stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urpo Vento
Aiheesta muualla

Urpo Vennon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  FID 
Muut:  IdRef
Pilosocereus

| Pilosocereus |
| --- | --- |
 Pilosocereus arrabidae
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cereeae
Suku::  Pilosocereus  Byles & G. D. Rowley 1957
Katso myös
   Pilosocereus Wikispeciesissä   Pilosocereus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pilosocereus on kaktuskasvien heimoon kuuluva suku. Tieteellinen nimi tulee latinankielisestä sanasta pilosus 'karvainen'.
Tuntomerkit

Suvun kasvit ovat pensastavia tai puumaisia, tavallisesti tyvestään haarovia, jopa kymmenmetrisiksi kasvavia. Varsi on vihreä, harmaa tai vahansininen, tavallisesti sileä ja sisältää paljon limaa. Uurteita siinä on 3-30. Piikkiryhmissä (areoleissa) on huopamaista karvoitusta ja varren latvan tuntumassa runsaasti jopa viiden sentin mittaista villakarvaa sekä vaihtelevanlaisia piikkejä. Kukat avautuvat iltaisin ja ovat putkimaisia tai kellomaisia, lepakkojen pölyttämiä. Väriltään ne ovat kalpean vaaleanpunaisia tai valkoisia, kooltaan 2-7 cm leveitä. Hedelmä on pallomainen, joskus päältä painunut, sileä, mustuva, tavallisesti riippuva, avautuva, ja siinä on jäljellä kuihtuneita kehälehtiä. Siemenet ovat tummanruskeita tai mustia.
Levinneisyys

Pilosocereus-suvun lajit kasvavat Meksikossa, Karibian alueella ja trooppisessa Amerikassa.
Lajit

Suvun lajeja on 37, niistä yksi on syntynyt luontaisesti kahden toisen risteymänä.
Pilosocereus albisummus
Pilosocereus alensis
Pilosocereus arrabidae
Pilosocereus aureispinus
Pilosocereus aurisetus
Pilosocereus azulensis
Pilosocereus brasiliensis
Pilosocereus catingicola
Pilosocereus chrysacanthus
Pilosocereus chrysostele
Pilosocereus densiareolatus
Pilosocereus diersianus
Pilosocereus estevesii
Pilosocereus flavipulvinatus
Pilosocereus flexibilispinus
Pilosocereus floccosus
Pilosocereus fulvilanatus
Pilosocereus glaucochrous
Pilosocereus gounellei
Pilosocereus lanuginosus
Pilosocereus leucocephalus
Pilosocereus machrisii
Pilosocereus magnificus
Pilosocereus multicostatus
Pilosocereus occultiflorus
Pilosocereus oligolepis
Pilosocereus pachycladus
Pilosocereus pentaedrophorus
Pilosocereus piauhyensis
Pilosocereus polygonus
Pilosocereus purpusii
Pilosocereus quadricentralis
Pilosocereus royenii
Pilosocereus X subsimilis
Pilosocereus tuberculatus
Pilosocereus ulei
Pilosocereus vilaboensis
Pikkutupsukas

| Pikkutupsukas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Villakkaat Lymantriidae
Suku::  Orgyia
Laji::  antiquoides
Kaksiosainen nimi
 Orgyia antiquoides  (Hübner, 1822) 
Katso myös
   Pikkutupsukas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkutupsukas (Orgyia antiquoides) on tupsukkaisiin lukeutuva perhoslaji. Lajista on aikaisemmin käytetty nimeä kanervatupsukas.
Koko ja ulkonäkö

