stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Terapsidit
Terapsidien luokitus > Fylogenia

Eri terapsidiryhmät ovat selvästi toistensa lähimmät sukulaiset, eli luonnollinen ryhmä, mutta ryhmien keskinäiset sukulaisuussuhteet eivät ole vielä kovin hyvin selvillä. Niiden ominaisuuksia tutkimalla on saatu aikaan useita erilaisia fylogenisia hypoteeseja. Tämä saattaa johtua siitä, ettei joitain asiaa selventäviä ryhmien ominaisuuksia ole vielä tunnistettu, tai sitten useimmat terapsidiryhmät eriytyivät yhteisestä kantamuodostaan geologisessa ajassa mitattuna suhteellisen nopeasti. Suvun Tetraceratops luokittelu on ollut melko vaikeaa. Se on välillä luokiteltu varhaiseksi terapsidiksi ja välillä taas heimoon Sphenacodontidae.
Rubidge & Sidor (2001):
E. Amson & M. Laurin (2011)
Aiheesta muualla

Therapsida: Overview Palaeos.com (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q322241  Wikispecies: Therapsida  BioLib: 18764  EoL: 4522847  IRMNG: 11523  Paleobiology Database: 145256  Tree of Life: Therapsida 
Bienotherium yunnanense-kynodontin kallo.
Australobarbarus-dikynodontin luuranko Helsingin Luonnontieteellisessä museossa.
Titanophoneusin luuranko.
Moschops capensisin luuranko American Museum of Natural Historyssä.
Texasin paras pikku porttola

| Texasin paras pikku porttola> The Best Little Whorehouse in Texas |
| --- | --- |
 Elokuvan alkuperäinen juliste
Ohjaaja:  Colin Higgins
Käsikirjoittaja:  Colin Higgins Peter Masterson
Tuottaja:  Robert L. Boyett
Säveltäjä:  Carol Hall Patrick Williams
Kuvaaja:  William A. Fraker
Leikkaaja:  Pembroke J. Herring
Tuotantosuunnittelija:  Robert F. Boyle
Pääosat:  Burt Reynolds Dolly Parton Dom DeLuise Charles Durning Jim Nabors
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  RKO Pictures
Levittäjä:  Universal Studios
Ensi-ilta:  23. heinäkuuta 1982 (Yhdysvalloissa) 1. heinäkuuta 1983 (Suomessa)
Kesto:  114 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  35 milj. USD
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Texasin paras pikku porttola on yhdysvaltalainen komediallinen musikaalielokuva vuodelta 1982. Sen pääosissa ovat Dolly Parton ja Burt Reynolds. Se on elokuvaversio Carol Hallin menestysmusikaalista.
Sivuroolissa vastuutaan väistelevänä kuvernöörinä nähtiin vanha konkari Charles Durning.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo elokuvaa kepeäksi ja karamellinväriseksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Tevecamp

| Tevecamp Ky |
| --- | --- |
Perustettu:  1979
Perustaja:  Terttu ja Veikko Lähde
Lakkautettu:  1997 (konkurssi)
Kotipaikka:  Kaustinen
Toiminta-alue:  Pohjoismaat
Toimiala:  matkailuautot
Tuotteet:  Teve-matkailuautot, erikoisvaunut
Henkilöstö:  15
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tevecamp Ky oli kaustislainen vuonna 1979 perustettu matkailuautojen ja -vaunujen valmistaja. Se rakensi nelisensataa Teve-merkkistä matkailuajoneuvoa vuosina 1978–1997, kunnes yrityksen toiminta päättyi konkurssiin.
Historiaa

