stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saat sen mistä luovut

| Saat sen mistä luovut |
| --- | --- |

Kirjailija:  Tommy Hellsten
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Kirjapaja
Julkaistu:  2000
ISBN:  951-625-665-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Saat sen mistä luovut on kirjailija-terapeutti Tommy Hellstenin kirja. Teos on julkaistu myös englanniksi nimellä Courage to Surrender. Hellstenin seitsemän paradoksia heijastelevat ainakin joiltain osin Raamatun opetusta, mutta hän selittää niitä lähinnä psykologis-filosofisesti järkeillen.
Tommy Hellstenin seitsemän paradoksia ovat
Perille pääsee se joka pysähtyy
Vahvuus löytyy heikkoudesta
Jos etsit turvaa, elä vaarallisesti
Saat sen mistä olet valmis luopumaan
Mitä vähemmän teet, sitä enemmän saat aikaan
Vain yksin voi olla yhdessä
Vain yhdessä voi olla yksin
Jos etsit ikuisuutta, elä tässä ja nyt
Tulinuolikko

| Tulinuolikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Nuolikot Microdesmidae
Suku::  Nemateleotris
Laji::  magnifica
Kaksiosainen nimi
 Nemateleotris magnifica  Fowler, 1938 
Katso myös
   Tulinuolikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tulinuolikko (Nemateleotris magnifica) on nuolikoihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö

Tulinuolikko kasvaa noin 8 cm pitkäksi. Sen vartalo on puikkomainen. Vihreää kuononkärkeä lukuun ottamatta pää on valkoinen, pyrstö punainen ja väri vaihtuu liukuvasti niiden välillä. Jos ravinto on yksipuolista, värit voivat haalistua.
Alkuperä

Tulinuolikko elää luonnossa Indopasifisella merialueella.
Käyttäytyminen

Tulinuolikko ui vastavirtaan ja siivilöi vedestä eläinplanktonia. Se käyttäytyy aggressiivisesti muita samankokoisia ja varsinkin saman lajisia kaloja kohtaan. Toisaalta se säikähtää helposti ja säntäilee silloin päättömästi, joten piilopaikkoja pitää olla, ja on syytä varmistua, ettei akvaariosta ole helppoa hypätä ulos.
Vesiolot ja ravinto

Tulinuolikko syö eläinplanktonpitoista ruokaa.
Tulivilkuttaja

| Tulivilkuttaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Huulikalat Labridae
Suku::  Paracheilinus
Laji::  octotaenia
Kaksiosainen nimi
 Paracheilinus octotaenia  Fourmanoir, 1955 
Katso myös
   Tulivilkuttaja Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tulivilkuttaja (Paracheilinus octotaenia) on koralliriuttojen pienikokoinen huulikala.
Koko ja ulkonäkö

Tulivilkuttaja kasvaa enintään 9 cm pitkäksi. Sen vartalossa on ruskeanoranssilla pohjalla kahdeksan ohutta sinistä vaakaraitaa. Evät ovat leveät, ja niissä on neonsininen reuna. Kutuajan lähestyessä koiraan värit kirkastuvat, evät levenevät ja muuttuvat kirkkaanpunaisiksi.
Alkuperä

Tulivilkuttaja elää luonnossa Punaisellamerellä ja Intian valtameren länsiosassa. Se pysyttelee koralliriutan merenpuoleisilla rinteillä 25 metrin syvyyteen asti.
Käyttäytyminen

Tulivilkuttaja on aktiivinen, melko aggressiivinen kala. Kutuvalmis koiras tekee nopeita syöksyjä pitkin riutan pintaa ja vilkuttelee upeita soidinvärejään. 
Kala saattaa hypätä ulos akvaariosta, joten kansi tai hyppysuoja on tarpeen. Akvaariossa suositellaan pidettäväksi vain yhtä koirasta, tai jos allas on iso, yhden koiraan seurassa useampia naaraita. Koiras voi ärhennellä myös lähilajien koiraille, sillä tämä on sukunsa suurin ja aggressiivisin laji. Ne tarvitsevat sekä vapaata uimatilaa että koloja piiloutumiseen.
Ravinto

