stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HSC Merilin

| Eldorado |
| --- | --- |
 HSC Merilin
Tyyppi:  nopeakulkuinen katamaraani
Lippuvaltio:  Etelä Korea
IMO-numero:   9194256 
MMSI-numero:  276696000
Tunnuskirjaimet:  ESTN
Aiemmat nimet:  HSC Cat No 1, Merilin
Omistaja:  Lindaliini AS
Rakennustelakka:  Austal Ships Ltd, Australia
Rakennusnumero:  80
Vesillelasku:  16. huhtikuuta 1999 
Luovutettu:  10. toukokuuta 1999
Tekniset tiedot
Pituus:  52,4 m
Leveys:  13,0 m
Syväys:  1,5 m
Bruttovetoisuus (GT):  920
Koneisto:  4 × MTU 16V 4000M70
Koneteho:  9 280 kW
Nopeus:  40 kn
HSC Merilin oli virolainen katamaraanialus. Se liikennöi Helsingin Eteläsataman ja Tallinnan väliä.
Helsingissä alus käyttää Eteläsataman Makasiiniterminaalia, Tallinnassa taas hieman varsinaisesta matkustajasatamasta sivussa olevaa Linnasatamaa, jonne onkin ainoa liikennöitsijä. Kyseisen matkan Merilin taittaa 1,5 tunnissa, mikä tekee siitä yhdessä linjaparinsa HSC Karolinin kanssa nopeimman vaihtoehdon Tallinnaan.
Alus > Historia

HSC Merilin on rakennettu Australiassa, Austal Ships Ltd. -telakalla vuonna 1999. Se luovutettiin Schiffahrtsgesellschaft AGRNF ’Supercat’ & Co. KG -yritykselle 10. toukokuuta 1999. Alkuaikoinaan laiva liikennöi nimellä Cat No 1 Saksan ja Alankomaiden rannikolla reitillä Cuxhaven–Helgoland–Norderney–Langeoog–Borkum–Eemshaven–Amrum–Hörnum. 20. joulukuuta 2006 se myytiin Lindaliini A/S:lle. Alus sai nimekseen Merilin. Huhtikuussa 2007 se aloitti liikenteen Helsinki–Tallinna-reitillä.  19.01.2017 alus poistettiin Viron laivarekisteristä.
Alus > Palvelut > Matkustusluokat

Merilinillä on kolme matkustusluokkaa: turistiluokka, lindaluokka ja VIP-luokka. Turistiluokka on edullisin vaihtoehto, jonka hintaan sisältyy pelkkä kansipaikka . Turistiluokan paikkoja on Merilinillä molemmissa kerroksissa, keskilaivassa. Lindaluokalle on oma erillinen osastonsa aluksen 1. kannen keulaosassa, jossa on tarjolla pieni välipala, kahvi tai tee, virvoitusjuomat, annos olutta, siideriä tai viiniä ja päivän lehdet . VIP-luokka on erillinen osasto, johon mahtuu 6–8 matkustajaa. Hintaan sisältyy ateria, kahvia tai teetä, alkoholijuomia, virvoitusjuomia sekä päivän lehdet .
Alus > Palvelut > Kaupat ja baarit

Merilinillä on pieni kauppa aluksen 1. kerroksessa. Lisäksi laivalta löytyy kaksi baaria ja keittiö .
Alus > Palvelut > Muut palvelut

Matkatavaroiden säilytysteline löytyy aluksen 1. kerroksesta, keskilaivasta. Lisäksi Merilillä pääsee pienehkölle ulkokannelle 2. kannen peräosasta.
Aiheesta muualla

