Kaarina Maununtytär
Kaarina Maununtyttären sarkofagi

Kaarina Maununtyttären ruumis sai levätä 254 vuotta Tottien hautaholvissa, Kaarinan tyttären Sigridin, poika Henrikin ja tyttärenpoika Åke Tottin kanssa. Turussa alettiin kuitenkin 1860-luvulla olla entistä kiinnostuneempia tuomiokirkon historiasta ja sen muistoista, ja tällöin heräsi ajatus antaa Kaarina Maununtyttärelle arvokkaampi leposija. Kaarina Maununtyttären hauta-arkun etsi hautaholvista linnanpastori Adolf Lindman. Arkku oli hyvin huonossa kunnossa, se oli veistetty hongasta, ja sen saumat oli liimattu. Kansi oli kokonaan palasina. Arkku oli ollut verhottu pellavalla ja päällystetty mustalla sametilla.
Kaarinan jäänteiden uudelleensijoituksen pohdintaa varten perustettiin komitea, jonka jäseniksi valittiin huomattavia turkulaisia ja jonka puheenjohtajana toimi kuvernööri kreivi Carl Magnus Creutz. Komitea piti ensimmäisen kokouksensa 16. tammikuuta 1865, jolloin itse aloitteentekijä Nils Henrik Pinello esitti ajatuksensa sarkofagin hankkimisesta Kaarina Maununtyttären maallisille jäännöksille. Jo toisessa kokouksessaan komitean jäsenet päättivät, että tuomiokirkko kaipasi muitakin uudistuksia ja komitea otti sen vuoksi nimekseen "Komiten för återställande af Åbo domkyrkas fornminnen" (Turun tuomiokirkon muinaismuistojen entistämiskomitea).
Rahaa Kaarina Maununtyttären sarkofagiin ei kuitenkaan ollut, ja siksi komitea päätti järjestää keräyksen. Ensimmäinen lahjoitus tuli jo helmikuussa eräältä naisryhmältä Medelpadista Ruotsista. Naiset olivat varmoja siitä, että Kaarina oli kotoisin heidän maakunnastaan. Keräys jatkui tämänkin jälkeen kirjeillä, joita kirjoitettiin henkilöille, joiden voitiin ajatella osallistuvan avustuksilla keräykseen. Lisäksi tehtiin listoja, joita levitettiin ympäri maata. Zacharias Topelius antoi keräykselle tukensa ja kirjoitti siihen liittyen vetoomuksen Helsingfors Dagbladiin. Tulos oli lopulta vajaat 10 000 markkaa, joka osoittautui riittäväksi. Sarkofagin suunnitteli virkaa tekevä lääninarkkitehti Theodor Decker. Se veistettiin Amsterdamissa mustasta belgialaisesta marmorista, kun taas jalustan teki turkulainen kivenhakkaaja K.G. Forsström, joka louhi kiven läheisestä Kerttulinmäestä. Sarkofagi pystytettiin valmistuttuaan niin sanottuun Kankaisten kuoriin, joka on Turun tuomiokirkon pohjoislaivan ulkopuolisista kappeleista itäisin. Kaarina Maununtytär siis siirrettiin eteläpuolen itäisimmän kappelin alla olevasta hautaholvista suoraan sen vastapäätä sijaitsevaan pohjoispuolen kappeliin. Täten hän sai kokonaan oman kappelin, johon sarkofagi voitiin sijoittaa. Kappeli oli alun perin rakennettu 1655–1657 Horn- ja Kurck-sukuja varten, joiden haudat ovat kappelin lattian alla.
