stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän historia
Neuvostovaltion synty > Tasavallan aika > Bolševikkien nousu

Nikolai II:n luovuttua vallasta maahan perustetun väliaikaishallituksen, johdossa oli virallisesti Georgi Lvov, mutta todellinen johto oli kuitenkin Aleksandr Kerenskin käsissä. Vallankumouksen myötä Venäjä muuttui Venäjän tasavallaksi, mutta vallankumous jätti jälkeensä kaksi kilpailevaa poliittista instituutiota, väliaikaisen hallituksen ja Pietarin neuvoston. Ensimmäinen maailmansota jatkui edelleen, mikä aiheutti suuria sotilaallisia ja taloudellisia tappioita. Väliaikainen hallitus ei kuitenkaan halunnut vetäytyä sodasta, jolloin Venäjän liittolaiset Yhdysvallat, Iso-Britannia, Ranska ja Italia tunnustivat väliaikaishallituksen laillisuuden pitääkseen Venäjän edelleen sodassa. Neuvostot taas vaativat sotatoimien lopettamista.
Helmikuun vallankumous mahdollisti myös bolševikkien laillisen toiminnan. Bolševikkien johtaja Vladimir Lenin oli ollut maanpaossa vuodesta 1907 saakka, mutta helmikuun vallankumouksen jälkeen hän palasi Pietariin. Hänen johdollaan bolševikit vaativat sodan lopettamista, yksityisen maan takavarikointia ja pankkien sosialisointia. Bolševikeilta puuttui kuitenkin vielä laajojen kansanjoukkojen tuki.
Väliaikainen hallitus pyrki nostattamaan suosiotaan hyvällä sotamenestyksellä ja Itävalta-Unkarin rintamalla suoritettiin Kerenskin offensiivi. Tilanne kehittyi kuitenkin keskusvaltojen eduksi. Väliaikaisen hallituksen epäonnistuneet sotatoimet ja bolševikkien radikalisoitunut suuntaus kasvatti Leninin suosiota. Tämä johti vallankaappausyritykseen heinäkuussa 1917. Väliaikaisen hallituksen joukot saivat kuitenkin tilanteen hallintaansa. Bolševikkien johtajia pidätettiin, mutta Leninin onnistui paeta Suomeen.
Bolševikkien kapina kukistettiin, mutta uutta offensiivia väliaikaista hallitusta vastaan nousi kenraali Lavr Kornilov. Hänen johtamansa vallankaappaushanke pyrki luomaan sotilasdiktatuurin. Kun Kornilovin joukot marssivat kohti Pietaria, Kerenski joutui kääntymään juuri kukistettujen bolševikkien puoleen tukea saadakseen. Kornilovin kapina kukistettiin, mutta väliaikainen hallitus joutui toteamaan, että vallassa pysyäkseen sen pitää liittotua jommankumman äärisiiven kanssa. Kun Kerenski joutui pyytämään bolševikit apuun, ei heidän suosionsa kasvua enää voinut pysäyttää.
Neuvostovaltion synty > Tasavallan aika > Lokakuun vallankumous 1917

Bolševikkien aseman vahvistuminen näkyi välittömästi siinä, että Leninin vaatimukset kovenivat. Vaatimus “kaikki valta neuvostoille”, tarkoitti nyt vallan siirtämistä bolševikeille. Syksyllä 1917 he saivat enemmistön tärkeiden kaupunkien neuvostoissa. Lenin totesi maanpaosta Suomesta, että nyt oli aika ottaa valtiovalta neuvostojen haltuun bolševikkien johtaman aseellisen kapinan avulla. Bolševikit perustivat sotilaallisen vallankumouskomitean, jonka johtoon asetettiin Lev Trotski.
Väliaikaisen hallituksen joukot tekivät vastaiskun miehittämällä bolševikkien puoluejulkaisun kirjapainon. Tämä antoi Trotskin komitealle syyn tarttua aseisiin. Trotskin johtamat bolševikit miehittivät Pietarin strategisesti merkittävät kohteet, kohdaten vain vähän vastarintaa. Kerenski ehti paeta maasta Yhdysvaltain lähetystön tuella. Bolševikit saivat hallintaansa Pietarin ja Moskovan, mutta muualla maassa sillä ei vielä ollut valtaa. Lenin torjui demokraattiset periaatteet, jolloin myös bolševikkien mahdolliset liittolaiset kaikkosivat.
