stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuljetus
Kirjallisuutta

Tammilehto, Olli: Rahdin rikokset. Like Kustannus Oy, 2009. ISBN 978-952-01-0301-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuljetus Wikimedia Commonsissa
Suomen kuljetusopas (Arkistoitu – Internet Archive)
Liikenne ja kestävä kehitys
| --- | --- |
Biopolttoaine:  bioetanoli  E85  biodiesel  biokaasu 
Uusiutuva energia:  aurinkovoima  aurinkokenno  tuulivoima  vesivoima  biomassa 
Kemiallinen:  polttokenno  vetytalous  metanolitalous 
Teemasivut:  Kestävä kehitys  Ympäristönsuojelu  Energia
Artivismi

”Jos haluat mainostaa tässä, soita 0800 Banksy”. Graffiti Lontoon Brick Lanella.
Ernst-Kirchweger-Haus 2005. Suuressa julkisivun bannerissa lukee "kein tag ohne autonomes zentrum" ("Ei päivääkään ilman sosiaalikeskusta").
Artivismi eli aktivistinen taide on yhdistelmä sanoista taide (engl. art) sekä aktivismi. Se on kehittynyt rinnan Anti-globalisaatio-liikkeen sekä sodanvastaisen liikehdinnän kanssa. Tyypillisesti artivisti ajaa poliittista asiaansa taiteellisin keinoin. Hän voi siirtyä taiteen maailmaan aktivismin kentältä tai osallistua aktivistien toimintaan taidemaailmasta käsin. Toiminta voidaan aktivismin tapaan nähdä suoran toiminnan politiikkana.
Artivismi pyrkii osallistumalla muuttamaan asioita, kuten ihmisten elinehtoja. Se ei kuitenkaan säilytä kriittistä etäisyyttä kohteeseensa, kuten poliittinen taide. Puhtaaseen aktivismiin verrattuna artivismissa sosiaalinen toiminta yhdistyy taiteen traditioon. Yleisesti ottaen aktivistinen taide painottaa prosesseja ja emotionaalisuutta.
Artivismin lähi-ilmiöitä

Muun muassa katutaiteen kentällä on mukana artivistista toimintaa, jolloin pyrkimyksenä voi olla esimerkiksi julkisen tilan tilapäinen haltuunottaminen. Samoin erilaisiin talonvaltaushankkeisiin on yhdistetty artivistisia tavoitteita. Tällöin osaksi valtaamisen pyrkimyksiä nimetään tilan muuttaminen sosiaalikeskukseksi, joiden tarkoitus on tarjota esimerkiksi harjoittelutiloja yhtyeille, ateljeetiloja ja kokoontumistiloja taiteilijoille tai ryhmille. Myös Adbusters-vastamainoksia voidaan tarkastella artivismina. Taidemaailmaa lähentyen adbustersien toiminta perustuu osittain situationistien ajatteluun , erityisesti heidän "detournement"-käsitteeseensä. Artivismi ei ole sidottu tiettyyn välineeseen, joten sen piirteitä on esimerkiksi hakkeri-kulttuurissa, jolloin puhutaan usein haktivismista.
Artivistisella toiminnalla on yhtäläisyyksiä myös yhteisötaiteen kanssa. Kuten yhteisötaide artivistien työt toteutetaan yleensä projekteina, tapahtumina tai työpajoina. Muita toiminnan muotoja voivat olla erilaiset kampanjat, lobbaus tai seminaarien järjestäminen. Taiteilija tai aktivisti voi toimia tapahtuman, mielenosoituksen, teoksen tai ilmiön tuottajana tai ohjaajana. Artivistinen toiminta vaikutuksia voidaan siis nähdä Joseph Beuysin luoman Yhteiskunnallinen kuvanveisto (saks. Die Soziale Plastik) käsitteen kautta. Yhtymäkohtia artivismin ja yhteisötaiteen välille luovat myös nimitykset osallistuva taide ja sosiaalinen taide.
Artivismin toimintaympäristöt

