stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Partakorppikotka
Elinympäristö

Partakorppikotka pesii rotkojen, laaksojen ja erikorkuisten huippujen pirstomissa jyrkissä vuoristoalueissa. Alueella on myös oltava tiheä kanta gemssejä, mufloneita tai vuorikauriita. Sudet, ilvekset, kotkat ja muut petoeläimet ovat myös välttämättömiä naapureita, sillä niiltä partakorppikotka voi saada saalisjätteitä. Euroopassa pesimäalueet sijaitsevat noin 1 000–2 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Pesintä

Partakorppikotkat alkavat pesiä muiden korppikotkien tapaan vasta 4–5-vuotiaana. Puolisot ovat uskollisia toisilleen koko elämänsä ajan. Partakorppikotkat alkavat oleskella pesillään jo loka- ja marraskuussa. Soidinlento tapahtuu joulu-tammikuussa, jolloin puolisot leijailevat ylöspäin, ja tarrautuvat toistensa jalkoihin ja pudottautuvat kohti maata.
Molemmat emot rakentavat jopa 2,5 m korkean risupesän, joka on luoksepääsemättömässä paikassa kalliojyrkänteellä tai pienessä luolassa. Etelä-Espanjassa naaras munii 1–2 munaa joulu-tammikuussa, ja Pyreneillä tammi-helmikuun vaihteessa. Munintaväli on 4–5 päivää. Molemmat puolisot hautovat, mutta naaras hautoo pääosan 53–60 vuorokauden haudonta-ajasta.
Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti, pesäpoikasaika kestää noin 100–130 vuorokautta. Vaikka kaksimunainen pesue on tavallisin, yleensä vain yksi poikanen selviää hengissä lentokykyiseksi.
Gypaetus barbatus aureus -alalajin muna
Gypaetus barbatus hemachalanus -alalajin muna
Ravinto

Partakorppikotka on siitä erikoinen korppikotkalaji, että vaikka se käykin haaskoilla, se ei välitä lihasta, vaan syö luita. Se valitsee sopivan kokoisen luun, jonka lennättää riittävän korkealle, pudottaa sen kalliota vasten niin että se murskaantuu, ja syö ravinteikkaan luuytimen. Se nielee myös kokonaisia luita. Samalla tavoin se myös murskaa maakilpikonnan kuoren. Se voi syödä myös lintuja, jäniksiä ja murmeleita. Se voi ahdistaa saaliseläimiä, kuten lampaita, vuohia ja muita sorkkaeläimiä, myös ihmisen, jyrkänteeltä alas, jonka jälkeen se pääsee aterioimaan.
Seppo Patrikainen

Seppo Patrikainen (s. 17. heinäkuuta 1945) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Patrikainen edusti urallaan Kajaanin Reipasta 1964–1965 ja Lahden Reipasta 1964–1973. Hän voitti Suomen mestaruuden 1967 ja 1970 sekä Suomen Cupin 1972. Kaikkiaan Patrikainen pelasi seitsemän kauden aikana 96 pääsarjatason ottelua.
Patrikainen pelasi Suomen maajoukkueessa neljä maaottelua 1969.
Päivö Parviainen

| Päivö Parviainen> Väinö Päivö Ilmari Parviainen |
| --- | --- |
 Päivö Parviainen 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1912 Joensuu
Kuollut: 19. huhtikuuta 2015 (102 vuotta) Helsinki
Vanhemmat:  Paul ja Aina (s. Söderholm) Parviainen
Puoliso:  Eva Annikki Parviainen s. Holma
Muut tiedot
Aktiivisena:  1935–2015
Tunnustukset:  Rovasti 1967, 1. luokan Vapaudenristi (VR 1)
Väinö Päivö Ilmari Parviainen (19. kesäkuuta 1912 Joensuu – 19. huhtikuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen pappi, lähetystyöntekijä ja Kiinan kulttuurin tuntija.
Parviainen syntyi kauppias Paul ja Aina (s. Söderholm) Parviaisen  kymmenlapsiseen perheeseen.
Opinnot ja kutsumus

