stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ranskan frangi
Historia > Uusi frangi

Vuoden 1960 alussa Ranskassa otettiin käyttöön uusi frangi, joka vastasi sataa vanhaa frangia. Vanhat yhden ja kahden frangin kolikot pysyivät käytössä yhden ja kahden centimen kolikkoina. Muutkin vanhat rahat pysyivät laillisina maksuvälineinä euroon siirtymiseen saakka, joskin ne kerättiin vähitellen pois liikkeestä. Jonkin aikaa uusissa seteleissä käytettiin lyhennettä NF, nouveau franc (uusi frangi). Muutkin vanhat rahat pysyivät edelleen laillisina maksuvälineinä.
Inflaatio heikensi edelleen Ranskan frangin arvoa, mutta vähemmän kuin monissa muissa maissa. Rahauudistuksen jälkeen Ranskassa suoritettiin enää yksi devalvaatio, elokuussa 1969, ennen kuin Bretton Woodsin järjestelmä korvattiin vapaasti kelluvilla valuuttakursseilla.
Vielä kauan rahauudistuksen jälkeen monet ranskalaiset laskivat suuria rahasummia "vanhoina frangeina". Esimerkiksi arpajaisten mainoksissa ilmoitettiin usein voittojen suuruus centimeinä, jotka itse asiassa tarkoittivat vanhoja frangeja. Uutta frangia sanottiin usein myös "raskaaksi frangiksi" (ransk. franc lourd)
Historia > Talous- ja rahaliitto

Vuoden 1999 alussa euro tuli käyttöön tilivaluuttana, mutta Ranskan frangi pysyi käytössä vielä kolmen vuoden ajan. Sen ja euron välillä oli nyt kiinteä vaihtosuhde 1 € = 6,55957 F.  Euromääräiset kolikot ja setelit syrjäyttivät frangit vuoden 2002 alussa tammikuun 1. ja helmikuun 17. päivän välisenä aikana.
Muut Ranskan takaamat frangivaluutat

Useat Ranskan entisistä siirtomaista Afrikassa käyttävät edelleen Ranskan takaamaa valuuttaa, Länsi-Afrikan frangia tai Keski-Afrikan frangia. Niitä kutsutaan CFA-frangeiksi. Ranskan Tyynenmeren siirtomaissa on käytössä CFP-frangi ja Komoreilla niin ikään Ranskan takaama Komorien frangi.
Kolikot > Ennen ensimmäistä maailmansotaa

1800-luvulla Ranskassa lyötiin kuparista 1 ja 5 centimen sekä 1 ja 2 decimen, hopeasta 1/4, 1/2, 1, 2 ja 5 frangin sekä kullasta 20 ja 40 frangin rahoja. Kuparirahoja ei kuitenkaan lyöty vuosien 1801 ja 1848 välillä, vaan pienin tällöin lyöty raha oli 1/4 frangin hopearaha. Liikkeessä pysyivät kuitenkin edelleen vanhat, aikaisempaan rahajärjestelmään perustuneet kuparirahat, joista tärkein, sou oli nyt viiden centimen arvoinen.
Pronssisia kolikoita alettiin lyödä vuonna 1848, ja vuodesta 1853 lähtien käytössä olivat 1, 2, 5 ja 10 centimen kolikot. Neljännesfrangin rahoja lakattiin lyömästä, ja niiden sijasta vuosina 1849–1868 lyötiin 20 centimen kolikoita. Myös kultarahoihin tehtiin muutoksia: 40 frangin rahoja lakattiin lyömästä ja tilalle tulivat 5, 10, 50 ja 100 frangin rahat. Viimeiset 5 frangin kultarahat lyötiin vuonna 1869, viimeiset 5 frangin hopearahat 1878. Nikkeliset 25 centimen kolikot otettiin käyttöön vuonna 1903.
Kolikot > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan aikana kolikot uusittiin täysin. Kultarahoja lakattiin lyömästä, ja alettiin lyödä nikkelistä tai nikkelikuparista valmistettuja 5, 10 ja 25 centimen kolikoita, joissa oli keskellä reikä. Vuonna 1920 pronssi- ja hopearahoja lakattiin lyömästä, ja käyttöön tulivat alumiinipronssiset 50 centimen sekä 1 ja 2 frangin kolikot. Vuoteen 1929 saakka ne laski liikkeeseen Ranskan kauppakamari. Vuonna 1929 otettiin jälleen käyttöön hopearahat, nyt 10 ja 20 frangin arvoiset.
Kolikot > Toisesta maailmansodasta rahauudistukseen

