stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaarlo Viitanen
Sisällissodan jälkeinen aika

Viitanen palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina edelleen 1. jääkärirykmentissä, mutta vapautettiin alaikäisenä tehtävästä 23. elokuuta 1918. Hän liittyi vuonna 1919 Karjalan (Aunuksen) retkelle, missä hän kuului ensin jääkärikapteeni Erkki Hannulan osastoon, josta hänet siirrettiin myöhemmin 1. rykmentin I pataljoonaan. Hän otti osaa retkikunnalla taisteluihin muun muassa Aunuksenkaupungissa, Alavoistella ja Tuuloksen rintamalla. Sotaretkeltä palattuaan hän astui armeijan palvelukseen 1. elokuuta 1920 koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 15. huhtikuuta 1921 Suomen valkoisen kaartin 1. konekiväärikomppaniaan. Armeijasta hän erosi 21. tammikuuta 1922 ja astui rajavartiolaitoksen palvelukseen 17. maaliskuuta 1922 ja hänet sijoitettiin komppanianpäälliköksi ja kenttävartiostojen tarkastajaksi Lapin rajavartioston Sallan, Rovaniemen ja Ivalon komppanioihin, missä tehtävissä hän toimi 31. joulukuuta 1924 saakka. Vuodesta 1925 alkaen hän toimi liikemiehenä Oulussa. Vuonna 1928 hän siirtyi Veljekset Åström Oy:n palvelukseen Ouluun edustajaksi ja työskenteli yrityksessä vuoteen 1932, jolloin siirtyi saman yrityksen palvelukseen Tampereelle, missä työskenteli vuoteen 1934 saakka.
Talvi-, jatko- ja Lapinsota

Viitanen osallistui talvisodan komppanianpäällikkönä 6. divisioonan panssarintorjuntakomppaniassa ja toimi samalla divisioonan panssarintorjuntaupseerina. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Kuolemajärvellä, Summassa ja Viipurissa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 27:n panssarintorjuntakomppaniaan ja osallistui taisteluihin Ilmeessä, Kirvussa, Antreassa, Hopeasalmella, Äyräpäässä, missä hän haavoittui Salmenkaidassa 22. heinäkuuta 1941. Haavoista parannuttuaan hänet sijoitettiin seuraavana vuonna kiväärikomppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 56:n III pataljoonaan ja osallistui taisteluihin Hiisjärvellä ja Nausjärvellä. Vuonna 1944 hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 3. divisioonan 27. kaasunsuojelukomppaniaan ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksen länsiosissa ja Lapin sodassa Torniossa, Rovaniemellä ja Muoniossa. Lapin sodan jälkeen hän työskenteli perustamansa Kenava Oy:n toimitusjohtajana aina kuolemaansa saakka. Hänet haudattiin Ouluun.
Muu toiminta

Viitanen kuuli Oulun Palloseuran perustajajäseniin ja toiminut seuran puheenjohtajana. Hän oli perustamassa oululaista jääkiekon erikoisseuraa Oulun Jääkiekkoilijat ja toimi seuran varapuheenjohtajana.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1. toukokuuta 1918  Vääpeli 26. kesäkuuta 1918  Reservin vänrikki 1939  Reservin luutnantti 1940  Kapteeni 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera (2 kpl)  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Leena Vilkka

Leena Vilkka (s. 21. heinäkuuta 1964 Hyvinkää) on ympäristöfilosofian dosentti Helsingin yliopistossa.
Ura

Vilkka on väitellyt filosofian tohtoriksi vuonna 1995 Helsingin yliopistosta eläinten oikeuksista ja luonnon itseisarvoista. Alun perin hän oli koulutukseltaan metsätalousteknikko.
Vilkka kannattaa arvo-objektivismia. Hänen mukaansa arvot ovat objektiivisesti olemassa. Kirjassaan Mustavihreä filosofia Vilkka asettuu ekologisen anarkismin kannattajaksi.lähde?
Vilkka on Hyvinkään kaupunginvaltuuston jäsen. Vuosina 2001–2006 hän kuului vihreään valtuustoryhmään. Vuoden 2006 syksyllä hän siirtyi Suomen Keskustan ryhmään.lähde?
Vilkka on perustanut pienkustantamon, joka julkaisee hänen omia ja muiden kirjoja.
Vilkan tytär kuoli syöpään, ja hän on julkaissut sen jälkeen aiheesta omakustanteena kirjoja.
Vilkka on Luonto-Liiton susiryhmän perustajajäsen.
Palkinnot ja tunnustukset

