stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Panathenaia-amfora
Muoto ja koristelu

Panathenaia-amforat ovat eräs kaula-amforoiden muoto, ja muistuttavat ulkoisesti jossakin määrin myös kuljetusamforaa. Amforat ovat suhteellisen suurikokoisia, ovaalivatsaisia, pienijalkaisia ja kapeakaulaisia. Ne kapenevat alaosastaan, ja niissä on pieni jalkalevy. Amforoiden korkeus on noin 60–70 cm.
Panathenaia-amforat koristeltiin aina mustakuviotekniikalla, joka jäi muutoin käytöstä attikalaisessa keramiikassa 400-luvun eaa. alkupuolella. Tämä mustakuviokeramiikan muoto on ainoa, joka säilyi käytössä vielä senkin jälkeen, kun muu mustakuviotekniikka ja myös punakuviotekniikka oli jäänyt käytöstä.
Varsinaiset Panathenaia-amforat
Varsinaisten Panathenaia-amforoiden yhdellä sivulla on aina kuvattuna Athene Promakhos, jolle kisat oli omistettu. Jumalatar esitetään sotisovassa kahden pylvään välissä. Samalla puolella on myös piirtokirjoitus των Ἀθήνηθεν ἄθλων, tōn Athēnēthen athlōn, ”Kisoista Ateenassa”, sekä 300-luvulla eaa. myös eponyymiarkontin nimen sisältänyt piirtokirjoitus. Toisella puolella on aina kuva, joka esittää voiton tuonutta urheilulajia. Varhaisvaiheessa maalaukset kuvaavat juoksu- ja hevoslajeja sekä nyrkkeilyä. 500-luvun eaa. lopulta alkavat esiintyä myös viisiottelun lajit ja paini. Erikoislajit, kuten hoplitodromos, tulevat mukaan kuvitukseen 400-luvulla eaa.
Ajan myötä amforoiden muodoissa ja koristelussa ja erityisesti Athenen esityksessä tapahtui muutoksia, jotka auttavat osaltaan vaasien ajoittamisessa.
Panathenaia-amforan muoto ulkoa ja sisältä.
Panathenaia-amfora, n. 520 eaa., puoli A: Athene.
Edellisen puoli B: hevoslaji.
Panathenaia-amfora, Eufiletos-maalari, n. 530–520 eaa., juoksulaji.
Panathenaia-amfora, n. 530 eaa., viisiottelu.
Panathenaia-amfora, n. 500 eaa., kamppailulaji.
Panathenaia-amfora, n. 490 eaa., hevoslaji.
Panathenaia-amfora, n. 490 eaa., nyrkkeily.
Panathenaia-amfora, n. 480–470 eaa., kamppailulaji.
Pseudo-Panathenaia-amforat
Pseudo-Panathenaia-amforat ovat muutoin samanlaisia kuin varsinaiset Panathenaia-amforat, mutta ne tunnistaa erityisesti kisapalkintona toimimista osoittaneen piirtokirjoituksen puuttumisesta. Joskus niiden kuvitus esittää muita aiheita kuin kisavaaseissa, ja niissä esiintyy myös punakuviotekniikkaa. Panathenaia-amforoista tehtiin myös pienoisversioita, mahdollisesti matkamuistoiksi.
Pseudo-Panathenaia-amfora, Princeton-maalari, n. 550–540 eaa.
Pseudo-Panathenaia-amfora, n. 500–485 eaa. Puoli A: Athene.
Edellisen puoli B: musiikkikilpailut.
Pseudo-Panathenaia-amfora, n. 500 eaa.
Pienoiskokoinen ”Panathenaia-amfora”, n. 400-eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panathenaia-amforat Wikimedia Commonsissa
Páploma

| --- | --- |
Muut nimet:  Paplomatá (Παπλωματά), Báloma (Μπάλωμα)
Sijainti:  37°18′33″N, 26°46′52″E, Leipsoí Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,007 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Páploma (kreik. Πάπλωμα, myös Paplomatá, Παπλωματά, Báloma, Μπάλωμα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Leipsoín saaren pohjoisrannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,007 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Páploma kuuluu Leipsoín kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Palestiinan vapautusjärjestö

