stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sesessionistit

Kazimierz Stabrowski, Riikinkukko (1908), puolalaista sesessionismiä.
Sesessionistit tai secessionistit (lat. sece’ssio "eroaminen") olivat saksalaisia ja itävaltalaisia taiteilijaryhmiä, jotka 1800-luvun lopulla kapinoivat akateemisia taiteilijajärjestöjä vastaan.
Sesessionistit vastustivat jäykäksi ja byrokraattiseksi kokemaansa taideakatemioiden hallitsemaa taidemaailmaa, ja ennen kaikkea vanhentunutta taiteen opetusta ja rajoittuneita näyttelysääntöjä. Sesessionistit pyrkivät myös irrottautumaan Euroopassa 1900-luvun vaihteessa vallalla olleesta vanhakantaisesta taidetyylistä. Suuntauksen pääpaikkoja olivat Wien, München ja Berliini.
Saksassa sesessionistit astuivat julkisuuteen ensimmäisinä Münchenissä. Vuonna 1893 sesessionistit irtaantuivat Münchenin Die künstlergenossenschaft –taiteilijajärjestöstä ja aloittivat oman näyttelytoiminnan. Sesessionistien haaraosastoja perustettiin pian myös Berliiniin, Wieniin, Dresdeniin, Karlsruheen ja Düsseldorfiin sekä muihin kaupunkeihin. Wienin sesessionistit järjestäytyivät vuonna 1897 ja pitivät ensimmäisen näyttelynsä vuonna 1898. Berliinissä ensimmäinen sesessionistien näyttely järjestettiin vuonna 1899.
Liikettä nimitettiin sesessionisteiksi tai sesessio (secession, sezession) -liikkeeksi. Nimi tulee latinan 'secede'-sanasta, joka tarkoittaa 'irtautua, erota jostain' (sanoista se- 'erillään' ja cedere 'mennä'). Parhaiten tunnettu sesessionistiliike oli Wienin sesessio, joka alkoi 1897 ja johon kuului Gustav Klimt, joka suosi art nouveau -tyyliä. Itävallassa art nouveauta tai jugendia kutsuttiinkin yleensä sesessionismiksi. Klimt ja muut erosivat Wienin taiteilijatalosta, jolloin Klimtistä tehtiin liikkeen ensimmäinen puheenjohtaja ja Rudolf von Altista kunniapuheenjohtaja. Liikkeen lehti sai nimekseen Ver Sacrum (Pyhä kevät). Myös Oskar Kokoschka kuului liikkeeseen.lähde?
Sesessionismi oli yksi ensimmäisistä moderniin taiteeseen johtaneista taidesuuntauksista. Sesessionismin piirteisiin kuului koristeellisuutta, vertauskuvallisuutta ja tunteellisuutta.lähde?
Jussi Seppänen

Jussi Seppänen (s. 1975) on suomalainen kirjailija. Hänen esikoisteoksensa Kymmenottelu (2015) oli ehdolla Runeberg-palkinnon ja Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Seppäsen toinen romaani Jussi Seppänen (2020) kertoo esikoiskirjailijan elämästä. Seppänen opettaa sarjakuvakäsikirjoittamista Muurlan Opistossa ja proosaa Turun Kirjan talolla.
Seppänen on kotoisin Kokkolasta. Hän asuu Turussa.
Tuotanto

Kymmenottelu. Helsinki: WSOY, 2015. ISBN 978-951-0-40919-0.
Jussi Seppänen. Helsinki: WSOY, 2020. ISBN 978-951-0-44958-5.
Aiheesta muualla

Jussi Seppänen WSOY:n verkkosivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Jyri Seppälä

| Jyri Seppälä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Ammatti:  professori, johtaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI, TkT)
Instituutti:  Suomen ympäristökeskus
Tunnetut työt:  Suomen ilmastopaneelin jäsen (2011–2023) ja puheenjohtaja (2024 alkaen)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Jyri Seppälä on suomalainen diplomi-insinööri (TkT), joka toimii Suomen ympäristökeskuksen kulutuksen ja tuotannon keskuksen johtajana, tutkijana ja professorina ja vuoden 2024 alusta Suomen ilmastopaneelin puheenjohtajana.
Opinnot

