stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ville Komsi

| Ville Komsi |
| --- | --- |
 Ville Komsi vihreiden puoluekokouksessa 2007.
Helsingin kaupunginvaltuutettu
 1981–1988  
Kansanedustaja
 26.3.1983–20.3.1987  
Ryhmä/puolue:  Vihreä eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. toukokuuta 1946 (ikä 78) Helsinki
Lapset:  4 poikaa
Tiedot
Puolue:  Vihreä liitto
Muut puolueet:  Helsinki-liike (myös. Vaihtoehtoinen helsinki) Liberaalinen Kansanpuolue
Koulutus:  arkkitehtuurin opintoja
Ville Komsi Koijärvellä 1979. Kuva: Harri Ahola
Viljo ”Ville” Lauri Johannes Komsi (s. 4. toukokuuta 1946 Helsinki) on suomalainen entinen poliitikko. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1981–1988 ja vihreä kansanedustaja 1983–1987.
Komsin puoluepoliittinen toiminta alkoi Liberaalisessa kansanpuolueessa, johon hän liittyi vuonna 1968 yhdessä Osmo Soininvaaran kanssa. Hän lähti kunnallispolitiikkaan ”esivihreän”, puolueista irrallisen Helsinki-liikkeen ehdokkaana 1976 ja pääsi valtuustoon vuoden 1980 kunnallisvaaleissa. Helsinki-liikkeen ensimmäisen listan ehdokkaita yhdisti lähinnä kasvupolitiikan vastustaminen, ja Liikennepoliittinen yhdistys Enemmistö oli tärkeä taustaryhmä.
Ympäristöaktivismista tuli näkyvää keväällä 1979, kun joukko luonnonsuojelijoita esti Forssan Koijärven kuivaamisen. Koijärvi-liike kokosi monet pienissä piireissä toimineet ihmiset yhdeksi kansanliikkeeksi. Koijärven mielenosoitus oli lopullinen sinetti vihreiden poliittiselle yhteistyölle, jonka ensimmäinen tulos oli Komsin valtuustopaikka vuoden 1980 vaaleissa. Komsi ja Soininvaara olivat tuohon aikaan myös liikkeen valtakunnallisesti näkyvimmät henkilöt.
Nuoret vihreät järjestäytyivät 1980-luvun alussa. Suomi-lehteä julkaisseen Perusta ry:n (Heidi Hautala, Pekka Haavisto, Pekka Sauri, J.O. Mallander, Teppo Turkki ja Olli Wehkala) kanssa alkoi toimia feministejä, seksuaalivähemmistöjen edustajia sekä vammaisaktivisteja.
Komsi valittiin kansanedustajaksi vuonna 1983 Uudeltamaalta yhtä aikaa Helsingin vaalipiiristä valitun Kalle Könkkölän kanssa. Yhdessä he olivat vihreän eduskuntaryhmän ensimmäiset kansanedustajat. Komsi edusti vihreitä ympäristövaliokuntaa edeltäneessä laki- ja talousvaliokunnassa.
Vihreästä liikkeestä kehittyi asteittain muun muassa Vihreä liitto, joka rekisteröitiin puolueeksi vuonna 1988.
Ympäristöasioiden ohella Komsi on ollut aktiivinen kurdien asioissa. Hän hankki julkisuutta Turkin ja naapurimaiden kurdivähemmistöille 1970- ja 1990-luvuilla. 1990-luvun puolivälissä Komsin huomio kääntyi kurdinaisten asemaan. Hän perehtyi kurdikulttuuriin, vieraili Turkin kurdialueella ja julkaisi vuonna 2001 lehtimuotoisen raportin Kylässä Turkin kurdimaassa.
Komsi oli ehdokkaana myös vuoden 2003 eduskuntavaaleissa ja sai 644 ääntä. Vuoden 2008 kuntavaaleissa hän sai 186 ääntä.
Aiheesta muualla

Ville Komsin kotisivut
Vihreän liikkeen pioneerit junamatkalla parempaan Suomeen YLE elävä arkisto
Markus Aaltonen (toim.): Miten meistä tuli kansanedustajia?, Veterator, 2007 (ISBN 9789529982004)
Sari Aalto: Vaihtoehtopuolue: vihreän liikkeen tie puolueeksi, Into, 2018  (ISBN 978-952-264-885-3)
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (2):  Komsi  Könkkölä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Eduskunta
Kolttaköngäs

