stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oresteia
Osat > Eumenidit

| Eumenidit> Εὐμενίδες |
| --- | --- |

Kirjoittaja:  Aiskhylos
Alkuperäiskieli:  klassinen kreikka
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Delfoi ja Ateenan Areiopagi
Kantaesitys:  458 eaa.
Kantaesityspaikka:  Ateena, Dionysoksen teatteri
Henkilöt
Henkilöt:  papitar Apollon Orestes Klytaimestran haamu Athene ateenalaisia
Kuoro:  erinykset eli raivottaret
Eumenidit (Εὐμενίδες, Eumenides) tai Raivottaret on Oresteia-trilogian kolmas ja viimeinen näytelmä. Siinä Orestes, Apollon ja erinykset eli raivottaret astuvat Athenen ja tämän perustaman areiopagin tuomioistuimen eteen, jotta päätettäisiin, onko raivottarien raivo äitinsä surmannutta Orestesta kohtaan oikeutettu. Tragedia ja samalla koko trilogia päättyy sovitukseen.
Osat > Eumenidit > Juoni

Raivottaret, jotka ovat ktoonisia jumalolentoja, isän- ja äidinmurhan kostajattaria, vainoavat Orestesta. Hän oli sisarensa Elektran sekä Apollon-jumalan yllyttämänä surmannut äitinsä Klytaimestran, joka oli surmannut hänen isänsä Agamemnonin, joka oli surmannut tyttärensä ja Oresteen sisaren Ifigeneian. Orestes hakee turvapaikkaa ja lohdutusta Apollonin temppelistä Delfoista. Apollon, joka ei itse kykene päästämään Orestesta raivottarien vihasta, lähettää tämän Ateenaan Hermes-jumalan suojassa, samalla kun yrittää pidätellä raivottaria loitsullaan.
Klytaimestran haamu ilmestyy raivottarille ja kehottaa heitä jatkamaan Oresteen metsästystä. Raivottaret seuraavat verijälkiä, jotka johdattavat heidät Oresteen jäljille Ateenaan. Kun raivottaret piirittävät Oresteen, Athene keskeyttää heidät ja kutsuu paikalle yksitoista ateenalaista, muodostaakseen heidän kanssaan oikeusistuimen. Apollon toimii Oresteen asianajajana, raivottaret puolestaan syyttäjinä kuolleen Klytaimestran puolesta.
Oikeudenkäynnissä Apollon saa Athenen vakuutettua siitä, että avioliitossa mies on vaimoaan tärkeämpi, eikä edes naisen kyky synnyttää muuta tätä; esimerkkinä hän mainitsee sen, että Athenekin syntyi suoraan Zeuksesta ilman äitiä. Athene äänestää viimeisenä, ja hänen vapauttava äänensä ratkaisee Oresteen kohtalon. Tämän jälkeen Athene taivuttelee raivottaret hyväksymään vapauttavan tuomion. Raivottaret hyväksyvät tämän, ja Athene antaa heille uuden nimen, eumenidit eli ”hyväntahtoiset”. He tulevat tästä lähtien olemaan kaupunkilaisten kunnioittamia ja osallisena kaupungin menestyksestä. Athene myös julistaa, että tästä lähtien äänestyksen mennessä tasan syytetty tulee vapauttaa, koska armon tulee voittaa julmuus. Myös eumenidien kuoro rukoilee:
»Älköön koskaan maa, joka juonut on kansalaisverta, huutako kostoa ja murhaa, älköön syöskö se kaupunkianne tuhoon. Kansan on ilot jaettava, rakkaassa sovussa rakastettava, tunnettava vihaa, joka yhdistää. Usein kuolevaisille sellainen yhteisymmärrys on parantava lääke. [...] Eläkää nyt onnellisina, siunatussa hyvinvoinnissa!»
Osat > Proteus

