stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pattijoen Kastelli
Kohde > Jätinkirkko

Kastellin kehävalli on lähes suorakulmion muotoinen, mutta sen ulkokulmat ovat pyöreitä. Sen suurin pituus on lähes yhdensuuntaisten sivujen suuntaisena noin 62 metriä (Aulis Forssin mukaan 58 metriä ) ja niiden kohtisuora mitattu leveys on noin 36 metriä (eri päissä 35 metriä ja 40 metriä Päivi Kankkusen mukaan ). Ulkomittojen mukaan sen laskennalliseksi pinta-alaksi saadaan 2 200–2 300 neliömetriä (m²). Vallipihan sisämitat ovat vastaavasti 43 metriä ja 20 metriä. Pihan laskennallinen pinta-ala on siten noin 850 m². Piha-alue on puhdistettu kivistä lukuun ottamatta keskellä sijaitsevaa pientä kivikeskittymää. Kastellin pituusakseli kääntyy pohjoisesta noin 14° itään.
Kastellin ympärys- eli kehävalli on pääosin 7–11 metriä leveä eikä se ole koko matkaltaan aivan yhtenäinen. Sen vallit kohoavat yleensä 1–1,5 metriä mutta paikoin lähes 2 metriä ympäristöään korkeammalle. Vallipihan puolella vallit näkyvät vain puolen metrin korkuisina. Kehävallissa on lähteestä riippuen neljästä kuuteen matalampaa kohtaa, joita kutsutaan porteiksi. Marianne Ridderstad määritti jätinkirkon akselien lisäksi kuuden portin tarkat aukeamissuunnat tutkiessaan jätinkirkkojen astronomisia suuntauksia. Portit suuntautuvat karkeasti kohti pohjoista (11°), etelää (168°), länttä (197°), kaakkoa (106°) ja kaksi suuntautuu kohti itää (46° ja 103°).
Kohde > Ympäristön muita rakenteita

Jätinkirkon ympäristössä sijaitsee 3,5 hehtaaria laaja muinaisjäännösalue, josta on löydetty jo useita muitakin muinaisjäännöksiä. Jätinkirkon välittömästä läheisyydestä löytyy yli 30 erilaista kuoppaa ja kivirakennelmaa. Mäen itäreunaa seuraa kaartuvassa rivissä kuusi asumuspainannetta. Ne katsotaan muodostuneen puolittain maahan kaivetun asumuksen jäljiltä jääneeseen kuoppaan. Joistakin Suomessa tutkituissa kivikautisista asumuksista on jäänyt merkkejä hirsikehikosta, joka lahottuaan on päästänyt kuopan seinämät vierimään alas. Painuneet seinämät ovat muodostaneet soikean muotoisen kuopanteen, jollaisia täälläkin esiintyy. Vielä ei tiedetä, olivatko asumukset ajallisesti eri- vai samanaikaisia. Jos Kastellin asumukset olivat samanaikaisia, oli Kastellissa kuuden hirsipohjainen talon kylä. Löytömateriaalin perusteella se on saattanut olla jopa pysyvä ja ympärivuotisesti asuttu kylä.
Jätinkirkon pohjoispuolella sijaitsee 8 kiviröykkiötä, jonka yhden vieressä sijaitsee suuri kuopanne. Neljä röykkiötä on tutkittu, joista kaksi lähinnä jätinkirkkoa olevat on ilmeisesti tutkittu vuonna 1920. Jätinkirkon eteläpuolella sijaitsee 15 röykkiötä, jotka seuraavat kiemurrellen mäen harjan linjaa. Röykkiöiden länsipuolella sijaitsee toinen kuopanne. Tätä kuoppaa ovat Ailio ja Pälsi tutkineet vuonna 1920 (katso alla). He kutsuivat sitä ”kaivomaiseksi rakenteeksi”. Sen nykyinen halkaisija on 10 metriä ja sen metrin syvän kuopan pohjalla on kosteaa maata. Kiviröykkiöt ovat halkaisijaltaan 4–6 metriä, mutta suurimmat ovat kymmenmetrisiä. Röykkiöt ovat yleensä matalia ja pyöreän muotoisia. Osa röykkiöistä ovat kumpumaisia, mutta yhdeksällä niistä on keskellä kuoppamainen painauma. Alueelta löytyneitä syviä kuoppia on arveltu pyyntikuopiksi ja rakka eli säilytyskuopiksi.
Mäen alla on laskijasta riippuen 46–49 palokivikumpua, jotka seuraavat epäsäännöllisessä rivissä 52 ja 53 metrin korkeuskäyriä. Osa kummuista sijaitsevat ylempänä mäen pohjoispäässä ja osa niistä ovat turpeen alla, joten niitä on vaikea havaita. Kumpujen poltetun puun hiiliaine ajoitettiin rautakaudelle 40–540 jaa. ja poltetut kivet kivikauden lopulle 2 500 eaa. Niitä kaivelleet tutkijat kertoivat kumpujen sisältäneen hiekka, soraa, palaneita kiviä, nokea ja likamaata.
Mäen rinteiltä on löydetty kaksi asuinpaikkavallia, joista pienempi sijaitsee jätinkirkosta parikymmentä metriä kaakkoon. Toinen suurempi asuinpaikkavalli sijaitsee mäen länsirinteessä noin 100 metrin päässä. Niissä ei ole tehty tutkimuksia. Myöskään asumuspainanteita ei ole tutkittu järjestelmällisesti. Yhden pohjalta tutkittiin pieni koekuoppa, josta löytyi asbestikeramiikan sirpale. Nykyinen parkkipaikka on todettu olleen asukkaiden pihamaata, koska sieltä löytyi siivottu ja tasaiseksi tallattu piha-alue.
Tutkimuksia > Tutkimuksia 1800-luvulla

