stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pauliina Raento

Pauliina Raento (s. 1969) on suomalainen maantieteilijä. Vuodesta 2017 hän on toiminut rahapelitutkimuksen dosenttina Tampereen yliopistossa. Vuoteen 2016 hän oli kulttuurimaantieteen professori Helsingin yliopistossa. Raento oli 2003–2004 Minnesotan yliopistossa Suomen tutkimuksen professori. Hän on ollut maantieteellisen aikakauskirjan Terran päätoimittaja. Vuosina 2008-2013 hän oli Pelitoiminnan tutkimussäätiön tutkimusjohtaja.
Teokset

Yhdessä erikseen: kansalliset konfliktit Länsi-Euroopassa. Pauliina Raento (toim.). Gaudeamus, 1993 ISBN 951-662-574-6.
Nolakoa da Euskal Herria?: tutkimusmatka Espanjan Baskimaahan. Pauliina Raento (toim.). Helsingin yliopisto, 1998 - (Helsingin yliopiston maantieteen laitoksen tutkimusretkiraportteja, ISSN 0786-2172; 30.).
Yhdysvallat: näkökulmia jälkiteolliseen yhteiskuntaan. toim. Pauliina Raento & Ilkka K. Lakaniemi. Gaudeamus, 1999 ISBN 951-662-777-3.
Suomen kartasto 1999: 100-vuotisjuhlakartasto. John Westerholm ja Pauliina Raento (toim.). WSOY: 1999. ISBN 951-0-22480-4.
Seikkailu villissä lännessä: tutkimusmatka Lounais-Yhdysvaltoihin. toim. Pauliina Raento, Heikki Seppä. Helsingin yliopisto, 2000. - (Helsingin yliopiston maantieteen laitoksen tutkimusretkiraportteja, ISSN 0786-2172; 34.).
Finnishness in Finland and North America: constituents, changes, and challenges. toim. Pauliina Raento. Beaverton: Aspasia Books, 2005. - (Journal of Finnish studies, ISSN 1206-6516; vol. 9, number 2.). ISBN 0-9737165-7-6.
Kuuba: maa, kansa, yhteiskunta. Pauliina Raento. Gaudeamus Helsinki University Press, 2011 ISBN 978-952-495-197-5.
Rahapelaaminen Suomessa: aiheet ja aineistot. Pauliina Raento (toim.). Gaudeamus, 2012 ISBN 978-952-495-259-0.
Addiktioyhteiskunta: riippuvuus aikamme ilmiönä. Tuukka Tammi & Pauliina Raento (toim.). Gaudeamus, 2013 ISBN 978-952-495-312-2.
Kaikkea sattuu. toim. Ilari Hetemäki, Pauliina Raento, Hannu Sariola, Tuomas Seppä. Gaudeamus, 2015 ISBN 978-952-495-349-8.
R-mittasääntö

12mR  vene Freedom US 30, suunnittelija Olin Stephens. Americas Cup voittaja vuodelta 1980 Dennis Connorin kipparoimana
R-mittasääntö eli kansainvälinen sääntö on purjeveneiden suunnittelusääntö, joka vahvistettiin vuonna 1907. Säännöstä tuli modernin ratakilpapurjehduksen perusta. Se mahdollisti ensimmäistä kertaa kansainväliset kilpailut samaan konstruktioluokkaan kuuluvien veneiden kesken ilman monimutkaisia tasoitussääntöjä. Mittasäännön kaavasta on tuloksena tietty metrimäärä, joka ei kuitenkaan viittaa veneen todelliseen pituuteen. Esimerkiksi 12mR-luokan vene on noin 21 metriä, ja 8mR-luokan vene noin 15 metriä pitkä. R-veneitä suunniteltiin aluksi hyvin monessa kokoluokassa mutta vähitellen vakiintuivat 6mR-, 8mR-, 10mR- ja 12mR-veneet. Suurin – 23-metrinen – R-säännön mukainen vene on käytännössä J-luokan vene, jollaisilla America's Cup -kilpailut käytiin ennen toista maailmansotaa. J-veneet olivat tosin suunniteltuja amerikkalaisen ns. Universal Rulen mukaan, jonka R-mittasääntö vähitellen syrjäytti. Kaikki ennen 1960 rakennetut R-säännön veneet luokitellaan nykyisin klassikoiksi.
8mR-vene "Sagitta" FIN-2. Suunnittelija: Charles E. Nicholson. Rakennusvuosi 1929.
Ennen toista maailmansotaa R-mittasäännön pohjalta syntyi pienempi 5m-veneiden luokka, jonka lähes kokonaan syrjäytti myös R-sääntöön perustuva toisen maailmansodan jälkeen 5.5m-veneluokka. Nämä konstruktioluokat muistuttavat paljon, mutta eivät tarkalleen ottaen ole R-veneitä: mittasäännöt ovat erilaiset.
Kaikki R-veneet ovat olleet olympialuokkia eri aikoina. 12mR-veneillä purjehdittiin America's Cup -kilpailut vuosina 1958–1987. Uusin tulokas on yhden henkilön purjehdittava 2.4 mR, jolla purjehditaan paralympialaisissa.
Matemaattinen ilmaisu

