stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pentti Rekola

Pentti Rekola lähdössä Melbournen olympiakisoihin vuonna 1956.
Pentti Jooseppi Rekola (13. maaliskuuta 1934 Nakkila – 13. syyskuuta 2012 Turku) oli suomalainen pikajuoksija. Hän oli Suomen parhaimmistoa 1950-luvun lopussa ja 1960-luvun alussa. Hän osallistui 29 maaottelussa kaikkiaan 101 juoksuun sekä edusti Suomea kaksissa olympialaisissa ja kaksissa EM-kilpailuissa.
Rekola kilpaili Melbournen 1956 ja Rooman 1960 olympialaisissa 200 metrin juoksussa ja 4 × 400 metrin viestijuoksussa, mutta karsiutui aina alkuerissä. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän karsiutui 400 metrin juoksun välierissä ja 4 × 400 metrin viestijuoksun alkuerissä. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän osallistui vain viestijuoksuun ja karsiutui alkuerissä. Hän osallistui 29 maaottelussa 101 eri juoksuun eli yhtä moneen kuin toinen noiden aikojen maaottelujuoksija Voitto Hellstén.
”Pena” Rekola edusti kotimaassa Rauman Työväen Urheilijoita, Eurajoen Kisaa sekä huippuvuosinaan Turun Tovereita, joka Rekolan, Voitto Hellsténin ja Jussi Rintamäen myötä oli tuolloin Suomen paras pikajuoksuseura. Rekola voitti Suomen-mestaruuden 100 metrillä vuosina 1956, 1957, 1958 ja 1961, 200 metrillä ja 400 metrillä vuonna 1959, 4 × 100 metrillä vuosina 1957 ja 1959 sekä 4 × 400 metrillä vuosina 1956–1963. Lisäksi hän saavutti Kalevan kisoissa useita hopea- ja pronssimitaleita. Ennätysajoikseen hän juoksi Suomen-ennätyksen 10,5 s 100 metrillä vuonna 1959, 21,5 s 200 metrillä vuonna 1959 sekä 47,4 s 400 metrillä vuonna 1957. Hän juoksi niin seurajoukkueiden kuin maajoukkueenkin Suomen-ennätyksiä 4 × 100 metrillä ja 4 × 400 metrillä.
Pentti Rekolan poika Harri Rekola voitti Suomen-mestaruuden 4 × 100 metrillä vuonna 1989 sekä saavutti SM-hopeaa 4 × 100 metrillä vuonna 1987 ja SM-pronssia pituushypyssä vuonna 1983.
Aiheesta muualla

