stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rodenpoisen taistelu
Taistelu

Turaidaan lähetettiin tiedustelijoita ottamaan selvää liettualaisten reitistä takaisin. Riiasta koottiin elintarvikkeita, jotka semgallit kuljettivat sotajoukolle. Liettualaiset palasivat mukanaan joukko tuhat virolaista vankia sekä ryöstettyjä hevosia ja karjaa. Liettualaisjoukko yöpyi liiviläisen Kaupon linnassa Turaidassa. Seuraavana päivänä saksalaisten johtama sotajoukko sai tiedustelijoilta tiedon, että liettualaiset aikoivat palata Rodenpoisin kautta Ykskylää kohti. Tämän jälkeen liettualaisten sotajoukko tuli saksalaisten ja semgallien sotajoukon lähettyville. Liettualaiset joutuivat etenemään yhtä tietä pitkin jonossa paksun lumipeitteen takia. Liettualaiset havaitsivat jonkun kulkeneen heidän edellään ja osasivat odottaa väijytystä. Tämän jälkeen he muodostivat kiilan muotoisen puolustusmuodostelman. Semgallien rohkeus oli pettää, mutta saksalaiset hyökkäsivät Konradin johdolla liettualaisten kimppuun. Osa liettualaisista pakeni ja tämän jälkeen myös semgallit ryhtyivät taisteluun Vesthardin johtamina. Henrikin kronikan mukaan seuranneessa taistelussa kuoli 1 200 liettualaista ja heitä johtanut Žvelgaitis, jonka tappoi Teoderik Schilling niminen ritari keihäällään.
Seuraukset

Taistelun jälkeen semgallit hakkasivat irti Žvelgaitisin pään ja veivät sen mukanaan Semgalliaan reissä, joihin oli koottu muitakin liettualaisten päitä. Osa liettualaisten vangeiksi ottamista virolaisista surmattiin taistelun jälkeen, Henrikin kronikan mukaan koska "virolaisetkin olivat kaikkina aikoina kohdelleet vihamielisesti Kristuksen palvelijoita." Saksalaiset ja semgallit ottivat tämän jälkeen haltuunsa liettualaisten ryöstämät hevoset ja karjan, sekä näiden aseet ja muut varusteet. Henrikin kronikka väittää, ettei saksalaisten johtama joukko kärsinyt ollenkaan tappioita. Liettuassa sotavankina ollut Johannes-niminen pappi kertoi, että viisikymmentä liettualaisnaista oli hirttänyt itsensä, koska he uskoivat yhtyvänsä kuolleiden miestensä kanssa tuonpuoleisessa.
Rodium(III)

| Rodium(III)kloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10049-07-7
PubChem CID:  24872 ja 9920747
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  RhCl3
Moolimassa:  209,26
Ulkomuoto:  Ruskehtavan punaista kiteistä ainetta
Sulamispiste:  450 °C
Kiehumispiste:  717 °C
Tiheys:  5,56 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Rodium(III)kloridi (RhCl3) on rodium- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden rodiumyhdisteiden, esimerkiksi katalyyttien valmistamiseen.
Ominaisuudet

Rodium(III)kloridi on huoneenlämpötilassa ruskehtavan punertavaa kiteistä ainetta, jonka kiderakenne muistuttaa alumiinikloridin kiderakennetta. Se on liukenematonta veteen ja useisiin happoihin, mutta muodostaa vetykloridin kanssa vesiliukoisen heksaklororodaatti(III)ionin ([RhCl6]3-). Kidevedettömän rodium(III)kloridin lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen muoto trihydraatti (RhCl3·3H2O).
Valmistus ja käyttö

