stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ikuinen ystävä

| Ikuinen ystävä Scandinavian Music Group |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 19. elokuuta 2022
 Formaatti: CD LP digitaalinen
 Tuottaja(t):  Antti Lehtinen Joel Melasniemi Terhi Kokkonen
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 31.09
 Levy-yhtiö: Sony Music & Cortison Records
Listasijoitukset
  Suomen virallinen albumilista: 5.   Fyysinen albumilista: 2.
Scandinavian Music Groupin muut julkaisut
| Baabel 2015 | Ikuinen ystävä 2022 | Rakkaani 2025 |
Singlet albumilta Ikuinen ystävä
 ”Elämä on edessä” Julkaistu: 27. elokuuta 2021  ”Clemensia” Julkaistu: 25. maaliskuuta 2022  ”Ikuinen ystävä” Julkaistu: 10. kesäkuuta 2022
Ikuinen ystävä on suomalaisyhtye Scandinavian Music Groupin 19. elokuuta 2022 julkaistu yhdeksäs studioalbumi.
Albumin oli tarkoitus olla yhtyeen albumitrilogian (Terminal 2, 2014 ja Baabel, 2015) viimeinen osa, mutta tekovaihessa albumikokonaisuus muuttui kahta edeltävää albumia ”pehmeämmäksi ja lämpimämmäksi”.
Kappaleet

Kaikki kappaleet on säveltänyt Joel Melasniemi ja sanoittanut Terhi Kokkonen, paitsi kappaleen ”Ihme”, jota on ollut säveltämässä myös Antti Lehtinen.
|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Uniemme takaa | 3.53 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Ikuinen ystävä | 3.51 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Ihme | 3.22 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Clemensia | 4.15 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Kukaan ei ole virheetön | 4.14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Toisessa maailmassa | 3.41 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Elämä on edessä | 3.30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Ne kaikki palaavat lauluina | 4.20 |  |  |  |  |  |  |  |
Arvostelut

Desibeli.net:
Helsingin Sanomat:
Soundi:
Aiheesta muualla

Ikuinen ystävä Discogs-sivustolla
Scandinavian Music Group
| --- | --- |
Studioalbumit:  Onnelliset kohtaa  Nimikirjaimet  Hölmö rakkaus ylpeä sydän  Missä olet Laila?  Palatkaa Pariisiin!  Manner  Terminal 2  Baabel  Ikuinen ystävä 
Kokoelmat:  Näin minä vihellän matkallani 
Singlet:  ”Kun tuuli oli viilee”  ”Tällaisena kesäyönä”  ”Minne katosi päivät”  ”Ei mun oo hyvä olla yksin”  ”Letitä tukkani”  ”100 km Ouluun”  ”Säälittävä syksy”  ”Huomisen sää”  ”Valmis”  ”Hölmö rakkaus”  ”Ylpeä sydän”  ”Vieläkö soitan banjoa?”  ”Mustana, maidolla, kylmänä, kuumana”  ”Naurava turskan kallo”  ”Levoton Tuhkimo”  ”Näin minä vihellän matkallani”  ”Casablanca”  ”100 km Ouluun (2009 versio)”  ”Hautojen yli”  ”Kaunis Marjaana”  ”Omenankukan terälehtiä”  ”Balladi 1”  ”Ei paniikkia”  ”Nuorukainen”  ”Suurin rakkaus”  ”Frank & Claire”  ”Mua ei saa muuttumaan”  ”Elämä on edessä”  ”Clemensia”  ”Ikuinen ystävä” 
Musiikkivideot:  Minne katosi päivät  Ei mun oo hyvä olla yksin  100 km Ouluun  Hölmö rakkaus  Ylpeä sydän  Vieläkö soitan banjoa?  Kaunis Marjaana  Montreal  Omenankukan terälehtiä  Omenankukan terälehtiä (Alternative version)  Melkein kuin uusi  Mustarastas lauloi ooh la laa  Ruotsiin ja takaisin  Balladi 1  Ei paniikkia  Nuorukainen  Terminal 2  Helena  Suurin rakkaus  Lopulta olemme kuitenkin yksin  Ikuinen ystävä
Huuliharppu