Tupsukkaille tyypilliseen tapaan vain lajin koirailla on siivet. Niiden kärkiväli on keskimäärin 22 millimetriä, mutta väli voi vaihdella 19,5–24 mm välillä. Sekä etu- että takasiivet ovat tasaisen ruosteenruskeat, ja takasiivet ovat hieman etusiipiä tummemmat. Etusiiven takareunassa voi olla nähtävissä reunoiltaan epäselvä, valkoinen täplä, mutta täplä voi myös usein puuttua. Etusiiven poikki kulkee hieman tummempi varjostuma. Muun muassa nämä tuntomerkit erottavat pikkutupsukkaan täplätupsukkaan kaltaisista lähilajeista. Lepäävä perhonen pitää siipiään kattolaskuisesti ruumiin sivuilla ja etujalkansa ojennettuna eteenpäin.
Lajin naaras on tummanharmaa ja noin 10 mm pitkä. Sen siivet ovat surkastuneet vain noin millimetrin mittaisiksi. Naaraan tuntosarvet ovat sahahampaiset, koiraan kaksoiskampahampaiset.
Toukka on lajin useimmin vastaan tuleva elämänvaihe. Se on mustanharmaa, kauttaaltaan pitkien karvojen peittämä ja täysikasvuisena noin 25 mm pitkä. Sen sivuilla on leveät keltaiset juovat ja selkäpuolella neljä tuuheaa karvatupsua, joiden väri vaihtelee vaaleankeltaisesta kellanruskeaan. Pään molemmin puolin on lisäksi kaksi pitkää, mustaa ja eteenpäin suuntautunutta karvatupsua.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajia tavataan Pohjois- ja Keski-Euroopassa Uralille saakka. Sen levinneisyysalue Euroopassa ulottuu Keski-Euroopan pohjoisosien kautta Belgiaan, Saksaan, Puolaan ja Tanskaan sekä Baltiaan, eteläiseen Ruotsiin sekä Suomeen. Idässä levinneisyys jatkuu Mustallemerelle Romaniaan, Unkariin sekä Luoteis- ja Keski-Venäjälle Armeniaan, Iraniin ja Mongoliaan. Suomessa pikkutupsukasta tavataan suurimmassa osassa maata. Havainnot ovat painottuneet etelä- ja länsiosiin. Ahvenanmaalla ja Lapissa lajia ei juurikaan esiinny. Lentoaika alkaa eteläisessä Suomessa useimmiten heinäkuussa ja pohjoisemmassa elokuussa ja se jatkuu koko maassa syyskuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Pikkutupsukas on avoimien soiden laji. Sitä tavataan Suomessa pääasiassa rämeillä sekä pohjoisessa myös puuttomilla ja vetisillä nevoilla. Koiraat ovat päiväaktiivisia ja ne lentävät auringonpaisteessa nopeasti ja heittelehtivästi, yleensä muutamia metrejä maanpinnan yläpuolella. Pilvisillä hetkillä ne lepäävät usein mäntyjen rungoilla. Yöllä koiraita saattaa lentää valolle. Aikuiset perhoset eivät nauti lainkaan ravintoa ja yksittäinen koirasyksilö elääkin vain pari päivää.
Lentokyvytön naaras ei liiku vaan houkuttelee koiraita luokseen feromonien avulla. Yhden naaraan luona voi lennellä useita koiraita, jotka jäävät usein joksikin aikaa lepäämään paikalle, vaikka naaraan koiraita puoleensavetävä feromonituotanto loppuukin parittelun yhteydessä. Naaras ei koskaan poistu kotelokopastaan vaan työntää ainoastaan takaruumiinsa kärjen koteloon tekemäänsä aukkoon. Parittelun jälkeen naaras munii kotelokopan sisäpuolelle noin 100 munaa ja kuolee heti saatuaan munimisen päätökseen. Munat talvehtivat ja keväällä toukat tunkeutuvat ulos kotelokopasta. Toukat ovat aktiivisia lähinnä päiväsaikaan ja niitä löytyy usein runsaasti melko pieneltäkin alueelta. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun lopulla ja ne koteloituvat huomiota herättävän, keltaisen kotelokopan sisään. Naaraiden kotelot sijaitsevat kasvillisuudessa huomattavasti koiraita korkeammalla.
Ravintokasvi