Rodium(III)kloridia voidaan valmistaa vedettömänä metallisen rodiumjauheen ja kloorin välisellä reaktiolla 700 °C:n lämpötilassa. Trihydraattia saadaan haihduttamalla [RhCl6]3--ioneja sisältävästä liuoksesta vesi pois.
Rodium(III)kloridin tärkein käyttökohde on muiden rodiumyhdisteiden valmistus. Siitä valmistetaan esimerkiksi Wilkinsonin katalyyttiä ja muita katalyyttisesti aktiivisia rodiumyhdisteitä.
Aiheesta muualla

Rodiumkloriditrihydraatin kansainvälinen kemikaalikortti
RK 95 TP

| RK 95 TP |
| --- | --- |

Tyyppi:  rynnäkkökivääri
Valmistaja:  Sako
Valmistusmaa:   Suomi
Valmistusvuodet:  1995–1997
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,62×39 mm 5,56×45 mm NATO
Aseen pituus:  93 cm (67 cm taitettuna)
Piipun pituus:  420 mm
Paino (tyhjänä):  3,7 kg
Lipas:  tankolipas rumpulipas
Kapasiteetti:  30+1 patruunaa 75+1 patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  715 m/s
Tehokas kantama:  300 m
Tulinopeus (laukausta/min):  600–750
Rynnäkkökivääri 95 taittoperä eli RK 95 TP on Sakon valmistama RK 62:n pohjalta suunniteltu rynnäkkökivääri. Sen 7,62×39 mm -kaliiperista mallia 7,62 RK 95 TP käytetään Suomen puolustusvoimissa yleisemmin käytetyn 7.62 RK 62 -aseen rinnalla taistelijan perusaseena tietyissä joukko-osastoissa. Kaupallisesti ase tunnetaan nimellä Sako M95.
Historia

Tarve parantaa rynnäkkökiväärin ampumaominaisuuksia ja lisätä aseen tulivoimaa käynnisti uuden version kehittämisen 1980-luvun lopulla myös Suomessa. Tavoitteena oli kehittää aseesta entistä tasapainoisempi ja monikäyttöisempi. Kokonaan uuden aseen kehittämiseen ei ryhdytty, vaan perusrakenne ja kaliiperi päätettiin pitää samana kuin rynnäkkökivääri 62:ssa.
Työ annettiin 1986 Valmetille. 1987 Sako ja Valmet yhdistettiin ja lopulta kehitys tapahtui Sako-nimen alla. Sakon ehdotus uudeksi rynnäkkökivääriksi vuonna 1990 kulki nimillä RK 90 ja M90. Sen muutokset kuitenkin todettiin liian radikaaleiksi ja massatuotantoon sopimattomiksi. Nämä asiat otettiin huomioon ja seuraavaksi tuotettiin yksinkertaistetumpi versio, RK 92 (M92), joka hyväksyttiin ja josta lopulta kehitettiin RK 95 TP.  RK 95 TP:n näkyvin muutos suhteessa RK 92:een oli tähtäinten rakenne: takatähtäimessä luovuttiin tangenttimallista ja sen tilalle laitettiin kaksiasentoinen L-muotoinen tähtäinlevy jossa oli asetukset 150 ja 300 metrin matkoille.
Rakenne ja ominaisuudet

