stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Axel Skovgaard-Petersen
Suomennetut teokset

(Osa julkaisuista tekijänimellä C. Skovgaard-Petersen)
Miten saamme tietää Jumalan tahdon?, suom. Niilo E. Vainio, WSOY 1907
Pieniä puheita suurista asioista , WSOY 1906–1908
Kristinusko on todellisuus, (osa 1) suom. Sigrid Waaramäki
Onko rukouksella käytännöllistä merkitystä? (osa 2) suom. Sigrid Waaramäki
Täyttykää hengellä (osa 3) suom. Sigrid Waaramäki
Heränneille sieluille (osa 4) suom. Sigrid Waaramäki
Vanhurskauttaminen uskosta ja nykyajan vaatimukset (osa 5) suom. Sigrid Waaramäki
Jumalan tarkoitus elämäsi suhteen (osa 6)
Meidän suhteemme raamattuun'' (osa 7) suom. Sigrid Waaramäki
Sovitus (osa 8) suom. Sigrid Waaramäki
Minkätähden Jumala kätkee kasvonsa (osa 9) suom. Sigrid Waaramäki
Elä vakaumuksesi mukaan (osa 10) suom. Sigrid Waaramäki
Hyvät päätökset (osa 11) suom. Sigrid Waaramäki
Kuinka Jumala nähdään (osa 12) suom. Sigrid Waaramäki
Silmäyksiä Jumalan rakkauden syvyyteen, suom. Niilo E. Vainio, WSOY 1907
Uskon salaisuus (1908) suom. E. W. Pakkala, WSOY 1908
Nuorison kirja (Ungdommens bog) (1910) suom. Aune Krohn, WSOY 1910 (runsaasti painoksia)
Raamatun ihmisiä I–II (Bibelske karakterer), suom. Toivo Helo, WSOY 1913–1914; Kristillinen kirja- ja musiikkikustannus 2011 ISBN 978-952-5866-32-2
Raamatun ihmisiä: uusitestamentillinen sarja I nide (Bibelske karakterer), suom. Hannes Leiviskä, WSOY 1915 Sarja: Raamatun ihmisiä 3
Raamatun ihmisiä: uusitestamentillinen sarja II nide (Bibelske karakterer ), suom. Hannes Leiviskä, WSOY 1914 Sarja: Raamatun ihmisiä 4
Sisällys: Pietari, Paavali, Apostoli Johannes.
Lukemisen merkityksestä nuoren kristityn elämässä, suom. Aune Krohn, WSOY 1913
Lähetyshistoriallinen tilanne kautta maailman, suom. Aune Krohn, WSOY 1913
Maailmansota ja kristinuskon maailmanvalloitus, suom. Toivo Helo, WSOY 1915 Ajankysymyksiä, 8
Kristittyjen "hyökkäys", suom. J. H. Tunkelo. WSOY, 1917
Viimeisten aikojen merkit: nykyaika kristillisen toivon valossa, suom. Aarni Voipio WSOY 1919; näköispainos: Kokkola : Tmi Ola, 2020
Suuri voittomahdollisuus, suom. J. H. Tunkelo. WSOY, 1920
Jeesuksen elämä : Carl Blochin maalauksien johdolla, suom. J. H. Tunkelo. WSOY, 1921
Rakkauselämän kehkeytyminen, suom. Aune Krohn, WSOY 1922
Onko tehtävä lähetystyötä? suom. Armas Holmio. Suomen lähetysseura 1924
Saarnatuolikokemuksia, suom. J. H. Tunkelo. WSOY, 1924
Sopiiko kristinusko liike-elämään, suom. Toivo Winter. Suomen lähetysseura, 1925
Käykö kristinusko yli voimien?, suom. Toivo Winter. Suomen lähetysseura, 1925
Sopiiko kristinusko miehille ?, suom. Toivo Winter. Viipuri : K. J. Paajanen, 1925, Porvoo WSOY 1928
Yksin Jumalan kanssa (Alene med Gud), suom. Toivo Winter. Rauma : Suomentaja, 1927; Uusi tie 1972 ISBN 951-619-007-3
Ankkurissa ristin luona, C. Skovgaard-Petersenin mukaan Toivo Winter. Rauma : Nordbergin kirjakauppa, jakaja, 1940
Raamattu ja ihminen : Ihmisiä : Ihmiselämä : Ihmisen poika, suom. Hannes Leiviskä
Ylkä tulee!: Herran Jeesuksen Kristuksen tulo viimeiselle tuomiolle ja mitä silloin on tapahtuva, Suomen luth. evank.-yhdistys, 5. p. 1906
Pavlo Skoropadskyi

