stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Honkasuo

| Honkasuo> Hongasmossa |
| --- | --- |
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Läntinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  336
Pinta-ala:  0,51 km² 
Väkiluku:  471 (31.12.2020)
Väestötiheys:  924 as./km²
Osa-alueet:  on itse Kaarelan osa-alue
Postinumero(t):  00390, 00410
Lähialueet:  Malminkartano, Konala, Vantaan Myyrmäki
Honkasuo (ruots. Hongasmossa) on rakenteilla oleva asuinalue Helsingissä Malminkartanon pohjoispuolella. Honkasuo rakennetaan nykyiselle metsäalueelle Malminkartanonhuipun läheisyyteen aivan Vantaan Myyrmäen rajan kupeeseen. Honkasuolle tulee noin 1 600 asukasta.
Uusia puutaloja Honkasuolla kesäkuussa 2021.
Rakentaminen

Honkasuota on suunniteltu monia vuosia ja rakentamisen piti alkaa vuonna 2012. Alueen asemakaava hyväksyttiin kaupunginvaltuustossa 29. elokuuta 2012.
Honkasuon kunnalistekniikan rakentaminen aloitettiin helmikuussa 2013 alueen itäosista. Honkasuolle tulee enimmäkseen pientaloja, ja alueen teema onkin matalaenergia- ja puurakentaminen. Korttelien keskelle rakennetaan puistoalue.
Alueen ensimmäisiä taloja alettiin rakentaa Naapuripellontien varteen syksyllä 2015 ja aloituskortteli käsittää neljä kaksikerroksista passiivipientaloa. Aloituskortteli valmistui kesällä 2016. Vuonna 2016 rakennettiin kahdelle tontille alueen ensimmäiset puukerrostalot. Lisäksi uusia rakennuslupia myönnettiin uusille tonteille.
Liikenneyhteydet

Honkasuo sijaitsee lähellä Malminkartanon ja Myyrmäen asemia, joista on yhteydet Kehärataa pitkin Helsingin keskustaan ja lentoasemalle sekä Tikkurilaan. Runkolinja 560 aloitti liikennöinnin vuoden 2015 lopulla Myyrmäen puolelta.
Helsingin sisäisen bussilinjan 37 (Kamppi–Malminkartano-Honkasuo) sekä yölinjan 39N (Asema-aukio - Malminkartano -Honkasuo) päätepysäkki siirrettiin elokuussa 2017 Naapuripellontieltä Honkasuon alueelle. Sittemmin linjan 39N on korvannut linja 30, joka kulkee nykyisen linjan 560 päätepysäkiltä Myyrmäkeen ja siitä lähes samaa reittiä kuin vanha 39.
Hoover Company

Hoover Constellation -palloimuri oli 1960-luvulla monen suomalaiskodin ensimmäinen pölynimuri.
Hoover Company on North Canton, Ohiossa perustettu yritys, joka vuonna 1908 aloitti pölynimureiden valmistuksen. Imurin oli kehittänyt ja patentoinut James Murray Spangler. Tuotteen menestyksen vuoksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa hoover-sanaa käytetään pölynimureista yleensä.
James Murray Spangler (1848-1915) oli eläessään tehnyt useita maatalouskoneiden patentteja mutta ei huonojen liikemiestaitojensa vuoksi menestynyt niillä. Vuonna 1907 hän oli päätynyt talonmieheksi tavarataloon. Hänen tehtäviinsä kuului siivous, mutta astmaa sairastavalle miehelle se oli ongelmallista, minkä vuoksi hän yritti rakentaa sähköisen lakaisukoneen imemään pölyt pussiin. Moottorin hän otti ompelukoneesta ja pyöritti sillä hihnavälityksellä harjaa ja tuuletinta. Pölypussina hän käytti tyynyliinaa. Saatuaan laitteen toimimaan haluamallaan tavalla hän haki sille vuonna 1907 patenttia, joka myönnettiin seuraavana vuonna. Samana vuonna hän perusti Electric Suction Sweeper Companyn.
Spangler ei onnistunut löytämään rahoitusta laitteidensa sarjatuotannon aloittamiseksi. Susan Hoover oli Spangelerin serkku, joka nähtyään koneen esittelyn kertoi siitä aviomiehelleen William Hooverille (1849-1932). William Hoover oli kauppias, joka myi valjaita hevosille. Näiden myynti oli alkanut kuihtua autojen yleistyessä. Hoover osti Spanglerilta oikeudet patenttiin ja investoi hänen yritykseensä, jonka nimi myöhemmin muutettiin Hoover Companyksi. Spangler jatkoi yrityksessä kuolemaansa vuoteen 1915 saakka kehittäen tuotetaan.
Pelkästään toimiva tekniikka ei tehnyt Hoover-pölynimurista menestystä, vaan myyntiä edisti suuresti uusi myyntimenetelmä. Hoover tarjosi asiakkaille 10 päivän koekäyttöajan. Jos tämä ei ollut tyytyväinen, tämä sai palauttaa laitteen postituskulujen hinnalla. Naisten roolin muuttuminen yhteiskunnassa auttoi myös myyntiä. Ensimmäisen maailmansodan aikana naisia tarvittiin helpottamaan työvoimapulaa, joten kotityön helpottamiseen oli tarvetta.
Ensimmäinen Hoover-pölynimuri painoi lähes 20 kiloa, ja sen liikuttaminen vaati voimaa. Se oli silti pienempi kuin aikaisemmat hevosvetoiset imurit. Vuosien mittaan imurin tehoa kasvatettiin ja painoa vähennettiin. Hooverin pystysuoramalli säilyi samankaltaisena 1900-luvun loppupuolelle saakka.
Hoover Company on nykyään osa Candy-yritystä.
Asiasta muualla