Kastellin jätinkirkon tutkimushistoria ulottuu tiettävästi 1850-luvulle. Johan Calamniuksen mukaan tohtori Ehrström (Raahen museon perustaja) ja postimestari Wallenius kävivät paikalla tekemässä omia tutkimuksiaan vuosina 1854–1855, mutta niistä ei ole säilynyt muistiinpanoja jälkipolville. Calamnius tutki aluetta vuonna 1861, ja hän kutsui jätinkirkkoa ”Saloisten linnaksi”. Hän ei löytänyt mielestään mitään merkittävää, vaikka hän tutki alueelta kahta kiviröykkiötä. Hänen kynästään on Kastellin pohjapiirros vuodelta 1868.
Tutkimuksia > Tieteelliset tutkimukset 1900-luvulla

Perusteellisemman kaivauksen suorittivat Julius Ailio ja Sakari Pälsi vuonna 1920. Heidän kaivausraportissaan sitä kutsuttiin nimellä Kastellin linna. Ailio oli vieraillut paikalla jo vuonna 1901, mutta tällä kertaa hän aikoi esittää yleiselle jätinkirkkojen tulkinnalle vastateesin. Hän väittikin tutkimuksien jälkeen, etteivät jätinkirkot olleet muinaismuistoja ja että vallit olivat aaltojen muodostamia merenrantavalleja, joissa ihminen oli ainoastaan oleskellut. Ailion tiukka ja julkinen perustelu sammutti jätinkirkkojen tutkimisen innon puoleksi vuosisadaksi.
He mittasivat jätinkirkon pituudeksi 58 metriä ja leveydeksi 33 metriä. Ailio oli ensimmäisellä matkallaan mitannut vallin korkeudeksi ulkopuolelta tarkasteltuna 2,25 metriä ja sisäpuolelta 0,17 metriä. Hän oli huomannut kuusi porttia, ja että vallissa oli joissakin kohdissa muitakin painaumia. He avasivat myös vallia ja huomasivat, että se ei vaikuttanut ihmisen rakentamalta vaan kivet olivat lajittuneet. Tämä näkyi siten, että vallin sisäosa koostui mullasta, hiekasta ja pienirakeisesta sorasta ja vallin pinnalla oli suuremmat kivet. Tutkiessaan vallikehän sisäosia vallipihan pohjoisosasta noin 30 m² alalta he löysivät sieltä kaksi liuskeista nuolenkärkeä, liuskeisen veitsen tai -sahan, iskukiven, kappaleen reikäkiven teelmää, kivihioimen, kvartsisen kaapimen sekä paljon kivien työstämisestä syntyneitä iskoksia. Kaikki esineet olivat rikkinäisiä ja niiden muotoilu viittasi kivikauteen. Vallialueen ulkopuolelta he tutkivat kahta kiviröykkiötä. Toisen röykkiön oli Calamnius tutkinut aiemmin ja toinen oli tutkimatta. Myös se vaikutti olevan luonnon paikalleensa muovaamaksi eikä ihmisen hautaamisesta löytynyt merkkejä. Vallin sisäosasta ei silloin löytynyt pitkäaikaisesta asumisesta kertovia merkkejä. Vallissa olevat aukkomaiset muodostelmat Ailio selitti ihmisen itselleen ampuma-aukoiksi raivaamiksi. Löydöt  eivät Ailion ja Pälsin mielestä viitanneet ihmisasutukseen.
Ailio oli kartoittanut aluetta ja luetteli ympäristöstä muitakin kohteita. Niitä olivat pieni kivikasa vallipihan keskellä ja 22 kiviröykkiötä Kastellin etelä- ja pohjoispuolella. Harjanteen länsipuolella oli löytynyt kivillä reunustettu kaivannon jäänne, joka oli läpimitaltaan kahdeksan metriä ja syvyydeltään pari metriä.
Historiaa

