stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hellas (alue)
Maantiede > Sijainti, rajat ja koko

Hellas käsitti nykyisin Balkanina tunnetun suuren, Välimereen työntyvän niemimaan eteläisimmän osan. Balkanin niemimaan erottivat muusta Euroopasta Balkanvuoret, jotka tunnettiin antiikin aikana nimillä Haimos, Skomios ja Illyrian alpit. Ne ulottuivat Adrianmereltä Pontokselle eli Mustallemerelle. Niiden eteläpuolella asui erilaisia traakialaisia, makedonialaisia ja illyrialaisia heimoja, mutta näiden alueet eivät kuitenkaan olleet osa Hellasta, vaikka kuuluvatkin ainakin osaksi nykyiseen Kreikkaan. Hellaan alue käsitti nykyisen Keski-Kreikan ja laajemmin ajateltuna myös Etelä-Kreikan, saaden alkunsa noin 40. pohjoiselta leveyspiiriltä. Tuolla leveydellä Hellaan erottivat Epeiroksesta, Illyriasta ja Makedoniasta vuorijonot, jotka ulottuivat Adrianmereltä Akrokeraunian niemeltä Egeanmerelle Thermainlahdelle. Niiden länsiosa tunnettiin Lingon-vuorina ja itäosa Kambunia-vuorina, jotka päättyivät Olympos-vuoreen. Muilta puolilta Hellasta rajasi meri, länsipuolella Joonianmeri ja itäpuolella Egeanmeri.
Aikana, jolloin Välimeri oli tärkein kaupankäynnin ja kulttuuristen vaikutteiden leviämisen väylä, Hellaan sijainti oli mitä keskeisin. Aasiasta Hellaan erotti Egeanmeri, jossa oli kuitenkin niin paljon saaria, että siirtyminen meren poikki ja saarelta toiselle oli mahdollista jo merenkulun kaikkein varhaisimpina aikoina. Tämä teki Hellaan ja idän välisestä yhteydenpidosta helpon. Hellaan eteläpuolella sijaitsi Afrikan kaikkein hedelmällisin osa. Lännessä Hellaan erotti Italiasta Joonianmeri ja salmi, joka on kapeimmillaan noin 70 kilometriä leveä.
Hellaan alueen suurin pituus Olympos-vuorelta Tainaronin niemelle oli noin 400 kilometriä ja suurin leveys Akarnanian länsirannikolta Attikan itärannikolle noin 290 kilometriä. Etäisyys Ambrakianlahdelta Peneioksen suulle oli noin 193 kilometriä. Hellaan pinta-ala oli noin 54 780 neliökilometriä. Tästä Thessalia käsitti noin 14 695 neliökilometriä, Keski-Kreikka noin 16 285 neliökilometriä, Euboia noin 3 652 neliökilometriä ja Peloponnesos noin 20 148 neliökilometriä. On huomautettu, että alue on varsin pieni ottaen huomioon kreikkalaisten suuren vaikutuksen historiaan ja kulttuuriin. Tätä korostaa se seikka, että Hellas jakautui lukuisiin itsenäisiin poliksiin eli kaupunkivaltioihin, joista esimerkiksi Ateenan poliksen alue eli Attika käsitti vain noin 1 864 neliökilometriä.
Maantiede > Joet ja järvet