Kymmenreikäinen blues-huuliharppu.
Huuliharppu on Saksassa noin 1820-luvulla kehitelty, vapaalehdykkäsoittimiin lukeutuva puhallinsoitin. Sen sisällä on eri pituisia, toisesta päästä irrallisia kieliä, jotka värähtelevät ilmavirran vaikutuksesta ja synnyttävät äänen.
Diatonisessa blueshuuliharpussa on kymmenen reikää, joista saa puhaltamalla ja imemällä 20 ääntä kolmen oktaavin alueelta sekä edistyneemmillä tekniikoilla lisäksi useita lisäsäveliä. Kromaattisessa huuliharpussa on enemmän reikiä sekä nuppi, jota painamalla äänten määrän saa kaksinkertaistettua.
Huuliharppu on ollut erityisen suosittua yhdysvaltalaisessa populaarimusiikissa 1900-luvun alusta lähtien. Sitä käytetään paljon etenkin bluesissa, mutta myös moni folk-, rock- ja jazzmuusikko on soittanut huuliharppua.
Toiminta ja rakenne

Huuliharppu on vapaalehdykkäsoitin eli sen äänen tuottavat ilmavirran voimasta kapeassa kieliaukossa värähtelevät metallikielet. Kaikukoppana toimii soittajan suu. Huuliharpun äänen väri ja voimakkuus ovat alttiita pienillekin ilmavirran ja suun asennon muutoksille, ja soittaja voi suunsa kokoa ja muotoa muuntelemalla kontrolloida soinnin täyteläisyyttä sekä yläsäveliä.
Huuliharpussa on viisi päällekkäin aseteltua osaa, jotka ovat kiinni toisissaan ruuveilla tai nauloilla. Ylimpänä ja alimpana ovat kuoret. Ne suuntaavat ääntä, suojaavat sisärakenteita ja helpottavat huulten ja käsien asettumista soittimen ympärille. Kuorten sisäpuolella ovat kielilaatat. Rungon yläpuoliseen kielilaattaan on kiinnitetty puhaltamalla soitettavat kielet ja alapuoliseen laattaan sisäänhengitykseen reagoivat kielet. Kielet pääsevät värähtelemään tarkasti kieliä varten räätälöidyissä aukoissa. Kielilaatat ja kielet ovat yleensä messinkiä ja terästä, ja ne on kiinnitetty toisiinsa niittaamalla, hitsaamalla tai ruuveilla. Huuliharpun keskimmäinen osa on puusta, metallista, muovista tai jostain nykyaikaisesta komposiittimateriaalista valmistettu, harvahampaista kampaa muistuttava runko.
Kielilaatat sulkevat rungon kamman välit tiiviiksi ilmakanaviksi. Kuhunkin reikään jää yksi puhalluskieli ja yksi imukieli, jotka syttyvät niihin ohjatun ilmavirran suunnan mukaan. Kielet soivat aina vapaina. Rivissä olevat kielet lyhenevät asteittain vasemmalta oikealle. Mitä lyhyempi kieli on, sitä korkeampi on sen ominaisvire ja sitä korkeammalta se soi.
Bluesharpussa on kymmenen reikää. Sen ääniala on kolme oktaavia: esimerkiksi C-viritteisessä soittimessa sävelet C1–C4. Sävelet on sijoitettu siten, että reikiin vuorotellen puhaltamalla ja imemällä kiivetään diatonista asteikkoa ylöspäin. Richter-systeemiksi kutsutussa virityksessä myös useamman reiän yhteissointi tuottaa miellyttäviä sointuja. Sen saavuttamiseksi kaikkia asteikon nuotteja ei kuitenkaan ole saatavilla.
Alla olevassa kuvassa ovat C-duurivireisen huuliharpun puhallussävelet (yllä) ja imusävelet (alla):
Koska kaikki puhallusnuotit ovat C-duurisoinnun säveliä C, E ja G, useampaan reikään puhaltaminen tuottaa aina miellyttävän soinnin. Imunuottien sävelkartta ei ole yhtä säännönmukainen. Alapään reiät 1–5 muodostavat G/G7-duurisoinnun, ja reiät 4–6 sekä 8–10 d-mollisoinnun.
Jokaisen kolmen oktaavin sävelkartta on erilainen. Alimmasta oktaavista puuttuvat duuriasteikon nuotit F ja A, ja G-nuotti esiintyy kahdesti. Ilmakanavissa 1–6 korkeampi nuotti soi aina imettäessä, mutta rei’issä 7–10 korkeampi nuotti saadaan puhaltamalla.
Huuliharpusta voi erityisillä puhallus- ja imutekniikoilla eli taivuttamalla saada aikaan myös sen skaalan ulkopuolisia nuotteja. Taivutusääni syntyy kahden samassa reiässä soivan kielen, korkeamman ja matalamman, yhteisvaikutuksesta, jolloin saadaan kuuluviin niiden väliin jäävä nuotti. Ylitaivutustekniikan avulla huuliharpusta voidaan löytää loputkin kromaattisen skaalan puuttuvat nuotit. Ylitaivutus on hyvin vaativa tekniikka, joka vaatii vuosien harjoittelua.
Muunnelmia

