stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pieninkä
Maantiede ja asutus

Pieningän kunnan pinta-ala on 1 328 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Mujejärven piirin Sukkajärven, lännessä Lentieran ja pohjoisessa Voloman kuntiin sekä idässä Karhumäen piirin Paateneen kuntaan. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön, jonka maisemaa leimaavat korkeat harjut ja jääkauden muovaamat vesistöt. Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Voloma, Songa eli Tumpajoki (ven. Tumba), Pieninkä (Peninga), Sitrajoki (Sidra), Tsiasjoki (Tšias), Sun, Arjanuks, Varguno, Salma, Hauge, ja Korvindjoki. Suurimmat järvet ovat Volomajärvi (Voloma), Nižneje, Pieninkäjärvi (Peninga), Tšiasjärvi, Palojärvi, Nurmisjärvi, Talvisjärvi, Kupinasjärvi, Piralampi, Verhneje, Jelejärvi, Hagojärvi, Muštajärvi, Aita, Kivijärvi ja Pedrojärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka ja sora.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Pieningän asema. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 68 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 18 % valkovenäläisiä, 5 % karjalaisia ja 3 % ukrainalaisia.
Historia

Repolan kuntaan kuulunut Pieningän erämaakylä syntyi 1700-luvun puolivälissä. Pieninkäjärven rannalla sijainneessa kylässä oli vuosina 1873 ja 1905 kaksi taloa ja 15 asukasta. 1900-luvun alussa se oli osa Repolan Kiimanvaaran kyläkuntaa.
1920-luvulla Pieninkä kuului Seesjärven piirin Laasarin kyläneuvostoon. Vuonna 1926 siellä oli 13 asukasta, jotka kaikki olivat karjalaisia. Vuoteen 1933 mennessä kylä oli liitetty Kiimanvaaran kyläneuvostoon, ja sen asukasluku oli laskenut kahteen. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä.
Nykyinen Pieningän taajama sijaitsee 12 kilometriä Pieninkäjärvestä itään. Sen rakentaminen alkoi vuonna 1960. Vuonna 1989 Pieningän kyläneuvostossa oli 1 200 asukasta.
Liikenne, talous ja palvelut

Pieningän kautta kulkee Porajärven ja Mujejärven välinen soratie sekä Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie. Taajamasta on linja-autoyhteys Voloman kautta Mujejärvelle sekä Sukkajärven ja Himolan kautta Porajärvelle. Pieningän rautatieasema sijaitsee 1,2 kilometriä taajamasta kaakkoon.
Kunnan alueella toimii Leskarelin Voloman metsäteollisuuspiiri. Pieningän taajaman lähellä louhitaan soraa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti, pankki ja muutama kauppa. Taajamassa on rukoushuone.
Nähtävyydet ja matkailu

Pieningän keskustassa sijaitsee toisen maailmansodan aikana kaatuneiden neuvostosotilaiden yhteishauta. Talvisjärven kaakkoisrannalla on lomakylä.
Aiheesta muualla

Pieningän kunta Mujejärven piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Talvisjärven lomakylän sivusto (venäjäksi)
| n k Mujejärven piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Lentiera  Lietmajärvi  Mujejärvi  Pieninkä  Repola  Rukajärvi  Sukkajärvi  Voloma
Maaselki

Maaselki (ven. Стекля́нный, Stekljannyi) on taajama Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Silantojärven (ven. Силанде, Silande) rannalla 17 kilometriä Kuivaisista länteen. Taajamassa on 2 100 asukasta (vuonna 2010).
Maaselki mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Myöhemmin se oli Lempaalan luterilaiseen seurakuntaan kuulunut inkeriläiskylä. 1800-luvulla seudulla toimi lasitehdas, josta taajama on saanut nykyisen venäläisen nimensä. Vuonna 1926 perustettiin Maaselkin suomalainen kyläneuvosto, jonka alueella asui 877 suomalaista ja 166 venäläistä. Suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon 1930-luvun lopussa.
Taajama koostuu viisi- ja kolmekerroksisista asuintaloista, omakotitaloista sekä erillisestä metsänhoitoalueen asutuksesta. Siellä toimii rakennustarvike-, puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu ja poliklinikka. Maaselkistä on linja-autoyhteys Vaskelan asemalle ja Pietariin. Taajamassa on myös vuonna 2001 käyttöön otettu Inkerin kirkon Toksovan seurakunnan kappelirakennus.
Maan valo (tieteisromaani)

| Maan valo> Earthlight.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Arthur C. Clarke
Julkaistu:  1955
Suomennos
Suomentaja:  Matti Kannosto
Kustantaja:  Kirjayhtymä
Julkaistu:  1985
ISBN:  951-26-2764-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Maan valo (engl. Earthlight) on Arthur C. Clarken vuonna 1955 ilmestynyt tieteisromaani.
Aiheesta muualla

