stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. V. Snellman -palkinto
Palkitut

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1981 J. Johan Lindberg  1982 Aune Jääskinen  1983 Lauri Saxén  1984 Erik Tawaststjerna  1985 Heikki Oja  1986 Ilkka Niiniluoto  1987 Jorma K. Miettinen  1988 Sirkka-Liisa Valle  1989 Hannu I. Miettinen  1990 Matti Klinge  1991 Heikki Ylikangas  1992 Jorma Palo  1993 Kalevi Rikkinen  1994 Harri Westermarck  1995 Elina Haavio-Mannila  |  1996 Simo Parpola  1997 Eero Tarasti  1998 Erkki Lyytikäinen  1999 Sinikka Larsen  2000 Riitta Jallinoja  2001 Paavo Castrén  2002 Teija Tiilikainen  2003 Jan Rydman  2004 Martti Lehtinen  2005 Jaakko Hämeen-Anttila  2006 Päivi Setälä  2007 Kari Enqvist  2008 Liisa Keltikangas-Järvinen  2009 Luonnontieteellinen museo  2010 Maija Aksela  |  2011 Teivo Teivainen  2012 Jari Niemelä  2013 Mari Vaattovaara  2014 Syksy Räsänen  2015 Aleksanteri-instituutti  2016 Mikael Fogelholm  2017 Minna Huotilainen  2018 Samuli Siltanen  2019 Tuomas Aivelo  2020 Anu Kantola  2021 Olli Vapalahti & Tarja Sironen  2022 Minna Palmroth  2023 Timo Miettinen  2024 Virve Koljonen |
Lähde (1981–2012)
Ida Brander

Ida Brander vuonna 1877.
Ida Maria Charlotta Brander (Bränder, o.s. Reis; 5. lokakuuta 1857 Tukholma – 17. toukokuuta 1931 Kauniainen) oli ruotsalainen näyttelijä, joka esiintyi jonkin verran Tukholmassa mutta lähinnä kuitenkin vuosina 1877–1907 Helsingissä Ruotsalaisessa teatterissa (Svenska teatern), jossa 1800-luvulla oli paljon ruotsalaisia näyttelijöitä.
Brander kävi Kuninkaallisen teatterin oppilaskoulun 1872–1874. Hän oli kiinnitettynä Helsingin Svenska teaterniin 1877–1878, 1879–1907 ja vuodesta 1909. Välillä hän toimi myös Tukholman Svenska teaternissa, 1878–1879 och 1907–1909.
Branderin merkittäviä rooleja olivat Lady Macbeth, Orleansin neitsyt, Hedda Gabler, Regina von Emmeritz ja Kamelianainen. Hän näytteli myös elokuvissa.
Ida Reis vihittiin 1. joulukuuta 1885 näyttelijä Ernst Branderin (Bränder, s. 15. helmikuuta 1856 Tukholma) kanssa, joka oli myöhemmin henkivakuutusyhtiö Viktorian matkatarkastaja. Ernst Brander kuoli 15. helmikuuta 1894 Helsingissä.
Aiheesta muualla

Svensk Filmdatabas
Ida Brander. Svenskt kvinnobiografiskt lexikon
Jamie Lundmark

| Jamie Lundmark |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. tammikuuta 1981 (ikä 43) Edmonton, Alberta
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  183 cm
Paino:  91 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2001–2018
Seurat:  Hartford Wolf Pack (AHL)   New York Rangers (NHL)   HC Bolzano (Serie A)   Phoenix Coyotes (NHL)   Los Angeles Kings (NHL)   Calgary Flames (NHL)   Dynamo Moskova (RSL)  Lake Erie Monsters (AHL)   Quad City Flames (AHL)   Abbotsford Heat (AHL)   Toronto Maple Leafs (NHL)   Milwaukee Admirals (AHL)   Timrå IK (Elitserien)   Dinamo Riika (KHL)   EC KAC (EBEL)
NHL-varaus:  9. varaus, 1999 New York Rangers
Jamie Lundmark (s. 16. tammikuuta 1981 Edmonton, Alberta) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkoilija. New York Rangers varasi hänet vuoden 1999 NHL:n varaustilaisuudessa. Lundmark on pelannut lukuisissa seuroissa niin NHL:ssä kuin sen ulkopuolellakin: AHL:ssä, Italian Serie A:ssa, Venäjän jääkiekon superliigassa, Ruotsin Elitserienissä ja KHL:ssa. Lundmark pelasi uransa kuusi viimeistä kautta Itävallassa EC KAC:n joukkueessa ja päätti uransa kevääseen 2018.
James B. Cunningham

