stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
In Flames
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
In Flamesin virallinen sivusto (englanniksi)
In Flames Myspacessa (englanniksi)
In Flames
| --- | --- |
Studioalbumit:   Lunar Strain  The Jester Race  Whoracle  Colony  Clayman  Reroute to Remain  Soundtrack to Your Escape  Come Clarity  A Sense of Purpose  Sounds of a Playground Fading  Siren Charms  Battles  I, the Mask  Foregone 
EP:t:   Subterranean  Black-Ash Inheritance  Trigger  Come Clarity  8 Songs  Down, Wicked & No Good  Clayman 2020 
Livealbumit:  The Tokyo Showdown Sounds from the Heart of Gothenburg 
Singlet:   Cloud Connected  The Quiet Place  Take This Life  Dead End  Come Clarity  The Mirror's Truth  Alias  Delight and Angers  Deliver us” (2011)  Where the Dead Ships Dwell  Ropes  Rusted Nail  Paralyzed  The End  The Truth  Through My Eyes  Save Me  I Am Above  This Is Our House  I, the Mask  Burn  Call My Name  Follow Me  Not Alone  State of Slow Decay  The Great Deceiver  Foregone, Pt. 1  Foregone, Pt. 2  Meet Your Maker 
DVD:t:   Used & Abused... In Live We Trust  Sounds from the Heart of Gothenburg
Mohammad Beheshti

Mohammad Beheshti.
Mohammad Hosayn Beheshti (pers. ‏سیّد محمد حسینی بهشتی‎, Muḥammad Ḥusayn Bihishtī; 1929 Esfahan – 28. kesäkuuta 1981 Teheran) oli iranilainen uskonoppinut, ajatollah ja poliitikko. Hän oli vuoden 1979 islamilaisen vallankumouksen jälkeen yksi Iranin vaikutusvaltaisimpia johtajia, kunnes sai surmansa pommi-iskussa vuonna 1981.
Beheshti oli šiialainen uskonoppinut, joka opiskeli islamilaista teologiaa Qomin seminaarissa. Valmistuttuaan hän asui 1960-luvulla vuosia Euroopassa ja toimi muun muassa Länsi-Saksan Hampurissa iranilaisten vaihto-opiskelijoiden mullahina. Palattuaan Iraniin hän oli 1970-luvun alussa maan opetusministeriön uskonnollisena neuvonantajana. Beheshti kuitenkin vastusti šaahi Mohammed Reza Pahlavin hallintoa ja kannatti maanpakoon ajettua ajatollah Ruhollah Khomeinia, joten hänet vangittiin. Myöhemmin Beheshti asettui maanpakoon Khomeinin kanssa.
Beheshti (oik.) ja Iranin presidentti Abolhassan Banisadr.
Beheshti osallistui tärkeänä henkilönä vuoden 1979 islamilaiseen vallankumoukseen. Khomeini nimitti hänet vallanvaihdon kynnyksellä 6. helmikuuta 1979 jäseneksi islamilaiseen vallankumousneuvostoon, jonka ensimmäiseksi sihteeriksi hän pian kohosi. Beheshtin johdolla perustettiin islamilainen tasavaltalaispuolue, ja hän toimi sen pääsihteerinä. Puolue oli linjauksissaan lähellä Khomeinia ja kohosi parlamentin eli Majlesin suurimmaksi puolueeksi. Beheshtin on sanottu olleen vallankumouksen alkuvuosina Iranin toiseksi vaikutusvaltaisin henkilö Khomeinin jälkeen. Khomeini nimitti Beheshtin vuonna 1980 Iranin ylituomariksi. Hänellä oli tärkeä rooli Iranin panttivankikriisin pitkittämisessä ja uskonnollisten johtajien kanssa riitaantuneen presidentti Abolhassan Banisadrin erottamisessa kesäkuussa 1981. Banisadrin eron jälkeen Beheshti kuului kolmihenkiseen neuvostoon, joka hoiti tilapäisesti presidentin tehtäviä.
Vallan keskittäminen islamilaiselle tasavaltalaispuolueelle johti rajuihin vastaiskuihin. Beheshti kuoli 28. kesäkuuta 1981 puolueen päämajaan kohdistuneessa suuressa pommi-iskussa. Iskussa sai surmansa kaikkiaan 73 ihmistä, joukossa neljä ministeriä ja 27 Majles-edustajaa. Iskun tekijäksi julistettiin radikaali Kansan mujahedin -järjestö, joka ei tosin itse ilmoittautunut sen tekijäksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mohammad Beheshti Wikimedia Commonsissa
A Flock of Seagulls