Thomas M. Wagner: Earthlight. SF Reviews.net 2008. (englanniksi)
Pesukarhu

| Pesukarhu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Puolikarhut Procyonidae
Suku::  Pesukarhut Procyon
Laji::  lotor
Kaksiosainen nimi
 Procyon lotor  (Linnaeus, 1758) 
 Pesukarhun levinneisyyskartta. Punainen väri tarkoittaa lajin luonnollisia elinalueita ja sininen väri alueita, joille se on istutettu.
Katso myös
   Pesukarhu Wikispeciesissä   Pesukarhu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pesukarhu eli supi (Procyon lotor) on Pohjois- ja Keski-Amerikasta kotoisin oleva puolikarhulaji. Eläimen nimi viittaa monissa kielissä pesemiseen, mikä johtuu sen tavasta ”pestä” ruokansa vedessä hankaamalla sitä etukäpäliensä välissä. Ei varmuudella tiedetä, puhdistaako pesukarhu todella ruokaansa vai tekeekö se vain liikkeitä, jotka ihmisestä näyttävät pesemiseltä.
Pesukarhu on arvokas turkiseläin, jonka metsästämistä varten on kehitetty useita koirarotuja, kuten englanninpesukarhukoira ja sininen pesukarhukoira. Pesukarhuja on istutettu riistaeläimiksi myös Eurooppaan ja Aasiaan, jossa niistä on paikoitellen ollut haittaa alueiden alkuperäisille lajeille.
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että nimitys ”supi” vahvistettaisiin tämän lajin ensisijaiseksi suomenkieliseksi nimeksi.
Ulkonäkö ja koko

Pesukarhun tunnusomainen ulkoinen piirre ovat sen mustat silmänympärykset, jotka saavat eläimen näyttämään kuin sillä olisi ”rosvonaamio”. Pesukarhulla on tuuhea harmaa häntä, jossa on 4–10 mustaa raitaa. Pesukarhun turkki on harmaa, ruskea tai musta, riippuen hieman asuinympäristöstä. Turkki on varsin pitkäkarvainen. Etukäpälien kämmenet ovat erittäin herkät, ja pesukarhu käyttää käsiensä tuntoherkkyyttä etsiessään ravintoa. Käpälien tuntoherkkyys on hyvä lämpötilasta riippumatta. Etu- ja takakäpälissä on viisi varvasta. Aikuinen pesukarhu painaa asuinpaikasta riippuen noin 5,5–9,5 kg. Urokset painavat yleensä noin 10–30 % enemmän kuin naaraat. Pesukarhun ruumiin pituus vaihtelee noin 60 cm:stä 95 cm:iin, ja sen säkäkorkeus on noin 30 cm. Häntä on noin 19–40 cm pitkä. Pesukarhun kuulo ja pimeänäkö ovat erityisen herkät. Pesukarhun haju- ja makuaisti sen sijaan ovat suhteellisen heikot.
Liikkuminen

Pesukarhun kävely näyttää hieman kömpelöltä ja huojuvalta, mutta silti se voi saavuttaa jopa 25 km/h nopeuden. Pesukarhut ovat taitavia kiipeilijöitä, eivätkä hätkähdä suuriakaan pudotuksia. Tämän lisäksi pesukarhut ovat taitavia uimaan, vaikkakaan eivät tätä tee kovin mielellään, sillä vettä läpäisevä turkki tulee uidessa painavaksi. Pesukarhut liikkuvat vain juuri niin paljon, kuin niiden tarvitsee liikkua saadakseen tarvitsemansa ravinto. Yhden yön aikana pesukarhu voi kulkea niinkin vähän kuin vain 0,75–2,5 km. Kesällä emot liikkuvat enemmän aktiivisten poikastensa perässä.
Elintavat

