stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sting
The Police

Lontoossa rumpali Stewart Copeland perusti vuonna 1977 uuden aallon rock-yhtyeen The Police, jonka muita jäseniä olivat Sting (laulu ja basso) ja Henry Padovani (kitara), jonka tilalle tuli pian Andy Summers. Punkia, rockia ja reggae-vaikutteita yhdistellyt yhtye teki useita kiertueita ja sai kuusi Grammy-palkintoa 1980-luvun alkupuolella.
Yhtye julkaisi lyhyessä ajassa viisi albumia, joista viimeinen, Synchronicity (1983) ja sen menestyssingle ”Every Breath You Take” nousivat yhtyeen tunnetuimmiksi. Maailmankiertueen jälkeen yhtye hajosi ja Sting lähti soolouralle. Yhtye palasi yhteen tekemään maailmankiertueen 2007–2008.
Sooloura

Vuonna 1985 eturivin jazzmuusikkojen kanssa tehty The Dream of the Blue Turtles oli Stingin ensimmäinen sooloalbumi, ja siitä julkaistiin single ”If You Love Somebody Set Them Free”. Albumi myi platinaa.
Soul Cages (1991) käsitteli Stingin vanhempien kuolemaa. Albumi voitti Grammyn, kuten myös sitä seurannut Ten Summoner’s Tales (1993). Mercury Falling (1996) käsitteli vanhenemista ja kuolevaisuutta.
Stingin ura oli huipussaan vuonna 1994. Yhdessä Bryan Adamsin ja Rod Stewartin kanssa levytetty ”All for Love” filmistä Kolme muskettisoturia (The Three Musketeers) oli Yhdysvaltain listan kärjessä viisi viikkoa ja myi platinalevyn verran. Tämä on ainoa Police-aikojen jälkeen tehty levy, jonka Sting on saanut Yhdysvaltojen listan kärkeen.
Brand New Day (1999) myi triplaplatinaa ja toi Stingille Grammyn singlestä. Vuonna 2002 Sting sai Golden Globe -palkinnon kappaleestaan ”Until...” elokuvassa Kate & Leopold. Samana vuonna hänelle myönnettiin BRIT Award hänen kontribuutiostaan musiikissa, ja hänet otettiin Songwriters Hall of Fameen.
Vuonna 2003 Sting julkaisi albumin Sacred Love, jossa lauloi myös Mary J. Blige; albumi toi Stingille jälleen uuden Grammyn. Samana vuonna Sting julkaisi omaelämäkertansa.
Sting on tehnyt yhteistyötä monien eri musiikkilajien artistien, kuten Mary J. Bligen, Sugababesin, P. Diddynn, Craig Davidin, The Black Eyed Peasin ja Cheb Mamin kanssa. Vuonna 2005 Sting vieraili venäläisduo t.A.T.u.:n kappaleella ”Friend or Foe” basistina. Sting on tehnyt yhteistyötä myös bosnialaisen luutunsoittaja Edin Karamazovin kanssa sekä soittanut useita kirkkokonsertteja kyseisen produktion pohjalta. Musiikki on pohjautunut John Dowlandin keskiaikaisiin teksteihin. Hankkeesta on tehty albumi Songs from the Labyrinth.
Suomessa Sting on esiintynyt useita kertoja. Hän on konsertoinut Helsingin jäähallissa vuonna 1988, 1991,1993, Turussa Turkuhallissa 1996 ja 2000, Ruisrockissa 1997, Helsingin Finnair Stadiumilla 2001, Helsingin Hartwall Areenalla 2000 ja 2004 sekä Pori Jazzissa 2006. Vuonna 2010 Sting esiintyi Hartwall Areenalla kolmannen kerran, tällä kertaa sinfoniaorkesteri The Royal Philharmonic Concert Orchestran kanssa Symphonicity-kiertueella. Hän esiintyi Helsingin Kaisaniemessä järjestetyssä Helsinki Classic Festival-festivaalilla vuonna 2012. Esiintyminen oli ”Back to Bass” -Euroopan kiertueen avajaiskonsertti. Hartwall Areenalla 28. syyskuuta 2017 pidetyn konsertin jälkeen hän kävi seuraavana päivänä 30. syyskuuta katsomassa Turun Kaupunginteatterissa kirjoittamansa Viimeinen laiva -musikaalin ja nousi sielläkin lavalle esittämään yhdessä näyttelijöiden kanssa musikaalin tunnusmelodian "The Last Ship Sails".  Viimeisin konsertti Suomessa tapahtui 13.6.2019 Helsingin Kaisaniemessä, joka oli Suomen esiintymisistä järjestyksessä 14.
Sting esiintyi Tampereen Kannen areenalla 7. maaliskuuta 2022.
2022 Universal Music Group ilmoitti ostaneensa oikeudet koko Stingin tuotantoon.
Näyttelijänura