| A Flock of Seagulls |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1980–1986, 1988–
Tyylilaji:  uusi aalto, synthpop
Kotipaikka:  Liverpool, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Jäsenet:  Mike Score Joe Rodriguez Kevin Rankin Pando
Entiset jäsenet:  Frank Maudsley Ali Score Willie Woo Mark Edmondson Paul Reynolds Chris Chryssaphis Gary Steadman Ed Berner Kaya Pryor Mike Radcliffe Mike Railton Dave Maerz Jonte Wilkins Mike Marquart A.J. Mazzetti Dean Pichette Darryl Sons Shavin ”Pepper” Duffy Rob Wright
Levy-yhtiö:  Jive, I.R.S., Cocteau
Infobox OKNimi-testi OK: 
A Flock of Seagulls on brittiläinen synthpop-yhtye, joka perustettiin Liverpoolissa, Englannissa 1970-luvun lopulla.
Yhtye nousi listoille jo esikoisalbumillaan A Flock of Seagulls vuonna 1982. Seuraavat studiojulkaisut olivat Listen (1983, #16 US) ja The Story of a Young Heart (1984, #66 US). Yhtyeen suosio alkoi huveta, eikä Dream Come True (1986) enää saanut listasijoituksia.
A Flock of Seagulls on vielä myöhemmin tehnyt esiintymisiä ja julkaissut muun muassa albumin The Light at the End of the World (1995).
Diskografia

A Flock of Seagulls (1982)
Listen (1983)
The Story of a Young Heart (1984)
Dream Come True (1986)
The Light at the End of the World (1995)
Ascension (2018)
String Theory (2021)
Salzgitter

| Salzgitter |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Salzgitter
 Koordinaatit: 52°09′N, 10°20′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Ala-Saksi
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  223,92 km²
Väkiluku (31.12.2015):  101 079
 – Väestötiheys:  451,4 as./km²
 
 www.salzgitter.de/  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salzgitter on Hildesheimin ja Braunschweigin välissä sijaitseva, vuonna 1942 perustettu kaupunki Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa. Pinta-alaltaan se on 223,94 neliökilometrin suuruinen ja asukkaita kaupungissa on 101079 (2015). Vuodesta 1970 Salzgitter on ollut Imatran ystävyyskaupunki lähde?.
Toisen maailmansodan aikana kaupunki tuhoutui pahoin yhdysvaltalaisten ja brittien pommituksissa.
Ystävyyskaupungit

Créteil
Gotha
Imatra
Stary Oskol
Swindon
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin verkkosivusto (saksaksi)
Ammerland
Aurich
Braunschweig
Celle
Cloppenburg
Cuxhaven
Delmenhorst
Diepholz
Emden
Emsland
Friesland
Gifhorn
Goslar
Göttingen
Grafschaft Bentheim
Hameln-Pyrmont
Hannoverin piirikunta
Harburg
Helmstedt
Hildesheim
Holzminden
Leer
Lüchow-Dannenberg
Lüneburg
Nienburg
Northeim
Oldenburgin piirikunta
Oldenburg
Osnabrückin piirikunta
Osnabrück
Osterholz
Osterode am Harz
Peine
Rotenburg
Salzgitter
Schaumburg
Soltau-Fallingbostel
Stade
Uelzen
Vechta
Verden
Wesermarsch
Wilhelmshaven
Wittmund
Wolfenbüttel
Wolfsburg
The Marmalade

The Marmalade oli skotlantilainen pop rock -yhtye Glasgow'sta. Yhtye perustettiin vuonna 1961 nimellä "The Gaylords", myöhemmin nimi muuttui muotoon "Dean Ford and The Gaylords". Vuonna 1966 yhtye otti nimekseen The Marmalade. Yhtyeen menestyksekkäin ajanjakso levymyynnin kannalta oli vuosina 1968–1972. Yhtye on toiminut nykypäiviin saakka ja toimii edelleenmilloin?, joskaan mukana ei ole enää ainuttakaan alkuperäistä jäsentä.
Albumit

