stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Klorendiinihappo

| Klorendiinihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2,3,4,7,7-heksaklooribisyklo[2.2.1]hept-2-eeni-5,6-dikarboksyylihappo
CAS-numero:  115-28-6
PubChem CID:  8266
SMILES:  C1(C(C2(C(=C(C1(C2(Cl)Cl)Cl)Cl)Cl)Cl)C(=O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H4Cl6O4
Moolimassa:  388,822 g/mol
Sulamispiste:  232 °C
Liukoisuus veteen:  Veteen 3,5 g/l (25 °C)
Klorendiinihappo (C9H4Cl6O4) on kloorattuihin rengasrakenteisiin dikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään polymeerien palonsuoja-aineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klorendiinihappo on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Kuumennettaessa yhdistettä voimakkaasti muodostuu klorendiinianhydridiä. Klorendiinihappo kuuluu niin sanottuihin reaktiivisiin palonsuoja-aineisiin. Klorendiinihappo saattaa olla karsinogeenista.
Valmistus ja käyttö

Klorendiinihapon valmistuksen lähtöaineet ovat heksakloorisyklopentadieeni ja maleiinianhydridi. Nämä reagoivat Diels–Alder-reaktiolla muodostaen klorendiinianhydridiä, joka hydrolysoidaan emäksisissä olosuhteissa klorendiinihapoksi. Yhdiste puhdistetaan kiteyttämällä ja kuivataan.
Klorendiinihappoa käytetään suuria määriä palonsuoja-aineena. Erityisesti sitä käytetään tyydyttymättömien polyesterien valmistuksessa, koska sen karboksyylihapporyhmät voivat esteröityä. Näihin tuotteisiin lisätään ristisilloittavaksi reagenssiksi maleiinihappoa. Muita polymeerejä, joissa sitä käytetään palonsuoja-aineena ovat muun muassa alkydihartsit, epoksihartsit ja polyuretaanivaahdot. Yhdiste parantaa myös polymeerien korroosionkestävyyttä.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Chlorendic acid (englanniksi)
ChemBlink: Chlorendic acid (englanniksi)
Klordaani

| Klordaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2,4,5,6,7,8,8-oktakloori-3a,4,7,7a-tetrahydro-4,7-metaanoindaani
CAS-numero:  57-74-9
PubChem CID:  5993
SMILES:  C1C2C(C(C1Cl)Cl)C3(C(=C(C2(C3(Cl)Cl)Cl)Cl)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H6Cl8
Moolimassa:  409,748 g/mol
Sulamispiste:  104,5 °C (cis-isomeeri)  106,5 °C (trans-isomeeri)
Kiehumispiste:  175 °C (12 mmHg)
Tiheys:  1,57–1,67 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Klordaani (C10H6Cl8) on kloorattuihin rengasrakenteisiin alkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Aikaisemmin yhdistettä on käytetty hyönteismyrkkynä, maataloudessa ja termiittien torjuntaan. Nykyään klordaanin käyttö on kielletty useassa maassa sen myrkyllisyyden ja ympäristövaikutusten vuoksi.
Ominaisuudet

Puhtaana klordaani on valkoista kiteistä ainetta. Tekninen tuote sisältää kuitenkin 60–75 % klordaanin cis- ja trans-isomeereja ja loput rakenteeltaan samankaltaisia yhdisteitä muun muassa heptaklooria, klordeenia (C10H6Cl6) ja nonaklooria (C10H5Cl9). Teknisessä klordaanissa (CAS 12789-03-6) on vähintään 14 eri yhdistettä. Näiden epäpuhtauksien vuoksi tekninen tuote on väritöntä, kellertävää tai oranssinruskehtavaa viskoosia nestettä. Klordaani on veteen liukenematonta, mutta liukenee alifaattisiin ja aromaattisiin hiilivetyihin. Emäksisissä olosuhteissa klordaani hajoaa, jolloin klooriatomeja eliminoituu. Klordaanin insektisidiset ominaisuudet perustuvat GABA-aktivoitujen kloridikanavien salpautumiseen. Yhdiste on myrkyllistä myös useille muille eliöille. Aineelle altistumisesta voi seurata päänsärkyä, huonovointisuutta, ärtyneisyyttä, kouristuksia ja tajuttomuus. Suurelle pitoisuudelle altistuminen voi johtaa kuolemaan hengityselimistön lamaantumisen vuoksi. Klordaanin on eläinkokeissa todettu olevan karsinogeenista ja se on erittäin myrkyllistä maksalle ja munuaisille. Yhdiste on luonnossa hyvin pysyvää ja se kertyy eliöihin.
Valmistus ja käyttö

