stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uuno Turhapuro – This Is My Life
Tuotanto

Uuno Turhapuro -elokuvien isän Spede Pasasen kuoltua syyskuussa 2001 päättivät Vesa-Matti Loiri ja Ere Kokkonen, että uusia Turhapuroja ei ilman Pasasta tehdä. Mutta kun aikaa oli kulunut, päättivät he tehdä sittenkin vielä yhden, viimeisen Turhapuro-elokuvan Spede Pasasen muistoksi. Elokuvan juoni perustuu Speden ja Ere Kokkosen yhteiseen ideaan Uunosta vanhainkodissa. Elokuvaan on käytetty runsaasti arkistomateriaalia vanhoista Turhapuro-elokuvista. Speden esittämä Härski Hartikainen on mukana elokuvassa vanhan materiaalin muodossa sekä loppukohtauksessa, jossa Uunon, Härskin ja Sörsselssönin nuoret hahmot kävelevät kohti auringonlaskua sijaisnäyttelijöiden esittäminä. Elokuvassa on tekijänoikeudellisista syistä vanhaa materiaalia vain Kokkosen omista ohjauksista. Elokuva kuvattiin 22. huhtikuuta ja 21. toukokuuta 2004 välisenä aikana.
TV-esitykset

| Päivämäärä | Kanava | Katsojamäärä |
| --- | --- | --- |
| 25.12.2006 | MTV3 | 1 009 000 |
| 10.8.2008 | MTV3 |  |
| 30.1.2011 | MTV3 |  |
| 10.3.2013 | MTV3 |  |
| 21.12.2015 | MTV3 |  |
| 28.2.2016 | MTV3 | 352 000 |
Aiheesta muualla

Uuno Turhapuro tulee vielä kerran) (Arkistoitu – Internet Archive). Ilta-sanomat 24.2.2004.
| n k Uuno Turhapuro |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat:  Uuno Turhapuro (1973)  Professori Uuno D. G. Turhapuro (1975)  Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976)  Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon (1977)  Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy (1978)  Uuno Turhapuron aviokriisi (1981)  Uuno Turhapuro menettää muistinsa (1982)  Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin (1983)  Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984)  Uuno Epsanjassa (1985)  Uuno Turhapuro muuttaa maalle (1986)  Uuno Turhapuro – kaksoisagentti (1987)  Tupla-Uuno (1988)  Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla (1990)  Uuno Turhapuro herra Helsingin herra (1991)  Uuno Turhapuro Suomen Tasavallan Herra Presidentti (1992)  Uuno Turhapuron poika (1993)  Uuno Turhapuron veli (1994)  Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998)  Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004) 
TV-sarjat:  Uuno Turhapuro (1996)  Kansalainen Turhapuro (2017) 
Videopelit:  Uuno Turhapuro muuttaa maalle (1986)
Kreikan sisällissota

Kreikan sisällissota käytiin vuosina 1946–1949. Se oli ensimmäinen kommunismin mittelö konservatiivisia voimia vastaan toisen maailmansodan jälkeen. Konservatiivisen puolen voitto johti Kreikan liittymiseen Natoon ja koko Välimeren itäosan painottumiseen osaksi länttä kylmässä sodassa.
Ennen Kreikan sisällissotaa Iso-Britannia oli neuvotellut Neuvostoliiton kanssa lokakuussa 1944 prosenttisopimuksen, jossa Britannian pääministeri Winston Churchill oli vaatinut, että Britannia saa 90 prosentin vaikutusvallan Kreikassa. Jaltan konferenssissa helmikuussa 1945 Churchill vetosi prosenttisopimukseen ja Kreikasta ei tullut osa Neuvostoliiton vaikutuspiiriä. 5. maaliskuuta 1946 Churchillin pitämän Rautaesirippu-puheen aikaan Kreikka jäi rautaesiripun läntiselle puolelle.
Varsinaisesti sodan pohjustaminen alkoi jo 1942–1944 saksalaisten miehityksen aikana, kun vasemmisto ja oikeisto kilpailivat vastarintaliikkeen johtoasemasta. Toisen maailmansodan päätyttyä vastarintaliikkeessä voitolle päässeet sosialistit saivat vastaansa liittoutuneiden tukeman oikeistolaismielisen pakolaishallituksen.
Kommunistit hävisivät sisällissodan, ja Kreikka oli ainoa itäisen Euroopan maa josta ei tullut Neuvostoliiton satelliittimaa, kun sisällissodan seurauksena Kreikasta tuli Yhdysvaltain liittolainen ja se liittyi puolustusliitto Natoon. Tämän vuoksi Kreikan suhteet Neuvostoliiton kanssa liittoutuneisiin pohjoisiin naapurimaihin muodostuivat etäisiksi.
Sisällissotaa edeltävät tapahtumat