Eläinsuojelun Topelius-palkinto 2005
Teokset

Ympäristöetiikka. Vastuu luonnosta, eläimistä ja tulevista sukupolvista.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1993.  ISBN 951-570-154-6
Eläinten tietoisuus ja oikeudet. Kettutyttöfilosofiaa ja susietiikkaa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1996.  ISBN 951-570-313-1
The Intrinsic Value of Nature.  Amsterdam:  Rodopi, 1997.  (englanniksi)
Oikeutta luonnolle. Ympäristöfilosofia, eläin ja yhteiskunta.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1998.  ISBN 951-570-333-6
Mustavihreä filosofia. Uutta yhteiskuntaa etsimässä.  Tampere:  Elämänsuojelija-lehti, 1999.  ISBN 951-97762-4-9
Viimeinen vuosi, Biofilos, 2007. ISBN 978-952-99935-1-2.
Suruvuosi, Biofilos, 2008 ISBN 978-952-99935-3-6.
Susi luonnossa ja kulttuurissa.  Hyvinkää:  Biofilos, 2008.  ISBN 978-952-99935-4-3
Häyry, Heta & Tengvall, Helena & Vilkka, Leena (toim.): Eläin ihmisten maailmassa.  Helsinki:  Gaudeamus, 1989.  ISBN 951-662-465-0
Pakarinen, Terttu & Vilkka, Leena & Luukkanen, Eija (toim.): Näkökulma yhteiskuntatieteelliseen ympäristötutkimukseen.  Acta Universitatis Tamperensis. Ser. B, vol. 37. Tampere:  Tampereen yliopisto, 1991.  ISBN 951-44-2929-X
(toim.): Ympäristöongelmat ja tiede. Ympäristötutkimuksen filosofiaa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1994.  ISBN 951-570-178-3
(toim.): Ekologiseen elämäntapaan.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1996.  ISBN 951-570-272-0
Vilkka, Leena & Pitkänen, Pirkko (toim.): Ihmisen suhde luontoon. Luonnon arvottamisen filosofiaa.  Joensuun yliopiston täydennyskoulutuskeskuksen julkaisuja. Sarja B, Oppimateriaalia 18. Joensuu:  Joensuun yliopisto, 1996.  ISBN 951-708-487-0
(toim.): Pentti Linkola. Ystävä ja innoittaja.  Helsinki:  Biofilos, 2007.  ISBN 978-952-99935-2-9
Rakas lapseni: kertomuksia lapsen kuolemasta (toim.). Biofilos, 2008 ISBN 978-952-99935-5-0.
Virkakäsky

Virkakäsky on valtion tai kunnan hallinnon sisäinen määräys, jonka esimies antaa alaiselleen tai ylempi viranomainen alemmalle hallintoelimelle. Viranomainen voi antaa virkakäskyn vain oman johto- ja valvontavaltansa alla toimivalle viranomaiselle. Virkakäskystä ei voi valittaa. Sen lähikäsite on hallintonormi.
Virkakäskyn tulee olla lainmukainen ja sen pitää noudattaa normihierarkiaa. Virkamiehen on noudatettava saamiaan määräyksiä valtion virkamieslain ja kunnallisesta viranhaltijasta annetun lain perusteella. Virkamiestä ei kuitenkaan voida velvoittaa ratkaisemaan tai esittelemään jotakin asiaa tietyllä tavalla. Määräyksen tulee olla yleisluonteinen, kuten esimerkiksi määräys tietyn asian esittelemisestä. Mahdollisia ovat myös hallintotehtävien toteuttamistapaan liittyvät tarkatkin määräykset.
Virkakäskyn lainvastaisuus kumoaa kuuliaisuusvelvollisuuden. Esimerkiksi rikoksen tekemiseen ei voida käskeä, vaikka muun muassa kansallissosialismin aikaisten tekojen oikeudenkäynneissä vedottiin ehdottomaan kuuliaisuusvelvollisuuteen. Perinteisesti on katsottu, että epäselvää ja tulkinnanvaraistakin virkakäskyä on noudatettava, vaikka käskyn saaja epäilisikin sitä.
Veijo Viitala

Veijo Viitala (26. lokakuuta 1896 Turku – 23. huhtikuuta 1971) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan riveissä komppanianvääpelinä.
Perhetausta