Ääninäytteet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Diatoninen huuliharppu on sidottu määrättyyn diatoniseen sävelasteikkoon. Jokainen harppu on viritetty tiettyyn sävellajiin, joka voi olla mikä tahansa kaikista 12 sävellajista matalasta G:stä korkeaan F:ään. Lisäksi on olemassa esimerkiksi molliviritteisiä, erikoismatalia ja -korkeita sekä soolo- ja countryviritteisiä harppuja.
Diatonisessa blueshuuliharpussa on tavallisesti kymmenen puhallusaukkoa, joissa kussakin on yksi puhallus- ja yksi imukieli. Parikielisessä huuliharpussa yhtä säveltä tuottaa samanaikaisesti kaksi soivaa kieltä. Parikielisiä huuliharppuja on tremolovireisiä ja oktaavivireisiä. Tremoloviritetyssä harpussa samanaikaisesti soivat kielet ovat hieman eri vireisiä, mikä tuottaa tremoloefektin. Oktaavivireisessä huuliharpussa alemman reiän kieli on viritetty oktaavia korkeammalle kuin ylemmän, mikä tuottaa yksirivisen haitarin oktaaviäänikertaa muistuttavan äänen.
Kromaattisella huuliharpulla saadaan enemmän säveliä kuin diatonisella. Siinä on yleensä kahdestatoista kuuteentoista ilmakanavaa, ja yhtä ilmakanavaa kohti on neljä kieltä. Harpun oikeassa päässä olevasta vaihtajamekanismin nupista vaihdetaan yhdestä reiästä saatavia säveliä ohjaamalla kieli joko ylä- tai alakielilaatalle.
Bassohuuliharppua soitetaan ainoastaan puhaltamalla. Sen äänet on sijoitettu kahteen päällekkäiseen runkoon, ja sävelkorkeuden tuottaa kaksi samanaikaisesti soivaa kieltä. Soittimessa on tyypillinen resonanssi, joka syntyy oktaavin välein viritetyistä parikielistä. Korva kuulee soivana sävelkorkeutena alemman kielen tuottaman korkeuden.
Huuliharpun rakenne on pysynyt samanlaisena 1850-luvun puolivälistä 2000-luvulle joitain laatuun vaikuttavia parannuksia lukuun ottamatta. Uudenlaisia harppuja tuodaan kuitenkin silloin tällöin markkinoille: esimerkiksi 1980-luvulla julkaistiin puhallettava huuliharppusyntetisaattori Millioniser ja 2000-luvun alkuvuosikymmenellä Hohnerin XB-40, jonka jokaista nuottia voi taivuttaa alaspäin ja kaikki kromaattisen asteikon sävelet voidaan saavuttaa tavallisella taivutustekniikalla. Myös perinteinen Richter-viritys on saanut kilpailijoita.
Soittaminen