Pentti Rekola Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
| n k Miesten 100 metrin juoksun Suomen mestarit |
| --- | --- |
1900-luku:  1907: Uuno Railo  1908: Aarne Kumlin  1909: Uuno Railo 
1910-luku:  1910: Torsten Wendelin  1911: Emil Kukko  1912: Aarni Nyström  1913: Aarni Nyström  1914: Waldemar Wickholm  1915: Erkki Kättö  1916: Hannes Sula  1917: Axel Kuffschinoff  1918: Valentin Bergman  1919: Erik Wilén 
1920-luku:  1920: Lauri Härö  1921: Lauri Härö  1922: Lauri Härö  1923: Lauri Härö  1924: Reijo Halme  1925: Ilmari Helle  1926: Ilmari Helle  1927: Ilmari Helle  1928: Kalervo Pitkänen  1929: Erkki Koponen 
1930-luku:  1930: Erkki Koponen  1931: Bengt Sjöstedt  1932: Palle Virtanen  1933: Börje Strandvall  1934: Börje Strandvall  1935: Palle Virtanen  1936: Aki Tammisto  1937: Aki Tammisto  1938: Aki Tammisto  1939: Nils Kronqvist 
1940-luku:  1940: Nils Kronqvist  1941: Nils Kronqvist  1942: Nils Kronqvist  1943: Nils Kronqvist  1944: Martti Kaskivirta  1945: Nils Kronqvist  1946: Kalevi Huttunen  1947: Voitto Jalava  1948: Kalevi Huttunen  1949: Esko Inkala 
1950-luku:  1950: Esko Inkala  1951: Esko Inkala  1952: Voitto Hellsten  1953: Voitto Hellsten  1954: Voitto Hellsten  1955: Pauli Tavisalo  1956: Pentti Rekola  1957: Pentti Rekola  1958: Pentti Rekola  1959: Börje Strand 
1960-luku:  1960: Börje Strand  1961: Pentti Rekola  1962: Pauli Ny  1963: Pauli Ny  1964: Aarno Musku  1965: Aarno Musku  1966: Jorma Ehrström  1967: Erik Gustafsson  1968: Ossi Karttunen  1969: Ossi Karttunen 
1970-luku:  1970: Raimo Vilén  1971: Raimo Vilén  1972: Raimo Vilén  1973: Antti Rajamäki  1974: Antti Rajamäki  1975: Antti Rajamäki  1976: Raimo Räty  1977: Antti Rajamäki  1978: Antti Rajamäki  1979: Ossi Karttunen 
1980-luku:  1980: Esko Elsilä  1981: Tapani Turunen  1982: Jukka Sihvonen  1983: Kimmo Saaristo  1984: Kimmo Saaristo  1985: Kimmo Saaristo  1986: Kimmo Saaristo  1987: Ari Salonen  1988: Jarkko Toivonen  1989: Kari Niemi 
1990-luku:  1990: Turo Meriläinen  1991: Sami Länsivuori  1992: Sami Länsivuori  1993: Janne Haapasalo  1994: Ari Pakarinen  1995: Harri Kivelä  1996: Ari Pakarinen  1997: Harri Kivelä  1998: Janne Haapasalo  1999: Kim Lesch 
2000-luku:  2000: Tuomas Näsi  2001: Kari Louramo  2002: Markus Pöyhönen  2003: Markus Pöyhönen  2004: Stefan Koivikko  2005: Markus Pöyhönen  2006: Visa Hongisto  2007: Nghi Tran  2008: Joni Rautanen  2009: Jarkko Ruostekivi 
2010-luku:  2010: Joni Rautanen  2011: Hannu Hämäläinen  2012: Visa Hongisto  2013: Jonathan Åstrand  2014: Eetu Rantala  2015: Ville Myllymäki  2016: Ville Myllymäki  2017: Samuli Samuelsson  2018: Eetu Rantala  2019: Konsta Alatupa 
2020-luku:  2020: Viljami Kaasalainen  2021: Samuel Purola  2022: Samuli Samuelsson  2023: Santeri Örn  2024: Riku Illukka 
Kalevan kisat
Bengt Sjöstedt

Bengt Sjöstedt
Bengt Olof Albert "Benkku" Sjöstedt (2. marraskuuta 1906 Tenhola – 16. heinäkuuta 1981) oli suomalainen aitajuoksija ja maailmanennätysmies. Sjöstedt edusti Suomea 110 metrin aitajuoksussa kaksissa olympiakisoissa, 1928 ja 1932. Sjöstedt edusti uransa aikana tammisaarelaista Ekenäs IF:ää sekä helsinkiläisiä  KIF:ää ja HIFK:ta.
Sjöstedt sivusi 110 metrin aitojen maailmanennätystä 14,4 Helsingissä Eläintarhan kentällä 5. syyskuuta 1931  pidetyissä kilpailuissa.
Aiheesta muualla

