stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korjausmuunnin
Korjausmuunninmenetelmä

Tulenjohtokorttia huomattavasti merkittävämpi keksintö oli kuitenkin korjausmuunnin, jota käytettäessä tulenjohtajan ei tarvinnut tehdä päässälaskuja, vaan hän pystyi antamaan korjauskomennot tuliasemalle suoraan omasta tähystyssuunnastaan katsoen.
Korjausmuuntimen käyttö edellytti, että tulenjohtaja tulikomentoa antaessaan ilmoitti tuliasemalle tähystyssuuntansa. Etäisyyttään maaliin hänen ei tarvinnut ilmoittaa – viestiliikennettä mahdollisesti kuunteleva vihollinenhan olisi voinut suunnasta ja etäisyydestä laskea tulenjohtopaikan sijainnin ja tuhota sen.
Sekä pituus- että sivukorjaukset tulenjohtaja ilmoitti metreinä. Piiruina havaittu sivusuuntapoikkeama on helppo muuntaa metreiksi: piiruluku kerrottuna maalin etäisyydellä kilometreinä antaa suoraan sivukorjauksen metreinä.
Tuliportaalla on korjausmuunnin, jonka pyörivälle, läpinäkyvälle levylle on asetettu tulenjohtajan tähystyssuunta suhteessa tuliyksikön ampumasuuntaan. Korjausmuuntimen pohjan ja läpinäkyvän levyn ristikot muodostavat yhdessä graafisen esityksen, josta voidaan hyvin nopeasti lukea muunnokset tulenjohtajan komennosta tuliportaan korjauksiksi.
Samaan maaliin voi näin ampua teoriassa rajoittamaton määrä tuliyksiköitä, yhden tulenjohtajan antamin korjauksin. Tuliyksiköiden tarvitsee tietää vain maalin koordinaatit ja tulenjohtajan tähystyssuunta, tulenjohtajan ei tarvitse tietää tuliyksiköiden sijainnista yhtään mitään.
Eräänlaisena ennätyksenä pidetään Talin-Ihantalan suurtaistelun aikana syntynyttä tilannetta, jossa samoihin maaleihin voitiin keskittää 21:n patteriston ja yhden raskaan patterin tuli, 254 putkea, tuliyksikkönä. Tällaiseen ei minkään muun maan tykistö tuolloin pystynyt.
Korjausmuunninmenetelmä mahdollisti myös sen, että ammutettuaan yhteen maaliin tulenjohtaja kykeni siirtämään tulta hyvin nopeasti näkökentässään toiseen maaliin antamalla riittävän suuria korjauksia.
Historia

Laite ja menetelmä on kehitetty Suomessa keväällä 1943, joskaan ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että vastaavia menetelmiä on voitu keksiä muuallakin. Kyseessähän oli mitä suurimmassa määrin salassa pidettävä asia; myös Suomessa korjausmuunninmenetelmä ja sen keksijän henkilöllisyys oli erittäin salainen vuoteen -45 saakka. Huomattakoon, että erityisesti saksalaisille liittolaisille laitteesta ei saanut antaa mitään tietoja.
Keksijänä on pidettävä majuri Unto Petäjää, joka tuolloin toimi opettajana Tykistön Ampumakoulussa (Tyk.Amp.K.), Maaselän Suvi-Kumsan kylässä. Hän opetti menetelmää oppilailleen ja tarkistutti sen toimivuuden kovapanosammunnoissa. Hänen esimiehensä, Maaselän Ryhmän tykistökomentaja eversti Eino Honko kävi huhtikuun lopulla Päämajassa esittelemässä menetelmää tykistön tarkastajalle kenraali Nenoselle. Tämä kutsui Petäjän itsensä Päämajaan esittelemään keksintöään. Käyttöönotto tapahtui tykistön tarkastajan käskyllä n:o 11 heinäkuussa 1943
Merkittävää on, ettei tulenjohtajan työskentely ole juurikaan muuttunut enää korjausmuuntimen keksimisen jälkeen tähän päivään mennessä. Tuliasemassa tykkien ja kranaatinheittimien ampuma-arvot määritetään nykyisin tykistölaskimella, joka nopeuttaa ampuma-arvojen laskentaa, mutta tulenjohtaja antaa edelleen korjauksensa tuliyksikölle omasta tähystyssuunnastaan katsoen.
Korjausmuunnin on Suomessa nähtävissä ainakin kolmessa museossa: Museo Militariassa Hämeenlinnassa (2 kappaletta), Sotamuseon Maneesissa Suomenlinnassa (hieman viallinen) ja Maanpuolustusmuseossa.
Mia Korpiola