Klordaania valmistetaan lähtemällä heksakloorisyklopentadieenistä ja syklopentadieenistä, jotka reagoivat Diels–Alder-reaktiolla klordeeniksi. Klordeenia klooraamalla muodostuu klordaania ja muita vastaavankaltaisia yhdisteitä.
Ensimmäisen kerran klordaani tuli markkinoille vuonna 1945. Sitä on käytetty hyönteismyrkkynä vihannes-, sitrus-, maissi- ja koristekasviviljelmillä, termiittien torjuntaan sekä puunsuoja-aineena. Kotitalouksissa sitä on käytetty myös torakoiden torjuntaan. Nykyään klordaanin käyttö on kielletty yli 40 maassa sen terveys- ja ympäristövaikutusten vuoksi. Suomessa käyttö torjunta-aineena maataloudessa kiellettiin vuonna 1972 ja puunsuoja-aineena vuonna 1994. Yhdysvalloissa aineen käyttö kiellettiin vuonna 1988. Klordaani kuuluu Tukholman sopimuksessa kiellettyihin kemikaaleihin.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Chlordane (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): cis-Chlordane (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): trans-Chlordane (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Chlordane (englanniksi)
ChemBlink: Chlorindan (englanniksi)
Torjunta-aineita
| --- | --- |
Jyrsijät:   Arsenikki  Barium  Bromadioloni  D-vitamiini  Fosfiini  Natriumfluoriasetaatti  Strykniini  Tallium  Taponlehti  Zyklon B  Kumatetralyyli  Varfariini 
Loiset:  Malationi
Kasvituholaiset:  Dimetoaatti
Rikkakasvit:   glyfosaatti  fenoksietikkahapon johdannaiset  sulfonyyliurea 
Hyönteiset:   Aldriini  dieldriini  Toksafeeni  DDT  Endriini  Klordaani  Mireksi  Heksabromobifenaali  Heptakloori  Klordekoni  Lindaani
Haixi

| Haixi (mong>  ᠬᠠᠶᠢᠰᠢ ᠶᠢᠨ ᠮᠣᠩᠭᠣᠯ ᠲᠥᠪᠡᠳ ᠦᠨᠳᠦᠰᠦᠲᠡᠨ ᠦ ᠥᠪᠡᠷᠲᠡᠭᠡᠨ ᠵᠠᠰᠠᠬᠤ ᠵᠧᠦ tiibetiksi མཚོ་ནུབ་སོག་རིགས་ཆ་བོད་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ་ kiin. 海西蒙古族藏族自治州, Hǎixī Měnggǔzú Zàngzú Zìzhìzhōu) Haixin mongolien ja tiibetiläisten autonominen prefektuuri |
| --- | --- |
 Haixin prefektuurin hallinnollista keskusta Delinghaa valokuvassa.
 Haixin prefektuuri Qinghain maakunnassa.
 Haixi
 Koordinaatit: 37°04′N, 97°04′E 
Valtio:   Kiina
Maakunta:  Qinghai
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  autonominen prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  328 970 km²
Väkiluku (2010):  489 338
Postinumero:  817000
Suuntanumero(t):  0977 (paitsi Golmudissa), 0979 (Golmudissa)
 