Sting on  esiintynyt muun muassa elokuvissa Quadrophenia – 60-luvun kapinalliset (1979), The Grotesque, Paholaisen kosketus (1982), David Lynchin elokuvassa Dyyni ja elokuvassa Puuta, heinää ja muutama vesiperä (1998). Hän on myös vieraillut ääninäyttelijänä sarjoissa Simpsonit, Family Guy ja Kapteeni Planeetta sekä omana itsenään sarjassa Ally McBeal.
Yhteiskunnallinen toiminta

1980-luvun loppupuolelta alkaen Sting on näyttävästi tukenut ihmisoikeus- ja ympäristöliikettä, muun muassa Amnesty Internationalia. Hän on perustanut sademetsien suojelusäätiön vaimonsa Trudie Stylerin ja Kayapó-intiaanien kanssa.
Diskografia > Albumit

The Dream of the Blue Turtles (1985)
Bring On the Night (1986)
...Nothing Like the Sun (1987)
The Soul Cages (1991)
Ten Summoner’s Tales (1993)
Mercury Falling (1996)
Brand New Day (1999)
Sacred Love (2003)
Songs from the Labyrinth (2006)
If on a Winter’s Night... (2009)
Symphonicities (2010)
The Last Ship (2013)
57th & 9th (2016)
Sting & Shaggy: 44/876 (2018)
My Songs (2019)
The Bridge (2021)
Diskografia > Kokoelmat

Fields of Gold (1994)
Duets (2021)
Diskografia > Tribuuttilevyt

The London Symphony Orchestra – Fortress: The London Symphony Orchestra Performs The Music Of Sting
Filmografia

Quadrophenia – 60-luvun kapinalliset (1979)
Brimstone - paholaisen kosketus [Brimstone & Treacle] (1982)
Dyyni (1984)
Hirviön morsian [The Bride] (1985)
Zoolander 2
Kaamelott - Premier volet (2021)
Kirjat

Sting, suomentanut Erkki Jukarainen: Kuin särkynyttä musiikkia: muistelma.  WSOY, 2004.  ISBN 9510293679
Friedrich Georg Wilhelm von Struve