Syyskuussa 1944 allekirjoitetun Casetan sopimuksen mukaan kaikkien kreikkalaisten sissijoukkojen piti olla Kreikan pakolaishallituksen alaisia. Pakolaishallitusta johti Geórgios Papandréou, joka palasi Kreikkaan 18. lokakuuta 1944 brittien sota-aluksella. Papandreoun hallitus määräsi kreikkalaisjoukot brittikenraali Scobien komentoon. ELAS, kommunistien johtama "kansan vapautusarmeija" ei noudattanut sopimusta, vaikka EAM eli ELASin poliittinen siipi oli edustettuna Papandreoun hallituksessa. ELAS oli tässä vaiheessa ottanut vallan suurimmassa osassa Kreikkaa.
Monet ELAS:in jäsenistä olivat Makedonian slaaveja, jotka olivat perustaneet vuonna 1944 SNOF:in (slavomakedonialaisten vapautusrintama), jonka Jugoslavian kommunistinen partisaanijohtaja Josip Broz Tito oli hyväksynyt. Titon tavoitteena oli perustaa Makedonian sosialistinen tasavalta, mihin Kreikan kommunistinen puolue (KKE) suhtautui hyvin positiivisesti. Myöhemmin ELAS ja SNOF irtisanoutuivat tästä tavoitteesta, ja suunnitelma hylättiin lopullisesti. EAM:n kuusi ministeriä erosi Papandréoun hallituksesta 1. joulukuuta 1944.
Sisällissotaa edeltävät tapahtumat > Sisällissodan esinäytös – ELAS:n vallankaappausyritys joulukuussa 1944

Ensimmäiset taistelut käytiin ELAS:n ja brittien tukemien hallituksen joukkojen välillä joulukuussa 1944. Taistelut jatkuivat koko joulukuun Ateenassa. Vaikka ELAS olikin vahvistanut sotilaallista asemaansa Ateenassa joulukuun puoleenväliin tultaessa, se suostui neuvotteluihin ja poistumaan Ateenasta ja Thessalonikista, mikäli uusi kansallinen  yhteishallitus saadaan aikaan. Tällöin Ateenaan oli jo kutsuttu mahdolliseksi tulevaksi pääministeriksi maanpaosta kenraali Nikólaos Plastíras, joka oli ollut 1920-luvun tasavallan syntymisen keskeisiä hahmoja. Tilannetta ratkottiin niin, että valtionhoitajaksi nimitettiin arkkipiispa Damaskinós. Nimitys kuitenkin viivästyi maanpaossa olevan kuningas Yrjö II:n vastustukseen. Brittien painostamana kuningas Yrjö hyväksyi Damaskinósin nimityksen 31. joulukuuta 1944. Neuvotteluissa ELAS esitti pitkälle meneviä vaatimuksia hallituspaikoista, jonka vuoksi mukana olleet muut kreikkalaisneuvottelijat eivät hyväksyneet ELAS:n ehtoja.  Heti vuoden 1945 alussa kenraali Plastíras valittiin pääministeriksi kompromissiehdokkaana sekavassa poliittisessa tilanteessa.
Taistelut kuitenkin jatkuivat. Aselepo ELAS:n ja kenraali Scobien alaisten joukkojen välillä saatiin solmittua 11. tammikuuta 1945.
Sisällissotaa edeltävät tapahtumat > Ensimmäiset parlamenttivaalit – ELAS käynnistää sodan Pohjois-Kreikassa