Toiminnan kehyksenä toimivat usein kansalaisjärjestöt ja -liikkeet, jotka kokoavat samalla tavoin ajattelevia ihmisiä yhteen, organisoivat toimintaa ja toimivat äänitorvena. Toimiakseen artismin kentällä ei henkilön kuitenkaan tarvitse kuulua tiettyyn ryhmään. Erotuksena yhteisötaiteesen toimintamallihin artivistit toimivat vertaisyhteisöissä, kuten Anonymous-ryhmittymä. Erityisesti internet-aikakaudella on kirjoittaminen kansalaisaktiivisuuden muotona tullut yleiseksi. Voidaan sanoakenen mukaan?, että monista yksityisistä blogeista, keskustelupalstoista sekä foorumeista on tullut epävirallisia tietolähteitä ja alustoija joiden avulla ryhmittyvät organisoituvat.
Artivistisia teoksia

Dublin 2 -liveroolipelin pakolaisleiri pystytettiin Lasipalatsin aukiolle Helsingissä 5. elokuuta 2011. Kiasma Teatterin URB 11 -festivaaliin kuuluva Dublin2 oli Euroopan unionin turvapaikkapolitiikkaan liittyvä kaupunkiliveroolipeli Helsingin keskustassa. Peli simuloi tilannetta, jossa joukko eri puolilta maailmaa paenneita ihmisiä yrittää hakea turvapaikkaa aloittaakseen uuden elämän Euroopassa. Peli rakentui "EU:n jäsenvaltioiden turvapaikkamenettelyiden ja niiden tuottamien ilmiöiden visualisoinnin pohjalle". Pelin järjestivät JP Kaljonen, Johanna Raekallio ja Haidi Motola
Artivistisia toimijoita > Yhteisöjä ja järjestöjä

Hirvitalo
Taiteilijaseura NYTE ry
Artivistisia toimijoita > Taiteilijoita

Aapo Korkeaojan Uusi itsenäisyyden julistus Mannerheimin ratsastajapatsaalla.
Banksy
Kirjallisuutta

Bureaud, Annick. Magnan, Nathalie (anthologie réalisée par) Art, Réseaux, Media, éd Ensba, Paris, 2002
Tribe, mark. Jana, Reena. Art des nouveaux médias, éd. Taschen, 2006
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saksan artivismi verkosto (Saksaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kulttuuri- ja urheiluministeri Paavo Arhinmäki puhe artivismista (youtube)
Kulttuuri- ja urheiluministeri Paavo Arhinmäki puhe artivismista (Teksti) (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Nykytaiteen keinot
Installaatio
Käsitetaide
Mediataide
Performanssi
Valokuvataide
Videotaide
Yhteisötaide
Ympäristötaide
Äänitaide
Yves Saint-Laurent

| Yves Saint-Laurent> Yves Henri Donat Dave Mathieu-Saint-Laurent |
| --- | --- |
 Yves Saint-Laurent, Pascal Kirchmair.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. elokuuta 1936 Oran, Ranskan Algeria
Kuollut: 1. kesäkuuta 2008 (71 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  muotipiirtäjä, muotisuunnittelija
Muut tiedot
Aktiivisena:  1953–2002
Yves Henri Donat Dave Mathieu-Saint-Laurent (1. elokuuta 1936 Oran, Ranskan Algeria – 1. kesäkuuta 2008 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen muotipiirtäjä ja -suunnittelija, joka on tunnettu etenkin modernin naisten housupuvun le smokingin (variaatio miesten smokista) suunnittelemisesta.
Hän tuli tunnetuksi heti ensimmäisellä kokoelmallaan ja trapeze- (puolisuunnikas) linjasta (ransk. Ligne Trapeze) eli kapeahartiaisesta puvusta, joka levenee juuri polven päällä eli variaatio Diorin vuoden 1955 A-linjasta. Saint-Laurentin muusia olivat muun muassa malli Betty Catroux, asuste- ja korusuunnittelija Loulou de la Falaise ja Catherine Deneuve.
Suku ja koulutus

