stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Glykosylaatio
N-glykaanin synteesi

N-glykosylaatiossa polypeptidiketjun tai -ketjujen asparagiiniaminohappotähteisiin kiinnittyy sokeriosia eli glykaaneita N-glykosidisilla sidoksilla. Asparagiiniin kiinnittyvä monosakkaridi on yleensä aina N-asetyyliglukosamiini, joka siis aloittaa N-glykaanin. N-glykoproteiinit eli proteiinit, joissa on kiinnittyneenä N-glykaaneita, ovat glykoproteiinien pääluokka. Plasman proteiineista pääosa kuuluu N-glykoproteiineihin. N-glykoproteiineja on kiinnittyneinä myös solukalvoissa. Proteiinien oikeassa laskostumisessa on N-glykaaneilla suuri merkitys.
Kun glykoproteiinin translaatio alkaa ribosomissa, sen alussa on usein signaalipeptidi, joka ohjaa ribosomin ja peptidin solulimakalvostoon. Solulimakalvoston kalvossa on translokoni, jonka läpi peptidiketjua aletaan syöttää solulimakalvoston onteloon. Juuri kalvon sisäpuolella on joukko proteiineja, jotka tutkivat uutta peptidiketjua etsien tiettyä sekvenssiä, johon blokkina paikalle tuotava glykaanikimppu kiinnittyy. Kiinnityskohtana toimii Asn-X-Ser/Thr sekvenssi, jossa asparagiinin ja seriinin/treoniinin välissä voi olla mikä tahansa aminohappo paitsi proliini. Asparagiinin vapaa aminoryhmä ottaa glykaanin vastaan, koska vielä laskostumaton peptidisäie taipuu niin, että seriinin hydroksyyliryhmä tekee asparagiinin aminotypestä nukleofiilisemmän, johon sokeriketju sitten voi sitoutua N-glykosidisella sidoksella.
Glykaanirakenne tuodaan peptidiketjuun kantajaan kiinnitettynä. Kantajana toimii dolikolipyrofosfaatti, joka on pitkäketjuinen polyisoprenoidi (lipidi), joka on ankkuroitunut solukalvoon siten, että fosfaattiryhmät ovat solulimakalvoston lumenin eli ontelon puolella. Glykaaniketjua aletaan rakentaa dolikoliin sytosolin puolella, jossa UDP-GlcNAc (N-asetyyliglukosamiini, johon on kiinnittynyt uridiinidifosfaatti) luovuttaa siihen ensin kaksi N-asetyyliglukosamiinia, jotka spesifi glykosyylitransferaasi kiinnittää paikoilleen. Sitten GDP-Man (mannoosi, johon on kiinnittyneenä guanosiinidifosfaatti) transferaasien avustuksella kiinnittää siihen yksi kerrallaan viisi mannoosia. Viidennen mannoosin jälkeen flippaasi entsyymi kääntää glykaanidolikolin solulimakalvoston kalvon sisäpuolelle, jossa siihen lisätään edelleen neljä mannoosia, joten kaiken kaikkiaan muodostuvassa glykaanissa mannooseja on yhdeksän. Mannoosit on järjestetty kolmeen runkoon eli haaraan, joista ensimmäiseen lisätään yksi kerrallaan vielä kolme glukoosia. Seitsemän viimeisen monosakkaridin, neljän mannoosin ja kolmen glukoosin, kantajana toimii  nukleotidin asemesta dolikoli-P. Kun glukoositkin ovat paikoillaan, oligosakkaryylitransferaasi siirtää glykaanikimpun peptidirunkoon.
N-glykaanin synteesi > N-glykaanin trimmaus

Kun glykaani on liitetty peptidirunkoon, aletaan siitä trimmata glukooseja irti. Uloimmaisen glukoosin poistaa endoglykaasi I ja seuraavan endoglykaasi II. Jäljelle jää yksi glukoosi kaperonin sitomista varten. Myös A-rungossa olevat kolme mannoosia ovat tarpeellisia, jotta glykaani sitoutuisi kaperoniin riittävällä affiniteetilla.
N-glykaanin synteesi > N-glykaanin merkitys laskostumisessa