Seppälä on valmistunut Teknillisestä korkeakoulusta (TKK) diplomi-insinööriksi ja tekniikan tohtoriksi. Hän on väitellyt TKK:n Systeemianalyysin laboratoriosta englanninkielisellä artikkeliväitöskirjalla (2003) Life cycle impact assessment based on decision analysis.
Ura

Seppälä on tutkinut tuotteiden ja palveluiden elinkaaria ja tässä yhteydessä perehtynyt erilaisiin tuotanto- ja kulutussektorien ilmasto- ja kestävyystarkasteluhin. Hän on muun muassa vastuullinen johtaja Kohti hiilineutraali kuntaa (Hinku) -hankkeessa. Hän on Suomen ilmastopaneelin pitkäaikainen jäsen (2011–2013, 2014–2015, 2016–2019 ja 2020–2023), jossa roolissa hän paneutuu erityisesti kestävän kulutuksen ja kuntien ilmastotyön teemoihin. Hänet on valittu sen puheenjohtajaksi kaudelle 2024–2027.
Seppälä on ollut muun muassa ympäristökonsultoinnin alalla (Paavo Ristola Ltd) ja keskittynyt ympäristön mallintamiseen (vesi, maaperä ja ilma) teollisuuden ympäristösuojelutarpeita ajatellen. Hän on työskennellyt Suomen ympäristökeskuksessa vuodesta 1989 lähtien. Vuodesta 2005 lähtien hän on ollut professori ja vuodesta 2006 Suomen ympäristökeskuksen Kulutuksen ja tuotannon ohjelman tutkimusjohtaja.
Aiheesta muualla

Jyri Seppälän julkaisuja[vanhentunut linkki] Ymparisto.fi
Jyri Seppälän Google Scholar -profiili google.com (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Seinäjoen keskusta

| Keskusta |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Keskusta korostettuna.
Kaupunki:  Seinäjoki
Suuralue:  Kantakaupunki
Kaupunginosa nro:  1
Pinta-ala:  0,7 km² lähde?
Väkiluku:  2 265 (31.12.2022)
Postinumero(t):  60100
Lähialueet:   Itikka  Marttila  Pohja  Puukapernaumi  Rengastie  Uppa 
Seinäjoen keskustan sijainti Etelä-Pohjanmaan maakunnassa.
Koulukatu kulkee Seinäjoen keskustan läpi
Kalevankatu asemalle päin.
Seinäjoen keskusta on kaupunginosa Seinäjoen Kantakaupungin suuralueella. Seinäjoen keskusta rajoittuu pohjoisessa ja koillisessa Valtionkatuun, idässä Ruukintiehen ja ratapihaan, etelässä Kirkkokatuun ja Aalto-keskukseen ja lännessä Vapaudentiehen.
Keskustan kaupunginosassa asui vuoden 2022 joulukuussa 2 265 asukasta.
Keskustan palvelut

Alue on kaupungin ja monessa mielessä koko Etelä-Pohjanmaan maakunnan erikoisliikkeiden, liikenteen ja viihdetarjonnan keskus.
Keskustassa sijaitsee Suomen ensimmäinen matkakeskus, joka valmistui 1970. Siinä toimivat sekä Seinäjoen rautatie- että linja-autoasemat. Keskustassa on myös mm. elokuvateatteri Bio Rex Seinäjoki, Kauppatori, Keskustori eli "Vekseliaukio" pankkeineen, sekä ostoskeskukset Torikeskus, Epstori ja Megakeskus. Alueella sijaitsee myös valtaosa Seinäjoen hotelleista ja ravintoloista. Oppilaitoksista keskustaan ovat sijoittuneet Marttilan koulu (alakoulu), Seinäjoen lyseo (yläkoulu) ja kansalaisopisto (entinen Tiklaksen tehdas Vapaudentiellä). Pääkirjasto, teatteri, kaupungintalo ja Lakeuden Ristin kirkko sijaitsevat Aalto-keskuksessa keskustan ja Upan rajalla.
Keskustan historia > Liiketoiminnan kehitys

Alkujaan Seinäjoen kaupallisena keskuksena oli Östermyran kartanon ympäristö. 1870-luvulla kaupanteon painopiste siirtyi Joupin, Jouppilan ja Nyykoolin seudulle. Kylät olivat tuohon aikaan niin tiheään asuttuja, että useampi kauppa toistensa lähituntumassa menestyi. 1800-luvun loppupuolella kauppoja ilmestyi nykyisen keskustan alueelle, ensin Valtionkadulle ja 1910-luvulla Puskantielle ja Kirkkokadulle.
Keskustan historia > Rautatien valmistuminen

