stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Casey Stoner
Ura MotoGP-luokassa

MotoGP:n kuninkuusluokassa Stoner aloitti Hondan satelliittitallissa Team LCR:ssä kaudella 2006. Jo uransa toisessa MotoGP-kilpailussa Stoner ajoi paalupaikalle. Kolmannessa MotoGP-kilpailussaan Turkissa sade sotki aika-ajot ja paalupaikalta lähti yllättäen Chris Vermeulen. Stoner lähti ruudusta 7 ja nousi kilpailun lopussa johtoon, mutta Marco Melandri onnistui ohittamaan hänet kilpailun viimeisellä kierroksella radan viimeisessä šikaanissa. Hyvän alun MotoGP-uralleen saanut Stoner päätyi MM-pisteissä kahdeksannelle sijalle parhaan sijoituksen ollessa Turkin GP:n toinen sija.
Kaudelle 2007 Stoner siirtyi Ducatin tehdastalliin. Stonerin toinen kausi MotoGP-luokassa oli menestys: hän ajoi 10 osakilpailuvoittoa ja voitti MotoGP-luokan maailmanmestaruuden. Erikoista kaudessa oli se, että hänen huonoin suorituksensa oli Motegin GP:n kuudes sija. Mestaruus tuli lopulta 125 pisteen erolla toiseksi tulleeseen Dani Pedrosaan nähden.
Seuraavilla kolmella kaudella Stoner vakiinnutti paikkansa MM-sarjan kärkipäässä. Kaudella 2008 hän päätyi toiselle sijalle kuuden voiton ja kymmenen palkintokorokesijan ansiosta. Kausilla 2009 ja 2010 hän sai tyytyä neljänteen sijaan, vaikka voittotili karttui molemmilla kausilla. Molemmat kaudet Stonerin tallitoverina ajoi vuoden 2006 maailmanmestari Nicky Hayden. Kauden 2009 aikana Stoner sairasteli ja joutui jättämään viisi kilpailua väliin. Stonerin sairastaessa hänen korvaajana toimi Ducatin satelliittitallissa Pramac Racingissä vakituisesti ajanut Mika Kallio.
Kaudelle 2011 Stoner siirtyi Repsol Honda -talliin. Hän pääsi jälleen ajamaan samaan talliin entisen tallitoverinsa Dani Pedrosan kanssa. Jo ensimmäisessä kilpailussa kaverukset kilpailivat johtoasemasta kilpailun alkuhetkiltä lähtien. Pedrosa päätyi kolmannelle sijalle Casey Stonerin ottaessa ensimmäisen Honda-voittonsa MotoGP-luokassa 20. maaliskuuta 2011.
Kaudella 2011 Stoner ajoi kymmenen voittoa ja kuusi muuta palkintosijoitusta voittaen maailmanmestaruuden 90 pisteen erolla toiseksi tulleeseen Jorge Lorenzoon.
Stoner ilmoitti toukokuussa 2012 Ranskan osakilpailua edeltäneessä lehdistötilaisuudessa lopettavansa uransa kuluvan kauden jälkeen, vain 27-vuotiaana. Lopettamisen syiksi Stoner mainitsi motivaation puutteen ja halun keskittyä perhe-elämäänsä.
Tilastot

| Kausi | Luokka | Pyörä | Kilpailut | Voitot | Palkintosijat | Paalupaikat | Nopeimmat  kierrokset | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 | 125cc | Honda RS125R | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 4 | 29. |
| 2002 | 250cc | Aprilia RS250 | 15 | 0 | 0 | 0 | 0 | 68 | 12. |
| 2003 | 125cc | Aprilia RS125 | 14 | 1 | 4 | 1 | 2 | 125 | 8. |
| 2004 | 125cc | KTM 125 FPR | 14 | 1 | 6 | 1 | 1 | 145 | 5. |
| 2005 | 250cc | Aprilia RSV 250 | 16 | 5 | 10 | 2 | 1 | 254 | 2. |
| 2006 | MotoGP | Honda RC211V | 16 | 0 | 1 | 1 | 0 | 119 | 8. |
| 2007 | MotoGP | Ducati Desmosedici GP7 | 18 | 10 | 14 | 5 | 6 | 367 | 1. |
| 2008 | MotoGP | Ducati Desmosedici GP8 | 18 | 6 | 11 | 9 | 9 | 280 | 2. |
| 2009 | MotoGP | Ducati Desmosedici GP9 | 13 | 4 | 8 | 3 | 2 | 220 | 4. |
| 2010 | MotoGP | Ducati Desmosedici GP10 | 18 | 3 | 9 | 4 | 3 | 225 | 4. |
| 2011 | MotoGP | Honda RC212V | 17 | 10 | 16 | 12 | 7 | 350 | 1. |
| 2012 | MotoGP | Honda RC213V | 15 | 5 | 10 | 5 | 2 | 254 | 3. |
| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 176 | 45 | 89 | 43 | 33 | 2411 |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Casey Stoner Wikimedia Commonsissa
500cc / MotoGP -luokan kuljettajien maailmanmestarit
Stoner Estorilissa vuonna 2011.
Anja Rantanen

