stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilkka Haikala
Opinnot ja työura

Ylioppilaaksi Haikala pääsi Töölön yhteislyseosta vuonna 1971. Hän aloitti opinnot Helsingin yliopiston tietojenkäsittelyopin laitoksella samana vuonna, valmistuen sieltä filosofian kandidaatiksi 1979, lisensiaatiksi 1985 ja tohtoriksi 1986. Jo vuodesta 1974 alkaen hän oli toiminut yliopistossa tuntiopettajana, lehtorina, yliassistenttina, tutkijana, suunnittelijana ja vanhempana suunnittelijana. Hänen työtehtäviinsä kuuluivat opetus, tutkimus ja käytännön ohjelmistoprojektit. Tutkimuksen ja opetuksen kohteiksi valikoituivat käyttöjärjestelmät, suorituskykyanalyysi ja myöhemmin ohjelmistotuotannon menetelmät.
Väiteltyään Haikala siirtyi Tampereen teknillisen korkeakoulun (nyk. Tampereen teknillinen yliopisto) ohjelmistotekniikan laitokselle hoitamaan apulaisprofessuuria ja sittemmin professuuria. Syksystä 1991 hänet nimitettiin ohjelmistotekniikan määräaikaiseen professorin virkaan opetusalana "ohjelmistotekniikka, erityisesti ohjelmistotuotantoon liittyvät kysymykset". Viisi vuotta myöhemmin virka vakinaistettiin. Tampereella työskennellessään Haikala ehti ohjata yli 900 diplomityötä. Tämä kuvastaa osaltaan hänen merkitystään ohjelmistotyön käytäntöjen opettajana, mihin hän paneutui myös ohjelmistoammattilaisten täydennyskoulutuksesta vastaavana henkilönä.
Kirjallinen tuotanto

Haikala kirjoitti useita tieteellisiä artikkeleita ja kolme kirjaa, joista on otettu useampia painoksia:
Ilkka Haikala ja Tommi Mikkonen: Ohjelmistotuotannon käytännöt.  Talentum Media Oy, 2011.  ISBN 9789521417542
Ilkka Haikala ja Jukka Märijärvi: Ohjelmistotuotanto.  Talentum Media Oy, 2006.  ISBN 9521408502
Ilkka Haikala ja Hannu-Matti Järvinen: Käyttöjärjestelmät.  Talentum Media Oy, 2004.  ISBN 9521408510
Haikala, Ilkka & Märijärvi, Jukka: Ohjelmistotuotanto.  Satku, 2000.  ISBN 951-762-769-6
Henkilötietoja

Haikalan vanhemmat olivat professori Eino Haikala ja yo-merkonomi Marja Emilia Inkeri Henttu.  Haikala oli sotilasarvoltaan reservin luutnantti (1989). Hän oli naimisissa vuodesta 1974 alkaen Eva Maria Inkeri Hytin kanssa, perheeseen syntyi kolme lasta. Haikalan harrastuksiin kuuluivat puutarhanhoito, lampaankasvatus, kirjallisuus, huonekalujen nikkarointi ja sienet. Näitä harrastuksia yhdisti hänen Längelmäeltä hankkimansa pientila. Leskeksi jäätyään Haikala avioitui Pirjo Liinamon kanssa.
Tehuacánin laakso

Tehuacánin laakso
Tehuacánin laakso sijaitsee Meksikon keskiylängöllä, Pueblan osavaltion eteläosissa, Oaxacan ja Veracruzin rajoilla. Laaksossa on ollut intiaanien asutusta tuhansien vuosien ajan. Tehuacánin, Aayalpanin ja Venta Saladan kaupungit sijaitsevat laaksossa. Seutu on nykyään kuivaa.
Laaksossa tehdyt arkeologiset löydöt havainnollistavat muinaisten intiaanien elinkeinon muutosta metsästäjä-keräilijöistä maanviljelijöiksi ja tuhansien vuosien kuluessa lopulta kaupunkilaisiksi. Aluetta on tutkinut arkeologi Richard MacNeish 1960-luvulla, jolloin hän julkaisi laaksosta klassikoksi tulleen tutkimuksen.lähde?
Maantiede