Seinäjoen rautatieasema valmistui Tampere–Vaasa-rautatien varrelle 1883, minkä seurauksena Seinäjoen taajama-asutuksen painopiste alkoi siirtyä uudelle asemanseudulle. Vuosina 1883–1886 rakennetun Oulun-radan valmistuminen merkitsi Seinäjoen muuttumista tärkeäksi risteysasemaksi. Seuraavan kerran asema-alue laajeni, kun Suupohjan rata Kaskisiin ja Kristiinankaupunkiin valmistui 1913. 1970-luvulla Parkanon rata nopeutti matkaa Tampereen ja Seinäjoen välillä, ja vanha puinen asemarakennus sai tehdä tietä uudelle betoniselle matkakeskukselle.
Rautatien valmistuminen vaikutti käänteentekevästi Seinäjoen kaupalliseen elämään. Uusia yrittäiä tuli niin kaupungeista kuin naapuripitäjistä. Ilmajokinen Matti Lamstedt perusti kaupan Larvalan talon yhteyteen. Lamstedtin kaupasta tuli Seinäjoen huomattavampia ja kehittyi kauppakartanoksi. Myöhemmin taloon perustettiin Hakasen veljesten kutomotehdas. 1900-luvun vaihteesa Seinäjoella oli hieman yli 3000 asukasta. 1910-luvulla Seinäjoelle tuli uusia yrittäjiä ja erikoisliikkeitä. Ensimmäisten liikkeiden joukossa oli matkustajakodit, elokuvateatteri sekä pukimo- ja jalkinealan yritykset.
Keskustan historia > 1920-luku

1920-luvulla Seinäjoen liike-elämä koki läpimurron. 1920-luvun lopulla pelkästään rautatiehenkilökuntaa oli Seinäjoella jo yli 450. Monet heistä rakensivat itselleen talon paikkakunnalle, muun muassa keskustan kaakkoispuolella sijaitsevalle Kapernaumin alueelle. Asemanseudulle alkoi ilmaantua yhä enemmän liikkeitä palvelemaan niin rautatieläisiä, matkustavaisia kuin lähiseutujen asukkaita. Asemanseudun rakennuskanta kasvoi huimaa vauhtia ja suuria liikerakennuksia rakenettiin naapuripitäjistä tulleiden rakentajien myötä. Neljän radan risteysasema oli merkityksellinen kaupanteon keskuksena.
Kauppaliikkeitä alkoi Itikanmäen ohella nousta aseman kohdalle Puskantien ja Kalevankadun välimaastoon, sekä Törnävälle johtavalle Vapaudentielle. Asemanviertä kulkevalle Valtionkadulle alkoi syntyä ravintoloita, kahviloita sekä autokauppoja. Säästöpankki pysyi pitkään Itikanmäellä, mutta aseman liepeille nousi muun muassa Valter Thomén suunnittelema Pohjoismaiden Yhdyspankin talo.
Seinäjoen keskustan vilkastumiseen vaikuttivat myös sen laitamille syntyneet teollisuusyritykset ja muut suuret työnantajat. Keskustan lounaispuolelle vanhan vesitornin ympärille perusti Israel Yritys ensin Seinäjoen Saha Oy:n ja sitten Seinäjoen Kehruu- ja Kutomotehtaan. Kolmas alueen yritys oli Mallaskosken panimo ja virvoitusjuomatehdas. Nyykoolinmäelle nousi monien muiden teollisuuslaitosten ohella Itikan teurastamo (nykyinen Atria), nahkimo ja lapikastehdas, ja paikan nimikin muuttui kansan suussa Itikanmäeksi.  Marttilaan, Vapaudentien ja joen väliin valmistui vuonna 1931 valtava lääninsairaala, joka nyt on pääosin Seinäjoen ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveysalan kampuksena.
Kun rautatietoiminta oli huomattavasti kasvattanut Seinäjoen asemanseutua, vuonna 1931 Seinäjoen kirkonkylä jaettiin Seinäjoen kauppalaksi (nykyinen keskusta ja ympäröivä kantakaupunki) ja maalaiskunnaksi (nykyinen Törnävä). Vuoden 1959 alussa maalaiskunta liitettiin Seinäjoen kauppalaan, ja kaupungiksi Seinäjoki nimettiin vuonna 1960.
Keskustan historia > Kurakauppalasta kävelykeskustaksi

