stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristiina Vuori

Kristiina Vuori vuonna 2013.
Kristiina Vuori (s. 1967) on suomalainen kirjailija. Kristiina Vuori on hänen taiteilijanimensä. Hän on keskittynyt kirjoittamaan historiallisia romaaneja.
Aiheesta muualla

Kirjailijan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kristiina Vuoren Facebook-sivut
Liminka, Nestori ja Kauri, Juha: Romanttinen, eroottinen ja dramaattinen 1300-luku. Kirja-arvostelu teoksesta Vuori, Kristiina: Siipirikko. Tammi, 2013. (Agricolan kirja-arvostelut, 10.6.2015)
Attribuutti (lauseenjäsen)

Vanhan formalistisen käsityksen mukaan attribuutti on lauseenjäsen, jonka tehtävä on toimia substantiivin välittömänä määritteenä. Attribuutti tarkentaa, millainen substantiivi on tai mitä ominaisuuksia siihen liittyy. Attribuutit voidaan jakaa adjektiiviattribuutteihin, appositioattribuutteihin ja attributiiveihin.
Iso suomen kielioppi ei nimeä enää lauseenjäsentä nimeltä attribuutti, vaan substantiivin täydennykset ja määritteet lasketaan kuuluviksi substantiivi- eli nominaalilausekkeeseen (NP = nominal phrase).
Adjektiiviattribuutti

Adjektiiviattribuutti on nimensä mukaisesti adjektiivi tai adjektiivisesti käytetty sana, jonka sija tai luku on yleensä sama kuin pääsanalla. Esimerkkeinä voidaan mainita seuraavia ilmauksia, joissa adjektiiviattribuutti lihavoituna:
Varakkaiden ihmisten suuret taskut houkuttelevat varkaita.
Ilman tätä suurta apua olisin epäonnistunut.
Appositio- eli substantiiviattribuutti

Appositioattribuutti on substantiivi tai substantiivinen pronomini, joka on pääsanansa yhteydessä taipumattomana tai sen kanssa samassa sijassa ja luvussa. Näitä ovat esimerkiksi nimen yhteydessä käytetyt arvonimet. Esimerkkejä:
Kenraali Lahtela oli hyvin tyytyväinen asevelvollisen Meikä Mattilan toimiin. (-nen-loppuinen attribuutti yleensä taipuu.)
Syytettyä Kuljulaa kuulusteltiin.
Genetiiviattribuutti

Genetiiviattribuutti on substantiivi tai substantiivinen sana, joka ei ole nominatiivissa eikä kongruoi pääsanansa kanssa.Esimerkkejä:
Pojan kirja kertoi koirista.
Maantien reunalla kasvoi kukkia.
Toimitusjohtajan poika osti kaksitoista kiloa luumuja.
Hyeena Hämäläinen

Erkki Juhani ”Hyeena” Hämäläinen (20. marraskuuta 1944 Helsinki – 23. marraskuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen jännityskirjailija. Erkki Hämäläinen toimi 1970-luvun alkuvuosina lennonopettajana Helsinki-Malmin lentoasemalla ja sai innoituksen kirjoittaa romaaninsa MayDay! Mayday! näistä yhteyksistä. Osa myös muissa hänen kirjoissaan esiintyvistä nimistä ja hahmoista ovat peräisin ilmailupiireistä. Lempinimi Hyeena on myös peräisin Helsinki-Malmin lentokentältä.lähde?
Teokset