Valokuvaaja Hans Wagnerin ottama kuva Kolttakönkään lapinkylästä vuodelta 1939.
Vanha kartta Kolttakönkään alueesta rajoineen (1896).
Kolttaköngäs eli Boris Gleb (ven. Борисогле́бский, Borisoglebski, norj. Skoltfossen) on noin 3,6 neliökilometrin laajuinen Venäjän federaatiolle kuuluva alue muilta osin Norjalle kuuluvalla Paatsjoen länsirannalla. Ruotsi-Norjan ja Venäjän keisarikunnan rajankäynnissä 1826 valtioiden rajaksi sovittiin Paatsjoki, mutta tässä kohdassa raja poikkeaa joesta niin että Boris Gleb tuli kuulumaan Venäjään, kun taas alavirtaan laajat alueet joen itäpuolella rannikkoon saakka kuuluvat Norjalle. Sopimuksen mukaan sen tuli mahdollistaa suomalaisille pääsy Pohjoiselle jäämerelle.
Suomen itsenäistymisen jälkeen Neuvosto-Venäjä luovutti vuonna 1920 Tarton rauhassa Suomelle Petsamon alueen ja sen mukana myös Kolttakönkään. Toisen maailmansodan jälkeen alue siirtyi Petsamon mukana Neuvostoliitolle. Se kuuluu nykyisin Murmanskin alueen Petsamon piiriin osana Nikelin kaupunkihallintoaluetta.
Boris Glebin venäläisaseman taustalla on sinne 1500-luvulla rakennettu Borikselle ja Glebille pyhitetty ortodoksinen kappeli. Perimätiedon mukaan kappelin rakensi erakko Trifon, joka levitti ortodoksista uskoa kolttasaamelaisten keskuuteen sekä perusti myös Petsamon luostarin.
Alueella aiemmin sijainneesta saamelaiskylästä ei ollut 2006 jäljellä mitään. Alueella aiemmin sijainnut kolttasaamelaisten tärkein kirkko paloi vuonna 1944. Sen sijaan alueella on jäljellä 1874 rakennettu ja hiljattain restauroitu toinen ortodoksinen kirkko, joka on maalattu sisältä valkoiseksi ja ulkopuolelta punaiseksi.
Boris Gleb eli Kolttaköngäs on raja-aluetta, ja sinne tarvitaan viisumin lisäksi erityislupa. Vuonna 1965 alue oli lyhyen ajan viisumivapaa alue ulkomaalaisille, mutta Norjan viranomaiset sulkivat vapaan kulun 59 päivän kuluttua alkoholikaupan vuoksi. Nykyään alue on suljettu, mutta siellä pidetään jumalanpalvelus kahdesti vuodessa.  Norjan Kirkkoniemestä järjestetään kesäaikaan turisteille päivittäin veneretkiä Paatsjoelle Boris Glebin edustalle.
Kylässä oli arkangelilaisen höyrylaivayhtiön 1890-luvulla rakennuttama pieni majatalo, jota Suomen Matkailijayhdistys ylläpiti 1920-luvun alkupuolelta lähtien. Vuonna 1931 Kolttakänkäälle valmistui valtion rakennuttama ja Suomen matkailijayhdistyksen ylläpitämä majatalo. Se paloi vuonna 1937, ja tilalle valmistui vuonna 1939 valtion rakennuttama funkistyylinen hotelli.
Vuoden 1918 tapahtumat

New York Timesin mukaan 11. toukokuuta 1918 Tukholmasta oli ilmoitettu, että joukko suomalaisia valkokaartilaisia oli lähettänyt Boris Glebiin pienen sotilasosaston, joka oli pysyttänyt Suomen lipun alueelle julistaen sen Suomelle kuuluvaksi. 17. toukokuuta Kristianiasta oli raportoitu, että 300 valkokaartilaista, jotka Mannerheim olisi lähettänyt puhdistamaan alueelta punakaartit ja venäläiset ottaakseen haltuunsa Muurmannin radan, olisi taistellut Boris Glebissä ja ajanut venäläiset joukot pois ympäröivälle Norjan alueelle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Harri Hautajärvi: Autiotuvista lomakaupunkeihin. Lapin matkailun arkkitehtuurihistoria (Väitöskirja) Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu, Arkkitehtuurin laitos 2014. ISBN 978-952-60-5597-8.
Boris Gleb (Arkistoitu – Internet Archive) Rajaton vesi Paatsjoki-sivusto.
Boris Glebin ortodoksinen kirkko (Arkistoitu – Internet Archive) (kuva)
Konstantinopolskin avaus