Anja Rantanen (s. 18. heinäkuuta 1979) on entinen suomalainen pika- ja aitajuoksija. Hän edusti Lapin Tempoa ja häntä valmensi Joni Vieno.
Hän saavutti Kalevan kisoissa yhden kullan, yhden hopean ja kaksi pronssia. SM-halleissa hän sai yhden kullan ja kaksi hopeaa. Suomi–Ruotsi-maaotteluun hän osallistui kaksi kertaa, vuosina 1999 (400 m ja 400 m aidat) ja 2000 (200 m ja 400 m aidat).
Aikuisten SM-mitalit

| --- | --- |
 Ulkoradoilla Kultaa 2000 (400 m aidat 59,96)  Hopeaa 1999 (200 m 24,29)  Pronssia 1999 (100 m 11,95) ja 2000 (200 m 24,14) :  Sisäradoilla Kultaa 2000 (300 m aidat 41,04)  Hopeaa 1998 (200 m 24,49) ja 2000 (200 m 24,16)
Ennätykset

| --- | --- |
 Ulkoradoilla 100 m 11,88 (1999)  200 m 24,08 (1999)  400 m 53,49 (2000)  100 m aidat 14,18 (1998)  400 m aidat 57,59 (1999) :  Sisäradoilla 60 m 7,47 (1998)  100 m 11,90 (1998) SE19  200 m 24,37 (2000)  400 m 55,33 (1998) SE19  60 m aidat 8,50 (1998)  400 m aidat 58,84 (2000)
Arghakhanchin piirikunta

| Arghakhanchin piirikunta अर्घाखाँची, Arghākhāṁcī |
| --- | --- |

 Arghakhanchin piirikunnan sijainti Nepalissa.
 Koordinaatit: 27.977°N, 83.126°E 
Valtio:     Nepal
Nepalin kehitysalueet:  Läntinen kehitysalue
Nepalin vyöhykkeet:  Lumbini
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Sandhikharaka (13 825 as., 2011)
Pinta-ala  ():  1 193 km²
Väkiluku (2011)  ():  197 632
 – väestötiheys:  166 as./km²
HDI (2011):  0,482
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  NP-LU
 
ddcarghakhanchi.gov.np
 Arghakhanchin piirikunnan kartta. Piirikunnan keskus on merkitty pienellä sinisellä symbolilla. 
Arghakhanchin piirikunta (nepaliksi अर्घाखाँची, Arghākhāṁcī) on yksi Nepalin 75 piirikunnasta. Se sijaitsee Nepalin Läntisen kehitysalueen Lumbinin vyöhykkeellä.
Arghakhanchin piirikunta rajautuu lännessä Dang Deukhurin ja Pyuthanin, pohjoisessa Gulmin, idässä Palpan sekä etelässä Rupandehin ja Kapilbastun piirikuntaan.
Vuonna 2011 Arghakhanchin piirikunnan väkiluku oli 197 632 (208 391 as. vuonna 2001). Piirikunta on Nepalin väkirikkaimpia. Piirikunnan pinta-ala on 1 193 neliökilometriä ja väestötiheys 166 as./km2. Vuonna 2011 piirikunnassa ei ollut yhtään kaupunkia. Hallinnollisessa vastuussa oli Sandhikharakan kyläkehityskomitea (13 825 as. 2011). Toukokuussa 2014 Sandhikharkasta tehtiin piirikunnan ensimmäinen kaupunki.
Luonnonmaantieteellisesti piirikunta ryhmitellään yleensä osaksi Nepalin Läntistä kumpuvyöhykettä. Tarkemmassa jaottelussa piirikunnasta 0,2 % voidaan luokitella alempaan trooppiseen, 50,5 % ylempään trooppiseen, 49,1  % subtrooppiseen ja 0,2 % lauhkeaan kasvillisuusvyöhykkeeseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arghakhanchin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Antoine Faivre

