haluaa sulkea lehdistönvapauden. Ne on validoitu", sanoi Sesno, joka työskentelee Itä-Euroopan maiden uutismedian kanssa. "Se kaikuu ympäri maailmaa."
Käyttö nykyaikana > Irakissa

Syksyllä 2019 Irakin presidentti Barham Salih haukkui "kansan vihollisiksi" ulkomaisia tahoja jotka sekaantuisivat Irakissa käytyihin väkivaltaisiin mielenosoituksiin.
Muualla

Henrik Ibsenin näytelmässä Kansanvihollinen (En folkefiende, 1882) pikkukaupungin asukkaat kohtaava vakavan moraalisen ongelman, jossa vastakkain ovat kaupungin taloudellinen etu ja ihmisten terveys. Näytelmän päähenkilön, tohtori Stockmannin aloitteesta kaupunkiin on perustettu kylpylä, jonka vedenottojärjestelmän rakentamisessa on fuskattu säästö- ja maanomistussyistä. Tohtori havaitsee tutkimuksissaan saastuneen veden sairastuttavan kylpylävieraat, eivätkä kylpylän varassa elävän kaupungin virkamiehet ja porvarit halua kuulla totuutta, koska se vaarantaisi heidän yksityiset intressinsä.
Suomalainen televisiosarja Kansan vihollinen (2022) kertoo toimittajasta, josta tulee pikkukaupungin vihatuin ihminen, kun hänen kirjoittamaansa kryptovaluuttabisneksiin liittyvän paljastusjutun jalkapallotähti löytyy kuolleena uima-altaasta. Toimittaja nähdään kaupungin sanomalehden ”pahantahtoisena haaskalintuna”, joka keksii omasta päästään salaliittoteorioita. Viha häntä kohtaan muuttuu järjestelmälliseksi kampanjaksi ja penkoessaan aihetta lisää toimittaja huomaa, että asianomaiset ovat valmiita tekemään mitä tahansa saadakseen hänet lopettamaan tutkimuksensa.
Aiheesta muualla

Higgins, Andrew: Trump Embraces ‘Enemy of the People,’ a Phrase With a Fraught History The New York Times. 26.2.2017. The New York Times Company. Viitattu 27.2.2017. (englanniksi)
Robespierre käytti kansanvihollisen käsitettä, mutta joutui itse giljotiiniin vuonna 1794.
Suomen Rautatiemuseo

| Suomen Rautatiemuseo |
| --- | --- |
 Rautatiemuseon sisäänkäynti vuonna 2013
Tyyppi:  rautatiemuseo
Osoite:  Hyvinkäänkatu 9, 05800 Hyvinkää
Sijainti:  Hyvinkää
Perustettu:  1898
Ylläpitäjä:  Rautatiemuseon Säätiö
Johtaja:  Tiina Lehtinen
Kotisivut:  rautatiemuseo.fi
Koordinaatit:  60°37′35″N, 024°51′02″E
 fiSuomen Rautatiemuseo 
      
Jan-Eric Nyströmin rakentama 1:8 mittakaavan Vr1 live steam -veturi Suomen Rautatiemuseon piharadalla.
Naisille tarkoitetun odotushuoneen interiööri.
Suomen Rautatiemuseo on Hyvinkäällä sijaitseva rautatieliikenteen valtakunnallinen vastuumuseo. Museo perustettiin vuonna 1898, ja se sijaitsi aluksi Helsingissä, kunnes se siirrettiin Hyvinkäälle vuosina 1973–1974.
Rautatiemuseo sijaitsee Hyvinkään rautatieaseman läheisyydessä Hanko–Hyvinkää-radan entisellä asema- ja varikkoalueella. Alue on suojeltu ja peräisin 1870-luvulta, mutta siellä on myös kaksi modernia kalustohallia. Alueella on asemarakennuksen lisäksi veturitalli ja asuinrakennuksia.
Museossa on näyttelyalaa noin 5 000 neliömetriä kolmen hehtaarin alueella. Pysyvään näyttelyyn kuuluvat muun muassa historialliset Venäjän keisarin vaunut ja Suomen presidentin salonkivaunut. Höyryvetureita on esillä kymmenen, muun muassa Suomen vanhin säilynyt veturi vuodelta 1868 sekä useita suomalaisvalmisteisia vetureita. Lisäksi museossa on vuosittain vaihtuvia näyttelyitä. Museon pihalla on raideleveydeltään 184 millimetrin puistorata, jolla liikennöidään kesäisin ja erityisinä tapahtumapäivinä. Puistoradalla käytetään museon ja harrastajien 1:8-mittakaavan kalustoa.
Rautatiemuseon esinekokoelmassa on noin 20 000 esinettä vetureista virkalakkeihin, ja valokuvakokoelmassa on yli 200 000 kuvaa. Museossa on myös kattava piirustusarkisto, jossa on esimerkiksi kalustopiirustuksia ja asemien puistosuunnitelmia. Käsikirjastosta löytyy yli 16 000 nidettä.
Museon henkilökunta käsitti kymmenen vakituista ja useita tuntityöntekijöitä vuonna 2014. Rautatiemuseota ylläpitää Rautatiemuseon säätiö ja toimintaa tukee Rautatiemuseon ystävät r.y.
Kalusto