Konstantinopolskin avaus on shakkiavaus, jota kuvailevat siirrot
Avaus on nimetty venäläisen Aleksandr Konstantinopolskin mukaan. Valkean kolmas siirto on tilanteessa vasta kahdeksanneksi suosituin, eikä avausta siten käytetä kovinkaan usein.
3.g3 valmistelee valkeaa lähettiä sivustointiin, vaikka sen voisi kehittää avointa viistolinjaa pitkin. Valkean e4-sotilas on myös sivustoidun lähetin tiellä. Valkean kolmas siirto ei painosta mustaa mitenkään, joten mustalla on monta mahdollista siirtoa. Mahdollisia ovat esimerkiksi 3...b6, g6, Rf6 ja d6.
Avaus sijoitetaan ECO-koodistolla koodille C44.
Juho Kolehmainen

Juho Kolehmainen (10. tammikuuta 1890 Nurmes – 9. elokuuta 1946) oli suomalainen jääkärivänrikki.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat puuseppä Antti Kolehmainen ja Anna Kilpeläinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Elvira Engströmin kanssa.
Opinnot

Kolehmainen kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Kolehmainen työskenteli metsätyönjohtajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 28. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kolehmainen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kolehmainen palveli sisällissodan jälkeen 1. komppanian koulutusaliupseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä (tunnettiin myöhemmin nimillä Jääkäripataljoona 2 ja Pohjolan jääkäripataljoona). Hänet siirrettiin 11. lokakuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Karjalan kaartin rykmentin III pataljoonaan. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 vain liittyäkseen 15. helmikuuta 1919 alkaen Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Retkikunnalla hänet määrättiin aluksi joukkueenjohtajaksi III pataljoonan 1. komppaniaan, minkä päällikkyyden hän vastaan otti myöhemmin. Hänet siirrettiin kesäkuussa Karjalaiseen pataljoonaan, missä hän toimi 3. komppanian päällikkönä. Kolehmainen otti osaa retkikunnalla taisteluihin Tulemajärvellä, Vieljärvellä, Nuosjärvellä, Prääzässä, Matrossassa, Kotkatjärvellä, Tuuloksessa, Maasjärvellä, Suollusmäellä ja Säämäjärvellä. Retkikunnalta palattuaan hän astui etsivän keskuspoliisin palvelukseen 10. heinäkuuta 1919, mutta palasi takaisin puolustusvoimien palvelukseen 31. tammikuuta 1920 pursimiehenä. Hänet sijoitettiin miinanetsintälaivueeseen, josta hänet siirrettiin l. toukokuuta 1925 Melkin vartiokomennuskunnan päälliköksi ja 1. lokakuuta 1933 alkaen miina- ja vartiolaivueen ruori- ja merkinantoaliupseeriksi, missä tehtävässä hän palveli aina talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Kolehmainen osallistui talvisotaan pursimiehenä Erillisessä Laivastossa Helsingissä. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa toimessa, mutta siirrettiin myöhemmin Merikoulun kasarmialiupseeriksi. Merikoululta hänet siirrettiin pursimieheksi Helsingin Laivastoasemalle. Jatkosodan puhjetessa hän jäi edelleen Helsingin Laivastoasemalle ja toimi joukkueenjohtajana sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän jatkoi joukkueenjohtajana Helsingin Tukikohdassa vuoteen 1945 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1. toukokuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Pursimies 31. tammikuuta 1920  Vänrikki 1942 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1919 ja 1945)  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Kontraoikeus

