stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harolan muinaisjäännösalue

| Harola |
| --- | --- |
 Euran Harolan rautakautinen kalmistoalue
Sijainti
 Harola
Koordinaatit:  61.08647166°N, 22.17066292°E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalmisto
Huippukausi:  rautakausi
Kaupunki:  Eura
Aiheesta muualla
  Harola Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Harolan muinaisjäännösalue on Eurassa Kauttualla Pyhäjärven rannan lähellä sijaitseva yli 50 hehtaaria laaja alue, josta on löytynyt toistaiseksi yli 700 kiviröykkiötä. Niistä on tutkittu vain 19 ja niiden löytöjen perusteella kalmisto voidaan ajoittaa rautakaudelle. Alueen nimi juontaa Harolan torpasta, joka sijaitsee kalmistoalueen keskellä.
Tutkimushistoria

Vuonna 1909 teki Alfred Hackman tarkastusmatkan Harolan torpan lähistölle, missä Euran kirkkoherra K.V. Wuorinen oli ilmoittanut olevan hautaröykkiöitä. Hackman löysi Harolan haassa vähintään 40 matalaa, maansekaista ja pyöreää tai nelikulmaista kiviröykkiötä. Hän löysi Harolan torpan läheltä 58 metriä pitkän ja 1,5–2,8 metriä leveän kivilatomuksen. Puoli kilometriä etelään sijaitsi pieni noin kymmenen röykkiön ryhmä. Kolmas ja neljäs ryhmä löytyivät edellisestä noin 300 metriä lounaaseen ja itään.
Vuonna 1955 kartoitti Torsten Edgren alueen luoteisosaa. Hänen listallensa kertyi 191 kohdetta. Hän huomasi myös kolme kuppikiveä. Nykyään näitä kiviä pidetään mahdollisesti luonnon muovaamina eikä niissä ole siksi ihmisen kovertamia kuppeja. Aarne Kopisto tutki heinäkuussa 1958 Ahlströmin tehtaiden kustannuksella neljää röykkiötä ja otti niistä talteen palanutta luuta ja keramiikan kappaleita. Edgren tutki seuraavana vuonna samalla määrärahalla muita röykkiöitä ja suoritti tutkimukset 13 röykkiössä. Vuonna 1959 Anna-Liisa Hirviluoto kävi inventoimassa alueen ja tutki samalla pari hajonnutta röykkiötä. Kun Satakunnan metsälautakunta perusti rinteeseen siemenviljelmäalueen, kulotettiin sen alta maata. Carl Meinander kävi vuonna 1962 kulotuksen jälkeen kartoittamassa tämän alueen ja löysi 81 kohdetta lisää.
Vuosina 1988–1990 suoritettiin Päivi Kankkusen johdolla alueella perusteellinen ja laaja kartoitus. Sen tuloksena etsittiin, mitattiin ja piirrettiin raivaamalla paljastetut röykkiöt kartalle. Röykkiöiden kokonaismääräksi tuli nyt 690 ja ne sijaitsivat 50 hehtaarin suuruisella alueella. Harolan lehtojen elvyttämiseksi ja muinaisjäännösalueen avaamiseksi laadittiin Evon metsäopistolla hoitosuunnitelma, jota on toimeenpantu vuosien ajan muun muassa Leena Koiviston valvonnassa. Vuonna 2013 suoritettiin Euran keskustan osayleiskaava-alueen arkeologinen inventointi, jossa käytiin myös tutkimassa Harolaa. Raportissa todettiin kohteita olevan nyt 725, joista 35 röykkiötä oli löydetty Kolakoskenlahden pohjoispuolelta ja ne olivat ennestään tuntemattomia.
Alueen kohteet ja löydöt

Alue voidaan nykyään rajata karttanimillä ilmaistuna Pyhäjärven pohjoisosan länsiranta, Harolanlahti (15 röykkiötä), Kolakoskenlahti sekä viereisen mäen itärinne (pääosa röykkiöistä). Samantapaisia röykkiöitä on löydetty myös Vohloistenpellon päästä (70 röykkiötä).
Alueen kohteet ja löydöt > Kopiston kaivaus