Tärkeä uudistus 7.62 rynnäkkökivääri 95 TP:ssä on aseen rekyylin pienentäminen. Piipun suussa on suujarru, joka vähentää ampujan olkapäähän kohdistuvaa iskua. RK 95 TP käyttäytyykin sarjatulella entistä rauhallisemmin. Kiväärikranaattien ampumismahdollisuus on yksi uuden aseen perusvaatimuksista. Kranaatti asetetaan aseen piipun suuhun, ja se saa toimintaenergiansa ruutikaasuista. Yleisimmin käytettyjä ovat sirpalekranaatit. Myös panssaria läpäisevien ontelokranaattien sekä valo- ja savukranaattien käyttö on mahdollista. Kiväärikranaattien suurin ampumaetäisyys on 300–400 metriä. Sirpalekranaattien tehokas vaikutussäde on 10–20 metriä ja ontelokranaattien panssarinläpäisykyky jopa 100–200 millimetriä.
RK 95 TP on varustettu Exelin valmistamalla FAL/Galil-tyyppisellä "luurankotaittoperällä" ja sillä on mahdollista ampua kiväärikranaatteja sekä käyttää äänenvaimenninta, valonvahvistinta, punapistetähtäintä ja tähtäinkaukoputkea.  Rakenteellisina eroina RK 62:een verrattuna ovat jo mainittu taittoperä, tähtäinlaitteet, vaihdin, kranaatti-istukka, kaasuventtiili ja kannen kiinnitysruuvi. Lisäksi siihen voi kiinnittää M16-kiinnityksellä varustetun pistimen. Toisin kuin RK 62:ssa, 95 TP:n tähtäintä säädetään myös korkeussuunnassa etutähtäimestä. Aseen perän puhdistusvälinetilaa on pienennetty, ja kierteellä kiinnittyvät puhdistuspuikkojen varret eivät kolise. Uuden suujarrun ansiosta ase on RK 62:sta vakaampi ampua. Laatikon kannelle on kiristin, joka ehkäisee kannen aukeamisen iskusta ja pitää takatähtäimen paikoillaan käytössä kuluneissakin aseissa (vrt. vanhojen RK 62:n löysät kannet). Ase on aikaisempia malleja etupainoisempi.
Versiot

RK 90 (M90) oli kehitysversio, jota ei koskaan otettu tuotantoon.
RK 92 (M92) oli myös kehitysversio, joka on pitkälti samanlainen kuin millaiseksi RK 95 TP muodostui. Niitä on tiettävästi olemassa 40 kappaletta, joiden sarjanumerot ovat 000–040.
RK 95 TP (M95) on aseen varsinainen tuotantoversio, joka on käytössä Suomen puolustusvoimissa.
M92S (Sako 92S) on siviilimyyntiin valmistettu versio RK 92:sta, suurimpien erojen ollessa taittoperämekanismin ja sarjatuliominaisuuden puuttuminen. Aseen myöhemmissä versioissa on myös muutettu suujarru/kranaatti-istukkaa hieman paksummaksi, ja näissä myös aseen tähtäin on muunnettu vastaamaan RK 95 TP:tä (pimeätähtäimen säätö siirretty takatähtäimestä etutähtäimeen).
Kaupallisiin tarkoituksiin on kehitetty myös 5,56×45 mm NATO -kaliiperinen RK 95 TP (M95).
Aseen käyttö ja tulevaisuus puolustusvoimissa

Alkuperäinen ajatus oli, että Suomen puolustusvoimat korvaisi RK 62 -aseet asteittain RK 95 TP -malleilla. Esimerkiksi Kainuun prikaatissa sotilaspoliisit ja jääkärit käyttävät sitä, ja Kaartin jääkärirykmentin Kaartin pataljoonassa sekä Porin prikaatiin kuuluvassa Säkylän Huovinrinteen varuskunnassa kaikki varusmiehet varustetaan RK 95 -aseilla. Myös osa rauhanturvatehtävissä työskentelevistä on jo pidempään varustettu kyseisellä aseella. Aseita kuitenkin tilattiin vain yksi erä, ja niiden valmistus lopetettiin 1997. Silloinen puolustusministeri on helmikuussa 2012 todennut vastauksena kirjalliseen kysymykseen, että Suomen nykyinen rynnäkkökiväärikalusto säilyy käyttökelpoisena noin vuoteen 2035 asti, ja tätä ennen – noin 2020-luvun alkupuolella – on päätettävä rynnäkkökiväärien käytön jatkamisesta tai uuden aseen hankkimisesta. Turun Sanomat uutisoi 2. joulukuuta 2012, että korvaavan aseen etsintä on jo alkanut, ja että ensimmäiset joukot saattaisivat saada uusia aseita jo tällä vuosikymmenellä. Sakon vuodesta 2000 omistava Beretta esitti Beretta ARX 160 -rynnäkkökivääriä Puolustusvoimille korvaavaksi aseeksi vuonna 2013, mutta Puolustusvoimat luopui suunnitelmista hankkia uutta asetta lähitulevaisuudessa ja päätyi sen sijaan parantamaan RK 62:n ominaisuuksia muokkaamalla aseen RK 62M -malliseksi.
Helsingin Sanomat uutisoi 20. helmikuuta 2015, että RK 95 -rynnäkkökivääreihin ollaan asentamassa nopealla aikataululla lisävarustekiskot, jotta niihin voidaan asentaa esimerkiksi punapistetähtäimiä tai valonvahvistimia. Uutisessa jalkaväen tarkastaja Jukka Valkeajärvi kommentoi, että tavoitteena on hankkia muutaman vuoden sisällä kaikkiin RK 95 -aseisiin optiset tähtäimet.
SAKOn tehtaalta uskotaan olevan kadoksissa 17 rynnäkkökivääriä vuodelta 1995.
Kirjallisuutta