Jätinkirkko ja sitä ympäröivä muinaisjäännösalue on Suomen aielistalla Unescon maailmanperintökohteeksi.
Hoitaminen ja opastus

Vuonna 1990 raivasi Timo Pärssinen kastellin ja sen lähialuetta. Alueella vallitsi tiheä puusto, joka esti vapaan näkyvyyden. Kastellin sisältä ja lähiympäristöstä kaadettiin puita. Muu alue harvennettiin varovaisesti. Näkyvyys parani tästä niin paljon, että kartoitus voitiin sen jälkeen toimittaa.
Paikka on ollut jo kauan ihmisten tietoisuudessa ja paikalla on käyty Kastellia katsomassa. Nykyään kävijämäärät ovat suuret. Kastellille johtavan tien alkupäähän pystytettiin 1960-luvun loppupuoliskolla tienviitta. Paikalle toimitettiin vuonna 1967 rauhoitustaulu. Mäen alla sijaitsee autoille varattu parkkipaikka, jossa on vuonna 1994 Museoviraston pystyttämä opastaulu.
Aiheesta muualla

Luukkonen, Ismo: Kastelli ja Kiviröykkiö (valokuvia), 2007
Raahen kaupunki: Kastellin linnanrauniot (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen jätinkirkot
| --- | --- |
Pohjois-Karjala: Ison Mahosaaren jätinkirkko
Etelä-Pohjanmaa:  Korkeamäen jätinkirkko  Storbackenin jätinkirkot 
Pohjanmaa:  Bäckeshällornan jätinkirkko  Hembackenin jätinkirkko  Honkobackharjun jätinkirkko  Högryggenin jätinkirkko  Höysälänjärven jätinkirkko  Jäknabackenin jätinkirkko  Kejsmolandsbackenin jätinkirkko  Kåtabackenin jätinkirkko  Racklen jätinkirkko  Snårbackenin jätinkirkko  Svedjebackenin jätinkirkko  Tallbackharjun jätinkirkot  Tavoman jätinkirkko 
Keski-Pohjanmaa:  Hangaskankaan jätinkirkko  Honkiperän Hautakankaan jätinkirkko  Kiimanevan Hautakankaan jätinkirkko  Kirkkoharjun jätinkirkko  Korven jätinkirkko  Kämppäkankaan jätinkirkko  Pahikaisharjun jätinkirkko  Pikku Hautakankaan jätinkirkko  Tressunharjun jätinkirkot 
Pohjois-Pohjanmaa:  Hiidenlinna  Jätinlinna  Jättiläissaaren jätinkirkko  Kehäkankaan jätinkirkko  Keskimmäisenkankaan jätinkirkko  Kettukankaan jätinkirkko  Kivilammen jätinkirkko  Kiviojakankaan jätinkirkko  Kotakankaan jätinkirkko  Käyräkankaan jätinkirkot  Laivakankaan jätinkirkko  Linnamaan jätinkirkko  Linnakankaan jätinkirkko  Linnankankaan jätinkirkko  Linnansaaren jätinlinna  Luola-ahon jätinkirkko  Metelinkankaan jätinkirkko  Metelinkirkko  Miehennevan jätinkirkko  Mustosenkankaan jätinkirkko  Mäntyselän jätinkirkko  Pattijoen Kastelli  Pesuankankaan jätinkirkko  Pikku Jakenaron jätinkirkko  Pikku Liekokankaan jätinkirkot  Pirttihaudankankaan jätinkirkko  Pirttivaaran jätinkirkot  Rajakankaan kirkko  Tyrnävän Hautakankaan jätinkirkko 
Lappi: Jatulinlehdon jätinkirkko
Aleksander Kantonen