 www.haixi.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Haixin mongolien ja tiibetiläisten autonominen prefektuuri (mong. ᠬᠠᠶᠢᠰᠢ ᠶᠢᠨ ᠮᠣᠩᠭᠣᠯ ᠲᠥᠪᠡᠳ ᠦᠨᠳᠦᠰᠦᠲᠡᠨ ᠦ ᠥᠪᠡᠷᠲᠡᠭᠡᠨ ᠵᠠᠰᠠᠬᠤ ᠵᠧᠦ, tiibetiksi མཚོ་ནུབ་སོག་རིགས་ཆ་བོད་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ་, kiin. 海西蒙古族藏族自治州, Hǎixī Měnggǔzú Zàngzú Zìzhìzhōu) on nimensä mukaisesti autonominen prefektuuri Kiinan Qinghain maakunnassa. Prefektuurin nimi viittaa siihen, että se sijaitsee Qinghaijärven länsipuolella (hǎi: lyhenne Qinghaijärvestä; xī: länsi).
Maantiede

Haixin prefektuuri kattaa noin 328 970 km² Tiibetin ylängön pohjoisosassa. Sen keskellä sijaitsee Qaidamin syvänkö, jonka keskikorkeus merenpinnasta on 2 600-3 000 metriä. Syvänköä ympäröivät vuoret, jotka kohoavat puolestaan 5 500 metrin korkeuteen. Haixiin kuuluu myös Tanggulan harvaanasuttu enklaavi Tiibetin vastaisella rajalla. Haixin hallinnollinen keskus on Delinghan kaupunki.
Historia

Haixin aluetta ovat asuttaneet tiibetiläiset ja ylämongolit. Vuonna 1929 alueelle siirtyi hui-kiinalaisia maanviljelijöitä ja vuonna 1935 sinne muutti kazakkeja Xinjiangista. Kiinan kommunistien voitettua Kiinan sisällissodan he loivat alueelle mongolien autonomisen piirikunnan vuonna 1952, sekä autonomiset piirikunnat tiibetiläisille ja kazakeille seuraavana vuonna. Vuonna 1954 nämä piirikunnat yhdistettiin Haixin prefektuuriksi. Vuodesta 1956 alueelta on löydetty ja kaivettu kultaa, kaliumia, lyijyä, sinkkiä ja öljyä. Vuonna 1947 alueelle rakennettiin päällystetty tie ja se yhdistettiin Qinghain-Tiibetin rautatiehen vuonna 1981. Kazakit siirrettiin vuonna 1984 Xinjiangiin ja heidän autonomiansa lakkautettiin. 1990-luvulla aluetta vaivasivat hui-kiinalaisten rikollisjärjestöjen hallitsema laiton kullankaivuu prefektuurin kaakkoisosissa.
Hallinnollinen jako

Piirikuntatasolla autonominen prefektuuri jaetaan kolmeen piirikuntatason kaupunkiin ja kolmeen piirikuntaan, sekä yhteen hallintoalueeseen (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Da Qaidam on paikallisesti asetettu piirikuntatason yksikkö. Se ei ole rekisteröity Siviiliasiain ministeriössä, joten nimellisesti se kuuluu Delinghan kaupunkiin.
Talous

Vuonna 2012 Haixin bruttokansantuote oli 57,03 miljardia renminbiä, mikä vastasi 30,3 % koko Qinghain bruttokansantuotteesta. Suurin osa, 81,4 %, taloudesta muodostui jalostuksesta. Suurimmat teollisuuden alat ovat maakaasun, kirjometallien ja hiilen kaivuu, sekä kemikaaliteollisuus. Myös turismilla on tärkeähkö osuus alueen taloudessa. Vuonna 2012 alueella vieraili 3,83 miljoonaa turistia.
Haixin alueella on myös merkittäviä luonnonvaroja. Alueelta löytyy esimerkiksi kaliumia, magnesiumia ja litiumia. Esiintymien arvoksi on arvioitu 15 triljoonaa renminbiä.
Väestö