Salo, Pauli: Rynnäkkökivääri 7,62x39.  (2. painos)  Omakustanne, 2008.  ISBN 978-952-92-1328-3
RK 95 TP -rynnäkkökiväärin öljyämiseen ja puhdistukseen tarkoitettuja työkaluja (aseöljypullo, puhdistuspuikko ja öljyharja) sekä tähtäimensiirtoavain ja säilytyspussi.
RK 95 TP esittelyssä Puolustusvoimain lippujuhlan päivänä 2014.
Roll Away the Stone

| ”Roll Away the Stone” Mott the Hoople |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: The Hoople
 B-puoli: ”Where Do You All Come From”
 Julkaistu: 9. marraskuuta 1973
 Formaatti: 7" single
 Tekijä(t): Ian Hunter
 Tuottaja(t): Mott the Hoople
 Tyylilaji: glam rock
 Kesto: 03.08
 Levy-yhtiö: CBS, Columbia
Mott the Hooplen muut singlet
| ”All the Way from Memphis” 1973 | ”Roll Away the Stone” 1973 | ”The Golden Age of Rock ’n’ Roll ” 1974 |
Roll Away the Stone on brittiläisen Mott the Hoople -yhtyeen vuonna 1973 singlenä julkaistu musiikkikappale, jonka kirjoitti Ian Hunter. Seuraavana vuonna se julkaistiin myös yhtyeen studioalbumilla The Hoople. Kappaleessa on vaikutteita The Ronettes -yhtyeeltä ja Phil Spectorin tuotantotyylistä.
Kappale nousi Britanniassa listasijalle kahdeksan. Sitä myytiin enemmän kuin yhtyeen aiempaa menestyssingleä ”All the Young Dudes”, ja siitä myönnettiin yhtyeelle hopealevy. Saksan liittotasavallassa ”Roll Away the Stone” ylsi sijalle 25.
Albumilla julkaistu versio eroaa hieman alkuperäisestä singleversiosta, jossa soolokitaraa soitti Mick Ralphs. Uusi kitaristi Ariel Bender soitti alkuperäisen pohjaraidan päälle uuden soolokitaraosuuden. Ralphsin soittama alkuperäinen rytmikitaraosuus jätettiin kuitenkin paikalleen. Lisäksi Lynsey de Paul lausui uuden puheosuuden.
Singlen B-puolen kappale on ”Where Do You All Come From”, jonka Hunter oli kirjoittanut jo vuonna 1971. Nyt se merkittiin koko yhtyeen tekemäksi ja äänitettiin studiolivenä.
Aiheesta muualla