| Mia Korpiola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1971 Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  oikeushistorian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (OTK 1996, OTL 1998, OTT 2004)
Instituutti:  Turun yliopisto
Aiheesta muualla
Mia Korpiola (Turun yliopisto)
Mia Margareta Korpiola (s. 1971, Helsinki) on suomalainen oikeustieteen tohtori, joka on toiminut Turun yliopiston oikeushistorian professorina lokakuusta 2014 lähtien.
Korpiola valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1996, oikeustieteen lisensiaatiksi 1998 ja oikeustieteen tohtoriksi 2004. Hänen väitöskirjansa oli nimeltään Between betrothal and bedding: the making of marriage in Sweden, ca. 1200-1610. Hän on ollut Helsingin yliopiston oikeushistorian dosentti vuodesta 2007.
Suomalaisen tiedeakatemian jäsen Korpiola on ollut vuodesta 2019.
Korpiolan artikkeli Lakiosasta luopumassa? – oikeushistoriallinen näkökulma lakiosainstituution taustaan ja tehtäviin sai Lakimies-aikakauskirjan parhaan kirjoituksen palkinnon vuonna 2010. Vuonna 2023 Korpiolan yhdessä Miriam Tveitin Nord-yliopistosta, Else Mundalin Bergenin yliopistosta ja Helle Vogtin Kööpenhaminan yliopistosta kanssa kirjoittama artikkeli sukupuolittuneesta rikosvastuusta ja rangaistuksista pohjoismaisissa maakuntalaeissa palkittiin Norjan historioitsijapäivillä Den norske historiske foreningin artikkelipalkinnolla.
Teoksia

Mia Korpiola (editor):  Nordic perspectives on medieval canon law. Helsinki, Matthias Calonius-seura, 1999. ISBN 951-96259-1-7.
Mia Korpiola: Between betrothal and bedding : the making of marriage in Sweden, ca. 1200-1610. M. Korpiola; väitöskirja, 2004. ISBN 952-91-7250-8.
Mia Korpiola: Between betrothal and bedding : marriage formation in Sweden 1200-1600. Brill, 2009. ISBN 9789047426769 (ebook), ISBN 9789004173293 (book).
Mia Korpiola: Ystäviä, politiikkaa ja oikeustieteen opiskelua : Pykälä ry 1935-2010. Pykälä ry, Edita, 2010. ISBN 978-951-37-5746-5.
Mia Korpiola: Nuoret Lakimiehet ry 75 vuotta : edunvalvontaa ja yhdessäoloa - yhdistystoimintaa rintamakirjeistä sosiaaliseen mediaan. Helsingin Kamari Oy / Helsingin Seudun Kauppakamari : Lakimiesliiton kustannus, 2012. ISBN 978-952-246-198-8.
Mia Korpiola (editor): The Svea Court of appeal in the early modern period : historical reinterpretations and new perspectives. Stockholm : Institutet för rättshistorisk forskning, 2014. ISBN 978-91-86645-08-3.
Mia Korpiola (editor): Legal literacy in premodern European societies. Springer Nature Switzerland AG, 2018. ISBN 9783319968629.
Aiheesta muualla