R tarkoittaa, että vene on alun perin luokiteltu ja rekisteröity Lloydsin vaatimusten mukaan. Mittasääntö on:
jossa L on veneen vesilinjan pituutta kuvaava luku, F vapaalaidan tehollinen korkeusselvennä, d rungon muototekijäselvennä ja S purjepinta-ala.
Suomen R-veneet ennen 1920

Suomen 1900-luvun alun tärkeimmät venesuunnittelijat, kuten Zake Westin, Gunnar L. Stenbäck, Gustaf Estlander, Gösta Kynzell ja Birger Slotte, suunnittelivat kymmenittäin R-veneitä pienistä aina 10mR-luokkaan asti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa R-veneiden merkittävä suunnittelija ja voimakkaasti kansainvälisen säännön puolestapuhuja oli Estlander. Todistaakseen säännön merkittävyyttä Estlander kiersi tiheästi Euroopan suurimmissa regatoissa ennen ensimmäistä maailmansotaa Irma nimisillä voittoisilla 12mR ja 10mR veneillään sekä 8mR veneellään Örn. Estlander omisti hetken Suomen purjehdushistorian ehkä merkittävimmän purren eli William Fifen suunnitteleman 15mR-veneen Tuiga. Estlander suunnitteli omia ja osteli maailmalta suuria veneitä lähinnä oppimismielessä. Estlanderin panos sekä suunnittelijana että Euroopan aktiivisimpiin kuuluvana kilpapurjehtijana oli poikkeuksellinen. Isoja eli 12mR veneitä omisti myös ennen 1920 mm. NJK:n kommodoori Ernst Krogius. Krogius voitti pronssimitalin veneellä Tukholman kesäolympialaisissa 1912. Krogius osti 1909 Sir Thomas Glen-Coatsin edellisenä vuonna suunnitteleman 12mR Heatherbellin. Myöhemmin Krogius osti William Fifen 1912 suunnitteleman 15mR-luokan Rendez-vous-veneen, joka 27 metriä pitkänä ja 5 metriä leveänä kuului Pohjoismaiden vesillä purjehtineisiin suurimpiin huvialuksiin. Vene myytiin sodan jälkeen takaisin suunnittelijalleen. Kaiken kaikkeaan Suomessa oli 5–6 kpl 12mR venettä, useita 10mR venettä ja peräti 13 kpl 8mR venettä ennen 1920. Gestrian-nimisen 15mR veneen omisti myös suomalaistunut Pietarilainen Nikolai Garoff. R-veneiden varhainen historia on pitkälti unohdettu. Suomessa varhaisen purjehdushistorian on perinpohjaisesti dokumentoinut Pekka Barck. 12mR-veneitä oli kaksi Helsingissä, kaksi Viipurissa ja yksi Turussa. Ennen vuotta 1920 omistetuista tai rakennettuista kymmenistä suomalaisista R-veneistä ei ole Suomessa jäljellä kuin 10mR Kitty.
Suomen R-veneet 1920 jälkeen