Parviainen tuli ylioppilaaksi 1930 Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta. Hän koki hengellisen herätyksen yhdessä lapsenpiian kanssa, joka oli kuunnellut saarnaaja Urho Muromaa. Helsingin Suomalaisessa yhteiskoulussa Parviaisen uskonnonopettajana toimi Lauri Pohjanpää, joka kannusti tätä pappisuralle.  Parviainen kuunteli myös Kiinasta tulleiden lähetyssaarnaajien kertomuksia, ja koki itse Jumalan puhuvan hänelle kehottaen lähtemään Kiinaan. ”Minä vien sinut Kiinaan ja tuon sinut sieltä takaisin Suomeen ja olen sinun kanssasi, kunnes saatan sinut kirkkauteeni.” Siinä oli hänen lähetyskutsunsa, joka kantoi häntä läpi koko elämän. Helsingin yliopistossa hän suoritti sacri ministerii kandidaatin tutkinnon 1935 ja vihittiin papiksi Turussa samana vuonna. Pastoraalitutkinnon hän suoritti 1941.
Työura ja huomionosoitukset

Ennen lähetystyöhön lähtöä Parviainen toimi ylimääräisenä pappina Teuvan ja Kaarinan (1935), Kiukaisten (1936-37), Säkylän ja Euran (1936), Huittisten ja Mellilän (1936), Halikon (1937-39) sekä Haukivuoren ja Virtasalmen (1939-45) seurakunnissa. Sota-aikana hän toimi myös sotilaspappina.
Suomen Lähetysseuran lähetystyöntekijänä Parviainen toimi Kiinassa 1946-53, Taiwanilla 1956-62, 1965-68 sekä 1970-73. Kotimaan työssä hän oli 1973-74 Eläkkeelle hän jäi 1974, jolloin 29-vuotinen lähetystyöaika päättyi.
Helsingin seurakuntien yhteisen kirkkovaltuuston jäsenenä hän oli 1983-86. Rovastin arvon hän sai 1967 sekä 1. luokan Vapaudenristin (VR 1).
Lähetystyössä

Parviainen vietti Manner-Kiinassa vuodet 1946–1953 ja koki kommunistisen vallankumouksen, Mao Zedongin valtaannousun ja Kiinan Kansantasavallan perustamisen 1. lokakuuta 1949. Tajungin seurakunnasta Luoteis-Hunanissa tuli Parviaisen keskeisin työpaikka. Sieltä käsin toiminta ulottui ympäröivän maaseudun seurakuntiin. Vuonna 1951 protestanttiset kirkot yhdistyivät yhdeksi kirkoksi, ja muodostui ”Kolmen itsen liike”. Kiinan kirkon oli oltava tunnustuksellisesti, taloudellisesti ja hallinnollisesti itsenäinen ja riippumaton lähetysjärjestöistä. Olot kävivät koko ajan levottomammiksi ja Parviaisen työskentelymahdollisuudet vähenivät. Paikalliset kristityt sanoivat hänelle lopulta, että heidän olisi helpompaa toimia, jos Parviainen lähtisi pois. Hän palasi Suomeen 1953. Suomen lähetysseura oli pyytänyt häntä palaamaan jo aiemmin.
Parviaisen lähetystyö kiinalaisten parissa ei kuitenkaan päättynyt tähän. Kun Lähetysseura vuonna 1956 aloitti työn Taiwanissa, hän oli yksi sinne lähetetyistä neljästä työntekijästä. Taiwanin-työvuosia kertyi lopulta kaikkiaan kymmenen. Parviainen työskenteli yhdessä kansallisten työtovereittensa kanssa Kiinasta Taiwaniin muuttaneiden sotilaiden ja pakolaisten sekä paiwan-vuoristolaisheimon parissa.
Kotimaanlomallaan Suomessa 1964 Parviainen avioitui lähetyskurssitoverinsa kanssa.  Parviaisen puoliso oli sacri ministerii kandidaatti Eva Annikki Parviainen s. Holma. Seuraavana vuonna ”nuoripari” lähti yhdessä Taiwaniin, ja tätä yhteistä elämänmatkaa kesti Eeva-Annikki Parviaisen kuolemaan saakka 1996. Myös Eeva-Annikki Parviainen toimi sekä manner-Kiinassa että Taiwanilla. Manner-Kiinassa Parviaiset kävivät uudestaan vuonna 1986. Vaimonsa kuoleman jälkeen Päivö Parviainen on vieraillut Kiinassa useita kertoja.
Suomessa