Merilin Linda Linen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Merilin Fakta om Fartygissä (ruotsiksi) faktaomfartyg.se. Arkistoitu 24.5.2012. Viitattu 26.11.2009.
Gloppefjorden

| Gloppefjorden> Gloppenfjorden |
| --- | --- |
 Gloppefjorden
Sijainti:  Sogn ja Fjordane, Norja
Päävuono:  Nordfjord
Merialue:  Atlantin valtameri
Gloppefjorden (myös Gloppenfjorden) on Nordfjord-vuonon osa Sognin ja Fjordanen läänissä Länsi-Norjassa. Se sijoittuu kokonaan Gloppenin kunnan alueelle.
Vuonon päädyssä sijaitsee Gloppenin kuntakeskus Sandane.
Gerardus Abbévillelainen

Gerardus Abbévillelainen (Gerardus de Abbatisvilla) (n. 1225 – 8. marraskuuta 1272) oli skolastinen teologi, joka vaikutti Pariisin yliopistossa. Ennen tätä hän toimi arkkidiakonina Ponthieussa. Hän kirjoitti useita teoksia, jotka käsittelivät filosofisia, teologisia ja kanonisen oikeuden kysymyksiä.
Teoksia

Gerarduksen merkittävimpiä teoksia ovat:
Tractatus contra adversarium perfectionis christianae (1269)
Exceptiones contra librum qui incipit "Manus quae contra" (1270)
Quaestio duplex (1270)
Hanc quaetionem (1270)
Helsingin Vesi

| Helsingin Vesi |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  liikelaitos
Perustettu:  1876
Lakkautettu:  2009
Toimitusjohtaja:  Jukka Piekkari (viimeinen)
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Toiminta-alue:  Suomi
Liikevaihto:  101,1 milj. € (2008)
Henkilöstö:  noin 300
Omistaja:  Helsingin kaupunki
Kotisivu:  www.helsinginvesi.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Helsingin Vesi (nyk. Helsingin seudun ympäristöpalvelut) (HSY Vesi) oli Helsingin kaupungin omistama kunnallinen liikelaitos, joka tuotti vesi- ja jätevesipalveluita lähes miljoonalle asukkaalle pääkaupunkiseudulla. Helsingin vesihuollosta se vastasi vuodesta 1876 alkaen.
Vuonna 2008 Helsingin Veden liikevaihto oli 101,1 miljoonaa euroa ja henkilöstön määrä noin 300. Vesilaitoksen ylin päättävä elin oli johtokunta. Viimeisenä toimitusjohtajana toimi vuodesta 2007 lähtien diplomi-insinööri Jukka Piekkari. Vesilaitos oli jaettu viiteen yksikköön: vedenpuhdistus-, jäteveden käsittely-, verkko-, hallinto ja talous- sekä liiketoiminnan tuki -yksiköihin. Helsingin Vedellä oli vedenpuhdistuslaitokset Pitkäkoskella ja Vanhassakaupungissa sekä jätevedenpuhdistamo Viikinmäellä.
Loppuvaiheessa vedenpuhdistusyksikön johtajana toimi diplomi-insinööri Veli-Pekka Vuorilehto. Jätevedenpuhdistus-yksikköä johti tekniikan lisensiaatti Tommi Fred ja verkko-yksikköä diplomi-insinööri Ari Melakari. Palvelut-yksikön johtaja oli diplomi-insinööri Tuomo Heinonen. Liiketoiminnan tuki -yksikköä veti kehittämispäällikkö, diplomi-insinööri Ilari Myllyvirta.
Vuoden 2010 alussa Espoon, Helsingin, Kauniaisten ja Vantaan kaupunkien vesilaitokset yhdistyivät YTV:n jätehuollon sekä seutu- ja ympäristötiedon kanssa Helsingin seudun ympäristöpalveluiksi (HSY). Kuntayhtymän vesihuollosta huolehtii HSY Vesi.
Historia

