stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pihlajat

| Pihlajat |
| --- | --- |
 Kotipihlajan (Sorbus aucuparia) marjoja.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Pihlajat Sorbus  L.
Katso myös
   Pihlajat Wikispeciesissä   Pihlajat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kotipihlaja kukkii suurimmassa osassa Suomea kesäkuussa.
Riippapihlaja täydessä marjassa.
Pihlajat eli paripihlajat (Sorbus) on kasvisuku, johon kuuluu 100–200 lajia. Pihlajat ovat pienehköjä puita tai pensaita. Lajien määrässä on suurta epätarkkuutta, koska pihlajia on monia lähisukuisia kantoja, jotka toiset kasvitieteilijät laskevat erillisiksi lajeiksi, toiset eivät. Pihlajien sukua on myös jaettu nykyään useammaksi pienemmäksi suvuksi. Suomessa esiintyvät 4–6 pihlajalajia luokitellaan nykyisin neljään eri sukuun. Pihlajat kuuluvat ruusukasvien heimoon (Rosaceae) ja ovat varsin läheistä sukua orapihlajille (Crataegus) ja omenapuille (Malus). Joskus myös aronioita (Aronia) on kutsuttu mustiksi pihlajiksi.
Pihlajien suvun puut ja pensaat ovat levinneet koko Eurooppaan, Pohjois-Amerikkaan ja Aasian lauhkean vyöhykkeen alueille. Pihlajat kuuluvat myös kaikkein pohjoisimpana menestyviin puulajeihin. Pohjois-Norjassa niitä tavataan 71. pohjoiselle leveyspiirille asti.
Lajeja

Suomessa kasvaa luonnonvaraisena neljä pihlajalajia. Ylivoimaisesti yleisin on koko maassa menestyvä kotipihlaja (Sorbus aucuparia), jota useimmiten kutsutaan yksinkertaisesti pihlajaksi. Sen luontainen levinneisyysalue käsittää lähes koko Euroopan. Ruotsinpihlaja (Sorbus intermedia, aikaisemmalta nimeltään Sorbus suecica) on levinnyt Turun saaristoon, Ahvenanmaalle, Etelä-Ruotsiin ja läntiseen Baltiaan. Suomenpihlaja (Sorbus hybrida, aikaisemmin Sorbus fennica) kasvaa luonnonvaraisena Lounais-Suomessa, Kaakkois-Ruotsissa sekä Etelä- ja Keski-Norjassa. Kaunopihlaja (Sorbus meinichii) kasvaa ainoastaan Etelä-Norjassa ja Itämeren saarilla Gotlannissa, Tukholman saaristossa ja Ahvenanmaalla. Useat pihlajalajit risteytyvät keskenään, ja kolme viimeksi mainittua lajia ovat alkuperältään risteymäjohdannaisia toisena kantavanhempana kotipihlaja.
Suomessa kasvavat lajit on helpointa erottaa toisistaan lehtien perusteella. Kotipihlajan parilehdykkäisen lehden lehdykät ovat kokonaan irrallisia. Suomenpihlajalla on pari irrallista lehdykkää lehden tyvessä, ruotsinpihlajan lehti on vain syvähalkoinen. Sen sijaan kaunopihlaja muistuttaa suuresti suomenpihlajaa, ja sen ainoa varma tuntomerkki on marja, jossa on vain yksi kelvollinen siemen. Ruotsin- ja suomenpihlaja ovat selvästi leveäkasvuisempia kuin kotipihlaja.
Pohjois-Amerikassa yleisimpiä pihlajalajeja ovat amerikanpihlaja (Sorbus americana), komeapihlaja (Sorbus decora) ja sitkanpihlaja (Sorbus sitchensis). Myös kotipihlajaa kasvatetaan Pohjois-Amerikassa yleisesti puistoissa ja puutarhoissa, joista se on paikoitellen villiintynyt.
Lajeja > Pihlajalajeja

