stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oulun rautatieasema
Kuvia

Pendolino-juna vanhassa värityksessään aseman itäraiteella
Oulun tavararatapihaa. Puutavarakuljetus käynnissä, veturina Dr16.
Tavararatapihaa. Puutavarakuljetus käynnissä.
Tavararatapihaa.
Tavararatapihaa. Puutavarakuljetus käynnissä, vetureina Dv12-pari.
Veturitalli.
Veturitalli. Oikealla Pohjois-Suomen Rautatieharrastajien sininen lättähattujuna.
Aiheesta muualla

Oulun rautatieasema (vr.fi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun liikenne ja logistiikka
| --- | --- |
Liikenne:  Oulun liikenne  Oulun seudun liikenne  Potnapekka 
Liikennekeskukset:  Kivisydän  Oritkarin yhdistettyjen kuljetusten terminaali  Oulun lentoasema  Oulun asemakeskus  Oulun rautatieasema  Oulun satama  Pikkaralan rautatieasema  Toppilan rautatieasema  Tuiran rautatieasema 
Oulu kautta kulkevat tiet:  Valtatie 4  Valtatie 20  Valtatie 22  Seututie 815  Seututie 816  Seututie 834  Seututie 836  Seututie 847  Seututie 849  Yhdystie 8300  E8  E75 
Oulun kautta kulkevat rautatiet:  Pohjanmaan rata  Oulu–Tornio-rata  Oulu–Kontiomäki-rata 
Katuja:  Aleksanterinkatu  Isokatu  Kauppurienkatu  Kirkkokatu  Pakkahuoneenkatu  Rantakatu  Rautatienkatu  Saaristonkatu  Torikatu  Uusikatu  Yliopistokatu 
Sillat:  Erkkolan silta  Kiskopolun silta  Joutsensilta  Möljän silta  Rautasilta  Sangin silta  Tuiran sillat 
Muut kaupungin sisäiset tiet:  Hetekyläntie  Joloksentie  Merikoskenkatu  Raitotie  Poikkimaantie  Seututie 833  Seututie 848  Valtatie
Luettelo Lapinlahden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Lapinlahden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Lapinlahden kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Lapinlahteen on liitetty Varpaisjärven kunta.
Dixon Entrance

Dixon Entrance salmen rajat.
Dixon Entrance (haidaksi Seegaay) on vesialue Kanadan ja Yhdysvaltojen välillä. Saari erottaa Kanadan Brittiläisen Kolumbian provinssin ja Yhdysvaltojen Alaskan osavaltion toisistaan. Kanadan puolella Dixon Entrance salmi sijaitsee Kuningatar Charlotten saarten (Haida Gwaii) ja Hecatensalmen pohjoispuolella. Alaskassa se rajautuu Clarencensalmeen ja Prince of Wales Island -saareen.
Kanada ja Yhdysvallat ovat olleet vuodesta 1903 saakka eri mieltä missä maiden välinen aluevesiraja sijaitsee ja raja on ollut kiistanalainen. Vuonna 1903 tehdyssä sopimuksessa molemmat maat sopivat rajan kulkevaksi kartalla näkyvien A–B pisteiden välillä, mutta toisin kuin Kanada, Yhdysvallat tulkitsee sopimuksen vain määrittäneen karkeasti maa-alueiden jakatumisen maiden välillä. Yhdysvallat on vaatinut vesialueiden jakamista tasan molempien maiden kesken, jonka mielestä suuri osa Dixon Entrace salmea kuuluisi osaksi Alaskaa.
Salmen nimesi brittiläinen Joseph Banks, tutkimusmatkailija George Dixonin kunniaksi joka kartoitti alueen vuonna 1787.
Niilo Koskinen (jalkapalloilija)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 18. heinäkuuta 1898
Syntymäpaikka: , Suomi
Kuolinaika: 22. marraskuuta 1976 (78 vuotta)
Kuolinpaikka: , Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Lempinimi: Nilski
Niilo Koskinen (18. heinäkuuta 1898 – 22. marraskuuta 1976) oli suomalainen jalkapalloilija, jääpalloilija ja jääkiekkoilija 1920-luvulla. Lisäksi hän toimi jää- ja jalkapallossa erotuomarina. Myöhemmin hän toimi Suomen Palloliiton (SPL) johtotehtävissä aina 1950-luvun puoliväliin. Vuosina 1963-1966 hän oli Oy Veikkaustoimisto Ab:n toimitusjohtaja.
Aktiivi urheilija ja järjestötoimija