Valtaosa Haixin väestöstä on nykyisin han-kiinalaisia. Vuonna 1982 alueen koko väestön ollessa 272 000 heistä tiibetiläisiä oli 9 % ja mongoleja 7 %. Tiibetiläiset asuttavat pääasiassa Tianjunin, Dulaanin ja Tanggulan alueita mongolien asuttaessa Ulania, Utu-Mören aluetta Golmudissa ja Dulania Haixin itäosissa. Vuonna 2010 alueella asui 489 338 henkilöä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haixi Wikimedia Commonsissa
Rautatie Pekingistä Lhasaan Golmudin alueella.
Haixin prefektuurin hallinnollinen jako.
Kodisjoen vaakuna

Kodisjoen vaakuna (1964–2006)
Kodisjoen kunnanvaakuna on saanut aiheensa pitäjässä pitkään käytetyistä vetohäristä.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 1. huhtikuuta 1964. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kolme kultaista härän iestä alatusten”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2007 Kodisjoen liityttyä osaksi Rauman kaupunkia.
Kees Koch

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Koch vuonna 1964. |  Koch vuonna 1964. |  Koch vuonna 1964. |  |
Maa:   Alankomaat
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1962 | kiekonheitto |  |
Koch vuonna 1964.
Cornelis ”Cees/Kees” Koch (16. heinäkuuta 1936 Rotterdam – 14. syyskuuta 2021) oli alankomaalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä.
Koch sijoittui Tukholman EM-kilpailuissa 1958 kiekonheitossa kymmenenneksi tuloksella 50,97 m. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän saavutti hopeaa tuloksella 55,96 m. Hän kilpaili myös kesäolympialaisissa Roomassa 1960 ja Tokiossa 1964. Koch voitti Alankomaiden mestaruuksia ja teki maan ennätyksiä kiekonheiton lisäksi myös kuulantyönnössä. Hänen kiekonheiton ennätyksensä, vuonna 1962 heitetty 58,05 metriä, pysyi Alankomaiden ennätyksenä vuoteen 1984 asti. Koch kuoli 85-vuotiaana 14. syyskuuta 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kees Koch Wikimedia Commonsissa
Kees Koch Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Haju

Haju on hajuaistiin vaikuttava ärsyke. Hajun aiheuttaa jokin kemiallinen yhdiste tai useiden yhdisteiden seos, josta haihtuu molekyylejä ilmaan.
Hajut on yleensä nimetty aiheuttajansa mukaan, mutta ei ole määritelty tieteellisiä ”perushajuja”. Hajuja voidaan ryhmitellä monin tavoin.
Ihminen vastaanottaa hajumolekyylit nenän hajuepiteeleissä, joista niiden kemiallinen informaatio kulkeutuu sähköisenä hajuhermoa pitkin aivojen kuorikerroksiin. Ihminen voi tunnistaa yli kymmenen tuhatta hajua. Hajuja hyödynnetään esimerkiksi hajuvesissä, joiden yhteydessä niitä kutsutaan tuoksuiksi.
Tekijät

Hajut syntyvät karkeasti sanoen viiden alkuaineen muodostamista yhdisteistä: hiilestä, rikistä, hapesta, typestä ja vedystä. Yksittäisistä alkuaineista kloori on varsinaisesti ainoa haiseva alkuaine. Haju syntyy ilmassa olevista molekyyleistä, jotka ovat haihtuneet nestemäisestä aineesta eli siirtyneet kaasufaasiin. Pääosa tunnetuista yli 60 miljoonasta yhdisteestä ei haise. On arvioitu että 400 000 yhdisteellä on jonkinlainen hajuominaisuus.
Hajuille ei ole tieteellisesti määritelty samanlaisia ”perushajuja”, joihin muut hajut perustuisivat, kuten esimerkiksi mauille on määritelty perusmaut. Erään yleisen luokittelun mukaan tällaisia perushajuja olisivat kamferinen homepallo, myskinen parfyymi, kukkainen ruusu, piparminttupurukumi, pistävä etikka ja mätä kananmuna. Hajuille ei myöskään ole annettu omia nimiä, vaan ne tunnetaan niiden aiheuttajien nimillä.
Luokittelu

