stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ketanseriini
Tutkimus

LSD:n kaltaiset psykedeelit ovat 5-HT2A-reseptorin agonisteja ja saavat siten aikaan hallusinogeeniset vaikutuksensa. Ketanseriini on 5-HT2A-reseptorin antagonisti, joten sillä voidaan estää psykedeelien hallusinogeeniset vaikutukset. Nieltäessä 40 milligrammaa (mg) ketanseriinia, se estää tunnin jälkeen niellyn 200 mikrogramman LSD-annoksen vaikutukset ihmisissä lähes täysin. Ketanseriinin saattaa toimia kilpailevana antagonistina LSD:lle, jolloin se voisi kumota LSD:n vaikutukset myös LSD-annoksen ottamisen jälkeen, mutta tutkimustulokset tästä asiasta valmistuvat vasta vuoden 2021 loppupuolella.milloin? Ketanseriini estää ihmisissä esimerkiksi myös sen kanssa samaan aikaan niellyn psilosybiinin ja suurelta osin (muttei kokonaan) myös dimetyylitryptamiinia sisältävän ayahuascan halusinogeeniset vaikutukset.
Ketanseriinia on tutkittu ihmisille sopivana verenpainelääkkeenä, ihmisten haavojen parantumista edistävänä aineena ja Raynaudin oireen hoitoon sopivana aineena. Ainakin jälkimmäisessä käyttötarkoituksessa sen teho on huono ja sillä on merkittäviä haittavaikutuksia.
Aiheesta muualla

IUPHAR: ketanserin
KEGG: ketanserin
UNII: ketanserin (Arkistoitu – Internet Archive)
Valkotöyhtöuikku

| Valkotöyhtöuikku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Uikkulinnut Podicipediformes
Heimo::  Uikut Podicipedidae
Suku::  Titicacanuikut Rollandia
Laji::  rolland
Kaksiosainen nimi
 Rollandia rolland  (Quoy & Gaimard, 1824) 

Alalajit
 R. r. chilensis – pikkurollanduikku  R. r. morrisoni  R. r. rolland 
Katso myös
   Valkotöyhtöuikku Wikispeciesissä   Valkotöyhtöuikku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkotöyhtöuikku, aikaisemmalta nimeltään rollanduikku (Rollandia rolland), on uikkulintuihin kuuluva lintulaji. Sen levinneisyysaluetta ovat Argentiina, Bolivia, Brasilia, Chile, Falklandinsaaret (Malvinas), Paraguay, Peru ja Uruguay. Vaelluslintuna sitä tavataan Etelä-Georgiassa ja Eteläisillä Sandwichsaarilla. Sen kanta on pienenemässä.
Sitä tavataan suurissa järvissä 3 500–4 500 metrin korkeudessa.
Ulkonäkö ja koko

Lajin koiras ja naaras ovat saman näköiset, ja niiden pituus on  27–35 senttiä. Aikuisen pesimäaikainen höyhenyksessä on niskassa selvä valkoinen töyhtö. Korvien ympärillä on suuret valkoiset höyhentupsut, mutta muuten pää, kaula ja selkä ovat viheähohtoisen mustat, ja hartia- ja selkäsulkia reunustaa ruskea. Alapuoli on tummanpunaruskea, ja siinä on usein ruskeita tai harmaita täpliä. Silmät ovat punaiset, nokka musta ja jalat harmaat tai ruskeahkot. Pesimäajan ulkopuolella aikuisen höyhenys on pikemmin tummanruskea kuin musta. Töyhtö muuttuu huomaamattomaksi, pään ja kauan sivut ovat valkoiset, ja siiven valkoiset läiskät säilyvät. Kaula rinta ovat kellanruskeat ja vaalenevat vatsassa. Nuoret linnut muistuttavat ei-pesimäasuisia aikuisia, mutta kurkku ja kaulan sivut ovat ruskeajuovaiset.
Leena Kiviharju

