stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mathieu Kérékou
Dahomeysta Beniniksi > Suhteet muihin maihin

Benin vastasi palkkasoturien hyökkäykseen myös eristäytymällä kansainvälisesti, sekä luotti yhteyksiin Libyan ja muiden "radikaalien" Afrikan valtioiden kanssa. Benin irrottautui suhteistaan naapurivaltioihin, kuten Gaboniin, Norsunluurannikkoon, Togoon ja niihin Afrikan maihin, joiden katsottiin olevan liittolaisia ​​maanpaossa olevan Beninin opposition kanssa.
Kérékou paikkasi Ranskan Beninin suhteet, vaikka palkkasoturien hyökkäyksen tiedettiin liittyvän Ranskaan ja konservatiivisiin Afrikan maihin. Vuosina 1975-1985 Benin piti yllä ystävällisiä suhteita länsimaihin. 1980-luvun lopulla huomattiin, että Beninin ja Neuvostoliiton suhteet olivat vähäisiä. Sen sijaan Benin ja Yhdysvallat vaihtoivat suurlähettiläitä vuonna 1983. Suhteet Libyaan olivat hyvät.
Helmikuussa 1983 Nigeria karkotti 224 000 Beninin kansalaista, mutta se ei heikentänyt Beninin suhteita suureen naapurimaahansa, koska Beninin talous on vahvasti riippuvainen kauttakulkukaupasta.
Vuoteen 1988 tultaessa Beniniä uhkasi useiden lainojen maksukyvyttömyys, ja kansainvälinen yhteisö puuttui asiaan pakottamalla Kérékoun tekemään talousuudistuksia. Hän antoi periksi painostukselle ja yksityisti joitakin valtion teollisuudenaloja ja leikkasi valtion menoja poistamalla sosiaalipalveluita. Vuonna 1989, kun Beninin yhteiskunta horjui, ja kommunismi oli romahtamassa maailmanlaajuisesti Kérékou myönsi lopulta, että marxilainen tie oli epäonnistunut Beninissä ja hän aloitti neuvottelut uudesta perustuslaillisesta demokratiasta.
Paluu presidentiksi

Vuoden 1991 monipuoluevaaleissa Kérékou hävisi entiselle pääministerille Nicéphore Soglolle. Kérékou sai vain 32 prosenttia äänistä – yli puolet vähemmän kuin Soglo. Vuoden 1996 vaaleissa Kérékou voitti Soglon ja palasi valtaan ja tuli valituksi uudelle viisivuotiskaudelle maaliskuussa 2001. Myöhemmin on ilmennyt, että yhdysvaltalainen Titan-yhtiö rahoitti hänen uudelleenvalintaansa vuonna 1996, mikä on herättänyt kysymyksiä hänen vaalikampanjansa rehellisyydestä.
Kérékoun toisella presidenttikaudella hallitus noudatti liberaalia talouspolitiikkaa. Benin otti myös osaa kansainvälisiin rauhanturvaoperaatioihin muissa Afrikan valtioissa. Vuonna 2006 72-vuotias Kérékou ilmoitti, ettei hän yritä ylittää Beninin perustuslaissa säädettyä presidentin kahden toimikauden rajaa. "Jos et jätä valtaa", hän sanoi, "valta jättää sinut."
Toiminnan arviointia