Kokkolan teknillisen koulun autotekniikan lehtori Veikko Lähde kiinnostui 1970-luvun alkupuolella matkailuvaunujen rakentamisesta uudella liimaustekniikalla niin, ettei puurimoista tehtyä painavaa tukirakennetta tarvittaisi. Vuonna 1978 hän siirtyi vaunuista matkailuautoihin ja perusti yrityksen Tevecamp Ky. Ensimmäinen Teve-matkailuauto syntyi Mercedes-Benz 508 -mallin alustalle. Vuonna 1981 rakennettiin Kaustiselle tuotantohalli, jossa rakennettiin matkailuautokoreja myös muun muassa Mitsubishi Canterin, Fiat Dailyn ja Toyota Dynan pohjalle.
Liimatun korin lisäksi Veikko Lähde kehitti matkailuautoista sellaisia, ettei kaasupulloja tarvittu, vaan auton lämmitys, jääkaappi ja liesikin toimivat dieselöljyllä.
Matkailuautojen lisäksi Tevecamp valmisti vaunuja erikoistarkoituksiin, kuten ruumiiden kuljetukseen, puolustusvoimien käyttöön sekä siirrettäviksi kioskeiksi.
Sigismond Thalberg

Sigismund Thalberg, Josef Kriehuberin litografia, 1841.
Sigismond (Sigismund) Thalberg (8. tammikuuta 1812 Geneve – 27. huhtikuuta 1871 Posilipo, Italia) oli pianisti ja säveltäjä, joka tunnetaan Franz Lisztin suurena kilpailijana. Thalbergin syntyperä on epäselvä: hän itse väitti olevansa kreivi Moritz von Dietrichsteinin ja paronitar von Wetzlarin avioton lapsi. Joka tapauksessa kreivi otti hänet suojelukseensa ja järjesti hänelle parhaan mahdollisen koulutuksen. Thalberg opiskeli Johann Nepomuk Hummelin ja Ignaz Moschelesin johdolla ja debytoi Wienissä vuonna 1829. Thalberg työskenteli ahkerasti: hän saattoi hioa kahta tahtia läpi yön tai nousta aamukolmelta harjoittelemaan. Hän saavutti nopeasti suunnattoman suosion yleisön, etenkin naisten keskuudessa. 1836 Thalberg tuli Pariisiin, joka jakautui heti hänen ja kaupungin konserttielämää siihen asti hallinneen Lisztin kannattajiin. Pianistit kilpailivat ankarasti peräkkäisin konsertein ja esiintyivät lopulta 31. tammikuuta 1837 samassa konsertissa, jossa piti ratkaista kaupungin pianokuninkuus. Lopputulos oli, että Thalberg oli "maailman paras pianisti" ja Liszt "maailman ainoa pianisti".
Thalberg kiersi ympäri Eurooppaa ja oli ensimmäisiä suuria pianisteja, jotka esiintyivät myös Yhdysvalloissa. Hänen Yhdysvaltojen-debyyttinsä tapahtui New Yorkissa 1856. Vuoden 1863 tienoilla Thalberg oli saavuttanut urallaan kaiken ja vetäytyi eläkkeelle viininviljelijäksi Italiaan suuren varallisuuden turvin. Hän lopetti soittamisen kokonaan eikä edes omistanut pianoa viimeisinä elinvuosinaan.
Thalbergin soitto oli erittäin viimeisteltyä ja kurinalaista. Hänen liikekielensä pianon ääressä oli sotilaallisen minimaalista. Thalbergin erityinen tavaramerkki oli melodian soittaminen molempien käsien peukaloilla pianon keskirekisterissä ja sen ympäröiminen arpeggioilla ylä- ja alarekisterissä, mikä loi illuusion soitosta kolmella kädellä. Hän saikin lisänimen "Vanha arpeggio". Ajan suuret muusikot kunnioittivat Thalbergia: esimerkiksi Liszt sanoi Thalbergin olevan "ainoa, joka osasi soittaa viulua pianolla", ja Felix Mendelssohnin mielestä Liszt ja Thalberg nousivat ainoina yli muiden ajan pianistien. Toisaalta Charles Hallé piti Thalbergin soittoa kylmänä ja Clara Schumann katsoi siitä puuttuvan runollisuutta.
Thalberg sävelsi muun muassa 50-60 fantasiaa pianolle oopperateemoista. Ne ovat pianistisia ja hyvin vaikeita, mutta musiikista puuttuu harmonista mielikuvitusta. Thalberg lopetti säveltämisen uransa loppupuolella, ja sittemmin hänen sävellyksensä on unohdettu.
Teuvanjoen vesistö

| Teuvanjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 38) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjanmaa, Etelä-Pohjanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Teuvanjoen vesistö (38)
Vesistöjako:  Teuvanjoen alao. alue (38.001), Teuvanjoen kesk. alue (38.002), Teuvan alue (38.003), Molnån valuma-alue (38.004), Rääsynluoman valuma-alue (38.005), Teuvanjoen ylä. valuma-alue (38.006), Majaluoman−Riipinluoman v−a (38.007), Varsalanluoman valuma-alue (38.008), Peninluoman valuma-alue (38.009)
Laskujoki:  Teuvanjoki
Laskupaikka:  Kristiinankaupunki, Pohjoislahti, Selkämeri 
Koordinaatit:  62°16′41″N, 21°23′17″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  542,45 km²  
Järvisyys:  0,08 % 
Alueen pituus:  45 km  
Alueen leveys:  20 km  
Pääuoma:  noin 55 km  lähde?
Keskiylivirtaama:  92 m³/s  lähde?
Keskivirtaama:  5,5 m³/s  lähde?
Keskialivirtaama:  0,02 m³/s  lähde?
 fiJoki laskee Selkämereen Pohjoislahdella Kristiinankaupungissa. 
Teuvanjoen vesistö (vesistöaluetunnus 38) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Teuvanjoki laskee Selkämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 542,45 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 0,08 %.
Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Teuvanjoen alaosan alue (38.001)
Molnån valuma-alue (38.004)
Peninluoman valuma-alue (38.009)
Teuvanjoen keskiosan alue (38.002)
Rääsynluoman valuma-alue (38.005)
Varsalanluoman valuma-alue (38.008)
Teuvan alue (38.003)
Teuvanjoen yläosan valuma-alue (38.006)
Majaluoman–Riipinluoman valuma-alue (38.007)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Teuvanjoen vesistö, vesi.fi
Texmex (musiikki)

Texmex tai tejano on musiikkiperinne, joka syntyi Yhdysvaltojen eteläosissa, Texasin ja Meksikon rajaseuduilla. Sen soitinvalikoimaan kuuluvat tunnusomaisesti harmonikka, kitara ja basso.
Historia

Texmex-musiikin juuret ovat 1800-luvun Saksassa, jossa diatoninen harmonikka kehittyi. Vuoden 1890 tienoilla saksalaisia muutti Texasiin maatöihin ja pohjois-Meksikon rautatietyömaille vieden harmonikkoja mukanaan. Tauoilla työmiehet soittelivat valsseja ja polkkia, joita paikalliset meksikolais-amerikkalaiset eli chicanot kuuntelivat. Vähitellen harmonikkoja alettiin tehdä paikallisin voimin. Masurkoista alkoi kehittyä ”corridoja”, lauluja rakkaudesta ja vihasta. Harmonikkaa käyttävä tanssimusiikki alkoi kehittyä Texasin laaksosta aina Nuevo Laredoon.
1900-luvun alkuvuosikymmenillä chicano-melodiat alkoivat levitä Laredon, Tamaulipasin, Coahuilan ja Monterreyn seuduille. Näihin aikoihin meksikolaiset ja meksikolais-amerikkalaiset olivat jo antaneet oman leimansa musiikkiin ja muun muassa redobaa käytettiin runsaasti rytmisoittimena.
1930-luvulla Narciso Martinez alkoi kirjoittaa sanoja rodeoissa, saluunoissa ja cantinoissa soitettuun tanssimusiikkiin. Hän myös toi musiikkiin ”syvän basson” eli leveäkaulaisen kitaran, jolla pystyi soittamaan kuusi sointuparia. Vuonna 1935 Santiago Jiménez levytti ensimmäisenä polkkia, ”corridoja”, ”rancheraseja” ja ”guapangoja” espanjaksi. Hänen levytyksistään on perua nykyjäänkin paljon kuultu ”San Antonion” äänimaailma.
Santiagon poika Leonardo ”Flaco” Jiménez kulki isänsä mukana tämän esiintymisissä. Myöhemmin hänestä tuli alueen ”harmonikkakuningas”. Flaco yhdisti texmex-soundin yhdysvaltalaiseen bluesiin, countryyn, rockiin ja jazz-musiikkiin ja hänen myötään texmex-musiikki alkoi saavuttaa kansainvälistä huomiota ja levitä ympäri maailman. Hän esiintyi myös useiden kansainvälisten tähtien, kuten Ry Cooderin, Rolling Stonesin, Linda Ronstadtin, Peter Rowenin, Santanan, Bob Dylanin ja Dwight Yoakamin kanssa.
1970-luvulla Los Lobos alkoi esiintyä ja voitti lopulta musiikillaan Grammyn, jota seurasivat elokuvat La Bamba ja Mambo Kings. Alan suuria nimiä oli myös Steve Jordan.
Suomalainen texmex-hanuristi Veli-Matti Järvenpää.
Taotao, pieni pandakarhu

