stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William R. Perl
Natsit saapuvat Itävaltaan

Perl pyrki suojelemaan Itävallan juutalaisia natsien toimilta. Hän kokosi nuorista sionisteista ryhmän "Die Aktion", joka omistautui itsenäisen juutalaisvaltion perustamiselle. Die Aktion järjesti juutalaisryhmän siirron silloin Ison-Britannian hallitsemaan Palestiinaan. Muiden sionistien ja kreikkalaisten salakuljettajien avulla Perl organisoi useita samankaltaisia laittomia maastamuuttoja. Operaatiota häiritsivät Gestapon lisäksi myös laitonta maahanmuuttoa vastaan toimineet brittiläiset agentit. Tästä huolimatta Perl onnistui saamaan arviolta 40 000 ihmistä turvaan natsivainoilta.
Perl meni naimisiin juutalaisuuteen kääntyneen wieniläisnaisen Lore Rolligin kanssa 1938. Avioliitto oli salainen, koska natsien rotulakien mukaan seka-avioliitot olivat kiellettyjä. Vuonna 1940 Perl siirtyi Yhdysvaltoihin järjestämään myös Loren muuttoa sinne. Tämä toive hautautui kun Saksa julisti sodan Yhdysvalloille. Sodan aikana Lore jäi kiinni autettuaan juutalaislapsia ja lähetettiin Ravensbrückin keskitysleirille.
Muutto Yhdysvaltoihin

Perl värväytyi Yhdysvaltojen armeijaan sotilastiedustelu-upseeriksi 1941. Hänet sijoitettiin Lontooseen, jossa hän työskenteli sattumoisin samojen agenttien kanssa, jotka olivat olleet hänen perässään muutamaa vuotta aiemmin. Kun Wien joutui Neuvostoliiton haltuun 1945 Perl riskeerasi oman vapautensa ja matkusti salaa kaupunkiin pelastamaan vaimoaan.  Amerikkalaisia oli ehdottomasti kielletty liikkumasta venäläisten alueella. Lore oli selviytynyt Ravensbrückista.
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen luutnantti Perl toimi pääkuulustelijana SS-eversti Joachim Peiperin ja muiden SS-miesten Malmedyn verilöylyn oikeudenkäynnissä Dachaussa. Perlit asettuivat Yhdysvaltoihin pysyvästi kahden poikansa kanssa. Perl opiskeli psykologiaa Columbian yliopistossa ja palveli armeijan psykologina kunnes jäi eläkkeelle everstiluutnantin arvoisena 1966.
1970-luvun alussa Perl protestoi Neuvostoliiton juutalaisvainoja vastaan. Perlin järjestämät mielenosoitukset saivat kansainvälistä julkisuutta. Koska osa mielenosoituksista järjestettiin Neuvostoliiton suurlähetystön edustalla, Perl pidätettiin ja tuomittiin oikeudessa 1976. Perl toimi kuolemaansa asti aktiivisena juutalaisten oikeuksien puolustajana. Hän kirjoitti myös juutalaisasiaa ajavia kirjoja.
Alcobaçan luostari

Alcobaçan luostari
Santa Maria d'Alcobaçan luostari (port. Mosteiro de Alcobaça) on luostari Alcobaçan kunnassa, Leirian piirissä Keski-Portugalissa. Portugalin kuningas Alfonso I perusti sen 1100-luvulla. Se on kuulunut sisterssiläiseen luostarijärjestöön vuodesta 1178. Sen pyhäkkö on Portugalin suurin kirkko.
Pedro I:n sarkofagi
Ines de Castron haudan koristeessa Kristus antaa viimeistä tuomiota.
Luostarin keittiön takka
Alcobaçan munkkiluostari liitettiin vuonna 1989 Unescon maailmanperintöluetteloon. Siitä tuli kuudes Portugalissa sijaitseva maailmanperintökohde. Luostari on huolellisesti rakennettu, tyyliltään goottilainen rakennus. Tämän tyylin edustajana se on maan vanhin ja merkitykseltään sen rinnalle nousee vain Coimbran Pyhän ristin luostari. Rakennuksen poikkilaivassa on noin 30 metrin päässä toisistaan kuningas Pietari I ja hänen rakastajattarensa Inês de Castron enkelipatsaiden ympäröimät haudat. Rakastavaisten tarina päättyi Inêksen murhaamiseen Pietarin isän Alfonso IV:n käskystä vuonna 1355. Kuninkaaksi noustuaan Pedro määräsi rakennettavaksi hautamuistomerkin Inêkselle ja itselleen. Napoleonin sotien aikaan 1811 ranskalaissotilaat tärvelivät muistomerkkiä etsiessään luostarin aarteita.lähde?
Luostarin niin sanottu hiljaisuuden  ristikäytävä on arkkitehtoninen mestariteos, tyyliltään hillityn sopusointuinen. Sen on teettänyt kuningas Dinis I 1300-luvun alussa. Luostarin keittiön valtavat takkajärjestelmät ovat 1700-luvulta. Keittiöjärjestelmään kuului myös juokseva vesi, joka saatiin ohjaamalla joen vettä kanavan avulla luostarin sisätiloihin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alcobaçan munkkiluostari Unescon maailmanperintöluettelon sivuilla (englanniksi)
Virtual tour of the Monastery of Alcobaça Photojpl.com
Amatsonit (mytologia)