Mia Korpiolan haastattelu 26.9.2023
Mia Korpiola, Publications (englanniksi) (utu.fi)
Google Scholarin haku "Mia Korpiola" (englanniksi) (scholar.google.com)
Mia Korpiola (blogit) (englanniksi) (utu.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Radio

Pasilan linkkitorni Helsingissä.
Radio on radioaaltoja soveltava teknologia.
Radio mahdollistaa informaation - kuten äänen, kuvan, videon, datan ja niin edelleen - välittämisen langattomasti. Radioaaltoja hyödynnetään myös tutkissa, lääketieteellisessä kuvantamisessa (radiologia, Ultraäänitutkimus), maaperän tutkimuksessa, itkuhälyttimissä, auton etälukituksessa - ja niin edelleen.
Radioaallot eivät tarvitse mitään väliainetta, vaan ne etenevät tyhjiössä, ilmassa ja monissa muissa väliaineissa, kuten puussa, lasissa ja betonissa. Eri väliaineet heikentävät radioaaltoja eri tavoin. Radioaallot ovat sähkömagneettisen spektrin radiotaajuusalueen sähkömagneettisia aaltoja. Radioaaltoja moduloimalla voidaan välittää informaatiota lähettimestä vastaanottimeen.
Unescon julistamaa Maailman radiopäivää on vietetty 13. helmikuuta vuodesta 2012 lähtien.
Radiolähetyksen radiosignaalin ohittaessa vastaanottoantennin indusoituu siihen radioaallon energiaa; jännite, jolloin radiolähetyksen koodattu (moduloitu) sisältö voidaan purkaa (demoduloida) kyseistä tarkoitusta varten tehdyllä radiovastaanottimella. Vaikka sanaa radio käytetään tämän ilmiön kuvaamiseen, myös televisio, tutka, matkapuhelimet ja niin edelleen, käyttävät hyväkseen radioaaltoja ja tarvitsevat radiolähettimen ja vastaanottimen.
Äänen välittäminen radioaaltojen avulla
Tekniikka

Radiolähetin
Radiovastaanotin
Kidekone
Modulaatio
Amplitudimodulaatio
Taajuusmodulaatio
Radioputki
Transistori
RFID
Digitaalinen radio (DAB)
Digitaalinen radio (DRM)
Radio Data System (RDS)
Kirjallisuutta

Kemppainen, Pentti: Ain soi sävelradio. Radiomusiikista musiikkiradioon.  Helsinki:  Avain, 2010.  ISBN 978-952-5524-86-4
Porter, Jeffrey: Lost Sound : the Forgotten Art of Radio Storytelling. The University of North Carolina Press, 2016. ISBN 9781469627779.
Vilkko, Arto: Soittolistan symbolinen valta ja vallankäytön mekanismit.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 2010.  ISBN 978-951-44-8294-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Taajuuslista.
Pentti Kemppainen kartoitti radion lähihistoriaa, Kirjastokaista-video.
Helena Parviainen: Radio ja televisiohistorian alkuajan tapahtumia Suomessa (PDF) Lahden museot. Viitattu 2008-2-7.
Salon elektroniikkamuseo: Elias-verkkonäyttely Salon elektroniikkateollisuudesta.
Aiheesta muualla > Suomalaisia radiosivustoja

Mediamonitori.
Radioamatöörit.
DX-kuuntelu.
Aiheesta muualla > Internet-radioportaaleja