| Taotao, pieni pandakarhu> タオタオ絵本館 世界動物ばなし Tao Tao Ehonkan-Sekai Dōbutsu-Banashi |
| --- | --- |
 Tunnusteksti.
Tyyli:  piirrossarja
Kestoaika:  noin 25 minuuttia
Kehittäjä(t):  Kazuo Miyamoto
Pääosissa:  Suomi: Inkeri Wallenius (kertoja)
Alkuperämaa:  Saksa, Japani
Alkuperäiskieli:  japani, saksa
Verkko:  Japani: TV Osaka Saksa: ZDF Suomi: Yle TV1, Yle TV2, Nelonen Nappula
Esitetty:  Japani: 7. lokakuuta 1983 – 9. huhtikuuta 1985
Tuotantokausia:  2
Jaksoja:  52 (luettelo jaksoista)
Tunnuskappale:  Tao Tao -tunnusteema
Tuotanto
Tuottaja(t):  Takeshi Ishiguro
Säveltäjä(t):  Yasushi Tsuchida, Alexander Blechinger, Karel Svoboda
Tuotantoyhtiö(t):  Shunmao/Apollo Film, Tsuchida Production
Aiheesta muualla
IMDb 
Taotao, pieni pandakarhu (piirrossarjan nimi Suomen televisioesityksessä, alkuperäiseltä nimeltään Tao Tao Ehonkan-Sekai Dōbutsu-Banashi) on vuosina 1983–1985 valmistunut saksalais-japanilainen animepiirrossarja. Tuotannollisesti piirrossarja koostuu kokonaisuudessaan kahdesta 26-osaisesta sarjasta, joka käsittää yhteensä 52 jaksoa. Sarjan ohjasivat Shuichi Nakahara ja Tatsuo Shimamura. Sarjaa edelsi vuonna 1981 valmistunut piirroselokuva Taotao, pieni pandakarhu.
Sarjan eurooppalaisen version tunnusmusiikin on säveltänyt tšekkiläinen Karel Svoboda.
Juoni

Sarjan päähenkilö on Tao Tao-niminen isopanda, joka asustaa äitinsä Pandamuorin, ja eläinystävien kanssa Kiinassa Waizan-nimisessä laaksossa. Pandamuori kertoo Tao Taolle ja eläinystävilleensä jokaisessa jaksossa opettavaisen tarinan, jotka liittyvät asioihin tai ongelmiin, joita Tao Tao ystävineen ovat kohdanneet.
Sarja Suomessa