Proteus oli satyyrinäytelmä, joka seurasi Oresteian kolmea tragediaa. Se on kadonnut lukuun ottamatta Athenaioksella säilynyttä kahden rivin katkelmaa. Näytelmän uskotaan perustuneen Homeroksen Odysseian neljännessä kirjassa kerrottuun tarinaan, joka kertoo siitä, kuinka Agamemnonin veli Menelaos yrittää palata kotiin Troijan sodasta, mutta päätyy Egyptin edustalla sijaitsevalle saarelle. Homeros kuvaa Menelaoksen käyntiä näytelmän nimihenkilön Proteuksen, Meren vanhuksen, luona. Menelaos halusi tietää tulevaisuutensa. Proteus kertoi Menelaokselle Agamemnonin kuolemasta sekä Aias nuoremman ja Odysseuksen kohtaloista merellä. Saarelle haaksirikkoutuneet satyyrit ovat kenties auttaneet Menelaosta ja paenneet tämän kanssa, vaikkakin Menelaoksella on saattanut olla täysi työ pitää näiden näpit erossa Helenasta.
Erään teorian mukaan muu Oresteia on kertonut ihmiskunnan maasta saavuttamasta voitosta, kun taas Proteus on kertonut – vaikkakin kevyemmin – siitä, kuinka meri pysyy kuitenkin ikuisena haasteena.
Analyysi ja teemoja > Laki ja oikeudenmukaisuus

Näytelmän eräänä keskeisenä teemana ovat laki, oikeudenmukaisuus ja sukulaisten välinen lojaalius. Raivottarien ikivanha laki säätää, että veri tulee maksaa verellä, mistä seuraa päättymätön koston kierre (verikosto). Kuoro toistaa tämän usein näytelmän aikana. Kosto on oikeutta, tällainen laki on luonnollinen, ja laki on ollut tällainen kautta sukupolvien. Kuoro ei tarjoa mitään muuta ratkaisua ja pyrkii vain auttamaan Orestesta täyttämään velvollisuutensa isänsä veren kostamisessa; tämän jälkeen raivottarien vaino suuntautuu Oresteen itseensä.
Hautauhrintuojien kuluessa alkaa kuitenkin vaikuttaa siltä, että asiat ovat tällä kertaa toisin. Apollon on luvannut Oresteelle, ettei hän tulisi kärsimään rikoksestaan, ja on selvää, ettei jumala voisi perua sanojaan. Näin Oresteia voidaan nähdä Aiskhyloksen tapana sanoa, että verenvuodatuksen on loputtava: edistyvää sivilisaatiota ei voida rakentaa loputtomassa verikoston kierteessä. Koston kierteestä on löydettävä ulos joku tie, joku sivistyneempi laki. Trilogian lopetus ilmentää muutosta oikeuskäsityksessä: yksilön oikeus kostaa kohtaamansa vääryydet väkivallalla korvataan oikeudella, joka toteutuu oikeusistuinten toiminnan kautta. Samalla vanhat alkukantaisemmat jumalolennot saavat väistyä uudempien jumalten, Apollonin ja Athenen, tieltä.
Näytelmässä ei ole selviä sankareita tai konnia, vaan joukko ihmisiä, jotka ovat mahdottomien valintojen edessä. Raivottaret vainoavat päähenkilö Orestesta, koska tämä ei ole kostanut isänsä murhaa, ja kun tämä kostaa murhan, he vainoavat häntä edelleen uuden murhan vuoksi. Tällainen tilanne voidaan nähdä epäoikeudenmukaisena ja juuri sitä kautta traagisena.
Analyysi ja teemoja > Filos-afilos