Shoutcast.
Live365.
United Djs Radio.
Digitally Imported.
Radiotunes (entinen SkyFM).
Minerva Minola vuodelta 1962.
Philips BX645U putkiradion koneisto vuodelta 1956.
”Radionkuuntelua” vuodelta 1959.
Toivo Korte

| Toivo Korte |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1911 Kaukola
Kuollut: 10. elokuuta 1965 (54 vuotta) Rovaniemi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1936–1944
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota talvisota  jatkosota
Sotilasarvo:  Yliluutnantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-risti
Toivo Korte (18. huhtikuuta 1911 Kaukola – 10. elokuuta 1965 Rovaniemi) oli suomalainen sotilas ja  Mannerheim-ristin ritari numero 94. Hän oli kahdesti naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi. Siviiliammatissaan hän toimi puutarhan tilanhoitajana Vihdin Tervalammella vuosina 1962–1965.
Korte osallistui talvisotaan aluksi nostomiehenä toisen silmän sokeuden vuoksi ja myöhemmin ryhmänjohtajana Erillinen pataljoona 2:ssa. Hän haavoittui 23. joulukuuta 1939 Muolaassa ja toisen kerran 20. helmikuuta Ilveksessä. Jatkosodassa Toivo Korte toimi joukkueen varajohtaja ja johtajana Jääkärirykmentti 12:ssa. Hän haavoittui kolmannen ja neljännen kerran 10. helmikuuta ja 3. heinäkuuta 1944 Rauesaaressa sekä 3.7. ja viidennen kerran 25. heinäkuuta 1944 Ihantalassa.
Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai vänrikkinä 8. syyskuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli yliluutnantti (1958).
Toivo Korte on haudattu Rovaniemen III hautausmaalle.
Mannerheim-ristin perustelut

”Ylipäällikkö on pvm:llä 8.9.42 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi vänrikki Toivo Kortteen.
Vänrikki Korte aloitti sotilasuransa talvisodan aikana nostomiehenä, koska hänet toisen silmän sokeuden takia aikoinaan oli vapautettu palveluksesta. Henkilökohtaisen kunnostautumisensa ansiosta on hän sitten vähitellen noussut arvossa ja johtaa vänrikkinä nykyään mainehikasta jääkärijoukkuettaan, jonka kunnon vihollisen taaemmat elimet ja huoltoliikenne varsin hyvin tuntee. Viimeksi toukokuun ankarissa torjuntataisteluissa Louhen suunnalla vänrikki Korte jääkäreineen hyökkäsi kauas vihollisen selustassa kulkevalle huoltotielle, jolloin yllätti parhaillaan matkalla olevan vihollisen kuormaston. Syntyneessä taistelussa kaatui useita kymmeniä vihollisia ja 28 hevosta kuormiensa eteen. Saattavassa vihollisen joukossa lienee syntynyt jonkinlainen väärinkäsitys tämän yllättävän hyökkäyksen johdosta, sillä tuotapikaa sukeutui vihollisen kesken ankara tulitaistelu, jonka tuloksena kaikenkaikkiaan satakunta vihollista jäi kaatuneina tielle, kun taas jääkäreistä ei yksikään edes haavoittunut. Tähän mennessä vänrikki Korte on ehtinyt suorittaa jo 131 partiomatkaa, joista suurin osa kauas vihollisen selustaan. Ollen itse henkilökohtaisesti äärettömän rohkea ja neuvokas, on hän kasvattanut jääkäreistään pelottoman ja taisteluhenkeä täynnä olevan joukon, joka arvelematta on valmis minkälaiseen yritykseen tahansa.”
Pekka Korvenmaa

Pekka Korvenmaa (s. 2. marraskuuta 1954) on suomalainen filosofian tohtori, joka toimii muotoilun ja kulttuurin professorina Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa.
Korvenmaa väitteli tohtoriksi taidehistoriasta Helsingin yliopistossa 1991. Hän on myös Helsingin yliopiston taidehistorian dosentti. 1970-luvun lopulla hän toimi Museoviraston rakennushistoriallisen osaston tutkijana ja 1980-luvun lopulla vierailevana tutkijana Pennsylvanian yliopistossa Yhdysvalloissa. 1990-luvun alussa hän oli vierailevana professorina Chicagon North Park Collegessa. 1990-luvulla Korvenmaa toimi Taideteollisen korkeakoulun tutkijana ja tutkimusjohtajana ja vuodesta 2000 hän on toiminut oppilaitoksen muotoilun ja kulttuurin professorina.
Julkaisuja