Huuliharppua pidetään normaalisti niin, että matalin nuotti on vasemmassa reunassa ja korkein oikeassa. Klassisessa otteessa vasen käsi tarttuu huuliharpun takareunaan. Oikea käsi muodostaa harpun takaosaan ja vasempaan käteen nojaavan tiiviin kammion eli ”kupin”. Tämä ote tekee käsiefektit helpoiksi. Huuliharppua pidetään huulten välissä. Mitä syvemmällä huulten välissä harppu on, sitä syvempi ääni siitä lähtee. Huuliharppua soitetaan hengittämällä rauhallisesti ulos ja sisään. Täydellä voimalla soittaminen ei kuulosta hyvältä ja voi saada harpun epävireeseen. Äänen laatuun voi vaikuttaa vaihtelemalla suun muotoa ja kielen asentoa sekä availemalla ja sulkemalla oikean käden muodostamaa kuppia.
Huuliharpussa soi herkästi monta reikää yhdellä kertaa. Yhteen reikään voi osua eri tavoin: esimerkiksi muodostamalla kielestä U:n muotoinen kanjoni tai peittämällä kielellä 1–3 reikää, jolloin yksittäinen reikä jää avoimeksi suun oikeaan tai vasempaan reunaan. Jälkimmäisellä tavalla eli kieliblokkaksella äänestä on helppo saada täyteläinen ja intervalleja on helppo soittaa. Toisaalta ylitaivutustekniikkaa ei ole käytännössä mahdollista silloin käyttää.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Taivuttamisen avulla diatonisesta huuliharpusta saa nuotteja, joita tavallisella puhaltamisella ja imemisellä ei saa. Taivuttaminen tapahtuu muuttamalla suun muotoa tietyllä tavalla, jota soitonopettajat pitävät kuitenkin vaikeana kuvailla sanallisesti.
Tremolo tarkoittaa huuliharpun äänenvoimakkuuden nopeaa edestakaista vaihtelua. Vibrato on äänenkorkeuden nopeaa, pulssimaista vaihtelua. Kumpikin efekti on mahdollista tuottaa ainakin kolmella erilaisella tavalla. Trilli on sitä, että harppua heilutetaan rivakasti vasemmalta oikealle siten, että kahden vierekkäisen reiän nuotit ”livertävät” keskenään.
Ylitaivuttaminen on vaativa tekniikka, jolla soittimesta saadaan kuulumaan lisänuotteja. Siinä huuliharpun kieli saadaan soimaan vastakkaiseen suuntaan ilmavirran suuntaan nähden. Ylitaivutusnuotti saadaan aikaan suukammiolla synnytettävän ilmapatsaan avulla, joka sammuttaa puhalluskielen ja alkaa liikuttaa imukieltä.
Huuliharpun soittoa voi vahvistaa vahvistimella. Soittajat käyttävät joskus muille soittimille suunniteltuja, muokattuja vahvistimia, mutta myös erityisiä huuliharppua varten suunniteltuja vahvistimia on olemassa.
Historia > Varhainen historia