| Pavlo Skoropadskyi> Павло Петрович Скоропадський |
| --- | --- |
 Pavlo Skoropadskyi
Ukrainan valtakunnan hetmani
 29. huhtikuuta 1918 – 14. joulukuuta 1918  
Edeltäjä:  Myh’ailo Hruševskyi (Ukrainan radan puhemies)
Seuraaja:  Volodymyr Vynnytšenko (Ukrainan direktoraatin puhemies)
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 1873 Wiesbaden, Saksan keisarikunta
Kuollut: 26. huhtikuuta 1945 (71 vuotta) Metten, Baijeri, Saksa
Puoliso:  Oleksandra Durnovo
Lapset:  4
Tiedot
 Nimikirjoitus
Pavlo Petrovytš Skoropadskyi (ukr. Павло Петрович Скоропадський, ven. Павел Петрович Скоропадский, Pavel Petrovitš Skoropadski; 3. toukokuuta 1873 Wiesbaden, Saksan keisarikunta – 26. huhtikuuta 1945 Metten, Saksa) oli ukrainalainen hetmani.
Elämä

Skoropadskyi liittyi Venäjän armeijan ratsuväen upseeriksi ja oli ensimmäisen maailmansodan puhjetessa 1914 kenraalimajuri ja prikaatinkomentaja. Hän johti 34. armeijakuntaa, jonka hän ukrainalaisti. Ukrainan kasakat valitsivat hänet lokakuussa 1917 ukrainalaisen kasakka-armeijan atamaaniksi.
Ukrainan miehitettyään Saksan keisarikunta ja Itävalta-Unkari nostivat Skoropadskyin 29. huhtikuuta 1918 vallankaappauksella valtaan. Hän jatkoi hallitsemistaan saksalaisten tuella 14. joulukuuta 1918 saakka. Skoropadskyin valtakauden Ukrainasta käytettiin nimitystä hetmanaatti eli Ukrainan valtakunta, joka syrjäytti sitä edeltäneen Ukrainan kansantasavallan. Syy saksalaisten tukemalle vallankaappaukselle oli se, että Saksa halusi Ukrainan luovuttavan viljaa vastineeksi Saksan ja Itävalta-Unkarin suojeluksesta Neuvosto-Venäjää mutta myös ympärysvaltojen tukemaa Krimiltä toimivaa Etelä-Venäjän armeijaa vastaan. Skoropadskyin vallankaappaus perustui yleisukrainalaiseen maanviljelijöiden kokoukseen, joka julisti Ukrainan kansantasavallan mitättömäksi. Skoropadskyin hallitus ei ryhtynyt Ukrainan kansantasavallan kaavailemaan maareformiin, suurtilojen jakamiseen maanviljelijöille, vaan hänen hallituksensa katsottiin periaatteessa tukeutuvan lähinnä vain suurmaanomistajiin. Hänen hallintonsa aikana Ukrainasta ei myöskään saatu toimitetuksi sitä määrää viljaa, minkä saksalaiset olisivat halunneet. Saksalla ei ollut sotaponnistustensa vuoksi maksukykyä, ja viljaa yritettiin ostaa Ukrainasta säänneltyihin alihintoihin, mihin maanviljelijät eivät suostuneet.
Skoropadskyin hallitus ehti kuitenkin hankkia Ukrainan itsenäisyydelle laajan diplomaattisen tunnustuksenlähde?, ja esimerkiksi Suomessa Ukrainan diplomaattisena edustaja oli 1919–1920 Mykola Zaliznjak.
Ukrainan itsenäisyysmielisten kannalta Skoropadskyin hallitus teki suuren virheen, kun hän valtionpäämiehenä ilmoitti saksalaisille suostuvansa tulevaisuudessa liittovaltiosuhteeseen Venäjän kanssa sen jälkeen, kun Neuvosto-Venäjä olisi kukistettu.
Kansantasavalta taisteli Ukrainan itsenäisyyssodassa Neuvosto-Venäjän lisäksi myös muun muassa Venäjän valkoisen liikkeen monarkistista Etelä-Venäjän armeijaa vastaan, ja siksi sen kannattajille oli liittovaltioajatus Venäjän kanssa vieras. Liittovaltioajatukset oli Ukrainassa kansantasavallan kannattajien osalta käsitelty Venäjän maaliskuun 1917 vallankumouksesta Ukrainan itsenäisyysjulistukseen 1918selvennä. Skoropadskyi pakeni Ukrainasta joulukuussa 1918 ja asettui synnyinmaahansa Saksaan.lähde?
Toisen maailmansodan aikana Skoropadskyi kieltäytyi osallistumasta saksalaisten kanssa miehitetyn Ukrainan hallitsemiseen. Skoropadskyi kuoli ilmapommituksesta saamiinsa vammoihin luostarin sairaalassa Baijerissa 26. huhtikuuta 1945.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pavlo Skoropadskyi Wikimedia Commonsissa
Norna, Ada: ”Kuningas ilman valtakuntaa”. Suomen Kuvalehti, 3.1.1931, nro 1, s. 26. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Internet Encyclopedia of Ukraine  SNAC  IdRef 
Pavlo Skoropadskyi upseeriensa keskellä.
Laura Lähteenmäki