”Filos-afilos” (φίλος ἄφιλος; ”rakkaus-viha”) on merkittävä voima kautta trilogian. Verenvuodatus ei suuntaudu ulkoista vihollista kohtaan, vaan omaa sukua ja sitä kautta omaa itseä kohtaan. Orestes surmaa äitinsä, joka on hänen omaa lihaa ja vertaan; Aigisthos auttaa Klytaimestraa surmaamaan serkkunsa Agamemnonin; ja Agamemnon oli aiemmin surmannut tyttärensä Ifigeneian, vaikkakin välttämättömänä uhrina.
Vastaavasti Klytaimestra tuntee Agamemnonia kohtaan sekä vihaa että rakkautta. Richmond Lattimoren mukaan tämä viha saa voimaa alkuperäisen rakkauden voimasta, kun rakkaus on päättynyt tai torjuttu. Klytaimestran tapauksessa rakkaus on päättynyt Ifigeneian uhraamiseen sekä viimeistään siihen, kun Agamemnon palaa kotiin Kassandra jalkavaimonaan. Vastaavasti Oresteen tunteet äitiään kohtaan saavat voimaa vihasta, jonka isän murha on saanut aikaan, sekä siitä, että äiti valitsi rakastajansa lastensa sijasta. Nämä ristiriitaiset tunteet heijastuvat myös Klytaimestran näkemässä unessa, jossa hän imettää povellaan käärmettä.
Analyysi ja teemoja > Suhde muihin kreikkalaisiin näytelmiin

Euripides viittaa Aiskhyloksen Oresteiaan omassa näytelmässään Elektra. Siinä hän arvostelee sitä, kuinka Aiskhylos oli laittanut Elektran tunnistamaan oman veljensä pelkästään hiuskiehkuran ja jalanjäljen perusteella. Euripides kuitenkin vaikuttaa jättävän huomiotta sen, että hiuskiehkuran jättämisellä haudalle oli itsellään syvällisempi uskonnollinen merkitys ja näin se toimi vahvempana viitteenä merkin jättäjästä kuin hiusten ulkoasu itsessään. Ainoastaan Agamemnonin ystävä olisi rohjennut tehdä tällaisen teon, ja lisäksi sillä oli erityinen isä-poika-suhteeseen viittaava merkitys. Näin Aiskhyloksen Elektra tunnisti veljensä ennen kaikkea uskomalla uskonnolliseen tekoon. Euripideen Elektra sen sijaan hyödyntää pelkkää saatavilla olevaa todistusaineistoa. Näin tämä päätyy väärään johtopäätökseen siitä, ettei Orestes voi olla läsnä, vaikka yleisö tietää asian olevan toisin. Tämä viittaa siihen, että Euripides käsitteli todistusaineiston ja totuuden välistä suhdetta, mikä oli teemana sellainen, että sillä oli merkitystä Euripideen omana mutta ei vielä Aiskhyloksen aikana.
Sofokleen Theban kuningashuoneeseen sijoittuvat näytelmät käsittelevät monia samanlaisia teemoja kuin Oresteia, kuten henkilön väärä identiteetti, suvun kirous sekä kosto, murha ja traagisen suvun tuho. Ne kirjoitettiin noin 30 vuotta Oresteian jälkeen, ja näin on todennäköistä, että Sofokles tunsi Atreuksen suvusta kertovat tragediat ennen kuin kirjoitti omat Oidipuksesta kertovat näytelmänsä.
Kirjallisuutta

Aiskhylos: Oresteia.  (Sisällys: Agamemnon; Hautauhrintuojat; Eumenidit. Emil Zilliacuksen vuonna 1947 ilmestyneen ruotsinnoksen pohjalta suomentanut Elina Vaara. Johdannon kirjoittanut Edwin Linkomies. Antiikin klassikot)  Porvoo:  WSOY, 1961.
Aiskhylos: Oresteia.  (Sisällys: Agamemnon, hallitsija; Haudalla uhraajat; Raivottaret. (Agamemnon; Choephoroi; Eumenides.) Sovittaneet Marja Kaarina Mykkänen, Ritva Siikala ja Solja Kievari. Kreikan kielestä suomentanut Kirsti Simonsuuri)  Helsinki:  Love kirjat, 1991.  ISBN 951-8978-23-9
Aiskhylos: Oresteia.  (Sisällys: Agamemnon; Haudalla uhraajat; Raivottaret. (Agamemnon; Choephoroi; Eumenides.) Suomennos, selitykset ja jälkisanat: Kirsti Simonsuuri. Olympos-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2682-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Teos