Huuliharppu keksittiin ilmeisesti Saksassa 1820-luvulla. Erään teorian mukaan huuliharpun alkumuoto oli virityspilli, jota käytettiin pianon ja urkujen virityksessä. Soittimen keksijäksi on esitetty berliiniläistä Christian Buschmannia, joka väitetysti patentoi Aura-nimisen huuliharppunsa vuonna 1821, mutta tästä ei ole säilynyt kirjallisia todisteita. Joka tapauksessa jo 1820- ja 1830-luvuilla monet valmistivat Saksassa ja Itävallassa huuliharpun kaltaisia soittimia. Myös Yhdysvaltojen Massachusettsissa kehitettiin vapaalehdykkään perustunut virityspilli jo 1820-luvulla. Vuosisadan alkupuolella yleistyneet mundaeolinet ja aeolinat olivat eräänlaisia huuliharpun luurankoja, joiden pohjalta soitin kehittyi nykyiseen muotoonsa. Huuliharpun erityisluonteeseen vaikutti ainakin kansilevyjen keksiminen. Se esti sormia ja huulia sotkemasta kielten vapaata liikettä sekä mahdollisti huuliharpun sulkemisen käsien väliin ja erilaiset käsiefektit. Huuliharppujen massatuotanto alkoi 1830-luvun vaihteessa Itävallassa, Sveitsissä ja Saksassa. Vanhin edelleen toiminnassa oleva huuliharpputehdas on C. A. Seydelin vuonna 1847 Klingenthalissa aloittanut tehdas.
Huuliharpusta tuli nopeasti Keski-Euroopassa suosittu soitin. Sen metallinen ääni kantautui pitkälle ja kuulosti erikoiselta vanhoihin soittimiin verrattuna. Sen yksinkertaista mekanismia saattoi soveltaa monenlaisiin rakenteisiin ja malleihin. Huuliharppu pysyi myös pitkään vireessä, se ei vaatinut paljon huoltoa, se oli halpa, ja se kulki helposti mukana.
Saksalaisesta Matthias Hohnerista tuli hallitseva huuliharppujen valmistaja. Vuonna 1857 Hohner alkoi valmistaa niin kutsutun Richterin mallin mukaan valmistettuja diatonisia huuliharppuja. Nykyisin tätä soitinta kutsutaan bluesharpuksi. Richterin nimiin lasketusta virityksestä tuli nopeasti huuliharpun vakiojärjestelmä.
Historia > Huuliharpun tulo Yhdysvaltoihin

Hohner alkoi myydä huuliharppua Yhdysvalloissa vuonna 1862. Soittimesta tuli siellä hyvin suosittu, ja pian jo 80 prosenttia Hohnerin tuotannosta vietiin Yhdysvaltoihin. Suureksi myyntimenestykseksi ja pysyväksi klassikoksi nousi vuonna 1896 markkinoille tuotu Marine Band -malli. Hohner myi samoja mallejaan eri nimillä eri maissa. Villin lännen tarinoissa huuliharppu esiintyy monen tunnetun hahmon taskussa, mutta nämä legendat syntyivät todellisuudessa vasta jälkikäteen lännenelokuvien kultakaudella 1930-luvulta 1950-luvulle. Huuliharpun huipennus lännenfilmien maailmassa tapahtui monien mukaan 1960-luvun spagettiwesterneissä, kuten Huuliharppukostajassa (1968). Todellisuudessa soittimen suosio alkoi kasvaa Yhdysvalloissa vasta 1880-luvulla, minkä jälkeen siitä tulikin yhdysvaltalaisen musiikin lempilapsi.
Historia > Huuliharppu mustassa musiikissa

Varhaisin Yhdysvaltain mustien tapa soittaa huuliharppua oli mahdollisesti jäljittelymusiikki, jossa huuliharpulla jäljiteltiin esimerkiksi junan ääntä. Siinä on nähty myös monia länsiafrikkalaisessa musiikkiperinteessä tavattavia elementtejä. Afroamerikkalainen tapa soittaa huuliharppua erottuikin nopeasti omaksi tyylikseen.
1900-luvun alussa huuliharpusta tuli rytminen melodiasoitin. Mustat soittajat keksivät taivutusominaisuuden, jonka avulla soittimesta opittiin saamaan ulvovia ja itkeviä ääniä. Soitinta alettiin soittaa kvinttiä ylempää kuin normaalisti, ja perussäveleksi vakiintui 2-reiän imunuotti. Näin pystyttiin soittamaan vaivattomasti bluesille ja muulle afroamerikkalaiselle kansanmusiikille tunnusomaisia asteikoita ja bluessoinnut I-IV-V. Huuliharppu oli jo löytänyt vakiintuneen sointinsa, kun bluesmusiikkia alettiin äänittää kaupalliseen levitykseen 1920-luvulla.
Tunnettuja blues-huuliharpisteja ovat esimerkiksi Little Walter, Sonny Boy Williamson I, Sonny Boy Williamson II, Junior Wells, Charlie Musselwhite, James Cotton, Jimmy Reed, Sonny Terry ja Big Walter Horton. DeFord Bailey soitti huuliharpulla bluesin lisäksi countrya.
Historia > Huuliharppu muussa musiikissa