Vuonna 1980 Mathieu Kérékou kääntyi islamin uskoon ja muutti etunimensä Ahmediksi, mutta alkoi myöhemmin käyttää Mathieuta uudelleen ja kääntyi takaisin kristityksi.
Eläkkeelle siirryttyään Mathieu Kérékoulle myönnettiin syytesuoja, joka suojasi häntä useista rikoksista, joita hänen epäillään tehneen presidenttikaudellaan. Suojaa perusteltiin, koska ei haluttu järkyttää maan etnistä rauhaa.
Kérékousta tuli ensimmäinen afrikkalainen diktaattori, joka salli demokratisoinnin maassaan, ja hänen vuonna 1975 perustamansa puolue Parti de la révolution populaire du Bénin (PRPB) lopetti itsensä vuonna 1990.
Kérékoun johtama vallankumous poikkesi jossain määrin vastaavista muualla maailmassa toteutetuista kokeiluista. Vuonna 1981 Amnesty International arvioi, että Beninissä oli vain noin sata poliittista vankia. Luku oli pieni verrattuna tuolloin muihin ihmisoikeuksiltaan vähäisiin maihin. Tilanne Beninissä muuttui 1980-luvun puolen välin jälkeen, kun taloudelliseen ja moraaliseen vararikkoon joutunut sotilashallinto ryösti valtion rahakirstut, ja hallinnon oli yritettävä pysyä vallassa käyttämällä voimaa.
Vuonna 1978 perustettu Beninin kommunistinen puolue (Parti Communiste du Bénin, PCB) oli pieni, enimmäksen foneista koostuva, osittain Kanadasta käsin toiminut puolue. Se arvosteli terävästi Kérékoun hallintoa, jota se piti marxilais-leniniläisyyden irvikuvana, ja yritti muodostaa ei-etnisen ja Kérékoun vastaisen rintaman. Puolue osallistui 1980-luvulla moniin opiskelijoiden lakkoihin Beninissä, ja sen jäsenistä lähes 150 oli vankilassa vuonna 1987.
Kunnianosoitukset ja muistomerkit

Mathieu Kérékoun muistolle on nimitetty Stade de l’amitié (Ystävyysstadioni) Cotonoussa. Natitingoussa on hänen näköispatsaansa. Cotonoun Boulevard de la Marinan varrella olevalla tontilla oli aikaisemmin ”Les filaos”, Kérékoun yksityisresidenssi, jonka diktaattorin omaiset olisivat halunneet säilyttää museona. Rakennus purettiin ja keväällä 2022 avattiin tontilla julkinen puisto Les jardins de Mathieu. Kérékoun mausoleumi on Natitingoussa.
Aiheesta muualla

Kameleontti Mathieu Kerekou, Yle podcast sarjassa 12 diktaattoria
Mathieu Kérékou ja Romanian johtaja Nicolae Ceaușescu vuonna 1976.
Kérékou ottaa vastaan Neuvostoliiton suurlähettilään valtuuskirjan vuonna 1979.
Kérékou otti vastaan Brasilian presidentin Lulan vuonna 2006.
Kérékoun patsas Natitingoussa.
Mathieu Kérékoun mausoleumi on Natitingoussa.
Gene Ammons

Gene Ammonsin hautakivi
Eugene "Gene" Ammons (myös "Jug"; 14. huhtikuuta 1925 Chicago, Illinois – 6. elokuuta 1974 Chicago, Illinois) oli yhdysvaltalainen jazzia soittanut tenorisaksofonisti.
Ammons oli boogie woogie -pianisti Albert Ammonsin poika. Hän varttui Chicagossa. Ammons sai ensimmäisen kerran valtakunnallista huomiota toimiessaan Billy Eckstinen big bandin jäsenenä vuosina 1944–1947. Hän soitti varhaisella urallaan myös King Kolaxin yhtyeessä ja vuonna 1949 Woody Hermanin big bandissa. Vuosina 1950–1952 Ammons toimi kiertävässä kokoonpanossa, jonka oli perustanut saksofonisti Sonny Stittin kanssa.
Myöhemmin Ammons johti omia yhtyeitään. Hän levytti muiden muassa Art Farmerin ja John Coltranen kanssa 1950-luvulla. Hän esiintyi säännöllisesti muiden muassa Sonny Stittin, James Moodyn ja Dexter Gordonin kanssa. Ammonsin levytys "My Foolish Heart" (1950) oli rhythm and blues -hitti. Enimmäkseen Ammons soitti soulvaikutteista lyyristä jazzia, jossa alun perin oli vahvoja vaikutteita Lester Youngilta.
Ammons suoritti vuosina 1962–1969 vankeusrangaistusta huumausainerikoksesta. Hän kuoli Chicagon Michael Reese Hospitalissa luusyöpään ja keuhkokuumeeseen elokuussa 1974. Luusyöpä oli todettu sattumalöydöksenä Ammonsin jouduttua 23. heinäkuuta sairaalahoitoon käsivarren murtuman takia. Ammonsilla oli vaimo ja kaksi lasta.
Gabonin taistelu