laavapihlaja (Sorbus alnifolia)
amerikanpihlaja (Sorbus americana)
amurinpihlaja (Sorbus amurensis)
saksanpihlaja (Sorbus aria)
kotipihlaja eli pihlaja (Sorbus aucuparia )
etelänkotipihlaja eli kotipihlaja (S. aucuparia subsp. aucuparia)
pohjankotipihlaja eli pohjanpihlaja (S. aucuparia subsp. glabrata)
makeapihlaja (S. aucuparia var. edulis)
pylväspihlaja (S. aucuparia f. fastigiata (Loudon) Hartweg)
itävallanpihlaja (Sorbus austriaca)
kasmirinpihlaja (Sorbus cashimiriana)
pikkupihlaja (Sorbus chamaemespilus)
japaninpihlaja (Sorbus commixta)
komeapihlaja (Sorbus decora)
gansunpihlaja (Sorbus discolor)
välimerenpihlaja (Sorbus domestica)
neidonpihlaja (Sorbus eburnea)
pilvihelmipihlaja (Sorbus frutescens)
kreikanpihlaja (Sorbus graeca)
hubeinpihlaja (Sorbus hupehensis)
suomenpihlaja (Sorbus hybrida)
hopeapihlaja (Sorbus incana)
ruotsinpihlaja (Sorbus intermedia)
helmipihlaja (Sorbus koehneana)
leveälehtipihlaja (Sorbus latifolia)
fujinpihlaja (Sorbus matsumurana)
kaunopihlaja (Sorbus meinichii)
pyreneittenpihlaja (Sorbus mougeotii)
kukkavuortenpihlaja (Sorbus pohuashanensis)
sulohelmipihlaja eli sulopihlaja (Sorbus prattii)
kääpiöpihlaja (Sorbus reducta)
valkopihlaja (Sorbus rupicola)
seljapihlaja (Sorbus sambucifolia)
hurmepihlaja (Sorbus sargentiana)
lännenpihlaja (Sorbus scopulina)
siperianpihlaja (Sorbus sibirica)
sitkanpihlaja (Sorbus sitchensis)
korallipihlaja (Sorbus tianschanica)
etelänpihlaja (Sorbus torminalis) eli tanskanpihlaja
ullunginpihlaja (Sorbus ulleungensis)
punahelmipihlaja (Sorbus vilmorinii)
Lajeja > Pihlajalajikkeita

Kotipihlajan lajikkeita:
pylväspihlaja (Sorbus aucuparia 'Fastigiata')
riippapihlaja (Sorbus aucuparia 'Pendula')
visapihlaja (Sorbus aucuparia 'Arvo' tai 'Pieksämäki')
keltamarjapihlaja (Sorbus aucuparia 'Xanthocarpa')
lombartinpihlaja (Sorbus ’Astrid’)
birgitanpihlaja (Sorbus ´Birgitta´)
kartiotaatanpihlaja (Sorbus × thuringiaca ´Fastigiata´)
Tuomipihlajat, kuten esim. marjatuomipihlaja (Amelanchier alnifolia), nk. saskatoon, ei nimestään huolimatta kuulu pihlajien kasvisukuun, vaan on ruusukasvien heimoon kuuluva suku.
Käyttö