Vuonna 1924 Estlander muutti pysyvästi Ruotsiin jolloin hänen tilalle nousi suomalainen uusi suunnittelijapolvi. Suuret veneet katosivat Suomesta miltei kokonaan 1920-luvulla. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Suomessa rakennettiin ja Suomeen ostettiin, ensisijassa Ruotsista, kymmenittäin pienempiä R-veneitä pääosin 6mR luokassa. 8mR-veneitä ei koskaan ollut kourallista enempää ja 10mR-veneitä oli 1–2 kappaletta josta tunneituin oli Leonid A. Nagornoffin 90-luvulla Norjaan myyty Tarpon II. Suurimpia luokkia ei itsenäisen Suomen vesillä enää näkynyt. 60- ja 70-luvuilla R-veneet olivat vähentyneet, huonokuntoisia ja kilpailivat satunnaisesti. 80-luvulla käynnistyi R-veneiden uusi nousu joka on vain kiihtynyt 2000-luvulla. Veneitä alettiin kunnostaa huippukuntoon ja niitä ostetaan edelleen maailmalta Suomeen. Tämän seurauksena Suomessa on vuonna 2009 suurempi R-vene kanta kuin koskaan aikaisemmin. Suomeen on muun muassa 2006 hankittu ensimmäinen 12mR-vene sitten Krogiuksen Heatherbellin. Vene - Charles Nicholsonin vuonna 1937 suunnittelema Blue Marlin on entisöity Suomen Puuvenekeskuksessa Kotkassa ja laskettiin vesille vuonna 2014. Suomen R-venekanta, erityisesti 6mR- ja 8mR-luokat ovat suhteellisesti maailman suurimpia. Suomen 1900-luvun alun kilpapurjehdushistoriassa R-veneillä on ollut ratkaiseva asema.
Suomessa ja maailmalla oli vuonna 2008 arvioitu R-venekanta seuraava:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| luokka | Suomessa kpl | Maailmalla tallella kpl | Rakennettuja kpl |
| 23mR | - | 3 | 6 |
| 19mR | - | 1 | 6  |
| 15mR | - | 4  | 20 |
| 12mR | 1 | 189 | n.300 |
| 10mR | 1 | n.20 | n.90 |
| 9mR | - | n.10 | n.50 |
| 7mR | - | n.30 | n.200 |
| 8mR | 13 | 177 | n.500 |
| 6mR  | 41 | n.450 | n.1800 |
| 5.5m | 48 | 557 | n 800 |
| 5m | 30 | n.100 | n.350 |
| Yhteensä | n.100 | n. 3000 | n.6000 |
| 2,4mR | n. 50 | 4000–5000 | NA |
(Tarkasti ottaen 5.5m ja 5m veneet eivät ole R-veneitä vaan "metri-veneitä" joiden suunnittelusäännöt ovat hyvin lähellä R-veneitä)
R-veneet olympialaisissa

| --- | --- |
12mR: 1908–1920
10mR: 1912–1920
8mR: 1908–1938
7mR: 1908, 1920
6mR: 1908–1952
5,5m: 1952–1968
2,4mR: 2000–
Aiheesta muualla

Kansainvälinen 2.4 mR luokkaliitto
Suomen 5.5 luokkaliitto[vanhentunut linkki]
Suomen kutosliitto
Suomen kasiliitto
Suomen 12mR-veneen entisöintihanke
Kansainvälinen 12-metristen liitto (Arkistoitu – Internet Archive)
Jorma Rautapään R-vene kuvia ja historiaa
R-vene ja saaristoristelijä purjehdusta Helsingin edustalla 1929
Kutonen "Tutti V" kesäkuussa 1927, suunnittelija Gustaf Estlander.
5,5 purjehtii Tukholman saaristossa.
Heinz Kohut

Heinz Kohut (3. toukokuuta 1913 Wien – 8. lokakuuta 1981 Chicago) oli itävaltalaissyntyinen yhdysvaltalainen neurologi (1947), psykiatri (1950) ja psykoanalyytikko (1950), joka kehitti self-psykologiaksi nimittämäänsä teoriaa, joka on sittemmin muodostanut merkittävän koulukunnan psykodynaamisen ja psykoanalyyttisen ajattelun piirissä, ja hän on siten edistänyt analyyttisten ja dynaamisten hoitotapojen kehittymistä.
Kohut toimi 1964–65 Amerikan psykoanalyyttisen yhdistyksen puheenjohtajana ja 1965–73 Kansainvälisen psykoanalyyttisen yhdistyksen varapuheenjohtajana. Erityisesti 1960-luvulla hän edusti niin voimakkaasti ja näkyvästi perinteistä psykoanalyyttista näkemystä, joka oli vallalla Yhdysvalloissa, että hän leikillisesti nimitti itseään “herra Psykoanalyysiksi”.
Varhaiset vaiheet Chicagossa