Myös toisen maailmansodan aikana kolikot uusittiin täysin. Pienimmät, 10 ja 20 centimen kolikot lyötiin nyt sinkistä, 50 centimen sekä 1 ja 2 frangin kolikot alumiinista. Sodan jälkeen nopea inflaatio johti siihen, että yhtä frangia pienemmät kolikot jäivät pois käytöstä. Käyttöön tulivat seuraavat ja seuraavista metalleista lyödyt kolikot:
5 frangia, alumiinia tai alumiinipronssia
10 frangia, nikkelikuparia, vuodesta 1950 lähtien alumiinipronssia
20 frangia, alumiinipronssia
50 frangia, alumiinipronssia, vuodesta 1950 lähtien
100 frangia, nikkelikuparia, vuodesta 1945 lähtien
Kolikot > Uusi frangi

Vuonna 1960 tuli käyttöön uusi frangi, joka vastasi 100 vanhaa frangia.  Uudet kolikot lyötiin nyt seuraavista metalleista:
1 centime, ruostumatonta terästä
5 centimeä, ruostumatonta terästä, vuodesta 1966 lähtien alumiinipronssia
10 centimeä, alumiinipronssia
20 centimeä, alumiinipronssia
50 centimeä, alumiinipronssia, vuodesta 1966 lähtien nikkeliä
1 frangi, nikkeliä
5 frangia, hopeaa
Nikkelillä päällystetty nikkelikuparinen 5 frangin kolikko otettiin käyttöön vuonna 1970, nikkelimessinkinen 10 frangin vuonna 1974, ja ne syrjäyttivät hopearahat. Nikkelinen 2 frangia otettiin käyttöön vuonna 1979, ja sen jälkeen kaksimetalliset 10 ja 20 frangin rahat vuosina 1988 ja 1992.  Viimeksi mainitussa oli sen keskuksen ympärillä kaksi eri metalleista valmistettua rengasta.
Vuonna 1986 laskettiin liikkeeseen nikkelinen 10 frangin kolikko, mutta se vedettiin nopeasti pois liikkeestä ja julistettiin rahana kelpaamattomaksi, koska se helposti sekaantui 50 centimen kolikkoon ja sen kuviointi osoittautui epäsuosituksi. Alumiinipronssiset 10 frangin kolikot pysyivätkin käytössä, kunnes kaksimetalliset korvasivat ne vuonna 1988.
Vuosina 1974–1980 lyötiin myös 50 frangin hopearahoja, mutta ne jäivät pois käytöstä, kun hopean arvo 1980-luvun alussa nopeasti nousi. Tämän jälkeen laskettiin liikkeeseen pieni määrä hopeisia 100 frangin rahoja, joita oli jonkin verran käytössä euron käyttöönottoon saakka.
Vuonna 2005 kaikki frangimääräiset kolikot menettivät arvonsa rahana, eikä Banque de France enää vaihda niitä euroihin.
Viimeisinä vuosina ennen euroon siirtymistä 2002 käytössä olevat kolikot olivat:
1 centime, ruostumatonta terästä (vain vähän enää liikkeessä, valmistus oli lopetettu vuonna 1982 suurten valmistuskustannusten ja pienestä arvosta johtuvan vähäisen tarpeen vuoksi)
5 centimeä, alumiinipronssia
10 centimeä, alumiinipronssia
20 centimeä, alumiinipronssia
1/2 frangia, nikkeliä
1 frangi, nikkeliä
5 frangia, nikkelillä päällystettyä nikkelikuparia
10 frangia, kaksimetallinen
20 frangia, kolmimetallinen (harvinainen, 20 frangin seteli oli paljon yleisempi
100 frangia, hopeaa, harvoin käytetty maksuvälineenä, enimmäkseen keräily- ja lahjatavarana, nykyisin nimellisarvoaan arvokkaampi)
Setelit

