Tatianos
Teokset

Tatianoksen Puheita kreikkalaisille (Oratio ad Graecos) pyrki todistamaan pakanuuden arvottomuuden ja kristinuskon järkevyyden ja ikiaikaisen alkuperän. Teos on luonteeltaan enemmän hajanainen ja polveileva kuin looginen, ja sen tyylin huolettomuus on kytköksissä siihen, että kirjoittaja suhtautuu halveksivasti lähes kaikkeen kreikkalaiseen ja tekee pesäeroa pakanuuteen kaikilla tavoilla. Tatianos sortuu jopa ad hominem -argumentteihin: hän hyökkää kreikkalaisia filosofeja vastaan pilkkaamalla heitä heidän epäonnisuudestaan, kuten epäonnisesta kuolemasta tai orjuuteen joutumisesta. Eusebioksesta lähtien Tatianosta on joka tapauksessa arvostettu Mooseksen ja juutalaisen lain vanhan alkuperän esiin nostamisesta, ja näiden teoksen kronologisten osien vuoksi sitä ei yleensä myöhemminkään tuomittu.
Tatianoksen toinen pääteos oli evankeliumiharmonia Diatessaron, joka teki synteesin Uuden testamentin neljästä evankeliumista. Näin muodostui yksi yhtenäinen kertomus Jeesuksen elämästä. Efraim Syyrialainen viittasi siihen nimellä Evangelion da Mehallete (”Yhdistetty evankeliumi”). Diatessaron oli käytännössä ainoa evankeliumiteksti, jota Syyriassa käytettiin kolmannella ja neljännellä vuosisadalla. 400-luvulla Peshittan, syyriankielisen Raamatun, neljä evankeliumia lopulta syrjäyttivät sen. Tuolloin Rabbula, Edessan piispa, määräsi papit ja diakonit katsomaan, että jokaisessa kirkossa oli erilliset evankeliumit (Evangelion da Mepharreshe), ja Theodoretos, Kyrrhoksen piispa, poistatti yli kaksisataa Diatessaronin kopiota hiippakuntansa kirkoista.
Diatessaronista tunnetaan useita eri tekstimuotoja. Varhaisin, joka on eräs itäisistä tekstimuodoista, on säilynyt Efraim Syyrialaisen kommentaarissa teoksesta. Kommentaari itsessään on säilynyt kahtena versiona: armeniankielisenä käännöksenä, jota on säilynyt kaksi kappaletta, sekä alkukielisenä eli syyriankielisenä tekstinä 400- ja 500-lukujen vaihteesta (toimittanut Louis Lelow, Pariisi 1966). Muihin käännöksiin kuuluvat arabian-, persian- ja georgiankieliset käännökset.
Varhaisin läntinen tekstimuoto on latinankielinen Codex Fuldensis, joka kirjoitettiin piispa Victor Capualaisen pyynnöstä vuonna 545. Vaikka teksti itsessään perustuu Vulgataan, evankeliumien kohtien järjestys perustuu selvästi Diatessaroniin. Tatianoksen vaikutusta voidaan löytää myös varhaisemmista latinankielisistä käsikirjoituksista, kuten vanhasta latinankielisestä Raamatusta (Vetus Latina) ja Novatianuksen säilyneistä kirjoituksista. Codex Fuldensiksen jälkeen läntiset tekstimuodot vaikuttavat kadonneen maan alle, kunnes ne nousevat jälleen esiin useita satoja vuosia myöhemmin vanhaa yläsaksaa olevassa käännöksessä (n. 830), hollannin kielellä (n. 1280), venetsialaisessa käsikirjoituksessa (1200-luku) ja keskienglantilaisessa käsikirjoituksessa (n. 1400).
Tatianoksen teos Täydellisyydestä Vapahtajan opin mukaan on kadonnut. Siinä Tatianos kuvaa avioliiton siteeksi, joka sitoo lihan katoavaan maailmaan, ja lukee sen paholaisen keksinnöksi. Hän tekee eron vanhaan ja uuteen ihmiseen; vanha ihminen on laki, uusi ihminen evankeliumi. Muihin Tatianoksen kadonneisiin teoksiin kuuluvat ennen teosta Puheita kreikkalaisille kirjoitettu tutkielma ihmisen ja eläimen luontojen yhtäläisyyksistä, sekä Problematon biblion, joka oli kokoelma ongelmallisista raamatunkohdista.