stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
CD Logroñés
Historia

Vanhin nykyisen seuran edeltäjä on vuonna 1910 perustettu Sociedad Deportiva Logroñesa, joka vaihtoi myöhemmin nimekseen Agrupación Deportiva del Gran Casino. Vuonna 1912 perustettiin Logroñés Recreation Club, jonka lopetettua toimintansa kymmenen vuotta myöhemmin syntyi Club Deportivo Logroño. Tämä seura toimi vuoteen 1935 asti, jonka jälkeen joukko pelaajia jatkoi nimen käyttämistä ystävyys- ja hyväntekeväisyysotteluissa vuosina 1935–1939. Vuonna 1939 perustettiin useita joukkueita, jotka lopulta yhdistyivät nykyiseksi seuraksi 30. toukokuuta 1940. Uusi seura otti käyttöön CD Logroñon tunnuksen ja punavalkomustat värit.
Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa CD Logroñés pelasi yhteensä yhdeksän kautta vuosina 1987–1995 ja 1996–1997. Paras sijoitus oli seitsemäs kaudelta 1989–1990. Se on lariojalaisseuroista ainoa, joka on pelannut korkeimmalla sarjatasolla. Tunnettuja CD Logroñésin entisiä pelaajia ovat muun muassa argentiinalainen Oscar Ruggeri, uruguaylainen Antonio Alzamendi, espanjalainen Julen Lopetegui ja venäläinen Oleg Salenko, jotka kuuluivat myös maajoukkueidensa kokoonpanoihin edustaessaan seuraa.
2000-luvulla CD Logroñés ajautui talousvaikeuksiin, joiden vuoksi se pudotettiin kolmesti hallinnollisella päätöksellä alemmalle sarjatasolle huolimatta tyydyttävästä urheilullisesta menestyksestä. Seura suljettiin kesken kauden 2008–2009 Tercera Divisiónista pelaajien kieltäydyttyä pelaamasta maksamattomien saatavien vuoksi ja ennen kauden 2009–2010 alkua myös La Riojan aluesarjasta. Seuran kannattajat reagoivat tähän perustamalla kesäkuussa 2009 uuden seuran Sociedad Deportiva Logroñésin. Korkeimmalla sarjatasolla pelaava logroñolaisseura on kuitenkin Unión Deportiva Logroñés.
Stadion

CD Logroñés pelasi kotiottelunsa arkkitehti Antonio Lamelan suunnittelemalla ja Logroñon kaupungin omistamalla Las Gaunasin stadionilla, jonka se jakoi sittemmin myös lakkautetun Logroñés Club de Fútbolin kanssa. Stadion otettiin käyttöön 28. helmikuuta 2002 ja sillä on noin 16 000 istumapaikkaa. Las Gaunasin vanha stadion, jolla seura pelasi vuosina 1940–2002, sijaitsi nykyisen stadionin lähettyvillä.
CD Logroñésin kotistadion Las Gaunas.
Beninin museot

Abomeyn kuninkaallisten palatsien alue on Beninin vanhin museo.
Zinsoun taidekeskus on Cotonoussa.
Ouidahin museo on vanhassa Portugalin linnoituksessa.
Zinsoun taidemuseo on Villa Ajavonissa Ouidahissa.
Musée Karo on Grand-Popossa.
Villa Karon Petit Musée.
Beninin museoissa esitellään tavallisesti Beninin (ent. Dahomey) ja sen alueella sijainneiden entisten afrikkalaisten valtioiden historiaa ja taidetta. Maassa ei ole kansallismuseota. Museot ovat yleensä yksityismuseoita.
Abomeyn historiallinen museo

Beninin vanhin Musée historique d'Abomey museo perustettiin vuonna 1943 Ranskan Dahomeyn siirtomaavallan hallitsijoiden toimesta. Museo sijaitsee Dahomeyn kuningaskunnan kuninkaiden palatseissa Abomeyn kaupungissa.
Cotonoun ja Abomey-Calavin museot

Cotonoussa on Luonnonhistoriallinen museo (Musée des sciences naturelles, Nature tropicale).
Myös Beninin olympiamuseo (Musée olympique du Bénin) on Cotonoussa.
Ja kaupungin keskustassa sijaitsee myös Zinsou-säätiön päämaja ja näyttelypaikka (Fondation Zinsou).
Abomey-Calavissa on pieni kuninkaiden Recade sauvoihin erikoistunut museo Petit Musée de la Récade.
Natitingoun museot