Tulivilkuttaja syö luonnossa planktonia, akvaariossa monipuolista lihapitoista ruokaa kuten pakastettuja massiäyriäisiä. Suositellaan, että sitä ruokitaan kolme kertaa päivässä.
Mari Saarinen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Vancouver 2010 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Halifax 2004 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Harbin 2008 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Hämeenlinna 2009 | jääkiekko |  |
Mari Susanna Saarinen (s. 30. heinäkuuta 1981 Kangasala) on suomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja.
Hyökkääjänä pelannut Saarinen edusti koko uransa ajan Tampereen Ilvestä. Hän lopetti uransa vuonna 2012, mutta pelasi Ilveksessä vielä loppukaudesta 2014–2015 toimiessaan joukkueen apuvalmentajana. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 2006 ja 2010. Lisäksi hän saavutti kuusi SM-hopeaa ja viisi pronssia. SM-sarjan runkosarjassa hän pelasi 315 ottelua tehopistein 158+180=338 ja pudotuspeleissä 100 ottelua tehopistein 29+28=57.
Saarinen pelasi Torinon 2006 ja Vancouverin 2010 talviolympialaisissa sekä kuusissa MM-kilpailuissa. MM-pronssia hän on saavuttanut vuosina 2004, 2008 ja 2009. Vancouverissa 2010 hän saavutti olympiapronssia. Hän on pelannut Suomen naisten jääkiekkomaajoukkueessa yli sata maaottelua.
Kaudella 2016–2017 Saarinen toimii Ilveksen päävalmentajana naisten SM-sarjassa.
Thelma Saastamoinen

Thelma Pirkko Annikki Saastamoinen (17. syyskuuta 1922 Viipuri – 14. syyskuuta 2015) oli suomalainen näyttelijä.
Saastamoinen esiintyi Iitan roolissa tv-sarjassa Havukka-ahon ajattelija (1971) ja gynekologin roolissa Edvin Laineen ohjaaman elokuvan Akallinen mies tv-sarjaversiossa (1986). Jatkosodan aikana Saastamoinen oli näyttelijänä Aunuksen Teatterissa. Vuonna 1969 hänet palkittiin Lahden Teatterikerho ry:n jakamalla Iivari-veistoksella.
Saastamoinen oli kiinnitettynä näyttelijänä Lappeenrannan Työväen Teatterissa 1945–1947, Tampereen Teatterissa 1947–1949, Kotkan Maakuntateatterissa 1949–1950, Oulun Teatterissa 1957–1961, Mikkelin Teatterissa 1961–1963, Imatran Teatterissa 1963–1965, Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1965–1967, ja Lahden kaupunginteatterissa vuodesta 1967. Saastamoinen oli Glory Leppäsen oppilaana Lappeenrannan teatteriseminaarissa.
Saastamoisen huomattavia teatterirooleja olivat Opaali (Rakas Murhakoplani ja Opaali on timantti), rouva Tót (Tótin perhe), Ellen Salpakari (Pohjantähti II ja III), Mrs. Higgins (My Fair Lady), Volumnia (Coriolanus), Lily Piper (Touhutäti yllättää), Kattaiska (Savu-uhri), Connie-täti (Juurakon Hulda), Nadezda Petrovna (Anastasia ja valtakirja), ja Serafina Iljitsna (Eläköön itsemurhaaja).
Jäähyväisnäytännön Lahden Kaupunginteatterissa Saastamoinen piti komediassa Lysistrate 1985. Hän sai valtion ylimääräisen taiteilijaeläkkeen toukokuusta 1987 alkaen.
Saastamoisen vanhemmat olivat työnjohtaja Viktor Saastamoinen ja ompelija Alma Saastamoinen.
Onni Saari