Bengt Sjöstedt Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
| n k Miesten 100 metrin juoksun Suomen mestarit |
| --- | --- |
1900-luku:  1907: Uuno Railo  1908: Aarne Kumlin  1909: Uuno Railo 
1910-luku:  1910: Torsten Wendelin  1911: Emil Kukko  1912: Aarni Nyström  1913: Aarni Nyström  1914: Waldemar Wickholm  1915: Erkki Kättö  1916: Hannes Sula  1917: Axel Kuffschinoff  1918: Valentin Bergman  1919: Erik Wilén 
1920-luku:  1920: Lauri Härö  1921: Lauri Härö  1922: Lauri Härö  1923: Lauri Härö  1924: Reijo Halme  1925: Ilmari Helle  1926: Ilmari Helle  1927: Ilmari Helle  1928: Kalervo Pitkänen  1929: Erkki Koponen 
1930-luku:  1930: Erkki Koponen  1931: Bengt Sjöstedt  1932: Palle Virtanen  1933: Börje Strandvall  1934: Börje Strandvall  1935: Palle Virtanen  1936: Aki Tammisto  1937: Aki Tammisto  1938: Aki Tammisto  1939: Nils Kronqvist 
1940-luku:  1940: Nils Kronqvist  1941: Nils Kronqvist  1942: Nils Kronqvist  1943: Nils Kronqvist  1944: Martti Kaskivirta  1945: Nils Kronqvist  1946: Kalevi Huttunen  1947: Voitto Jalava  1948: Kalevi Huttunen  1949: Esko Inkala 
1950-luku:  1950: Esko Inkala  1951: Esko Inkala  1952: Voitto Hellstén  1953: Voitto Hellstén  1954: Voitto Hellstén  1955: Pauli Tavisalo  1956: Pentti Rekola  1957: Pentti Rekola  1958: Pentti Rekola  1959: Börje Strand 
1960-luku:  1960: Börje Strand  1961: Pentti Rekola  1962: Pauli Ny  1963: Pauli Ny  1964: Aarno Musku  1965: Aarno Musku  1966: Jorma Ehrström  1967: Erik Gustafsson  1968: Ossi Karttunen  1969: Ossi Karttunen 
1970-luku:  1970: Raimo Vilén  1971: Raimo Vilén  1972: Raimo Vilén  1973: Antti Rajamäki  1974: Antti Rajamäki  1975: Antti Rajamäki  1976: Raimo Räty  1977: Antti Rajamäki  1978: Antti Rajamäki  1979: Ossi Karttunen 
1980-luku:  1980: Esko Elsilä  1981: Tapani Turunen  1982: Jukka Sihvonen  1983: Kimmo Saaristo  1984: Kimmo Saaristo  1985: Kimmo Saaristo  1986: Kimmo Saaristo  1987: Ari Salonen  1988: Jarkko Toivonen  1989: Kari Niemi 
1990-luku:  1990: Turo Meriläinen  1991: Sami Länsivuori  1992: Sami Länsivuori  1993: Janne Haapasalo  1994: Ari Pakarinen  1995: Harri Kivelä  1996: Ari Pakarinen  1997: Harri Kivelä  1998: Janne Haapasalo  1999: Kim Lesch 
2000-luku:  2000: Tuomas Näsi  2001: Kari Louramo  2002: Markus Pöyhönen  2003: Markus Pöyhönen  2004: Stefan Koivikko  2005: Markus Pöyhönen  2006: Visa Hongisto  2007: Nghi Tran  2008: Joni Rautanen  2009: Jarkko Ruostekivi 
2010-luku:  2010: Joni Rautanen  2011: Hannu Hämäläinen  2012: Visa Hongisto  2013: Jonathan Åstrand  2014: Eetu Rantala  2015: Ville Myllymäki  2016: Ville Myllymäki  2017: Samuli Samuelsson  2018: Eetu Rantala  2019: Konsta Alatupa 
2020-luku:  2020: Viljami Kaasalainen  2021: Samuel Purola  2022: Samuli Samuelsson  2023: Santeri Örn  2024: Riku Illukka 
Kalevan kisat
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Kuriilien kiista