Pihlajia käytetään yleisesti koristekasvina. Kotipihlaja on suomalaisten vanha pyhä puu, ja se on yleinen maaseutujen pihapuu. Luonnonkannan lisäksi puisto- ja puutarhakasveina kasvatetaan nykyisin ruotsin- ja suomenpihlajaa sekä useita kotipihlajan jalostettuja muunnoksia. Kotipihlajan muunnoksia ovat esimerkiksi riippuvaoksainen riippapihlaja (Sorbus aucuparia 'Pendula') ja kapea ja korkea pylväspihlaja (Sorbus aucuparia 'Fastigiata').
Pihlajan marjamaiset hedelmät ovat sorbiinihappojensa vuoksi happamia, mutta silti ihmisravinnoksi kelpaavia, etenkin syksyn ensimmäisten pakkasten miedonnettua happamuutta. Pihlajan marja muistuttaa tiivistettyä omenaa ja ravintoarvoltaan sen maltoa pidetään vähintään perunan veroisena. Pihlajan lehdistä voidaan valmistaa erinomaista yrttiteetä.
Jonkin verran luonnonpihlajaa makeammat ja suuremmat marjat on makeapihlajassa (Sorbus aucuparia 'Edulis'). Pihlajan marjat sisältävät runsaasti C-vitamiinia. Marjoja käytetään hillojen, hyytelöiden, makeisten ja alkoholijuomien raaka-aineena.
Kansanlääkinnässä pihlajan marjoja on käytetty reumatismin ja keuhkovikojen hoitoon. Niillä on uskottu myös olevan virtsaneritystä lisäävää vaikutusta, ja niitä on käytetty ulostuslääkkeenä.
Pihlajan tiivis puuaines soveltuu puukäsitöiden ja puuastioiden raaka-aineeksi sekä huonekalujen valmistamiseen. Taipumista kestävänä pihlajaa on käytetty lisäksi muun muassa haravan piikeissä, seiväshypyssä seipäänä, tuuli- ja vesimyllyjen rattaiden hampaina, kärryjen akselina, puujousena, reen aisoissa ja vempeleenä luokkavaljastuksessa. Pihlajaa voidaan ”lahottaa” pari vuotta kosteassa, jolloin sen tumma sydän ja vaalea läski sekoittuvat, luoden erittäin kauniin puukuvion mustine raitoineen. Pihlajan kuori soveltuu nahan parkitsemiseen sisältäen runsaasti parkitsemisaineita. Pihlaja suojelee myös pihalla olevia omenapuita ja omenasatoa pihlajakoilta.
Pihlaja kansanperinteessä

Eurooppalaisessa kansanperinteessä pihlajalla on vankka asema pahalta taikuudelta suojelevana kasvina, ja siksi se on ollut yleinen esimerkiksi kävelykeppien materiaalina. Monissa tarinoissa velhojen taikasauvoja valmistetaan pihlajasta.
Pihlaja on Kalevalassa Ukko ylijumalan oletetun vaimon maanjumalatar Raunin puu. Se oli muinaissuomalaisten pyhä puu; erityisen pyhinä on pidetty sellaisia pihlajia, jotka kasvavat erityisissä paikoissa, kuten toisen puun rungosta tai kallion halkeamasta. Pihlajan marjassa on viiskanta, jota virolaiset ja suomalaiset ovat pitäneet onnea tuovana symbolina. Kalevalassa pihlajasta ennustettiin hyvät vuodet, naimaonni ja tulevat sodat.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Paripihlajat (Sorbus)
Funet: Pihlajat (Sorbus)
ITIS: Sorbus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Sorbus (englanniksi)
Flora of China: Sorbus (englanniksi)
Kodin Pellervo, 19.9.2002, Pihlajasta on moneksi
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157964  Wikispecies: Sorbus  APDB: 194979  APNI: 109176  BioLib: 39557  BOLD: 121717  CoL: 7JR7  EoL: 29929  EPPO: 1SOUG  FNA: 130718  FoC: 130718  GBIF: 3012146  GRIN: 11300  iNaturalist: 48582  IPNI: 34042-1  IRMNG: 1341612  ITIS: 25318  NBN: NHMSYS0000463793  NCBI: 23222  NZOR: 7e79045b-fa0b-4d0e-90bd-b959a8555506  Open Tree of Life: 489718  PLANTS: SORBU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30004837-2  Tropicos: 40002195  VASCAN: 1700  VicFlora: 2988af41-1f69-46d6-a3ab-6c91277b5f88  WFO: wfo-4000035797
José Cardoso Pires