Kontraoikeus on oikeusjärjestyksen sallima etu jättää jokin oikeus käyttämättä. Kontraoikeus on subjektiivinen oikeus eli ihmiselle myönnetty tahdonvalta oman etunsa toteuttamiseen. Kontraoikeudet ovat yleisiä erityisesti yksityisoikeudessa. Esimerkiksi velkoja käyttää kontraoikeuttaan, kun hän antaa saatavansa anteeksi. Julkisoikeudessa tilanne on useimmiten toinen. Ihmiselta puuttuu kontraoikeus esimerkiksi tilanteessa, jossa valtio äänioikeuden ohella säätää äänestäjälle äänestysvelvollisuuden.
Kondottieeri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kondottieeri Wikimedia Commonsissa
Kompostikäymälä

Kariketta käytetään tietyntyyppisessä kompostikäymälässä hajun sitojana
Ruotsissa valtatie E6:en varrella oleva julkinen kompostikäymälä
Erotteleva kompostikäymälä. 1: Humusosasto, 2: Ilmastointiputki, 3: Istuin, 4: Pisoaari, 5: Virtsan keräys ja haihdutus, A: Toinen kerros, B: Ensimmäinen kerros, C: Maakerros
Kompostikäymälä on kuivakäymälä, joka muuttaa jätteet lannoittavaksi mullaksi luonnon omalla mikrobitoiminnalla. Kompostoituminen tarvitsee happea, kosteutta, lämpöä ja aikaa. Suomessa käymäläjätteet kompostoituvat hyvissä olosuhteissa ulkoilmassa lannoittavaksi mullaksi noin kolmessa vuodessa. Parhaimmat kompostikäymälät ovat hajuttomia ja helppohoitoisia eivätkä tarvitse lisäaineita tai jälkikompostoimista. Nykyään kompostikäymälöiden käyttöä pyritään edistämään.
Kirjallisuutta

Raimo Lilja, Marianne Hyttinen-Lilja: Kompostikäymälän rakentaminen ja käyttö. Suomen luonnonsuojeluliitto 1991. ISBN 951-95439-8-8 (nid.).
Sirkka Malkki: Kompostikäymäläopas. Työtehoseura 1995. ISBN 951-788-221-1
Korhonen, Taro & Nousiainen, Miika: Paskakirja.  Helsinki:  Like, 2007.  ISBN 978-952-471-941-4
Kompostikäymäläopas Helsinki: Ruohonjuuri 1983 ISBN 951-95486-0-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kontiolahden seurakunta

| Kontiolahden seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Kontiolahden kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Kuopion hiippakunta
Rovastikunta:  Joensuun rovastikunta
Pääkirkko:  Kontiolahden kirkko
Perustettu:  1857
Jäsenmäärä:  10 406 (heinäkuu 2024)
– Osuus asukkaista:  n. 69 %
Kirkollisvero:  1,50 %
Kirkkoherra:  Jukka Reinikainen
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kontiolahden seurakunta on Kontiolahdella Pohjois-Karjalassa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 1857. Itsenäisenä seurakuntana se aloitti toiminnan vuonna 1873, jolloin ensimmäinen kirkkoherran avoimeksi julistettu virka saatiin täytettyä. Seurakunta kuuluu Kuopion hiippakuntaan ja Joensuun rovastikuntaan. Seurakunnan kirkkoherra on Jukka Reinikainen.
Kongon tasavallan kansalliskirjasto

| Kongon tasavallan kansalliskirjasto> Bibliothèque Nationale Populaire |
| --- | --- |
Osoite:  57, ave E. P. Lumumba Centre-ville, (C. P. Box 1489), Brazzaville, Kongon tasavalta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kongon tasavallan kansalliskirjasto (ransk. Bibliotheque Nationale Populaire, tai ransk. Bibliothèque nationale du Congo) on  Kongon tasavallan pääkaupungissa Brazzavillessä toimiva kansalliskirjasto. Se on maan kulttuurin ja taiteen ministeriön alainen valtionlaitos.  Kansalliskirjaston johtajana eli kansalliskirjastonhoitajana toimi François Onday-Akiera (10/2017).
Kirjasto on perustettu 27. syyskuuta 1971. Kirjasto vastaa maassaan esimerkiksi julkaisujen ISBN- ja ISSN-numeroinnista. Kongon tasavallassa ei ollut vielä vuonna 2007 lakia vapaakappaleista, mutta sellaista valmisteltiin maan parlamentissa. Vuonna 2013 kansalliskirjaston kokoelmissa oli noin 15 000 kirjaa.
Yli 15-vuotiaista Kongon tasavallan asukkaista lukutaitoisia oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan 79,3 prosenttia vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Marcel Lajeunesse & Henri Sène (2004) Legislation for library and information services in French-speaking Africa revisited. (Abstrakti; The International Information & Library Review, 36 (4), Dec. 2004, pp. 367-380) (englanniksi) (sciencedirect.com)
VÉRITÉ 242: Congo,Brazzaville , la bibliothèque nationale de Brazzavile (15.2.2017) (ranskaksi) (youtube.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat
Koltanmaa