Kiistellyt saaret Kuriilien eteläosassa
Kuriilien kiista on Japanin ja Venäjän (ja sen edeltäjän Neuvostoliiton) välinen aluekiista, erimielisyys Kuriilien saariryhmän eteläisimpien saarien hallinnasta. Kuriilien tuliperäinen saariketju sijaitsee Tyynessämeressä Japanin pohjoisen Hokkaidon saaren ja Venäjän Kamtšatkan niemimaan välissä. Kiista koskee 56 saarta käsittävän saariston eteläosaa, joka ennen toista maailmansotaa kuului Japanin keisarikunnalle, ja jonka Neuvostoliitto valloitti sodan loppuvaiheessa. Liittoutuneiden ja Japanin välisessä San Franciscon rauhan­sopimuksessa Japani luopui vaatimuksestaan saariin, mutta Neuvostoliiton oikeuksia niihin ei toisaalta mainittu. Neuvostoliitto ja sen seuraajana Venäjä on katsonut saarten kuuluvan itselleen, ja ne ovat pysyneet Venäjän hallinnassa osana sen Sahalinin aluetta. Japani on kiistänyt saarten kuuluvan Venäjälle, ja katsonut niiden kuuluvan sen Pohjoiseen territorioon. Valtiot eivät tämän vuoksi ole allekirjoittaneet rauhansopimusta maailmansodan jälkeen.
Kiistellyt saaret ovat Iturup (Etorofu) ja Kunašir varsinaisesta pääsaariketjusta sekä sen eteläpuolella sijaitsevat Shikotan ja Habomain saariryhmä.
Historia > Venäjän löytöretkeily

Venäläisistä ensimmäisiä mainintoja Kuriileista on Vladimir Atlasovilla, joka matkusti Kuriileille vuonna 1697. 1700- ja 1800-luvuilla aluetta tutkivat muiden muassa Danila Antsiferova, I. Kozyrevski, Ivan Jevreinov, Feodor Lužin, Martin Španberg, Ivan Krusenstern ja Vasili Golovnin.
Historia > 1800-luku > Ison-Britannian ja Yhdysvaltain kalastus aktivoi Venäjän

Venäjän keisari Aleksanteri I totesi ukaasissaan vuonna 1821, että Venäjälle kuuluvat Kuriilien saarista kaikki Sahalinin saaren eteläkärjestä Urupin eteläkärjestä pohjoiseen sijaitsevat saaret. Vuonna 1822 Venäjä lähetti lippulaiva Apollonista johdetun laivasto-osaston toimeenpanemaan ukaasia Tyynelle valtamerelle. Tämän on myös katsottu olleen Venäjän Tyynenmeren laivaston historiallinen alku.
Syy Venäjän julistukseen ja laivaston lähettämiseen oli se, että britit ja yhdysvaltalaiset alkoivat kalastaa valaita Ohotanmerellä. Venäjä odotti, että sitä seuraisi myös muita kaupallisia toimenpiteitä.
Historia > 1800-luku > Japani avautui – myös Venäjä oli aktiivinen

Vuonna 1853 venäläinen amiraali Jevfimi Putjatin aloitti vuonna 1855 päättyneen kolmen retken sarjan Japaniin tavoitteenaan avata diplomaattiset ja kaupalliset suhteet Japaniin sekä ratkaista Sahalinia ja Kuriilien saaria koskevat raja-aluekysymykset Japanin kanssa.
Historia > 1800-luku > Krimin sota pakotti Venäjän maltillisuuteen

Vuonna 1854 Putjatin teki toisen retkensä Nagasakiin 1. tammikuuta ja 5. helmikuuta välisenä aikana. 28. maaliskuuta 1854 puhkesi Krimin sota (joka Suomen suuriruhtinaskunnassa tunnettiin nimellä ”Itämainen sota” tai ”Oolannin sota”), jossa Ranska ja Osmanien valtakunta sotivat Britannian tukemina Venäjää vastaan. Brittiläis-ranskalainen laivasto-osasto purjehti Ohotanmerelle ja Japaniin etsimään Venäjän sota- ja kauppalaivastoa. Länsivaltojen aktiivisuus pakotti Putjatinin ottamaan huomioon niiden vaikutuksen Shimodan neuvotteluissa Japanin kanssa.
Itä-Siperian kuvernööri, kreivi Nikolai Muravjev lähetti venäläiset joukot Amurille. Niitä seurasi myös venäläisiä uudisasukkaita. Muravjev otti Venäjän haltuun myös Sahalinin saaren. Lokakuussa 1854 Putjatin palasi jatkamaan Shimodan neuvotteluja Japanin kanssa.
7. helmikuuta 1855 Venäjä solmi Shimodan sopimuksen Japanin kanssa. Venäjän ja Japanin välinen raja määriteltiin kulkevaksi Iturupin ja Uturun välillä. Sahalinin saari määrättiin Japanin ja Venäjän yhteiseen, myöhemmin tarkennettavaan hallintaan.
Historia > 1800-luku > Japani pyrki ratkaisuun