Toukka käyttää ravinnokseen useita suoympäristön varpuja, mutta erityisesti kanervaa. Toukka syö kuitenkin myös variksenmarjaa, juolukkaa, muurainta, pihlajaa ja suokukkaa.
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: kirjotupsukas (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen perhostutkijain seura: ohjeita villakaslajien erottamiseksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Orgyia antiquoides:  Wikidata: Q1310788  Wikispecies: Clethrogyna antiquoides  BioLib: 54724  BOLD: 295290  EoL: 3896104  EUNIS: 309149  Fauna Europaea: 447081  Fauna Europaea (new): 4c6e57b3-df4d-4344-a400-8bec935a1f09  GBIF: 8361973  iNaturalist: 342826  LoB: 4304  MaBENA: TeiaAntiq  NCBI: 1870140  Observation.org: 8913  Open Tree of Life: 6195649  Laji.fi: MX.62161 
Bombyx antiquoides:  Wikidata: Q109622550  GBIF: 8816977 
Pikkutupsukkaan kotelokoppa kanervalla. Naaras ei koskaan poistu kotelokoppansa sisältä.
Petri Pihko

Petri Pihko (s. 1971 Oulu) on suomalainen kemisti ja professori. Hän on toiminut Jyväskylän yliopistossa kemian professorina vuodesta 2013. Hän on kansallisesti ja kansainvälisesti noteerattu synteesikemian tutkija.
Akateeminen ura

Petri Pihko kiinnostui kemiasta jo ennen yliopisto-opintojaan. Sittemmin hän opiskeli kemiaa Oulun yliopistossa, josta hän valmistui maisteriksi. Vuonna 1999 hän työskenteli Oulun yliopistossa tutkijana professori Ari Koskisen johtamassa tutkimusryhmässä.
Pihko väitteli filosofian tohtoriksi 1999 Oulun yliopistossa. Valmistumisen jälkeen hän työskenteli 1999–2001 post doc -tutkijana professori K. C. Nicolaoun johtamassa tutkimusryhmässä Scrippsin tutkimusinstituutissa La Jollassa, Kaliforniassa. Vuonna 2001 hänet nimitettiin Teknillisen korkeakoulun (nyk. Aalto-yliopisto) määräaikaiseksi professoriksi ja hän toimi virassa vuoteen 2008. Professuurin ohella Pihko toimi synteettisen orgaanisen kemian dosenttina Oulun yliopistossa vuodesta 2003 ja Teknillisessä korkeakoulussa vuodesta 2004.
Akateeminen ura > Professoriksi Jyväskylään

Vuonna 2008 Pihko tutkimusryhmineen siirtyi Jyväskylään, kun hänet nimitettiin kemian määräaikaiseksi professoriksi Jyväskylän yliopistoon.
Pihko nimitettiin vuoden alussa 2013 kemian vakinaiseksi professoriksi Jyväskylän yliopiston kemian laitokselle. Professuurin erikoistumisalueena on synteettinen orgaaninen kemia. Osa Pihkon tutkimustyöstä tapahtuu Jyväskylän yliopiston nanotiedekeskuksessa (Nanoscience Center, NSC) poikkitieteellisessä tutkimusympäristössä, jossa yhdistyvät nanotieteiden, materiaalitieteiden sekä rakennekemian tutkimus ja koulutus.
Tutkimusura

Kemistinä Petri Pihko on perehtynyt erityisesti organokatalyysiin sekä enantioselektiiviseen synteesiin, erityisesti luonnonaineiden kokonaissynteesiin. Hän on tutkinut myös biokemiaa. Biokemian alalla hän on tutkinut mm. proteiineja ja selvittänyt erilaisia entsymaattisia mekanismeja.
Kemiallisia katalyyttejä voidaan valmistaa synteettisesti laboratorioissa, mutta katalyyttien suunnittelu on ollut hankalaa, koska siihen käytetyt työkalut ovat pitkään olleet kömpelöitä. Petri Pihko on tutkimuksissaan kehitellyt uusia katalyyttejä ja pyrkinyt selvittämään reaktioiden toimintaa, että tutkijat voisivat ohjata reaktiota paremmin. Pihkon perustutkimuksen tuloksia voidaan hyödyntää esimerkiksi lääkkeiden valmistuksessa. Professori Pihkon mukaan kemiallisiin katalyytteihin perustuvilla sovelluksilla voi olla käyttöä esimerkiksi uusien antibioottien kehittämisessä sekä biopolttoaineiden ja teollisuudessa käytettävien hienokemikaalien valmistuksessa.
Professori Pihko on tutkimuksillaan ratkaissut joitakin kemiallisen katalyysin ongelmia. Ongelmat ratkaistiin käyttämällä apuna kokeellista kemiaa eli synteesikemiaa ja kiderakenteiden määrittämistä sekä laskennallista kemiaa.
Tutkimusura > Luonnonaineiden kokonaissynteesi

