stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Falasarna
Historia

Falasarnan kaupunki mainitaan antiikin lähteissä harvoin lukuun ottamatta maantieteellisiä teoksia. Se toimi Polyrrhenian poliksen satamana, mutta oli tästä huolimatta itsenäinen polis, eikä Polyrrhenian alainen. Kreikkalaisessa mytologiassa Falasarnan eponyymi hahmo oli nymfi Falasarne. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Falasarnios (Φαλασάρνιος).
Falasarna löi omaa aiginalaisen mallin mukaista hopearahaa noin vuodesta 330 eaa. lähtien. Falasarna soti Polyrrhenian kanssa joko 300- tai 200-luvulla eaa., ja viimeksi mainitulta vuosisadalta tunnetaan näiden kaupunkien välinen rauhansopimus. 200-luku eaa. oli myös Falasarnan suurinta kukoistuskautta.
Ainoa Falasarnan mainitseva historiateos on Polybioksen. Hän mainitsee, että roomalaiset palauttivat kaupungin itsenäisyyden vuonna 184 eaa., sen jälkeen kun se oli ollut jonkun aikaa Kydonian alaisuudessa. Falasarnaa ei kuitenkaan mainita enää 100-luvun eaa. jälkeen, jolloin Kydonia nousi alueen valtakeskukseksi. Kaupunki on mahdollisesti autioitunut lopullisesti myöhemmällä roomalaisella kaudella tai varhaisella bysanttilaisella kaudella, joskus 300–600-lukujen välisenä aikana. Tämä liittyy todennäköisesti siihen, että sen satama joutui maankohoamisen seurauksena kuivalle maalle.
Rakennukset ja löydökset

Falasarnan paikalla suoritetuissa kaivauksissa on löydetty jäänteitä arkaaiselta kaudelta 500-luvulta eaa. aina roomalaiselle kaudelle saakka.
Akropolis ja kaupunginmuurit
Falasarnan akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi kaupungin niemen kärjessä ollut kallioinen kukkula. Se on jyrkkä pohjois- ja länsisivuiltaan, mutta loivempi alakaupungin puolelta itäsivulta. Kukkula jakautuu korkeampaan eteläosaan ja matalampaan pohjoisosaan, joiden välissä on satulamainen painauma.
Akropoliilla sijaitsi kaksi temppeliä. Dikaiarkhoksen mukaan kaupungissa oli Artemis Diktynnalle omistettu temppeli. Artemis oli kaupungin suojelija, ja siksi toinen akropoliin temppeleistä oli todennäköisesti omistettu tälle.
Akropoliilta on löydetty myös tornien, muiden rakennusten sekä vesisäiliöiden jäänteitä. Kukkulan itärinteessä on terassipengerrysten tukimuurien jäänteitä sekä asuinrakennusten perustuksia. Osa näistä oli kaiverrettu suoraan kallioon.
Kannaksen poikki kulki kaupunginmuuri, jossa oli suorakulmaisia torneja. Muuriin kuului mahdollisesti toinen, sisempi muuri viisi metriä lännempänä. Muuri kiersi myös kaupungin sataman.
Satama
Falasarnan satama sijaitsi akropoliin kaakkoispuolella. Sen rakennelmat on ajoitettu 300-luvulle eaa. Satama on nykyisin maanpinnan kohoamisen vuoksi noin 100 metriä sisämaassa. Satama-altaan koko oli noin 60 × 70 metriä. Siihen kuljettiin altaan lounaiskulmassa olleesta kallioon hakatusta, noin 10 metriä leveästä sisääntulokanavasta, jota paljaat kalliot reunustivat kummaltakin puolelta. Sekä kanava että kyseiset kalliot ovat muun satama-altaan tavoin nykyisin selvästi maanpinnan yläpuolella. Satama voitiin Dikaiarkhoksen mukaan sulkea (ketjulla tms.). Sataman luoteiskulmassa on käsityöläiskorttelien jäänteitä.
Muut löydökset
Falasarnassa oli mahdollisesti myös Apollonille omistettu temppeli, joka sijaitsi lähellä satamaa. Kaupungin hautausmaat on löydetty sataman kaakkoispuolelta sekä kaupungin itäpuolelta. Niistä on löydetty hautoja arkaaiselta hellenistiselle kaudelle. Osa haudoista on hakattu kallioon. Osaan on haudattu pithoksissa ja osaan arkuissa. Joistakin haudoista on löydetty keramiikkaa.
Hautojen läheltä on löydetty kolme suurta kallioon hakattua ”valtaistuinta”, jotka ovat alkuperältään foinikialaisia tai puunilaisia, ja ajoitettu 400–200-luvulle eaa. Ne kertovat kaupungin kauppayhteyksistä. Valtaistuimet oli mahdollisesti tarkoitettu kuolleille.
Kaupungin eteläpuoliselta rannikkotasangolta on löydetty roomalaisaikaisia jäänteitä, mukaan lukien muuria, vesisäiliöitä ja hautoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Falasarna Wikimedia Commonsissa
Falasarnan raunioita.
Falasarnan raunioita.
Kylpyammeita.
Yksi hautausmaan ”valtaistuimista”.
Kallippoksen jakso