Suomenkielisenä kertojana toimi Inkeri Wallenius, joka puhui itävaltalaisen ORF-kanavan saksankielisen ääniraidan päälle. Sarjan ja sen tunnusmusiikin käänsi suomeksi Yleisradion kääntäjä Maija-Liisa Vuorjoki. Sarjan suomenkielisen tunnuskappaleen esittäjänä toimi hänen tyttärensä Satu Vuorjoki. Suomenkielistä tunnuskappaletta ruvettiin käyttämään Yleisradion jälkiäänittämässä sarjassa jaksosta 27 eteenpäin, kun jaksoissa 1–26 tunnuskappale oli sarjan saksankielisestä versiosta. Satu Vuorjoen esittämästä kappaleesta on tehty myös levytetty versio. Maija-Liisa Vuorjoen tekemällä käännöksellä tunnuskappaleen on myös levyttänyt muun muassa Liisa Hyttinen. Heidi Korpinen levytti kappaleen säveltäjä Matti Kontion tekemällä käännöksellä vuonna 1986 kokoelma-albumille Lasten TV-suosikit.
Sarjan 26 ensimmäistä osaa ensiesitettiin Suomen televisiossa vuosina 1984–1985. Ensimmäinen jakso ensiesitettiin TV1-kanavalla 19. elokuuta 1984. Sarjaa esitettiin sunnuntai-illan ohjelmistossa. 26. jakson jälkeen sarja jäi esitystauolle, ja ohjelmapaikalle tuli piirrossarja Liisan seikkailut ihmemaassa. Sarjan esittäminen jatkui 5. tammikuuta 1986 TV1:llä, josta lähtien ensiesitettiin sarjan 26 seuraavaa osaa eli jaksot 27–52.
Sarja esitettin kokonaisuudessaan ensimmäisen kerran uusintana vuosina 1990–1992 TV1:llä. Seuraavat uusinnat sarjasta on esitetty ainakin vuosina 1997 –1998 (TV1), 2004(TV2, tällä uusintakierroksella sarjan kaikkia jaksoja ei esitetty), 2009–2010 (YLE TV2). ja 2014 (Nelonen Nappula).
Sarja on julkaistu kokonaisuudessaan erillisinä DVD-levyinä ja DVD-kokoelmana. Sarjan jaksoja julkaistiin 1990-luvulla myös kotitalouksiin myytyinä VHS-kasetteina.
Kustannusyhtiö Lehtimiehet julkaisi vuosina 1984–1986 Taotao-nimistä sarjakuvalehteä. Lisäksi sama yhtiö julkaisi samannimisiä sarjakuva-albumeja ja -pokkareita.
Arttu Silvast

Arttu Silvast Hangossa vuonna 2021. Kuvaajana Atte Järvinen.
Arttu Silvast on suomalainen säveltäjä ja multi-instrumentalisti.
Hänen esikoisalbuminsa (2021) oli nimeltään Polarity. Arttu Silvast on säveltänyt musiikkia useisiin suomalaisiin televisiosarjoihin ja dokumentteihin.  Arttu Silvastin musiikillista tyyliä on verrattu muun muassa Vangeliksen, Brian Enon ja islantilasisäveltäjä Ólafur Arnaldsin musiikkiin.
Ura

Arttu Silvast aloitti musiikin tekemisen 1990-luvulla opiskelemalla pianonsoittoa ja rumpuja sekä opettelemalla musiikin tekemistä sampleihin perustuvilla tracker-ohjelmistoilla. Myöhemmin hän opiskeli musiikkitiedettä ja työskenteli ennen säveltäjänuraansa muun muassa musiikkiassistenttina ja musiikkitoimittajana Yleisradiolla.
Keväällä 2024 Arttu Silvast vieraili Maan tomu -yhtyeen toisella, 2.3.2024 julkaistulla Valossa en näe pimeää, pimeässä valon nään -albumilla, missä hän soitti jouhikkoa albumin nimikappaleella sekä kappaleella Metsälä Special.
Diskografia > Studio-albumit

