Äärioikeisto Suomessa
Lapuan liike ja Isänmaallinen kansanliike

Vaikka Lapuan liikkeen kannattajat voittivatkin ensimmäisen erän, se ei riittänyt liikkeen radikaalille siivelle, joka koostui valkoisen Suomen ydinjoukosta: itsenäisyysmiehistä ja suojeluskuntien perustajista. Maaliskuussa 1930 Lapualla perustettiin kommunisminvastainen taistelujärjestö Suomen Lukko. Hieman myöhemmin tuhottiin Työn Ääni -lehden kirjapaino Vaasassa. Kevään 1930 aikana järjestettiin eri puolilla maata kokouksia,joiden nimissä Lapuan liikkeen johtoon asettuneet valkoisen Suomen ja suojeluskuntaliikkeen aktivistit vaativat tehokkaampia kommunismin vastaisia toimia.
Kommunistien ja muiden vasemmistolaisten pahoinpitelyt ja kyyditykset itärajalle, ”muilutukset” huipentuivat kesä- ja heinäkuun 1930 vaihteessa. Kommunistiset kansanedustajat Eino Pekkala ja Jalmari Rötkö vietiin väkivalloin eduskunnan perustuslakivaliokunnan istunnosta ja kyyditettiin Lapualle. Myös eduskunnan sosialidemokraattinen varapuhemies Väinö Hakkila joutui lapualaisten kyydittämäksi. Kolme muilutusta päättyi kyyditettävän kuolemaan. Lokakuussa 1930 eduskunta hyväksyi kommunistilait, joiden nojalla kommunistien toiminta Suomessa kiellettiin.
Lokakuussa 1930 tapahtunut presidentti K. J. Ståhlbergin kyyditys käänsi valtaosan yleisestä mielipiteestä Lapuan liikettä vastaan. Maltillinen oikeisto, keskusta ja sosialidemokraatit yhtyivät kansanrintamaksi, joka oli yksimielinen parlamentarismista ja demokratiasta. Lapuan liikkeen kannattajien pahimmiksi vihollisiksi tulivat heidän ”patkuleiksi” haukkumansa maltilliset porvarit.
Tapahtumasarja, jolla oikeistoradikaalit pyrkivät kääntämään Suomen kehitystä haluamaansa suuntaan, huipentui Mäntsälän kapinaan helmi- ja maaliskuussa 1932. Presidentti P. E. Svinhufvud sai jyrkällä radiopuheellaan kapinan loppumaan ilman verenvuodatusta, ja sisäministeriö kielsi Lapuan liikkeen toiminnan. Korkein oikeus vahvisti Lapuan liikkeen lakkauttamisen vuonna 1935.
Kesäkuussa 1932 perustettiin Hämeenlinnassa Isänmaallinen kansanllike -järjestö, joka korosti ohjelmassaan jatkavansa Lapuan liikkeen työtä. IKL  ilmoitti vastustavansa kommunismia ja sosialismia sekä tukevansa maanpuolustusta ja kansalaisten työrauhan turvaamista. IKL erosi kuitenkin Lapuan liikkeestä selvästi sikäli, ettei se ajanut tavoitteitaan terrorin ja ulkoparlamentaarisen painostuksen keinoin. Käytännössä IKL:n linjan määrittelivät Akateeminen Karjala-Seura, joka ajoi liikkeeseen Suur-Suomi-aatteen, ja akateemiset oikeistopiirit, henkilöistä ennen muita tohtori Vilho Annala ja professori Bruno Salmiala. Vuoden 1933 eduskuntavaaleissa IKL oli vaaliliitossa Kokoomuksen kanssa, ja heti vaalien jälkeen sen 14 kansanedustajaa järjestyivät omaksi eduskuntaryhmäkseen. IKL:n eduskuntakaudella sen suhteet muihin puolueisiin olivat huonot. Äärioikeiston jyrkimpiin vastustajiin kuulunut SDP:n vahva mies Väinö Tanner sanoi eräässä tuolloisessa puheessaan, että jo IKL:n nimeen sisältyi kaksi valhetta: liike ei ollut isänmaallinen eikä se ollut kansanliike.
Adolf Hitlerin noustua valtaan Saksassa vuonna 1933 Suomessa syntyi pienehköjä, yleensä yhden johtohenkilön ympärille keskittyneitä kansallissosialistisia ryhmittymiä. Tunnetuin oli jääkärikapteeni Arvi Kalstan johtama Suomen Kansan Järjestö. Ulkoministeriön entinen virkamies Teo Snellman perusti vuonna 1940 juutalaisvastaisen Vapaa Suomi  -lehden ja Suomen Kansallissostalistisen Työjärjestön. Joukko näkyviä suomalaisia tiede- ja kulttuurivaikuttajia perusti vuonna 1942 Suomen Valtakunnan Liiton, joka myötäili hyvin pitkälle Hitlerin Saksan ohjelmaa.
Sisäministeriö määräsi äärioikeistolaisen Sinimustat-nuorisojärjestön toimintakieltoon tammikuussa 1936. Syynä oli, että IKL:n ja AKS:n jäseniä oli ollut mukana Virossa joulukuussa 1935 tehdyssä vallankaappausyrityksessä. Sinimustat jatkoi kuitenkin toimintansa IKL:n nuoriso-osastoina, joista käytettiin nimitystä mustapaidat.
Nuori lakimies Urho Kekkonen julkaisi vuonna 1934 kirjasen Demokratian itsepuolustus, jossa hän katsoi, että kansanvallan pitäisi ryhtyä riittävän lujiin toimiin ”sellaisia valtiollisia liikkeitä vastaan, jotka demokratian omia keinoja käyttäen pyrkivät kumoamaan demokratian”. Toimiessaan Cajanderin hallituksen sisäministerinä Kekkonen pyrki lakkauttamaan IKL:n, ja marraskuussa 1938 sisäministeriö kielsi IKL:n ja sen alaosastojen toiminnan. Helsingin raastuvanoikeus kuitenkin jätti toimintakiellot vahvistamatta, ja lakkautuspäätös raukesi. Vuoden 1939 eduskuntavaaleissa IKL oli suurin häviäjä sen menettäessä kuusi kansanedustajan paikkaa.
Saksan ja Neuvostoliiton 23. elokuuta 1939 solmima keskinäinen hyökkäämättömyyssopimus oli suomalaiselle äärioikeistolle järkytys. Talvisodan aikana IKL:n järjestökoneisto ja Suur-Suomi-aate lamaantuivat. Saksa suhtautui IKL:n vetoomuksiin kylmästi. Välirauhan aikana Suomen ulkopolitiikka muuttui dramaattisesti, saksalaissuuntaus voimistui ja IKL pääsi mukaan alkuvuonna 1941 muodostettuun Rangellin hallitukseen. Kun sota-aikana ei järjestetty eduskuntavaaleja, IKL:n todellinen kannatus jäi mittaamatta. Jatkosodan edetessä IKL:n painoarvo laski, eikä puoluetta otettu enää Linkomiehen hallitukseen keväällä 1943.