Viitalan vanhemmat olivat kirkkoherra Niilo Viitala ja Naema Charlotta Rundman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Martta Alina Elisabet Uotisen kanssa, josta hän erosi vuonna 1931 ja avioitui uudelleen vuonna 1932 Hilja Irene Vahermaan kanssa. Hän taasen kuoli vuonna 1953 ja viitala ovioitui kolmannen kerran vuonna 1954 Adele Mandelinin kanssa. Hän taasen kuoli vuonna 1966, jonka jälkeen Viitala eli loppuelämänsä leskenä.
Opinnot

Viitala kirjoitti ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta vuonna 1915 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1915 - 1916 ja 1931 - 1933.
Jääkärikausi

Viitala liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 13. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 alkaen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 7. maaliskuuta 1917 alkaen hänellä todetun sairauden vuoksi pataljoona täydennysjoukkoon. Hän palasi takaisin pataljoonaan 16. elokuuta 1917 ja hänet sijoitettiin nyt 2. konekiväärikomppaniaan.
Suomen sisällissota

Viitala saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianvääpeliksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdella, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Viitala palveli sisällissodan edelleen II pataljoonan adjutanttina 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hänet siirrettiin 3. lokakuuta 1918 alkaen Kuopion jalkaväkirykmentti 4:ään, josta taasen muodostettiin Tampereen rykmentti. Hänet määrättiin rykmentissä 3. konekiväärikomppanian päälliköksi. Tampereen rykmentistä hänet siirrettiin 26. elokuuta 1919 Sotaministeriön intendenttiosaston kanslistiksi. Armeijasta hän erosi 15. tammikuuta 1921 ja liittyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Savonlinnan suojeluskuntaan. Savonlinnan suojeluskunnassa hän palveli 1. heinäkuuta 1921 saakka, jolloin astui palvelukseen Sotaväen esikuntaan, missä hänet määrättiin taloustarkastajan nuoremmaksi apulaiseksi. Hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1925 Sotaväen esikunnan lakkauttamisen yhteydessä vastaavaan virkaan Yleisesikuntaan. Yleisesikunnasta hän erosi 21. tammikuuta 1927 ja työskenteli sen jälkeen Keskinäisen henkivakuutusyhtiön Suomen Kuopion konttorin johtajana vuoteen 1928 saakka. Hän oli vuosina 1934 - 1935 tilapäisessä toimessa Helsingin sotilaspiirin esikunnassa ja toimi edellä mainitussa paikassa 1. tammikuuta 1936 lähtien ylimääräisenä kanslistina. Missä hänet määrättiin lopulta 28. marraskuuta 1938 alkaen vakinaiseen palvelukseen.
Talvi- ja jatkosota

Viitala osallistui talvisotaan erikoistehtävissä Helsingin sotilaspiirin esikunnassa, josta hänet siirrettiin välirauhan aikana toimistopäälliköksi Etelä-Uudenmaan suojeluskuntapiirin kutsuntatoimistoon, missä tehtävässä hän palveli sitten jatkosodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän toimi ylimääräisenä virkailijana Helsingin Verovirastossa vuoteen 1945 saakka. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 25. helmikuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1923 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Viipurin vanha tuomiokirkko

| Viipurin vanha tuomiokirkko |
| --- | --- |
 Viipurin vanhan tuomiokirkon kellotorni säilyi viime sodista, toisin kuin itse kirkko.
Sijainti:  Viipuri
Koordinaatit:  60°42′47.2″N, 028°43′51.6″E
Rakentamisvuosi:  noin 1435–1445
Materiaali:  harmaakivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viipurin vanha tuomiokirkko eli Viipurin kaupunginkirkko on Viipurin vanhin olemassa oleva kirkollinen rakennus, tosin kirkosta on talvisodan jäljiltä pystyssä vain kiviseinät. Kirkko oli vuosisatojen aikana toiminut niin katolisena, ortodoksisena kuin luterilaisena kirkkona. Samoin kirkon nimi oli aikojen saatossa vaihtunut, viimeksi se tunnettiin nimillä Varuskuntakirkko ja Agricolan kirkko.
Viipurin vanhan tuomiokirkon sijaintipaikka on kaupunginniemen luoteisosassa Linnoituksen kaupunginosassa, kaupungin historiallisen osan ytimessä, missä sen rauniot ovat edelleen nähtävillä.
Kirkko on päätetty kunnostaa kulttuuriperintökohteeksi, ja samalla sen alta etsitään Mikael Agricolan hautaa. Hankkeen vetäjä on Mikael Agricola -seura. Raunioiden kunnostusta valmistelevat mittaukset aloitettiin kesäkuussa 2010. Vuosituhannen vaihteesta lähtien suunniteltuun raunioiden suojeluun on myös kaupungin johdon ja asukkaidenkin suhtautuminen muuttunut myötämielisemmäksi.
Rakentaminen