Tehuacánin laakso sijaitsee Etelä-Meksikossa Pueblan osavaltiossa ja yhdistää Oaxacan ja Meksikon keskiylängön laaksoja. Se on luoteis-kaakkoissuuntainen ja ympäröi Tehuacánin kaupunkia. Arkeologien tutkima alue ulottuu Tehuacánista kaakkoon noin 60 km päähän. Laakson pohjalla on alle 1 km levyinen kostea tulva-alue. El Riegon luolan lähellä laakson länsiosassa on lähteitä. Laakson pinta-ala on noin 10 000 km². Vuoden keskilämpötila on nykyään 21 °C ja sademäärä 400 mm. Ilmasto on kuuma ja kuiva, sillä Sierra Madre Orientalin vuoristo estää sateiden tulon laaksoon..
Tehuacánin laakson kehitys

Tehuacánin laakso on nykyään kuuma ja kuiva, mutta jääkaudella se oli nykyistä viileämpi, vehreä ja kostea. Kun ilmasto lämpeni, maasto kuivui ja suuret eläimet, ensin hevoset ja sitten antiloopit hävisivät. Niinpä Tehuacánin laakson elinkeinojen muuttumista kohti kasteluviljelyä nopeuttivat riistan väheneminen ilmastonmuutoksen ja metsästyksen takia, itse ilmastonmuutokset, väestönkasvu ja muualla tehdyt keksinnöt. Aivan alkuvaiheessa Tehuacánin alueella eli vaeltelevia riistan metsästäjiä, jotka söivät myös villejä, syötäväksi kelpaavia ruokakasveja ja kaktuksia. Alussa noin 9500 eaa. tai sen jälkeen ihmiset asuivat pienissä, liikkuvissa perheryhmissä, jotka etsivät eri vuodenaikoina ravintoa sieltä, mistä sitä helpoiten sai. Leiriydyttiin joko luolaan tai taivasalle. 4-8 hengen perheet elivät hevosten, hanka-antilooppien ja kauriiden metsästyksellä. He keräilivät pähkinöitä, hedelmiä ja siemeniä sekä jättiagaven osia, mesquiten siemeniä ja tammenterhoja.
Samoihin aikoihin toisaalla Mesoamerikassa, Oaxacassa keräiltiin maissin edeltäjää teosinttia n 7400-6700 eaa.
Noin 7000 eaa. suurriista muun muassa hevonen, oli metsästetty sukupuuttoon ja antilooppikanta oli pieni. Tuolloin alettiin siirtyä pienempään riistaan ja kasvien keräilyyn. Ihmiset keräilivät varsinkin eri kurpitsalajeja, papuja ja teosinttia, joka lienee ollut maissin kantamuoto. Ajan mukana alettiin yhä enemmän metsästää kauriita, kaniineja ja rottiakin. Kulttuuri muistutti myöhempiä kuivan alueen intiaanikulttuureja. Ihmiset elivät El Riego- ja Coxcatlan-kausilla 7300-4300 eaa. vuodenaikakierron mukaan asuen sadekautena suurissa leireissä ja hajaantuivat kuivaksi ajaksi pieniin leireihin. Noin 7000-5000 eaa. olleen El Riego-kauden asutus oli puolipysyvää, ja ihmiset liikkuivat pieninä ryhminä vuodenaikakierron mukaan Pohjois-Amerikan aavikkokulttuurin tapaan.
Viljely keksittiin 5000 eaa. ja sen merkitys alkoi kasvaa 4500 eaa. Noin 5000 eaa. alkoi pullo- ja muiden kurpitsojen, chilipaprikan, revonhännän ja avokadon viljely pienillä puutarhapalstoilla, jotka alussa tuottivat vain pienen osan ihmisten ravinnosta. Chilipaprika sisältää runsaasti tryptofaani-nimistä aminohappoa, jota ei esimerkiksi maississa juuri ole.
Noin 5000 eaa. alkaneella El Riego -kaudella saatettiin viljellä maissia tai ehkä sen edeltäjää teosinttia.
Viljely sai ihmiset lopulta asumaan paikoillaan pysyvissä kylissä. Abejas-kaudella noin 3400 eaa-2300 eaa. tehtiin kivestä hiomalla astioita. Nämä olivat kulhoja ja niskattomia ruukkuja. Asutus alkoi kiinteytyä kuoppataloihin. Noin 3400 eaa. Tehuacánin laaksossa viljeltiin maissia, jonka tähkä ei vielä ollut nykyisen kokoinen. Noin 2500 eaa. viljely tuotti ihmisten ravinnosta neljäsosan, mutta 1500 eaa. 40%.
Noin 3000 eaa. laaksoon syntyivät ensimmäiset pysyvät kylät. Kasteluviljely alkoi saada jalansijaa noin 600 eaa., koska se oli viisi kertaa tuottoisampaa kuin sadeviljely. Äärimmilleen kehitettynä se vaati melko suurta työvoimaa.
Noin 2300-1500 eaa. Purron-vaiheessa asutus lopulta kiinteytyi ympäri vuoden paikallaan asuvaksi. Tätä kautta on tutkittu vain vähän.
Tehuacánin laakson vaiheet