Laskostamista avustavat joko BiP (tunnetaan myös kaperoni Grp78:na) tai kalneksiini/kalretikuliini ja niihin liittyvät tioli-disulfidi-oksidoreduktaasit. Molemmat kaperonisysteemit ovat tarjolla. Ensin peptidiketjuun sitoutumaan ehtivä systeemi, aloittaa laskostumisen auttamisen. Myöhemmissä vaiheissa kaperoni voi vaihtua toiseksikin. Jos glykaaniketju on lähellä NH2-terminusta, peptidiin sitoutuu ensin kalneksiini tai kalretikuliini, ja jos glykaani on sitten COOH-päässä peptidiä, BiP aloittaa kaperonina.
N-glykaanin synteesi > N-glykaanin merkitys laskostumisessa > Kalneksiini ja kalretikuliini

Kalneksiini on tyyppi I transmembraaniproteiini solulimakalvossa (ER), kooltaan 88–90 kDa. Kalretikuliini on liukoinen proteiini, jonka molekyylipaino on 55–60 kDa, ja joka pysyy ER:ssä C-terminaalisen Lys-Asp-Glu-Leu-sekvenssin ansiosta. Molemmat proteiinit ovat monomeerisia, C-tyypin lektiinejä (sitovat kalsiumia) ja muistuttavat toiminnaltaan ja rakenteeltaan suuresti toisiaan. Molemmat tarjoavat glykoproteiinille suojan, jossa sen hydrofobiset osat voivat laskostua rauhassa oikein sen sijaan, että vapaana ollessaan ne aggregoituisivat toisten hydrofobisten jaksojen kanssa liukenemattomiksi möykyiksi.
Molemmissa kaperoneissa on kolme erilaista domeenia:
N-terminaalinen globulaarinen β-kerrosdomeeni, johon sokeriosa sitoutuu,
C-terminaalinen domeeni, jossa on kalsiumia sitova osa ja
käsivartta muistuttava P-domeeni, joka muodostuu neljästä tai kolmesta toistojaksosta, jotka sisältävät paljon proliinia.
P-domeeni sitoo tioli-disulfidi-oksidoreduktaasi ERp57:ää, joka muodostaa
disulfidisidoksia peptidiketjussa olevien kysteiinien välille. Glykaanin glukoosi ja kolme viereistä mannoosia tarttuvat N-domeenin β-levyssä oleviin aminohappoihin sitä paremmalla affiniteetilla mitä enemmän mannoosia rungossa on. Kaikkien kolmen mannoosin kanssa sitoutuminen on paras, mutta kaperoni tunnistaa myös rakenteen, jossa on vähemmän mannoosia. Silloin sitoutuminen on tosin huomattavasti heikompaa ja peptidiketju saattaa irrota kaperonista väärin laskostuneena. Kun laskostuminen on kunnossa tai sen pitäisi olla kunnossa, endoglykaasi II katkaisee glukoosin mannoosista, ja laskostettu peptidi pääsee irti kaperonista.
UDP-Glukoosi Glykoproteiini-Glukosyylitransferaasi (UGGT) tarkastaa laskostumisen. Se osaa tunnistaa pinnalla olevat hydrofobiset jaksot ja pinnan mahdollisen epästabiiliuden, mutta ei kuitenkaan reagoi tuoreeseen, laskostamattomaan peptidiketjuun tai vapaisiin glykaaneihin. Oikein laskostunut peptidiketju päästetään ER:stä eteenpäin Golgin laitteelle, jossa sen glykosylaatiota trimmataan edelleen ja sille voidaan tehdä muitakin
posttranslationaalisia modifikaatioita eli muokkauksia. Väärin laskostuneeseen peptidimassaan UGGT lisää glukoosin, joka palauttaa sen takaisin kalneksiini/kalretikuliini-kiertoon. Samaan aikaan UGGT:n kanssa toimivat mannosidaasit, jotka poistavat väärin laskostuneen peptidin glykaanista mannoosia. Yleensä UGGT lisää glukoosin hyvin nopeasti, mutta jos laskostuminen ei onnistu ja peptidi joutuu kiertämään reittiä
monta kertaa, mannosidaasi ehtii toimia. Muodostunut (Man)8(GluNAc)2 toimii signaalina epäonnistuneen peptidin poistamiselle ERAD-järjestelmän (engl. ER associated degradation, solulimakalvostoon liittyvä proteiinin hajotus) kautta. Peptidi kuljetetaan ER:n ulkopuolelle, ubikitinaatioidaan eli se merkitään kuljetettavaksi ja hajotettavaksi proteasomiin.
N-glykaanin synteesi > N-glykaanin viimeistely Golgin laitteessa