Antoine Faivre (5. kesäkuuta 1934 Reims – 19. joulukuuta 2021) oli ranskalainen uskontotieteilijä ja esoteerisuuden tutkija. Hän oli  pitkäaikainen Sorbonnen yliopiston École pratique des hautes études -korkeakoulun professori.
Apotit

| Apotit |
| --- | --- |
 Keltakurkkuapotti (Philemon citreogularis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Apotit Philemon  Vieillot, 1816
Katso myös
   Apotit Wikispeciesissä   Apotit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Apotit (Philemon) eli aiemmalta nimeltään kaljumesikot on mesikkojen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Apottien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 15 lajia.
Kaljumesikoihin kuuluvia lajeja

Bismarckinapotti (P. cockerelli)
Burunapotti (P. moluccensis)
Hopeaniska-apotti (P. argenticeps)
Keltakurkkuapotti (P. citreogularis)
Kypäräapotti (P. buceroides)
Manusinapotti (P. albitorques)
Meluapotti (P. corniculatus)
Molukkienapotti (P. fuscicapillus)
Ranta-apotti (P. brassi)
Seraminapotti (P. subcorniculatus)
Tanimbarinapotti (P. plumigenis)
Timorinapotti (P. inornatus)
Tumma-apotti (P. meyeri)
Uudenirlanninapotti (P. eichhorni)
Uudenkaledonianapotti (P. diemenensis)
Aiheesta muualla

ITIS: Philemon (englanniksi)
Anne Haanpää

Anne-Kristiina Haanpää (o.s. Bäckman, s. 25. toukokuuta 1959) on suomalainen jääkiekkoilija.
Haanpää pelasi yli 200 ottelua naisten SM-sarjassa ja voitti Ilveksessä ja Shakersissä yhteensä kahdeksan mestaruutta. Maajoukkueessa Haanpää voitti neljä Euroopan-mestaruutta ja maailmanmestaruuskilpailuissa neljä pronssia.
Pelaajauran jälkeen Haanpää on toiminut erotuomarina muun muassa naisten SM-sarjassa.
Erikoispalkintoja

Suomen Jääkiekkoleijona #227 (2014)
Christiaan de Wet

| Christiaan de Wet |
| --- | --- |

Oranjen vapaavaltion vt. valtiollinen presidentti
 30. toukokuuta 1902 – 31. toukokuuta 1902  
Edeltäjä:  Marthinus Theunis Steyn
Seuraaja:  Virka lakkautettu
Kansanedustaja
 1889–1898  
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. lokakuuta 1854 Smithfield, Oranjen vapaavaltio
Kuollut: 3. helmikuuta 1922 (67 vuotta) Dewetsdorp, Etelä-Afrikka
Tiedot
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  kenraali
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen buurisota 1880–1881 Toinen buurisota 1899–1902
Christiaan Rudolf de Wet (7. lokakuuta 1854 Leeuwkop, Smithfieldin alue, Oranjen vapaavaltio – 3. helmikuuta 1922 Dewetsdorpin alue, Etelä-Afrikan unioni) oli buurikenraali ja poliitikko Oranjen vapaavaltiossa. Hän oli Oranjen vapaavaltion joukkojen ylipäällikkö toisessa buurisodassa (1899–1902) ja yksi vuoden 1914 buurikapinan johtajista. De Wet saavutti buurien keskuudessa kansallissankarin maineen taitavalla ja peräänantamattomalla sissisodankäynnillään.
Elämä > Varhaisvaiheet

Maanviljellijäperheeseen syntynyt de Wet ei juuri käynyt kouluja. Hän osallistui 1860-luvulla sothoja vastaan käytyihin sotaretkiin. Hän muutti vuonna 1880 Transvaaliin, jossa puhkesi samana vuonna ensimmäiseen buurisotaan johtanut kapina brittejä vastaan. De Wet osallistui sodassa Laingsnekin, Ingogon ja Majubavuoren taisteluihin. Hänet valittiin vuonna 1885 Transvaalin parlamenttiin eli volksraadiin, mutta hän erosi siitä pian palatakseen viljelemään sukutilaansa Oranjen vapaavaltiossa. Vuosina 1889–1898 hän oli edustajana Oranjen parlamentissa.
Elämä > Toinen buurisota