Kappaleen sanoitukset (Hunter-mott.com)
Romeon ja Julian hautakohtaus

| Romeon ja Julian hautakohtaus |
| --- | --- |

Nimi:  Romeon ja Julian hautakohtaus
Toinen nimi:  Romeo and Juliet. The Tomb Scene
Tekijä:  Joseph Wright
Valmistumisvuosi:  n. 1790
Korkeus:  178 cm
Leveys:  241 cm
Sijainti:  Derbyn kaupunginmuseo
Paikkakunta:  Derby
Romeon ja Julian hautakohtaus (engl. Romeo and Juliet. The Tomb Scene) on englantilaisen Joseph Wrightin maalaus noin vuodelta 1790. Se kuvaa dramaattista hetkeä Shakespearen näytelmässä Romeo ja Julia, jossa Julia on löytänyt Romeon kuolleena, tempaa tämän tikarin ja lausuu Melua? -- Joutuin! / Tikar' armas! Tuppes / On tuossa! / Ruostu siellä; suo mun kuolla."
Wright maalasi tämän 178 x 241 cm kokoisen työn alkujaan Boydellin Shakespeare-galleriaa varten, mutta sitä ei hyväksytty sinne. 
Se oli esillä Roal Academyn näyttelyssä, mutta Wrightin mielestä ripustus ei tuonut sille oikeutta. Niinpä hän paransi vielä maalaustaan ja toi sen Britannian taideseuran (Society of Artists of Great Britain) näyttelyyn vuonna 1791. Maalaus on nykyisin Derbyn kaupunginmuseossa.
Ródos (kunta)

| Ródos Ródoksen kunta Ρόδος Δήμος Ρόδου |
| --- | --- |
 Ródoksen eteläosaa.
 Kunnan sijainti
 Ródos
 Koordinaatit: 36°10′N, 28°0′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Egea
Alue:  Etelä-Egean saaret
Alueyksikkö:  Ródos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
 – Kallikrates-koodi:  6901
 – Kuntakeskus:  Ródos
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 407,9 km²
Väkiluku (2011):  115 490
 – Kunnallis­yksikkö:  50 636
 – Yhdyskunta:  50 636
 – Asutus:  49 541
 – Väestötiheys:  82,03 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  85x xx
Suuntanumero(t):  2241, 2244, 2246
Rekisterikilpi:  ΡΟ
 
 www.rhodes.gr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ródos (kreik. Ρόδος eli Δήμος Ρόδου, Dímos Ródou) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Kunnan pinta-ala on 1 407,9 neliökilometriä ja väkiluku 115 490 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Ródos.
Ródoksen kunta käsittää koko Ródoksen saaren. Sen lisäksi kuntaan kuuluvat pienemmät saaret Archangélou eli Ágios Nikólaos, Chína, Drosonísi, Exonísi, Griá, Karávolas, Paximáda, Pentánisa ja Strongyló sekä Pénte Vráchoin saaret.
Nykyinen Ródoksen kunta muodostui, kun Ródos, Afántou, Archángelos, Attávyros, Ialysós, Kallithéa, Kámeiros, Líndos, Nótia Ródos ja Petaloúdes yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ródos Wikimedia Commonsissa
Δήμος Ρόδου. Ródoksen kunnan verkkosivut. (kreikaksi)
Etelä-Egean saarten alue
| --- | --- |
Ándroksen alueyksikkö:  Ándros
Kálymnoksen alueyksikkö:   Agathonísi  Astypálaia  Kálymnos  Leipsoí  Léros  Pátmos 
Kárpathos-Kásoksen alueyksikkö:   Kárpathos  Kásos 
Kéa-Kýthnoksen alueyksikkö:   Kéa  Kýthnos 
Kosin alueyksikkö:   Kos  Nísyros 
Míloksen alueyksikkö:   Kímolos  Mílos  Sérifos  Sífnos 
Mýkonoksen alueyksikkö:  Mýkonos
Náxoksen alueyksikkö:   Amorgós  Náxos ja Pienet Kykladit 
Pároksen alueyksikkö:   Antíparos  Páros 
Ródoksen alueyksikkö:   Chálki  Megísti  Ródos  Sými  Tílos 
Sýroksen alueyksikkö:  Sýros-Ermoúpoli
Thíran alueyksikkö:   Anáfi  Folégandros  Íos  Síkinos  Thíra 
Tínoksen alueyksikkö:  Tínos
Roma-luokka