N-glykaanit jaotellaan kolmeen päätyyppiin glykaaniosan koostumuksen perusteella:
Paljon mannoosia sisältävät (High-mannose),
Kompleksiset eli monia sokereita sisältävät ja
Hybridit eli edellisten sekoitukset, jossa on paljon mannoosia, mutta myös muita monosakkarideja esiintyy.
Kaikille yhteistä on kahden N-asetyyliglukosamiinin ja kolmen mannoosin muodostama asparagiiniin kiinnittyvä pentasakkaridiosa. Paljon mannoosia sisältävien glykaanien muokkaus ei välttämättä vaadi viimeistelyjä, mutta muiden tyyppien viimeistely edellyttää mannoosien poistamista mannosidaaseilla ja muiden monosakkaridien liittämistä glykaaniin glykosyylitransferaasientsyymien, kuten N-asetyyliglukosamiini-, fukosyyli-, galaktosyyli- ja sialyylitransferaasien, avustuksella.
Aiheesta muualla

N-glykaanien rakenne, englanniksi, luettu 15.3.2007[vanhentunut linkki]
Bakun metro

| Bakun metro Bakı Metropoliteni |
| --- | --- |


Sijainti:   Baku, Azerbaidžan
Avattu:  6. marraskuuta 1967
Pituus:  40,3 km
Asemia:  27
Linjoja:  3
Matkoja päivässä:  608 200 (2015)
Matkoja vuodessa:  222,0 miljoonaa (2015)
Bakun metro (azer. Bakı Metropoliteni) on Bakussa Azerbaidžanissa toimiva metrojärjestelmä. Se koostuu tällä hetkellä kolmesta linjasta ja 27 asemasta. Pituus on yhteensä 40,3 kilometriä. Ensimmäinen linja avattiin 1967, toinen 1976 ja kolmas 2016.
Linjat

| Linja | Väli | Avattu | Pituus | Asemia |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 – Punainen | İçəri Şəhər – Həzi Aslanov | 1967 | 20 km | 13 |
| 2 – Vihreä | Dərnəgül – Həzi Aslanov | 1976 | 31 km | 19 |
| 2 – Vihreä | Şah İsmail Xətai – Cəfər Cabbarlı | 1976 | 2 km | 2 |
| 3 – Violetti | Xocəsən – 8 Noyabr | 2016 | 5 km | 4 |
Aiheesta muualla

Viralliset Sivut (azeriksi, venäjäksi, englanniksi)
Urbanrail - Bakun Metro (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bahnarit

Bahnarit (myös nimillä Ba Na, Alakong, Bonom, Ho Drong, Jo Long, Kon Ko De, Kontum, Krem, Tolo, To Sung) ovat etninen ryhmä Vietnamin keskisellä ylänköalueella. Bahnarit ovat yksi alueen monesta eri ryhmästä, jotka tunnetaan yhdessä ylätermillä degat tai montagnard.
Historia