Kreikan ensimmäiset vapaat vaalit pidettiin maaliskuussa 1946, vaalit voitti ei-kommunistinen enemmistö. Pääministeri Konstantínos Tsaldáris järjesti syyskuussa 1946 kansanäänestyksen monarkiasta. Kansanäänestyksen voittivat monarkian kannattajat 75 prosentin kannatuksella ja he olivat vaatimassa kuningas Yrjö II:n paluuta kotimaahan. Kommunistit eivät olleet tyytyväisiä näihin tuloksiin ja levottomuudet maassa kiihtyivät.
Sodan tapahtumia

Vasemmistolaiset aloittivat uudelleen kapinoinnin maaliskuussa 1946. 30 entistä ELAS:in jäsentä hyökkäsi poliisiasemalle Litohoron kylässä. Kreikan Demokraattinen Armeija (Δημοκρατικός Στρατός Ελλάδας, Dimokratikós Stratós Elládas, DSE) oli perustettu. DSE:n komentajana toimi ELAS:in veteraani Márkos Vafeiádis Jugoslaviassa olevassa tukikohdassa.
Molemmat Jugoslavian ja Albanian kommunistihallitukset hyväksyivät Kreikan kommunistipuolueen KKE:n taistelijat. DSE värväsi noin 10 000 partisaania eri puolelta Kreikkaa. Kreikan armeijassa oli noin 90 000–100 000 ammattisotilasta. Iso-Britannia oli antanut Kreikalle taloudellista tukea 95 miljoonaa puntaa. Presidentti Harry S. Truman ilmoitti Yhdysvaltojen auttavan Kreikkaa kommunistien painostusta vastaan. Tätä ilmoitusta kutsuttiin myöhemmin termillä Trumanin oppi.
DSE suoritti laaja-alaisia hyökkäyksiä pohjoisen Kreikan Epeiroksessa, Thessaliassa ja Makedoniassa. Taistelut olivat kuitenkin enimmäkseen sissisotaa alueen vuoristossa. Vasemmistolaiset antartes-partisaanit saivat apua muun muassa Jugoslaviasta, Albaniasta ja Bulgariasta. Kuitenkin Kreikan kommunistipuolue KKE päätti siirtyä sissisodan taktiikasta täysimittaiseen sotaan syyskuussa 1947. YK:n yleiskokous perusti syksyllä 1947 Balkanin komitean (UNSCOP), joka kokosi valvontaryhmän tutkimaan syntynyttä kriisitilannetta. KKE ilmoitti oman hallituksen perustamisesta joulukuussa 1947 ja hallituksen pääministeriksi valittiin Vafeiádis. Tämän ilmoituksen johdosta Ateenan hallitus kielsi lopullisesti KKE:n.
DSE oli voimakkaimmillaan vuoden 1948 aikana. DSE laajensi sotatoimiaan Peloponnesokselle ja Attikaan (noin 20 kilometriä Ateenasta) saakka. DSE:llä oli suurimmillaan 20 000 taistelijaa, joista 14 000 oli Makedonian slaaveja. Yhdysvaltojen suuret asetoimitukset muuttivat sodan kuitenkin voitokkaaksi konservatiivisille voimille. Konservatiivien sotavoimia johti Aléxandros Papágos ja brittien sotajoukkoja James Van Fleet, kommunistien joukkojen komentajana toimi Vafeiádis.
Sodan loppu