Aeschylus: Oresteia (Project Gutenberg) (englanniksi)
Agamemnon
Aeschylus: Oresteia (Loeb Classical Library / Perseus) (englanniksi) (muinaiskreikaksi)
Agamemnon
Libation Bearers
Eumenides
Αισχύλος: Ορέστεια (Wikisource) (muinaiskreikaksi)
Ἀγαμέμνων
Χοηφόροι
Εὐμενίδες
Aiheesta muualla > Muuta

Niemi-Pynttäri, Risto: Aiskhyloksen perhetragediat 12.1.2018 Euroopan kirjallisuushistoria
Kunnas, Tarmo: Oresteia kaipaa ajan tasalle saattamista. Helsingin Sanomat 24.8.2003.
Rajala, Aino: ”Taitaville tulkeille kai selvää puhetta”. Kiiltomato.net 20.8.2003.
Aiskhyloksen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet:  Kahlehdittu Prometheus · Oresteia-trilogia (Agamemnon · Hautauhrintuojat · Eumenidit) · Persialaiset · Seitsemän Thebaa vastaan · Turvananojat
Kadonneita ja katkelmallisia:  Aitnan naiset
Osmussaari

Osmussaari
| --- | --- |
Muut nimet:  Osmussaar Odensholm
Sijainti:  59°17′30″N, 23°23′30″E, Noarootsi Viro
Vesialue:  Itämeri 
Pinta-ala:  4,7 km²
Suojelualue:  Osmussaaren luonnonpuisto (en) 
| --- | --- |
Asukasluku:  2
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Osmussaari  (vir. Osmussaar, ruots. Odensholm) on Luoteis-Virossa sijaitseva Suomenlahden saari. Etäisyys Osmussaarelta Viron mantereelle on 7,5 km. Hallinnollisesti Osmussaari kuuluu Lääne-Nigulan kuntaan Läänen maakunnassa. Saarella on vain kaksi vakituista asukasta. Saareen pääsee kalastajaveneellä Dirhamin satamasta. Saarella vierailee vuosittain 3 000 turistia.
Maantiede

Osmussaari nousi merestä noin 2 000–3 000 vuotta sitten Baltian klintistä. Maa kohoaa edelleen noin kolme millimetriä vuosittain, minkä takia saaren pinta-ala kasvaa koko ajan etelän suuntaan. Saarta ympäröivät merenalaiset harjanteet ja rannikon kalliot. Osmussaaren pinta-ala on 480 hehtaaria, mikä tekee siitä Viron neljänneksitoista suurimman saaren. Saari on matala ja sen korkein kohta on seitsemän metriä meren pinnan yläpuolella. Kaksi niemeä saaren kaakkoisosassa muodostavat Storhamnen-satamapaikan. Vanhempi Minsia-laituri vastakkaisella rannalla hylättiin vuonna 1902. Osmussaaren omistaa pääasiassa Viron valtion ympäristöministeriö ja vähäisissä määrin myös sisäasiainministeriö. 540 miljoonaa vuotta sitten Osmussaaren lähistölle iskeytyi meteoriitti, minkä takia saarella on gneissibreksiakiviä.
Maantiede > Luonto