Bahnarit ovat pitkään käyneet kauppaa muiden ylängön kansojen ja aina 1500-luvulle aluetta hallinneiden chamien kanssa. Bahnarien arvostetuin tuote olivat norsut, joita pyydettiin luonnosta kesytettiin maatalouden käyttöön. Ranskan siirtomaakaudella Vietnamissa bahnarit olivat ranskalaisten liittolaisia vietnamilaisia vastaan. Ranskalaiset perustivat bahnarinkielisiä kouluja ja monet bahnarit kääntyivät kristinuskoon. Osa asiantuntijoista on pitänyt nimenomaan ranskalaisten kouluja bahnarien erillisen kansallisen identiteetin syntytekijänä. Vietnamin jakautuessa Pohjois- ja Etelä-Vietnamiin bahnarit asettuivat aluksi kommunistien kansallisen vapautusrintaman puolelle. Kansallinen vapautusrintama eli Vietkong teki esimerkiksi radiolähetyksiä bahnarin kielellä ja tarjosi heille ja muille keskisen ylängön kansoille jopa autonomisen valtion perustamista. Vuonna 1955 bahnarien, jaraiden, rhadéjen ja kohojen edustajat perustivat BAJARKA-nimisen järjestön Ngô Đình Diệmin hallintoa vastaan. Etelä-Vietnam uudelleenasutti tuhansia vietnamilaisia keskiselle ylängölle, mikä herätti vastustusta paikallisessa väestössä. Vietnamin sodan aikana CIA vastasi kasvavaan kommunistien uhkaan aloittamalla vuonna 1961 CIDG-ohjelman, jolla suojeltiin paikallisia kyliä kommunisteilta aseistamalla ja kouluttamalla paikallisia. Myöhemmin näissä joukoissa palvelleet perustivat järjestön Front Unifié de Lutte des Races Opprimées (1965), jonka tarkoituksena oli taistella Etelä-Vietnamia ja sen uudelleenasutuspolitiikkaa vastaan. 1965 kapinoi vuosina 1964 ja 1965, mutta järjestöä saatiin neuvottelujen kautta liittymään Etelä-Vietnamin alueellisiin joukkoihin kommunisteja vastaan. Sodan jälkeen Vietnam on jatkanut siirtolaisten uudelleenasutusta keskiylängölle ja kristittyjä on vainottu. Keskisellä ylängöllä järjestettiin mielenosoituksia vuonna 2001, mutta ne saavuttivat vain vähän.
Kulttuuri

Bahnarien perinteinen yhteiskunta matrilineaarinen. Avioituessaan miehet viettävät tavallisesti pitkiä aikoja työskennelleen vaimonsa perheen maalla. Bahnarikyliä johti päällikkö ja paikallisesta päätöksenteosta vastasivat kaikki kylän miehet yhteisötalossa eli rongissa järjestetyissä kokouksissa. Rong on myös vielä avioitumattomien miesten asunto, jossa opetellaan bahnarien historiaa, mytologiaa ja eri taitoja. Perinteinen rong on rakennettu paalujen varaan ja sitä leimaa korkea kaareutuva katto. Nykyisin monet niistä on tehty yksinkertaisesti tiilistä, mutta turismin takia perinteisempien talojen valmistusta on kannustettu.
Bahnarien perinteinen usko on animistinen. Uskoon kuuluvat lukuisat eri henget ja esi-isät. Vesipuhveleita pidettiin pyhinä ja niitä uhrattiin tärkeissä yhteisön tai suvun tapahtumissa. Nuorten lasten uskottiin saavan sielunsa kuukauden ikäisinä ja tähän liittyen järjestettiin seremonia, jossa sielu puhallettiin lapsen korvaan ja korva lävistettiin. Ennen seremoniaa kuolleita ei pidetty varsinaisina ihmisiä ja heidän uskottiin päätyvän apinoiden maailmaan. Seremonian läpikäyneet haudattiin kuoltuaan kanoottimaisiin arkkuihin. Bahnarien syntymyytti muistuttaa osittain Raamatun Nooan tarinaa. Maailma tuhoutuu tulvassa, mutta kaksi henkilöä piiloutuu ja selviää vesien laskuun saakka. Monet bahnarit ovat sittemmin kääntyneet kristinuskoon ja etenkin katolilaiseen ja protestanttisiin kirkkoihin.
Musiikilla on tärkeä osa bahnarien kulttuurissa. Jokaisella kylällä on H’onh eli gongit, jota käytetään esimerkiksi naimatilaisuuksissa ja puhvelien uhrausten yhteydessä. Gongit tehdään pronssi]sta ja niitä soittavat vain miehet. Muita tärkeitä soittimia ovat ala-huilu, pruh-gongi ja kolmikielinen ting ning. H’mol on tilaisuus, jossa kerrotaan bahnarien historiaa tai mytologiaa musiikin ja runouden välityksellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bahnarit Wikimedia Commonsissa
Bahnarien perinteisiä vaatteita.
Miesten yhteisöllinen rakennus eli rong.
Baabilaisuus