Ensimmäisiä frangimääräisiä paperirahoja olivat vuonna 1795 liikkeeseen lasketut  assignaatit, joiden nimellisarvot vaihtelivat 100 frangista 10 000 frangiin. Niitä seurasivat vuonna 1796 "territoriaaliset mandaattilupaukset", jotka olivat 25…500 frangin arvoisia. Samaan aikaan laskettiin liikkeeseen myös seteleitä, joista suurimmat olivat 1 000 frangin arvoisia.
Vuonna 1800 Banque de France alkoi laskea liikkeeseen seteleitä, ensin 500 ja 1 000 frangin määräisiä. Myöhemmin tulivat käyttöön 1840-luvulla 100 ja 200 frangin sekä 1860- ja 1870-luvuilla 5, 20 ja 50 frangin setelit, joista kuitenkin 200 frangin setelien painaminen pian lopetettiin.
Ensimmäisen maailmansodan aikana tulivat käyttöön 10 ja 5 000 frangin setelit. Vaikka samaan aikaan tulivat käyttöön myös epäjalosta metallista valmistetut 5 frangin kolikot, samanarvoisia seteleitä ei poistettu käytöstä.
Toisen maailmansodan jälkeen tulivat käyttöön 10 000 frangin setelit, kun taas 5, 10 ja 20 frangin setelit korvattiin kolikoilla, samoin kuin 1950-luvulla 100 frangin setelitkin.
Vuoden 1960 rahanuudistuksen yhteydessä vanhoihin 500, 1 000, 5 000 ja 10 000 frangin setelien päälle painettiin niiden arvot uusina frangeina: 5, 10, 50 ja 100 frangia. Tilalle tulivat pian uudet setelit, jotka olivat muutoin saman näköisiä kuin entisetkin paitsi että niihin oli arvo merkitty vain uusina frangeina. Samaan aikaan otettiin käyttöön myös 500 frangin seteli. Viiden ja kymmenen frangin setelit poistettiin käytöstä vuosina 1970 ja 1979.
Ennen euroon siirtymistä Ranskassa käytössä olleet setelit, niiden kuva-aiheet ja värit olivat:
20 frangia (3,05 €): Claude Debussy, ruskea
50 frangia (7,62 €): Antoine de Saint-Exupéry, sininen (otettu käyttöön 20.10.1993, aikaisemmin setelissä oli Maurice Quentin de la Tourin kuva)
100 frangia (15,24 €): Paul Cézanne, oranssi (otettu käyttöön 15.12.1997, aikaisemmin setelissä oli Eugène Delacroix'n kuva)
200 frangia (30,49 €): Gustave Eiffel, punainen (otettu käyttöön 29.10.1996, aikaisemmin setelissä oli Montesquieun kuva)
500 frangia (76,22 €): Pierre ja Marie Curie, vihreä (otettu käyttöön 22.3.1995, aikaisemmin setelissä oli Blaise Pascalin kuva)
Frangimääräisiä seteleitä vaihdetaan euroihin helmikuun 17. päivään 2012 saakka. Ne setelit, jotka ennen euroon siirtymistä oli korvattu uudenmallisilla, oli yleensä vaihdettava kymmenen vuoden kuluessa uuden setelimallin käyttööntulosta. Viimeinen niistä, Montesquieun kuvalla varustettu 200 frangin seteli, oli vaihdettava maaliskuun 2008 loppuun mennessä.
10 frangin seteli (1978) (etupuoli)
10 frangin seteli (1978) (kääntöpuoli)
20 frangin seteli (1997) (etupuoli)
20 frangin seteli (1997) (kääntöpuoli)
100 frangia Cézanne
200 frangia Eiffel
500 frangia Pierre ja Marie Curie
5 frangin kolikko vuodelta 1811, Napoleon I.
5 frangin kolikko vuodelta 1814, Bourbonien palattua valtaan.
5 frangin kolikko vuodelta 1850, Ranskan toinen tasavalta.
Vichyn Ranskan aikainen frangin kolikko vuodelta 1944
10 frangin kolikko vuodelta 1958
Neljännen tasavallan aikainen 5 frangin kolikko vuodelta 1945
Rahanuudistuksen jälkeiset kolikot
Nikita Panin