Aleksander Kantonen (18. tammikuuta 1893 Viipuri – 4. joulukuuta 1975) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat koneenkäyttäjä Aleksanteri Kantonen ja Vappu Nyberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Gunhild Maria Collanderin kanssa.
Opinnot

Kantonen kävi kansakoulun ja Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssi vuosina 1931–1932.
Jääkärikausi

Kantonen työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 26. syyskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kantonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkuealiupseeriksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui taistelussa 28. maaliskuuta 1918, haavoittumisensa jälkeen hänet siirrettiin 25. huhtikuuta 1918 alkaen 2. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kantonen siirrettiin 25. kesäkuuta 1918 Kaartin jääkäripataljoonaan ja 12. heinäkuuta 1918 alkaen Pioneerikoulutuspataljoonaan, josta hänet siirrettiin 31. lokakuuta 1918 takaisin Kaartin jääkäripataljoonaan ja 17. tammikuuta 1919 Savon jääkärirykmentin 5. komppaniaan. Hänet määrättiin 15. huhtikuuta 1919 alkaen 8:nnen, 5. tammikuuta 1920 alkaen 9:nnen ja 1. lokakuuta 1920 alkaen 7. komppanian vääpeliksi. Hänet siirrettiin komppaniansa mukana myöhemmin Savon prikaatin pataljoonaan, missä hänet sijoitettiin komppanioineen vääpeliksi 1. komppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin Vuoksen jääkäripataljoonaan ja lopuksi Jääkäripataljoona numero 4:ään. Hän osallistui komppanian ollessa Porajärven Soutajärvellä 7. maaliskuuta 1920 suoritettuun taisteluun.
Talvi- ja jatkosota

Kantonen osallistui talvisotaan komppanianvääpelinä jääkäripataljoona 4:ssä. Jatkosodan puhjettua hän palveli edelleen samassa joukko-osastossa aina vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin oman pataljoonansa huoltoupseeriksi. Vielä samana vuonna hänet siirrettiin edelleen pioneeripataljoona 2:een ja edelleen osaston päälliköksi 21. Polttoaineosastoon. Mainitussa tehtävässä hän palveli sodan loppuun saakka, jolloin hänet siirrettiin vartiokomennuskunnan johtajaksi Kevyen prikaatin esikuntaan ja oli tehtävässä vuoteen 1945 saakka. Esikuntatehtävistä hänet siirrettiin komppanianvääpeliksi jääkäripataljoona 4:ään ja edelleen vuonna 1947 vääpeliksi pataljoonan aliupseerikouluun. Kantonen erosi armeijan palveluksesta vuonna 1948.
Luottamustoimet

Kantonen toimi Jääkäripataljoona 4:n kerhon kunniapuheenjohtajana vuodesta 1948 alkaen ja Hämeen Jääkäripataljoonan killan kunniajäsenenä vuodesta 1970 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 28. kesäkuuta 1918  Vänrikki 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk. (1918 ja 1941)  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Kantalahti (lahti)

| Kantalahti |
| --- | --- |
 Kantalahti Vienanmeren kartalla.
Koordinaatit:  66°55′N, 32°45′E
Sijainti:  Karjalan tasavalta ja Murmanskin alue
Valtio:  Venäjä
Merialue:  Vienanmeri
Pituus:  185 km
Leveys:  67 km
Suurin syvyys:  330 m
Näkymä yli Kantalahden.
Kantalahden rannikkoa.
Kantalahti eli Kannanlahti (ven. Кандала́кшский зали́в, Kandalakški zaliv, karjalaksi Kandalakši, Kandalahti ) on Venäjän luoteisosassa sijaitsevan Vienanmeren luoteinen lahti.
Maantieto > Kantalahden määrittely

Kantalahti on yksi Vienanmeren neljästä suuresta lahdesta. Se on luoteeseen työntyvä ja suppilomaisesti kapeneva lahti, joka jää Karjalan rannikon ja Kuolan niemimaan kainaloon. Lahti on 185 kilometriä pitkä ja lahdensuussa 67 kilometriä leveä. Lahdensuu sijaitsee Karjalan rannikon saarten Olenin (остров Олений, ”Peurasaari”) ja Nikonovin (Никонов) kohdalla.
Maantieto > Hallintoalueet, asutus ja talous