| Vaihe | Milloin oli | Eläinravinnon osuus | Muuta |
| --- | --- | --- | --- |
| Ajuereado | 10000-6800 eaa. | 10000: 50-60% | Kauden lopuilla metsästettiin hevonen ja antilooppi sukupuuttoon, ja pian tämän jälkeen jättiläiskaniini.  |
| El Riego | 6800-5000 eaa. | 7000: 30–40 % | Mikroryhmiä, jotka liikkuivat vuodenaikojen mukaan ravintoa etsien. Puolinomadeja. Muistutti myöhempää Pohjois-Amerikan aavikkokulttuuria. Kauden lopulla mahdollisesti kurpitsan, avokadon, aramauthuksen, cayennepippurin ja chilipippurin viljelyä. Merkkejä ihmisten muutoista kostean ja kuivan ajan leireihin. Joukkohautoja, jotka viittaavat ihmisuhreihin. Verkkoja, koreja, pohjakivirakennelmia, mattoja. |
| Coxcatlan | 5000-3200 eaa. | 4500: 90 % | Muutamia paikkoja, joissa ihmiset näyttävät asuneen pidemmän aikaa kuin aikaisemmin. Tämä viittaa alkavaan asutuksen asettumiseen paikoilleen. Voimaperäisempi viljely alkoi lisääntyä kauden keskivaiheilla 4500 eaa. Viljeltiin maissia, papua, kurpitsaa, chilipippuria. Korinteko ja verkkojen valmistus kehittynyt. 4000 eaa. viljelystä aiheutuneita muutoksia maissintähkissä, tämän ajan tähkä on kaksi kertaa alkuperäistä paksumpi. Kivityökalukulttuurissa huomattavaa edistystä. |
| Abejas | 3200-2300 eaa. | 20 % | n. 3000 tai 2500 eaa. alkoi pysyvä kyläasutus, mutta se liittyi lähinnä puolinomadisuuteen, jossa kylissä asuttiin vain osa vuodesta. Ihmiset asuivat puoliksi maahan kaivetuissa kuoppataloissa jokiterasseilla. Puuvillan ja papujen viljelyä. 3000 eaa. Maissintähkä oli kaksi kertaa alkuperäistä pidempi. Kivestä tehtyjä astioita. |
| Purron | 2300-1500 eaa. |  | Maanviljelyn merkitys kasvoi. Kuoppataloja. Alkeellinen keramiikka, jollaista myös Guerreron Puerto Marquésissa hieman aiemmin. |
| Ajalpan | 1500-850 eaa. |  | Kyliä, jotka koostuivat vitsaksista punotuista, savella peitetyistä taloista. Täysitehoinen maanviljely, mahdollisesti keinokastelu 1000 eaa. Maissintähkä 3,5 kertaa alkuperäistä pidempi. |
| Santa Maria | 850-150 eaa. |  | Kauden alussa noin 800 eaa. ensimmäiset täysin varmasti kiinteät kylät. Täysitehoinen maanviljely, ensimmäiset merkit todellisesta keinokastelusta. |
| Palo Blanco | 150 eaa.- 700 jaa. |  | Täysitehoinen kasteluviljely. Maissintähkä 4,3 kertaa alkuperäistä pidempi. Kivipyramideja, hienoa keramiikkaa, pallokenttiä, papin tai kuninkaan valta. |
| Venta Salada | 700- 1521 jaa. |  | Linnoitettuja kaupunkivaltioita, kalenteri, jne. sivilisaation piirteet. |
Tehuacánin laakson väestön kehitys