Koltanmaa viittaa kolttien historialliseen asuinalueeseen. Se käsitti Suomen ja Norjan koillisnurkat sekä Kuolan niemimaan luoteisosan. Koltanmaalla ei ole koskaan ollut tarkkoja rajoja, alueen erotti muista Suomen ja Norjan saamelaisalueista ortodoksinen uskonto ja tapakulttuuri. Nykyisin koltat elävät vain pienessä osassa Koltanmaata Suomessa sekä Venäjällä. Norjan koltta-alueet ovat täysin norjalaistuneet.
Käsite

Koltanmaa viittaa kolttien historiallisesti yhtenäiseen etniseen asuinalueeseen. Alueella ei ole koskaan ollut virallista maantieteellistä tai historiallista nimeä, eikä sen alueita ole otettu huomioon esimerkiksi valtioiden rajoja laadittaessa. Koltat eivät myöskään itse ole tunteneet Koltanmaan rajoja sanan varsinaisessa merkityksessä. Koko käsitettäkään "Koltanmaa" ei tunneta koltan kielessä. Selvimmin voidaan rajasta puhua alueen länsirajalla, jossa Koltanmaata ja muita alueita erottaa uskonto ja erilainen tapakulttuuri. Koltanmaan itäisintä aluetta on vanhassa kirjallisuudessa nimitetty Tuuloman Lapiksi Tuulomajoen mukaan.
Maantiede

Koltanmaan suurin joki on Tuuloma, joka laskee Jäämereen Nuortijärvestä. Saman järven eteläpäähän laskee Petäjäjoki eli Piecc, jonka vesi tulee tunturialueilta. Järven niskaan laskee Nuortjoki, johon yhtyy idästä Vuvajoki, lännestä Jaurijoki ja etelästä Hirvasjoki. Koltanmaan eteläraja kulkee vedenjakajan etelä- ja itäpuolelta. Koltanmaan länsiosissa virtaavat Petsamojoki ja Paatsjoki. Koltanmaan läntisin virta on Näätämöjoki. Koltanmaalla vuorottelevat suot, metsät, tunturit ja vesistöt. Koltanmaan pohjoisosissa on alavaa tunturien täyttämää maata, jossa ei juuri ole metsää. Koltanmaan eteläosissa taas on sankkaa havumetsää. Myös korkeimmat tunturit sijaitsevat Koltanmaan eteläosassa. Tsiulutaldi-, Tuodaš- ja Jelgoras-tunturien korkeimmat huiput nousevat jopa 1 000 metriin.
Perinteiset kolttasiidat

Koltanmaa koostui seitsemästä siidasta eli lapinkylästä, joiden kesken Koltanmaa oli jaettu porojenhoitoalueiksi. Suomen koltat asuvat nykyisin Sevettijärvellä, joka kuului Näätämön porojen talvilaidunalueeseen. Sevettijärven koltat polveutuvat kuitenkin Petsamosta tulleista evakoista. Perinteiset siidat olivat:
Näätämö (Njauddâm)
Paatsjoki (Paaččjokk)
Petsamo (Peäccam)
Muotka (Mueʹtǩǩ)
Suonikylä (Suõʹnnʼjel)
Nuorttijärvi (Njuõʹttjäuʹrr)
Hirvasjärvi tai Girvasjärvi (Sââʹrvesjäuʹrr)
Annikka Konttori-Gustafsson