Yves Saint-Laurentin vanhemmat olivat Algeriassa syntyneet asianajaja ja vakuutusmeklari Charles Mathieu-Saint-Laurent (1909–1988) ja Lucienne Wilbaux (1914–2010). Hän varttui Välimeren rannalla Oranissa olevassa huvilassa yhdessä kahden nuoremman sisarensa Michèlen (1942–2020) ja Brigitten (1945–2015) kanssa. Vaikka hänen perheensä oli suhteellisen varakas ja isä omisti elokuvateatteriketjun, Yvesin lapsuus ei ollut helppo.
Yves ei ollut suosittu koulussa, ja koulukaverit kiusasivat häntä usein, koska hän vaikutti homoseksuaalilta. Tämän seurauksena hänestä tuli hermostunut lapsi, joka oli sairas lähes joka päivä. Hän löysi lohtua kuitenkin muodin maailmasta. Hän halusi luoda monimutkaisia ​​paperinukkeja, ja teini-iässä hän suunnitteli mekkoja äidilleen ja sisarilleen.
Saatuaan toisen asteen koulutuksen lycée Lamoricière'ssä Oranissa, Yves lähti Pariisiin Chambre Syndicale de la Couture'n pitämään muotialan kouluun aikomuksenaan tulla teatteripukujen ja naisten muodin suunnittelijaksi. Hän kävi koulua lyhyen aikaa ja voitti ensimmäisen palkinnon kansainvälisessä suunnittelukilpailussa. Kun ranskalaisen Vogue-lehden päätoimittaja Michael de Brunhoff näytti Christian Diorille joitakin 17-vuotiaan Saint-Laurentin tekemiä muotipiirroksia, hänet palkattiin välittömästi Diorin assistentiksi.
"Dior kiehtoi minua", Saint-Laurent muisteli myöhemmin. "En voinut puhua hänen edessään. Hän opetti minulle taiteeni perustan. Mitä ikinä tapahtuikaan, en koskaan unohtanut vuosia, jotka vietin hänen rinnallaan." Diorin johdolla Saint-Laurentin oma tyyli kypsyi ja sai yhä enemmän huomiota.
Muotiura

Voitettuaan International Wool Secreteriatin (nyk. International Woolmark Prize) nuorten suunnittelijoiden kilpailun miestenpuvun luonnoksellaan vuonna 1954, Yves Saint-Laurent pääsi jo 18-vuotiaana työskentelemään Christian Diorille. Naisten päällystakki kategorian samassa kilpailussa voitti tuleva suunnittelijakollega Karl Lagerfeld. Kun Dior vuonna 1957 yllättäen kuoli, nostettiin tämän seuraajakseen nimeämä 21-vuotias Saint-Laurent johtamaan Diorin muotitaloa, jotta taloudellinen katastrofi vältettäisiin. Hän toimi Diorin muotitalon johtajana vuosina 1957–1960.
"Pikkutyttö" -lookin ja A-linjaisen siluetin jälkeen hän esitteli kokoelman hienostuneempia, pidempiä hameita ja vuonna 1959 rajusti lyhennetyt hameet. Vuonna 1960 hän esitteli poolopuseroita ja mustia nahkatakkeja yhdistelevän tyylikkään beatnik-look kokoelman. Kun Saint-Laurent joutui asevelvollisena armeijaan vuonna 1960, hän sai hermoromahduksen. Hänen tilalleen Diorin muotitalossa oli tullut Marc Bohan.
Vuonna 1960 Saint-Laurent kutsuttiin takaisin kotimaahansa Algeriaan taistelemaan sen itsenäisyyden puolesta. Hän onnistui saamaan vapautuksen terveydellisistä syistä, mutta palattuaan Pariisiin Saint-Laurent huomasi, että hänen työpaikkansa Diorilla oli hävinnyt. Uutiset olivat aluksi traumaattisia nuorelle ja herkälle suunnittelijalle. Yves Saint-Laurent haastoi entisen mentorinsa oikeuteen sopimusrikkomuksesta ja sai korvauksena 48 000 Englannin puntaa vastaavan summan.
Yves Saint-Laurent muotitalo

