stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lev Rubinštein
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lev Rubinštein Wikimedia Commonsissa
Lev Rubinštein, (Arkistoitu – Internet Archive) Päivittyvä luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.
Lew Rubinstein, der Poet, der aus der Bibliothek kam. (saksaksi)
Lev Rubinštein, Marginaalikatuisuus, Idäntutkimus 2011: 2 (pdf)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Ääntöväylä

Ääntöväylä on ihmisten ja eläinten ääniväylän osa, jossa äänilähteessä (nisäkkäillä kurkunpäässä) muodostettu ääni suodattuu eli artikulaatio tapahtuu. Nisäkkäillä se koostuu kurkunpään ontelosta, nielusta, suuontelosta ja nenäontelosta. Ihmisellä ääntöväylä ulottuu äänihuulista huuliin. Aikuisen miehen ääntöväylän pituus on keskimäärin 17,5 cm.
Kirjallisuutta

Ball, Martin J. & Rahilly, Joan (1999). Phonetics: The science of speech. London: Arnold.
Catford, John C. (2001). A practical introduction to phonetics. 2. laitos. Oxford: Oxford University Press.
Suomi, Kari & Toivanen, Juhani & Ylitalo, Riikka (2006). Fonetiikan ja suomen äänneopin perusteet. Helsinki: Gaudeamus. ISBN 9789516629752.
Louis Jean Desprez

Louis Jean Desprez.
Uppsalan kasvitieteellisen puutarhan kasvihuone on Desprezin suunnittelema.
Louis Jean Desprez, joskus virheellisesti Jean Louis Desprez (1743 Auxerre, Ranska – 19. maaliskuuta 1804 Tukholma, Ruotsi) oli ranskalainen arkkitehti, maalari ja graafikko, joka työskenteli Ruotsissa. Desprez oli yksi monista taiteilijoista, jotka kuningas Kustaa III toi Ruotsiin. Desprezin arkkitehtuuri edustaa monumentaalista uusklassismia. Tyylisuuntaansa hän haki oppia Etelä-Italiassa ja Sisiliassa.
Desprez teki useita Rooman Pantheonia mukailevia ehdotuksia, joista toteutui kuitenkin vain Hämeenlinnan kirkko (1798). Hänen Viaporia (Suomenlinna) varten tekemänsä suunnitelmat jäivät toteutumatta.
Desprez suunnitteli myös lavasteita, joiden vaikutteiden antaja oli Piranesi. Hänen romanttinen tyylinsä oli pitkään alan esikuva. Maalauksissaan hän hyödynsi historiallisia aiheita.
Desprez’n oppilaita olivat Charles Bassi ja Carl Christoffer Gjörwell.
Töitä

Uppsalan kasvitieteellisen puutarhan kasvihuone
Kupariteltta, 1790
Hämeenlinnan kirkko, 1798
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louis Jean Desprez Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Scientific illustrators  FID  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  EUTA  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Hando Runnel

| Hando Runnel |
| --- | --- |
 Hando Runnel
Henkilötiedot
Syntynyt: 1938 (ikä 86–87) Järvamaa, Võhmuta, Viro
Kansalaisuus:  Viro
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hando Runnel (1938 Järvamaa, Võhmuta, Viro) on virolainen runoilija. Hän on ollut Looming-lehden toimittaja 1966–1971.
Tuotantonsa alussa hän oli maalaiselämän kuvaaja mutta siirtyi sittemmin moderniksi kansanlaulajaksi ja kertoo virolaisten ahdistuksesta ja murheesta. Hän on julkaissut myös esseekokoelman Ei hõbedat kulda (1984).
Suomennetut teokset

Punaisten iltojen purppura: valikoima Hando Runnelin runoja 1965–1987, suom. Karl Muru, Oulu: Pohjoinen 1988 iSBN 951-749-087-9
Suomennetut teokset > Suomennettuja runoja