Hajut voidaan ryhmitellä monin eri tavoin, kuten: kasvikset, maa, kemialliset, puu, makeiset, mikrobiologiset, kukat, mausteet ja hedelmäiset. Hajuvesien perinteisiä tuoksuperheitä ovat sitrustuoksut, kukkaistuoksut, saniaismaiset tuoksut, chypre-tuoksut, itämaiset tuoksut, puun tuoksut ja nahkaiset tuoksut.
Hajuaistimuksen syntyminen

Haju aiheuttaa hajuaistimuksen, kun hajumolekyyli kiinnittyy nenän sisällä hajuepiteelille. Molekyylin kemiallinen informaatio muuttuu sähköiseksi, ja signaali lähtee etenemään hajuhermoa pitkin. Hajuaistimus kulkee primaariseen hajuaivokuoreen ja sitten aivojen kuorikerroksiin. Molekyylin sisältämä informaatio analysoidaan mantelitumakkeessa ja hippokampuksessa. Ihminen voi arvioiden mukaan tunnistaa yli 10 000 erilaista hajua.
Koostumuksia

Hajut voivat koostua sadoista eri haihtuvista yhdisteistä, mutta jotkin harvat niistä ovat hallitsevia ja antavat kullekin hajulle sen tunnistettavan ominaislaadun. Esimerkiksi mansikan aromi muodostuu 350 yhdisteestä, joista tärkeimmät ovat butanoaatit, heksanoaatit ja metyylifuranoni. Kahvista on tunnistettu yli 800 aromiyhdistettä, joista parikymmentä on erityisen tärkeitä kahvin hajun ominaislaadulle. Kahvin tärkeimpiä hajuryhmiä ovat furaanit, pyratsiinit ja pyrrolit, ja yksittäisistä hajuyhdisteistä voimakkaimmat ovat damaskenoni, furfuryylitioli, vanilliini ja guaijakoli. Jotkin hajuyhdisteet haihtuvat kahvista jo 15 minuutin kuluessa paahdon jälkeen, ja myös kahvia keitettäessä niitä vapautuu runsaasti. Viskissäkin on satoja aromiyhdisteistä, kuten savu ja vanilliini, mutta etanolin korkea pitoisuus vaikeuttaa niiden havaitsemista.
Ihmisen haju