Pesukarhut asuvat erityisesti puiden onkaloissa, mutta myös maakuopissa, luolissa, hylätyissä taloissa, ladoissa, autotalleissa ja ihmisten asumuksissa. Erittäin älykkäinä ja sopeutuvaisina eläiminä niitä tavataan monenlaisissa ympäristöissä erityisesti ihmisten lähistöllä, myös kaupunkien keskustoissa. Ainoa merkittävä vaatimus asuinympäristölle on veden läheisyys. Pesukarhu viihtyy erityisesti kosteilla metsäalueilla, mutta niitä tavataan runsaasti myös kaupungeissa.
Eläin liikkuu pääosin öisin. Päivisin se nukkuu pesässään piilossa vihollisilta. Talvella pesukarhut eivät vaivu horrokseen, mutta erityisen kylminä talvina ne voivat nukkua pitkiä aikoja vetäytyen pesäänsä. Tänä aikana elintoiminnot ovat normaalit ja pesukarhu voikin menettää jopa 50 % painostaan.
Elintavat > Elinikä

Pesukarhu voi saavuttaa luonnossa 12 vuoden iän. Tämä ei kuitenkaan ole yleistä, sillä monet vaarat uhkaavat pesukarhuja jo niiden ensihetkistä lähtien. Niinpä useimmat pesukarhut kuolevat jo alle kahden vuoden iässä joko aliravitsemukseen tai yleisimpään kuolinsyyhyn eli ihmisen toimintaan. Pesukarhuja metsästetään ansoin ja ampuen, ja niitä jää runsaasti liikenteessä autojen alle. Jos pesukarhu selviää hengissä parista ensimmäisestä, kriittisestä elinvuodestaan, se elää keskimäärin 4–5 vuotta. Vankeudessa pesukarhu on elänyt 21-vuotiaaksi.
Elintavat > Ravinto

Yöllä liikkuessaan pesukarhut syövät miltei kaikkea mahdollista, mitä löytävät. Niiden ruokavalioon kuuluvat esimerkiksi marjat, hyönteiset, kuten lihavat heinäsirkat ja kovakuoriaiset, sekä muut pienet eläimet. Uusimmat tutkimukset ovat osoittaneet, että pesukarhut syövät linnunmunia ja -poikasia vain poikkeustapauksissa. Vesistä pesukarhu pyydystää kaloja, rapuja ja ostereita, jotka se osaa avata taitavasti. Maissipelloilla pesukarhut syövät nuoria, pehmeitä maissintähkiä. Puutarhoista maistuvat kaikki hedelmät, ja pesukarhut osaavat valita hedelmistä vain parhaat ja kypsimmät. Ihmisten lähipiirissä ne tonkivat roskiksia ja kaatopaikoilta löytyviä roskia. Näissä puuhissaan ne usein häiritsevät ihmisiä kumotessaan öisin kovalla kolinalla jäteastioita ja tunkeutuessaan rakennuksiin pöyhimään jokaisen nurkan ja komeron, johon vain suinkin pääsevät. Näissä askareissa niille on kovasti hyötyä tarttumakykyisistä etukäpälistään.
Elintavat > Lisääntyminen

Pesukarhujen paritteluaika on tammikuun lopulta helmikuun alkuun. Uros parittelee kahden tai kolmen naaraan kanssa. Pesukarhu synnyttää yleensä onttoon puuhun. Pentuja syntyy huhtikuussa 3–7 kappaletta 63–65 vuorokauden kantoajan jälkeen. Syntyessään pennut painavat n. 70 g ja ovat 15 cm:n pituisia. Niitä peittää vain haaleat haivenet, mutta niillä on jo tumma naamio. Korvat avautuvat noin 13 vuorokauden kuluttua, mutta silmät vasta noin 20 vuorokauden päästä. Ensimmäisillä syöttökerroilla emo makaa pitkällään, mutta myöhemmin se istuu imetyksen aikana. Pesukarhun maidossa on erittäin alhainen rasva- ja proteiinipitoisuus. Noin 60 vuorokauden kuluttua pennut alkavat syödä kiinteää ravintoa. Pennut tekevät ensimmäisiä retkiään pesän ulkopuolelle 6–9 viikon ikäisinä. Tällöin emo siirtää pesän toisinaan maahan, koska pentujen alkaessa liikkua pesänsä ulkopuolella on aina vaara, että ne tippuvat puusta. Pennut seuraavat emoaan, mikä pitää poikueen koossa. Syksyllä, noin 4 kuukauden ikäisinä pennut ovat kokonaan vieroittuneet emostaan ja voivat perustaa oman reviirinsä. Naarat tulevat sukukypsiksi yhden ja urokset kahden vuoden kuluttua.
Levinneisyys > Luontainen levinneisyys