Leena Kiviharju (7. tammikuuta 1948 – 15. marraskuuta 2021) oli yksi Suomen tunnetuimpia kulkureita. Kiviharju kiersi Pirkanmaata ja Keski-Suomea 2000-luvun alusta alkaen. Hän oli tunnettu suuresta määrästä laukkuja ja sai lempinimen Laukku-Leena. Laukuissaan hän kuljetti mm. päiväkirjojaan. Hänen elämästään kertovia päiväkirjoja on säilynyt vuosien 2007 - 2021 väliltä.
Kiviharju oli kotoisin Padasjoelta ja oli valmistunut ylioppilaaksi ja opiskellut oikeustiedettä, mutta päätyi konttoritöihin. Hän oli nuorempana matkustellut kesäisin Euroopassa. Äitinsä sairastuttua hän toimi omaishoitajana vuosikymmenet, mutta äidin kuoltua hän valitsi kiertolaisen elämäntavan, koska hän koki, että hänen työpanostaan ei enää tarvittu yhteiskunnassa.
Hän ei aiheuttanut häiriötä, mutta kiinnitti matkustaessaan kävellen kymmenien laukkujensa kanssa niin suurta huomiota, että ihmiset soittivat hätäkeskukseen. Kiviharju ei kuitenkaan halunnut yhteiskunnalta apua, huomiota eikä majapaikkaa ja kertoi selviävänsä ulkona. Hän kuitenkin otti vastaan ihmisiltä ruokalahjoituksia. Hän kierteli Suomea noin 20 vuotta.
Vuodesta 2017 hän asui Kuoreveden Hallin keskustassa, jossa hän leiriytyi luvatta kaupungin kaava-alueella. Kaupungin viranomaisten kannalta tämä oli ongelmallista. Kaupunki oli tarjonnut hänelle asuntoa, jota Kiviharju ei halunnut ottaa vastaan, ja häätö olisi saanut hänet vain siirtymään toisaalle. Häntä oli välillä käytetty lääkärissä, mutta hän oli virkeä ja terve ihminen. Poliisi oli ohjeistanut Kiviharjua siirtymään syrjemmälle, mutta Kiviharju halusi olla taajamassa, jotta pystyisi tarvittaessa pyytämään apua. Poliisin kannalta ei ollut perusteita käyttää pakkokeinoja ihmiseen, josta ei ollut häiriötä ja joka asui ulkona omasta tahdostaan. Viimeiset vuodet Kiviharju asui kaupungin vuokra-asunnossa Sysmässä. Kuollessaan hän oli 73-vuotias.
Päivi Ketolaisen kirjoittama elämäkerta Laukku-Leena: naiskulkurin tarina ilmestyi lokakuussa 2024. Teos perustuu Kiviharjun kiertolaisvuosien päiväkirjoihin vuosilta 2007-2021.
Kirjallisuutta

Ketolainen, Päivi: Laukku-Leena, naiskulkurin tarina.  Pro Bono, 2024.  ISBN 9789526993232
Aiheesta muualla

Kissojen ystävä Ilta-Sanomat.  15.12.2024.
Ruonala

| Ruonala |
| --- | --- |
 Ruonalan koulu
Kaupunki:  Kotka
Kaupunginosa nro:  13
Väkiluku:  1 101 (31.12.2012)
Osa-alueet:  Munsaari
Postinumero(t):  48300
Ruonala on Kotkan kaupunginosa Suomenlahden rannikolla kaupungin länsiosissa. Ruonala liitettiin Kymistä Kotkaan vuonna 1954 yhdessä laajan alueen kanssa Kymin länsiosista. Tilastoissa käytettävän aluejaon mukaisessa Ruonalassa on 958 asukasta (31.12.2012). Asemakaavassa Ruonalaan kuuluu myös Munsaari, jossa on 143 asukasta. Yhteensä Ruonalan kaupunginosassa on siis 1 101 asukasta.
Ruonala on suurimmaksi osaksi omakotitaloaluetta. Kaupunginosan alueella sijaitsee Ruonalan kirkko, Ruonalan koulu (luokat 1–5) ja Ruonalan urheiluhalli, jossa on muun muassa 51 × 90 metrin jalkapallokenttä.
Caroline (Berryn herttuatar)