Vuonna 1961/1962 Yves Saint-Laurent perusti omaa nimeään kantavan muotitalon, jonka talousjohtajana toimi hänen kumppaninsa, liikemies Pierre Bergé (1930–2017), jonka hän oli tavannut vuonna 1958. Pari erosi ystävinä vuonna 1976 ja he pysyivät yhtiökumppaneina. Ensimmäinen Saint-Laurent Boutique avattiin vuonna 1966.
Saint-Laurent teki tunnetuksi naisten housuasut sekä kaupunki- että maaseutukäyttöön. Metalliset ja läpinäkyvät kankaat olivat näkyvästi esillä hänen 1960-luvun lopun kokoelmissaan. 1970-luvulla hän esitteli venäläisen kansanpuvun inspiroiman romantisoidun talonpoikais-lookin. Hänen yrityksensä tuotevalikoima laajeni haute couturen lisäksi käsittämään valmisvaatteita, asusteita, kodin liinavaatteita; tuoksuja kuten Y vuonna 1964, Rive Gauche vuonna 1971 ja Opium vuonna 1977 sekä miesten vaatteita. Yves Saint-Laurent suunnitteli myös useita elokuvapuvustuksia, kuten Catherine Deneuven 1960-luvun elokuviin Päiväperho ja Mississipin velho.
1980-luvulla Yves Saint-Laurent oli jo todellinen muoti-ikoni. Pierre Bergén johdolla muotitalo kukoisti rahantekokoneena. Heidän suhteensa oli loppunut jo vuonna 1976, mutta he jatkoivat liikekumppaneina. Saint-Laurentilla itsellään oli henkilökohtaisia ongelmia. Hänestä tuli eristäytyvä, ja hänellä oli alkoholi- ja kokaiiniriippuvuus. Muotipiireissä puhuttiin että hänen suunnittelutyönsä oli aikansa elänyttä.
1990-luvun alussa Saint-Laurent sai jalansijaa takaisin. Muotieliitti, joka oli kyllästynyt näytöslavoja hallitsevaan grunge-muotiin löysi hänen mallistonsa uudelleen. Vuosikymmenen loppuun mennessä Yves Saint-Laurentin hidastaessa työvauhtia, hän ja Pierre Bergé myivät perustamansa yrityksen, mikä toi molemmille miehille valtavan omaisuuden.
Vuonna 1993 Yves Saint-Laurentin muotitalo myytiin noin 600 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla lääketehdas Sanofille. Vuonna 1999 italialainen muotitalo Gucci osti tuotemerkin noin 1 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla, ja yhdysvaltalainen muotisuunnittelija Tom Ford alkoi suunnitella brändin valmisvaatemallistot, samalla kun Saint-Laurent keskittyi muotitalon haute couture -luomuksiin.
Vuonna 2002 monien vaikeuksien jälkeen Saint-Laurent ja Gucci sulkivat Yves Saint-Laurentin maineikkaan muotitalon ja Saint-Laurent jäi eläkkeelle 65-vuotiaana ja alkoi viettää aikaa Marrakechin asunnossaan Marokossa. Yves Saint-Laurent kuoli kotonaan Pariisissa 1. kesäkuuta 2008 sairastettuaan reilun vuoden aivosyöpää. Hän oli kuollessaan 71-vuotias.
Vaikka itse muotitalo suljettiinkin, tuotemerkki elää yhä Guccin omistuksessa. Merkin valmisvaatteita valmistetaan ja myydään edelleen, pääsuunnittelijana on toiminut vuodesta 2004 asti Stefano Pilati.
Yves Saint Laurent muotitalo valmistaa vaatteiden ja asusteiden lisäksi myös kosmetiikkaa ja parfyymeja, kuten Opium, Kouros, Rive Gauche ja Paris.
Kunnianosoitukset ja perintö