Hoover official site (US)
The Hoover Historical Center (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hoover Company Wikimedia Commonsissa
HMS Hood (1891)

| HMS Hood |
| --- | --- |
 HMS Hood

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chathamin telakka
Kölinlasku:  17. elokuuta 1889
Laskettu vesille:  30. heinäkuuta 1891
Palveluskäyttöön:  1. kesäkuuta 1893
Poistui palveluskäytöstä:  maaliskuu 1911
Loppuvaihe:  upotettu sulkulaivaksi Portlandin satamaan 4. marraskuuta 1914
Tekniset tiedot
Uppouma:  15 020 t (standardi) 15 838 t (max)
Pituus:  125,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  22,9 m
Syväys:  8,4 m
Koneteho:  11 000 shp
Nopeus:  17,5 solmua
Miehistöä:  690
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 13,5" -tykkiä 10 × QF 6" -tykkiä 10 × QF 6 naulan tykkiä 12 × QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 7 × 18" torpedoputkea
HMS Hood oli Britannian kuninkaallisen laivaston Royal Sovereign -luokan toisen luokan predreadnought-taistelulaiva. Alus poikkesi muista luokkansa aluksista siten, että tykkien barbetti-tuliasemat oli korvattu tykkitornein ja aluksen vapaata korkeutta oli laskettu.
Valmistus

Alus tilattiin Chathamin telakalta ja sen köli laskettiin 17. elokuuta 1889. Alus laskettiin vesille 30. heinäkuuta 1891 ja se otettiin palvelukseen 1. kesäkuuta 1893.
Palvelus

Alus palveli Välimeren laivastossa. Aluksen neljä vesirajan yläpuolista torpedoputkea poistettiin vuonna 1903. Siitä tehtiin vastaanottoalus Queenstowniin vuonna 1910, jolloin sen kuuden tuuman tykit poistettiin. Alus siirrettiin maalilaivaksi vuonna 1911 testattaessa alusten vedenalaista suojaa, kunnes se upotettiin Portlandissa sulkulaivaksi vuonna 1914. Räjähdetestien tuloksena aluksesta tuli ensimmäinen alus, johon asennettiin torpedovyö.
Hooken laki