Pihkon ryhmä on julkaissut useita pienimolekyylisten luonnonaineiden kokonaissynteesejä. Tämän lisäksi ryhmä kehittää synteesireittiä sytotoksisen polyketidin, pektenotoksiini 2:n valmistamiseksi.
Tutkimusura > Katalyyttiset menetelmät

Ryhmässä on kehitetty useita katalyyttisiä menetelmiä orgaanisen synteesikemian käyttöön. Eräs viitatuimmista menetelmistä on aldehydien mieto α-metylenointi.Petri Pihkon johdolla työskennellyt tutkimusryhmä suunnitteli yhdessä unkarilaisen professori Imre Pápain ryhmän kanssa uudenlaisen sisäisesti avustetun katalyytin, joka katalysoi imiinien ja malonaattien välistä reaktiota. Reaktion lopputuotteita voidaan hyödyntää esimerkiksi beta-aminohappojen valmistuksessa. Tutkimuksissa huomattiin, että katalyytti toimii sisäisen vetysidosavustuksen avulla. Katalyytin kiderakenteen selvittämisessä Pihkon tiimi teki yhteistyötä professori Kari Rissasen johtaman tutkimusryhmän kanssa.
Tutkimusura > Reaktiomekanismien tutkimus

Ryhmässä on tutkittu aktiivisesti aldehydien ja nitroalkeenien välisen imiinikatalysoidun Michael-reaktion mekanismia. Aiemmin reaktionmekanismia ei ole tarkkaan tunnettu ja sille on esitetty useita vaihtoehtoisia reittejä. Muun muassa professorit Dieter Seebach Sveitsistä, Donna Blackmond Yhdysvalloista ja Yujiro Hayashi Japanista ovat kukin esittäneet oman vaihtoehtoisen mallinsa mekanismin toiminnasta. Petri Pihkon ja Imre Pápain tutkimusryhmät selvittivät, että reaktiot eivät tapahdu kahtaisionivälivaiheen kautta, kuten on aiemmin oli luultu, vaan erityisen kuusirenkaisen välivaiheen kautta.
Kansainvälinen tiedeyhteistyö

Tutkimusuransa aikana Pihko on osallistunut useisiin kansainvälisiin kemian tieteen yhteistyöprojekteihin. Eurooppalaisen Horisontti 2020-puiteohjelman tuella on organisoitu erityinen tieteelliseen ja teknologiseen yhteistyöhön keskittyvä COST-hanke (European Co-operation in Science and Technology). Pihko on hankkeen puitteissa osallistunut luonnontuotteita ja proteiineja tutkineeseen kemikaalibiologian projektiin, organokatalyysin käyttöä edistävään ORCA-projektiin sekä systeemisen biokatalyysin käyttöä selvittäneeseen tutkimusprojektiin. Systeeminen biokatalyysi on uusi tieteellinen lähestymistapa, jossa järjestelemällä entsyymejä in vitro luodaan keinotekoinen metabolismi, jonka avulla aikaansaadaan kemiallinen synteesi.
Kansainvälinen tiedeyhteistyö > ORCA-projekti

Pihko on kuulunut Berliinin Humboldt-yliopiston koordinoiman ORCA-projektin johtoryhmään. ORCA-hankkeen (Organocatalysis) tavoitteena on edistää erilaisten organokatalyysin avulla tapahtuvien sovellusten käyttöä yliopistoissa ja teollisuudessa jakamalla tietoa erilaisista sovellusmahdollisuuksista sekä lisätä alan kansainvälistä tiedeyhteistyötä. Johtoryhmään kuuluu hankkeen kustakin jäsenmaasta (Suomi, Belgia, Viro, Ranska, Saksa, Kreikka, Italia, Turkki, Latvia, Alankomaat, Norja, Portugali, Romania, Espanja, Ruotsi, Sveitsi ja Iso-Britannia) yhdestä neljään jäsentä. Suomesta Pihkon lisäksi hankkeen johtoryhmässä toimivat professorit Reko Leino Åbo Akademista, Ari Koskinen Aalto-yliopistosta sekä professori Timo Repo.
Kirjailija