Saaren kasvilajisto on melko runsaslukuinen, mutta kasvillisuus on harvaa, eikä saarella ole yhtään metsää. Puut ovat olleet saaren historian aikana niin harvinaisia, että yksittäiset puut saatettiin tuntea erisnimillä. Yleisimpiin kasvilajeihin saarella lukeutuvat sikoangervo, kissankello, keltamatara, kissankäpälä, tähkätädyke ja Phleum phleoides. Kasvilajeista 29 on suojeltuja ja niistä harvinaisin on kallioilla kasvava tanskankuirimo. Lintulajisto on runsas. Saarella on tavattu 178 eri lintulajia ja 90 saarella pesivää lajia. Luonnonvaraisia maaeläimiä on vain vähän. Nisäkkäistä saarella tavataan kettua, majavaa ja lepakkoja. Osmussaari on Natura 2000 -aluetta. Viime aikoina saarta on puhdistettu sekä sen asukkaiden että saarella kasvatettavien lampaiden avulla. Lampaat ovat pääasiassa islantilaista rotua. Vuoteen 2007 saarella oli lampaiden lisäksi eestinhevosia.
Historia

Saaren ruotsinkielinen nimi Odensholm tulee Odinin nimestä, joka legendan mukaan haudattiin saarelle. Vironruotsalaiset asuttivat Osmussaaren 1300-luvulla, mutta historiallisia lähteitä saaresta ennen 1700-lukua on vain vähän. Ensimmäiset asukkaat tulivat eri tutkijoiden mukaan joko ulkomailta Suomesta ja Ruotsista, tai Viron mannermaalta. 1700-luvun alussa kulkutaudit tappoivat suuren osan saaren väestöstä. Tyhjentyneet alueet asutettiin kuitenkin nopeasti uudelleen. Vuonna 1776 saarelle rakennettiin kirkko, josta on ehjänä enää osa sen tornista ja seinistä. Paikalla oli myös hautausmaa, mikä on nyt jo tuhoutunut kokonaan. Vuonna 1850 saarelle rakennettiin majakka, joka on sekin nyt jo tuhoutunut toisen maailmansodan aikana. Saarelle rakennettiin koulu, joka toimi vuodesta 1883, mutta joutui lopettamaan jo kymmenen vuotta myöhemmin. Koulu avattiin uudelleen 1910, mutta se joutui tällöinkin lopettamaan pian toimintansa ensimmäisen maailmansodan sytyttyä.
Muille Viron saarille poikkeuksellisesti Osmussaaren väkiluku kasvoi aina 1930-luvulle saakka ja vuonna 1934 saarella asui 119 asukasta. Viron neuvostomiehityksen myötä saarelle perustettiin sotilastukikohta 12. kesäkuuta 1940 ja asukkaat evakuoitiin Vormsiin. Viimeisimpänä paikkana Virosta neuvostoarmeija vetäytyi Osmussaarelta joulukuun alussa 1941. Asukkaat palasivat saksalaisten tulon myötä vuonna 1942, mutta suurin osa lähti pakoon Ruotsiin puna-armeijan edetessä takaisin alueelle vuonna 1944. Neuvostoaikana saari oli suljettua sotilasaluetta. Vuonna 1954 saarelle rakennettiin uusi majakka sodassa tuhoutuneen vanhan tilalle. Neuvostomiehityksen loputtua saari avattiin jälleen ulkopuolisille. Viimeiset venäläissotilaat lähtivät saarelta vuonna 1993. Vuodesta 1996 saari on ollut suojelualuetta. Se oli asumaton aina vuoteen 2001 asti, jolloin sinne muutti yksi perhe lampaidenhoitoa varten.
Osmussaaren rannikkoa.
Nuori meriharakka Osmussaarella.
Osmussaaren majakka.
Luettelo pikkuplaneetoista: 393001–394000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
393001:stä ja päättyen 394000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Otava (kuvalehti)

Lehden kansisivu vuodelta 1912.
Otava oli Helsingissä vuosina 1912–1920 ilmestynyt kulttuurille ja kaunokirjallisuudelle omistettu kuvalehti.
Kustannusosakeyhtiö Otavan julkaisema makasiinityyppinen lehti oli vakava yritys popularisoida kulttuurielämän eri puolia. Nimekkään avustajakuntansa ansiosta se saavutti enimmillään lähes 10 000 kappaleen levikin. Ruotsinkielisen Arenan tavoin Otava ei kuitenkaan ollut kannattava, ja sen julkaiseminen päättyi samantyyppisen Maailman tultua markkinoille vuonna 1920. Kerran kuukaudessa ilmestyneen lehden toimittajina työskentelivät Helmi Krohn (1912–1919) ja Ilmari Ahma (1920).
Aiheesta muualla