There's a Lot of It About (1968)
Best Of (1969)
Reflections of the Marmalade (1970)
Songs (1971)
Our House Is Rocking (1974)
The Only Light on My Horizon Now (1977)
Hello Baby (1978)
... Doing It All for You (1978)
Heavens Above (1979)
Marmalade (US only) (1980)
Heartbreaker (1982)
Penultimate (2013)
Papenburg

| Papenburg |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Papenburg
 Koordinaatit: 53°4′N, 7°24′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Ala-Saksi
Piirikunta:  Emsland
Hallinto:  
 – Pormestari:  Jan Peter Bechtluft
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  118,41 km²
Väkiluku (31.12.2015):  36 690
 – Väestötiheys:  309,8 as./km²
 
 www.papenburg.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Papenburg on kaupunki Emslandin piirissä Ala-Saksin osavaltiossa luoteisessa Saksassa. Kaupungin asukasluku oli 36 690 vuonna 2015. Kaupunki tunnetaan parhaiten siellä sijaitsevasta loistoristeilijöitä valmistavasta Meyer Werftin telakasta.
Alueet

Papenburg jakautuu kuuteen osaan: Papenburg-Untenende, Papenburg-Obenende, Herbrum, Tunxdorf-Nenndorf, Aschendorf ja Bokel.
Historia

Papenburg mainitaan kirjallisissa lähteissä ensi kertaa 1500-luvulla Eggrik Benningan kronikoissa. Vuonna 1630 joulukuun 2. päivänä Dietrich von Velen osti kartanon Friedrich von Schwarzenbergiltä asuttaakseen tämän suon ympäröimän seudun. Vuonna 1631 huhtikuun 4. päivä piispa Ferdninand von Münster rakensi linnan ja kartanon Papenburgiin Dietrich von Velenille, tätä pidetään kaupungin perustamisajankohtana.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Papenburg Wikimedia Commonsissa
Mother Focus

| Mother Focus Focus |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: lokakuu 1975
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Focus
 Tyylilaji: progressiivinen rock
 Kesto: 37.12
 Levy-yhtiö: Atco
Listasijoitukset
  17. (viikko 39, 1975)   152. (1975)
Focusin muut julkaisut
| Hamburger Concerto 1974 | Mother Focus 1975 | Ship of Memories 1976 |
Mother Focus on alankomaalaisen Focus-yhtyeen lokakuussa 1975 julkaistu studioalbumi.
Kappaleet

| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Mother Focus | Jan Akkerman, Bert Ruiter, Thijs van Leer | 3.03 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | I Need a Bathroom | Ruiter | 3.02 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Bennie Helder | van Leer | 3.31 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Soft Vanilla | Ruiter | 3.00 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Hard Vanilla | Ruiter | 2.35 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Tropic Bird | Ruiter | 2.42 |  |  |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Focus IV | Akkerman, van Leer | 3.55 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Someone's Crying … What? | Akkerman | 3.18 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | All Together … Oh, That! | Akkerman | 3.40 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | No Hang Ups | Paul Stoppelman | 2.54 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | My Sweetheart | van Leer, Akkerman | 3.35 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Father Bach | van Leer | 1.30 |  |  |  |  |  |  |
|  |  |  | 37.16 |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Thijs van Leer – kosketinsoittimet, huilu, laulu
Jan Akkerman – kitara
Bert Ruiter – bassokitara
David Kemper – rummut
Colin Allen – rummut kappaleessa "I Need a Bathroom"
Joan Crawford