Toisen buurisodan puhjetessa syksyllä 1899 de Wet liittyi Lucas Steenkampin johtamiin Heilbronin joukkoihin. Ladysmithin taistelun yhteydessä 30. lokakuuta de Wet vangitsi eversti Carletonin brittijoukot Nicholson’s Nekissä. Steenkampin sairastuttua de Wet valittiin hänen tilalleen. Joulukuussa 1899 de Wet nimitettiin kenraaliksi ja Oranjen länsirajan joukkojen komentajaksi. Helmikuussa 1900 hänestä tuli kenraali Ferreiran kovaajana vapaavaltion joukkojen vt. ylipäällikkö.
Transvaalin pääarmeijan antauduttua Paardebergin taistelussa de Wet ei voinut estää brittejä miehittämästä Oranjen pääkaupunkia Bloemfonteinia, mutta maalis–huhtikuussa 1900 Oranjen armeija teki hänen johdollaan sarjan sissi-iskuina toteutettuja menestyksekkäitä vastahyökkäyksiä. Hän saavutti voiton Sanna’s Postin taistelussa 31. maaliskuuta ja pakotti Reddersburgin brittivaruskunnan antautumaan 5. huhtikuuta. Hän piiritti tuloksetta myös Wepeneriä. Kesäkuussa 1900 hänet nimitettiin vakinaiseksi ylipäälliköksi.
Oranjen jouduttua kokonaan vihollisen miehittämäksi de Wet johti kahden vuoden ajan vastarintaa sissisotana ja saavutti suuren maineen paettuaan kerran toisensa jälkeen brittien ulottuvilta. Hän vangitsi marraskuussa 1900 brittivaruskunnan Dewetsdorpissa ja teki helmikuussa 1901 kolmeviikkoisen sissiretken Oranjejoen yli brittiläisen Kapmaan puolelle. Britit järjestivät kaksi sotilasoperaatiota, joita kutsuttuun ”de Wetin metsästyksiksi”. Ensimmäiseen osallistui 50 000 sotilasta, mutta he eivät saaneet de Wetiä kiinni. Toiseen ajojahtiin osallistui 14 000 brittisotilasta, ja rankkojen sateiden takia de Wet joutui siirtymään puolustuskannalle. Viimeisen voittonsa hän saavutti Tweefonteinissa joulupäivänä 1901. Toukokuussa 1902 brittien poltetun maan taktiikka ja naisten ja lasten viruminen keskitysleireillä olivat vaatineet veronsa, ja buurit antautuivat. De Wet osallistui Vereenigingin rauhanneuvotteluihin. Hän oli itse valmis jatkamaan taistelua, mutta allekirjoitti lopulta rauhansopimuksen 31. toukokuuta Oranjen vt. presidentiksi nimettynä, koska presidentti Martinus Steyn oli jo liian sairas.
Elämä > Myöhemmät vaiheet

De Wet julkaisi vuonna 1902 usealle kielelle käännetyn muistelmakirjan buurisodasta. Hän palasi viljelemään maatilaansa, mutta säilytti aseman Oranjen buurien kunnioittamana johtajana. Kun britti-imperiumiin liitetylle Oranjejoen siirtokunnalle vuonna 1907 annettiin itsehallinto, hän palasi parlamentin jäseneksi ja toimi 1907–1910 maatalousministerinä Abraham Fischerin hallituksessa. Hän osallistui myös vuosien 1908–1909 kansalliskonventtiin, joka laati Etelä-Afrikan unionin perustuslain, mutta liittovaltion perustamisen jälkeen vuonna 1910 hän väistyi politiikasta. De Wet kääntyi pian pääministeri Louis Bothaa vastaan ja osallistui vuonna 1914 J. B. M. Hertzogin kanssa afrikaanerinationalistisen kansallispuolueen perustamiseen.
Kun ensimmäinen maailmansota puhkesi 1914, de Wet vastusti pääministeri Bothan aikeita tukea Britannian sodankäyntiä hyökkäyksellä Saksan Lounais-Afrikkaan. De Wet käynnisti eräiden muiden entisten buurikomentajien kanssa lokakuussa aseellisen kapinan palauttaakseen buurien menetetyn itsenäisyyden. Hän onnistui valtaamaan osia koillisesta Oranjesta, mutta huonosti varustellut kapinalliset kärsivät pian tappion Bothan hallituksen joukoille. De Wet antautui Waterburgissa 1. joulukuuta 1914. Hänet tuomittiin maanpetoksesta kuudeksi vuodeksi vankilaan ja kahdentuhannen punnan sakkoihin, jotka kuitenkin rahoitettiin kansalaiskeräyksellä. Vankilatuomio muutettiin jo vuoden kuluttua kotiarestiksi.
De Wet vietti viimeiset vuodet hiljaiseloa maatilallaan. Hänen viimeinen julkinen esiintymisensä oli entisen presidentti Steynin hautajaisissa marraskuussa 1916. Kuoltuaan vuonna 1922 de Wet sai valtiolliset hautajaiset, ja hänet haudattiin Steynin viereen Bloemfonteinin ”kansallisen naismuistomerkin” (Nasionale Vrouemonument) luo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Christiaan de Wet Wikimedia Commonsissa
De Wet sotilaspuvussa.
De Wetin ratsastajapatsas Bloemfonteinin raatihuoneen edustalla.
Antoine Gillet