James B. Cunningham
James B. Cunningham (s. 1952) on yhdysvaltalainen diplomaatti. Hänestä tuli maansa suurlähettiläs Afganistaniin 12. elokuuta 2012.
Cunningham toimi suurlähettiläänä ja Yhdysvaltain pysyvänä varaedustajana Yhdistyneissä kansakunnissa vuosina 1999–2004. Hän toimi vuodesta 2008 Yhdysvaltain suurlähettiläänä Israelissa, ja hän ehti työskennellä Afganistanissa varasuurlähettiläänä ennen suurlähettilääksi nousemistaan. Cunningham on kotoisin Pennsylvaniasta ja valmistui Syracusen yliopistosta saaden oppiarvot politiikan tutkimuksessa ja psykologiassa. Hän on naimisissa Leslie Genierin kanssa, ja parilla on kaksi tytärtä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James B. Cunningham Wikimedia Commonsissa
J. F. Lawton

J. F. Lawton vuonna 2009.
Jonathan Fredrick Lawton, toisionimi myös J.D. Athens (s. 1960) on yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja, -tuottaja ja -ohjaaja.
Filmografia

Hyvää ruokahalua! (Cannibal Women in the Avocado Jungle of Death, 1989) (käsikirjoitus ja ohjaus)
Pizza Man (1991) (käsikirjoitus ja ohjaus)
Pretty Woman (1990) (käsikirjoitus)
Jokaisella on rakastajatar (Mistress, 1992) (käsikirjoitus)
Kaappaus merellä (Under Siege, 1992) (käsikirjoittaja, tuottaja)
Blankman (1994) (käsikirjoitus)
Yakuzan tuomio (The Hunted, 1995) (käsikirjoitus ja ohjaus)
Kaappaus raiteilla (Under Siege 2: Dark Territory, 1995) (hahmot)
Ketjureaktio (Chain Reaction, 1996) (käsikirjoitus)
VIP (1998-2002) (88 osainen TV-sarja) (käsikirjoittaja, tuottaja, ohjaaja)
Jackson (2008) (käsikirjoittaja, tuottaja, ohjaaja)
Aiheesta muualla