Pesukarhua esiintyy alkuperäisenä lajina Amerikan mantereella Etelä-Kanadasta aina Väli-Amerikkaan saakka. Sitä tavataan luontaisesti Kanadassa, Yhdysvalloissa, Meksikossa, Belizessä, Costa Ricassa, El Salvadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Nicaraguassa ja Panamassa. Bahamalla elävistä pesukarhuista ei tiedetä, ovatko ne alueen alkuperäistä lajistoa vai ihmisen tuomia.
Levinneisyys > Pesukarhu vieraslajina

Pesukarhua on siirretty myös luontaisen elinalueensa ulkopuolelle Eurooppaan ja Aasiaan. Pesukarhuja on tarkoituksellisesti istutettu luontoon Saksassa, Venäjällä ja Valko-Venäjällä 1930-luvulta lähtien, minkä lisäksi niitä on vahingossa karannut eri maiden turkistarhoista. Pesukarhu on nykyisin melko yleinen vieraslaji erityisesti Saksassa ja leviää nopeasti.
Huhtikuun 12. päivänä vuonna 1934 Hessenissä Ederseellä lintutarhuri Rolf Haag käski päästää Saksan luontoon kaksi paria pesukarhuja ”rikastuttaakseen kotimaista eläimistöä”. Tällä hetkellä Saksassa on arviolta 300 000–500 000 pesukarhua. Syy lajin menestykseen on luontaisten vihollisten puute ja pesukarhun kaikkiruokaisuus. Kasselin kaupungissa on arviolta 100 pesukarhua 100 hehtaarilla, mikä vastaa pesukarhujen keskimääräistä esiintymistiheyttä Pohjois-Amerikan suurissa kaupungeissa (125 pesukarhua / km2) Pohjois-Amerikassa on havaittu suurimmat tiheydet 333 pesukarhua neilökilometrillä.
Nykyisin pesukarhuja tavataan Saksan lisäksi monilla muillakin alueilla Keski- ja Itä-Euroopassa, ainakin Itävallassa, Belgiassa, Tšekissä, Ranskassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Sveitsissä, Valko-Venäjällä ja entisen Jugoslavian alueella. Pohjoisimmat pysyvät, lisääntyvät populaatiot elävät Puolassa, Valko-Venäjällä ja Liettuassa. Yksittäisiä pesukarhuhavaintoja on tehty myös Unkarissa, Slovakiassa, Tanskassa, Ruotsissa ja Norjassa. Kaikki Norjassa tavatut yksilöt ovat kuitenkin osoittautuneet karanneiksi lemmikkieläimiksi, ja myös Ruotsista löydettyjen yksilöiden oletetaan karanneen lemmikinomistajilta tai eläinpuistoista. Pesukarhuhavaintojen määrä Tanskassa on kasvanut 2000-luvulla, ja arvellaan, että laji saattaa ennen pitkää levittäytyä pysyvästi myös Ruotsin puolelle.
Pesukarhua yritettiin 1900-luvun alussa istuttaa Suomeen, Inkoon Hättön saarelle. Kokeilu ei kuitenkaan onnistunut. Pesukarhuja kasvatettiin ainakin 1980- ja 1990-luvuilla suomalaisissa turkistarhoissa, ja tällöin pelättiin, että laji saattaa villiintyä luontoon minkin tavoin. Tätä pidettiin epätoivottavana, koska kiipeilevät petonisäkkäät voivat olla alkuperäiselle luonnolle erityisen haitallisia vieraslajeja, minkä lisäksi pesukarhu on Amerikassa ollut merkittävä vesikauhun levittäjä. Laji levittää myös myyräekinokokkia. Pesukarhu onkin varmuuden vuoksi määritelty Suomen metsästyslaissa riistaeläimeksi, ja sen metsästysaikaa on koko vuosi. Naaras, jolla on poikasia, on kuitenkin rauhoitettu 1.5.–31.7.
Euroopan lisäksi vierasperäisiä pesukarhuja elää myös Länsi- ja Keski-Aasiassa Venäjällä, Azerbaidžanissa ja Uzbekistanissa.
Turkki ja liha