Luoteis-Beninin Natitingoussa on Natitingoun aluemuseo (Musée régional de Natitingou). Sen osa on myös Natitingoussa sijaitseva Stèle de Kaba.
Ouidahin museot

Beninin rannikon lähellä sijaitsevassa historiallisessa Ouidahin kaupungissa on kuuluisan Francisco Felix de Souzan kotimuseo Musée Don Francisco Felix de Souza Chacha.
Ouidahin historiallinen museo on portugalilaisessa linnoituksessa, Musée d'histoire de Ouidah.
Ouidahissa, Villa Ajavonissa on myös Zinsou-säätiön taidemuseo Musée d'art contemporain de Ouidah.
Porto-Novo

Porto-Novossa on afrobrasilialaisen kulttuurin museo Musée da Silva des arts et de la culture afro-brésilienne.
Porto-Novossa on myös kaksi etnogafista museota. Ne ovat Porto-Novon etnografinen museo (Musée ethnographique Alexandre Sènou Adandé) ja kuningas Toffan palatsissa oleva Musée Honmè.
Parakou

Parakoussa on Parakoun etnografinen ulkomuseo Musée ethnographique et de plein air de Parakou.
Kétou

Kétoussa on Musée Akaba Idena.
Villa Karon museot

Afrikkalaisuomalaisessa kulttuurikeskuksessa ja residenssissä Villa Karossa on Beninin lounaisrannikolla Grand-Popossa Musée Karo ja Petit Musée.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beninin museot Wikimedia Commonsissa
CD Projekt

| CD Projekt S> A. |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
ISIN:  PLOPTTC00011
Perustettu:  1994
Perustaja:  Marcin Iwiński, Michał Kiciński
Kotipaikka:   Varsova, Puola
Toimiala:  videopeliteollisuus
Liikevaihto:  521,2 milj. zł (2019)
Liikevoitto:  189,1 milj. zł (2019)
Nettotulos:  175,3 milj. zł (2019)
Henkilöstö:  1 111 (2019)
Tytäryhtiöt:  CD Projekt RED
Kotisivu:  cdprojekt.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
CD Projekt S.A. on puolalainen ohjelmistoalan yritys, joka on perustanut GOG.com-palvelun. Palvelu on sekä kauppapaikka että digitaalinen jakelupalvelu videopeleille.
Yritys on aloittanut lokalisoimalla puolaksi tunnettuja pelejä, kuten Baldur's Gate.
CD Projekt RED on yrityksen videopelien kehittäjäosasto, joka on tullut tunnetuksi The Witcher -roolipelisarjan kehittämisestä. The Witcher -sarjan pelit ovat myyneet yhteensä yli 25 miljoonaa kappaletta vuoden 2016 loppuun mennessä. Toukokuussa 2020 CD Projekt oli saavuttanut 8,1 miljardin dollarin arvon, mikä teki siitä suurimman videopeliyhtiön Euroopassa, ohittaen Ubisoftin.
Yrityksen uusin peli on Cyberpunk 2077, joka julkaistiin 10. joulukuuta 2020.
Pelit

| Vuosi | Nimi | Alusta(t) |
| --- | --- | --- |
| 2007 | The Witcher | Windows, OS X |
| 2011 | The Witcher 2: Assassins of Kings | Windows, Linux, OS X, Xbox 360 |
| 2014 | The Witcher Adventure Game | Android, iOS, Windows, OS X |
| 2015 | The Witcher Battle Arena | Android, iOS, Windows Phone |
| 2015 | The Witcher 3: Wild Hunt | Windows, Xbox One, Playstation 4 |
| 2018 | Gwent: The Witcher Card Game | Windows, Xbox One, Playstation 4 |
| 2018 | Thronebreaker: The Witcher Tales | Windows, Xbox One, Playstation 4 |
| 2020 | Cyberpunk 2077 | Windows, Xbox One, Playstation 4 |
Aiheesta muualla

CD Projekt MobyGamesissä (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:CD Projekt
Käännös suomeksi
Basarab I

| Basarab I |
| --- | --- |
 
Valakian voivodi
Valtakausi:  1310 tai 1319 – 1352
Edeltäjä:  Radu Negru
Seuraaja:  Nicolae Alexandru