Helsingin kaupungin vesijohtolaitos oli Suomen ensimmäinen vesilaitos, ja se perustettiin vuonna 1876 ensisijaisesti turvaamaan sammutusveden saanti tulipalojen varalta. Alkusysäyksen vesilaitoksen perustamiselle antoi Suomen keisarillinen senaatti, joka oli huolissaan pääkaupungin paloturvallisuudesta.
Helsingin asukasluvun kasvaessa hygienian merkitys tuli 1800-luvun loppupuolella yhä tärkeämmäksi. Ennen vesilaitoksen perustamista helsinkiläiset hankkivat juomavetensä kaivoista. Kaivoveden laatu vaihteli melkoisesti, ja pilaantunut juomavesi sekä puutteellinen viemäröinti aiheuttivat useita vakavia epidemioita.
Puhtaan veden pumppaus Helsingin keskustaan aloitettiin Vantaanjoesta 1. joulukuuta 1876. Helsingin ensimmäinen vedenpuhdistuslaitos sijaitsi Vantaanjoen suulla Kuninkaankartanonsaarella, josta vesi pumpattiin Alppilan mäellä sijainneeseen Suomen ensimmäiseen vesitorniin. Ensimmäiset vedenjakelupostit sijaitsivat Albertinkadun kulmassa ja Erottajalla.
Vesihuollon vaikutus kaupunkielämään näkyi nopeasti. Noin 20 vuotta vesilaitoksen perustamisen jälkeen jo noin 70 prosentissa Helsingin asunnoista oli vesijohto ja viemäri. Tämä heijastui puolestaan yleiseen hygieniatasoon: esimerkiksi lavantauti, joka oli Helsingissä varsin yleinen vielä 1870-luvulla, hävisi lähes kokonaan seuraavien vuosikymmenien aikana. Vesilaitoksen pitkäaikainen johtaja 1900-luvun alkuvuosikymmeninä, vuodesta 1904 aina vuoteen 1938 asti, oli Albin Skog.
Helsingin asukasluvun kasvaessa vesilaitoksen kapasiteetti kävi 1950-luvulla riittämättömäksi. Vuonna 1959 valmistui Pitkäkosken vedenpuhdistuslaitos, ja samalla Kuninkaankartanon saarella sijainneet laitokset vähitellen lakkautettiin.
Vesihuollon ongelmaksi muodostui Vantaanjoen huono laatu. Veden laadun parantamiseksi ja säännöstelemiseksi Silvolaan rakennettiin tekoallas vuonna 1962. Viisi vuotta myöhemmin valmistui Hiidenvesi-tunneli, josta juoksutettiin lisävettä Vantaanjoen veden laadun parantamiseksi. Vuonna 1972 pääkaupunkiseudun kunnat sopivat yhdessä muutaman Keski-Uudenmaan kunnan kanssa Päijänne-hankkeesta: veden johtamisesta Päijänteen Asikkalanselältä pääkaupunkiseudulle. Päijännetunneli otettiin käyttöön vuonna 1982.
Jätevedenpuhdistus aloitettiin Helsingissä vuonna 1910, jolloin ensimmäinen jätevedenpuhdistamo perustettiin Alppilaan. Viisi vuotta myöhemmin Mäntymäkeen perustettiin Savilan puhdistamo. Pohjoismaiden ensimmäinen aktiivilietelaitos valmistui Kyläsaareen vuonna 1932.
Vuonna 1984 jätevesien puhdistus liitettiin osaksi silloisen Vesilaitoksen toimintaa. Enimmillään Helsingissä oli 1970-luvun alkupuolella 11 jätevedenpuhdistamoa. Nykyään kaikki jätevedenpuhdistustoiminta on keskitetty vuonna 1994 valmistuneeseen Viikinmäen jätevedenpuhdistamoon. Puhdistuksen tehostumisen myötä Helsingin sisälahtien vedenlaatu on selvästi parantunut.
Historia > Aikaisemmat nimet