J. F. Lawton Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ida Blom

| Ida Blom> Ida Clara Bonnevie |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Ida Clara Bonnevie
Syntynyt: 20. tammikuuta 1931 Gentofte, Tanska
Kuollut: 26. marraskuuta 2016
Kansalaisuus:  Norja
Koulutus ja ura
Instituutti:  Bergenin yliopisto
Tutkimusalue:  naisen historia, sosiaalihistoria, nationalismi, hyvinvointihistoria, terveys- ja sairaushistoria
Palkinnot:  Brage-palkinto 1992, Gina Krog -palkinto 2009.
Ida Clara Blom (o.s. Bonnevie; 20. tammikuuta 1931 Gentofte, Tanska – 26. marraskuuta 2016) oli norjalainen historioitsija Bergenin yliopistossa vuosina 1985–2001.
Tanskalaissyntyinen Ida Blom tuli Norjaan ja Bergeniin vastasyntyneenä vuonna 1954. Hän kuului ensimmäiseen opiskelijaryhmään, kun historiasta tuli Bergenissä yliopistollinen oppiaine vuonna 1957. Hänen tohtorinväitöksensä vuonna 1972 käsitteli Grönlantia. Hänen kiinnostuksensa naisten historiaan johti vähitellen naishistorian kohottamiseen opetus- ja tutkimusalueeksi Bergenissä. Hän loi yhteyksiä samanhenkisiin tutkijoihin muun muassa perustamalla kansainvälisen naishistorian tutkimuksen federaation (IFRWH) ja oli sen puheenjohtajana vuosina 1987–1995.
Ida Blomin tuotanto on laaja. Naisten ja sukupuolen historiasta tuli merkittävä ala, jolle hän antoi merkittävän panoksen sekä teoreettisesti että levittäessään aiheen tuntemusta. Sukupuolinäkökulman hän otti perusperspektiiviksi, kun hän tutki sosiaalihistoriaa, nationalismia, hyvinvointihistoriaa tai terveys- ja sairaushistoriaa, josta tuli hänen viimeinen pääaiheensa. 1970-luvulla hän perehtyi ehkä kaikkein perustavimpaan muutokseen naisten elämässä, kykyyn päättää itse omasta lisääntymisestään. Teos Barnebegrensning (1980) oli ensimmäinen laaja tutkimus aiheesta. Hän oli Cappelenin suuren naishistorian (1985) toimittajana ja kirjoittajana. Hänen viimeinen kirjansa Medicine, morality and political culture ilmestyi vuonna 2012.
Ida Blom oli Norjan tiedeakatemian historiaryhmän jäsen. Hän kuului myös Norjan Kuninkaalliseen kirjallisuus-, historia- ja antikviteettiakatemiaan. Hän sai vuonna 1992 norjalaisen Brage-palkinnon toimittamastaan teoksesta Cappelens kvinnehistorie. Hän oli American Historical Associationin kunniajäsen vuodesta 2006 ja Kööpenhaminan yliopiston kunniatohtori.
Julkaisuja

Nasjonal reisning : pressgruppepolitikk i Grønlandsspørsmålet 1921-31 (1972, tohtorinväitöskirja)
Barnebegrensning (1980)
“Den haarde dyst” (1988)
Kvinder fra urtid til nutid (1992, päätoimittaja)
Det er forskjell på folk - nå som før (1993)
Kjønnsroller og likestilling (1993)
Feberens ville rose (1998)
Kvinnor i västvärlden från renässans till nutid (2006, Sølvi Sognerin ja Bente Rosenbeckin kanssa)
Medicine, morality and political culture. Legislation on venereal disease in five Northern European countries, c.1870-c.1995 (2012)
J. William Fulbrightin palkinto kansainväliselle yhteisymmärrykselle

J. William Fulbrightin palkinto kansainväliselle yhteisymmärrykselle (engl. J. William Fulbright Prize for International Understanding) on kansainvälinen humanistipalkinto vuodelta  1993. Palkinnon myöntää Fulbright Association henkilölle tai järjestölle joka edistää kulttuurillisia dialogia yhteisöjen välille. Palkinto nimetty senaattori J. William Fulbrightin mukaan.
Palkinnon arvo on noin  50 000 dollaria
| Palkinnon saaja | Vuosi | Maa |
| --- | --- | --- |
| Nelson Mandela | 1993 |  Etelä-Afrikka |
| Jimmy Carter | 1994 |  Yhdysvallat |
| Franz Vranitzky | 1995 |  Itävalta |
| Corazon Aquino | 1996 |  Filippiinit |
| Václav Havel | 1997 |  Tšekki |
| Patricio Aylwin | 1998 |  Chile |
| Mary Robinson | 1999 |  Irlanti |
| Martti Ahtisaari | 2000 |  Suomi |
| Kofi Annan | 2001 |  Ghana |
| Sadako Ogata | 2002 |  Japani |
| Fernando Henrique Cardoso | 2003 |  Brasilia |
| Colin Powell | 2004 |  Yhdysvallat |
| Bill Clinton | 2006 |  Yhdysvallat |
| Desmond Tutu | 2008 |  Etelä-Afrikka |
| Bill ja Melinda Gatesin säätiö | 2010 |  Yhdysvallat |
| Lääkärit ilman rajoja | 2012 |  Sveitsi |
| Hans Blix | 2014 |  Ruotsi |
| Richard G. Lugar | 2016 |  Yhdysvallat |
| Angela Merkel | 2018 |  Saksa |
James Ax

