stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stan

Stan (ven. Стан, karjalaksi Stuanu) on kylä ja maalaiskunta Tverin alueen Lihoslavlin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 45 kilometriä Lihoslavlista pohjoiseen. Asukkaita kunnassa on 1 100 henkeä.
Kylän nimi juontuu venäjän ”leiriä, pysähdyspaikkaa” tarkoittavasta sanasta. Siellä on toimiva vuonna 1777 rakennettu puinen Pokrovan kirkko. Seutu on vanhaa tverinkarjalaisten asuinaluetta. Asukkaiden pääelinkeino on maatalous. Stanista on linja-autoyhteys Lihoslavliin.
Aiheesta muualla

Stanin kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Petra van Staveren

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Petra van Staveren |  Petra van Staveren |  Petra van Staveren |  |
Maa:   Alankomaat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | 100 m rintauinti |  |
| EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1983 | 4x100 m sekauintiviesti |  |
Petronella ("Petra") Grietje van Staveren (s. 2. kesäkuuta 1966 Kampen, Overijssel) on alankomaalainen uimari, joka voitti 100 metrin rintauinnin olympiakultaa (ajalla 1.09,88) kesäolympialaisissa 1984 Los Angelesissa .
Roger Staub

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Roger Staub |  Roger Staub |  Roger Staub |  |
Maa:   Sveitsi
Miesten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Squaw Valley 1960 | suurpujottelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Bad Gastein 1958 | syöksylasku |  |
|  Pronssia | Bad Gastein 1958 | suurpujottelu |  |
|  Pronssia | Bad Gastein 1958 | alppiyhdistetty |  |
Roger Staub (1. heinäkuuta 1936 Arosa, Graubünden, Sveitsi – 30. kesäkuuta 1974 Verbier, Bagnes, Valais, Sveitsi) oli sveitsiläinen alppihiihtäjä, jääkiekkoilija ja vesihiihtäjä.
Staub on alppihiihdon olympiavoittaja suurpujottelussa Squaw Valleyn olympialaisissa 1960. Syöksylaskussa hän sijoittui olympialaisissa neljänneksi Cortina d’Ampezzossa 1956 ja viidenneksi Squaw Valleyssa 1960.
Staub saavutti kolme MM-mitalia Bad Gasteinin MM-kilpailuista 1958: hopeaa syöksylaskusta sekä pronssia suurpujottelusta ja alppiyhdistetystä.
Staub voitti Sveitsin-mestaruuden jääkiekossa HC Arosan joukkueessa vuonna 1955, sekä vesihiihdossa vuonna 1959.
Staub kuoli kesäkuussa 1974 riippuliito-onnettomuudessa.
Standard Template Library

Standardimallikirjasto (engl. Standard Template Library, STL) on osa C++:n standardikirjastoa.
STL sisältää yleisiä ohjelmoijien tarvitsemia säiliöitä (containers), algoritmeja, funktioita ja iteraattoreita (ks. iterointi). Toteutus seuraa usein kääntäjän mukana, mutta myös riippumattomia toteutuksia on olemassa.
STL toteuttaa toiminnot C++:n template-mallien avulla.
Kirjaston toiminnot

Seuraavassa listaa eräistä usein käytetyistä:
säiliötyyppejä
list
map
set
vector
merkkijonot (merkkijonosäiliöitä ja käsittelytoimintoja)
string
wstring
algoritmit
sort
merge
min
max
functor (funktioiden ja metodien ylikirjoittamiseen)
Steatocranus

| Steatocranus |
| --- | --- |
 Tylppäkyhmyotsa (Steatocranus gibbiceps)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Steatocranus  Boulenger, 1899
Katso myös
   Steatocranus Wikispeciesissä   Steatocranus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Steatocranus on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu yhdeksän lajia, joita tavataan Afrikasta:
| --- | --- |
 Steatocranus bleheri Meyer, 1993  Steatocranus casuarius Poll, 1939 – kyhmyotsa (kyhmykirjoahven)  Steatocranus gibbiceps Boulenger, 1899 – tylppäkyhmyotsa  Steatocranus glaber Roberts & Stewart, 1976 – kuparikyhmyotsa  Steatocranus irvinei (Trewavas, 1943) – tummakyhmyotsa :  Steatocranus mpozoensis Roberts & Stewart, 1976  Steatocranus rouxi (Pellegrin, 1928) – hoikkakyhmyotsa  Steatocranus tinanti (Poll, 1939) – soukkakyhmyotsa  Steatocranus ubanguiensis Roberts & Stewart, 1976 – rusokyhmyotsa
Spartacus (vuoden 1913 elokuva)