Kopisto tutki neljä röykkiötä vuonna 1958. Ensimmäinen oli pyöreä ja halkaisijaltaan 8 metriä ja 1,3 metriä korkea.  Röykkiön keskellä oli kuoppa, mutta se oli löydötön. Maapohjassa oli nokimaata. Toinen röykkiö (Edgrenin numero 38) oli halkaisijaltaan 5 metriä ja 60 senttimetriä korkea. Se oli aloitettu ja reunustettu suurilla kivillä ja jotka oli täytetty pienillä kivillä. Muita rakenteita ei löytynyt, mutta kasasta löytyi polttamatonta luuta. Kolmas röykkiö (Edgrenin numero 62) oli löydötön. Kivet oli aseteltu siististi ja säännöllisesti halkaisijaltaan 4 metriseen ja korkeudeltaan 0,50 metriseen kasaan. Viimeinen röykkiö (Edgrenin nro 37) oli pieni, läpimitaltaan 4 metriä ja korkeudeltaan 1,2 metriä. Siinä silmäkivi, jonka luoteispuolelle oli ladottu muut kivet säännöllisen kivikehän sisälle. Tässä röykkiössä oli koristelemattoman keramiikan sirpaleita.
Alueen kohteet ja löydöt > Edgrenin kaivaus ja kartoitus

Edgren mainitsee raporttinsa alussa kaivaneensa 13 röykkiötä, jotka oli merkitty hänen luetteloonsa (Edgrenin) numeroilla 34, 35, 36, 60, 66, 82, 93, 105, 143, 147, 150, 151 ja 174. Kuudessa röykkiöissä oli löydettäessä nokimaata tai puuhiiltä. Kuudessa röykkiössä löytyi puolestaan rautakuonaa, seitsemästä löytyi keramiikankappaleita, kolmesta yhdet kuutiokivet ja kolmesta luunpalasia. Vain kolme röykkiöistä olivat täysin löydöttömiä.
Röykkiöt olivat yleensä muodoltaan pyöreitä tai soikeita. Röykkiön numero 82 pohja oli ladottu isommista kivistä suorakaiteen muotoiseksi ja sen sisäalue oli täytetty pienillä kivillä. Röykkiön 93 päälle oli sen rakentamisen jälkeen kaadettu melkoisesti rautakuonaa. Yhdessätoista röykkiöissä oli silmäkiveksi tulkittava rakenne, mikä on tyypillistä tietyissä rautakauden haudoissa. Röykkiöstä 150 näkyy, kuinka silmäkivi toimi aloituskohtana. Silmäkiven ympärillä oli paljon rautakuonaa, jonkin verran keramiikan palasia ja luunpalasia löytyi silmäkiven altakin. Kivet ladottiin lopuksi haluttuun muotoon. Röykkiössä 174, jonka mitat olivat 8,1×2,9 metriä, oli tehty silmäkiven ympärille pääasiassa pään kokoisista kivistä. Kivien lomassa ja alla oli suuria rautakuonakappaleita, joista osa oli pään kokoisia. Kivien joukossa ja niiden alta löytyi yli 1000 keramiikan sirpaletta. Myös röykkiössä 143 löytyi satoja saviastian kappaleita. Röykkiön länsipäässä oli kivien joukossa myös maata. Kasan länsipäähän oli jätetty kuutiokivi.
Edgren kartoitti alueen, joka käsitti torpasta itään, kaakkoon ja etelään olevan alueen. Suurin osa kohteista muistuttaa hautarauniota, mutta kolme rakennetta tunnetaan nimellä kivilatomus ja ovat luettelossa Edgrenin numeroinnlla röykkiöt 43, 110 ja 121. Nämän on rakennettu täysin pohjois-eteläsuuntaisina ja ne ovat melko suoria. Pisimmän latomuksen numero 43 mitat olivat 64×7 metriä, ja tätä latomusta Edgren kuvitteli tieksi. Latomus numero 110 on kooltaan 25,6×2,7 metriä ja latomus 121 on kooltaan 23,5×3,0 metriä.
Alueen kohteet ja löydöt > Muut löydöt

Keramiikkaa on löydetty myös röykkiöalueen pohjoispuolella olevista tietyön hajottamista röykkiöistä. Keramiikka on siellä koristeltu vaakasuoriin riveihin painettujen pitkien kuopanteiden avulla ja astian pinta oli naarmutettu karheaksi pystysuorilla vedoilla. Osa löydetyistä astianpalasista muistuttavat Luistarin asuinpaikalta tavattua keramiikkaa, joka on ajoitettu väljästi pronssikauden loppuun tai rautakauden alkuun.
Päivi Kankkunen on koonnut raporttiinsa myös maininnat aiemmista löydöistä. Niiden joukossa olivat kivikirves, tasataltta, iskoksia ja keramiikkaa. Alueen opastaulun mukaan osa keramiikasta ajoitetaan tyylinsä perusteella 200–575 jaa.
Valokuvia

