stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
August Cieszkowski

August Cieszkowski
August Cieszkowski (1814–1894) oli puolalainen filosofi, taloustieteilijä, yhteiskunnallinen ja poliittinen aktivisti sekä yksi Liga Polskan ja poznańilaisen tiedeseuran Poznańskie Towarzystwo Przyjaciół Naukin (PTPN) perustajista. Filosofina Cieszkowski käsitteli erityisesti teonfilosofiaa.
Teoksia

Prolegomena zur Historiosophie ("Prolegomena historiosofiaan", 1838), linkki PDF-tiedostoon: https://seafile.utu.fi/f/cc20a5b942d549d4b8cb
Gott und Paligenesie ("Jumala ja palingeneesi", 1842)
Ojcze nasz ("Isä meidän", 1848–1906)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:August Cieszkowski
Käännös suomeksi
August Eigruber

Heinrich Himmler ja August Eigruber
August Eigruber (16. huhtikuuta 1907 – 28. joulukuuta 1947) oli itävaltalainen kansallissosialisti ja Oberdonaun (Itävallan) gauleiter.
Eigruber syntyi Steyrissä Itävallassa. Marraskuussa 1922 hän liittyi Itävallan kansallissosialistisiin työläisnuoriin, jonka johtajaksi hänet nimitettiin 1925. Huhtikuussa 1928 hän liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen jonka Steyrinmaan aluejohtajaksi hän kohosi lokakuussa 1930. Hän joutui useaksi kuukaudeksi vankilaan toiminnastaan Itävallassa kielletyssä kansallissosialistisessa puolueessa.
Toukokuusta 1935 Eigruber oli edelleen kielletyn puolueen Gau-johtaja (Gaugeschäftsführer)  Ylä-Itävallassa ja koko alueen johtomies hänestä tuli 1936. 10.huhtikuuta 1938 Eigruber toimi ministeriössä neuvonantajana. Samoihin aikoihin hän liittyi myös SA:han.
22. toukokuuta hänestä tuli SS:n Standartenführer. Huhtikuun ensimmäisenä 1940 hänet nimitettiin Oberdonaun valtakunnankuvernööriksi (Reichstatthalter), ja marraskuussa 1942 valtakunnan puolustuskomissaariksi (Reichsverteidigungskommissar). Kesäkuussa 1943 Eigruber ylennettiin SS-Obergruppenführeriksi.
Heti Saksan ehdottoman antautumisen jälkeen toisessa maailmansodassa 1945 Eigruber pidätettiin Salzkammergutissa ja hänet haastettiin todistajaksi Nürnbergin oikeudenkäynteihin. Mauthausen-oikeudenkäynnissä Eigruber tuomittiin maaliskuussa 1946 kuolemaan Mauthausenin keskitysleirillä tekemistään rikoksista. Eigruber teloitettiin Landsbergin vankilassa joulukuussa 1947.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta August Eigruber Wikimedia Commonsissa
Arttu Hoskonen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 16. huhtikuuta 1997 (ikä 27)
Syntymäpaikka: Kaarina, Suomi
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 186 cm
Seura
Seura: Cracovia
Pelinumero: 22
Junioriseurat
0000–2008: KaaNa
2009: KaaPo
2010–2016: FC Inter
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2015–2021 | FC Inter | 95 | (2) |
| 2022 | HJK | 21 | (3) |
| 2023– | Cracovia | 33 | (1) |
Maajoukkue
| 2016 | Suomi U20 | 1 | (0) |
| 2022– | Suomi | 9 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 31. toukokuuta 2023.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 31. toukokuuta 2023.
Arttu Hoskonen (s. 16. huhtikuuta 1997 Kaarina) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Puolan Ekstraklasassa pelaavaa Cracoviaa. Pelipaikaltaan Hoskonen on keskuspuolustaja.
Seurajoukkueet