Parnasso 1982; nro 7
Punalippu: Karjalan ASNT:n kirjailijaliiton kaunokirjallinen ja yhteiskunnallis-poliittinen aikakausjulkaisu,  1990; nro 5
Tämän runon haluaisin kuulla 3, Helsinki: Tammi 2000 ISBN 951-31-1781-2
Uusien sulkien kasvaminen: kymmenen nykyvirolaista runoilijaa, toim. Pirkko Huurto, Paul-Eerik Rummo, Helsinki: Tammi 1984 ISBN 951-30-5991-X
Ei ole niin hyvää työtä (Pole ilmas nii ilusat), suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Hampaat huonot (Hambad katki), suom. Hannu Lehto, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Henkien aika, suom. Eila Kivikk'aho, julkaisussa: Parnasso
Henkien aika, suom. teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Isänmaa, isänmaa (Isamaa, isamaa), suom. Hannu Lehto, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Jouluyö: I–X, suom. Kulle Raig, julkaisussa: Punalippu
Jouluyö: Vasenkätiset, suom. Kulle Raig, julkaisussa: Punalippu
Kaksi raukkaa (Kaks kurbust), suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Koti (Kodu), suom. Eila Kivikk'aho, julkaisussa: Parnasso ja teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Kotikylä, kotimaa (Koduküla, kodumaa), suom. Eila Kivikk'aho, julkaisussa: Parnasso 1982 ja teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Lumen lumot (Lumelummas), suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Luonnollinen nainen (Naine naturaalne), suom. Hannu Lehto, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Maa pitää täyttää lapsilla, suom. Rauno Velling, teoksessa: Tämän runon haluaisin kuulla 3
Muuta itseäsi, suom. suom. Kulle Raig, julkaisussa: Punalippu
Oi kylät, oi krouvit (Oi külad, oi kõrtsid), suom. Hannu Lehto, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Oivallus (Avanemine), suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Päivä täällä toistaan seuraa (Päevi tuleb päevast juurde), suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Pään päällä oisko jumalien viha (Mis on me pääl, kas jumalate viha), suom. Hannu Lehto, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Syksyinen mehiläistarha (Sügis mesilas), suom. Eila Kivikk'aho, julkaisussa: Parnasso ja teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Tullessasi (Kui sa tuled, too mul lilli), suom. Hannu Lehto, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Töistä tullessa, suom.  Kulle Raig, julkaisussa: Punalippu
Vastaavuudet (Vastavused), suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Vie nainen lehmää (Üks naine lehmaga läks üle mäe), suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Yli maan, yli mädän (Üle maa, üle mäda), suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Uusien sulkien kasvaminen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hando Runnel Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Liisa Äärynen

Liisa Marjatta Äärynen (s. 1946 Jurva) on suomalainen kuvanveistäjä ja Ilmajoki-lehden pitkäaikainen vetäjä. Hän toimi Ilmajoki-lehden päätoimittaja vuosina 1974–2015  ja on toiminut lehteä julkaisevan Ilmajoki-lehti Oy:n hallituksen puheenjohtajana vuodesta 2016.
Äärynen on opiskellut kuvanveistoa Terho Sakin ja Kari Ovaskan johdolla sekä kuvataidetta yleisemmin muun muassa Oiva Polarin yksityisoppilaana. Hän on osallistunut näyttelyihin Suomessa ja ulkomailla vuodesta 1970 alkaen. Vuonna 2004 hän voitti valtakunnallisen reliefikilpailun.
Liisa Äärynen tekee figuratiivisia pronssiveistoksia ja näköismuotokuvia, kuten reliefejä Seinäjoen Tangomarkkinoiden tangokuninkaista ja -kuningattarista. Hänen töissään hahmot ovat usein mittasuhteiltaan venytettyjä ja hoikkia ja veistosten tilanteet humoristisia ja liioiteltuja.
Äärynen on toiminut jokakesäisen, kuvataidetta kaikkialta Suomesta esittelevän Art Ilmajoki -näyttelyn johdossa sen perustamisesta 1979 lähtien. Hän toimi Seinäjoen Taiteilijaseuran sihteerinä 2004–2011 ja on sen johtokunnan jäsen. Hän oli perustamassa Ilmajoen kulttuuriyhdistys Kytöä ja on sen hallituksen jäsen. Äärynen on opettanut kuvanveistoa Ilmajoki-opistossa ja Etelä-Pohjanmaan Opistossa.
Aiheesta muualla