Isthmus (2024)
Northern Lights (2023)
Polarity (2021)
Diskografia > EP:t ja singlet

A Shoreline -single (2024)
Morgonlandet -single (2024)
Surface EP (2023)
A Comforting Theory of Life EP (2021)
Diskografia > Kollaboraatiot

Valossa en näe pimeää, pimeässä valon nään ja Metsälä Special (2024) Maan tomu -yhtyeen kanssa
Hybrid EP (2022) brittiläissäveltäjä Jim Sangerin kanssa
Sea, Boat, Water -single (2021) amerikkalaissäveltäjä ÜUCE:n kanssa
Aiheesta muualla

Arttu Silvastin kotisivusto (arttusilvast.com)
Tetrakromaattinen värinäkö

Tetrakromaattinen värinäkö eli nelivärinäkö on kyky havaita värejä neljällä eri silmän verkkokalvolla olevalla valoa aistivalla tappisolutyypillä. Se on yleinen monella eläimellä, mutta harvinainen ihmisellä.
Ihmisellä

Joillakin värisokeutta aiheuttavaa alleelia kantavilla naisilla voi olla tavanomaisten kolmen tappisolutyypin lisäksi poikkeava neljäs tappisolutyyppi, joka on herkkä pitkäaaltoiselle valolle. Tavallisesti tällainen poikkeama ei kuitenkaan anna henkilölle nelivärinäköä.
Erään arvion mukaan naisista noin 2–3 prosentilla on tetrakromaattinen näkö, jolloin he saattavat voida nähdä jopa 100 miljoonaa eri väriä.
Nelivärinäkö saa henkilön näkemään värisävyjä, joita muut ihmiset eivät näe. Hän näkee myös erilaisina sellaiset värit, joita tavalliset ihmiset pitävät samana värinä. Tämän seurauksena nelivärinäköinen henkilö voi suunnittelijana valita värejä, jotka hänestä itsestään näyttävät kirkkailta mutta tavallisten ihmisten silmissä himmeiltä, tai väriyhdistelmiä, joista kuviot eivät erotu.
Eläimillä

Monilla linnuilla, matelijoilla ja makean veden kaloilla sekä esimerkiksi joillain perhosilla on nelivärinäkö.
Linnun tappisoluissa on kolmen ihmiselläkin olevan tyypin lisäksi myös ultravioletille herkkä tyyppi.
Intercity-Express

Kolmannen sukupolven ICE "Frankfurt am Main"
Intercity-Express tai ICE on suurnopeusjuna, jota liikennöi Deutsche Bahnin tytäryhtiö DB Fernverkehr Saksassa ja ympäröivissä valtioissa (Sveitsissä ja Itävallassa kirjoitusasussa InterCityExpress). Ulkomaanliikennettä ajetaan Sveitsin Zürichiin, Itävallan Wieniin, Ranskan Pariisiin ja hitaammilla nopeuksilla myös Alankomaiden Amsterdamiin ja Belgian Brysseliin ja Liègeen.
Saksalaiset ovat onnistuneet myymään ICE-junia myös ulkomaille. Espanjan rautatieyhtiö Renfe käyttää tämäntyyppisiä junia ja Venäjän valtio osti 60 kappaletta junia tarjoamaan suurnopeuksista matkustajaliikennettä Pietarin ja Moskovan välille. Uusi Venäjän rautateiden hallitus tutkii tilausta ja alustavasti suunnittelee tilaavansa vain kuusi junaa. Toiset 60 junaa tilattiin Kiinaan Peking–Tianjin-linjalle.
Kalusto ja tekniset tiedot