| Spartacus Gladiaattorien vapaustaistelu> Spartaco Il gladiatore della Tracia |
| --- | --- |
 Elokuvan yhdysvaltalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Enrico Vidali
Käsikirjoittaja:  Renzo Chiosso
Perustuu:  Raffaello Giovagnolin romaaniin Spartaco
Tuottaja:  Ernesto Maria Pasquali
Säveltäjä:  Modest Altschuler
Kuvaaja:  Ferdinando Antonio Martini
Lavastaja:  Domenico Gaido
Pääosat:  Mario Guaita-Ausonia, Maria Gandini
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Pasquali e C.
Ensi-ilta:  helmikuu 1914 (Rooma) 30. maaliskuuta 1914 (Suomi)
Kesto:  1824 metriä (90 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Spartacus eli Gladiaattorien vapaustaistelu (ital. Spartaco; rinnakkaisnimeltään Il gladiatore della Tracia, ”Traakian gladiaattori”) on vuonna 1913 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Rooman valtakunnassa vuosina 73–71 eaa. tapahtuneesta Spartacuksen orjakapinasta kertovan elokuvan on tuottanut Ernesto Maria Pasquali ja ohjannut Enrico Vidali. Sen pääosaa esittää Mario Guaita-Ausonia. Spartacus oli yksi ensimmäisistä voimamiesten tähdittämistä historiallisista elokuvista ja suuri kansainvälinen menestys.
Juoni