Pihko on kirjoittanut useita lukion kemian oppikirjoja. Hän on lisäksi toimittanut kattavan yleisesityksen vetysidosten käyttämisestä orgaanisen synteesin, varsinkin katalyysin, aikaansaamiseksi (ei-kovalenttinen organokatalyysi).
Teoksia:
Petri Pihko (toim.): Hydrogen Bonding in Organic Synthesis. John Wiley & Sons Inc., 2009. ISBN 978-3-527-31895-7
Leena Kaila, Pekka Meriläinen, Päivi Ojala ja Petri Pihko: Reaktio 1 – Ihmisen ja elinympäristön kemia. Sanoma Pro, 2010. ISBN 978-952-63-0321-5.
Leena Kaila, Pekka Meriläinen, Päivi Ojala ja Petri Pihko: Reaktio 2 – Kemian mikromaailma. Sanoma Pro, 2011. ISBN 978-952-63-0322-2.
Leena Kaila, Pekka Meriläinen, Päivi Ojala ja Petri Pihko: Reaktio 3 – Ihmisen ja elinympäristön kemia. Sanoma Pro, 2011. ISBN 978-952-63-0323-9.
Leena Kaila, Pekka Meriläinen, Päivi Ojala ja Petri Pihko: Reaktio 4 – Metallit ja materiaalit. Sanoma Pro, 2012. ISBN 978-952-63-0484-7.
Leena Kaila, Pekka Meriläinen, Päivi Ojala ja Petri Pihko: Reaktio 5 – Reaktiot ja tasapaino. Sanoma Pro, 2012. ISBN 978-952-63-0324-6.
Leena Kaila, Pekka Meriläinen, Päivi Ojala ja Petri Pihko: Reaktio 6 – kertauskirja. Sanoma Pro, 2007. ISBN 9789526323039
Artikkeleita:
Petri Pihko, Anniina Erkkilä & Antti Pohjakallio: Organokatalyysi on tuhansien mahdollisuuksien työkalu. Kemia, 2005, 32. vsk, nro 1, s. 36-38.
Aiheesta muualla

Petri Pihko on the Challenges with Man-Made Catalysts Science Watch, August 2010. (englanniksi)
Professori Pihkon orgaanisen kemian tutkimusryhmän sivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Vastavakoilu

Vastatiedustelu tai vastavakoilu tarkoittaa tiedusteluorganisaation toimintaa, jolla pyritään ehkäisemään vihollisen tiedusteluorganisaatioiden tiedonhankinta eli vakoilu. Siihen sisältyy tietojen keräämistä ja muita toimia, joiden tarkoituksena on estää vakoilun ohella sabotaasia, salamurhia tai muiden vieraiden voimien tai henkilöiden hyväksi suoritettavaa tiedustelutoimintaa. Vastavakoilutoimintaan kuuluu myös väärän tiedon eli disinformaation levittämistä. Karkeasti vastavakoilun voi jakaa kolmeen pääluokkaan: puolustukselliseen vastavakoiluun, hyökkäävään vastavakoiluun ja vastavakoilun ehkäisemiseen.
Monissa maissa on useita organisaatioita, jotka keskittyvät vastatiedustelun eri osa-alueisiin, kuten kotimaiseen, kansainväliseen ja terrorismin torjuntaan. Joissain valtioissa se on osa poliisia, kuten Yhdysvaltain liittovaltion tutkintavirasto FBI, toisissa se on riippumaton elin, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan MI5. Joissain maissa sama virasto vastaa sekä tiedustelusta että vastatiedustelusta, kuten Kanadan CSIS.
Suomessa vastavakoilusta vastaa Suojelupoliisi.
Historia eri maissa