ICE-kalustoa valmistaa teollisuusyhteenliittymä, jota johtaa Siemens AG. ICE-junat tarvitsevat erikoisradat voidakseen ajaa suurilla nopeuksilla, mutta voivat ajaa normaaliradoilla normaalinopeuksilla.
|  Nimi  | Varustelutaso | Luokka | Suurin moottoriteho (kW) | Testattu suurin nopeus (km/h) | Suurin nopeus normaalikäytössä (km/h) | Esitelty | Kommentit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ICE-V | prototyyppi InterCityExperimental | 410 | 8 400 (2*4 200) | 406,9 | - | 1985 | V: Versuchszug (koejuna) poistettiin käytöstä 1998 |
| ICE 1 | 1. sukupolvi | 401 | 9 600 (2*4 800) | 328 | 250 (lupa 280) | 1991 | - |
| ICE 2 | 2. sukupolvi | 402 | 4 800 | 310 | 250 (lupa 280) | 1996 | puolipituinen ICE 1, kaksi yksikköä voidaan yhdistää |
| ICE S | ratatarkastusyksikkö | 410.1 | 13 600  (2*4 800 + 8*500) | 393 | - | 1996 | S: Schnellfahrten (nopeat ajot) |
| ICE 3 | 3. sukupolvi | 403 406 | 8 000 (16*500) | 368 | 300 (lupa 330) | 2000 | Siemensin valmistaman Velaron edeltäjä (350 km/h) |
| ICE-T | kallistuva juna, 7 vaunua | 411 | 4 000 (8*500) | 253 | 230 | 1998 | - |
| ICE-T | kallistuva juna, 5 vaunua | 415 | 3 000 (4*750) | 253 | 230 | 1998 | - |
| ICE-TD | kallistuva juna, diesel | 605 | 2 240 (4*560) | 222 | 200 | 2001 | palautettu Siemensille vuonna 2003 |
Kalusto ja tekniset tiedot > ICE-T

ICE 3:n suunnittelun aikaan DB vaati uusia kallistuvakorisia junayksiköitä, jotta perinteisillä radoilla, joita ei voida uudistaa suurnopeusradoiksi, voitaisiin ajaa suurempia nopeuksia. Näihin kallistustekniikka ostettiin FIATilta Pendolino-junista. ICE-TD-nimisiin dieselyksiköihin Siemens kehitti itse kallistustekniikan, mutta niissä on ollut niin paljon teknisiä vikoja, että ne on vedetty pois käytöstä. On myös esitetty epäilyjä, että ne aiheuttaisivat niin paljon käyttökustannuksia, että edes täysi juna ei olisi voitollinen.
Verkko > Pohjoisesta etelään

Verkossa on kolme pääkäytävää pohjoisesta etelään, jotka lähtevät Hampurista:
Bremen, Dortmund, Köln, Frankfurt ja Stuttgart pääteasemana München (sivuraide Frankfurt - Karlsruhe - Basel)
Hannover, Kassel ja Nürnberg pääteasemana München
Berliini, Leipzig ja Nürnberg pääteasemana München
Verkko > Lännestä itään

Kolme pääreittiä lännestä itään ovat:
Bonn - Köln - Hamm - Hannover - Berliini
Köln - Dortmund - Kassel - Leipzig - Dresden
Saarbrücken - Frankfurt - Leipzig - Dresden
Verkko > Kansainväliset linjat

Useat ICE-linjat ylittävät Saksan rajan naapurimaihin:
Frankfurt - Köln - Duisburg, Alankomaihin, Amsterdamiin
Frankfurt - Köln - Aachen, Belgiaan Liègen kautta Brysseliin (Köln-Liège-Bryssel-reittiä kulkee myös Thalys)
Frankfurt - Stuttgart, Sveitsiin ja Baselin kautta Zürichiin
jotkut Baseliin kulkevat junat jatkavat Interlakeniin ja Churiin
jotkut Nürnbergiin kulkevat junat jatkavat Passaun kautta Wieniin Itävaltaan
jotkut Müncheniin kulkevat junat jatkavat Kufsteinin kautta Innsbruckiin Itävaltaan
Jotkut junat kulkevat Itävallassa Wienin ja Innsbruckin välillä.
Uusi linja, jolla kulkevat sekä ICE että TGV:t, tullaan avaamaan vuonna 2007 Frankfurtista Stuttgartin kautta Pariisiin.
Historia