Lammasaitaus kiertää hoidettua aluetta.
Metsässä on suoritettu hoitoalueella puuston harvennusta ja aluskasvillisuuden raivausta.
Hautaröykkiöt ovat turpeen peittämiä ja pehkinäpensaiden alla.
Myrskytuho röykkiössä.
Röykkiö
Röykkiö
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harolan muinaisjäännösalue Wikimedia Commonsissa
Matti Korhonen (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Matti Korhonen
Syntymäaika: 17. toukokuuta 1938 (ikä 86)
Syntymäpaikka:  Suomi
Pelipaikka: Maalivahti
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1959-1963 1964-1966 1967 |  Helsingin Palloseura  RU-38  Helsingin Palloseura |  |
Matti Korhonen (s. 17. toukokuuta 1938) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Korhonen edusti urallaan Helsingin Palloseuraa 1959–1963 ja 1967 sekä Rosenlewin Urheilijoita 1964–1966. Hän voitti Helsingin Palloseurassa Suomen Cupin 1962. Kaikkiaan Korhonen pelasi viiden kauden aikana 67 pääsarjatason ottelua.
Korhonen pelasi maajoukkueessa vuosina 1962–1963 kaksi A- ja kolme B-maaottelua.
Paavo Korhonen (hiihtäjä)

Paavo Korhonen hiihdon MM-kilpailuissa Lahdessa 1958, yhdistetyn hiihto-osuuden jälkeen.
| Mitalit> Maa:   Suomi.Yhdistetty.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Yhdistetty.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Yhdistetty.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Yhdistetty. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lahti 1958 | normaalikilpailu |  |
Paavo Jaakko Matias Korhonen (5. kesäkuuta 1928 Joutseno – 29. syyskuuta 2019 Lappeenranta) oli suomalainen yhdistetyn hiihdon maailmanmestari.
Korhonen sijoittui olympialaisissa neljänneksi Oslossa 1952 ja Cortina d'Ampezzossa 1956 sekä yhdeksänneksi Squaw Valleyssä 1960. Falunin MM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui 12:nneksi. Hän voitti yhdistetyn Holmenkollenin kisat vuonna 1957 ja seuraavana vuonna maailmanmestaruuden Lahdessa. Salpausselän Kisoissa hän voitti vuonna 1954. Suomen-mestaruuden hän voitti vuosina 1951, 1954, 1956, 1957 ja 1960. Korhonen oli Suomen joukkueen lipunkantaja Squaw Valleyn olympialaisissa 1960.
Nuohoojana ja sähköasentajana työskennelleen Korhosen pituus oli 171 cm. Hän edusti Joutsenon Kullervoa.
Harmaakettu

| Harmaakettu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Harmaaketut Urocyon
Laji::  cinereoargenteus
Kaksiosainen nimi
 Urocyon cinereoargenteus  (Schreber, 1775) 
Synonyymit
 Canis virginianus Schreber, 1775  Canis cinereo argenteus Schreber, 1775  
 Harmaaketun levinneisyys
Alalajit
 16 alalajia, katso teksti 
Katso myös
   Harmaakettu Wikispeciesissä   Harmaakettu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaakettu eli puukettu (Urocyon cinereoargenteus) on Amerikassa elävä petoeläin. Se on alkukantainen ja sopeutuvainen koiraeläin. Laji on kaikkiruokainen ja syö paljon sekä kasvi- että eläinravintoa ja etsii ravintonsa pääasiassa öisin. Päivänsä harmaaketut viettävät maakoloissa, ontoissa puissa tai kasvillisuuden kätköissä. Ne elävät yleensä pareittain ja muodostavat yhteisen reviirin. Poikueessa on keskimäärin 3–4 pentua, jotka emo synnyttää maa- tai puunkoloon. Muista koiraeläimistä poiketen se kiipeilee taitavasti puissa, joista se saa turvaa pedoilta. Se on pienemmän saariharmaaketun ohella toinen nykyään elävä harmaakettujen sukuun kuuluva laji. Harmaakettua metsästetään paljon sen turkin takia.
Koko ja ulkonäkö