Koskinen oli perustamassa Helsingin Palloseuraa (HPS) vuonna 1917. Hän pelasi seuran jalkapallojoukkueen riveissä puolustajana kausina 1917-1930 saavuttaen viisi Suomen mestaruutta sekä Suomen maajoukkueessa vuosina 1923-1930 28 maaottelussa, joista 15:ssä kapteenina. HPS:n puheenjohtajana hän toimi vuosina 1918-1920, 1930-1931 ja 1943-1944. Lisäksi hän oli seuran varapuheenjohtajana 12 vuotta. Lisäksi hän oli  SPL:n liittohallituksen jäsen 1930-luvun lopulta lähtien, varapuheenjohtaja 1953–1955 ja SPL:n Helsingin piirin puheenjohtaja 1936–1954 ja piirin kunniapuheenjohtaja. SPL:n valitsemisvaliokunnan jäsen sekä maajoukkuevalmentaja. Hän toimi 1930-luvulta lähtien hyvin usein jää- ja jalkapallomaajoukkueiden joukkueenjohtajana. Niilo Koskinen valittiin SPL:n mandaatilla Suomen Olympiayhdistyksen hallitukseen vuosiksi 1957-1969.
Koskinen oli aktiivi toimija uuden palloilulajin jääkiekon tullessa Suomeen. Hän pelasi seurajoukkueensa HPS:n riveissä, mutta myös Suomen ensimmäisessa jääkiekkomaajoukkueessa vastustajan ollessa Ruotsi 28. tammikuuta 1928.
Niilo Koskinen toimi niin urheilu- kuin työuransa Erik von Frenckellin läheisenä työtoverina. Olihan von Frenckell pitkäaikainen SPL:n puheenjohtaja ja Suomeen suunniteltujen olympialaisten keskeisenä jäsenenä järjestelytoimikunnissa. Työelämässä von Frenckell toimi Helsingin kaupungin kiinteistöistä vastaavana kaupunginjohtajana, jolloin Koskinen kuului hänen organisaatioonsa. Koskinen oli mukana Helsingin olympialaisten järjestelytehtävissä niin pitämättä jääneissä 1940 kuin vuoden 1952 kesäkisoissa.
Hänelle myönnettiin Suomen urheilun kultainen ansioristi vuonna 1949.
Siviiliura

Siviilitehtävissä Niilo Koskinen toimi Helsingin kaupungin liikennelaitoksen kamreerina ja myöhemmin talousjohtajana. Vuonna 1963 Koskinen siirtyi Oy Veikkaustoimisto Ab:n toimitusjohtajaksi. Tässä tehtävässä hän oli eläköitymiseensä eli vuoden 1966 loppuun asti. Toimitusjohtajuuden rinnalla hän oli Veikkaaja-lehden päätoimittaja. Hän oli ollut yhtiön perustamisesta lähtien jo Oy Veikkaustoimisto Ab:n johtokunnan puheenjohtaja, jota tehtävää hän jatkoi toimitusjohtajuuden rinnalla. Sotavuosina Koskinen oli joutunut toimitusjohtaja Tauno Aarren poismenon johdosta kesäkuussa 1941 osallistumaan Oy Veikkaustoimisto Ab:n operatiiviseen johtamiseen yhdessä apulaisjohtaja Urho Rinteen kanssa, koska uutta toimitusjohtajaa ei yritykselle nimitetty. Koskinen sai tunnustuksena urastaan sosiaalineuvoksen arvon vuonna 1967.
Saavutukset > Jalkapallo