Valtansa vahvistamiseksi vastavallankumouksellisten paljastamiseksi perustettiin erikoiskomissio Tšeka. Se harjoitti väkivaltaa ja terroria ja pyrki kitkemään bolševikkeja vastustaneet ainekset. Neuvostohallituksen ensimmäisiä toimia oli lehdistön vapauden rajoittaminen. Marraskuussa 1917 lähes kaikki ei-bolševistiset lehdet lakkautettiin. Suuri ongelma oli saada maan talous jälleen jaloilleen siitä jamasta, johon yhä jatkuva ensimmäinen maailmansota oli sen ajanut.
Lopulliseksi ratkaisuksi muodostui perustuslakia säätävä kansalliskokous, jonka koollekutsumisesta jo väliaikainen hallitus oli päättänyt. Marraskuussa 1917 pidettyjen vaalien tulos oli bolševikille epäedullinen, he saivat vain neljänneksen kansalliskokouksen paikoista. Leniniä tukeneiden sotilaiden tuella bolševikit estivät kansalliskokousta kokoontumasta tammikuussa 1918. Samana päivänä kansankomissaarien neuvosto antoi dekreetin perustavan kokouksen hajottamisesta. Lenin tähdensi, että “perustuslakia säätävän kansalliskokouksen hajottaminen merkitsee demokratian ajatuksen täydellistä ja avointa syrjäyttämistä diktatuurin ajatuksen tieltä”. Leninin dekreetin perusteella Venäjä julistettiin työläisten, sotilaiden ja talonpoikien edustajien neuvostojen tasavallaksi. Korkeinta valtaa Neuvosto-Venäjällä käytti neuvostojen yleisvenäläinen edustajakokous.
Neuvostokongressi pyrki irroittamaan maan ensimmäisestä maailmansodasta. Brest-Litovskin rauhanehdot olivat Neuvosto-Venäjälle raskaat, se menetti rauhansopimuksella Baltian maat ja Puolan, joutui vetämään joukkonsa Suomesta ja tunnustamaan Ukrainan irtautumisen Neuvosto-Venäjästä. Aluemenetysten myötä se menetti 70 prosenttia raskaasta teollisuudestaan ja neljänneksen väestöstään ja viljelyskelpoisesta maa-alastaan. Lenin kuitenkin tiedosti, että mikään muu vaihtoehto ei olisi taannut neuvostojen maan säilymistä.
Neuvostovaltion synty > Neuvosto-Venäjä 1917–1922 > Sisällissota 1918–1919

Neuvosto-Venäjän bolševikkihallinnon taipuminen ankariin rauhanehtoihin sai monet radikaalit elementit perustamaan vastarintakeskuksia Siperiaan ja Etelä-Venäjälle. Nämä järjestäytyivät valkokaarteiksi, joiden tavoitteena oli kaataa Leninin hallitus. Sisäisiä ja ulkoisia uhkia torjumaan bolševikit perustivat puna-armeijan. Tämä joutui pian toimiin, sille Ison-Britannian ja Ranskan etujen mukaista oli kaataa Leninin hallitus. Venäjän irtautuminen sodasta lisäsi näiden rasitusta, eikä Leninin hallitus katsonut olevansa vastuussa keisarinvallan aikaisista ulkomaisista lainoista. Iso-Britannia, Ranska ja Yhdysvallat antoivat tukensa bolševikkeja vastustaneille valkokaarteille.Maa alkoi ajautua kohti sisällissotaa. 