Eläkkeelle siirtyminen 1974 ei sekään merkinnyt lähetystyöntekijän kutsumuksen päättymistä.  Parviainen piti yhteyttä kiinalaisiin kristittyihin Hunanissa, tutustui Suomeen tulleisiin kiinaa puhuviin Vietnamin venepakolaisiin. Pian heidän keskuuteensa syntyi raamattupiiri ja sen yhteydessä alkoi myös kasteopetus. Myöhempinä vuosina kiinan kielelle tuli lisää tarvetta, kun Suomeen tuli yhä enemmän kiinalaisia maahanmuuttajia. 40 eläkevuotta täyttyivät puhujamatkoista eri puolille Suomea, sairaala- ja vankilavierailuista, sielunhoidosta, lähetystyön vastuunkantajien tapaamisista ja lukuisista matkoista ystävien luo Kiinaan ja Taiwaniin.
Parviaisen sanoma ja asenne tekivät vaikutuksen myös moneen nuoremman polven kristittyyn. Hän oli muun muassa perustamassa Jokelaan ja Kauhajoelle ampumatapausten jälkeen toimintaa. Eräs pastori kertoi muistavansa, kuinka Parviaisen alkaessa puhua hänestä lähti voima. Jos hän meni vaikka ratikkaan, ikään kuin koko ratikkaan olisi alkanut paistaa aurinko.
Vuodesta 2011 Päivö Parviainen asui Nilsiässä Päivölän talossa, joka oli häntä varten rakennettu.
Hän ehti toimia pastorina 80 vuoden ajan ja oli kuollessaan historian Suomen vanhin pappi.
Julkaisut

Jussin kotimatka.  Hausjärvi:  Lasten missio ry, 2007.  ISBN 978-952-92-3059-4
Parhaita paloja 90-102-vuotiaan Päivö Parviaisen saarnoista ja puheista.  Orivesi:  Hope for Tomorrow - Toivoa huomiseen ry, 2015.  ISBN 978-952-93-6479-4
Kirjallisuutta

Punkari, Leena: Päivö Parviaisen kiinalainen elämä.  Helsinki:  Suomen lähetysseura, 2001.  ISBN 951-624-280-4
Perkiö, Pia: Pois en antaisi päivääkään.  Pieksämäki:  Sisälähetysseuran kirjapaino Raamattutalo, 1987.  ISBN 951-600-713-9
Aiheesta muualla

Päivö Parviaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Roihu: Vieraana Päivö Parviainen, TV7:ssä 4.9.2007
Päivö Parviaisen viimeinen haastattelu, TV7:ssä 7.6.2015
Muistoja Päivö Parviaisesta, TV7:ssä 19.6.2017
Päivö Parviainen - Ota vuoteesi ja kävele, TV7:ssä 12.4.2020
Kiinan kirkas valo - Päivö Parviainen, TV7:ssä 18.5.2020
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
102-vuotias 80 vuotta pappina toiminut Päivö Parviainen Tv7:n haastattelussa 2015.
Patamäki

| Patamäki Пудомяги, Pudomjagi |
| --- | --- |
 Inkereenjokea Pukkilan kylän luona.
 vaakuna
 Patamäki
 Koordinaatit: 59°36′10″N, 30°19′35″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Hatsinan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  69 km²
Väkiluku (2012):  6 000
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kunnan sijainti Hatsinan piirin kartalla.
Patamäki (ven. Пудомя́ги, Pudomjagi) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Inkereenjoen varrella 18 kilometriä maanteitse Hatsinasta koilliseen. Kylässä on 2 300 ja kunnassa 6 000 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Patamäen kunnan pinta-ala on 69 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Hatsinan piirin Kommunarin, etelässä Susaninan ja Novyi Svetin ja lännessä Verevän kuntiin sekä pohjoisessa Pietarin kaupungin Puškinin piiriin. Pinta-alasta 74,6 % on maatalousmaata, 16,1 % asuinaluetta, 7,4 % metsää ja 1,6 % vesistöjä.
Kunta sijaitsee Inkerin ylängön ja Nevan alangon siirtymäalueella. Seudulla virtaavat Inkereenjoki ja Venjoki. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, turve ja dolomiitti.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Luukkasin (ven. Lukaši) taajama ja 15 kylää: Anttila (Antelevo), Hartikaisi eli Marinova (Marjino), Korpikylä (Korpikjulja), Montila (Mondelevo), Nikkasi eli Väärälä (Vjarlevo), Pienlopotti (Pokrovskaja), Poritsa (Poritsy), Poru (Bor), Pukkila eli Koprala (Kobralovo), Repola (Reppolovo), Ruussova (Russolovo), Saklina (Šaglino), Saksala eli Suuri-Selkelevä (Bolšoje Sergelevo), Vekkilä (Vekkelevo) ja Vähikkälä (Vjahtelevo). Toiseksi suurin asutuskeskus on 1 500 asukkaan Luukkasi. Kunnan alueella sijaitsee viisi puutarhapalsta-aluetta. Kesäaikaan asukasmäärä nousee yli yhteentoista tuhanteen.
Historia