Gabonin taistelu (myös Librevillen taistelu) oli osa toisen maailmansodan Länsi-Afrikan sotaa, joka käytiin marraskuussa 1940. Taistelun tuloksena Ranskan päiväntasaajan Afrikka siirtyi Vichyn Ranskalta Vapaan Ranskan joukkojen valvontaan ja siten liittoutuneiden puolelle.
Taustaa

Kenraali Charles de Gaulle saapui Doualaan 8. lokakuuta 1940 ja julkisti 12. lokakuuta suunnitelmansa Ranskan päiväntasaajan Afrikan valtaamisesta. De Gaullen tarkoituksena oli käyttää aluetta Libyaan suunnatun hyökkäyksen tukialueena, minkä vuoksi hän teki tiedustelumatkan Tšadiin selvittääkseen alueen tilanteen.
Vapaan Ranskan joukot ylittivät 27. lokakuuta Ranskan päiväntasaajan Afrikan rajan ja ne valtasivat Mitzicin kaupungin. Vichyn varuskunta Lambarénéssä antautui 5. marraskuuta. Samanaikaisesti Vapaan Ranskan pääjoukot lähtivät de Gaullen ja Marie-Pierre Kœnigin johdolla Doualasta Ranskan Kameruniin, jossa niiden tavoitteena oli Libreville.
Britannian kuninkaallisen laivaston sluuppi HMS Milford upotti 8. marraskuuta Vichyn Ranskan laivaston sukellusveneen Poncoletin. Koenigin johtamat joukot nousivat maihin Pointe La Mondahissa. Maihinnousseet joukot koostuivat Ranskan muukalaislegioona 13. kevyt prikaati, senegalilaisia ja kamerunilaisia joukkoja.
Seuraavana päivänä Doualasta ilmaan noussut Lysander kone pommitti Librevillen lentokenttää, jonka Koenigin joukot valtasivat. Vapaan Ranskan laivasto, johon kuului sluuppi Savorgnan de Brazza, upotti Vichyn laivaston sluupin Bougainvillen. 12. marraskuuta viimeiset Vichyn Ranskan joukot antautuivat Port Gentilissä ja kuvernööri Masson teki itsemurhan.
Pääosa Vichyn Ranskan sotilaista kieltäytyi liittymästä Vapaan Ranskan joukkoihin ja sen sijaan heidät sijoitettiin vankileirille Brazzavilleen Ranskan Kongoon.
Käännös suomeksi
Fedorkovo

| Fedorkovo Федорково |
| --- | --- |
 Fedorkovon kunnantalo.
 Fedorkovo
 Koordinaatit: 57°59′3″N, 31°37′4″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Novgorodin alue
Piiri:  Parfinon piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  875,95 km²
Väkiluku (2009):  3 900
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fedorkovo (ven. Федорково) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Parfinon piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Lovatjoen rannalla Parfinon taajamaa vastapäätä. Kylässä on 1 400 ja kunnassa 3 900 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede ja asutus