Vuonna 1983 Metropolitan Museum of Art New Yorkissa järjesti retrospektiivisen näyttelyn Yves Saint-Laurentin muotisuunnittelusta. Hän oli ensimmäinen muotisuunnittelija, joka sai tämän kunnian.
Vuonna 2007 Yves Saint-Laurentista tehtiin Ranskan kunnialegioonan ritari. Vuonna 2009 hänen kumppaninsa Pierre Bergén kanssa kokoama taidekokoelma huutokaupattiin Christien huutokauppakamarissa Pariisissa yli 260 miljoonalla dollarilla, mikä on yksityisen taidekokoelman ennätyshinta. Taidekokoelmaan kuului 733 taide-esinettä: Picasson, Matissen, Mondrianin ja Fernand Légerin maalauksia, muinaisegyptiläisiä veistoksia sekä sarja Limogesin emaloituja esineitä renessanssin ajalta. Kokoelman kerääminen oli aloitettu 1950-luvulla antiikkikauppias Nicolas ja Alexis Kugen avulla.
Vuonna 2017 hänen työlleen omistettu museo avattiin entiseen haute couture -muotitaloon Pariisiin ja toinen Marrakechiin, Marokkoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yves Saint-Laurent Wikimedia Commonsissa
Yves Saint-Laurentin viralliset sivut
Yves Saint-Laurent NNDB:ssä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Victoria  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Yves Saint-Laurentin ateljee, jossa sovitusnuken päällä safari-jakun kaavamalli
Naisten housupuku, Yves Saint-Laurent 1970-luku
Logo
Flanellikankainen mekko, 'Ligne Trapeze' Yves Saint-Laurentin suunnitelma Diorille 1958
Modern Art kokoelman pukuja. Yves Saint-Laurent 1966, taustalla Piet Mondrianin maalaus
Yves Saint-Laurentin Majorelle-huvila Marrakechissä
"Le smoking" housupukuja, Yves Saint-Laurent 1970-luku
Khakivärinen safari-jakku Rive Gauche myymälän valikoimiiin, Yves Saint-Laurent 1968
Salehardin lentoasema

Salehardin lentoaseman sijainti Jamalin Nenetsiassa
Salehardin lentoasema.
Salehardin lentoasema (ven. аэропорт Салехард,  aeroport Salehard, IATA: SLY, ICAO: USDD) on Luoteis-Siperiassa sijaitsevan Venäjän federaation Jamalin nenetsien autonomisen piirikunnan pääkaupunki Salehardin lentoasema.
Ensimmäiset lennot Salehardista tehtiin helmikuussa 1933. Nykyään Salehardin lentoasemalle operoivat lentoyhtiöt tarjoavat  Venäjän alueiden ja kaupunkien välisiä lentoja.
Matkustajamääriltään hieman suuremman Novyi Urengoin lentoaseman rinnalla se kertoi vuonna 2012 haluavansa saada kansainvälisen lentoaseman aseman.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salehardin lentoasema Wikimedia Commonsissa
Alpo Sailo

| Alpo Sailo |
| --- | --- |
 Alpo Sailo passikuvassa 1920-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. marraskuuta 1877 Hämeenlinna
Kuollut: 6. lokakuuta 1955 (77 vuotta) Helsinki
Alpo Sailo (vuoteen 1902 Albin Leopold Enlund; 14. marraskuuta 1877 Hämeenlinna – 6. lokakuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hänen työnsä edustavat hengeltään pääasiassa kansallisromanttista idealismia ja ovat tyylillisesti realistisia. Useat hänen töistään esittävät runonlaulajia ja kulttuurihenkilöitä.
Elämänvaiheita