| Joan Crawford |
| --- | --- |
 Joan Crawford kuvattuna 12. maaliskuuta 1927.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Lucille Fay LeSueur
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1904  San Antonio, Texas
Kuollut: 10. toukokuuta 1977 (73 vuotta)  New York, New York
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Douglas Fairbanks Jr.  (vih. 1929; ero 1933) Franchot Tone  (vih. 1935; ero 1939) Phillip Terry  (vih. 1942; ero 1946) Alfred Steele  (vih. 1955; k. 1959)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1925–1972
Merkittävät roolit:  Grand Hotel Mildred Pierce – amerikkalainen nainen Baby Jane
Palkinnot
 Parhaan naispääosan Oscar-palkinto 1945 Mildred Pierce – amerikkalainen nainen 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Joan Crawford (oik. Lucille Fay LeSueur, 23. maaliskuuta 1904 San Antonio, Texas – 10. toukokuuta 1977 New York, New York) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä, joka esiintyi sekä teatterissa, elokuvissa että televisiossa. Crawfordia pidetään yhtenä Hollywoodin kulta-ajan legendaarisimmista näyttelijöistä.
Joan Crawford aloitti uransa tanssijana ja showtyttönä New Yorkissa ja siirtyi mykkäelokuviin vuonna 1925, jolloin hän allekirjoitti sopimuksen elokuvajätti MGM:n kanssa. Alkujaan hän esiintyi klaffina, myöhemmin hän kohosi nopeasti 1930-luvun suosittujen "flapper"-elokuvien kautta yhdeksi Hollywoodin kirkkaimmista tähdistä. Erityisen tunnetuksi Crawford tuli niin kutsutuista tuhkimotarinaelokuvistaan, joissa hän esitti köyhiä ja ahkeria tyttöjä, jotka löysivät romanssin ja lopulta menestyivät kovan työnsä seurauksena. Myöhemmin hänen rooleikseen vakiintuivat vahvat, määrätietoiset ja menestyneet naiset. Parhaan naispääosan Oscarilla Crawford palkittiin vuonna 1945 elokuvasta Mildred Pierce – amerikkalainen nainen.
Lähes viisikymmentä vuotta kestäneellä urallaan Crawford profiloitui ensisijaisesti elokuvanäyttelijäksi. Teatterilavoilla häntä nähtiin ainoastaan uransa alussa, elokuvien ohella hän esiintyi radiossa ja myöhemmin myös televisiossa. Hän myös työskenteli vuosia miehensä Al Steelen johtamassa Pepsi-Cola Company-yhtiössä. Yhtiön johtokuntaan hänet valittiin miehensä kuoleman jälkeen vuonna 1959, ja hän erosi paikalta vasta 1973. Crawford oli naimisissa kaikkiaan neljästi, ja kaikki solmitut liitot kestivät neljä vuotta. Hän kasvatti myös neljä adoptiolasta. Elokuvauransa hän päätti vuonna 1970. Crawford kuoli seitsemän vuotta myöhemmin 73-vuotiaana kotonaan New Yorkissa.
Ura > Alku

Crawford aloitti viihdetaiteilijan uransa New Yorkissa tanssijana ja käytti vielä tuolloin nimeä Lucille LeSueur. Hän esiintyi päivisin teatterissa, iltaisin klubeilla ja osallistui muutamiin tanssikilpailuihin lyhytaikaisen tanssiparinsa ja poikaystävänsä Michael Cudahyn kanssa. Pari voitti useita palkintoja, mutta henkilökohtaisten syiden takia he lopettivat yhdessä tanssimisen.
Vuonna 1924 Crawford oli esiintymässä revyykiertueen mukana Detroitissa, jossa tuottaja Jacob J. Shubert huomasi hänet ja otti taustatanssijaksi Broadway-revyynäytelmäänsä Innocent Eyes. Samoihin aikoihin Crawford alkoi tapailla saksofonisti James Weltonia. Parin oletettiin myös avioituneen vuonna 1924 ja asuneen muutamia kuukausia yhdessä, mutta Crawford ei itse koskaan myöhemmässä elämässään maininnut kyseistä oletettua liittoa.
Harry Rapf, yksi silloisen Hollywoodin johtavista voimista, sattui näkemään Crawfordin The Passing Show of 1924 -tuotannossa ja kiinnostui. Crawfordille järjestyi koekuvaus, jonka jälkeen tuotantoyhtiö Metro-Goldwyn-Mayer tarjosi hänelle sopimusta 75 dollarin viikkopalkalla. Uudenvuodenpäivänä 1925 hän nousi junaan ja matkusti Kalifornian Culver Cityyn, jossa MGM:n studiot sijaitsivat.
Ura > Ensimmäiset vuodet Hollywoodissa