Kohut sai aluksi työpaikan Chicagon South Shore Hospital -nimisestä sairaalasta, ja vuonna 1941 hän sai neurologian harjoittelupaikan Chicagon yliopiston Billings-sairaalasta, missä työskenteli ja asui vuoteen 1948 saakka. Hän saattoi päätökseen erikoistumisensa neurologiaan vuonna 1947. Noihin aikoihin hän näyttää omaksuneen kristityn identiteetin, ja hän valitsi kirkokseen unitaarisen kirkon.
Kohut ei kuitenkaan viihtynyt neurologin työssä, ja vaikuttaa siltä, että se ikävystytti häntä. Liikaa aikaa kului laboratoriossa, ja hänen työssään oli liian vähän kontakteja ihmisiin ja heidän tunteisiinsa.
Ura psykoanalyytikkona > Siirtyminen psykiatriaan ja psykoanalyysin pariin

Vuoden 1942 lopulla Kohut kirjoitti anomuksen päästä  Chicagon psykoanalyyttiseen instituuttiin, jonka oli perustanut Franz Alexander vuonna 1932 Berliinin psykoanalyyttinen instituutti esikuvanaan. (Viimemainittu oli perustettu 1920-luvulla.) Kohutia ei hyväksytty sisään, mutta hylkäys ei ollut ehdoton. Syy tähän jäi epäselväksi, mutta Kohutin ei edes sallittu aloittavan koulutusanalyysia. Hän kuitenkin keksi älykkään kiertotien aloittamalla analyysin Ruth Eisslerin potilaana vuoden 1943 maaliskuussa. Eissler oli myös kotoisin Wienistä ja hän oli myös ollut August Aichhornin analyysipotilaana ja oli Chicagon instituutin koulutusanalyytikko. Lisäksi Ruth Eisslerin aviomies Kurt Eissler oli myös psykoanalyytikko, jota Aichhorn piti lupaavimpana johtamaan psykoanalyysia Yhdysvalloissa.
Vuonna 1944 Kohut päätti jättää neurologian ja siirtyä psykiatriaan, ja vuonna 1947 hänet nimitettiin psykiatrian apulaisprofessoriksi Chicagon yliopistossa. Hän sai erikoistumisensa psykiatriaan valmiiksi vuonna 1949.
Vuoden 1946 syksyllä Kohut oli jo hyväksytty Chicagon psykoanalyyttiseen instituuttiin, ja hän ryhtyi heti käymään sen kursseilla. Vuoden 1947 kesällä hänelle annettiin kaksi ensimmäistä “kontrollipotilasta”, ja pian myös kolmas ja neljäs vuoden 1948 alkupuolella. Hän alkoi ottaa vastaan potilaita vakituisesti vuonna 1949. Vuonna 1950 hän suoritti kirjalliset kokeet, läpäisi ne ja näin hänestä tuli virallisesti psykoanalyytikko. Hänestä tuli myös koulutusanalyytikko ja instituutin henkilökunnan jäsen vuonna 1953.
Toisin kuin oli Franz Alexanderin kohdalla, joka oli yrittänyt lyhentää analyyseja, Kohut käytti potilaisiin aikaa niin paljon kuin he vain vaativat. Hoidon agenda tuli täysin potilaan suunnalta, tämän tehtävänä oli sanoa, mitä hänelle vain tuli mieleen. Hän sanoi eräälle potilaalleen: “Teen mitä vain voin voidakseni auttaa sinua ymmärtämään itseäsi.”
Kohut otti potilaansa vastaan instituutin tiloissa. Hänen potilaansa on kerrottu pitäneen häntä erittäin suuressa arvossa, vaikka uransa alussa hänellä oli yksi tapaus, jonka suhteen hän epäonnistui pahasti. Uransa alussa hän myös saattoi saada aikaan vaihtelevia tuloksia.
Kohut analysoi useita henkilöitä, jotka olivat jo itse analyytikkoja, mutta jotka kokivat, ettei heidän koulutusanalyysinsa ollut auttaneet heitä niin paljon kuin he olisivat toivoneet. Jotkut tulevat analyytikot kävivät hänellä koulutusanalyysissa. Näitä olivat Peter Barglow, Michael Franz Basch, George Klumpner ja Paul Tolpin.
Ura psykoanalyytikkona > Psykoanalyysin opettajana