Alpo Sailo oli kolmilapsisen perheen vanhin lapsi. Nuorimmainen kuoli varhain ja jäljelle jäi vain Albin (Alpo) sekä Ilma. Vanhemmat maanmittausinsinööri Henrik Albin Enlund sekä Krista Muhr olivat kumpikin kotoisin Raumalta.
Isä innosti lapsia piirtämään mutta kuoli jo ennen lasten kouluikää ja tämän vuoksi äiti muutti lasten kanssa Hämeenlinnasta Turkuun.
Sailo työskenteli aluksi koristeveistäjänä Bomanin huonekalutehtaassa ja aloitteli samalla taideopintojaan.
Aluksi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa (nyk. Kuvataideakatemia) vuosina 1895–1897 opettajinaan Elias Muukka sekä Victor Westerholm. Tämän jälkeen Taideteollisuuskoulussa Helsingissä vuosina 1898–1899. Akseli Gallen-Kallelan oppilaana sekä apulaisena hänen ateljeessaan Ruovedellä vuosina 1900–1901 ja tämän jälkeen vielä Firenzessä vuonna 1901 sekä Budapestissä vuosina 1902–1903.
Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa Alpon kanssa samalla luokalla olivat muun muassa Yrjö Liipola, Carl Bengts ja John Engelberg, joka sittemmin avioitui Alpon sisaren Ilma Sailon kanssa. Sailon huonetoveriksi tuli taiteilija Aarno Karimo, joka sittemmin oli erittäin tiiviisti mukana Sailon elämänvaiheissa. Karimon taidesuuntaus sekä ajatusmaailma oli Sailon tavoin erittäin kansallismielistä. Kumpaakin kiehtoi Kalevala, ja he vaikuttivat aktiivisesti kansallismielisissä piireissä. Kummatkin olivat myös mukana perustamassa Voimaliittoa.
Akseli Gallen-Kallela kiinnitti huomionsa Sailon keskeneräiseen patsaaseen vieraillessaan Taideteollisuuskeskuskoulussa (nyk. Ateneum). Gallen-Kallela pyysikin Sailoa ottamaan häneen yhteyttä. Näin Sailosta tuli Gallelan oppilas ja apulainen. Myöhemmin taiteilijoiden välille kehittyi vahva ystävyyssuhde, joka kesti läpi elämän. Sailo oli auttamassa Gallen-Kallelaa Suomen Paviljongin valmisteluissa Pariisin vuoden 1900 maailmannäyttelyä varten.
Sailo oli myös yksi vuonna 1910 perustetun Suomen Kuvanveistäjäliiton perustajajäsenistä.
Sailo oli aktiivinen suomalaisuusaatteen kannattaja, ja hänet tunnetaankin ennen kaikkea hänen runolaulajista tekemistään patsaista. Näitä olivat muun muassa Sortavalan Runonlaulajan patsas (1935) ja Larin Parasken patsas Hesperian puistossa Helsingissä (1949). Hänen suurimpia teoksiaan on muun muassa vuonna 1921 paljastettu M. A. Castrénin muistopatsas Kansallismuseon edustalla Helsingissä.
Sailo tunnettiin myös muotokuvamaalarina. Hän oli Gallen-Kallelan kanssa vankkoja kansallisromantiikan vaalijoita ja olivatkin Kalevalaseuran perustajajäseniä. Sailon suurin unelma oli Kalevalatalon toteutuminen. Kalevalatalo oli Kalevalaseuran toinen päätavoitteista kuvitetun Kalevalan ohella. Suunnitelmia talosta teki Carl Bengts sekä Eliel Saarinen. Vuonna 1934 Sailo valmisti Porissa sijaitsevaan Juseliuksen mausoleumiin uudet pronssiset ulko-ovet Gallen-Kallelan 1917 tekemien suunnitelmien mukaan.
Vehmersalmen sankaripatsas on Alpo Sailon ja vaimonsa veistämä, ja paljastettiin vuoden 1950 juhannuksena.
Perhesuhteet

Alpo Sailo avioitui vuonna 1906 laulajatar Helga Eleonora Lindströmin kanssa. Tästä avioliitosta syntyi neljä lasta, jotka ikäjärjestyksessä ovat Hilkka-Liisa, Monna-Liisa Elonora, Merike Christina ja Carl Jyrki. Tämä avioliitto loppui samana vuonna (1938) kuin toinen alkoi. Toisen avioliiton Alpo Sailo solmi oppilaansa viipurilaisen taiteilija Nina Sailon kanssa. Heille syntyi tästä avioliitosta neljä lasta, jotka ikäjärjestyksessä ovat Nina Anni, Pertti Alpo, Seppo Ilari Alpo ja Arpad Alpo. Myös aviopuolison Nina Sailon taide keskittyi paljon Kalevalan sekä kansallisromantiikan ympärille. Syy opettajan ja oppilaan lähentymiseen voi olla vuonna 1937 kesällä Karjalaan kahdestaan tehty useita kuukausia kestänyt matka, jonka aikana he tapasivat ja piirsivät vielä elossa olevia runolaulajia.
Suomalaisuusaate