Kopio Feidiaan veistoksesta, joka esittää amatsonisoturia.
Amatsonit ovat antiikin kreikkalaisen taruston naissotureita, jotka asuivat Kreikasta itään. Heidät tunnettiin ratsastustaidoistaan, rohkeudestaan ja ylpeydestään, ja he kävivät useita tappiollisia taisteluita kreikkalaisia sankareita vastaan.
Kreikkalaiset sijoittivat amatsonit yleensä Mustanmeren rannikolle, kuten Pontokseen Mustanmeren etelärannikolle, Traakiaan Balkanilla, Anatolian länsiosiin, Asovanmerelle ja Donin aroille pohjoisessa, tai Kaukasuksen vuoriston seuduille idässä.
Amatsoneista on paljon kuvauksia paitsi kreikkalaisessa tarustossa, myös antiikin aikaisissa historiallisissa teksteissä sekä keramiikassa ja veistostaiteessa. Kreikkalaiset historioitsijat yhdistivät amatsonit skyytteihin, paimentolaiskansoihin, jotka asuttivat Euraasian aroja. Jotkut tutkijat pitävät amatsonitarinoita kokonaan kuvitteellisina, mutta toiset arvelevat nykyisin tarinoiden saattavan pohjautua todellisiin skyytteihin ja muihin paimentolaiskansoihin, etenkin koska näiden kansojen naissotureiden hautoja on nykyaikana löydetty runsaasti.
Etymologia

Sana amazon on ilmeisesti lainasana kreikkaan, ja sen on arveltu tarkoittavan ‘rinnatonta’, ‘yksirintaista’, ‘soturia’ tai ‘kuujumalatarta’. Rinnattomuus tulee siitä, että legendan mukaan amatsonit poistivat toisen rintansa pystyäkseen käyttämään paremmin jousta ja heittokeihästä. Kreikkalaisessa taiteessa amatsoneilla on kuitenkin kumpikin rinta tallella.
Asuinalueet

Kreikkalainen tarusto kertoo amatsonien asuneen idässä, tunnetun maailman ulkorajoilla. Joskus heidän kotipaikakseen mainitaan erityisesti Themiskyran kaupunki Mustanmeren etelärannikolla.
Kreikkalaiset käyttivät yhteisnimitystä ”skyytit” viitatessaan tuntemansa maailman itä- ja pohjoispuolten arojen hevosilla vaeltaviin paimentolaiskansoihin. Antiikin kreikkalaisissa historiateksteissä amatsonit mainitaankin skyytteinä useita kertoja, ja heidät sijoitetaan yleensä Mustanmeren rannikoille, missä skyytitkin elivät.
Homeros sijoittaa Ilias-runoelmassaan amatsonit Pohjois-Anatoliaan Troijaan ja Pontokseen. Aristeas sijoittaa kadonneessa Arimaspeia-teoksessaan amatsonit Asovanmerelle ja Donin varrelle Mustanmeren pohjoisosiin. Jotkut antiikin historioitsijat sijoittavat amatsonit Dnepr-joen varren aroille. Theseis-eepoksessa amatsonien päämaja sijaitsi Pontoksessa, ja samaa kirjoittivat myös Euripides ja Pindaros. Aiskhyloksen näytelmässä ”pelottomia neitoja” asustaa Kolkhiksessa ja Kaukasuksella. Historioitsija Eforos kirjoittaa Pontokseen pohjoisesta tulleista amatsoneista. Strabon sijoitti eri amatsoniheimoja Pontoksen vuorille, Kolkhikseen, Donille ja Kaukasukselle. Herodotos kertoo Mustanmeren pohjoisrannikolle Pontoksesta saapuneista amatsoneista. Maantieteilijä Pomponius Mela sijoitti ensimmäisellä vuosisadalla amatsonit Donin aroille, Asovanmerelle ja Kaspianmerelle. Historioitsija Diodoros Sisilialainen antaa amatsonien kotipaikaksi muista poiketen Pohjois-Afrikan.
Kuvaukset > Mytologiassa