Laura Lähteenmäki (myös Laura Kuitunen, s. 13. tammikuuta 1973 Jyväskylä) on suomalainen kirjailija ja kustannuspäällikkö.
Lähteenmäki valmistui Jyväskylän yliopistosta filosofian maisteriksi vuonna 1998. Samana vuonna julkaistiin hänen ensimmäinen nuortenkirjansa Rinkkadonna, jonka on kirjailijan myöhemmän tuotannon tavoin kustantanut WSOY. Lähteenmäki on kirjoittanut yhdessä Ville Lähteenmäen kanssa lasten Salakari-dekkarisarjaa.
Vuonna 2007 Lähteenmäki sai Arvid Lydecken -palkinnon teoksesta Marenkikeiju. Hänen teoksensa Aleksandra Suuri oli vuoden 2010 Finlandia Junior -ehdokkaana. Lähteenmäen North End -sarjan teokset Niskaan putoava taivas (2012) ja Karrelle polttava helle (2014) olivat Topelius-palkintoehdokkaina. Sarja voitti vuoden 2015 Anni Polva -palkinnon. Lastenromaani Laske salaa kymmeneen oli Arvid Lydecken -ehdokas 2023 ja LukuVarkaus-ehdokas 2024. Laske salaa kymmeneen on myös Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkintoehdokas 2024.
Lähteenmäki asuu Jyväskylässä.
Teokset

Rinkkadonna.  Porvoo:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22905-9
Yökylässä.  Porvoo:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23736-1
Mohair.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25035-X
Lähteenmäki, Laura & Lähteenmäki, Ville: Sitä suolaisempi soppa: Kömmähdyksiä keittiössä.  Jyväskylä:  Atena, 2002.  ISBN 951-796-294-0
Annastiina.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28138-7
Kuitunen, Laura: Kylmäpuristettu.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32077-3
Marenkikeiju.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33274-0
Ahvenniemi, Ulla & Lähteenmäki, Laura: Mistä on omat talot tehty: Harkkoa ja lautaa kahdella raksalla.  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-588-0
Kaaso.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35350-9
Aleksandra Suuri.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36522-9
Iskelmiä.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39493-9
Ikkunat yöhön.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40383-9
Nutcase.  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41617-4
Korkea aika.  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41781-2
Yksi kevät.  Helsinki:  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-42958-7
Sitten alkoi sade.  Helsinki:  WSOY, 2020.  ISBN 9789510445327
Sukella silmät auki. Helsinki: WSOY 2022. ISBN 9789510478684.
Laske salaa kymmeneen. Helsinki: WSOY 2023. ISBN 9789510497999.
Teokset > Salakari-sarja (2003–2006)