Tähtitieteilijä Wilhelm von Struve.
Friedrich Georg Wilhelm von Struve (ven. Василий Яковлевич Струве, Vasili Jakovlevitš Struve; 15. huhtikuuta 1793 Altona, Holsteinin herttuakunta – 23. marraskuuta (J: 11. marraskuuta) 1864 Pietari) oli saksalaissyntyinen venäläinen tähtitieteilijä maineikkaasta tähtitieteilijöiden suvusta.
Wilhelm Struve syntyi Hampurin lähellä Altonassa, joka oli osa tuolloin Tanskaan kuulunutta Holsteinin herttuakuntaa. Hänen isänsä Jacob Struve (1755–1841) oli matematiikanopettaja ja lukionrehtori, hänen jälkeläisensä kolmessa polvessa olivat tähtitieteilijöitä. Nuori Wilhelm lähetettiin 1808 veljensä luo Tarttoon, silloiseen Venäjän keisarikunnan Liivinmaan kuvernementtiin, ilmeisesti välttääkseen Napoleonin valtaamassaan Saksassa määräämän asevelvollisuuden.
Struve aloitti opinnot Tarton yliopistossa 15-vuotiaana vuonna 1808 ja valmistui pian parhain arvosanoin pääaineenaan filologia. Hän vaihtoi sitten alaa ja jatkoi opintojaan tähtitieteilijänä. Vuosina 1813–1820 hän opetti yliopistossa, ensin ylimääräisenä professorina, vuodesta 1820 alkaen matematiikan ja tähtitieteen varsinaisena professorina. Vuosina 1820–1839 hän toimi Tarton tähtitieteellisen observatorion johtajana. Vuosina 1839–1862 hän oli Pietarin tiedeakatemian vasta perustetun Pulkovon observatorion ensimmäisenä esimiehenä Pietarin esikaupungissa.
Struve tutki muun muassa kaksoistähtiä ja onnistui ensimmäisenä määrittämään esimerkiksi Vegan näennäisen liikkeen taivaalla eli parallaksin. Hän tutki myös geodesiaa eli maan muotoa sekä rakennutti 2 820 km pitkän kolmiomittausketjun – Struven ketjun, joka siis on nimetty hänen mukaansa. Ketju rakennettiin Venäjälle ja Ruotsi-Norjaan, Hammerfestista Mustallemerelle. Ketju on nykyään UNESCOn maailmanperintölistan kohde.
Perhe

Vuonna 1815 Struve avioitui Altonassa Emilie Wallin kanssa (1796–1834) ja heille syntyi 12 lasta, joista kahdeksan jäi henkiin. Hänen pojistaan Otto Wilhelm von Struve oli myös merkittävä tähtitieteilijä ja isänsä seuraaja Pulkovon observatorion johtajana, Genrih Struve (1822–1908) oli kemisti ja Bernhard Struve (1827–1889) oli Venäjän valtion virkamiehenä Siperiassa ja kuvernöörinä Astrahanissa ja Permissä.
Vaimonsa kuoleman jälkeen Struve avioitui Johanna Bartelsin (1807–1867) kanssa. Heidän kuudesta lapsestaan tunnetuin oli Karl Struve (1835–1907) joka toimi Venäjän suurlähettiläänä Japanissa, Yhdysvalloissa ja Alankomaissa.
Otto Wilhelm von Struven pojat Ludwig Struve ja saksalaistunut Hermann Struve olivat kuuluja tähtitieteilijöitä, samoin Ludwig Struven poika Otto Struve, Wilhelm von Struven pojanpojanpoika, joka vaikutti Yhdysvalloissa.
Bernhard Struven pojasta Peter Struvesta (1870–1944) tuli puolestaan marxilainen toimittaja, ja hän liittyi Venäjän työväenpuolueeseen, mutta erosi siitä, kun menševikit ja bolševikit riitautuivat ja puolue hajosi. Peter Struve liittyi Perustuslaillis-demokraattiseen kadettipuolueeseen ja hänestä tuli liberaali. Venäjän sisällissodan aikana Peter Struve liittyi valkoisten puolelle. Hän kuoli vuonna 1944 Pariisissa.
Kirjallisuutta

Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin.  Helsinki:  Ursa, 2014.  ISBN 978-952-5329-26-1
Aiheesta muualla