Me, Seinäjoen Taiteilijaseuran 40-vuotisjuhlajulkaisu, Seinäjoki 2000. ISBN 978-952-91-2489-3
Liisa Äärysen verkkosivusto
Öljyväkirehu

Öljyväkirehu on proteiinia sisältävää, eläinten ruokintaan käytettävää väkirehua, jota saadaan öljykasvien siemenistä. Väkirehuksi nimitetään rehua, jossa on paljon energiaa painoyksikköä kohti. Öljyväkirehuja saadaan kasviöljypuristamoiden ja -uuttamoiden sivutuotteina. Maailman käytetyin öljyväkirehu on soijarouhe, jota tuodaan Suomeenkin ulkomailta. Suomessa kasvatetuista viljoista valmistetaan rypsi- ja rapsirouhetta. Öljyväkirehuja saadaan myös maapähkinän, pellavan, puuvillan ja auringonkukan siemenistä.
Anton Wilhelm Öller

Anton Wilhelm Öller (8. toukokuuta 1829 Kokkola – 16. tammikuuta 1901 Riihimäki) toimi Riihimäen ensimmäisenä asemapäällikkönä 1862–1901. Hän oli suorittanut insinööritutkinnon Tukholmassa. Ennen asemapäällikön tointa A. W. Öller työskenteli rautateillä vuodesta 1857 alkaen nivellöörinä / vaakamestarina, . A. W. Öller oli aktiivinen Riihimäen kehittäjä, Yksi merkittävä tulos siitä oli Rautatien kansakoulun perustaminen 1879. Lisäksi hän rakennutti – ja oli itsekin mukana rakennustöissä – aseman viereen puiston siinä olleen rämeikön tilalle. A. W. Öller kuoli 71-vuotiaana virassa ollessaan.
Riihimäellä on Öllerinkatu veturitallien ja kirkon välissä.
Öllerinkatu Riihimäellä, kuva kesäkuulta 2020.
Andriette ja Anton Wilhelm Öller, kuva kirjasta; Suomen rautatiet lapsenkengissä, v.1930.
Äidinkielen opetuksen historia

Äidinkielen opetuksen historia suomen kielellä juontaa juurensa 1800-luvulle. Äidinkieli alkoi syrjäyttää latinaa.
Äidinkieli nähtiin hyödyllisemmäksi ja käytännöllisemmäksi. Euroopan maissa äidinkieli tuli oppiaineeksi Hollannissa 1806 ja Ruotsissa 1807, samoin Englannissa ja Saksassa.lähde?
Romantiikka ja kansallisuusaate ihannoivat oman kansan menneisyyttä ja kansanrunoutta.
Suomi oppiaineeksi

Suomen irrottaminen Ruotsista ja sen liittäminen Venäjään autonomisena suuriruhtinasmaana käynnisti fennofiilien ja fennomaanien kirjoittelun suomen kielen oikeuksista. Tarvittiin Adolf Ivar Arwidssonin, Juhana Gabriel Linsénin ja Eerik Kustaa Ehrströmin  kirjoituksia Mnemosynessä. Linsen kirjoitti 1819, että ”kieli ja kansakunta ovat erottamattomasti toisiinsa yhdistetyt. Kun korkeampi sivistys ei ole pukeutunut suomenkieliseen asuun, niin sen saavutuksetkaan eivät ole voineet tulla kansan omaisuudeksi.”  Ehrström vaati Åbo Morgonbladissa 1821, että kouluissa olisi jo seuraavana vuonna aloitettava suomen kielen opetus.
Suomen kieltä ehdotettiin koulun oppiaineeksi useita kertoja 1810-luvulta lähtien.
Ehdottajia olivat kirkkoherra Johan Stråhlman, arkkipiispa Gabriel Melartin, papisto ja ylioppilaat. Ehdotuksia tehtiin koulukomissiolle, jossa ei saatu enemmistön kannatusta asian hyväksi. Ylioppilaat jättivät adressin sekä Turun akatemian että Helsingin yliopiston rehtorille.
Nikolai I oli asialle myötämielinen jo 1841, jolloin suomen kieli tuli oppiaineeksi poikakouluihin Haminaan ja Viipuriin. Suomen kielen avulla hän sai poistetuksi ruotsin
liiallista arvostusta ja lisätyksi myös venäjän kielen tunteja. Suomessa senaatti hyväksyi Gymnaasi- ja koulujärjestyksen vuonna 1843. Siinä oli suomen kielelle kaksi viikkotuntia
yläalkeiskoulussa ja lukiossa. Suomen kieltä opiskeltiin vieraana kielenä, sillä tunneilla käännettiin Kalevalaa ruotsiksi. Kieliopit olivat ruotsiksi ja saksaksi.
Suomi opetuskieleksi