27. elokuuta 1867 Kaarina Maununtyttären arkku nostettiin Tottien hautaholvista ja pantiin sen jälkeen mustaan marmorisarkofagiin. Siirrosta vastanneen komitean kaikki jäsenet olivat paikalla samoin kuin suuri joukko tapahtumasta kiinnostuneita kaupunkilaisia. Kaksi lääkäriä olivat saaneet tehtäväkseen tutkia arkun sisällön ja Kaarina Maununtyttären jäänteet. Lääkärit olivat professori Johan Fredrik Elfving ja kaupunginlääkäri Berndt Gustaf Hahl. Pöytäkirjan kirjoitti pastori Adolf Lindtman ja siitä voi lukea muun muassa seuraavaa:
»Nostettiin kuningattaren arkku kankaalle 250-vuotisesta leposijastaan hyvin varovasti, koska se osittain ajan hampaan, osittain mahdollisesti myös ulkoisen väkivallan takia oli niin huonokuntoinen, että se uhkasi hajota. Nostettaessa havaittiin arkun olevan honkaa ja saumoista hartsattu sekä niin ulko- kuin sisäpuolelta verhottu palttinalla, jonka päällä oli mustaa silkkisamettia, vaikka päällisestä nyt ei juuri paljoa ollut jäljellä. Kun rikkinäinen kansi, joka kuitenkin vielä oli naulattuna kiinni arkun jalkopäähän, oli nostettu ylös, löydettiin arkusta paitsi kuningattaren ruumista erään sivukilven kädensija sekä jäännöksiä hiusvalkista, jonka koristeita turhaan etsittiin tomun joukosta. Muuten olivat kaikki muut ulkoiset koristeet, luultavasti tuomiokirkkoa toistuvasti koetelleiden ryöstöjen seurauksena, hävinneet jäljettömiin. Ruumis, joka sen muumiomaisesta tilasta päätellen oli ollut balsamoitu, lepäsi sametilla, jolla arkku oli ollut päällystetty. Pääkallo ja molemmat käsivarret olivat irti muusta ruumiista, joka vielä oli melko hyvin säilynyt. Oikea käsi oli sivulle ojennettuna, vasemman kämmenen luut sitä vastoin olivat pääkallon vieressä. Kummastakin kädestä olivat sormet hävinneet, mikä antaa aiheen olettaa, että ruumista on tätä ennen tutkittu ja kalleudet, jotka sillä mahdollisesti on ollut, on otettu pois. Vatsasta tavattiin joukko pienehköjä silkkilappuja, niitä oletetaan käytetyn balsamoinnissa; ryydeistä ei sitä vastoin voitu havaita jälkeäkään. Jalat ja jalkaterät olivat parhaiten säilyneet, viimemainitus olivat äärimmäisen pienet ja niiden nilkat olivat vielä kauniit ja korkeat. Käärinliinoista oli jäljellä suuria mustan sametin kappaleita ja ruskeaa kuviollista paksua silkkikangasta. Tämän muistiinmerkitsemisen jälkeen komitean puheenjohtaja, kreivi Creutz ja muut läsnä olleet jäsenet kantoivat maatuneen tomumajan sen uuteen leposijaan. Raskas marmorikansi putosi sen jälkeen haudan päälle.»
Kaarina Maununtyttären jäämistön siirron aikana yksi hammas irtosi kallosta, ja taiteilija Erik Johan Löfgren otti sen talteen. Kun Turku 14 vuotta myöhemmin sai Turun linnaan kaupungin historiallisen museon, hammas luovutettiin museon omistukseen. Siellä se kuului pitkän aikaa museon vetonauloihin. Nykyisin hammasta säilytetään rasiassa museon varastossa yhdessä käsin kirjoitetun runon, Auttamattoman pekoraalin, kanssa, jonka hampaan kunniaksi kirjoitti sanomalehtimies Axel Gabriel Ingelius. Runossa sanotaan "Historiallinen hammas. Aarteen omistan enemmän kuin moni suuri, vaikka poroporvari ei mokomaa usko juuri. Se on pieni hammas vain, mutta se ei koskaan lähde kädestäin".
Kaarina Maununtyttären sarkofagin lisäksi hänen kappeliinsa sijoitettiin länsiseinälle myös hiekkakivestä veistetty rintakuva. Kuva lienee peräisin suuremmasta veistetystä hautamuistomerkistä, joka luultavasti tehtiin Kaarina Maununtyttären hautaanpanon jälkeen, mutta joka oletettavasti vahingoittui jossakin tuomiokirkkoa 1600- tai 1700-luvuilla koetelleista tulipaloista. Nykyisin korkokuva on ainoa kuva, joka varmuudella esittää Kaarina Maununtytärtä. Ruotsin linnoissa olevat muotokuvat ovat osoittautuneet muita henkilöitä esittäviksi. Vuonna 1871 kappeliin sijoitettiin lopuksi taiteilija Wladimir Swertschkoffin tekemät lasimaalaukset. Keskimmäisessä kuvassa Kaarina Maununtytär luopuu kruunustaan. Hänen sivuillaan on kaksi paashia, joista toinen ottaa hänen kruununsa vastaan. Oikealla kädellään Kaarina sulkee syliinsä toisen, jolla on kädessään Suomen vaakuna.