stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pomona
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pomona Wikimedia Commonsissa
Abraham Polonsky

Abraham Polonsky (5. joulukuuta 1910 – 26. lokakuuta 1999) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja, elokuvakouluttaja ja kirjailija. Lakimieskoulutuksen saanut juutalaisälykkö menestyi 1940-luvun lopulla käsikirjoittajana ja ohjaajana ja sai Oscar-ehdokkuuden käsikirjoituksestaan nyrkkeilyaiheiseen elokuvaan Verta ja kultaa (Body and Soul, 1947). Hänen esikoisohjaustaan, vedonlyöntibisneksestä kertovaa film noiria Pahan pauloissa (Force of Evil, 1948) pidetään myös suuressa arvossa: se on valittu Yhdysvaltojen National Film Registryn kokoelmiin.
Näiden elokuvien jälkeen Polonsky joutui 17 vuodeksi Hollywoodin mustalle listalle kommunistiksi epäiltynä. Robert Wisen ohjaaman elokuvan He pakenivat huomispäivää (1959) ja eräitä muita käsikirjoituksia Polonsky teki salanimillä. Hän käsikirjoitti ja ohjasi vielä muutaman elokuvan 1960- ja 1970-luvulla.
Polonsky opetti elokuva-alaa muun muassa Etelä-Kalifornian yliopistossa ja Kalifornian osavaltionyliopiston Northridgen kampuksella. Hän julkaisi kymmenkunta esseekokoelmaa ja pari romaania.
Filmografia

Verta ja kultaa (Body and Soul, käsikirjoitus, ohj. Robert Rossen, 1947)
Pahan pauloissa (Force of Evil, käsikirjoitus ja ohjaus, 1948)
”Medal for Mirko” (tv-sarjan Meritie jakso, 1964, ohjaus)
Säälimättömät (Madigan, käsikirjoitus, ohj. Don Siegel, 1968)
Tapan sinut, Willie Boy (Tell Them Willie Boy Is Here, käsikirjoitus ja ohjaus, 1969)
Hevosvarkaat (Romance of a Horsethief, ohjaus, 1971)
Atlantin pikajuna (Avalanche Express, käsikirjoitus, ohj. Mark Robson, 1979)
Kirjallisuutta

von Bagh, Peter: ”Tutkijasta tekijäksi – Abraham Polonskyn haastattelu”, Filmihullu 3/1991
Salo, Matti: Musta käytävä : Abraham Polonskyn pitkä vaellus; esipuhe Abraham Polonsky, Suomen elokuva-arkisto: VAPK-kustannus, 1991. ISBN 951-37-0576-5.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Ponape (parkki)

Ponape oli suomalainen Gustaf Eriksonin varustamon nelimastoinen teräsparkki joka oli rakennettu 1903. Parkki oli Eriksonin omistuksessa 1929–1936 ja se romutettiin Latviassa 1936.
Ponapen oli rakentanut Società Esercizio Baccini Genovassa Italiassa vuonna 1903. Laivan vetoisuus oli 2 342 bruttorekisteritonnia ja kantavuus 3 500 kuollutpainotonnia. Laivan pituus oli 95,96 metriä, leveys 13,07 metriä ja syväys 7,00 metriä. Ahvenanmaalle Ponape ostettiin A. Monsen-varustamolta Tönsbergistä Norjasta vuonna 1925, laivan omisti vuoteen 1929 maarianhaminalainen Hugo Lundqvist (1878-1936). Laiva kuljetti pääasiassa vehnälasteja Australiasta Eurooppaan sekä myös guanoa ja puutavaraa. Vuonna 1928 matkalla Sundsvallista Melbourneen kaksi miehistön jäsentä huuhtoutui mereen myrskyn aikana Pohjois-Atlantilla. Syyskuussa 1931 Ponape törmäsi yhteen virolaisen höyrylaiva Lindan kanssa Dragörin lähellä ollessaan painolastissa matkalla Maarianhaminasta Kööpenhaminaan. Molemmat laivat vaurioituivat ja Ponape hinattiin telakalle Kööpenhaminaan.
Viimeisen vehnälastinsa Ponape toi kesäkuussa 1936 Australian Port Germeinista Falmouthin kautta Lontooseen. Syyskuussa 1936 Ponape myytiin romutettavaksi Latviaan ja se teki viimeisen matkansa Uudestakaupungista Libauhun syyskuun lopulla 1936. Ponapen kaljuunakuva on Maarianhaminassa Ahvenanmaan merenkulkumuseossa.  Ponapesta on tehty 2017 Ylen Areenalle esitetty dokumentti Skeppet Ponape, en dröm om havet.
Kirjallisuutta