Arkeologisiin kaivauksiin ja McNeishin tekemiin arvioihin perustuva taulukko Tehuacánin laakson väestön kehityksestä.
| Vaihe | Milloin oli | Väestö | Väestö   kerroin | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ajuereado | 11000/10000-7200 eaa. | 12-28 | Mikroryhmiä 3x 4-8). | Vuodenkierron mukaan vaeltelevia metsästäjä-keräilijöitä mikroryhmissä. |
| El Riego, varhainen Coxcatlan | 6800-5000 eaa. | 48 - 96 | 4x alkup | Mikroryhmiä, jotka tiettyyn vuodenaikaan kokoontuivat yhteen. Satunnaista metsästystä. |
| Coxcatlán, varhainen Abejas | 5000-3000 eaa. | 120 - 240 | 10x alkup. | Osan vuodesta paikallaan asuvia pienryhmiä, jotka keräilivät viljaa, maanviljelyn merkitys kasvussa. |
| Myöh Abejas, Purron, ehkä varhaisempi Ajalpan | 3000-1500 eaa. | 480 - 960 | 40x alkup | Puolipysyviä kyliä, joissa joukko pienryhmiä, jatkuvaa maanviljelyä. |
| Ajalpán ja St. María | 1500-200 eaa. | 1800 - 3600 | 150x | Kyläkoko 100-300, seremoniakeskuksia. Useita risteytettyjä viljalajeja, keinokastelu? |
| Palo Blanco | 200 eaa.- 700 jaa. | 12000 - 24000 | 1000x | Pyhiä uhripaikkoja ja seremoniakeskuksia. Kokoaikainen maanviljely, keinokastelu. |
| Venta Salada | 700- 1521 jaa. | 60000 - 120000 | 5000x | Mahdollisimman tehokas kasteluviljely, suuria kaupunkeja. |
Arvio väestötiheyden kehityksestä
| Ajoitus | Väestötiheys |
| --- | --- |
7000-5000 eaa.: 2,2 as/100 km2.
3400-2300 eaa.: 14 as/100 km2
1000 eaa.: 43 as/100 km2
500 eaa.: 165 as/100 km2
100 eaa. - 700 jaa.: 1100 as/100 km2
n. 700 jaa.: 3600 as/100 km2
Ikituuri