Rautatiemuseon hallussa on seuraavaa kalustoa:
Kalusto > Vetokalusto

Henkilöliikenneveturi A5 nro 58, Lankkihattu
Vaihtoveturi B1 nro 9, Pässi, vanhin säilynyt veturi Suomessa.
Tavaraliikenneveturi C1 nro 21, Bristollari, toiseksi vanhin Suomessa säilynyt veturi
Tavaraliikenneveturi C5 nro 110, Bliksti
Moottorivaunu Dm7 nro 4020, Lättähattu
Dieselsähköinen linjaveturi Dr13 nro 2349, Alsthom, Kymen huru
Dieselveturi Dv16 nro 2026, Vemppu
Diesellinjaveturi Hr11, nro 1950, Pullahuru (varastoitu)
Moottorivaunu Ds1, Puumotti
Paikallisliikenneveturi F1 nro 132, Felix
Sekajunaveturi G1 nro 124, Pikkurusko
Henkilöliikenneveturi Hv1 nro 555, Heikki/Prinsessa
Paikallisliikenneveturi Vk3 I3 nro 489, Iita
Pienveturi Otso 2
Paikallisliikenneveturi Pr1 nro 776, Paikku
Kapearaideveturi Rro 2
Sekajunaveturi Sk3 nro 400, Mummo
Tavaraliikenneveturi Tr1 nro 1033, Risto
Tavaraliikenneveturi Tr1 nro 1096, Risto (varastoitu)
Tavaraliikenneveturi Tr2 nro 1319, Truman
Kevyt vaihtoveturi Vk4 Nro 68 , ”Leena” Vanhin ajokuntoinen leveäraideveturi Suomessa
Moottoriveturi Vk11 nro 101
Vaihtoveturi Vr1 nro 669, Kana
Vaihtoveturi Vr3 nro 755 Kukko (varastoitu)
Ratakuorma-auto Tka nro 281
Dieselveturi Dr12 nro 2241, Huru
Kalusto > Vaunut

Virkavaunu A 30, Presidentin vaunu
1. ja 2. luokan päivävaunu C nro 80
2. luokan päivävaunu D nro 242
3. luokan päivävaunu E nro 857
Yleisvaunu G nro 4033
Yleisvaunu Gd nro 38'965
Matkatavaravaunu Ge nro 3845
Postivaunu P nro 9950
Konduktöörinvaunu Fo 22537
Konduktöörinvaunu F 3277
Vankivaunu Not
Vankivaunu, puukorinen
Diskoteekkivaunu Eikd 22348
Umpitavaravaunu Gg 33140
Halkovaunu, XL
Kalusto > Muut

Moottoriresiina Tre-Rto 9
Raidetraktori Trr nro 378, Kisko-Kalle
Raidetraktori Trr nro 989, Kisko-Kalle
Rata-auto Fiat
Rata-auto Cadillac
Kalusto > Junat

Keisarin juna (kolme vaunua kuudesta säilynyt)
Perinnejuna Valtteri
Kalusto > Laitteet