Berryn herttuatar Caroline ja hänen poikansa, Bordeaux’n herttua Henri. François Gérardin maalaama muotokuva noin vuodelta 1828.
Maria-Carolina Ferdinanda Luisa, Berryn herttuatar (ransk. Marie-Caroline; 5. marraskuuta 1798 Caserta, Napolin kuningaskunta – 16. huhtikuuta 1870 Brunnsee, Itävalta-Unkari) oli Molempain Sisiliain prinsessa ja Ranskan kruununperijän, Berryn herttua Charles Ferdinandin puoliso.
Suku, avioliitto ja lapset

Carolinen vanhemmat olivat Molempain Sisiliain kuningas Frans I ja Itävallan arkkiherttuatar Maria Klementina, jonka isä oli keisari Leopold II. Caroline nai vuonna 1816 Berryn herttua Charles Ferdinandin, joka oli Ranskan tulevan kuninkaan Kaarle X:n ja Savoijin prinsessa Maria Teresian nuorempi poika.
Heille syntyi kaksi lasta:
Louise Marie Thérèse (1819–1864), Parman herttuatar, puoliso herttua Kaarle III
Henri (1820–1884), Bordeaux’n herttua, Chambordin kreivi
Berryn herttua kuoli salamurhan uhrina helmikuussa 1820, jolloin Bourbonin hallitsijasuvun sammuminen vaikutti uhkaavan, mutta rojalistien iloksi herttuatar Caroline olikin raskaana ja synnytti syyskuussa 1820 ”ihmelapseksi” kutsutun Henri-pojan.
Maanpako ja kapinat

Kun Kaarle X ja Bourbonin suku syöstiin vallasta vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksessa, Caroline yritti turhaan saada 9-vuotiaan poikansa julistettua kuninkaaksi nimellä Henrik V, minkä jälkeen hän seurasi lastensa kanssa syrjäytettyä kuningas Kaarlea maanpakoon Skotlantiin. Vuonna 1832 Caroline palasi salaa Ranskaan ja yritti nostattaa maan länsiosassa legitimistien kapinan nostaakseen poikansa kuninkaaksi. Hän ylitti maan kaakkoisrajan talonpoikaisnaiseksi naamioituneena ja saapui Marseilleen 29. huhtikuuta 1832. Hän siirtyi sieltä edelleen Vendéen alueelle, jossa lyhytikäiseksi jäänyt kapina alkoi kesäkuussa. Kapinan aikana Caroline esiintyi Ranskan sijaishallitsijana ja antoi kuninkaallisia määräyksiä poikansa nimissä. Ranskan armeija kukisti kapinan nopeasti. Ranskan viranomaisia piileskellyt herttuatar Caroline jäi kiinni Nantesissa 7. marraskuuta. Häntä pidettiin sen jälkeen vankina Blayen linnoituksessa.
Pian kuitenkin ilmeni, että Caroline oli mennyt vuonna 1831 salaa naimisiin napolilaisen kreivin Ettore Lucchesi-Pallin, Campofrancon prinssin ja della Grazia herttuan kanssa, mikä legitimistienkin silmissä poisti häneltä oikeuden toimia Ranskan sijaishallitsijana. Lisäksi hän oli jälleen raskaana ja synnytti vankeudessa toisen tyttären toukokuussa 1833. Ranskan hallitus piti häntä nyt niin vaarattomana, että hänet vapautettiin 8. heinäkuuta samana vuonna. Caroline asui loppuelämänsä ajan ensin Venetsiassa ja toisen miehensä kuoleman jälkeen Brunnseen linnassa lähellä Itävallan Grazia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Caroline (Berryn herttuatar) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  IdRef
Pyhitysvaara

Pyhitysvaara eli Pyhitys on maankohouma Taivalkoskella Kostonjärven länsipuolella 25 kilometriä kirkonkylästä pohjoiseen. Sen korkeus merenpinnasta on 422 metriä.
Byam Martinin saari

Byam Martinin saari
| --- | --- |
Muut nimet:  Byam Martin Island
Sijainti:  75°12′N, 104°17′W Nunavut Qikiqtaalukin alue Kanada
Saariryhmä:  Kuningatar Elisabetin saaret Kanadan arktiset saaret
Vesialue:  Pohjoinen jäämeri 
Pinta-ala:  1 150 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Byam Martinin saari on yksi Kuningatar Elisabetin saarista Nunavutin territoriossa Kanadassa. Saari on noin 46 kilometriä pitkä, 37 kilometriä leveä ja pinta-alaltaan 1 150 neliökilometriä. Saari sijaitsee Melvillensaaren itäpuolella.
Saaren nimesi brittiläinen tutkimusmatkailija William Edward Parry etsiessään Luoteisväylää Atlantilta Tyynellemerelle.
Työväenliikkeen kirjasto