Valkokaartit hallitsivat kesään 1918 tultaessa koko Siperiaa. Lisäksi bolševikkeja uhkasivat pohjoisesta ja etelästä lähestyneet ranskalaiset ja brittijoukot, jolloin Moskovaa lähestyivät vihollisjoukot joka suunnasta. Valkoisten lähestyessä Jekaterinburgia, bolševikit surmasivat siellä vangittuna olleen Nikolai II:n ja tämän perheen heinäkuussa 1918. Merkittävän käänteen Venäjän sisällissotaan aiheutti Saksan vallankumous, minkä jälkeen saksalaiset vetäytyivät Baltiasta ja Ukrainasta. Tämän jälkeen Venäjä irtisanoutui Brest-Litovskin rauhansopimuksesta ja puna-armeija alkoi edetä saksalaisilta jääneille alueille. Myös Ranskan ja Ison-Britannian kiinnostus Venäjällä käytävään sotaan lopahti, mutta ne jatkoivat bolševikkeja vastustaneiden valkokaartien tukemista. Syksyllä 1919 Venäjän sisällissota kääntyi bolševikkien eduksi. Vuoden loppuun mennessä puna-armeija oli onnistunut kukistamaan valkoisten vastarinnan. Sota vaati miljoonia uhreja, autioitti laajoja alueita ja romahdutti maan talouden.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Uusi talouspolitiikka

Sisällissodan aikana Neuvosto-Venäjän hallinto oli omaksunut sotakommunismina tunnetun politiikan, jossa turvauduttiin laajoihin kansallistamistoimiin. Tyytymättömyys sotakommunismiin johti osaltaan Kronstadtin kapinan puhkeamiseen vuonna 1921. Kapina kukistettiin, mutta seurauksena oli, että sotakommunismista luovuttiin. Sotakommunismin sijasta maassa ryhdyttiin soveltamaan uutta NEP-politiikkana, (Novaja ekonomitšeskaja politika), tunnettua talouspolitiikkaa. NEP-politiikka salli rajatun määrän yksityisyrittäjyyttä. Poliittista vapautta NEP-politiikka ei tuonut, vaan kilpailevien puolueiden toiminta kiellettiin.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Stalinistinen vallankumous

Leninin viimeisten vuosien aikana puolueen sisällä käytiin valtataistelua, josta Lenin oli vakavasti sairastuneenakin hyvin tietoinen. Lenin kuoli vuonna 1924. Lenin itse arvioi Lev Trotskin olevan kyvykkäin neuvostojohtaja seuraajakseen, mutta sen sijaan pääsihteerinä toimineeseen Josif Staliniin Lenin ei luottanut. Trotskin ja Stalinin näkemyksissä sosialismin kehittämiseksi ei todellisuudessa ollut juuri eroa. Trotskin ja myös Leninin näkemys oli, että kommunismi saattoi säilyä Neuvostoliitossa vain jos länsimaissa tapahtuisi sosialistinen vallankumous. Stalin taas katsoi parhaaksi vakiinnuttaa kommunismi ensin Neuvostoliitossa. Stalin käytti Trotskin näkemyksiä tätä vastaan ja syytti tätä sodanlietsojaksi, joka vetäisi maan takaisin sotaan. Tukea Stalin sai Lev Kamenevilta ja Grigori Zinovjevilta. Trotski saatettiin epäsuosioon ja hänet karkotettiin ulkomaille vuonna 1929.
Trotskin syrjäyttämisen jälkeen Stalin alkoi näyttää myös liittolaistensa silmissä nousevan liian mahtavaksi ja he kääntyivät häntä vastaan. Stalin haki liittolaista nyt oikeistosiipeä johtaneesta Nikolai Buharinista ja erotti vasemmistosiipeen kuuluneet Zinovjevin ja Kamenevin. Syrjäytettyään vasemmiston, Stalin kääntyi Buharinia ja oikeistoa vastaan ja esitti, että puolueen tehtävä oli rakentaa ’’sosialismi yhdessä maassa’’. Tämän teorian mukaan sekä oikeiston että vasemmiston tavoitteet sosialismin kehittämiseksi olivat toteuttamiskevottomia ja aiheuttaisivat kapitalistien aseman vahvistumista.