Harmaaketun ruumiin pituus on 53–81 senttiä ja paino 3–7 kiloa. Ruumiin säkäkorkeus on 30 senttiä, hännän pituus 27–44 senttiä. Koiraat ovat naaraita hieman suurempia. Ruumis on paksu ja pitkä. Jalat ovat koiraeläimeksi lyhyet.
Turkki on selästä, päästä, sivuilta ja tuuhean hännän selkäpuolelta harmaansävyinen. Se ei varsinaisesti ole harmaa, vaan karvojen tyvet ovat valkoiset ja kärjet mustat, mikä antaa harmaan vaikutelman. Suurin osa vatsapuolesta, korvien ulkopinta, kaulan sivupuolet, rinta ja hännän alapuoli ovat oranssinpunaiset, jalat punertavanruskeat. Sisemmät osat rinnasta ja vatsasta, alimmat osat jaloista ja käpälistä, kurkku, posket, kuono ja rinnan alaosat ovat valkoiset. Pään kummallakin sivulla kulkee silmien takana ohut musta viiru. Silmien edessä on paksumpi juova, joka ulottuu suuhun asti. Lisäksi selän keskellä kulkee musta juova, joka ulottuu hännänpäähän saakka. Koko ja väritys kuitenkin vaihtelevat levinneisyysalueen eri osissa. Esimerkiksi levinneisyysalueen itä- ja pohjoisosien harmaakettujen turkki on punertava ja tummanharmaa.
Harmaakettu on sopeutunut melko lämpimään ilmastoon, siksi sen turkissa on vain vähän pohjavillaa ja turkki on siten melko karhea. Suojakarvat ovat 5–7 sentin pituisia ja aluskarvat 3–4 sentin pituisia. Karvanvaihto on kerran vuodessa ja kestää kesästä syksyyn. Koska harmaaketun silmät ovat hiukan vinot ja pupillit soikeat, se näyttää hieman kissamaiselta. Harmaakettu muistuttaa punakettua, mutta sen jalat ovat lyhyemmät, häntä pidempi ja ruumis hennompi. Ketulla on kahdeksan nisää, kun taas harmaaketulla niitä on vain kuusi. Tassunjäljet ovat leveämmät ja lyhyemmät. Kallon erottaa helposti Vulpes-suvun ketuista ohimon U:n muotoisesta harjanteesta, joka on molemmin puolin kalloa. Kallo on 11–13 senttiä pitkä. Hammaskartta on 3/3–1/1–4/4–2/3=42, eli lajilla on jokaisessa leuan puoliskossa 3 etuhammasta eli yhteensä 12 etuhammasta, jokaisessa leuanpuoliskossa on yksi kulmahammas eli yhteensä 4 kulmahammasta ja kussakin leuanpuoliskossa on 4 välihammasta eli yhteensä 16 välihammasta. Yläleuan molemmin puolin on 2 poskihammasta ja alaleuan kummassakin puoliskossa on 3 hammasta, eli yhteensä 10 poskihammasta. Muiden koiraeläinten tapaan harmaaketun haju- ja näköaisti ovat hyvät.
Levinneisyys ja elinympäristö