Konsuli Marcus Licinius Crassus palaa Traakian-sotaretkeltään Roomaan. Hänen voitonkulkueessaan ovat traakialaisten vangittu päällikkö Spartacus, tämän sisar Idamis ja jälkimmäisen sulhanen Armoricus. Crassus antaa Idamisin tyttärensä Emilian palvelijaksi ja tekee Spartacuksesta gladiaattorin. Emilia rakastuu Spartacukseen, joka voittaa taistelussa gladiaattorien päällikön Noricuksen. Mustasukkainen Noricus jää hautomaan kostoa.
Crassuksen juhlissa Spartacus ja Armoricus komennetaan taistelemaan keskenään. Spartacus kieltäytyy ja nostattaa gladiaattorit kapinaan. Vuorille vetäytyneet kapinalliset laskeutuvat alas jyrkänteeltä, yllättävät roomalaiset ja vangitsevat Crassuksen. Emilia rukoilee Spartacusta säästämään isänsä hengen. Kapinalliset tekevät rauhan roomalaisten kanssa ja orjat vapautetaan, mutta Spartacus ja isänmaallinen Emilia riitautuvat.
Kostonhimoinen Noricus murhauttaa Crassuksen, lavastaa Spartacuksen syylliseksi ja vangitsee juonestaan vihin saaneen Idamisin. Senaatti tuomitsee Spartacuksen heitettäväksi sirkuksen pedoille. Vangittu Spartacus kuulee Idamisin avunpyynnön, murtautuu ulos sellistään ja vapauttaa sisarensa. Idamis kertoo Noricuksen juonesta Emilialle, joka ryntää vakuuttamaan senaattorit Spartacuksen syyttömyydestä.
Elokuvan italialaisessa juoniselostuksessa Emilia löytää rakastettunsa raadellun ruumiin sirkuksen areenalta. Englanninkielisessä selostuksessa syyttömäksi todistettu Spartacus säästyy leijonilta ja heittää Noricuksen petojen raadeltavaksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mario Guaita-Ausonia  | … |  Spartacus   |
|  Enrico Bracci  | … |  Marcus Licinius Crassus   |
|  Luigi Mele  | … |  Noricus   |
|  Maria Gandini  | … |  Emilia, Crassuksen tytär   |
|  Cristina Ruspoli  | … |  Idamis, Spartacuksen sisar   |
|  Leo Ragusi  | … |  Armoricus   |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Enrico Vidalin torinolaiselle Ernesto Maria Pasqualin tuotantoyhtiölle ohjaama Spartacus on vuonna 1909 valmistuneen samannimisen lyhytelokuvan jälkeen järjestyksessä toinen Spartacus-filmatisointi. Se on Enrico Guazzonin Quo vadisin (1913) ja Giovanni Pastronen Cabirian (1914) ohella yksi ensimmäisistä historiallisista suurelokuvista. Varieteeteattereissa lihaksiaan esitelleen Mario Guaita-Ausonian näyttelemä Spartacus on Bruto Castellanin Ursuksen ja Bartolomeo Paganon Macisten lisäksi italialaisen elokuvan varhaisin voimamiessankari.
Elokuvan lehdistömateriaalin mukaan se perustuu 1700-luvun ranskalaisiin tragedioihin. Todellisuudessa tarinan päälähde on Garibaldin johtamiin Italian yhdistymistaisteluihin osallistuneen Raffaello Giovagnolin suosittu historiallinen romaani Spartakus (1874). Noricuksen hahmo on lainattu Bernard Joseph Saurinin näytelmästä Spartacus (1760, esitetty uudelleen Ranskan vallankumouksen aikaan 1792). Giovagnolin romaanin tavoin elokuvan sanoma on voimakkaan nationalistinen. Sen päähenkilö on suuri kansan- ja sotilasjohtaja, joka kuvataan enemmän poliittisen yhtenäisyyden luojana kuin alistettujen yhteiskuntaluokkien puolustajana. Kamera kohdistuu jatkuvasti sankarin puolialastomaan vartaloon ja jännittyneisiin lihaksiin ja luo samalla mallia myöhemmille elokuvien voimamiehille.
Spartacus oli suuri kansainvälinen yleisö- ja arvostelumenestys sekä pääosaa esittävän Mario Guaita-Ausonian läpimurtoelokuva. Aikalaiskritiikki kiitti sitä jännittävästä tarinasta, suurista joukkokohtauksista sekä historiallisesti autenttisesta lavastuksesta. Arvosteluissa kiinnitettiin erityistä huomiota Guaita-Ausonian kasvonpiirteisiin, vartaloon ja lihaksiin, jotka mainoslauseen mukaan tekivät hänestä ”muinaisen gladiaattorin harvinaislaatuisen prototyypin” (sic).
Elokuva oli yksi George Kleinen Yhdysvaltoihin maahantuomista italialaista spektaakkeleista. Kleine osallistui myös niiden rahoitukseen ja mahdollisesti tilasi omaan versioonsa alkuperäisestä poikkeavan onnellisen lopun. Yhdysvalloissa elokuvaan tehtiin Modest Altschulerin viisikymmenhenkiselle sinfoniaorkesterille sovittama musiikki, jota kuvattiin ”suurenmoisimmaksi säestykseksi mitä millään elokuvalla on koskaan ollut”. Spartacuksen menestys sai Kleinen rahoittamaan myös Guaita-Ausonian seuraavaa elokuvaa Salambòa (1914).
Suomessa Spartacusta esitettiin yksinoikeudella helsinkiläisessä Eldorado-teatterissa maalis-huhtikuussa 1914. Uudessa Suomettaressa julkaistun mainoksen mukaan tämä ”elävienkuvientaiteen huippuluoma, jota tuskin milloinkaan tullaan voittamaan” on ”täynnä liikuttavaa murhetta ja tärisyttäviä kohtauksia sekä lumoavaa kauneutta”. Kahden tunnin pituudestaan huolimatta elokuvaa ei poikkeuksellisesti ollut jaettu kahdelle eri viikolle, vaan ”suurenmoisuutensa takia” se näytettiin yhteen menoon.
Restaurointi

Spartacuksesta on aiemmin tunnettu vain George Kleinen kokoelmaan kuuluva heikkotasoinen amerikkalainen kopio, joka on saatavilla myös DVD:llä. Brasilian elokuva-arkistosta on sittemmin löydetty portugalinkielisillä väliteksteillä varustettu erinomainen nitraattikopio, joka on restauroitu Bolognan elokuva-arkistossa vuonna 2013. Restauroitu versio on värjätty ja sävytetty.
Aiheesta muualla