Babin hautapyhättö Israelin Haifassa.
Keskeiset henkilöt
Bab
Baha’ullah
Abdulbaha’
Shoghi Effendi
Kirjoitukset
Kaikkein pyhin kirja
Varmuuden kirja
Kätketyt sanat
Seitsemän laaksoa
Bahai-uskon kirjoitukset
Hallinto ja tapakulttuuri
Bahain maailmankeskus
Oikeusneuvosto
Bahai-kalenteri
Historia
Historia
Aikajana
Šaikhilaisuus
Baabilaisuus
Bahai-uskon vainot
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Baabilaisuus (kirjoitetaan myös Babilaisuus) on uskonnollinen liike, jonka juuret ovat islaminuskon šiialaisen haaran šaikhilaisessa koulukunnassa.  Se kukoisti Persiassa vuodesta 1844 vuoteen 1852. Baabilaisuuden perusti Sayyid Ali Muhammad Shirazi, joka myöhemmin otti nimekseen Bab (portti). Hänen kautensa alkoi šaikhilaisuuden johtajan Sayyid Kazimin kuoleman jälkeen vuonna 1844. Bab kehitti šaikhilaisuutta radikaalimman ja šiialaisuuden valtavirran vastaisen liikkeen. Hänen kuolemansa jälkeen Baha’ullah perusti baabilaisuuden pohjalta bahai-uskonnon.
Babin uskonnollinen liike > Karismaattinen Bab nousee marginaalista

Kauppiassukuun kuulunut Sayyid Ali Muhammad Shirazi – myöhemmin Bab – oli tutustunut šiialaisiin teoksiin ja seurannut šaikhilaisuuden johtajan Sayyid Kazimin luentoja satunnaisesti, mutta hän ei kuulunut oppineistoon eikä hänellä ollut uskonnollisena opettajana muodollista pätevyyttä. Bab ei seurannut pysyvästi opettajiaan eikä kuulunut šaihkilaisten sisäpiiriin. Sen sijaan hän oli syvästi uskonnollinen ja karismaattinen, joten hän sai runsaasti kannattajia Sayyid Kazim kuoltua vuonna 1843 tai 1844. Babin tärkein oppilas, Mulla Husain Bushru’i, oli keskeisessä asemassa Babin valinnassa liikkeen johtajaksi.
Šaikhilaisuuden johtajana Bab seurasi aluksi edeltäjiään ja väitti olevansa neljäs pilari, rukh. Tämä šaikhilaisuudelle omaleimainen oppi esitti, että ihmisen ja Jumalan välissä on henkilöitynyt taso, joka saa sanomansa suoraan kätketyltä imaamilta. Se tarkoittaa, että ŝiialainen oppineisto on tarpeeton, jos maan päällä on kyseinen rukh. Bab ilmoitti myös olevansa kätkeytyneen imaamin portti (Bab). Hän esitti väitteitään aluksi yksityisesti, mutta alkoi kohottaa omaa uskonnollista asemaansa asteittain. Väitteet johtivat liikkeen jakautumiseen Babin seuraajiin ja maltillisiin šaikhilaisiin. Näin radikalisoitunut baabilaisuus omaksui itselleen šhaikhilaisuuden mystisen, esoteerisen puolen.
Babin uskonnollinen liike > Liike irrottautuu šiialaisuuden valtavirrasta