| José Cardoso Pires> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1925 San José de Peso, Portugali
Kuollut: 1998 (72–73 vuotta) Lissabon, Portugali
Kansalaisuus:  Portugali
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: portugali
Tuotannon kieli: portugali
Pääteokset:  Kruununperijä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
José Cardoso Pires (1925 San José de Peso, Portugali – 1998 Lissabon, Portugali) oli portugalilainen kirjailija. Hän oli aluksi surrealisti, mutta myöhemmin hän edusti toista neorealismia. Hänen läpimurtonsa tapahtui 1960-luvun alkupuolella, jolloin hän julkaisi 1963 novellikokoelman jogos do Azar ja romaanin Hóspedes de Job. Tunnetuin teos on Kruununperijä (1968), joka kuvaa Portugalin maaseutua salapoliisiromaanin tyyliin. Hän käsittelee romaaneissaan myös fasismia ja silloista lähimenneisyyttä.
Suomennettuja runoja

Kruununperijä (O delfim, 1968), suom. Ilse von Hellens, Jyväskylä: Gummerus 1974 ISBN 951-20-0885-8
Mateusz Piskorski

Mateusz Piskorski
Mateusz Piskorski (s. 18. toukokuuta 1977 Szczecin) on puolalainen poliitikko. Hän on koulutukseltaan politiikan tutkija ja istui Sejmin jäsenenä vuosina 2005–2007. Hän edusti tuolloin Puolan tasavallan itsepuolustus -puoluetta (Samoobrona Rzeczpospolitej Polskiej).
Piskorski toimi aikoinaan uuspakanallista nationalismia edustaneessa Niklot-järjestössä. Hän perusti vuonna 2007 Eurooppalaisen geopoliittisen analyysin keskuksen, jonka tilille siirrettiin 21 000 euroa osana venäläiseksi itsepalvelupesulaksi kutsuttua rahanpesuvyyhtiä. Piskorski aloitti tiiviin yhteistyön Venäjä-mielisen vaikuttaja Aleksandr Usovskin kanssa vuonna 2014. Miehet muun muassa suunnittelivat poliittisia tapahtumia ja puolalaisten turistien matkoja Venäjän miehittämään Donetskiin. Piskorski perusti uuden Zmiana-nimisen puolueen (Muutos), johon kuului antikapitalisteja ja anti-imperialisteja. Hän pyrki uudelleen parlamenttiedustajaksi vuonna 2015. Hän myös toimi Puolan edustajana Venäjän perustamassa kansainvälisessä Maailman ilman natsismia -järjestössä.
Piskorski pidätettiin vuonna 2016. Pidätys sai laajaa huomiota Puolassa, jossa häntä epäiltiin vakoilusta Venäjän ja Kiinan hyväksi. Hänen väitettiin vastaanottaneen rahapalkkioita toiminnastaan. Puolan tiedotusvälineet kirjoittivat Piskorskin tehneen yhteistyötä fasistijärjestöjen kanssa Puolassa ja Venäjällä. Hänen kerrottiin myös toimineen näennäisenä vaalitarkkailijana laittomissa vaaleissa ja kansanäänestyksissä Transnistriassa sekä Krimin niemimaalla. Piskorskin väitettiin organisoineen väkivaltaisia provokaatioita tarkoituksenaan lietsoa etnisiä vastakkainasetteluja Ukrainassa ja tavanneen venäläismielisiä militantteja Venäjän miehittämillä alueilla. Piskorski vapautettiin kolme vuotta myöhemmin odottamaan oikeudenkäyntiä.
Piskorski on kirjoittanut muun muassa Sputnik Newsin puolalaiseen toimitukseen ja toiminut Jan Engelgardin toimittaman Myśl Polskan kolumnistina.
Jussi Pikkusaari