Pesukarhun turkki on jo vuosisatojen ajan ollut arvokasta kauppatavaraa. Siksi pesukarhua on kasvatettu myös turkistarhaeläimenä. Pesukarhun lihaakin syödään.
Pesukarhut ja ihminen

Yhdysvalloissa pesukarhu yhdistettiin aikoinaan rajaseudun asukkaisiin, jotka stereotyyppien mukaan pitivät pesukarhuhattua. Tästä tuli yhteys Whig-puolueeseen.
Pesukarhua on laillista pitää lemmikkieläimenä joissain Yhdysvaltain osavaltioissa. Pesukarhut ovat vaikeita kesyttää ja ne ovat erittäin aktiivisia ja uteliaita, joten ne voivat aiheuttaa jatkuvaa tuhoa kotona. Vaikka pesukarhut ovat yöeläjiä, ne voidaan totuttaa olemaan valveilla päivisin ja nukkumaan öisin. Lemmikkinä ne voivat tulla ylipainoisiksi liikunnan puutteen ja huonon ruokavalion vuoksi. Kesytetyt pesukarhut, jotka päästetään vapaaksi, eivät yleensä sopeudu elämään luonnossa.
Koska pesukarhut elävät usein aivan ihmisten välittömässä läheisyydessä ja ovat erittäin uteliaita, ne voivat aiheuttaa aineellista vahinkoa tuhoamalla puutarhoja, kaatamalla roska-astioita tai pesiytymällä rakennuksiin. Erityisen suurta tuhoa pesukarhut voivat aiheuttaa maatiloilla, joissa ne voivat syödä osan sadosta. Ne levittävät myös tauteja, kuten vesikauhua ja myyräekinokokkia. Kaupungeissa, joissa asuu paljon pesukarhuja, ihmiset ovat oppineet lukitsemaan roska-astiat ja välttämään jättämästä mitään ruokaa pesukarhujen saataville.
Aiheesta muualla

Animal Trapper - Raccoon (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Müritzin kansallispuiston pesukarhuprojekti (englanniksi)
Nalle.fi: Pesukarhu (Procyon lotor) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Procyon lotor:  Wikidata: Q121439  Wikispecies: Procyon lotor  ADW: Procyon_lotor  ARKive: procyon-lotor  BioLib: 1804  BOLD: 12550  CoL: 4MPXY  EoL: 328598  EPPO: PROYLO  EUNIS: 11324  Fauna Europaea: 305355  Fauna Europaea (new): a5b51408-7552-4b6c-9cd7-3367111f05d9  FEIS: prlo  GBIF: 5218786  GISD: 1262  iNaturalist: 41663  IRMNG: 10935916  ISC: 67856  ITIS: 180575  IUCN: 41686  MDD: 1005892  MSW: 14001664  NatureServe: 2.798324  NBN: NHMSYS0021109776  NCBI: 9654  Observation.org: 10041  OBIS: 1451680  ODNR: raccoon  Open Tree of Life: 348040  Paleobiology Database: 50729  Paleobiology Database: 50729  TSA: 14574  WoRMS: 1451680 
Ursus lotor:  Wikidata: Q106448107  EUNIS: 11737  GBIF: 8337917  WoRMS: 1451681  ZooBank: C4F2E18D-F636-451C-BD5C-4C7E406382E0 
Pesukarhu
Pesukarhun pää
Ulla Maaskola

Ulla Marianne Maaskola (o.s. Korpela, s. 5. huhtikuuta 1959 Sippola) on entinen suomalainen hiihtäjä.
Maaskola sijoittui Lake Placidin 1980 talviolympialaisissa 10 kilometrin kilpailussa 32:nneksi. Samana vuonna hän saavutti SM-pronssia 5 kilometrillä. Hän edusti seuratasolla Inkeroisten Terhoa ja Miehikkälän Vilkasta.
Markku Maatela