Harry Hedenström : Runt Hornet som kock : Ombord i 4-mastade barkar på vetetraden. Oscars Byrå, cop. Lidingö 1997 ISBN 916305891X
Ponteva

Ponteva on suomalainen miehen etunimi. Se kuuluu nimiin, joiden tarkoitus on ilmentää vanhempien lapselle toivomia ominaisuuksia. Pontevan nimipäivä oli Suomen almanakassa 21. lokakuuta vuosina 1929–1949. Nimi jäi tästä huolimatta harvinaiseksi.
Ponteva on annettu nimeksi alle 63:lle suomalaispojalle. Aikavälillä 1920–1939 Ponteva-nimen sai 35 poikaa, vuosina 1940–1959 18 poikaa ja aikaväleillä 1960–1979 sekä 1980–1999 enää alle viisi poikaa kummallakin.
Tunnettuja Pontevia

(Kalle) Niilo (Ponteva) Halonen, mäkihyppääjä
Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit

Menomineet pyytämässä lohta lyhtyjen valossa yöllä, Paul Kanen maalaus 1800-luvulta.
Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit olivat Suurten järvien ympäristössä ja vastaavilla leveyksillä Atlantin rannikoille eläneitä intiaaneja. Nämä intiaanit olivat kieleltään, elinkeinoiltaan ja kulttuuriltaan moninaisia. Etelässä maanviljely oli synnyttänyt suuria päällikkökuntia, kuten irokeesien liiton. Pohjoisessa oli micmacien tyyppisiä vuodenaikojen mukaan kierteleviä metsästäjä-keräilijöitä. Asuntona oli tuohella, kaislamatoilla tms. peitetty wigwam, joka saattoi olla muun muassa kupumainen, kartiomainen tai pitkänomainen tynnyri- tai satulakattoinen. Chippewat tunnetaan parhaiten tuohikanooteistaan, menominet vedessä kasvavan intiaaniriisin keruusta ja koko alue vaahterasokerista, josta intiaanit tekivät siirappia. Koillinen metsäalue rajoittui pohjoisessa subarktiseen alueeseen, etelässä kaakkoiseen metsään ja lännessä preeriaan. Englantilaiset ja ranskalaiset asettuivat tänne jo 1500-luvulta alkaen. Eurooppalaisten tulo vaikutti hyvin tuhoisasti moniin koillisalueiden heimoihin. Monien heimojen väki väheni intiaanisodissa, nälän ja kulkutautien takia. Esimerkiksi pequot-kansa tuhoutui Englannin siirtokuntia ja heidän intiaaniliittolaisia vastaan käydyssä sodassa. Pequot-sotureita surmattiin armotta, vietiin orjuuteen Bermudalle ja jäljelle jääneet hajaantuivat muihin heimoihin. Laajemmin koillisalueen intiaaneja pakeni tai siirrettiin länteen.
Koillisalue on lähinnä kulttuuria, ei kieltä kuvaava alue. Kielellisesti koillisalueen intiaanit jakautuivat lähinnä algonkinien, irokeesien ja siouxien sukuisiin kansoihin. Koillisalue kuului laajempaan itäiseen metsäalueeseen. Maanviljely oli peruselinkeino lukuun ottamatta aivan pohjoista, ja kaikki metsästivät ja keräilivät ainakin jossain määrin, mutta varsinkin koillisella alueella intiaanien kulttuurierot olivat suuria. Kanadan kaakkoisosan ja Yhdysvaltain koillisalueen intiaanit asuivat Suuria järviä ympäröivällä laajalla Atlantilta Mississippin haaroille Wisconsiniin ja Illinoisiin ulottuvalla alueella.
Pohjois–eteläsuunnassa koillisalue ulottui hieman Saint Lawrence-joen ja Suurten järvien pohjoispuolelle sen sivuhaaroihin ja etelässä Oklahoma-joelle ja Marylandin ja Kentuckyn leveyksille. Alue oli melko järvistä ja jokista. Seutu oli ennen eurooppalaisten tuloa hyvin metsäistä. Pohjois-Amerikan koillisalueen intiaaneja kutsutaan myös nimillä pohjoisvaltioiden intiaanit, suuren metsän intiaanit, pohjoiset metsäintiaanit, itäiset metsäintiaanit, koillisalue Alueen algonkinit jaetaan alueella itäisiin ja läntisiin, itäisiä olivat muun muassa rannikon micmacit ja läntisempiä keski-algonkinit, joita olivat muun muassa chippewat.
Koillisalueella asui 1600-luvun alussa ehkä noin 0,25 miljoonaa intiaania. Koillisalueen heimojen väestömäärät olivat melko pieniä vuonna 1700. Vuonna 2020 julkaistun tutkimuksen mukaan intiaanien vaikutus ympäristöön Uuden-Englannin rannikkoalueella oli minimaalinen noin 14 000 vuotta, kunnes eurooppalaiset saapuivat Pohjois-Amerikkaan.
Ilmasto ja elinkeinot