Vanha tasoristeys valurautaisilla kelloilla ja hehkulampullisilla valoilla, lisäksi paikalle on lähiaikoinamilloin? tulossa vanhat opastimet (vanhan aseman päässä)
Vanha junaopastin (museon etupihalla)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen Rautatiemuseo Wikimedia Commonsissa
Suomen Rautatiemuseo
Käynti Rautatiemuseossa, Suomen Kuvalehti, 18.03.1922, nro 11, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Keisariajan muistoja, Suomen Kuvalehti, 05.01.1924, nro 1, s. 27, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaipiaisten ihme : Keisarin "silkkijuna", Suomen Kuvalehti, 11.05.1935, nro 19, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen valtakunnalliset vastuumuseot
Alvar Aalto -museo
Arkkitehtuurimuseo
Designmuseo
Forum Marinum
Ilmailumuseo
Käsityön museo
Lasimuseo
Lusto
Mobilia
Rautatiemuseo
Sarka
Siida
Teatterimuseo
Tekniikan museo
Työväenmuseo Werstas
Urheilumuseo
Valokuvataiteen museo
| n k Perustiedot Wikidatassa: Suomen Rautatiemuseo (Q1138355)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatiemuseo, erikoismuseo, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Hyvinkää
sijainti: Hangonsilta
katuosoite: Hyvinkäänkatu 9, 05800 Hyvinkää
koordinaatit: 60°37′35″N 24°51′02″E﻿ / ﻿60.6264°N 24.8506°E﻿ / 60.6264; 24.8506

B1-höyryveturi (nro 9), lempinimeltään Pässi.
Sekajunaveturin Sk3 nro 400 kylki.
Skattkärr

| Skattkärr |
| --- | --- |
 Skattkärr
 Koordinaatit: 59°24′43″N, 13°40′15″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Värmlandin lääni
Maakunta:  Värmlanti
Kunta:  Karlstad
Väkiluku (31.12.2023):  1 960
Skattkärr on taajama Karlstadin kunnassa Värmlandin läänissä samannimisessä  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 960 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skattkärr Wikimedia Commonsissa
Pesäpallon Maakunta Cup

Pesäpallon maakunta-cupia pelattiin vuodesta 1957 alkaen. Kilpailuun osallistuivat ns. Piirijoukkueet. Käytännössä kuitenkin usein maakunnan paras seura edusti koko piiriä. Niinpä kilpailu lopetettiinkin vuonna 1968 ja korvattiin Pesäpallon Suomen Cupilla.
Ennen varsinaisen Cupin alkua maakunnat kohtasivat jo vuonna 1956 Suomen suurkisoissa järjestetyssä turnauksessa. Turnauksen voitti Etelä-Pohjanmaa kukistamalla finaalissa Keski-Suomen 9−2.
Maakunta Cupin finaalit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| vuosi | mestari | hopeaa | tulos |
| 1957 | Etelä-Pohjanmaa | Keski-Suomi | 7-6 |
| 1958 | Helsinki | Etelä-Pohjanmaa | 9-4 |
| 1959 | Helsinki | Etelä-Pohjanmaa | 4-2 |
| 1960 | Satakunta | Pohjois-Pohjanmaa | 6-0 |
| 1961 | Keski-Suomi | Helsinki | 7-5 |
| 1962 | Helsinki | Kymenlaakso | 8-1 |
| 1963 | Kainuu | Etelä-Pohjanmaa | 17-8 |
| 1964 | Etelä-Pohjanmaa | Kainuu | 12-0 |
| 1965 | Satakunta | Pohjois-Pohjanmaa | 4-3 |
| 1966 | Häme | Etelä-Karjala | 7-5 |
| 1967 | Satakunta | Kainuu | 5-1 |
| 1968 | Suur-Savo | Keski-Suomi | 15-5 |
Vålberg

| Vålberg |
| --- | --- |
 Vålberg
 Koordinaatit: 59°23′29″N, 13°11′11″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Värmlandin lääni
Maakunta:  Värmlanti
Kunta:  Karlstad
Väkiluku (31.12.2023):  2 764
Vålberg on taajama Karlstadin kunnassa Värmlandin läänissä samannimisessä  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 2 764 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vålberg Wikimedia Commonsissa
Karjalan Liitto