Viipurin seurakunta lienee perustettu kolmannen ristiretken yhteydessä, noin vuoden 1293 tienoilla. Se liittyi kiinteästi Viipurin linnan perustamiseen. Kivikirkkoa on edeltänyt useita puukirkkoja, joista viimeinen oli tuhoutunut kun novgorodilaiset polttivat sen vuoden 1411 piirityksen yhteydessä. Uusi kirkko päätettiin vuonna 1413 rakentaa kivestä. Kivikirkon kannalla on ollut myös paavi, joka 17. heinäkuuta 1418 päivätyssä kirjeessään lupaa kirkon rakennuskustannuksiin osallistuville synninpäästön seitsemäksi vuodeksi.lähde?
Kirkon paikaksi valittiin kaupungin korkeimman kohdan länsirinne, josta silloin näki linnasaareen 300 metrin päähän. Niiden välissä oli pitkänomainen toriaukio.
Kirkon rakennustyöt aloitettiin 1430-luvulla. Rakennusajankohdaksi on määritelty vuosien 1435–1445 välinen aika. Kirkon rakentamiseen ja sen valmistumiseen vaikuttivat osaltaan linnanpäälliköt Krister Nilsinpoika (Vaasa) ja Karl Knutsson Bonde. Se vihittiin nimellä Pyhän Marian ja Pyhän Olavin kirkko. Viipuri paloi 1477, jolloin kirkkokin paloi niin että vain muurit säilyivät. Kirkon pylväissä on joskus ollut merkitty rakentamisvuosi 1498, joka tarkoittanee kirkon kunnostamisen ajankohtaa.
Kirkon keskiaikaista asua ei tunneta, sillä myöhemmin sitä on muutettu, purettu ja hävitetty varsin perusteellisesti. Runkohuoneen mitoiksi kuitenkin tiedetään 37,0 × 19,4 m. Ainutlaatuiset pilarit on rakennettu kahdeksankulmaisista 0,7 metriä halkaisijaltaan olevista päällekkäisistä virolaisista kalkkikivilaatoista. Länsipäässä arvellaan olleen kellotorni. Kun korjaustyöt oli palon jälkeen saatu päätökseen, se oli kokonaisuutena Suomen toiseksi komein kirkko Turun tuomiokirkon jälkeen.
Kirkkorakennuksen seinien alaosa rakennettiin kivestä ja yläosa tiilestä, katto oli korkea ja jyrkkä.lähde? Sakaristo sijaitsi pohjoisseinällä, ja eteläpuolella oli asehuone. Katolisten kirkkojen tapaan oli kirkkosalin sisustus koristeellinen ja komea. Pääalttarin lisäksi kirkossa oli useita pyhimyksille omistettuja sivualttareita, vuodelta 1448 on maininta pyhän Erikin ja pyhän Henrikin prebendasta. Kirkon keskiaikaisesta sisustuksesta oli 1900-luvun alkuun säilynyt alttarin perustus, muu kaikki on hävinnyt tulipaloissa, raunioaikoina ja muutostöissä. Historiallisissa lähteissä on kuitenkin tietoja sisustuksesta. Vuodelta 1601 on tietoja kalleuksista, joita ovat olleet ainakin kaksi painavaa hopeakannua ja viisi ehtoollisastiastoa, sekä kynttilänjalkoja, kirjoja ja liturgisia tekstiilejä. Ainakin osan niistä arvioidaan olleen peräisin keskiajalta. 1620–1630-luvulla kirkkoon saatiin niin sanottu Sigfriduksen ehtoolliskalkki.
Kirkon raunioista löydettyjen rappauspalojen ja koristetiilien perusteella on arvioitu, että holveissa ja luultavasti myös seinissä on ollut kalkkimaalauksia, mutta muuta tietoa niistä ei ole säilynyt.
Uskonpuhdistuksen jälkeiset vaiheet