Alpo Sailo oli vahva itsenäisyyden kannattaja ja ajoi monien muiden aikalaistaiteilijoiden tavoin Suomen itsenäistymistä. Tämä näkyy myös hänen taiteessaan ja tekemisissään, jotka pohjautuvat pitkälti Suomen identiteetin ympärille. Nimensä hän vaihtoi Albin Enlundista Alpo Sailoksi vuonna 1901 osana halua olla täydellisesti suomalainen. Keisarin poistaessa Suomelta autonomian (1899) ja komentaessa suomalaiset miehet Venäjän armeijaan, Alpo Sailo kiersi pitkin Suomea organisoimassa kutsuntalakkoja, muun muassa estämällä kutsuntojen valmisteluja ja kehottamassa pappeja olemaan lukematta kutsuntakäskyjä kirkossa. Tilanteen kuumetessa 1901 Sailo päätti lähteä maasta ulkomaille taidetta opiskelemaan, jolloin hän päätyi aluksi Italiaan Firenzeen ja tämän jälkeen siirtyi opiskelemaan Unkariin Budapestiin vuosina 1902–1903. Suomeen Sailo palasi vuoden 1903 aikana tilanteen hieman rauhoituttua.
Sortokausien aikana Sailo oli mukana ns. aktivistiliikkeessä. Suurlakon aikana vuonna 1905 Sailo oli luomassa vapaaehtoista suojeluskaartia Helsingin alueelle. Ystäviensä kanssa he tukivat myös Venäjän vallankumouksellisia, jotka halusivat muiden uudistusten ohella palauttaa Suomeen autonomian. Muun muassa Maksim Gorkista tuli heidän ystävänsä, ja Gorkin paetessa Venäjältä Berliiniin vuonna 1906 hän kulki Suomen läpi henkivartijoinaan muun muassa Gallen-Kallela, Sailo ja taiteilija Aarno Karimo.lähde? Hän sekaantui myös latvialaisten bolševikkien helmikuussa 1906 tekemään Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin ryöstöön yhdessä usean muun suomalaisten aktivistin, kuten K. G. K. Nymanin ja Walter Sjöbergin kanssa.
Suomen sisällissotaan vuonna 1918 Sailo osallistui valkoisten riveissä. Hän osallistui useisiin taisteluihin, viimeisimpänä Helsingin valtaukseen huhtikuussa. Alpo Sailo oli kuitenkin ennen kaikkea humanisti, ja hän järkyttyi veriteoista aina, olivatpa ne punaisten tai valkoisten tekemiä. Hän myös pelasti punaisia vankeja teloituskomppanian edestä. Myöhemmin sodan loputtua nämä samat vangit tulivat kiitokseksi henkiensä pelastamisesta veistämään taiteilijan Kauniaisissa sijainneen kodin eteen kookkaat portit kivestä. lähde?
Helsingin ateljee

Taiteilija perusti oman ateljeen Helsinkiin Antinkadulle (nyk. Lönnrotinkatu 4). Tästä ateljeesta, tai ystävien nimeämänä ”Sailon Salongista”, muodostuikin tukikohta useille kulttuurielämän vaikuttajille sekä Sailolle itselleen. Täällä hän tapasi toisen vaimonsa Nina Sailon, opetti oppilaitaan ja valmisti teoksiaan. Ateljee toimi myös Sailon sekä Gallen-Kallelan yhteisateljeena jonkin aikaa. Ateljeessa usein nähtyjä vieraita olivat muun muassa Toivo Kuula, Eliel Saarinen, Jussi Mäntynen, Toivo Wuorenrinne, Eino Leino, E. N. Setälä, Kyösti Vilkuna, Robert Kajanus ja Matti Äyräpää.
Alpo Sailo kuoli 6. lokakuuta 1955 ollessaan kotimatkalla ateljeestaan Nina Sailon kanssa. Hänen tiedetään sanoneen ”mihin minä jään, siitä jatkaa vaimoni”, ja tämä pitikin paikkansa. Nina Sailo teki paljon aiheeseen liittyviä julkisia patsaita ja sekä mitaleja. Hän viimeisteli miehensä keskeneräisiä töitä ja jatkoi siitä mihin Alpo Sailo jäi.