Kauttua : tuotanto ja ympäristö 1689-1989. Ahlström, 1989. ISBN 952-90-0930-5.
Muotoiltu etu I. Muotoilu, teollisuus ja kansainvälinen kilpailukyky. Sitra 1998.
Innovation versus tradition : the architect Lars Sonck, works and projects 1900-1910. Suomen muinaismuistoyhdistys, 1991. ISBN 951-9056-99-8.
Taide & teollisuus : johdatus suomalaisen muotoilun historiaan. Taideteollinen korkeakoulu, 2009. ISBN 978-951-558-256-0.
Koristeheinä

Koristeheinät ovat koristekasveina käytettäviä heiniä eli heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluvia kasveja. Koristeheiniksi kutsutaan joskus myös muita jokseenkin heiniltä näyttäviä kasveja, kuten saroja (Carex), sädekaisloja (Cyperus), piippoja (Luzula) tai vihvilöitä (Juncus), vaikka kasvitieteellisesti nämä eivät olekaan heinäkasveja. Sarat ja sädekaislat kuuluvat sarakasvien (Cyperaceae) heimoon, piipot ja vihvilät taas vihviläkasvien (Junceaceae) heimoon, eivätkä ne siis ole ihan läheistä sukua heinille. Heinäkasvit, sarakasvit ja vihviläkasvit kuuluvat kuitenkin kaikki samaan Poales-lahkoon.
Koristeheinillä voivat koristeellisen näköisiä ja värisiä olla kasvien kukinnot, kuten useilla vasuheinälajeilla ja -lajikkeilla, tai koko kasvustot, kuten sininadalla (Festuca Glauca-Ryhmä). Leveälehtisillä lajeilla ja lajikkeilla voivat olla koristeellisiksi jalostettuja myös lehdet, kuten kirjopuntarpäällä (Alopecurus pratensis 'Aureovariegatus') tai viiruhelvellä (Phalaris arundinacea 'Picta').
Koristeheininä käytettäviä heinäkasveja

elefanttiheinä (Miscanthus sinesis)
hentohöyhenheinä (Nassella tenuissima, syn. Stipa tenuissima)
hopearöllinurmikka (Eragrostis elliottii 'Wind Dancer')
hopeatoppo eli sinitoppo (Koeleria glauca)
hurmesilkkiheinä (Imperata cylindrica 'Rubra')
isohelmikkä (Melica altissima)
isoräpelö (Briza maxima)
isosiniheinä (Molinia caerulea var. arundinacea)
isovarrasheinä (Andropogon gerardii)
jänönhäntä (Lagurus ovatus)
karhunnata (Festuca gautieri)
kiiltolupikka (Sesleria nitida)
kirjoheinäkaura (Arrhenatherum elatius 'Variegatum')
kirjojärviruoko (Phragmites australis ’Variegata’)
kirjokoiranheinä (Dactylis glomerata 'Variegata')
kirjopuntarpää (Alopecurus pratensis 'Aureovariegatus')
kirjosiniheinä (Molinia caerulea 'Variegata')
koristekastikka (Calamagrostis × acutiflora)
kultaintiaaniheinä (Sorghastrum nutans)
loistoröllinurmikka (Eragrostis spectabilis)
mammuttiheinä (Miscanthus sacchariflorus)
mäkiluste eli mäkilehtoluste (Brachypodium pinnatum)
niittyräpelö (Briza media)
nuokkugammaheinä (Bouteloua curtipendula)
partaohra (Hordeum jubatum)
pikkuräpelö (Briza minor)
preeriahahtuheinä (Schizachyrium scoparium)
preeriakaristeheinä (Sporobolus heterolepis)
raitamarskiheinä (Spartina pectinata 'Aureomarginata')
räpelökattara (Bromus briziformis)
sininata (Festuca Glauca-Ryhmä)
vaskilumiheinä (Chionochloa rubra)
viiruhelpi (Phalaris arundinacea 'Mervyn Feesey')
viiruhelpi (Phalaris arundinacea 'Picta')
Muita koristekasveina käytettäviä heinämäisiä kasveja