Crawford aloitti elokuvauransa Hollywoodissa mykän elokuvan kaudella statistina. Tällaisiin ”pikkurooleihin” kuului muun muassa Crawfordin esiintyminen Norma Shearerin body doublena elokuvassa Sydämen ääni (1925). Se oli hänen debyyttinsä valkokankailla. Hän teki muita pieniä ja kreditoimattomia rooleja muissakin saman vuoden menestyselokuvissa, kuten Purppuraista rakkautta ja Iloinen leski. Crawfordin näyttelijänura alkoi mykkäelokuvasta Liikemies koko päivän vuonna 1925. Hän osoittautui lahjakkaaksi näyttelijättäreksi. Pian Crawford kuitenkin turhautui siihen, että hänelle annettiin ainoastaan vaatimattomia osia. Tällöin hän aloitti itsepromootiokampanjan, jonka merkeissä hän kävi päivisin ja iltaisin tanssimassa hollywoodilaisissa hotelleissa. Hän voitti useita tanssikilpailuja charleston- ja black bottom -esityksillään. Strategia toimi, ja Crawford sai roolin ensimmäisestä elokuvastaan, jossa hän teki vaikutuksen yleisöön: MGM-yhtiön Hyvän ja pahantiedon puu (1925), jonka ohjasi Edmund Goulding.
Vuonna 1926 Crawford valittiin WAMPAS Baby Starsiksi, yhdessä Mary Astorin, Janet Gaynorin, Fay Wrayn ja muutaman muun kanssa.
Uransa alkuvaiheilla näyttelijätär vaihtoi nimensä Joan Crawfordiksi, sillä vanhan sukunimen LeSueurin katsottiin kuulostavan liikaa englannin kielen sanalta sewer, ”viemäri”. Se ei myöskään ollut englanninkielinen sukunimi ja oli täten vaikea lausua. Uusi nimi valittiin ihailijalehti Movie Weeklyn järjestämän kilpailun kautta. Voittajaksi valittiin nimi Joan Arden, mutta kävi ilmi, että sen niminen näyttelijä oli jo mukana alalla. Lopulta voittajaksi julistettiin nimi Joan Crawford, ja sen ehdottaja palkittiin ehdotuksestaan 500 dollarilla. Crawfordin kerrotaan olleen aluksi närkästynyt uudesta nimestään ja halunneen, että häntä kutsutaan ”Jo-Anneksi”. Hänen mielestään sukunimi muistutti liikaa sanaa crawfish, ”rapu”. Uusi nimi kuitenkin toi hänelle turvaa ja takasi sen, että myös hänen uransa saisi uuden alun.
Viimeiset vuodet

Crawfordin ensimmäinen omaelämäkerta A Portrait of Joan julkaistiin vuonna 1962. Se kirjoitettiin yhteistyössä haamukirjailija Jane Kesner Ardmoren kanssa. Kirjan on sanottu antavan pintapuolisen ja kiillotetun kuvauksen Crawfordin elämästä, sillä hän jätti paljon kertomatta ja kaunisteli joitakin osia. Seuraava omaelämäkerta My Way of Life julkaistiin vuonna 1971. Kirjassa kuvattiin nyt paljon syvemmin Crawfordin elämää ja uraa, minkä lisäksi elämäkerta keskittyi antamaan vinkkejä muun muassa kauneuden- ja kodinhoitoon. Crawford itse kutsui kirjaa My Way of Life ”käsikirjoitukseksi täydelliselle naiselle”.
Viimeisinä vuosinaan Crawford alkoi yhä enemmän vetäytyä julkisuudesta. Vuonna 1973 hän erosi Pepsi-yhtiön johtokunnasta terveydellisistä syistä, ja muutti kotoaan samassa kerrostalossa pienempään naapuriasuntoon. Julkisesti hän esiintyi viimeisen kerran vuonna 1974 osallistuessaan kollegansa ja pitkäaikaisen ystävänsä Rosalind Russellin kunniaksi järjestettyihin juhliin New Yorkin Rainbow Room -ravintolassa. Juhlien aikana hänet satuttiin valokuvaamaan yhdessä Russellin kanssa. Nähtyään kyseisen valokuvan seuraavan päivän lehdessä aina ulkonäöstään ja imagostaan tarkka Crawford kauhistui itseään, sillä kuva ei ollut kovin edustava. Hänen kerrotaan kuvan nähtyään sanoneen, ettei enää koskaan esiintyisi yhdessäkään valokuvassa. Hän kieltäytyi haastatteluista ja poistui asunnostaan yhä harvemmin. Crawford oli kuolemaansa edeltäneet kolme vuotta ympärivuorokautisessa sairaanhoidossa alkoholismiinsa liittyneiden terveysongelmien takia. Kaksi päivää ennen kuolemaansa Crawford antoi pois rakkaan shih tzu -koiransa, ollessaan liian heikko huolehtimaan siitä.
Joan Crawford kuoli sydänkohtaukseen 73-vuotiaana 10. toukokuuta 1977 kotonaan New Yorkissa. Kuolemansa aikaan hän sairasti lisäksi haimasyöpää. Aikoinaan hänen kuolintavastaan liikkui   huhuja, joiden mukaan hän olisi tehnyt itsemurhan. Itsemurhateorian tueksi esitettiin, että Crawfordin kuolinpäivä oli ollut hänen ja hänen neljännen aviomiehensä Al Steelen hääpäivä.  Crawford tuhkattiin, ja tuhkat asetettiin kryptaan Ferncliffin hautausmaalle New Yorkin Hartsdaleen hänen 18 vuotta aikaisemmin kuolleen puolisonsa Al Steelen vierelle.
Perintö

