stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Las Navas de Tolosan taistelu
Taustaa

Kristittyjen kuninkaiden armeija oli kokenut valtavan tappion vuonna 1195 Alarcosin taistelussa kalifi al-Mansuria (1184-99) vastaan. Kalifi palasi Sevillaan, mahdollisesti Marokon kapinallisten berbereiden vuoksi, joten lopullinen välienselvittely jäi hänen seuraajansa huoleksi.
Kalifi Muhammad an-Nasir (1199–1213) nousi maihin Gibraltarissa keväällä 1211. Hänen aikeenaan oli hyökätä vakavimpana uhkanaan pitämänsä Kastilian kuninkaan Alfonso VIII:n kimppuun. Kalifi marssi Salvatierraan, ja kahden kuukauden piirityksen jälkeen Alfonso määräsi linnoituksen puolustajat luopumaan vastarinnasta. Kalifi vertasi valtausta Kastilian kuninkaan oikean käden irti leikkaamiseen, mutta syksyn tullen hän palasi Córdobaan. Linnoituksen antautumista vastustanut kruununperijä Ferdinand kuoli kuumeeseen kuukauden kuluttua, mutta hänen isänsä Alfonso VIII jatkoi väsymättä valmisteluitaan odotettavissa olevaa kevään sotaretkeä varten.
Lokakuussa 1211 julkisuuteen levisi kalifin kirje, jossa kalifi totesi muslimien ”siivonneen Jerusalemin saastaisista kristityistä” ja kehotti kristittyjä luopumaan uskostaan ja kääntymään muslimeiksi, sillä ”saraseenien laki on parempi kuin teidän”. Kirjeessä uhattiin myös sotaretkellä Roomaan. Kirje oli ilmeisesti propagandasyistä tehty väärennös, mutta useat trubaduurit tarttuivat kirjeen uhkiin ja tekivät pilkkalauluja, joilla kannustettiin kaikkia kristittyjä liittymään maurien ristiretkeen.  Paavi Innocentius III julisti toukokuussa 1212 synninpäästön paitsi kaikille ristiretkelle osallistuville, myös kaikille sotatoimia rahoittaville. Kastilian kuningas Alfonso VIII lähetti Toledon arkkipiispan Rodrigon Italiaan, Ranskaan ja Saksaan väkeä rekrytoimaan.
Lopulta monikansalliset joukot olivat valmiit kohtaamaan kalifin sotilaat. Ranskalaisten mukana oli paavin legaatti, Narbonnen arkkipiispa Arnaud, Bordeaux’n arkkipiispa Guillaume, Astarac kreivi Centule ja monia muita. Mukana oli ritarikuntien sotilasmunkkeja sekä Navarran kuningas Sancho VII. Keskenään taistelevat Leónin ja Portugalin kuninkaat eivät osallistuneet tähän ristiretkeen, mutta kummastakin maasta joukkoihin liittyi runsaasti vapaaehtoisia.
Edetessään etelää kohti ristiretkeläiset valtasivat 24. kesäkuuta 1212 Malagónin ja Calatravan 1. heinäkuuta. Täällä osa ristiretkeläisistä päätti keskeyttää etenemisen kuumaan säähän vedoten, mutta Narbonnen arkkipiispa ja Blazorin Theobald pysyivät iberialaisten rinnalla, jatkoivat marssiaan ja liittyivät Sancho VII:n joukkoihin. Tämän jälkeen vallattiin melko vaivattomasti Alarcos, Piedrabuena, Benavente ja Caracuel, mutta Salvatierran ohi joukot menivät ilman valtausyritystä.
Taistelu > Joukkojen vahvuudet

Ristiretkeläisten kokonaisvahvuus oli 2 000 ranskalaista ritaria, 10 000 iberialaista ratsukkoa ja 50 000 jalkamiestä, ja kalifin joukkojen kokonaisvahvuuden arvioidaan nousseen jopa 200 000 mieheen. Ranskalaisten monenkirjavasta ja kurittomasta joukosta mainitaan olleen miltei enemmän vahinkoa kuin apua. Heistä suuri osa luopui sotaretkestä jo ennen taistelua,  mutta siitä huolimatta kumpikin armeija oli suurin Iberian niemimaalla koskaan nähty.
Taistelu > Kalifin strategia