| Roma-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  6 151 t (kuormattu)
Pituus:  79,65-79.67 m (kokonaispituus)
Leveys:  17,33-17,48 m
Syväys:  7,57-7,60 m
Koneteho:  3 670 ihp
Nopeus:  13 solmua
Miehistöä:  549-551
Aseistus
Meritorjunta:  Roma: 5 × 10" tykkiä 12 × 8" tykkiä Venezia: 18 × 10" tykkiä
Roma-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston taistelulaivaluokka, johon kuului kaksi vuosina 1863-1873 valmistettua alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RN Roma | La Foce, Genova | helmikuu 1863 | 18. joulukuuta 1865 | toukokuu 1869 | poistettu alusluettelosta 1895 |
| RN Venezia | La Foce, Genova | helmikuu 1863 | 21. tammikuuta 1869 | 1. huhtikuuta 1873 | poistettu alusluettelosta 1895 |
Romitan

| Romitan |
| --- | --- |
 Romitan
 Koordinaatit: 39°55′55″N, 64°22′54″E 
Valtio:  Uzbekistan
Alue:  Buharan alue
Piiri:  Romitanin piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2016):  14 300
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Romitan on kaupunki ja Romitanin piirin hallinnollinen keskus Buharan alueella Uzbekistanissa. Se sijaitsee 17 kilometriä Buharasta pohjoiseen. Kaupungissa oli 14 300 asukasta vuonna 2016.
Romitan on yksi Uzbekistanin vanhoista kaupungeista. Joidenkin lähteiden mukaan se oli hallitsijoiden asuinpaikka jo ennen Buharan perustamista. Arabit valtasivat Romitanin vuonna 674, mutta se mainitaan Buharan keitaan kaupunkien joukossa vielä keskiajalla. Nykyinen kaupunki on perustettu vuonna 1981.
Kaupunki on maatalousalueen keskus, jossa toimii tiilitehdas, pellavankäsittelylaitos, kutomo ja kirjapaino. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1200–1300-luvuilla pystytetyt Xoja Ali Romitaniyn ja Xoja Muhammad Boboyi Samosiyn mausoleumit.
Grigori Romanov