Huuliharpusta tuli bluesin lisäksi myös jug bandien ja skiffle-musiikin vakiosoitin. Suuret huuliharppuorkesterit yleistyivät Yhdysvalloissa 1930-luvulla vaudevillen kultaisella vuosikymmenellä. Kromaattinen huuliharppu alkoi yleistyä samoihin aikoihin, ja sen historia populaarimusiikissa ja jazzissa erkani ennen pitkää diatonisen bluesharpun historiasta. Diatoninen blueshuuliharppu ei lopulta enää soveltunut kehittyneen jazzin melodiakulkujen soittamiseen, sillä siinä ei ollut riittävästi nuotteja. Blueshuuliharpusta tuli käyttökelpoinen jazzissa vasta, kun ylitaivutusnuotit löydettiin 1960–1970-luvuilla ja soittimella voitiin sen jälkeen soittaa kaikki kromaattiset nuotit. Ylitaivutusten tärkeimpänä kehittäjänä ja joskus jopa löytäjänä pidetään yhdysvaltalaista Howard Levyä. Häntä ennenkin jotkut huuliharpistit olivat tosin käyttäneet tekniikkaa ainakin satunnaisesti. Ylitaivutusten onnistuminen täydellisesti vaatii usein soittimen kustomointia, ja 2000-luvulla onkin syntynyt kokonainen huuliharppumekaanikoiden ammattiryhmä.
Rock-musiikissa, varsinkin folk-vaikutteisessa rockissa, huuliharppua käytetään myös silloin tällöin. Bob Dylan ja Neil Young ovat soittaneet huuliharppua säännöllisesti, ja myös esimerkiksi Stevie Wonder, Tom Petty, Bruce Springsteen, Ozzy Osbourne, Steven Tyler ja John Lennon ovat soittaneet huuliharppua joillain tunnetuilla kappaleillaan. Suomalaisista artisteista huuliharppua ovat käyttäneet monissa kappaleissaan esimerkiksi Michael Monroe ja Anssi Kela. Jazzin piirissä tunnettu huuliharpisti oli belgialainen Toots Thielemans.
Muumien fiktiivisessä maailmassa huuliharppu nähdään Nuuskamuikkusen ja Vilijonkan soittamana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Huuliharppunurkka
Suomen Huuliharpistit ry.
Sväng, suomalainen huuliharppuyhtye
Huuliharppu osiin purettuna. Kampamaisen rungon molemmalla puolella ovat kielilaatat. Niistä ylemmässä ovat puhallettaessa soivat kielet ja alemmassa imettäessä soivat kielet. Näiden kolmen osan ympärille kiinnitetään vielä kuoret.

16-reikäinen kromaattinen huuliharppu ja 10-reikäinen diatoninen huuliharppu
Tyypillinen soittoasento
Junior Wells esiintymässä huuliharpun kanssa vuonna 1983
Astrid Lindgrens Värld