| Ikituuri |
| --- | --- |
 Ikituuri Holiday Club Caribian suunnasta kuvattuna.
Tiedot
Sijainti:  Turun ylioppilaskylä, Nummi, Turku
Rakennettu:  2009–2011
Avajaiset:  27. huhtikuuta 2011
Käyttötarkoitus:  Asuintalo
Tila:  valmis
Yritykset
Arkkitehti:  Pekka Mäki (Arkkitehtitoimisto Sigge Oy)
Urakoitsija:  YIT Rakennus Oy
Omistaja:  Turun ylioppilaskyläsäätiö
Tekniset tiedot
Kerroksia:  12
Kerrospinta-ala:  4 684,5 m²
Kustannukset:  8 496 000 €
Korkeus
Kattokorkeus:  43 m
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ikituuri talvi-iltana.
Ikituuri kesäkuussa 2011 kuvattuna Tuomaansillan suunnasta.
Näkymä Ikituurista lounaaseen Tuomaansillalle. Etualalla Helsinginkatu ja sen ylittävä Helsinki–Turku-rata.
Ikituuri on vuonna 2011 valmistunut, Turun ylioppilaskyläsäätiön omistama, opiskelija-asunnoista koostuva asuintornitalo Turun ylioppilaskylässä Nummen kaupunginosassa Turussa. Rakennus on näkyvä maamerkki ja erottuu hyvin saavuttaessa Helsingintietä Turkuun.
Ovaalin muotoisesta tornista ja teräväkulmaisesta jalustasta koostuvassa rakennuksessa on 12 kerrosta, korkeutta 43 metriä, asuntoja 83 ja asukaspaikkoja 120. Matalaenergiataloksi rakennetussa Ikituurissa on muun muassa maalämmitysjärjestelmä, kuparijulkisivut sekä sprinklerijärjestelmä tulipalojen varalta. Läheisen Helsinginkadun vuoksi suunnittelussa kiinnitettiin myös huomiota meluntorjuntaan.
Sijainti

Ikituuri sijaitsee Nummen kaupunginosaan kuuluvan Turun ylioppilaskylän länsiosassa, niin sanotun Nummenrannan läheisyydessä. Talon tontti rajoittuu etelässä viheralueeseen ja viereiseen Helsinginkatuun, idässä Pispalantiehen ja Holiday Club Caribian paikoitusalueeseen sekä pohjoisessa ja lännessä muihin Ylioppilaskylän asuintaloihin ja Kairistenkaareen. Talon edustan kautta kulkevat monet linja-autolinjat.
Suunnittelu ja rakentaminen