Vuonna 1856 Aleksanteri II vahvisti uuden lukio- ja koulujärjestyksen. Suomen kieli tuli vihdoin myös opetuskieleksi. Ala-alkeiskoulun opetuskielestä säädettiin esittämällä asetuksessa: “Niille oppilaisille, jotka eiwät taida ruotsin kieltä, pruukataan Suomea opetuskieleksi.”  Latinan luku poistui ala-alkeiskouluista. Yläalkeiskouluissa ja lukioissa mainittiin “suomen, ranskan ja saksan kielet, joiden kielioppia oli luettava ja joissa oli toimeenpantava kääntämis- ja kirjoitusharjoituksia”.
Suomi äidinkieleksi

Vuoden 1872 koulujärjestyksessä käytettiin nimitystä äidinkieli. Tuntimäärä nousi 11 vuosiviikkotuntiin. Vuonna 1941 se oli jo 27 tuntia. Peruskoulussa tuntimäärä on ollut 40 tai enemmänkin, joten äidinkielestä (vuodesta 1998 nimeen on lisätty kirjallisuus) on tullut oppiaine, jolla on koulun suurin tuntimäärä. Kehitys vuoden 1843 kahden vuosiviikkotunnin oppiaineesta koulun valta-aineeksi on huomattava.
Äidinkielen opetuksen vaiheet ovat muotoutuneet eri tavalla lukion ja ammattikoulujen osalta. Peruskoulun ja lukion osalta voidaan erottaa seuraavat vaiheet:
Perustan luominen (1543-1599)
Lukutaidon juurruttaminen (1600-1700)
Kansallinen herääminen (1800-1917)
Suomen kieli tulee oppiaineeksi 1843
Suomen kieli tulee opetuskieleksi 1856
Kalevala äidinkielen opetuksessa 1843—
Setälän kielioppi (1900-1975)
Peruskoulun aika, uudet oppikirjasarjat (1970—)
Kurssimuotoisuuden tulo (1980—)
Koulukohtaiset opetussuunnitelmat (1990—)
Draaman käyttömahdollisuudet (2000—)
Peruskoulun aikana 1970-luvun puolivälissä tulleet uudet oppikirjasarjat poistivat setälämäisen erillisen kielioppikirjan käytön ja ottivat huomioon muutkin osa-alueet, lukemisen, kirjoittamisen, kirjallisuuden, kansanrunouden ja median. Koulukohtaisten opetussuunnitelmien tulo merkitsi sitä, että opettaja on yhä enemmän opetuksen suunnittelija yhdessä työtovereidensa kanssa.
Ammatillisten alojen koulutus on ollut hyvin erilaista. Hallinnollisessa johdossa oli 1966-91 ammattikasvatushallitus, joka yhdistettiin 1991 kouluhallituksen kanssa opetushallitukseksi. Vasta ammattikasvatushallituksen alaisuudessa voidaan puhua ammattikoulujärjestelmästä. Ammatillisissa oppilaitoksissa äidinkielen opettajalla on äidinkieltä  pakollisina yhteisinä opintoina 4 kurssia (opintoviikkoa) ja valinnaisina 1-4 kurssia. Oppilaitoksia oli 2010 yhteensä 148 ja niissä opiskelijoita 142 800. Perustutkinto kestää yleensä kolme vuotta, josta puoli vuotta toteutetaan työssäoppimisena työpaikoilla.
Äidinkielen opetuksen kaudet ammatillisissa oppilaitoksissa
Oppipoika-kisälli-mestari-aika keskiajalta 1880-luvulle
Pakolliseksi yleissivistäväksi aineeksi sunnuntaikouluissa 1842
Äidinkieltä ja kaunokirjoitusta käsityöläiskouluissa 1890
Äidinkieli ja kirjoitus ammattikouluissa 1920
Äidinkielen aseman vakiintuminen keskiasteen koulunuudistuksessa 1970—80-luvuilla
Äidinkieleen vakiintuvat pakolliset ja valinnaiset kurssit 1990-luku
Äikäkaktus