Annikka Maaria Konttori-Gustafsson (ent. Konttori, o. s. Lahtinen, s. 30. huhtikuuta 1953 Lahti) on suomalainen pianisti, joka on toiminut vuodesta 1983 Sibelius-Akatemian pianomusiikin lehtorina. Hän on myös Sibelius-Akatemian tohtorikoulutusyksikön DocMusin johtaja.
Annikka Konttori-Gustafsson opiskeli pianonsoittoa Lahden musiikkiopistossa 1966–72 ja Sibelius-Akatemiassa 1972–74 ja 1978–79 Izumi Tatenon johdolla. Lisäksi hän on opiskellut Detmoldin musiikkikorkeakoulussa 1974–76 ja Berliinissä Hochschule der Künste -musiikkikorkeakoulussa 1976–78 Klaus Schilden johdolla. Hän suoritti pianonsoiton diplomitutkinnon Sibelius-Akatemiassa 1978 ja loppututkinnon Berliinissä samana vuonna. Vuonna 2001 hän suoritti musiikin tohtorin tutkinnon Sibelius-Akatemiassa.
Konttori-Gustafsson piti ensikonserttinsa vuonna 1978 Helsingissä. Hän on pitänyt soolo- ja kamarimusiikkikonsertteja Suomessa, ympäri Eurooppaa ja Yhdysvalloissa sekä tehnyt radio- ja TV-nauhoituksia kotimaassa ja ulkomailla. Hän sai neljännen palkinnon vuoden 1973 Maj Lind -pianokilpailussa ja osallistui kansainväliseen Géza Anda -pianokilpailuun Zürichissä vuonna 1982.
Annikka Konttori-Gustafssonin ensimmäinen puoliso oli pasunisti Timo Konttori (s. 1952). Hänen toinen aviomiehensä, Kaj-Erik Gustafsson, on säveltäjä, kirkkomuusikko ja pedagogi.
Konoša

| Konoša Коноша |
| --- | --- |
 Konošan rautatieasema
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Arkangelin alue
Piiri:  Konoša
Väkiluku (2010):  12 432
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Konoša (ven. Ко́ноша) on kaupunkimainen taajama Arkangelin alueella Luoteis-Venäjällä. Se sijaitsee Vologdan ja Arkangelin välisen rautatien varrella 400 kilometriä Arkangelista lounaaseen. Lähin kaupunki Velsk sijaitsee maanteitse 122 kilometriä itään.
Taajama on Konošan piirin keskus. Asukkaita taajamassa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 12 432, koko piirissä 26 106.
Konoša perustettiin vuonna 1898 Arkangelin radan rakentamisen yhteydessä ja se on edelleen ensisijaisesti rautatiepaikkakunta. Paikkakunnan nimi tulee samannimisestä joesta. Vuonna 1931 Konošasta tuli kaupunkimainen taajama ja vuonna 1935 piirinpääkaupunki. Taajama kasvoi nopeasti vuosien 1935-1940 välillä. Toisen maailmansodan aikana Konošan kautta rakennettiin Vorkutaan johtava Petšoran rautatie, pääasiassa vankileirityövoimalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konoša Wikimedia Commonsissa
Konošan piiri ja Konoša (Arkistoitu – Internet Archive) pomorland.ru (saksaksi)
Jorma Komulainen

Jorma Komulainen (s. 1947 Kuhmo) on suomalainen valokuvaaja. Kainuulaissyntyinen Komulainen on tehnyt uransa lehtikuvaajana muun muassa Kuopiossa Savon Sanomissa ja Helsingissä Suomen Kuvalehdessä. Hänestä tuli 1970-luvulla Kuhmon Kamarimusiikin ensimmäinen virallinen valokuvaaja.
Komulainen on tehnyt myös valokuvakirjoja ja pitänyt näyttelyitä, muun muassa Kuhmossa kesällä 2003.
Komulainen perusti yhdessä Jaakko Julkusen ja Topi Ikäläisen kanssa Victor Barsokevitsch -Seura ry:n, joka ylläpitää VB-valokuvakeskusta.
Hänelle myönnettiin Valokuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1977 teoksesta Kainuun kuvia.
Komulaisen kuvateoksen Tasavallan tiellä syntyyn liittyy epäselvyyksiä, joita eduskunnan talouspäällikkö Pertti J. Rosila ruotii kirjassaan Arkadianmäen kirstunvartija. Kirjan tilasi Komulaiselta eduskunnan pääsihteeri Seppo Tiitinen, joka ohitti eduskunnan kilpailutuskäytännöt. Komulainen ryhtyi työhön ilman kirjallista sopimusta, joka saatiin aikaan vasta kun teos oli vedosvaiheessa. Matkan varrella eduskuntaan tuli tuhansien eurojen laskuja, joita Komulainen perusteli sillä, että hänellä oli Tiitisen toimeksianto. Laskut jätettiin perusteettomina maksamatta. Komulainen sai toimitustyöstä ja valokuvista 115 000 euroa. Tekstit kirjoittaneen toimittaja Unto Hämäläisen palkkio oli 5 000 euroa.
Komppania K