Kristittyjen edetessä etelää kohti kalifi sai jatkuvasti tietoja tapahtuneesta. Hän oli hyvin tietoinen lähestyvän armeijan eripuraisuudesta ja pyrki vuoristoisessa maastossa hidastamaan ja estämään sen etenimistä. An-Nasir arveli, aivan oikein, että mitä pitempi aika kuluisi, sitä heikommaksi kävisi monikansallisten joukkojen keskinäinen luottamus ja taistelumoraali. Morenavuoren luokse hän pystytti ketjun vahvoja vartioasemia, joita vastaan hyökätessään kristityt joutuisivat sotimaan itselleen epäedullisissa paikoissa. Lisäksi kalifi oli omalla maallaan, joten ruuan ja muun huollon järjestäminen oli suhteellisen helppoa.
Taistelu > Lammaspaimen johdattaa kristityt ohi vartijoiden

Kalifin strategia osoittautui oikeaksi. Osa ranskalaisista ritareista oli jo vetäytynyt kuumaan ilmastoon vedoten, vaikka ilmeisesti kyse oli kykenemättömyydestä tulla toimeen ylpeiden iberialaisten kanssa. Alfonso koetteli turhaan usean kalifin etuvartioaseman murtamista. Kuninkaiden neuvonpidossa Navarran Sancho ja Aragonian Alfonso kehottivat kääntymään takaisin ja hyökkäämään ohitettujen muslimilinnoitusten kimppuun etenemisen sijasta. Toledon arkkipiispa Rodrigo, yksi keskiajan sotaisimmista kirkonmiehistä, asettui ainoana Alfonson kannalle. Tässä vaiheessa leiriin ilmaantui lammaspaimen, joka tarjoutui näyttämään tien vartioasemien ohi. Armeija eteni vuorensolia pitkin vaikeakulkuisessa maastossa, ja sen onnistui kiertää kalifin vartioasemat ja edetä kohti Tolosaa.
Taistelu > Armeijat kohtaavat

Ristiretkeläiset saapuivat Las Navas de Tolosaan 13. kesäkuuta 1212 ja kohtasivat kalifin Córdobasta lähettämät joukot Losan solassa. Kahden päivän ajan joukot seisoivat kasvotusten ja valmistautuivat tulevaan yhteenottoon. Arkkipiispa Rodrigo antoi kaikille synninpäästön.
Mielenkiintoinen kysymys kuuluu, miksi Alfonso ei hyökännyt heti, vaan kulutti kaksi päivää rukoilemiseen. Vaikka kalifin valiojoukkoja oli jäänyt ohitettuja vartioasemia puolustamaan, oli selvää, että taistelu tultaisiin käymään juuri tässä paikassa, sillä kalifin joukot sulkivat ainoan käyttökelpoisen tien. Syytä Alfonson viivyttelyyn ei tiedetä. Muslimit käyttivät tilannetta hyväkseen ja varustivat pienen Campana Ronegadero -joen eteläpuolen puolustusta varten. Kalifilla oli 100 000 ratsukkoa rivissä. Hän komensi itse keskustaa, ja hänen kuninkaallisena merkkinään oli päivänvarjo, jota henkivartija piti korkealla kalifin pään päällä kaikkien nähtävillä.
Taistelu > Kristityt hyökkäävät

Kun taistelu alkoi 16. kesäkuuta Diego López de Haro komensi ristiretkeläisten keskustassa monikansallisia etujoukkoja, Navarran Sancho VII oikeaa laitaa ja Aragonian Pietari II vasenta. Kastilian Alfonso VIII ja ritarikunnat olivat näiden takana. Kristityt hyökkäsivät, ja sivustoilla maurit saatiin painostettua vetäytymään, jolloin he joutuivat puiden ja kalliolohkareiden sekaiseen maastoon, mikä suosi kristittyjen aseistusta. Keskustassa tilanne oli kuitenkin tasainen ja rintama sahasi edestakaisin. Calatravan ritarit joutuivat perääntymään ja kristityt pakenivat. Muslimien vastahyökkäys kilpistyi kuitenkin kristittyihin jalkamiehiin ja Alfonso VIII:n vastaus sai kalifin päivänvarjon kantajan laskemaan kannattelemansa symbolin, jolloin muslimien keskusta joutui sekasortoon. Kun samalla Aragonian ja Navarran kuninkaat tekivät sivustoissa pihtiliikkeen ja Alfonso hyökkäsi eteenpäin, murtuivat vastustajan linjat täydellisesti. Sancho kääntyi kohti saraseenien keskustaa ja valtasi kalifin sotateltan: kalifi pakeni henkensä edestä aina Jaéniin saakka.
Taistelu > Saalis