Vilkkaasta kauppatoiminnasta huolimatta Seinäjoen kauppalan keskustan kadut olivat pitkään päällystämättömiä ja savisia ja varustettu parhaimmillaan vain puusta tehdyillä jalkakäytävillä. Siitä syntyi haukkumanimi ”kurakauppala”. Viimeistään 1960-luvulla kadut saivat asfalttipäällysteen, ja kivi oli jo aiemmin syrjäyttänyt puun talojen rakennusmateriaalina. Muiden kaupunkien tapaan alkoi 1960-luvulla myös vanhojen puutalojen purkuvimma ja korvaaminen uusilla, Seinäjoella yleensä vain 2–3-kerroksisilla kivitaloilla.
Seinäjoen ydinkeskustan isommista puutaloista on nyt jäljellä enää lähinnä Pollarin talo, joka oli aiemmin Vekseliaukion kulmalla mutta siirrettiin marraskuussa 2019 rautatieaseman lähelle Hotelli Alman viereen, entinen rautatieläisten talo (nyt hotelli Alma) sekä Alvar Aallon nuoruudentyö, Kauppakadun suojeluskuntatalo. Vanhoista kivitaloista komeimpiin kuuluu Matti Visannin piirtämä ja hiljattain kunnostettu vanha Seurahuone, jonka ohi kulkeva kävelykatu Puistopolku nimettiin uudelleen Matti Visannin kujaksi. Visannin jäljiltä ovat yhä pystyssä myös Puskantien vanha "kivikoulu", nykyinen Nuorisokeskus, sekä Marttilan koulu. Pienempi kivitalo, punainen Talvitien talo Kauppakatu 7:ssä, on jäänyt Epstorin ostoskeskuksen kainaloon.
Viime vuosina Seinäjoen keskustan tyhjille tonteille on alkanut nousta entistä korkeampia rakennuksia, uusia hissillä varustettuja asuinkerrostaloja. Keskustan katuverkostoa ollaan muuttamassa paremmin jalankulkua ja pyöräilyä, huonommin autoilua palvelevaksi muun muassa kävelypainotteisten katujen ja maanalaisten pysäköintihallien avulla.
Seinäjoen Keskustori eli ”Vekseliaukio” rakennettiin 2010-luvun lopulla merkittäviltä osiltaan uudelleen. Aukion alle kaivettiin pysäköintihalli, minkä teossa torin länsilaidan suojeltu Vaasantalo oli vaarassa sortua. Aukion laidoille tuli myös uusia rakennuksia, joiden tieltä entisiä purettiin pois. Torin laidalle tuli paviljonkimainen kahvila. Keskustori valmistui keväällä 2019.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seinäjoen keskusta Wikimedia Commonsissa
Torikeskuksen sisätilaa
Marcela Serrano

Marcela Serrano (s. Santiago 1951) on chileläinen kirjailija. Hän opiskeli kuvataidetta Chilen katolisessa yliopistossa ja asuii välillä pitkään Meksikossa.lähde?
Teokset

Näkemiin, pikku naiset (Hasta siempre, mujercitas, Helmi Kustannus, 2006 ISBN 978-951-556-071-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Seulakoimaiset