Hooken laki on englantilaisen fyysikon Robert Hooken (1635–1703) vuonna 1676 esittämä laki. Tavan mukaan hän esitti sen aluksi anagrammin muodossa "ceiiinosssttuv". Kaksi vuotta myöhemmin hän paljasti ratkaisun: ut tensio sic vis eli muodonmuutos on verrannollinen voimaan.
Hooken lain mukaan jousen siitä roikkuvaan kappaleeseen kohdistama voima  F on suoraan verrannollinen jousen venymään. Tämä voima on
missä  k on jousivakio ja  x jousen pituuden erotus tasapainotilanteestaan (pätee sekä venytykseen että puristukseen).
Materiaaliopissa laki esitetään yleensä muodossa:
missä  \sigma  on jännitys,  E materiaalin Youngin moduuli eli kimmokerroin ja  \epsilon  kappaleen venymä tai supistuma.
Kappaleen pinnan suuntaisia leikkausjännityksiä koskee vastaava laki
missä  \tau  on leikkausjännitys,  G materiaalin liukumoduuli ja  \gamma  leikkausmuodonmuutos. Lait ovat voimassa materiaalin kimmorajaan asti.
Tapauksessa, jossa tankomaiseen tasapaksuun kappaleeseen kohdistetaan 
pituusakselin suuntainen venyttävä tai puristava voima  F,
Hooken laki voidaan useille aineille esittää muodossa
missä  A on rasittamattoman kappaleen poikkipinta-ala,
 l sen pituus ja  \Delta l pituuden muutos voiman vaikuttaessa. Jousivakiota vastaava tekijä on tässä  EA/l.
Yleistetty Hooken laki

Laki on yleistetty myöhemmin koskemaan myös kaksi- ja kolmiulotteisia jännitys/venymätilanteita. Kyseessä on yksinkertaisesti alkuperäinen Hooken laki, jossa käsitellään jännitys- ja venymäskalaarien sijaan vektoreita
missä  \scriptstyle \mathbf {E}  on nyt kimmomatriisi,  \scriptstyle \mathbf {\epsilon }  venymävektori ja  \scriptstyle \mathbf {\sigma }  jännitysvektori.
Kun kimmoraja on ylittynyt, kappaleen venymä ei enää ole suoraan verrannollinen siihen kohdistuvaan jännitykseen, vaan venymän riippuvuuden jännityksestä osoittaa materiaalin jännitys-venymäkäyrä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hooken laki Wikimedia Commonsissa
Hopea(II)

| Hopea(II)fluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7783-95-1
PubChem CID:  82221 ja 11542804
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  AgF2
Moolimassa:  145,86
Ulkomuoto:  Väritön, ruskea tai musta kiteinen aine
Sulamispiste:  690 °C
Tiheys:  4,57 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
    
Hopea(II)fluoridi (AgF2) on hopea- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää fluoraavana reagenssina.
Ominaisuudet

Hopea(II)fluoridi on sikäli poikkeuksellinen hopeayhdiste, että se on yksi harvoista yhdisteistä, joissa hopean hapetusluku on +II eikä +I. Huoneenlämpötilassa yhdiste on puhtaana väritöntä, mutta epäpuhtauksien vuoksi se on usein ruskeaa tai mustaa. Hopea(II)fluoridi reagoi erittäin voimakkaasti veden kanssa ja liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi kloroformiin ja heksaaniin. Hopea(II)fluoridi reagoi monien hiilivetyjen ja erityisesti halogenoitujen hiilivetyjen kanssa muodostaen fluorattuja johdannaisia. Fluoridi-ionien kanssa hopea(II)fluoridi muodostaa kompleksi-ioneja kuten [AgF3]- ja [AgF4]2-.
Valmistus ja käyttö

Hopea(II)fluoridia voidaan valmistaa kuumentamalla hopeafluoridia tai -kloridia noin 200 °C:seen fluorin läsnä ollessa. Hopea(II)fluoridin tärkein käyttökohde on toimia orgaanisissa synteeseissä fluoraavana reagenssina. Se reagoi kaksois- ja kolmoissidosten kanssa additioreaktiolla ja korvaa halogeeni- tai vetyatomeja orgaanisista yhdisteistä fluorilla. Hiilimonoksidi reagoi hopea(II)fluoridin kanssa muodostaen karbonyylifluoridia. Yhdisteen sisältämä Ag2+-ioni katalysoi näitä reaktioita. Yhdistettä voidaan käyttää myös hapettimena.
Cesium

Osittain sulanutta cesiumia lasiampullissa.
Pollusiitti on yksi cesiumin tärkeimmistä lähteistä.
Cesium, lausutaan [keesium], on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Cs (lat. caesium) ja järjestysluku 55. Se on pehmeä hopeanhohtoinen alkalimetalli, joka hapettuu nopeasti joutuessaan tekemisiin ilman kanssa. Metallinen cesium reagoi kiivaasti monien aineiden, kuten hapen ja veden kanssa. Cesium sulaa jo ihon lämmöllä (sulamispiste 28,44 °C).
Cesiumin löysivät Robert Bunsen ja Gustav Kirchhoff vuonna 1860 spektroskopiaa hyväksikäyttäen. Cesiumia käytetään muun muassa atomikelloissa, öljyteollisuudessa sekä lääketieteessä. Metallinen cesium on erittäin vahva pelkistin.
Ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet

Cesiumin tiheys on 1,93 g/cm3 ja sen sulamispiste on 301,59 K (28,44 °C), joten suljetussa ampullissa cesium on huoneenlämmössä kiinteää, mutta kädellä lämmitettäessä metalli sulaa. Cesiumin kiehumispiste on kohtalaisen alhainen, 944 K (671 °C). Cesiumin pieni tiheys, kiehumis- ja sulamispiste johtuvat siitä, että sillä on taipumus antaa valenssielektroni pois. Tämä johtaa myös mataliin sulamis- ja höyrystymislämpöihin. Toisaalta cesiumilla on suuri atomi- ja ionisäde. Cesium on erittäin taipuisaa ja vahamaista. Se on hopeisen kultainen metalli. Cesiumin kiderakenne on tilakeskeinen kuutio. Cesium on hyvä johdin.
Ominaisuudet > Kemialliset ominaisuudet

Kuten muut alkalimetallit, cesium vapauttaa vetyä reagoidessaan veden kanssa. Muodostunut kaasu on syttymisherkkää ja reaktion yhteydessä kohonnut lämpötila voi hapen läsnä ollessa aiheuttaa vetyräjähdyksen. Reagoidessaan veden kanssa cesium muodostaa erittäin emäksistä cesiumhydroksidia. Cesium voi reagoida jo jään kanssa –116 °C:n lämpötilassa. Cesium on muutenkin erittäin reaktiivista. Cesium on varastoitava mineraaliöljyssä, petrolissa tai tyhjiössä, jotta se ei reagoisi ilman veden tai hapen kanssa. Cesium reagoi myös voimakkaasti happojen, rikin ja fosforin kanssa. Lisäksi cesium reagoi Brønsted–Lowryn happojen kanssa, kuten alkoholien sekä kaasumaisen ammoniakin.
Cesium on erittäin elektropositiivista (Paulingin asteikolla 0,7), joten se on luonnollisesti ionisessa Cs+ muodossa. Teoriassa on mahdollista, että cesium olisi myös Cs3+ muodossa, mutta tähän ei ole koskaan pystytty. Cesium on erittäin vahva pelkistin.
Cesiumionit (Cs+) eivät sellaisenaan ole kovin myrkyllisiä (LD50 = 1 g/kg). Cesium ei ole vaarallista ihmisille, muille eläimille tai kasveille. Cesiumin imeytymistä elimistöön voi ehkäistä syömällä kaliumia. Cesium poistuu nopeasti ihmisen elimistöstä.
Ominaisuudet > Cesiumin yhdisteitä

Cesium on erittäin reaktiivista. Cesium reagoi halogeenien kanssa muodostaen cesiumfluoridia, -kloridia, -jodidia ja -bromidia. Cesium muodostaa CsX muotoisia halogeeniyhdisteitä, vaikka esimerkiksi CsF2 on negatiivinen entalpia (–125 kJ/mol). Cesium muodostaa myös sulfaatteja, karbonaatteja, nitraatteja ja syanideja.
Reagoidessaan hapen kanssa on mahdollista muodostaa monia erilaisia cesiumin oksideja. Tyypillisesti cesium muodostaa CsO2, mutta mahdollisia ovat myös Cs7O, CsO3, Cs2O, Cs2O2. Eri oksideja saadaan muodostettua olosuhteita muokkaamalla.
Cesium voi muodostaa tetrafuraaneja, etyleeniglykolidimetyylieettereitä sekä muita polyeettereitä. Näitä voidaan käyttää voimakkaina pelkistiminä, kun proottinen liuos voisi aiheuttaa nukleofiilisen substituutio- tai eliminaatioreaktion. Muiden alkalimetallien tavoin myös yksinkertaisen alkyyli- ja aryliryhmän sisältävät yhdisteet ovat mahdollisia ja ne ovat erittäin vahvoja alkylointireagensseja.
Koordinaatiosidosten pysyvyys pienenee, kun alkalimetalliryhmässä mennään alaspäin, joten cesiumin kompleksiyhdisteet ovat heikoimpia. Cesium muodostaa joitakin komplekseja sulfaatin, tiosulfaatin sekä heksasyanoferraatteja vesiliuoksessa. Cesium muodostaa myös veden komplekseja.
Historia