Vuonna 1862 Japani pyrki diplomaattiseen painostukseen aluekysymyksen ratkaisemiseksi. Vuonna 1866 Venäjä tarjosi Urupia ja kolmea muuta saarta saadakseen Sahalinin kokonaan itselleen. Vuonna 1867 Japani vetosi toisen kerran Venäjään. Vuosina 1869–1870 Japani toivoi Venäjän suostuvan Yhdysvaltain välitykseen. Näin ei kuitenkaan tapahtunut. Vuonna 1871 Japani liitti etelässä itseensä Rjukujun saariston.
Vuonna 1873 Hokkaidon aluehallinto vastusti venäläisten kalastusta ja havaintoasemien pystyttämistä Iturupille. Japani valtuutti laivastonsa tykkiveneet partioimaan Kuriilien läheisyydessä. Japanin ulkoministeriö julisti aluevesirajat laajennetuiksi 12 kilometriin saarten rannoista.
Vuonna 1874 Japani hyökkäsi Formosaan (Taiwaniin). Vuonna 1875 se liitti itseensä Ogasawaran saaret.
Historia > 1800-luku > Pietarin sopimus määritti demarkaatiolinjan

Japani ja Venäjä sopivat amiraali Enomoto Takeakin ja ruhtinas Aleksandr Gortšakovin 7. toukokuuta 1875 allekirjoittamalla Pietarin sopimuksella, että Venäjä saa koko Sahalinin saaren itselleen ja Japani puolestaan koko Kuriilien saariketjun sekä kaupallisia etuoikeuksia Ohotanmereen.
Sahalinia japanilaisille kuuluvana pitävien japanilaisten mielestä Pietarin sopimuksella Japani vaihtoi japanilaisen Sahalinin japanilaisiin Kuriilien saariin.
Hallinnollisesti Japanissa Kuriilien saaret kuuluivat elimellisesti Japanin emämaahan. Niitä ei hallittu siirtomaana, vaan ne kuuluivat suoraan Japanin suuren pohjoissaaren Hokkaidon alueeseen.
Saarten alkuperäisasukkaat, ainut olivat tätä ennen asuneet vuosisadan venäläisen kulttuurin ja hallinnon piirissä sekä omaksuneet ortodoksisen uskon. Heitä oli ollut noin 20 000; sittemmin he olivat Japaniin siirtyneinä japanilaistuneet.
Kuriilien saarten kysymys liittyi läheisesti Venäjän ja Japanin kilpailuun Mantšuriassa ja myös Yhdysvaltain lisääntyneeseen läsnäoloon alueella – Japani pureutui Kiinaan ja Yhdysvallat oli ostanut Alaskan Venäjältä vuonna 1867. Kiinassa 1800-luvun lopulla olivat aktiivisesti läsnä ekstraterritoriaalisine toimilupa-alueineen Britannia, Japani, Ranska, Saksa, Venäjä ja Yhdysvallat.
Historia > 1900-luvun alku > Japani sai Sahalinin saaren eteläosan itselleen

Shumshun uudisasukas Gunji päätti liittyä Venäjän–Japanin sotaan 6. kesäkuuta 1904.selvennä Troolareilla matkustaneet 100 japanilaista perustivat tukikohdan Ožonojeen sotilashallinnon alaisuuteen. Venäläinen jalkaväkiosasto siirtyi Petropavlovskista Ožonojeen ja internoi uudisasukkaat sodan loppuun saakka.
Japani sai haltuunsa Sahalinin saaren eteläosan vuonna 1905 Venäjän–Japanin sodan päättäneellä Portsmouthin rauhansopimuksella. Gunjin vankeudesta Yhdysvaltoihin neuvottelijoille salakuljetuttama kirje korosti pohjoisten vesien kalastuksellista merkitystä Japanille. Venäjä suostui siihen, että japanilaiset saisivat kalastaa Venäjälle kuuluvan Kamtšatkan niemimaan kummallakin rannikolla.
Historia > 1900-luvun alku > Venäjä Japanin liittolaisena ensimmäisessä maailmansodassa