Uskonpuhdistuksen myötä Viipurin pääkirkosta tuli luterilaisen kirkon tuomiokirkko ensin vuosiksi 1554–1578 ja uudestaan 1618 alkaen. Suomeen oli perustettu toinen hiippakunta vuonna 1554, Viipurin hiippakunta. Vuonna 1580 Viipurin hiippakunta yhdistettiin takaisin Turun arkkihiippakuntaan, mutta vuonna 1618 Viipurin hiippakunta muodostettiin uudelleen. Kirkon lattian alle haudattiin merkkihenkilöitä, kuten linnanpäällikkö Eerik Akselinpoika Tott ja melko varmasti piispa Mikael Agricola, sillä kirkko oli tuolloisessa Viipurissa ainoa riittävän arvokas hautapaikka piispalle.
Uskonpuhdistuksen jälkeen kirkossa tehtiin suuria muutostöitä ja kirkkoa laajennettiin. Entinen pohjoinen ulkoseinä purettiin uuden valmistuttua ja vanhoja kuoriholveja kannattamaan rakennettiin kaksi pilaria. Laajennuksen jälkeen kirkko näytti nelilaivaiselta, ja joka toinen laiva oli samanlevyinen. Tosin alttari oli jätetty paikoilleen entiseen keskilaivaan, ja alttarilta katsottuna kirkko on näyttänyt epäsymmetriseltä. Myös kirkon katto ja päätykolmiot rakennettiin uudelleen.lähde?
Viipurin palossa 1628 kirkko vaurioitui pahoin. Sen jälkeen sitä kunnostusten yhteydessä laajennettiin pohjoiseen ja itään, ja sakaristo purettiin. Työt kestivät 1630-luvun loppuun. Laajennustöistä vastanneena on pidetty saksalaista rakennusmestaria Peter Holtgrefia. Kirkkoon hankittiin silloin urut ja saarnastuoli, jotka ovat myöhemmin kadonneet. 1600-luvun alusta on myös maininta kirkkolaivasta.
Uskonpuhdistuksen jälkeiset vaiheet > Ortodoksikirkoksi

Suuressa Pohjan sodassa Venäjä valloitti Suomen, ja Viipurin se valloitti 1711–1712. Rauhanteossa Kaakkois-Suomi ja Viipuri siirtyivät Venäjälle. Viipurin valloituksen yhteydessä tuomiokirkko vaurioitui pahasti ja palveli valloituksen jälkeen hevostallina, kunnes Venäjän tsaari Pietari Suuri noin vuonna 1720 määräsi sen kunnostettavaksi ortodoksikirkoksi. Se vihittiin ortodoksikirkoksi ja sai nimeksi Kristuksen syntymän kirkko.
Ortodoksikirkoksi vihkimisen yhteydessä ei ikonostaasin lisäämistä lukuun ottamatta suoritettu juurikaan muutostöitä. Vuonna 1744 aloitettiin kirkon historian toinen merkittävämpi muutostyö. Tällöin alkuperäisen rakennusosan kattoa madallettiin ja se muutettiin taitekatoksi, mutta 1500-luvulla rakennetun lisäosan katto jäi yksilappeiseksi. Holvit muutettiin suippokaariksi, ja myös ikkunat uusittiin. Kellotorniakin korotettiin 1700-luvulla.lähde?
Uskonpuhdistuksen jälkeiset vaiheet > Viljavarastona

Vuonna 1788 valmistui Kristuksen kirkastumisen kirkko, jolloin vanha tuomiokirkko jäi pois kirkollisesta käytöstä varastoksi, ja se muutettiin viljavarastoksi vuonna 1805. Tuolloin kirkon ulkoseiniä korotettiin, vanhat holvit korvattiin suurilla tiilipilareilla, alaikkunat uusittiin ja yläosaan lisättiin toinen rivi ikkunoita. Myös rakennuksen pylväiden varassa ollut katoksellinen pääsisäänkäynti rakennettiin tuolloin. Kirkko menetti keskiaikaiset piirteensä. 1886 otettiin esiin kirkon pohjan tutkiminen ja Agricolan haudan etsiminen. Yksityiseltä taholta oli työhön luvattu rahoitusta.
Uskonpuhdistuksen jälkeiset vaiheet > Jälleen ortodoksikirkoksi