E.F.Litvinova: W. Struve – his life and scientific activity Pulkovon observatorion sivut (englanniksi)
Friedrich Georg Wilhelm Struve (Arkistoitu – Internet Archive) Tartu tähetorn (englanniksi)
Struve Geodetic Arc Struven kolmiomittausjärjestelmä UNESCOn maailmanperintökohteena. whc.unesco.org (englanniksi)
Herra Struve pähkinänkuoressa (Arkistoitu – Internet Archive), Karttakäärö, Maanmittauslaitoksen sivulla
Friedrich Georg Wilhelm Struve American Journal of Science and Arts, 1865. books.google.fi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Uppslagsverket Finland 
Muut:  SNAC  IdRef
Pilottiaalto

Couderin kokeet, joissa pilottiaaltomalli ”materialisoituu”.
Pilottiaaltoteoria on teoreettisessa fysiikassa Louis de Broglien vuonna 1927 esittämä, 
ensimmäinen tunnettu esimerkki piilomuuttujateoriasta. Sen nykyinen versio, de Broglien–Bohmin teoria, on edelleen valtavirran ulkopuolinen yritys selittää kvanttimekaniikka deterministiseksi teoriaksi, jolloin vältetään sellaiset ongelmalliset käsitteet kuin aalto-hiukkas-dualismi, yhtäkkinen aaltofunktion romahtaminen ja Schrödingerin kissaparadoksi.
De Broglien–Bohmin teoria on yksi monista kvanttimekaniikan tulkinnoista. Se käyttää samaa matematiikkaa kuin muut kvanttimekaniikan tulkinnat. Näin ollen se ei ole enempää ristiriidassa kokeellisten tulosten kanssa kuin muutkaan tulkinnat.
Kun Y. Couderin 2000-luvulla teki kokeita kvanttimekaanisten systeemien kanssa analogisilla hydrodynaamisilla systeemeillä, voitiin ”konkreettisen” pilottiaallon katsoa ilmaantuneen.
Historia

Vuonna 1926 laatimassaan tutkielmassa Max Born esitti, että Schrödingerin yhtälön mukainen aaltofunktio kuvaa todennäköisyystiheyttä sille, että hiukkanen löytyy tietyltä alueelta.
Tästä ajatuksesta de Broglie kehitti pilottiaaltoteorian ja muodosti ohjaavaa aaltoa esittävän funktion.
 Aluksi de Broglie esitti kaksoisratkaisuun perustuvaa lähestymistapaa, jossa kvanttikohde koostuu fysikaalisesta aallosta (u-aalto) todellisessa avaruudessa, jossa se on keskittynyt pallonmuotoiselle alueelle, mikä johtaa hiukkasmaiseen käyttäytymiseen; tässä teoriansa alkuperäisessä muodossa hänen ei tarvinnut olettaa kvanttihiukkasen olemassaoloa. Myöhemmin hän muotoili teorian, jossa hiukkaseen liittyy pilottiaalto. Pilottiaaltoteoriansa hän esitti vuoden 1927 Solvayn konferenssissa.  Samassa konferenssissa Wolfgang Pauli kuitenkin esitti teorialle vastaväitteen, että se ei toiminut oikein kimmottoman sironnan tapauksessa. De Broglie ei pystynyt kumoamaan tätä vastaväitettä, ja hän ja Born hylkäsivätkin pilottiaaltoihin perustuvan lähestymistavan. Toisin kuin David Bohm vuosia myöhemmin, de Broglie ei täydentänyt teoriaansa niin, että sen pohjalta olisi voitu käsitellä myös monen hiukkasen tapausta.
Vuonna 1932 John von Neumann väitti todistaneensa kaikki piilomuuttuja­teoriat mahdottomiksi. Kolme vuotta myöhemmin Grete Hermann osoitti tämän todistuksen pätemättömäksi, mihin fyysikot eivät kuitenkaan kiinnittäneet huomiota yli 50 vuoteen. Mutta vuonna 1952 David Bohm, joka oli tyytymätön yleisesti hyväksyttyyn tulkintaan, otti de Broglien pilottiaaltoteorian uudelleen puheeksi. Bohm kehitti pilottiaaltoteorian muotoon, jota nykyisin kutsutaan de Broglien–Bohmin teoriaksi.
Useimmat fyysikot olisivat tuskin kiinnittäneet huomiota de Broglien–Bohmin teoriaan, ellei sitä olisi kannattanut John Stewart Bell, joka myös kumosi sille esitetyt vastaväitteet. Vuonna 1987 John Bell löysi Grete Hermannin tutkielman ja osoitti fyysikoiden yhteisölle, että Paulin ja von Neumannin vastaväitteet olivat itse asiassa todistaneet vain, ettei pilottiaaltoteoria noudata lokaalisuusperiaatetta.
Jotkut fyysikot pitävät nykyäänkin de Broglien–Bohmin teoriaa vakavasti otettavana haastajana vallitsevalle kööpenhaminalaiselle tulkinnalle, mutta kysymys on yhä kiistanalainen.
Yves Couder työtovereineen on äskettäin löytänyt makroskooppisen pilottiaaltosysteemin kävelevien pisaroiden muodossa. Tämä systeemi käyttäytyy pilottiaaltojen tavoin, joiden aikaisemmin oli oletettu esiintyvän vain mikroskooppisissa ilmiöissä.
Pilottiaaltoteoria > Perusteet