Alfonso lähetti kalifin teltan ja viirin lisäksi paavi Innocentius III:lle selostuksen tapahtuneesta:
»Vangiksi ottamamme saraseenit arvioivat, että heidän puoleltaan kaatui 100 000 sotilasta, tai enemmänkin. Mutta Herramme armeijasta...niin uskomatonta kuin onkin, ellei sitten kyseessä ole ihme, tuskin 25 tai 30 kristittyä kuoli koko armeijasta. Oi mikä autuus ja ilo! Oi mikä kiitoksen hetki! Vaikka joku voisi haikeasti valittaa niin harvan suuresta joukostamme päässeen marttyyrina Kristuksen luo.»
Kuninkaan tytär iloitsi voitosta sisarelleen Ranskan kruununperijän vaimolle Blankalle lähettämässä kirjeessä, jossa hän aivan oikein ennusti voiton olevan alkusoittoa tuleville valloituksille:
»Isämme, kuninkaamme ja herramme, löi Miramamolín huolellisesti valmistellussa taistelussa; uskomme tämän olevan merkittävä kunnian osoitus, sillä tähän saakka Marokon kuninkaan tappio on ollut ennenkuulumatonta.»
Kalifin teltasta ottamansa gobeliinin Alfonso VIII lähetti Las Huelgasin luostariin lähelle Burgosia, missä se on edelleenkin taistelun muistona. Kalifi julisti Sevillasta, ettei tappio ollut niin suuri kuin yleisesti luultiin, ylisti kristittyjen raskaita menetyksiä ja kaiken kaikkiaan uskotteli, ettei ollut kokenut taistelukentällä tappiota. Kalifi kuoli jo seuraavana vuonna 1213, mahdollisesti alaistensa myrkyttämänä.
Merkitys

Vaikka kristittyjen voitot aluksi näyttivät pieniltä – saadun sotasaaliin lisäksi vain muutama kaupunki vallattiin – ja liittolaisarmeija hajaantui aivan an-Nasirin ennustuksen mukaisesti, taistelu oli käänteentekevä tapahtuma Iberian niemimaan ja Euroopan historiassa. Las Navas oli alkusoittoa almohadien tappiolle ja enteili kristittyjen kuningaskuntien lopullista voittoa saraseeneista. Kastiliasta tuli niemimaan johtava valtio, joka hallitsi keskeisiä alueita, suurimpia jokia ja tärkeimpiä teitä. Ristiretkeläisten kalifilta saama sotasaalis oli suunnattoman suuri, mikä epäilemättä innosti ritareita tuleviin valloituksiin.
Iberian niemimaalla voimasuhteet olivat kääntyneet selvästi ja peruuttamattomasti kristittyjen kuningaskuntien hyväksi.
Iberian niemimaa vuonna 1210. Almohadien valtakunta (ruskea) ulottuu Afrikan puolelle saakka. Sen rajanaapureina ovat pohjoisen kristityt kuningaskunnat Portugali (sininen), León (okra), Kastilia (punainen) ja Aragonia-Barcelona (vihreä). Navarra (keltainen) on jäänyt eristyksiin Aragonian ja Kastilian väliin.
Paavi Innocentius III lupasi toukokuussa 1212 synninpäästön kaikille ristiretkelle osallistuville ja myös kaikille sotatoimia rahoittaville.
F. P. Van Halenin maalaus taistelusta
Pian taistelun jälkeen Almohadien valtakunta Afrikassa hajosi kolmeen osaan, ja kristityt kuningaskunnat valloittivat muutamassa vuosikymmenessä vaaleanvihreällä merkityt taifat.
Isohiirenhäntälepakko

| Isohiirenhäntälepakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Hiirenhäntälepakot Rhinopomatidae
Suku::  Rhinopoma
Laji::  microphyllum
Kaksiosainen nimi
 Rhinopoma microphyllum  (Brünnich, 1782) 
Katso myös
   Isohiirenhäntälepakko Wikispeciesissä   Isohiirenhäntälepakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isohiirenhäntälepakko (Rhinopoma microphyllum) on yksi kolmesta hiirenhäntälepakoiden heimoon kuuluvasta lepakkolajista. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin ”isohäntälepakko”.
Levinneisyys ja elintavat