Amatsonit olivat kreikkalaisessa mytologiassa sodanjumala Aresin tyttäriä. Kreikkalaiset kuvasivat amatsonit vastakohtaisina kreikkalaiselle miesvaltaiselle yhteiskunnalle, jossa vain miehet ratsastivat, metsästivät ja sotivat. Amatsonien yhteiskuntaan miehet hyväksyttiin vain lisääntymistarkoituksessa, ja kaikki poikavauvat surmattiin tai myytiin orjiksi.
Amatsonien kerrotaan perustaneen useita asutuskeskuksia Anatoliaan, kuten Efesos, Kyme, Sinope, Priene, Myrina ja Smyrna, sekä Mytilene Lesboksella. Efesoksessa amatsonien kerrottiin uhranneen metsästyksen jumalatar Artemiille tämän temppelissä, missä amatsonit myös esittivät vuosittain sotatansseja.
Amatsonien kuningatar oli Hippolyte. Homeroksen mukaan amatsonit taistelivat usein kreikkalaisia sankareita kuten Heraklesta, Theseusta ja Bellerofonia vastaan mutta hävisivät joka kerta.
Varhaisin kreikkalaisten ja amatsonien kohtaamisen kirjallinen kuvaus on Herakleen urotöissä, kun Eurystheus lähettää hänet hakemaan amatsonikuningatar Hippolyten vyötä. Tarinan yksityiskohdat vaihtelevat kertomuksen eri versioissa. Joissakin versioissa Hippolyte vain antaa vyönsä Herakleelle, mutta toisissa versioissa amatsonit eivät luovu siitä ilman taistelua.
Keramiikassa Herakleen ja amatsonien tarina oli kuvattu jo kaksi vuosisataa ennen kirjallisuutta. Keramiikassa ei kuvata Hippolyten vyötä. Theseuksen kuvataan rakastuneen Antiope-nimiseen amatsoniin ja ottaneen tämän mukaansa. Theseuksesta tulee Ateenan hallitsija, ja hän lyö amatsonit kun nämä hyökkäävät Ateenaan hakeakseen Antiopen takaisin.
Kreikkalaisen Bellerofonin kerrotaan saaneen Lyykian kuningas Iobateelta määräyksen taistella amatsoneja vastaan. Voitettuaan amatsonit Bellerofonista tehtiin Iobateen vallanperijä.
Neljännessä kuuluisassa myytissä Akhilleuksen kerrotaan surmanneen taistelussa amatsoni Penthesileian Troijan sodan loppuvaiheissa.
Kuvaukset > Keramiikassa

Kreikkalaisessa keramiikassa ja veistoksissa on runsaasti kuvauksia amatsonien taisteluista. Varhaisin amatsonikuvaus keramiikassa on vuodelta 700 eaa. Lähes 400 maljakossa on kuvaus Herakleen taisteluista amatsoneja vastaan. Amatsonit kuvataan useimmiten hopliitin haarniskassa hevosen selässä, kädessään jousi ja keihäs, joskus kirves.
Kuvaukset > Historiallisissa teksteissä