Kreivi Nikita Panin, Alexander Roslinin maalaama muotokuva vuodelta 1777
Nikita Ivanovitš Panin (ven. Ники́та Ива́нович Па́нин; 29. syyskuuta (J: 18. syyskuuta) 1718 Gdańsk, Puola-Liettua – 11. huhtikuuta (J: 31. maaliskuuta) 1783 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kreivi, senaattori ja diplomaatti, joka oli Katariina Suuren tärkein ulkopoliittinen neuvonantaja tämän hallitsijakauden alkupuolella vuosina 1763–1781.
Suku

Paninin isä oli venäläinen upseeri, joka toimi Pärnun kaupungin komendanttina Virossa. Hänen veljensä oli kenraali Pjotr Panin, jonka nimittämiseen Pugatšovin kapinan tukahduttaneiden joukkojen komentajaksi hän vaikutti vuonna 1774. Paninin veljenpoika Nikita Panin toimi valtakunnan varakanslerina vuosina 1799–1804 ja tämän poika Viktor Panin oikeusministerinä vuosina 1841–1862.
Panin ei mennyt koskaan naimisiin, sillä hänen morsiamensa, kreivitär Anna Šeremeteva kuoli isorokkoon.
Diplomaattiuran alku

Panin sai kasvatuksensa kotiopetuksena ja liittyi Venäjän armeijaan vuonna 1740. Hän palveli vuosina 1735–1743 henkivartioston ratsuväkirykmentissä, jossa hän eteni ylivääpelistä kornetiksi. Hänet nimitettiin kamarijunkkeriksi vuonna 1743 ja todelliseksi kamariherraksi vuonna 1747. Panin nimítettiin vuonna 1747 Venäjän keisarikunnan lähettilääksi Kööpenhaminaan, josta hän siirtyi muutaman kuukauden jälkeen Tukholmaan Johann Albrecht von Korffin seuraajaksi. Panin toimi lähettiläänä Ruotsissa vuoteen 1760. Hän vastusti Ruotsin Ranskaan suuntautunutta ulkopolitiikkaa ja sai vuosina 1749–1750 sodalla uhkaamalla torjuttua hattupuolueen pyrkimykset laajentaa vuoden 1720 hallitusmuodon rajoittamaa kuninkaan valtaa. Hänen asemansa Venäjällä vaikeutui, kun Venäjän keisarikunta vuonna 1756 yllättäen liittyi seitsenvuotiseen sotaan Preussia vastaan Ranskan ja Itävallan liittolaisena.
Keisarillisen hovin neuvonantajana

