stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Murhe ja melankolia sekä muita kirjoituksia
Sisällys > Murhe ja melankolia

Freud oli selostanut artikkelin ”Trauer und Melancholie” aiheita Ernest Jonesille tammikuussa 1914 ja esitelmöinyt aiheesta Wienin psykoanalyyttisessa yhdistyksessä vuoden lopulla, ja artikkeli oli valmistunut toukokuussa 1915, mutta se julkaistiin vasta vuonna 1917.
Artikkelissa käsitelleen melankolian eli masennuksen ja surun eroja. Suru eli murhe on Freudille laaja käsite, ja psykologisesti se tarkoittaa reaktiota rakastetun ihmisen tai kohteen menetykseen. Surutyössä yksilön libido vähitellen ja yksitellen irrottautuu kohteen muistoista ja odotuksista. Masennuksessa suru muuttuu patologiseksi, koska menetetyn kohteen ”varjo” asettuu egoon ja ego muuttuu arvostelun kohteeksi. Artikkelissa viitataan samastuksen käsitteeseen ja ennakoidaan yliminän käsitettä, joista tuli sittemmin keskeisiä toisessa psyykkisessä topiikassa (minä-viettipohja-yliminä). Lopuksi hän tarkastelee maanis-depressiivisen psykoosin eli kaksisuuntaisen mielialahäiriön psyykkistä dynamiikkaa.
Sisällys > Muistiinpano ”Ihmelehtiöstä”

Saksankielisissä maissa nimellä ”Wunderblock” ja Suomessa nimellä ”Iki-piirto” myyty muistiinpanoväline tarjosi Freudille apukeinon, jolla hän saattoi havainnollistaa käsitystään muistin toiminnasta. Hän laati artikkelin syksyllä 1924, ja se julkaistiin seuraavana vuonna nimellä ”Notiz über den ’Wunderblock’”.
Freudin mukaan muistin toiminta jakaantuu kahden järjestelmän kesken: sielunelämän aistinelin havainto–tietoisuus-järjestelmä vastaanottaa havaintoja, ja toinen, rinnakkainen järjestelmä muodostaa kiintojälkiä. Havainto–tietoisuus-järjestelmää varjelee ”ärsykesuoja”. Vastaavat toiminnot löytyvät myös ”ihmelehtiöstä”: selluloidilehti, vahapaperi ja vahalevy.
Sisällys > Kieltäminen

Artikkeli ”Die Verneinung” vuodelta 1925 lähtee liikkeelle kliinisestä yhteydestä: tietyissä tilanteissa potilaan mielijohteisiin liittyvä kielto tai kiisto voidaan jättää huomiotta. Potilas saattaa todeta: ”Te kysytte, kuka tuo unen ihminen oli. Äiti se ei ole.” Tulkinnassa voidaan kuitenkin tarttua silkkaan ajatussisältöön, ikään kuin potilas olisi todennut: ”Tuo ihminen kyllä toi äidin mieleeni, mutta en millään haluaisi tunnustaa tätä mielijohdetta oikeaksi.” Freudin mukaan kieltosana voi edustaa esimerkiksi projektiota tai osittaista torjuntaa, sillä ego käyttää kieltoilmausta tunnistaessaan tiedostumattoman aineksen ja täten voi käsitellä kyseistä ainesta älyllisellä tasolla.
Lisäksi Freud tarkastelee arvostelukyvyn kahta tehtävää. Ensinnäkin arvostelukyky liittää olioon ominaisuuden ”hyvä” tai ”huono”, ja oraalisessa kehitysvaiheessa tämä ilmenee siinä, kuinka vauva haluaa syödä hyvän ja sylkäistä pahan ulos suustaan. Toisekseen arvostelukyky ratkaisee, onko jokin mielle todella olemassa, voidaanko se tavoittaa uudelleen; tätä nimitetään realiteetintestaukseksi eli todellisuudentajuksi. Aihetta on Freudin jälkeen tutkinut René Spitz.
Sisällys > Konstruktiot analyysissa