Fedorkovon kunnan pinta-ala on 875,95 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Kresttsyn piirin Zaitsevon ja Kresttsyn kuntiin, idässä Demjanskin piirin Knevitsyn kuntaan, kaakossa Parfinon piirin Polan kuntaan, lounaassa Staraja Russan piirin Mednikovon ja luoteessa Vzvadin kuntiin sekä pohjoisessa Ilmajärveen. Kunnan keskellä sijaitsee Parfinon kaupunkikunta. Pinta-alasta 67,6 % on metsää, 16,5 % maatalousmaata ja 12,1 % vesialuetta.
Kunnan alue kuuluu Ilmajärven alankoon. Suurimmat joet ovat Lovat, Pola ja Redja. Ilmajärveen laskevat Lovat ja Pola muodostavat laajan suistoalueen.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Parfinon rautatieasema ja 62 kylää: Antipovo, Anuhino, Babki, Berezitsko, Bolšije Butški, Bolšoje Volosko, Bor, Dretjonka, Dubrovy, Gontsy, Gorodok, Gorodok-Dubrovski, Gorodok-Lažinski, Gridino, Hmelevo, Ivankovo, Ivašovo, Jamy, Jeršino, Jurjevo, Kstetški, Lazaritskaja Luka, Lazaritsy, Lažiny, Ljubohovo, Lukino, Majata, Malyje Butški, Manuilovo, Medvedkovo, Mežniki, Navelje, Obodovo, Parfino, Plešakovo, Podborovje, Podtšesje, Potšajevo, Pustoborodovo, Redtsy, Repištše, Rjabutki, Rostani, Rudnovo, Satškovo, Selivanovo, Seltso, Sergejevo, Sloboda, Slobodka, Staryi Dvor, Štšekotets, Sutški, Tisva, Tulitovo, Vdal, Veretje, Vorontsovo, Zaklinje, Zalesje, Zaostrovje ja Zubatkino. Fedorkovon ohella suurimpia asutuskeskuksia ovat 400 asukkaan Sergejevo ja yli 200 asukkaan Lažiny, Parfino ja Jurjevo. Kymmenessä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Historia

Fedorkovon kyläneuvosto erotettiin Lazaritsyn kyläneuvostosta vuonna 1969. Sen alueella toimi uittokonttori, metsäteollisuuspiiri ja Sergejevon sovhoosin työryhmä. Nykyinen Fedorkovon kunta on perustettu vuonna 2006. Sergejevon, Lažinyn ja Jurjevon maalaiskunnat liitettiin siihen vuonna 2010.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan kautta kulkee Bologojen ja Dnon välinen rautatie sekä M10-valtatien, Parfinon ja Staraja Russan välinen maantie. Rautatiellä on Parfinon ja Rudnovon asemat.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat jalostus (28,5 %), maa- ja metsätalous (22,8 %) sekä koulutus (21,1 %). Kunnassa toimii puunjalostuslaitoksia ja kaksi karjatilaa. Työvoimasta 74 % työskentelee kunnan ulkopuolella.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, yleinen sauna ja posti. Eräitä julkisia palveluja on myös Sergejevossa, Lažinyssa ja muissa kylissä.
Nähtävyydet

Seudulla on useita muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Gorodok-Lažinskin lähellä sijaitseva 700–1200-lukujen muinaislinna on valtakunnallinen suojelukohde. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluu Hmelevon kartano. Lisäksi on lukuisia toisen maailmansodan muistomerkkejä.
Aiheesta muualla