Kantalahden alue sijaitsee kokonaan Venäjän puolella. Lahden pohjoispuoli ja lahden pohjukka kuuluu Murmanskin alueeseen. Lahden pohjukka sijaitsee Kantalahden piirissä ja loput pohjoisrannikosta Turjan piiriin. Suuri osa lahden etelärannasta kuuluu Karjalan tasavallan alueella Louhen piiriin ja pieni osa lahdensuuta kuuluu Kemin piiriin. Kantalahti on antanut nimensä myös lahden pohjukassa sijaitsevalle Kantalahden kaupungille, jossa on noin 40 000 asukasta. Turjan piirin asukkaista lähes kaikki asuvat Umbassa (suom. Umpi). Louhen piirin asukkaita on noin 5 000, joista vain pieni osa asustaa rannikolla. Esimerkiksi Malinavaarassa elää alle 400 asukasta. Kantalahden satamia on Kantalahden kaupungissa, Kovdassa ja Umbassa.
Maantieto > Saaria

Kantalahden eteläinen rannikko on saaristoinen, mutta pohjoisrannikolla on vain paikoitellen saaria. Aivan lahden pohjukassa sijaitsee saaret Oleni (Олений, suom. Olenian saari), Teljatši (Телячий), Rjaškov (Ряшков), Lodeinyi (Лодейный) ja Voroni (Вороний). Pojakondan (Пояконда, Mustajoen) lahdella sijaitsee Veliki (Великий, Suursaari). Tšupan lahden edustalla sijaitsevat Sidorov (Сидоров, Siitarinsaari), Kiškin (Кишкин), Keret (Кереть) ja Pežostrov (Пежостров, Uunisaari eli Palosaari).
Jokia

Lahden pohjukkaan Kandaluhaan laskee lyhyt joki Kanda (Канда). Olenisaaren pohjoispuolella on kaksi joensuuta: suurempi kuuluu Nivajoelle (valuma-alue 12 830 km², virtaama 164 m³/s), joka virtaa Kantalahden kaupungin taajama-alueen läpi, ja pienempi Luptše-Savino (Лупче-Савино) virtaa pienen Lesozavodin (Лесозавод) kylän  läpi. Kuolan rannikolla lahteen laskee esimerkiksi joet Nižnjaja Luvenga (Нижняя Лувеньга), Kolvitsa (Колвица, laskee Kolvitskaja gubaan), Umbajoki (6 470 km², 90 m³/s), Kuusjoki (Kuzreka, Кузрека), Kumžerutšei (Кумжеручей) ja Olenitsa (Оленица). Karjalan rannikolla lahteen laskee pohjukasta lukien vielä esimerkiksi Koutajoki (26 100 km², 276 m³/s) Knjažajan lahteen (Княжая), Kovda (Ковда), Nilma (Нильма), Kierettijoki (Keret, Кереть, 3 360 km²) ja Kriitina (Gridina, Гридина).
Luontoarvoja

Kantalahden nimi esiintyy Kantalahden luonnonpuiston nimessä. Se on kuitenkin Kantalahtea laajempi käsite sisältäen myös Kuolan niemimaalla ja Barentsinmeressä olevia kohteita.
Huomioita

↑  Hallinnolliset alueet on todettu Karjalan tasavallan ja Murmanskin alueiden artikkeleista. Tiedot alueen asukasluvuista on luettu samoista artikkeleista (4.5.2023).
1 2 3  Jokien, lahtien ja saarien nimet on katsottu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Yandex tai Bing. Jokien numeeriset tiedot on luettu niiden artikkeleista.
Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo

| Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo |
| --- | --- |

Sijainti:  Taka-Töölö, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°11′15″N 24°55′01″E﻿ / ﻿60.18739°N 24.91689°E﻿ / 60.18739; 24.91689
Rakennustyyppi:  Toimistorakennus (en)
Suunnittelija:  Alvar Aalto
Valmistumisvuosi:  1956
Käyttäjä:  Kansaneläkelaitos
 fiKansaneläkelaitoksen päätoimitalo 
Pääsisäänkäynti.
Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo sijaitsee Helsingin Taka-Töölössä osoitteessa Nordenskiöldinkatu 12. Sen on suunnitellut Alvar Aalto, ja se on valmistunut 1956. Rakennus kattaa koko korttelin, jota rajaavat Nordenskiöldinkadun lisäksi Minna Canthin katu ja Messeniuksenkatu.
Kielteinen julkisuus