| Äikäkaktus |
| --- | --- |
 Äikäkaktus (Stetsonia coryne)
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Browningieae
Suku::  Stetsonia  Britton & Rose (1920)
Laji::  coryne
Kaksiosainen nimi
 Stetsonia coryne  (Salm-Dyck) Britton & Rose 
Katso myös
   Äikäkaktus Wikispeciesissä   Äikäkaktus Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Äikäkaktus (Stetsonia coryne) on kaktuskasvien heimoon kuuluva laji ja ainoa suvussaan.
Ulkonäkö ja koko

Äikäkaktus on massiivinen, puumainen ja viidestä kahdeksaan metrin korkuiseksi kasvava kaktus, joka kasvattaa paksun rungon ja paljon pystyjä tai hieman kaarevia haaroja. Varret ovat sinivihreitä, kahdeksan- tai yhdeksänuurteisia ja tavallisesti nivelettömiä. Suorat piikit ovat aluksi keltaisia, myöhemmin mustuvia, jäykkiä ja kovia. Piikkiryhmän keskellä on yksi, jopa viiden sentin mittainen keskuspiikki, ja sen ympärillä seitsemästä yhdeksään sivuille suuntautuvaa, enintään kolmen sentin mittaista säteittäispiikkiä. Kasvi avaa kukkansa yöllä ja ne jäävät usein avoimiksi seuraavan päivän ajaksi. Suppilomaisissa kukissa on valkoiset kehälehdet ja suomuinen, pitkän torven muodostava pohjus. Munanmuotoinen hedelmä on vihreä tai punertava, suomujen peittämä ja kehälehdetön.
Levinneisyys

Äikäkaktus on kotoisin Argentiinan, Bolivian ja Paraguayn kuivilta ylängöiltä.
Käyttö

Äikäkaktuksen hedelmiä syödään, ja kasvia kasvatetaan aitana. Suomessa äikäkaktusta on silloin tällöin myynnissä huonekasviksi.
RPG-7

| RPG-7 |
| --- | --- |

Tyyppi:  sinko
Valmistaja:  Bazalt Airtronic USA
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto  Venäjä
Valmistusvuodet:  1961–
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  40 mm
Paino (tyhjänä):  7,9 kg
Ammuksen lähtönopeus:  115 m/s
Tehokas kantama:  200 m
Teoreettinen kantama:  n. 920 m (ammus itsetuhoutuu)
Tulinopeus (laukausta/min):  6
RPG-7 (ven. Ручной противотанковый гранатомёт РПГ-7, suom. käsinpidettävä panssarintorjuntasinko) on 1950-luvun lopulla Neuvostoliitossa kehitetty kevytsinko. Neuvostoliiton asevoimien vuonna 1961 käyttöön ottama RPG-7 korvasi aiemman RPG-2-mallin. RPG-sarja perustuu toisen maailmansodan aikaiseen saksalaiseen Panzerfaust 150 -sinkoon. lähde?
Singon erikoispiirteitä ovat halpa hinta ja tämän tyyppiselle kevyelle singolle tavallinen nopea uudelleenlataus. RPG-7 on suunniteltu käytettäväksi suurina määrinä. Näistä syistä RPG-7 onkin maailman eniten käytetty panssarintorjuntasinko; sitä on käytetty lähes jokaisessa konfliktissa Vietnamin sodasta lähtien.
Singon putki on valmistettu halkaisijaltaan 40 millimetrisestä teräsputkesta, se on 953 millimetriä pitkä ja painaa seitsemän kiloa. Putken eteen tuleva kranaatti muodostaa kolmanneksen laukaisuvalmiin aseen pituudesta. RPG-7:n perusampumatarvike, 85 mm PG-7V-onteloraketti, painaa 2,6 kiloa ja läpäisee 330 mm panssariterästä 90 asteen iskukulmalla. RPG-7:n vakiotähtäin on PGO-7V-tähtäyskaukoputki, mutta siihen voi asentaa myös infrapuna- tai valonvahvistintähtäimen.
Afganistanilainen sotilas ampuu RPG-7:llä.
Laukaus on rekyylitön. Rakettilaukauksen nalli sytyttää ulosheittopanoksen, joka antaa siivekevakautetulle raketille noin 115 m/s alkunopeuden. Se aiheuttaa samalla vaalean pilven, joka voi paljastaa ampujan sijainnin. Rakettipanos syttyy kymmenen metrin lennon jälkeen ja palaa 500 metrin matkan, saavuttaen 295 m/s nopeuden. Mikäli se ei osu maaliin, raketin sytyttimessä oleva itsetuholaite räjäyttää raketin yleensä noin 950 metrin lennon jälkeen.
RPG-7:n pääkäyttötarkoitus on ollut panssarintorjunta. Se on iästään huolimatta edelleen käyttökelpoinen ja sille on myös kehitetty uusia a-tarvikkeita kuten kaksois-ontelokranaatti ja termobaarinen kranaatti.
Asetta on käytetty laajasti eri maissa, muun muassa Afganistanin sisällissodassa, Somaliassa, Tšetšeniassa ja Irakissa. Sillä on tuhottu panssarivaunujen lisäksi myös helikoptereita. Joissain sissijoukoissa jopa puolet miehistä on varustettu yksinomaan RPG-7:lla ja kivääritaistelijat toimivat vain heidän tukenaan.
Valmistajat