Onni Saari (31. tammikuuta 1887 Kauhava – 25. toukokuuta 1974 Fitchburg) oli amerikansuomalainen toimittaja.
Saari kävi oppikoulun Suomessa ja muutti vuonna 1905 Yhdysvaltoihin, jossa hän liittyi Amerikan sosialistiseen puolueeseen. Saari opiskeli Työväen Opistossa vuosina 1908–1910 ja Cassin teknisessä koulussa vuosina 1916–1917. Hän työskenteli Raivaajan toimittajana vuosina 1911–1914 ja 1918–1921, Sosialistissa vuosina 1914–1915, Työmiehessä vuosina 1917–1918 sekä kommunistisessa Eteenpäin-lehdessä vuosina 1921–1923.
Vuosina 1923–1924 Saari oli kanadansuomalaisen kommunistilehden Vapauden päätoimittaja. Hänet erotettiin tehtävästä opportunistina ja sosiaalidemokraattina. Vuonna 1925 Saari erotettiin myös Yhdysvaltain kommunistisesta puolueesta, jonka ”bolševisointia” hän oli vastustanut.
Vuosina 1934–1935 Saari toimi torontolaisen Vapaan Sanan liikkeenhoitajana. Myöhemmin hän omisti lomakylän Massachusettsin Ashburnhamissa. Hän toimi myös osuustoimintaliikkeessä ja amerikansuomalaisten lehtien avustajana.
Teoksia

Perustuslain olemus. Superior: Amerikan suomal. sosialistiset kustannusliikkeet, 1922.
Saarijärven Paavo (sanomalehti)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Saarijärven Paavo oli Jyväskylässä vuosina 1917–1932 ilmestynyt Maalaisliiton sanomalehti.
Vihtori Vesterisen johtamat Keski-Suomen maalaisliittolaiset ryhtyivät perustamaan omaa lehteä syksyllä 1917. Maaseutuväestölle tarkoitettu Saarijärven Paavo oli raittiushenkinen ja aitosuomalainen puoluelehti, jossa oli vain vähän uutisaineistoa. Lehti kärsi jatkuvista talousvaikeuksista ja pysyi hengissä vain uskollisten kannattajiensa tuella. Vuonna 1932 lehden tukiyhtiö osti pula-aikana vaikeuksiin joutuneen Keskisuomalaisen, jolloin Saarijärven Paavo voitiin lopettaa.
Saarijärven Paavo ilmestyi vuosina 1918–1919 ja 1923–1932 kolmesti ja vuosina 1920–1922 kuudesti viikossa. Kuusipäiväisen lehden rinnalla julkaistiin myös kolmipäiväistä painosta. Lehden levikki oli 1930-luvun alussa alle 3 000 kappaletta eikä koskaan noussut yli kuuden tuhannen. Päätoimittajina työskentelivät Lauri Perälä (1918–1919), Väinö Kivilinna (Borg, 1919–1921), Eero Lappalainen (1921–1926) ja Anttoni Takala (1926–1932).
Aiheesta muualla

Saarijärven Paavo digitoituna kansalliskirjastossa
Tuliherttuakala

| Tuliherttuakala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Keisarikalat Pomacanthidae
Suku::  Centropyge
Laji::  loricula
Kaksiosainen nimi
 Centropyge loricula  (Günther, 1874) 
Katso myös
   Tuliherttuakala Wikispeciesissä   Tuliherttuakala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuliherttuakala (Centropyge loricula vanh.Centropyge loriculus)
on keisarikaloihin kuuluva kala, jota tavataan myös ajoittain merivesiakvaario harrastuksen parissa.
Koko ja ulkonäkö

Tuliherttuakala kasvaa 12 cm pitkäksi. Sen oranssissa vartalossa on tummempia pystysuuntaisia juovanpätkiä. Selkä- ja vatsaevän takareuna on sähkönsininen. Tuliherttuakalan kodiksi suositellaan min. 150–200-litraista akvaariota.
Alkuperä

Tuliherttuakala on kotoisin Joulusaarelta, Cookinsaarilta ja Marshallinsaarilta.
Käyttäytyminen

Tuliherttuakala saattaa olla aggressiivinen sukulaisiaan ja muita suunnilleen samankokoisia / -värisiä kaloja kohtaan. Niille on siksi syytä luoda erilaisia luontevia piilopaikkoja ja reviirialueita. Pienikokoisina ja samaan aikaan altaaseen kotiutetut kalat ovat onnistuneesti oppineet elämään sovussa. Jotkut yksilöt saattavat näykkiä tietynlajisia sps-kivikoralleja – riutta-akvaariossa pitää olla varuillaan.
Ravinto