Harmaakettua tavataan Kanadan keski- ja itäosien etelärajoilta Kolumbiaan ja Pohjois-Venezuelaan. Yhdysvalloissa sen levinneisyys ulottuu Tyynenmeren rannikolta Atlantille ja Karibianmerelle. Se kuitenkin puuttuu Yhdysvaltain pohjoisosien Kalliovuorilta. Sitä ei myöskään tavata mantereen preerioilta tai lounaisosien puuttomilta aavikoilta. Harmaakettu elää myös Guatemalassa, Belizessä, El Salvadorissa, Hondurasissa, Nicaraguassa, Costa Ricassa ja Länsi-Panamassa. Laji kuitenkin puuttuu Hondurasin, Nicaraguan ja Costa Rican Karibian-puoleiselta valuma-alueelta. Harmaaketun levinneisyyden pohjoisraja oli luultavasti ennen etelämpänä kuin nykyään. Sen leviämistä uusille alueille on auttanut metsäpalojen hallinta ja metsänkasvatus. Pohjois-Amerikassa harmaakettu on palannut 1900-luvun alkupuolelta lähtien alueille, joilta se ehdittiin hävittää, ja myös levinnyt uusille alueille. Sen sijaan Keski-Amerikassa sen levinneisyys on supistunut paljon, kun metsiä on hävitetty asutuksen ja karjan laidunmaiden tieltä. Se eli ennen myös Massachusettsin Martha's Vineyardin saarella, jolta se hävisi 1500-luvulla eurooppalaisten uudisasukkaiden tulon jälkeen. Kanadasta harmaakettu hävisi 1600-luvun alussa, mutta nykyään sitä tavataan Ontariossa, Manitobassa ja Québecissä. Se on Kanadassa uhanalainen, ja koko maan kannan oletetaan käsittävän alle 250 aikuista yksilöä. Harmaakettu on maailmanlaajuisesti elinvoimainen. Kettujen lukumäärän arviointi on vaikeaa, koska ne liikkuvat öisin ja ovat varovaisia. Koko harmaakettukannasta ei olekaan arvioita.
Harmaaketun elinympäristöä ovat Pohjois-Amerikan itäosissa lehtimetsät, eteläiset havumetsät, kalliot, vanhat kedot ja pensaikot. Mantereen länsiosissa niitä tapaa usein metsien, peltojen, tiheikköjen ja ranta-alueiden sekaympäristössä ja pensaikoissa. Ne eivät kuitenkaan suosi punaketun tavoin maatalousympäristöä. Niitä tavataan myös Meksikon ja Yhdysvaltain lounaisosien kuivissa pensaikoissa. Keski-Amerikassa niiden elinpaikkoja ovat metsät ja tiheät heinikot. Etelä-Amerikan harmaaketut elävät vuoristometsissä. Ne viihtyvät myös kaupunkien tuntumassa.
Elintavat

Harmaakettu on yöeläin ja viettää valoisan ajan maakolossaan. Se voi käyttää myös puunonkaloa, kallionhalkeamaa tai muiden lajien hylkäämiä pesäkoloja ja kaivaa pesän vain silloin, kun ei löydä mitään muuta lepopaikkaa. Pesäkolot ovat yleensä metsäisessä tai pensaikkoisessa paikassa, eivätkä ne ole yhtä näkyviä kuin ketun pesät. Harmaaketut tulevat yöllä ulos saalistamaan. Vaaran uhatessa ne pakenevat pesäkoloon tai puuhun turvaan odottamaan, kunnes vaara on ohi. Turkin väri auttaa myös kätkeytymään pedoilta. Kiipeilyssä auttavat pitkät kynnet ja tasapainottava häntä. Kettu laskeutuu puusta takaperin. Se voi kiivetä jopa 18 metrin korkeuteen oksattomaan puuhun ja hypätä pystyasennossa puusta puuhun. Harmaakettu ei sen sijaan ole kovin nopea juoksija, ja se väsyy nopeasti, mutta voi juosta vähän aikaa jopa 45 kilometrin tuntinopeudella.
Harmaaketut muodostavat elinikäisen parisiteen ja perustavat yhteisen reviirin, joskaan ne eivät ole yhtä reviiritietoisia kuin tavallinen kettu. Pariside on kuitenkin löyhempi kuin useimmilla muilla koiraeläimillä, ja myös moniavioisuutta esiintyy. Elinalue merkitään ulosteilla ja virtsalla. Harmaaketut levittävät niitä hieman ympäristöään korkeammille paikoille, jotta hajut leviäisivät tuulen mukana. Reviirin koko vaihtelee vuodenaikojen mukaan. Naaraan reviiri on pienimmillään, kun pennut ovat pieniä, jolloin se pysyy pesän läheisyydessä. Syksyllä ja talvella sen elinalue on laajempi. Urosten elinalue on suurimmillaan alkukesällä. Reviirin koko vaihtelee alle neliökilometristä lähes 30 neliökilometriin, ja sen kokoon vaikuttaa myös elinympäristön laatu ja ravinnonsaanti.
Harmaaketun haukunta muistuttaa sen verran kojootin haukuntaa, että lajien erottaminen toisistaan äänen perusteella on vaikeaa. Äänivalikoimaan kuuluu myös varoitushaukuntaa, kiekumista ja huutoja. Tervehtiessään ketut naukuvat ja kujertelevat. Ne harrastavat myös yhteissukimista, jolloin nuoret sukivat aikuisia ja päinvastoin.
Elintavat > Ravinto