Panin oli Aleksei Bestužev-Rjuminin suojatti. Vuonna 1760 keisarinna Elisabet kutsui Paninin Pietariin valvomaan tulevan kruununperijän, suuriruhtinas Paavalin kasvatusta. Panin sai tehtävän  kreivi Mihail Vorontsovin suosituksesta, vaikka ehdolla oli myös keisarinnan suosikki Ivan Šuvalov. Senaattoriksi nimitetty Panin auttoi vuonna 1762 Paavalin isän, keisari Pietari III:n syrjäyttämisessä. Hän toivoi Paavalista keisaria ja tämän äidistä Katariinasta vain sijaishallitsijaa, mutta Katariina II kruunattiinkin itse hallitsijaksi. Paninista tuli kuitenkin pian Katariinan luotettu neuvonantaja ulkopolitiikkaa koskeneissa asioissa, ja vuonna 1763 Katariina nimitti hänet ulkoasiainkollegion puheenjohtajaksi.
Paninin tavoitteena oli luoda Venäjän, Preussin, Puolan, Ruotsin ja mahdollisesti myös Englannin ”pohjoinen liitto” Ranskaa ja Itävaltaa vastaan, mutta se ei toteutunut. Hän halusi myös luoda Puolasta vahvan valtion, joka olisi liitossa Venäjän kanssa, mutta sen enempää keisarinna Katariina kuin Preussin kuningas Fredrik Suuri eivät pitäneet ajatuksesta. Panin toteutti sitten Katariinan toivomaa politiikkaa Puolan suhteen, ensin järjestämällä vuonna 1764 Puolan hallitsijaksi Katariinan entisen rakastajan Stanisław Poniatowskin sekä neuvottelemalla vuonna 1772 Preussin ja Itävallan kanssa toteutetun Puolan ensimmäisen jaon. Myöhemmin Paninin vaikutusvalta väheni, sillä hän puolsi edelleen liittoa Preussin kanssa kun taas Katariina alkoi kannattaa kääntymistä Itävallan puoleen.
Panin vastusti vuonna 1780 Katariina II:n suunnitelmaa suojella puolueettomia laivakuljetuksia Englannin pyrkiessä kukistamaan Amerikan vallankumouksen. Lopulta Katariina erotti Paninin toukokuussa 1781. Päätöksen taustalla vaikuttivat ruhtinaat Grigori Potjomkin ja Aleksandr Bezborodko. Panin vetäytyi hoitamaan terveyttään Duginon maatilalleen. Samana vuonna pitkälle matkalle Länsi-Eurooppaan lähtenyt suuriruhtinas Paavali määräsi, että jos Katariina kuolisi matkan aikana, tulisi Paninin huolehtia Paavalin perheestä ja varmistaa vallanvaihdoksen sujuminen. Paninin ehdotuksesta Paavali vieraili Berliinissä Fredrik Suuren luona, vaikka keisarinna oli vastustanut sitä.
Henkilönä

Panin omaksui Ruotsissa vapaamielisiä poliittisia näkemyksiä ja oppi arvostamaan perustuslaillista hallintoa. Hänen mielestään itsevaltiuden maltillinen rajoittaminen lisäisi Venäjän hallinnon tehokkuutta, ja hän ehdotti hallitsijan alaisuuteen perustettavaksi keisarillista neuvostoa, joka koostuisi ulko-, sisä-, sota- ja laivastoasiain osastoista. Hän vastusti myös hovin suosikkijärjestelmää. Panin kannatti vuoden 1763 säädöstä, jolla kasvavaa aatelistoa estettiin hankkimasta omistukseensa maaorjien asuttamia viljelysmaita, ja tämän oikeuden myöntämistä vain tšin-arvon saaneille henkilöille yhteiskuntaluokasta riippumatta. Hän vastusti valtiolle kuuluvien maaorjien rekisteröintiä yksityisiin manufaktuureihin ja tehtaisiin ja kannatti kuolemanrangaistuksen palauttamista maanomistajan murhaneille talonpojille.
Paninin suhde uskontoon oli vapaamielinen, ja hän vastusti taikauskoa. Hänen mukaansa lännessä ihmiset pysyivät terveempinä ja elivät pidempään, koska siellä huolehdittiin terveydestä eikä vain uskonnollisten sääntöjen kuten paaston noudattamisesta. Panin tunnettiin myös laiskuudestaan ja hitaudestaan. Nautinnonhaluisena ihmisenä hänellä oli palveluksessaan kaupungin paras kokki.
Panin oli vapaamuurari. Häntä pidettiin rehellisenä, jopa vastustajiensa keskuudessa. Paavali I:n avioliiton yhteydessä lahjaksi saamistaan ​​9 000 maaorjasta hän antoi puolet sihteereilleen Denis Fonvizinille, Jakov Ubrille ja Bakuninille. Panin oli suuri maanomistaja, jolla oli ​​maata sekä maaorjia Moskovan, Smolenskin ja Pietarin kuvernementeissa.
Panin kuoli Pietarissa 64-vuotiaana huhtikuussa 1783 suuriruhtinas Paavalin ja tämän vaimon suuriruhtinatar Maria Fjodorovnan läsnäollessa. Hänet haudattiin Aleksanteri Nevskin luostarin Ilmestyksen kirkkoon Pietariin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikita Panin Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Panin 1760-luvulla, Fjodor Rokotovin maalaus.
Ivan Martosin ja Giacomo Quarenghin toteuttama Paninin hautamonumentti Aleksanteri Nevskin luostarin Ilmestyksen kirkossa.
Songhai