Mayday! Mayday!.  Jyväskylä:  Gummerus, 1975.  ISBN 951-20-1117-4
Famagustan vangit.  Jyväskylä:  Gummerus, 1976.  ISBN 951-20-1283-9
Sudenjuoksu.  Jyväskylä:  Gummerus, 1978.  ISBN 951-20-1437-8
Ajolähtö.  Jyväskylä:  Gummerus, 1979.  ISBN 951-20-1793-8
Silmä silmästä! Hammas hampaasta!.  Jyväskylä:  Gummerus, 1980.  ISBN 951-20-2009-2
Jäätävä polte.  (Renny Harlinin Jäätävä polte -elokuvan käsikirjoituksen pohjalta)  Tampere:  Kustannus 21, 1985.  ISBN 951-95534-1-X
Chien sauvage – raivo koira.  Jyväskylä:  Gummerus, 1989.  ISBN 951-20-3532-4
Kommando 7.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1990.  ISBN 951-20-3684-3
Pakomatka painajaiseen.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1991.  ISBN 951-20-3832-3
Operaatio Leopardi.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1993.  ISBN 951-20-4355-6
Aula (huone)

Sisäänkäynti renessanssiaikaisen Malatestianan kirjaston aulaan (Aula del Nuti).
Zagrebin yliopiston kauppatieteiden tiedekunnan aula
Helmstedtin entisen yliopiston auditorion aula
Wrocławin yliopiston Aula Leopoldina
Aula tarkoittaa avaraa eteistä, hallia, käytävää tai juhlasalia esimerkiksi koulurakennuksessa. Antiikin kreikkalaisessa asuinrakennuksessa aulalla tarkoitettiin asuinhuoneiden tai näiden edessä olevan pylväikön ympäröimää sisäpihaa.  Yksityisasunnoissakin saatetaan olohuonetta nimittää aulaksi (esimerkiksi myynti-ilmoituksissa).
Aula ja halli

Aula ja halli ovat merkitykseltään lähellä toisiaan. Sanakirjan mukaan halli on sivultaan avonainen käytävä, suurelle joukolle tarkoitettu sali tai tilava odotushuone, vestibyyli. Bill Brysonin teoksen Sisään! Lyhyt historia lähes kaikesta kotona suomentajat ovat nimenneet teoksen kolmannen luvun Halliksi. Englantilaisten keskiaikaiset asuinhuoneet olivat hallimaisia: "- - ne olivat isoja ladon kaltaisia tiloja, joiden keskellä oli avonainen tulisija. - - Käytännössä kaikki eläminen, niin valveilla kuin nukkuessa, tapahtui tässä yhdessä isossa, enimmäkseen kalustamattomassa huoneessa, joka oli aina savuinen. - - Jopa komeimmissa kodeissa oli vain kolme tai neljä sisätilaa, itse halli, keittiö ja ehkä yksi tai kaksi sivukamaria - -."
Eino Koivistoinen

Eino Hannes Koivistoinen (10. toukokuuta 1907 Kuopio – 14. joulukuuta 1987 Kotka) oli suomalainen merikapteeni ja kirjailija.
Henkilöhistoria

Koivistoisen vanhemmat olivat kirvesmies Aaro Koivistoinen ja Johanna Miettinen ja puoliso vuodesta 1936 Salme Mirjam Soininen.  Jazzmuusikko Eero Koivistoinen on heidän poikansa. Koivistoinen suoritti aliperämiehen, perämiehen ja merikapteenin kurssit 1930-luvulla, oli 1940−1941 Merisotakoulun upseerikurssilla ja 1942−1944 I upseerina sukellusvenelaivueen emälaiva Sisussa. Merimiehen uransa purje- ja höyrylaivoilla Itämeren ja Pohjanmeren alueilla aloittanut Koivistoinen ehti toimia perämiehenä muun muassa parkki Winterhudella ja parkentiini Balticilla ja myöhemmin kapteenina eri varustamoiden aluksilla.  Hän jäi maihin 1950-luvulla ja työskenteli sen jälkeen kirjailijana ja merenkulun järjestötehtävissä, asuen pääasiassa Kotkassa.
Kirjallinen tuotanto