Ennen toista maailmansotaa seudulla asui etupäässä inkerinsuomalaisia venäläistä Pienlopotin kylää lukuun ottamatta. Luterilaiset kuuluivat Venjoen seurakuntaan.
Liikenne, talous ja palvelut

Patamäen kautta kulkee Kraasselan, Hatsinan ja Pavlovskin välinen maantie. Kunnasta on linja-autoyhteydet Pietariin, Hatsinaan, Pavlovskiin ja Kommunariin. Sen itä- ja länsipuolitse kulkevat Pietarista etelään johtavat rautatiet. Korpikylän eteläpuolella on harrastajalentäjien käyttämä lentokenttä.
Seudun perinteinen pääelinkeino on maatalous. Tärkein maatalousyritys on maitoa, viljaa, perunaa ja vihanneksia tuottava Slavjanka-M. Luukkasissa toimii muuntaja-automatiikkaa ja sähkökaapelia valmistava Sevzapmontažavtomatikan tehdas. Valtaosa työvoimasta työskentelee Puškinissa, Pavlovskissa, Hatsinassa ja Pietarissa.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Luukkasissa toimii koulu, entisen lastentarhan rakennukseen sijoitettu kulttuurikeskus ja lääkärin vastaanotto.
Nähtävyydet ja matkailu

Kunnassa on neljä toisen maailmansodan muistomerkkiä. Matkailupalveluja ei ole.
Aiheesta muualla

Patamäen kunnan sivusto (venäjäksi)
Patrilineaarisuus

Patrilineaarisuus tarkoittaa sukujärjestelmää, joka perustuu henkilön isälinjaan eli isien ketjuun taaksepäin sukupolvissa.
Patrilineaarisessa yhteisössä sukulaisuus määräytyy isälinjan kautta. Samaan isälinjaan kuuluvat sekä pojat että tyttäret, mutta vain pojat voivat jatkaa isälinjaa. Perheen nimeämiskäytännöt, periminen, etuoikeudet, arvonimet ja yhteiskunnallinen asema tulevat miehen kautta. Morsian liittyy avioliitossa miehensä sukuun ja muuttaa asumaan miehensä suvun kanssa patrilokaalisesti. Vaimo ja lapset ottavat miehen sukunimen. Omaisuus periytyy isältä pojalle, eivätkä tyttäret useinkaan peri mitään. Vain pojat voivat periä isänsä aseman yhteisössä. Vaimot ja tyttäret voivat hyötyä perheensä asemasta ja vauraudesta, mutta eivät voi omistaa sitä tai jakaa miehen valtaa.
Patrilineaariset kulttuurit ovat usein samalla partriarkaalisia, joskaan tämä ei ole välttämätöntä. Myös jotkin matrilineaariset kulttuurit, kuten juutalaisuus, ovat patriarkaalisia.
Useimmat länsieurooppalaiset kulttuurit ovat olleet patrilineaarisia antiikin Kreikasta ja Roomasta lähtien. Myös Kiina ja Japani ovat olleet patrilineaarisia. Sen sijaan esimerkiksi afrikkalaiset, polynesialaiset ja amerikkalaiset kulttuurit ovat vaihdelleet järjestelmänsä suhteen. Monet pohjoisamerikkalaiset ja länsieurooppalaiset kulttuurit määrittelevät sukulaisuussuhteet kummankin vanhemman kautta, vaikkakin niiden nimeämis- ja perimiskäytännöt ovat patrilineaariset.
Y-kromosomi periytyy patrilineaarisesti isältä pojalle.
Luhtakastikka