Fedorkovon kunnan sivusto (venäjäksi)
Frigga Maria Honkapirtti

Frigga Maria (Maija) Honkapirtti (o.s. Boxström, 19. toukokuuta 1895 Sortavala – 18. lokakuuta 1957 Helsinki)  oli Sortavalan seminaarin luonnonhistorian, maatalouden ja maantieteen lehtori. Hän oli myös Laatokan Karjalan Marttapiiriliiton puheenjohtaja ja Marttaliiton valtuuskunnan jäsen.
Frigga Maria Honkapirtin vanhemmat olivat Sortavalan seminaarin kasvatusopin ja historian lehtori Bruno Boxström ja Sortavalassa voimistelun- ja kieltenopettajana toiminut Maria Korte. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi vuonna 1914 hän opiskeli luonnontieteitä  Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1920. Ennen valintaansa Sortavalan seminaarin lehtoriksi vuonna 1929 hän opetti Helsingin uudessa yhteiskoulussa, Jamilahden kansanopistossa, Salmin keskikoulussa ja Sortavalan tyttökoulussa. Vuosina 1921–1923 hän toimi Ester Ståhlbergin yksityissihteerinä.  Talvisodan aikana hänet määrättiin Kajaanin seminaarin lehtoriksi vuosiksi 1940-1941, kunnes Sortavalan seminaari pääsi joksikin aikaa takaisin kotiseudulleen. Honkapirtti johti kunnostustöitä ja jatkoi opettajana seminaarin aloitettua jälleen työnsä syksyllä 1942. Jatkosodan jälkeen seminaarin muututtua Itä-Suomen seminaariksi Honkapirtti seurasi sen mukana ensin Raumalle ja lopulliseen sijoituspaikkaan Joensuuhun.  Eläkkeelle hän jäi vuonna 1956.
Honkapirttiä pidettiin johdonmukaisena ja alaansa seuraavana opettajana. Hän teki vuosina 1927, 1934 ja 1941 laajoja opintomatkoja Keski- ja Etelä-Eurooppaan ja Pohjoismaihin.  Hänen aikanaan seminaarin luonnonhistorian ja maantiedon kokoelmia kartutettiin oppilaiden eri maista tuomilla matkamuistoilla ja muilla esineillä sekä eläin- ja kasvinäytteillä.
Maija Honkapirtti nimitettiin päiväkäskyllä Rannikkosotilaiden huoltoyhdistyksen Sortavalan paikallisosaston toiminnanjohtajaksi ja Laatokan rannikon sotilaskotien toiminnanjohtajaksi vuosiksi 1939–1940.  Hän toimi sotilaskotitehtävissä myös jatkosodan aikana vuosina 1941–1944. Vuosina 1943–1944 hän kuului valtion komiteaan, joka järjesti jatkosodan aikana palautetun Karjalan maatalousoppilaitosten jälleenrakentamista. Honkapirtti jatkoi Laatokan Karjalan marttojen johdossa useita vuosia sotien jälkeenkin. Marttatyön ohella hänen sydäntään lähellä oli Jamilahden kansanopisto, jonka johtokunnan jäsenenä hän toimi vuodesta 1926 ja puheenjohtajana vuodesta 1940.
Maija Honkapirtti oli kahden pojan kasvatusäiti. Honkapirtille myönnettiin ansioistaan Talvisodan muistomitali Laatokan Karjalan soljen kera, Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan ritarimerkki ja Vapaudenristin ritarikunnan 4. luokan Vapaudenristi. Sortavalan seminaarin muistoa vaaliva Kymölän kilta pystytti Maja Honkapirtin ja hänen äitinsä Maria Boxströmin haudalle Hietaniemen hautausmaalle hautamuistomerkin syksyllä 1960.
Julkaisuja

Honkapirtti, Maija.: Muistoja Sortavalan evankelisen seuran työsaralta vuosisadan molemmin puolin / M. H. Jyväskylä : Keskimaa : 1951.
Honkapirtti, Maija. ; Tiusanen, Mia: Sortavalan evankelinen seura : piirteitä sen synnystä, kehityksestä ja toiminnasta v:na 1890-1940 sekä Ev. seuran ja Jamilahden kansanopiston vuosikertomukset v:lta 1939, 1940 ja 1941-1942 / [toim. Maija Honkapirtti]. Sortavala : [Sortavalan evankelinen seura], 1942.
Honkapirtti, Maija: Sortavala-Raja-Karjala : Sortavalan päivillä 14.6.1935 pidetty esitelmä / Maija Honkapirtti. Helsinki : [kustantaja tuntematon], 1936. Erip. Suomen luonnonhistorian maantieteen opettajien liiton julkaisusta 1.
Fuji (kaupunki)