Vuonna 1860 saksalaiset kemistit Gustav Kirchhoff ja Robert Bunsen kuumensivat vettä, jolloin spektroskopian avulla voidaan nähdä alkuaineille tyypillisiä spektriviivoja. Kirchhoff ja Bunsen löysivät tavalliset kaliumin, natriumin, kalsiumin, strontiumin ja litiumin. He poistivat kyseiset aineet, minkä jälkeen he näkivät vielä kaksi taivaansinistä spektriviivaa puhdistamassaan vedessä. He antoivat tälle tuntemattomalle alkuaineelle nimen caesius, joka tarkoittaa latinaksi taivaansinistä. Nimi muotoutui myöhemmin caesiumiksi. Vuonna 1881 Carl Sefferburg eristi ensimmäisen kerran cesiumia elektrolyyttisesti.
Esiintyminen ja tuotanto

Cesium on kohtalaisen yleinen alkuaine maankuoressa, 1–3 ppm ollen neljänneksikymmenenneksi yleisin alkuaine maankuoressa. Cesiumia esiintyy joissakin mineraaleissa, kuten lepidoliitissa, joka on yleinen litiumin malmi. Toinen tärkeä cesiumin lähde on pollusiitti, jota löytyy huomattavia määriä Kanadassa, Manitobassa. Pollusiitti on tärkein teollisesti tuotetun cesiumin lähde. Cesiumia esiintyy myös boorin mineraaleissa. Luonnosta ei ole löydetty metallista cesiumia. Suurin osa cesiumista tuotetaan Kanadassa. Yli kaksi kolmasosaa (111 000 tonnia) tunnetuista cesiumvarannoista on Bernic Laken läheisyydessä, Manitobassa, Kanadassa. Cesiumia tuotetaan vuosittain noin 20 tonnia. Suurin osa tuotetusta cesiumista tulee litiumin valmistamisen sivutuotteena. Cesium maksaa noin 770 euroa sadalta grammalta.
Cesiumin tuotannossa pollusiittimineraali liuotetaan happo- tai emäskäsittelyllä. Tämän jälkeen cesium voidaan puhdistaa muutamalla tavalla: metallista kalsiumia tai natriumia lisätään sulatettuun cesiumkloridiin, jolloin syntyy metallista cesiumia. Tämä tehdään yleensä noin 750 °C:ssa ja paineistettuna. Kyseessä on tasapainoreaktio, ja muodostunut cesium on erittäin haihtuvaa, sekä siihen liittyy yleensä metallista kalsiumia tai natriumia. Tämä seos voidaan tislata, jolloin saadaan puhdasta cesiumia. Toinen tapa on valmistaa cesiumia elektrolyyttisesti, jolloin sulaneeseen cesiumyhdisteeseen (cesiumsyanidi) johdetaan sähkövirta. Tällöin muodostuu metallista cesiumia.
Esiintyminen ja tuotanto > Ongelmat

137Cs-isotooppia levisi Suomeenkin Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen. Radioaktiivinen cesium kertyi mm. sieniin ja marjoihin, joskin tavallisessa kulutuksessa määrät eivät ole liian suuria.
Käyttö