Suurin osa Kreikan joista on vuodenaikaisvirtoja, jotka ovat olemassa vain talvikaudella, ja sama on ilmeisesti pätenyt antiikin aikana. Vettä on satanut pääosin syksyllä ja talvella, ja suuret sademäärät ovat virranneet vuorilta alas vuolaina virtoina. Kesällä joenuomat ovat olleet pääosin kuivia. Jopa ne joet, joiden alkuna on lähde, ovat kutistuneet kesäaikaan pieniksi puroiksi.
Varsinaisen Hellaan tärkeimmät joet olivat jo aiemmin mainitut Peneios ja Akheloos. Näihin voidaan lisätä Euenos, joka virtasi läpi Aitolian samansuuntaisesti kuin Akheloos; Sperkheios, joka virtasi Othrys- ja Oite-vuoren välisessä laaksossa; Kefisos ja Asopos Boiotiassa; sekä toinen Kefisos ja Ilissos Attikassa. Peloponnesoksen tärkein joki oli Alfeios, joka virtasi Arkadiassa ja Eliissä. Muita olivat Eurotas Lakoniassa, Pamisos Messeniassa ja Peneios Eliin pohjoisosissa.
Vaikka Hellaassa oli vain vähän ympärivuotisia jokia, maa oli otollinen soiden ja järvien muodostumiseen. Monet tasangot ja laaksot ovat olleet niin vuorten ympäröimiä, että syksyn ja talven runsaat sateet eivät ole löytäneet ulosvirtauskanavaa, vaan ovat jääneet järviksi talvella ja soiksi kesällä. Eräitä tärkeimpiä järviä olivat Nessonis ja Boibeis Thessaliassa; Trikhonis Aitoliassa; Kopais Boiotiassa; ja Stymfalis Arkadiassa. Joidenkin järvien vedet ovat löytäneet ulosvirtauskanavan karstimaaperässä olevista aukoista. Virrattuaan maan alla ne ovat nousseet takaisin maan pinnalle joskus lähempänä ja joskus kauempana. Näin tapahtui muun muassa Kopais-järven vesille. Erityisen yleinen ilmiö oli Arkadiassa.
Maantiede > Vulkaaninen toiminta

Kreikka on tuliperäistä aluetta, ja se näkyy monin paikoin. Antiikin aikana kuumia lähteitä tunnettiin muun muassa Thermopylaissa, Euboian Aidepsoksessa ja monissa muissa paikoissa. Varsinainen vulkaaninen toiminta rajoittui antiikin aikana Methanan niemelle vastapäätä Aiginaa sekä Theran saarelle. Methanalla tapahtui historiallisella ajalla tulivuorenpurkaus, jonka mainitsevat Strabon ja Ovidius. Myös Therasta Strabon kertoo, että sen ja viereisen Therasian saaren välisestä merestä (eli Santorínin kalderasta) syöksi kerran tulta, ja paikalle muodostui neljä stadionia ympärysmitaltaan ollut saari.
Maanjäristykset ovat aina olleet yleisiä Kreikan alueella, erityisesti Peloponnesoksella. Strabon kutsui Lakoniaa ”helposti järiseväksi”, ja vuoden 464 eaa. maanjäristyksen suhteen kerrotaan, että Spartassa jäi pystyyn ainoastaan viisi taloa ja yli 20 000 henkeä kuoli. Peloponnesoksen Korintinlahden puoleisella rannikolla vuoden 373 eaa. maanjäristys ja siihen liittynyt tsunami tuhosivat Buran ja Heliken kaupungit Akhaiassa.
Maantiede > Ilmasto

Herodotos huomautti, että Kreikassa oli kaikista maailman maista leudoimmat vuodenajat. Hippokrates ja Aristoteles pitivät Hellaan ilmastoa erityisen suotuisana sekä älyllisille että ruumiillisille ponnistuksille, sillä se oli kahden ääripään, kuuman ja kylmän, ilmastoalueen välissä. Hellaan ilmasto oli antiikin aikana oletettavasti terveellisempi kuin vielä nykyajalla 1800-luvulla ennen 1900-luvun voimakasta väestönkasvua. Malaria, joka vaivasi laajoja alueita vielä 1800-luvulla, ei todennäköisesti oli samanlainen vaiva antiikin aikana, kun alueella oli enemmän asukkaita ja se oli laajemmin ja paremmin viljeltyä.
Pinnanmuotojen suurista vaihteluista johtuen Hellaan ilmasto vaihteli kuten nykyisinkin hyvin paljon eri alueilla. Esimerkiksi maaliskuussa Peloponnesoksella Arkadian ylängöillä Mantineiassa ja Tegeassa saattoi olla täystalvi, Argoksessa ja Spartassa kevät ja Messenessä lähes täyskesä. Kreikan ilma tunnettiin kirkkaudestaan, joka sai värit näkymään selkeinä. Myös tässä havaittiin kuitenkin alueellisia eroja, ja ateenalaiset kirjailijat asettavat usein vastakkain Boiotian paksun ja kostean ilman ja Attikan kirkkaan ja kuivan ilman.
Talous