Artikkeli ”Konstruktionen in der Analyse” julkaistiin vuoden 1937 lopulla, ja siinä tarkastellaan konstruktioiden asemaa psykoanalyyttisessa terapiassa. Analyysityöskentelyssä etsitään ”luotettavaa ja olennaisilta osin täydellistä kuvaa potilaan unohtuneista elinvuosista”. Freud vertaa analyytikon työtä arkeologin työhön, sillä molemmat pyrkivät rekonstruoimaan jotakin tuhoutunutta tai peittynyttä. G. W. F. Hegelin tavoin Freud ajattelee, että totuutta on paitsi etsittävä myös konstruoitava.
Konstruktion oikeellisuutta ei voida suoraan päätellä siitä, myöntääkö vai kiistääkö potilas sen, vaan ratkaisevia ovat erilaiset epäsuorat vahvistusilmiöt, kuten saattelevat mielijohteet, sekä potilaan käytös ja hänen vointinsa helpottuminen. Erikseen Freud torjuu syytöksen, joka psykoanalyysille on usein esitetty: analyytikon tulkinta muka on aina oikea, vastasipa potilas kyllä tai ei, toisin sanoen psykoanalyysi olisi valetiedettä, koska sen väitteitä ei voida osoittaa vääriksi. ”Me pidämme yksityistä konstruktiota ainoastaan arvauksena, joka odottaa koettelua, varmistusta tai hylkäämistä.” Konstruktio on virheellinen, jos se ei vaikuta potilaan käytökseen. Ongelma juontuu siitä, ettei ole helppoa erottaa, milloin kieltäminen ilmentää puolustusmekanismia.
Myös psykoottisissa harha-aistimuksissa saattaa ilmetä ”historiallista totuutta”, eli niissä palautuu mieleen jotakin varhaislapsuudessa elettyä ja sittemmin unohdettua. Freud spekuloi, että sama pätee myös kollektiivisiin harhamuodostelmiin, siis uskontoihin, ja että niiden mahti perustuu ihmiskunnan esihistorian unohdettuihin tapahtumiin.
Sisällys > Analyysin päättyminen ja päättymättömyys

Vuonna 1937 julkaistu artikkeli ”Die endliche und die unendliche Analyse” kuuluu Freudin viimeisiin hoitoteknisiin kirjoituksiin, ja sitä on luonnehdittu hänen ammatilliseksi testamentikseen. Freud arvioi psykoanalyyttisen terapian mahdollisuuksia pessimistisesti, ei usko sitä voitavan nopeuttaa, niin kuin Otto Rank oli esittänyt, ja luettelee tekijöitä, jotka asettuvat hoitoponnistelujen esteeksi: viettien rakenteellinen voimakkuus verrattuna egon suhteelliseen heikkouteen, kuolemanvietti johon ei voida psykologisin keinoin vaikuttaa. Artikkelissa korostuu se, että Freud oli pitänyt psykoanalyysia enemmänkin tutkimusmenetelmänä kuin parantamisvälineenä.
Psykoanalyyttiselle terapialle ei voida määrittää täsmällistä päättymishetkeä, vaan analyysi on täyttänyt tehtävänsä, kun egon toiminnalle on luotu ”suotuisat psykologiset olot”.
Lisäksi Freud tähdentää koulutusanalyysin päättymättömyyttä. Hän esittää, että jokaisen analyytikon pitäisi asettua uudelleen analyysin kohteeksi noin viiden vuoden välein.
Arvosteluja

Drufva, Juha: Freud näyttää valoa murheen ja melankolian keskellä. Kansan Uutiset 29.12.2005.
Ihanus, Juhani: Viettikohtaloita. Yliopisto 8/2005.
Jylhämö, Kimmo: Loppumaton analyysi. Voima 4/2005. Verkkoversio.
Meronen, Petri: Freud – huvin vuoksi. Psykologia 6/2006.
Pirttikoski, Jukka: Sigmund Freudin keskeisiä kirjoituksia suomeksi. Uusi Nainen 5/2005.
Salminen, Antti: Syvyyspsykologiaa suomeksi. Aikalainen 10/2005.
Aiheesta muualla