Turun ylioppilaskyläsäätiö eli TYS järjesti Ikituurista arkkitehtuurikilpailun vuonna 2007. TYS:n kiinteistöjohtaja Ismo Aaltosen mukaan kilpailussa painotettiin seuraavia asioita:
»Rakennuspaikka sijaitsee kahden liikenneväylän välisellä kapealla maakaistaleella. Rakennuksen tuli lisäksi toimia maamerkkinä Helsingistä Turkuun tultaessa. Tontti on todella pieni ja kolmion mallinen ja viettää sitä paitsi voimakkaasti moottoritielle. Neljäntenä painopisteenä arkkitehtuurisuunnittelussa on ollut yhteensopivuus sekä uuden Nummenrannan alueen että vanhan ylioppilaskylän kanssa. Moottoriväylästä johtuen ratkaisuissa tuli ottaa huomioon myös meluhaitta.»
Kilpailuehdotuksia oli seitsemän, mutta osa ehdotuksista oli liian vaikeita toteutettaviksi. Myös kiinteistöstä aiheutuvien hoitokulujen piti jäädä maltillisiksi, ja tontin sijainnin takia myös viranomaisvaatimukset olivat tavallista tiukemmat. TYS valitsi ehdotuksista yksimielisesti Arkkitehtitoimisto Sigge Oy:n Pekka Mäen suunnitelman. Myös viranomaiset pitivät ehdotusta sopivana niin rakennuksen kuin tontinkin muodon suhteen. Mäki on suunnitellut jo aikaisemmin muun Nummenrannan alueen.
Ikituurin kaava vahvistettiin ja rakennuslupa sai lainvoiman syyskuussa 2009. Kaavavaiheessa rakennuksen kerroslukua nostettiin kahdeksasta kahteentoista. Rakentaminen aloitettiin 25. marraskuuta 2009, mutta urakkasopimukset allekirjoitettiin vasta 8. joulukuuta 2009. Pääurakoitsijaksi valittiin YIT Rakennus Oy. Muita urakoitsijoita olivat: LVI-töissä Saipu Oy, ilmanvaihdossa YIT Talotekniikka Oy, sähkö- ja sprinkleritöissä Tekmanni Oy. Rakennesuunnittelusta vastasi rakenteiden pääsuunnittelija Jukka Sillanpää Narmaplan Oy:sta, LVIA-suunnitelmat hoiti Insinööritoimisto Juhani Lehtonen Oy ja sähkösuunnitelmat teki Karawatski Oy.
Ovaalin muotoinen rakennus on vaikea rakentaa, koska sen sädettä ei voi mitoittaa perinteisin keinoin ja myös elementtivalmistuksessa se vaati erikoisratkaisuja. Suunnittelun alkuvaiheessa rakennuksen muotona oli täydellinen ellipsi, mutta urakkalaskennan perusteella julkisivut päätettiin tehdä elementeistä, jolloin ellipsin muotoa pidettiin liian hankalana toteutettavaksi. Rakennuksen muotoa muutettiin siten, että ulkoseinän kaareva muoto tehdään lohkoista, joilla on neljä erilaista ympyränkaaren sädettä. Rakennuksen muoto on edelleen mahdollisimman lähellä alkuperäistä, ja ympyrän kaaren säde vaihtuu huoneistojen väliseinien kohdilla.
Ikituuria varten tehtiin vuonna 2008 ympäristömeluselvitys, jossa tarkasteltiin tie- ja rautatieliikenteen aiheuttamaa melutasoa Ikituurin piha-alueilla sekä sen edellyttämiä julkisivujen ääneneristävyysvaatimuksia. Melutaso selvitettiin myös kerroskohtaisesti. Vuonna 2009 tehtiin raideliikenteen tärinäselvitys läheisen Helsinki–Turku-radan vuoksi. Kummatkin selvitykset teki Promethor Oy.
Rakentamisen aikana ei ilmennyt kustannustasoa oleellisesti nostavia seikkoja, ja Asumisen rahoitus- ja kehittämiskeskus vahvisti kohteen kokonaishankinta-arvoksi 8 496 000 euroa. Rahoitus hoidettiin korkotukilainalla. Urakkasopimuksessa valmistumisajankohta oli maaliskuu 2011, ja rakennus vihittiin käyttöön 27. huhtikuuta 2011.
Rakennus > Asunnot

Ikituurin jokaisessa asuinkerroksessa (2.–12.) on kahdeksan huoneistoa. 83 asuntoa, kooltaan 30–47,5 neliömetriä, tarjoavat yhteensä 120 asukaspaikkaa. Asunnoissa, joiden pinta-ala on vähintään 35 m² voi asua kaksi henkilöä. Lohkomaisiksi suunnitellut asunnot ovat yksiöitä, ja niissä on makuuhuoneen lisäksi tupakeittiö ja kylpyhuone. Jokaisen asunnon ulkoseinä on kaareva ja kerroksissa 2.–11. on lasitetut parvekkeet. 12. kerroksessa ei ole parvekkeita, mutta asunnot ovat osittain muita kerroksia korkeampia huonetilaltaan, ja kerroksessa sijaitsee kattoterassi. Parvekkeen materiaaleina ovat harmaa kivilevy ja pintapesty betoni.
Asuntojen yleisilme on vaalea: huoneiden lattiat ovat vaaleaa laminaattia ja seinät valkoiset. Keittiökaapit ovat väriltään tiilenpunaiset ja pöytälevy valkoinen. Pesutiloissa on lattialämmitys ja ne ovat kaakeloituja, lattia tummanharmailla ja seinät valkoisilla laatoilla. Sisäkatot on paneloitu puunvärisiksi.
Vuonna 2021 asuntojen vuokrat olivat 446-714 euroa.
| Asuntotyypit> Asuntoja | Asuntotyypit> Tyyppi | Asuntotyypit> Koko | Asuntotyypit>  | Asuntotyypit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 40 | 1 h + tk | 30 m² |  |  |
| 2 | 1 h + tk | 32,5 m² |  |  |
| 20 | 1 h + tk | 36 m² |  |  |
| 20 | 1 h + tk | 43 m² |  |  |
| 1 | 1 h + tk | 47,5 m² |  |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ikituuri tys.fi. Turun ylioppilaskyläsäätiö. Arkistoitu 14.7.2014. Viitattu 1.7.2014.
Valli, Matti: Ikituurista Turun uusi maamerkki (pdf) Huomista tehdään. 3/2011. Kuntarahoitus Oyj.
Kuittinen, Riikka: Turkulaiset rakentavat ovaalin tornin opiskelijoille Kaleva.fi. 20.2.2010.
Ikituurin betoninen jalusta.
Siimapalpakko