Viisi Suomen mestaruutta vuosina 1921, 1922, 1926, 1927 ja 1929
Kaksi SM-hopeaa 1920 ja 1924
SM-pronssi 1930
28 A-maaottelua 1923–1930
Saavutukset > Jääpallo

SM-hopeaa 1920
Saavutukset > Jääkiekko

Yksi jääkiekkomaaottelu, jääkiekkomaajoukkueen ensimmäinen
SM-hopeaa 1929
Kauden 1927 mestaruuden voittanut HPS:n joukkue. Niilo Koskinen, joka voitti kaikkiaan viisi Suomen mestaruutta HPS:n riveissä, kuvassa edessä vasemmalla.
Paha äitipuoli

Paha äitipuoli on fiktiivisissä tarinoissa, varsinkin saduissa, esiintyvä perushahmo. Hahmo esiintyy monissa klassisissa saduissa kuten Tuhkimo, Lumikki sekä Hannu ja Kerttu.
Paha äitipuoli on yleensä tarinoissa protagonistin isän uusi puoliso, sillä biologinen äiti on kuollut. Henkilöhahmona paha äitipuoli on tarinoiden antagonisti ja luonteeltaan ahne, viekas, ilkeä ja julma. Tyypillisesti paha äitipuoli vihaa tarinoissa kasvattilapsiaan, nöyryyttää heitä ja yrittää tuhota heidät. Usein vihan kohteena on kasvattitytär, toisinaan kaksi kasvattilasta, veli ja sisar. Jos äitipuolella on omia lapsia, hän suosii näitä häikäilemättä ottolasten kustannuksella.
Äitipuoli-hahmojen on ajateltu heijastelevan äidin kielteisiä puolia ja toimivan eräänlaisena ”vasta-äitinä”, äitiroolin pahana puolena.
Kerttu Pesonen

| Kerttu Pehkonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Kerttu Marjatta Pesonen o.s. Pehkonen
Syntynyt: 26. lokakuuta 1928 Joroinen
Kuollut: 23. helmikuuta 2018 (89 vuotta) Varkaus
Uran tiedot
Seura:  Warkauden Urheilijat
Laji:  maastohiihto
Maailmancup
Kaudet:  1946–1951
Kerttu Marjatta Pesonen (o.s. Pehkonen, 26. lokakuuta 1928 Joroinen – 23. helmikuuta 2018 Varkaus) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti seuratasolla Warkauden Urheilijoita.
Pesonen voitti Salpausselän kisojen naisten kilpailun vuosina 1947, 1948, 1949 ja 1951 ja sai Salpausselkä-mitalin. Ruotsin hiihtokisoissa hän voitti 10 kilometrin kilpailun 1947, 1949 ja 1950. Pesonen voitti myös Sveitsin Grindelwaldissa järjestetyn, ensimmäiseksi naishiihdon suurkilpailuksikin sanotun kilpailun 1949. Hän voitti Suomen mestaruuden naisten ainoalla hiihtomatkalla eli 10 km:llä vuosina 1946, 1947 ja 1948. Vuosien 1949 ja 1950 SM-kisoissa Pesonen sijoittui toiseksi Tyyne Widemanin jälkeen. Hän lopetti uransa avioiduttuaan 1951.
Pesonen valittiin ensimmäiseksi Vuoden naisurheilijaksi 1949. Hän sai myös vuonna 1949 Savon Sanomat-lehden myöntämän Savon parhaan urheilijan mitalin. Hän sai Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon 2007.
Kadonnutta aikaa etsimässä