Lång, Markus: Freud vailla kontekstia. Tieteessä tapahtuu 7/2006.
Lång, Markus: Psykoanalyysin kriitikot ja pseudotiede. Tieteessä tapahtuu 1/2007. (PDF)
Pietikäinen, Petteri: Suuri taikuri Freud. Tieteessä tapahtuu 6/2006. (PDF)
Pietikäinen, Petteri: Kruuna, klaava ja Freud. Tieteessä tapahtuu 8/2006. (PDF)
Artikkelissa Das Unheimliche tarkastellaan E. T. A. Hoffmannin tuotantoa.
Ihmelehtiön suomalainen versio ”Iki-piirto”, jota käytettiin apuvälineenä kouluopetuksessa.
Talvisodan merisotatoimet

Miinalaiva Louhi ja sukellusveneet Vetehinen, Vesihiisi ja Iku-Turso kesällä 1939.
Talvisodassa käytyjä merisotatoimia ovat Suomen merivoimien ja Neuvostoliiton laivaston alusten sekä Suomen rannikkotykistön välillä käydyt taistelut talvisodassa 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940. Sotatoimet keskittyivät pääosin Suomenlahdelle. Nämä merisotatoimet olivat pääosin suomalaisten suorittamaa miinoitusta ja neuvostoliittolaisten alusten hyökkäyksiä suomalaisia rannikkopattereita vastaan. Talvisodassa käydyillä merisotatoimilla ei ollut vaikutusta sodan lopputulokseen ja ne lakkasivatkin ensimmäisen kuukauden jälkeen lähes täysin jäätilanteen takia. Periaatteessa Neuvostoliitto olisi onnistuneilla merisotatoimilla, suomalaisten merihuollon katkaisulla ja strategisilla maihinnousuilla voinut ratkaista sodan, mutta suomalaiset onnistuivat torjumaan uhkat, joten merisotatoimien vaikutus sodan lopputulokseen jäi olemattomaksi.
Vahvuudet sodan alussa > Suomen merivoimat ennen sotaa