Kuollut:  1. tammikuuta 1352 (72 vuotta) Argeș
Puoliso:  Doamna Marghita
Lapset:  Nicolae Alexandru  Theodora
Suku:  Basarab
Isä:  Thocomerius
Basarab I (romaniaksi Basarab Întemeietorul), Basarab I Suuri tai Basarab cel Mare  oli Valakian voivodi tai prinssi vuosien 1310 (tai 1319) ja 1352 välillä. Hänen nousunsa voivodiksi uskotaan saaneen alkunsa sodasta Unkarin kuningaskunnan ja pohjois-Balkanin Ortodoksisten maakuntien välillä.
Noin vuonna 1324 Basarabista tuli kuningas Kaarle Robertin vasalli, mutta myöhemmin menetti kuninkaan luottamuksen vallatessaan kruunun alueita.
Vuonna 1330 kuningas Kaarle Robert aloitti valloitusretken Valakiaan saadakseen alueen jälleen haltuunsa. 12. marraskuuta, kolmen päivän taistelujen jälkeen, Basarab voitti Unkarin joukot Posadan taistelussa. Unkarin valtakausi oli päättynyt ja ensimmäinen itsenäinen Romanian alue oli syntynyt.
Taustaa

Basarab oli paikallisen hallitsijan Thocomeriuksen poika. Useat romanialaiset historioitsijat uskovat, että Thocomerius sai alueen haltuunsa Bărbatilta Unkarin kuningaskunnan voivodikunnat alkoivat muodostaa isompia alueita, jotka olivat tulevan Valakian perusta. Kasvaessaan kunnat alkoivat kuitenkin havittelemaan itsenäisyyttä Kruunulta. Ensimmäinen kapinoitsijan uskotaan olleen Litovoi, joka kuoli vuonna 1277 taistelussa unkarilaisia vastaan.
Unkarin kuningaskunta oli kovassa poliittisessa kriisissä Árpádin dynastian aikoihin. Samaan aikaan kultainen orda lisäsi vaikutusvaltaansa Karpaattien ja Tonavan välisellä alueella. Näiden vaikutuksesta voivodikunnat vahvistuivat ja halusivat kasvavissa määrin lisää maa-alaa Tonavan alangoilta.
Basarab oli kuningas Kaarle Ropertin vasalli. Kuningas käytti Basarabista nimitystä: ‘meidän Valkian voivodi’, asiakirjassa, joka oli päivätty 26. heinäkuuta vuonna 1324. Uskotaan, että hänestä tuli kuninkaan vasalli jo vuoden 1321 jälkeen, sillä silloin kuningas johti operaatiota Baanaatin alueella, missä hän valloitti Mehadian linnan kapinoivalta Vejteh -perheeltä. Kuitenkin jo 18. kesäkuuta 1325 päivätyssä asiakirjassa Basarabista lausuttiin: ‘Valakian Basarab, uskoton kuninkaan pyhälle kruunulle’. Kuningasperheessä uskottiin, että Basarbin valta alueella ylitti jo kuninkaan suvereniteetin Valakiassa. Vuonna 1327 paavi Johannes XXII mainitsi Basarabin '‘hurskaaksi Katolisen kirkon prinssiksi’.
Posadan taistelu

Basarap liittoutui Bulgarian tsaarin Michael III Shishmanin kanssa antamalla tyttärensä käden tsaarin veljen pojalle Ivan Alexanderille.  27. maaliskuuta 1329 päivätyssä asiakirjassa, Basarab mainittiin yhdeksi Unkarin kuninkaan viholliseksi, bulgarialaisten, serbien sekä Tataarien kanssa. Vuonna 1330 Basarab osallistui sotaretkelle tsaari Michael III Sismanin kanssa Serbiaa vastaan. Sotaretki päättyi 18. kesäkuuta Serbian voittoon Velbazhdissa. Välittömästi Serbien voiton jälkeen kuningas Kaarle Robert I aloitti sotaretken Basarabia vastaan.  Kuningas oli sotaretkellä voitollinen ja Basrab joutuikin lahjomaan kuningasta 7000 hopeamarkalla. Kuningas kuitenkin kieltäytyi yhteistyöstä Basarabin kanssa ja eteni Valakiassa aina Curtea de Argeşiin asti. Unkarin joukot joutuivat pian kuitenkin vetäytymään huollollisten ongelmien vuoksi kohti Transilvaniaa  Valakian joukot olivat tehneet ansan kapeaan solaan Posadassa, mihin unkarilaiset joukot ajautuivat. 12. marraskuuta kiivaiden, kolme päivää kestäneiden taisteluiden jälkeen, jäljelle jääneet unkarilaiset joukot antautuivat. Kuningas Kaarle Robert I oli paennut taistelusta.
Itsenäinen Valakia