| Kadonnutta aikaa etsimässä> À la recherche du temps perdu |
| --- | --- |
 Marcel Proustin omakätisesti korjaama aukeama La Recherche Du Temps Perdu: Du côté de chez Swann -oikovedoksesta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Marcel Proust
Kieli:  ranska
Genre:  romaanisarja
Julkaistu:  1913–1927
Suomennos
Suomentaja:  Pirkko Peltonen Helvi Nurminen Inkeri Tuomikoski Annikki Suni
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1968–2007
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kadonnutta aikaa etsimässä (ransk. À la recherche du temps perdu) on Marcel Proustin romaanisarja, jonka hän kirjoitti vuosina 1908–1922. Se julkaistiin ensimmäisen kerran Ranskassa vuosina 1913–1927. Suomeksi se on ilmestynyt kymmenenä niteenä.
Kadonnutta aikaa etsimässä kertoo elämästä: nuoren ihmisen kehittymisestä, illuusioiden katoamisesta, kasvusta idealismista realismiin. Mutta tämän sinänsä normaalin kehityskertomuksen Proust toteuttaa täysin omalla ja aikanaan vallankumouksellisella tavallaan: teoksen kerronta on samanaikaisesti äärisubjektiivista ja ääriobjektiivista, assosiatiivista ja kauttaaltaan analyyttisen psykologisoivaa: se kuvaa inhimillisen todellisuuden rakentumista muistin, viettien, libidon ja mielleyhtymien kautta. Proust pyrkii selvittämään kertojan jokaisen mielleyhtymän ja motiivin, kuten myös – mahdollisuuksien mukaan – jokaisen muun henkilön teot motiiveineen, taka-ajatuksineen ja niin edelleen. Tästäkin syystä teos etenee hyvin hitaasti ja siitä tuli laaja.
Proustin kieli on monipolvista, tarkkaa, täsmällistä ja erittäin ilmaisukykyistä. Kirjallisen tyylin psykologinen oivaltavuus oli uutta ja oikeastaan vailla aikaisempaa esikuvaa. Teos oli julkaisuaikanaan myös varsin uskalias, sillä homoeroottiset kuvaukset liittyvät kiinteästi useisiin teoksen henkilöihin. Näiden tekijöiden summasta koostuu teoksen maine: kyse on yhdestä 1900-luvun keskeisimmästä kaunokirjallisesta teoksesta.
Teoksen osat

Luettelossa ovat teoksen Kadonnutta aikaa etsimässä osat, ensin alkuperäisteokset ja sitten niiden suomennokset. Otava julkaisi vuonna 2017 kaikki kymmenen osaa.
Du côté de chez Swann ilmestyi kirjailijan kustannuksella (Grasset) vuonna 1913, sittemmin muokattu versio (Gallimard) vuonna 1919.
Suomennoksen osa 1: Swannin tie: Combray (suom. Pirkko Peltonen ja Helvi Nurminen. Otava, Helsinki 1968.), ilmestyi myös André Nicolas Suterin kuvittamana (Ex libris, Helsinki 1972).
Suomennoksen osa 2: Swannin tie: Swannin rakkaus ja Paikannimet: nimi (suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, Helsinki 1977) Niteen ensimmäinen jakso Swannin rakkaus on myöhemmin ilmestynyt erillisenä teoksena.
À l’ombre des jeunes filles en fleurs (Gallimard 1918) Teos sai samana vuonna Goncourt-kirjallisuuspalkinnon.
Suomennoksen osa 1: Kukkaanpuhkeavien tyttöjen varjossa 1: Rouva Swannin ympärillä (suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, Helsinki 1979)
Suomennoksen osa 2: Kukkaanpuhkeavien tyttöjen varjossa 2: Paikannimet: paikkakunta (suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, Helsinki 1982)
Le côté de Guermantes ilmestyi kahdessa osassa 1920–1921 (Gallimard).
Suomennoksen osa 1: Guermantesin tie 1 (suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, Helsinki 1985)
Suomennoksen osa 2: Guermantesin tie 2 (suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, Helsinki 1986)
Sodome et Gomorrhe I et II (Gallimard, 1921–1922)
Suomennos Sodoma ja Gomorra I–II (suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, Helsinki 1989)
La Prisonnière ilmestyi postuumisti 1923 (Gallimard).
Suomennos Vanki (suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, Helsinki 1994)
Albertine disparue ilmestyi postuumisti 1925 (Gallimard) ja sen alkuperäinen nimike oli La Fugitive .
Suomennos Pakenija (suom. Inkeri Tuomikoski. Otava, Helsinki 2003)
Le Temps retrouvé ilmestyi postuumisti 1927 (Gallimard).
Suomennos Jälleenlöydetty aika (suom. Annikki Suni, Otava Helsinki 2007)
Teoksen lähtökohdat