| Songhaivaltakunta > 1464–1591 |
| --- | --- |
   Songhaivaltakunta noin vuonna 1500. 
Valtiomuoto:  monarkia
Pääkaupunki:  Gao
Uskonnot:  islam, Afrikan perinteiset uskonnot
Kielet:  songhai, arabia (kirjakieli)
Valuutta:  kaurikotilot, kulta, kupari
Edeltäjä:  Malin kuningaskunta
Seuraajat:  Dendi, Marokko
Songhaivaltakunta oli 1400- ja 1500-luvuilla yksi Afrikan merkittävimmistä valtioista. Se kasvoi Malin valtakunnan heikentyessä 1300-luvulla. Songhain pääkaupunki oli Gao ja se käsitti Nigerjoen keskijuoksun lähialueineen. Valtakunta kukistui sodassa Marokkoa vastaan vuonna 1591.
Historia > Varhaishistoria

Tiedot songhaivaltakunnan alkuvaiheista ovat niukkoja ja ristiriitaisia. Nigerjoen varrella joen mutkasta Sokotojoen suuhun asuneiden songhaiden ydinalue oli Dendi. Sinne syntyi perimätiedon mukaan 600-luvulla valtio, jonka keskus oli Kukiya. Jokea ylöspäin edenneet songhait perustivat vuoden 690 tienoilla Gaon, joka on tosin arkeologisten tutkimusten mukaan ollut asuttu jo vuosituhansien ajan. Gaosta kehittyi kukoistava kaupunki, joka kävi kauppaa Pohjois-Afrikan kanssa. 1100-luvulla siitä tuli songhaivaltion pääkaupunki.
Gaon ensimmäinen hallitsijasuku oli nimeltään Dia tai Za. Siihen kuuluneen Kusuyn tai Kotson kerrotaan kääntyneen muslimiksi vuonna 1019. Malin kuningaskunta valloitti Gaon 1200-luvun lopussa. Sen hallitsija Mansa Musa rakennutti Gaoon moskeijan palattuaan pyhiinvaellusmatkalta Mekkaan. Gaon Diat olivat Malin vasalleja. Ali Kulunin 1200-luvulla perustama Sonni-dynastia vapautui Malin ylivallasta 1300-luvun lopussa. Mahdollisesti Kukiyasta tulleet Sonnit, jotka tunnetaan myös nimellä Ši, tekivät sotaretkiä Macinaan ja Maliin. Sonni Madawu valtasi Malin pääkaupungin Nianin ja hänen seuraajansa Sulayman Dama hävitti soninkealueen keskuksen Neman.
Historia > Suurvaltakausi