Hoskonen siirtyi 13-vuotiaana Turun Interiin Kaarinan Pojista. Kaudella 2015 hän oli Interin yhdessä liigaottelussa vaihtopenkillä. Hän teki veikkausliigadebyyttinsä toukokuussa 2016 IFK Mariehamnia vastaan. Marraskuussa 2016 Hoskonen solmi Interin kanssa kahden vuoden jatkosopimuksen. Kaudella 2018 hän pelasi Veikkausliigassa 25 ottelua. Samalla kaudella hän teki uransa ensimmäisen maalin Veikkausliigassa kesäkuun lopulla tasapeliin päättyneessä vierasottelussa Tampereen Ilvestä vastaan. Hoskonen edusti Interiä lopulta kuuden kauden ajan, voittaen Suomen cupin kaudella 2018.
Kaudeksi 2022 Hoskonen siirtyi Veikkausliigan hallitsevan mestarin HJK:n paitaan, jossa hän pääsikin kauden päätteeksi juhlimaan mestaruutta. Lisäksi Hoskonen oli avauskokoonpanossa jokaisessa HJK:n Eurooppa-liigan lohkovaiheen ottelussa.
Tammikuussa 2023 Hoskonen siirtyi Puolan korkeimmalla sarjatasolla, Ekstraklasassa, pelaavaan Cracoviaan.
Maajoukkue

Ensimmäisen A-maajoukkuekutsunsa Hoskonen sai Kansojen liigan otteluihin syyskuussa 2022. Debyyttinsä hän teki harjoitusottelussa Pohjois-Makedoniaa vastaan 17. marraskuuta 2022.
Saavutukset

FC Inter
Suomen cup (1): 2018
HJK
Veikkausliiga (1): 2022
Scheele

Scheele on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Amil Schéele (1850–1918), suomalainen apteekkari ja lääketukkuyritys Tamron perustajia
Anton Erik Scheele (1810–1878), suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraalibb
Carl Wilhelm Scheele, (1742–1786), saksalais-ruotsalainen kemisti ja apteekkari
Frans von Schéele (1853–1931), ruotsalainen filosofi
Hans-Heinrich Scheele (1908–1941), saksalainen yleisurheilija
Joakim Scheele (etunimi myös Jaakkima, Joachim, sukunimi myös Scheel, Scheelen; k. 1606), saksalaissyntyinen sotilas, Ruotsin laivaston yliamiraali
Paul-Werner Scheele (1928–2019), saksalainen roomalaiskatolinen piispa
Thomas von Scheele (s. 1969), ruotsalainen pöytätennispelaaja
Artturi Salovaara

Armas Artturi Salovaara (19. marraskuuta 1883 Viipuri – 19. syyskuuta 1908 Viipurin maalaiskunta) oli sortokauden aktivisteihin kuulunut suomalainen toimittaja, joka vuonna 1905 yritti Helsingin Senaatintorilla murhata Suomen kenraalikuvernöörin apulaisen Vladimir Deutrichin.
Varhaiset vuodet

Salovaaran vanhemmat olivat seppä Karl Henrik Nyberg ja Engla Maria Juhontytär. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin reaalilyseosta vuonna 1903. Salovaaralla ei ollut varaa jatkaa heti opintojaan, joten hän työskenteli aluksi kansakoulunopettajana Pyhäjärvellä ja vuoden 1904 Wiipuri- ja Karjala-sanomalehtien toimittajana, kunnes seuraavana vuonna kirjautui Helsingin yliopistoon.
Deutrichin murhayritys

Attentaatin salaneuvos Deutrichia vastaan olivat suunnitelleet Suomen aktiivinen vastustuspuolue ja Helsingin työläisaktivistien taisteluosasto. Ylioppilas F. W. Klingstedt valmisti pommin Helsingin yliopiston kemian laitoksella, räjähdysaineet puolestaan saatiin Sveitsissä asuneilta venäläisiltä vallankumouksellisilta. Heinäkuun 19. päivänä 1905 Salovaara seurasi Deutrichia tämän poistuessa Senaatintalosta ja kävellessä Senaatintorin poikki Aleksanterinkadun poliisilaitosta kohti. Salovaara sytytti taskustaan ottamansa pommin sikarillaan ja onnistui heittämään sen maahan aivan lähelle Deutrichiä, mutta tämä ehti loikata kauemmas ennen kuin pommi räjähti. Räjähdys kaatoi Deutrichin maahan, mutta hän haavoittui vain lievästi sääreen. Salovaara pakeni Kauppatorin suuntaan, jossa hän onnistui karistamaan kannoilta takaa-ajossa olleet venäläiset kadetit.
Murhayrityksen jälkeen Salovaara lähti aktivistien avustuksella maanpakoon Yhdysvaltoihin, josta hän palasi takaisin Suomeen jo vuoden 1906 alussa, poliittisen tilanteen muututtua syksyn 1905 suurlakon myötä. Yhdysvalloissa Salovaara solmi myös avioliiton Olga Hännisen kanssa ja perheeseen syntyi myöhemmin yksi poika. Suomeen palattuaan hän muutti jälleen kotikaupunkiinsa Viipuriin, jossa Salovaara työskenteli Karjala-sanomalehden uutisosaston päällikkönä.
Kuolema