Opetustyö Chicagon instituutissa muodostui Kohutille hänen kaikkein tärkeimmäksi työmaaksi. Hän sai pian maineen Chicagon instituutin kaikkein lahjakkaimpana ja luovimpana analyytikkona. Yhdessä Louis Shapiron ja Joan Flemingin kanssa hän suunnitteli instituutin opetusohjelman ja sitten hän opetti instituutin kahden vuoden kurssia vuosikymmenen ajan. Kyseessä ei ollut psykoanalyysin historian kurssi vaan “psykoanalyyttista psykologiaa esitettynä historiallisten periaatteiden kautta”. Kyseessä oli erittäin freudilainen kurssi, eikä siinä ollut mitään viitteitä siitä, mihin suuntaan Kohutin teoreettinen ajattelu tulisi kehittymään. Näiden luentojen kautta Kohut näyttäytyi metapsykologian mestarina.
Myöhemmin hän luovutti tämän kurssin Philip Seitzille, joka oli kuunnellut tuon kurssin tehden muistiinpanoja, joista hän keskusteli Kohutin kanssa. Hän sitten laajensi muistiinpanojaan noiden keskustelujen perusteella. Tämä johti heidän yhdessä kirjoittamaansa artikkeliin “Psykoanalyysin käsitteet ja teoriat: metodin ja teorian välinen suhde. Seitz julkaisi muistiinpanonsa yli 30 vuotta myöhemmin kirjan muodossa.
Kohutin sanotaan olleen säkenöivä opettaja, mutta samalla hän jätti kuulijat varjoonsa. Paul Ornsteinin mukaan (hän kuunteli tuon kurssin), Kohutin tyyli oli pedagogiselta kannalta huono. Muut kommentoijat ovat sanoneet, että Kohutin loistokkuus sai kuulijat passiivisiksi, eikä hän rohkaissut näitä ajattelemaan omilla aivoillaan.
Kohut koki, että analyytikkojen tulisi olla tiedemiehiä eikä teknikkoja, jotka vain soveltaisivat joitakin sääntöjä työhönsä. Jos viimemainitusta tulisi alan tapa, niin koko psykoanalyysi tulisi assimiloitumaan dynaamiseen psykiatriaan ja olisi tuomittu katoamaan kokonaan.
Ura psykoanalyytikkona > Kirjoittajana psykoanalyysin alueella > Varhaiset artikkelit

Vuodesta 1946 lähtien Kohutin ystävä Siegmund Levarie järjesti sarjan konsertteja Chicagon yliopistolla. Vuonna 1947 yleisön reaktiot erääseen kappaleeseen, jonka oli säveltänyt Béla Bartók sai Kohutin kirjoittamaan artikkelin, jossa hän kuvaa eräitä yleisluontoisia seikkoja musiikin psykologiasta. Se julkaistiin vuonna 1950 aikakauskirjassa Psychoanalytic Quarterly otsikolla “On the Enjoyment of Listening to Music”. Samoin vuonna 1947 Kohut alkoi pohtia Thomas Mannin novellia Kuolema Venetsiassa. Vuonna 1950 hän kirjoitti lopullisen version tästä tekstistä ja jätti sen hyväksyttäväksi tutkielmanaan psykoanalyytikon tutkintoaan varten. Hän ei kuitenkaan halunnut julkaista sitä niin kauan, kuin Mann oli vielä elossa. Tämä artikkeli näki lopulta päivänvalon vuonna 1957 aikakauskirjassa Psychoanalytic Quarterly, kaksi vuotta Mannin kuoleman jälkeen.
Ura psykoanalyytikkona > Kirjoittajana psykoanalyysin alueella > Empatiasta