Palestiinan vapautusjärjestö (arab. منظمة التحرير الفلسطينية‎, Munaẓẓamat at-Taḥrīr al-Filasṭīniyya) eli PLO (Palestine Liberation Organization) on järjestö, joka perustettiin 1964 yhdistämään Israelin valtion perustamisen ja Lähi-idän sotien jälkeen syntyneitä Palestiinan pakolais- ja sissiryhmiä.
PLO:n lakiasäätävä elin kansalliskokous valitsee 15-jäsenisen toimeenpanevan komitean, joka johtaa järjestöä kokoontumisten välillä. Nimellisesti 300-jäseninen kansalliskokous kokoontuu noin kahden vuoden välein.
PLO:n peruskirjassa vuonna 1968 järjestö linjasi tärkeimmät tavoitteensa, jotka olivat oikeus itsenäiseen Palestiinan valtioon, Palestiinan täydellinen vapauttaminen sekä Israelin valtion tuhoaminen. Jasser Arafat pyrki muuttamaan peruskirjaa rauhan aikaan saamiseksi.  Vuonna 1998 siihen suunniteltiinkin Arafatin vaatimia muutoksia, sillä Israelin kanssa solmittu rauhansopimus edellytti peruskirjasta poistettavan vaatimukset Israelin tuhoamisesta. Camp Davidin kokouksen  epäonnistuttua vuonna 2000 rauhansopimusta ei saatu aikaan, eikä muutoksia peruskirjaan vahvistettu. Toisin kuin Israel, PLO ei ole sitoutunut YK:n päätöslauselmaan 242 konfliktin ratkaisemiseksi.
PLO:n historia > 1960–1990-luvut

PLO perustettiin 1964. Sen ensimmäisenä johtajana toimi Ahmad Shukeiri. Ensimmäinen 422-jäseninen kansalliskokous kokoontui Jerusalemissa toukokuussa 1964 ja hyväksyi peruskirjan. PLO:n peruskirjassa otettiin tavoitteeksi maallinen ja demokraattinen Palestiinan valtio ja Israelin tuhoaminen. Kuuden päivän sodan jälkeen 1968 peruskirjaan tehtiin merkittäviä lisäyksiä.
1970-luvulla PLO:hon kuului kahdeksan Damaskoksessa ja Beirutissa päämajaansa pitävää järjestöä, tärkeimpinä Fatah ja vasemmistolaiset vapautusjärjestöt. Kaksi marxismi-leninistiläistä ryhmää erosi PLO:sta 1974 syytettyään sitä Israelin tuhoamisen päämäärän pettämisestä ja siirtymisestä kohti kahden valtion tavoitetta.
Kairon kokouksessa helmikuussa 1969 PLO:n johtajaksi valittiin Jasser Arafat, ja Fatahin vaikutusvalta kasvoi. PLO:n julistus palestiinalaisten kansan edustuksesta johti ristiriitaan Jordanian kuninkaan Husseinin kanssa, sillä palestiinalaiset muodostivat suurimman osan Jordanian väestöstä. Jordania karkotti PLO:n Jordaniasta taistelujen jälkeen 1970–1971 (ns. musta syyskuu 1970). Tämän jälkeen PLO siirtyi Libanoniin, jossa se saavutti diplomaattisen voiton 1974, kun kaikki arabimaat, myös Jordania, tunnustivat sen palestiinalaisten edustajaksi. PLO hyväksyttiin Arabiliiton täysjäseneksi 6. syyskuuta 1976. Israelin vastahyökkäys pakolaisleireille 1981 ja Libanoniin 1982 pakotti PLO:n siirtämään päämajansa Tunisiaan.
PLO:n epäonnistuminen palestiinalaisten asian ratkaisemisessa ja Arafatin siirtyminen aseellisesta vastarinnasta diplomatiaan johti radikaalimpien järjestöjen, kuten Hizbollahin ja Hamasin, syntyyn. Se sai Israelin hyväksymään PLO:n tasavertaiseksi neuvottelukumppaniksi.
PLO:n historia > 1990-luku