| Luhtakastikka |
| --- | --- |
 Luhtakastikkakasvustoa Pohjois-Amerikassa.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Alaheimo::  Pooideae
Tribus::  Poeae
Suku::  Kastikat Calamagrostis
Laji::  stricta
Kaksiosainen nimi
 Calamagrostis stricta  (Timm) Koeler 
Synonyymit
 Calamagrostis neglecta (Ehrh.) G.Gaertn., B.Mey. & Scherb. 
Katso myös
   Luhtakastikka Wikispeciesissä   Luhtakastikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luhtakastikka (Calamagrostis stricta, syn. Calamagrostis neglecta) on monivuotinen kastikoiden sukuun kuuluva tuulipölytteinen heinä. Sen korsi on kaksi- tai kolminivelinen. Lehdet ovat kapeat ja kieleke on lyhyt (1–3 mm). Kaleet ovat 3–4 mm pitkiä ja karvat ovat helpeitä lyhyempiä.
Luhtakastikka voi risteytyä hietakastikan (C. epigejos) ja viitakastikan (C. canescens) kanssa.
Elinympäristö ja levinneisyys

Luhtakastikka kasvaa monenlaisilla kosteilla paikoilla, pohjoisessa myös kuivilla paikoilla. Kasvustot ovat usein laajoja.
Luhtakastikka on yleinen koko Suomessa.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Luhtakastikka (Calamagrostis neglecta)
Kasviatlas 2022: Luhtakastikan (Calamagrostis neglecta) levinneisyys Suomessa.
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Luhtakastikka (Calamagrostis neglecta)
ITIS: Calamagrostis stricta (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Calamagrostis stricta (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Calamagrostis stricta:  Wikidata: Q160041  Wikispecies: Calamagrostis stricta  BioLib: 42623  BOLD: 121005  Calflora: 8431  CoL: PCWF  EoL: 1115309  EPPO: CLMST  EUNIS: 190265  FNA: 242416210  GBIF: 2704899  GRIN: 70138  iNaturalist: 75930  IPNI: 30241135-2  IRMNG: 10207681  ITIS: 501106  MichiganFlora: 2047  NatureServe: 2.151010  NBN: NBNSYS0000002632  NCBI: 497295  Observation.org: 2380  Plant List: kew-403382  PLANTS: CAST36  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30241135-2  Tropicos: 25510845  VASCAN: 7501  WisFlora: 2823  WFO: wfo-0000858042 
Arundo stricta:  Wikidata: Q39540487  IPNI: 390978-1  ITIS: 786882  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:390978-1  Tropicos: 25526182
Pattijoen vaakuna

Pattijoen vaakuna (1968–2002)
Pattijoen vaakuna oli Pattijoen kunnan tunnus. Vaakunan aiheen sininen palkki viittaa saman nimiseen jokeen ja kaurakimppu maatalouteen.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä sininen palkki, jossa kultainen kauran röyhy.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Pattijoen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 12. joulukuuta 1967. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 15. huhtikuuta 1968.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2003 Pattijoen liityttyä Raahen kaupunkiin.
Pattijoen vesitorni

| Pattijoen vesitorni |
| --- | --- |
 Pattijoen vesitorni kesällä 2008.
Osoite:  Kamutantie
Sijainti:  Pattijoki, Raahe
Koordinaatit:  64°41′05″N, 024°34′09″E
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1988
Suunnittelija:  Arkkitehtuuri- ja insinööritoimisto Alasaarela
Urakoitsija:  Miilukangas Ky
Käyttäjä:  Raahen Vesi Oy
Tilavuus:  1 100 m³
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pattijoen vesitorni on Raahen Vesi Oy:n omistama vesitorni Pattijoella Kamutanmäen alueella Raahessa. Suunnitteluvaiheessa sijoitusvaihtoehtona pidettiin Kuuselanmäkeä. Vuonna 1988 valmistuneen tornin on suunnitellut arkkitehtuuri- ja insinööritoimisto Alasaarela. Tornin vesitilavuus on 1 100 m³. Tornin rakennutti silloisen Pattijoen kunnan vesiyhtiö, jonka toimitusjohtajana toimineen Pentti Hannelinin mukaan vesitornia kutsuttiin leikillisesti ”Hannelinin ufoksi”.
Luettelo vähintään viisi maalia yhdessä NHL-ottelussa tehneistä pelaajista