James Burton Ax (1937–2006) oli yhdysvaltalainen matemaatikko, joka todisti useita algebran ja lukuteorian tuloksia käyttäen hyväksi malliteoriaa. Hän sai Simon Kochenin kanssa seitsemännen Nelson Colen lukuteorian palkinnon. He saivat palkinnon kolmesta Diofantoksen yhtälöitä koskevasta julkaisusta.
Aiheesta muualla

James Ax Mathematics Genealogy -projektissa
Hugo Viidakkoseikkailu

Hugo Viidakkoseikkailu (engl. Hugo: Jungle Island) on televisiopeli (ks. SMS-TV-peli). Pelistä on julkaistu versio Windowsille.
Juoni

Peli sijoittuu kaukaiseen viidakkoon, jossa, kuten aina, Hugo yrittää pelastaa perheensä Scyllan kynsistä.
Ilkeä Skylla on kyllästynyt normaaliin elämäänsä ja kaipaa vaihtelua. Kuin tilauksesta noidan postiluukusta kolahtaa sisään matkaesite kaukaisesta Tulivuorisaaresta ja sen viidakosta. Skylla keksii ovelan juonen: hän kaappaa jälleen Hugon perheen, mutta oman luolansa sijasta vie nämä vangiksi saaren tulivuoren huipulle. Skylla liittoutuu saaren entisen kuninkaan Don Krokon kanssa ja tekee tästä ja lukuisista tyhmistä apinoista orjansa. Hugo on palaamassa kävelyltä kotiinsa. Kun perhe ei ole paikalla heräävät epäilykset Skyllasta. Hugo menee Skyllan luolalle, mutta se on tyhjä. Pöydällä lojuu kuitenkin matkaesite. Hugo tajuaa tapahtuneen ja matkaa heti lentokoneellaan viidakkoon. Skylla on kuitenkin varautunut ja ampuu Hugon alas ananaskranaatilla. Hugon pudottua hän tapaa kaksi uutta ystävää: Fernando-tukaanin ja Janne-apinan. Yhdessä ystävät ryhtyvät taistoon Skyllaa vastaan.
Viidakkoseikkailun loppukohtaus

Jokaisen Viidakkoseikkailun pelin lopuksi tulee loppukohtaus, jossa Hugon täytyy yrittää vapauttaa Hugolina ja lapset. Viidakkoseikkailun loppukohtauksessa pitää valita oikea kahva. Jos valitsee oikein Hugo vapauttaa perheen, mutta jos valitsee väärin niin Hugo lennätetään pois tulivuorelta.
TV Esitysmaat

Puola
Käännös suomeksi
Islantilaissaagat

Islantilaissaagat (isl. Íslendingasögur) ovat keskiaikaista, kansankielistä saagakirjallisuutta, johon luetaan myös kuningassaagat, Edda-runous, muinaissaagat, ritarisaagat, aikalaissaagat ja piispainsaagat.
Islantilaissaagat pohjautuvat suulliselle perinteelle. Niissä kuvataan Islannin asuttamisen aikaa (päävaihe 870–930), jolloin Norjasta ja Britteinsaarilta saapui skandinaavista alkuperää olevia talollisia perheineen ja orjineen, ja sitä seurannutta satavuotista jaksoa (930–1030). Islantilaissaagoja kirjoitettiin 1200-luvulla ja 1300-luvun alkupuolella Islannissa.
Islantilaissaagojen kirjoittajia ei tunneta. Jotkut niistä on kuitenkin yhdistetty esimerkiksi historioitsijana, runoilijana ja poliitikkona tunnettuun Snorri Sturlusoniin (1178/9–1241) sekä tämän veljenpoikaan Sturla Þórðarsoniin (1214–1284). Kumpikin kuului Sturlungar-sukuun, joka vuosien 1220–1262 välisenä aikana oli merkittävimpiä islantilaisia valtasukuja.
Keskiajan islantilaisille islantilaissaagat olivat historiankirjoitusta. Ne kertoivat 1200–1300-luvuilla eläneiden merkittävien islantilaisten sukujen esi-isistä, näiden saavutuksista, keskinäisistä riidoista ja vastoinkäymisistä. Islantilaissaagoja onkin joissain yhteyksissä kutsuttu sukusaagoiksi. Islantilaissaagat olivat myös poliittisesti merkittäviä, ja päälliköt saattoivat käyttää niitä oman valtansa vahvistamiseen. Ne sisälsivät esimerkiksi tietoa esi-isien haltuunsa ottamista maa-alueista sekä tärkeää genealogista tietoa. 1200–1300-lukujen valtaapitäville islantilaisille suvuille tällä tiedolla oli suuri merkitys mahdollisten valtataisteluiden ja konfliktien aikana.
Tunnetut islantilaissaagat ja -tarinat (þættir)