Kohutin ensimmäinen varsinainen tieteellinen kontribuutio on hänen vuoden 1959 artikkelinsa empatiasta, otsikolla "Introspection, Empathy, and Psychoanalysis: An Examination of the Relationship Between Mode of Observation and Theory" (‘Introspektio, empatia ja psykoanalyysi. Havainnointimetodin ja teorianmuodostuksen välisestä suhteesta’), jonka hän kirjoitti Chicagon instituutin 25-vuotisjuhliin, jotka pidettiin marraskuussa vuonna 1957. Kohut esitti tämän tekstin myös Pariisissa pidetyssä psykoanalyyttisessa kongressissa samana vuonna.
Tämä teema itse asiassa liittyy psykoanalyysin perustaan, ihmisen kykyyn saada kosketus toisen ihmisen psykologisiin tiloihin. On mielenkiintoista huomata, että Sigmund Freud viittasi tähän ilmiöön kirjoituksissaan vain kerran, ohimennen, eräässä alaviitteessä (“On olemassa tie samaistumisesta imitaation kautta empatiaan, toisin sanoen sen mekanismin ymmärtämiseen, jonka avulla me voimme saada kosketuksen toisen sielun elämään. Kohut kirjoitti erittäin perusteellisen selvityksen tästä aiheesta, esittäen minkälaisia asioita voidaan lähestyä empatian avulla ja millaisia ei. Olennaiselta kannalta hän sanoi, että empatia metodina määrittelee sen kentän, mitä voidaan sillä voidaan havainnoida.
Tämän kirjoituksen perusväite on, että niitä ilmiöitä, joita voidaan lähestyä empatian avulla, voidaan kutsua psykologisiksi ilmiöiksi (t. s. ilmiöiksi, jotka liittyvät ihmisen sisäiseen elämään), ja niitä ilmiöitä, joita ei voida sen avulla lähestyä, on kutsuttava ei-psykologisiksi eli fyysisiksi ilmiöiksi, joita on lähestyttävä meidän aistinelimillämme. Kohutin lähestymistapa on näin ollen epistemologinen.
Vaikka tämä kirjoitus sai lämpimän vastaanoton Chicagossa, aikakauslehti Journal of the American Psychoanalytic Association aluksi hylkäsi sen sillä perusteella, että se ei ollut riittävän psykoanalyyttinen teksti, että se oli liian alkukantainen. Kun Max Gitelson oli puuttunut asiaan, toimituskunta pohti asiaa uudelleen ja päätti sitten julkaista sen vuonna 1959. Gitelson oli argumentoinut, että tämän lehden ei ole syytä harjoittaa ideologista sensuuria.
Ura psykoanalyytikkona > Kirjoittajana psykoanalyysin alueella > Soveltavaa psykoanalyysia

Vuonna 1960 Kohut julkaisi aikakauslehdessä Journal of the American Psychoanalytic Association artikkelin nimeltä “Beyond the Bounds of the Basic Rule. Some Recent Contributions to Applied Psychoanalysis” (‘Perussäännön tuolla puolen. Eräitä viimeaikaisia puheenvuoroja soveltavan psykoanalyysin alueella’). Siinä hän käsittelee neljää tuolloin tuoretta psykoanalyyttista elämäkertaa.
Phyllis Greenacre: Swift and Carroll, A Psychoanalytic Study of Two Lives (1955);
Edward Hirschmann: Great Men: Psychoanalytic Studies (1955);
Ida Macalpine and Richard A. Hunter, (ed.): Daniel Paul Schreber, Memoirs of my Nervous Illness (1955);
Editha Sterba and Richard Sterba: Beethoven and his Nephew. A Psychoanalytic Study of their Relationship (1954).
Kun käytetään psykoanalyyttista lähestymistapaa tutkittaessa taideteoksia ja taiteilijoiden elämää, Kohut näkee siinä kolme ongelmaa:
Tutkijalla on oltava perusteelliset tiedot sekä psykoanalyysista että siitä alueesta, jota hän tutkii.
Tutkija toimii perinteisen psykoanalyyttisen tilanteen ulkopuolella, ja näin ollen hän ei voi hyötä vapaasta assosiaatiosta potilaan kanssa. Lisäksi tutkimuksen kohteena oleva henkilö voi olla esittänyt väärän kuvan itsestään taiteellisissa luomuksissaan.
Usein soveltavan analyysin alueella esitettävät tutkielmat saattavat olla suunniteltuja demonstroimaan psykoanalyyttisen menetelmän tärkeyden sinänsä, ja näin näillä tutkielmilla on vain vähän relevanssia niiden taideteosten suhteen, joita tutkitaan, ja näin ollen nämä tutkielmat ovat avoimia sille kritiikille, että niissä on kyse reduktionismista.
Ura psykoanalyytikkona > Kirjoittajana psykoanalyysin alueella > Rohkeudesta

