Molotšna
Joen muinainen Γέρρος-nimi

Molotšnan jokiverkoston lopullisen muodostumisen arvellaan tapahtuneen plioseenikautena noin 2 miljoonaa vuotta sitten. Tältä eläin- ja kasvimaailman monimuotoisuuden kehittymisen aikakaudelta löytyy Melitopolin alueella arkeologinen muistomerkki ”Kam’jana Mohyla” (Kivihauta). Alueelta on löytynyt jamnojen kuoppahautauskompleksi myöhäiseltä pronssikaudelta 3000–1300 eaa. ja noin sata srubna- eli  Eurooppaa toisella vuosituhannella hallinneen hirsihautakulttuurin aikaista hautausta. Ensimmäisiä tietoja Maitojoesta oletetaan välittyneen antiikin kreikkalaisten ja roomalaisten sekä kirjailijoiden että matkailijoiden kautta jo 5. vuosisadalla eaa. tai Skyytian ajoilta.
Skyyttialaisessa maailmanmallissa, jossa on monilta osin säilynyt arkaaisia indoiranilaisia elementtejä, on myös alamaailma ja kuolleiden turvapaikka, joka sijaitsee pohjoisessa. Siellä kuninkaiden hautausmaa sijaitsee Gerrosin (Γέρρος) pohjoisrajoilla. Skyyttien maata ja tapoja kuvaavaan "Historiateoksen", Melpomenelle omistettuun IV:een kirjaan  Herodotoksen väitetään tallentaneen toisaalta tiedon, että 11 päivää kestäneen purjehduksen jälkeen Borysthenesjoella ilmaantuivat Gerr(os)in lähteet ja sitten "laajamittainen autiomaa". (Herodos Hist., IV, 18.2) Ja toisaalta, että (kohdat 19, 20 ja 56) ”nomadipaimentolaiset asustivat maan, joka ulottuu neljätoista päiväisen matkan päähän itään Gerros (kreik. Γέρρος)-jokeen saakka. Gerrosin toisella puolella ovat ne alueet, joita kutsutaan "kuninkaallisiksi" maiksi. Seitsemäs joki on Gerros, joka eroaa Borysthenesistä lähellä sitä paikkakuntaa, jossa Borysthenes lakkaa olemasta tunnettu, se eroaa tällä alueella ja sillä on sama nimi kuin tällä alueella itsellään, nimittäin Gerros, ja kun se virtaa kohti mertä, se rajoittuu sekä paimentolaisten että kuninkaallisten skyyttien maahan ja virtaa Hypakyrisjokeen” (myös Karkinitesjokeen). Toisin sanoen Herodotoksen tutkimuksissa Molotšna yhdistetään Gerros-jokeen ja se oli rajana idässä asuneiden nomadi- ja lännessä asuneiden kuninkaalliset skyyttien maiden välillä. Melitopolin kaivaukset vahvistavat tiedon skyyttien asuinpaikasta, joista Herodotos kirjoitti: "...ei maanviljelijöitä, loppujen lopuksi he ovat paimentolaisia." Myös Plinius vanhemman väitetään olleen samaa mieltä Herodotoksen kanssa siitä, että Gerrhus- tai Nogaï-joki oli rajana skyyttien aluevaltauksien välillä.
Toisaalta Herodotoksen selostuksissa koskien skyyttien kuolemanjälkeisten hautausrituaalien olemusta (IV, 53.4) ja mytologisia ideoita heidän esi-isiensä Gerros-maa-alueen väitetään olleen jokin salainen hautapaikka (IV, 53, 71). Lisäksi mainitaan neljänkymmenen päivän matkasta Gerros-alueelle, missä oli heidän kuninkaiden hautausmaa (kohta 71.1), asui viimeinen skyyttien heimo (kohta 71.3) ja virsi Gerros-joki (kohta 56). Ja kun ”Γέρρος”-maata voi pitää alueena, jossa esivalmisteltiin skyyttien kuningasten hautaamista ja hautajaisia, voidaan nimen alkuperä yhdistää iranilaiseen käsitteeseen ”itku”, ”suru” (سوگ) tai ”surra kuolleita”-sanasta. Joten niinä arkaaisina aikoina alue saattoi toimia hautaus- ja kulttikeskuksena ja paikallista heimoa voitaisiin ehkä pitää tiettynä ammatillisena yhteiskuntaryhmänä, joka oli erikoistunut vastaavaan rituaalikäytäntöön.