Toimitalo sai rakennusaikanaan ja valmistuttuaan paljon arvostelua ja kielteistä julkisuutta. Kansan­eläkkeen pienuus, laitoksen kasvu, Kelan sijoitustoiminta ja esimerkiksi henkilöstön luontoisedut olivat vastakkain rakennuksen arkkitehtonisen ulkonäön ja rakennuskustannusten kanssa. Yleinen mielipide oli, että vaatimattomampikin olisi riittänyt. Kelan niukka tiedotuslinja oli omiaan lisäämään yleistä ärtymystä. Peruskiven muurauksen ja harjannostajaisten lisäksi myöskään talon käyttöönotosta, tupaantuliaisista tai muista juhlallisuuksista ei ole jäänyt merkintöjä eikä niistä tiedotettu.
Median pyynnöt päästä tutustumaan uuteen rakennukseen oli päättäväisesti torjuttu. Perusteluiksi oli erään lehden mukaan kerrottu muun muassa, että arkkitehti oli kieltänyt valokuvaamisen ja muun julkisen esittelyn. Todellisuudessa arkkitehdilla ei ollut silloin eikä nytkään juridisia oikeuksia tällaiseen kieltoon, eikä Aalto tiettävästi asettanut tällaista kieltoa eikä muitakaan rajoituksia. Lehti arvelee, että Kela itse ei halunnut toimittajia paikalle. Kelan taholta arvostelua torjuttiin muun muassa kysymällä, olisiko Eduskuntatalo tai Kansallismuseo pitänyt rakentaa kasarmityyliin. Nekin oli annettu aikansa parhaiden arkkitehtien suunniteltaviksi. Lehdissä oli puhuttu ”palatsista” koko rakennusajan. Huhujen mukaan taloon olisi ollut tulossa jopa uima-allas, mikä oli 1950-luvulla epätavallista. Todellisuudessa kysymyksessä on talon kirjasto, joka oli jonkun rakennusmiehen mielestä vaikuttanut uima-altaalta, koska se on pohjakerroksessa osittain upotettuna muun lattiatason alapuolelle.  Aalto oli käyttänyt suunnittelemansa Viipurin kirjaston teemaa. Arkkitehti Juhani Pallasmaa arvelee, ettei missään virastossa kirjasto ole yhtä merkittävässä asemassa kuin Kelan päätoimitalossa. Kirjasto tuo hänen mukaansa mieleen ajatuksen: ”Tässä talossa tehdään viisaita päätöksiä”.
Toimitalo kiinnosti suurta yleisöä heti valmistuttuaan ja jo ennen sitä. Kiinnostuneita riitti vielä pitkään siinä määrin, että taloon tutustuvien vierailijoiden määrä tuntui olevan Kelalle suorastaan taakaksi. Kelan johtoa harmitti, että vierailijat ovat kiinnostuneet ainoastaan rakennuksesta eikä laitoksen tekemästä tärkeästä työstä: sosiaaliturvan toimeenpanosta. Vuoteen 1963 mennessä, jolloin talo oli seitsemän vuoden ikäinen, vierailijoita oli käynyt noin 6000 henkilöä vuosittain. Heille oli talon esittelyn yhteydessä esitelty myös silloista kansaneläkejärjestelmää, ja arkkitehtuurin esittely katsottiin kuuluvaksi enemmänkin Alvar Aallon arkkitehtitoimistolle. Myöhemmin talon yleisöesittelyjä päätettiinkin rajoittaa, koska vierailijat olivat enimmäkseen arkkitehteja ja arkkitehtuurin opiskelijoita. Heitä ei sosiaalivakuutus kiinnostanut. Vierailijoita käy edelleen tuhatkunta henkilöä vuodessa, ja he ovat pääasiassa ulkomailta.
Kielteisen suhtautumisen vuoksi Kelassa ryhdyttiin muuttamaan tiedotusta avoimemmaksi, ja samalla ryhdyttiin kiinnittämään huomiota myös talon sisäiseen viestintään.
Kirjallisuutta