Koivistoinen julkaisi romaaneja, novelleja, runoja, näytelmiä ja kuunnelmien käsikirjoituksia sekä suomennoksia. Hänen teoksensa Valtameren kasvatti (1945) perustuu löyhästi hänen omaan elämäänsä ja meriuraansa messipojasta merikouluun menoon asti.
Kirjallinen tuotanto > Teoksia

Kirottu laiva : romaani. WSOY 1942
Kimmeltävä meri : romaani.  Aura 1944
Valtameren kasvatti : kirja merenkyntäjästä. WSOY 1945
Meren tytär.  1946
Kaukainen saari : merikertomus.  WSOY 1948
Saaliin jaossa Islannin vesillä.  WSOY 1950
Taivaanrannan takana : kertomus valaanpyyntimatkalta.  WSOY 1951
Etelämeren valloittaja : merenkulkija James Cookin elämänvaiheet.  WSOY 1953
Perheen Kerho Oy.  1953
Alfred : näytelmä, prologi ja 5 kuvaelmaa. 1960
Varjot : näytelmä. 1960
Siivetön enkeli.  WSOY 1962
Kertomuksia maailman meriltä (toimittaja).  Tammi 1963
Ennen torpedo-osumaa : 1-näytöksinen näytelmä. Kulttuurityön keskus 1964
Orfeuksen meriselitys, romaani.  WSOY 1964
Sininen meri ja muita kertomuksia.  WSOY 1967
Purjeet pullistuvat : muistiinpanoja matkalta maapallon ympäri.  WSOY 1970
Vanha tramppi, romaani.  WSOY 1973
Mä voitan kaikki.  1974
Silkkipurjeet : näytelmä. 1974
Huomenna kello yksitoista : merikertomuksia (toimittaja).  Tammi 1975
Sikri, laivasiivooja : radiokuunnelma. 1975
Tahitin Taurua : radiokuunnelma. 1975
Hinemoa ja Tutanekai : radiokuunnelma. 1977
Tahiti.  WSOY 1977
Sähke Jumalalle : kertomuksia.  WSOY 1979
Lahjomaton meri, radiokuunnelma.  1980
Gustaf Erikson : purjelaivojen kuningas.  WSOY 1981
Laiva lähti Rioon : Brasilian-matkan päiväkirja.  WSOY 1981
Hiililasti Chileen ja muita novelleja vuosilta 1948-1982.  WSOY 1982
Pätevyyskirjat : radiokuunnelma. 1983
Kirottu Hilda, radiokuunnelma.  1984
Meren ja tuulen ääni : runoja ja suomennoksia.  WSOY 1985
Lehmänkäännös : kuunnelma kahden Itämeren laivurin edesottamuksista, jotka päättyivät lehmänkäännökseen, ajalta, jolloin kahvi, tupakka ja jaloviina olivat kortilla.  1987
Mä voitan kaikki : radiokuunnelma. 1988
Kirjallinen tuotanto > Suomennoksia

Joshua Slocum: Yksinpurjehdus maapallon ympäri  WSOY 1953
Rosén - Ohrelius: Laivojen kirja WSOY 1959
Kirjallinen tuotanto > Antologioissa ilmestyneitä novelleja

Kaapatut kuukaudet : kolmekymmentäkaksi kirjoittajaa Kymen läänistä. Kymen läänin taidetoimikunta, Kouvola 1976 (novelli Passi)
Jo viheltää takilassa : kertomuksia merestä ja merenkulkijoista (toimittanut Joni Skiftesvik).  1993 (novelli Castor ja Pollux)
Edessä tyrskyjä! : kertomuksia merestä ja merenkulkijoista (toimittanut Joni Skiftesvik).  2004 (novelli Hiililasti Chileen)
Kirjallinen tuotanto > Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto teoksesta Vanha tramppi, 1974
Kymen läänin taidetoimikunnan tunnustuspalkinto, 1979
Augsburg (F222)