Hellaan hedelmällisimpiä aluita olivat Thukydideen mukaan Thessalia, Boiotia ja suuri osa Peloponnesoksesta lukuun ottamatta Arkadiaa. Karuimpia olivat puolestaan Arkadia ja Attika. Päätuotteita olivat vehnä, ohra, pellava, viini ja oliiviöljy. Kultturissa erityisen keskeisiä olivat viini ja öljy. Leipä tehtiin useammin ohrasta kuin vehnästä. Kukkulat olivat hyvää laidunmaata karjalle. Ne tarjosivat antiikin aikana myös paljon tukkipuuta, siinä missä nykyisin kasvillisuus on muuttunut laiduntamisen ja metsien kaatamisen vuoksi monin paikoin pensaikoiksi. Samasta syystä Kreikan maaperä on köyhtynyt huomattavasti antiikin ajoista. Metsien suoman varjon katoamisen vuoksi myös lähteet ovat kuivuneet, ja kosteuden vähennyttyä kasvusto on muuttunut köyhemmäksi ja karummaksi.
Kotieläimiin kuului hevosia, aaseja, muuleja, nautoja, sikoja, lampaita, vuohia ja koiria. Hevoset olivat kuitenkin suhteellisen harvinaisia, sillä maa oli niille enimmäkseen liian vuoristoinen. Muuleja käytettiin erityisesti Peloponnesoksella, jossa ne olivat hevosia hyödyllisempiä vuorilla kuljettaessa. Siat olivat yleisiä, ja sianliha oli suosittua, erityisesti Arkadiassa. Lampaan- ja vuohenmaito oli suositumpaa kuin lehmänmaito. Villieläimistä mainitaan erityisesti karhut, sudet ja villisiat. Karhut vaikuttavat olleen yleisiä Arkadian vuorilla. Herodotos kuvaa, että leijonia esiintyi antiikin aikana vielä Traakian Nestos-joen ja Aitolian Akheloos-joen välisellä alueella.
Hellaan vuoret koostuivat pääosin kovasta kalkkikivestä, joista rakennettiin monet edelleenkin pystyssä olevat kyklooppimuurit ja linnoitteet. Lähes joka puolelta löytyi myös rikkaita marmorisuonia, joiden materiaalia käytettiin rakennuksissa ja kuvanveistossa. Parhaita marmorilouhoksia oli Pentelikon- ja Hymettos-vuorilla Attikassa, Karystoksessa Euboialla sekä Paroksen saarella. Jalometallien suhteen Hellas oli suhteellisen köyhä. Sifnokselta saatiin kultaa ja hopeaa. Parhaat hopeakaivokset olivat Attikan Laureionissa. Sekä kuparia että rautaa saatiin Euboialta läheltä Khalkista. Rautakaivoksia oli myös Taygetos-vuorella Lakoniassa.
Olympos-vuoren huippua.
Parnassos-vuori.
Thessalian tasankoa ja Peneios-joki.
Taygetos-vuori Spartan Menelaionilta nähtynä.
Näkymä Ithome-vuorelta Messenian tasangolle.
Akheloos-jokea.
Stymfalis-järvi.
Erkki Helo

| Erkki Helo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Erik Aksel Helo
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1898 Turku, Suomi
Ammatti:  näyttelijä, teatterinjohtaja, teatteriohjaaja
Puoliso:  Ksenia Laine
Näyttelijä
Aktiivisena:  1918–1960
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Erik Aksel Helo (alkuaan Hillerström, 22. huhtikuuta 1898 Turku – (kuoleman julkistamispäivä 28. syyskuuta) 1974) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja. Hänen uransa painopiste oli työväen teattereissa.
Ura