Työväenliikkeen kirjasto on työväenperinnettä tallentava tieteellinen erikoiskirjasto, joka aloitti toimintansa 8. maaliskuuta 1987 Helsingin työväentalon naapurissa Paasivuorenkadulla. Se kuitenkin muutti Sörnäisten rantatielle vuonna 2010. Kirjaston pääkokoelma koostuu Työväen Arkiston ja Kansan Arkiston kirjastoista.
Bábolnan siittola

Bábolnan siittola on Unkarin Bábolnassa sijaitseva hevossiittola, joka sai alkunsa vuonna 1789, kun Itävalta-Unkarin keisari Josef II hankki itselleen Bábolnan linnan.
Siittolassa luotiin oma erityinen hevosrotu, shagya-arabi, joka syntyi risteyttämällä puhdasrotuisia arabioriita unkarilaisten maatiaistammojen kanssa. 1960-luvun lopulla siittola keskittyi puhdasrotuisten egyptinarabien jalostukseen. Bábolnan siittola kasvattaa myös Dióspusztan siittolassa englantilaisia täysiverisiä, jotka ovat saavuttaneet mainetta laukkaradoilla Unkarin ulkopuolellakin.
Vuodesta 2001 lähtien siittolan on omistanut Unkarin valtio. Siittolassa on noin 250 hevosta, joista 12 on siitosoriita ja 61 siitostammoja.
Bárbmu

Bárbmu tai Bárbmoriika on pohjoissaamelaisessa mytologiassa lämmin eteläinen maa, johon muuttolintujen uskottiin lähtevän talveksi. Muuttolintuja kutsutaan nimellä bárbmoloddi eli "Bárbmun lintu". Bárbmu on K. Nielsenin mukaan "paikka, jossa on kuviteltu ihanuus". Bárbmu on paratiisin kaltainen valtakunta maan äärillä. Siellä kääpiöt harjoittavat ihmisen tapaan poronhoitoa ja kalastusta (vrt. lintukotolaiset Lintukodossaan suomalaisessa perinteessä). Bárbmun hallitsija Bárbmoáhkka, "Bárbmo-akka", mainitaan 1700-luvun norjansaamelaisia koskevissa lähteissä. Bárbmo-akka mainitaan myös kuvatun noitarummuissa yhdessä kurjen kanssa. Kolttasaamelaiset kertovat muuttolintujen hallitsijasta, lintujen eukosta l ddeœenä«kk, joka hoitaa lintuja talven aikana ja määrää, kuinka monta lintua keväällä palaisi takaisin Lappiin. Myös sääsket menevät Lintujen eukon luokse.
Bárbmu-sanan on oletettu olevan lainaa norjan barm-sanan vanhasta muodosta, joka tarkoittaa mm. kaltevaa rantaa, laakeaa merestä kohoavaa maisemaa tai taivaanrannalla näkyvää laakeaa saarta.
Äkäsjoen rautatieasema

Äkäsjoen rautatieasema (lyh. Äj, alun perin Äkä) Äkäsjokisuun kylässä Kolarissa oli Suomen rataverkon pohjoisin liikennepaikka vuosina 1967–1973 sekä toiseksi pohjoisin vuoteen 2005 saakka. Liikennepaikka palveli Kalkkikankaan kalkkilouhoksen ja Äkäsjoen sementtitehtaan kuljetustarpeita.
Liikennepaikka avattiin kaupalliselle liikenteelle 1. syyskuuta 1967. Liikenne päättyi 1985, mutta liikennepaikka suljettiin liikenteeltä vuonna 2004 yhdessä liikennettä vailla olevan Rautuvaaran sekä rataosuuksien Kolari–Niesa–Rautuvaara ja Niesa–Äkäsjoki kanssa, ja lakkautettiin 9.1.2005.
Aiheesta muualla

https://jpmartikainen.kuvat.fi/kuvat/Matkakuvia/Lappi+2011/+%C3%84k%C3%A4sjoen+ratapiha/
| n k Perustiedot Wikidatassa: Äkäsjoen ratapiha (Q11903240)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kolari
koordinaatit: 67°28′N 23°39′E﻿ / ﻿67.46°N 23.65°E﻿ / 67.46; 23.65
Byri på svensk