| Karjalan Liitto |
| --- | --- |

Perustettu:  1940
Päämaja:  Karjalatalo
Puheenjohtaja:  Martti Talja
Päätöksentekoelin:  liittokokous
Aiheesta muualla
karjalanliitto.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karjalan Liiton käyttämä lippu, jossa kuvattuna Karjalan vaakuna karjalaisten perinteisillä puna-mustilla väreillä.
Suomen postilaitos julkaisi vuonna 1960 postimerkin karjalaisten suurjuhlien kunniaksi. Juhlien järjestäjän Karjalan Liiton perustamisesta oli kulunut silloin 20 vuotta.
Karjalan Liitto on karjalaisen kulttuurin harrastus- ja kansalaisjärjestö. Karjalan Liitto koostuu 15 piiristä, Karjalaisten Pitäjäyhdistysten Liitosta, Karjalaisten Sukuyhteisöjen Liitosta sekä noin 360 jäsenyhdistyksestä, joissa on yhteensä yli 21 000 henkilöjäsentä. Liiton päämaja on Karjalatalo, jossa on erilaista karjalaistoimintaa. Karjalan Liittona tunnetaan myös vuonna 1920 perustettu ja lyhyen aikaa toiminut itäkarjalaisten edunajaja Karjalan Liitto – Pro Carelia, jonka johtajana toimi E. N. Setälä
Historia

Liiton perustivat luovutetun Karjalan kunnat, seurakunnat ja maakuntajärjestöt heti talvisodan päättymisen jälkeen 20. huhtikuuta 1940. Alkuvuosina tärkeimpänä tehtävänä oli ajaa siirtokarjalaisten etuja asutus- ja korvauskysymyksissä.
Toiminta

Karjalan Liitto on elinvoimainen kaikkien suomalaisten karjalaisuuden foorumi. Se edistää karjalaista kulttuuria, tuo esille karjalaisen identiteetin suomalaisuudessa ja ylläpitää vuorovaikutusta Karjalan alueeseen. Karjalan Liitolla on kolme toiminta-aluetta; kulttuuri, historia ja karjalaiset juuret. Karjala-kysymyksessä Karjalan Liitto tekee yhteistyötä Suomen valtiojohdon ja Euroopan unionin kanssa.
Liiton päätapahtuma on Karjalaiset kesäjuhlat, jotka pidetään eri puolilla Suomea.
Liiton hallitus ja valtuusto valitaan joka kolmas vuosi pidettävässä liittokokouksessa. Liittokokousedustajia ovat jäsenseurojen ja yhdistysten liiton sääntöjen mukaisesti nimetyt kokousedustajat.
Karjalan Liitto julkaisee Karjala ja Karjalan Kunnaat -nimisiä lehtiä.
Hallituksen puheenjohtajat

Juho Hietanen 1940–1946
Eemil Luukka 1946–1967
Erkki Paavolainen 1947
Urho Kähönen 1967–198?
Johannes Virolainen 1985–1990
Rauno Meriö 1990–1995
Markku Laukkanen 1995–2011
Marjo Matikainen-Kallström 2011–2017
Pertti Hakanen 2017–2020
Outi Örn 2020–2023
Martti Talja 2023–2026
Jäsenyhteisöt

Karjalan Liiton jäsenyhteisöt ovat:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Piirit: Etelä-Karjalan karjalaisseurojen piiri ry  Karjalaisseurojen Etelä-Hämeen piiri ry  Karjalan Liiton Keski-Suomen piiri ry  Karjalaisseurojen Kuopion Piiri ry  Karjalan Liiton Kymenlaakson piiri ry  Karjalan Liiton Päijät-Hämeen piiri ry  Karjalaisseurojen Mikkelin piiri ry  Karjalaisseurojen Salon piiri ry  Karjalaisseurojen Pirkanmaan piiri ry  Karjalan Liiton Pohjolan piiri ry  Karjalan Liiton Satakunnan piiri ry  Karjalan Liiton Varsinais-Suomen piiri ry  Karjalaseurojen Pohjanmaan piiri ry  Pääkaup.seudun Karjal.yhteisöt PÄÄSKY ry  Uudenmaan Karjalaisseurojen piiri ry  Liittoyhdistykset: Karjalaisten Pitäjäyhdistysten liitto ry  Karjalaisten Sukuyhteisöjen Liitto ry  |  Säätiöt Heinjoki-Säätiö  Hiitola-säätiö  Jaakkima-säätiö  Kanneljärvi-säätiö  Karjalan Säätiö  Kirvu-Säätiö  Kivennapa-säätiö  Koivisto-säätiö  Kuolemajärvi-säätiö  Kurkijoki-Säätiö  Käkisalmi-säätiö  Rauta-Säätiö  Räisäläisten Säätiö  Sakkola-Säätiö  Salmi-Säätiö  Sortavala-Säätiö  Suoja-säätiö  Säkkijärvi-Säätiö  Teri-säätiö  Tyyne-Kerttu Virkki Säätiö  Uuraan Saariston Säätiö  Viipuri-Säätiö  Vpl. Pyhäjärvi-Säätiö  Vuoksen Säätiö  |  Muut jäsenyhteisöt Eeva-Liisa Manner-seura  Etelä-Suomen Juuka-Seura ry  Karelia-kuoro ry  Karelia-puhallinorkesteri  Karjala kerho Torrevieja  Karjalaisen Näyttämön Näyttelijät ry  Karjalaisten Kilta  Lahden Laulajat ry  Lauluyhdistys Iltatähti ry  Monrepoon VPK ry  Pääkaupunkiseudun Pohjois-Karjalaiset  Viipurin Lauluveikot  Viipurin Taiteilijaseura  Viipurin Työväen Soittajat ry  Viipurin VPK ry  Wiipurilainen Osakunta  Wiipurin arkistoyhdistys ry  Wiipurin Soitannollinen Kerho  Äänellä Itkijät -yhdistys ry  |
Vuonna 1985 liitolla oli yli 300 paikallista karjalaisseuraa jäsenenä. Tuolloin niiden joukkoon kuuluivat lähes kaikkien menetetyn Karjalan kuntien pitäjäseurat kuntasäätiöineen sekä kymmenet erityisalojen karjalaisseurat.
Aiheesta muualla