Lajia esiintyy Afrikassa Marokosta Nigeriaan ja Sudaniin. Lisäksi se on levinnyt myös idemmäksi Thaimaahan asti. Isohiirenhäntälepakot oleskelevat muun muassa vanhoissa rakennuksissa, luolissa, tunneleissa ja kaivoissa. Lepakot viihtyvät sekä yksinään että isoissa yhdyskunnissa.
Anatomia

Hiirenhäntälepakoiden karvoitus on harmaanruskea. Lajille tyypillistä on litteä ja laiha ruumiinrakenne ja huomattavan pitkä (5–7,8 cm), hiiren häntää muistuttava häntä. Isohiirenhäntälepakon nenä näyttää siankärsältä. Ruumiin pituus on 6–8,4 cm, kyynärvarsi on 6,2–7,3 cm ja paino on 10–20 g.
Hiirenhäntälepakko kykenee kiipeämään pystysuoria seiniä pitkin nopeasti ylös ja mahtuu kulkemaan kapeista raoista.
Isojoenranta

| Isojoenranta |
| --- | --- |
 Isojoenranta sijaitsee Kokemäenjoen rannalla, kuvassa joen oikealla puolella.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Pohjoinen Maa-Pori
Kaupunginosa nro:  18
Väkiluku:  518 (2013)
Postinumero(t):  28220, 28240
Isojoenranta (ruots. Älvstranden) on Porin 18. kaupunginosa Kokemäenjoen rannalla. Sen naapurikaupunginosia ovat lännessä Murtosenmutka, pohjoisessa Ruosniemi, idässä Sunniemenranta, sekä Ulvilaan kuuluvat Harjunpää ja Sunniemi. Etelässä, Kokemäenjoen toisella puolella ovat Kalaholma, Lukkarinsanta ja Aittaluoto. Isojoenrannan kohdalla Harjunpäänjoki laskee Kokemäenjokeen. Harjunpäänjoki muodostaa kaupunginosan Sunniemen vastaisen rajan.
Isojoenranta kuuluu Toejoen ja Kalaholman koulupiiriin, ja sen postinumeroita ovat 28220 ja 28240.
Aiheesta muualla

Isojoenranta Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Akseli Isohiisi

Axel Rafael (Akseli) Isohiisi (alun perin Örnmark, 26. elokuuta 1886 Perniö – 22. huhtikuuta 1918 Iitti) oli veljensä Eelo Isohiiden (1883–1918) kanssa tunnetuimpia ja merkittävimpiä Suomen tolstoilaisia.
Elämä

Akseli Isohiisi oli varakkaan tenholalaisen tilanomistajan poika. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 Helsingin Reaalilyseosta ja opiskeli Ateneumissa ja Helsingin yliopistossa. Luvut eivät kuitenkaan maittaneet hänelle kovin pitkään, vaan Isohiisi etsi konkreettisempaa ja maanläheisempää elintapaa. Isohiisi tutustui suomennettuihin Tolstoin teoksiin ja löysi niistä ihanteensa: ”tehdä hyvää”.
Isohiisi muutti 1908 aluksi veljensä Kalle Örnmarkin omistamaan Massin kartanoon Etelä-Iittiin, jossa teki maa- ja käsitöitä. Hänen veljensä Eelo Isohiisi, joka oli käynyt Harjun maamieskoulun, muutti Massiin vuonna 1909. Akseli ja Eelo rakensivat kartanon länsipuolella sijainneeseen metsään kaksi taloa, Armolan ja Eelolan. Armolaan muutti Venny Soldan-Brofeldtin veli, taiteilija August L. Soldan perheineen, ja Eelolassa asuivat Isohiiden veljekset itse.
Veljekset elivät omavaraistaloudessa ja pyrkivät henkiseen kehitykseen erityisesti seuraamalla vuorisaarnan oppeja. Akseli käytti paljon aikaa naapurien ja ventovieraidenkin auttamiseen, tehden talkootöitä ja valmistaen käsityöesineitä niitä tarvitseville. Kertoman mukaan veljesten talon "Eelolan" ovet olivat aina auki vieraille ja veljesten rahat avoimesti esillä kaikkien käytettäviksi. Yksityisomaisuus ja esivalta olivat Isohiisille vieraita ja lähimmäisenrakkaus kaikki kaikessa. Isohiisi ei perustanut perhettä, jotta saattoi keskittyä kokonaan omavaraisuuteen ja lähimmäisten auttamiseen. Eelola muodostuikin eräänlaiseksi kristilliseksi ja tolstoilaiseksi keskukseksi. Eelolassa kävi paljon vieraita ja sen lähelle asettui asumaan jonkin verran muita samanhenkisiä ihmisiä.
Akseli Isohiiden tunteneet luonnehtivat häntä ainutlaatuiseksi ihmiseksi, jossa ihmisen hyvyyden mahdollisuudet olivat toteutuneet poikkeuksellisella tavalla. Arvid Järnefelt kuvasi tapaamisiaan Isohiiden kanssa elähdyttäviksi ja kirjoitti: "Näimme edessämme rakastetun tien, jota olimme pitäneet olemattomana, epätodellisena. Näimme utuisen ihanteemme maahan tuoduksi." Järnefeltin kanssa Isohiisi osallistui myös Tolstoin teosten suomentamiseen ja kustantamiseen.
Sisällissodan aikana Isohiisi vetosi osapuoliin väkivallasta luopumiseksi. Koska Akseli ja Eelo eivät ehdottomina pasifisteina suostuneet punaisten sotaväen pakko-ottoon, kotkalaiset punaiset joukot teloittivat heidät 22. huhtikuuta 1918. Ampujilleen jo etukäteen anteeksi antaneet veljekset haettiin asunnostaan ja heidät ammuttiin metsänlaitaan Haapa-Kimolan ja Kausalan välisen tien varrella (60.82993°N, 026.34091°E). Heidät on haudattu Iitin Sääskjärvelle Eelolan talon takana sijaitsevaan metsikköön. Metsiköstä löytyy tätänykyä edelleen vanha hautakivi molempien veljesten muistoksi.
Aiheesta muualla