suomenna?
Arnórs þáttr jarlaskálds
Auðunar þáttr vestfirzka
Bandamanna saga
Bárðar saga Snæfellsáss
Bergbúa þáttr
Bjarnar saga Hítdœlakappa
Bolla þáttr Bollasonar
Brandkrossa þáttr
Brands þáttr örva
Brennu-Njáls saga
Draumr Þorsteins Síðu-Hallssonar
Droplaugarsona saga
Egils saga Skallagrímssonar
Egils þáttr Síðu-Hallssonar
Einars þáttr Skúlasonar
Eiríks saga rauða
Eyrbyggja saga
Finnboga saga ramma
Fljótsdœla saga
Flóamanna saga
Fóstbrœðra saga
Gísla saga Súrssonar
Gisls þáttr Illugasonar
Grettis saga Ásmundarsonar
Grœnlendinga saga
Grænlendinga þáttr
Gull-Ásu-Þórðar þáttr
Gull-Þóris saga (Þorskfirðinga saga)
Gunnars saga Keldugnúpsfífls
Gunnars þáttr Þiðrandabana
Gunnlaugs saga ormstungu
Halldórs þáttr Snorrasonar (I–II)
Hallfreðar saga vandræðaskálds
Harðar saga ok Hólmverja (Harðar saga Grímkelssonar)
Hávarðar saga Ísfirðings
Heiðarvíga saga
Hrafnkels saga Freysgoða
Hrafns þáttr Guðrúnarsonar
Hreiðars þáttr heimska
Hrómundar þáttr halta
Hœnsa-Þóris saga
Íslendings þáttr sögufróða
Ívars þáttr Ingimundarsonar
Jökuls þáttr Búasonar
Kjalnesinga saga
Kormáks saga Ögmundarsonar
Króka-Refs saga
Kumlbúa þáttr
Laxdœla saga
Ljósvetninga saga
Mána þáttr Íslendings
Odds þáttr Ófeigssonar
Orms þáttr Stórólfssonar
Óttars þáttr svarta
Reykdœla saga ok Víga-Skútu
Sneglu-Halla þáttr
Stjörnu-Odda draumur
Stúfs þáttr blinda
Svaða þáttr ok Arnórs kerlingarnefs
Svarfdæla saga
Valla-Ljóts saga
Vápnfirðinga saga
Vatnsdœla saga
Víga-Glúms saga
Víglundar saga
Þiðranda þáttr ok Þórhalls
Þórarins þáttr Nefjólfssonar
Þórarins þáttr ofsa
Þórarins þáttr stuttfeldr
Þórðar saga hreðu
Þorgríms þáttr Hallasonar
Þórhalls þáttr knapps
Þorleifs þáttr jarlaskálds
Þormóðar þáttr
Þorsteins saga hvíta
Þorsteins saga Síðu-Hallssonar
Þorsteins þáttr Síðu-Hallssonar
Þorsteins þáttr Ausfirðings
Þorsteins þáttr forvitna
Þorsteins þáttr skelks
Þorsteins þáttr stangarhöggs
Þorsteins þáttr tjaldstœðings
Þorsteins þáttr uxafóts
Þorvalds þáttr tasalda
Þorvalds þáttr víðförla
Þorvarðar þáttr krákunefs
Ögmundar þáttrdytts ok Gunnars helmings
Ölkofra þáttr (Ölkofra saga)
Jean-Baptiste Bui Tuân