| Fuji (富士市) |
| --- | --- |
 Fujin kaupunki Suruganlahden rannalla
 lippu:  Symboli
 Fujin sijainti Shizuokan prefektuurissa
 Fuji
 Koordinaatit: 35°09′40.8″N, 138°40′34.6″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūbu tai Tōkai
Prefektuuri:  Shizuoka
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  244,95 km²
Väkiluku (2017):  254 912
 – Väestötiheys:  1 041 as./km²
Symbolit:  
 – Kukka:  Ruusu
 – Puu:  Kamferipuu
Aikavyöhyke:  UTC+9
 
 www.city.fuji.shizuoka.jp 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fuji (jap. 富士市, Fuji-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Tōkain alueella Shizuokan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin itäosassa Tyynenmeren Suruganlahden rannalla Fujivuoren etelä- ja Shizuokan koillispuolella. Kaupungissa on 254 912 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 244,95 neliökilometriä. Fuji on nimitetty yhdeksi Japanin erityiskaupungeista.
Fuji on Shizuokan prefektuurin itäisten osien teollinen keskus, ja siellä on runsaasti etenkin paperiteollisuutta. Kaupunkia palvelevat luotijunayhteys Tōkaidō Shinkansen, JR Higashi-Nihonin Tōkaidō-päälinja ja Minobu-linja sekä Gakunan-rautateiden Gakunan-linja.
Kuvia

Fujin kaupunkialuetta vuonna 1988
Fujivuori Fujin kaupungista kuvattuna
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fuji Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Gamze Bulut

| Mitalit> Maa:   Turkki.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Turkki.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Turkki.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Turkki> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|       Hylätty | Lontoo 2012 | 1 500 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|       Hylätty | Helsinki 2012 | 1 500 metriä |  |
Gamze Bulut (s. 3. elokuuta 1992 Eskişehir) on turkkilainen keskipitkän matkan juoksija, jonka päämatka on 1 500 metriä.
Bulut osallistui alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuihin 2009, joissa hän karsiutui 2 000 metrin esteiden alkuerissä.
Vuonna 2012 Bulut sijoittui 1 500 metrillä toiseksi maannaisensa Aslı Çakır Alptekinin takana sekä Helsingin EM-kilpailuissa että Lontoon olympialaisissa. Myöhemmin he molemmat menettivät mitalinsa dopingin käytön takia. Bulut sai vuonna 2017 neljän vuoden kilpailukiellon biologisen dopingpassin perusteella ajalle 30.5.2016–29.5.2020 ja hänen suorituksensa hylättiin takautuvasti 20.7.2011 lähtien.
Henkilökohtaiset ennätykset

Ulkoradat
1 500 metriä – 4.18,23 (2011)
Maili – 4.42,18 (2011)
3 000 metriä – 9.54,21 (2011)
2 000 metrin esteet – 6.50,24 (2009)
3 000 metrin esteet – 10.13,73 (2011)
Malawi (Commonwealth realm)

Malawin Commonwealth realm oli nykyisen Malawin tasavallan edeltäjä, joka oli olemassa vuosien 1964 ja 1966 välillä. Kun Britannian valta loppui vuonna 1964, Britannian siirtomaasta Njassamaasta tuli itsenäinen Commonwealth realm -valtio. Valtion ollessa Commonwealth realmina Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki pysyi sen valtionpäämiehenä. Näiden kahden vuoden aikana Malawi siis jakoi saman valtionpäämiehen, kuningatar Elisabet II:n, toisten Commonwealth realm -valtioiden kanssa. Valtionpäämiestä Malawissa edusti Malawin kenraalikuvernööri, Glyn Smallwood Jones.
Hastings Banda oli virassa Malawin pääministerinä ja hallituksen päämiehenä. Monarkian lakkauttamisen jälkeen 6. heinäkuuta 1966 Malawista tuli tasavalta ja Hastings Bandasta tuli Malawin ensimmäinen presidentti.
Gabriella Papadakis