Otava digitoituna kansalliskirjastossa
Organon

| Organon> Ὄργανον.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Aristoteles
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  filosofia, logiikka
Julkaistu:  300-luku eaa.
Suomennos
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  1994–2002
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Organon (m.kreik. Ὄργανον, ”Väline”) on kokoelma Aristoteleen logiikkaa ja metodiikkaa käsitteleviä kirjoituksia. Se pitää sisällään kuusi teosta. Kokoelman nimitys tulee siitä, että sen osa-alueiden hallitsemisen katsotaan antavan filosofille tarvittavat ajattelun välineet kaikkien muiden asioiden käsittelyyn sekä tieteessä että yleensäkin kaikessa järkevässä ajattelussa ja väittelyissä.
Organonin kirjoitukset käsittelevät muun muassa propositioiden loogista rakennetta, argumenttien eli syllogismien pätevää muotoa, induktiivisen ja deduktiivisen päättelyn eroa, tieteellisen tiedon luonnetta, yleisimpiä virhepäätelmiä eli argumentointivirheitä sekä erilaisia väittelytekniikoita. Aristoteles käsittelee johtopäätösten luonnetta ja niihin päätymistä, sekä todistamista johtopäätösten muodostamisen keinona. Aristoteleen tarkoituksena on tutkia niitä menetelmiä, joilla tietoa voidaan saavuttaa. Ajattelun sääntöjen ja lakien kehittelyn lähtökohtana on ihmisen luonto järjellisenä eläimenä.
Organonin osista Kategoriat, Tulkinnasta, Ensimmäinen analytiikka ja Toinen analytiikka ovat teoreettisempia, ja sisältävät tärkeimpänä johtopäätösten tekemisen (syllogistiikka) ja todistamisen (apodeiktiikka) teoriat. Topiikka ja Sofistiset kumoamiset ovat luonteeltaan käytännöllisempiä, tarkoituksenaan opettaa, kuinka väittelyssä on mahdollista hyökkäämällä ja puolustautumalla suojautua vääriä johtopäätöksiä vastaan.
Historia > Kokoelman synty

Organon on kaikkien muiden Aristoteleen säilyneiden teosten tavoin koottu vasta myöhemmän antiikin aikana. Myöhemmät peripateettiseen koulukuntaan kuuluneet kommentaattorit ryhmittelivät kuusi Aristoteleen logiikan alan tutkielmaa tämän yhteisen nimen alle. Kokoelma esiintyy viimeistään Andronikos Rhodoslaisen kokoamassa Aristoteleen teosten laitoksessa ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Aristoteles itse ei kuitenkaan ilmaissut, että Organoniin luetut teokset olisivat jotenkin muodostaneet yhteenkuuluvan kokonaisuuden. Teosten ryhmittely yhteisen nimen alle voidaan nähdä ilmaisuna siitä myöhempien peripateetikkojen näkemyksestä, että logiikka on ennemmin filosofian työväline kuin yksi osa sitä, niin kuin stoalaiset katsoivat.
Organonin sisältämien teosten järjestys ei ole kronologinen, vaan systemaattinen, koska alkuperäistä kirjoitusjärjestystä ei voida tietää varmasti. Teoksista Kategoriat ja Tulkinnasta vaikuttavat kuitenkin kuuluvan Aristoteleen varhaisimpiin. Topiikka, Ensimmäinen analytiikka ja Toinen analytiikka liittyvät läheisesti toisiinsa ja viittaavat toisiinsa usein. Aristoteles itse luki Ensimmäisen ja Toisen analytiikan yhdeksi teokseksi nimellä Analytiikat. Sofistiset kumoamiset puolestaan on eräänlainen lisäys Topiikkaan. Näistä Ensimmäinen analytiikka vaikuttaa kirjoitetun Topiikan ja Sofististen kumoamisten jälkeen, kun taas Toinen analytiikka sisältää myös joitakin varhaisempia osia.
Organonin ulkopuolisista Aristoteleen teoksista siihen liittyvät läheisesti Metafysiikka sekä Retoriikka, joka on monin osin riippuvainen Topiikassa esitetyistä näkemyksistä. Organoniin kuuluvien teosten lisäksi Aristoteleen nimiin on laitettu myös muita logiikan alan teoksia. Näitä ovat toinen Kategoriat-niminen teos sekä teokset Jaotteluita, Ongelmista ja Vastakohdista. Näistä neljästä teoksesta on säilynyt nykyaikaan vain katkelmia.
Historia > Vaikutushistoria

