János Kádár
”Gulassikommunistisen” Unkarin johtajana

Kansannousun aikana lakkautetun MDP:n jatkajaksi perustettu Unkarin sosialistinen työväenpuolue (MSZMP) organisoitiin Kádárin johdolla uudeksi valtiopuolueeksi. Kesäkuussa 1957 Kádár valittiin virallisesti MSZMP:n ensimmäiseksi sihteeriksi. Tammikuuhun 1958 sekä syyskuusta 1961 kesäkuuhun 1965 hän hoiti puoluejohtajuuden ohella myös pääministerin tehtäviä, mutta käytännössä hän pysyi maan ykkösmiehenä ja johtohahmona koko ajan, 1980-luvulle saakka. 1960-luvun alkuvuosiin mennessä Kádár onnistui ainakin osaksi syrjäyttämään kansannousun kukistamisessa myötävaikuttaneet vanhat stalinistit ja erottamaan puolueesta mm. Neuvostoliittoon siirtyneen Rákosin sekä Gerőn. Samaan aikaan maatalouden kollektivisointi saatettiin loppuun luomalla osuustilojen tai "tuotanto-osuuskuntien" (termelőszövetkezet) järjestelmä.
1960-luvulta lähtien alkoi kehittyä järjestelmä, jota sittemmin on nimitetty gulassikommunismiksi, jääkaappisosialismiksi (fridzsiderszocializmus) tai kádárismiksi. Kansan muistissa sitä leimaa ennen kaikkea pyrkimys elintason nostamiseen, ja sen turvallisuus ja vakaus kontrastoituu etenkin järjestelmänvaihdosta seuranneeseen, taloudellisesti epävakaaseen ja vaikeaan 1990-lukuun. 1960-luvun puolestavälistä lähtien ei enää ollut poliittisia oikeudenkäyntejä, useimmat kansannousun jälkeen vangitut oli vapautettu, eikä tavallisten ihmisten arkea enää leimannut pelko ja turvattomuus, vaikka poliittinen poliisi oli edelleenkin tärkeä voimatekijä ja kaikki tiesivät, että mielipiteen ilmaisemisella oli rajansa. Vapauden rajoituksia kompensoi jossain määrin elintason nousu, ja Kádárista tuli vähitellen monien silmissä tämän suhteellisen hyvinvoinnin – "sosialistisen leirin hauskimman parakin", kuten asia lännessä ilmaistiin – takuumies, eräänlainen "hyvä kuningas". Katolisen kirkon kanssa, joka perinteisistä kirkkokunnista sitkeimmin oli edustanut aatteellista vastarintaa sosialistista järjestelmää vastaan, solmittiin 1964 "osittainen sopimus", joka avasi jälleen yhteydet Vatikaaniin ja teki mahdolliseksi yhteistoiminnan kehittämisen. Tämäkin on toki nähtävä osana Kádárin järjestelmän kirkkopolitiikkaa, joka viime kädessä pyrki "hajota ja hallitse" -tekniikalla murtamaan keskinäisen luottamuksen sekä kirkkokuntien sisällä että niiden välillä.
Kádárin Unkari osallistui muiden Varsovan liiton maiden mukana vuonna 1968 Prahan kevään kukistamiseen, vaikka Kádár olikin yrittänyt loppuun saakka välttää konfliktiin osallistumista ja toimia välittäjänä Neuvostoliiton ja Tšekkoslovakian uudistusmielisten välillä. Samaan aikaan Kádár käynnisti myös erinäisiä talousreformeja, joiden tarkoitus oli turvata elintason nousu ja kansan tyytyväisyys. Järjestelmä oli kuitenkin kannattamaton, ja 1970-luvun öljykriisin myötä elintason turvaaminen johti toivottomaan velkaantumiseen.
Rauhan ja vakauden turvaajaksi profiloituneena pitkäaikaisena johtajana ja aikakautensa ikonina Kádária on usein verrattu aikalaiseensa Urho Kekkoseen. Kádár ja Kekkonen tapasivatkin muutaman kerran ja tulivat ilmeisesti hyvin toimeen keskenään; muistelmissaan Kekkonen kehuu Kádárin huumorintajua, ja Kekkosen kuoltua Kádár kirjoitti hänestä muistokirjoituksen, joka julkaistiin sekä Suomessa että Unkarissa. Suomessa Kádár vieraili ainakin syyskuussa 1983, tutustuen mm. Maisin maatilaan Nurmijärvellä. Kádár oli Kekkosen tapaan yksityisiltä elämäntavoiltaan vaatimaton ihminen, joka piti urheilusta (jalkapallosta ja uinnista), kalastuksesta ja metsästyksestä. Kádárin Unkarin ja Kekkosen Suomen poliittisia kulttuureja vertaillut Heino Nyyssönen toteaa, että Kekkonen oli kotimaassaan paljon voimakkaamman henkilökultin kohteena kuin Kádár, jonka yksityiselämästä eivät tavalliset unkarilaiset paljoa kuulleet.
1980-luvun mittaan Kádárin terveys alkoi näkyvästi heiketä, hän kärsi keuhkonlaajentumasta ja ilmeisesti myös muistisairaudesta. Hän ei kuitenkaan suostunut luopumaan vallasta. Vuonna 1988 pääministeri Károly Grósz tuli hänen tilalleen pääsihteeriksi, ja Kádár sai seremoniallisen puoluejohtajan aseman. Huhtikuussa 1989 Kádár piti puolueen keskuskomitean istunnossa viimeisen puheensa, jonka kerrotaan syvästi järkyttäneen kuulijoita, ei vain siksi, että koko puoluejohdolle selvisi, miten heikossa kunnossa maan pitkäaikainen, ikoninen johtohahmo oli sekä fyysisesti että henkisesti, vaan myös siksi, että puheesta paljastuivat kipeästi Kádárin omantunnontuskat Imre Nagyn kuolemantuomion ja vuoden 1956 kansannousun tukahduttamisen johdosta. Toukokuussa Kádár erotettiin myös muodollisesta puoluejohtajan tehtävästään. Hänen kuntonsa heikkeni nopeasti. Alkukesästä hänen kerrotaan kutsuneen Károly Grószin luokseen, ja Grószin saapuessa vanha mies odotti häntä takki päällä ja matkalaukku kädessä, kertoen odottavansa pidätystä ja kuulevansa jo tankkien äänen. Vielä viimeisinä päivinään sairaalassa hän yritti nousta vuoteestaan ja lähteä "Imren hautajaisiin" (Imre Nagyn uudelleenhautajaiset, valtavia ihmisjoukkoja koonnut suurtapahtuma, oli järjestetty 16.6.).