Ilmasto on etelässä lämpimänlauhkea, pohjoisosassa maissi ei kasva, koska kasvukausi on niin lyhyt. Eteläisten algonkinien ja irokeesien kulttuuri muistutti paljon etelävaltioiden intiaanien viljelyyn pohjautuvaa elämäntapaa. Maissin lisäksi viljeltiin papua, kurpitsaa ja auringonkukkaa. Auringonkukkaa viljeltiin ehkä ensiksi juuri Ohiojoelle eli alueen eteläisimmässä osassa. Tupakkaa viljeltiin miltei kaikkialla. Metsästys oli tärkeämpi elinkeino kuin etelässä, ja irokeesitkin hajautuivat syksyllä metsästämään valkohäntäpeuraa, vapitihirviä, kalkkunaa, ja muuttokyyhkyä. Lännessä metsästettiin lisäksi biisonia, pohjoisessa hirveä. Atlantin rannikoilla kalastettiin lohta, turskaa, makrillia ja seitiä, ja suurilla järvillä sampea, siikaa ja lohikala Christivomer namaycushia. Rannikoilla keräiltiin nilviäisiä ja äyriäisiä eli simpukoita, rapuja jne. Marjat, pähkinät ja syötävät juuret kerättiin, ja ainakin irokeesit tiettävästi sienestivätkin. Suurten järvien yläosissa ja Mississippin latvoilla kerättiin intiaaniriisiksi kutsuttua ravitsevaa vesikasvia, joka oli menominien pääasiallinen ravinnonlähde, mutta joka kasvoi koko koillisalueella luonnonvaraisena. Koko alueella sokerivaahterasta valutettiin mahlaa, jotta siitä voitaisi keittää vaahterasiirappia.
Mutta pohjoisessa viljely saattoi olla vähäisempää, vain tupakan viljelyä. Maissin viljelyn pohjoisraja kulki Yläjärven etelärannoilta Halifaxin seuduille. Siellä metsästys ja kalastus sekä keräily olivat olennaisen tärkeitä elinkeinoja. Pohjoisessa yhteiskunta oli hajanaisten metsästäjäryhmien vuotuista liikehdintää, etelässä oli suuria päällikkökuntia ja alkeellisia "valtioita", ja siellä maanviljelyn merkitys oli suuri. Maanviljely oli lähinnä puutarhaviljelyä. Uusi pelto raivattiin kaskeamalla, käytettiin kuokkaa, istuttamiseen keppiä ja naiset viljelivät. Kauppaa esiintyi vain jonkin verran. Suurten järvien ojibwayt myivät kuparia, jonka tuotanto alueella alkoi tuhansia vuosia sitten.
Asumukset