Marián Gáborík juhlimassa viittä maaliaan 20. joulukuuta 2007.
Tämä on luettelo pelaajista, jotka ovat tehneet vähintään viisi maalia yhdessä NHL-ottelussa. Vain 47 pelaajaa on onnistunut tässä. Kaikkiaan viisi maalia on saman pelaajan nimiin mennyt NHL-ottelussa 63 kertaa.
Pudotuspeleissä on viidesti tehty viisi maalia yhdessä ottelussa. Tässä ovat onnistuneet Newsy Lalonde, Maurice Richard, Darryl Sittler, Reggie Leach ja Mario Lemieux.
NHL:n yhden ottelun maaliennätystä pitää hallussaan Quebec Bulldogsissa pelannut Joe Malone, joka on tehnyt seitsemän maalia yhdessä ottelussa. Malonella on eniten viiden maalin otteluita, sillä hän teki viisi maalia kolmesti, ja lisäksi vielä kerran kuusi maalia.  Vain kaksi pelaajaa on tehnyt kuusi maalia vuoden 1967 jälkeen.
Wayne Gretzky ja Mario Lemieux tekivät viisi maalia ottelussa neljästi, ja viidellä muullakin pelaajalla on viiden maalin otteluita enemmän kuin yksi. Mario Lemieux on ainoa pelaaja, joka on tehnyt viisi maalia viidellä eri tavalla pelin aikana. Hän teki 31. joulukuuta 1988 maalin tasakentällisillä, ylivoimamaalin, alivoimamaalin, rangaistuslaukausmaalin ja vielä maalin tyhjään maaliin. Timo Meierista tuli Los Angeles Kingsiä vastaan pelatussa ottelussa 17. tammikuuta 2022 samalla sekä ensimmäinen sveitsiläinen, että myös ensimmäinen San Jose Sharksin pelaaja, joka onnistui tekemään viisi maalia NHL-ottelussa.
Viimeksi vähintään viisi maalia ottelussa on tehnyt Buffalo Sabresin Tage Thompson. Hän onnistui viiden maalin teossa vierasottelussa Columbus Blue Jacketsia vastaan 7. joulukuuta 2022.
Eniten viiden maalin otteluita

| Nimi | Joukkue | Viiden maalin ottelut | Huomautukset |
| --- | --- | --- | --- |
| Malone, JoeJoe Malone | Montreal Canadiens | 5 | kerran seitsemän ja kerran kuusi maalia |
| Gretzky, WayneWayne Gretzky | Edmonton Oilers | 4 |  |
| Lemieux, MarioMario Lemieux | Pittsburgh Penguins | 4 |  |
| Lalonde, NewsyNewsy Lalonde | Montreal Canadiens | 3 | kerran kuusi maalia |
| Trottier, BryanBryan Trottier | New York Islanders | 2 |  |
| Sittler, DarrylDarryl Sittler | Toronto Maple Leafs | 2 |  |
| Richard, MauriceMaurice Richard | Montreal Canadiens | 2 |  |
| Dye, CecilCecil Dye | Toronto St. Pats | 2 |  |
Simona Paucă

Simona Paucă
Simona Paucă (s. 19. syyskuuta 1969 Azuga) on entinen romanialainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Paucă voitti 14-vuotiaana Los Angelesin 1984 olympialaisten telinevoimistelussa kultaa joukkuekilpailussa ja puomilla. Joukkuekilpailun Romania voitti ensimmäisen kerran olympiahistoriansa aikana. Eroa Yhdysvaltain joukkueeseen jäi tasan yksi piste. Paucă keräsi puomilla 19,800 pistettä ja jakoi kultamitalin maannaisensa Ecaterina Szabón kanssa. Henkilökohtaisessa moniottelussa Paucă kokosi 78,675 pistettä ja saavutti pronssia emäntämaan Mary Lou Rettonin ja Szabón takana.
Henkilökohtaisia MM- ja EM-mitaleja Paucă ei urallaan voittanut.
Luikeroturska

| Luikeroturska |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Turskakalat Gadiformes
Heimo::  Luikeroturskat Phycidae
Suku::  Phycis
Laji::  phycis
Kaksiosainen nimi
 Phycis phycis  (Linnaeus, 1766) 