Kun Oslon sopimus oli allekirjoitettu Washingtonissa 13. syyskuuta 1993, Israel tunnusti PLO:n palestiinalaisten edustajaksi ja PLO tunnusti Israelin. PLO oli tosin tunnustanut Israelin oikeuden olemassaoloon jo 1988.tarvitaan parempi lähde Sopimuksessa sovittiin myös palestiinalaisten itsehallinnon pääkohdat. Gazan–Jerikon sopimuksessa palestiinalaisille annettiin autonomia Gazan kaistalla ja Länsirannalla. Sopimuksessa määriteltiin Israelin armeijan puolen vuoden mittainen vetäytyminen.
Jitzhak Rabinin murhan jälkeen marraskuussa 1995 hänen seuraajansa Benjamin Netanjahu keskeytti vetäytymisen Israelin vielä hallitsemilta alueilta. Vuonna 1996 palestiinalaisalueilla järjestettiin ensimmäiset vaalit, joissa palestiinalaisten presidentiksi valittiin PLO:n johtaja Jasser Arafat 88,1 prosentilla äänistä.
PLO:n kansalliskokous kokoontui Kairossa huhtikuussa 1996 ja mitätöi äänin 504–54 peruskirjan kohdat, jotka kielsivät Israelin olemassaolon. Osa kokousedustajista jätti tällöin PLO:n uskoessaan Palestiinasta karkotettujen pakolaisten menettäneen oikeutensa palata koteihinsa nykyisen Israelin alueelle. Rauhanprosessin jumiuduttua kansalliskokous julisti marraskuussa 1988 Algerissa yksipuolisesti Palestiinan valtion perustetuksi.
Yhdysvaltain presidentti Bill Clintonin välittämällä Wyen sopimuksella yritettiin lokakuussa 1998 jälleen saada rauhanprosessi vauhtiin. Israel suostui vetäytymään 13 prosentilta Länsirannasta kolmessa kuukaudessa ja asettamaan sen yhteishallintoon palestiinalaishallinnon kanssa. Palestiinalaiset saivat myös käytävän Gazan ja Länsirannan välillä. Välien kuitenkin kiristyessä Israel jätti suurimman osan sopimuksesta toteuttamatta.
PLO:n historia > 2000-luku

Arafatin ja Ehud Barakin välisten lisäneuvottelujen lisäsopimus astui voimaan 1999, ja käytävä avattiin 2000. Edes Barakin aikana sitä ei toteutettu täysin, sillä Arafat hylkäsi neuvotteluissa tarjotut Länsirannan, Gazan ja Itä-Jerusalemin palestiinalaisvaltion alueeksi, ja väkivalta kiihtyi.lähde? Toisen intifadan alkaessa Israelin armeija miehitti jälleen maaliskuussa 2002 suuren osan Länsirantaa. Israelin hyökkäykset palauttivat jonkin verran PLO:n kansansuosiota, mutta tuhosivat myös suuren osan palestiinalaishallinnon hallinto- ja poliisivoimista.
Terrorismi

Yhdysvallat ja Israel pitivät PLO:ta terroristijärjestönä vuoteen 1991 ja moni muukin maa 1970-luvun puoliväliin asti.
PLO:n jäsenjärjestöjen merkittävimpinä terroristitekoina on pidetty:
1970 Avivimin koulubussiverilöyly, DFLP (Democratic Front for the Liberation of Palestine), 9 lasta ja kolme aikuista kuoli, 19 vammautui.
1960- ja 1970-luvuilla PLO:n toiseksi suurin jäsen PFLP suoritti monia konekaappauksia ja hyökkäyksiä, useimmat israelilaisia kohteita vastaan, pahamaineisimpana ”Dawson’s Fieldin lentokonekaappaukset”, jotka johtivat Jordanian mustan syyskuun kriisiin.
1972 Musta syyskuu suoritti Münchenin verilöylyn, uhreina kesäolympialaisten israelilaisia urheilijoita.
1974 DFLP:n jäsenet valtasivat koulun Israelissa ja tappoivat 26 oppilasta ja aikuista ja haavoittivat yli 70 (Ma’alotin verilöyly).
1975 Savoy-hotellin panttivankitapaus, jossa tapettiin 8 siviiliä ja 3 sotilasta, suorittajana Fatah, PLO:n suurin jäsenjärjestö.
1978 Coastal Roadin verilöyly, Fatah surmasi 37 israelilaissiviiliä ja haavoitti 76.
2004 Yhdysvaltain kongressi julisti PLO:n olevan terroristijärjestö (Anti-Terrorism Act 1987:n mukaan) ja viittasi mm. Achille Lauro -hyökkäykseen.
Britannian National Criminal Intelligence Service raportin (1993) mukaan PLO oli ”kaikkein rikkain terroristijärjestö”, sillä oli 8–10 miljardin dollarin edestä varoja ja vuosittain 1,5 – 2 miljardin edestä tuloja ”lahjoituksista, kiristyksestä, maksuista, laittomasta asekaupasta, huumeiden salakuljetuksesta, rahanpesusta, petoksista jne.”. The Daily Telegraph kertoi 1999, että PLO:lla oli 50 miljardia dollaria salaisia sijoituksia ympäri maailmaa.
Jäsenjärjestöt > Nykyiset