Harmaaketun ravinto on hyvin monipuolinen. Se on Pohjois-Amerikan ketuista kaikkiruokaisin. Ravinnossa on enemmän kasviksia kuin punaketulla. Syötäväksi kelpaavat pienet nisäkkäät ja linnut, erilaiset kasvit ja satunnaisesti matelijat. Ravinto vaihtelee alueittain ja saatavilla olevan ravinnon mukaan. Jotkin yksilöt voivat syödä erityisen paljon esimerkiksi hyönteisiä, kasveja tai lihaa. Levinneisyysalueen karuissa länsiosissa hyönteisten ja kasvien osuus on suurempi kuin idässä.
Saalislajeista tärkein on luultavasti pumpulihäntäkaniini. Talvikuukausina harmaaketun pääravintoa ovat jänikset ja jyrsijät, mutta ravinto monipuolistuu keväällä ja kesällä hyönteisiin, kuten heinäsirkkoihin, lintuihin, hedelmiin, pähkinöihin ja joskus raatoihin. Kettuja houkuttelevat erityisesti peuran raadot. Ne syövät myös rapuja. Viljantähkien, pähkinöiden, hedelmien, erityisesti villien rypäleiden ja kirsikoiden osuus ravinnosta lisääntyy usein syksyisin, jolloin niitä on enemmän saatavilla. Kiipeilytaitonsa ansiosta ketut voivat hakea puista munia ja hedelmiä. Yleensä ne kuitenkin sieppaavat saaliin maasta. Kaupunkiympäristössä ne tonkivat syötävää myös komposteista ja tunkioilta. Jos ravintoa on enemmän kuin ketut jaksavat syödä, ne kätkevät sen ja merkitsevät kätköpaikan virtsalla, jotta löytäisivät sen myöhemmin ollessaan nälkäisiä.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Harmaakettujen lisääntymiskausi vaihtelee alueittain. Se alkaa tammi-toukokuussa. Etelässä ne lisääntyvät aiemmin kuin lajitoverit pohjoisessa. Naaras synnyttää maakoloon tai puuhun. Kolopesijöiden määrä kasvaa pohjoiseen mentäessä. Alueilla, joilla harmaakettu ja punakettu elävät rinnakkain, harmaaketut lisääntyvät 2–4 viikkoa aikaisemmin. Kantoaika kestää 51–63 päivää. Poikueessa on 1–7 pentua, keskimäärin 3–4. Vastasyntyneet ovat mustia ja painavat 95 grammaa. Ne ovat tuolloin sokeita ja avuttomia, mutta kasvavat nopeasti. Pentujen silmät aukeavat 10 päivän iässä.
Pennut jättävät pesäkolon nopeasti, ehkä kirppujen takia, ja hakevat sen jälkeen suojaa kivikoista, pensaikoista ja muista suojaa tarjoavista kätköpaikoista. Pentujen hoito jää pääosin naaraan vastuulle, mutta myös uros voi olla mukana poikasten hoidossa. Emo imettää 84–120 päivää, ja pennut alkavat saalistaa vanhempiensa kanssa 3 kuukauden ikäisinä. Ne saavat aikuisen ketun pysyvän hampaiston 4 kuukauden iässä. Pennut pysyvät vanhempiensa luona syksyyn asti ja lähtevät saavutettuaan sukukypsyyden. Omille teilleen lähteneet nuoret yksilöt voivat vaeltaa jopa yli sadan kilometrin päähän alkuperäisestä elinpaikastaan.
Harmaaketut voivat elää luonnossa 6–10 vuotta, toisten lähteiden mukaan kuitenkin harvoin yli 4–5 vuotta. Vankeudessa ne elävät keskimäärin 13 vuotta ja parhaimmillaan jopa 15 vuotta. Aikuisten harmaakettujen sukupuolijakaumassa ei ole eroa. Pentujen kuolleisuus on korkea. Vain puolet pennuista selviää ensimmäisen kesän yli, ja talven jälkeen vain 10 % on enää elossa. Jäljelle jääneistä kuolee vuosittain puolet. Tämän vuoksi vanhojen yksilöiden osuus on hyvin pieni. Esimerkiksi New Yorkin harmaaketuista alle 5 % on yli kolmevuotiaita.
Viholliset