Syksyllä 1939 Suomen merivoimiin kuuluneet alukset:
2 panssarilaivaa (Väinämöinen ja Ilmarinen)
5 sukellusvenettä (Vetehinen, Iku-Turso, Vesihiisi, Vesikko ja Saukko)
4 tykkivenettä (Turunmaa, Karjala, Uusimaa ja Hämeenmaa)
7 moottoritorpedovenettä (Sisu, Hurja, Isku, Syöksy, Nuoli, Vinha ja Raju)
14 vartiovenettä (VMV 1, VMV 2, VMV 5, VMV 6, VMV 8, VMV 9, VMV 10, VMV 11, VMV 12, VMV 13, VMV 14, VMV 15, VMV 16 ja VMV 17)
1 miinalaiva (Louhi)
6 miinanraivaajaa
1 koululaiva (Suomen Joutsen)
Merivoimien vahvuutta nostettiin ylimääräisten kertausharjoitusten alettua lokakuussa varustamalla neljä höyrylaivaa miinalaivoiksi. Alusten valmistelutyöt sujuivat nopeasti, vaikka ammattitaitoisen henkilöstön puute häiritsi varustelua. Eniten kuitenkin puuttui päälliköitä ja muuta koulutettua henkilöstöä. Koulutuksen puute johtui sotaa edeltäneiden vuosien niukoista määrärahoista.Yhteensä Suomen merivoimilla oli talvisodan alkaessa 190 erilaista alusta ja 363 moottorivenettä. Miehiä meripuolustuksella oli 33 200, joista 3 850 merivoimilla. Näiden miesten lisäksi merivoimille oli alistettu 8 650 miestä rannikonpuolustustehtäviin. Miesten keski-ikä oli 35 vuotta. Merimiinoja oli marraskuussa noin 3 600, mutta niistä yli puolet oli ensimmäisen maailmansodan aikaisia. Valtaosa merivoimien torpedoista oli sotasaalista vuodelta 1918. Torpedoista ei kuitenkaan ollut varsinaista pulaa, sillä niitä oli kolme kappaletta jokaista alusten ammuntalaitetta kohden. Syvyyspommeja oli sodan alkaessa lähes 1 000 ja sodan aikana saatiin Ruotsista 500 pommia lisää ja kotimaassa oli valmisteilla toiset 500. Pudottimia oli kaikilla tykkiveneillä ja vartiomoottoriveneillä. Ennen sodan alkua saatiin Ruotsista vielä neljä heitintä ja myöhemmin maasta ostettiin vielä neljä lisää.
Suomen rannikkotykistö oli sodan alkaessa kenties ainoa aselaji, joka oli kalustonsa puolesta valmis sotaan. Sen operatiiviset suunnitelmat olivat kuitenkin vanhentuneita, sillä Suomen ja Viron yhteistä Suomenlahden tykistösulkua ei voitu enää toteuttaa täydellisenä Viron solmittua Neuvostoliiton kanssa avunantosopimuksen. Tykistösulun tulenjohtoon tarkoitettuja kaapeleita kuitenkin käytettiin tiedusteluyhteistyöhön Suomen ja Viron välillä. Tykistön pääkalustona olivat 305, 254 ja 152 mm:n tykit.
Vahvuudet sodan alussa > Neuvostoliiton laivasto ennen sotaa > Itämeren laivasto

Neuvostoliiton Suomenlahdelle sijoittamat alukset:
2 taistelulaivaa (Marat ja Oktjabrskaja Revolutsija)
1 risteilijä (Kirov)
17 hävittäjää
7 torpedovenettä
52 sukellusvenettä
17 tykkivenettä
40 moottoritorpedovenettä
4 miinalaivaa
48 miinanraivaajaa
60 vartioalusta
Itämeren laivaston ilmavoimat, yhteensä 469 lentokonetta ennen sotaa.
Alkuperäisinä tukikohtinaan laivasto käytti miinoilla suojattuja Kronstadtia, jossa sijaitsi laivaston johtoesikunta, ja Laukkaanlahtea. Osa voimista oli siirretty aluksi Viroon ja Latviaan. Neuvostoliiton laivaston vahvuus oli Suomen merivoimiin verrattuna täysin ylivoimainen Suomenlahdella.
Vahvuudet sodan alussa > Neuvostoliiton laivasto ennen sotaa > Pohjoinen laivasto

Neuvostoliiton pohjoisen laivaston alukset:
8 hävittäjää
7 saattajaa
15 sukellusvenettä
Pohjoisen laivaston ilmavoimat, sodan alussa yhteensä 116 lentokonetta
Laivaston tukikohtana oli Poljarnyi ja taempina tukikohtina olivat Murmansk ja Arkangeli. Jäämerelläkin neuvostoliittolaiset olivat täysin ylivoimaisia verrattuna suomalaisiin, jotka olivat sijoittaneet alueelle aivan olemattomat voimat. Jäämerelle sijoitetuilla aluksilla ei toisaalta olisi voinutkaan, eikä ehtinytkään, olla suurta merkitystä, sillä Neuvostojoukot valtasivat Petsamon aivan sodan alkupäivinä. Pohjoisen laivaston komentaja talvisodan aikana oli Valentin Petrovich Drozd.
Merisodan kulku

