Sorkkinen
Historia > Ruotsin vallan loppuaika

Aikakausi alkaa Kalmarin unionin hajottua Kustaa Vaasan aikakaudella vuonna 1523 ja loppuu Venäjän voittamaan Suomen sotaan 1809.
Tilojen peltojen pinta-aloja ilmaistiin kylvettävän viljan tynnyrinaloina ja kapanaloina, jotka muutettiin myöhemmin suoraan äyriluvuiksi. Sorkkisissa oli 15 taloa vuonna 1540, joiden kokoa on perinteisesti verrattu viljelymaan suuruudella. Vuonna 1540 maatalot maksoivat veroa seuraavasti: 2 äyriä (2 taloa), 3 äyriä (3 kpl), 4 äyriä (4), 5 äyriä (2) ja 6 äyriä (4). Näin mitattuna Sorkkinen oli Satakunnan suurimpia kyliä, vaikka se jäikin jälkeen Panelian 20 talolle. Seurakunnallisia toimintoja varten Sorkkinen muodosti hallinnollisen ala-alueen eli yökunnan, johon oli vuonna 1548 merkitty 19 maatilaa.
Ruotsi kävi jatkuvasti sotia 1500–1800-luvuilla, joiden välissä oli myös rauhan kausia. Sodat vaativat miehiä, varusteita ja ratsuja, joita saatiin rälssiltä ja maatiloilta. Sotaväenotot aiheuttivat suoraan myös tilojen autioitumisen, jos isäntä lähti sotaan ja talo jäi viljelemättä. Toisinaan naapuritalo otti pellot hoitaakseen ja se nautti silloin myös tilan tuotoista mutta myös veronmaksusta. Näiden autiotilojen lukumäärä saattoi eri kylissä olla huomattava. Sorkkisissa autioituminen vaihteli seuraavasti: vuosina 1560–1579 oli autioina 4 taloa, vuosina 1580–1599 oli 10 taloa, vuosina 1600–1619 oli 17 taloa, 1620–1639 oli 9 taloa, 1634–1653 oli 7 taloa ja 1654–1713 oli 11 taloa autioina.
1600-luvun lopulla tunnettiin nimeltä seuraavat tilat (suluissa veroäyrit) Björni (7:12 äyriä), Järstä (6:12 äyriä), Nahi (6:12), Suni (5:12), Anttila (5), Katila (5), Tasku (5), Lamppu (5), Knuutila (4), Krouvila (3:12), Teikko (3:6) ja Rynkä (3:6 äyriä). Osa tiloista olivat kasvaneet, kun tiloja oli yhdistetty suuremmiksi.
Suuri Pohjan sota kääntyi välillä Ruotsille epäedulliseksi. Kun vuonna 1713 kaupungit Turku, Rauma ja Pori miehitettiin, asettui pian myös Euran pitäjään venäläisiä sotajoukkoja. Näin kävi myös Sorkkisissa, jossa pieni sotaosasto asutti kylän yhtä autiotaloa ja suuremmat osastot Nuorannetta ja Lähteenmäen yksinäistaloja. Venäläiset poistuivat Eurasta vuoden 1721 Uudenkaupungin rauhan jälkeen.
Isojako tuli lain mukaan käynnistää, jos yksikin kylän isäntä sitä vaati. Kirkonkylässä anomuksen jätti kirkkoherra Juhana Laihiander vuonna 1765. Myös Sorkkisissa suoritettiin isojako Juhana Forseliuksen johdolla vuonna 1776. Sorkkinen oli isojaon aikana Euran pitäjän ylivoimaisesti suurin kylä (14 tuhatta tynnyrinalaa). Jakokuntaan kuuluivat Sorkkisten lisäksi kaksi yksinäiskylää Vaani ja Lähteenoja sekä puolet Pappilasta. Pappilan asema on sikäli erikoinen, että toinen puoli siitä kuului Kirkonkylän jakokuntaan. Isojaossa olivat osallisina maatilat Anttila, Kauppi, Nahi, Bohl, Lillsuni, Storsuni, Knuutila, Rynkä, Katila, Katila (toinen), Tarku, Lamppu, Lamppu (toinen), Krouvila, Juusela, Järstä, Kylä-Björni, Valli-Björni ja Kleemola. Vuonna 1747 sallittiin maatalojen pilkkominen ja siksi joitakin tiloja on kaksi samalla nimellä. Osa näistä tiloista on nykyäänkin samannimiset.
Kun Sorkkisissa oli toimitettu Isojako, nousi esille niin sanottu liikamaa-kysymys. Sitä sai olla 600–1200 tynnyrinalaa manttaalia kohden. Sorkkisissa manttaalia kohden oli liikamaata vain 600 tynnyrinalaa, joten vuonna 1787 antoi kamarikollegio jakokunnan jakaa metsät keskenään ilman erillistä verollepanoa. Kollegio määräsi myös jakokunnalle metsälohkoja Kahalankulmalta ja vain Isosuo ja Vähäsuo jäivät jaon ulkopuolelle.
Isojaon aikoihin Sorkkisiin kuuluvien maatilojen peltojen yhteispinta-ala oli 14 824 tynnyrinalaa. Se oli Euran suurin kylä ja esimerkiksi viereisen Kirkonkylän peltoala oli vain 3 955 tynnyrinalaa. Vaikka Sorkkinen oli Satakunnassa suuri kylä, oli Panelia vielä sitäkin suurempi kylä, jonka peltoala oli yhteensä 21 383 tynnyrinalaa. Peltoalan lisääminen oli koko ajan ajankohtaista. Euran aukean peltoala oli saatu pääasiassa metsää kaskeamalla ja suota kuivattamalla. Joitakin alueen järviä oli myös laskettu niittyjen ja peltojen lisäämiseksi. Kun lähialueet oli raivattu viljelyyn, siirryttiin vaikeampien kohteiden kimppuun. Isosuota alettiin kuivattamaan vuonna 1766, Pienisuota vuonna 1802, Veteläsuota vuonna 1804 ja Vaaniin Neittamoa kuivatettiin vuodesta 1814. Isosuo oli liian vaikea kuivattaa ja se on edelleen suurimmaksi osaksi suota.
Torppia perustettiin 1700-luvulla vain vähän, mutta 1700-luvun lopulla niitä olivat ainakin Heikkilä, Pihala, Seppä, Rantala, Ruohola, Välimaa, Mäkelä, Tuomola, Hakala, Kleemola ja Serenius.
Sorkkisilla ei ollut omalle myllylle sopivaa kohtaa Eurajoessa. Siksi jotkin Sorkkisten talot hankkivat Kauttuan koskessa olevista myllyistä kiviparin omaan käyttöön tai kuuluivat kylän mukana jonkin kiviparin myllylahkoon.