| Jussi Pikkusaari> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. lokakuuta 1939 Turku
Kuollut: 25. syyskuuta 2022 (82 vuotta) Espoo
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  pääsihteeri
Vanhemmat:  isä Arvi Pikkusaari
Puoliso:  Sirkka Pikkusaari
Jussi Pikkusaari (17. lokakuuta 1939 Turku – 25. syyskuuta 2022 Espoo) oli pohjalaissyntyinen kansanvalistaja ja humanisti. Hän toimi Suomen humanistiliiton puheenjohtajana 1982–1992.
Pikkusaari väitteli filosofian tohtoriksi Oulun yliopistossa vuonna 1998. Väitöskirja käsitteli Suomen evankelisluterilaisen kirkon ja Suomen sosialidemokraattisen puolueen suhteita ja oli nimeltään Vaikea vapaus: Sosialidemokratian häviö kirkolle 1850-luvulta 1920-luvulle käydyssä Suomen kulttuuritaistelussa.. Pikkusaari sai teoksestaan Vapaa-ajattelijain liiton Väinö Voipio -tunnustuspalkinnon 1998.
Elämä

Jussi Pikkusaaren isä oli Arvi Pikkusaari. Pikkusaari valmistui ylioppilaaksi Lapuan yhteislyseosta 1959. Hän liittyi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen 1961. Pikkusaari toimi historianopettajana 1965–1966 ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1968. Hän työskenteli Työväen Sivistysliiton opintojohtajana 1966–1970, SAK:n koulutussihteerinä 1971–1973 ja TSL:n pääsihteerinä 1973–1990.
Vuonna 1968 Pikkusaari oli perustamassa Suomen humanistiyhdistystä ja toimi yhdistyksen puheenjohtajana 1982–1992. Tuona aikana yhdistys muovautui vuonna 1987 perustetuksi Suomen humanistiliitoksi. Vuosina 1990–1991 hän oli myös liiton perustaman Humanisti-lehden päätoimittaja. Myöhemmin hän on toiminut liiton hallituksen jäsenenä sekä Länsi-Uudenmaan humanistiyhdistys ry:n puheenjohtajana.
Pikkusaaren vaimo Sirkka Pikkusaari on ollut Espoon kaupunginhallituksen jäsen ja puoluekannaltaan sosialidemokraatti.
Teoksia

Työväenluokan ideologia: Demokraattinen ja reformistinen sosialismi.  Helsinki:  Tammi, 1975.  ISBN 951-30-3241-8
Yksi isänmaan rakentaja: Arvi Pikkusaaren elämä.  Helsinki Joensuu:  Kansan voima, 1984.  ISBN 951-9118-38-1
Humanistinen uskontokritiikki.  Helsinki:  Suomen humanistiliitto, 1989.  Julkaistu myöhemmin teoksessa Vaismaa, Aaro (toim.): Kansanhumanismin ABC: Suomalaisen humanistiliikkeen sanomaa ja historiaa kolmelta vuosikymmeneltä.  Helsinki:  Suomen humanistiliitto, 1998.  ISBN 951-97679-2-4
Vaikea vapaus: Sosialidemokratian häviö kirkolle Suomen kulttuuritaistelussa.  (Väitöskirja, Oulun yliopisto. Bibliotheca historica 32)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1998.  ISBN 951-710-085-X
Työväen omaehtoisen sivistystyön aatteen kantavuus. Työväen Sivistysliitto 1919–1999. Mediapinta 2014. ISBN 978-952-235-855-4
Luottamustehtäviä

Urheiluopistosäätiön valtuuskunnan jäsen
Aiheesta muualla

Jussi Pikkusaaren muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Pilz

Pilz GmbH & Co. KG on saksalainen maailmanlaajuisesti toimiva automaatiotekniikan yritys.
Historia