| Seulakoimaiset |
| --- | --- |
 kultasurviaiskoi (Nemophora metallica)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Seulakoimaiset Adeloidea  Bruand, 1850
Synonyymit
 Incurvarioidea 
Heimot
 aamunkoit Prodoxidae  Cecidosidae  hippukoit Heliozelidae  seulakoit Incurvariidae  surviaiskoit Adelidae 
Katso myös
   Seulakoimaiset Wikispeciesissä   Seulakoimaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seulakoimaiset (Adeloidea, aikaisemmin Incurvarioidea) on alkeelliseen Monotrysia-ryhmään kuuluva perhosten yläheimo. Kooltaan lajit ovat pieniä tai erittäin pieniä.
Seulakoimaiset ovat pääsääntöisesti metallinkiiltoisia pikkuperhosia. Osa lajeista lentää päiväsaikaan. Yhdistävänä piirteenä naaraalla on ulostyöntyvä, pistinmäinen munanasetin, joka on levossa takaruumiin laajentuneen seitsemännen jaokkeen sisällä. Munanasettimella naaras laskee munat kasvin sisään. Siipisuonitus on hyvin kehittynyt. Etusiipi ja takasiipi liittyvät toisiinsa vahvan frenulumin avulla. Tuntosarvet ovat rihmamaiset, yleensä pitkät ja joillakin lajeilla erittäin pitkät. Pään pistesilmät ja chaetosemat puuttuvat.
Toukat ovat aluksi lehtimiinaajia, mutta liikkuvat myöhemmin ravintokasvilla lehdenkappaleista rakentamansa suojuksen sisällä.
Jean-Jacques Servan-Schreiber

Jean-Jacques Servan-Schreiber vuonna 1968.
Jean-Jacques Servan-Schreiber (13. helmikuuta 1924 Pariisi, Ranska – 7. marraskuuta 2006 Fécamp, Ranska) oli ranskalainen journalisti ja poliitikko. Hän johti vuosina 1953–1970 perustamaansa viikkolehteä L'Express. Sen ansiosta hänellä oli merkittävää poliittista vaikutusvaltaa. Hänen kirjansa Dollarin maihinnousu (Le défi américain) herätti ilmestyessään vuonna 1968 suurta huomiota. Hän kuvasi siinä Yhdysvaltojen vaikutusvallan kasvua Euroopan teollisuudessa. Hän oli radikaalisosialistisen puolueen (Parti républicain, radical et radical-socialiste) puheenjohtaja ensin 1971–1975 ja uudestaan 1977–1979.
Suomennetut teokset

Dollarin maihinnousu, suom. Matti Brotherus. Tammi, 1968.
Haaste maailmalle, suom. Tuula Koskenniemi. WSOY, 1981. ISBN 951-0-10691-7.
Pete Seeger

| Pete Seeger |
| --- | --- |
 Pete Seeger vuonna 1955.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 1919 New York, Yhdysvallat
Kuollut: 27. tammikuuta 2014 (94 vuotta) New York, Yhdysvallat
Muusikko
Tyylilajit:  folk
Soittimet:  banjo, kitara
Yhtyeet:  The Almanac Singers, The Weavers
Levy-yhtiöt:  Smithsonian Folkways, Fast Folk ja Folkways Records 
Aiheesta muualla
www.peteseeger.net
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Peter ”Pete” Seeger (3. toukokuuta 1919 New York – 27. tammikuuta 2014 New York) oli yhdysvaltalainen folklaulaja ja banjon soittaja. Seeger muistetaan työväenliikkeen, ympäristöliikkeen, mustien kansalaisoikeustaistelun ja sodanvastaisuuden edustajana. Hän oli poliittinen aktivisti.
Seegerin tekemistä lauluista tunnetuimpia ovat "Where Have All the Flowers Gone" (yhdessä Joe Hickersonin kanssa), "If I Had a Hammer" (yhdessä Lee Haysin kanssa) ja "Turn! Turn! Turn!" (sanoitus Raamatusta). Erittäin suosittu on myös "We Shall Overcome", jonka Seeger mukaili afroamerikkalaisen uskonnollisen sävelmän pohjalta. Vuoden 1963 samanniminen albumi valittiin vuonna 2006 mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Seegerin musiikissa on vaikutteita muun muassa gospelista, bluesista sekä Woody Guthrien ja Leadbellyn musiikista. 1940-luvulla hän oli mukana perustamassa yhtyeitä The Almanac Singers ja The Weavers. Seeger levytti suuren määrän amerikkalaisia kansanlauluja. 1950- ja 1960-luvuilla Seeger julkaisi yli 40 LP-levyllistä musiikkia.
Varhaiset vuodet