Helon vanhemmat olivat konemestari Axel Hillerström ja Aurora Davidson. Hän kävi kansakoulua Turussa ja Pietarissa. Näyttelijänuransa hän aloitti harrastajana Koiton Näyttämöllä Helsingissä 1918–1921. Helo muutti sukunimensä Hillerströmistä Heloon 1923. Ammattimaisen uransa Helo aloitti Turun Työväen Teatterissa 1921–1925, minkä jälkeen hän työskenteli näyttelijä-ohjaajana Porin Työväen Teatterissa 1925–1926. Helon teatterinjohtajan ura käynnistyi Iisalmen Työväen Teatterissa 1926. Sen jälkeen hänellä oli useita johtajanpestejä työväenteattereissa eri puolilla Suomea aina vuoteen 1942.
Helo profiloitui luonne- ja rakastajaosien esittäjäksi, kuten 1930 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa kirjoitetaan. Hänen tehtäviään olivat muun muassa Daniel Hjortin nimiosa, Elinan surman Klaus Kurki ja Uolevi sekä Nummisuutareiden Iivari. Helo näytteli myös Koikkalaisen osan Agapetuksen komediassa Syntipukki ja Armandin osan näytelmässä Kamelianainen. Hänellä oli lisäksi useita operettirooleja.
Helo ohjasi muun muassa näytelmät Seitsemän veljestä, Nummisuutarit ja Elinan surma.
Vuonna 1973 Helo näytteli vuorineuvos Ingmanin roolin Erkko Kivikosken draamaelokuvassa Laukaus tehtaalla. Vuonna 1930 Helolla oli ollut kreditoimaton rooli historiallisessa mykkäelokuvassa Kajastus.
Helon puoliso oli Ksenia Aurora (o.s. Laine) vuodesta 1925.
HMS Helsingborg (K32)

| HMS Helsingborg |
| --- | --- |
 HMS Helsingborg

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kockums
Kölinlasku:  kesäkuu 1997
Laskettu vesille:  27. kesäkuuta 2003
Palveluskäyttöön:  16. joulukuuta 2009
Tekniset tiedot
Uppouma:  600 t
Pituus:  72,8 m
Leveys:  10,4 m
Syväys:  2,4 m
Koneteho:  16 MW
Nopeus:  40 solmua
Miehistöä:  28 upseeria ja 16 varusmiestä
Aseistus
Aseistus:  8 x RBS15 Mk II 1 x Bofors 57 Mk3 4 x 400 mm sukellusvenetorpedonheitintä
HMS Helsingborg (runkonumero K32) on Ruotsin laivaston Visby-luokan korvetti. Sen rakenne perustuu häiveteknologiaan, joka vähentää aluksen näkyvyyttä tutkassa.
Valmistus

Puolustusvoimien materiaalilaitoksen suunnittelema alus tilattiin 17. lokakuuta 1996 Kockumsin Karlskronan telakalta, jossa valmistus aloitettiin kesäkuussa 1997. Se laskettiin vesille 27. kesäkuuta 2003.
Alus teki materiaalialaitoksen alaisena 12. elokuuta – 11. syyskuuta 2006 Välimeren-matkan, jonka tarkoituksena oli testata aluksen merikelpoisuutta ja häiveteknologian toimivuutta erilaisessa ympäristössä. Paluumatkalla alus vieraili kummikaupungissaan Helsingborgissa 9.–11. syyskuuta. Helsingborg aloitti palveluksensa merivoimissa 16. joulukuuta 2009, mutta se palautetaan 2012 materiaalilaitokselle ja edelleen valmistajalle järjestelmien päivitystä varten. Aluksen pitäisi palata laivastolle vuoden 2013 lopulla.
Derren Brown

Derren Brown
Derren Victor Brown (s. 27. helmikuuta 1971 Croydon) on englantilainen silmänkääntäjä ja mentalisti, kirjailija, maalari ja skeptikko. Hän opiskeli nuorena lakia ja saksan kieltä, mutta jätti myöhemmin opintonsa kesken ja keskittyi taikuuteen ja mielen hallintaan. Vuoden 2000 TV-sarja Mind Control toi Brownin julkisuuteen, ja hän onkin tehnyt uraa televisiossa siitä lähtien. Hän yhdistelee psykologiaa, hypnoosia ja taikuudessa käytettäviä keinoja tehdessään mentalistisia temppuja.
Derren Brownin "Inside Your Mind"lähde? televisio-ohjelmaa on esitetty Suomessa Yle TV2:lla nimellä "Hallitsen mieltäsi - Derren Brown".
TV-sarjat

Mind Control (2000, 2003)
Trick Of The Mind (2004–2006)
Trick Or Treat (2007–2008)
Derren Brown: The Events (2009)
Derren Brown Investigates (2010)
The Experiments (2011)
Live-showt