Kallippoksen jakso on tähtitieteessä ja ajanlaskussa käytetty 76 vuotta kestävä jakso, jonka kuluttua kuun vaiheet sattuvat samoille vuoden päiville. Siksi sitä käytetään kuukuukausien ja aurinkovuosien synkronointiin. Kallippoksen jakso on 19 vuoden mittaisen Metonin jakson parannettu, tarkempi versio, ja koostuu noin neljästä Metonin jaksosta.
Jakso on saanut nimensä antiikin kreikkalaisesta tähtitieteilijä Kallippoksesta, joka eli 300-luvulla eaa. Hän havaitsi, että Metonin jakson 6 940 päivää jaettuna 19 vuodelle tekevät vuodesta 1/76 päivää liian pitkän, kun vuoden todellisena pituutena pidettiin 365 ja 1/4 päivää. Siksi hän esitti Metonin jaksoon korjauksen, jossa jakson pituus oli 76 vuotta. Tarkkaan ottaen se koostui neljästä Metonin jaksosta, joista vähennetään yksi päivä, toisin sanoen sen pituus oli 4 × 6 940 – 1 päivää = 27 759 päivää.
Kallippoksen jakson osoitin oli mukana Antikytheran koneessa, joka valmistettiin noin 150–100 eaa.
Kalkkaro

Kalkkaro on Petri Hiltusen luoma lännensarjakuva. Kalkkaro ilmestyy sanomalehtistrippinä muun muassa Aamulehdessä. Stripeistä on koottu myös kaksi albumijulkaisua.
Sarjakuva ajoittuu 1800-luvun puoliväliin. Päähenkilö on nuori Thomas Morrison, lempinimeltään Kalkkaro. Hän asuu äidinsä luona syrjäisellä hevostilalla Arizonassa. Ensimmäisessä tarinassa Ihmispetojen laakso Kalkkaro etsii ystävänsä pyssytaituri Fabien Rabassen kanssa Kalkkaron kadonnutta setää ja löytää asteekkien kadonneen aarteen. Toisessa tarinassa Laiton maa etsintäkuulutettu rikollinen kaappaa Kalkkaron ja yrittää lavastaa murhan intiaanien tekemäksi. Kalkkaro pelastuu ja selvittää kamppailun kadonneesta rahalähetyksestä. Kolmas tarina tuo Kalkkaron kotiin Ku Klux Klanin vainoaman miehen, jota syytetään murhasta. Kalkkaro selvittää tilanteen miehen kotikonnuilla ja vapauttaa orjina pidetyt mustat. Neljännessä tarinassa Kalkkaro etsii parannusta äidilleen, jota voodootaika on vahingoittanut. Fabien Rabasse kamppailee veljeään vastaan ja yrittää puhdistaa isänmurhaajan maineensa.
Toukokuussa 2012 Lempo Kustannus alkoi julkaista Kalkkaroa 50-luvun tyylisinä liuskalehtinä. Lehti ilmestyy kerran kuukaudessa.
Albumit