Luonnossa herttuakala syö levää ja pieniä selkärangattomia. Akvaariossa se hyväksyy erilaisen liha- ja leväpitoisen korvaavan ruoan.
Aiheesta muualla

Centropyge loricula (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1426988  Wikispecies: Centropyge loriculus  AFD: Centropyge_loriculus  BOLD: 55983  CoL: 5XHHP  EoL: 219464  FishBase: 7814  GBIF: 2396548  iNaturalist: 358414  IRMNG: 10852372  ITIS: 169613  IUCN: 155308  NAS: 2591  NCBI: 586789  OBIS: 402161  Open Tree of Life: 222637  WoRMS: 402161
Lucas Saatkamp

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lucas Saatkamp kesäolympialaisissa 2016. |  Lucas Saatkamp kesäolympialaisissa 2016. |  Lucas Saatkamp kesäolympialaisissa 2016. |  |
Maa:  Brasilia
Miesten lentopallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rio 2016 | lentopallo |  |
|  Hopeaa | Lontoo 2012 | lentopallo |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Italia 2010 | lentopallo |  |
|  Hopeaa | Puola 2014 | lentopallo |  |
|  Hopeaa | Italia-Bulgaria 2018 | lentopallo |  |
Lucas Saatkamp (s. 6. maaliskuuta 1986 Lajeado, Brasilia) on brasilialainen lentopalloilija, joka on voittanut olympiakultaa ja maailmanmestaruden. Hän on pituudeltaan 209-senttinen ja pelipaikaltaan keskitorjuja.
Saatkamp on voittanut olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016 ja saavuttanut olympiahopeaa Lontoossa 2012. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2010 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2014 ja 2018.
Saaxil

Saaxil tummanvihreältä merkittynä Somalimaan
Somalian kartalla punaiset alueet muodostavat Somalimaan, ja Saaxil on tummanpunaisella merkityn Woqooyi Galbeedin pohjoisosa.
Saaxil on alue Somalimaassa, jonka asemasta kiistellään. Alue sijaitsee Somalian luoteisosassa Adeninlahden rannalla. Somalian hallinnossa se on perinteisesti osa Woqooyi Galbeedin gobolia.
Vuonna 1991 perustettu Somalimaa sen sijaan muodosti Saaxilista erillisen hallintoalueen vuonna 1996. Ensimmäisissä parlamenttivaaleissa sille myönnettiin kymmenen kaikkiaan 82 edustajanpaikasta. Järjestetyissä kolmeissa vaaleissa Awdalin ja Saaxilin alueilla on annettu noin 60 prosenttia kaikista Somalimaassa annetuista äänistä, mikä kertoo väestön keskittymisestä näille alueille.
Saarikaari

Saarikaari syntyy mantereen puolelle (kuvassa savupatsaan alla) kun mannerlaatta työntyy toisen alle.
Saarikaari on tuliperäinen saariketju, joka syntyy kun merenpohja työntyy mantereisen laatan alle. Sukellettuaan Maan vaippaan merenpohja sulaa osittain ja muodostaa magmaa. Kohtaan syntyy merellinen alityöntövyöhyke, ja vaipasta nouseva jäykkä magma synnyttää mantereen puolelle saarikaaren.
Esimerkkejä

Aleutit
Kuriilit
Japanin saaristo
Riukiusaaret
Filippiinit
Sundasaaret
Andamaanit ja Nikobaarit
Izusaaret
Ogasawarasaaret
Mariaanit
Bismarckinsaaret
Salomonin saaristo
Uudet-Hebridit
Tonga
Antillit
Eteläiset Sandwichsaaret
Helleeninen kaari
Eteläisen Egeanmeren vulkaaninen kaari
Riukiusaaret Japanin pääsaarten eteläpuolella ovat yksi Tyynenmeren lukuisista saarikaarista.
Jenna Saario

| Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Maa:  Suomi> Naisten salibandy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Bratislava 2017 |  |  |
|  Hopeaa | Uppsala 2021 |  |  |
|  Hopeaa | Singapore 2023 |  |  |
|  Pronssia | Neuchâtel 2019 |  |  |
Jenna Saario (s. 14. huhtikuuta 1998) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hänen pelipaikkansa on hyökkääjä. Seuratasolla hän on edustanut Salibandyliigassa Turun Palloseuraa, jossa hän pelasi ensimmäisen liigapelinsä 15-vuotiaana kaudella 2013–2014. Aiemmin hän pelasi FBC Turun joukkueessa. TPS:ssä hän voitti Suomen Cupin vuonna 2017 sekä Suomen-mestaruuden vuosina 2022 ja 2023. Kaudella 2015–2016 hän oli SM-liigan pistepörssin kakkonen (37+22=59). Kausina 2013–2023 hän on pelannut liigassa yhteensä 168 runkosarjaottelua, joissa hän on tehnyt 149 maalia ja saanut 127 syöttöpistettä, sekä 44 pudotuspeliä, joissa hän on tehnyt 37 maalia ja antanut 35 maalisyöttöä. Kausina 2019–2021 Saario edusti ruotsalaista KAIS Moraa.
Maajoukkueessa Saario saavutti hopeaa vuosien 2017, 2021 ja 2023 MM-kilpailuissa sekä pronssia vuoden 2019 MM-kilpailuissa. Hän on pelannut lokakuun 2023 loppuun mennessä 68 maaottelua ja tehnyt niissä 28 maalia sekä antanut 33 maalisyöttöä. Vuonna 2016 hän saavutti nuorten MM-hopeaa.
Saario kirjoitti ylioppilaaksi Kerttulin urheilulukiosta syksyllä 2017.
Jenna Saarion pikkusisko Jasmin Saario on myös pelannut TPS:n liigajoukkueessa.
Erkki Saarinen

Erkki Saarinen (18. kesäkuuta 1906 Pälkäne – 2. huhtikuuta 1988 Vantaa) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja, -valmentaja ja taustavaikuttaja. Hän oli Suomen maajoukkueen valmentaja 1939 MM-kisoissa Suomen osallistuessa ensimmäiseen arvoturnaukseensa.
Saarinen pelasi uransa HJK:ssa ja voitti kolme Suomen mestaruutta ja yhteensä kymmenen SM-mitalia. SM-sarjassa hän pelasi kaiken kaikkiaan 53 ottelua tehoin 11+5. Maajoukkueessa Saarinen esiintyi pelaajana kolmessa ja valmentajana yhdeksässä ottelussa.
Saarinen toimi Jääkiekkoliiton liittohallituksessa 1934–1936 ja 1940–1953.
Saavutukset ja palkinnot

3 Suomen mestaruutta (1929, 1932, 1935)
5 SM-hopeaa ja 2 -pronssia
Suomen Jääkiekkoleijona #3
Saarentaka

Saarentaka on kylä ja entinen koulupiiri Somerolla, pari kilometriä Someron keskustaajamasta länteen. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 66, mikä teki siitä Someron 47 varsinaisesta kylästä väkiluvultaan 30. suurimman. Saarentaan naapurikyliä ovat Kimala lännessä ja Härkälä idässä sekä Rautela ja Pappila pohjoisessa.
Luonto

Kylän alue rajoittuu pohjoisessa Paimionjoen vesistöön kuuluviin Saarentaanjärven ja Rautelanjärveen, joiden välissä aiemmin sijaitsi nyttemmin ruopattu Rautelankoski. Kosken ympäristö on harjumaastoa, joka ennen kosken ruoppausta ja 1970-luvulla alkanutta soranottoa oli tunnettu luonnonkauneudestaan.
Historia