Albaniassa valmistettiin nimellä TIP-57.
Bulgarialainen valmistaja Arsenal AD nimellä ATGL-L.
Egyptissä valmistanut Sakr-tehdas ilman lisenssiä nimellä PG-7.
Georgiassa valmistanut STC Delta ilman lisenssiä.
Irakissa valmistettu 1980-luvulla nimellä Al-Nassira.
Iranissa valmistettu nimellä Sageg.
Kiinalaista kopiota Tyyppi 69 RPG valmistaa Norinco.
Nigeriassa lisenssillä valmistanut Defence Industries Corporation of Nigeria
Pakistanissa lisenssillä valmistanut Pakistan Machine Tool Factory.
Romaniassa valmistanut SC Carfil SA nimellä AG-7 (Aruncătorul de Grenade 7)
Serbiassa valmistanut PPT Namenska.
Sudanissa valmistanut Military Industry Corporation
Yhdysvalloissa valmistanut AirTronic USA nimellä PSRL-1, myyty mm. Ukrainaan, Filippiineille ja Peruun.
valmistettu DDR:ssä.
valmistettu Moldovassa.
valmistettu Tadžikistanissa.
valmistettu Turkmenistanissa.
valmistettu Tšekkosloviassa, tunnettu nimellä Pancéřovka.
valmistettu Ukrainassa.
valmistettu Uzbekistanissa.
Ampumatarvikkeet

RPG-7:llä voi ampua useita erilaisia taistelukärkiä panssariajoneuvoja vastaan (HEAT, PG-Protivotankovaja Granata) ja henkilöitä vastaan (HE, OG-Oskolotšnaja Granata). Myös reaktiivipanssaria vastaan on kehitetty taistelukärkiä.
Tällä hetkellä RPG-7:ään tuotetaan seuraavia ampumatarvikkeita:
PG-7VL (1977–): tehokas lähes kaikkia ajoneuvoja ja linnoitteita vastaan.
PG-7VR (1988–): HEAT-ammus nykyaikaisia reaktiivipanssareilla varustettuja ajoneuvoja vastaan.
TBG-7V (1988–): käytetään henkilönvastaiseen ja urbaanin sodankäyntiin.
OG-7V (1999–): sirpalekranaatti henkilönvastaiseen sodankäyntiin.
GŠ-7VT (2013–): käytetään bunkkereiden tuhoamiseen.
Osumatodennäköisyys