Artturi Salovaara kuoli syyskuussa 1908 pudottuaan junasta. Hän oli lähtenut työpaikaltaan Karjalan toimituksesta myöhään perjantai-iltana ja matkustanut paikallisjunalla kohti Tienhaarassa sijainnutta kotiaan. Salovaara oli kuitenkin tuntemattomasta syystä pudonnut junasta ja jäänyt sen alle. Ruhjoutunut ruumis löydettiin seuraavana aamuna kiskoilta Hovinmaan ja Ykspään asemien väliltä. Hänen ylitseen oli ennen löytämistä ehtinyt ajaa vielä kaksi muutakin junaa.
Salovaara haudattiin Viipuriin Ristimäen hautausmaalle ilman kirkollisia menoja, koska hän oli viimeisinä vuosinaan ateisti. Samoin oli menetelty myös Salovaaran hieman aikaisemmin kuolleen pojan kohdalla, joka kirkkomaan sijaan haudattiin Viipurin maalaiskuntaan Kärstilän kartanon maille. Viranomaiset eivät kuitenkaan antaneet lupaa laskea Salovaaraa poikansa viereen. Hautajaisissa oli paikalla lukuisia paikallisia merkkimiehiä, muistopuheen pitivät muun muassa Uno Serenius ja Matti Autio. Lisäksi haudalle toimittivat oman tervehdyksensä tuntemattomaksi jääneet "nimettömät toverit", joiden seppele oli varustettu punamustalla nauhalla.
Aiheesta muualla

Eino I. Parmanen : Eräs 30-vuotismuisto. Pommiattentaatti Deutrichia vastaan, Suomen Kuvalehti, 14.12.1935, nro 50, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Australian kansallismuseo

| Australian kansallismuseo National Museum of Australia |
| --- | --- |

Tyyppi:  Kansallismuseo, lakisääteinen viranomainen, Australian liittovaltion viranomaisorganisaatio 
Osoite:  Lawson Crescent, Acton Peninsula, Canberra ACT 2601
Sijainti:  Acton ja Canberra 
Ylläpitäjä:  julkinen
Johtaja:  Mathew Trinca
Kotisivut:  http://www.nma.gov.au/
Koordinaatit:  35°17′35″S, 149°07′16″E
 fiAustralian kansallismuseo 
    
Australian kansallismuseo (engl. National Museum of Australia) on Australian pääkaupungin Canberran pohjoisosissa, Lake Burley Griffin -tekojärven rannalla sijaitseva kansallismuseo. Se on yksi Australian monista kansallisista museoista.
Instituutiona Australian kansallismuseo on melko nuori, vuonna 1980 perustettu julkisesti rahoitettu organisaatio. Erilaisia aikeita ja ehdotuksia kansallismuseon perustamiseksi oli jo edeltävän sadan vuoden aikana. Museoon sijoittuu Australian kansallisen historian kokoelma. Yleisellä tasolla kansallismuseon kokoelmat ja näyttelytoiminta jaetaan kolmeen teema-alueeseen: 1. Aboriginaalien ja Torresinsalmen saarten asukkaiden historia ja kulttuuri, 2. Australian historia ja yhteiskunta vuodesta 1788 lähtien ja 3. Ihmisen vuorovaikutus ympäristön kanssa. Museon kokoelmiin kuuluu noin 210 000 esinettä tai muuta nimikettä.
Australian parlamenttitaloa vastapäätä sijaitsevan kansallismuseon nykyrakennuksen ovat suunnitelleet vuonna 1997 voittamansa suunnittelukilpailutyön pohjalta arkkitehdit Ashton Raggatt McDougall ja Robert Peck von Hartel Trethowan. Museo avautui yleisölle vuonna 2001. Kokonaiuutta on sittemmin laajennettu esimerkiksi kahvilarakennuksella. Rakennuksen arkkitehtuuri herätti huomiota heti avajaisvuonna 2001. Sitä kritisoitiin plagioinnista, sillä aboriginaalien näyttelyn käsittämä rakennus katon zikzak-koristeluineen sisältää arvioiden mukaan suoraa kopiota arkkitehti Daniel Libeskindin Berliinin holokaustimuseoon tekemiästä suunnittelutyöstä. Puolustuksena arkkitehti Raggatt vastasi tähän halunneensa verrata Australian alkuperäisasukkaiden kohtelua juutalaisten holokaustikokemuksiin.
Australian kansallismuseo sijaitsee Pohjois-Canberrassa, Lake Burley Griffin -tekojärven rannalla.
Ilmakuva kansallismuseosta Actionin niemellä.
Kalliomaalauksia (NMA:n valokuva 11802).
Ihmistoiminnan seurauksena sukupuuttoon kuollut pussihukka.
Eräs HMS Endeavour-laivan tykeistä.
Vangin vapautuskirje.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Australian kansallismuseo Wikimedia Commonsissa
See the National Museum of Australia (esittelyvideo, kesto 2 min 47 s) (englanniksi) (youtube.com)
Annual report 2017-18 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (nma.gov.au)
Arturo Rodas