| Augsburg |
| --- | --- |
 Augsburg

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Stülcken-Werft, Hampuri
Kölinlasku:  29. lokakuuta 1958
Laskettu vesille:  15. elokuuta 1959
Palveluskäyttöön:  7. huhtikuuta 1962
Poistui palveluskäytöstä:  30. maaliskuuta 1988
Loppuvaihe:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 090 t (standardi) 2 750 t (kuormattu)
Pituus:  105 m (vesiraja) 109,8 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,0 m
Syväys:  4,6 m
Koneteho:  2 × Brown Boveri & Cie -kaasuturbiinia, á 24 000 hv (8 832 kW)
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  238
Aseistus
Aseistus:  2 × 100 mm tykkiä 4 × Breda 40 mm/70 Mod 58 II MDL -ilmatorjuntatykkiä 2 × Bofors 40 mm/L70 Mod 58 -ilmatorjuntatykkiä 2 × Bofors 375 mm sukellusveneentorjuntaheitintä (neliputkinen) 4 × 533 mm torpedoputkea syvyyspommit ja merimiinat
Augsburg (runkonumero F222) oli Saksan liittotasavallan laivaston Köln-luokan fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Hampurista Stülcken-Werftiltä, missä köli laskettiin 29. lokakuuta 1958. Alus laskettiin vesille 15. elokuuta 1959 ja otettiin palvelukseen 7. huhtikuuta 1962.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 30. maaliskuuta 1988. Se on romutettu 1989.
Tuulia Aho

| Tuulia Aho> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. toukokuuta 1952 (ikä 72) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Esikoisteos:  Pieni laulaja (1980)
Palkinnot
 Lasten LukuVarkaus 2006 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tuulia Annette Aho (ent. Almila, s. 9. toukokuuta 1952 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut muun muassa lastenkirjoja, runoja ja fantasiakirjallisuutta nuorille.
Aho on opiskellut Helsingin yliopistossa soveltavaa psykologiaa. Hänen esikoisteoksensa Pieni laulaja ilmestyi vuonna 1980. Sen kuvitti Maija Karma. Aho julkaisi kolme ensimmäistä kirjaa sukunimellä Almila.
Vuonna 2006 Aho voitti Lasten LukuVarkaus -palkinnon fantasiakirjallaan Kuikansulka. Vuonna 2012 hän oli ehdolla samassa kilpailussa teoksella Urpukas. Suomen Kirjailijaliitto myönsi 2020 Aholle kymmenen tuhannen euron arvoisen Tirlittan-palkinnon.
Aho asuu Raaseporissa. Hän oli naimisissa Atso Almilan kanssa 1977–1985.
Tuotanto

Pieni laulaja: Tarinoita melkein tosia.  (Kuvitus: Maija Karma)  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10067-6
Tuoksuton puutarha.  (Runokokoelma)  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-11484-7
Norsu ja norsu.  (Kuvitus: Anneli Qveflander)  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12006-5
Onnen opaali.  (Kuvitus: Marja-Leena Muukka)  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15045-2
Tiuku ja sinihevonen.  (Kuvitus: Puppi Setälä)  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15729-5
Tiuku ja sinihevonen salaisella saarella.  (Kuvitus: Puppi Mäenpää)  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16387-2
Taikahuilu.  (Kuvitus: Riikka Juvonen)  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17050-X
Pilkullisen koiran kesäloma.  (Kuvitus: Mika Launis)  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24501-1
Kadonnut Onni.  (Kuvitus: Pia Westerholm)  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26260-9
Aapo ja puhuva pulu.  (Kuvitus: Salla Savolainen)  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26637-X
Koira nimeltä Joulu.  (Kuvitus: Salla Savolainen)  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28910-8
Maaginen iguaani.  (Kuvitus: Ninna Porri)  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30325-9
Koiran virka.  (Kuvitus: Annika Mannström)  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33988-6
Kuikansulka-sarja:
Kuikansulka.  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30549-9
Pääsky ja Yötuuli.  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32069-2
Lumen tytär.  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34510-8
Urpukas.  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-36729-2
Puutarhan aika.  (Kuvat: Minna Kurjenluoma)  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-36729-2
Tähtienlaskijan runoja.  (Kuvitus: Aino-Maija Metsola)  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-36729-2
Aiheesta muualla