1940-luvulla Seeger oli Yhdysvaltain kommunistisen puolueen jäsen. Hänen poliittiset vastustajansa kutsuivat häntä nimellä "Stalinin laululintu" (Stalin's Songbird).  Vuonna 1948 hän oli mukana Henry A. Wallacen presidentinvaalikampanjassa. Vuonna 1949 Seeger erosi kommunistisesta puolueesta, mutta vasemmistolaisena hän pysyi sen jälkeenkin.
Sodanvastaisuudestaan huolimatta Seeger levytti toisen maailmansodan aikana yhdessä Almanac Singersin kanssa sotaisia natsien vastaisia taistelulauluja. Seeger palveli itsekin armeijassa sotavuosina kolme ja puoli vuotta, aluksi lentokonemekaanikkona Yhdysvalloissa, myöhemmin viihdytysjoukoissa Tyynellämerellä. Jos Seegeriltä myöhemmin kysyttiin mitä hän teki sodassa, hänen vakiovastauksensa kuului: "Soittelin banjoa".
1940-luvulla Seeger kirjoitti kirjan How to Play the Five-String Banjo ("Kuinka soittaa viisikielistä banjoa").
1950-luku

1940-luvun lopulla Seeger oli mukana perustamassa Weavers-yhtyettä, jonka ensimmäinen single Goodnight Irene nousi listaykkökseksi vuonna 1950 ja sitä myytiin kaksi miljoonaa kappaletta. Weaversillä oli pari muutakin menestystä, muun muassa Wimoweh ja Kisses Sweeter Than Wine, mutta yhtyeen jäsenet joutuivat vaikeuksiin väitettyjen kommunististen aatteidensa vuoksi. Yhtye joutui konsertinjärjestäjien boikottilistalle ja sen jäsenet "epäamerikkalaista toimintaa tutkivan komitean" kuulusteluihin.
Pete Seeger ei tupakoinut eikä juonut alkoholia kuin vähäisiä määriä. Hänen suhtautumisensa päihteisiin oli aina kielteinen, yhteen aikaan hän vastusti jopa kahvin juontia. Päihteiden käyttö oli riidanaihe jo Almanac Singersissä, ja myöhemmin myös Weaversissä. Seeger erosi Weaversistä 1958 yhtyeen päätettyä tehdä savukemainoksen radioon.
1960-luku

1960-luvun alkupuolella folkmusiikki oli Yhdysvalloissa suuressa suosiossa, ja monet nuoren polven folkartistit levyttivät Seegerin lauluja. Bob Dylan sanoi Seegeriä pyhimykseksi, mutta Seeger pitänyt näin voimakkaasta ihailusta: "On kauheaa kutsua jotakuta noin, minä olen vuosien varrella tehnyt paljon typeriä erehdyksiä."
Vuonna 1964 Seeger kävi esiintymiskiertueella sosialistisissa maissa: Kuubassa, Neuvostoliitossa ja Tšekkoslovakiassa. Tšekkoslovakian valtion levy-yhtiö julkaisi Seegerin konserteista LP-levyn, josta tuli hyvin suosittu.
1960-luvun lopulla Seeger kiinnostui ympäristönsuojelusta. Hän järjesti konsertteja, joiden tuotto käytettiin Hudsonjoen puhdistamiseen. Seegerin albumi God Bless The Grass sisälsi pääasiassa ympäristöaiheisia lauluja.
1960- ja 1970-luvuilla Seeger esiintyi usein yhdessä Arlo Guthrien kanssa.
Viime vuosikymmenet