Vesilaitoksen nimi oli alkujaan Helsingin kaupungin vesijohtolaitos. Nimi lyhennettiin 1950-luvulla muotoon Helsingin kaupungin vesilaitos. Kun viemärit siirrettiin vuonna 1984 rakennusvirastolta Vesilaitoksen alaisuuteen, nimenä oli jonkin aikaa Helsingin kaupungin vesi- ja viemärilaitos, mutta aikaisempi nimi palautettiin muutamaa vuotta myöhemmin. Viimeinen nimi Helsingin Vesi otettiin käyttöön 1990-luvulla.
Aiheesta muualla

HSY: Vedenpuhdistuksen historiaa Helsingissä (Arkistoitu – Internet Archive)
HSY: Jätevedenpuhdistuksen historiaa Helsingin seudulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Vesi- ja viemärilaitoksen historiaa
Helsingin Veden pääkonttori Ilmalassa. Taustalla vasemmalla Yleisradion tonttimaalla oleva Pasilan linkkitorni.
Ginevra Cantofoli

Ginevra Cantofoli:Scena Allegorica. Maalausvuosi tuntematon.
Ginevra Cantofoli (1618 Bologna – 1672) oli italialainen taidemaalari.
Cantofoli opiskeli taidemaalariksi Elisabetta Siranin oppilaana. Hän maalasi maalauksia kirkkoihin, kuten Viimeisen ehtoollisen San Procolon kirkkoon. Hänen töitään on myös San Giacomo Maggioren ja Santa Apollonian kirkoissa. Tyylisuunnaltaan hän edusti barokkia.
Käännös suomeksi
GLAAD-mediapalkinto

| GLAAD-mediapalkinto |
| --- | --- |

Palkinnon antaja:  Gay & Lesbian Alliance Against Defamation (GLAAD)
Maa:  Yhdysvallat
Ensimmäinen palkinto:  1990
Virallinen internet-sivu
GLAAD-mediapalkinto (GLAAD Media Award) on seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksia puolustavan Gay & Lesbian Alliance Against Defamation -järjestön myöntämä palkinto. Palkinnot jaetaan vuosittain viihde- ja media-alan henkilöille ja teoksille, jotka vahvistavat totuudenmukaista ja ennakkoluulotonta kuvaa seksuaali- ja sukupuolivähemmistöistä mediassa.
Aiheesta muualla

Palkinnon kotisivut
Georgi Terziev

Georgi Terziev
Georgi Ilkov Terziev (bulg. Георги Илков Терзиев; s. 18. huhtikuuta 1992 Sliven) on bulgarialainen jalkapalloilija, joka edustaa A PFG:ssä pelaavaa Ludogorets Razgradia. Pelipaikaltaan molempijalkainen Terziev on keskuspuolustaja. Hän kuuluu myös Bulgarian jalkapallomaajoukkueeseen. Terziev on 183 senttimetriä pitkä.
Seurajoukkueura

Terzievin kasvattajaseura on Naftex Burgas, jota hän edusti aikuisten tasolla vuodet 2008-2009. Heinäkuussa 2009 Terziev siirtyi Tšernomorets Burgasin riveihin. Terziev edusti seuraa vuodet 2009-2013, ennen kuin elokuussa 2013 hän siirtyi maan suurseuraan Ludogorets Razgradiin. Ensimmäisellä kaudellaan seurassa eli kaudella 2013-2014 Terziev voitti heti Bulgarian liigan, cupin sekä supercupin. Kaudella 2014-2015 hän debytoi Mestareiden liigassa, jossa hän teki 2-2-tasoitusmaalin Liverpool FC:tä vastaan 88. minuutilla marraskuussa 2014.
Maajoukkueura