Neuvostoliitto ja sen satelliitit katkaisivat suhteet presidentti Titon Jugoslaviaan, joka oli ollut Kreikan kommunistipuolueen suurin tukija vuodesta 1944 lähtien. Tämän seurauksena Kreikan kommunistipuolue ei saanut täydellistä tukea Neuvostoliitolta, mikä osaltaan vaikutti sodan lopputulokseen. Vafeiádista syytettiin titolaisuudesta tammikuussa 1949. Hänet syrjäytettiin poliittisista ja sotilaallisista tehtävistä ja hänen tilalleen valittiin Níkos Zachariádis. Papágos käynnisti päähyökkäyksen DSE:n sotavoimia vastaan, koodinimellä operaatio Soihtu elokuussa 1949. Hyökkäys johti Kansallisen armeijan voittoon ja DSE kärsi raskaita tappioita. DSE:n taistelijoista useimmat oli vangittu tai paennut rajan yli Albaniaan. Elokuun lopulla Albanian hallitus kielsi Neuvostoliiton vaatimuksesta Kreikan kommunistipuoluetta KKE:ta ja siihen kuuluvaa DSE:ta suorittamasta sotatoimia Albanian alueelta. Myös Jugoslavian presidentti Tito kielsi DSE:n sissejä suorittamasta sotatoimia Jugoslavian alueelta. Zachariádis suostui aloittamaan aselevon 16. lokakuuta 1949.
Sodan vaikutus

Sisällissodan seurauksena Kreikasta tuli Yhdysvaltain liittolainen ja se liittyi puolustusliitto Natoon. Tämän vuoksi Kreikan suhteet Neuvostoliiton kanssa liittoutuneisiin pohjoisiin naapurimaihin muodostuivat etäisiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan sisällissota Wikimedia Commonsissa
Brittikenraali Scobie johti ELAS:n joulukuisen kapinan kukistamista.
Kreikan valtionhoitaja arkkipiispa Damaskinós tarkastaa brittien Kreikassa olevia intialaisjoukkoja maaliskuun alussa 1945.
Remission

| Remission Mastodon |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 28. toukokuuta 2002
 Formaatti: CD, LP CD + DVD (2003)
 Tuottaja(t): Matt Bayles, Mastodon
 Tyylilaji: sludge metal, progressiivinen metalli
 Kesto: 50.17
 Levy-yhtiö: Relapse
Mastodonin muut julkaisut
| Lifesblood (EP) 2001 | Remission 2002 | Leviathan 2004 |
Singlet albumilta Remission
 ”March of the Fire Ants” Julkaistu: 18. marraskuuta 2003
Remission on yhdysvaltalaisen metalliyhtye Mastodonin esikoisalbumi, joka julkaistiin 28. toukokuuta 2002 levymerkillä Relapse Records. Albumista julkaistiin uusintapainos 21. lokakuuta 2003.
Kesäkuussa 2009 verkkomedia MetalSucks valitsi albumin 2000-luvun parhaimpien metallialbumeiden listan sijalle 19.
Vastaanotto

Albumi sai hyvän vastaanoton. Allmusicin Brian O’Neill antoi albumille neljä tähteä viidestä, ja sanoi sen huokuvan teknistä ekstaasia. Pitchfork Median Brad Haywood antoi albumille arvosanan 9.0/10. Hän ylisti albumin matemaattisen hallittua, kaoottista raivoa ja eri tyylilajien onnistunutta yhdistelyä. Imperiumin Kari Laakso antoi albumin uusintapainokselle arvosanan 8/10, ja piti kappaleiden ankaran tykityksen sekä tunnelmoinnin toimivan erinomaisina vastavoimina toisilleen, ja totesi kappaleiden melkein sortuvan omaan nokkeluuteensa. Laakso myös rokotti yhden pisteen kokonaisarviosta DVD:n huonon miksauksen vuoksi.
Kappaleet