Voitto Posadassa tiesi Valakian eroa Unkarin kruunusta ja samalla muutti sen kansainvälistä asemaa. 
Vuosina 1331 - 1332 Basarabin joukot taistelivat Bulgarialaisten rinnalla Bysantteja vastaan.
Unkari lähti jälleen sotaretkelle kuningas Kaarlen Robert I:n kuoleman jälkeen. Hänen poikansa Ludvig I valloitti Valakian takaisin ja Basarabin poika Nicolae Alexandru joutui vannomaan uskollisuuttaan Unkarian kuninkaalle.
Posadan taistelu.
Kuningas Kaarle Ropert pakenemassa Posadan taistelusta.
Käännös suomeksi
Beninin kansantasavalta

Beninin kansantasavalta (ransk. République populaire du Bénin) oli Guineanlahdella Afrikassa sijainnut sosialistinen valtio, josta tuli lopulta nykypäivän Beninin tasavalta. Kansantasavalta perustettiin 30. marraskuuta 1975, vuoden 1972 Dahomeyn tasavallan vallankaappauksen jälkeen. Valtion marxismi-leninismi lakkautettiin vuonna 1989 ja Beninin kansantasavalta kesti 1. maaliskuuta 1990 laadittuun uuden perustuslain laatimiseen asti.
Beninin kansantasavallan aikaa kutsutaan myös ”vallankumoukselliseksi ajaksi”. Se alkoi vallankumouksen alusta vuonna 1972 ja päättyi, kun taloudelliset vastukset, sekä etniset ja poliittiset vaikeudet pakottivat Mathieu Kérékoun lopettamaan diktatuurin. Kansalliskongressi kutsuttiin koolle uuden vapauden ja toivon nimissä.
Vallankumouksellisen ajan vallankumouksellisen kansalliskokouksen edustajia kutsuttiin kansankomissaareiksi (comissaires du peuple).
Alku

Vuosina 1960–1989 Benin koki kuusi vallankaappausta, seitsemän kansallista perustuslakia ja 11 presidenttiä, joista kuusi oli sotilaita ja viisi siviiliä. Vuoden 1972 kaappaus ei aluksi poikennut aikaisemmista Dahomeyn sotilasvallankaappauksista. Sitä johti neljä sotilasjohtajaa etelärannikolla sijaitsevasta Ouidahin kasarmista. Siihen liittyi myös Luoteis-Dahomeyn somba-kansaan kuuluva majuri Mathieu Kérékou, josta tuli uuden hallinnon johtaja. Vallan kaapanneet erottivat välittömästi kaikki aikaisemmin johtavissa asemissa olleet, ja etnisesti politisoituneet vanhemmat upseerit, sekä sulkivat kotiarestiin maan poliittisten johtajien triumviraatin.
Uuden hallinnon ideologia oli aluksi vähäistä, mutta vuonna 1974 tapahtuneet kansallistamiset ja maan nimeäminen Beninin kansantasavallaksi näyttivät suuntaa. Vuoteen 1977 mennessä suurin osa taloudesta ja sosiaalitoimesta oli valtion kontrollissa. Ulkomainen riskipääoma kuivui kokoon täysin maan siirryttyä sosialismiin.
Armeijassa, hallinnossa, lainsäädännössä ja koulutuksessa, sekä maan poliittisen vallan järjestämisessä toteutettiin uudelleenjärjestelyjä. Uudessa perustuslaissa säädettiin siviili- ja sotilashallinto, sekä Kérékoun asema uuden marxilais-leniniläisen puolueen (Parti de la Révolution Populaire di Bénin, PRPB) johtajana. Kansankomissaareista koostuva parlamentti valittiin yhden puolueen ehdokkaista.
Maa suuntautui ideologisesti ja diplomaattisesti Itään, ja Benin alkoi saada valtion pääomaa ja teknistä apua sosialistimaista. Kérékou perusti suhteet Kiinan kansantasavaltaan, Pohjois-Koreaan ja Libyaan.
Alku > Palkkasotureiden hyökkäys

Palkkasotureiden hyökkäys Cotonouhun oli 16. tammikuuta 1977 ulkovaltojen kouluttamien palkkasotureiden suorittama Beninin kansantasavallan vallankaappausyritys. Hyökkäyksen tarkoituksena oli kumota Mathieu Kérékoun sosialistinen hallinto.
Suhteet ulkomaihin