Pilottiaaltoteoria kuuluu piilomuuttujateorioihin. Näin ollen:
se on realistinen teoria siinä mielessä, että sen mukaan käsitteet ovat olemassa havaitsijasta riippumatta;
se on deterministinen teoria.
Hiukkasten paikka ja liikemäärä oletetaan piilomuuttujiksi. Pilottiaaltoteoriassa oletetaan, että näillä suureilla tosin on olemassa tarkat arvot, mutta ne voidaan mitata vain tietyllä rajallisella tarkkuudella, koska mittauksen suorittaminen auttamattomasti häiritsisi systeemiä vähintään tietyn verran.
Hiukkasjoukkoon liittyy aineaalto, joka kehittyy Schrödingerin yhtälön osoittamalla tavalla. Jokaisella hiukkasella on oma deterministinen liikeratansa, jota ohjaa aaltofunktio. Koko hiukkasjoukon tiheyttä kuvaa aaltofunktion suuruus. Hiukkaset eivät vaikuta aaltofunktioon, joka voi esiintyä myös tyhjänä aaltofunktiona.
Teoria valaisee sitä epälokaalisuutta, joka sisältyy implisiittisesti kvanttimekaniikan ei-relativistisiin muotoiluihin, ja tämän epälokaalisuuden avulla se pystyy toteuttamaan Bellin teoreeman.
Pilottiaaltoteoria > Seurauksia

Pilottiaaltoteoria osoittaa, että on mahdollista muotoilla realistinen ja deterministinen piilomuuttujateoria, jonka kokeelliset seuraukset ovat samat kuin tavanomaisen kvanttimekaniikan.
Hintana on kuitenkin se, että teoria on korostetusti epälokaalinen. Toisin sanoen teorian mukaan se, mitä yhdessä paikassa (A) tapahtuu, voi välittömästi ja saman­aikaisesti vaikuttaa siihen, mitä toisessa paikassa (B), mahdollisesti hyvinkin kaukana tapahtuu, jo ennen kuin paikasta A valon­nopeudella lähetetty signaali ehtisi paikasta A paikkaan B. Piilo­muuttujien luonteesta ja Bellin teoreemasta kuitenkin aiheutuu, ettei tällaisia kauko­vaikutuksia ole mahdollista käyttää hyväksi valoa nopeampaan tiedon­siirtoon.
Matemaattinen perusta