Crusher Destroyer – 2.00
March of the Fire Ants – 4.25
Where Strides the Behemoth – 2.55
Workhorse – 3.45
Ol’e Nessie – 6.04
Burning Man – 2.46
Trainwreck – 7.04
Trampled Under Hoof – 3.00
Trilobite – 6.29
Mother Puncher – 3.48
Elephant Man – 8.01
Kokoonpano

Troy Sanders − basso, laulu
Brent Hinds − kitara, laulu
Bill Kelliher − kitara, taustalaulu
Brann Dailor − rummut
Arvostelut

Allmusic:
Desibeli.net:
Imperiumi.net:  (uusintapainos)
Pitchfork Media: 9.0/10
Aiheesta muualla

Remission Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Remission Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
| n k Mastodon |
| --- | --- |
 Brann Dailor  Bill Kelliher  Troy Sanders   Eric Saner  Brent Hinds 
Studioalbumit:  Remission  Leviathan  Blood Mountain  Crack the Skye  The Hunter  Once More ’Round the Sun  Emperor of Sand  Hushed and Grim 
Kokoelma-albumit:  Call of the Mastodon  Mastodon  Medium Rarities 
EP:t:  Slick Leg  Lifesblood  Oblivion EP  Jonah Hex: Revenge Gets Ugly EP  Cold Dark Place 
Livealbumit:  Live at the Aragon  Live at Brixton 
Muuta:  diskografia
Julija Tymošenko

| Julija Tymošenko |
| --- | --- |
 Julija Tymošenko 2011.
Ukrainan pääministeri
 24. tammikuuta 2005 – 8. syyskuuta 2005  
Presidentti:  Viktor Juštšenko
Varapääministeri:  Mykola Azarov Anatoli Kinah’
Edeltäjä:  Mykola Azarov
Seuraaja:  Juri Jeh’anurov
 18. joulukuuta 2007 – 4. maaliskuuta 2010  
Presidentti:  Viktor Juštšenko   Viktor Janukovytš
Varapääministeri:  Oleksandr Turtšynov
Edeltäjä:  Viktor Janukovytš
Seuraaja:  Oleksandr Turtšynov
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. marraskuuta 1960 (ikä 64) Dnepropetrovsk, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto
Puoliso:  Oleksandr Tymošenko
Tiedot
Puolue:  Batkivštšyna   Julija Tymošenkon ryhmittymä
 Nimikirjoitus
Julija Volodymyrivna Tymošenko (suomalaisessa mediassa usein myös Julia Timoshenko, ukr. Юлія Володимирівна Тимошенко, s. 27. marraskuuta 1960 Dnepropetrovsk, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen poliitikko, joka toimi Ukrainan pääministerinä 4. helmikuuta – 8. syyskuuta 2005. Uudestaan pääministerinä hän toimi joulukuusta 2007 maaliskuuhun 2010. Tymošenko on aikaisemmin ollut Ukrainan energiamonopolin pääjohtaja 1995–1997 ja Viktor Juštšenkon hallituksen varapääministeri 1999–2001.
Hänen johtamansa yleisukrainalainen liitto "Isänmaa" (Всеукраїнське об'єднання "Батьківщина") tai Batkivštšyna otettiin 2007 Euroopan kansanpuolueen tarkkailijajäseneksi.
Tymošenko tuomittiin lokakuussa 2011 seitsemäksi vuodeksi vankeuteen valtaoikeuksiensa väärinkäytöstä oikeudenkäynnissä, jota Tymošenkon kannattajat ja monet eurooppalaiset poliitikot ovat kritisoineet. Hänet vapautettiin vankilasta 22. helmikuuta 2014 Ukrainan parlamentin hätäistunnossa. Vapauttamista edelsivät pitkään jatkuneet opposition mielenosoitukset.
Elämäkerta