Kohut kirjoitti 1960-luvulla artikkelin otsikolla “Rohkeudesta”, mutta se julkaistiin postuumisti, vasta vuonna 1985. Siitä on sanottu, että se on Kohutin kirjoituksista henkilökohtaisin, ellei oteta huomioon artikkelia “Hra Z:n kaksi analyysia”. Hän kirjoittaa tässä artikkelissa Franz Jägerstätteristä ja Hans ja Sophie Schollista Hitlerin valtakaudella ja siitä, kuinka he ottivat kuoleman vastaan ainoana palkintonaan. Kohutin mukaan nämä ihmiset eivät olleet hulluja, vaan “he edustivat korkeampaa ja syvällisempää totuutta, jonka he saavuttivat tekojensa kautta”. Heidän arvonsa eivät jättäneet heille mitään muuta vaihtoehtoa kuin kieltäytyä mukautumasta natsihallinnon vaatimuksiin.
Ura psykoanalyytikkona > Kirjoittajana psykoanalyysin alueella > Puhe Alexander Mitscherlichin kunniaksi

Kohut kutsuttiin Saksaan Frankfurt am Mainin puhumaan Alexander Mitscherlichin kunniaksi järjestettyyn tilaisuuteen vuoden 1969 lokakuussa. Saksan kustannusyhdistys oli päättänyt myöntää Mitscherlichille palkinnon tuona vuonna. Kohut oli tuntenut Mitscherlichin jo 1950-luvulta lähtien. Tämä oli lääkäri ja psykoanalyytikko, joka oli kirjoittanut useita hyvän vastaanoton saaneita kirjoja käsitellen niissä Saksan syyllisyyttä toiseen maailmansotaan ja holokaustiin. Kohutin pääteesi oli, että Mitscherlich oli soveltanut “analyyttista periaatetta yksilön paranemisesta koko kansakunnan terapeuttiseen transformaatioon”. Yleisön joukossa oli mm. Saksan liittopresidentti Gustav Heinemann, ja puhe lähetettiin radiossa, jolloin kuulijoita arvioidaan olleen 20–30 miljoonaa.
Selfpsykologia-liike > Alku

Lukuun ottamatta sellaisia henkilöitä kuin Louis Shapiro and Jerome Kavka, Kohutin ikätoverit eivät olleet vastaanottavaisia hänen ajatustensa suhteen. Sen sijaan nuoremmat analyytikot, kuten Arnold Goldberg, Michael Franz Basch, Paul Ornstein, Anna Ornstein, Paul Tolpin, Marian Tolpin ja Ernest Wolf sekä alkuvaiheissa John Gedo olivat kiinnostuneita hänen työstään, ja myös David Marcus oli siitä kiinnostunut jonkin aikaa.
Ajan myötä Goldbergistä tuli tämän ryhmän keskeinen hahmo, kun taas Paul Ornstein lopulta oli se henkilö, joka toimitti Kohutin valikoidut kirjoitukset julkaisua varten. Basch oli tämän ryhmän originellein henkilö, mutta hän päätti pysyä ainoastaan sen laitamilla.
Tämä ryhmä tapasi Kohutin asunnossa keskustelemassa siitä käsikirjoituksesta, josta sitten muodostui teos The Analysis of the Self. Kevään ja kesän aikana 1969 näitä tapaamisia oli yhdeksän kappaletta. Käsikirjoitus osoittautui liian vaikeaksi tuolle ryhmälle, ja saamiensa kommenttien perusteella Kohut vakuuttui siitä, että hänen piti kirjoittaa uusi alku tuolle teokselle, mistä sitten muodostui sen ensimmäinen luku, otsikolla “Introductory Considerations” (‘Alustavia ajatuksia’). Todellisuudessa kuitenkin tämän vuoksi kirjasta saattoi tulla ainoastaan entistä vaikeampi lukea.