Oltuaan pitkään poissa kirkollisesta käytöstä kirkko kunnostettiin ja vihittiin jälleen ortodoksiseksi varuskuntakirkoksi vuonna 1913. Tuolloin korjattiin lattiaa ja maalattiin seinät. Kirkkoon tuli myös ikonostaasi, jonka keskimmäisessä ja isoimmassa kuvassa oli Neitsyt Maria lapsineen.lähde?
Uskonpuhdistuksen jälkeiset vaiheet > Jälleen luterilaiseksi

Kirkko ei ehtinyt uudelleen vihkimisensä jälkeen toimia montakaan vuotta ortodoksisena, sillä Suomen sisällissodan jälkeen pidetyssä juhlajumalanpalveluksessa vuonna 1918 se vihittiin jälleen luterilaiseksi ja sen nimeksi tuli Varuskuntakirkko. Nimensä mukaisesti se palveli Viipurissa olevia suuria varuskuntia ja kesäaikaan myös kaupunkilaisten iltakirkkona. Luterilaistamisen yhteydessä ei tehty suuria muutostöitä, ikonostaasikin jäi paikoilleenlähde?. Kirkko sai sittemmin nimekseen Agricolan kirkko. Valos Agricolan muistopatsaasta on pystytetty vuonna 2009 Pietari–Paavalin kirkon edustalle.
Talvisota

Talvisodassa Viipuri joutui Neuvostoliiton pommitusten kohteeksi. Vanha tuomiokirkkokin sai osuman 18. helmikuuta 1940 eli Tuhon sunnuntaina ja paloi historiansa aikana 11. kerranlähde?. Kirkon mukana paloivat siellä siunausta odottaneiden yli sadan sodassa kaatuneen ruumiit. Kirkon kiviseinät jäivät pystyyn, mutta nykyisin niistäkin on jäljellä vain alaosa. Kirkko oli tarkoitus korjata, mutta suunnitelmat kariutuivat kun kaupunki menetettiin Neuvostoliitolle. Se on sittemmin toiminut kaupunkilaisten kaatopaikkana.
Kirkon kellotapuli on edelleen pystyssä ja siitä on tullut linnan ohella yksi Viipurin symboleista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viipurin vanha tuomiokirkko Wikimedia Commonsissa
Viipurin vanha tuomiokirkko -hanke Mikael Agricola -seuran sivustolla
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja: Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja: Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria: Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja: Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja: Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia: Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja: Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
Kellotorni kirkon raunioista nähtynä. Vuonna 2016 aloitettiin tornin peruskorjaus, joka selittää rakennustelineet.
Viittomakielet

Saksalainen viittomakielen tulkki.
Viittomakielet eli viitotut kielet ovat gesturaalis-visuaalisia kieliä: niissä käytetään käsien ja kehon liikkeitä sekä ilmeitä kielellisen viestin ilmaisemiseen (gesturaalisuus), ja viesti vastaanotetaan näön kautta (visuaalisuus). Viesti välitetään käsimuotojen, käsien, vartalon ja suun liikkeiden sekä ilmeiden avulla.
Viittomakieli ei ole vain tapa esittää puhuttua kieltä, vaan se on itsenäinen, luonnollinen kieli, joka vielä usein on käyttäjänsä äidinkieli (vrt. viitottu puhe). Viittomakielen ilmaisuja käytetään myös eritasoisesti vammaisten ja neurologisesti poikkeavien puhetta tukevassa ja korvaavassa kommunikaatiossa.
Viittomakielten syntyminen

Viittomakielet ovat kehittyneet kuurojen yhteisöissä. Niitä käyttävät syntymästään saakka kuurojen lisäksi muiden muassa kuuroutuneet, huonokuuloiset, viittomakielisten omaiset ja ystävät, kuurojen parissa työskentelevät, tutkijat ja tulkit. Viittomakieliä ei tule pitää pelkästään kuurojen kielinä, sillä suuri osa niiden käyttäjistä on kuulevia henkilöitä, jotka ovat mukana kuurojen yhteisöissä.
Viitotut kielet eivät myöskään ole uusi keksintö – niitä on käytetty yhtä kauan kuin kuurojen yhteisöjä on ollut. Historiallisesti niiden synnyllä ei katsota olevan yhteyttä puhuttuihin kieliin. Joidenkin tutkijoiden mukaan viittomakieliä käytettiin jopa ennen puhuttuja kieliä.
Ensimmäisen kerran viittomakieltä alettiin käyttää kouluopetuksessa vuonna 1775 Ranskassa. Koulutuksen aloitti Charles Michel d'Epée.