Tymošenko syntyi Dnepropetrovskissa Ljudmila Nikolajevna Teleginan ja Vladimir Abramovitš Grigjanin tyttärenä. Isä jätti perheen Julijan ollessa kolmivuotias.
Isän sukunimi on armenialainen, mutta Tymošenko ilmoittaa taustansa olevan ukrainalais-latvialainen. Vladimir Abramovitš Grigjanin kansallisuus perustuu hänen Neuvostoliiton sisämaan passiinsa, jossa oli määritelty sosiaalinen kerrostuma. Venäjänkielisessä Itä-Ukrainassa kasvaneena hän kuitenkin oppi ukrainaa vasta aikuisena politiikkaan lähtiessään.
Vuonna 1979 hän nai Oleksandr Tymošenkon ja aloitti uransa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen nuorisojärjestön, Yleisliittolaisen lenininäisen kommunistisen nuorison, Komsomolin palveluksessa. He saivat 1980 tyttären Jevhenijan.
Julija Tymošenko suoritti taloustieteen tutkinnon Dnipropetrovskin yliopistossa 1984 ja työskenteli insinööri-ekonomistina, tuotantotalousinsinöörinä, Leninille nimetyssä autotehtaassa Dnepropetrovskissa. Vuonna 1999 Tymošenko puolusti verotuksen sääntelyä koskevaa väitöskirjaansa Kiovan taloustieteellisessä yliopistossa.
Vuonna 1989 hän perusti menestyneen Komsomolin videovuokrausketjun ja yksityisti sen myöhemmin. Samana vuonna hänestä tuli nuorisoyhtiö Terminalin kaupallinen johtaja ja sitten Ukrainan kaasuyhtymän kaupallinen johtaja. Marraskuusta 1995 tammikuuhun 1997 hänestä tuli Ukrainan öljy-yhtiöstä yksityistämänsä Ukrainan yhdistyneet energiajärjestelmät (UESU) -yhtymän johtaja. Yhtiö kuljetti venäläistä kaasua Ukrainaan. Tymošenko solmi suhteita Dnipropetrovskin klaanin liikemiesten ja poliitikkojen kanssa sekä venäläisen Gazpromin johtoon.
Poliittinen ura

Julkisen poliittisen uransa valtion tasolla Tymošenko aloitti 1996, jolloin hänestä tuli kansanedustaja, radan jäsen. Vuodesta 1997 hän oli Gromada-nimisen puolueen varapuheenjohtaja.
30. joulukuuta 1999 Tymošenkosta tuli apulaisenergiaministeri, mistä tehtävästä hänet vapautettiin epäiltynä kahdesta rikoksesta. 13. helmikuuta 2001 hänet pidätettiin ja vangittiin Ljukjanovskin vankilaan, mistä hänet vapautettiin 42 päivän kuluttua kirjallista sitoumusta vastaan siitä, ettei hän poistu Kiovasta.
Tammikuussa 2001 Tymošenkosta tuli kansallisen pelastuksen liikkeen johtaja ja vaaliryhmittymän johtaja. Maaliskuun 2002 parlamenttivaaleissa Julija Tymošenkon ryhmittymä sai 7,2 prosenttia äänistä.
Ukrainan entinen presidentti Leonid Kutšma erotti hänet hallituksesta vuonna 2001, epäiltynä aseman väärinkäytöstä. Venäjän sotilassyyttäjä etsintäkuulutti hänet lahjontaepäilyjen takia. Etsintäkuulutus oli voimassa vielä Tymošenkon tultua nimitetyksi Ukrainan pääministeriksi 2005. Hän ei koskaan pääministeriaikanaan tehnyt valtiovierailua tai työvierailua Venäjälle.
Poliittinen ura > Lyhyt pääministerikausi