| Siimapalpakko |
| --- | --- |
 Kukkivan siimapalpakon kuvioimaa järvenpintaa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Osmankäämikasvit Typhaceae
Suku::  Palpakot Sparganium
Laji::  gramineum
Kaksiosainen nimi
 Sparganium gramineum  Georgi 1775 
Katso myös
   Siimapalpakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siimapalpakko (Sparganium gramineum, joskus myös S. friesii) on palpakkoihin kuuluva kelluslehtinen vesikasvi, jota tavataan Pohjois-Euroopassa. Laji on hyvin rento aito vesikasvi, jonka varsi on metrien mittainen ja liereä ja lehdet kelluvia. Syvissä ja kirkkaissa vesissä lajin kasvustot muodostavat kaloille suojaisen kutupaikan, ja sen siemenet ovat ainakin joidenkin sorsien ravintoa. Pohjoismaissa kasvia on käytetty karjanrehuna.
Ulkonäkö ja koko

Siimapalpakko on rento, aito vesikasvi, se ei ole siis pysty rantakasvi, kuten osa palpakoista. Siimapalpakon jopa metrien mittainen varsi on liereä, lehdet kapean tasasoukkia, kelluvia. Kukkaperät kohoavat kesä-heinäkuun aikana vedenpinnan yläpuolelle. Näihin ilmestyy hedemykeröitä ylemmäs eri kukkaperiin ja emimykeröitä alemmas samojen varsien varaan. Kukinta voi kestää syyskuulle. Hedelmäksi tulee emimykeröiden paikalle punaruskeita tumma- ja käyräotaisia pähkylöitä, toisen näkemyksen mukaan ne on tulkittu kuiviksi luumarjoiksi. Juurakko ei ole erityisen vankka, mutta kasvi on monivuotinen.
Nimestä ja taksonomiasta

Siimapalpakkoa on kutsuttu vanhastaan kellu(s)palpakoksi sen lehtien erikoislaatuisuuden vuoksi. Näistä pitkistä ja kapeista lehdistä on käytetty nimitystä "akanhapset". Monissa kielissä palpakot ovat ilmeisesti kukintoa ajatellen siiliin tai piikkeihin viittaavia, esimerkiksi ruotsiksi igelknopp, mutta siimapalpakolla on oma nimityksensä flotagräs.
Siimapalpakkoa muistuttavista pohjanpalpakosta siimapalpakon erottaa (S. hyperboreum) kapeampien, vain pari millimetriä leveiden lehtien perusteella. Kaitapalpakko (S. angustifolium) on samantapainen, mutta sen kukinto on kiinni kasvin haarattomassa kukkaperässä. Siimapalpakko voi myös risteytyä kaitapalpakon ja rantapalpakon (S. emersum) kanssa. Siimapalpakkoa pidetään toisinaan pikkupalpakon (S. natans) muotona; molemmilla onkin hedelmän ota käyristynyt. Osa tutkijoista lukee palpakot osmankäämikasvien (Typhaceae) heimoon.
Levinneisyys ja elinympäristö

Siimapalpakkoa tavataan Suomessa ainakin Kuusamon korkeudelle asti, havaintoja on pohjoisempaakin. Leviämisalue ulottuu Skandinaviasta Pohjois- ja Keski-Venäjälle ja jopa Kaukoitään ja Japaniin, jossa se on määritelty uhanalaiseksi. Se on syvissä ja kirkkaissa vesissä esiintyvä makean ja laimean murtoveden kasvi, joka ei pidä virtauksista.
Ekologiaa