Arturo Rodas (s. 1954, Quito) on Ecuadorissa syntynyt ranskalaistunut säveltäjä.  Hän opiskeli urkujensoittoa Mesias Maiguashca, Ginette Keller, Luciano Berio, Yoshihisa Taira'n johdolla Pariisissa. Hänen teoksiaan julkaisee Periferia Edition.
Musiikki

Rodas sävellyksiin kuuluu kaksi: lyömäsoittimetkonsertto Arcaica (1984), 24.5 preludia pianolle (1997) - (1999), ooppera instrumentaali El árbol de los pájaros (2002) - (2003), elektronisen musiikin ja kamarimusiikkia.
Aiheesta muualla

reverbnation
virtualscore.com[vanhentunut linkki] (Pariisi)
Periferia (Barcelona)
El árbol de los pájaros  (Wikipedia)
August Diehl

| August Diehl |
| --- | --- |
 Diehl vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. tammikuuta 1976 (ikä 48) Länsi-Berliini, Länsi-Saksa
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Julia Malik (vih. 1999; ero 2016)
Lapset:  2
Näyttelijä
Aktiivisena:  1998–
Palkinnot
 1998: Bayerischer Filmpreis (Paras näyttelijä, elokuvasta 23) 1999: Deutscher Filmpreis (Paras näyttelijä, elokuvasta 23) 2004: Undine Award (Paras nuori näyttelijä, elokuvasta Was nützt die Liebe in Gedanken) 2005: Preis der deutschen Filmkritik (Paras nuori näyttelijä, elokuvasta Preis der deutschen Filmkritik) 2009: Parhaan näyttelijäkokoonpanon SAG-palkinto (elokuvasta Kunniattomat paskiaiset) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
August Diehl (s. 4. tammikuuta 1976 Länsi-Berliini, Länsi-Saksa) on saksalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Schutzstaffelin Sturmbannführerin Dieter Hellstromin roolia elokuvassa Kunniattomat paskiaiset (2009), Michael Krausea elokuvassa Salt (2010) sekä pääroolia Oscar-palkitussa itävaltalaisesta elokuvassa Väärentäjä (2007).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta August Diehl Wikimedia Commonsissa
Amboisen linna

Amboisen linna sijaitsee rantatörmällä aivan Loirejoen tuntumassa.
Amboisen linna (ransk. Château d'Amboise) on yksi Loirejoen laaksossa Ranskassa sijaitsevista kuninkaallisista linnoista. Se sijaitsee Amboisen kaupungissa, Indre-et-Loiren departementissa, Centren hallintoalueella.
Linnan nykyinen pohjapiirros on kolmio. Jokinäkymää hallitsee goottilaiseen tyyliin rakennettu kuninkaan asunto (ransk. Logis du Roi). Suorassa kulmassa siihen nähden on rakennettu renessanssityyliä edustava Ludvig XII:n siipi, molemmat paksulla tornilla varustettuja. Linnan asukkaista tunnetuimpia ovat Ludvig XII, Frans I, Leonardo da Vinci sekä Itävallan arkkiherttua ja Espanjan prinssi Charles de Habsbourg. 1600 ja 1700-luvuilla linnaa käytettiin vankilana.
Amboisen linna luokiteltiin vuonna 1840 historialliseksi muistomerkiksi. Se kuuluu Ranskan viimeisen kuninkaan Ludvig-Filipin jälkeläisille, jotka ylläpitävät sitä yleisölle avoimena nähtävyytenä.
Historiaa > Amboisen suvun linnake