Kadonnutta aikaa etsimässä kuuluu maailmankirjallisuuden keskeisiin teoksiin. Teoksesta on tullut useiden käsitteiden, sanontojen, mielikuvien ja analyysien lähde. Teoksen pohjalta on kirjoitettu tuhansia artikkeleita ja lukuisa määrä jopa lääketieteellisiä väitöskirjoja. Teos alkaa kertojan pohdinnalla unensaantivaikeuksistaan: "Longtemps je me suis couché de bonne heure" ('Pitkät ajat menin varhain nukkumaan'). Lisäksi teoksen ehkä kaikkein tunnetuin kohtaus on se, jossa kertoja elää uudelleen erään lapsuutensa tapahtuman kastaessaan madeleineleivosta lehmuksenkukkateehen.
Proustin teos luokitellaan tajunnanvirtakirjallisuuteen, joskin Proust eittämättä loi tästä kirjallisuudenlajista aivan oman sovellutuksensa. Usein puhutusta vaikeaselkoisuudesta huolimatta teoksen ensimmäisen niteen osa Swannin rakkaus, joka on usein julkaistu omana niteenään, on kuulunut Ranskassa muun muassa pääsykoekirjoihin. Tässä osassa Proust käsittelee kirjan keskeisiin henkilöihin kuuluvan Charles Swannin ja Odette de Crécyn suhteen tunteellisia ja äkillisiä muutoksia. Koska tämä osa on myös suhteellisen lyhyt, sitä pidetään usein eräänlaisena helpompana johdantona itse teokseen.lähde?
Kirjallista taustaa

Proustille oli suurta apua varhaisista kirjoituksistaan, kun hän lopulta päätti toteuttaa laajan teoskokonaisuutensa Kadonnutta aikaa etsimässä. Toinen näistä postuumina ilmestyneistä teoksista oli Contre Sainte-Beuve, jota Proust kirjoitti vuodesta 1908 lähtien aina siihen saakka, kun hän aloitti Kadonnutta aikaa etsimässä -teoksen kirjoittamisen noin vuonna 1910. Teos ilmestyi viimeistelemättömänä katkelmana 1954, ja se sisältää myös lukuisia filosofisia ajatuksia, jotka myöhemmin saavat paikkansa Kadonnutta aikaa etsimässä -teoksessa. Toinen näistä teoksista on vuosina 1896–1899 kirjoitettu Jean Santeuil. Teos ilmestyi keskeneräisenä vuonna 1954. Vaikka sen kerrontametodi on täysin erilainen kuin Kadonnutta aikaa etsimässä -teoksessa, se sisältää kuitenkin useita kokonaisuuksia, jotka sisältyivät myöhemmin Proustin pääteokseen.
Vaikka Marcel Proustia pidettiin yleisesti vain hienostelevana dandynä, joka haaveili kirjailijan urasta, ennen suurtyötään hän ehti kuitenkin julkaista vuonna 1896 kirjasen Les plaisirs et les jours, jonka esseillä hän valmentautuu kirjalliseen ilmaisuun. Samoin kaksi merkittävää käännöstyötä englannista ranskaksi, John Ruskinin La Bible D’Amiens (alkuteos Bible of Amiens) 1904, ja Sésame et les lys (alkuteos Sesame and Lilies) 1906, toivat esille hänen kykynsä tarkkaan ja monivivahteiseen ilmaisuun, joka on ominaista teokselle Kadonnutta aikaa etsimässä.
Tiivistelmä