| Astrid Lindgrenin maailma |
| --- | --- |
 Teemapuiston parkkialueen sisäänkäynti 2009
Sijainti:  Vimmerby, Ruotsi
Omistaja:  Astrid Lindgren AB (91%) Vimmerbyn kunta (9%)
Avattu:  1981
Entiset nimet:  Sagobyn
Kävijämäärä:  n. 490 000
Aiheesta muualla
Verkkosivut
 n k 
Huvikumpu, 2012
Astrid Lindgrenin maailma (Astrid Lindgrens Värld) on huvipuisto Astrid Lindgrenin syntymäkaupungissa Vimmerbyssä Ruotsissa ja on pinta-alaltaan 180 000 neliömetriä. Puisto perustettiin vuonna 1981 ja se oli alkuperäiseltä nimeltään Sagobyn (Tarinakylä). Siellä vierailijat voivat tavata Lindgrenin kirjoista tuttuja hahmoja. Kaikki rakennelmat on tehty vastaamaan hänen kirjojensa kuvauksia. Huvipuistossa on useita erilaisia esityksiä, joissa tapaa parhaiten tunnetut hahmot kuten Peppi Pitkätossun, Vaahteramäen Eemelin, Katto-Kassisen ja Ronja ryövärintyttären.
Huvipuisto on auki kesäisin toukokuusta elokuuhun ja muutoin viikonloppuisin sekä lomien aikaan. Vuodesta 2002 lähtien puistossa on järjestetty myös syys- sekä käsityömarkkinat. Puiston yhteyteen rakennettiin vuonna 2007 kulttuurikeskus Astrid Lindgrens Näs. Vuonna 2013 avattiin Lönneberga-kylä, jossa vierailijat pääsevät tutustumaan Vaahteramäen Eemelin kotitaloon.
Teemapuiston alueet > Pukarikatu

Pukarikatu rakennettiin Astrid Lindgrenin maailmaan vuonna 1991. Se oli teemapuiston toinen alue, joka rakennettiin täysmittaisena. Pukarikatu rakennettiin täysmittaisena, koska Svensk Filmindustri suunnitteli Pukarikadulle sijoittuvan Se pikkuinen Lotta (Lotta på Bråkmakargatan) -elokuvan kuvausta sillä alueella. Kesällä 1991 ja talvella 1992 teemapuiston Pukarikadulla kuvattiin Se pieni Lotta ja Lotta osaa kaiken (Lotta flyttar hemifrån) -elokuvat.
Teemapuiston alueet > Veljeni, Leijonamieli

Teemapuistoon alettiin suunnittelemaan vuonna 2015 uutta Veljeni, Leijonamieli -aluetta.  Teemapuistoon vuonna 1990 rakennettu Veljeni, Leijonamieli -tarinaan kuuluva Ruusulaakso oli ollut suljettuna vuodesta 2014  ja jäljellä vierailijoiden nähtävänä oli enää pieni Kirsikkalaakso. Uusi Veljeni, Leijonamieli -alue avattiin kesäkuussa 2016. Alue on kooltaan noin 10 000 neliömetriä  ja siellä on uusi Ruusulaakso sekä Kirsikkalaakso, joissa molemmissa on 800 istumapaikkaa. Molemmissa laaksoissa näytetään vaihtuvia kohtauksia Veljeni Leijonamieli (Bröderna Lejonhjärta) -elokuvasta. Kirsikkalaaksossa on myös Ritarla ja Tulppaanipuutarha. Ruusulaakson ja Kirsikkalaakson lisäksi alueelle rakennettiin myös tarinassa sota-alueena toiminut muinainen vuoristo, riippusilta Karmanjakaan ja Katlan luola.  Veljeni, Leijonamielen uusi alue oli teemapuiston toiseksi suurin sijoitus ja puiston suurin yksittäinen yhteen alueeseen investointi.  Sen rakentaminen maksoi noin 60 miljoonaa kruunua.
Teemapuiston alueet > Pienen pieni kaupunki

Monien Lindgrenin kirjojen miljöiden esikuvana on toiminut Vimmerby. Vimmerby on rakennettu pienoiskoossa teemapuistoon ja siellä voi kävellä pienten talojen keskellä.
Karkkikaupassa näytetään, kuinka Peppi Pitkätossu ostaa 18 kiloa karamelleja.
Vierailijoiden koot osoittavat kuinka pieniä talot todella ovat.
Teemapuiston alueet > Katto-Kassinen

Puistossa on pienoiskokoinen asuinalue, jonka toisella puolella on näyttämö ja toisella puolella liukumäkiä. Näyttämöllä esitetään joka päivä kohtauksia Katto-Kassinen (Karlsson på taket) -kirjoista. Rakennuksen sisällä voi kävellä ja sen sisältä voi päästä rakennuksen katolle, jossa on Katto-Kassisen koti. Katolta voi myös laskea liukumäkiä alas. Tämä alue rakennettiin vuonna 2002.
Teemapuiston alueet > Kissankulma