Moni antiikin aikainen historioitsija mainitsee amatsonit. Herodotos kirjoitti Historiateoksessaan 400-luvulla eaa. kuvauksen amatsonien ja skyyttien kohtaamisesta. Nuoret skyttisoturit olivat kutsuneet seudulleen saapuneet amatsonit perustamaan kanssaan yhteisön, ja amatsonit suostuivat sillä ehdolla, että he tai heidän lapsensa eivät joutuisi muuttamaan liikkuvaista elämäntapaansa. Tästä syntyneen uuden kansan kerrotaan olevan sarmaattien kansan alku.
Kreikkalaisten tekstien lisäksi kuvauksia naissotureista löytyy myös muista Välimeren kulttuureista sekä muinaisilta persialaisilta, egyptiläisiltä, intialaisilta ja kiinalaisilta.
Nimet

Säilyneessä kreikkalaisessa ja roomalaisessa kirjallisuudessa ja taiteessa mainitaan hyvin monia amatsoneja nimeltä. Mytologiassa tunnetuimpia amatsoneja olivat Hippolyte, Antiope ja Penthesileia. Useimmat amatsoneille annetut nimet ovat kreikkalaisia. Monessa niistä esiintyy sanavartalo hipp, joka tarkoittaa hevosta; esimerkkejä ovat Hippolyte ‘vapauttaa hevoset’, Hippomakhe ‘hevossoturi’ ja Melanippe ‘musta hevonen’. Aseiden nimet esiintyvät myös usein amatsoninimien osana, kuten Toxis ‘nuoli’. Moni amatsoninimi kuvaa sotaisaa tai hyveellistä luonnetta, kuten Thraso ‘itsevarma’. Pieni osa amatsoninimistä on vieraskielisiä. Lisäksi amatsonimaalauksissa on usein erikoisia kirjainyhdistelmiä, jotka ovat täysin vieraita kreikan kielelle. Tällaisista nimistä tšerkessinkielisiä ovat esimerkiksi Pkpupes ‘haarniskan arvoinen’ ja Barkida ‘prinsessa’.
Historiallisuus ja tulkintoja

Antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset kirjailijat pitivät amatsoneja oikeasti eläneinä ihmisinä. Jotkut uskoivat amatsoneja yhä elävän Mustanmeren rannoilla ja idempänä.
Antiikin ajan jälkeen amatsoneja alettiin pitää kokonaan kuvitteellisina, ja nykyaikanakin monet tutkijat uskovat heidän olleen vain kreikkalaisten mielikuvitusten tuotetta. Tämän näkemyksen mukaan amatsonitarinoiden tarkoitus oli vain kuvastaa kreikkalaismiesten huolta omasta hellenistisestä kulttuuristaan, jonka täydellisenä vastakohtana amatsonit kuvattiin. Amatsonit on nähty muun muassa kielteisten roolimallien edustajina kreikkalaisnaisille, uhkana kreikkalaismiesten egolle, sukupuolten epätasa-arvon oikeuttajina, naisten kapinoinnin pelon ilmentymänä, villin seksuaalisuuden symboleina, tai seksittömyyden ja epänaisellisuuden kuvastajina. Tämän tulkinnan kanssa ristiiridassa on kuitenkin se, että kreikkalaiset kuvasivat amatsonien yhteiskunnan edistyneeksi ja amatsonit itse ihannoidusti kauniiksi, ”miesten vertaisiksi”, urhoollisiksi ja neuvokkaiksi sotilaallisen tappionkin hetkellä.
Euraasian aroilta on nykyaikana löydetty paljon skyyttien ja muiden paimentolaiskansojen nuorten naissoturien hautoja, joihin aseidensa kanssa haudatuilla naisilla on taisteluissa saatuja vammoja. Tämän pohjalta onkin esitetty, että kreikkalaisilla amatsonikertomuksilla on todellisuuspohjaa juuri näissä paimentolaiskansoissa. Eniten naissoturien hautoja on löydetty Mustanmeren rannikoilta, minne amatsonitarutkin sijoittuvat. Skyyttinaiset eivät tosin muodostaneet naisarmeijoita tai omia heimojaan, kuten tarujen amatsonit, vaan he vain taistelivat toisinaan miesten rinnalla ja olivat monin tavoin tasa-arvoisia. Pätevimmät heistä nousivat jopa yhteisöjensä johtajiksi.
Nykyaikana