Ihminen tuottaa monia haisevia ja tuoksuvia kemiallisia yhdisteitä, ja jokaisella ihmisellä on erilainen ominaishajunsa. Jotkin ihmisen hajuista ovat miellyttäviä, toiset epämiellyttäviä, ja jotkin vaikuttavat käyttäytymiseen tiedostamattomasti.
Suolistokaasua syntyy ruoan sulatuksen yhteydessä bakteeritoiminnon kautta, ja se voi purkautua pahanhajuisena pieruna. Kaasun haju riippuu syödystä ruoasta ja suoliston bakteerikannasta. Röyhtäys ei yleensä ole kovin voimakkaan hajuinen. Suun bakteeritoiminta, useimmiten hampaiden pinnan bakteerikerros, voi aiheuttaa pahanhajuisen hengityksen eli halitoosin. Myös keuhkoista ja mahasta voi nousta pahanhajuista ilmaa, esimerkiksi tunteja aikaisemmin syödyn valkosipulin tai alkoholin tuottamien rikkiyhdisteiden hajua. Jotkin lääkkeet kuten penisilliini voivat aiheuttaa pahanhajuista hengitystä. Jotkin maksasairaudet, keuhkosyövät ja tulehdukset aiheuttavat hengitykseen ammoniakin hajua, ja diabetes asetonin hajua.
Hiki on itsessään hajutonta. Runsas hikoilu voi aiheuttaa kuitenkin niin sanottua hienhajua, jonka ihmiset yleisesti kokevat epämiellyttäväksi. Tämä tapahtuu, kun bakteeritoiminta alkaa ja bakteereista haihtuu suurina määrinä pistävän hajuisia yhdisteitä, kuten indolia, 1-dodekanolia ja 3-metyyli-1-butaania. Ruoka-aineista valkosipuli, sipuli ja parsa vaikuttavat voimakkaimmin pahan hienhajun syntymiseen. Murrosiän tai stressin aiheuttama hormonitoiminnan lisääntyminen voi aiheuttaa epämiellyttävää hajua.
Feromonit ovat hajuyhdisteitä, joita ihminen ei tietoisesti voi haistaa. Ne erittyvät apokriinisista hikirauhasista, jotka sijaitsevat pääosin kasvoissa, kainaloissa ja genitaalialueella. Deodoranttien ja antiperspiranttien tiedetään heikentävän feromonien vaikutusta ja näin ollen sotkevan seksuaalista viestintää. Feromonit vaikuttavat käyttäytymiseen, kuten seksuaalikäyttäytymiseen.
Monet ihmiset käyttävät hajusteita kuten hajuvesiä miellyttääkseen itseään tai muita ihmisiä.
Kirjallisuutta

Hatt, Hanns & Dee, Regine: Pieni tuoksu- ja makukirja.  ((Das kleine Buch vom Riechen und Schmechen, 2012.) Suomentanut Veikko Ahola)  Jyväskylä:  Docendo, 2013.  ISBN 978-952-5912-85-2
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kobolttijodidi

| Kobolttijodidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  15238-00-3
PubChem CID:  419951 ja 84850
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CoI2
Moolimassa:  312,73
Ulkomuoto:  Musta kiteinen aine
Sulamispiste:  520 °C
Tiheys:  5,584 g/cm3
Liukoisuus veteen:  670 g/l (25 °C)
Kobolttijodidi (CoI2) on koboltti- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa katalyyttinä ja kosteusindikaattorina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Kobolttijodidi on huoneenlämpötilassa kiteistä hygroskooppista ainetta. Se on polymorfista ja sillä on kaksi kidemuotoa, jotka ovat väriltään musta α-muoto ja keltainen β-muoto. Näistä β-muoto on epästabiilimpi ja muuntuu α-muodoksi kuumennettaessa noin 400 °C:n lämpötilaan. Kidevedettömän kobolttijodidin lisäksi tunnetaan myös väriltään vihreä dihydraatti (CoI2·2H2O) ja ruskehtavanpunainen heksahydraatti (CoI2·6H2O). Kobolttijodidi liukenee hyvin veteen ja liukenee myös etanoliin. Kobolttijodidi ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä.
Kidevedetöntä kobolttijodidia valmistetaan koboltin ja jodin välisellä reaktiolla ja kidevedellisiä muotoja saadaan liuottamalla kobolttijauhetta vetyjodidin.
Kobolttijodidia käytetään kosteusindikaattorina erityisesti osoittamaan sisältävätkö orgaaniset liuottimet vettä. Lisäksi sitä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä muun muassa karbonylaatioreaktioissa.
Koartikulaatio