hopeapiippo (Luzula nivea)
isosädekaisla (Cyperus involucratus)
keltapiukkasara (Carex elata 'Aurea')
kirjosinikaisla (Schoenoplectus tabernaemontani 'Zebrinus')
mooseksensädekaisla (Cyperus albostriatus)
palmusara (Carex muskingumensis)
pikkusädekaisla (Cyperus involucratus 'Nanus')
rubiinisarakki (Uncinia rubra)
vahasara (Carex flacca)
varstasara (Carex pseudocyperus)
Kirjallisuutta

Susanna Widlundh, suom. Ilona Seveliius: Koristeheinät, WSOY, 2006, ISBN 951-0-31221-5
Aiheesta muualla

Koristeheinät ovat helppohoitoisia puutarhakasveja Kotiliesi
Koristeheinillä ilmettä pihaan Pellervo
Partaohra (Hordeum jubatum)
Viiruhelpi (Phalaris arundinacea 'Picta')
Mooseksensädekaisla (Cyperus albastriatus)
Koskikarat

| Koskikarat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Koskikarat  Cinclidae  Sundevall, 1836
Suku::  Koskikarat  Cinclus  Borkhausen, 1797
Katso myös
   Koskikarat Wikispeciesissä   Koskikarat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koskikarat (Cinclus) on varpuslintusuku, joka kuuluu koskikarojen heimoon (Cinclidae).
Koskikarat ovat kottaraisen kokoisia ja saman muotoisia, juoksevan veden äärellä eläviä varpuslintuja. Niitä on 5 lajia, jotka elävät etäällä toisistaan. Ne syövät pääasiassa vesihyönteisiä ja nilviäisiä, joita ne saalistavat sukeltamalla ja uimalla puron pohjaan ja kävelemällä vastavirtaan. Sukeltaessa niiden sierainten peitoksi vetäytyy ohut kalvo. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Koskikarat pesivät tavallisesti virtaavan veden tuntumassa. Pyöreä pesä on isokokoinen. Munat ovat valkoisia  ja niitä on tavallisesti 4 tai 5. Haudonta-aika on 12–18 päivää. Poikaset viipyvät pesässä noin 3 viikkoa.
Koskikarat
Koskikara Cinclus cinclus
Aasiankoskikara Cinclus pallasii
Amerikankoskikara Cinclus mexicanus
Andienkoskikara Cinclus leucocephalus
Argentiinankoskikara Cinclus schulzii
Eero Koskimies

Radion jousikvartetti 1930-luvulla. Vasemmalta Eero Koskimies, Hugo Huttunen, Tauno Korhonen, Erik Cronvall.
Eero Kaarlo Juhani Koskimies (vuoteen 1909 Forsman; 22. heinäkuuta 1897 Sääksmäki – 21. syyskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen alttoviulutaiteilija ja sovittaja. Hän soitti viulua Helsingin kaupunginorkesterissa vuosina 1917–1925 sekä viulua ja alttoviulua Radio-orkesterissa vuosina 1927–1957. Hän johti Polyteknikkojen orkesteria sekä opetti mm. Helsingin musiikkiopistossa. Koskimies sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1956.
Koskimiehen ensimmäinen puoliso oli Aino Nisula. Heidän poikiaan ovat pianisti Pentti Koskimies ja eläintieteilijä Jukka Koskimies. Heidän erottuaan Koskimies avioitui Ulla Katajavuoren kanssa vuonna 1939. Koskimiehen ja Katajavuoren tytär on kirjailija ja kirjallisuustoimittaja Satu Koskimies.
Katri Kortesuo