Loikkanen, Maria: Kuikansulka. Onnimanni 1/2006. (PDF)
Sisättö, Vesa: Mallikappale nuorten fantasiaromaanista – ja vähän päälle[vanhentunut linkki] HS.fi. 22.4.2011.
Aunuksenkannas

Aunuksenkannas (ven. Оло́нецкий перешеек, Olonetski perešejek) on Fennoskandian niemimaan kaakkoisosassa sijaitseva Äänisen ja Laatokan suurjärvien välinen maa-alue, kannas. Se sijaitsee nykyisin kokonaan Venäjällä, suurimmaksi osaksi Karjalan tasavallassa, eteläisimmältä osaltaan Leningradin alueella.lähde?
Talvisodan 1940 päättäneeseen Moskovan rauhaan saakka Aunuksenkannaksen läntisin osa oli Suomea ja se muodosti suurimman osan Raja-Karjalasta. Suur-Suomi-aatteessa unelmoitiin kolmen kannaksen rajasta eli Suomen itärajan kulkua Karjalankannasta, Aunuksenkannasta ja Vienankannasta eli Äänisenkannasta myötäillen.
Orma Aunio

| Orma Aunio> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. maaliskuuta 1940 Helsinki
Kuollut: 21. marraskuuta 1995 (55 vuotta) Lappeenranta
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1962–1995
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Orma Ilari Aunio (1. maaliskuuta 1940 Helsinki – 21. marraskuuta 1995 Lappeenranta) oli suomalainen näyttelijä.
Ura

Aunio syntyi osastopäällikkö Oiva Aunion ja näyttelijä Helvi Heikkilän perheeseen. Hän kävi Suomen Teatterikoulun vuosina 1959–1962. Aunio työskenteli näyttelijänä Imatran Kaupunginteatterissa vuosina 1962–1963, Kotkan Kaupunginteatterissa vuosina 1963–1967, Tampereen Teatterissa vuosina 1967–1971, Rovaniemen Kaupunginteatterissa vuosina 1971–1989 ja Lappeenrannan Kaupunginteatterissa vuosina 1989–1995. Nuorena Aunio vieraili Pyynikin ja Samppalinnan kesäteattereissa.
Aunion uran varhaisia rooleja olivat muun muassa Olavi (Laulu tulipunaisesta kukasta), Kali (Kuriton sukupolvi) ja Eros (Eros ja Psykhe). Aunion myöhempiä rooleja olivat muun muassa Juhani Niskavuori (Niskavuoren nuori emäntä), Henry Higgins (My Fair Lady), Othello (Othello) ja Falstaff (Widsorin iloiset rouvat).
Aunio näytteli avustajatason rooleja ja sivurooleja suomalaisissa studiokauden elokuvissa vuosina 1949–1962. Niihin lukeutuu esimerkiksi lyseolainen Edvin Laineen epookkikomediassa Skandaali tyttökoulussa (1960) ja Arskan rooli Matti Kassilan rikoskomediassa Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962). Vuosina 1977–1981 Auniolla oli rooleja muutamissa televisioelokuvissa, kuten taksikuski lyhytelokuvassa Niin minä neitonen sinulle laulan (1978).
Petrus Aurifaber

Petrus Aurifaber on ensimmäinen nimeltä tunnettu, Suomessa työskennellyt kultaseppämestari. Hän vaikutti Turussa vuonna 1371.  Nimi Aurifaber merkitsee kultaseppää (latinan sanoista aurum, kulta ja faber, käsityöläinen,seppä).
Nicken Malmström