Koartikulaatio tarkoittaa fonetiikassa vierekkäisten äänteiden luontaista mukautumista toisiinsa. Koartikulaatio on universaalia, sillä sitä esiintyy kaikissa maailman kielissä, ja monien yksittäistenkin äänteiden koartikulaatio on samantapaista eri kielten kesken. Koartikulaatio on kuitenkin myös kielikohtaista, sillä luonnollisen koartikulaation voivat ohittaa yksittäisen kielen fonologiset säännöt tai koartikulaatiota rikkovat foneemierot. Kielenkäyttäjät eivät yleensä tiedosta käyttämäänsä koartikulaatiota lainkaan.
Taustaa

Kaikki puhutut kielet rakentuvat äänteille, jotka eroavat artikulatorisilta ominaisuuksiltaan monin eri tavoin toisistaan. Tärkeimpiä näistä ovat kielen asento ja sen tekemä liike, nenäväylän avonaisuus, huulten pyöreys ja äänihuulten tuottaman äänen laatu tai sen tuottamatta jättäminen. Irrallaan lausuttuna kullakin kielessä esiintyvällä äänteellä (foneemilla) on jokin tyypillinen näiden ominaisuuksien kokonaiskonfiguraatio. Esimerkiksi suomen kielen [i]-vokaali tuotetaan siten, että kielen keskikohta lähestyy kovaa kitalakea mutta jättää siihen kuitenkin selvän välin, nenäväylä pidetään täysin suljettuna, huulia ei juurikaan pyöristetä ja äänihuulet tuottavat normaalia sointiääntä. Suomen [o]-vokaali tuotetaan muuten samoin, mutta huulia pyöristetään enemmän ja kieli lähestyykin pehmeää kitalakea, johon se vielä jättää [i]:tä suuremman raon. [t]-konsonantissa kieli katkaisee hetkellisesti suusta tulevan ilmavirran kokonaan koskettamalla hammasvallia, minkä jälkeen ilmavirta päästetään äkillisesti purkautumaan ulos suusta kielen laskeutuessa alaspäin. [t]:n tuottamisessa äänihuulet eivät tuota ääntä lainkaan vaan päästävät niihin tulevan ilman suoraan läpi.
1900-luvun alussa toimineen strukturalistisen koulukunnan havainnon mukaan kielten äänteet erottuvat toisistaan pikemmin suhteellaan toisiinsa kuin ominaisuuksiensa absoluuttisilla arvoilla. Niinpä suomen täi-sanassa oleva etuvokaali ä (foneettisessa tarkekirjoituksessa, IPA:ssa [æ]) tiedetään eri vokaaliksi kuin takavokaali a (IPA:ssa [ɑ]) siitä, että ä:n vaihtaminen a:ksi tuottaisi suomessa erimerkityksisen sanan: tai. Kielessä, jossa ä:n vaihtaminen a:ksi ei koskaan muuttaisi sanan merkitystä, voitaisiin puhua yhdestä /a/-äänteestä, jonka absoluuttiset arvot eri äänneympäristöissä voisivat vaihdella aivan etisestä [æ]:stä aivan takaiseen [ɑ]:han (näin tapahtuukin esimerkiksi arabian kielen useimmissa muodoissa).
Koartikulaation toiminta