Markku Maatela (s. 10. huhtikuuta 1941 Rovaniemi) on suomalainen mäkihyppääjä ja taiteilija.
Maatela voitti Vikersundin lentomäkiviikon vuonna 1960. Seuraavana vuonna hän sijoittui Oberstdorfin lentomäessä seitsemänneksi hypättyään kaikkien aikojen toiseksi pisimmän suomalaishypyn 136 metriä. Lahden MM-kilpailuissa 1958 hän oli varamiehenä ja neljä vuotta myöhemmin hän jäi niukasti Zakopanen MM-kisajoukkueen ulkopuolelle. Ounasvaaran kisoissa Maatela sijoittui parhaimmillaan kolmanneksi.
Markku Maatelan veli Martti Maatela oli  yhdistetyn maajoukkuemies.
Martti Maatela

Martti Kalevi Maatela (21. syyskuuta 1935 Rovaniemi – 26. marraskuuta 2013 Kemi) oli suomalainen yhdistetyn hiihtäjä.
Maatela sijoittui Lahden MM-kilpailuissa 1958 yhdistetyssä neljänneksi oltuaan mäkiosuuden paras ja hävittyään pronssimitalisti Gunder Gundersenille lopulta vain 0,4 pistettä. Squaw Valleyn olympialaisissa 1960 hän sijoittui 23:nneksi. Ounasvaaran kisoissa hän voitti vuosina 1958, 1959 ja 1961 sekä Puijolla vuonna 1959. Vuoden 1959 saavutuksiin kuuluivat myös SM-hopea, Salpausselän Kisojen kolmas sija sekä Holmenkollenin neljäs sija. Seuratasolla hän edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa.
Martti Maatelan veli Markku Maatela kilpaili mäkihyppääjänä.
Mabakielet

Mabakielet on yksi nilosaharalaisten kielten ryhmistä. Niitä puhutaan Tšadissa, Sudanissa ja Keski-Afrikan tasavallassa. Kielten puhujamäärä on ehkä noin 300 000 henkeä.
Mabakieliä ovat muun muassa masalit (yli 200 000 puhujaa), karanga, maba ja runga. Historiallisesti tärkein on maba, joka toimi Wadain valtakunnan hallitsevan luokan kielenä. Mabaa osataan edelleen laajalti Tšadin kaakkoisosassa ja Sudanin rajaseuduilla.
Pietarin ja kahdentoista apostolin teot

| Pietarin ja kahdentoista apostolin teot |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  kopti
Genre:  apostolien teot
Julkaistu:  100–200-luku
Suomennos
Suomentaja:  Outi Lehtipuu
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2005
ISBN:  951-0-30859-5
Sarja: Nag Hammadin kirjasto
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pietarin ja kahdentoista apostolin teot on Uuden testamentin apokryfiseen kirjallisuuteen kuuluva gnostilainen kirjoitus, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi VI, kirja 1). Se on ajoitettu 100-luvun loppuun tai 200-luvun alkuun. Kirjoitusta ei tule sekoittaa Pietarin tekoihin.
Sisältö

Kirjoitus käsittää kaksi osaa. Se alkaa allegorialla, jota seuraa gnostilainen selitys sen merkityksestä. Allegorian uskotaan olleen alun perin itsenäinen kirjoitus. Siinä esitetään tarina, joka on samankaltainen kuin Matteuksen evankeliumissa kerrottu tarina helmikauppiaasta. Allegorian kertomuksessa rikkaat karttavat kauppiasta, mutta köyhät ovat hänen ympärillään laumoina, ja oppivat, että helmeä säilytetään kauppiaan kotikaupungissa nimeltä ”Yhdeksän porttia”, sen sijaan että se olisi kauppiaalla mukana. Näin ne, jotka haluaisivat saada sen, joutuvat matkaamaan vaivalloisen matkan kaupunkiin.
Kertomuksen kauppiaan nimi on Lithargoel, joka käännetään tekstissä ”kevyt, säkenöivä kivi”. Kauppias on siis itse helmi. Lopulta kauppias paljastaa olevansa Jeesus.
Kirjallisuutta > Suomennos

Pietarin ja kahdentoista apostolin teot. Johdanto, käännös ja selitykset Outi Lehtipuu. Teoksessa Dunderberg, Ismo & Marjanen, Antti (toim.): Nag Hammadin kätketty viisaus – gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä, s. 395–406.  (2. täydennetty painos)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30859-5
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