Proustin teoksen lyhyt ja yksiselitteinen yhteenveto on vaikeaa. Kirjassa ei ole varsinaista juonta, sillä siinä ei ole keskeistä tapahtumaa tai yhtä ainoata teemaa, jonka ympärille yhteenvedon voisi rakentaa. Monty Python on sketsissään The Summarize Proust Competition järjestänyt kilpailun parhaasta 15 sekunnissa tehdystä Proustin yhteenvedosta. Kirjan kerronnallisista puitteista voi kuitenkin tehdä yhteenvedon:
Liian vahvasta yksinkertaistamisen vaarasta huolimatta Kadonnutta aikaa etsimässä -teosta voidaan pitää kertomuksena siitä, miten teos itsessään tulee kirjoitetuksi. Jo hyvin nuorena kertoja, joka kutsuu itseään myöhemmin myös Marceliksi, haaveilee kirjailijanurasta. Hän on kuitenkin fyysisesti niin sairas ja herkkä, että vanhemmat eivät pakota häntä harkitsemaan tai hankkimaan mitään muuta elämänuraa. Niin hän omistautuu seuraelämälle ja ajanvietteille. Eräänä esikuvana hänellä on kirjailija Bergotte, ja viimeisen osan lopulla kertoja ymmärtää, että hänen kohtalonsa on kirjoittaa kirja omasta elämästään.
Pohdinnan aineksia

Proustin teoksen esitystapa on paradoksaalinen. Teos on tutkielma kirjoittajan omasta elämästä vähäisimpiäkin yksityiskohtia myöten. Tässä hyvin erikoislaatuisessa yhteisössä, joka koostuu 1900-luvun alun Ranskan ylemmästä porvaristosta ja aristokratiasta, hän kohoaa universaaliuteen.lähde?
Proustin teoksen filosofia ja estetismi eivät kuitenkaan voi olla kuin pieni osa koko aikakaudesta:
Bergsonin filosofiasta
impressionismista
Debussyn musiikista
Dreyfusin skandaalista.
Proustin kirjoitustyyli on hyvin omaperäinen. Hänen lauseensa ovat pitkiä, ja vaikka ne muistuttavatkin tässä mielessä Proustin usein siteeraaman kirjailijan, Saint-Simonin herttuan, tyyliä, vasta kuitenkin Proustin oma erityislaatuinen henkevyys on synnyttänyt Kadonnutta aikaa etsimässä -teoksen omaperäisen tyylin. Aikalaiset ovat kertoneet, että kirjoittaja käytti omassa puheessaan pitkälti samanlaista tyyliä.lähde?
Tämän omaperäisen tyylin ansiosta kirjoittaja voi käsitellä totuutta kaikissa ulottuvuuksissa, kaikissa mahdollisissa aistihavainnoissa ja kaikissa mahdollisissa vivahteissa. Kyseessä on impressionistien esittämä näkemys: ”Todellisuudella ei ole merkitystä kuin aistihavainnon kautta esitettynä, olipa kyseessä sitten todellinen tai kuviteltu.”lähde?
Prisma ei toimi ainoastaan teoksen eri henkilöiden välityksellä. Se on myös kertojan tapa kokea ja havainnoida, sillä hän on tarkastelee asioita ajan suhteen useista eri näkökulmista: kuluvan hetken näkökulmasta, menneen hetken näkökulmasta sekä menneen hetken näkökulmasta sellaisena kuin se ilmenee nykyisyydessä.lähde?
Proustin teos ei rajoitu vain psykologiseen ja sisäiseen ulottuvuuteen, vaan se käsittelee usein hyvin ankaralla tavalla oman aikansa yhteiskuntaa: vastakohtaisuutta Guermantesien aristokraattisten sfäärien ja Verdurinien tapaisten nousukasporvareiden välillä. Tähän tulee vielä palveluskunnan maailma kotiapulainen Françoisen kautta. Oman erikoisen lukunsa muodostavat ylhäistä syntyperää oleva paroni Charlus sekä vaatturi Jupien, joiden erilaisuus johtaa heidät seksuaaliseen kanssakäymiseen ja siten eräänlaiseen ”sovintoon” yhteiskuntaluokkien välillä. Eri osiensa kautta teos heijastelee oman aikansa historiallisia tapahtumia, kuten esimerkiksi Dreyfus-skandaalia ja ensimmäistä maailmansotaa.lähde?
Ville-Juhani Sutisen mukaan teos on ”väärin arvostettu klassikko”, joka ansaitsee arvostuksen mutta eri syistä kuin kuvitellaan. Sutisen mukaan Proust ”yrittää liikaa olla suuri kirjailija – – jos kaikki liikaa yrittävät harrastelijat määriteltäisiin klassikoiksi, tulisi kaanonissa ruuhkaa”.
Teemat