Jean-Baptiste Bui Tuân vuonna 2016.
Jean-Baptiste Bui Tuân (24. kesäkuuta 1928 – 27. heinäkuuta 2024) oli vietnamilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 2. syyskuuta 1955 ja nimitettiin Long Xuyênin koadjuuttoripiispaksi sekä Tabunian titulaaripiispaksi 15. huhtikuuta 1975. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Michel Nguyên Khác Ngu, jota avusti Réginald-André-Paulin-Edmond Jacq. 30. joulukuuta 1997 Bui Tuânista tuli Long Xuyênin piispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 2. lokakuuta 2003.
J. F. Naaralainen

| J>  F. Naaralainen |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 22.5.1907–31.7.1908  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Vaasan itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. joulukuuta 1867 Längelmäki
Kuollut: 30. joulukuuta 1915 (48 vuotta) Korpilahti
Ammatti:  torppari, asioitsija
Joel Fridolf Naaralainen (13. joulukuuta 1867 Längelmäki – 30. joulukuuta 1915 Korpilahti) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1908.
Elämä

Längelmäen Naarajärvellä syntyneen Joel Fridolf Naaralaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Elias Eliaanpoika Naaralainen (synt. Tevajärvi, 1843-1896) ja Heta-Liisa Naarajärvi (1843-1916). Perheeseen syntyi kaikkiaan 15 lasta. Naaralainen kävi kansakoulun lisäksi Otavan maanviljelyskoulun, jonka jälkeen hän oli maa- ja metsätöissä Pohjois-Hämeessä ja Pohjanmaalla. 1890-luvulla Naaralinen toimi Iin vaivaistalon johtajana ja vaikutti vuosikymmenen jälkipuoliskolla Tampereella muun muassa Työväen Puukauppa Oy:n johtajana.
1900-luvun alussa Naaralainen oli torpparina Laukaan Suolahdessa. Hän kuului työväenyhdistykseen ja toimi Suolahden nuorisoseuran puheenjohtajana. Vuonna 1907 Naaralainen valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Vaalien jälkeen uutisoitiin, etteivät Naaralainen ja ruotsalaista kansanpuoluetta edustanut A. R. Hedberg olleet vaalikelpoisia, koska olivat jättäneet maksamatta kahden edellisen vuoden kruununverot. Koska kummastakaan ei tehty valitusta, saivat he valtakirjat edustajatoimensa hoitamiseen. Maaliskuussa 1908 Naaralainen erotettiin sosialidemokraattien eduskuntaryhmästä, kun poliisi oli korjannut hänet talteen kadulle sammuneena. Tapauksen johdosta pilalehti Tuulispää kutsui Naaralaista sekä toista runsaasta alkoholinkäytöstään tunnettua kansanedustajaa Antti Mäkeliniä ”putelineuvokseksi”. Satakunta-lehden kolumnisti Algot Untola puolestaan sanoi heidän olevan ”kieltolakitaistelussa karaistuja”. Naaralaisen ainoaksi jäänyt kansanedustajakausi päättyi jo heinäkuussa 1908 eduskunnan hajottamiseen.
Eduskuntatyönsä jälkeen Naaralainen menetti torppansa ja joutui perheineen joksikin aikaa vaivaistaloon. Myöhemmin hänellä oli oma maatila Längelmäellä ja 1910-luvun vaihteesta lähtien Korpilahdella. Naaralainen toimi jonkin aikaa myös Längelmäen vt. nimismiehenä ja elokuussa 1915 hänet nimitettiin poliisikonstaapeliksi Korpilahdelle. Naaralainen kuoli keuhkokuumeeseen 48-vuotiaana joulukuussa 1915.
Perhe