| Grigori Romanov> Григо́рий Васи́льевич Рома́нов |
| --- | --- |
 Grigori Romanov vuonna 1977.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Grigori Vasiljevitš Romanov
Syntynyt: 7. helmikuuta 1923 Novgorodin alue Borovitšin piiri Zihnovon kylä
Kuollut: 3. heinäkuuta 2008 (85 vuotta) Moskova
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto, Venäjä
Arvonimi: sosialistisen työn sankari (1983)
Poliitikko
Puolue:  Neuvostoliiton kommunistinen puolue
Tunnustukset
  Leninin kunniamerkki  Lokakuun vallankumouksen kunniamerkki  Työn punaisen lipun kunniamerkki  Znak potšota -kunniamerkki  
Grigori Vasiljevitš Romanov (ven. Григо́рий Васи́льевич Рома́нов, 7. helmikuuta 1923 nykyisen Novgorodin alueen Borovitšin piirin Zihnovon kylä – 3. heinäkuuta 2008 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko. Hänet tunnetaan parhaiten Leningradin pitkäaikaisena puoluejohtajana.
Grigori Romanov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän osallistui toiseen maailmansotaan Leningradin ja Baltian rintamilla. Vuonna 1944 hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Vuonna 1953 Romanov valmistui etäopiskelijana Leningradin laivanrakennusinstituutista. Vuosina 1946–1954 hän työskenteli suunnittelijana ja osastopäällikkönä Ždanoville nimetyssä rakennusteollisuusministeriön tehtaassa Leningradissa. Vuosina 1955–1957 hän toimi tehtaan puoluekomitean johtajana ja NKP:n keskuskomitean puolueorganisaattorina.
Vuosina 1957–1961 Romanov työskenteli Leningradissa Kirovin piirin puoluekomitean ensimmäisenä sihteerinä ja vuosina 1961–1962 puolueen kaupunkikomitean sihteerinä.  Vuonna 1963 hänestä tuli NKP:n Leningradin aluekomitean toinen sihteeri. Syyskuusta 1970 aina vuoteen 1983 saakka hän toimi aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä.
NKP:n 23. ja 24. edustajakokouksissa Romanov valittiin puolueen keskuskomitean jäseneksi. Vuodesta 1973 hän oli NKP:n keskuskomitean politbyroon ehdokasjäsen ja vuosina 1976–1985 sen varsinainen jäsen. Vuosina 1983–1985 hän toimi keskuskomitean sihteerinä.
Romanovia pidettiin yleisesti puolueen ”kovan linjan” miehenä. Juri Andropovin kuoltua häntä harkittiin keskuskomitean pääsihteeriksi, mutta lopulta virkaan valittiin eri ryhmittymien välisenä kompromissina sairas Konstantin Tšernenko, jota pian seurasi Mihail Gorbatšov. Heinäkuussa 1985 Gorbatšov erotti Romanovin politbyroosta ja sihteeristöstä.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Romanov toimi Venäjän kommunistisen puolueen keskuskomitean neuvottelukunnan jäsenenä. Hänet on haudattu Kuntsevon uudelle hautausmaalle Moskovaan.
Romanov on palkittu kolmella Leninin kunniamerkillä sekä lokakuun vallankumouksen, työn punaisen lipun ja znak potšota -kunniamerkeillä. Vuonna 1983 hän sai sosialistisen työn sankarin arvonimen.
Ristisorsa

| Ristisorsa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Ristisorsat Tadorna
Laji::  tadorna
Kaksiosainen nimi
 Tadorna tadorna  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Ristisorsa Wikispeciesissä   Ristisorsa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ristisorsan munia.
Ristisorsia.
Ristisorsa (Tadorna tadorna) on värikäs sorsalintu.
Koko ja ulkonäkö

Ristisorsan höyhenpuku on laajalti valkoinen. Sillä on tummanvihreä pää, punainen nokka, leveä, rinnan yli kulkeva ruskea vyö sekä mustat hartiat, siipisulat, pyrstön kärki ja keskivatsa. Jalat ovat vanhoilla yksilöillä vaaleanpunertavat ja nuorilla harmahtavat. Vanhan koiraslinnun värit ovat kirkkaammat, punainen otsakyhmy suurempi ja itse lintu on naarasta kookkaampi. Nuori lintu on alta valkea, päältä, niskasta ja päästä ruskeanharmaa, eikä sillä ole punaruskeaa rintavyötä ja mustaa vatsalaikkua.
Ristisorsa on 55–67 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 100–135 cm. Äänekäs, varsinkin naaraan voimakas rallatus kuuluu kauas.
Vanhin suomalainen rengastettu ristisorsa on ollut 6 vuotta 11 kuukautta 11 päivää vanha. Vanhin brittiläinen on elänyt 16-vuotiaaksi.
Levinneisyys