Proust piti John Ruskinin teoksista, joista kaksi hän käänsi ranskaksi. Ruskinilla oli merkittävä vaikutus Proustin tyyliin kirjoittajana. Proust myös ilmoitti, että Kadonnutta aikaa etsimässä olisi hänen pyrkimyksensä kirjoittaa ranskalainen versio Tuhannen ja yhden yön tarinoista.lähde?
Proust esittää psykologisen teorian, jossa keskeisiä ovat muisti, alitajunta ja lapsuudenkokemukset. Vaikka hän kirjoitti Sigmund Freudin aikalaisena, he eivät olleet lukeneet toistensa teoksia. Muistin rooli on siis keskeinen ja tämän takia madeleinenleivoksesta kertova kohtaus on kirjan keskeinen avain. Proust tuntuu kertovan meille, että me olemme yhtä kuin muistomme. Menneisyydestä irtautuminen on osaksi muistoista etääntymistä, ja se toimii eräänlaisena puolustusmekanismina tuskaa ja ikäviä muistoja vastaan. Kun kertojan isoäiti kuolee, isoäidin kuolemantuskaa kuvataan näennäisesti täydellisenä hajalle menemisenä, ja erityisesti muistojen virratessa hänen muististaan hän tuntuu menettävän yhteyden niihin.lähde?
Suuri osa teoksesta käsittelee taiteen olemusta. Yksi kirjan suuria hetkiä on kirjailija Bergotten kuolema, joka tapahtuu hänen vieraillessaan Vermeerin taidenäyttelyssä. Kertoja (kirjailija) käyttää museossa käydessään kokonaisen sivun kuvatakseen pientä keltaista läiskää keskellä Näkymä Delftistä -maalausta. Proust tuokin voimakkaasti esille demokraattista taiteentuntemuksen teoriaa, jonka mukaan jokainen meistä pystyy tuottamaan taidetta. Avaimena tähän on elämänkokemus, teoksen täydentäminen sen avulla ja sen muuttaminen luovaksi taiteelliseksi prosessiksi.lähde?
Guermantesin tie -osasta alkaen homoseksuaalisuus on yksi kirjan keskeisiä teemoja. Kirjassa on useita selvästi homoseksuaaleja henkilöitä, ja Proust tutkii heidän kauttaan poikkeavuuden asemaa yhteiskunnassa ja tuo esiin seksin merkityksen ihmisen elämänmenossa.lähde?
Julkaisuhistoria