Vihtori Simonen : Kaksi aatteensa marttyyria. Vapaussodan sankarihauta pienen palstatilan pihalla, Hakkapeliitta, 25.08.1936, nro 34, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jorma Lehtola : Isohiiden veljesten puolueettomuus ei säästänyt heidän henkeään vuonna 1918, Apu 12.1.2018
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Isokatava

| Isokatava |
| --- | --- |
 Katavantietä Kappelintien risteyksestä kuvattuna Isokatavan kaupunginosassa.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Meri-Pori
Kaupunginosa nro:  74
Väkiluku:  24 (2013)
Postinumero(t):  28900
Isokatava (ruots. Stor Katava) on Porin 74. kaupunginosa. Se sijaitsee Meri-Porissa, lännempänä olevan Tahkoluodon ja idempänä olevan Vähäkatavan välissä. Isokatava kuuluu Reposaaren koulupiiriin, ja sen postinumero on 28900. Sen läpi kulkee Reposaaren maantie.
Aiheesta muualla

Isokatava Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Ion (Euripides)

| Ion> Ἴων |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Euripides
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Apollonin temppelin edusta Delfoissa
Kantaesitys:  n. 414–412 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Hermes Ion Kreusa Ksuthos vanha miespalvelija Kreusan palvelija Apollonin papitar Athene
Kuoro:  Kreusan palvelijattaria
Ion (m.kreik. Ἴων, Iōn) on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia, joka kertoo, kuinka orvoksi jäänyt Ion lopulta löytää vanhempansa.
Historia

Euripideen Ionin tarkkaa ajoitusta ei tunneta, ei myöskään sitä, mihin tragediatrilogiaan se kuului. Todennäköisesti sen kantaesitys oli noin vuonna 414–412 eaa. Usein vuodeksi mainitaan 412 eaa., joka on ainakin ehdoton takaraja. Näytelmä muistuttaa jossakin määrin Euripideen samoihin aikoihin kirjoittamia tragedioita Helena ja Ifigeneia taurien mailla.
Sisältö

Näytelmä sijoittuu Apollonin temppelin edustalle Delfoissa ja koostuu 1 622 runosäkeestä.
Sisältö > Tausta

Kreusa on Ateenan kuninkaan Erekhtheuksen tytär. Hänen ollessaan nuori Apollon raiskasi hänet Akropoliin pohjoisrinteessä sijaitsevassa Apollon Hypoakraioksen luolassa, ja hän synnytti pojan, Ionin, jonka jätti heitteille. Kaikki tämä tapahtui salassa. Monta vuotta myöhemmin Kreusa on lapsensaanti-iän lopulla, eikä ole onnistunut saamaan lapsia aviomiehensä Ksuthoksen kanssa. Niinpä he matkustavat Delfoihin saadakseen jonkun merkin Delfoin oraakkelilta.
Tulkintoja