Live-showsta on julkaistu DVD-koosteita. Svengali oli ensimmäinen kiertue, jota hän ei kirjoittanut yhteistyössä Andy Nymanin kanssa.
Derren Brown Live (2003–2004)
Something Wicked This Way Comes (2005–2006)
Mind Reader – An Evening Of Wonders (2007–2008)
Derren Brown – Enigma (2009–2010)
Svengali (2011–2012, voitti Laurence Olivier Awardin)
Infamous (2013–2014)
Miracle (2015–2016)
Secret (2017)
Underground (2017–)
Kirjallisuutta

Brown, Derren: Miten mieltä hallitaan.  ((Tricks of the mind, 2006.) Suomentanut Risto K. Träff)  Jyväskylä:  Atena, 2010.  ISBN 978-951-796-663-4
Aiheesta muualla

Derren Brownin kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Brunt-Väisälä-taajuus

Ilmakehän dynamiikassa, meritieteissä ja geofysiikassa Brunt–Väisälä-taajuus on se taajuus, jolla pystysuunnassa poikkeutettu fluidi (neste tai kaasu) pyrkii stabiilissa ympäristössä värähtelemään. Taajuus on nimetty sen toisistaan riippumatta johtaneiden meteorologien, walesilaisen David Bruntin ja suomalaisen Vilho Väisälän mukaan.
Kaava yleisessä muodossaan

On osoitettavissa, että poikkeutettaessa osaa fluidista korkeussuunnassa ympäristöönsä nähden, muuttuu sen ja ympäristön välinen noste kaavan
mukaisesti, missä  z' on poikkeutuksen suuruus,  \rho _{0} tiheys alkutilanteessa ja  g paikallisesti vallitseva painovoimakiihtyvyys. Tästä on edelleen toisen asteen differentiaaliyhtälö ratkaisemalla johdettavissa korkeuden muutokseksi
missä Brunt–Väisälä-taajuus N on
Jos  {\frac {\partial \rho (z)}{\partial z}} on negatiivinen, on z':lla oskilloiva ratkaisu, ja N on tällöin oskilloinnin kulmataajuus. Jos taas  {\frac {\partial \rho (z)}{\partial z}} on positiivinen, menee juurrettava negatiiviseksi, eikä yhtälöllä ole reaalista ratkaisua, so. ratkaisu ei oskilloi, vaan kasvaa rajatta (=labiili ympäristö).
Meteorologiassa

Kun ilmapakettia nostetaan stabiileissa olosuhteissa Ilmakehän rajakerroksessa, jäähtyy se adiabaattisesti ympäristöään kylmemmäksi. Negatiivinen noste vetää pakettia alemmaksi, ja inertian vuoksi se päätyy lähtötasoaan alemmaksi. Alaspäin liikkuessaan paketti lämpenee adiabaattisesti, ja alkaa nosteen vuoksi kohota. Kohoaminen jatkuu jälleen inertian vuoksi lähtötasoa ylemmäksi. Lopputuloksena paketti oskilloi molemmin puolin lähtötasoaan yhtälön
mukaisesti, missä  \theta  on potentiaalilämpötila,  g paikallinen painovoimakiihtyvyys ja  z korkeus. N ilmaisee värähtelyn taajuuden, ja sen yksikkö on rad/s. Jos potentiaalilämpötila laskee korkeuden kasvaessa, saa juurrettava negatiivisen arvon. Oskillointia ei tällöin ole, vaan ilmakehän tilanne on labiili, ja ilmapaketti jatkaa alkusysäyksensä suuntaan. Jos tilanne on neutraali, ei potentiaalilämpö muutu korkeuden funktiona, ja N=0.
Esimerkiksi vuoren yli puhaltava tuuli voi stabiileissa olosuhteissa muodostaa jättöpuolelle vuoristoaaltoja, jotka oskilloivat Brunt–Väisälä-taajuudella.
Geofysiikassa ja akvaattisissa tieteissä

Lähellä jäätymispistettä veden tiheyden ja lämpötilan epälineaarinen muutos sekä meriveden suolaisuus voivat saada aikaan pystysuuntaisen kiertoliikkeen fluidissa yhtälön
mukaisesti, missä potentiaalitiheys  \rho  on sekä suolaisuuden että lämpötilan funktio.
Helsingfors Posten

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Helsingfors Posten oli Helsingissä vuosina 1864–1865 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Theodor Neoviuksen julkaisema ja toimittama Helsingfors Posten oli linjaltaan vapaamielinen ja perustuslaillinen viikkolehti. 1200 kappaleen levikillään se nousi maan suurimpien sanomalehtien joukkoon. Toukokuussa 1865 se kuitenkin lakkasi ilmestymästä ilmeisesti taloudellisten vaikeuksien vuoksi.
Aiheesta muualla