Hermann Pilz perusti yrityksen vuonna 1948 Esslingeniin. Se jatkoi perheyrityksenä. Yritystä johtaessaan 1960-luvulla lähtien Peter Pilz kehitti yritystä johtamismenetelmillä, joiden periaatteita ovat selkeä visio ja kannustaminen innovaatisuuteen.
Pilzin osaaminen automaatiotekniikan tutkimus- ja tuotekehitysalalla kasvoi. Vuonna 1974 Pilz toi markkinoille jo aikaisemmin vuonna 1969 kehitetyn EUROPILZ-järjestelmän. Se oli yksi ensimmäisistä saksalaisista ohjelmoitavista ohjausjärjestelmistä. Vuonna 1987 esitellystä PNOZ-turvareleestä tuli nopeasti maailman eniten käytetty turvarele.
Ohjelmoitavat turvaohjaukset saivat alkunsa 1990-luvulla PSS-turvaohjauksesta, kun työsuojeluviranomainen hyväksyi ne.
Pilz GmbH & Co. KG on perheyritys, jonka omistavat täysin Pilzin ja Kunschertin perhe. Hallituksen puheenjohtaja Renate Pilz siirtyi pois yrityksen johdosta vuoden 2017 lopussa. Vuodesta 2018 lähtien yritystä johtavat toimitusjohtajat Susanne Kunschert ja Thomas Pilz.
Tuotteet

Anturit
Ohjaustekniikka
Väylät
Käytötselvennä
Operointi- ja visualisointijärjestelmät
Ohjelmistot
Koneturvallisuuteen liittyvät neuvonta-, suunnittelu- ja koulutuspalvelut
Aiheesta muualla

Homepage Pilz GmbH & Co. KG
Pikkupalatsi

| Pikkupalatsi |
| --- | --- |

Osoite:  Hämeenpuisto 7 Puuvillatehtaankatu 8
Sijainti:  Finlayson, Tampere
Koordinaatit:  61°30′06.3″N, 23°45′05.5″E
Rakennustyyppi:  asuinrakennus kokoontumisrakennus
Valmistumisvuosi:  1898
Suunnittelija:  Fredrik Thesleff
Rakennuttaja:  Christian Bruun
Omistaja:  Pikkupalatsi Oy 
Kerrosluku:  3
Kerrosala:  1 200 m² 
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkupalatsi on vuonna 1898 valmistunut uusrenessanssirakennus, joka sijaitsee Tampereella Finlaysonin kaupunginosassa Hämeenpuiston ja Puuvillatehtaankadun kulmauksessa. Palatsin piirustukset on laatinut arkkitehti Fredrik Thesleff. Rakennuksessa on kolme kerrosta, joista ylin on asuinkerros, keskimmäinen juhlakerros ja alin kellarikerros. Sisätiloissa on säilynyt alkuperäistä kiinteää sisustusta, jonka on suunnitellut Iris-kalustetehtaan perustaja, taiteilija Louis Sparre. Talon koristeelliset seinä- ja kattopaneloinnit sekä oviverhoilut ovat rakennushistoriallisesti arvokkaita, ja ne on suojeltu asemakaavalla.
Historia

Pikkupalatsin on rakennuttanut kodikseen Finlaysonin tehtaan ensimmäinen isännöitsijä Christian Bruun. Hänen asuinvuosiensa jälkeen palatsi jaettiin kahdeksi erilliseksi asunnoksi, jotka olivat Finlaysonin isännöitsijöiden ja tehtaanjohtajien käytössä aina 1980-luvulle saakka. Silloin rakennus muutettiin toimisto- ja liiketiloiksi.
Vuonna 2001 Pikkupalatsi siirtyi uuteen omistukseen, kun hämeenkyröläinen teollisuusneuvos Seppo Parhankangas ja hänen puolisonsa Leila Parhankangas ostivat kiinteistön Renor Oy:ltä. Seppo Parhankankaan ajatuksena oli remontoida rakennus asuinkäyttöön sopivaksi, mutta hän kuoli vaikeaan sairauteen pian kaupanteon jälkeen. Leila Parhankangas päätti toteuttaa miehensä suunnitelman ja saneerata talon. Kun korjaustyöt valmistuivat vuonna 2006, palatsin tiloja alettiin vuokrata juhla-, kokous-, konsertti- ja saunatilaisuuksiin. Taloon järjestettiin myös tutustumiskäyntejä. Rakennuksen ylimmässä kerroksessa sijaitsi Leila Parhankankaan yksityisasunto.
Leila Parhankangas kuoli toukokuussa 2014. Pikkupalatsi oli sen jälkeen jonkin aikaa Parhankankaan tyttären Päivi Korkeen ja tämän veljen Simo Parhankankaan yhteisomistuksessa, mutta myöhemmin Korkeesta tuli talon ainoa omistaja. Nykyään palatsia ylläpitää hänen yrityksensä Pikkupalatsi Oy. Rakennus tuli kesällä 2024 myyntiin 4,4 miljoonan euron hintaan.
Rakennuksen julkisivu remontoitiin vuosina 2019–2020. Samalla entisöitiin ikkunat ja korjattiin pihan sadevesijärjestelmä.
Saneeraus 2002–2006