Ida Sofia Kulovuori, kirjailijanimi Katri Kortesuo (sukunimi aikaisemmin Kuhlberg; 18. lokakuuta 1858 Tampere – 7. kesäkuuta 1941 Tampere) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä Isko. Kulovuori toimi Tampereella kansakoulun opettajana vuosina 1884–1925.
Kulovuoren isä oli raatimies Simon Kuhlberg. Kulovuori kävi Tampereella ruotsalaisen tyttökoulun ja sitten Jyväskylän seminaarin, josta hän sai päästötodistuksen 1884. Hän oli opettajana Tampereen kaupungin kansakoulussa 1884–1925 aina eläkkeelle jäämiseensä saakka. Kulovuori teki opintomatkoja Skandinavian ja Keski-Euroopan maihin. Hän oli Tampereen kaupunginkirjaston johtokunnan jäsenenä 1908–1918, kansakoululasten Turvalan johtokunnan jäsenenä, köyhäinhoidon piirimiehenä ja kaitsijana 1914–1919 sekä vuodesta 1914 alkaen 10 vuotta opettajiston edustajana Tampereen kaupungin kansakoulujen johtokunnassa.
Kulovuori julkaisi Katri Kortesuon nimellä romaaneja ja näytelmiä.
Teoksia

Kokkovuorella : näytelmä 1:ssä näytöksessä.  U. W. Telén ja K., Kuopio 1901, 2. painos 1911 (nimimerkillä Isko)
Sirkka, romaani.   Otava 1910
Vihdoin selvillä, romaani.   Otava 1912
Elsa : viisinäytöksinen näytelmä.   Otava 1916
Kirjallisuutta

Kari Aronpuro (toim.): Augustan tanssikenkä :  Eräitä Pirkanmaalla eläneitä kynäniekkoja 1811-1942.  Pirkkalaiskirjailijat ry, 2003 ISBN 952-91-6538-2
Jaakko Kortekangas

Jaakko Tapani Kortekangas (s. 16. syyskuuta 1961 Pieksämäki) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Kortekangas opiskeli Sibelius-Akatemiassa Matti Lehtisen  johdolla sekä Zürichin oopperan oopperastudiossa. Hän oli vakituisesti kiinnitettynä Pforzheimin oopperassa 1986–1987 ja Freiburgin oopperassa 1989–1999. Siellä hän lauloi oopperaa, operettia ja elokuvasävellyksiä Kortekangas on esiintynyt paljon suurissa kirkkomusiikkiteoksissa ja konserttisolistina sekä laulanut myös liediä. Kortekangas on vieraillut mm. Suomen Kansallisoopperassa ja Savonlinnan Oopperajuhlilla sekä Tukholman, Kööpenhaminan, Zürichin, Genovan, Pariisin ja Tokion oopperoissa.
Kortekangas voitti Lappeenrannan valtakunnalliset laulukilpailut vuonna 1989. Hän esittää konserteissa musiikkia monipuolisesti Bachista 1900-luvun säveltäjiin. Hän on tehnyt yli 90 oopperaroolia.
Rooleja

Jaakko Kortekankaan oopperarooleja:
Figaro, Sevillan parturi
Paroni Trombonok, Matka Reimsiin
Don Giovanni, Don Giovanni
Kreivi Almaviva, Figaron häät
Guglielmo, Cosi fan tutte
Posa ja Rodrigo, Don Carlos
Germont, La Traviata
Ford, Falstaff
Sonora, Lännen tyttö
Marcello, La Bohème
Ping, Turandot
Wolfram, Tannhäuser
Escamillo, Carmen
Valentin, Faust
Billy Budd, Billy Budd
Kapteeni Adams, Klinghofferin kuolema
Jussi Harri, Pohjalaisia
Juha, Juha
Lemminkäinen, Äidit ja tyttäret
Urho, Isän tyttö
Levytyksiä