De Broglien–Bohmin pilottiaallon johtamiseksi elektronille muodostetaan ensin sen kvanttiteoreettinen Lagrangen funktio
missä  Q on kvanttivoimaan liittyvä potentiaali (aaltofunktio työntää hiukkasta). Tämä integroidaan yhtä tiettyä reittiä pitkin, nimittäin sitä reittiä, jota elektroni todellisuudessa kulkee. Tällöin Bohmin propagaattorille saadaan seuraava lauseke:
Tämän propagaattorin avulla elektronin liikerata kvanttipotentiaalin  Q vaikutuksesta ajan funktiona voidaan määrittää tarkasti.
Matemaattinen perusta > Schrödingerin yhtälön johto

Pilottiaaltoteoria perustuu Hamiltonin–Jacobin dynamiikkaan, ei Hamiltonin tai Lagrangen mekaniikkaan. Hamiltonin–Jacobin yhtälöstä
on mahdollista johtaa Schrödingerin yhtälö seuraavasti:
Tarkastellaan klassista hiukkasta, jonka paikkaa ei tunneta tarkasti. Näin ollen sitä on käsiteltävä tilastollisesti, toisin sanoen vain todennäköisyystiheys  \rho (x,t) tunnetaan. Kokonais­toden­näköisyys luonnollisesti säilyy eli  \int \rho \,d^{3}x=1 kaikilla hetkillä  t. Tämän vuoksi sen on toteutettava jatkuvuusehto
missä  v(x,t) on hiukkasen nopeus.
Klassisen mekaniikan Hamiltonin–Jacobin muotoilussa nopeuden ilmaisee lauseke  v(x,t)={\frac {\nabla S(x,t)}{m}},
missä   S(x,t) on Hamiltonin–Jacobin yhtälön ratkaisu
Yhtälöt  (1) ja  (2) voidaan yhdistää yhdeksi kompleksiseksi yhtälöksi ottamalla käyttöön 
kompleksinen funktio   \psi ={\sqrt {\rho }}e^{\frac {iS}{\hbar }}. Silloin edelliset kaksi yhtälöä voidaan saattaa muotoon
\quad Q=-{\frac {\hbar ^{2}}{2m}}{\frac {\nabla ^{2}{\sqrt {\rho }}}{\sqrt {\rho }}}
Tämä on ajasta riippuva Schrödingerin yhtälö, jossa on mukana ylimääräinen potentiaali, kvanttipotentiaali  Q, 
toisin sanoen kvanttivoiman potentiaali, joka on likimäärin verrannollinen aaltofunktion amplitudin kaarevuuteen.
Matemaattinen perusta > Matemaattinen muotoilu yhdelle hiukkaselle