Bulgarian nuorten maajoukkueissakin pelannut Terziev debytoi Bulgarian jalkapallomaajoukkueessa lokakuussa 2011 Ukrainaa vastaan ystävyysottelussa. Hän on pelannut maajoukkueessa neljä ottelua tekemättä maaleja.
Käännös suomeksi
George Miller

| George Miller |
| --- | --- |
 Miller Mad Max: Fury Roadin kuvauksissa vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. maaliskuuta 1945 (ikä 79) Brisbane, Australia
Ammatti:  elokuvaohjaaja, tuottaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Margaret Sixel (1995 - )
Ohjaaja
Aktiivisena:  1970–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Mad Max Mad Max 2 – asfalttisoturi Mad Max – ukkosmyrsky Happy Feet Mad Max: Fury Road
Palkinnot
 Parhaan animaatioelokuvan Oscar 2007 Happy Feet Parhaan animaatioelokuvan Bafta 2007 Happy Feet 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
George Miller (s. 3. maaliskuuta 1945 Brisbane, Australia) on australialainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Alkuperäiseltä koulutukseltaan hän on lääkäri.
Parhaiten Millerin ohjaamista elokuvista muistetaan Mad Max -sarja, Babe-porsaasta kertovat kaksi elokuvaa sekä pingviineistä kertova animaatioelokuva Happy Feet. Miller on ohjannut myös lukuisia televisiosarjoja sekä tuottanut monia elokuvia uransa aikana.
Millerin veli Bill Miller on elokuvatuottaja.
Filmografia > Ohjaajana

Mad Max (1979)
Mad Max 2 – asfalttisoturi (1981)
Hämärän pelottavat varjot (1983)
Mad Max – ukkosmyrsky (1985)
Noidat (1987)
Lorenzon öljy (1992)
40 000 Years of Draming (1997)
Babe suurkaupungissa (1998)
Happy Feet (2006)
Happy Feet 2 (2011)
Mad Max: Fury Road (2015)
Kolmen tuhannen vuoden kaipuu (2022)
Furiosa: A Mad Max Saga (2024)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
George Miller Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Francky Dury

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Francky Dury
Syntymäaika: 11. lokakuuta 1957 (ikä 67)
Syntymäpaikka: Roeselare, Belgia
Seura
Seura: avoin
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1971-1981 |  Hulste Sport | 220 (6) |
Valmennusura
1981–1983 1983–1985 1985–1989 1989–1990 1990–1993 1993–1994 1994–2001 2001–2010 2009 2010–2011 2011 2011–2021:  KRC Harelbeke Junioren  KSK Beveren-Leie  KSK Ronse  RRC Tournai  Zultse VV  RHC Gent-Zeehaven  Zultse VV  SV Zulte Waregem  Belgian maajoukkue (apuv.)  KAA Gent   Belgian U21-maajoukkue  SV Zulte Waregem
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Francky Dury (s. 11. lokakuuta 1957) on belgialainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura

Dury pelasi koko uransa amatöörinä ja edusti kymmenen vuoden ajan Hulste Sportin joukkuetta. Hän lopetti pelaajauransa 24-vuotiaana ja siirtyi valmentajaksi KRC Harelbeken juniorijoukkueisiin. Hän valmensi 1980–90-lukujen ajan lukuisia belgialaisia alasarjojen joukkueita. Vuonna 1994 hänestä tuli toistamiseen Zultse VV:n päävalmentaja. Dury luotsasi joukkuetta kesään 2001, jolloin seura yhdistyi KSV Waregemin kanssa ja muodosti uuden SV Zulte Waregemin joukkueen. Durysta tuli uuden seuran päävalmentaja ja joukkue selvisi kauden 2001–2002 päätteeksi ensimmäisenä waregemilaisjoukkueena Belgian 2. divisioonaan.
Dury jatkoi Zulte Waregemin päävalmentajana ja luotsasi sen kaudella 2004–2005 Belgian 2. divisioonan mestariksi. Joukkue nousi ensimmäistä kertaa historiassaan pääsarjaan. Kaudella 2005–2006 Dury luotsasi Zulte Waregemin sensaatiomaisesti Belgian cupin mestariksi, ja kaudella 2006–2007 seura eteni Duryn alaisuudessa UEFA Cupissa aina kolmannelle kierrokselle saakka. Duryn yhdeksän valmennusvuoden aikana Zulten paras sijoitus liigassa oli viides kaudella 2008–2009. Seura vakiinnutti hänen johdollaan paikkansa liigan ylemmässä keskikastissa ja taisteli joka vuosi europelipaikoista.
Duryn hienot näytöt Zultessa saivat monet Belgian seurat kiinnostumaan miehen palveluksista, mutta hän pysyi pitkään uskollisena seuralle. Elokuussa 2009 hänestä tuli päävalmentajan tehtävänsä ohessa myös Belgian jalkapallomaajoukkueen apulaisvalmentaja. Kesäkuussa 2010 Dury jätti pitkän spekuloinnin jälkeen Zulten ja siirtyi KAA Gentin päävalmentajaksi.  Duryn johdolla Gent sijoittui Belgian liigassa kolmanneksi, mutta pudotuspeleissä seuran menestys jäi heikoksi ja se putosi europelien ulkopuolelle. Joukkue purki Duryn sopimuksen kauden jälkeen.
Gentistä lähtönsä jälkeen Durysta tuli Belgian U21-maajoukkueen päävalmentaja.  Hän jätti tehtävänsä jo vuoden 2011 lopussa ja palasi SV Zulte Waregemin päävalmentajaksi.
Duryn johdolla Zulte Waregem sijoittui sensaatiomaisesti Belgian liigan kakkoseksi kaudella 2012–2013 ja hänet valittiin vuoden parhaaksi jalkapallovalmentajaksi.  Duryn johdolla Zulte jatkoi hyviä otteitaan ja kaudella 2013–2014 se eteni Eurooppa-liigassa lohkovaiheeseen saakka. Belgian cupissa Zulte selvisi loppuotteluun, mutta hävisi KSC Lokerenille 1–0.  Kausi 2014–2015 sujui heikommin ja Zulte jäi Belgian liigan runkosarjassa sijalle 12. Dury jatkoi heikosta kaudesta huolimatta seuran päävalmentajana ja kaudella 2015–2016 Zulte oli kuudes. Kaudella 2016–2017 Dury luotsasi seuran Belgian cupin loppuotteluun, jossa kukisti KV Oostenden rangaistuspotkukilpailun jälkeen.
Dury sai potkut Zulte Waregemista joulukuussa 2021, kun joukkue oli juuttunut Belgian liigassa sijalle 17.
Meriitit

Belgian cup (2): 2006, 2017
Hopeaa: 2014
Belgian 2. divisioona: 2005
Belgian vuoden valmentaja (2): 2006, 2013
Aiheesta muualla

The profile for Francky Dury
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Trond Sollied Hein Vanhaezebrouck | Belgian vuoden valmentaja 2006 2013 | Seuraaja: Hugo Broos Peter Maes |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: 'uusi seura' Darije Kalezić | SV Zulte Waregemin päävalmentaja 2001–2010 12/2011–12/2021 | Seuraaja: Bart de Roover Davy De fauw&Timmy Simons |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Michel Preud'homme | KAA Gentin päävalmentaja 2010–2011 | Seuraaja: Trond Sollied |
Franckin ja Hertzin koe

Franckin ja Hertzin koe on saksalaisten fyysikoiden James Franckin ja Gustav Ludwig Hertzin vuonna 1914 keksimä fysikaalinen koe, jolla voidaan osoittaa, että atomissa olevan elektronin energia on kvantittunut, kuten Bohr oli jo atomimallissaan olettanut. Koe osoitti, että atomi voi absorboida energiaa vain tietyn suuruisina annoksina, kvantteina. Frank ja Hertz saivat kokeestaan Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1925.
Koejärjestely