Isossajaossa Saarentaka oli omana jakokuntanaan mutta on aiemmin muodostanut jakokunnan yhdessä viereisten Härkälän, Harjun ja Lammin kanssa, ja vielä varhemmin samaan jakokuntaan ovat saattaneet kuulua myös vesistön pohjoispuolisten Joensuun ja Jaatilan tilukset. Harjun, Lammin, Härkälän ja Saarentaan yhteisessä omistuksessa oli vielä isonjaon ajankohtaan asti Laitiaistenmaan takamaapalsta Tammelan rajalla.
Saarentaan kylän vanhoja taloja ovat olleet Klemelä, Anttila, Erkkala ja Hurra. Näistä Erkkala ja Anttila liitettiin jo 1700-luvulla naapurikylässä Härkälässä sijainneesen Härkälän kartanoon ja vanhalla kylätontilla nykyisten Saarentaantien ja Kimalan rantatien risteyksessä sijainnut Klemelä purettiin 1980-luvulla, mutta Hurra on vielä olemassa Saarentaanjärven länsipäässä hiukan länteen paikalta, jossa se oli jo isonjaon kartassa kylän rintapeltojen länsipäässä.
Vuosina 1930–1966 kylässä toimi Saarentaan kansakoulu.
Henry Saari

Henry Saari (s. 14. tammikuuta 1964 Pori) on suomalainen entinen pornotähti, ja vuoden 1993 Mr. Finland, sijoittunut 3. sijalle Mr. Europe -kisassa.. Saari on esiintynyt Hollywood-filmeissä ja televisiorooleissa. Hän käyttää myös nimimerkkiä Henry Suuri (engl. Henry the Great). Saaren pornotähden ura alkoi vuonna 1995 sivuroolista elokuvassa Hot Weekend at Ernies . Saari perusti sen jälkeen vuonna 1998 oman yrityksen, joka tuotti Henry the Great -nimisiä pornoelokuvia ja hän esiintyi lähes 40 videossa. Hän on toiminut myös näyttelijänä pornon ulkopuolella.
Saarelle myönnettiin työkyvyttömyyseläke vuonna 2003 polvivamman takia. Hän on julkisesti kertonut sairastavansa myös uniapneaa, kilpirauhasen vajaatoimintaa ja nivelrikkoa ja että hänelle on tehty epäonnistunut laihdutusleikkaus.
Saarella on kaksi lasta ja hän asuu Helsingissä (tammikuu 2024).
Filmografia

Hot Weekend at Ernies (1995, taiteilijanimellä Dolph)
Henry Suuri ja kolme viekasta neitsyttä (1998)
Henry the Great in Hollywood (1998)
Henry the Great Casting Budapest (1999)
Pick Up Lines #38 (1999)
When Rocco Meats Kelly 2: In Barcelona (1999)
History Is Made at Night (1999)
Scandinavian debutantes (Heatwave) (2000)
Henry the Great in Paris (2000)
Henry the Great ja Irstaat neitsyet (2001)
Jan Organ Rensar stan (2001)
Igor's vol#1 (2001)
Seksiä ja rautaa (2002)
Hymypoika (2003)
It`s Me Candy (2005)
Jannan paluu (2006)
Bunny the killer thing (2015)
Kirjallisuutta

Röyhkä, Kauko: Henry ja minä.  Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 978-952-4-71399-3
Tukulorivaltakunta

| Tukulorivaltakunta > 1854–1893 |
| --- | --- |
   Länsi-Sudanin fulbevaltiot vihreällä ja Umar Tallin hallitsema alue rajattuna punaisella. 
Valtiomuoto:  teokratia
Pääkaupunki:  Dinguiraye, Nioro, Ségou
Uskonnot:  islam
Edeltäjät:  Kaarta Macina Segu
Seuraaja:  Ranskan Sudan
Tukulorivaltakunta oli tukulorien uskonnollisen ja sotilaallisen johtajan Umar Tallin perustama islamilainen valtio 1800-luvulla Länsi-Sudanissa nykyisten Malin, Guinean ja Mauritanian tienoilla. Ranska valloitti sen vuoteen 1893 mennessä.
Umar Tallin valloitussodat