Saint Lawrencen alangolla vallitsi irokeesiliitto. Irokeesien kulttuuri oli melko mutkikas pitkine tuohisine taloineen, linnoitettuine kylineen ja päällikköineen. Maata viljelevät etelän angonkinit asuivat suurissa paaluaidoin ympäröidyissä jopa tuhansien asukkaiden kylissä. Wigwami oli riu'uista tehty ristikko, jonka päällä kateaineena puunkuorta, kaislamattoja, tuohta tai muuta kasviainesta. Kaakkoisten algonkinien wigwam oli irokeesien pitkätalon tyyppinen mutta pienempi. Pohjoisten algonkinien maja oli lännessä kupoli, idässä kartiomainen kota. Yhdysvaltain alueella suurilla järvillä ja Ohiojoen seuduilla kesäwigwam oli suorakaidemainen, satulakattoinen eli muodoltaan eurooppalaista taloa muistuttava, ja talviwigwam kupolimainen puunkuorella tai kaislamatolla katettu. Tyypillisiä pohjoisalueen intiaaneja olivat chippewat, jotka tekivät tuohikanoottejalähde?.
Päänahan nylkeminen, sotaisuus ja kidutukset

Koillisalueen intiaanit olivat yleensä sotaisia ja kävivät pieniä kahakoita keskenään muun muassa verikostoista, kunniasta ja joskus pyyntimaistakin. Naiset ja lapset adoptoitiin heimoon, mutta yleensä miehet surmattiin kiduttamalla paaluun sidottuna, joskus otettiin päänahka mutta ei henki. Päänahan ottaminen ja kidutus olivat alussa vain irokeesien ja huronien rituaalisia tapoja, jotka olivat levinneet etelästä ennen eurooppalaistan tuloa. 1600-luvulla kidutus ja skalpeeraus levisivät myös angonkineille, joilla oli aiemmin tapana ottaa voitonmerkiksi koko vihollisen päälähde?.
Aluejako

Koillisalue on niin laaja, että se voidaan jakaa kolmeen suuralueeseen
Rannikko Pohjois-Carolonasta Woodsjärven eteläpuolelle, lähinnä itäisä algonkin-heimoja mm micmac, delaware, powhatan
Saint Lawrence-joen alanko, pohjoisia irokeesiheimoja, muun muassa mohawk, onondaga, erie, susquehannock
Suurten järvien ja jokien alue: Suuria järviä ympäröivä alue, keskimmäisiä algonkin-heimoja
POP-yhdiste

POP-yhdisteillä (engl. persistent organic pollutants) tarkoitetaan pysyviä orgaanisia ympäristömyrkkyjä. Ne ovat ympäristössä hyvin hitaasti hajoavia ja kaukokulkeutuvia orgaanisia yhdisteitä, jotka kerääntyvät eliöihin. POP-yhdisteitä pidetään virheellisesti usein supermyrkkyinä, todellisuudessa ne ovat toksisuudeltaan hyvin erilaisia. Kaikille niille on kuitenkin tyypillistä kestävyys ympäristössä. Suomessa niiden yleisin lähde ihmisille on Itämerestä pyydetty kala.
Kaukokulkeutumisen ja yhdisteiden pitkäikäisyyden vuoksi mikään valtio tai muu yksittäinen alue ei yksistään voi ratkaista POP-yhdisteiden aiheuttamia ympäristö- ja terveysongelmia. POP-yhdisteiden rajoittamiseksi tarvitaan kansainvälisiä toimia (esimerkiksi alueellinen ECE-POP -pöytäkirja 1998 ja maailmanlaajuinen POP-sopimus 2001 eli Tukholman sopimus).
Esimerkkejä POP-yhdisteistä ovat aldriini, dieldriini, DDT, endriini, heptakloori, klordaani, mireksi, toksafeeni, heksaklooribentseeni, PCB-yhdisteet, dioksiinit ja furaanit eli ns. "likainen tusina". Mainitut 12 POP-yhdistettä ovat mukana maailmanlaajuisessa Tukholman sopimuksessa pysyvien orgaanisten yhdisteiden rajoittamiseksi sekä YK:n alaisen Euroopan talouskomission (UNECE) ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista rajoittavan sopimuksen (CLRTAP) POP-pöytäkirjassa. Näistä aineista ainoastaan DDT on perustellussa käytössä malarian torjumisessa tropiikissa. Suomessa näitä ei ole käytetty vuosikymmeniin, monia ei koskaan. Alueellinen POP-pöytäkirja kattaa 4 muutakin POP-yhdistettä (lindaani, klordekoni, heksabromibifenyyli ja PAH-yhdisteet).
Aiheesta muualla