Hellenistisenä aikana Aristoteleen logiikka hävisi suosiossa stoalaiselle logiikalle. Myöhemmän antiikin aikana useat kommentaattorit kirjoittivat kommentaareja Aristoteleen logiikan alan teoksista. Tätä kautta Organon vaikutti suuresti keskiajan ajatteluun sekä lännessä että arabimaailmassa, kun taas stoalaisen logiikan teokset eivät ole säilyneet nykyaikaan.
Varhaisella keskiajalla suurinta osa Aristoteleen omista teoksista ei kuitenkaan tunnettu lännessä. Teoksista tunnettiin ainoastaan Boëthiuksen latinaksi kääntämät Organoniin kuuluvat teokset Kategoriat ja Tulkinnasta. Muut teokset tulivat tunnetuiksi vasta 1100–1200-luvuilla, jolloin ne käännettiin kreikasta latinaksi. Myöhemmällä keskiajalla kaikki merkittävimmät skolastikot kirjoittivat Organonin teosten kommentaareja. Esimerkiksi Tuomas Akvinolainen, Vilhelm Occamilainen ja Duns Scotus kirjoittivat kommentaareja teokseen Tulkinnasta. Vilhelm ja Duns Scotus kirjoittivat kommentaarit Kategorioihin ja Sofistisiin kumoamisiin. Robert Grosseteste kirjoitti merkittävän kommentaarin Toiseen analytiikkaan.
Uudella ajalla Organonin teoksiin perustuvaa aristoteelista logiikkaa sovellettiin edelleen, mutta Aristoteleen omiin teoksiin viitattiin harvemmin. Francis Bacon julkaisi vuonna 1620 logiikkaa ja tieteellistä päättelyä käsittelevän teoksen Novum Organum (Scientarium), jonka nimi voidaan suomentaa ”(Tieteiden) uusi työkalu”. Tämä viittaa toisaalta Aristoteleen Organon-kokoelmaan ja toisaalta Baconin itsensä kehittämään uuteen tieteelliseen menetelmään.
Aristoteelisen logiikan valtakausi ulottui 1800-luvun jälkimmäiselle puoliskolle saakka. Vielä Immanuel Kant ajatteli, että Aristoteles oli löytänyt logiikan suhteen kaiken, mitä löydettävissä oli.
Osat > Kategoriat

Kategoriat (Κατηγορίαι; Categoriae) käsittelee termien luokittelua. Aristoteleen mukaan kaikki mahdolliset loogisissa väitelauseissa esiintyvät termit voidaan luokitella kymmeneen kategoriaan. Nämä kategoriat ovat:
Substanssi eli olio (Mikä?)
Kvantiteetti (Kuinka monta/paljon?)
Kvaliteetti (Millainen? Mitä ominaisuuksia?)
Suhteessa oleva (Onko merkityksellinen vain suhteessa johonkin muuhun, vai ymmärrettävissä itsessään?)
Paikka (Missä?)
Aika (Milloin?)
Asento (Missä asennossa?)
Jollakin oleminen (Kenellä?)
Tekeminen (Tekee mitä?)
Tekemisen kohteena oleminen (Minkä tekemisen kohteena?)
Voidaan ajatella, että kategoriat luettelevat kaikki mahdolliset kustakin asiasta (ihminen, kappale jne.) kysyttävissä olevat asiat (kysymykset on esitetty suluissa).
Osat > Tulkinnasta