Suomen merivoimien tavoitteet sodassa olivat rannikon suojaaminen maihinnousuilta ja lännen meriyhteyksien varmistaminen, joten pääosa merivoimien aluksista oli sijoitettu Saaristomerelle suojaamaan meriyhteyksiä länteen. Merivoimien raskaimmat pinta-alukset olivat panssarilaivat Väinämöinen ja Ilmarinen, tykkiveneet Turunmaa, Karjala, Hämeenmaa ja Uusimaa, sekä miinalaiva Louhi.
Panssarilaivat eivät joutuneet suuriin operaatioihin sodassa. Suurimman osan aikaa ne välttelivät neuvostoliittolaisia pommikoneita. Alukset olivat Ahvenanmaalla, kunnes ne siirrettiin 20. tammikuuta 1940 Turkuun.
Hämeenmaa ja Uusimaa partioivat pohjoisella Itämerellä ja Ahvenanmerellä. Tammikuussa 1940 ne olivat saattuetehtävissä Pohjanlahdella. Ne ehtivät saattaa vain kaksi saattuetta ennen kuin paksu jää teki toiminnasta mahdotonta. Hämeenmaan potkuri vaurioitui, jolloin alus jouduttiin viemään telakalle.
Karjala ja Turunmaa partioivat Haapasaaren ja Koiviston välisellä alueella. Samaan aikaan Turunmaa suojasi miinanlaskijoita ja Karjala oli moottoritorpedoveneiden emälaivana. Karjala siirrettiin tammikuussa 1940 Ahvenanmaalle vahvistamaan Neuvostoliiton laivaston sukellusveneitä torjuvia osastoja ja Uusimaa ja Hämeenmaa siirrettiin Pohjanlahdelle. Tammikuun lopussa jää kävi pienille aluksille liian vahvaksi, joten Karjala sekä Turunmaa olivat Maarianhaminassa sodan loppuun.
Neuvostoliiton Itämeren laivasto tuki maavoimien hyökkäystä Karjalankannaksella, valtaamaan Suomenlahden saaret, suojaamaan omien joukkojensa liikkeitä ja katkaisemaan Suomen meriyhteydet. Näissä toimissa Viron ja Latvian satamista oli hyötyä Neuvostoliitolle. Neuvostoliiton  pohjoinen laivasto pyrki suojaamaan Murmanskin rannikon ja tukemaan joukkojen hyökkäystä Petsamoon.
Neuvostoliittolainen historiankirjoitus jakaa talvisodan merisotatoimien tavoitteet kolmeen vaiheeseen:
30. marraskuuta – 3. joulukuuta:
Suomenlahden ulkosaarten miehitys
Panssarilaivojen tuhoaminen
4. joulukuuta – 18. helmikuuta:
Puna-armeijan etenemistä häirinneiden rannikkopattereiden tuhoaminen
Suomen merenkulun ja satamien toiminnan keskeyttäminen
18. helmikuuta – 13. maaliskuuta:
Suomalaisten huoltokuljetusten katkaiseminen
Suomen ilmavoimien tuhoaminen
Suomen tukikohtien tuhoaminen
Merisodan kulku > Marras- ja joulukuu 1939