Spartacus Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Mario Guaita-Ausonia (vasemmalla) gladiaattoriksi tuomittuna Spartacuksena.
Spartacus, Traakian gladiaattori (1913)
Monituhatpäinen yleisö katsoo sinfoniaorkesterin säestämää elokuvaa Chautauquassa New Yorkin osavaltiossa vuonna 1915.
Staritsa

| Staritsa Старица |
| --- | --- |

 vaakuna
 Tverin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Staritsa
 Koordinaatit: 56.5071°N, 34.9311°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tverin alue
Piiri:  Staritsa
Perustettu:  1297
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8 km²
Korkeus:  175 m
Väkiluku (2015):  8 116
 – Väestötiheys:  1 138 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Staritsa (ven. Ста́рица) on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Valdain ylängön itäreunalla Volgan rannalla 77 kilometriä Tveristä lounaaseen. Kaupunki on Staritsan piirin keskus. Toržokin ja Rževin välisen rautatien samanniminen asema sijaitsee 10 kilometrin päässä kaupungista. Asukkaita on 9 100 henkeä (vuonna 2009).
Staritsan kaupunki vuonna 1912. Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorskin värivalokuva.
Vuonna 1297 paikalle perustettiin Novyi Gorodok -niminen linnoitus. 1300-luvulla sen esikaupunki kasvoi ja levittäytyi Volgan vastarannalle. Vuosisadan lopussa se sai nimen Staritsa. Vuonna 1485 kaupunki liitettiin Tverin ruhtinaskunnan mukana Moskovan Venäjään. Vuonna 1775 Staritsasta tuli Tverin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700–1800-luvulla se oli tärkeä Volgan–Itämeren vesitien satama, joka välitti elintarvikkeita Pietariin. Toisen maailmansodan aikana lokakuusta 1941 tammikuuhun 1942 kaupunki oli saksalaisten miehittämä.
Nähtävyyksiä ovat Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen luostari ja sen vuonna 1530 rakennettu katedraali, klassistinen Kolminaisuuden katedraali (1819), Neitsyt Marian temppeliin tuomisen (1570) ja Evankelista Johanneksen kirkko (1594). Linnamäellä sijaitsee Borisin ja Glebin katedraali (1820) ja sen rinteellä Pjatnitskaja-kirkko (1750). Kaupungissa on säilynyt lukuisia kivisiä kauppiastaloja.
Aiheesta muualla

Staritsa Malyje goroda Rossii -sivustolla (venäjäksi)
John Starley

Naisten turvapyörä vuodelta 1889.
John Kemp Starley (1854–1901) oli englantilainen keksijä ja teollisuusmies. Hän kehitti ensimmäisen varsinaisen polkupyörän, niin sanotun turvapolkupyörän vuonna 1885, jota alkoi myydä nimellä Rover. Myöhemmin hänen yrityksensä alkoi valmistaa Rover-merkkisiä autoja.
Turvapyörässä oli uusi innovaatio, ketjuveto. Turvapyörässä poljinkoneisto oli sijoitettu itse runkoon ja voimansiirto takapyörään tapahtui ketjuvedolla. Aikaisemmissa malleissa voimansiirto oli pelkän akselivetoisen etupyörän varassa. Kun ohjaava pyörä ja vetävä pyörä eivät olleet enää yksi ja sama etupyörä, niin ajaminen oli helpompaa. 1800-luvulla polkupyörät eli velosipedit olivat kehittyneet nykyisin silmin omituisen näköisiksi, kun etupyörä oli puolitoistametrinen. Syynä tähän oli se, että isolla pyörällä päästiin kovaan vauhtiin. Starley otti mallia omaan pyöräänsä vanhemmista pyöristä, kuten Karl von Draisin Draisine-potkupyörästä, jossa molemmat pyörät olivat saman kokoiset. Starleyn Rover-pyörässä ajajan jalat ulottuivat maahan saakka, minkä vuoksi pyörää alettiin kutsua turvapyöräksi. Kun John Boyd Dunlop muutamaa vuotta myöhemmin kehitti ilmatäytteisen renkaan, niin tie turvapyörän menestymiseen aukeni. Kymmenessä vuodessa turvapyörän rakenne oli vakioitunut kautta maailman polkupyörän perusmalliksi.
Oppia polkupyörien tekemisessä John Starlay oli saanut ollessaan työssä setänsä James Starleyn polkupyörätehtaassa. James Starley oli kehittänyt pinnapyörää.
Kirjallisuutta