Neuvostoliiton kommunistinen puolue oli täysin Stalinin vallassa. Hän kuitenkin katsoi että puolueen riveissä oli vihollisia, jotka oli löydettävä ja tuhottava. Stalin toimeenpani vuosina 1936–1939 terrorin, joka kohdistui laajasti myös puolueen jäseniin. Kaikkiaan Stalinin vainoissa teloitettiin yli 1 100 puolueen jäsentä, heidän joukossaan Stalinin entiset liittolaiset. Puhdistusten kohteeksi joutui myös sotilasjohto. Valtiollinen poliisi NKVD terrorisoi väestöä ja puhdistusten laantuessa vuonna 1938, oli miljoonia Neuvostoliiton johtajia, virkamiehiä ja muita kansalaisia teloitettu, vangittu tai karkotettu.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Teollistuminen ja kollektivisointi

1920-luvun lopulle tultaessa NEP-järjestelmä oli ajautunut kriisiin, sillä suurteollisuutta oli vähän ja maatilat olivat useimmiten niin pieniä, etteivät ne usein pystyneet myymään viljaa markkinoille. Vain varakkaimmat talonpojat eli kulakit saattoivat myydä ylijäämäviljaa. He eivät kuitenkaan halunneet sitä myydä, vaan pitivät sen mieluummin itsellään, sillä teollisuus tuotti vain vähän ostettavaa. Vilja oli kannattavampaa käyttää rehuna. Tilanne oli kestämätön, sillä se aiheutti sen että kaupunkiväestöllä ei ollut tarpeeksi syötävää.
Kulakit olivat hyötyneet NEP-politiikasta ja tätä politiikkaa tuki Buharinin johtama puolueen oikeistosiipi. Stalin katsoi ‘’oikeistopoikkeaman’’ uhaksi ja Buharin syrjäytettiin. NEP-politiikka hylättiin ja Stalin lähti toteuttamaan ensimmäistä viisivuotissuunnitelmaa vuonna 1928. Sen tavoitteena oli nopea teollistuminen, jota maatalouden tuli palvella. Stalinin ratkaisu ongelmaan oli, että maatalous pakkokollektivisoitiin ja kulakit pakotettiin luovuttamaan ylijäämäviljansa valtiolle. Keskivarakkaista talonpojista muodostettiin kolhooseja eli kollektiiviitalouksia, joissa omaisuus oli yhteistä. Kulakkien omaisuus takavarikoitiin kolhoosien hyväksi ja monet kulakit karkotettiin kotiseudultaan.
Kollektivisoinnin oli määrä palvella Neuvostoliiton teollista kehitystä, johon ensimmäinen viisivuotissuunnitelma ja toinen viisivuotissuunnitelma tähtäsivät. Teollinen kehitys ei ollut tavallisen väestön kannalta suotuisa, sillä raju rakennemuutos tuotti monenlaisia ongelmia, kuten pulan asunnoista ja kulutustavaroista ja inflaation kasvun ja reaalipalkkojen laskemisen.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Toinen maailmansota 1939–1945 > Sodan alku

Neuvostoliiton suhteet Saksaan olivat 1920-luvulla hyvät, mutta Hitlerin noustua valtaan tilanne alkoi muuttua. Natsismin nousun myötä Neuvostoliitto joutui muuttamaan ulkopolitiikkaansa ja Kominternissa hyväksyttiin fasisminvastaisen kansanrintaman idea. Stalinin etujen mukaista oli luoda liittouma fasismin uhkaa vastaan, mutta hän oli epäileväinen länsimaiden tarkoitusperien suhteen. Vastaavasti lännessä Ranska ja Iso-Britannia suhtautuivat epäluuloisesti liittolaissuhteeseen Neuvostoliiton kanssa.
Länsimaat pysyivät kuitenkin toimettomina, kun Saksa miehitti Tšekkoslovakian ja liitti Itävallan alueisiinsa. Stalinin näkökulmasta Ranska ja Iso-Britannia reagoivat Hitlerin toimiin liian hitaasti, mikä kasvatti Stalinin epäluottamusta länsimaita kohtaan. Tämä johti siihen, että Stalin suostui solmimaan elokuussa 1939 Saksan kanssa Molotov–Ribbentrop-sopimuksena tunnetun hyökkäämättömyyssopimuksen. Se sisälsi salaisen, Puolan jakoa sisältäneen lausekkeen, ja lisäksi Neuvostoliiton etupiiriin luettiin Suomi, Viro, Latvia ja Bessarabia sekä myöhemmin Neuvostoliiton etupiiriin lisätty Liettua.