Merisota alkoi aamulla 30. marraskuuta, kun Neuvostoliitto tulitti Suomenlahden ulkosaaria. Aamun kuluessa neuvostojoukot nousivat maihin Seiskarille ja Peninsaarelle, sekä iltapäivällä Lavansaarelle, jonka luona neuvostohävittäjä Karl Marx upotti suomalaisen merivartiovene AV 45:n, jolloin neljä suomalaista merivartijaa sai surmansa. Seuraavana päivänä miehitettiin Someri ja Narvi. Suursaaren valtaukseen käytettiin suurempaa voimaa, sillä voimakkaiden pommitusten jälkeen 1 550 miestä nousi maihin saarelle 3. joulukuuta kohtaamatta kuitenkaan vastarintaa, sillä saarta puolustaneet noin 50 suomalaista olivat jättäneet saaren jo joulukuun 1. ja 2. päivän välisenä yönä. Maihinnousu oli kuitenkin neuvostoliittolaisraporttien mukaan vaikea operaatio, vaikkei puolustajia enää ollut ja Moskovan radio kertoikin: "Venäläiset kohtasivat suuria vaikeuksia maihinnousun yhteydes­sä. Urhoollinen Itämeren punalaivaston me­rijalkaväki voitti kaikki vaikeudet kärsien vain vähäisiä tappioita." Tytärsaaren neuvostoliittolaiset valtasivat 4. joulukuuta.
30. marraskuuta hävittäjä Grozjastshij kaappasi suomalaisen höyrylaiva Auvon ja vei sen Paldiskiin. 1. joulukuuta Neuvostoliiton laivasto-osasto: risteilijä Kirov ja hävittäjät Stremitelnyi sekä Smetlivyi lähestyivät Russarön linnaketta. Lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen Kirov sai osuman ja osasto kääntyi takaisin. Kirov menetti tässä taistelussa 17 miestä kaatuneina ja noin 30 haavoittuneina, kun suomalaisten tappiot jäivät nollaan. Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen oli lähetetty Hankoa kohti Borstösta, mutta niillä ei ollut ollut mahdollisuuksia ottaa osaa taisteluun.
Koska Neuvostoliitto ei saanut sukellusvenesodalla odottamiaan tuloksia, Suomen rannikko julistettiin saartoon 7. joulukuuta. Saartovyöhykkeen leveydeksi ilmoitettiin 20 meripeninkulmaa. Kaikkien sodassa puolueettomien maiden alusten tuli poistua tältä alueelta 9. joulukuuta mennessä.
Neuvostoliittolaiset hävittäjät Gnevnyi ja Grozjastshij suorittivat taistelusyöksyn Utön linnaketta vastaan 14. joulukuuta kuuden MBR-2-koneen tukemina. Vanhempien suomalaisten lähteiden mukaan linnake onnistui tulellaan ilmeisesti tuhoamaan tai vaurioittamaan toista hävittäjistä, sillä suomalaisten osuttua toiseen hyökänneeseen alukseen alukset laskivat savuverhon, josta havaittiin savupatsaita ja räjähdyksiä. Savun hälvettyä suomalaiset havaitsivat merellä ainoastaan yhden aluksen. Havaitut osumat ja räjähdykset olivat kuitenkin vain savuverhon laskua.
25. joulukuuta panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen joutuivat 25 SB-2-pommikoneen ilmahyökkäyksen kohteeksi Kihdissä. Suomalaiset saivat ammutuksi neljä konetta alas, mutta Ilmariseen kohdistettu konekiväärituli tappoi alukselta yhden ja haavoitti seitsemää merimiestä.
Joulukuun puolestavälistä lähtien jää alkoi vaikeuttaa alusten toimintaa merellä ja pienet alukset sekä sukellusveneet telakoitiin. Helmikuussa 1940 vain jäänmurtajat kykenivät liikkumaan itsenäisesti merellä.
Merisodan kulku > Marras- ja joulukuu 1939 > Taistelut Koivistosta joulukuussa