Euripideen Ionia on luonnehdittu yhdeksi kirjoittajansa romanttisista tragedioista tai jopa tragikomedioista, sillä siinä on onnellinen loppu. Näytelmä kertoo jälleen yhden muunnelman tyypillisestä myyttiaiheesta, jossa ylhäistä alkuperää oleva lapsi on hylätty, kasvanut kaukana kotoaan ja lopulta tunnistetaan ja nousee taustansa oikeuttamaan asemaan. Näytelmän juoni on suhteellisen monimutkainen, mutta lopun deus ex machina -ratkaisu on Euripideelle tyypillinen ja melko pinnallinen.
Tragedia on esimerkki siitä, kuinka Euripides hyödynsi vähemmän tunnettuja myyttejä ja keksi niihin uusia käänteitä. Näytelmä yhdistelee useita eri myyttejä, jotka liittyvät Ateenan perustamiseen sekä Kreusan, Ionin ja Ksuthoksen taustoihin, jotka olivat hyvin epäselviä jo Euripideen omana aikana. Eräänä keskeisenä teemana tragediassa voidaan nähdä etninen puhtaus ja sen varjeleminen sekä ajatus ateenalaisten autoktoonisuudesta. Ateenalaiset eivät aina olleet ylpeitä siitä, että joonialaisina periytyivät Ionista, joka oli Ksuthoksen kautta vierasta syntyperää ja samalla vieläpä nuorempaa alkuperää kuin doorilaiset spartalaiset, ateenalaisten pahimmat kilpailijat. Euripideen luoma versio antaa Ionille paremman taustan: nyt tämä onkin autoktooninen ateenalainen ja varhaisempaa syntyperää.
Apollonin näytelmä esittää raiskaajana, valehtelijana ja huijarina. Erään ehdotuksen mukaan näytelmän tarkoituksena olisi hyökätä Apollonia ja Delfoin oraakkelia vastaan. Ainakin jumalten esittäminen erehtyväisinä oli tyypillistä Euripideelle, päin vastoin kuin hurskaammille Aiskhylokselle ja Sofokleelle.
Kirjallisuutta > Tekstilaitoksia ja käännöksiä

Euripides: Ion. Teoksessa Euripidis fabulae.  (Vol. II (Sup., El., Her., Tro., Iph.Tau., Ion) Toim. James Diggle. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1981.  ISBN 978-0-19-814590-5  Kreikankielinen alkuteksti.
Euripides: Ion. Teoksessa Euripides: Trojan Women. Iphigenia among the Taurians. Ion.  (Edited and translated by David Kovacs. Loeb Classical Library 10)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1999.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Euripides: Ion: Edition and Commentary.  (Toim. Gunther Martin. Texte und Kommentare, nide 58)  Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2018.  ISBN 9783110523591  Kreikankielinen alkuteksti ja kommentaari.
Euripides: Ion.  (Toim. John C. Gibert. Cambridge Greek and Latin Classics)  Cambridge University Press, 2019.  ISBN 9781108627412
Aiheesta muualla

Εὐριπίδης: Ἴων. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Euripides: Ion. Wikisource. (englanniksi)
Euripides: Ion. Perseus. (muinaiskreikaksi)
Euripides: Ion. Perseus. (englanniksi)
Euripideen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet:  Alkestis · Andromakhe · Bakkhantit · Elektra · Foinikian naiset · Hekabe · Helena · Herakleen lapset · Herakles · Hippolytos · Ifigeneia Auliissa · Ifigeneia taurien mailla · Ion · Kyklooppi · Medeia · Orestes · Troijan naiset · Turvananojat · (Rhesos)
Kadonneita ja katkelmallisia:  Aiolos
Delfoin Apollonin temppelin rauniot.
Hermes, Athene ja Apollon.
Isoksatsoli

| Isoksatsoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2-oksatsoli
CAS-numero:  288-14-2
PubChem CID:  9254
SMILES:  C1=CON=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H6NO
Moolimassa:  69,064 g/mol
Kiehumispiste:  95,0-95,5 °C
Tiheys:  1,078 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hieman veteen
Isoksatsoli (C3H3NO) on aromaattinen ja heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Isoksatsoli on oksatsolin isomeeri.