Kokeessa käytettiin putkea, joka sisälsi harvaa, matala­paineista elohopeahöyryä ja johon oli asennettu kolme elektrodia: elektroneja lähettävä katodi, anodi sekä näiden välissä verkkomainen elektrodi. Tämän keskimmäisen elektrodin ja anodin välillä oli pieni jännite siten, että anodin potentiaali oli hieman alempi, mutta silti korkeampi kuin katodi, minkä vuoksi elektroneilla oli oltava vähintään tietyn suuruinen liike-energia, jotta ne pääsivät anodiin saakka. Katodin ja keskimmäisen elektrodin välinen jännite oli säädettävissä. Putkeen oli kytketty myös mittaus­laitteet elektrodien välissä kulkevan virran mittaamiseksi.
Kokeessa havaittiin seuraavaa:
Kun jännite oli alle 4,9 volttia, elektrodien välillä kulkeva sähkövirta kasvoi jännitteen kasvaessa.
Kun jännite saavutti arvon 4,9 volttia, virta miltei lakkasi kulkemasta.
Kun jännite ylitti arvon 4,9 volttia, virta alkoi jälleen kasvaa.
Kun jännite saavutti arvon 9,8 volttia, virta jälleen pieneni lähes hyppäyksellisesti.
Aina kun jännite saavutti arvon, joka oli 4,9 volttia kerrottuna jollakin kokonaisluvulla, virta pieneni, ja näin tapahtui ainakin 100 voltin jännitteeseen saakka.
Koetulosten selitys

Franck ja Hertz selittivät koetuloksensa olettamalla, että elektronit saattoivat törmätä elohopea-atomeihin kimmoisesti tai kimmottomasti. Kun jännite oli pieni, sillä kiihdytetyt elektronit saivat vain pienen liike-energian, ja niiden törmäykset atomeihin olivat kimmoisia. Tämä selitettiin sillä, että kvanttiteorian mukaisesti atomit voivat absorboida energiaa vain tietyn suuruisina annoksina, ja elektronien liike-energia oli tätä annosta pienempi.
Kimmoisessa törmäyksessä systeemin liike-energia pysyy vakiona. Koska elektronin massa on vähemmän kuin yksi tuhannesosa kevyimmänkään atomin massasta, törmäyksissä valtaosa liike-energiasta pysyi elektroneilla. Suurempi jännite sai suuremman määrän elektroneja virtaamaan anodiin saakka, mikä ilmeni kasvaneena virtana, kunnes jännite sai arvon 4,9 volttia.
Pienin määrä energiaa, jonka elohopea-atomi voi vastaanottaa virittymällä, on 4,9 elektronivolttia. Kun systeemin jännite oli 4,9 volttia, jokaisella elektronilla oli juuri tämän verran liike-energiaa sen saapuessa keskimmäiselle elektrodille. Tämän vuoksi elektronien ja elohopea-atomien väliset törmäykset muuttuivat kimmottomaksi: elektronin liike-energia viritti elohopea-atomin ensimmäiseen viritystilaan. Kun useimmat elektronit tällä tavoin menettivät liike-energiansa, ne eivät päässeet keskimmäiseen elektrodiin saakka, minkä vuoksi virta äkillisesti pieneni.
Kun jännite ylitti 4,9 volttia, elektronien alkuperäinen liike-energia ylitti 4,9 elektronivolttia. Törmätessään elohopea-atomeihin ne menettivät tämän suuruisen osan liike-energiastaan, mutta eivät sitä kokonaisuudessaan, minkä jälkeen putkessa ollut sähkökenttä sai ne jälleen kiihtymään. Tämän vuoksi virta alkoi jälleen kasvaa. Kun jännite oli 9,8 volttia, tilanne jälleen muuttui. Nyt elektroneilla oli niin paljon liike-energiaa, että kulkiessaan putken läpi ne saattoivat matkan varrella kaksi kertaa luovuttaa 4,9 elektronivolttia elohopea-atomien virittämiseen. Joka kerta kun jännite jälleen kasvoi 4,9 volttia, tällaisten kimmottomien törmäysten lukumäärä saattoi jälleen kasvaa yhdellä.
Kokeet muilla kaasuilla