Lähteenmäki, Laura & Lähteenmäki, Ville: Salakari ja talvivieras.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28180-8
Lähteenmäki, Laura & Lähteenmäki, Ville: Salakari ja ulapan tuli.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29359-8
Lähteenmäki, Laura & Lähteenmäki, Ville: Salakari ja kartanon koirat.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30629-0
Lähteenmäki, Laura & Lähteenmäki, Ville: Salakari ja pelkojen pelko.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32073-0
Teokset > North End -sarja (2012–2014)

Niskaan putoava taivas.  (North End 1)  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38598-2
Kaiken peittävä tulva.  (North End 2)  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39904-0
Karrelle polttava helle.  (North End 3)  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40279-5
Palkinnot ja tunnustukset

Arvid Lydecken -palkinto 2007 teoksesta Marenkikeiju
IBBY-kunniamaininta 2010 teoksesta Marenkikeiju
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2011
Yksivuotinen taiteilija-apuraha 2015
Anni Polva -palkinto 2015
Palkinnot ja tunnustukset > Ehdokkuudet

Finlandia Junior -palkintoehdokkuus 2010 (Aleksandra Suuri)
Topelius-palkintoehdokkuus 2012 (Niskaan putoava taivas), 2014 (Karrelle polttava helle), 2018 (Yksi kevät)
Arvid Lydecken -palkintoehdokkuus 2023 (Laske salaa kymmeneen)
LukuVarkaus-ehdokkuus 2024 (Laske salaa kymmeneen)
Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinto -ehdokas 2024 (Laske salaa kymmeneen)
Aiheesta muualla

Lähteenmäki, Laura Kirjasampo.fi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Lännenkoukkukakadu

| Lännenkoukkukakadu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kakadut Cacatuidae
Suku::  Töyhtökakadut Cacatua
Laji::  pastinator
Kaksiosainen nimi
 Cacatua pastinator  (Gould, 1841) 
Katso myös
   Lännenkoukkukakadu Wikispeciesissä   Lännenkoukkukakadu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenkoukkukakadu (Cacatua pastinator) on länsiaustralialainen papukaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Lännenkoukkukakadun pituus on 43–48 cm ja paino 700–860 g. Se muistuttaa suuresti idänkoukkukakadua, jonka alalajiksi se aikaisemmin luokiteltiin. Lännenkoukkukakadu on kuitenkin selvästi kookkaampi. Sen höyhenpuku on pääosin valkoinen ja oranssinpunaista on vain naamassa ja kurkussa. Silmää ympäröivä paljas alue on siniharmaa. Nokka on valkoinen, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Ylänokka on pidentynyt ja lienee sopeutuma lajin tapaan etsiä ravintoa maanpinnan alta. Nuori lintu on lähes aikuisen värinen ja sen ylänokka on hieman lyhyempi.
Esiintyminen

Lännenkoukkukakadu elää Lounais-Australiassa (nimialalaji pastinator) ja Länsi-Australian vehnänviljelyalueella (alalaji derbyi). 1900-luvun alkupuolella lajia vainottiin ankarasti, sillä sitä pidettiin pahana viljatuholaisena. Kanta oli vain noin 100 yksilöä 1940-luvulla. Suojelun ansiosta nimialalaji on runsastunut ja sen kanta on nykyisin noin 3 000 yksilöä. Alalaji derbyi on voimakkaasti vähentynyt elinympäristön häviämisen seurauksena. Laji on paikkalintu.
Elinympäristö