Ensimmäisen maailmansodan aikana Japani liittyi Britannian, Ranskan ja Yhdysvaltain rinnalle Britannian kanssa vuonna 1902 solmimansa sopimuksen mukaisin periaattein. Se sai Kiinasta itselleen Saksan toimilupa-alueet Shandongissa Versailles’n rauhan 156. artiklan perusteella, mikä oli pettymys kiinalaisille ja aiheutti osaltaan kansallismielisen toukokuun neljännen päivän liikkeen synnyn.
Myös Kiina oli liittynyt ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltoihin saadakseen Saksan toimilupa-alueen takaisin suoraan omaan määräysvaltaansa. Näin ensimmäinen maailmansota ei vaikuttanut ympärysvaltojen kanssa liitossa olleiden Venäjän valkoisten sotilashallitusten ja Japanin eikä Japanin ja Neuvosto-Venäjän väliseen tilanteeseen, vaikka Japani osallistui Kaukoidässä ympärysvaltojen interventioon Neuvosto-Venäjää vastaan. Neuvostoliitto kuitenkin ilmoitti vuonna 1925, ettei se tunnustaisi vuonna 1905 solmimansa Portsmouthin sopimuksen sitä kohtaa, minkä mukaan Etelä-Sahalin siirtyisi Japanille.
Historia > Toinen maailmansota > Japani ja Neuvostoliitto eivät solmi rauhansopimusta

Koska Japani ole hyväksynyt Neuvostoliiton aivan toisen maailmansodan lopussa suorittamaa Kuriilien saarten haltuunottoa, se ei ole solminut Neuvostoliiton eikä Venäjän kanssa toisen maailmansodan päättävää rauhansopimusta, missä Kuriilien kysymys olisi lopullisesti määritelty.
Liittoutuneiden ja Japanin välisessä San Franciscon rauhansopimuksessa 8. syyskuuta 1951 Japani suostui luopumaan kaikista aluevaatimuksista, jotka koskevat Sahalinin saarta ja Kuriileja sen neljää eteläistä saarta lukuun ottamatta, joita Japani ei pidä varsinaisina Kuriileina.
Neuvostoliitto ei kuitenkaan allekirjoittanut San Franciscon sopimusta Japanin kanssa, koska Mao Zedongin johtamaa Kiinaa ei otettu osalliseksi neuvotteluihin, ja sopimuksella luovutettiin osa Japanin alueista (muun muassa Okinawan) Yhdysvalloille.lähde? Se oli mahdollista siksi, ettei Japani jäänyt 1945 Neuvostoliiton valtapiiriin, vaan Yhdysvallat miehitti sen, ja siksi rauhansopimusta Neuvostoliiton kanssa sen sanelemilla ehdoilla ei tarvinnut hyväksyä.
Historia > Toinen maailmansota > Neuvostoliiton ja Japanin neuvottelut 1955–1956