Vuonna 1844 Bab julkaisi ensimmäisen kirjansa, Qayyum al-asma’, jossa hän vihjaisi olevansa jumalallista alkuperää. Liike aloitti lähetystyön, joka levitti sanomaan kätkeytyneen imaamin Mahdin odotuksesta. Heinäkuussa 1845 Bab joutui kotiarestiin Šīrāzissa hänen palatessaan pyhiinvaellukselta Mekasta. Vielä tässä vaiheessa häntä ei pidetty merkittävänä kansanjohtaja, sillä kotiaresti päättyi jo syyskuussa 1846. Bab sai laajahkoa tukea šaikhilaisilta, jotka toivoivat hänen paluutaan maltillisempaan linjaan Karim Khanin ympärille. Myöhemmin šaikhilaiset purkivat vihaansa toista haaraa kohtaan ja olivat innokkaimpia baabilaisten vainojia halutessaan todistaa liikkeiden eriytymisen.
Šaikhilaisten lisäksi baabilaiset saivat kannatusta ulkopuolelta, mutta oppineiden enemmistö vastusti liikettä vaikkakin baabilaisuudella oli puolittaista kannatusta. Šaahin hallitus pysyi aluksi kiistoissa taka-alalla, koska uskonnollisten liikkeiden keskinäinen kiistely korosti maallisen vallan asemaa. Babin avoin julistus, että hän oli kätkettyyn imaamiin suorassa yhteydessä oleva välittäjä, aiheutti sen, että oppineen tuli joko tuomita tai liittyä häneen. Baabilaisuuden kasvava kannatus alkoi hermostuttaa maallista valtaa, niinpä se vangitsi Babin uudelleen vuonna 1847. Hänet siirrettiin Persian luoteiskolkkaan sisäiseen maanpakoon.
Babin uskonnollinen liike > Bab julistautuu kätketyksi imaamiksi

Vuonna 1848 Bab ilmoitti julkisesti vankilasta käsin olevansa kätkeytynyt imaami. Šiialaiselle oppineistolle se oli kapinan merkki, ja Mahdiksi julistautuminen uhkasi myös šaahin maallista valtaa. Heinäkuussa 1848 Babia vastaan järjestettiin oikeudenkäynti Tabrizissa, jossa hänet tuomittiin piiskattavaksi. Samoihin aikoihin baabilaiset johtajat järjestivät kokouksen Badashtin kylässä Shahroodissa. He hyväksyivät Babin väitteet, julistivat lain tulleen kumotuksi ja viimeisten päivien olevan käsillä. Suoran yhteyden puuttuessa baabilaiset muuttuivat itsenäiseksi ja alkoivat tulkita johtajansa kirjoituksia ja tekoja. Näistä merkittävimmiksi sisäpiiriläisiksi nousivat Muhammad Ali Barfurushi, Husain Bushru’i ja Quarrat al-Ain.
Syyskuussa 1848 šaahi Mohammad Shah Qajarin kuolema johti maan poliittiseen sekasortoon. Baabilainen Husain Bushru’i käytti tilaisuutta hyväkseen ja marssi joukkoineen Māzandarāniin. Siellä he linnoittautuivat Tabarsin hautamuistomerkin ympärille. Baabilaiset taistelivat hallituksen joukkoja vastaan puolen vuoden ajan Tabarsin taistelussa. Lopulta piiritys johti verilöylyyn, joka samaistui baabilaisten silmissä marttyyrikuolemiin. Tämän jälkeen liike hiipui ja siirtyi maan alle. Alkuvuodesta 1850 baabilaiset kannattajat aloittivat paikallisia kapinoita ja hallitus turvautui äärimmäisiin toimenpiteisiin. Bab teloitettiin 9. heinäkuuta 1850, minkä jälkeen kapinointi väheni, mutta jatkui hajanaisena vuoteen 1853 asti.
Babin jälkeinen toiminta