Nykyisin amatsoneilla tarkoitetaan kuvaannollisesti naisten asemaa aggressiivisesti ajavia tai fyysisesti voimakkaita naisia. Esimerkiksi afrikkalaisen Dahomeyn kuningaskunnan naissotureita kutsutaan Dahomeyn amatsoneiksi, koska he muistuttivat antiikin Anatolian ja Mustanmeren myyttisiä amatsoneja. Lisäksi DC Comicsin supersankarihahmon Ihmenaisen kerrotaan olevan amatsonisukua.
Maailman suurin joki Amazon on mahdollisesti saanut nimensä amatsoneista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amatsonit Wikimedia Commonsissa
Adrienne Mayor: Names of Ancient Amazons, Wonders and Marvels
Kuudennelta vuosisadalta eaa. peräisin oleva amfora, jossa kuvataan amatsoneja taistelemassa kreikkalaisia sankareita kuten Heraklesta vastaan.
Amatsoni varusteineen. Kuva viinimaljassa noin vuodelta 500 eaa.
Akmeismi

Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Venäläise taide- ja kulttuurilehden Apollonin mainosjuliste, 1911.
Akmeismi (kreikan sanasta akme = kärki, huipentuma) on runouden koulukunta, joka syntyi Venäjän avantgarden kaudella 1900-luvun alussa.
Suuntauksen perustivat venäläiset runoilijat Sergei Gorodetski, Nikolai Gumiljov, Anna Ahmatova ja Osip Mandelstam symbolismin vastapainoksi Pietarissa.
Akmeismin esiinnousun merkkipaaluina voidaan pitää Gumiljovin vuonna 1911 perustamaa akmeistista runoilijakiltaa Ensimmäinen runoilijakilta.
Akmeismi on Venäjällä noin vuosina 1910–1917 vaikuttanut kirjallinen suuntaus, joka kehittyi symbolismin ja mystisismin vastapainoksi. Nimensä se sai korkeista esteettisistä tavoitteistaan. Akmeistien mukaan runoilijan tulee käyttää sanoja niiden loogisessa merkityksessä, kuvakielen tulee olla selkeää ja runojen kuvata konkreettista maailmaa. Akmeistit eivät pitäneet runoilijaa niinkään näkijänä tai profeettana kuin ammattitaitoisena käsityöläisenä. Heidän huomattavin kirjallinen seuransa olikin vuonna 1911 perustettu Runoilijakilta. Akmeistit kirjoittivat enimmäkseen mitallista ja loppusoinnullista runoa.
Suuntauksen johtajan Nikolai Gumiljovin (1886–1921) ohella merkittävimpiä akmeisteja ovat Anna Ahmatova (1889–1966), Sergei Gorodetski (1884–1967) ja Osip Mandelstam (1891–1938). Akmeistien esikuvana oli klassista kirkkautta tavoitellut runoilija Innokenti Annenski (1856–1909). Ryhmän jäsenten tekstejä ilmestyi esimerkiksi Gumiljovin vuonna 1909 perustamassa Apollon-aikakauslehdessä. Lokakuun vallankumouksen jälkeen akmeistit joutuivat ahtaalle, ja Gumiljov ammuttiin maanpetturina vuonna 1921. Ryhmästä ainoastaan Gorodetski kiisti olleensa akmeisti, ja hän oli myöhemmin tukemassa uusia vallanpitäjiä.
Haaparannan kielikoulu

Tornio-Haaparannan Kielikoulu (ruots. Språkskolan) on vuonna 1989 perustettu Suomen ja Ruotsin valtioiden tukema peruskoulu, joka sijaitsee Haaparannalla. Koulussa on opetusta esikoulusta yläasteelle. Vuosittain kouluun otetaan 20 oppilasta sekä Torniosta että Haaparannalta. Koulun opetus seuraa ruotsalaista koulujärjestelmää ja lainsäädäntöä, mutta antaa valmiudet jatkaa opintoja sekä Suomessa että Ruotsissa. Opetussuunnitelma ja oppiainesisällöt ovat yhdistelmä molempien maiden kansallista opetussuunnitelmaa.
Syksyllä 2016 koulussa opiskeli 307 oppilasta.
Muuta

Vuonna 2010 torniolainen Jere Järlström kirjoitti ylioppilaskokeissaan 11 laudaturia ja yhden eximian Tornion yhteislyseon lukiossa, mikä on uusi Suomen ennätys. Järlström suoritti peruskoulunsa Kielikoulussa.
Torniolainen kansanedustaja Katri Kulmuni on opiskellut Kielikoulussa.
Aiheesta muualla