Stalinin ja Hitlerin solmima sopimus oli käytännössä lähtölaukaus toiselle maailmansodalle. Saksa hyökkäsi Puolaan 1. syyskuuta 1939, minkä jälkeen Iso-Britannia ja Ranska julistivat tämän jälkeen sodan Saksalle Tämän jälkeen Neuvostoliitto aloitti etupiirijaon mukaisten alueiden miehittämisen. Ainoastaan Suomi vastusti Stalinin laajentumisohjelmaa ja kieltäytyi luovuttamasta alueita Neuvostoliitolle. Tämä johti Neuvostoliiton hyökkäykseen ja talvisodan alkamiseen marraskuussa 1939. Talvisodan alku johti siihen ettei Hitler tunnustanut Suomen osalta enää etupiirijaon pätevyyttä, vaan hän katsoi Suomen siirtyneen Saksan etupiiriin.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Kylmän sodan alku

Pian toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton ja länsimaisten liittolaisten tiet erosivat ja maailma jakautui sosialistiseen ja kapitalistiseen leiriin. Sodan seurauksena Itä-Eurooppaan syntyi joukko sosialistisia maita. Stalin halusi vahvistaa Neuvostoliiton vaikutusvaltaa sosialistisissa maissa, pyrkien sekaantumaan näiden sisäisiin asioihin. Hän pyrki politiikallaan luomaan puskurivyöhykkeen Neuvostoliitolle alisteisista Itä-Euroopan satelliittivaltioista, jotka oli sodan aikana vallattu. Yhdysvallat pyrki hillitsemään Neuvostoliiton vaikutusvallan laajentumista. Tämä vastakkainasettelu merkitsi kylmän sodan alkamista.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Sodan jälkeen 1947–1952

Toisen maailmansodan päätyttyä Neuvostoliitolla oli edessään valtava jälleenrakennusurakka. Sodassa oli kuollut arviolta 20 miljoonaa neuvostoliittolaista sotilasta ja siviiliä. Tämä oli kaikkien sotaan osallistuneiden maiden suurin uhriluku. Myös maan talous oli huonossa jamassa. Jälleenrakennuksessa panostettiin raskaaseen teollisuuteen. Sodan aikana miehitetyt Itä-Euroopan maat pakotettiin tuottamaan raaka-aineita Neuvostoliittoon ja Saksa liittolaisineen, mukaan luettuna Suomi, pakotettiin maksamaan sotakorvaukset. Maatalouden kehitys jätettiin vähemmälle huomiolle. Kolhoosien kokoa kasvatettiin, jotta moderneja maatalouskoneita olisi voitu hyödyntää.
Neuvostoliiton aluelaajennoksille, joihin lukeutuivat Viro, Latvia, Liettua, Suomen luovuttamat alueet, Ukrainan ja Valko-Venäjän läntiset alueet ja Moldavia, kokivat suurimmat muutokset sodan jälkeisinä vuosina. Näillä alueilla maatalouden kollektivisointi aloitettiin 1947.
Sodanjälkeisen jälleenrakennuskauden aikana Stalin kiristi poliittista kontrollia. Tämä katsottiin kapitalistisen uhan torjumiseksi. Sodan jälkeen Neuvostoliittoon palautettiin noin viisi miljoonaa venäläistä, sotavankeja ja pakolaisia, jotka olivat sodan päättyessä Neuvostoliiton rajojen ulkopuolella. Heidän kohtalonsa maan historiassa on kiistanalainen, monet teloitettiin tai lähetettiin vankileirille, vaikka heidän ainoa rikoksensa oli sotavangiksi joutuminen.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Neuvostoliitto Stalinin jälkeen 1953–1964

Josif Stalin kuoli maaliskuussa 1953. Ennen hänen kuolemaansa huhut uusista puhdistuksista olivat jo levinneet laajalle, mutta kuolema esti aikeet. Stalinin kuoltua valta siirtyi kollektiiviselle johdolle, kymmenjäseniselle presidiumille eli puhemiehistölle. Pääministerinä toimi Georgi Malenkov, ulkoministerinä Vjatšeslav Molotov ja sisäministerinä Lavrenti Berija. Yksi keskuskomitean sihteereistä oli Moskovan puoluejärjestön johtaja Nikita Hruštšov. Pian presidiumin keskuudessa ilmeni valtataistelua, jonka myötä Berija vangittiin ja teloitettiin. Kun Malenkovin johtaman presidiumin aikana ei onnistuttu saamaan aikaan kulutustavaratuotannon kohennusta, Malenkov syrjäytettiin. Valta alkoi tämän jälkeen siirtyä yhä enemmän Hruštšovin käsiin.