Ristisorsaa tavataan pesivänä Euroopassa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Lisäksi sitä esiintyy talvehtivana Pohjois-Afrikassa ja Etelä- ja Itä-Aasiassa. Sen maailmanlaajuiseksi kannaksi arvioidaan 580 000–710 000 yksilöä, ja sen kannankehitys on runsastuva. Maailmanlaajuisesti ristisorsa on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomessa ristisorsa pesii rannikolla ja saaristossa. Pesimäkanta on vahvin Ahvenanmaan matalilla, niukkakasvustoisilla saarilla, rannikolla Porin ja Hangon välissä sekä Hailuodossa. Suomessa pesii noin 300 paria.
Ristisorsaa tavattiin pesivänä Lounais-Suomessa jo 1800-luvulla. Se kuitenkin hävisi Suomen pesimälajistosta vuosisadan lopulla taantuen koko Itämeren alueella. Suomen pesimälajistoon ristisorsa palasi 1960-luvulla, minkä jälkeen se on Suomessa hiljalleen runsastunut. Vuoden 2010 uhanalaisuustarkastelussa ristisorsa on kuitenkin luokiteltu Suomessa alueellisesti vaarantuneeksi.
Ristisorsa on lyhyen matkan muuttaja. Ristisorsat kerääntyvät eri puolilta Eurooppaa kesällä suuriksi parviksi Pohjanmeren rannikolle Vattimerelle sulkasadon ajaksi. Suomessa pesivät ristisorsat talvehtivat Länsi-Euroopan rannikolla.
Elinympäristö

Ristisorsat pesivät merenrannikolla ja suurissa järvissä ja joissa. Ne ruokailevat matalassa vedessä, rantaniityillä ja pelloilla, ja voivat ruokailumatkoilla olla kaukanakin vedestä. Suomessa ristisorsa pesii rannikolla suosien hiekkarantaisia lahdelmia ja jokien suistoja. Sisämaassa sitä tavataan Suomessa harvoin.
Lisääntyminen

Ristisorsa pesii maankolossa, rakennuksen alla tai pensaikossa, yleensä veden läheisyydessä. Naaras munii toukokuussa yleensä 6–11 kermanvalkeaa munaa, joita se hautoo kuukauden. Koiras jää toisinaan naaraan ja poikasten seuraan. Poikueet saattavat joskus yhdistyä suurparviksi. Poikaset saavuttavat lentokyvyn 45–50 vuorokauden ikäisinä.
Ravinto

Ristisorsa käyttää ravinnokseen pikkueläimiä kuten nilviäisiä ja äyriäisiä sekä levää ja vesikasvien siemeniä. Ristisorsa ruokailee rantavedessä, joko uiden kuten puolisukeltajasorsat, tai kahlaamalla ja työntämällä päänsä kokonaan veden alle. Toisinaan voi nähdä sen sotkevan räpylöillään mutaa, jolloin saaliseläimet nousevat pintaan.
Aiheesta muualla

Ristisorsa Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Ristisorsa (Tadorna tadorna)
ITIS: Tadorna tadorna (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Tadorna tadorna:  Wikidata: Q25761  Wikispecies: Tadorna tadorna  ADW: Tadorna_tadorna  Avibase: 5EAB32D3007896F3  BioLib: 8447  BirdLife: 22680024  BOLD: 52482  BOW: comshe  CoL: 54GHV  CMS: tadorna-tadorna  eBird: comshe  EoL: 45511262  EUNIS: 1310  EURING: 1730  Fauna Europaea: 96492  Fauna Europaea (new): 72431fb6-b40a-42f5-bf90-991c31b79bc2  GBIF: 2498009  IBC: common-shelduck-tadorna-tadorna  iNaturalist: 7067  IRMNG: 10767174  ITIS: 175055  IUCN: 22680024  NBN: NBNSYS0000000008  NCBI: 75865  Observation.org: 61  OBIS: 232042  Open Tree of Life: 30847  Paleobiology Database: 368695  Paleobiology Database: 368695  TSA: 17319  WoRMS: 232042  Xeno-canto: Tadorna-tadorna  Laji.fi: MX.26323 
Anas tadorna:  Wikidata: Q109563077  BHL: 727027  GBIF: 4409112