Byri på svenska ("aloita ruotsiksi") oli alkujaan vuosina 2005–2008 kampanja, jossa pyrittiin rohkaisemaan kokkolalaisia puhumaan ruotsia myös tuntemattomien henkilöiden kanssa esimerkiksi kaupoissa. Kampanjan päättyessä vuonna 2008 toteutettiin kysely, jonka mukaan 40% kertoi käyttävänsä ruotsia enemmän kampanjan ansiosta ja 4/5 vastaajasta katsoi, että vastaavia kampanjoita tarvitaan myös tulevaisuudessa. Kampanja sai jatkoa vuonna 2010 ja jatkui talven yli..
Vuonna 2019 Folktinget jakoi ansiomitalin kampanjan aktiiville, Catarina Silvanderille.
Kampanjan nimi on Kokkolan paikallista murretta ja kääntyy kirjakielelle muodossa Börja på svenska.
Jaakko Ikola

| Jaakko Ikola |
| --- | --- |
 Ikola 1940-luvulla. Kuva: Pekka Kyytinen.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1887 Alahärmä
Kuollut: 10. maaliskuuta 1951 (63 vuotta) Vaasa
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja, kansanedustaja
Muut tiedot
Lempinimet:  Vaasan Jaakkoo
Jaakko Oskari (J. O.) Ikola kirjailijanimeltään Vaasan Jaakkoo (14. elokuuta 1887 Alahärmä − 10. maaliskuuta 1951 Vaasa) oli suomalainen toimittaja ja Vaasa-lehden päätoimittaja, kokoomuksen kansanedustaja sekä kirjailija, joka tuli tunnetuksi Vaasa-lehdessä ilmestyneistä eteläpohjalaisella murteella kirjoitetuista pakinoista.
Henkilöhistoria

Ikolan vanhemmat olivat maapoliisi Esaias Ikola ja Brita Loviisa Olin. Hän syntyi Alahärmän Filppulan kylässä viisilapsisen perheen nuorimpana, mutta Ikolan perhe muutti Vaasaan hänen ollessaan 7-vuotias. Ikola pääsi ylioppilaaksi Vaasan suomalaisesta lyseosta 1909 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1915. Hän oli myös valantehnyt suomen, ruotsin, venäjän ja saksan kielenkääntäjä. Ikola oli opiskellut 1914 stipendin tuella yhdeksän kuukautta Venäjällä ja kävi maassa vielä kolmena kesänä omalla kustannuksellaan kehittääkseen ammattitaitoaan lehtimiehenä.
Ikola oli aluksi Helsingissä sijaisopettajana Helsingin normaalilyseossa ja samaan aikaan myös toimitusharjoittelijana Uusi Suometar -lehdessä. Hän muutti kuitenkin pian Helsingistä Vaasaan saatuaan paikan Vaasan lääninhallituksen apulaiskielenkääntäjänä 1915. Oltuaan tässä toimessa vuoden verran Ikola toimi 1916−1918 opettajana Kristiinankaupungissa yhdessä vaimonsa kanssa. Suomen sisällissotaan Ikola osallistui valkoisten puolella.
Ikola tuli Vaasa-lehden palvelukseen 1918 ja 1924 hänestä tuli lehden päätoimittaja, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1941 saakka. Ikola alkoi osallistua myös politiikkaan, ja 1930-luvun alussa hän tuki voimakkaasti Lapuan liikkeen toimintaa. Ikola ja myös Vaasassa ilmestyneen Ilkka-lehden päätoimittaja Artturi Leinonen ottivat monesti kiivaasti yhteen lehtien palstoilla. Ikola oli myös innokas suomalaisuusaatteen kannattaja ja kieltolain vastustaja.
Ikola oli kokoomuksen kansanedustajana Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä 1927−1930 ja 1939−1945. Eduskunnan ulkoasiainvaliokuntaan kuulunut Ikola vastusti talvisodan päättäneen Moskovan rauhan hyväksymistä. Ikola oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Kokoomuksessa hän lukeutui puolueen oikeaan laitaan. Hän oli myös Vaasan kaupunginvaltuuston jäsen ja hallituksen jäsenenä Suomen sanomalehtimiesten liitossa ja Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitossa.
Ikolan ensimmäinen puoliso vuodesta 1915 oli Aino Maria Palonen (k. 1924) ja toinen vuodesta 1927 Tyyne Pernu.
Kirjallinen toiminta