Jos äänteiden ominaiskonfiguraatioista pidettäisiin tiukasti kiinni, ääntöväylän eri osat joutuisivat jatkuvasti muuttamaan monin tavoin asemaansa lausuttaessa erilaisia äänteitä peräkkäin. Osa tästä liikkeestä olisi kuitenkin turhaa (redundanttia), koska äänteiden erottumiseksi toisistaan selvittäisiin usein paljon vähemmilläkin muutoksilla. Koartikulaation avulla toteuttavien muutosten määrää minimoidaan: vierekkäiset äänteet mukautuvat toisiinsa niin paljon, että niiden tunnistettavuus ja selkeys eivät tästä kärsi.
Vaikutusalueeltaan yksi laajimmista koartikulaatioilmiöistä suomessa on konsonanttien mukautuminen ympäröiviin vokaaleihin huulten pyöreyden suhteen. Ilmiö on helppo havaita sanoissa, joissa esiintyy vain yhtä vokaalia: Kielenkäyttäjän intuition mukaan sanat kiikkiin /kiːkːiːn/ (esimerkiksi jäädä kiikkiin) ja kyykkyyn /kyːkːyːn/ (mennä kyykkyyn) ovat konsonantistoltaan identtisiä. Omaa lausumista peilin avulla tarkkaillessa on kuitenkin helppo huomata, että koko ensimmäinen sana ensimmäisestä k:sta viimeiseen n:ään asti lausutaan suhteellisen pyöristämättömin (lavein) huulin. Toinen sana sen sijaan lausutaan kokonaisuudessaan eteen työnnetyin pyörein huulin (kenties viimeistä n:ää lukuun ottamatta). Huulten laveus on olennaisen tärkeä ominaisuus /i/-vokaalille yhtä lailla kuin huulten pyöreys on sitä /y/:lle. /i/:n ja /y/:n pääasiallinen artikulaatioero on nimittäin huulten pyöreydessä. Muilta artikulaatio-ominaisuuksiltaan nämä kaksi ovat lähes identtisiä. /k/-äänteen kannalta huulten pyöreys ei kuitenkaan ole kovin olennaista. Irrallaan lausuttuna [k] tuotetaan lavein huulin, mutta toisaalta suomen kielessä ei ole erillistä pyörein huulin lausuttavaa */kʷ/-foneemia. Niinpä se kaikkien muiden suomen konsonanttien tavoin koartikuloituu tältä ominaisuudeltaan ympäristönsä vokaaleihin. Myös monissa muissa kielissä esiintyy täysin vastaava ilmiö koskien koko konsonantistoa tai vain osaa siitä.
Koapeippo

| Koapeippo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Koapeipot Rhodacanthis
Laji::  palmeri
Kaksiosainen nimi
 Rhodacanthis palmeri  Rotschild, 1892 
Katso myös
   Koapeippo Wikispeciesissä   Koapeippo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Koapeippo (Rhodacanthis palmeri) oli 1890-luvun lopulla sukupuuttoon kuollut Havaijilla esiintynyt peippoihin kuulunut varpuslintu. Viimeisin varmistettu havainto elävästä linnusta on vuodelta 1896.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan koapeippo oli 21,5–23 cm. Koiras oli päästään ja rinnastaan väritykseltään kirkkaan oranssi. Rinnan oranssi väri vaalenee vatsaa kohti, niin että vatsa on väriltään vaalean kellertävä. Siivet ja yläperä olivat väriltään oliivinruskeat oranssein yksityiskohdin. Naaraat olivat selästä, päästä ja rinnasta väriltään vaalean kellertävän vihreitä. Vatsastaan naaras oli vaalea. Nuoret koiraat muistuttivat ulkonäöltään naaraita, mutta rinnan ja vatsan höyhenissä on tumman harmaat kärjet, jotka antavat viiruisen tai pilkullisen ulkonäön. Nokka lajilla oli suurikokoinen, tukeva ja väriltään harmaa.
Lajista on säilynyt noin 65 näytettä maailman eri museoissa.
Elinympäristö ja ravinto

Koapeipot elivät kosteissa metsissä, joissa Acacia koa -puu oli yleinen. Metsät sijaitsevat yli 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji söi erityisesti Acacia koa -lajin kovia siemeniä ja lisäksi myös perhosten toukkia ja Humala-akea-puun (Dodonaea viscosa) siemeniä. Koapeipot olivat hyvin yleisiä Havaijin pääsaarella vielä 1800-luvun alussa. Todennäköisimmät syyt lajin häviämiseen olivat elinympäristön häviäminen laajojen hakkuiden vuoksi ja mustarotan (Rattus rattus) leviäminen saarelle. Hyttysten levittämällä malarialla ei todennäköisesti ole ollut kovin suurta vaikutusta tämän lajin häviämiseen.