Lännenkoukkukakadut asuvat eukalyptusmetsissä ja maanviljelysalueilla, missä vain on joitakin suuria puita, ja yleensä aina jonkin vesistön tuntumassa. Ne ovat äänekkäitä ja huomiota herättäviä lintuja, jotka pesimäajan ulkopuolella liikkuvat usein suurissakin parvissa.
Lisääntyminen

Lisääntymisaika on yleensä syyskuusta marraskuulle. Laji on yksiavioinen. Pesä on tavallisesti rannalla kasvavan, vanhan eukalyptuksen oksan tai rungon kolossa hyvin korkealla ja vaikeasti tavoitettavissa. Pesäpuiden ikähaitari oli erään tutkimuksen mukaan 167–1 333 vuotta. Valkoisia munia on yhdestä neljään, tavallisesti kaksi. Molemmat emot osallistuvat haudontaan, joka kestää noin 26–29 päivää. Poikasista selviää lentokykyiseksi usein vain yksi. Pesäpoikasaika on 8–9 viikkoa ja poikanen itsenäistyy sen jälkeen kolmen kuukauden kuluttua. Molemmat emot osallistuvat myös poikasen hoitamiseen ja ruokkimiseen. Lännenkoukkukakadu on sukukypsä 3–5 vuoden ikäisenä.
Ravinto

Lännenkoukkukakadut ruokailevat enimmäkseen maassa ja syövät siemeniä, pähkinöitä, hedelmiä, marjoja, sipuleita, juurimukuloita, hyönteisiä ja niiden toukkia sekä mahdollisesti mettä.
Jarl Lundqvist

| Jarl Lundqvist |
| --- | --- |
 Puolustusvoimain komentaja Jarl Frithiof Lundqvist 1946.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. elokuuta 1896 Helsinki
Kuollut: 23. syyskuuta 1965 (69 vuotta)
Ammatti:  opiskelija
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  17. syyskuuta 1915
Komppania:  1. komppania
Taistelut jääkäriaikana:  asemasota Misse-joella, asemasota Riianlahden rannikkoasemissa, Ekkau-Kekkaun taistelu, Aa-joen talvitaistelut
Korkein arvo jääkäriaikana:  Gruppenführer
Palasi Suomeen:  25. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  yliluutnantti
Korkein sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Jarl Frithiof Lundqvist (15. elokuuta 1896 Helsinki – 23. syyskuuta 1965 Helsinki) oli jääkärikenraaliluutnantti, joka toimi Suomen ilmavoimien komentajana vuosina 1932–1945, mukaan lukien koko toisen maailmansodan ajan, sekä va. puolustusvoimain komentajana vuosina 1945–1946.
Perhetausta

Lundqvistin vanhemmat olivat pankinjohtaja August Lundqvist ja Ingeborg Nielsen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Hildur Emilia Wileniuksen kanssa, josta hän erosi vuonna 1943 ja avioitui uudelleen vuonna 1944 May Helena Helanderin (ent. Eklund) kanssa.
Opinnot

Lundqvist kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1914 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuonna 1914. Hän suoritti tykistön ampumakoulun vuonna 1920 ja kävi Ranskassa Fontainebleaussa tykistökoulun (École militaire de l'artillerie de Fontainebleau) vuosina 1920–1921 sekä suoritti ylemmän päällystön kaasusuojelukurssin vuonna 1927. Hän sai tykistön jatkokoulutusta tykistötaktiikassa vuonna 1928 Ranskassa Metzissä (Centre d'études tactiques d'artillerie de Metz). Ranskan sotakorkeakoulun hän kävi vuosina 1928–1930 ja suoritti jatko-opintoja Ranskassa vuonna 1934 (École d'aviation d'Avord). Lundqvist teki opintomatkan Ruotsiin vuonna 1933 seuraamaan syöksypommituskokeita Boforsissa. Vielä samana vuonna hän teki opintomatkan Englantiin missä hän seurasi muun muassa Hendonin lentonäytöstä. Edelleen hän teki opintomatkoja yhdistettynä koulutus- ja hankinta-asioihin Ranskaan, Hollantiin, ja Englantiin vuonna 1934 ja Saksaan vuonna 1935 sekä Englantiin vuosina 1935 ja 1937.
Jääkärikausi