ICEn alkuperä oli konsepti uudesta suurnopeuksisesta maanpäällisestä julkisesta liikenteestä Saksassa, joka kilpailisi Transrapid-yksiraidejärjestelmän kanssa. ICE menestyi ja se otettiin käyttöön koko maassa, mutta myös Transrapidin kehitys on jatkunut.
On väitetty, että ICE menestyi osaksi sen takia, että se pystyy kulkemaan perinteisillä radoilla (vaikkakaan ei täydellä nopeudella, asemien lähellä jopa S-Bahn-lähijunat menevät niiden ohitse). Vanhojen ratojen käyttö tarkoittaa myös sitä, että normaalijunien täytyy odottaa myöhässä olevia ICE-junia, joka johtaa myöhästymisten kumuloitumiseen.
ICE teki raidekulkuneuvojen nopeuden maailmanennätyksen 1. toukokuuta 1988, vaikkakin sen on sen jälkeen rikkonut ranskalainen TGV.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ICE-harrastajasivu
Saksalainen ICE-harrastajasivu
Suurnopeusjunat
Acela Express
AVE
California High-Speed Rail
Eurostar
Le Frecce
InterCityExpress
JR-Maglev MLX01
Korea Train Express
Maglev
Pendolino
Shinkansen
TGV
Thalys
Transrapid
Treno Alta Velocità
X2000
ICE-TD-juna
ICE-verkko Saksassa
Punainen: 300 km/h
Oranssi: 250 km/h
Sininen: 200 km/h
Harmaa: Tavalliset linjat
ICE 1-juna Frankfurtin lentoasemalla
Texmoda

Texmoda Fashion Group on suomalaisten vaatekauppiaiden osuuskunta. Sen hallinnoimia kauppaketjuja ovat naistenvaatteita myyvä Moda ja nuorisovaateketju Jim & Jill. Osuuskunnan alaisuudessa toimii yhtiö TFG Retail Oy, jossa työskentelee parikymmentä henkilöä.
Texmoda Fashion Group -osuuskunnassa on mukana noin 40 eri jäsenyritystä. Texmodan ketjujen liikkeet ovat itsenäisten kauppiaiden omistamia ja usein paikkakuntiensa johtavia vaateliikkeitä.Liikkeiden valikoimat vaihtelevat, mutta Texmoda tuottaa niille mallistoja, joita ne voivat halutessaan ostaa. Osuuskunta toimii jäsenyritystensä vaatesuunnittelu- ja markkinointipalveluna.
Texmoda Fashion Groupin toimitusjohtajana toimii Beni Kauhanen. Häntä ennen toimitusjohtajana oli Tuomo Rantalankila.
Historiaa

1990-luvun alussa suomalaiset Finn-Man- ja Isotex-ostoyhtymät yhdistivät voimansa pohjoismaisia vaateketjuja vastaan Moda Group Osuuskunnaksi,  Texmoda Fashion Group perustettiin 1997, kun Texman Oy:n kauppiaat ja Moda Group -osuuskunta yhdistyivät. Texmoda oli vuosituhannen vaihteessa pari vuotta Suomen suurin vaatekaupan ketju, kunnes Hennes & Mauritz ohitti sen 2002.
Thasthareis

| Thasthareis> Θασθαρεῖς(?).Sijainti |
| --- | --- |
 Thasthareis
Koordinaatit:  37°21′00″N, 27°24′00″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Bozbük?, Muğla
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Thasthareis (m.kreik. Θασθαρεῖς(?)) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijoitetaan lähelle nykyisen Muğlan maakunnan Bozbükiä.
Thasthareisin historiasta ei tiedetä juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Tulkinta perustuu lähinnä siihen, että Thasthareis kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 451/450–440/439 eaa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Thasthareus (Θασθαρεύς).