| Gabriella Papadakis |
| --- | --- |
 Papadakis ja Guillaume Cizeron
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. toukokuuta 1995 (ikä 29) Clermont-Ferrand, Ranska
Kansalaisuus:   Ranska
Taitoluistelija
Pituus:  166 senttimetriä
Pari:  Guillaume Cizeron
Valmentaja(t):  Romain Haguenauer Marie-France Dubreuil Patrice Lauzon Pascal Denis
Entiset valmentajat:  Muriel Boucher-Zazoui Catherine Papadakis
Koreografi(t):  Romain Haguenauer Marie-France Dubreuil
Entiset koreografit:  Alain Gruttadoria Diana Ribas Catherine Papadakis
Luisteluseura:  Clermont-Ferrand
Aloittanut:  1998
Henkilökohtaiset parhaat pisteet (ISU)
Pisteet yhteensä:  226,98 14.2.2022
Rytmitanssi:  90,83 12.2.2022
Vapaatanssi:  136,58 23.11.2019
| Mitalit> Maa:  Ranska.Jäätanssi. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Ranska.Jäätanssi. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Ranska.Jäätanssi. Olympialaiset  | Maa:  Ranska> Jäätanssi. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Peking 2022 | jäätanssi |  |
|  Hopeaa | Pyeongchang 2018 | jäätanssi |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Shanghai 2015 | jäätanssi |  |
|  Kultaa | Boston 2016 | jäätanssi |  |
|  Kultaa | Milano 2018 | jäätanssi |  |
|  Kultaa | Saitama 2019 | jäätanssi |  |
|  Hopeaa | Helsinki 2017 | jäätanssi |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 2015 | jäätanssi |  |
|  Kultaa | Bratislava 2016 | jäätanssi |  |
|  Kultaa | Ostrava 2017 | jäätanssi |  |
|  Kultaa | Moskova 2018 | jäätanssi |  |
|  Kultaa | Minsk 2019 | jäätanssi |  |
|  Hopeaa | Graz 2020 | jäätanssi |  |
Gabriella Papadakis (s. 10. toukokuuta 1995 Clermont-Ferrand) on ranskalainen jäätanssija ja olympiavoittaja. 166 senttimetriä pitkän Papadakisin parina toimii Guillaume Cizeron. He edustavat Clermont-Ferrand -seuraa.
Papadakis aloitti taitoluistelun vuonna 1998. Cizeronin kanssa hän on luistellut jo lapsuudestaan asti.[lähde? ] Vuonna 2013 he saavuttivat nuorten MM-hopeaa ja kaudella 2014–2015 Grand Prix -finaalin kolmannen tilan. MM-kilpailuista Papadakis ja Cizeron ovat voittaneet kultaa vuosina 2015, 2016, 2018 ja 2019 sekä EM-kilpailuista vuosina 2015–2019. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 he saavuttivat hopeaa oltuaan vapaatanssin paras pari mutta hävittyään kokonaistuloksissa 0,79 pistettä johtopaikan rytmitanssissa ottaneelle kanadalaisparille Tessa Virtue / Scott Moir. Pekingin olympialaisissa 2022 Papadakis ja Cizeron voittivat kultaa maailmanennätystuloksella 226,98. Pari ylitti 200 pisteen rajan ensimmäisenä parina maailmassa vuonna 2017, ja he paransivat maailmanennätystä Pekingissä 12. kerran.
Papadakisin ja Cizeronin valmentajina toimivat Romain Haguenauer, Marie-France Dubreuil, Patrice Lauzon ja Pascal Denis.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gabriella Papadakis Wikimedia Commonsissa
Jäätanssin olympiavoittajat