Karjalan Liiton kotisivu
Edsvalla

| Edsvalla |
| --- | --- |

 Edsvalla
 Koordinaatit: 59°26′09″N, 13°12′32″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Värmlandin lääni
Maakunta:  Värmlanti
Kunta:  Karlstad
Väkiluku (31.12.2023):  701
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Edsvalla on taajama Karlstadin kunnassa Värmlandin läänissä samannimisessä  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 701 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edsvalla Wikimedia Commonsissa
Natriumvetykarbonaatti

| Natriumvetykarbonaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  Natriumbikarbonaatti  Ruokasooda  Hiilihappomononatriumsuola  Natriumhappokarbonaatti
CAS-numero:  144-55-8
PubChem CID:  516892 ja 22590783
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NaHCO3
Moolimassa:  84,008 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen jauhe
Sulamispiste:  50 °C (323,15 K)
Kiehumispiste:  Hajoaa
Tiheys:  2,159 g/cm3
Liukoisuus veteen:  9,59 g/100 ml
Natriumvetykarbonaatti eli natriumbikarbonaatti (NaHCO3) on valkoista veteen hyvin liukenevaa jauhetta. Natriumvetykarbonaatti hajoaa kuumennettaessa natriumkarbonaatiksi, hiilidioksidiksi ja vedeksi. Kansanomainen triviaalinimi natriumvetykarbonaatille on ruokasooda (käytetään leivonnassa), kun taas natriumkarbonaattia kutsutaan soodaksi.
Natriumvetykarbonaatin moolimassa on 84,0 g/mol, sulamispiste 50 °C (hajoaa), tiheys 2,1 g/cm3 (veden tiheys on 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 9.59 g/100 ml (20 °C) ja CAS-numero 144-55-8.
Bi-etuliitteen alkuperä

Natriumbikarbonaatin kaavaa tarkasteltaessa siinä ei vaikuta olevan mitään mikä oikeuttaisi nimen bi-etuliitteen. Nimitys on peräisin Antoine Lavoisierin ajoilta (1700-luvulta), kun suoloja pidettiin metallioksidin ja epämetallioksidin yhdistelminä, jollaisina ne myös kirjoitettiin. Esimerkiksi natriumkarbonaatti, Na2CO3, kirjoitettiin muodossa Na2O · CO2. Vedyn läsnäolon selittämiseksi bikarbonaattien ajateltiin olevan vesimolekyyliin yhtyneitä suoloja. Niinpä natriumvetykarbonaatti, NaHCO3, kirjoitettiin Na2O · 2CO2 · H2O, ja sitä kutsuttiin johdonmukaisesti natriumbikarbonaatiksi.
Käyttö

Natriumvetykarbonaattia käytetään yleisimmin leivonnassa ja yleisemmin ruoanlaitossa, mutta se sopii myös esimerkiksi mahalaukun happoisuuden vähentämiseen ja hampaiden puhdistukseen. Lisäksi se toimii salisylaattimyrkytyksen antidoottina.