Nikolai Nekrasov
Suku ja koulutus

Nikolai Nekrasovin vanhemmat olivat majuri Aleksei Sergejevitš Nekrasov (1788 tai 1795/1796–1862), entinen upseeri, joka oli taistellut Napoleonin sodissa ja ollut yhteyksissä dekabristeihin, oli monessa sukupolvessa uhkapelillä köyhtynyttä aatelissukua Jaroslavlista ja hyvinkoulutettu Aleksandra (Jelena Andrejevna) Zakrzewska (1796-1841, kuoli keuhkotautiin), joka oli joko rikasta maataomistavaa puolalaista aatelissukua tai varakkaan ukrainalaisen maaomistaja Alexandr Semjonovitš Zakrevskin tytär H'ersonista, koska kirkonkirjojen tiedot ovat ristiriitaiset. Toinen versio on se, että Aleksei Sergejevitš luuli tyttöä puolalaiseksi, koska tämä oli saanut katolisen kasvatuksen. He menivät naimisiin vuonna 1817 vastoin tytön vanhempien tahtoa, koska sulhanen oli vain köyhä upseeri.
Nikolai kasvoi isänsä tilalla Grešnevossa Jaroslavlin kuvernementissa kaksitoistalapsisessa perheessä, joista kuusi lasta eli aikuisiksi. Hänellä oli veljet Andrei (1820-1838), Konstantin (1824-1884) ja Fjodor (1827-1913) sekä sisaret Jelizaveta (helmikuu 1821-1842, naim. 1841 Semjon Grigorjevitš Zvjagin) ja Anna (1823-1882, naim. Butkevits, myöh. Jerakov). Isän varhainen armeijapalveluksen jättäminen vuonna 1823 sekä työ maakuntatarkastajana aiheuttivat tälle turhautumista, mikä johti humalaiseen raivoon sekä talonpoikiaan (hän omisti 40 miespuolista täysi-ikäistä maaorjaa eli 'sielua') ja heidän naisiaan että vaimoaan kohtaan. Nämä kokemukset traumatisoivat Nikolain ja määrittelivät myöhemmin hänen tärkeimpien runojensa aiheen, jotka kuvasivat Venäjän talonpoikien ja naisten ahdinkoa.
Nekrasovin äiti Jelena Andrejevna rakasti kirjallisuutta ja välitti tämän intohimon pojalleen. Hänen rakkautensa ja tukensa auttoi nuorta runoilijaa selviytymään lapsuuden traumaattisista kokemuksista, joita pahensivat sosiaalisen epäoikeudenmukaisuuden tilanteet, jotka olivat samanlaisia ​​kuin Fjodor Dostojevskin lapsuusmuistoissa. "Hänen sydämensä oli haavoittunut, ja tämä haava, joka ei koskaan parantunut, toimi lähteenä hänen intohimoiselle, kärsivälle säkeelle koko hänen loppuelämänsä", jälkimmäinen kirjoitti.
Syyskuussa 1832 Nekrasov meni Jaroslavlin lukioon, mutta erosi ennenaikaisesti. Syynä tähän saattoivat olla mahdolliset ongelmat opettajien kanssa, joista hän kirjoitti satiireja  - tosin mikään asiakirja ei vahvista tätä -  sekä isä Aleksei Sergejevitšin vaatimus, että hänen poikansa menisi sota-akatemiaan. Nikolai ei ollut kiinnostunut opiskelusta, ja suoriutui opinnoistaan huonosti. Elämäkerran kirjoittaja Vladimir Ždanov mainitsee myös isän haluttomuuden maksaa lastensa koulutuksesta; hän varmasti oli jossain vaiheessa pitkään jatkuneessa kirjeenvaihdossa lukion viranomaisten kanssa asiasta. Lopulta heinäkuussa 1837 Aleksei Sergejevitš haki kaksi vanhinta poikaansa takaisin kotiin, vedoten terveysongelmiin, ja Nikolain täytyi viettää vuosi Grešnevossa tekemättä mitään muuta kuin seurata isäänsä hänen tarkastusmatkoilleen, joilla hän näki järkyttäviä asioita. Koulutuksen taso lukiossa oli heikko, mutta siellä Nekrasovin kiinnostus runoutta kohtaan kasvoi: hän ihaili Byronia ja Puškinia, erityisesti jälkimmäisen "Oodia vapaudelle".
Nekrasov kävi viisi luokkaa kymnaasia, ja hänet lähetettiin 16-vuotiaana omasta halustaan koulutukseen Pietariin kadettijoukkoihin. Hän kuitenkin jätti sotilasuran ja pyrki Pietarin yliopistoon Slaavilaisten kielten tiedekuntaan, jonne hän ei päässyt opiskelemaan vaan suoritti yksittäisiä kursseja filosofisessa tiedekunnassa. Koska Nikolain isä ei hyväksynyt poikansa uranvaihtoa, hän lakkasi lähettämästä rahaa, ja poika eli äärimmäisessä köyhyydessä ja joutui elättämään itsensä ammattikirjoittajana jo varhain.