Nykyaikainen vakoilutaktiikka ja omistautuneet hallituksen tiedustelupalvelut kehittyivät 1800-luvun lopulla. Keskeinen tausta tälle kehitykselle oli ”suuri peli” eli Brittiläisen imperiumin ja Venäjän keisarikunnan välinen strateginen kilpailu ja konflikti Keski-Aasiassa vuosina 1830–1895. Vastustaakseen Venäjän mahdollista uhkaa brittien asemalle Intiassa ja sen pyrkimyksiä alueella Intian virkamieskunta rakensi valvonta-, tiedustelu- ja vastatiedustelujärjestelmän.
Omistautuneiden tiedustelu- ja vastatiedustelujärjestöjen perustamisella oli paljon tekemistä Euroopan suurvaltojen välisen siirtomaakilpailun ja sotatekniikan kiihtyvän kehityksen kanssa. Vakoilun yleistyessä tuli välttämättömäksi laajentaa olemassa olevien poliisien ja sisäisten turvallisuusjoukkojen roolia ulkomaisten vakoojien havaitsemiseen ja torjuntaan. [[Itvallan keisarikunta|Itävallan keiarikunnassa vuonna 1850 perustetulla Evidenzbureau-virastolla oli 1800-luvun lopulta lähtien rooli Serbian ulkopuolella toimineen panslavistiliikkeen toiminnan vastustajana.
Ranskassa vastuu sotilasvastavakoilusta siirtyi vuosien 1894–1906 Dreyfus-tapauksen jälkeen vuonna 1899 Sûreté généralelle, joka oli alun perin vastannut järjestyksen täytäntöönpanosta ja yleisestä turvallisuudesta ja jota sisäministeriö valvoi.
Venäjän keisarikunnan Ohrana  perustettiin alun perin vuonna 1880 torjumaan poliittista terrorismia ja vasemmistolaista vallankumouksellista toimintaa, ja sen tehtävänä oli myös vastustaa vihollisen vakoilua. Venäjän vallankumouksellise työskentelivät ja suunnittelivat kumouksellisia toimia usein ulkomailta, joten Ohrana perusti Pariisiin Pjotr ​​Ratškovskin johtaman sivuliikkeen valvomaan heidän toimintaansa. Virasto käytti monia menetelmiä saavuttaakseen tavoitteensa, mukaan lukien salaiset operaatiot, salaiset agentit sekä yksityisen kirjeenvaihdon sieppaaminen ja lukeminen. Ohrana tuli tunnetuksi siitä, että se käytti provokaattoreita, jotka onnistuivat usein tunkeutumaan vallankumouksellisten ryhmien kuten bolševikkien toimintaan.
Myös hallitusten suoraan johtamia integroituja vastatiedustelupalveluja perustettiin. Ison-Britannian hallitus perusti Secret Service Bureaun vuonna 1909 ensimmäisenä riippumattomana ja osastojen välisenä virastona, joka hallitsi täysin kaikkea hallituksen vastatiedustelutoimintaa.  Se keskittyi erityisesti Saksan keisarikunnan vastaiseen toimintaan ja sen ensimmäinen johtaja oli kapteeni Sir Mansfield Smith-Cumming. Salaisen palvelun toimisto jaettiin ulko- ja vastatiedustelupalveluun vuonna 1910. Jälkimmäisen tarkoituksena oli alun perin rauhoittaa yleisön pelkoa laajamittaisesta saksalaisesta vakoilusta. Salainen tiedustelupalvelu toimitti tiedusteluraporttinsa kaikille asiaankuuluville ministeriöille.
Vastatiedustelutehtävät > Puolustava vastatiedustelu