Yhdysvaltain armeija testasi aseen osumatodennäköisyyttä ampumalla sillä viisi metriä leveään, 2,5 metriä korkeaan maaliin, joka liikkui sivuttain 14,4 km/h. Osumatodennäköisyys pieneni mikäli oli tuulta, ja 3 m/s tuulessa osumatodennäköisyys yli 180 m päähän oli vain 50 %.
| Etäisyys | Osumatodennäköisyys |
| --- | --- |
50 m: 100 %
100 m: 96 %
200 m: 51 %
300 m: 22 %
400 m: 9 %
yli 400 m: 4 %
Käyttäjät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Afganistan   Albania   Algeria   Angola   Armenia   Azerbaidžan   Bangladesh   Valko-Venäjä   Benin   Botswana   Bulgaria   Burkina Faso   Burundi   Kambodža   Kap Verde   Keski-Afrikan tasavalta   Tšad   Kongon tasavalta   Kroatia   Kuuba   Kypros   Tšekki   Kongon demokraattinen tasavalta   Djibouti   Egypti   Eritrea   Vapaa Aceh -liike   Georgia   Ghana  |   Guinea   Guyana   Unkari   Indonesia   Israel   Irak   Iran   Jordania   Kazakstan   Kirgisia   Laos   Latvia   Libanon   Liberia   Libya   Liettua   Pohjois-Makedonia   Madagaskar   Malesia   Malta   Mauritania   Moldova   Mongolia   Marokko  Uusi kansanarmeija   Nicaragua   Nigeria   Korean demokraattinen kansantasavalta   Palestiina  |   Pakistan   Kiinan kansantasavalta   Filippiinit   Puola   Romania   Venäjä   Ruanda   Saharan demokraattinen arabitasavalta   São Tomé ja Príncipe   Saudi-Arabia   Senegal   Seychellit   Sierra Leone   Somalia   Etelä-Afrikka   Sudan    Syyria   Tadžikistan   Togo   Turkki   Turkmenistan   UNITA   Ukraina   Uzbekistan   Venezuela   Vietnam   Jemen   Sambia   Zimbabwe  |
Kuvia

Irakilainen sotilas RPG-7:n kanssa.
Bulgarialaisia sotilaita ATG_l:n (joka on bulgarialainen versio RPG-7:stä) kanssa.
Romanialainen sotilas RPG-7 paikallisesti tuotetun version AG-7 kanssa.
Iranissa valmistettu RPG-7
Afganistanilainen poliisi harjoittelemassa RPG:n käyttöä yhdysvaltalaisen sotilaan kanssa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Modern Firearms – RPG-7 antitank grenade launcher (englanniksi)
Ручной противотанковый гранатомет РПГ-7В (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Artikkeli RPG-7:n merkityksestä ja käyttötarkoituksista on nykykonflikteissa.
RPG-7:ään käytettäviä raketteja
Yhdysvaltalaissotilas ampuu RPG-7:llä.
Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen

| Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. joulukuuta 1830 Vaasa
Kuollut: 13. marraskuuta 1903 (72 vuotta) Helsinki
Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen (vuoteen 1882 Georg Zacharias Forsman, kirjailijanimi Yrjö Koskinen, 10. joulukuuta 1830 Vaasa – 13. marraskuuta 1903 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, senaattori, professori, historioitsija, vanhasuomalainen suomalaisuusmies ja Suomalaisen puolueen puheenjohtaja J. V. Snellmanin jälkeen.
Yrjö-Koskisen toiminta jakautuu kolmeen vaiheeseen. Aktiivisena historiantutkijana hän toimi 1850-luvun alusta 1870-luvun loppuun. Samanaikaisesti hän 1860-luvulta alkaen toimi lehtimiehenä ja yhteiskunnallisena vaikuttajana. Senaattorin tehtävässä hän aloitti 1882, eikä hänelle sen jälkeen riittänyt aikaa tutkijan työhön. Sen sijaan hän silloinkin kirjoitti lehtiin kannanottoja ajankohtaisesta politiikasta. Hän oli aikuisuuteen saakka nimeltään Georg Zacharias Forsman. Sukunimeä Yrjö-Koskinen hän käytti vuodesta 1851 kirjailijanimenään ja otti sen vuonna 1882 viralliseksi sukunimekseen.