Lundqvist liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 17. syyskuuta 1915. Hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Lundqvist toimi aluksi tykistöjaoksessa puhelinryhmän johtajana. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa, Ekkau-Kekkaussa (nyk. Iecava-Ķekavan alue) ja Aa-joella (nyk. Lielupe). Lundqvist suoritti vuonna 1917 Libaussa (nyk. Liepāja) järjestetyn sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Lundqvist astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 vannottuaan ensin sotilasvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen Suomen valkoiselle armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin yliluutnantiksi. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi Jääkäritykistön adjutantiksi ja 21. maaliskuuta 1918 alkaen Jääkäritykistön 1. patterin päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Messukylässä ja Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen hänet siirrettiin tykistön uudelleen järjestelyn yhteydessä muodostetun Jääkäritykistöprikaatin esikuntapäälliköksi ja otti osaa siinä tehtävässä Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Lundqvist määrättiin sisällissodan jälkeen 13. heinäkuuta 1918 alkaen Suomen tykistökoulun upseerikokelaspatterin päälliköksi, josta hänet nimitettiin patteriston komentajaksi 20. elokuuta 1918 Kenttätykistörykmentti l:n I patteristoon. Patteriston komentajan paikalta hänet siirrettiin 5. lokakuuta 1921 alkaen Kenttätykistön aliupseerikoulun johtajaksi. Aliupseerikoulun johtajan paikalta hänet nimitettiin komentajaksi 4. elokuuta 1922 alkaen Jääkäritykistörykmenttiin. Hänen uransa jatkui nimityksillä 23. lokakuuta 1923 tykistön tarkastajan apulaiseksi ja myöhemmin Kenttätykistön ampumakoulun johtajaksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin 18. syyskuuta 1924 kenttätykistörykmentti 3:n komentajaksi.
Lundqvist muistetaan myös Kenttätykistön ampumaohjesäännön ja Kenttätykistön koulutusohjesäännön laatijana, jotka säännöt otettiin virallisesti käyttöön vuonna 1924.
Lundqvist antoi ymmärtää rykmenttinsä olevan valmis Mäntsälän kapinan palvelukseen 1932.
Ilmavoimien komentajaksi

Tykistöstä Lundqvist siirtyi ilmavoimiin 8. syyskuuta 1932, kun hänet nimitettiin edellä mainittuna päivänä Ilmavoimien komentajaksi. Hän oli Mannerheimin valinta ilmavoimien komentajaksi. Ranskassa saatu koulutus, ansiot tykistörykmentin komentajana sekä henkilökohtaiset ominaisuudet tuotiin esille nimityksen perusteluissa. Ilmavoimia Lundqvist ei komentajana aloittaessaan vielä juurikaan tuntenut.
Lentokaluston kehittäjä

Se, että Ilmavoimien komentaja oli maavoimista ja konehankintojen painotukset olivat vielä 1930-luvun puolivälissä nopeissa pommikoneissa (douhetismi) eivät olleet yhteydessä toisiinsa, vaan pommikoneet ilmavoimien ytimenä oli tuon ajan trendi maailmanlaajuisesti. Hän käytti paljon asiantuntijoita lentokonevalinnoissa, mutta asiantuntijoita ei Suomessa vielä ollut kovin monta eikä riippumattomia asiantuntijoita lainkaan.lähde?
Valtion lentokonetehtaan (VL) ja ilmavoimien kehitys hänen kautensa alussa oli merkki hänen kyvystään ajaa aselajinsa asiaa. Toisaalta VL nähtiin poliitikkojen mielessä keinona työllistää suomalaisia ja vähentää ulkomaan valuutoilla tehtäviä ostoja. VL pystyi sodan oloissa korjaamaan suuren määrän lentokoneita, mutta sen kapasiteetti rajoittui lisenssituotantoon, ja siinäkin kokometallikoneet olivat tuotantomahdollisuuksien ulkopuolella. Tämä rajoitti ilmavoimien konevalintoja.lähde?
Lundqvist ylennettiin kenraalimajuriksi 16. toukokuuta 1936.
Sota-ajan komentaja