Tymošenko nimitettiin pääministeriksi tammikuussa 2005 Viktor Juštšenkon noustua presidentiksi vuoden 2004 presidentinvaalien ja marraskuun 2004 – tammikuun 2005 "oranssin vallankumouksen" jälkeen.
Tymošenkon tavoitteisiin kuului 1990-luvulla oligarkkien käsiin yksityistettyjen yhtiöiden yksityistämisten purkaminen ja niiden yksityistäminen uudelleen.
Kesällä 2005 Tymošenko järjesti pääministerinä Ukrainan maakaasukauppojen välitysyhtiöön liittyvän tutkinnan. Tymošenkon nimeä ei mainittu epäiltyjen joukossa.
Tymošenkon hallitus erotettiin korkeimman hallinnon lahjusepäilyjen vuoksi syyskuussa 2005. Ukrainan presidentinhallinnon johtajan tehtävistä eronnut Oleksandr Zintšenko syytti presidentti Juštšenkon lähimpiä liittolaisia korruptiosta. Juštšenko syytti hallitusta keskittymisestä keskinäisiin valtakamppailuihin, ennemmin kuin Oranssin vallankumouksen päämäärien ajamiseen.
Hallituskriisiä edelsi metallitehtaan yksityistämisen purkaminen Nikopolissa. Sen oli saanut alun perin hallintaansa Viktor Pintšuk, entisen presidentti Leonid Kutšman vävy. Muutamien oikeuden määräysten jälkeen se päätyi Tymošenkon tukemalle liikemiehelle. Tymošenkon ja presidentti Juštšenkon ystävän ja kansallisen turvallisuusneuvoston sihteerin ja puolustusneuvoston johtajan Petro Porošenkon välillä käytiin myös valtakamppailua.
Uutta hallitusta valittiin muodostamaan Dnipropetrovskin alueen kuvernööri Juri Jeh’anurov.
Poliittinen ura > Pääministerikauden jälkeen

Tymošenko ilmoitti 12. syyskuuta 2005 vievänsä oman puolueensa maaliskuun 2006 vaaleihin ja osallistuvansa haastajana vuoden 2009 presidentinvaaleihin. Juštšenko syytti Tymošenkoa seuraavana päivänä pääministerin asemansa väärinkäytöstä oman yhtiönsä kahdeksan miljardin hryvnjan velkojen mitätöimiseksi.
Parlamenttivaaleihin 26. maaliskuuta 2006 Julija Tymošenkon ryhmittymä lähti oranssikoalition säilyttämisen hengessä tavoitteenaan estää Viktor Janukovytšin johtaman Alueiden puolueen nousu hallituspuolueeksi.
Pitkittyivät hallitusneuvottelut perustuivat lähinnä Meidän Ukrainamme ja Julija Tymošenkon ryhmittymän paikkajakoon.
Juštšenkoa kannattava Meidän Ukrainamme antoi vaalien jälkeen ymmärtää olevan myös mahdollista, että se muodostaa Julija Tymošenkon ryhmittymästä riippumatta Alueiden puolueen kanssa hallituksen.
Meidän Ukrainamme ilmoitti suostuvansa, että Tymošenkosta tulee pääministeri, mutta halusi Petro Porošenkon radan puhemieheksi tuottaen näin oranssikoalition kolmannelle puolueelle, Ukrainan sosialistiselle puolueelle, ja sen puheenjohtajalle Morozille pettymyksen. Tymošenko ilmoitti, että oranssikoalitio on kuollut ja että Juštšenkon tulee hajottaa rada sekä järjestää uudet parlamenttivaalit, vaihtoi Ukrainan sosialistinen puolue puolta ja liittoutui Alueiden puolueen johtamaan hallituskoalitioon.
Poliittinen ura > Toinen kausi ja presidentinvaalit