Einojuhani Rautavaara: The Gift of the Magi, Kortekangas et al., Tapiola Sinfonietta, Petri Sakari, Arthaus Musik 1997
Jean Sibelius: Cantata for the Conferment Ceremony of 1894, Coronation Cantata, Isokoski, Kortekangas, Finnish Philharmonic Chorus, Helsinki Philharmonic Orchestra, Segerstam, Ondine 1999
Einojuhani Rautavaara: True and False Unicorn, Finnish Radio Symphony Orchestra, Helsinki  Chamber Choir, Nuoranne, Ondine 2003
Armas Launis: Aslak Hetta - opera  in three acts, Alamikkotervo et al., Finnish Radio Symphony Orchestra, Oramo, Ondine 2005
Einojuhani Rautavaara: Choral Works, Finnish Philharmonic Chorus, Finnish Radio Chamber Choir, Finnish Radio Symphony Orchestra, Helsinki Philharmonic Orchestra, Nuoranne, Segerstam, Söderström, Ondine 2012
Einojuhani Rautavaara: Kaivos, Hannu Niemelä et al.Tampere Philharmonic Orchestra, Lintu, Ondine 2010
Robert Schumann: Scenes from Goethe's Faust, Warsaw Boys' Choir, Warsaw Philharmonic Choir and Orchestra, Wit, Naxos 2011
Paavo Koskenhovi

Paavo Antero Koskenhovi, ent. Kettunen (2. maaliskuuta 1871 Joroinen – 28. syyskuuta 1942 Salo) oli suomalainen lääkäri, suomentaja ja suomalaisuusmies.
Koskenhovin vanhemmat olivat maanviljelijä Paul Kettunen ja Hilda Augusta Wentin. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1899 oli Aini Kristiina Jurva (k. 1918) ja toinen vuodesta 1934 Lyyli Saarikko. Koskenhovi tuli ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1890 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1899. Hän väitteli lääketieteen tohtoriksi Bostonissa Yhdysvalloissa 1921. Koskenhovi toimi kunnanlääkärinä Heinävedellä ja Paimiossa 1899–1905, rautatielääkärinä Salossa 1905–1920 ja yksityislääkärinä Yhdysvalloissa 1920–1937. Hän oli toimittamassa Duodecimin kahden muun jäsenen kanssa korjattua ja täydennettyä painosta Sanaluettelo Suomen lääkäreille -teoksesta (1898), julkaisi kirjasen Kansallisuus- ja kielikysymyksestämme (1907) ja käänsi Mikkel Hindheden teoksen Ravintomme uudistus (1907). Oman synnytyslaitoksen johtaja Salossa Koskenhovi oli 1904–1920. Aktiivinen suomalaisuusaatteen kannattaja Koskenhovi oli Suomalaisuuden Liiton perustajia ja toimi Salon Suomalaisen Seuran puheenjohtajana 1907–1910. Hän osallistui kunnalliselämään, avusti sanomalehtiä ja käänsi Emanuel Swedenborgin teoksia.
Julkaisut

Kansallisuus- ja kielikysymyksestämme, Helsinki : P. Virkkunen, 1907
Mikkel Hindhede, Ravintomme uudistus : elä terveellisesti! : elä voimakkaana! : elä halvalla!, Porvoo : WSOY, 1907.
Ad. Czerny, Lääkäri lapsen kasvattajana, WSOY 1908
Emanuel Swedenborg, Uusi Jerusalemi ja sen taivaallinen oppi, London : Swedenborg Society, 1938.
Emanuel Swedenborg, Taivas, sen ihmeet ja helvetti (De coelo et ejus mirabilibus). Hyvinkää : Suomentaja, 1940. – Espoo: Nova Hierosolyma ry, [2016 ISBN 978-952-93-5321-7
G. Trobridge, Swedenborgin elämä ja opetukset Salo 1941