Nicken Malmström
Nicken Malmström (19. helmikuuta 1897 Moskova – 26. heinäkuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Henkilöhistoria

Filosofian maisteri Malmström toimi äidinkielen opettajana Helsingissä 1934–1939 ja sienitieteilijänä Helsingin yliopiston kasvitieteen laitoksella 1949–1964. Malmströmin puoliso 1930–1947 oli kuvataiteilija Ann-Marie Häyrén-Malmström.
Kirjallinen tuotanto

Malmström oli runoilijana 30-lukulainen pessimistinen modernisti, mutta julkaisi myös aforismeja ja novellikokoelman.
Kirjallinen tuotanto > Teoksia

I stoftet, runokokoelma. Schildt, Helsingfors 1927
Med långhårigt huvud. Söderström, Helsingfors 1929
Ur nattens hand, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1935
Under solen. Söderström, Helsingfors 1939
Vid skymningens fönsterpost. Söderström, Helsingfors 1945
Mot morgonportar, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1946
På gränsen, novelleja. Söderström, Helsingfors 1950
Du som kommer, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1951
Fågelvägen, aforismeja. Söderström, Helsingfors 1953
Gryning och obelisk, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1957
Jordstjärna, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1962
Aldrig en strand : valda dikter 1927-39, runovalikoima. Söderström, Helsingfors 1963
Aiheesta muualla

Nicken Malmström. Kirjasampo.fi.
Hilda Tihlä

| Hilda Tihlä> Hilda Fredrika Joonaantytär Tihilä |
| --- | --- |
 Hilda Tihlä vuonna 1909.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1870 Jämsä
Kuollut: 27. maaliskuuta 1944 (74 vuotta) Sorokka
Kirjailija
Salanimi: (Emilia Karlova Kvist)
Äidinkieli: suomi
Esikoisteos:  Leeni (1907)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hilda Tihlä (myös. Eugenia Ivanovna Nicklin, synt. Hilda Fredrika Joonaantytär Tihilä ven. Хильда Тихля, 8. helmikuuta 1870 Jämsä – 27. maaliskuuta 1944 Sorokka) oli suomalainen kirjailija, joka oli merkittävimpiä Suomen vanhan työväenliikkeen kirjailijoita. Tihlää pidetään työväen ja naisten aseman kuvauksen edelläkävijänä. Hänen tuotantonsa käsittää romaaneja, novelleita ja lyhyitä kertomuksia, joita julkaistiin myös sanoma- ja aikakauslehdissä. Sisällissodan jälkeen Tihlä siirtyi Neuvostoliittoon, jossa hän jatkoi uraansa 1930-luvun loppuun saakka.
Tihlän varhaistuotanto oli hengeltään tolstoilaista, mutta hän alkoi nopeasti keskittymään työväen- ja naisasiaan. Työväenlehdissä julkaistuissa kirjoituksissaan Tihlä otti kantaa naisten asemaan sekä kritisoi kirkkoa ja yhteiskunnan moraalisia epäkohtia. Samat teemat näkyvät myös hänen proosatuotannossaan. Tihlä oli Elvira Willmanin ja Hilja Pärssisen ohella työväenliikkeen suosituin naiskirjailija. Häntä on luonnehdittu jopa Suomen itsenäisyyttä edeltäneen ajan tunnetuimmaksi naispuoliseksi romaanikirjailijaksi.
Elämä > Varhaiset vuodet