Babin kuoleman jälkeinen pirstaleinen liike oli menettänyt suuren joukon kannattajiaan hallituksen vainoissa. Babin seuraajaksi nousi testamentin perusteella Mirza Yahya Nuri uskonnolliselta nimeltään Subh-i azal (ikuisuuden aamukoitto). Hän eli eristyneenä eikä johtajanut liikettä aktiivisesti. Elokuussa 1852 eräät baabilaiset tekivät murhayrityksen šaahia vastaan. Tämän seurauksena koko liike piiloutui. Hiljaisuus jatkui 1860-luvulle asti, kunnes Subh-i azalin vanhempi veli Baha’ullah nousi liikkeen johtajaksi. Lopulta veljesten välinen riitely johti bahai-uskonnon perustamiseen. Vähemmistöön jääneen Subh-i azalin liikettä alettiin kutsua Azaleiksi.
Oppi > Oma messias ja omat lait

Baabilaisuuden alkuaikana Babin uskonnolliset kannat olivat tukevasti kiinni šaihkilaisuudessa. Hän oli sovitteleva oppineistoa kohtaan ja lähetti edustajansa šiialaisten hengellisen johtajan luokse. Babin alkuperäisten vaatimusten torjuminen jyrkensi hänen kannanottojaan. Bab julisti olevansa kätkeytyneen imaamin sijainen ja myöhemmin itse kätkeytynyt imaami. Lopulta kannattajien keskuudessa syntyi käsitys aseellisesta kapinasta, mikä johtaisi kätkeytyneen imaamin, siis Babin, nousuun valtaan. Ainakin osa hänen kannattajistaan oli köyhiä nationalisteja, joiden ensisijainen motiivi oli oppineiston ja šaahin syrjäyttäminen.
Vangitsemisensa jälkeen, vuodesta 1848, Bab ei puhunut kannattajilleen suoraan, vaan näkemykset kulkivat baabilaisten sisäpiirin kautta. Nämä vastaavasti puhuivat tulkitsemiensa Babin kirjoitusten kautta. Hänen laajaan tuotantoonsa kuuluvat baabilaisten Koraaniksi nimitetty Qayyum al-asma’, baabilaisten omat lait sisältävä Bayan-i farsi sekä muun muassa yhdeksän Koraanin selitysteosta. Babin kirjoituksissa islamin laki (šaria) kumottiin ja hän antoi tilalle uuden lain. Bab muutti muun muassa rukouksen, paaston, pyhiinvaelluksen ja pyhän sodan. Hän määräsi pyhiinvaelluksen suoritettavaksi itsensä luokse sekä nosti itsensä qiblaksi eli eläväksi suunnaksi, johon uskovaisten tuli kumartaa. Vuonna 1848 Bab julisti kaikki muut paitsi baabilaiset uskonnottomiksi, joita vastaan saattoi käydä pyhää sotaa.
Oppi > Sosiaalinen sanoma

Baabilaisuudessa oli vahva viimeisten aikojen messiaaninen odotus. Se ei kuitenkaan merkitsisi maailmanloppua vaan pikemminkin uuden aikakauden alkamista. Baabilaisuuteen kuului myös sosiaalisia uudistuksia, kuten maareformi, vaikka ne eivät näkyneet liikkeessä vahvana. Baabilaisuuden laaja kannatus perustui pitkälti Persiassa vallalla olleeseen sosiaaliseen tyytymättömyyteen. Maan talous oli heikko, kulkutaudit levisivät, persialaiset olivat kärsineet sotilaallisia tappioita ja šiialaisten pyhä kaupunki Karbala oli tuhottu kahteen kertaan.
Subh-i azal ohjasi baabilaisuutta maltillisempaan suuntaan, kunnes hänen veljensä Baha’ullah sai taakseen liikkeen enemmistön.
Jānis Balodis

| Jānis Balodis |
| --- | --- |
 Jānis Balodis vuonna 1938.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. helmikuuta 1881 Trikāta
Kuollut: 8. elokuuta 1965 Saulkrasti
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Venäjän–Japanin sota Ensimmäinen maailmansota Latvian vapaussota
Sotilasarvo:  kenraali
Jānis Balodis (20. helmikuuta 1881 – 8. elokuuta 1965) oli latvialainen kenraali ja poliitikko. Balodis komensi latvialaisia joukkoja Latvian vapaussodan aikana ja myöhemmin hän toimi maansa varapresidenttinä ja puolustusministerinä. NKVD pidätytti hänet Neuvostoliiton miehitettyä Latvian vuonna 1940. Balodis vietti vuosia vankeudessa, mutta sai lopulta palata Latviaan, jossa hän kuoli vuonna 1965.
Elämäkerta