Siimapalpakko toimii muun vesikasvillisuuden ohella suojaisana kutupaikkana, kun vesi ei ole erityisen rehevä. Kosteikkojen ennallistamisessa on myös pantu merkille, että palpakkojen myrkyttömät siemenet ovat joidenkin sorsien mieluista ravintoa loppukesällä. Runsas vesikasvillisuus suosii eläinplanktonia ja näin muun muassa petokaloja kuten ahvenia ja haukia. Vastaavasti vesikasvien vähyys on yhteydessä veden sameuteen ja särkikalojen suosimaan vesistöjen rehevyyteen.
Siimapalpakko ja vesienhoito

Vesien virkistyskäytön, esimerkiksi uinnin, veneilyn ja kalastuksen edistämiseksi on kokeiltu eri vesikasvilajien niittoa. Siimapalpakko katoaa niittämällä helpommin kuin vidat, lumpeet ja ulpukat ja etenkin uposlehtiset lajit kuten vesirutto ja karvalehti. Palpakon niittäminen on kuitenkin työlästä, koska se kietoutuu potkureihin. Toisaalta ainakin Päijänteellä on todettu, että ruovikon poistaminen ruoppaamalla on antanut tilaa siimapalpakon kasvulle.
Hyötykäyttö

Kuuluisa ruotsalainen biologi Carl von Linné kertoo teoksessaan Flora Lapponica vuodelta 1737, että siimapalpakko on hevosten ja lehmien mieliravintoa, mistä juontuu sanonta "Han lefver som ko i flotagräs", (ruotsinnos T.M.Friesin 1905), mikä on abstrahoitunut suunnilleen tarkoittamaan elämistä "mitä suurimpien herkkujen äärellä". Palpakkolajeja on kokeiltu myös ihmisravintona.
Kukkiva siimapalpakko
Samaipatankaktus

| Samaipatankaktus |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Samaipatankaktukset Samaipaticereus  Cárdenas (1952)
Laji::  corroanus
Kaksiosainen nimi
 Samaipaticereus corroanus  Cárdenas (1952) 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Samaipatankaktus (Samaipaticereus corroanus) on kaktuskasvi, joka on ainoa laji samaipatankaktusten suvussa. Sen tieteellinen nimi Samaipaticereus on annettu Boliviassa sijaitsevan Samaipatan kaupungin mukaan, jota ympäröivää aluetta luonnehtii piikkipensaikko ja kuiva metsä, joissa monet kaktuslajit kasvavat. Niistä yksi kookkaimmista pylväskaktuksista on tämä laji.
Ulkonäkö ja koko

Samaipatankaktus kasvaa rungolliseksi puuksi ja monihaaraiseksi, kahdesta neljään metrin korkuiseksi. Haarat ovat pystyjä, nivelettömiä, vihreitä, ja niissä on neljästä kuuteen uurretta. Piikkejä on ryhmässään tavallisesti viisi, eivätkä ne ole erilaistuneet keski- ja säteittäispiikeiksi. Kukkia on yhdessä varressa paljon ja ne avautuvat yöllä sekä jäävät auenneiksi myös seuraavan päivän ajan. Kukka on suppilomainen ja enintään viiden cm:n pituinen, väriltään vihertävän valkoinen; uloimpien kehälehtien kärjet ovat ruskeita. Pohjuksessa on pitkiä suomuja, lyhyitä karvoja ja muutamia sukasia. Hedelmä on pallomainen, tylppä, kyhmyinen ja vaaleahkon punainen. Se avautuu pitkittäin, jolloin punaisenoranssi malto tulee näkyviin. Kukan kehälehdet jäävät hedelmään.
Levinneisyys

Samaipatankaktus kasvaa melko pienellä alueella Boliviassa Samaipatan kaupungin ympäristössä noin 1500 metrin korkeudessa.