Mit dem Rad durch zwei Jahrhunderte. Määritä julkaisija! ISBN 3-85502-332-8
Willie Steele

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | pituushyppy |  |
Willie Steele (14. heinäkuuta 1923 Seeley, Kalifornia – 21. syyskuuta 1989) oli yhdysvaltalainen pituushypyn olympiavoittaja.
Steele hyppäsi jo juniorina vuonna 1942 pituudessa hyvän tuloksen 781 cm. Sotavuodet estivät hänen kilpailemisensa seuraavina vuosina, mutta armeijan jälkeen 21. kesäkuuta 1947 hän hyppäsi Salt Lake Cityssä kaikkien aikojen toiseksi pisimmän hypyn 807 cm. Se jäi vain kuusi senttiä Jesse Owensin maailmanennätyksestä, ja sitä paremmin hyppäsi seuraavan kerran vasta vuonna 1956 Gregory Bell.
Lontoon 1948 olympialaisissa Steele voitti kipeästä jalastaan huolimatta kultaa tuloksella 782,5 cm. Toisella hypyllään hän sai tuloksen 768 cm, ja se jäi hänen uransa viimeiseksi hypyksi.
Valeria Ștefănescu

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Valeria Ștefănescu vuonna 1970. |  Valeria Ștefănescu vuonna 1970. |  Valeria Ștefănescu vuonna 1970. |  |
Maa:   Romania
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | München 1972 | 100 metrin aidat |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Rotterdam 1973 | 60 metrin aidat |  |
|  Pronssia | Göteborg 1974 | pituushyppy |  |
Valeria Ștefănescu (o.s. Bufanu, s. 7. lokakuuta 1946 Bacău, Romania) on entinen romanialainen yleisurheilija ja olympiamitalisti. Hänen päälajinsa oli 100 metrin aitajuoksu.
Valeria Ștefănescu, silloiselta sukunimeltään Bufanu, karsiutui 80 metrin aitajuoksun välierissä Méxicon 1968 olympialaisissa. Hänen aikansa alkuerässä oli 10,9 s ja välierässä 11,0 s. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän sijoittui 100 metrin aitajuoksussa seitsemänneksi ajalla 13,5 s. Münchenin 1972 olympialaisissa hän saavutti hopeaa ajalla 12,84 s.
Avioitumisensa jälkeen Ștefănescu sijoittui Rooman EM-kilpailuissa 1974 neljänneksi 100 metrin aitajuoksussa ajalla 13,04 s. Montréalin 1976 olympialaisissa hän oli seitsemäs ajalla 13,35 s.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Ștefănescu saavutti hopeaa 60 metrin aitajuoksussa Rotterdamissa 1973 voittaja Annelie Ehrhardtin kanssa samalla ajalla 8,02 s. Seuraavana vuonna Göteborgin EM-hallikilpailuissa hän saavutti pituushypyssä pronssia tuloksella 639 cm.
Someron murre

Someron ja Somerniemen sijainti Hämeen ja Varsinais-Suomen rajalla.
Lounaisten välimurteiden (punainen viivoitus) puhuma-alueet Suomessa ulottuvat kapeana vyöhykkeenä Vihdistä Merikarvialle. Punaisella on merkitty varsinaisten lounaismurteiden puhuma-alue.
Someron murre on lounaishämäläisten Someron ja Somerniemen pitäjien kansankieli, jossa on sekä lounaismurteiden että hämäläismurteiden piirteitä.
Kielimaantieteellinen asema

Suomen murteiden joukossa Someron murre sijoittuu omaksi ryhmäkseen Vihdistä Merikarvialle ulottuvalla kapealla vyöyhykkeellä varsinaisten lounaismurteiden ja hämäläismurteiden puhuma-alueiden välillä puhuttavien lounaisten välimurteiden joukossa. Hämäläismurteista se eroaa lukuisten lounaismurteisuuksiensa takia ja lounaismurteista sekä myös lounaisiin välimurteisiin kuuluvista Turun seudun ylämaan murteista suuremman hämäläisvaikutuksen takia. Muita lounaisten välimurteiden alaryhmiä ovat Vihdistä Lohjalle puhuttavat Länsi-Uudenmaan murteet, Auranmaalla puhuttavat Turun seudun ylämaan murteet, Ala-Satakunnan murteet ja Porin seudun murteet.
Tuntomerkit