Tulkinnasta (Περὶ ἑρμηνείας; De interpretatione) käsittelee väitelauseiden ominaisuuksia ja loogista muotoa. Se määrittelee perustavanlaatuiset väitelauseiden osat ja muodot, muun muassa:
Termit: nimisana (nominaali), teonsana (verbi)
Propositiot: väitelause (yksinkertainen, yhdistetty)
Kielto (negaatio)
Yleistykset
Monitulkintaisuus
Käytännössä teos siis kuvaa, millainen väitelause on loogisesti pätevä, eli minkälaisia väitelauseita muotonsa puolesta voidaan yleensäkään käyttää väittelyissä.
Osat > Ensimmäinen analytiikka

Ensimmäinen analytiikka (Ἀναλυτικὰ πρότερα; Analytica priora) kehittelee syllogistiikkaa loogisen, rationaalisen ajattelun yleiseksi teoriaksi. Teoksessa Aristoteles määrittelee muun muassa seuraavat käsitteet:
Premissi
Päätelmä eli syllogismi (syllogismi yleensä, täydellinen syllogismi, epätäydellinen syllogismi)
Predikointi
Aristoteleen mukaan päätelmässä premisseistä seuraa, eli voidaan johtaa, jotain muuta kuin ne itsessään ovat, siksi että ne ovat sitä mitä ne ovat. Syllogistiset premissit voidaan esittää neljällä tavalla:
Klassinen esimerkki Sokrateen kuolevaisuudesta esitettäisiin tällöin seuraavalla tavalla:
Osat > Toinen analytiikka

Toinen analytiikka (Ἀναλυτικὰ ὕστερα; Analytica posteriora) määrittelee tieteellisen todistamisen, määrittelyn ja muita seikkoja, jotka tekevät tiedosta nimenomaan tieteellistä tietoa (epistēmē). Se siis soveltaa Ensimmäisessä analyytikassa kehitettyä syllogistiikkaa tieteenteoriaan.
Teoksessa Aristoteles esittelee muun muassa seuraavat määrittelyt, vaatimukset ja käsitteet:
Tietämisen ja osaamisen eri muodot (epistēmē, gnōsis, tekhnē, ...)
Selittävyysvaatimuksen: Asia tiedetään tieteellisesti, kun 1) tiedetään sen syy, ja 2) tiedetään, ettei syy voi olla mikään muu.
Aksioomat ja teoreemat: Aksioomat ovat todistamattomia peruslauseita, joiden pohjalta johdetaan logiikan avulla teoreemat.
Osat > Topiikka

Topiikka (Τοπικά; Topica) sisältää Aristoteleen dialektiikan teorian. Lähtökohtana on väittelytilanne, jossa väittelijöistä toinen puolustaa jotain asiaa, ja toinen yrittää kumota vastustajan kaikki argumentit. Aristoteles esittää Topiikassa, että dialektiikan taidon avulla väittelijä voi menestyksekkäästi joko puolustaa tai kritisoida mitä tahansa väitteitä riippumatta siitä, mitä mieltä niistä itse sattuu olemaan.
Teos tarjoaa joukon premissejä, joiden avulla on mahdollista keksiä uskottavia argumentteja joko puolesta tai vastaan. Esimerkiksi väitteiden uskottavuutta lisää niiden tukeutuminen enemmistön ja tunnettujen viisaiden käsityksiin. Vastustajan väitteiden totuutta taas voi testata esimerkiksi kääntämällä ne päinvastoin, ja katsomalla paljastuiko sillä tavalla joku looginen ristiriita tai muu virhe argumentaatiossa.