5. joulukuuta kolme neuvostoliittolaista hävittäjää hyökkäsi Saarenpään patterin kimppuun. Patteri kävi tulitaistelun hävittäjien kanssa kunnes nämä laskivat savuverhon ja pakenivat. Paikalla olleet moottoritorpedoveneet Isku, Raju ja Syöksy eivät ottaneet osaa taisteluun. Patteria tulitti 8. joulukuuta kuuden aluksen osasto, jonka kimppuun paikalla ollut sukellusvene Saukko yritti tuloksetta hyökätä. Seuraavan kerran patteria tulitettiin 10. joulukuuta, kun Oktjabrskaja revoljutsija tulitti sitä. Sumun takia suomalaisen patterin oli hankala vastata tuleen. Se kuitenkin ampui muutamia laukauksia, jolloin neuvostoliittolaiset alukset lopettivat tulituksen. Osaston johtaja hävittäjä Steregushij tulitti myöhemmin Tiurinsaaren patteria, joka ei vastannut tuleen. Sukellusvene Saukko yritti hyökätä osaston kimppuun onnistumatta siinä. Taistelussa linnoitus menetti kaksi miestä kaatuneina ja kolme haavoittuneina.
Oktjabrskaja revoljutsija tulitti Saarenpään patteria seuraavan kerran 18. joulukuuta. Alus avasi tulen keskipäivällä ja suomalainen patteri vastasi siihen hieman hyökkäyksen jälkeen. Taistelun aikana Oktjabrskaja revoljutsija lähestyi patteria jatkaen tulitusta. Taistelu kesti kaksi tuntia, joiden aikana neuvostoliittolainen taistelulaiva ehti ampua 209 laukausta. 72 lentokonetta teki pommi- ja rynnäkköiskuja taistelun aikana Koivistoon, joista yksi ammuttiin alas. Taistelussa haavoittui viisi suomalaista.
19. joulukuuta avasi taistelulaiva Marat tulen Saarenpään patteria vastaan keskipäivällä. Marat'lla oli hävittäjäilmasuoja ja MBR-2-kone tähysti sen tulta. Suomalainen patteri avasi tulen puoli tuntia myöhemmin, mutta sitä haittasi suomalaisten päätös käyttää vain yhtä tykkiä kerrallaan. Kaikilla tykeillään patteri avasi tulen hieman tulenavauksensa jälkeen, mutta vain kaksi tykkiä toimi moitteetta. Kaikista ongelmista huolimatta suomalaisen patterin onnistui saada ainakin yksi osuma Maratiin, joka vaurioitui. Marat kääntyi takaisin, mutta patteri jatkoi tulitustaan vielä yhdeksän minuuttia aluksen poistumisen jälkeen. Yhteensä 87 lentokonetta pommitti Saarenpään patteria päivän kuluessa. Suomalaisten tappiot tässä taistelussa olivat kaksi kaatunutta ja kolme haavoittunutta. Marat tulitti linnakkeita Koivistolla uudestaan 24. joulukuuta. 1. tammikuuta 1940 taistelulaiva, luultavasti Oktjabrskaja revoljutsija, ampui Saarenpäätä, mutta sumu vaikeutti sen tähtäystä eivätkä suomalaisetkaan kyenneet ampumaan sumun vuoksi.
Neuvostoliiton laivasto ei hyökännyt enää näiden hyökkäysten jälkeen pattereiden kimppuun, mutta ilmahyökkäykset jatkuivat lähes päivittäin ja neuvostoliittolainen kenttätykistö alkoi tulittaa pattereita helmikuun alussa. Karjalankannaksen puolustuksen murruttua suomalaiset joukot perääntyivät ja patterit jouduttiin tuhoamaan. Saarenpään patteri ampui viimeiset laukauksensa aivan ennen keskiyötä 22. helmikuuta ja Tiurinsaaren patterit muutamaa tuntia myöhemmin 23. helmikuuta.
Merisodan kulku > Vuosi 1940

Vuoden 1940 aikana sota merellä oli paksusta jääpeitteestä johtuen lähes olematonta. Olemattomista toimista huolimatta Suomen merivoimat kärsi tämän vuoden aikana raskaimman alustappionsa sodassa, kun saattoalus Aura II upposi.
Suomen merivoimat kärsi pahimmat tappionsa 13. tammikuuta, kun saattoalus Aura II upposi oman syvyyspomminsa räjähdykseen. Aluksen miehistöstä kuoli 26 henkeä ja selviytyi 15. 18. tammikuuta jäänmurtaja Tarmo joutui 22 SB-2-pommikoneen hyökkäyksen kohteeksi Kotkan satamassa ja sai suoran osuman pommista. 39 miestä kuoli ja 11 haavoittui. Alus ei kuitenkaan uponnut ja sitä käytettiin operaatioissa maaliskuussa.
Suurin operaatio vuonna 1940 oli neuvostojoukkojen yritys hyökätä jäätä pitkin Kotkan–Virolahden suuntiin 4.–9. maaliskuuta ja päästä suomalaisten joukkojen selustaan. Suomen rannikkotykistö torjui kuitenkin nämä hyökkäykset.  Jäänmurtaja Tarmoakin suunniteltiin käytettäväksi näiden hyökkäysten torjumisessa. Sen oli tarkoitus murtaa jää neuvostojoukkojen edestä. Alus ei kuitenkaan ehtinyt toteuttaa tätä tehtävää ennen rauhan solmimista.
Merisodan kulku > Järvisotaa Laatokalla > Suomen Laatokan-laivaston toiminta