Tukulorivaltakunnan perustaja oli sotaisa islamilainen uudistaja Umar Tall. Hän syntyi Fouta Toron alueella, liittyi suufilaiseen tidjaniyya-veljeskuntaan ja kävi pyhiinvaellusmatkalla Mekassa.
Umar perusti uskonnollisen liikkeen, jonka keskeinen ajatus oli pyhä sota vääräuskoisia vastaan. Hän asettui Fouta Djallonin ylängölle ja keräsi ympärilleen kiihkomielisiä oppilaita. Umarin ensimmäinen pääkaupunki oli vuodesta 1848 lähtien Dinguiraye, josta hän aloitti lähiseutujen animistien käännyttämisen. Dinguirayeen syntyi voimakas armeija, jota lujitti fanaattinen uskonnollisuus ja ankara kuri.
Umar Tall aloitti pyhän sotansa vuonna 1854, jolloin tukuloriarmeija hyökkäsi pohjoiseen Falémén ja Kitan alueen mandinkojen kimppuun. Vastarintaa tehneet kylät hävitettiin, naiset ja lapset myytiin orjiksi ja miehet tapettiin. Henkensä saattoi säästää vain islaminuskoon kääntymällä. Khasson asukkaat antautuivat suosiolla toivoen pääsevänsä eroon Kaartan bambaroiden ryöstöretkistä.
Senegalin yläjuoksun vallattuaan Umar hyökkäsi alueen voimakkaimman valtion Kaartan kimppuun. Sen hallitsija Mamady Kandian kuoli taistelussa, hänen pääkaupunkinsa Nioro vallattiin ja bambaravaltio hävitettiin. Umar teki Niorosta pääkaupunkinsa ja siirsi sinne tukuloreja Fouta Djallonilta.
Khasonkojen kanssa liittoutuneet ranskalaiset alkoivat Louis Faidherben johdolla rakentaa Médinen linnoitusta Senegaljoen varrelle vuonna 1855. Tukuloriarmeija hyökkäsi vuonna 1857 länteen, hävitti Khasson aluetta ja piiritti Médineä kolmen kuukauden ajan. Bakelista saapunut vahvistus pelasti ranskalaiset, ja Umar joutui vetäytymään. Tukulorivaltakunnan ja Ranskan välille solmittiin vuonna 1860 rauhansopimus, jonka mukaan niiden valtapiirien raja kulki Senegaljokea pitkin.
Seuraavaksi Umar käänsi armeijansa itään kohti Nigerjokea, jonka varrella sijaitsivat Segun bambaravaltakunta ja Macinan islamilainen fulbevaltio. Muslimiksi kääntyneen Ali Diarran hallitsema Segu vallattiin vuonna 1861 ja Amadu Amadun johtaman Macinan pääkaupunki Hamdallahi vuonna 1862.
Kaartan, Segun ja Macinan valloittaneen Umar Tallin tukulorivaltakunta oli laaja, mutta sen miehittäjiä oli vähän ja kantaväestö kapinoi heitä vastaan. Fulbet piirittivät Umaria Hamdallahissa, josta hän pakeni Bandiagaran ylängölle ja sai surmansa vuonna 1864.
Umarin perilliset

Umar Tallin kuoltua vallan peri hänen Ségouun asettunut poikansa sulttaani Ahmadu. Hän onnistui kukistamaan kapinoivat bambarat, jotka säilyttivät kuitenkin itsenäisyytensä Sansandingissa ja Beledugun alueella.
Ahmadu joutui taistelemaan myös vallanperimyksestä kiistelleiden veljiensä kanssa. Dinguirayen emiirinä oli hänen velipuolensa Abibu, Kouniakaryn emiirinä tämän veli Moktar ja Macinaa hallitsi Ahmadun serkku Tidjani. Abibu ja Moktar kapinoivat vuosina 1870–1874 ja Kaartan käskynhaltijaksi nimitetty Muntaga vuosina 1883–1885. Kukistettuaan Muntagan kapinan Ahmadu siirsi pääkaupunkinsa Nioroon.
Umarin perillisten ja oppilaiden johtaman valtion talous perustui kantaväestöltä perittyihin veroihin ja ryöstöretkiin. Bambaroiden ja fulbejen keskuudesta kaapatut orjat tuottivat elintarvikkeita ja heitä vaihdettiin karjaan Fouta Djallonin orjamarkkinoilla. Tukulorivaltakunta oli puhtaasti sotilaallinen ja uskonnollinen luomus, jolla ei ollut paikallisen väestön tukea. Tidjaniyya-veljeskunnan uskonnollinen suvaitsemattomuus vieraannutti siitä jopa alueen muslimit. Valtakunnan heikkous paljastui Ranskan siirtomaavallan laajentuessa.