Songhain suurvaltakausi alkoi Sonni Ali Berin noustessa valtaan vuonna 1464. Hän luopui edeltäjiensä ryöstöretkistä ja aloitti pysyvät aluevaltaukset. Sonni Ali valloitti hyvin järjestetyn armeijansa avulla Timbuktun ja Djennén, ajoi tuaregit takaisin pohjoiseen ja taisteli etelässä dogoneja, moseja ja bariboja vastaan.
Alin aikana songhaivaltakunnasta tuli keskitetty valtio, joka ulottui Dendistä Macinaan. Voittamattomana pidetty hallitsija sai legendaarisen maineen, mutta Timbuktun oppineet kuvailivat häntä myöhemmin julmaksi tyranniksi. Tähän oli syynä se, että Ali piti kiinni songhaiden perinteisestä uskonnosta ja ahdisteli kaupunkien muslimeja.
Sonni Alin kuoltua vuonna 1492 hänen seuraajansa kieltäytyi kääntymästä muslimiksi. Homborin käskynhaltija Muhammad nousi kapinaan ja perusti islamilaisen Askia-dynastian. Askia Muhammad oli alkuperältään Takrurin Ture- tai Silla-klaaniin kuulunut soninke. Hän oli taitava poliitikko, joka tukeutui valtakunnan laajentamisessa uusiin islamilaisiin voimiin. Askia Muhammad teki vuosina 1496–1497 suuren pyhiinvaellusmatkan, joka vahvisti hänen asemaansa Länsi-Sudanin muslimien hallitsijana.
Songhaivaltakunta oli laajimmillaan Askia Muhammadin aikana. Se ulottui Ségoun eteläpuolelta idän Agadeziin ja Hausamaan Katsinaan ja Kanoon sekä Taghazan suolakaivoksilta etelän mosivaltioiden rajalle. Valtakuntansa uudelleen järjestänyt Muhammad oli valistunut itsevaltias, joka edisti ja sääteli kaupankäyntiä, nimitti tuomareita, perusti maatalousyhdyskuntia ja tuki avokätisesti muslimioppineita.
Historia > Taantuma ja tuho

Askia Muhammadin pojat syrjäyttivät hänet vuonna 1528. He hallitsivat vuorotellen, kävivät valtataisteluja ja tekivät ryöstöretkiä naapurikansojen keskuuteen. Muhammadin pojista merkittävimmät olivat vuosina 1539–1549 hallinnut Ishaq I ja hänen jälkeensä vuoteen 1583 hallinnut Dawud. Heidän aikanaan esiin nousi kysymys Marokon sulttaanien tavoittelemien Taghazan suolakaivosten hallinnasta. Marokkolaiset miehittivät Taghazan Dawudin seuraajan aikana, jolloin suolakaivoksia hyödyntäneet tuaregit siirsivät tuotannon etelämmäs Taoudeniin. Askia Dawudin kuoltua hänen poikansa kävivät verisen sisällissodan, joka heikensi songhaivaltakunnan mahdollisuuksia torjua Marokon sulttaanin Ahmad al-Mansurin hyökkäys.
Sotapäällikkö Jawdarin johtamat marokkolaiset ylittivät Saharan ja löivät helposti askia Ishaq II:n armeijan Tondibin taistelussa 12. maaliskuuta 1591. Marokon joukot miehittivät Gaon ja Timbuktun, ryhtyivät tuhoamaan songhaiarmeijan jäännöksiä ja hävittivät Timbuktun sivistyneistön. Dendiin paennut askia Nuh jatkoi vastarintaa, mutta Länsi-Sudanin viimeisen suurvallan historia oli käytännössä päättynyt. Sen ydinalueelle syntyi Timbuktun paššakunta, jonka heikkous avasi tien Segun, Kaartan ja Macinan kaltaisten bambara- ja fulbevaltioiden kehitykselle.
Hallinto ja armeija