Naaralaisen puoliso oli Joutsasta kotoisin ollut Amalia Koittila (s. 1873), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1894. Pariskunnalla oli neljä lasta.
J. W. Suominen

J. W. ja Emma Suominen. Emil Cedercreutzin kipsireliefi vuodelta 1933.
Juho Wiktor Suominen (26. kesäkuuta 1877 Lappi Tl – 27. elokuuta 1935 Pori) oli suomalainen tehtailija, joka oli kotoisin Satakunnan Lapin pitäjän Kuljun kylästä. Vuonna 1898 hän perusti Nakkilaan Tattaranjoen varrelle nahkurinverstaan, josta 1908 muodostui J. W. Suominen Oy. Alkuun nahkatehtaana tunnettu yritys tunnetaan nykyään kuitukankaita valmistavana kansainvälisenä pörssiyrityksenä nimellä Suominen Oyj. Yrityksen tehdas sijaitsee nykyäänkin Nakkilassa. Vuonna 1928 Nakkilaan valmistui Suomisen yksityiskodikseen rakennuttama Koskilinna, jonka suunnitteli arkkitehti Väinö Vähäkallio.
Suominen kuoli kävelyretkellä harhaluodista saamiinsa vammoihin Porin kaupunginsairaalassa vuonna 1935. Villilän kartanon puutarhuri oli pelotellut harakoita, jolloin pienoiskiväärin luoti osui läheisellä maantiellä kulkenutta Suomista vatsaan. Se onnistuttiin poistamaan leikkauksessa, mutta sydänvaivoista kärsinyt Suominen menehtyi muutaman päivän kuluttua korkeasta kuumeesta kärsittyään. Kuolinvuoteellaan laatimassa testamentissa hän lahjoitti varat Nakkilan uuden kirkon rakentamiseen. Suominen on haudattu kirkon alla olevaan kryptaan yhdessä puolisonsa Emma Koskisen (1878–1953) kanssa.
J. W. Suomisen poika oli kauppaneuvos Leo Suominen, jonka poika puolestaan on poliitikko ja entinen ministeri Ilkka Suominen.
J. V. Korjula

Juhana (Juho) Vilho Korjula (8. helmikuuta 1876 Helsinki – 2. lokakuuta 1954 Tampere) oli suomalainen rautatievirkamies ja kirjallisuuden suomentaja.
Korjulan vanhemmat olivat työnjohtaja Johan Korjula ja Lovisa Stenroos. Hän pääsi ylioppilaaksi 1894 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa vuoteen 1903 saakka. Korjula toimi rautatievirkamiehenä vuodesta 1901 alkaen ja viimeksi hän oli Viialan asemapäällikkönä 1935–1939.
Korjula oli naimisissa 1902–1904 Elin Adolfina Puontin (k. 1904) kanssa, vuodesta 1908 Ester Armida Rannanheimon kanssa ja 1931–1948 Elin Maria Hyvärisen (k. 1948) kanssa.
Teoksia

Lyhyt äänneopillinen tutkimus Vehkalahden murteesta. Helsingin yliopisto, Suomen kielen laitos 1900  (Viite Heldassa)
Suomennoksia