De Broglien mukaista aineaaltoa esittää ajasta riippuva Schrödingerin yhtälö:
Kompleksinen aaltofunktio voidaan esittää muodossa:
\psi ={\sqrt {\rho }}\;\exp \left({\frac {i\,S}{\hbar }}\right)
Kun tämä sijoitetaan Schrödingerin yhtälöön, voidaan johtaa kaksi uutta reaalimuuttujien välistä yhtälöä. Niistä ensimmäinen on todennäköisyystiheyden  \rho  jatkuvuusyhtälö:
missä nopeuskentän määrittelee ohjausyhtälö
Pilottiaaltoteorian mukaan pistemäinen hiukkanen ja aineaalto ovat molemmat todellisia ja erillisiä fysikaalisia olioita.  Sen sijaan, että kvantti­mekaniikan standardi­tulkinnan mukaan aalto­funktio on vain abstrakti toden­näköisyys­aalto, pilotti­aaltoteorian mukaan kyseessä on todellinen fysikaalinen aalto, joka ohjaa hiukkasten liikettä ohjaus­yhtälön mukaisesti hieman samaan tapaan kuin meren aallot ohjaavat pinnalla kelluvien kappaleiden liikettä ja vaikuttavat uimarien ja laivojenkin liikkeeseen.
Tavanomainen kvanttimekaniikka ja pilotti­aalto­teoria perustuvat samaan osittaisdifferentiaaliyhtälöön. Keskeisin ero on siinä, että tavan­omaisessa ­kvantti­mekaniikassa Schrödingerin yhtälön mukainen aaltofunktio tulkitaan Bornin postulaatin mukaisesti, jonka mukaan kappaleen sijainnin todennäköisyys­tiheyden ilmaisee aaltofunktion amplitudin neliö  \rho =|\psi |^{2}. Pilottiaaltoteoria pitää ohjausyhtälöä peruslakina ja Bornin sääntöä siitä johdettuna käsitteenä.
Toinen yhtälö on muunneltu Hamiltonin–Jacobin yhtälö vaikutukselle  S:
missä Q on yhtälön
määrittelemä kvanttipotentiaali. Jos Q jätetään pois laskuista, tuloksena saadaan klassisen pistehiukkasen Hamiltonin–Jacobin yhtälö. (Tarkkaan ottaen tämä pätee vain semiklassisella rajalla, koska superpositioperiaate pätee edelleen ja siitä voidaan päästä eroon vain, jos jokin mekanismi, esimerkiksi vuorovaikutus ympäristön kanssa, saa aikaan dekoherenssin.) Niinpä kvanttipotentiaali saa aikaan kaikki kvanttimekaniikalle tyypilliset, mystisiltä vaikuttavat ilmiöt.
On myös mahdollista yhdistää Hamiltonin–Jacobin yhtälö ja ohjausyhtälö, jolloin saadaan näennäisesti Newtonin mekaniikkaa muistuttava liikeyhtälö:
missä hydrodynaaminen aikaderivaatta määritellään seuraavasti:
Matemaattinen perusta > Matemaattinen muotoilu monelle hiukkaselle

Schrödingerin yhtälö monen kappaleen aaltofunktiolle   \psi ({\vec {r}}_{1},{\vec {r}}_{2},\cdots ,t) on:
Kompleksinen aaltofunktio voidaan esittää muodossa:
Pilottiaalto ohjaa hiukkasten liikettä. Tällöin j:nnen hiukkasen ohjausyhtälö on:
Näin j:nnen hiukkasen nopeus riippuu nimenomaisesti muiden hiukkasten sijainnista. Tämä merkitsee, että teoria on ei-lokaalinen.
Matemaattinen perusta > Tyhjä aaltofunktio

Lucien Hardy ja John Stewart Bell  ovat korostaneet sitä, että kvanttimekaniikan de Broglien–Bohmin kuvassa voi esiintyä myös tyhjiä aaltoja, joita niitäkin esittää avaruudessa ja ajassa leviävä aaltofunktio, mutta jotka eivät kuljeta energiaa eivätkä liikemäärää eivätkä liity mihinkään hiukkaseen. Samaa käsitettä Albert Einstein oli nimittänyt aaveaalloiksi tai aavekentiksi saks. Gespensterfelder).
Tyhjiä aaltofunktioita koskevasta kysymyksestä on kiistelty. Sitä vastoin kvanttimekaniikan monimaailmatulkinnoissa ei tyhjiä aaltofunktiota tarvita.
Aiheesta muualla

”Pilot-wave hydrodynamics” Bush, J.W.M, 2014, Ann. Rev. Fluid Mech., 49, 269-292.
”Quantum mechanics writ large” (Arkistoitu – Internet Archive), Bush, J.W.M, 2010.
”Pilot waves, Bohmian metaphysics, and the foundations of quantum mechanics” (Arkistoitu – Internet Archive), Mike Towlerin luentokurssi pilottiaaltoteoriasta Cambridgen yliopistossa 2009
”Hydrodynamic quantum analogues” (Arkistoitu – Internet Archive) Tutkielma hydrodynaamisista kvanttianalogioista ja hydrodynaamisesta pilottiaaltoteoriasta, John Bush (MIT) ym.
More complete HTML encyclopedic page about the subject.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Pilot wawe
Käännös suomeksi
Raimo Suikkanen