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Antoine Gillet sisäratojen MM-kilpailuissa vuonna 2010. |  Antoine Gillet sisäratojen MM-kilpailuissa vuonna 2010. |  Antoine Gillet sisäratojen MM-kilpailuissa vuonna 2010. |  |
Maa:   Belgia
Miesten yleisurheilu
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Doha 2010 | 4 × 400 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 2012 | 4 × 400 m |  |
|  Pronssia | Barcelona 2010 | 4 × 400 m  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Pariisi 2011 | 4 × 400 m |  |
Antoine Gillet (s. 22. maaliskuuta 1988) on belgialainen 400 metrin juoksija.
Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän voitti hopeaa 4 × 400 metrin viestissä sisäratojen Belgian ennätyksellä 3.06,94 yhdessä Cédric Van Branteghemin, Kevin Borléen ja Jonathan Borléen kanssa. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän juoksi alkuerissä Belgian viestijoukkueessa, joka saavutti lopulta pronssia. Pariisin EM-hallikisoissa 2011 hän juoksi toisen osuuden Belgian pronssijoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän juoksí avausosuuden Belgian voittaessa 4 × 400 metrin viestin Euroopan-mestaruuden ajalla 3.01,09.
Hänen ennätyksensä 400 metrillä on 21. heinäkuuta 2013 Brysselissä juostu 45,98.
Apogon parvulus

| Apogon parvulus |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Kardinaaliahvenet Apogonidae
Suku::  Apogon
Laji::  parvulus
Kaksiosainen nimi
 Apogon parvulus  (Smith & Radcliffe, 1912) 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Apogon parvulus on kardinaaliahveniin kuuluva kala, jota pidetään joskus meriakvaariossa.
Koko ja ulkonäkö

Apogon parvulus kasvaa noin 4 cm pitkäksi. Sen vartalo on pyöreähkö, evät kapeat ja korkeat. Pohjaväri on hopeanharmaa, lähes läpikuultava, ja siinä on tummempia vaakaraitoja. Pyrstön tyvessä on punainen täplä.
Alkuperä

Apogon parvulus elää luonnossa Tyynenmeren länsiosassa, Japanin ja Filippiinien lähivesillä. Sitä tavataan usein kivikkoisilta riutoilta alle neljän metrin syvyydeltä.
Käyttäytyminen ja ravinto

Apogon parvulus elää suurina parvina alueilla, joissa on voimakas virtaus. Ne syövät lihapitoista ruokaa, akvaariossa myös hiutale- ja pakasteruokaa.
Aiheesta muualla

Encyclopedia of Life (kuvia)
Crows Fly Black

| Crows Fly Black Tarot |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 27. lokakuuta 2006
 Tuottaja(t): Janne Tolsa & Marco Hietala
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 46.44
 Levy-yhtiö: King Foo
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 5.    8. (fyysinen albumilista)
Tarotin muut julkaisut
| Suffer Our Pleasures 2003 | Crows Fly Black 2006 | Undead Indeed 2008 |
Singlet albumilta Crows Fly Black
 ”You” Julkaistu: 14. toukokuuta 2006
Crows Fly Black on Tarotin seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin Suomessa King Foon kautta 27. lokakuuta 2006. Se sijoittui parhaimmillaan Suomen albumilistan viidenneksi. Albumi on laulaja Tommi Salmelan ensimmäinen yhtyeen virallisena jäsenenä. Levy on aikaisempaa Tarot-tuotantoa raskaampaa ja tummasointisempaa.
Kappaleesta ”You” julkaistiin 17. toukokuuta 2006 single, joka sijoittui Suomen singlelistan ensimmäiseksi. Single sisältää myös coverversion Blue Öyster Cultin kappaleesta ”Veteran of the Psychic Wars”.
Saksalainen Nuclear Blast julkaisi albumin muualla Euroopassa 19. tammikuuta 2007, ja helmikuussa yhtye konsertoi Keski-Euroopassa ensimmäistä kertaa 20-vuotisella urallaan.
Kappaleet