Hiltunen, Petri: Ihmispetojen laakso.  (Kalkkaro 1. Ilmestynyt aiemmin eri sanomalehdissä)  Helsinki:  Jalava, 2008.  ISBN 978-951-887-396-2
Hiltunen, Petri: Ihmisen hinta.  (Kalkkaro 2)  Helsinki:  Jalava, 2009.  ISBN 978-951-887-411-2
Hiltunen, Petri: Heimonsa vartija.  (Kalkkaro 1/2012)  Turku:  Lempo, 2012.  ISSN 2242-8089
Aiheesta muualla

Jukka Laine & Sippo Mentunen: Kalkkaro iskee (Arkistoitu – Internet Archive). Kvaak.fi 29.2.2008.
Petri Hannini: Kalkkaro – ihmispetojen laakso[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 22.5.2008.
Juri Nummelin: Hiltusen onnistunut länkkärisarjakuva. Ruudinsavu vol. 6, 2008.
Kallipolis (Traakian Khersonesos)

| Kallipolis> Καλλίπολις.Sijainti |
| --- | --- |
 Kallipolis
Koordinaatit:  40°24′50″N, 26°40′50″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Gallipoli (Gelibolu), Çanakkale
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakian Khersonesos
Kallipolis (m.kreik. Καλλίπολις, lat. Callipolis) oli antiikin aikainen kaupunki Traakian Khersonesoksella nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen Gallipolin (Gelibolu) kaupungin paikalla Çanakkalen maakunnassa.
Kallipolis sijaitsi Traakian Khersonesoksen itärannikolla eli Hellespontoksen länsirannalla pohjoiseen Sestoksesta ja vastapäätä Lampsakosta. Sitä ei tule sekoittaa toiseen Kallipoliihin, joka on luettu polisten eli kaupunkivaltioiden joukkoon, Propontisessa Vähässä-Aasiassa; eikä kolmanteen Kallipoliihin Bosporoksen Traakian puoleisella rannikolla.
Kallipoliin historiasta tiedetään vain vähän. Roomalaiset valitsivat Kallipoliin keskeisimmäksi satamaksi Euroopan ja Aasian väliselle liikenteelle, mikä johti samaa tehtävää aiemmin usein hoitaneen Sestoksen taantumiseen. Justinianus I linnoitti Kallipolista.
Joku mainituista kolmesta Kallipoliista kuului klassisella kaudella Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, sillä nimi esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 434/433–418/417 eaa. Ei voida kuitenkaan tietää, mihin kaupunkiin tällöin viitataan. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Kallipolitēs (Καλλιπολίτης).
Kalifornianpensasnärhi

| Kalifornianpensasnärhi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Pensasnärhet Aphelocoma
Laji::  californica
Kaksiosainen nimi
 Aphelocoma californica  (Vigors, 1839) 
Alalajit
 A. c. californica  A. c. cana  A. c. caurina  A. c. cyanotis  A. c. grisea  A. c. hypoleuca  A. c. immanis  A. c. nevadae  A. c. obscura  A. c. oocleptica  A. c. remota  A. c. sumichrasti  A. c. texana  A. c. woodhouseii 
Katso myös
   Kalifornianpensasnärhi Wikispeciesissä   Kalifornianpensasnärhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ääninäyte
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kalifornianpensasnärhi (Aphelocoma californica) on Pohjois-Amerikassa tavattava varisten heimoon kuuluva varpuslintu, joka katsottiin aiemmin kuuluvan samaan lajiin kahden muun pensasnärhen kanssa. Se on kooltaan 27–31 cm, ja sitä tavataan tammimetsistä, pensaikoista ja pensaikkomailta. Laji käyttää ravinnokseen kesäisin hyönteisiä ja hedelmiä ja talvisin tammenterhoja, pähkinöitä ja heinien siemeniä, ja sille on tavanomaista varastoida ruokaansa.
Taksonomia