Pikkupalatsi kunnostettiin perusteellisesti vuosina 2002–2006. Korjaushankkeen suunnittelusta vastasivat arkkitehdit Seija Hirvikallio ja Lasse Kosunen, jotka olivat osallistuneet myös Tampereen Raatihuoneen peruskorjaukseen. Restauroinnissa Pikkupalatsin julkisivu sekä asuin- ja juhlakerrokset saatettiin alkuperäiseen asuunsa. Myös kellarikerroksessa sijaitseva biljardisali entisöitiin. Kellarin vanhoihin varastotiloihin rakennettiin puolestaan nykyaikainen sauna- ja uima-allasosasto, joka sai koristuksekseen Suomen suurimman lasimosaiikkityön (taiteilija Tuula Lehtisen 25 neliön kokoinen Leilan puutarha, 2006). Lisäksi taloon sijoitettiin invahissi sekä uusia WC- ja peseytymistiloja.
Palatsin entisöinti maksoi 4 miljoonaa euroa. Restaurointityö oli laajasti esillä julkisuudessa, ja Leila Parhankankaan vaivannäkö huomioitiin myöhemmin lukuisin kunnianosoituksin: Vuonna 2005 Tampereen kulttuuriyhdistys luovutti Parhankankaalle vuotuisen tunnustuspalkintonsa, Kulttuurikukkasen. Seuraavana vuonna hänelle myönnettiin Tampereen rakennustietopalkinto. Hämeen Heimoliitto palkitsi Parhankankaan Häme-teko 2007 -kunniakirjalla, ja vuonna 2010 hän sai vielä Tampereen kaupungin I luokan kultaisen ansiomitalin.
Kirjallisuutta

Hirvikallio, Seija: Pikkupalatsi. Unesta herätetty. Tampere: Pikkupalatsi, 2006. ISBN 952-92-0823-5.
Aiheesta muualla

Pikkupalatsin kotisivut
Panoraamakuvia Pikkupalatsilta – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
Pikkupalatsi Puuvillatehtaankadulta nähtynä.
Pikkuemumaluri

| Pikkuemumaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Malurit Maluridae
Suku::  Emumalurit Stipiturus
Laji::  ruficeps
Kaksiosainen nimi
 Stipiturus ruficeps  A. J. Campbell, 1899 
Katso myös
   Pikkuemumaluri Wikispeciesissä   Pikkuemumaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuemumaluri (Stipiturus ruficeps) on pieni malurien heimoon kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Archibald James Campbell 1899.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 14 cm. Sillä on hyvin pitkä pyrstö, lähes puolet sen ruumiin pituudesta, joka tavallisesti sojottaa peukaloismaisesti pystyssä. Aikanaan malurien luultiinkin kuuluvan peukaloisten heimoon. Pisimmistä pyrstösulista puuttuvat höytyväkäset, minkä vuoksi sulat repsottavat ja näyttävät huonokuntoisilta. Väritykseltään laji on ruskehtava, pää ja niska ovat ruosteenruskeat ja koiraalla on sininen kurkku ja rinta. Yhteysääni on hentoa livertelyä. Käytökseltään laji on piilotteleva ja liikkuu matalalla pensaikossa ja heinikossa.
Esiintyminen