Suomen Laatokan-laivaston päätukikohta talvisodassa oli Lahdenpohja, jossa sijaitsi myös sen miinavarasto. Aluksina laivastolla oli tykkivenelaivueen viisi alusta (mm. kelirikkoalus Aallokas ja tykkivene Aunus), miinalaivueen kolme alusta (mm. Yrjö ja Kiviniemi), kaksi miinanraivaajaa ja kuljetuslaivueen kaksi matkustaja-alusta, viisi hinaajaa ja yhdeksän proomua. Laivaston paras alus oli Aallokas. Laivastoa varten oli tarkoitus aseistaa proomuja 120 mm:n tykeillä, mutta näiden proomujen jäätyä Suomenlahdelle tykit otettiin käyttöön muissa tehtävissä. Laivastolle määrättiin tehtäväksi rannikon, väylien ja linnakkeiden suoja-alueiden miinoittaminen, partiointi, joukkojen kuljetus ja linnakkeiden huolto vesitse.
Miinanlasku Laatokalla alkoi marras- ja joulukuun vaihteessa, kun Yrjö laski miinoitteita länsirannikolle Konevitsan lähistölle. Alus vahvisti laskemiaan miinoitteita 8. joulukuuta. Kiviniemi yritti laskea sulkua itärannikolle, mutta miina räjähti sen perän alla ja surmasi neljä miestä. Aunus laski Kiviniemeltä laskematta jääneet miinat. Seuraavat miinat laskivat moottoriveneet Ylläpäänlahdelle ja Puikkeenluodolle 4. ja 5. joulukuuta. Aunus laski lisää miinoja 7. joulukuuta ja moottoriveneet 8. ja 9. joulukuuta. Näiden jälkeen laskettiin vielä 35 maayhdysmiinaa. Laatokalle laskettiin yhteensä 264 miinaa, jotka eivät kuitenkaan aiheuttaneet tappioita neuvostoliittolaisille.
Aallokas, Tarmo ja Vulcan tulittivat neuvostoliittolaisten asemia joulu- ja tammikuussa Pitkärannassa, Mursulassa ja Koirinojassa. Näihin kohteisiin ammuttiin yhteensä 150 ammusta. Toimintaa hankaloitti neuvostoliittolaisten ilmaherruus ja toiminta olikin lopetettava Laatokan jäädyttyä täydellisesti 17. tammikuuta 1940. 2. helmikuuta Aallokas sai vaurioita ilmahyökkäyksestä, jossa haavoittui muutama mies.
Laatokan-laivasto menetti ainoastaan yhden laivan; kuljetusalus Valamon Luostari (133 tn) upposi ilmahyökkäyksessä 22. tammikuuta Vanhalla Niikkananlahdella. Onnettomuuksissa menetettiin kaksi hinaajaa ja kaksi moottorivenettä. Yrjö ja Aallokas vaurioituivat.
Rauhan tultua 13. maaliskuuta oli Laatokan-laivaston alukset jätettävä neuvostoliittolaisille, mutta samana päivänä suomalaiset upottivat Sortavalassa omia aluksiaan vastoin määräyksiä. Ainoastaan neljä moottorivenettä ja 60 moottoria jäi suomalaisten haltuun.