Jānis Balodis syntyi Trikātassa 20. helmikuuta 1881. Hän liittyi Venäjän armeijaan vuonna 1898 ja vuonna 1902 hän valmistui Vilnan sotilasakatemiasta. Vuosina 1904–1905 Balodis oli mukana Venäjän–Japanin sodassa tullen palkituksi palveluksestaan.
Sittemmin Balodis osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Balodis haavoittui Itä-Preussissa käytyjen taistelujen aikana ja jäi saksalaisten vangiksi. Balodis pääsi palaamaan Latviaan marraskuussa 1918 ja kotimaassaan hän liittyi uuteen Latvian armeijaan kapteenina ja otti osaa Latvian vapaussotaan. Balodis nousi nopeasti sotilasurallaan ensin pataljoonan, sitten prikaatin ja lopulta divisioonan komentajaksi. Oskars Kalpaksin kuoltua maaliskuussa Balodisista tuli tuolloin bolševikkeja, Venäjän valkoisia joukkoja ja saksalaisia vastaan taistelleiden latvialaisten joukkojen komentaja. 16. lokakuuta 1919 hänestä tuli koko Latvian armeijan komentaja. 30. joulukuuta 1919 Balodis solmi yhteistyösopimuksen Puolan kanssa ja tammikuussa 1920 hän komensi latvialaisia joukkoja Edward Rydz-Śmigłyn komentamien puolalaisten kanssa Latgallian vapautuksen aikana. Samassa kuussa hän yleni sotilasarvoltaan kenraaliksi.
Balodis jäi reserviin heinäkuussa 1921 ja vuonna 1925 hänestä tuli kansanedustaja Kārlis Ulmanisin johtamassa hallituksessa. Vuonna 1931 Balodisista tuli Latvian puolustusministeri ja hän osallistui 16. toukokuuta 1934 Ulmanisin järjestämään vallankaappaukseen. Vallankaappaajien mukaan maata uhkasi välitön kaaos ja sisällissota äärivasemmiston ja äärioikeiston toiminnan takia. Kaappauksen toteuttivat Ulmanisin puolueen puolisotilaallinen järjestö Aizsargs ja Balodisin roolina vallankaapauksen tukena oli kenraali Martins Penikisin johtaman Latvian armeijan neutralisointi. Onnistuneen vallankaapapuksen jälkeen vuonna 1936 Balodisista tuli Latvian varapresidentti ja puolustusministeri.
Neuvostoliiton joukot miehittivät Latvian heinäkuussa 1940. NKVD pidätytti Balodisin ja hän vietti useita vuosia vankiloissa ja vankileireillä. Lopulta hän sai kuitenkin palata Latviaan. Balodis kuoli Saulkrastissa 8. elokuuta 1965.
Operaatio Bagration

Operaatio Bagration oli Neuvostoliiton puna-armeijan toisen maailmansodan aikainen massiivinen hyökkäys Saksan keskustan armeijaryhmää vastaan kesällä 1944. Bagration on sotahistorian massiivisin hyökkäysoperaatio – siihen otti osaa yli kaksi miljoonaa sotilasta, 4 000 panssarivaunua ja 24 000 tykkiä. Saksalaiset olivat pahasti alivoimaisia, ja operaatio murskasi keskustan armeijaryhmän täysin. Operaatio Bagrationin aikana akselivallat kärsivät 300 000–400 000 sotilaan tappiot.
Operaatio oli saanut nimensä Napoleonin sotien venäläisestä jalkaväenkenraalista Pjotr Bagrationista.