Aikaisemmin kalifornianpensasnärhen floridanpensasnärhen (Aphelocoma coerulescens) ja isopensasnärhen (Aphelocoma insularis) katsottiin olevan samaa lajia. Nykyisin näiden katsotaan jokaisen kuitenkin olevan oma lajinsa. Kalifornianpensasnärhellä on lähteestä riippuen neljästätoista kuuteentoista alalajia. Ne voidaan jakaa kolmeen ryhmään, jotka ovat:
californica -ryhmä
A. c. californica – keskisen Kalifornian rannikkoalueet
A. c. cana – Kalifornian kaakkoisosa, erityisesti alalajia tavataan Joshua Treen kansallispuistosta
A. c. caurina – Oregonin etelärannikolta Kaliforniaan
A. c. hypoleuca – eteläinen Kalifornia ja Baja California
A. c. immanis – Washington ja Oregon
A. c. obscura – eteläinen Kalifornia ja Meksikon luoteiskärki
A. c. oocleptica – eteläinen Oregon, Kalifornia ja Sierra Nevada
woodhouseii -ryhmä
A. c. cyanotis – Meksikon itäosat
A. c. grisea – Luoteis-Meksiko
A. c. nevadae – Great Basinin alueelta Meksikon pohjoisosiin
A. c. texana – Texas
A. c. woodhouseii – Utah, Wyoming, Arizona, Colorado, Oklahoma, Texas ja Pohjois-Meksiko
sumichrasti -ryhmä
A. c. remota – Etelä-Meksiko
A. c. sumichrasti – Etelä-Meksiko
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kalifornianpensasnärhi on 27–31 cm. Päästään, siivistään ja pyrstöstään laji on väritykseltään sininen. Selkä on harmaa, ja siipien kupeissa on ruskeaa väriä. Päässä kalifornianpensasnärhellä on valkoinen silmäkulmajuova. Lajin kurkku, rinta ja vatsa ovat väritykseltään harmaat. Sukupuolet eivät eroa toisistaan värityksensä perusteella. Kalifornianpensasnärhen koko ja sinisen sävyt vaihtelevat hieman alalajeittain.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kalifornianpensasnärheä tavataan Yhdysvaltain länsirannikolta etelään Meksikoon. Linnun elinympäristöä ovat tammimetsät ja tammea, mäntyä ja katajaa kasvavien metsien pensaikot ja kuivat pensaikkomaat. Lajia tavataan myös kaupunkialueiden puistoista, puutarhoista ja golfkentiltä.
Elintavat > Ravinto

Kalifornianpensasnärhet syövät kesäaikaan pääasiassa hyönteisiä ja hedelmiä, ja talvella niiden ravinto koostuu tammenterhoista, pähkinöistä, heinien siemenistä. Laji käy myös lintujen ruokintapaikoilla. Kalifornianpensasnärhille on tyypillistä kätkeä ruokaa varastoon. Linnut muistavat, missä kätköt sijaitsevat ja myös sen onko kätkössä huonommin säilyvää hyönteisravintoa vai pähkinöitä ja siemeniä, jotka säilyvät kauemmin. Linnut voivat ryövätä toistensa kätköjä, minkä vuoksi ne siirtävät kätköjään paikasta toiseen.
Elintavat > Pesiminen

Kalifornianpensasnärhen pesä sijaitsee tammessa, männyssä tai pensaikossa. Pesä on kuppimainen, ja heinistä, risuista ja eläinten karvoista rakennettu. Sekä koiras- että naaraskalifornianpensasnärhet osallistuvat pesän rakentamiseen. Naaras munii yhdestä viiteen vaalean vihreää tai harmaata ruskeapilkullista munaa. Munia haudotaan vajaat kolme viikkoa.
Soile Kalmari

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 28. kesäkuuta 1969 (ikä 55)
Pelipaikka: hyökkääjä
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
|  | HyPS |  |  |
Maajoukkue
| 1990 |  Suomi | 6 | (1) |

Soile Kalmari (o.s. Maisonlahti, s. 28. kesäkuuta 1969) on suomalainen jalkapalloilija. Hyvinkään Palloseuraa edustanut Kalmari pelasi kuusi A-maaottelua vuonna 1990. Myös hänen sisarensa Raili Maisonlahti on pelannut jalkapalloa maajoukkuetasolla.
Kallias III

| Kallias> Καλλίας.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 450 eaa. Ateena
Kuollut: n. 367/366 eaa.
Vanhemmat:  Hipponikos II ja ?
Puoliso:  Glaukon II:n tytär Iskhomakhoksen ja Khrysillan tytär Khrysilla
Lapset:  Hipponikos III
Kallias (m.kreik. Καλλίας, lat. Callias; n. 450–367/366 eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta ja kuului Kalliasten ja Hipponikosten ylimyssukuun. Hän oli aikansa rikkain ateenalainen, ja hänet tunnettiin tuhlailevasta elämäntavasta. Erotuksena suvun muista samannimisistä häneen viitataan tutkimuksessa nimellä Kallias III.
Kalogriá (Sporadit)