Hilda Tihlä syntyi Jämsän Juokslahden kylässä Vanha-Tihilän talossa. Hänen vanhempansa olivat Joonas Juhonpoika Tihilä (1847-1918) ja Fredrika Kallentytär Alhosaari (1849-1893). Joonas Tihilä oli vauras talollinen, mutta menetti omaisuutensa juopotteluun ja uhkapeliin, jonka seurauksena myös hänen puolisonsa häipyi. Perheen ainoa tytär Hilda asui jonkin aikaa isänsä kanssa, kunnes muutti yhdeksänvuotiaana sukulaisten luokse Kolisevan taloon. Vuonna 1885 Tihlä muutti Helsinkiin, jossa hän kävi keskikoulun ja hankki ompelijan pätevyyden sekä opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Vuonna 1893 Tihlä avioitui postinhoitajana työskennelleen maisteri Karl Gustaf Georg Nicklinin (1860–1925) kanssa. Hän liittyi samalla ortodoksiseen kirkkoon ja otti nimen Eugenia Ivanovna Nicklin. Pariskunnalla ei ollut omia lapsia, mutta he adoptoivat vuonna 1894 syntyneen tytön, jota Tihlän elämää tutkinut Raoul Palmgren on epäillyt myös Nicklinin aviottomaksi lapseksi.
Elämä > Työväenliikkeeseen ja kirjailijaksi

Vuosisadan vaihteessa Tihlä liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen ja oli aktiivisesti mukana radikaaliin Helsingin palvelijataryhdistyksen toiminnassa. Tihlällä ei missään vaiheessa ollut kovin näkyvää asemaa työväenliikkeessä, vaan hän pysyttäytyi varsinaisen puoluepolitiikan ulkopuolella. Vuodesta 1902 lähtien Tihlän kirjoituksia ilmestyi useissa työväenlehdissä sekä erilaisissa aikakausjulkaisuissa ja kirjallisuuslehdissä. Työväenlehdistön ohella hänen keskeisimpiä julkaisukanaviaan oli Kyläkirjaston Kuvalehti. Tihlän teosofisia kirjoituksia puolestaan ilmestyi uskonnonvastaisessa Vapaa Ajatus -lehdessä. Vuonna 1904 hän ryhtyi Eugenia Nicklinin sijaan käyttämään kirjoittajanimeä Hilda Tihlä. Raoul Palmgrenin tietojen mukaan Tihlä avusti vallankumouksellisia vuonna 1906 Viaporin kapinan aikana, jonka jälkeen hän joutui joksikin aikaa pakenemaan Ruotsiin.
Kirjailijaksi ryhtymiseen Tihlää rohkaisi Juhani Aholta saadut kannustavat kommentit. Vuonna 1907 ilmestyi Tihlän esikoisromaani Leeni, joka kuvaa maaseudulta Helsinkiin palvelijattareksi muuttavan tytön elämänkohtaloita 1880-luvulta 1900-luvun alkuun saakka. Uusi Suometar tyrmäsi teoksen täydellisesti otsikolla ”Heikkoa kaunokirjallisuutta” kutsuen sitä ”kirjallisuuden tervettä edistystä estäväksi kasvannaiseksi”, mutta työväenlehdissä romaani sai hyvän vastaanoton. Vuosina 1908–1915 Tihlä toimitti päätyönään Ihanneliiton julkaisemaa lehteä Ihanne sekä avusti Työläisnainen-lehteä. Ennen sisällissotaa Tihlältä ilmestyi vielä kaksi romaania ja kertomuskokoelmaa sekä salanimellä Riikka Alho julkaistu novellikokoelma. Nyt Tihlä sai tunnustusta myös työväenlehdistön ulkopuolelta, sillä esimerkiksi Uusi Suometar suorastaan ylisti hänen kokoelmiaan.
Tihlä asui puolisoineen Oulunkylässä sijainneessa huvilassa. Pietarsaaresta kotoisin ollut postiekspeditööri Nicklen oli filosofinen pohdiskelija, jonka kiinnostuksen kohteisiin lukeutuivat henkimaailma ja jooga. Heidän kotitalonsa toimi paikallisen työväenyhdistyksen kokoustilana ja sen on kerrottu muistuttaneen kommuunia. Talossa asui myös ylioppilas Urho Tuurala, josta myöhemmin tuli Tihlän rakastaja ja aviopuoliso. Vuonna 1913 Tihlä muutti Martta-tyttärensä ja Tuuralan kanssa Vihdin Otalammelle Kalliolan taloon, jossa Nicklin vieraili lomillaan.
Elämä > Sisällissota ja elämä Neuvostoliitossa