Syyskuun 2007 parlamenttivaaleissa Tymošenkon ja Juštšenkon ryhmien muodostama liitto voitti niukasti pääministeri Janukovytšin kannattajat. Janukovytšin puolue tosin sai vaaleissa suurimman yksittäisen äänimäärän. 29. marraskuuta Julija Tymošenkon ryhmittymä ja Juštšenkoa kannattava Meidän Ukrainamme allekirjoittivat liittoutumissopimuksen. 18. joulukuuta Tymošenko valittiin uudeksi pääministeriksi. Hän sai 226 kannatusääntä, joka on pienin valinnan mahdollistava määrä.
Tymošenko oli ehdokkaana vuoden 2010 presidentinvaaleissa. Toisella kierroksella hän hävisi Janukovytšille muutamalla prosenttiyksiköllä. Lopulta hän tunnusti vaalitappionsa. Pian vaalien jälkeen hänet pakotettiin eroamaan pääministerin tehtävistä.
Poliittinen ura > Myöhemmät vaiheet

Valtionsyyttäjänvirasto asetti Tymošenkon syytteeseen valtion varojen väärinkäyttöepäilyn vuoksi joulukuussa 2010. Tymošenko pidätettiin 5. elokuuta 2011 ja häntä syytettiin oikeuden halventamisesta. Lisäksi häntä vastaan on nostettu useita oikeusjuttuja. Pidätys nostatti vastalauseita niin Ukrainassa kuin ulkomaillakin.
Lokakuussa 2011 Tymošenko sai seitsemän vuoden vankeustuomion valtaoikeuksien väärinkäytöstä. Tuomarin mukaan Tymošenko käytti valtaansa rikollisesti ja Ukrainaa vahingoittavasti 2009, kun hän solmi kaasusopimuksen ukrainalaisen Naftogazin kanssa. Ukrainan valtio olisi kärsinyt kaupassa jopa 140 miljoonan euron tappiot.
Seitsemän vuoden vankeustuomiota kärsivä Tymošenko pakotettiin selkävaivojen vuoksi sairaalaan väkivalloin. Sen jälkeen hän aloitti syömälakon.
Julia Tymošenko vapautettiin Harkovan vankilasta 22.2.2014 Kiovan Itsenäisyysaukion mielenosoitusten ja presidentti Viktor Janukovytšin syrjäyttämisen yhteydessä.
Tymošenko osallistui Ukrainan presidentinvaaleihin 2019 saaden ensi kierroksella 2 532 452 ääntä, mikä oli prosentuaalisesti 13,40. Hän jäi vaaleissa näin kolmannelle tilalle eikä päässyt mukaan toiselle kierrokselle lopulta valituksi tullutta Volodymyr Zelenskyiä ja istuvaa presidenttiä Petro Porošenkoa vastaan.
Ukrainan parlamenttivaaleissa heinäkuussa 2019 Julija Tymošenkon puolue  Batkivshchyna (Isänmaa)  tuli kolmanneksi ja sai 8,2% äänistä. Puolueen listalla sen johtaja ja perustaja Tymošenko oli listan ehdokas numero yksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Julija Tymošenko: tuoreimmat Yle Uutiset: haku. Viitattu 27.11.2018.
Ukrainan pääministerit 1991–
Vitold Fokin 1991–1992 | Leonid Kutšma 1992–1993 | Vitali Masol 1994–1995 | Jevhen Martšuk 1995–1996 | Pavlo Lazarenko  1996–1997 | Valeri Pustovoitenko 1997–1999 | Viktor Juštšenko 1999–2001 | Anatoli Kinah’ 2001–2002 | Viktor Janukovytš 2002–2005 | Julija Tymošenko 2005 | Juri Jeh’anurov 2005–2006 | Viktor Janukovytš 2006–2007 | Julija Tymošenko 2007–2010 | Mykola Azarov 2010–2014 | Arseni Jatsenjuk 2014–2016 | Volodymyr Hroisman 2016–2019 | Oleksi Hontšaruk 2019–2020 | Denys Šmyhal  2020–
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Julija Tymošenko puhumassa Radassa helmikuussa 2005.
Mikheil Saakašvili, Viktor Juštšenko ja Julija Tymošenko Euroopan kansanpuolueen kokouksessa lokakuussa 2007.