Pikkuemumaluri esiintyy Australian keskiosissa länsirannikolta kauas sisämaahan. Runsaudesta ei ole tietoa mutta lajia ei ole luokiteltu uhanalaiseksi.
Elinympäristö

Pensaikkoiset aavikot.
Lisääntyminen

Pesinnästä ei ole tarkkoja tietoja. Pesä on pyöreä ja kulkuaukko on sivussa. Munia on 2–4 ja niitä haudotaan noin 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä noin 10–12 päivän ikäisinä.
Ravinto

Hyönteissyöjä.
Pikkukeltasiipi

| Pikkukeltasiipi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae
Suku::  Eilema
Laji::  lutarellum
Kaksiosainen nimi
 Eilema lutarellum  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Eilema lutarella 
Katso myös
   Pikkukeltasiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkukeltasiipi (Eilema lutarellum) on yleinen, siilikkäisiin kuuluva pieni perhoslaji. Lajista on joskus käytetty kirjallisuudessa myös nimiä aitokeltasiipi ja multakeltasiipi.
Koko ja ulkonäkö

Pikkukeltasiipi on pienehkö ja suhteellisen huomaamaton perhoslaji. Etusiivet vaihtelevat väriltään likaisen keltaisesta vaaleanharmaaseen. Etusiiven etureunassa ei ole keltaista juovaa. Takasiivet ovat pohjaväriltään keltaiset, mutta niiden tyvi ja siiven etuosa ovat mustat. Musta väri erottuu hyvin myös lentävällä yksilöllä. Tuntosarvet ovat tummat ja ruumis on enimmäkseen tummanharmaa. Takaruumis on kuitenkin puolivälin jälkeen kellertävä.
Siipiväli on 21–30 mm.
Täysikasvuinen toukka on tummakarvainen, noin 16 mm pitkä ja väriltään harmaanruskea. Toukan selkäpuolella on kaksi leveää ruskeanoranssia raitaa, ja niiden välissä kapea, musta keskiviiva.
Levinneisyys ja lentoaika

Laji on palearktinen, ja sitä tavataan Espanjasta ja Pohjois-Afrikasta Euroopan ja Siperian poikki Venäjän kaukoitään. Suomessa pikkukeltasiipeä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa. Perhonen lentää heinäkuun puolivälistä elokuun alkupuoliskolle.
Elinympäristö ja elintavat

Pikkukultasiipi kuuluu päiväaktiivisimpiin keltasiipilajeihin. Silti sekin on liikkeellä enimmäkseen yöllä. Päivällä perhoset vierailevat ahkerasti kukilla. Koiraat lentävät valolle huomattavasti naarasta useammin.
Naaras munii usean päivän aikana 80–100 munaa ja kuolee heti saatuaan kaikki munat laskettua. Toukat kuoriutuvat parin viikon kuluttua ja toukka on lajin talvehtiva elämänvaihe. Keväällä toukat koteloituvat rakentamaansa ruskeaan kotelokoppaan.
Ravintokasvi

Useiden muiden keltasiipien tapaan pikkukeltasiivenkin toukka syö puiden pinnalla ja kivillä kasvavia jäkäliä.
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q971283  BioLib: 54821  BOLD: 183491  EUNIS: 309265  Fauna Europaea: 446925  Fauna Europaea (new): 0ef93a3b-f8df-4b19-b618-9e3424f03e10  GBIF: 5117049  iNaturalist: 470720  IRMNG: 10318962  LepIndex: 37542  LoB: 6140  MaBENA: EilemLutar  Observation.org: 10031  Open Tree of Life: 3183076  Laji.fi: MX.62232