Vuonna 1982 Seeger osallistui New Yorkissa Puolan Solidaarisuus-ammattiyhdistyksen puolesta järjestettyyn konserttiin. Seegerin elämäkerran kirjoittajan David Dunawayn mukaan tämä oli ensimmäinen kerta, kun hän julkisesti otti kantaa Neuvostoliittoa vastaan.
Vuonna 1993 Pete Seeger julkaisi muistelmateoksen "Where Have All The Flowers Gone", jossa hän esitti anteeksipyyntönsä siitä, että hän oli nuoruudessaan seurannut niin kritiikittä USA:n kommunistisen puolueen virallista linjaa eikä ymmärtänyt, että Stalin oli "julma harhaanjohtaja".
Muutamalla 1990-luvun lopulla ilmestyneellä kokoelmalevyllä on lähes 80-vuotiaan jo parhaimman lauluäänensä menettäneen Seegerin levyttämiä uusia lauluja. Seegerin viimeinen levy on syyskuussa 2008 ilmestynyt albumi At 89. Hän sai siitä Grammy-palkinnon 2009.
Seeger kirjoitti muutama vuosi ennen kuolemaansa Stalinista erittäin kriittiseen sävyyn kertovan laulun The Big Joe Blues, jota ei ole levytetty. Pete Seeger on sanonut suhteestaan kommunismiin: "Kutsun itseäni yhä kommunistiksi, sillä se mitä Venäjä teki kommunismille on sama mitä kirkot ovat tehneet uskonnolle. Mutta jos jostain historian oikusta kommunismi olisi levinnyt minun kotimaahani, minut olisi pistetty vankilaan ensimmäisten joukossa. Isääni siteeraten: 'Totuus on jänis vattupöheikössä. Ei voi kuin kiertää sitä ja sanoa, että siellä se on jossakin.'"
Vuodesta 1986 Seeger esiintyi konserteissa yhdessä tyttärenpoikansa Tao Rodriguez-Seegerin kanssa. Viimeisinä vuosinaan Seeger esiintyi harvoin. Kesällä 2008 hän teki kuitenkin Taon ja Guy Davisin kanssa pienimuotoisen konserttikiertueen Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Vuonna 2006 Bruce Springsteen levytti albumillisen Seegerin tunnetuksi tekemiä lauluja. Springsteenin levy We Shall Overcome: The Seeger Sessions toi Seegerille paljon julkisuutta, ja hän alkoi saada valtavat määrät ihailijapostia, "kirjeitä joita en ehdi lukea, CD-levyjä joita en ehdi kuunnella ja DVD-levyjä joita en ehdi katsoa", kertoi Seeger itse.
Barack Obaman virkaanastujaiskonsertissa 18. tammikuuta 2009 Seeger oli mukana esittämässä Woody Guthrien ikivihreää This Land is Your Land -kappaletta.
Hän sai viimeisen Grammy-palkintonsa 2011 lasten musiikin kategoriassa.
Perhe ja suku

Pete Seegerin isä Charles Seeger oli musiikkitieteilijä, äiti viulisti Constance de Clyver Seeger (o.s. Edson). Vanhemmat erosivat, kun hän oli seitsemänvuotias. Hänen äitipuolensa Ruth Seeger oli yksi 1900-luvun tunnetuimmista naispuolisista säveltäjistä.
Peten velipuoli Mike Seeger (1933-2009) oli muusikko ja yksi New Lost City Ramblers -yhtyeen perustajajäsenistä. Hänen sisarpuolensa Peggy Seeger (s.1935) on laulaja. Peten setä Alan Seeger oli tunnettu runoilija, joka kaatui ensimmäisessä maailmansodassa.
Pete Seeger meni naimisiin Toshi-Aline Ohtan kanssa 1943. Toshi kuoli kesällä 2013.  Heillä on kolme lasta Daniel, Mika ja Tinya. Lapsenlapsia on kuusi, joista Tao Rodriguez-Seeger on folkmuusikko ja vaikuttaa yhtyeessä The Mammals.
Kuolema

Seeger oli kuollessaan 94-vuotias. Hän oli voimissaan loppuun asti; vielä kymmenen päivää ennen kuolemaansa hän pilkkoi puita kotonaan. Hän ehti olla sairaalassa New Yorkissa kuusi päivää ennen kuin kuoli siellä rauhallisesti nukkuessaan.
Hänen kuolemaansa kommentoivat muiden muassa Bruce Springsteen ja Barack Obama, joka sanoi: "Olemme aina kiitollisia Pete Seegerille".
Seegerin lauluja muiden esittäminä

Monet Seegerin tekemät laulut ovat paremmin tunnettuja muiden levyttäminä. Suosituimmat levytykset:
Peter, Paul & Mary: If I Had A Hammer
Peter,Paul & Mary: Where Have All The Flowers Gone
Kingston Trio: Where Have All The Flowers Gone
Marlene Dietrich: Sag Mir Wo Die Blumen Sind
The Byrds: Turn Turn Turn
Kirjallisuutta

Dunaway, David King: How can I keep from singing: Pete Seeger. London: Harrap, 1985. ISBN 0-245-54261-2
Dunaway, David King: A Pete Seeger Discography: Seventy Years of Recordings.  Lanham:  Scarecrow Press, 2011.  ISBN 978-0-8108-7718-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yle Elävä arkisto: Pete Seeger Ylen haastattelussa 1981
Pete Seegerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef 
Pete Seeger vuonna 2007.