Puolustava vastatiedustelu alkaa etsimällä omasta organisaatiosta paikkoja, joita ulkomaan tiedustelupalvelut (FIS) voisivat helposti hyödyntää. FIS on vakiintunut termi vastatiedusteluyhteisössä, ja nykymaailmassa "ulkomaalainen" on lyhenne sanoista "vastustaa". Oppositio voi todellakin olla maa, mutta se voi olla ylikansallinen ryhmä tai sisäinen kapinallinen ryhmä. Toiminta FIS:ää vastaan ​​voi olla omaa kansakuntaa tai toista ystävällistä kansakuntaa vastaan. Ystävällisen hallituksen tukemiseksi toteutettavien toimien kirjo voi sisältää monenlaisia ​​tehtäviä, mukaan lukien varmasti sotilaallinen tai vastatiedustelutoiminta, mutta myös humanitaarinen apu ja kehitysapu ("kansakunnan rakentaminen").
Terminologia tässä on vielä syntymässä, ja "rajat ylittävä ryhmä" voi sisältää terroristiryhmien lisäksi myös kansainväliset rikollisjärjestöt. Kansainvälisiin rikollisjärjestöihin kuuluvat huumekauppa, rahanpesu, tietokone- tai viestintäjärjestelmiin kohdistuva kiristys, salakuljetus jne.
"Kapinalainen" voi olla ryhmä, joka vastustaa tunnustettua hallitusta rikollisin tai sotilaallisin keinoin sekä suorittaa salaisia ​​tiedustelupalveluja ja salaisia ​​operaatioita kyseistä hallitusta vastaan, joka voi olla joko oma tai ystävällinen.
Tiedustelu- ja terrorismintorjunta-analyysit antavat strategisia arvioita ulkomaisista tiedustelupalveluista ja terroristiryhmistä sekä valmistelevat taktisia vaihtoehtoja meneillään oleviin operaatioihin ja tutkimuksiin. Vastavakoilu voi sisältää ennakoivia toimia ulkomaisia ​​tiedustelupalveluja vastaan, kuten kaksoisagentteja , petoksia tai ulkomaisten tiedustelupalveluiden värväämistä. Vaikka salaiset HUMINT -lähteet voivat antaa suurimman käsityksen vastustajan ajattelusta, ne voivat myös olla haavoittuvimpia vastustajan hyökkäyksille omaa organisaatiota vastaan. Ennen kuin luotat vihollisen agenttiin, muista, että tällaiset ihmiset aloittivat oman maansa luottamuksen ja saattavat edelleen olla uskollisia tälle maalle.
Vastatiedustelutehtävät > Hyökkäävät vastatiedusteluoperaatiot

Wisner korosti omia ja Dullesin näkemyksiä, että paras puolustus tiedustelupalveluja vastaan ​​tehtyjä ulkomaisia ​​hyökkäyksiä tai niihin soluttautumista vastaan ​​on aktiiviset toimet näitä vihamielisiä palveluita vastaan. Tätä kutsutaan usein vastavakoiluksi : toimenpiteitä, joilla havaitaan vihollisen vakoilu tai fyysiset hyökkäykset ystävällisiä tiedustelupalveluja vastaan, estetään vahinkoja ja tiedon menetys ja mahdollisuuksien mukaan käännetään yritys takaisin sen tekijää vastaan. Vastavakoilu menee muutakin kuin reaktiivisuutta ja yrittää aktiivisesti horjuttaa vihamielistä tiedustelupalvelua värväämällä agentteja ulkomaan palvelukseen, diskreditoimalla omalle palvelukseensa todella uskollista henkilöstöä ja viemällä pois resursseja, jotka olisivat hyödyllisiä vihamieliselle palvelulle. Kaikki nämä toimet koskevat ei-kansallisia uhkia sekä kansallisia järjestöjä.
Jos vihamielinen toiminta tapahtuu omassa maassa tai ystävällisessä maassa yhteistyössä toimivan poliisin kanssa, vihamieliset agentit voidaan pidättää tai diplomaatteja julistaa persona non grataksi . Oman tiedustelupalvelun näkökulmasta tilanteen hyväksikäyttö puolensa hyväksi on yleensä parempi kuin pidätys tai uhan kuolemaan johtava toiminta. Tiedusteluprioriteetti joutuu toisinaan ristiriitaan omien lainvalvontaorganisaatioiden vaistojen kanssa, varsinkin kun ulkomainen uhka yhdistää ulkomaalaisen henkilöstön oman maansa kansalaisiin.
Joissakin olosuhteissa pidätys voi olla ensimmäinen askel, jossa vangille annetaan mahdollisuus valita, tekeekö hän yhteistyötä vai uhkaa vakoilusta kuolemantuomio mukaan lukien vakavat seuraukset. Yhteistyö voi koostua siitä, että kerrotaan kaikesta tiedossa toisesta palvelusta, mutta mieluiten autetaan aktiivisesti petollisissa toimissa vihamielistä palvelua vastaan.