Linna on rakennettu Loiren rannalla sijaitsevalle kalliojyrkänteelle, joka sijaitsi lähellä jo varhain tärkeäksi tullutta joen ylityspaikkaa, joka linnoitettiin jo gallialais-roomalaisella kaudella, 400-50 vuotta eaa. Silta sinne rakennettiin keskiajalla. Tulevan Amboisen linnan ensimmäiset kivestä valmistetut linnoitusrakenteet ovat tuhatluvulta. Ne teetti maineikas Anjoun III herttua, Fulk Nerra.
Linna pysyi Amboisen suvun hallussa runsaat neljä vuosisataa, joiden aikana rakennuksia varustuksineen laajennettiin ja paranneltiin vähitellen. Siitä tuli ensimmäisen kerran kruunun omaisuutta sen jälkeen, kun Amboisen herttua Louis d'Amboise oli tullut tuomituksi kuolemaan  kuninkaan suosikkia vastaan suunnatusta toiminnasta vuonna 1431. Kaarle VII otti linnan haltuunsa 4. syyskuuta 1434, vaikka oli loppujen lopuksi armahtanut herttuan.
Historiaa > Kuninkaallinen asunto ja palatsi

Kruunun omaisuudeksi päädyttyään Amboisen linnasta tuli pian kuninkaallinen asunto, mutta vasta Kaarle VIII teki siitä palatsin. Italiaan suuntatutuneilta sotaretkiltä palattuaan hän päätti tuolloin vielä karun linnan laajasta uudelleenrakentamisesta. Se aloitettiin 1492 koristeellisen liekkigotiikan tyyliin. Töitä jatkettiin 1495 kahden italialaisen muuraukseen perehtyneen rakentajan johdolla. Nämä loivat Amboiseen joitakin ranskalaisen arkkitehtuurin ensimmäisistä renessanssityylisistä koristeaiheista. 
Seuraavat työt teetettiin vuosien 1492 ja 1498 välillä:
Saint Hubertin kappeli (ransk. Chapelle Sait-Hubert)
Kaarle VIII:n siipi (ransk. Aile Charles VIII), myös liekkigotiikkaa, sisältää kuninkaan ja kuningattaren asuintilat
kaksi suurta kavaljeeritornia: Tour des Minimes ja Tour Heurtault, joihin rakennettuja loivia ramppeja myöten päästiin hevosilla ajaen linnan sisäpihalle.
terassin puisto (sisältää nykyisin Leonardo da Vincin rintakuvan sekä muistomerkin Abdulqadirin miehille).
Amboisen linnan puutarha laadittiin ensimmäisenä Ranskassa muistuttamaan hiukan italialaista tyyliä: se on ranskalaisena puutarhan nimellä tunnetun muotopuutarhan syntysija.  Kaarle VIII levennytti yläterassin niin, että sinne mahtuisi suurempi muotopuutarha-ajatuksen mukainen geometrinen istutusalue eli parterri, joka ympäröitiin ristikkorakennelmilla ja paviljongeilla. Ludvig XII rakennutti näiden ympärille pylväskäytävän, joka voidaan nähdä vuonna 1576 valmistuneessa kaiverruksessa, joka sisältyy teokseen Les plus excellens bastimens de France. 1900-luvulla nämä parterrit tuotiin uudelleen näkyviin  sorapintaan upotettuina nurmikkosuorakulmioina ja leikattujen puiden muodostamana boskettina.
Kuningas Frans I kasvatettiin Amboisessa, joka kuului hänen äidilleen Savoyn kuningashuoneeseen kuuluvalle Louiselle. Hänen hallintonsa ensimmäisinä vuosina linna kehitettiin loistonsa huipulle. Frans I ihaili italialaista taidetta ja koetti houkutella useita merkittäviä taiteilijoita hoviinsa. Syyskuussa 1516 Amboisen linnaan saapui Leonardo da Vinci, joka asui ja työskenteli elämänsä loppuun asti lähellä sijaitsevassa Clos Lucén kartanossa.
Henrik II ja hänen vaimonsa Katariina de' Medici kasvattivat lapsensa Amboisen linnassa, jossa myös asui Maria Stuart, Skotlannin lapsikuningatar, joka oli luvattu aviopuolisoksi tulevalle Ranskan kuninkaalle, Frans II:lle.
Historiaa > Amboisen salaliitto