Hruštšov irtisanoutui stalinismista ja kritisoi Stalinia tämän hirmuteoista, vaikkakaan Hruštšov ei ollut itsekään täysin osaton Stalinin ajan rikoksiin. Ilmapiiri alkoi vapautua ja kulttuurin suojasääksi kutsuttuna ajanjaksona kirjallisuuden ja taiteen alalla voitiin nauttia suuremmasta ilmaisuvapaudesta.
Maataloudessa Hruštšoviin suunnitelmat olivat kunnianhimoisia. Tuotannon lisäämiseksi valtavat maa-alat Pohjois-Kazakstanissa, Etelä-Siperiassa ja Euroopan puoleisen Venäjän lounaisosassa raivattiin maatalouden käyttöön. Uudisviljely ei sujunut ongelmitta, vaan kuivat aromaat eivät soveltuneet viljelymaiksi. Ongelmia tuottivat myös yritykset uudistaa teollisuutta ja maan hallintojärjestelmää. Raskaalle teollisuudelle asetettiin kunnianhimoisia tavoitteita, mutta kaikkia tavoitteita ei saavutettu. Kansan elintaso koheni jonkin verran, mutta elintaso oli edelleen suhteellisen alhainen.
Ulkopoliittisesti Hruštšovin ajan vakavin selkkaus oli vuonna 1962 Kuuban ohjuskriisi. Kriisi ratkesi kun Hruštšov veti ohjukset pois ja Yhdysvallat lupasi olla hyökkäämättä Kuubaan. Hruštšovin maine sai kolauksen Kuuban ohjuskriisissä, mutta se ei aiheuttanut hänen syrjäyttämistään. Ratkaisevaa oli, että hänen tavoitteensa talouspolitiikan alalla olivat liian kunnianhimoiset. Vuonna 1964 keskuskomitea syrjäytti hänet virastaan.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Brežnevin aikakausi 1964–1982

Hruštšovin jälkeen pääsihteeriksi, nousi Leonid Brežnev. Koska Hruštšovin syrjäyttäminen johtui pitkälti epäonnisesta maatalouspolitiikasta, Brežnev otti tavoitteekseen tehdä maataloussektorista tuottavamman. Talonpojille taattiin minimipalkka ja 50 prosentin maksukorotukset, mikäli he ylittivät asetetut kiintiöt. Elintaso Neuvostoliitossa nousi 1960- ja 1970-luvuilla, mutta siitä huolimatta taloudellinen kasvu heikentyi Brežnevin valtakaudella.
Hruštšovin jälkeinen hallitus oli jäykän konservatiivinen useiden ongelmien suhteen ja yksilölliselle ilmaisulle annettiin vähemmän liikkumatilaa. Maan yliopistojärjestelmää kehitettiin, jolloin kansan sivistystaso nousi. Kohonnut sivistystaso ja lisääntyneet kansainväliset kontaktit toivat haasteita propagandatyölle. Uskollisuus kommunistista puoluetta kohtaan ei ollut enää itsestään selvä asia.
Itä-Euroopan satelliittivaltioissa kyti tyytymättömyys Neuvostoliittoa kohtaan. Tämä ilmeni dramaattisimmin Tšekkoslovakiassa niin sanotun Prahan kevään aikana vuonna 1968, jolloin Neuvostoliitto teki Tšekkoslovakiaan sotilaallisen intervention ja syrjäytti sen uudistusmielisen hallituksen. Tšekkoslovakian tapahtumista juontaa juurensa niin sanottu Brežnevin oppi, jonka mukaan Neuvostoliitto pyrki ylläpitämään ylivaltaansa Itä-Euroopassa.
Neuvostoliiton sekaantuminen Itä-Euroopan maiden sisäisiin tapahtumiin johti suurvaltasuhteiden tilapäiseen heikkenemiseen. 1970-luku oli Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välillä liennytyksen aikaa. Tällöin maiden välillä solmittiin ydinaseita rajoittava SALT I -sopimus. Liennytyspolitiikan huippukohta oli vuonna 1975 Helsingissä ETY-kokouksessa solmittu päätösasiakirja, jonka myös Brežnev ja Yhdysvaltain presidentti Gerald Ford allekirjoittivat. Kokous hyväksyi Euroopassa olemassa olevat rajat ja velvoitti allekirjoittaneet maat kunnioittamaan ihmisoikeuksien perusperiaatteita. Suhteet länteen alkoivat seuraavina vuosina uudelleen viiletä, kun Neuvostoliiton havaittiin rikkovan olennaisesti sopimusten ihmisoikeussäännöksiä. Brežnev ja Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter allekirjoittivat toisen SALT sopimuksen, mutta liennytyspolitiikka haudattiin lopullisesti neuvostojoukkojen miehitettyä Afganistanin 1979.