POP - pysyvät orgaaniset yhdisteet
THL - Ympäristömyrkyt ja terveys (Arkistoitu – Internet Archive)
United Nations Industrial Development Organization (UNIDO): What are Persistent Organic Pollutants (POPs)? (englanniksi)
The 9 new POPs under the Stockholm Convention (englanniksi)
Pohjois-Amerikan ylätasangon intiaanit

Pohjois-Amerikan ylätasangon intiaanit olivat muun muassa lohen pyynnillä eläneitä intiaaneja Kalliovuorilla, Kolumbian ylätasangolla. He myös metsästivät muun muassa peuraa ja hirveä ja keräilivät juureksia. Alueen intiaanit kävivät kauppaa rannikon heimojen kanssa. Tunnettuja heimoja muun muassa nez percet, spokanet, yakimat, shuswapit, kutenait ja salishit. Ylätasangon intiaaneja ei pidä sekoittaa tasankointiaaneihin. Kolumbian ylätasangon kulttuuria määrittelivät pitkälle vanhat uskomukset. Valkoisten tulo muutti intiaanien elämän täällä verraten myöhään. Hevonen tuli tänne etelästä 1700-luvulla. Valkoisia alkoi retkeillä täällä 1800-luvun alussa. Saatuaan hevosen, aiemmin kanooteilla joissa liikkuneet intiaanit tekivät nyt tekivät sota-, kauppa,- ja metästysretkiä lyhytheinäpreerialle. Tällöin ylätasangon intiaanit alkoivat muistuttaa preeriaintiaaneja. Valkoisten lähetyssaarnaajien vaikutus käännytti intiaanieja kristinuskoon ja osaltaan jakoi heimojen jäsenet valkoisten kannattajiin ja vastustajiin. Toisaalta monia intiaaneja kuoli samoihin aikoihin sekä valkoisten tuomiin epidemioihin että 1850-luvulla alkaneissa intiaanisodissa, jotka olivat intiaaneille tappiollisia. Tästä huolimatta tämänkin alueen intiaaniväestö on kasvanut 1900- ja 2000-luvuilla.
Alue ja luonto

Kolumbian ylätasangon kulttuuripiiriksi katsottu intiaanien alue oli Kordillieereilla Yhdysvaltain ja Kanadan rajaseudulla. Tämä noin 200 000 km2 alue oli Rannikkovuorten ja Kalliovuorten välissä olevaa matalavuoristoista ylätasankoa, jota halkovat joet. Se kattoi muun muassa miltei koko Columbiajoen laakson ja Fraserjoen seudun eteläiset osat, jotka olivat asutuksen pääaluetta. Kanadasta alueeseen kuului eteläinen Brittiläinen Kolumbia, Yhdysvalloista suurin osa Washingtonia sekä Oregonin ja Idahon pohjoiset osat. Kolumbian ylätasangolla on mannerilmasto kuumine kesineen ja kylmine talvineen.
Vuorilla on havumetsää jossa kasvaa suuria puita, ja niiden välissä syviä kanjoneita. Jokien vesi on yleensä kirkasta, kylmää ja runsashappista, joka on hyvä kaloille. Lohi nousee jokiin mm. Tyynestä merestä. Riistaeläimiä ovat vuorilammas, peura, hirvi, majava ja saukko. Etelässä ja alueen keskiosissa on heinää kasvava aroa. Oregonissa ja kaakkois-Washingtonissa on runsaasti kuivaa pensasaroa, jopa puoliaavikkoa sillä alue on kuivan Suuren altaan pohjoisraunalla. Seutu on rannikon ja preerian välissä, ja näiden seutujen kulttuurin muutokset vaikuttivat alueen elintapoihin.
Kulkuvälineet