Katso myös
   Luikeroturska Wikispeciesissä   Luikeroturska Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Luikeroturska (Phycis phycis) on luikeroturskiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Atlantista.
Koko ja ulkonäkö

Luikeroturska voi kasvaa suurimmillaan 60–65 cm pitkäksi, mutta tyypillinen pituus on 20–25 cm. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen. Selkäeviä on kaksi, joista takimmainen on pitkä. Myös peräevä ja vatsaevät ovat pitkät. Lajin leuan alla on viiksisäie ja toinen haarautunut viiksisäie sijaitsee taaempana. Luikeroturska on väriltään selästään punertavan tai tumman ruskea ja vatsastaan vaaleampi.
Levinneisyys ja elintavat

Luikeroturskaa tavataan Atlantin itäosista Ranskasta Kap Verdeen ja Välimerestä. Kala on yöaktiivinen ja viettää päivät kivienkoloissa ja luolissa. Se liikkuu lähellä pohjaa ja pyydystää ravinnokseen kaloja ja äyriäisiä. Luikeroturskan lisääntymiskausi on tammikuulta toukokuulle.
Luikeroturskaa kalastetaan kaupallisestikin trooleilla, verkoilla ja pitkälläsiimalla.
Patrovo

| Patrovo (Foimoguba) Патрово (Фоймогуба) |
| --- | --- |
 Patrovo (Foimoguba)
 Koordinaatit: 62°26′40″N, 35°8′22″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Kunta:  Suurlahti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  68
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Patrovo (ven. Па́трово), epäviralliselta nimeltään  Foimoguba (Фоймогуба, suomeksi myös Hoimolahti), on kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Suurlahden kunnassa. Se sijaitsee Putkozero-järven etelärannalla 26 kilometriä Suurlahdesta pohjoiseen. Kylässä on 68 asukasta (vuonna 2015).
Sungun pogostaan kuuluneet Foimoguban (”na Hoimove gube”) kylät esiintyvät ensimmäisen kerran vuoden 1496 verokirjassa. Foimoguban kappelikirkko mainitaan vuonna 1647. Novgorodilainen kauppias Semjon Gavrilov perusti vuonna 1670 Foimoguban Spirovkan kylään kuparisulaton, joka jouduttiin sulkemaan jo vuonna 1674 raaka-aineen ehtymisen takia. Myöhemmin sulatto siirtyi tanskalaiselle Heinrich Butenant von Rosenbuschille, joka rakensi Foimogubaan suo- ja järvimalmia käyttäneen rautatehtaan. Sen toiminta päättyi 1700-luvun alussa.
1900-luvun alussa lähiseudun kylät muodostivat Tolvojan volostiin kuuluneen Foimoguban kyläkunnan. Vuonna 1905 siihen kuului 36 kylää, joissa oli 2 200 asukasta. Foimoguban pogosta oli tuolloin jaettu Patrovon ja Kjarzinon kyliksi. Neuvostoaikana perustettiin Äänisentauksen piiriin kuulunut Foimoguban kyläneuvosto, jonka keskuspaikka oli Patrovossa. Vuonna 1933 kyläneuvoston 21 asutuksessa oli 1 000 asukasta, jotka yhtä karjalaista lukuun ottamatta olivat kaikki venäläisiä. Myöhemmin kylät liitettiin Suurnivan kyläneuvostoon.
Nykyään seudulla on etupäässä kesäasutusta. Muutamia työpaikkoja tarjoavat Tolvojan maatalousyritys, kalanviljelylaitos, Karhumäen meijeri sekä julkiset palvelut. Patrovossa toimii kirjasto taidegallerioineen ja kaksi kauppaa. Kylässä on myös pieni kotiseutumuseo.