Vuonna 1560, Ranskan uskonsotien aikana, Guisen herttua paljasti salaliiton, johon hugenotteihin kuuluvan Bourbon-suku oli ryhtynyt  Ranskaa nuoren Frans II:n nimissä käytännöllisesti katsoen hallitsevaa Guise-sukua vastaan. Tämä kukistettiin hirttämisten sarjalla, jonka toteuttuminen kesti kuukauden. Sen päättyessä 1200 protestattia oli ripustettu köysin linnan muureille ja kiinnitetty rautakoukkuihin, joissa pidettiin juhlien aikana lippuja ja seinävaatteita. Hovin oli lähdettävä pian kaupungista ruumiiden hajun vuoksi.
Lyhyeksi jäävä Amboisen rauha allekirjoitettiin Amboisessa 12. maaliskuuta 1563 kuninkaan sieppaussuunnitelmaan sotkeutuneen Condén prissin Louis I de Bourbonin ja Katariina de' Medicin välillä. Niin kutsuttu "Rauhoittamisen edikti"  salli protestanttien pitää jumalanpalveluksia ainoastaan maanomistajien ja tuomareiden kappaleissa ja sääti, että niitä saatiin viettää ainoastaan kaupungin  muurien ulkopuolella. Kumpikaan osapuoli ei ollut tyytyväinen tähän kompromissiin, eikä se saanut kovin laajaa tunnustusta.
Historiaa > Rappio

Amboise ei saanut enää takaisin kuninkaallisen suosikin asemaa. 1600-luvun alussa linnan ollessa lähes hylättynä sen omistajaksi tuli Ludvig XIIIn veli Orléans'in herttua Gaston. Hänen kuoltuaan linna palasi kruunulle ja siitä tehtiin vankila merkittävien  aatelisten kapinoidessa kuningasta vastaan.  Ludvig XIV:n hallitessa siellä säilytettiin epäsuosioon joutunutta ministeri Nicolas Fouquet'ta ja Choiseulin herttuaa.
Linna tuhoutui pahoin Ranskan suuren vallankumouksen aikana ja vielä suuremmat olivat tuhot, kun suuri osa siitä purettiin keisari Napoleon Bonaparten 1800-luvun alussa insinööreillä teettämän tarkastuksen seurauksena.
Amboisen linna on ollut vuodesta 1840 alkaen Ranskan kulttuuriministeriön historiallisten muistomerkkien listalla. Ranskan viimeinen kuningas Ludvig Filip (ransk. Louis Philippe) aloitti linnan korjaustyöt ennen vallastaluopumistaan vuonna 1848. Tässä yhteydessä linna takavarikoitiin valtiolle ja siitä tuli joksikin aikaa vankila maanpaossa olleelle emiiri Abdulqadirille.
Ludvig Filipin perilliset saivat vuonna 1873 omaisuuden hallintaansa ja he teettivät suuria korjaustöitä linnassa. Natsien vallatessa Ranskan 1940 rakennukset kuitenkin vahingoittuivat uudelleen entistä pahemmin. Sodan aiheuttamien tuhojen korjaaminen aloitettiin vuonna 1952.
Tilanne nykyisin

Nykyisin linnan rakennuksista on jäljellä ainoastaan yksi viidesosa.Sen entiseen laajuuteen saa tuntuman varusmuureja pitkin kävelemällä.
2000-luvulla linna kuuluu edelleen Ludvig Filipin jälkeläisille ja sen korjaustyöt jatkuvat samalla kun sitä ylläpidetään yleisölle avoimena matkailukohteena.  Sekä rakennusten että ulkoalueiden kunnostuksen taustalla toimii yleishyödyllinen Saint Louis -säätiö (ransk. Fondation Saint-Louis).
Kuvia Amboisen linnasta

Linnan rakennukset ja varusmuuri suhteessa kaupunkiin ja Loirejokeen.
Näkymä linnasta Amboisen kaupunkiin.
Kaksi arkkitehtuurin tyyliä.
Goottilainen kattoikkuna.
Renessanssityylinen kattoikkuna.
Linnan puutarhat
Näkymä linnasta Loirejoen yli.
Leonardo da Vinciin suunnittelema panssaroitu hyökkäysvaunu.
Saint Hubertin kappeli.
Leonardo da Vincin hauta Saint Hubertin kappelissa.
Lasimaalaus Saint Hubertin kappelissa.
Lähteet ja viitteet