Kissankulman pienoismallia käytettiin monta vuotta Vaahteramäen Eemelin (Emil i Lönneberga) esityspaikkana. Yleisökatsomon takana on Eemelin verstashuone, jonka ikkunasta Eemeli pystyi kiipeämään viereiseen ruokavarastoon. 50 vuotta ensimmäisen Vaahteranmäen Eemeli -kirjan julkaisun jälkeen, vuonna 2013, teemapuistossa otettiin käyttöön kokonaan uusi Kissankulma. Uusi Kissankulma oli osa puiston kaikkien aikojen suurinta 95 miljoonan kruunun investointia, johon kuului muun muassa Stadsmästargården -ravintola, leikkialue, kahvila, kauppoja, lehmien aitaus, vesiputous ja kasvimaa. Uusi alue on 22 000 neliömetriä suuri. Kissankulman edessä on yleisökatsomo, johon mahtuu 1200 katsojaa.
Uusi Kissankulma, heinäkuu 2015.
Puusepän koppi, jota käytettiin esityksissä ennen vuotta 2013.
Teemapuiston alueet > Pekka Peukaloinen

Yhdessä puiston taloista vierailijat pääsevät kokeilemaan millaista on olla yhtä pieni kuin Pekka Peukaloinen (Nils Karlsson Pyssling). Talon ulkopuolelta löytyy suuret puutarhakalusteet ja sisältä muun muassa suuri pöytä, suuria tuoleja sekä suuri sänky, joiden tarkoituksena on saada vierailija tuntemaan itsensä pieneksi.
Teemapuiston alueet > Matiaksenmetsä

Ronja ryövärintytär (Ronja rövardotter) on ollut osa teemapuistoa alusta alkaen ja alueella oli aiemmin pieni kivilinna, jossa lapset saattoivat vierailla. Kesällä 2011 oli Ronja ryövärintytär kirjan 30-vuotis vuosijuhla ja 18. Kesäkuuta 2011 avattiin uudistettu Matiaksenmentsä, joka sisältää muun muassa suuren Matiaksenlinnan, metsän sekä Karhuluolan. Uusi alue on pinta-alaltaan 5000 m2   ja maksoi yli 50 miljoonaa ruotsin kruunua (n. 4,9 miljoonaa euroa), mikä on yrityksen tähänastisen historian suurin investointi.  Uudessa Matiaksenlinnassa on useita torneja, joista korkein on 14 metriä. Hydrauliikan avulla yksi linnan seinistä voidaan laskea, jotta yleisö voi katsoa kivisaliin näytösten aikana. Linna voidaan myös jakaa kahtia Helvetinkuilun luomiseksi. Hydrauliikan lisäksi linnassa käytetään näytösten aikana savukoneita, pyrotekniikkaa ja hevosia.
Vanha Matiaksenlinna, 2009.
Uusi Matiaksenlinna, 2015.
Teemapuiston alueet > Peppi Pitkätossu

Peppi Pitkätossu (Pippi Långstrump) on yksi Astrid Lindgrenin suosituimmista hahmoista, ja Huvikumpu on ollut osana teemapuistoa pitkään. Vuonna 2009 avattiin uudistettu Huvikumpu. Talon eteen rakennettiin 1500 henkilön katsomo sekä järvi, jossa laiva Hopsu (Hoppetossa) voi ajella. Järvellä on myös pieni etelämeren saari. Uusi Peppi-alue on nelinkertainen vanhaan verrattuna ja maksoi 23 miljoonaa ruotsin kruunua (n. 2,25 miljoonaa euroa).  Alueen avasi Inger Nilsson, joka on näytellyt Peppiä tv-sarjassa sekä elokuvissa.
Vanha Huvikumpu, 2006.
Huvikumpu Astrid Lindgrenin maailmassa, 2009.
Osa keinotekoisesta järvestä, joka avattiin vuonna 2009. Vasemmalla näkyy laiva Hopsu.