Maurice Leblanc : Kultainen kolmio : Arsène Lupinin seikkailuja ; suomentanut J. W. K. Kirja, Helsinki 1919
Albert Zimmermann : Kenen kanssa naimisiin? : nuorille ja nuorten vanhemmille ; saksankielestä suomentanut J. V. Korjula. Karisto 1920
Bernhard Kellermann : Onnellinen : romaani ; saksankielestä suomentanut J. V. Korjula. Karisto 1920 (alkuteos Der Tor)
Albert Zimmermann : Avio-onni ; saksank. suom. J. V. Korjula. Karisto 1921
Anders Eje : Georg Kesserin mestarikaappaus : romaani muutamista huijareista, todellisesta prinssistä ja viehättävästä neidistä. Karisto 1922, 2. painos 1940
Elinor Glyn : Guineveren rakkaus : romaani ; englanninkielestä suom. J. V. Korjula. Karisto 1922
Georg Merzbach : Kauneuden kirja : lahja naisille ; saksankielestä suom. J. V. Korjula. Karisto 1922
Övre Richter-Frich : Äärimmäiseltä rajalta : seikkailuromaani. Karisto 1922 (alkuteos Det yderste hav: En roman fra en ukjendt verden)
Ethel M. Dell : Yksi sadasta : romaani ; suom. J. V. K. Karisto 1923
E. M. Hull : Sheikki : romaani aavikoilta ; 108. englantilaisesta pain. suom. J. V. Korjula. Karisto 1924, 2. painos 1936, 3. painos 1977 (alkuteos The sheik)
P. G. Wodehouse : Neitonen ahdingossa ; 7. painoksesta suom. J. V. Korjula. Karisto 1925, 2. painos 1938, 3. painos 1993 (alkuteos A Damsel in Distress)
Hans Freimark : Katarina Ensimmäinen : historiallinen romaani ; saksankielestä suom. J. V. Korjula. Karisto 1928
Elinor Glyn : Mies ja tilaisuus : romaani ; englannink. suom. J. V. Korjula. Karisto 1934 (alkuteos The Man and the Moment)
Islas Chafarinas

Islas Chafarinas
Islas Chafarinas.
| --- | --- |
Sijainti:  35°11′N, 2°26′W Espanja
Vesialue:  Välimeri 
Korkein kohta:  137  m 
Pinta-ala:  0,525 km²
Suojelualue:  Islas Chafarinas (d) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Islas Chafarinas on kolmen Espanjalle kuuluvan kalliosaaren muodostama ryhmä Välimeressä, Marokon rannikolla. Islas Chafarinas on yksi Espanjan viidestä territoriosta Marokon rannikolla (Plazas de soberanía). Saaret sijaitsevat 11 kilometriä Moulouya-joen suulta luoteeseen, 48 kilometriä Melillasta itään ja 3,5 kilometrin päässä mantereella sijaitsevasta Ra'su l-Ma'n kaupungista. Saaret ovat nimeltään Isla del Congreso, Isla de Isabel II ja Isla del Rey. Isla de Isabel II on 190 sotilaan[lähde? ] miehittämä varuskunta. Lisäksi siellä on majakka. Muut saaret ovat asumattomia.
Maantiede

Saariryhmän saarten pinta-alat ovat:
Isla del Congreso: 25,6 hehtaaria
Isla de Isabel II: 15,3 hehtaaria
Isla del Rey: 11,6 hehtaaria
Yhteensä 0,525 km².
Historia

200-luvun roomalaisessa Itinerarium Antonini Augusti -tiekirjassa mainitaan tres insulae ("kolme saarta"), jotka mahdollisesti ovat Islas Chafarinas. Islas Chafarinas on ollut Espanjan alaisuudessa vuodesta 1847. Vuonna 1900 saarilla asui 426 ihmistä ja vuonna 1910 736 ihmistä ja nykyään saaret ovat asumattomia varuskuntaa lukuun ottamatta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Islas Chafarinas Wikimedia Commonsissa
Revistaiberica.com: Islas Chafarinas (espanjaksi)
Espanjan alueet Pohjois-Afrikassa
Ceuta
Islas Chafarinas
Melilla
Peñón de Alhucemas
Peñón de Vélez de la Gomera
Islas Chafarinas
Isla de Isabel II
Jean-Baptiste Barrière (1958–)

Jean-Baptiste Barrière (s. 1958) on ranskalainen säveltäjä ja multimediataiteilija. Hänen tuotantonsa perustuu pääasiassa tietokonemusiikkiin. Barrière toimi vuosina 1984–1997 johtotehtävissä pariisilaisessa IRCAM-instituutissa, sekä opetti tietokonesävellystä Sibelius-Akatemiassa lukuvuonna 1997–1998. Barrière on opiskellut musiikin lisäksi muun muassa filosofiaa ja taidehistoriaa. Hän oli naimisissa suomalaisen säveltäjän Kaija Saariahon kanssa tämän kuolemaan saakka 2023.