Someron murteen piirteinä Someron murrekirjan koonnut akateemikko Pertti Virtaranta luettelee muun muassa seuraavia:
Tuntomerkit > Vierasperäiset äänteet

Alun perin vierasperäisten äänteiden ja äänneyhtymien edustus Someron murteessa on horjuva:
Sananalkuista f:ää tavataan, mutta ei yksinomaisesti: faari, fallesmanni, pesofati. Joissakin sanoissa tämä voi korvautua h:lla tai v:llä, esimerkiksi: vouri, hunteerata, Horssa ~ Vorssa (Forssa). Sananalkuinen f voi myös tunkeutua sanoihin, jossa sitä ei ole alun perin ollut: faarelma (vadelma).
Sananalkuisessa kaksikonsonanttisuudessa (kl, kr, pl, pr, tr, fl, fr) esiintyy horjuntaa: plassi, klasi; mutta: ruunum puustelli, ruukattiin. Paitsi lainasanoissa sananalkuista kaksikonsonanttisuutta esiintyy myös deskriptiivisanoissa: klohjoi, pläikinä, kriipu.
Sanansisäistä geminaatta-f:ää esiintyy lainasanoissa: kaffe ~ kahve ja myös korvaamassa alkuperäistä hv:tä: affena ~ ahvena.
Tuntomerkit > Astevaihtelu

Astevaihtelun piirissä Someron murteessa esiintyvät seuraavat tapaukset:
Alun perin i-loppuisen diftongin edellä on heikkoasteisuutta verbien konditionaalin preesensin muodoissa: mää jourusin, mahrais, piräis olla.
Alun perin oi-loppuisissa sanoissa -kk- on yleensä vaihtelun ulkopuolella: kukko : kukkon, pappa : pappan, Kökkönnummi, Laukkonlammi, Huikkonmäki.
Lyhyen painollisen tavun jälkeen konsonantit ovat aina kahdentuneet, kun niiden aloittamassa tavussa on pitkä vokaali: jokkeen, kyllään, pessee.
Lounaismurteisuuksina on pidettävä kahdentumatapauksia: harttaast, toinen toissiis sorretaan, (Perttelin murre) tullee niil lyhkäselttää, seisovalttai.
Painottoman tavun jälkeistä  -ht-:tä edustaa -tt- lounaismurteiden tapaan: ahnettuu, homettunneet, karettuu.
Esimerkkejä h:n metateesistä: erheetys, on erheettynny.
Geminaattanasaalit ja -likvidat (nn, mm, ll, rr) ovat yleisesti mutta eivät läheskään yksinomaisesti lyhentyneet pitkän painollisen vokaaliaineksen ja painottoman vokaalin jäljessä sekä vastaavissa sananrajaisissa tapauksissa: hauki maarjana maala ja kurki suvipäivän suala, isomat molemilt kanteilt, ei ol kärmei Joensuu maakunnas.
Aktiivin toisen partisiipin muodossa on sivupainollisen tavun jäljessä yleisesti geminaatta-n: hajottannu, eikä taikina kimartunnu, ei uslaltannuk kulkeet.
Tuntomerkit > Sananloppuiset konsonantit

Sananloppuinen k :
Kun sanaa seuraa konsonanttialkuinen sana tai jälkiliite (ei h-alkuinen), sanarajalla on alkukonsonantin kahdentuma: ei tehtykkän, oli otettup poijes, ov voituk kylvääkki.
Sananloppuinen t :
Sananloppuinen t on säilynyt muualla paitsi k:n ja p:n edellä, missä se on yleensä assimiloitunut k:ksi ja p:ksi: kun nes simmottet kärrykkin sentääv veti, paksup peitop päälä.
Sananloppuinen n :
Seuraavat partikkelit ovat yleisesti n-loppuisia: kiinen, tykön, äkkiin, läpitten, ohitten, ylitten.
Tauon edellä n on yleisesti kadonnut mutta ei aina: maahaa, huaneisii, viärää, viätii.
Muiden konsonanttien kuin h:n edellä n:n edustus vastaa enimpiä hämäläismurteita: se oli simmonen ain etteenkäsin kattovainen.
h:n edellä n yleensä on kadonnut: em mää heiti härjistäs tiäräk kuinka paljon niit oli.
Tuntomerkit > Vokaalit