Ylätasangon intiaanit eivät yleensä käyttäneet koiria ja purilaita kuljetusvälineinä. Koska asutus keskittyi yleensä virtojen lähelle, kanootti oli tärkeä kulkuväline. Shushwapien, thompsonien ja okanaganien kanootti oli pystykeulainen setrikuorinen "sammennokkakanootti" jollaista käyttivät myös kootenait ja coeur d'alenet. Kutenaiden kanootti muistuttaa Itä-Siperiassa Amurin varrella käytettyä, sen nokka ja perä eivät nousseet ylös vedestä niin kuin algonkineilla. Tällöin kanootin on pidempi kuin laidat. Idässä tehtiin hieman irokeesien kanootteja muistuttavia tasakeulaisia kanootteja. Nez percet taas tekivät yksitukkisia pitkiä veneitä, jotka oli koverrettu polttamalla. Oli myös teräväkeulaisia ja -peräisiä lauttoja, jotka tehtiin telttoihin käytetyistä ruokomatoista. Hevonen kulkuvälineenä oli vasta eurooppalaisten vaikutusta.
Kaupankäynti

Alueen eri heimoilla oli kullakin erilainen elannon hankkimistapa, ja heimot kävivät kauppaa tuottamillaan tavaroilla. Kauppaa käytiin ylätasangolta esimerkiksi rannikon chinookien ja salishien kanssa. Kauppaa tekemään kokoonnuttiin muun muassa Dallesin, Kattlen ja Celilon suurille putouksille wishramin ja wascoein alueelle. Putouksille tultiin kanootein, jotka kannettiin putousten ohi. Kesäisin ja syksyisin tällä paikalla rannikon ja sisämaan heimot vaihtoivat tuottamiaan tavaroita. Mm. Klamathit veivät camas-sipuleita, wishramit ja wascot Tyynenmeren kotiloita ja nez percet ylätasangolla muuten vaikeasti saatavia puhvelin taljoja. Kaupan oli myös yksipuisia kanootteja, villivuohen villaa, orjia, marjoja ja puunkuorikuituja.
Asumukset

Pohjoisen ylätasangon intiaanit asuivat monesti puoliksi maanalaisissa taloissa, joita oli Fraserjoen rannalla kaivausten mukaan tuhansia vuosia. Näitä asumuksia käyttivät mm shuswapit, thompsonit ja okanaganit. Tyypillisesti majan läpimitta oli 3–12 m. Katto oli keskipaalujen tukevien seipäiden varassa oleva tasaisehko tai matala kartio. Katon peite oli kaislamattoja ja multaa. Katon keskellä oli aukko, joka toimi sekä savuaukkona että kulkutienä. Majaan sisään ja ulos pääsemiseen tarvittiin yleensä lovettu tukki tai muunlaiset tikkaat. Yleisempi asumus oli kotamainen kartioteltta joka sekin saattoi olla osittain maan sisään kaivettu.
Oli myös vajamaisia muun muassa oljilla ja ruo'oilla peitettyjä pitkätaloja.
Näitä monesti kaislamatoille peitettyjä hieman idän wigwamia muistuttavia taloja tehtiin lähinnä etelässä. Niissä oli salkojen varassa peitteinä ruohoista, kaisloista ja osmankäämeistä tehtyjä mattoja. Kylmällä varsinkin pienet asumukset saatettiin vuorata nahoilla. Pitkissä taloissa ei eri perheiden osastoissa ollut väliseiniä. Näitä tekivät mm. nez percet. Pohjoisessakin mm. okanaganit tekivät isoja kaislataloja, mutta ne olivat yleensä tilapääissuojia kokouksiin ja kalapaikoille tulleita ihmisä varten.
Kesäasuntona saattoi olla pieni kaislamatoilla peitetty kartiokota, mutta yleensä kesällä asuttiin pelkässä laavussa joka suojasi tuulelta. Tiipii yleistyi ylätasangollakin eurooppalaisten tulon jälkeen 1700-luvulla.
Kansat