Fatah – Suurin ryhmä, maallinen, vasemmistolainen ja  nationalistinen.
Palestiinan vapautuksen kansanrintama – toiseksi suurin radikaalivasemmistolainen ja kommunistinen
Palestiinan vapauttamisen demokraattinen rintama (DFLP) – kolmanneksi suurin, kommunistinen
Palestiinan  kansanpuolue (PPP) – sosialistinen
Palestiinan vapautusrintama  (PLF, Abu Abbasin osasto) – vähemmistössä, vasemmistolainen
Arab Liberation Front  (ALF) – vähemmistö ryhmittymä, joka on linjassa Irakin johtaman Baath-puolueen kanssa
As-Sa’iqa - Syyrian ohjaama Baath-ryhmä
Palestiinan demokraattinen unioni (Fida) – vähemmistö rymittymä, demokraattinen sosialistinen, kahden valtion ratkaisu, ei sotilaallinen ryhmittymä
Palestiinan kansantaistelu rintama (PPSF, Samir Ghawshanin ryhmittymä) – vähemmistössä sosialistinen ryhmittymä
Palestiinan arabirintama (PAF) – vähemmistössä Fatah-mielinen, ennen Irakin Baath-ryhmässä
Jäsenjärjestöt > Entiset

Palestiinalaisten vapautuksen rintama (Abu Nidal -siipi), sosialistinen
Palestiinan vapautuksen kansanrintama– yleinen komento (PFLP-GC) –  syyrialaismielinen
Vallankumouksellinen Palestiinan kommunistinen puolue  (RPCP) – kommunistinen
Fatah al-Intifada – Syyrian hallitsema vasemmistolohko Fatahista
Jäsenjärjestöt > Puheenjohtajat

Ahmad Shukeiri (2. kesäkuuta 1964 – 24. joulukuuta 1967)
Yahya Hammuda (24. joulukuuta 1967 – 2. helmikuuta 1969)
Jasser Arafat ”Abu Amar” (4. helmikuuta 1969 – 11. marraskuuta 2004) (maanpaossa Jordaniassa huhtikuussa 1971; Libanonissa 1971 – joulukuussa 1982; ja Tunisiassa joulukuussa 1982 – toukokuussa 1994)
Mahmoud Abbas ”Abu Mazen” (29. lokakuuta 2004 – nykyinen) (vt. puheenjohtaja 11. marraskuuta 2004 asti)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Palestiinan vapautusjärjestön johtajan Ahmad Shukeirin haastattelu tammikuussa 1967 Ylen elävä arkisto
Arabien–Israelin konflikti
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
Paneurooppa-liike

Paneurooppalaisen unionin lippu.
Paneurooppa-liike on itävaltalaisen Richard Coudenhove-Kalergin ajatuksille perustuva, 1920-luvulla muodostunut liike, jonka tavoitteena on Euroopan poliittinen yhdentyminen.
Kirjallisuutta

Coudenhove-Kalergi, Richard: Paneurooppa.  ((Pan-Europa, 1923.) Näköispainos. Alkuteos: Porvoo: WSOY, 1930. Toimittanut Eero Kuparinen. Italian kielen ja kulttuurin julkaisuja n. 14)  Turku:  Turun yliopisto, 2002.  ISBN 951-29-2177-4
Aiheesta muualla

Paneurooppalainen unioni
Heikki Isotalo: Hitaasti kiiruhtaen kohti Paneurooppaa. Euroopan yhdentymisen aate Suomessa 1918—1939. Poliittisen historian pro gradu-tutkielma, Helsingin yliopisto, Valtiotieteellinen tiedekunta, Politiikan ja talouden tutkimuksen laitos 2016
Ilmari Wirkkala : Pan-Eurooppa ajatus - suurin vaara Euroopan rauhalle, Hakkapeliitta, 22.07.1930, nro 30, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pan-nationalismi
Richard Coudenhove-Kalergi, Paneurooppa-liikkeen perustaja.
Jevgeni Papugin