Gerr(os)in kuvauksen yksityiskohtien joukossa yksi kiistanalaisimmista on edelleen etäisyyden maininta. Toisaalta  Stefanos Byzantionlaisen oletetaan maantieteellisessä sanakirjassan Ethnikassa väittäneen, että Gerros on paikka ja joki lähellä Borysthenesiä ja oletetaan Gerrosjoen olleen Dneprin sivujoki ja että Hypakyrisjoki on Desna. Kun toisaalta oletetaan alueen sijanneensa merkittävän kaukana Borysthenesistä eli Herodotoksen mukaan: "Neljänkymmenen päivän purjehduksen jälkeen Gerr-nimiseen paikkaan tiedetään, että se Borysthenes virtaa pohjoisesta, mutta sieltä kukaan ei voi sanoa, minkä maiden kautta se virtaa. On kuitenkin todettu, että se virtaa aavikon läpi, kunnes se saavuttaa maanviljelijäskyyttien maan. Todellakin, nämä skyytit asuvat sen rannoilla 14 päivän purjehdusmatkan päässä". Myös puolalaisen kreivin Jan Potockin väitetään kirjoittaneen matkamuistelmissaan ”Voyage dans les Steps d'Astrakhan et du Caucase”, että hän saapui joelle neljäkymmenessä päivässä. Herodotoksen viidentenä mainitun Panticapin (Konkajoen) takana arvellaan olleen paimentolaisskyyttien puuton aro-alue, joka jatkuu 14 päiväsen matkan verran itäsuunnassa aina Gerrhus- tai Nogaï-jokeen asti, jonka toisella puolella asuvat ensin "kuninkaalliseksi" kutsuttu skyyttiväestö. Jossain vaiheessa alettiin vaatia, että ”korjattaisi” ”Herodotoksen τεσσεράκοντα” eli "neljäkymmentä" (Hist., IV, 53.4) ”τεσσέρων” t. ”δέκα” "neljällätoista". Koska kun tutkijat yrittivät projisoida neljänkymmenenpäiväisen polun nykyaikaiselle kartalle, se johti Gerrin alueen sijoittumiseen pohjoiseen lähellä Mogiljovia. Gerrosin edellytettiin sijainneen silti Ukrainassa, Dneprin ja Molotšnajan vedenjakaja-alueella, johon Dneprin purjehduskelpoisuus päättyi.
Muinaisina aikoina Gerros tai Gerrhus saattoi olla matala järvi, umpeenkasvanut suo tai Mokri Jaly-joesta alkava kapea nimeltään Molotšnijawoda-jokilaakso. Luultavasti Asovanmeren rannikon muinaiset asukkaat saattoivat kahlata sen yli. Tämä selittää tämän vesitien nimen "Gerros", koska skyyttien kaukaisten jälkeläisten tšuvassien kielessä sana ”kěre” tarkoittaa kahlaamoa, kahlauspaikkaa tai -kaistaletta. Nogait kutsuivat jokea nimellä "Tokmak", joka luultavasti johtui Tšingis-kaanin vanhimman komentajapojan  Jotšin omistaman Ural- ja Irtyš-jokien välissä sijainneen uluusin nimestä ja joka tarkoitti kylläistä tai niitä, joilla on runsaasti ruokaa. 1500–1700-luvuilla Krimille matkustaneiden suurlähettiläiden ansiosta Siverskyi Donetsin, Konkan ja Molotšnan uomat tutkittiin riittävän yksityiskohtaisesti. Silloin 1700- ja 1800-luvuilla jokea ja sen ympäristöä kutsuttiin "maitovesiksi" (molotšnijawodaksi).