| Komppania K> Company K |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  William March
Kieli:  englanti
Kustantaja:  Smith and Haas
Julkaistu:  1933
Ulkoasu:  sid. ja nid.
Sivumäärä:  260 s.
ISBN:  978-0-8173-0480-5
Suomennos
Suomentaja:  Janne Tarmio
Kansitaiteilija:  Lasse Rantanen
Kustantaja:  Viestintä Tarmio
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  263 s.
ISBN:  978-952-67784-7-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Komppania K (Company K) on vuonna 1933 ilmestynyt William Marchin kirjoittama sotaromaani. Alkuteoksen alkuperäinen kustantaja oli Smith and Haas. Teoksen on suomentanut Janne Tarmio, ja suomennoksen on julkaissut 2014 Viestintä Tarmio. Teoksen nimi on peräisin siitä Yhdysvaltain merijalkaväen komppaniasta, jossa teoksen kirjoittaja William March palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Sitä on pidetty yhtenä merkittävimmistä teoksista, jotka käsittelevät Yhdysvaltojen osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan. Siitä on otettu enemmän uusia painoksia kuin mistään muusta Marchin teoksesta.
Teos koostuu 113 lyhyestä kertomuksesta ensimmäisen maailmansodan aikaisesta Komppania K:sta. Tarina on kerrottu 113 merijalkaväen sotilaan näkökulmasta, ja aikajana ulottuu sotaa edeltävästä koulutusvaiheesta sodan jälkeiseen aikaan. Hahmotelmista syntyy ristiriitaisia ja järkyttäviä kuvauksia tavallisen sotilaan arjesta. Monien kuvausten taustalla on kirjailijan näkemiä ja kokemia todellisia tapahtumia.
Kirjan alussa on suomentaja Janne Tarmion esipuhe, jossa hän antaa teokselle taustaa ja etsii rinnastuksia muun muassa suomalaisesta sotakirjallisuudesta.
Teosta on usein sanottu sodanvastaiseksi romaaniksi, mutta March itse sanoi, että sisältö perustuu todellisuuteen ja sitä on pidettävä elämän puolustuspuheena.
Aiheesta muualla

Sodanvastaisin kirja jonka olen lukenut. Yle.fi, Janne Tarmion haastattelu
Erkki Komulainen

Erkki Juhani Komulainen (s. 30. joulukuuta 1943 Helsinki) on suomalainen kasvatustieteilijä. Hänen vanhempansa ovat Martti Komulainen ja Rakel o.s. Koskenranta. Komulainen tunnetaan Suomessa yhdessä Kai Karman kanssa kirjoittamistaan kahdesta tilastomenetelmien oppikirjasta.
Komulainen on tehnyt vuodesta 1967 lähtien yli 200 tieteellistä artikkelia pääosin kansainvälisissä alan lehdissä. Hänen erityisalueitaan ovat olleet käyttäytymistieteiden tilastolliset menetelmät ja metodologia. Hän valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineinaan psykologia ja kasvatustiede 1968 ja filosofian tohtoriksi 1973. Hänen opettajiaan olivat mm. Kai von Fieandt, Arvo Lehtovaara, R. Olavi Viitamäki ja Matti Koskenniemi. Hän osallistui Koskenniemen didaktisen prosessianalyysin (DPA) hankkeeseen. Komulainen toimi useiden väitöskirjojen vastaväittäjänä ja esitarkastajana. Hän toimi kymmenissä erilaisissa hankkeissa tilastomenetelmien asiantuntijana. Puoliso ylimeteorologi Marja-Leena Komulainen, kaksi lasta.