Jevgeni Papugin (9. toukokuuta 1933 – 25. heinäkuuta 1995) on Neuvostoliittoa edustanut jääpalloilija. Hän oli isokokoinen pelaaja, vahva läpimurtautuja ja kova lyöjä. Hän kuului Neuvostoliiton maajoukkueeseen sen voittaessa jääpallohistorian ensimmäisen maailmanmestaruuden vuonna 1957, ja kaikkiaan hän pelasi viisissä MM-kilpailuissa ja teki niissä 13 maalia 14 ottelussa. Hän voitti kuusi kertaa Neuvostoliiton-mestaruuden. Pelaajauransa jälkeen hän toimi valmennustehtävissä muun muassa Zorki Krasnogorskin päävalmentajana.
Paksujoki

| Paksujoki Паша, Paša |
| --- | --- |
 Paksujokea syksyllä
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Olhava, Tihvinä
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Paksujoen valuma-alue
Pinta-ala:  6 650 km²  
Pääuoman pituus:  269 km 
Pääuoman osuudet:  Paksujoki ←Uljanitsa
Yhtyy:  Syväri
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Paksujärvi
 :  60.0201°N, 34.5139°E
Laskupaikka:  Sviritsa
 :  60.4778°N, 32.9186°E
Sivu-uomat:  Rybežka, Kondega, Šižnja, Kapšajoki, Javosma
Taajamat:  Sviritsa, Paša, Gorka, Šugozero, Pašozero
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  115,9 m
Laskukorkeus:  4,8 m  
Korkeusero:  111 m
Pituus:  242 km  
Keskileveys:  10 – 260 m  
Kaltevuus:  0,46 m/km
Keskivirtaama:  70 m³/s  
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Paksujoki ( ven. Паша́, Paša) on Venäjällä Leningradin alueella virtaava 242 kilometriä pitkä Syvärin sivujoki, joka muodostaa pääosan sen 269 kilometriä pitkästä pääuomasta.
Joen kulku

Paksujoki virtaa Leningradin alueen itäosassa Tihvinän ja Olhavan piirien lävitse ensin luoteeseen ja sitten lounaaseen. Se saa alkunsa saa alkunsa Paksujärvestä (Пашозеро, Pašozero), jonka rannoilla sijaitsevat kylät Pašozero ja Birjutšovo (Бирючово). Joki virtaa ensin etelään, jolloin siihen yhtyy koillisesta tuleva Puzoja (Пузоя), ja jonka jälkeen se saapuu viljeltyyn laaksoon, jossa sijaitsee esimerkiksi Andronnikovon (Андронниково) kylä. Kylien peltoalueella Paksujokeen yhtyvät idästä tuleva Bolšaja Pjalitsa (Большая Пяльица) ja sen sivujoet, sekä pohjoisesta tuleva Tšorjana (Чёрная).
Paksujoki jatkaa laaksoa myöten kohti länttä ohittaen Šugozeron kylän läheltä. Joki on alkanut meanderoida voimakkaasti. Mutkia on oikaistu ihmisen toimesta, mutta joesta on myös irtautunut sivulle jääneitä juoluoita. Šugozeron lähellä sijaitsee kaksi järveä. Suurempi on nimeltään Šugozero ja pienempi Sredneje (Среднее). Paksujokeen yhtyy täällä kaakosta tulevat Verhnjaja Paluitsa (Верхняя Палуйца) ja Nižnjaja Paluitsa (Нижняя Палуйца), sekä pohjoisesta tuleva Pit (Пить) ja Šugozerosta alkava alkava Šuiga (Шуйга).
Paksujoki saa seuraavalla osuudella paljon lisävettä ja sen vuoksi joki levenee selvästi. Ensin siihen yhtyy idästä toiseksi suurin sivujoki Javosma (Явосьма) ja 20 kilometriä myöhemmin koillisesta tuleva suurin sivujoki Kapšajoki. Noin 60 kilometriä Andronnikovosta se saapuu Gorkaan. Joki tekee täällä Tihvinän piirin Novoje Selon kylän lähellä käännöksen kohti pohjoista ja myöhemmin se tekee Olhavan piirin Borin kylän lähellä kaarteen kohti luodetta. Jokivarressa sijaitsevat kylät Koskovo ja alempana Paša. Paksujoki yhtyy Syväriin Sviritsan taajaman lähellä noin 8 kilometriä ennen Syvärin suistoaluetta.
Avraam Melnikovin suunnitteleman kirkon silhuetti Pašan liepeillä
Juolua Paksujoen keskijuoksulla
Vesiliikenne