Cesiumilla on muutamia sovelluskohteita. Cesiumia voidaan käyttää hehkulampuissa ja tyhjiöissä poistamassa ilmaa. Cesium reagoi mahdollisen ilman kanssa muodostaen kiinteitä cesiumyhdisteitä. Cesiumia käytetään valosähköisissä kennoissa. Jotkin satelliitit käyttävät cesiumia asentonsa vaihtamiseen. Ensin cesium ionisoidaan tyhjiössä, minkä jälkeen ionit kiihdytetään sähkökentän avulla. Tästä syntyvä voima kääntää satelliittia. Cesium raskautensa ansiosta sopii tähän hyvin. Cesiumia käytetään myös öljyteollisuudessa kivien poistamiseen.
133Cs:n avulla määritetään myös sekunti. Kun isotooppi 133 viritetään kahden energiatason verran, se alkaa värähdellä tietyllä nopeudella. Kun tämä värähtelynopeus kerrotaan vakiolla 9 192 631 770, saadaan sekunnin määrittelemä aika.
Cesiumia voidaan käyttää myös katalyyttinä. Tärkein sovellus katalyyttinä on orgaanisten yhdisteiden hydraus. Vielä tärkeämpi käyttö katalyysin yhteydessä on cesiumin lisäys pieninä määrinä muiden katalyyttien ominaisuuksien parantamiseksi eli douppaukseen. Tähän sitä käytetään muun muassa rikkihapon valmistuksen yhteydessä hapetettaessa rikkidioksidista rikkitrioksidia ja polymeeriteollisuudessa. Cesiumia ja sen orgaanisia yhdisteitä voidaan käyttää pelkistiminä.
Cesiumin radioaktiivista isotooppia 137 muodostuu ydinfissioreaktioissa, kuten ydinvoimaloissa. 137Cs käytetään muun muassa öljyteollisuudessa. Öljyyn laitetaan pieni määrä radioaktiivista cesiumia, jonka säteily on helppo mitata öljyputken päässä, jolloin tiedetään, että öljyerä on tullut perille. 137Cs voidaan käyttää myös syöpien hoidossa: onttoon neulaan laitetaan cesiumia, joka ruiskutetaan potilaaseen. Säteily tuhoaa syöpäsolukkoa ja voi auttaa taudin parantamisessa. 137Cs käytetään myös eroosion tutkimiseen: cesiumia laitetaan maaperään, ja myöhemmin tutkitaan kuinka pitkälle radioaktiivinen cesium on liikkunut maaperässä. Tämä kertoo samalla eroosion nopeuden. Elintarviketeollisuudessa käytetään cesium-137-isotooppia tuhoamaan bakteereita mm. perunoista, vehnästä ja jauhoista. Isotooppia 133 käytetään myös atomikelloissa, joka on tarkin mahdollinen ajanmittausväline. Tällä hetkellä paras atomikello heittää sekunnin 60 miljoonassa vuodessa.
Cesiumin yhdisteillä on melko vähän sovelluskohteita. Cesiumbromidia käytetään säteilymittareissa sekä muissa mittausvälineissä. Cesiumkarbonaattia ja -fluoridia käytetään erikoislaseissa. Cesiumjodidia ja -fluoridia käytetään lääketieteessä taudin määrittämisessä sekä säteilyn mittaamisessa tuikeilmaisimilla. Cesiumkarbonaattia sekä -kloridia käytetään oluen panemisessa.lähde? Cesiumkloridia voidaan käyttää valosähköisissä kennoissa, optisissa instrumenteissa sekä elektroniputkissa. Cesiumin yhdisteitä käytetään lasien ja keramiikan valmistamisessa. Lääketieteessä cesiumin yhdisteitä voidaan käyttää vastalääkkeenä arsenikkia vastaan. Cesiumhydroksidi on erittäin emäksistä ja sillä voidaan tuhota muun muassa lasia.
Cesiumin isotoopeista massaluvut 131, 134 ja 137 omaavia isotooppeja käytetään lääketieteessä. Beetasäteilyä emittoivaa 134Cs-isotooppia käytetään radioautografiassa ja 131Cs- ja 137Cs-isotooppeja syövän sädehoidossa.
Isotoopit

Cesiumin ainoa vakaa isotooppi on 133Cs. Sen ominaisvärähtelyä käytetään hyväksi tarkoissa atomikelloissa, ja SI-yksikkö sekunti määritellään nykyään cesiumin isotoopin 133 avulla. Cesiumin isotoopilla 137 on myös tärkeitä sovelluskohteita. Cesiumilla on tunnettuja isotooppeja 112Cs:sta 151Cs:een saakka.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Periodictable: Technical data for Cesium (englanniksi)
American elements: Cesium Technical and Safety Data (englanniksi)
Argonne National Laboratory: Radiological and Chemical Fact Sheets to Support Health Risk Analyses for Contaminated Areas, Cesium, s. 13–14 (englanniksi) (pdf)
Webmineral: Mineral Species containing Cesium (Cs) (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Caesium (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Caesium (englanniksi)
PeriodicTable: Cesium (Cs) (englanniksi)
PubChem: Cesium (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Cesium (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Cesium (englanniksi)
DrugBank: Cesium (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Cesium (englanniksi)
Arthur Honegger