Vuonna 1955 Japani ja Neuvostoliitto aloittivat neuvottelut Lontoossa, joissa Japania edusti Shunichi Matsumoto. Kylmän sodan liennytyksen hengessä Neuvostoliitto suostui luovuttamaan Shikotanin ja Habomain saaret Japanille vastineeksi rauhansopimuksesta. Matsumoto oli vaatinut näitä, koska ennen sotaa ne eivät olleet kuuluneet Kuriileihin vaan Hokkaidōn alueeseen.
27. elokuuta 1955 Matsumoto sai Tokiosta uudet ohjeet, joiden mukaan kahden saaren palautus Japanille ei riittänyt, vaan hän sai tehtäväksi vaatia kaikkia. Syyksi vaatimusten muuttumiseen on väitetty ulkoministeri Mamoru Shigemitsua, joka pyrki sabotoimaan pääministeri Ichiro Hatoyaman pyrkimystä parantaa suhteita Neuvostoliittoon, ja Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dullesia, joka oli tiukka antikommunisti ja uhkasi ottaa Okinawan pysyvästi Yhdysvalloille, jos Neuvostoliiton kanssa päätäisiin sopimukseen.
Vuoden 1956 Neuvostoliiton ja Japanin yhteinen julistus päätti sodan maiden välillä ja ne solmivat diplomaattiset suhteet. Julistukseen jäi muoto, jossa Neuvostoliitto lupasi luovuttaa Shikotanin ja Habomain saaret Japanille vastineeksi rauhansopimuksesta.
Diplomaattisuhteiden solmimiseksi rauhansopimuksetta antoivat Neuvostoliitto ja Japani julistuksen, millä ne päättivät sotatilan ja sopivat diplomaattisuhteiden solmimisesta. Habomai ja Shikotan tulee julistuksen mukaan palauttaa Japanin hallintaan rauhansopimuksen solmimisen jälkeen.
19. tammikuuta 1960 Japani solmii Yhdysvaltain kanssa 8. syyskuuta 1951 solmittua sopimusta, minkä solmiminen oli luonut juridisen perustan yhdysvaltalaistukikohtien ylläpitämiselle Japanissa.selvennä Vastauksena tähän 27. tammikuuta 1960 ilmoittaa Neuvostoliitto, että se ei Habomaita ja Shikotania luovuttamalla laajenna Japanin pinta-alaa, koska se pitää japanilais-yhdysvaltalaisen sopimuksen jatkamista suunnattuna Korean demokraattista kansantasavaltaa ja Neuvostoliittoa vastaan.lähde?
Nykytilanne

Vuonna 1993 Japani ja Venäjä antoivat Tokion julistuksen,lähde? minkä mukaan Neuvostoliiton kanssa jo sovittu pätee myös Venäjällä. Venäjä on Neuvostoliiton kansainvälisoikeudellinen seuraajavaltio.
14. marraskuuta 2004 Venäjän ulkoasiainministeri Sergei Lavrov totesi ennen presidentti Vladimir Putinin Japanin-vierailua, että venäläis-japanilaisten suhteiden perustana on vuoden 1956 julistus. Putin toteaa, että Venäjä on valmis ottamaan itselleen sopimuksen velvoitteet siinä määrin kuin myös kumppanit ovat valmiita toteuttamaan. Japanin pääministeri Koizumin vastauksen mukaan pelkästään Habomain ja Shikotanin palauttaminen Japanille ei riitä, mikäli ei samalla pystytä sopimaan kaikkien saarten omistuksesta, mikä on rauhansopimuksen ehtona.
Kuriileista on keskusteltu lukuisia kertoja virkamiestasolla ja joissain ministeritapaamisissakin se on ollut tiedotusvälineissä esillä.
Saarilla on kummallekin maalle vertauskuvallinen merkitys. Japanille, erityisesti kansallisesti suuntautuneen viiteen ryhmittymään jakautuneen japanilaisen liberaali-demokraattisen valtapuolueen perinteisemmin suuntautuneille kannattajille, Kuriilit ovat osa Japania. Shimodan ja Pietarin sopimusten jälkeen Japani hallitsi Kuriileja elimellisenä osana emämaahan kuuluvaa suurta pohjoissaarta, Hokkaidoa, ei siirtomaana.
Japanin yhdysvaltalaisten toivomuksesta 1950-luvulla kommunismin vastustamiseksi koottu valtapuolue, liberaalidemokraattinen puolue, on usean ryhmittymän muodostama kokoomus, jossa taloudellis-teknisten perusteiden lisäksi on otettava huomioon sen koossa pitämiseksi myös kansallinen perinne.
Taloudellisesti saarilla ei ole kummallekaan maalle erityisen suurta merkitystä. Japanin hallinnan uskottaisiin paikallisesti merkitsevän voimakasta aluepoliittista tukea ja taloudellisen aseman parantumista. Toisaalta paikallisia asukkaita arveluttaa liittyminen Japaniin ja japanilaiseen kulttuuriin. Toisaalta Hokkaidon kalastajat arvelevat saavansa kilpailua, mikäli saaret palautettaisiin Japanille. Venäläislaskelman mukaan kuitenkin yhdenkin saaren siirtyminen Japanille kuitenkin parantaisi mahdollisuuksia kalastaa lokakuusta huhtikuulle jäätyvällä Ohotanmerellä, minkä arvo voisi olla 2,5 miljardia dollaria vuodessa.
Venäjälle kysymys voi muodostaa ennakkotapauksen, mikä voisi johtaa uusiin vaatimuksiin yli 60 Venäjää koskevan sopimuksella sovitun tai avoimen aluekysymyksen uudelleen esille ottamista. Vuonna 2020 Venäjä muutti perustuslakiaan niin, ettei se voi luovuttaa alueitaan toisille maille.
Nykytilanne > Japanin vaatimukset Venäjälle