Tuomi, Timo & Paatero, Kristiina & Rauske, Eija (toim): Alvar Aalto seitsemässä talossa, Suomen rakennustaiteen museo 1998 ISBN 952-5195-00-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo Wikimedia Commonsissa
Alvar Aallon tuotanto
| Luettelo Alvar Aallon suunnittelemista rakennuksista |
| --- | --- |
1919–1929: Alajärven suojeluskuntatalo | Villa Väinölä | Jyväskylän työväentalo | Seinäjoen suojeluskuntatalo | Lounais-Suomen Maalaistentalo | Läntinen Pitkäkatu 20 | Jyväskylän suojeluskuntatalo | Muuramen kirkko
1930–1945: Paimion parantola | Turun Sanomien toimitalo | Villa Tammekann | Oulun sulfiittiselluloosatehdas | Viipurin kaupunginkirjasto | Alvar Aallon kotitalo | Savoy-maljakko | Sunilan asuinalue | Sunilan sellutehdas | Tehtaanmäen asuinalue | Terassitalo | Villa Mairea | Stora Enson Anjalankosken tehtaat
1946–1959: Strömbergin tehtaan asuinalue | Rautatalo | Insinööritalo | Otahalli | Säynätsalon kunnantalo | Oulun lannoitetehdas | Aerola | Muuratsalon koetalo | Pamilon vesivoimalaitos | Summan paperitehdas | Alvar Aallon ateljee | Jyväskylän uimahalli | Jyväskylän yliopiston päärakennus | Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo | Hansaviertel | Aalto-paviljonki | Korkalovaaran asuinalue | Kolmen Ristin kirkko | Aalto-keskus | Kulttuuritalo | Maison Louis Carré
1960–1969: Lieksankosken voimalaitos | Lakeuden Risti | Keski-Suomen museo | Lappia-talo | Aaltohuset | Alvar-Aalto-Kulturhaus | Aalto-Hochhaus | Pyhän Hengen kirkko ja seurakuntakeskus | Enso-Gutzeitin pääkonttori | Seinäjoen kaupungintalo | Viitatorni | Ilokivi | Pylkönmäen kirkko | Teknillisen korkeakoulun päärakennus | Seinäjoen kaupunginkirjasto | Seinäjoen seurakuntakeskus | Rovaniemen kaupunginkirjasto | Pyhän Stefanoksen kirkko | Valtion virastotalo (Seinäjoki) | Kirjatalo | Villa Kokkonen
1970–1991: Alajärven hallintokeskus | Villa Skeppet | Pohjolan talo | Otaniemen vesitorni | Finlandia-talo | Kunsten | Alvar Aalto -museo | Sähkötalo | Ristinkirkko | Riolan kirkko | Jyväskylän kaupunginteatteri | Seinäjoen kaupunginteatteri | Essenin oopperatalo | Alajärven kaupunginkirjasto
Kelan päätoimitalo nähtynä Mannerheimintieltä.
Rakennuksen päämassan eteläpääty Nordenskiöldinkadulle.
Julkisivu Minna Canthin kadulle.
Julkisivu Messeniuksenkadulle.
Savupiippu on naamioitu torniksi.
Pääjulkisivun puolella on runsaasti sisäänvedettyjä kulkuväyliä.
Rakennuskokonaisuuteen kuuluu monta sisäpihaa.
Kapverdenvarpunen

| Kapverdenvarpunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varpuset Passeridae
Suku::  Varpuset Passer
Laji::  iagoensis
Kaksiosainen nimi
 Passer iagoensis  (Gould, 1837) 
Katso myös
   Kapverdenvarpunen Wikispeciesissä   Kapverdenvarpunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kapverdenvarpunen (Passer iagoensis) on pieni, hyvin paikallinen kapverdeläinen varpunen.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 13 cm ja siipien kärkiväli 17,5-20 cm. Varpusta selvästi pienempi. Naaras ja nuori lintu muistuttavat väreiltään naarasvarpusta. Koiraalla on kirkkaan punaruskeat kuviot poskessa ja selässä ja sen päälaki on tummanharmaa.
Laji luetaan joskus afrikanvarpusen (Passer motitensis) alalajiksi.
Esiintyminen

Kotoperäinen laji Kap Verden saarilla. Se on yleinen ja runsas useimmilla saarilla, ja puuttuu vain Fogolta sekä on harvalukuinen Brancolla ja Santa Luzialla. Lajin kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Kuivat avomaat, pensaikot ja kallioalueet. Pesii myös metsissä, viljelyalueilla ja kaupungeissa.