Juha Tainio: Haaparannan kielikoulu täyttää 20 vuotta Sisuradio. 18.2.2010. Sveriges radio. Viitattu 5.2.2017. (suomeksi)
Stump Evans

Stump Evans (18. lokakuuta 1904 Lawrence, Kansas – 29. elokuuta 1928 Douglas, Kansas) oli yhdysvaltalainen saksofonisti.
Elämä > Nuoruus

Paul A. Evans syntyi Lawrencessa, Kansasin osavaltiossa. Hän sai jo pienestä pitäen kipinän musiikkiin. Hänen isänsä Clarence Evans oli muusikko, joka soitti alttotorvea. Myös nuori Paul aloitti soittouransa alttotorvella, mutta vaihtoi lukioaikanaan instrumentikseen pasuunan. Hän soitti kotikaupunkinsa Lawrencen lukion orkesterissa.
Lukion jälkeen oli selvää, että nuoresta Paulista tulisi ammattimuusikko. Hän alkoi vähitellen soittaa ammattimaisesti. Pian hän vaihtoi jälleen kerran instrumenttia. Hän aloitti soittamaan alttosaksofonia. Ammattiuransa aikana hän soitti useita eri kokoisia saksofoneja. Hän oli taitava soittamaan sopraano-, baritoni- ja bassosaksofoneja. Pääasiassa hänet muistetaan C-melodiasaksofonin soittajana.
Elämä > Ammattiura

Ammattilaisena Evans vaihtoi nimensä Paul Evansista muotoon Stump Evans, jotta häntä ei sotkettaisi kornetisti Paul Wesley Evansiin (paremmin tunnettu nimellä Doc Evans). Lempinimi Stump viittasi Evansin pieneen kokoon. Nimi annetaan toisinaan virheellisesti muodossa Stomp Evans.
Evans muutti Chicagoon. Siellä hän soitti 1923 King Oliverin Creole Jazz Bandissa. Hän soitti sittemmin 1926 Oliverin Dixie Syncopators-nimiessä orkesterissa. Myöhemmin hän soitti Jelly Roll Mortonin yhtyeessä. 
Mortonin Red Hot Peppers-orkesterin levyillä hänen soittonsa pystyy erityisesti tunnistamaan kappaleista "Wild Man Blues", "The Pearls" ja "Beale Street Blues", jotka yhtye levytti 1927.
Evansin viimeinen kiinnitys muusikkona oli Erskine Taten (1901-75) orkesterissa. Hän soitti Taten yhtyeessä (Vendome Orchestra) altto- ja baritonisaksofonia.  Hän joutui kuitenkin eroamaan orkesterista, kun hänellä diagnosoitiin tuberkuloosi. Evans kuoli elokuussa 1928 vain 24-vuotiaana tuberkuloosiin Douglasissa, Kansasissa.
Aiheesta muualla

King Oliverin Creole Jazz Band Redhotjazz.com:issa
Gunther Schuller: The Swing Era: The Development of Jazz, 1940-1945 (1989)***(teoksen verkkoversio)
Leonard Feather & Ida Gitler: The Biographical Encyclopedia of Jazz (2007)*** (teoksen verkkoversio)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Belgia  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC
9K33 Osa

Osa-AKM ohjuksen malliversio M3.
9K33 Osa (Nato-raportointinimi SA-8 Gecko) on neuvostoliittolais-valmisteinen ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Asetyyppi otettiin käyttöön vuonna 1971 sekä esiteltiin julkisuudessa 1976. Ohjausmenetelmä on tutkaseuranta (beam-riding) sekä komento-ohjaus (command control). Ensimmäisissä versioissa ohjuksia on 4 kpl, mutta sittemmin 3 kpl. Ohjusjärjestelmä on TELAR-tyyppinen eli ajoneuvo-alustaan asennettava ja tutkan sisältävä, omamassaltaan 130 kg. 19 kg:n taistelulataus perustuu tuhoamisvaikutukseltaan, sirpaloituvaan räjähdepanokseen (HE-fragmentation) sekä isku- ja herätesytyttimeen. Ohjuksen toimintamatka on 12 km. Järjestelmä tarvitsee erillisen huoltoajoneuvon uusien ohjuksien lataamista varten. Merivoimien käyttöön on ilmeisesti toimitettu niin kutsuttua laivastotyyppiä eli M-versiota tästä ilmatorjunnan ohjusasetyypistä.
Koko 9K33 Osa-asejärjestelmä 6x6-tyyppisen panssariajoneuvon päälle asennettuna. Telar-ajoneuvoon kuuluu myös maalinosoitustutka. Armeijan päivän sotilasparaati Bakussa.
Aiheesta muualla