Songhaivaltakunnan poliittinen järjestelmä ja hallinto poikkesivat monin tavoin edeltäjistään Ghanasta ja Malista. Perinteisen liittokunnan sijasta se oli absoluuttinen monarkia, joka perustui keskitettyyn ja hierarkkiseen hallintojärjestelmään. Valtakunnan ideologiassa yhdistyivät perinteinen uskonto ja islam, joiden merkitys vaihteli eri hallitsijoiden aikana.
Hallitsijalla oli Gaossa suuri hovi, johon kuului perheenjäseniä, arvohenkilöitä, griotteja ja palvelijoita. Keskushallitus käsitti kansliasihteerin ja eri asioista vastaavia ministereitä. Valtakunta oli jaettu kahteen suureen maakuntaan, lännen Kurminaan ja kaakon Dendiin, joiden kuvernöörit olivat hallitsijan jälkeen maan tärkeimmät miehet. Pienemmillä maakunnilla oli omat päällikkönsä ja kaupungeilla rajoitettu itsehallinto. Vasallivaltiot saivat yleensä pitää hallitsijansa, joiden tuli maksaa veroa ja osallistua sodankäyntiin. Entinen suurvalta Mali oli Askia Muhammadin ajoista lähtien songhaivaltakunnan vasalli, mutta maiden välinen suhde ei ollut täysin pysyvä.
Songhaivaltakunnan armeija koostui keihäin, jousin ja sapelein aseistetusta ratsu- ja jalkaväestä sekä lähes 2 000 kanootin jokilaivastosta. Askian henkikaarti Gaossa käsitti 300 ja pysyvä armeija 4 000 miestä. Tondibin taisteluun osallistui ehkä 10 000 ratsumiestä ja 30 000 jalkamiestä. Eliitin muodosti ammatikseen sotinut ylimystö, mutta suurin osa armeijasta koostui Askian orjista.
Hallitsijoiden vauraus perustui veroihin, kauppiailta perittyihin maksuihin sekä varsinkin säännöllisten sotaretkien ryöstösaaliiseen. Näillä varoilla ylläpidettiin hovia ja armeijaa ja niitä käytettiin moskeijoiden rakentamiseen, köyhien avustamiseen sekä oppineille annettuihin lahjoihin. Oikeudenkäytössä sovellettiin muslimien osalta malikiittien tulkintaa šaria-laista ja muun väestön suhteen perinteistä tapaoikeutta. Aqit-sukuun kuuluneet Timbuktun tuomarit eli qadit toimivat myös kaupunginjohtajina.
Talous, yhteiskunta ja kulttuuri

Songhaivaltakunnan talous perustui maatalouteen ja kaupankäyntiin. Nigerjoen hedelmällisessä laaksossa harjoitettiin maanviljelyä, karjanhoitoa ja kalastusta. Hallitsijat, prinssit ja oppineet omistivat suuria maatiloja, joiden työvoimana käytettiin orjia. Walatan, Timbuktun ja Gaon kaltaiset kaupungit kävivät Saharan yli karavaanikauppaa, joka suuntautui lähinnä Marokkoon, Algeriaan ja Libyaan. Sen väliasemia olivat Taghaza, Tadmakkat, Touat ja Ghat. Vienti käsitti kultaa, orjia ja norsunluuta ja tuonti eurooppalaisia kankaita, suolaa, aseita, hevosia ja käsityöesineitä. Kabara Nigerjoen varrella oli tärkeä kauppasatama ja Djenné välitti tavaroita muualta Länsi-Afrikasta.
Songhaiden yhteiskunta perustui muun Länsi-Sudanin tavoin perhe- ja sukuyhteisöihin sekä ylimystön, vapaiden miesten, käsityöläiskastien ja orjien muodostamaan hierarkiaan. Maaseudun elämä säilyi samanlaisena vuosisatojen ajan, eikä islamin pinnallinen vaikutus muuttanut perinteisiä uskomuksia. Kaupungeissa tilanne oli kuitenkin toinen.
Gaossa oli 1500-luvulla ehkä lähes 100 000 asukasta, Timbuktussa noin 80 000 ja Djennéssä 30 000–40 000. Niiden väestö koostui songhaiden lisäksi berbereistä, arabeista, soninkeista, hausoista ja muista kansoista ja se jakautui kauppiaisiin, käsityöläisiin ja sivistyneistöön. Kauppiaat ja sivistyneistö olivat suurelta osin peräisin Pohjois-Afrikasta.
Kaupunkeihin 1000-luvulta lähtien juurtunut islam synnytti uusia kulttuurin muotoja, joita edustivat varsinkin Timbuktun moskeijat, koraanikoulut ja madrasat. Kaupankäynnin tuottama hyvinvointi ja askioiden runsaat avustukset houkuttelivat kaupunkiin oppineita, jotka loivat arabiankielisen kirjallisen kulttuurin. Pääosin kadonneesta perinnöstä muistuttavat Länsi-Sudanin historiasta kertovat kronikat Tarikh al-fattaš ja Tarikh al-Sudan.