Vastaava koe on suoritettu muillakin kaasuilla, muun muassa neonilla. Tulos on samankaltainen, mutta virta pienenee vasta 19 voltin jännitteellä ja sen monikerroilla. Tämä johtuu siitä, että neonatomin virittämiseen ensimmäiseen viritystilaan tarvitaan energiaa 19 elektronivolttia. Lisäksi neon alkaa tällöin lähettää näkyvää oranssinpunaista valoa, joka syntyy viritystilojen purkautuessa. Kun jännite on 19 volttia, valoa lähtee vain läheltä keskimmäistä elektrodia, mutta jännitteen kasvaessa tämä valaiseva kohta siirtyy kohti katodia. Kun jännite on 38 volttia, valaisevia kohtia on kaksi, toinen keskimmäisellä elektrodilla, toinen sen ja katodin puolivälissä.  Aina 19 volttia korkeammalla jännitteellä syntyy yksi tällainen valaiseva kohta lisää.
Anodivirta kiihdyttävän jännitteen funktiona
Franckin ja Hertzin kokeessa neonkaasu lähettää oranssinpunaista valoa.
Goldy McJohn

Goldy McJohn (synt. John Raymond Goadsby; 2. toukokuuta 1945 Toronto – 1. elokuuta 2017) oli kanadalainen kosketinsoittaja, joka soitti Steppenwolf-yhtyeessä.
McJohn oli kosketinsoittajana The Sparrows -yhtyeessä, josta tuli vuonna 1967 Steppenwolf. McJohnin urut olivat yhtyeen soundissa yksi päätekijöistä. McJohn oli mukana Steppenwolfissa vuoteen 1974, jolloin laulaja-kitaristi John Kay erotti hänet. Vuonna 1977 hän perusti Steppenwolfin uudelleen Nick St. Nicholasin ja Kent Henryn kanssa, mutta vuonna 1980 John Kay nosti oikeusjutun Steppenwolf-nimen käytöstä ja lopetti yhtyeen. Sittemmin McJohn oli pääasiassa soolouralla.
Fritz Mauthner

| Fritz Mauthner |
| --- | --- |
 Fritz Mauthner
Henkilötiedot
Syntynyt: 1849
Kuollut: 1923 (73–74 vuotta)
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Fritz Mauthner (1849–1923) oli saksalainen kirjailija ja kriitikko. Hän saavutti ensimmäisen menestyksensä kokoelmalla saksalaisia novelliparodioita Nach berühmten Mustern (kaksi sarjaa 1879–1880). Mauthnerin kirjavassa tuotantoon kuuluvat lisäksi esimerkiksi kriittis-satiiriset Einsame Fahrten (1879), Von Keller zu Zola (1887), romaanit Xantippe (1884) ja Der letzte Deutsche von Blatna (1886) sekä laaja tieteellinen teos Beiträge zu einer Kritik der Sprache (1901–1902), jossa hän osoittaa terävästi kielen riittämättömyyttä ajatusten ilmaisijana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fritz Mauthner Wikimedia Commonsissa
Harry Aikines-Aryeetey

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Harry Aikines-Aryeetey |  Harry Aikines-Aryeetey |  Harry Aikines-Aryeetey |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Miesten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Berliini 2009 | 4 × 100 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Zürich 2014 | 4 × 100 m |  |
|  Kultaa | Berliini 2018 | 4 × 100 m |  |
|  Kultaa | München 2022 | 4 × 100 m |  |
|  Pronssia | Zürich 2014 | 100 m |  |
Maa:   Englanti
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Kultaa | Gold Coast 2018 | 4 × 100 m |  |
|  Kultaa | Birmingham 2022 | 4 × 100 m |  |
|  Hopeaa | Glasgow 2014 | 4 × 100 m |  |
Harry Aikines-Aryeetey (s. 29. elokuuta 1988 Carshalton, Lontoo) on brittiläinen pikajuoksija.