Crows Fly Black – 6.31
Traitor – 3.38
Ashes to the Stars – 5.25
Messenger of Gods – 4.23
Before the Skies Come Down – 4.06
Tides – 5.33
Bleeding Dust – 4.18
You – 3.44
Howl! – 4.22
Grey – 4.44
Kokoonpano

Pecu Cinnari – rummut
Marco Hietala – laulu, taustalaulu, basso, akustinen kitara
Zachary Hietala – kitara
Tommi Salmela – laulu, taustalaulu
Janne Tolsa – kosketinsoittimet
Arvostelut

Desibeli.net:
Imperiumi.net:
Metalliluola: 8+/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Crows Fly Black Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Crows Fly Black Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Tarot
| --- | --- |
Studioalbumit:   Spell of Iron  Follow Me into Madness  To Live Forever  Stigmata  For the Glory of Nothing  Suffer Our Pleasures  Crows Fly Black  Gravity of Light  The Spell of Iron MMXI 
Livealbumit:   To Live Again  Undead Indeed 
Kokoelmat:   Shining Black 
Singlet:   ”Wings of Darkness”  ”Love’s Not Made for My Kind”  ”Rose on the Grave”  ”Angels of Pain”  ”As One”  ”Warhead”  ”The Punishment”  ”Undead Son, Mama”  ”You”  ”I Walk Forever”
Antti Kolho

Antti Kolho  (18. kesäkuuta 1929 Vilppula – 23. syyskuuta 2008 Kuopio) oli suomalainen metsänhoitaja ja metsätalouden asiantuntija ja johtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria

Kolhon vanhemmat olivat maanviljelijä Valto Kolho ja Sisko Sirena Nordqvist ja puoliso vuodesta 1961 kotitalousopettaja Saila Kaarina Huotari. Kolho tuli ylioppilaaksi Haapamäen yhteiskoulusta 1949 ja valmistui metsähoitajaksi Helsingin yliopistosta 1954, metsätaloudellisen virkatutkinnon hän suoritti 1955. Kolho oli harjoittelijametsänhoitaja Metsähallituksen Perä-Pohjolan piirikunnassa 1954, Savonlinnan hoitoalueella 1954–1955 ja Pohjois-Savon metsänhoitolautakunnassa 1955, Pohjois-Savon metsänhoitolautakunnan ja Pohjois-Savon metsähoitokoulun metsänhoitaja 1955–1962, piirimetsänhoitaja Pohjois-Savon metsänhoitolautakunnassa 1962–1964, Pohjois-Savon metsänhoitokoulun johtaja 1964–1969, Pohjois-Savon metsänhoitolautakunnan piirimetsänhoitaja ja koulutuspäällikkö 1964–1976, Pohjois-Savon metsänhoitolautakunnan koulutuspäällikkö 1977–1982, Keskusmetsälautakunta Tapion metsänhoito- ja käyttöosaston osastopäällikkö 1982–1985, Keski-Suomen piirimetsälautakunnan päämetsänhoitaja 1985–1987, Keski-Suomen metsälautakunnan johtaja 1987 ja Pohjois-Savon metsälautakunnan johtaja 1987–1992. Kolholla oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1991.
Julkaisuja

Käytännön metsäoppi, 1973, toim. Heikki Lindroosin ja Pentti Puputin kanssa
Kaskikaudesta nykymetsätalouteen: yksityismetsätalouden edistämistoiminta Pohjois-Savossa 1929–1998, 1998, Martti Nenosen kanssa.
Aiheesta muualla

Matti Rautiainen ja Susanna Niiranen: Antti Kolho Biografiasampo.
Andres Tarand

| Andres Tarand |
| --- | --- |
 Andres Tarand huhtikuussa 2012.
Viron pääministeri
 Tarandin hallitus 8.11.1994–17.4.1995  
Presidentti:  Lennart Meri
Edeltäjä:  Mart Laar
Seuraaja:  Tiit Vähi
Viron ympäristöministeri
 Laarin I hallitus 21.10.1992–8.11.1994  
Edeltäjä:  Tõnis Kaasik
Seuraaja:  Vootele Hansen
Euroopan parlamentin jäsen
 20.7.2004–13.7.2009  
 Maltilliset & Kansanpuolue Maltilliset puheenjohtaja
 1996 – 2001  
Edeltäjä:  Eiki  Nestor
Seuraaja:  Toomas Hendrik Ilves
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1940 (ikä 84) Tallinna
Puoliso:  Mari Tarand
Tiedot
Puolue:  Kansanpuolue Maltilliset & Sosiaalidemokraattinen puolue
Aiheesta muualla
www.atarand.ee
Andres Tarand (s. 11. tammikuuta 1940 Tallinna) on virolainen poliitikko. Tarand toimi Viron pääministerinä vuosina 1994–1995 ja myöhemmin Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2004–2009. Hän edustaa Sosiaalidemokraattista puoluetta.
Ura

Tarand valmistui Tarton valtionyliopistosta vuonna 1963 klimatologian tutkinnolla. Hän jatkoi opintojaan yliopistossa ja suoritti tutkinnon maantieteestä vuonna 1973.
Tarand toimi Korkeimman neuvoston jäsenenä vuosina 1990–1992 ja Viron parlamentin Riigikogun jäsenenä vuosina 1992–2004. Hän toimi Mart Laarin ensimmäisen hallituksen ympäristöministerinä vuosina 1992–1994.
Tarandista tuli maan pääministeri Mart Laarin jälkeen marraskuussa 1994. Hänen johtamansa hallitus istui vain 161 päivää, mikä tekee siitä uudelleenitsenäistyneen Viron toistaiseksi lyhytikäisimmän. Tarand valittiin Euroopan parlamenttiin vuonna 2004 Sosiaalidemokraattisesta puolueesta. Parlamentissa hän edusti Euroopan sosiaalidemokraattista puoluetta.
Perhe

Andres Tarandilla ja hänen vaimollaan Mari Tarandilla on kaksi poikaa. Heidän vanhempi poikansa Indrek Tarand (s. 1964) tunnetaan poliitikkona ja toimittajana, joka valittiin Euroopan parlamenttiin vuoden 2009 vaaleissa. Indrek oli myös ehdolla presidentinvaaleissa vuonna 2011 saaden riigikogussa 26 ääntä. Tarandien nuorempi poika Kaarel Tarand (s. 1966) on tunnettu toimittaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andres Tarand Wikimedia Commonsissa
Andres Tarand Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Anne Heimo

Anne Heimo (s. 1964) on suomalainen folkloristi, joka on toiminut folkloristiikan professorina Turun yliopistossa joulukuusta 2020 lähtien. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Turun yliopistossa vuonna 2010.
Heimo on kiinnostunut "muistamiseen ja historiantuottamiseen liittyvistä kysymyksistä". Hän on tutkinut esimerkiksi Suomen sisällissodan muistamista, suomalaisten siirtolaisten muistoja, perhemuistoja sekä digitaalista kulttuuriperintöä.
Julkaisut

Outi Fingerroos, Riina Haanpää, Anne Heimo ja Ulla-Maija Peltonen (toim.): Muistitietotutkimus: Metodologisia kysymyksiä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2006.
Anne Heimo: Kapina Sammatissa: vuoden 1918 paikalliset tulkinnat osana historian yhteiskunnallisen rakentamisen prosessia (väitöskirja). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2010.
Anne Heimo, Tuomas Hovi ja Maria Vasenkari (toim.): Pyhä Urho: fakeloresta folkloreksi. Turun yliopisto 2012.
Tiina Lintunen ja Anne Heimo (toim.): Sisällissodan jäljet. Työväen historian ja perinteen tutkimuksen seura 2018.
Pekka Hakamies ja Anne Heimo (toim.): Folkloristics in the digital age. Suomalainen Tiedeakatemia 2019.
Sami Suodenjoki, Kirsti Salmi-Niklander, Mikko-Olavi Seppälä, Päivi Salmesvuori, Anna Rajavuori, Mikko Pollari ja Anne Heimo (toim.): Lannistumaton: Matti Kurikan haaveet ja haaksirikot kolmella mantereella. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2022.