Ensimmäisen murrepakinansa Ikola julkaisi kesäkuussa 1919 ja kaikkiaan hän julkaisi parikymmentä murrepakinakokoelmaa sekä Eteläpohjalaisia sananparsia -kirjan vuonna 1920. Ikola kirjoitti pakinoitaan usealla eri otsikolla. Lukijoiden suosiossa olivat Oottako kuullu -pakinat, mutta Ikola kirjoitti myös politiikkaa käsitteleviä pakinoita otsikoilla Jaakkoo selittää ja Jaakon kirjeitä eduskunnasta sekä matkakertomuspakinoita esimerkiksi Jaakko lähti Amerikkaan -otsikon alla.
Vaasan Jaakkoon pakinat ovat suurelta osin tyypillisiä murrepakinoita, joiden tarinat ja miljööt ovat paljolti peräisin kirjoittajan lapsuudesta, Alahärmästä. Parhaimmillaan teksteissä on hersyvää kansanhuumoria, kuten tarina hevosta vaihtamaan lähteneestä miehestä, joka tekee viinan voimalla useita hevoskauppoja ja huomaa kotiin tultuaan vaihtaneensa lopuksi itselleen saman hevosen, jolla aamulla lähti kaupoille, tosin lompakko ohentuneena. Lisäksi Vaasan Jaakkoo kommentoi joissakin teksteissään päivänpolitiikkaa.
Kirjallinen toiminta > Teoksia

Eteläpohjalaisia sananparsia. (1920)
Oottako kuullu: sen tuhannen prätinöötä Pohjanmaalta, pakinakokoelma. (1921)
Puukkoo, puntari ja pannunjalaka: lisää prätinöötä Pohjanmaalta, pakinakokoelma.(1921)
Laakerinlehtiä ja lipistikkuja, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. Gummerus (1923)
Petsamhon valaskaloja onkimhan, matkakuvaus. Gummerus (1924)
Jaakkoo lähti Parishi. Kuvaus Pariisin olympialaiskisoista v. 1924. Gummerus (1925)
Sekaherelmiä, etelä-pohjalaisia murrejuttuja. (1925)
Tupenrapinoota, etelä-pohjalaisia murrejuttuja. (1926)
Eruskunta-äijiä reisun päällä: muistoja eruskuntamiesten Unkarin-matkalta v. 1928. Gummerus (1928)
Rakkauren tähren vai..., uusia etelä-pohjalaisia murrejuttuja. (1928)
Kaks hunskelia, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. (1932)
Rakkauren-faskistit, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. (1933)
Kaikkien Vihtorien yliveto. (1936)
Valiojutut I osa. WSOY (1938)
Akka ku ampiaanen, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. WSOY (1940)
Hellurei, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. WSOY (1943)
Meirän kukkoo, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. (1945)
Rakas Takkupää, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. (1946)
Prässylttyä, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. (1947)
Valiojutut III osa, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. (1948)
Vaasan Jaakkoo rapakon takana 1947–48: matkakirja Etelä-Pohjanmaan murteella.  WSOY (1949)
Sinsallaa, etelä-pohjalaisia murrepakinoita. WSOY (1950)
Valiojutut II osa. WSOY (1952)
Oottako kuullu: pakinoita parahimmasta päästä. (1987)
Aiheesta muualla