Ihmisen lisäksi harmaakettua saalistavat puuma, maakotka, susi ja ehkä myös kojootti ja punailves. Osassa Texasia on havaittu, että kojoottien hävittäminen lisää harmaakettujen määrää. Harmaaketun on sen sijaan huomattu pienentävän kärppäkantoja (Mustela). Myös kettu näyttää väistävän harmaakettua. Lajia verottavat myös loiset ja taudit. Kettusyyhyä aiheuttava syyhypunkki ei viihdy harmaaketussa, mutta rabies, penikkatauti ja jänisrutto tarttuvat siihen. Harmaaketusta on löydetty 15 kirppulajia, 2 täilajia, 7 punkkilajia, 7 puutiaislajia ja kahden samettipunkkilajin toukkia.
Evoluutio ja etymologia

Harmaakettu on alkukantainen koiraeläin ja koiraeläimistä vanhin. Se muistuttaa muiden koiraeläinten kantamuotoja. Sen esi-isiä eli Pohjois-Amerikassa ainakin kuusi miljoonaa vuotta sitten. Se on saariketun ohella säilyttänyt muista koiraeläimistä poiketen kiipeilytaitonsa, koska sen kyynär- ja värttinäluu eivät ole lukkiutuneet yhteen, mikä mahdollistaa kyynärvarren kiertoliikkeen. Urocyon cinereoargenteus -laji ilmaantui noin 1,5 miljoonaa vuotta sitten pleistoseenikaudella ja saattaa polveutua sukupuuttoon kuolleesta Urocyon progressus -lajin harmaaketusta. Nykyharmaaketun pleistoseenikautisia fossiileja on löydetty noin neljästäkymmenestä paikasta.
Lajin kuvasi saksalainen eläintieteilijä Johann Christian Daniel von Schreber vuonna 1775 nimellä Canis cinereo argenteus. Nykyisen tieteellisen nimensä se sai vasta myöhemmin.
Harmaaketun lajinimi cinereoargenteus tulee kreikan kielen sanasta "cinereus", joka tarkoittaa ”tuhkan väristä”. Suvun nimi Urocyon tulee kreikan sanasta ”uro”, joka tarkoittaa ”häntää” ja sanasta ”cyon”, joka tarkoittaa ”koiraa”. Harmaaketun tavallisimpia englanninkielisiä nimiä ovat gray fox ja Yhdysvaltain kaakkoisosissa käytetty grey fox. Siitä käytetään myös nimiä tree fox, cat fox ja scrub fox. Tavallisia espanjankielisiä nimiä ovat zorra gris, zorra, zorro, gato de monte ja gato cervan. Lajin ranskankielinen nimi on renard gris.
Evoluutio ja etymologia > Alalajit

Harmaaketusta tunnistetaan nykyään 16 alalajia. Niistä seitsemää tavataan Meksikon pohjoispuolella:
Urocyon cinereoargenteus cinereoargenteus Itä-Yhdysvallat (Schreber, 1775)
Urocyon cinereoargenteus borealis Uusi-Englanti ja Ontario (Merriam, 1903)
Urocyon cinereoargenteus californicus Etelä-Kalifornia (Mearns, 1897)
Urocyon cinereoargenteus costaricensis Costa-Rica (Goodwin, 1938)
Urocyon cinereoargenteus floridanus (Meksikonlahden rannikko-osavaltiot Yhdysvalloissa) (Rhoads, 1895)
Urocyon cinereoargenteus fraterculus Yucatán (Elliot, 1896)
Urocyon cinereoargenteus furvus Panama (G. M. Allen and Barbour, 1923)
Urocyon cinereoargenteus guatemalae Eteläisimmästä Meksikosta Nicaraguaan (Miller, 1899)
Urocyon cinereoargenteus madrensis Etelä-Sonora, Lounais-Chihuahua ja Luoteis-Durango (Burt and Hooper, 1941)
Urocyon cinereoargenteus nigrirostris Lounais-Meksiko (Lichtenstein, 1850)
Urocyon cinereoargenteus ocythous Suurten tasankojen osavaltiot (Bangs, 1899)
Urocyon cinereoargenteus orinomus Etelä-Meksiko ja Tehuantepecin kannas (Goldman, 1938)
Urocyon cinereoargenteus peninsularis Baja California (Huey, 1928)
Urocyon cinereoargenteus scottii Lounais-Yhdysvallat ja Etelä-Meksiko (Mearns, 1891)
Urocyon cinereoargenteus townsendi Pohjois-Kalifornia ja Länsi-Oregon (Merriam, 1899)
Urocyon cinereoargenteus venezuelae Kolumbia ja Venezuela (J. A. Allen, 1911)