Crawford muistetaan usein erityisesti ulkonäöstään ja Hollywood-glamouristaan, joista kummastakin hän oli hyvin tarkka. Omien sanojensa mukaan hän ei koskaan edes lähtenyt kotoaan, ellei näyttänyt nimenomaan elokuvatähti Joan Crawfordilta. Häntä onkin kutsuttu glamourin ja todellisen Hollywoodin kulta-ajan elokuvatähden ilmentymäksi. Vaikka tämä ominaisuus toi hänelle paljon ihailua, oli sillä varjopuolensakin: Crawford ei elokuvissaankaan halunnut esiintyä epäedullisessa valossa, vaan hänen oli aina näytettävä mahdollisimman hyvältä. Tämä johti lopulta tilanteeseen, jossa Crawford panosti enemmän ulkonäköönsä kuin varsinaiseen roolisuoritukseensa. Tästä on ollut seurauksena se, että nykypäivänä hänet tahdotaan muistaa ennemminkin kauniina elokuvatähtenä kuin lahjakkaana näyttelijättärenä. Elinaikanaan Crawford oli tästä hyvin loukkaantunut, sillä hän näki itsensä aina ensisijaisesti näyttelijänä ja vasta sitten elokuvatähtenä.
Crawfordin mainetta näyttelijänä ja elokuvatähtenä on lisäksi mustannut hänen tyttärensä Christinan kirjoittama ja äitinsä kuoleman jälkeen julkaisema muistelmateos Mommie Dearest. Kirjassa Crawford esitetään hulluna ja sadistisena äitinä, jolle oma ura ja julkinen kuva on lapsiaan tärkeämpi. Christina väittikin, että Crawford oli adoptoitunut lapset vain julkisuustemppuna. Hänen veljensä Christopher vahvisti kirjan ja sen tapahtumat paikkansapitäväksi. Vaikka monet Crawfordin ystävät ja lisäksi hänen kaksi muuta lastaan kiistivät jyrkästi nämä väitteet, huonon äidin leima on säilynyt jossakin määrin Crawfordin yllä vielä vuosikymmeniä teoksen ensijulkaisun jälkeenkin.
Crawford testamenttasi kahden miljoonan dollarin omaisuudestaan huomattavan osan kaksostyttärilleen. Kaksi ensimmäistä lastaan, Christinan ja Christopherin, hän jätti perinnöttömiksi, omien sanojensa mukaan ”syistä jotka he hyvin tietävät”. Myöskään veljentyttärelleen Joan Lowelle Crawford ei jättänyt perinnöstään mitään. Suurimman osan rahoistaan hän lahjoitti suosimilleen hyväntekeväisyysjärjestöille.
Nykyään Crawfordia pidetään yhtenä Hollywoodin niin sanotun kulta-ajan merkittävimmistä ja legendaarisimmista näyttelijöistä. Vuonna 1999 Yhdysvaltain elokuvainstituutti valitsi 25 suurinta mies- ja naistähteä, ja Crawford sijoittui listan sijalle kymmenen. Samana vuonna hänet myös valittiin yhdysvaltalaisen miestenlehti Playboyn äänestyksessä sadan seksikkäimmän naisen listalle sijalle 84. Crawfordin jalan- ja kädenjäljet on ikuistettu Los Angelesin Grauman’s Chinese Theatren eteen betonilaatalle, ja hänellä on tähti Hollywoodin Walk of Famella osoitteessa 1750 Vine Street.
Yksityiselämä > Rakkauselämä