Talvisodan syttyessä Lundqvist työskenteli esikuntineen ilmavoimien komentajana Päämajassa.
Talvisodan ja jatkosodan aikana ilmavoimien toiminta oli lentorykmenttien sijoittelun jälkeen taktista – pääpaino oli hävittäjätorjunnassa ja lentotiedustelussa. 1941 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi.lähde?
Pommituksiin Suomen ilmavoimat lähtivät Neuvostoliiton suurhyökkäysten aikoina 1939–1940 ja 1944. Offensiivisista pommituksista suurin oli Lavansaaren pommitus, josta – sen suurten konemenetysten takia – Lundqvist sai nuhteet ylipäälliköltä.lähde?
Hävittäjätorjunnassa ilmavoimat venyi suorituksiin, joita vastaaviin pystyi vain Saksa ja Japani. Tässä Utin hävittäjälentue oli toiminut 1920-luvulta alkaen määrätietoisena kehittäjänä. Hävittäjälentäjä E. Magnusson ja useat koelentäjät testasivat monia eurooppalaisia hävittäjälentokoneita 1930-luvun puolivälistä alkaen. Oikean konetyypin, joka soveltuu arktisiin oloihin ja Suomen puolustusbudjettiin ja joka on tehokas sotakone, valinta oli hyvin vaikeaa. Parhaita konetyyppejä ei lainkaan myyty, huonoja myytiin sitäkin voimallisemmin. Se mikä vaikutus komentajalla oli ilmavoimien myöhäiseen torjuntahävittäjävarusteluun, on jäänyt ilmasotaa koskevissa kirjoissa käsittelemättä.lähde?
Länsimielinen tai saksalaisvastainen?

Hänellä oli 1930-luvulta alkaen läheinen yhteys Ruotsin ilmavoimien komentajaan, joka oli myös tykistön kasvatteja (pioneeri). Yhteys Ruotsiin vaikutti Suomen ilmavoimien konehankintoihin maan varustautuessa toiseen maailmansotaan, mutta tuskin kovin negatiivisesti, koska Ruotsilla oli 1930-luvulla samanlaisia vaikeuksia hankkia suorituskykyisiä lentokoneita.
Lundqvistin tykistökursseista Ranskasta on vedetty oikein tai väärin johtopäätös, että hän oli enemmän englantilais- ja ranskalaismielinen kuin saksalaismielinen toisessa maailmansodassa. Tykistötaustansa ansiosta ja teknillisen aselajin johtajana hän on voinut oivaltaa Saksan häviävän sodan aiemmin kuin moni muu Suomessa. Tykistössä suuret määrät kalustoa, ammuksia ja kaatuvaa miehistöä ratkaisevat, kuka voittaa. Ilmasodassa ratkaisee kaluston ja miehistön laatu.
Sodan aikana hänen ja Luftwaffen yhteysupseeri Nordenskjöldin väliset suhteet olivat kireät, mutta syy oli ymmärrettävä: Kolmas valtakunta lupaili kalustoa, mutta toimitti Bf 109 -hävittäjiä Suomelle myöhään ja vähän, ja kalustohukan korvauskin tapahtui vain poliittisen painostuksen alla. Etenkin keväällä 1944 Lundqvistin ja Saksan ilmailuasiamies majuri Nordenskjöldin välit olivat katkeamispisteessä: Nordenskjöld oli vuosia puhunut, miten Saksa aseistaa ilmavoimat, ja huhtikuussa 1944 Hitlerin painostustoimena rauhaa haluavaa Suomea kohtaan asetuonti katkesi kokonaan, kunnes presidentti Ryti teki ns. Ribbentrop-sopimuksen.