Helsingfors Posten digitoituna kansalliskirjastossa
Arvojoukko

Määrittelyjoukosta X kuvataan kaikki sen luvut funktion arvoiksi f(x) maalijoukkoon Y. Arvojoukko f(x) voi olla maalijoukon aito osajoukko.
Arvojoukko eli kuvajoukko tarkoittaa matematiikassa kaikkien funktion arvojen muodostamaa joukkoa.
Funktio on kuvaus lukujoukosta X joukkoon Y, mikä merkitään usein f: X → Y. Tässä joukko X on lähtöjoukko ja Y maalijoukko. Lähtöjoukon luvut x ovat kuvauksessa funktion lausekkeen argumentteja eli ne sijoitetaan funktion lausekkeen muuttujan paikalle. Sijoitetun lausekkeen laskettu arvo y, jota kutsutaan myös funktion arvoksi, on maalijoukon luku. Tulos voidaan merkitä f(x) = y .
Jos lähtöjoukko on funktion määrittelyjoukko, muodostuu arvojoukko A niistä luvuista, jotka saadaan laskettaessa funktion arvoja jokaisella määrittelyjoukon luvulla.
Matematiikassa arvojoukko voi olla maalijoukon osajoukko.
Koordinaatistossa

Analyyttisessä geometriassa funktion kuvaaja muodostetaan koordinaattipisteillä, jossa x-koordinaatiksi valitaan jokin määrittelyjoukon luku ja y-koordinaatiksi tulee x:n avulla laskettu funktion arvo. Voidaan tulkita tilannetta niin, että lähtöjoukon luvut sijaitsevat x-akselilla ja maalijoukon luvut y-akselilla. Koordinaatiston pisteillä osoitetaan, mitkä lukuparit liittyvät kuvauksessa toisiinsa.
Määrittelyjoukko on x-akselilla se lukuväli tai pistejoukko, jolla funktio voidaan tai halutaan laskea. Arvojoukoksi muodostuu ne y-akselin pisteet, jotka saadaan määrittelyjoukon pisteistä. Kyseiset lukujoukot voidaan merkitä koordinaattiakseleille pisteinä tai väleinä.
Esimerkkejä

Toisen asteen potenssifunktiolle  f(x)=x^{2} voidaan määrittää kuvaus yleisesti
Neliöönkorotus on mahdollista suorittaa kaikille reaaliluvuille, joten lähtöjoukko on samalla määrittelyjoukko. Sen sijaan maalijoukoksi on merkitty myös reaaliluvut, mikä on tälle kuvaukselle liian laaja. Kun kaikki reaaliluvut korotetaan neliöön, saadaan vain epänegatiivisia lukuja eli  [0,\infty [. Arvojoukko muodostuu vain näistä luvuista ja silloin arvojoukko on maalijoukon osajoukko.
Mikäli edellisessä esimerkissä olisi määritelty kuvaus
olisi maalijoukko ollut myös arvojoukko. Sama ilmiö havaitaan kaikilla parillisilla potenssifunktioilla.
Kirjallisuutta

Merikoski, Jorma; Virtanen, Ari; Koivisto, Pertti: Diskreetti matematiikka I.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 2001 (1993).  ISBN 951-44-3604-0
Rikkonen, Harri: Matematiikan pitkä peruskurssi II: Reaalimuuttujan funktioiden differentiaalilasku.  Helsinki:  Otakustantamo, 1969.  ISBN 951-671-022-0
Pitkäranta, Juhani: Calculus Fennicus.  Helsinki:  Avoimet oppimateriaalit ry, 2015.  ISBN 978-952-7010-12-9
Määrittelyjoukko on merkitty x-akselille vihreällä värillä ja arvojoukko on y-akselilla punaisella värillä.
Parillisilla potenssifunktioilla on epänegatiivinen arvojoukko.
Helmikitararausku

| Helmikitararausku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Rauskukalat Rajiformes
Heimo::  Kitararauskut Rhinobatidae
Suku::  Rhynchobatus
Laji::  luebberti
Kaksiosainen nimi
 Rhynchobatus luebberti  Ehrenbaum, 1915 
Katso myös
   Helmikitararausku Wikispeciesissä  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Helmikitararausku (Rhynchobatus luebberti) on kitararauskuihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanalaisena Länsi-Afrikan rannikolta.
Koko ja ulkonäkö