Crawfordin ensimmäinen aviomies oli näyttelijä Douglas Fairbanks Jr., jonka kanssa hän avioitui kesäkuussa 1929. Fairbanks tuli näyttelijäperheestä ja oli menestynyt alalla lähinnä sukunimensä ansiosta, kun taas Crawford oli saanut raataa taatakseen menestyksensä. Erilaiset asenteet rasittivat liittoa, ja lisäksi molemmat pettivät. Avioliitto päättyi toukokuussa 1933 neljän aviovuoden jälkeen. Seuraavaksi Crawford alkoi tapailla näyttelijä Franchot Tonea. He olivat tavanneet vuonna 1933 kuvatessaan yhdessä Hänen suuri rakkautensa -elokuvaa. Crawford oli tuolloin vielä naimisissa ensimmäisen miehensä kanssa, mutta avioeron tultua voimaan muutamaa kuukautta myöhemmin he alkoivat virallisesti seurustella. Kahden vuoden seurustelun jälkeen he menivät naimisiin lokakuussa vuonna 1935. He erosivat neljä vuotta myöhemmin 1939, mutta pysyivät hyvinä ystävinä. Crawfordin omaelämäkerran mukaan hän hoiti Tonea tämän sairauden viime metreillä, ja kuoleman jälkeen sirotutti hänen tuhkansa.
Heinäkuussa vuonna 1942 Joan Crawford vihittiin kolmannen aviomiehensä Phillip Terryn kanssa. Pari oli tavannut alle vuotta aikaisemmin. Yhdessä he adoptoivat yhden lapsen. Crawfordin kolmas avioliitto osui aikaan, jolloin hän oli juuri jättänyt ensimmäisen elokuvayhtiönsä MGM:n ja siirtynyt WB:lle. Ura ei ottanut alkaakseen uudessa yhtiössä, mikä heijastui kotielämään. Myös Terryn isän pitkäaikainen ja lopulta kohtalokkaaksi koitunut sairaus koetteli parin suhdetta, sillä Terryn oli otettava hoitaakseen vanhempiensa liikesuhteet. Vuonna 1946 Terry ja Crawford ottivat avioeron. Crawford kutsui liittoa ”erehdykseksi” ja myönsi myöhemmin menneensä naimisiin Terryn kanssa lähinnä yksinäisyydestä.
Pepsi-Cola Companyn johtajan Alfred Steelen Crawford tapasi juhlatilaisuudessa vuonna 1953. Steele oli vielä tällöin naimisissa toisen naisen kanssa, mutta erottuaan vaimostaan hän otti uudelleen yhteyttä Crawfordiin ja he alkoivat seurustella. Pari meni naimisiin Las Vegasissa toukokuussa vuonna 1955. Liitto oli kaikista Crawfordin solmimista liitoista onnellisin ja päättyi vasta Steelen kuolemaan vuonna 1959. Mentyään naimisiin Steelen kanssa Crawford alkoi työskennellä miehensä johtaman Pepsi-yhtiön parissa. Hän viittasi usein Pepsiin heidän ”lapsenaan”. Steelen kuoleman jälkeen Crawford valittiin miehensä paikalle yhtiön johtokuntaan. Hän erosi paikaltaan vuonna 1973.
Neljän avioliittonsa lisäksi Crawfordilla kerrotaan olleen suhteita lukuisiin muihin miehiin. Esimerkiksi näyttelijä Clark Gablen kanssa Crawfordilla oli pitkään kestänyt rakkaussuhde, ja hän pettikin ensimmäistä aviomiestään juuri Gablen kanssa. Gable ja Crawford pysyivät läheisinä aina miehen kuolemaan vuonna 1960 saakka. Crawford oli biseksuaali, ja hänellä sanotaan olleen suhde myös Marilyn Monroen ja Barbara Stanwyckin kanssa.