The Acts of Peter and the Twelve Apostles. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Coptic Gnostic Library.  (Volume 3. A Complete Edition of the Nag Hammadi Codices (5 vols.))  Brill, 2002.  ISBN 978-90-04-11702-0  Koptinkielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
The Acts of Peter and the Twelve Apostles. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Nag Hammadi Library in English, s. 287–294.  (The Definitive Translation of the Gnostic Scriptures Complete in One Volume. Composition by E. J. Brill, The Netherlands. 3rd revised edition)  HarperSanFrancisco, 1990.  ISBN 0-06-066935-7  Englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Acts of Peter and the Twelve Apostles. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
Acts of Peter and the Twelve Apostles. Early Christian Writings. (englanniksi)
| n k Nag Hammadin kirjasto |
| --- | --- |
Koodeksi I:  Apostoli Paavalin rukous  Jaakobin salainen kirja  Totuuden evankeliumi  Tutkielma ylösnousemuksesta  Kolmiosainen tutkielma 
Koodeksi II:  Johanneksen salainen kirja  Tuomaan evankeliumi  Filippuksen evankeliumi  Hallitsijoiden olemus  Maailman alkuperästä  Kertomus sielusta  Tuomas Kilvoittelijan kirja 
Koodeksi III:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi  Eugnostos Siunattu  Jeesuksen Kristuksen viisaus  Keskustelu Vapahtajan kanssa 
Koodeksi IV:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi 
Koodeksi V:  Eugnostos Siunattu  Koptilainen Paavalin ilmestys  Ensimmäinen Jaakobin ilmestys  Toinen Jaakobin ilmestys  Aadamin ilmestys 
Koodeksi VI:  Pietarin ja kahdentoista apostolin teot  Ukkonen, täydellinen järki  Arvovaltainen opetus  Suuren voimamme tunteminen  Platonin Valtio 588a–589b  Tutkielma kahdeksannesta ja yhdeksännestä  Kiitosrukous  Asklepios 21–29 
Koodeksi VII:  Semin selitys  Suuren Setin toinen opetus  Gnostilainen Pietarin ilmestys  Silvanoksen opetukset  Setin kolme kivitaulua 
Koodeksi VIII:  Zostrianos  Pietarin kirje Filippukselle 
Koodeksi IX:  Melkisedek  Norean ajatus  Tutkielma totuudesta 
Koodeksi X:  Marsanes 
Koodeksi XI:  Tulkinta tiedosta  Valentinoksen teosten katkelmia  Allogenes  Hypsifrone 
Koodeksi XII:  Sekstoksen lauseet  Totuuden evankeliumi  Katkelmia tunnistamattomasta teoksesta 
Koodeksi XIII:  Kolmimuotoinen Protennoia  Maailman alkuperästä
Kenwa Mabuni

Kenwa Mabuni vuonna 1938
Kenwa Mabuni (1893–1957) oli okinawalainen karaten harjoittaja. Hänet tunnetaan karaten Shitō-ryū -tyylisuunnan perustajana. Hänen opettajiansa ovat olleet Anko Itosu ja Kanryo Higaonna.
Maan alla

| Maan alla Kari Peitsamo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : lokakuu 2015
 Julkaistu: 22. tammikuuta 2016
 Formaatti: 2CD
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 73.59
 Levy-yhtiö: Rocket Records
Kari Peitsamon muut julkaisut
| Greatest Hits / Vallankumous 2015 | Maan alla 2016 | Tuomo, laita aika hiljaiselle tää kazoo 2016 |
Maan alla on Kari Peitsamon 22. tammikuuta 2016 julkaistu 67. musiikkialbumi. Albumi on Peitsamon mukaan hyvin kokeellinen. Se on tupla-CD, joka sisältää 118 esitystä. Albumi sisältää vuonna 1980 julkaistun Peitsamon "Maan alla" -kirjan runot Peitsamon esittämänä. Lausumisen lisäksi Peitsamo soittaa levyllä kieli- ja lyömäsoittimia. Albumin runot ovat kirjan ensimmäisestä osasta "Maan alle". Kirja sisältää runojen lisäksi novelleja.
Maan alla äänitettiin yhden päivän aikana lokakuussa 2015. Rocket Recordsin mukaan äänitysten jälkeen studion tietokoneen kovalevy hajosi ja levyn äänitykset saatiin pelastettua vasta viikkojen kuluttua.