Alueen omistusta ovat määrittäneet Venäjä sekä Neuvostoliiton ja Japanin väliset kansainväliset valtiosopimukset. Japani ja Neuvostoliitto eivät voineet allekirjoittaa toisen maailmansodan jälkeen rauhansopimusta siksi, että Japani pitää Kuriileja itselleen kuuluvana, mihin Neuvostoliitto tai sen kansainvälisoikeudellinen seuraajavaltio Venäjä eivät ole suostuneet. Venäjä pitää myös Euroopan unionia ulkopuolisena sen ja Japanin välisessä aluekysymyksessä. Japanin hallituksessa on oma ministerinsä Venäjän hallussaan pitämien pohjoisten alueiden ja Yhdysvaltain tukikohtanaan pitämän Okinawan kysymyksiä varten. Vuodesta 2004 näistä vastaava ministeri on ollut Juriko Koike.
Japani haluaa Kuriileista, Pohjoisesta alueestaan Etoforun ja Kunashirin sekä Kuriileihin kuulumattomaksi katsomansa Habomain ja Shikotan.
Nykytilanne > Ampumatapaus 2006

Japanilainen kalastusalus Kisshinmaru 31 kohtasi Kuriileihin kuuluvan Kagara-saaren lähistöllä venäläisen rannikkovartioaluksen 16. elokuuta 2006 noin kello neljä aamulla. Venäjän mukaan kalastusalus ei pysähtynyt kehotuksesta ja varoituslaukauksesta huolimatta. Venäläisten ampuessa yksi neljästä kalastajasta, 35-vuotias Mitsuhiro Morita, kuoli, ja kalastusalus otettiin kiinni jäljellä olevine miehistön jäsenineen. Sahalinin yleisen syyttäjän mukaan kalastajia kohtaa syyte rajaloukkauksesta ja luvattomasta kalastuksesta. Edellisen kerran japanilainen kalastaja kuoli lokakuussa 1956 samalla tavoin.
Nykytilanne > Ukrainan sodan aikaan

Venäjän hyökkäyksen Ukrainaan vuonna 2022 on sanottu kiristäneen Japanin ja Venäjän välejä. Japani on muun muassa liittynyt Venäjän vastaisiin talouspakotteisiin ja todennut Kuriilien olevan ”laittomasti miehitettyjä”. Venäjä lopetti japanilaisten kalastusoikeudet Kuriilien alueella ja lakkautti viisumiohjelman, jolla saarilta karkotettu väestö oli päässyt matkustamaan saarille.
Aiheesta muualla

Japanin ja Neuvostoliiton puolueettomuussopimus 1941 (Arkistoitu – Internet Archive)
Neuvostoliiton ilmoitus siitä, ettei se jatka puolueettomuussopimusta (Arkistoitu – Internet Archive)
Okinawan ja pohjoisten alueiden ministeri Juriko Koike
Venäjän ulkoasiainministeriön kommentti Kuriilien kysymyksen kahdenkeskisyydestä Japanin ja Venäjän kesken (Arkistoitu – Internet Archive)
Japanin ja Venäjän hallitsemien alueiden rajalinjat vuodesta 1855 (Shimodan sopimus), 1875 (Pietarin sopimus) ja 1945 alkaen. Japani on vaatinut rajan palauttamista vuoden 1855 linjalle.