Helmikitararausku kasvaa useimmiten 1,5 metriä pitkäksi, ja voi suurimmillaan saavuttaa 3 metrin pituuden. Lajin pää on muodoltaan kolmiomainen ja litteähkö. Kuono on pitkä. Kalalla on kaksi selkäevää, joista etumainen on hieman korkeampi. Pyrstössä on lovi. Helmikitararausku on väriltään selästään harmahtavanruskea valkoisin ja tummareunaisin pilkuin. Vatsan väri on valkoinen.
Levinneisyys ja elintavat

Helmikitararauskua tavataan Mauritaniasta Angolan pohjoisosiin ulottuvalta alueelta. Kala elää rannikon matalissa vesissä lähellä muta- tai hiekkapohjaa. Sen ravintoa ovat kalat ja äyriäiset. Helmikitararausku on ovovivipaarinen ja synnyttää kerrallaan 2–5 poikasta.
Helmikitararausku luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi. Kantaa uhkaa laajamittainen kalastus ja kannat ovat pienentyneet jopa yli 80 %. Lajia kalastetaan sekä lihan että evien vuoksi.
Helmiluhtakana

| Helmiluhtakana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Rantakanat Rallidae
Suku::  Tummaluhtakanat Pardirallus
Laji::  maculatus
Kaksiosainen nimi
 Pardirallus maculatus  (Boddaert, 1783) 
Alalajit
 P. m. insolitus  P. m. maculatus 
Katso myös
   Helmiluhtakana Wikispeciesissä   Helmiluhtakana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Helmiluhtakana (Pardirallus maculatus) on rantakanoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Väli- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Helmiluhtakana on keskikokoinen rantakana ja voi kasvaa 25–32 cm pitkäksi. Koiraat ovat hieman naaraita kookkaampia. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään ja yleisväritykseltään lintu on tumma. Helmiluhtakanan pää, pitkähkö kaula, rinta, vatsa ja selkä ovat mustat ja niissä on tiheästi valkoisia pilkkuja tai viiruja. Siivet ja pyrstö ovat tumman ruskeat ja niissä on mustia ja valkoisia viiruja. Nuoret linnut ovat aikuisia ruskeampia. Helmiluhtakanan nokka on kookas ja väriltään vihertävän keltainen. Nokan tyvessä on punainen laikku. Koivet ovat pitkät ja väriltään vaaleanpunaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Helmiluhtakanan levinneisyys on laikuttaista ja varsinkin levinneisyysalueensa pohjoisosissa se on harvinainen. Alalajeista nimialalaji on pohjoisempi ja alalaji P. m. insolitus eteläisempi. Lajia tavataan Keski-Amerikassa Meksikosta Panamaan. Lisäksi sitä tavataan eräillä saarilla Karibialla kuten Kuubassa, Haitissa, Dominikaanisessa tasavallassa ja Trinidadissa. Etelä-Amerikassa sitä tavataan Kolumbiasta Peruun ja Andien itäpuolella Venezuelasta Argentiinaan. Helmiluhtakanan elinympäristöä ovat suot ja kosteat ruohomaat. Se viettää piileskelevää elämää kasvillisuuden suojissa. Sen ravintoa ovat pääasiassa selkärangattomat eläimet, mutta se syö myös pieniä kaloja ja vesikasveja. Pesimäkausi on kesällä ja syksyllä. Naaras munii kahdesta seitsemään kellertävää munaa, joissa on tylpässä päässä violetteja pilkkuja.
Helmipurjepleko

| Helmipurjepleko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imumonnit Loricariidae
Alaheimo::  Plekot Hypostominae
Suku::  Glyptoperichthys
Laji::  joselimaianus
Kaksiosainen nimi
 Glyptoperichthys joselimaianus  Weber, 1991 
Synonyymit
 Pterygoplichthys joselimaianus 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Helmipurjepleko (Glyptoperichthys joselimaianus) on Etelä-Amerikassa elävä imumonneihin kuuluva kala. Sitä pidetään myös akvaarioissa.