Koski, Riitta: J. O. Ikola eli Vaasan Jaakkoo. VaasanJaakkoo.fi.
Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1927–1929 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (34):  Aalto-Setälä  Aarnio  Ainali  Gebhard  Gummerus  Heikkilä  Härmä  Ikola  Ingman  Junnila  Jussila  Järvinen  Kuokkanen  Kuuliala  Lehtinen  Lehtonen  Luoma  Malmivaara  Moilanen  Neitiniemi  Nikkanen  Nukari  Oksanen  Pastell  Pennanen  Puhakka (1927–1928)  Pulkkinen  Rantanen  Sahlstein  Seppänen  Talas  Turja  Vainio (1928–1929)  Virkkunen 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1929–1930 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (28):  Ahmavaara  Haataja  Heikkilä  Häkkinen  Ikola  Junnila  Järvinen  Kilpeläinen  Kivi  Kuokkanen  Kuuliala  Lamminen  Lehtonen (1930)  Luoma  Lähteenoja  Moilanen  Nikkanen  Nukari (1929–1930)  Oksanen  Paavolainen  Pennanen  Puhakka  Päivänsalo  Sahlstein  Talas  Tuomikoski  Turja  Virkkunen 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1939–1945 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (25):  Eerola  Hackzell  Havas (1939–1941†)  Heikinheimo (1941–1945)  Heikkilä  Honka  Horelli  Hurtta  Ikola  Kallio  Kokko (1939–1943†)  Korvenoja  Kylänpää  K. Lehtonen (1943–1945)  O. Lehtonen  Linkomies  Moilanen  Oksala  Paavolainen  Pennanen  Pilkama (1939–1942†)  Pohjala  Pohjannoro  Soini  Turja  Tuurna  Valanne (1942–1945)  Virkkunen 
Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat
| n k Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat 1927–1929 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (12):  Estlander  Helenelund  Ikola  Jacobsson  Jern  Koivisto  Latva  Penttala  Tarkkanen  Tåg  Virkkunen  Åkerblom 
| n k Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat 1929–1930 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (12):  Estlander  Hintz  Hongisto  Ikola  Jacobsson  Jern  Koivisto  Mangs  Penttala  Perälä  Tarkkanen  Virkkunen 
| n k Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat 1939–1945 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (10):  Estlander  Helenelund  Jern  Ikola  Koivisto  Mangs  Nikkola  Penttala  Tarkkanen  Wenman 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Aivojuovio

Striatum small
Aivojuovio (lat. corpus striatum) on kädellisillä isoaivoihin kuuluva osa, joka koostuu selänpuoleisesta ja vatsanpuoleisesta osasta. Selänpuoleinen osa sisältää häntätumakkeen (lat. nucleus caudatus) ja aivokuorukan (lat. putamen). Vatsanpuoleinen osa käsittää tuberculum olfactoriumin ja Accumbens-tumakkeen. Aivojuovioita on yksi kummassakin aivopuoliskossa, eli se on parillinen anatominen rakenne.
Aivojuovio osallistuu monimutkaisten liikesarjojen oppimiseen ja kontrollointiin. Aivojuovio voi vaurioitua esimerkiksi Parkinsonin taudissa, jolloin ihminen menettää liikkeiden hallintakyvyn ja esimerkiksi kädet vapisevat tahdonvastaisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aivojuovio Wikimedia Commonsissa
Mustaperän kivikautinen talo

| Mustaperän kivikautinen talo> Sijainti |
| --- | --- |
 Mustaperän kivikautinen talo
Koordinaatit:  65.57244822°N, 28.85869905°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Taivalkoski
Historia
Tyyppi:  asuinpaikka
Ajanjakso:  kivikausi
Korkeus:  243 m
Pinta-ala:  alle 90 m²
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustaperän kivikautinen talo on Pohjois-Pohjanmaalla Taivalkoskella sijaitseva kivikautisen asuinrakennuksen jäännös. Se löydettiin vuonna 2010 tehdyssä inventoinnissa.
Talo sijaitsee Mustaperän etelärannalla noin 28 kilometriä Taivalkosken keskustasta itään. Se on Kylmäluoman retkeilyalueella ja sen ohi kulkee retkeilyalueen polku. Paikalla on noin 14×6,2 metrin kokoinen suorakaiteen muotoinen lounais-koillissuuntainen painauma, jonka syvyys on noin 50–70 senttimetriä.
Painauman viereisen kaatuneen puun alta löytyi palaneita kiviä, kvartsi-iskoksia sekä palanutta luuta. Luusta tehdyn radiohiiliajoituksen mukaan paikalla on ollut asutusta noin 6 200 vuotta sitten.