1976: Ljudmila Pahomova / Aleksandr Gorškov
–  1980: Natalja Linitšuk / Gennadi Karponosov
– 1984: Jayne Torvill / Christopher Dean
– 1988: Natalja Bestemjanova / Andrei Bukin
– 1992: Marina Klimova / Sergei Ponomarenko
– 1994: Oksana Grištšuk / Jevgeni Platov
– 1998: Oksana Grištšuk / Jevgeni Platov
– 2002: Marina Anisina / Gwendal Peizerat
– 2006: Tatjana Navka / Roman Kostomarov
– 2010: Tessa Virtue / Scott Moir
– 2014: Meryl Davis / Charlie White
– 2018: Tessa Virtue / Scott Moir
– 2022: Gabriella Papadakis / Guillaume Cizeron
Jäätanssin maailmanmestarit
Jäätanssin Euroopan-mestarit
1954–1955: Jean Westwood / Lawrence Demmy
– 1956: Pamela Weight / Paul Thomas
– 1957–1958: June Markham / Courtney Jones
– 1959–1961: Doreen Denny / Courtney Jones
– 1962: Christiane Guhel / Jean Paul Guhel
– 1963: Linda Shearman / Michael Phillips
– 1964–1965: Eva Romanová / Pavel Roman
– 1966–1969: Diane Towler / Bernard Ford
– 1970–1971: Ljudmila Pahomova / Aleksandr Gorškov
– 1972: Angelika Buck / Erich Buck
– 1973–1976: Ljudmila Pahomova / Aleksandr Gorškov
– 1977–1978: Irina Moisejeva / Andrei Minenkov
– 1979–1980: Natalja Linitšuk / Gennadi Karponossov
– 1981–1982: Jayne Torvill / Christopher Dean
– 1983: Natalja Bestemjanova / Andrei Bukin
– 1984: Jayne Torvill / Christopher Dean
– 1985–1988: Natalja Bestemjanova / Andrei Bukin
– 1989–1992: Marina Klimova / Sergei Ponomarenko
– 1993: Maja Usova / Aleksandr Žulin
– 1994: Jayne Torvill / Christopher Dean
– 1995: Susanna Rahkamo / Petri Kokko
– 1996–1998: Oksana Grištšuk / Jevgeni Platov
– 1999: Anjelika Krylova / Oleg Ovsjannikov
– 2000: Marina Anissina / Gwendal Peizerat
– 2001: Barbara Fusar-Poli / Maurizio Margaglio
– 2002: Marina Anissina / Gwendal Peizerat
– 2003: Irina Lobatševa / Ilja Averbuh
– 2004–2006: Tatiana Navka / Roman Kostomarov
– 2007: Isabelle Delobel / Olivier Schoenfelder
– 2008: Oksana Domnina / Maxim Shabalin
– 2009: Jana Hohlova / Sergei Novitski
– 2010: Oksana Domnina / Maksim Shabalin
– 2011–2012: Nathalie Péchalat / Fabian Bourzat
– 2013: Jekaterina Bobrova / Dimitri Solovijev
– 2014: Anna Cappellini / Luca Lanotte
– 2015–2019: Gabriella Papadakis / Guillaume Cizeron
– 2020: Viktorija Sinitsina / Nikita Katsalapov
Mehet-Weret

Mehet-Weret (muinaisegyptin "Suuri tulva") oli muinaisessa Egyptissä palvottu luomisen ja taivaan lehmänmuotoinen jumala. Mehet-Weret mainitaan jo vanhan valtakunnan aikaisissa pyramiditeksteissä. Mehet-Weret yhidstettiin Egyptissä moniin muihin jumalattariin, kuten Isikseen, Hathoriin ja Neithiin.
Mehet-Weret kuvattiin lähes aina lehmäksi, joka kannattelee sarviensa välissä auringonkehrää. Faarao Tutankhamonin haudasta löytynyt suuri kullattu hautajaisvuode kuvaa erittäin luultavasti Mehet-Weretiä, jota vuoteessa nimitetään Iset-Mehetiksi. Jumalattarella ei ilmeisesti ollut omaa kulttia tai papistoa, mutta tällä oli tärkeä osa hautajaiskulteissa.