Murray, Peter: Architecture of the Renaissance.  Milano:  Electra Editrice, Copyright 1971.  SBN 8109-1000-4.  (englanniksi)
1 2 3  Monuments historiques, Amboise,  Château culture.gouv.fr.  18. heinäkuuta 2005. Ranskan kultturiministeriön Mérimée-tietokanta. Viitattu 28.3.2012. (ranskaksi)
↑  Monuments historiques, Oppidum protohistorique des Châteliers  18. heinäkuuta 2005. Ranskan kulttuuriministeriön Mérimée-tietokanta. Viitattu 28. maaliskuuta, 2012. (ranskaksi)
↑  The Court of the Valois kings in the 15th and 16th century Origins up to Louis XI (Linnan kotisivut) chateau-amboise.com. Château d'Amboise. Arkistoitu 3.11.2012. Viitattu 21.3.2012. (englanniksi)
↑  Murray, s. 323
↑  Les principales restaurations à partir du milieu du XIX ème siècle (Linnan kotisivut) Château d'Amboise. Viitattu 24.3.2012. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
↑  L'évolution du monument au XIXe et XXe siècles (Linnan kotisivut) Château d'Amboise. Viitattu 24.3.2012. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ranskan kulttuuriministeriö, Médiathèque de l'architecture et du patrimoine: valokuvia linnasta eri aikakausina.
France balade: Le château d'Amboise
Panoraama linnanpihan puolelta joen suuntaisesti vuonna 2008.
Tour des Minimes (vasemmalla) ja Logis du Rois kohoavat korkealle muurin juurelle kasvaneen kaupungin yläpuolelle.
Amboisen linnan rakennukset ja puutarha laajimmillaan 1500-luvulla. Nykypäivään ovat säilyneet ainoastaan mustana näkyvät osat.
Yksityiskohta myöhäisgoottilaisesta kaiverruksesta Saint-Hubertin kappelissa
Sisilian prinsessa

| Sisilian prinsessa |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jukka M. Heikkilä
Kieli:  suomi
Genre:  historiallinen romaani
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  2021
Sivumäärä:  235
ISBN:  978-951-1-37741-2

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sisilian prinsessa on Jukka M. Heikkilän vuonna 2021 ilmestynyt kymmenes historiallinen romaani.
Sisilian prinsessa kertoo hellenistisen ajan kuningattaresta, jota palvottiin elinaikanaan jumalana. Kirjan päähenkilönä on historiallinen hahmo Lanassa, Agathokleen tytär. Sivuhenkilöitä ovat muun muassa Agathokles, Pyrrhos, Demetrios Piirittäjä ja Antigonos Gonatas.
Tapahtumat sijoittuvat vuosiin 310-240 eKr.
Sisiliansalmi

Sisiliansalmi (ital. Canale di Sicilia) on Sisilian ja Tunisian välissä sijaitseva salmi. Se on leveydeltään noin 145 kilometriä ja erottaa Tyrrhenanmeren ja läntisen Välimeren itäisestä Välimerestä. Salmen keskiosassa sijaitsee Pantellerian saari.
Seppälä (Laitila)

Seppälä on 136 asukkaan kylä läntisessä Laitilassa noin 10 kilometrin päässä Laitilan keskustasta. Seppälän naapurikyliä ovat muun muassa Untamala idässä ja Kouma etelässä. Kylän nimi tulee Kalevalan henkilöstä Seppä Ilmarisesta. Seppälä on asutettu 550–800-luvulla, ja se on yksi Laitilan vanhimmista kylistä. Kylän alueelta on löydetty useita muinaisjäännöksiä. Kylässä on historiallisia röykkiöhautoja sekä Viinikkalan eli Lainion linnavuori, joka on aikoinaan toiminut alueen asukkaiden turvapaikkana vihollisilta. Seppälässä oli ennen oma kyläkoulu ja kaksi kauppaa, mutta ne on lakkautettu viime vuosikymmeninä. Kultaseppä ja teollisuusneuvos Kustaa Hiekka oli kotoisin Seppälästä.