Vokaalikvaliteetti: muni, munen, munta, munes, köppi, lövjä ~ levjä, öksyy, keräjät, simmottoon,  eilän, seittämän, permonto, lämpymäissii
Vokaalikeston horjuvuus: ehtol ~ ehtool, mutta yhdyssanan alkuosana samassa sanassa aina lyhyt vokaali: ehtokauret, ehtopuala.
Vokaalin sisäheitto: luska (tav. ~ lusikka), Kiusaa (Kivisoja, kylä), Vessaa (Vesanoja, kylä), Jaatlaa (Jaatila, kylä), Rautlaa (Rautela, kylä).
Jälkitavujen i-a, i-ä, i-o, i-ö -yhtymien alkuosassa on tavallisesti tavunalkuinen j: ilkjä, kankja, korkja, pimjä, rohkja, kotja, korjoi, vaikjoi, kipjemäks.
Jälkitavujen u- ja y-loppuiset vokaaliyhtymät eivät muodosta diftongia (toisin kuin monissa hämäläismurteissa): heila-us, pauka-us, passa-uttaa, yhte-ytteen.
i-vartaloisten nominien monikkomuodossa on ei-diftongi: konstei, orhei, sonnei, suutarei, savikupeis.
i-vartaloisten verbien imperfektissä on yleensä umpitavussa ei-diftongi ja avotavussa siihen palautuva e: kuakkiit, mää kuakein, sää kuakeit, hän kuakke,  meik kuakein,  teik kuakeitte(n), heik kuakkevat, lehmä poike, sonni potke.
i-loppuisten diftongien muotoryhmään liittyvät karitatiiviadjektiivit: kelvotoin ihmine, kyl se onnetoint rääkkäämist oli, voi tavatoin.
Tuntomerkit > Sijamuodot

Omistusliitteettömiä sijamuotoja:
Genetiivejä: lasteen, miästeen, valkosteen aika (= v.1918).
Monikon partitiiveja: kaloi, kauroi, vesipisaroi, vällyi, vaattei, vehkei, lampai, pensai, porsai, viarai, rattai.
Inessiivi: misä, täsä, joisakuisa vanhois paikois, munes muusa paikas, käitiin Eekinäisis souvis.
Illatiivissa yksitavuisissa nomineissa esiinty nuorillakin puhujilla pitkävokaalisia muotoja: maahaan, puuhuun, päähään, puihiin, päihiin, töihiin, niihiin, näihiin. Muita illatiiveja: aamuisiin, jalkoisiin, tansseisiin, Jaatlaaseen (Jaatilan kylään).
Adessiivi ja allatiivi ovat sulautuneet yhteen samaan tapaan kuin läheisissä lounaismurteissa:  hihhulilainen tuli meilä, ei elukkain jauhoi muala (muualle) myllyin mentyk käyttämää, nosti ulkopuala, ostin ittelläin, siäläkin. Myös loppuvokaalittomia muotoja esiintyy eräissä tapauksissa: meni sisäl, rysäl sai sillon kaloi, siil liki kirkkoo simmottel kaljol.
Ablatiivi on yleensä lt-loppuinen t:n assimiloituessa seuraavan k:n ja p:n edellä: ku simmonen oja sit tullee siälk Karkkilan alipualta, ei nes siälp pois osanneet.
Abessiivin pääte on -ta: kyntämätä, ottamata, syämätä tulin
Yleiskielestä poikkeavia partikkeleita:
kaukaat, kottoot, takkaat, karkas Tervalammin tykkööt, (katkismus) vaarittiin ulkoot
Ajan ilmaukset:
yhrem kerran päivääs, kol päivää viikkoos, kaks kertaa kuukautees, pari kertaa vuatees, ruaka oli pöyräl koko yäseen.