Brežnevin kuoltua vuonna 1982 neuvostohallinnon rappeutuminen oli ulkomaailmalle ilmeistä, mutta neuvostojärjestelmä ei ollut valmis rajuihin uudistuksiin. Brežnevin jälkeen pääsihteerinä toimivat lyhyen aikaa Juri Andropov ja tämän jälkeen Konstantin Tšernenko. Heidän jälkeensä pääsihteeriksi nousi vuonna 1983 Mihail Gorbatšov. Gorbatšov edusti uutta sukupolvea NKP:n ylimmässä johdossa.
Neuvostoliiton aika 1923–1990 > Gorbatšovin aikakausi 1983–1989

Suurimpana tehtävänään Gorbatšovilla oli maan talouden tervehdyttäminen. Hän joutui kuitenkin toteamaan, että kommunistinen puolue oli liian jäykkä organisaatio, jotta uudistuksia olisi voitu toteuttaa. Gorbatšov katsoi, että taloudellisten uudistusten lisäksi vaadittavia toimia olivat myös Neuvostoliiton historian aikana tehtyjä virheitä koskevan avoimen keskustelun käynnistäminen. Tälle käsitteelle annettiin nimitys glasnost eli avoimuus. Keskustelu käytiin puoluejohdon valvonnassa, mutta siitä huolimatta keskustelun avaaminen oli ennenkokematonta. Lisäksi oli talouden tervehdyttämiseksi käynnistettävä perestroika, eli uudelleenjärjestäminen. Gorbatšov luonnehti Brežnevin aikaista vanhaa järjestystä pysähtyneisyyden ajaksi.
Glasnost ja perestroika eivät saaneet vanhoillisemman puoluejohdon hyväksyntää. Vastaavasti taas uudistusmielinen Moskovan puoluejohtaja Boris Jeltsin arvosteli uudistusten hitautta. Joistakin takaiskuista huolimatta uudistustyöt hallinnon uudelleenjärjestämiseksi jatkuivat. Kesäkuussa 1988 pidetyssä puoluekonferenssissa Gorbatšov ajoi läpi radikaaleja uudistuksia, joilla vähennettiin kommunistisen puolueen valtaa. Käytännössä kyse maan demokratisoinnista, jolla oli kansalaisten laaja tuki.
Perestroikan ulkopoliittisena tavoitteena oli parantaa suhteita Yhdysvaltoihin. Lisäksi Gorbatšov pyrki parantamaan suhteita Länsi-Euroopan maihin. Gorbatšovin uusi ajattelu -politiikka toi myös tulosta. Suhteet Yhdysvaltoihin ja Länsi-Eurooppaan paranivat ja Gorbatšov nautti lännessä suurta arvostusta. Maiden välejä hiertänyt Afganistanin sota saatiin myös päätökseen, kun Neuvostoliitto veti joukkonsa Afganistanista.
Kremlissä tapahtuneet muutokset käynnistivät uudistusvaatimuksia myös itäblokin maiden keskuudessa. Neuvostoliiton suhtautuminen Itä-Euroopan maihin muuttui ratkaisevasti vuonna 1987, jolloin Gorbatšov irtisanoutui Brežnevin opista ja ilmoitti, että Neuvostoliitto ei aio puuttua Itä-Euroopan maiden sisäisiin asioihin. Neuvostoliiton linjanmuutoksen vuoksi Itä-Euroopassa tapahtui vuonna 1989 useita vallankumouksia. Seuraavana vuonna Gorbatšov suostui vielä Saksan jälleenyhdistymiseen ja Itä-Saksan olemassaolon päättymiseen itsenäisenä valtiona. Gorbatšov palkittiin Nobelin rauhanpalkinnolla Itä-Euroopan rauhanomaisten vallanvaihdosten ansiosta.