SA-8 GECKO / 9K33 Osa GlobalSecurity.org. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
SA-8 (Gecko) / 9K33 OSA MilitaryFactory.com. 27.2.2022. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
9K33 Osa Weaponsystems.net. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
Osa – Short-range air defense missile system Military-Today.com. Arkistoitu 28.2.2022. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
NIEMI 9K33 Osa/Romb – Self Propelled Air Defence System / SA-8 Gecko – НИЭМИ Cамоходный Зенитный Ракетный  Комплекс 9К33 Оса/Ромб Air Power Australia. 27.1.2014. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
SA-8 Gecko 9K33 OSA Ground-to-air missile system Army Recognition. 6.8.2020. Arkistoitu 27.1.2022. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
The Russian 9K33 Osa SAM aka SA-8 Gecko TankNutDave.com. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
https://www.bellingcat.com/news/mena/2016/11/02/hide-seek-story-jaish-al-islams-9k33-osa-sams/
Hide and Seek, the Story of Jaish al-Islam's 9K33 Osa SAMs Bell¿ingcat. 2.11.2016. Viitattu 4.3.2022. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:9K33 Osa
9K33 Osan käyttäjämaat.
Käännös suomeksi
Harald Andersin

| Harald Andersin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. maaliskuuta 1883 Viipuri
Kuollut: 10. maaliskuuta 1936 (53 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  arkkitehti
Vanhemmat:  Ernst Fredrik ja Nanny (o.s. Sahlberg) Andersin
Puoliso:  1. puoliso Agnes Strömberg 1910 2. puoliso Emely Maria Amalia Sohlberg 1918
Harald Andersin (7. maaliskuuta 1883 Viipuri – 10. maaliskuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Andersin opiskeli Dresdenin teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1904–1905. Arkkitehdin tutkinnon hän suoritti Suomessa Polyteknillisessä opistossa vuonna 1907. Polyteknillinen opisto muuttui yliopistotasoiseksi Teknilliseksi Korkeakouluksi seuraavana vuonna. Tutkinnon suoritettuaan hän siirtyi arkkitehdiksi Yleisten rakennusten ylihallitukseen.
Vuosina 1909–1917 Andersin toimi Oulun lääninarkkitehtina ja tuolloin hän suunnitteli tärkeimmät rakennuksensa kuten Puistolan asuinkerrostalon Oulun keskustassa. Vuonna 1917 Andersin siirtyi takaisin Yleisten rakennusten ylihallituksen palvelukseen. Andersin erosi virastaan vuonna 1919. Hän toimi tämän jälkeen lähinnä teollisuuden arkkitehtina Oulussa, Kemissä ja Jyväskylässä, kunnes siirtyi asemakaavaopin opettajaksi Teknilliseen korkeakouluun vuosiksi 1925–1936.
Suunnittelutöitä > Rakennukset

Neuvolarakennus, Uusikatu 31, Oulu (1910)
Puistola, Isokatu 16, Oulu (1910)
Oulun Osuuskaupan rakennuksia, Pakkahuoneenkatu – päämyymälä (1911), makkaratehdas (1915)
Karila (entinen kaupparakennus), Karihaara, Kemi (1912)
Kansan Tahdon konttori, Oulun järjestötalo, Mäkelininkatu 29, Oulu (1913)
Leipomo- ja lihakaupparakennus, Karihaara, Kemi (1913)
Iin työväentalo, Iin kirkonkylä (1915)
Tuiran kirkko, Oulu (1916)
Schaumanin vaneritehtaan konttorirakennus ja toimihenkilöiden asuinrakennus Lutakko, Jyväskylä (1920–1921)
Kemi Oy:n asuintaloja, Pajusaari, Kemi (1921–1922)
Uleå-yhtiön työntekijöiden asuinrakennuksia Varjakansaari, Oulunsalo (1925–1926)