Ylätasangon 25 intiaanikansaa ja vuonna 1800 noin 90 000 intiaania. jakautuivat kolmeen suureen ryhmään. Nämä ovat salishan, sahaptin-penuti ja na-dene. Suurin osa ylätasankoa oli shuswapin ja spokanen sukuisten sisämaan salishan-kieliryhmän asuttamia. Salishanit asuivat alueen keski- ja pohjoisosissa. Salishaneita asui myös luoteisrannikolla. Salishaneita ovat mm shuswapit, lilloeetit, thompsonit, spokanet, thompsonit, sanpoilit jne..
Etelässä asui sahaptineita intiaaneja, jotka lienevät sukua Kalifornian penuteille. Näitä olivat mm. wallawallat, yakimat, calusat ja nez percet.
Pohjoisella ja itäisellä ylätasangolla asui myös athabascan/na denen sukuisia heimoja, mm. koillisen kootenait.
Poikkimessinkiyökkönen

| Poikkimessinkiyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Metalliyökköset Plusiinae
Suku::  Diachrysia
Laji::  tutti
Kaksiosainen nimi
 Diachrysia tutti  (Kostrowicki, 1961) 
Synonyymit
 Diachrysia stenochrysis 
Katso myös
   Poikkimessinkiyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Poikkimessinkiyökkönen (Diachrysia tutti) on yleinen, metallinhohtoinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Poikkimessinkiyökkönen on keskikokoinen, leveäsiipinen yökkönen. Etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeat, ja siipisuonet erottuvat hyvin. Siiven tyviosassa ja kärkiosassa siiven poikki kulkee leveä, metallinhohtoisen vihreä ja kiiltäväpintainen vyö, jotka yhtyvät siiven keskiosassa ja muodostavat yhtenäisen H-kirjaimen muotoisen alueen. Munuaistäplä ja rengastäplä erottuvat reunoiltaan tummemman ruskeina siiven etuosaan jäävällä ruskealla laikulla. Siiven kärkiosa on hieman vaaleamman ruskea. Takasiivet ovat harmaat. Keskiruumiin päällä on korkea, tupsumainen karvakaulus. Pää on oranssi. Siipiväli on 32–38 mm.
Samannäköinen laji on vyömessinkiyökkönen (Diachrysia chrysitis).
Levinneisyys ja lentoaika

Poikkimessinkiyökkösen levinneisyysalue ulottuu Länsi-Euroopasta Aasian poikki Tyynenmeren rannikolle saakka. Levinneisyysalueen rajoja ei varsinkaan idässä tunneta kovin tarkoin samankaltaisten lähilajien vuoksi. Suomessa lajia tavataan etelärannikolta ainakin Etelä-Lappiin saakka. Perhoset lentävät kesäkuun loppupuoliskolta elokuun puoleen väliin. Joinakin vuosina lajilla on vähälukuisempi toinen sukupolvi syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Lajia on pitkään pidetty vyömessinkiyökkösen värimuotona, ja vanhemmassa kirjallisuudessa lajeja on pidetty yhtenä. Siipien värityksen lisäksi lajeilla on pienehköt erot koirasgenitaaleissa ja naaraan takaruumiin kahdeksannen jaokkeen vatsakilven muodossa. Ekologiselta kannalta on näyttöä lajien lentoaikojen eroavaisuudesta sekä eroista elinympäristömieltymyksissä. Nykyisin lajien erillisyyttä tukee myös molekyylibiologinen tutkimus.
Poikkimessinkiyökkönen viihtyy kosteammilla ja lämpimämmillä elinpaikoilla kuin vyömessinkiyökkönen. Perhonen lentää öisin ja tulee valolle. Se myös vierailee mielellään imemässä mettä kukista, muttei tule syötille. Laji on yleinen, mutta ainakin Suomessa yksilömäärässä mitattuna vyömessinkiyökköstä vähälukuisempi. Toukka rakentaa kotelokopan kasvillisuuden joukkoon ja koteloituu sen sisään. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi

Toukka on erilaisia ruohovartisia kasveja syövä polyfagi.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Poikkimessinkiyökkönen
lepiforum.de (nimellä D. stenochrysis)[vanhentunut linkki] (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5270234  BioLib: 53373  CoL: 6CP85  EoL: 547463  EUNIS: 309357  Fauna Europaea: 449551  Fauna Europaea (new): 241bc726-7067-4029-bbd9-cf4c5991965f  GBIF: 1785895  iNaturalist: 362097  IRMNG: 10317633  LepIndex: 280787  MaBENA: DiachSteno  NBN: NHMSYS0020758208  NCBI: 254378  Open Tree of Life: 1007517  Laji.fi: MX.62391