Raimo Rainer Suikkanen (20. elokuuta 1942 Iitti – 22. tammikuuta 2021 Lahti) oli suomalainen kilpapyöräilijä.
Suikkanen edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Méxicossa 1968 hän sijoittui yhden kilometrin aika-ajossa 23:nneksi sekä 100 kilometrin joukkueajossa 19:nneksi yhdessä Raimo Honkasen, Mauno Uusivirran ja Ole Wackströmin kanssa, joskaan itse hän ei ajanut maaliin saakka. Münchenissä 1972 hän sijoittui neljän kilometrin takaa-ajossa 21:nneksi.
Suikkanen edusti Suomea vuosien 1970 ja 1971 MM-kilpailuissa. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia joukkueajossa vuonna 1968 ja sijoittui seitsemänneksi henkilökohtaisessa maantieajossa vuonna 1967. Hän voitti Unkarin kahden päivän ajon vuonna 1968.
Seuratasolla ”Rami” Suikkanen edusti Lahden Pyöräilijöitä. Hän voitti seitsemän Suomen-mestaruutta vuosina 1967–1972. Hän teki ratalajeissa useita Suomen ennätyksiä. Hänet valittiin vuoden suomalaispyöräilijäksi 1969 ja 1970.
Hiihtäjänä Suikkanen edusti Lahden Hiihtoseuraa. Hän sijoittui Ounasvaaran kisojen 15 kilometrillä yhdeksänneksi vuonna 1965 ja Salpausselän Kisojen 50 kilometrillä 15:nneksi vuonna 1966.
Styreenioksidi

| Styreenioksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  96-09-3
PubChem CID:  7276
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H8O
Moolimassa:  120,15 g/mol g/mol
Ulkomuoto:  Väritön-vaaleankeltainen neste
Sulamispiste:  −36,6 °C (200 K)
Kiehumispiste:  194 °C (467 K)
Tiheys:  1,052 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1,49 g/l (20 °C)
Styreenioksidi kuuluu epoksidien eli oksiraanien aineryhmään ja on heterosyklinen yhdiste. Aineen kemiallinen kaava on C8H8O ja rakennekaava C6H5CHCH2O. Siitä käytetään myös nimiä fenyylietyleenioksidi, fenyylioksiraani, styreeniepoksidi ja styryylioksidi.
Styreenioksidi on palavaa normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä - vaaleankeltaista nestettä, jolla tunnusomainen haju. Styreenioksidin moolimassa on 120,15 g/mol, sulamispiste −36,6 °C, kiehumispiste 194 °C, tiheys 1,052 g/cm3, leimahduspiste 76 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 498 °C ja CAS-numero 96-09-3. Aine liukenee huonosti veteen.
Styreenioksidi voi polymeroitua ollessaan yli 200 °C:n lämpötilassa emästen, happojen ja  eräiden metallisuolojen vaikutuksesta.
Styreenioksidia valmistetaan hapettamalla styreeniä vetyperoksidilla tai käsittelemällä styreenin ja halogeenien vesiliuosten reaktiotuotetta emäksellä. Yhdistettä käytetään epoksigartsien valmistukseen ja muiden yhdisteiden synteesien lähtöaineena.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset

Lyhytaikaisessa altistumisessa styreenioksidi ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä sekä voi aiheuttaa vaikutuksia keskushermostossa. Pidempiaikainen altistuminen voi aiheuttaa ihon herkistymistä. Styreenioksidi on luokiteltu Suomessa syöpäsairauden vaaraa aiheuttavaksi (ryhmä 3) sekä perimälle, sikiölle tai lisääntymiselle vaaraa aiheuttavaksi aineeksi. 
Styreenioksidi on myrkyllistä kaloille.
Aiheesta muualla

Styreenioksidin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Styrene oxide (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Styrene oxide (englanniksi)
ChemBlink: Styrene oxide (englanniksi)