| --- | --- |
Muut nimet:  Kotsíles (Κοτσίλες), Kotsoúli (Κοτσούλι)
Sijainti:  38°55′48″N, 24°27′16″E, Skýros Euboia, Keski-Kreikka Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoiset Sporadit
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,09 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kalogriá (kreik. Καλογριά) eli Kotsíles (Κοτσίλες) eli Kotsoúli (Κοτσούλι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisten Sporadien saariryhmään ja sijaitsee Skýroksen saaren länsirannikolla Kyrá Panagián kylän edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,09 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Kalogriá kuuluu Skýroksen kuntaan, Euboian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen.
Markku Kallio (taloustieteilijä)

Markku Juhani Kallio (s. 2. marraskuuta 1945 Raisio) on suomalainen taloustieteilijä. Hän on ollut vuodesta 1978 Helsingin kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen professori, sitä ennen 1976–1978 apulaisprofessori ja oli vararehtori 1981–1982. Hänen tutkimusalaansa ovat monimutkaisten etenkin taloudellisten ongelmien mallintaminen ja mallien ratkaiseminen.
Kallio kirjoitti ylioppilaaksi Naantalin yhteiskoulusta 1964 ja valmistui teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1968, Helsingin kauppakorkeakoulusta ekonomiksi 1971 ja yhdysvaltalaisesta Stanfordin yliopistosta Doctor of Philosophyksi 1975.
Julkaisuja

A corporate planning model, Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
Production planning in a paper mill, Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
On the efficiency of some control policies for industrial pollution, (yhdessä Erkki Mattilan kanssa) Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
Operaatiotutkimuksen hyväksikäyttö Suomessa, (yhdessä Tero Ansion kanssa) Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
Strateginen suunnittelu: tavoitteet ja menetelmät, (yhdessä Veikko Jääskeläisen kanssa) Weilin+Göös 1977
Päätöksenteon perusteita, (yhdessä muiden kanssa) omakustanne 1979
Some improvements to the reference point approach for dynamic MCLP, (yhdessä Margareta Soismaan kanssa) Helsingin kauppakorkeakoulu 1981
Puupörssi, (yhdessä Seppo Salon kanssa) Helsingin kauppakorkeakoulu 1992
Johdatus kvantitatiiviseen analyysiin taloustieteissä, (yhdessä Seppo Salon ja Pekka Korhosen kanssa) omakustanne 1999 (uusi painos 2003)
Kallivieri

| Kallivieri Калливере, Kallivere |
| --- | --- |
 Kallivieri
 Koordinaatit: 59°29′33″N, 28°8′26″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Narvusi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  17
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kallivierin kirkko vuonna 1931
Kallivierin koulu vuonna 1933
Kallivieri (ven. Ка́лливере, Kallivere, vir. Kallivere) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Rosonajoen rannalla 16 kilometriä Suuresta-Narvusista lounaaseen. Kylässä oli 17 vakituista asukasta vuonna 2012.
Kallivieri mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1571 nimellä Pustoška. Myöhemmin sen nimeksi vakiintui Fitinka ja vasta 1800–1900-lukujen vaihteessa Kallivieri. Vuonna 1848 kylässä oli 189 asukasta, joista kaksi kolmasosaa oli inkerinsuomalaisia ja loput inkeroisia. Ennen maaorjuuden lakkauttamista asukkaat olivat valtion talonpoikia. Luterilaiset kuuluivat Kosemkinan ja ortodoksit Haavikon seurakuntaan. Vuonna 1862 kylässä oli 29 taloa ja 235 asukasta.
Maailmansotien välisenä aikana Kallivieri kuului Viron Inkeriin. Vuonna 1930 sinne rakennettiin luterilainen kirkko. Se suljettiin vuonna 1940, kun Viro liitettiin Neuvostoliittoon ja alue palautettiin osaksi Venäjää.
Kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista, joista osa toimii kesäasuntoina. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan 48 henkeä. Palveluihin kuuluu kauppa. Aikaisemmin kylässä toimi maatalousyritys Pribrežnojen karjatila. Lähistöllä sijaitsee suuri puutarhapalsta-alue. Kallivieriin johtaa asfaltoitu tie Luutsan ja Kopolan (ven. Pervoje Maja) väliseltä maantieltä.
Kalkoni

| Kalkoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (E)-1,3-difenyyliprop-2-en-1-oni
CAS-numero:  94-41-7
PubChem CID:  637760
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)C=CC(=O)C2=CC=CC=C2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C15H12O
Moolimassa:  208,246 g/mol
Sulamispiste:  59 °C
Kiehumispiste:  345-348
Tiheys:  1,071 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kalkoni eli bentsylideeniasetofenoni (C15H12O) on α,β-tyydyttymättömiin ketoneihin eli enoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena. Kalkonin johdannaisia kutsutaan kalkoneiksi.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa kalkoni on keltaista kiteistä ainetta. Yhdisteellä on aromaattinen tuoksu, joka muistuttaa kumariinin hajua. Kalkoni on veteen liukenematonta, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi dietyylieetteriin, kloroformiin, bentseeniin ja hieman etanoliin.
Kalkonia valmistetaan asetofenonin ja bentsaldehydin välisellä aldolikondensaatiolla. Reaktiota katalysoivat emäkset esimerkiksi alkalimetallihydroksidit.
Kalkonia voidaan käyttää hajusteissa sekä orgaanisen kemian synteesien lähtöaineena.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Chalcone (englanniksi)
Food Database (FooDB): Chalcone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Chalcone (englanniksi)
ChemBlink: Chalcone (englanniksi)
Kaliumsyanaatti

| Kaliumsyanaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  590-28-3
PubChem CID:  11378442
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  KOCN
Moolimassa:  81,12
Ulkomuoto:  Valkoisia kiteitä
Sulamispiste:  313–317 °C
Tiheys:  2,06 g/cm3
Liukoisuus veteen:  750 g/l (20 °C)
  
Kaliumsyanaatti (KOCN) on kalium- ja syanaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään kemianteollisuudessa muun muassa orgaanisessa synteesissä ja metallurgiassa.
Ominaisuudet

Kaliumsyanaatti on huoneenlämpötilassa valkoisia voimakkaasti hygroskooppisia kiteitä. Yhdiste liukenee runsaasti veteen, mutta sen vesiliuokset hydrolysoituvat helposti muodostaen kaliumvetykarbonaattia ja ammoniakkia. Hydrolyysi tapahtuu nopeasti erityisesti happamissa olosuhteissa. Kuumennettaessa 700–900 °C lämpötilaan kaliumsyanaatti hajoaa.
Valmistus ja käyttö

Kaliumsyanaattia valmistetaan kuumentamalla kaliumkarbonaatin ja urean seosta noin 400 °C:n lämpötilaan. Sivutuotteena reaktiossa muodostuu ammoniakkia. Muodostuva kaliumsyanaatti on tässä lämpötilassa neste, joten se jäähdytetään ja jauhetaan. Näin valmistettava kaliumsyanaatti on 95–99 % puhdasta. Epäpuhtauksina voi olla kaliumkarbonaattia, syanuurihappoa ja biureettia.
Tärkein kaliumsyanaatin käyttökohde on orgaanisten yhdisteiden semikarbatsidin, dulsiinin, hydantoiinin ja karbidopan valmistus. Kaliumsyanaatin etuna natriumsyanaattiin on sen helpompi valmistus korkeamman puhtauden omaavana ja parempi vesiliukoisuus. Muita kaliumsyanaatin käyttökohteita ovat teräksen kovettaminen ja rikkaruohomyrkkynä sipuliviljelmillä ja nurmikoilla.
Aiheesta muualla

PubChem: Potassium cyanate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Potassium cyanate (englanniksi)
ChemBlink: Potassium cyanate (englanniksi)
Kalifornianmansikkapuu

| Kalifornianmansikkapuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Kanervakasvit Ericaceae
Alaheimo::  Arbutoideae
Suku::  Mansikkapuut Arbutus
Laji::  menziesii
luokitusjärjestelmä::  APG III
Kaksiosainen nimi
 Arbutus menziesii  Pursh (1813) 
Synonyymit
 Arbutus procera 