Syvärillä purjehtii vilkas Venäjän sisäinen laivaliikenne. Myös Paksujoki on purjehduskelpoinen alajuoksun 25 ensimmäistä kilometriä. Laatokan ohittava Laatokan kanava alkaa Paksujoen suistosta.
Hydrologia

Valuma-alueen pinta-ala on 6 650 neliökilometriä ja joen keskivirtaama alajuoksulla on noin 70 kuutiometriä sekunnissa (tai 69,2 m³/s ). Joen virtaama vaihtelee voimakkaasti vuodenaikojen mukaan ja suurimman virtaaman aiheuttavat kevättulvat, joiden virtaama voi yltää 1 200 kuutiometriin sekunnissa . Joen keskisyvyys on noin kaksi metriä ja sen vesi on kirkasta, joten joen pohja näkyy koko joen matkalta. Joen pohja on enimmäkseen hiekkapohjaista tai kivikkoista. Kivikkoisilla osuuksilla esiintyy myös kalkkikivilaattoja. Joen rannat ovat yleensä jyrkkäreunaisia. Se jäätyy yleensä marraskuussa ja jäidenlähtö tapahtuu huhtikuun loppupuoliskolla.
Luontoarvoja

Joki virtaa havu- ja sekametsävyöhykkeellä. Metsätaipaleet katkaisevat pienialaiset peltoalat ja yksittäiset pienet kylät. Metsien yleisiä puulajeja ovat kuusi, mänty, koivu, pihlaja, haapa, leppä ja paju. Joen kalasto on rikas ja joessa viihtyvät ainakin kuha, lahna, hauki, monni, toutain ja lohi. Kalastuksen lisäksi joella harrastetaan laskemista kumiveneen.
Historiaa

Joen nimi juontuu ilmeisesti itämerensuomalaisesta sanasta ”paksu”. Paksujoen ja sen sivujokien varrelta on löydetty runsaasti 800–1200-lukujen vaiheilla rakennettuja hautakumpuja. Hautakumpuja on tutkittu 140 eri hautapaikalta yhteensä noin 600. Löytöjen perusteella ne arvellaan kuuluneen suomalais-skandinaviselle väestölle, jonka hautarituaalit alkoivat ensin polttohautauksilla ja muuttuneen myöhemmin ruumaishautaukseksi. Asukkaista olisi myöhemmin muodostunut vepsäläisiä ja inkeriläisiä. Hautakumpujen levinneisyys kattaa Syvärin, Ojatin, Paksujoen ja Säsjoen. Paksujoen sivujoen Kapšan yläjuoksulla on vepsäläisten vanha asuinalue, joka kuuluu Vepsän metsä -luonnonpuistoon.
Paksujoen valuma-alue > Yleistä

Paksujoen valuma-alueen pinta-ala on 6 650 neliökilometriä. Valuma-alue saa alkunsa matalalta Vepsän ylängöltä, joka on Tihvinän selänteen koillinen jatke. Paksujoen valuma-alue kuuluu laajempaan Nevan vesistöalueeseen, jonka laskujoki Neva laskee Itämeren Suomenlahteen. Vesistöalueen pääuomaan kuuluu Nevan yläpuolella Laatokka, Syväri ja Ääninen. Paksujoki virtaa Syvärin eteläpuolella, jossa valuma-alue sijaitsee Nevan vesistöalueen vedenjakajalla. Paksujoen valuma-alueen kaakkois- ja itäpuolella kohoavan Vepän ylängön takana on laaja Volgan vesistö. Samalta ylängöltä saa alkunsa Ojatti, jonka valuma-alue sijaitsee Pakujoen pohjoispuolella. Valuma-alueen eteläpuolella se kohtaa Säsjoen latvahaarat, mutta lännestä niiden väliin tunkeutuu pienemmän joen Voronežkan valuma-alue.
Paksujoen valuma-alue > Pääuoma

Paksujoki saa alkunsa Paksujärvestä, jonka valuma-alueen pinta-ala on 413 neliökilometriä. Järveen laskee kolme suurta uomaa, joista Uljanitsa (Ульяница) on valuma-alueeltaan 140 neliökilometriä. Uljanitsan pituus on 24 kilometriä. Pääuoman pituudeksi voidaan tämän perusteella laskea 269 kilometriä, kun Paksujärven järvenselkää on kolme kilometriä.
Paksujoen valuma-alue > Sivu-uomat