| Arthur Honegger |
| --- | --- |
 Arthur Honegger vuonna 1928.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1892 Le Havre
Kuollut: 27. marraskuuta 1955 (63 vuotta) Pariisi
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera, sinfonia ja sardana 
Soittimet:  sello 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
arthur-honegger.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Honegger saksalaisessa postimerkissä vuodelta 1992.
Arthur Honegger (10. maaliskuuta 1892 Le Havre – 27. marraskuuta 1955 Pariisi) oli ranskalais-sveitsiläinen taidemusiikin säveltäjä. Hän kuului säveltäjäryhmään Les Six. Honeggerin tunnetuin teos on orkesterille sävelletty veturi-impressio Pacific 231.
Elämä ja sävellystyö

Oscar-Arthur Honegger syntyi Le Havressa, Ranskassa vuonna 1892. Hän opiskeli vähän aikaa Zürichin konservatoriossa ja palasi sitten Pariisiin, jossa hän opiskeli viulunsoittoa ja sävellystä Charles Widorin ja Vincent d'Indyn johdolla. Hänen opiskelutovereihinsa kuuluivat muun muassa Darius Milhaud ja Jacques Ibert.
Vaikka Honeggerin juuret ovat Sveitsissä ja hän pysyi Sveitsin kansalaisena koko elämänsä ajan, hän asui suuren osan elämästään Pariisissa. Vuonna 1918 hän lopetti opintonsa ja kirjoitti ensimmäisen täysipainoisen teoksensa, baletin Le dit des jeux du monde. Säveltäjänä hän oli hyvin tuottelias ja monipuolinen: hän kirjoitti musiikkia teattereihin, radiolle, elokuviin ja konserttisaleihin, baletteja, kuoroteoksia, kamarimusiikkia, konserttoja, oopperoita, oratorioita ja sinfonioita. Hänen tuotantonsa käsittää noin kaksisataa teosta. Yksi hänen menestysteoksistaan oli Jeanne d'Arc au bûcher (Jeanne d'Arc polttoroviolla, 1935). Hänen tuotantonsa tärkeimmän osan muodostavat kuitenkin oratoriot ja kaikki viisi sinfoniaa.
Honegger kuului säveltäjäryhmään Les Six. Muiden ryhmän jäsenten tavoin hän teki yhteistyötä ja sai vaikutteita sellaisilta taiteilijoilta kuin Igor Stravinsky, Paul Claudel, Jean Cocteau, Max Jacob, Pablo Picasso ja Erik Satie. Honeggerin musiikki on kuitenkin varsin perinnesidonnaista ja osin pessimististä. Hän ei myöskään asettunut vastustamaan Richard Wagnerin ja Richard Straussin romantiikkaa kuten muut.
Maailmansotien välisenä aikana Honegger oli erittäin tuottelias ja sävelsi muun muassa yhdeksän balettia ja kolme oopperaa. Sodan ja natsihallinnon vuoksi hän jäi Pariisiin, mutta oli jatkuvassa yhteydessä sveitsiläisiin sukulaisiinsa ja tuttaviinsa. Arthur Honegger kuoli 27. päivänä marraskuuta vuonna 1955. Hänet on haudattu Cimetière Saint-Vincentiin Montmartrelle, Pariisiin. Hänen kuvansa on Sveitsin 20 frangin setelissä.
Teoksia

Pastorale d'été (1920)
Le Roi David (1921)
Pacific 231 (1923)
Judith (1925)
Cris du Monde (1931)
Jeanne d'Arc au bûcher (1935)
La danse des morts (1940 (1938?))
Oopperoita
Antigone (1927)
Laiglon (1937)
Operetteja
Les aventures du Raoi Pausole (1930)
La belle de Moudon (1931)
Les petites Cardinal (1938)
Baletteja
Vérité-Mensonge (1920)
Skating Rink (1922)
Sous-marine (1925)
Rose de métal (1928)
Un oiseau blanc s'est envolé (1937)
Sinfoniat
1. Sinfonia (1930)
2. Sinfonia (1941)
3. Sinfonia Symphonie liturgique (1946)
4. Sinfonia Deliciae Basilienses (1946)
5. Sinfonia Di tre re (1950)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Arthur Honegger (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef  Theaterlexikon 
Honegger vuonna 1996 julkaistussa Sveitsin 20 frangin setelissä.