Vaikka Tihlä tunnettiin tolstoilaisena pasifistina hän osoitti ymmärrystä helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917 puhjenneille levottomuuksille. Sisällissodan aikana Tihlä kirjoitti työväenlehtiin ja oli muun muassa puhujana Nurmijärvellä järjestetyissä punakaartin sankarihautajaisissa. Lisäksi hän toimi Vihdin punakaartin naispataljoonan päällikkönä. Tihlä työskenteli lähinnä esikunnassa hoitaen värväystä ja hallinnollisia tehtäviä, mutta joidenkin todistajien mukaan hän kantoi myös asetta. Taisteluihin Tihlä ei kuitenkaan osallistunut. Tihlä vangittiin sodan loppuvaiheessa huhtikuussa ja toimitettiin Suomenlinnan vankileirille Santahaminaan. Kesän aikana hänen terveytensä romahti ja Tihlä siirrettiin kevyemmin vartioidulle sairasosastolle, josta hän pakeni elokuun lopussa. Tihlä onnistui piileskelemään viranomaisia kuuden vuoden ajan Miina Sillanpään hankkiessa hänelle asunnon ja taloudellista tukea. Vuonna 1924 Tihlä siirtyi Sillanpään avustamana rajan yli Neuvostoliittoon Emilia Karlova Kvistin nimellä.
Tihlä työskenteli aluksi opettajana Hatsinassa, mutta asettui pian Petroskoihin, jonne Urho Tuurala ja Martta seurasivat häntä. Nicklenin kuoltua Tihlä ja Tuurala solmivat avioliiton vuonna 1925. Tihlän tekstejä julkaistiin Neuvosto-Karjalan suomenkielisissä lehdissä ja vuonna 1934 hänet viimein hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi. Tihlän ainoa Neuvostoliitossa julkaistu uusi teos oli venäläisiä talonpoikia kuvaava kaksiosainen vallankumousromaani Lehti kääntyy... (1934–1936). Trilogian viimeinen osa jäi ilmestymättä, kun Tihlä erotettiin Stalinin vainojen aikana 1937 kirjailijaliitosta ”porvarillisesta nationalismista” syytettynä. Jatkosodan käynnistyessä Tihlä evakuoitiin Vienanmeren rannalle Sorokkaan, jossa hän kuoli 74-vuotiaana maaliskuussa 1944.
Teokset

Leeni : kertomus.  Helsinki:  Yrjö Weilin, 1907.
Metsäkyliltä : kertomuksia.  Porvoo:  WSOY, 1909.
Kuopus : ja muita kertomuksia.  (Nimellä Riikka Alho)  Helsinki:  Kansa, 1910.
Jumalan lapsia : kolme kertomusta.  Porvoo:  WSOY, 1911.
Hilma : elämän satua.  Porvoo:  WSOY, 1913.
Ihmisiä : romaani.  Hämeenlinna:  Karisto, 1916.
Lehti kääntyy, osa 1 : Fedosej.  Petroskoi:  Valtion kustannusliike Kirja, 1934.
Lehti kääntyy, osa 2.  Petroskoi:  Valtion kustannusliike Kirja, 1936.
Valittua.  Petroskoi:  Karjalan kustannus, 1966.
Kirjallisuutta

Rossi, Minna: Maalaisköyhälistönainen modernisaation murroksessa : Hilda Tihlän Leeni (1907) ja Hilma - elämän satua (1913) naturalistisina romaaneina.  (Pro gradu -tutkielma)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2012.  Teoksen verkkoversio (PDF).
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Hilda Tihlän e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta