stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haapavesi
Tunnettuja haapavetisiä

Aarne Ehojoki, arkkitehti
Toivo Janhonen, pappi ja poliitikko
Juha Junno, opettaja, jääkiekkoilija ja urheilujohtaja
Pasi Jääskeläinen, laulaja, näyttelijä ja kanteleensoittaja
Leevi Karsikas, kirjailija
Teuvo Karsikas, opettaja ja käsikirjoittaja
Juho Komu, poliitikko
Matti Koskenkorva, hiihtäjä
Aappo Luomajoki, hiihtäjä
Matti Luttinen, poliitikko
Hannes Manninen, poliitikko, Haapaveden kunnanjohtaja 1970–1973
Tapani Niku, hiihtäjä, Suomen hiihdon ensimmäinen olympiamitalisti
Väinö Niku, yritysjohtaja, metsäneuvos
Ahti Pekkala, poliitikko ja maaherra
Martti Pokela, kanteleensoittaja
Antti Rantakangas, kansanedustaja
Marko Ritola, pikajuoksija
Sauli Rytky, hiihtäjä
Taavi Törmälehto, Mannerheim-ristin ritari
Matti Viinamaa (”Viina-Matti”), kansanrunoilija ja originelli
Kirjallisuutta

Anttila, Katariina (toim.): Kylät Korkatin kainalossa : Ojakylän, Ristisenojan, Savikosken, Leppiojanperän, Korkatin ja Sulkakylän kyläkirja. Haapavesi : Ojakylän maa- ja kotitalousseura, 2004. ISBN 952-91-7314-8.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Haapaveden kaupungin kotisivut
| n k Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Ii  Kalajoki  Kempele  Kuusamo  Kärsämäki  Liminka  Lumijoki  Merijärvi  Muhos  Nivala  Oulainen  Oulu  Pudasjärvi  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhäntä  Raahe  Reisjärvi  Sievi  Siikajoki  Siikalatva  Taivalkoski  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Ylivieska 
Entiset kunnat:  Haukipudas  Himanka  Kestilä  Kiiminki  Kuivaniemi  Oulujoki  Oulunsalo  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Rantsila  Rautio  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Temmes  Vihanti  Yli-Ii  Ylikiiminki 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Haapaveden vanha kirkko.
Kanteleen voiman turvevoimalaitos Haapaveden Eskolanniemessä.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1964

Vuoden 1964 jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin Espanjassa 17.–21. kesäkuuta 1964, ja olivat järjestyksessään toiset. Kilpailut voitti kotijoukkue Espanja, joka löi loppuottelussa hallitsevan mestarin Neuvostoliiton maalein 2–1.
Turnaus pelattiin pudotuspelimuodossa, ja karsintoihin otti osaa 30 joukkuetta. Poliittiselta draamalta ei näissäkään kilpailuissa vältytty, kun Kreikka vetäytyi karsinnoista saatuaan vastustajakseen Albanian, jonka kanssa maa oli ollut virallisesti sodassa vuodesta 1912. Neuvostoliitto, Itävalta ja Luxemburg pääsivät suoraan neljännesvälieriin. Karsintaottelut pelattiin kaksiosaisina siten, että ottelupari kohtasi toisensa kertaalleen kummankin kotikentällä. Karsintojen neljä parasta joukkuetta pääsivät varsinaiseen lopputurnaukseen, jonka isäntä valittiin joukkueiden selvittyä. Karsintojen yllätyksestä vastasi Luxemburg, joka löi neljännesvälierissä Alankomaat yhteismaalein 3–2 (1–1 ja 2–1), ja puolivälierissä pelasi Tanskaa vastaan tasan 3–3 ja 2–2 ennen 1–0-tappiota uusintaottelussa.
Lopputurnauksen välierissä Neuvostoliitto löi Tanskan 3–0 ja Espanja Unkarin jatkoajalla 2–1. Espanjan oikeistolainen hallitus oli vetänyt joukkueensa vuoden 1960 kilpailujen karsinnoista sen saatua vastaansa Neuvostoliiton, mutta tällä kertaa kenraali Franco antoi joukkueen pelata. Madridin Santiago Bernabéulla pelattu loppuottelu päättyi lopulta 2–1 isäntien hyväksi. Voittomaalin teki Marcelino ottelun viime minuuteilla.
Lopputurnaus > Välierät

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 17. kesäkuuta 1964 |  Espanja | 2–1 ja. |  Unkari |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Pereda 35' Amancio 115' | (1–0) | Bene 84' | Santiago Bernabéu, Madrid   Yleisöä: 75 000   Tuomari: Arthur Blavier (Belgia) |
|   | Pereda 35' Amancio 115' |   | Bene 84' | Santiago Bernabéu, Madrid   Yleisöä: 75 000   Tuomari: Arthur Blavier (Belgia) |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 17. kesäkuuta 1964 |  Tanska | 0–3 |  Neuvostoliitto |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   | (0–2) | Voronin 19' Ponedelnik 40' Ivanov 87' | Camp Nou, Barcelona   Yleisöä: 38 556   Tuomari: Rosario Lo Bello (Italia) |
|   |   |   | Voronin 19' Ponedelnik 40' Ivanov 87' | Camp Nou, Barcelona   Yleisöä: 38 556   Tuomari: Rosario Lo Bello (Italia) |
Lopputurnaus > Pronssiottelu

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 20. kesäkuuta 1964 |  Unkari | 3–1 ja. |  Tanska |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Bene 11' Novák 107' rp., 110' | (1–0) | Bertelsen 82' | Camp Nou, Barcelona   Yleisöä: 3 869   Tuomari: Daniel Mellet (Sveitsi) |
|   | Bene 11' Novák 107' rp., 110' |   | Bertelsen 82' | Camp Nou, Barcelona   Yleisöä: 3 869   Tuomari: Daniel Mellet (Sveitsi) |
Lopputurnaus > Loppuottelu

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21. kesäkuuta 1964 |  Espanja | 2–1 |  Neuvostoliitto |   |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Pereda 6' Marcelino 84' | (1–1) | Husainov 8' | Santiago Bernabéu, Madrid   Yleisöä: 79 115   Tuomari: Arthur Holland (Englanti) |
|   | Pereda 6' Marcelino 84' |   | Husainov 8' | Santiago Bernabéu, Madrid   Yleisöä: 79 115   Tuomari: Arthur Holland (Englanti) |
Maalintekijät

2 maalia:
Ferenc Bene
Dezső Novák
Jesús María Pereda
1 maali:
Amancio
Carl Bertelsen
Galimzjan Husainov
Valentin Ivanov
Marcelino
Viktor Ponedelnik
Valeri Voronin
Kajaanin sissirykmentti

| Kajaanin sissirykmentti |
| --- | --- |
 Kajaanin sissit talvella 1918.
Toiminnassa:  1918
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Rooli:  Sissitoiminta
Sodat ja taistelut:  Savon rintama Kuopion valtaus Iisalmen valtaus Varkauden taistelu Mouhun–Hillosensalmen taistelut Kymenlaakson valtaus Karjalan rintama Viipurin taistelu
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  luutnantti Evert Lindberg   Teodor Strömberg   kapteeni Karl Hilén
Luutnantti Elja Rihtniemi
Kajaanin sissirykmentti tai Kajaanin sissit perustettiin 24. tammikuuta 1918 Kajaanissa lakkautetun suojeluskunnan tilalle. Ensimmäiseksi päälliköksi valittiin Strömbergselvennä. Kajaanin sissirykmentti oli valkoisten itäarmeijan Pohjois-Savon rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa, 1 pataljoonan komentajana toimi reserviluutnantti Elja Rihtniemi. Kajaanin sissirykmentti ei täyttänyt rykmentille vaadittavaa 2 000 miehen vahvuutta. Se sissirykmentti ei myöskään osallistunut yhtenäisenä joukko-osastona rintamataisteluihin. Rykmentin rintamakomennuskuntaan kuului erillisiä komppanioita ja osastoja, joiden yhteenlaskettu vahvuus oli noin 600. Rykmentin koko rintamajoukkoihin eli ns. sisäosastoon kuului yli 500 miestä. Rykmentin ylipäällikkönä toimivat 24. - 30.tammikuuta.1918 vanhanväen luutnantti Evert Lindberg, 30.tammikuuta. - 2.maaliskuuta.1918 Kajaanin pormestari Teodor Strömberg ja 3.maaliskuuta.1918 alkaen kapteeni Karl Hilén.
Pataljoonan runkona oli Kajaanin sissirykmentti, johon liitettiin Iisalmen 1. vapaaehtoinen jalkaväkikomppania. Näin muodostettiin 21. maaliskuuta Pohjois-Savon rykmentin 1. pataljoona. Edellä mainitut joukko-osastot olivat aikaisemmin alistettuna Savon ryhmälle.
Joukko-osaston koko

Kajaanin sisseihin kuului eri aikoina enimmillään noin 500 miestä.
Osallistuminen taisteluihin

Sissit osallistuivat eri taisteluihin Kuopiossa, Iisalmessa, Varkaudessa, Mouhussa, Hillosensalmella Viipurissa sekä aivan sodan lopussa Kymenlaakson viimeisten punaisten pesäkkeiden puhdistamiseen.. Kajaanin sissirykmentin jäsenet osallistuivat myös Viipurin puhdistuksen yhteydessä myös muihin laittomuuksiin, kuten teloitettujen henkilökohtaisen omaisuuden ryöstelyyn. Viimeiset muistiin kirjatut teloitukset, joihin Kajaanin sissirykmentin jäsenet osallistuivat, tapahtuivat toukokuussa 1918. Kajaanin sissirykmentin sotilaiden on todettu osallistuneen eri paikkakunnilla, esimerkiksi Jämsässä, yksittäisiin teloituksiin.
Tunnettuja Kajaanin sissejä

Kajaanin sissirykmentissä palveli monia myöhemmin tunnettuja itsenäisen Suomen poliitikkoja tai talouselämän vaikuttajia. Tunnetuin Kajaanin sissirykmentissä palvellut sotilas oli tuleva presidentti Urho Kekkonen.
Viipurissa tapahtui Suomen suurin etninen puhdistus 29. huhtikuuta 1918 Pyhän Annan kruunulla Haminan portin ulkopuolella.
Haistakaa paska koko valtiovalta

| ”Haistakaa paska koko valtiovalta” Irwin Goodman |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Häirikkö
 B-puoli: ”Pumtsi-kaada-pum-pum”
 Julkaistu: 1976
 Tyylilaji: folk rock, poliittinen
 Levy-yhtiö: Finnlevy
Irwin Goodmanin muut singlet
| ”Viuhahdus” 1974 | ”Haistakaa paska koko valtiovalta” 1976 | ”Häirikkö” 1976 |
Haistakaa paska koko valtiovalta on Irwin Goodmanin esittämä protestikappale. Kappale valmistui vuonna 1976, ja se julkaistiin Goodmanin albumilla Häirikkö sekä singlenä. Kappaleen sävelsivät Paul Fagerlund ja Irwin Goodman ja sanoitti Vexi Salmi nimimerkillä Emil von Retee. Kappale joutui odotetusti radion soittokieltoon, mutta se vain lisäsi kappaleen kiinnostavuutta ja menestystä.lähde?
Sanoittaja Vexi Salmi luonnehti kappaletta myöhemmin:
» Juomakauden jälkeen, jolloin Irwin istui puolitoista vuotta kellarissa pipo silmillä, mietin taas, millaisella laululla kaveri lyödään kerralla takaisin. Haistakaa paska koko valtiovalta oli biisi, jolla onnistuttiin siinä suhteessa.»
Kappaleessa Irwin protestoi valtiovaltaa ja eritoten verottajaa, mikä liittyy kappaleen valmistumista edeltävän vuoden tapahtumaan, jossa verottaja ulosmittasi Irwinin ja hänen vaimonsa asunnostaan Tampereella. Finnlevyn tuotantopäällikkö Toivo Kärki kommentoi kappaletta sanoen: ”Tätä kannatan ehdottomasti.”
Haistakaa paska koko valtiovalta -single ylsi Suomen myydyimpien singlelevyjen tilastossa parhaimmillaan toiselle sijalle marraskuussa 1976. Se oli syksyllä 1976 ja talvella 1977 myös eniten Raha-automaattyhdistyksen levyautomaateissa soitettuja kappaleita.
Myös Pasi ja Pekka levyttivät kappaleen vuonna 1977.
Eino Haikala

Eino Haikala (12. toukokuuta 1913 Lappee – 5. maaliskuuta 1993 Lempäälä) oli suomalainen poliitikko ja tilastotieteen professori Tampereen yliopistossa. Hän oli Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen (SKYP) puheenjohtaja 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa sekä puolueen presidenttiehdokas vuoden 1978 vaalissa. Haikala ei saanut yhtään valitsijamiestä. 1980-luvulla Haikala kuului Suomen kristilliseen liittoon.
Eino Haikalan vanhemmat olivat maanviljelijä Onni Christian Haikala ja Irene Wilhelmina Hellman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1932 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1943 ja valtiotieteen tohtoriksi 1956.
Haikala oli Pellervo-seuran markkinatutkimuslaitoksen johtajana 1952−1955 ja johtokunnan jäsenenä 1954−1969 sekä Kyösti Haatajan rahaston sihteerinä ja tutkimuslaitoksen johtajana 1955−1960. Haikala toimi Tampereen yliopistossa tilastotieteen vt. apulaisprofessorina 1960−1965, vt. professorina 1965−1970 ja professorina 1970−1976. Hän oli myös Tampereen kesäyliopiston rehtorina vuodesta 1970, Tampereen teknillisen korkeakoulun kansantaloustieteen opettajana 1965−1970, Helsingin yliopiston kansantaloustieteen ylimääräisenä opettajana 1953−1971 ja Oulun yliopiston kansantaloustieteen vt. professorina 1961−1962.
Haikala osti vuonna 1968 Lempäälän Säijästä maatilan, jonne hän perusti sitten puutarhan, jossa kasvatettiin muun muassa jalopuiden taimia ja viljeltiin muovikasvihuoneissa mansikkaa, vadelmaa, kukkia ja vihanneksia. Tämä Haikalan puutarha on edelleen toiminnassa.
Eino Haikala oli naimisissa vuodesta 1948 ylioppilasmerkonomi Marja Emilia Inkeri Hentun kanssa, jonka isä oli kauppaneuvos Ewald Henttu.
Julkaisuja

Väkilannoitteet maataloutemme kohottajina ; kirj. Eino Haikala ym. Pellervo-seura, Helsinki 1955
Maatalouden ominaissuhdanteet ja cobweb-teoria ; Helsingin yliopiston väitöskirja. Pellervo-seura, Helsinki 1956
Yrittäjä ja yritys. Pellervo-seura, Helsinki 1960
A sequence of orthogonal polynomials. Acta Universitatis Tamperensis, Ser. A 14. Tampereen yliopisto, Tampere 1967
The distribution of consecutive successes : A study of the geometric distribution.  	Preprint of the Department of applied mathematics, University of Helsinki, Finland, 6. . Helsinki 1969
Hajakuormitus

Hajakuormitus on luontoon tulevaa kemiallista kuormitusta, jonka alkuperää ei tarkkaan tiedetä. Esimerkiksi maataloudesta aiheutuva kuormitus on hajakuormitusta, koska vesistöihin valuu ravinteita, kuten typpeä ja fosforia, useista pienistä lähteistä. Myös metsätalouden ja liikenteen typpi- ja fosforipäästöt ovat hajakuormitusta. Hajakuormituksen valvominen on juuri sen hajanaisuuden takia hankalaa, ja siten myös hajakuormituksen vähentäminen on hankalaa. Esimerkiksi Itämeren rehevöityminen aiheutuu paljolti veden ja ilman mukana tulevasta hajakuormituksesta. Hajakuormitukseen on vaikeaa vaikuttaa myöskään uusilla puhdistustekniikoilla, sillä sitä on hankalaa valvoa.
Hajakuormitus eroaa pistekuormituksesta siinä, että pistekuormittaja on helposti paikallistettava.
Chester A. Arthur

| Chester A>  Arthur |
| --- | --- |

Yhdysvaltojen 21. presidentti
 19. syyskuuta 1881 – 4. maaliskuuta 1885  
Varapresidentti:  Ei kukaan
Edeltäjä:  James A. Garfield
Seuraaja:  Grover Cleveland
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1829 Fairfield, Vermont
Kuollut: 18. marraskuuta 1886 (57 vuotta) New York City, New York
Ammatti:  asianajaja, virkamies, opettaja
Puoliso:  Ellen Lewis HerndonArthur
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Uskonto:  episkopaali
 Nimikirjoitus
Chester Alan Arthur (5. lokakuuta 1829 – 18. marraskuuta 1886) oli Yhdysvaltain 21. presidentti (1881–1885). Hän nousi virkaansa varapresidentin paikalta edeltäjänsä James Garfieldin kuoltua salamurhan uhrina. Ennen presidentiksi nousuaan Arthur toimi lakimiehenä, Unionin armeijan majoitusmestarina ja New Yorkin sataman tullivirkailijana.
Presidenttinä Arthurin merkittävin saavutus oli spoils-järjestelmää eli poliittisia virkanimityksiä rajoittaneen niin sanotun Pendletonin lain läpivieminen. Munuaissairautensa takia Arthur ei voittanut puolueensa ehdokkuutta toiselle presidettikaudelle.
Nuoruus

Chester Alan Arthur syntyi 5. lokakuuta 1829 Fairfieldissä, Vermontissa. Hänen isänsä oli Irlannista Yhdysvaltoihin muuttanut baptistipappi William Arthur ja äiti Vermontissa syntynyt Malvina Stone Arthur. Chesterillä oli kaksi nuorempaa veljeä sekä neljä vanhempaa ja kaksi nuorempaa siskoa. Chesterin ollessa nuori perhe muutti Williamin työn takia paljon Vermontin lähialueilla.
Chester, joka tunnettiin myös lempinimellään ”Chet”, opiskeli Union Collegessa Schenectadyssa, New Yorkin osavaltiossa, josta hän valmistui vuonna 1848. Valmistumisensa jälkeen Arthur toimi opettajana ja opiskeli lakia State and National Law Schoolissa Ballston Spassa, New Yorkissa. 1850-luvun alussa hän toimi North Pownalin, Vermont ja Cohoesin alueiden koulujen rehtorina. Vuonna 1854 Arthur sai luvan lakimiehen ammatinharjoittamiseen New Yorkissa.
Ura ennen presidentiksi nousua

Vuonna 1850 Arthur meni naimisiin virginialaisen Ellen ”Nell” Lewis Herndonin kanssa. Arthur toimi lakimiehenä New Yorkin kaupungissa ja voitti useita tunnettuja kansalaisoikeustapauksia. Yksi Arthurin lakimiesuran tunnetuimmista oikeustapauksista tapahtui vuonna 1855, kun hän edusti tummaihoista Elizabeth Jennings Grahamia tämän haasteessa newyorkilaista raitiovaunuyhtiötä vastaan. Graham oli poistettu ihonvärinsä takia yksityisen yrityksen omistamasta raitiovaunusta: Graham voitti oikeudenkäynnin ja tapaus vaikutti rotuerotteluun New Yorkin julkisessa liikenteessä. Toinen Arthurin tunnetuista oikeudenkäynneistä oli niin kutsuttu Lemmonin orjatapaus vuonna 1860: tuolloin New Yorkin korkein oikeus määräsi, että kaikki New Yorkin osavaltion läpi kuljetetut orjat ovat vapaita. Oikeudenkäynnin aikoihin Arthur liittyi uuteen orjuutta vastustaneeseen republikaaniseen puolueeseen.
1850-luvun lopussa Arthur liittyi vapaaehtoisena New Yorkin armeijaan. Yhdysvaltain sisällissodan sytyttyä vuonna 1861 Arthur palveli muun osavaltion tapaan Unionin joukoissa. Sodassa hän toimi huoltojoukkueen johdossa (engl. quartermaster) tehtävänään organisoida New Yorkin armeijan ruoka- ja varustekuljetuksia. Arthur ei joutunut sodan aikana kertaakaan sotatoimiin.
Vuonna 1871 republikaanien presidentti Ulysses S. Grant nimitti vaikutusvaltaisen republikaanipoliitikko Roscoe Conklingin suosituksesta Arthurin New Yorkin satamaan tullitehtäviin. Virkamiesten poliittinen nimittäminen oli tuohon aikaan normaalia ja sitä kutsuttiin spoils-järjestelmäksi. Arthur, joka sai nimityksen myötä noin tuhat alaista, palkkasi alaisikseen Conklingin tukijoita. Hallituksen rahoilla palkatut Conklingin tukijat taas antoivat osan palkastaan suoraan republikaaniselle puolueelle. Lopulta vuonna 1879 presidentti Rutherford B. Hayes pyrki lopettamaan poliittiset nimitykset ja tämän takia erotti myös Arthurin virastaan. Seuraavana vuonna Arthurin vaimo Ellen Herndon kuoli keuhkokuumeeseen.
Nousu presidentiksi

Vuoden 1880 presidentinvaaleja edeltäneessä republikaanien puoluekokouksessa puolue oli jakautunut kahtia aiemmin presidenttinä toimineen Ulysses S. Grantin ja senaattori James Blainen tukijoihin. Ennätyksellisen 36 äänestyskierroksen jälkeen puolue valitsi kompromissina presidenttiehdokkaakseen Unionin kenraalina ja kongressiedustajana kunnostautuneen James Garfieldin. Arthur valittiin Garfieldin varapresidenttiehdokkaaksi.
Vaaleissa Garfield voitti vastaehdokkaansa demokraattien Winfield Hancockin ja nousi 4. maaliskuuta 1881 Yhdysvaltain 20. presidentiksi. Alle neljä kuukautta virkaanastujaistensa jälkeen Garfieldia vastustanut illinoisilainen lakimies Charles J. Guiteau ampui tämän juna-asemalla Washingtonissa. Garfield haavoittui vakavasti ja kuoli kaksi kuukautta myöhemmin, 19. syyskuuta, Valkoisessa talossa. Varapresidenttinä toiminut Arthur vannoi presidentin virkavalansa asunnossaan Manhattanilla aikaisin seuraavana aamuna.
Koska Arthur oli ennen presidentiksi nousuaan kannattanut virkamiesten poliittisia nimityksiä, ihmiset yllättyivät, kun hän ryhtyi edeltäjänsä tapaan vastustamaan poliittisia nimityksiä. Tammikuussa 1883 Arthur hyväksyi Pendletonin lain, joka oli merkittävä askel poliittisten nimitysten kitkemiseksi. Laki kielsi virkamiesten palkkaamisen tai erottamisen poliittisten näkemysten mukaan. Lakia valvomaan perustettiin Civil Service Commission -niminen komissio.
Poliittisten nimitysten uudistamisen lisäksi Arthur pyrki presidenttinä myös, vaihtelevalla menestyksellä, alentamaan tullimaksuja. Hän käytti veto-oikeuttaan kiinalaisten maahanmuuttoa rajoittaneeseen Chinese Exclusion Act -lakiehdotukseen, joka kuitenkin lopulta hyväksyttiin kongressin kumottua presidentin veton. Lisäksi Arthurin hallinto pyrki tämän presidenttikaudella toimimaan Yhdysvaltain postilaitoksessa paljastuneita väärinkäytöksiä vastaan ja uudistamaan Yhdysvaltain laivastoa.
Noin vuoden 1882 tienoilla Arthur sairastui tuolloin Brightin tautina tunnettuun sairauteen, mikä vaikeutti hänen munuaistensa toimintaa. Arthur piti sairastumisensa salassa, mutta se esti hänen kampanjoimisensa uudelle presidenttikaudelle vuoden 1884 vaaleissa. Republikaanit valitsivat presidenttiehdokkaakseen lopulta ulkoministeri James Blainen, joka kuitenkin hävisi demokraattien Grover Clevelandille.
Nousu presidentiksi > Viimeiset vuodet ja kuolema

Jätettyään Valkoisen talon maaliskuussa 1885 Arthur muutti takaisin New Yorkiin, jossa hän jatkoi hetken aikaa uraansa lakimiehenä. Arthurin terveydentila kuitenkin heikkeni nopeasti, ja hän kuoli kotonaan 18. marraskuuta 1886. Hänet on haudattu vaimonsa viereen Albany Rural Cemetery -hautausmaalle Menandsiin, New Yorkiin.
Yksityiselämä

Vuonna 1850 Arthur meni naimisiin virginialaisen Ellen “Nell” Lewis Herndonin kanssa, jonka isä oli Yhdysvaltain laivaston upseeri. Pari sai yhteensä kolme lasta, joista kaksi, Chester Arthur Jr. (1864–1937) ja Ellen Herndon Arthur (1871–1915), selvisivät aikuisikään asti. Ellen kuoli vuonna 1880, alle kaksi vuotta ennen Arthurin nousemista Yhdysvaltain presidentiksi. Ensimmäisen naisen tehtäviä Arthurin presidenttikaudella hoiti hänen siskonsa Mary McElroy.
Valkoisessa talossa Arthur tuli tunnetuksi hyvästä pukeutumisestaan sekä kiintymyksestään hienoihin huonekaluihin. Arthurin väitettiin omistaneen jopa 80 erilaiset housut, ja hän saikin presidenttikaudellaan lempimiä kuten Gentleman Boss (suom. Herrasmiespomo) ja Elegant Arthur (suom. Elegantti Arthur).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Chester A. Arthur Valkoinen talo (englanniksi)
| n k Yhdysvaltain presidentit |
| --- | --- | --- |
 Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä  Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä  Valkoinen talo 
:  Washington  J. Adams  Jefferson  Madison  Monroe  J. Q. Adams  Jackson  Van Buren  W. Harrison  Tyler  Polk  Taylor  Fillmore  Pierce  Buchanan  Lincoln  A. Johnson  Grant  Hayes  Garfield  Arthur  Cleveland  B. Harrison  Cleveland  McKinley  T. Roosevelt  Taft  Wilson  Harding  Coolidge  Hoover  F. Roosevelt  Truman  Eisenhower  Kennedy  L. Johnson  Nixon  Ford  Carter  Reagan  G. H. W. Bush  Clinton  G. W. Bush  Obama  Trump  Biden  Trump 
| n k Yhdysvaltain varapresidentit |
| --- | --- | --- |
:  Adams  Jefferson  Burr  Clinton  Gerry  Tompkins  Calhoun  Van Buren  R. Johnson  Tyler  Dallas  Fillmore  King  Breckinridge  Hamlin  A. Johnson  Colfax  Wilson  Wheeler  Arthur  Hendricks  Morton  Stevenson  Hobart  Roosevelt  Fairbanks  Sherman  Marshall  Coolidge  Dawes  Curtis  Garner  Wallace  Truman  Barkley  Nixon  L. Johnson  Humphrey  Agnew  Ford  Rockefeller  Mondale  Bush  Quayle  Gore  Cheney  Biden  Pence  Harris  Vance 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  US Congress 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef 
Arthur vuonna 1859.
Arthur nimitettiin vuonna 1871 täysin poliittisesti korkea-arvoiseen asemaan New Yorkin satamaan. Pilakuvassa poliittisia nimityksiä vastustanut presidentti Rutherford B. Hayes potkaisee Arthurin ulos New Yorkin tullitalosta.
Presidentti James Garfieldin salamurhan jälkeen Chester Arthur nousi presidentiksi. Kuvassa Arthur vannoo presidentin virkavalaansa 20. syyskuuta 1881 asunnossaan New Yorkin korkeimman oikeuden tuomarille John R. Bradylle.
Arthur meni vuonna 1850 naimisiin virginialaisen Ellen “Nell” Lewis Herndonin kanssa.
Patarummut

Patarumpuja. Uudemmissa patarummuissa on yleensä poljin sävelkorkeuden vaihtamiseksi ja pyörät soittimen siirtämisen helpottamiseksi.
Patarumpu on suurikokoinen lyömäsoitin. Patarummussa on kattilamainen, muodoltaan puolipallon tai paraabelin muotoinen, tyypillisimmin kuparinen kaikukoppa, jonka yli on pingotettu kalvo.
Patarummut kuuluvat länsimaisen orkesterimusiikin keskeisimpiin lyömäsoittimiin. Soittimet voidaan virittää yksilölliseen sävelkorkeuteen. Niitä käytetään yleensä säestävinä rytmisoittimina ja toisinaan melodisina instrumentteina.
Historia

Patarumpu kehitettiin Saksassa 1300- ja 1400-luvuilla. Niitä käytettiin pareittain – yksi hevosen kummallakin puolella – ratsastavan rumpalin soittimina. Arvostus oli aluksi niin suurta, että paronia alempiarvoiset säätyläiset eivät saaneet sellaista Saksassa ja Ruotsissa edes omistaa. Sittemmin patarummut levisivät joidenkin aatelistaustaisten ratsuväen yksiköiden käyttöön.
1600-luvun alkupuoleen mennessä patarummut otettiin trumpettia seuraten soittimiksi kirkkomusiikkiin. Patarumpujen orkesterikäyttö alkoi joskus 1600-luvun puolivälissä.
Nykyaikaisissa patarummuissa on poljin, jonka painaminen toimii rumpukalvoa kiristävänä "keskusruuvina" sävelkorkeutta nostaen. Vastaavasti polkimen vapauttaminen palauttaa sävelkorkeuden alas alkuperäiselle tasolle. Mekanismin sai ensimmäisenä toimimaan 1880-luvulla Karl Pittrich Dresdenin orkesterista. Jousivälitteisen, tasapainotetun poljinmekanismin esittelivät vuonna 1925 amerikkalaiset William Ludwig ja Robert C Danly.