Alkuperäinen ranskankielinen teos julkaistiin useassa osassa vuosina 1913–1927, viimeiset siis postuumisti ja siten ilman Proustin lopullisia korjauksia, joita Proust varmasti olisi tehnyt, jos olisi ollut elossa. sillä Proust oli latojien ja taittajien kauhu: monet romaanin keskeiset kohdat hän kirjoitti vasta vedosvaiheessa. Henkilöiden nimiä vaihtui, marginaaliin hän kirjoitti lisäyksiä. Ensimmäisen osan taittamiseen meni kahdeksan kuukautta.
Proust ei löytänyt teoksensa ensimmäiselle osalle Du côté du chez Swann kaupallista kustantajaa. Arvostettu Gallimard-kustantaja (Nouvelle Revue Française) hylkäsi teoksen Proustin harrastelija- ja seurapiirihenkilön maineen vuoksi. Teoksen julkaisi kuitenkin Grasset-kustantamo kirjoittajan itsensä kustantamana vuonna 1913. Teos sai arvostelijoilta ristiriitaisen vastaanoton. Kuitenkin monissa kirjallisissa piireissä todettiin, että nyt oli julkaistu jotakin sellaista, jolla olisi merkitystä kirjallisuudelle, ja samalla sen todettiin olevan alkua uudelle taiteelliselle hankkeelle.lähde? Proust maksoi Grasset-kustantamolle noin 300 frangia (nykyrahassa noin 1 000 euroa) saadakseen imartelevan arvostelun osasta Swannin tie. Hän maksoi myös Kadonnutta aikaa etsimässä -teoksensa ensimmäisen painoksen mainitsemisesta sanomalehtien etusivuilla. Proust kirjoitti huomiot itse ja lähetti ne kirjoitettavaksi kirjoituskoneella sanomalehtiin ”jotta käsialastani ei jäisi jälkiä” ja etäännyttääkseen itsensä ”ehdottomasti rahasta, joka siirtyy kädestä toiseen”.
Vuonna 1914 André Gide, joka oli Gallimard-kustantamossa hylkäämässä Proustin teosta, kirjoitti Proustille anteeksipyyntönsä ja onnittelunsa kirjan johdosta. Samalla hän kertoi kustantamonsa olevan kiinnostunut julkaisemaan teoksen muut osat. Proust kuitenkin valitsi kustantajakseen Grasset'n.
Seuraavan osan ilmestymisen sekoitti ensimmäinen maailmansota. Grasset-kustantamon omistajan oli lähdettävä sotaan, ja kustantamon ovet sulkeutuivat. Tämä antoi Proustille mahdollisuuden tarttua Giden tarjoukseen ja siirtyä Gallimardille. Aikaa myöten kirjan koko kasvoi kasvamistaan; aluksi sen piti oleman vain kahden tai kolmen niteen mittainen.
Keskeiset henkilöt

Kertoja (Marcel)
Kertojan äiti
Albertine Simonet, Marcelin rakastajatar, elämän nainen, joka tutkimusten mukaan kuitenkin on ennemminkin maskuliininen Albert
Françoise, Marcelin ja aiemmin hänen isotätinsä Leonien kotiapulainen
Charles Swann, varakas pankkiiri ja Marcelin perheen läheinen ystävä, joka solmii epämääräisen avioliiton, esikuvana muun muassa Charles Haas (1833–1902)
Odette de Crécy, Charles Swannin puoliso, pariisilainen kurtisaani, nainen, jonka menneisyys on epämääräinen
Gilberte Swann, eräänlainen Marcel-tyttönä-henkilö, on myös Swannin ja Odetten lapsi sekä aikanaan myös de Saint-Loupin vaimo
Robert de Saint-Loup, Marcelin paras ystävä, vanhan aristokraattisen suvun jäsen, upseeri
Palamède de Guermantes eli paroni de Charlus, aristokraatti, esteetikko ja kirjan ehdottomia päähenkilöitä, joka harhaviettisyydellään elävöittää koko teosta
Guermantesin herttuatar, esikuvina Geneviève Halévy eli rouva Straus sekä Élisabeth de Riquet de Caraman eli Greffulhen kreivitär
Rouva Verdurin, nousukas, joka perintöjen, avioliittojen ja yksinkertaisen mielensä avulla nousee yhteiskunnan huipulle
Charles Morel, viulisti, joka pitää paroni Charlusta suojelijanaan.