Katso myös
   Kalifornianmansikkapuu Wikispeciesissä   Kalifornianmansikkapuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalifornianmansikkapuu (Arbutus menziesii) on puulaji mansikkapuiden suvussa ja kanervakasvien (Ericaceae) heimossa. Se kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsirannikolla Yhdysvaltain luoteisosissa ja Kanadan lounaisosissa. Se on ainoa Kanadassa luonnonvaraisena kasvava ainavihanta puumainen kukkiva kasvi.
Kuvaus

Kalifornianmansikkapuu on pieni tai keskikokoinen puu. Se kasvaa yleensä 4–10 metriä korkeaksi, mutta voi kasvaa huomattavasti korkeammaksikin suotuisalla paikalla. Karummilla kasvupaikoilla se jää usein pensasmaiseksi.
Kaarna on sileää, pinnalta oranssinpunaista ja hilseilee paperimaisina kaistaleina paljastaen vaaleampia alempia kerroksia. Alemmat kerrokset tummuvat punaisiksi pian altistuttuaan valolle. Vanhemmilla puilla rungon kaarna on tummanharmahtavaa.
Lehdet ovat yksinkertaisia, pyöristyneen soikeita, 6,5–13 senttimetriä pitkiä ja 3,5–6 senttimetriä leveitä. Lehdet ovat yleensä pyöristyneitä tyvestään ja kärjestään, mutta voivat olla myös hieman hertta- tai kiilatyvisiä sekä suippokärkisiä. Lehtilapa on yleensä karvaton, nahkeapintainen ja tummanvihreä yläpinnaltaan sekä vahapintaisen harmahtavanvihreä alapinnaltaan. Lehtiruoti on 2–4,5 senttimetriä pitkä. Se on tavallisesti kalju, mutta joskus alapinnaltaan karvainen ja tyvestään johteinen. Kalifornianmansikkapuu on ainavihanta ja talvehtii lehtineen. Yksittäiset lehdet pysyvät puussa hieman yli vuoden ja putoavat kesällä uusien lehtien puhjettua. Lehtien väritys muuttuu keltaiseksi tai punertavaksi ennen niiden putoamista.
Kaksineuvoiset kukat kasvavat usein kerrannaisissa tertuissa. Kukintovarret ovat karvaisia. Kukat ovat nuokkuvia ja yleisväriltään valkoisia. Kukkaperät ovat 3–5 millimetriä pitkiä ja kaljuja tai harvaan nystykarvaisia. Suojuslehdet ovat suomumaisia, ruskeita ja 2–3,5 mm pitkiä. Verholehdet ovat 1–2,1 millimetriä pitkiä. Teriö on 4,9–5,8 mm pitkä, muodoltaan kellomainen ja suureksi osaksi yhteenkasvanut. Sikiäimessä on yleensä viisi lokeroa, joissa on 2–5 siemenaihetta. Kukinta tapahtuu alueesta riippuen huhti-kesäkuussa. Kukat ovat hyönteispölytteisiä ja niiden yleisimpinä pölyttäjinä toimivat mehiläiset.
Hedelmä on tyypiltään marja. Pyöreät punaiset marjat ovat 0,8–2 senttimetriä halkaisijaltaan. Ne kypsyvät yleensä heinä-syyskuussa, mutta saattavat pysyä puussa seuraavaan vuoteen asti. Siemenet ovat 2–2,5 millimetriä pitkiä. Monet eläimet, varsinkin linnut syövät hedelmiä ja levittävät siemeniä. Kalifornianmansikkapuu alkaa tavallisesti tuottaa marjoja 3–5-vuotiaana. Puu lisääntyy myös kasvullisesti juuriversoilla.
Levinneisyys

Kalifornianmansikkapuu kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsirannikolla Yhdysvalloista keskisestä Kaliforniasta Oregonin ja Washingtonin kautta Kanadan Brittiläisen Kolumbian eteläosiin. Se kasvaa avoimissa metsissä, rinteillä, rotkoissa ja rannoilla. Lajia esiintyy merenpinnantasosta 1 800 metrin korkeuteen.