Paksujoen sivu-uomat on koottu alla olevaan taulukkoon. Samassa taulukossa on lähdejärven Paksujärven laskujoet, joista Uljanitsa muodostaa lyhyen osuuden Paksujoen valuma-alueen pääuomasta. Taulukon lähteet on esitetty taulukon alapuolella ja tiedot on eritelty kunkin sivujoen osalta oikeassa sarakkeessa.
| Sivu-uoman nimi suom>    | Nimi ven>      | Uoman kohta   | Etäisyys Syväriltä (km) | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
yhtyy Syväriin sen alajuoksulla
| Vikšenga | Vikšenga (Викшеньга) | Olhavan piiri | 2 | 15 |  |  | 2,2,3,2,2,–,– |
| Kumbito | Kumbito (Кумбито) | Olhavan piiri | 10 | 10 |  |  | 2,2,3,2,2,–,– |
| Rybežka | Rybežka (Рыбежка) | Olhavan piiri | 28 | 50 |  | 322 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Sjazega | Sjazega (Сязнега) | Olhavan piiri | 46 | 38 |  | 236 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Vihmjaz | Vihmjaz (Вихмязь) | Olhavan piiri | 47 | 16 |  |  | 2,2,3,2,2,–,– |
| Kondega | Kondega (Кондега) | Olhavan piiri | 54 | 44 |  | 328 | 6,2,3,2,2,–,2 |
| Odubja | Odubja (Одубля) | Olhavan piiri | 56 | 15 |  |  | 2,2,3,2,2,–,– |
| Šižnja | Šižnja (Шижня) | Olhavan piiri | 60 | 53 |  | 546 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Suksa | Suksa (Сукса) | Tihvinän piiri | 81 | 16 |  | 153 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Malaja Pinega | Malaja Pinega (Малая Пинега) | Tihvinän piiri | 110 | 15 |  | 93 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Sapa | Sapa (Сапа) | Tihvinän piiri | 125 | 33 |  | 186 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Pinega | Pinega (Пинега) | Tihvinän piiri | 131 | 23 |  | 76 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Kapšajoki | Kapša (Капша) | Tihvinän piiri | 148 | 115 |  | 1 700 | 5,2,3,2,2,–,2 |
| Javosma | Javosma (Явосьма) | Tihvinän piiri | 172 | 53 |  | 837 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Pit | Pit (Пить) | Tihvinän piiri | 183 | 19 |  | 112 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Šuiga | Šuiga (Шуйга) | Tihvinän piiri | 185 | 3 |  |  | 2,2,3,2,2,–,– |
| Nižnjaja Paluitsa | Nižnjaja Paluitsa (Нижняя Палуйца) | Tihvinän piiri | 199 | 19 |  | 67 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Verhnjaja Paluitsa | Verhnjaja Paluitsa (Верхняя Палуйца) | Tihvinän piiri | 201 | 18 |  |  | 2,2,3,2,2,–,– |
| Tšorjana | Tšorjana (Чёрная) | Tihvinän piiri | 215 | 31 |  | 117 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Bolšaja Pjalitsa | Bolšaja Pjalitsa (Большая Пяльица) | Tihvinän piiri | 224 | 32 |  | 181 | 2,2,3,2,2,–,2 |
| Puzoja | Puzoja (Пузоя) | Tihvinän piiri | 237 | 20 |  | 43 | 2,2,3,2,2,–,2 |
Paksujärveltä on Puzojaan matkaa 5 kilometriä
| Tšoga | Tšoga (Чога) | Paksujärvi | 245 | 14 |  |  | 2,2,3,2,2,–,– |
| Urja | Urja (Урья) | Paksujärvi | 245 | 18 |  | 76 | 2,2,3,2,2,–,2 |
Uljanitsa laskee Paksujärveen
| Uljanitsa | Uljanitsa (Ульяница) | Tihvinän piiri | 245 | 24 |  | 140 | 2,2,3,2,2,–,2 |

Lähteet: 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = luettu Venäjän vesistörekisterin tietokannasta (), 3 = katsottu Internetin karttapalveluista, 4 = katsottu joen venäjänkielisen wikipedian artikkelista, 5 = katsottu Vepsän kielioppikirjasta , 6 = katsottu Venäjän federaation paikannimestä