Velimir Hlebnikov
Kirjallinen ura

Hlebnikov kuului vuodesta 1909 pietarilaiseen Vjatšeslav Ivanovin runoilijaryhmään sekä kubofuturistien ryhmään, joka tunnetaan nimellä Hylaea ja jonka jäseniä olivat myös muun muassa Aleksei Krutšonyh, Vladimir Majakovski ja David Burljuk.
Tuotannossaan Hlebnikov käytti kieltä kokeellisesti ja sitä uudistaen luoden venäjään koko joukon uudissanoja. Runojen ohella Hlebnikov kirjoitti futuristisia esseitä, jotka käsittelivät muun muassa tulevaisuuden tiedonvälityksen kehitystä. Hlebnikov oli kosmisten mittojen utopisti ja “tähtien kielen” tulkki. Hän katsoi, että suuri aika virtaa yksilön tajunnan kautta yli aikojen sekä menneeseen että tulevaan aikaan. Hän pyrki siihen, että sanan nopeus olisi niin suuri, että se puhkaisisi nykyhetken.
Hlebnikov erosi ajattelussaan aikansa kirjallisuuden valtavirrasta symbolismista siinä, että hän ei etsinyt sanojen takana olevaa “toista todellisuutta”. Sen sijaan hän piti tajuttuja sanoja ainoana kielen todellisuutena. Sana on sellaisenaan todellisuutta ja se kantaa mukanaan vuosituhantista elämystietoa. Sanoista piti vain puhdistaa arki-informaatio. Puhdistusta varten Hlebnikov hajotti venäjän kielen sanoissa olevat keskeiset morfeemit ja suffiksit ja liitti ne yhteen uusin tavoin. Tälle hän antoi nimen metalooginen eli mielentakainen kieli.
Samalla periaatteella Hlebnikov uudisti runousoppia: hän korosti sanojen merkitystä soinnillisuuden kustannuksella. Runoissaan hän yhdisti alkuihmisen huudon (epärationalistisuuden) 1900-luvun teknologiseen hälyyn (rationalistisuuteen). Hän kehitti uuden runolajin, jolle hän antoi nimen ylirunoelma (sverhpovetsh), joka oli eräänlainen runon ja proosan kollaasi. Sitä hän käytti ensimmäisen kerran teoksessa Saukon lapset (Deti vydry, 1911–1913). Samoina vuosina valmistui myös näytelmiä, kuten primitivistinen joulusatu Snežimotška ja Maeterlinck-vaikutteinen monodraama Gospoža Lenin, jossa erisnimi voi viitata Leniniin tai Le Niniin.
Hlebnikovin tuotanto jaetaan kolmeen kauteen: vuodet 1905–1914 olivat kokeilujen ja teoreettisten pohdintojen aikaa, vuodet 1915–1917 olivat siirtymä- ja vaellusvaihe, jolloin hän sulki ajatuksena pois suursodan mielettömyydestä (esimerkiksi sodanvastaisessa teoksessa Voina v Myšelovke, 1915). Vuodet 1918–1922 muodostavat loppukauden, jolloin kirjailija kommentoi aikansa todellisuutta yksinkertaisin ilmauksin. Alkuvuosien 1905–1914 tuotannosta ilmenee, miten kirjailija kehittelee oppejaan. Kauden tunnetuin teos on runsaasti Hlebnikovin uudissanoja sisältävä runo Nauruloitsu (1910).
Hlebnikov uskoi lukujen mahtiin. Hän pyrki hahmottamaan historiaa matemaattisesti esimerkiksi rakentelemalla historian kausia todennäköisyyslaskelmien avulla. Vaikka tästä ei seurannutkaan suurta ajatusten läpimurtoa, se rikastutti kirjailijan runollista ilmaisua. Tämä näkyy egyptiläisaiheisessa proosateoksessa Ka (1915), jossa kuvaillaan muinaisten ihmisten kontakteja. Nykyisin on selvitelty Hlebnikovin ajattelun yhteyttä matematiikkaan, ja siinä on havaittu yhteyksiä Gottfried Leibnizin, Baruch Spinozan ja Nikolai Lobatševskin tutkimuksiin. Toisaalta hänen kielitieteelliset pohdintansa voidaan nähdä Roman Jakobsonin ja myöhemmän Prahan kielitieteellisen piirin sukulaisina. Modernin maalaustaiteen virtauksiin Hlebnikovilla oli suoria kontakteja, sillä hänen lähipiiriinsä kuuluivat taiteilijat Marc Chagall, Pavel Filonov, Natalja Gontšarova, Wassily Kandinsky, Mihail Larionov, Kazimir Malevitš, Olga Rozanova ja Vladimir Tatlin.
Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Hlebnikov kieltäytyi alistumasta uuteen järjestykseen ja vetäytyi erakoksi Astrahaniin, jossa hän kuoli nälänhädän aikaan 1922.