Palkkasoturien hyökkäykseen jälkeen Benin eristäytyi kansainvälisesti, sekä luotti yhteyksiin Libyan ja muiden ”radikaalien” Afrikan valtioiden kanssa. Beninin suhteet heikkenivät naapurivaltioihin, kuten Gaboniin, Norsunluurannikkoon, Togoon ja niihin Afrikan maihin, koska niiden katsottiin olevan liittolaisia niihin paenneiden Beninin opposition kanssa.
Vaikka tiedettiin, että palkkasoturien hyökkäyksen järjestäminen liittyi Ranskaan ja konservatiivisiin Afrikan maihin, Kérékou paikkasi Ranskan Beninin suhteet. Hyökkäyksen jälkeenkin Beninin suhteet Ranskaan pysyivät suhteellisen tasapainoisina. Kérekou oli virallinen vieras Ranskassa vuonna 1981, neljä vuotta Ranskan organisoiman vallankaappausyrityksen jälkeen.
Vuosina 1975-1985 Benin piti yllä ystävällisiä suhteita länsimaihin. Ennen vuotta 1985 Beninin suhteet muihin maihin olivat joko ideologisia, käytännöllisiä tai molempia. 1980-luvun lopulle tultaessa kävi ilmi, että Neuvostoliiton tuki maalle oli vähäistä. Sen sijaan Benin ja Yhdysvallat vaihtoivat suurlähettiläitä vuonna 1983.
Helmikuussa 1983 Nigeria karkotti 224 000 Beninin kansalaista, mutta se ei heikentänyt Beninin suhteita suureen naapurimaahansa, koska Beninin talous on vahvasti riippuvainen kauttakulkukaupasta.
Ideologinen hallitseminen

Beninissä tapahtui 1970-luvulla sukupolvien välisen kuilun eskaloituminen. Konflikti koski sekä politiikkaa, että uskontoa. Nuoremmat aktivistit halusivat korvata kylänvanhimmat sellaisilla, jotka ovat taipuvaisempia tukemaan Kérékoun vallankumouksellista hallitusta. Nuoret kokivat, että vanhempi sukupolvi oli saanut lähtemättömän vaikutuksen sekä omaksumastaan, vanhentuneen uskonnon vodunin harjoittamisesta, että siirtomaa-aikaisista ajattelutavoista. Kylänvanhimpia alettiin leimata ”vallankumouksen vihollisiksi” ja liikkeen johtajat alkoivat käyttää rangaistuksena kidutusta ja jopa teloituksia rangaistuksena.
Beninin vallankumous aiheutti vakavia yhteiskunnallisia ja taloudellisia vaurioilla. Resurssien tuhlaus sai maan melko pian polvilleen. Se oli kohtuullisempi kuin muissa maissa tapahtuneet vastaavat vallankumoukset. Vuonna 1981 Amnesty International arvioi, että vaikka Beninissä oli 100 poliittista vankia, ihmisoikeuksia kunnioitettiin maassa enemmän kuin toisissa maissa, joiden poliittinen järjestelmä oli vähemmän ristiriitainen.
Huolimatta julmuudesta Kérékoun hallinnolla oli saavutuksia verrattuna maan aikaisempiin sotilashallinnon interregnumeihin. Kérékoun hallinto edusti maan pohjoisosaa ja se oli pysyvä. Aluksi maan talous menestyi, jolloin rakennettiin teitä ja turistipaikkoja, kehitettiin pienviljelyä ja teollista maanviljelyä, sekä koneellistettiin maataloutta maan pohjoisosissa, jossa sitä oli aikaisemmin ollut vähän. Puuvillan tuotanto lisääntyi huomattavasti.
Marxilaisuuden omaksuminen ei tuonut Beniniin kultasuonta, vaikka joitakin projekteja, kuten kiinalaisten rakentamaa urheilustadionia Cotonoussa, ei olisi voitu rakentaa ilman ulkomaista panostusta. Uusi ideologia ei tuonut juurikaan rauhallisuutta yhteiskuntaan, vaikka aikaisemman siviilihallinnon aikanakin ammattiyhdistys, intellektuellit ja nuoriso olivat tarjonneet äänekkään opposition jokaiselle hallinnolle. Kérékou osoittautui keskitien kulkijaksi, joka tasapainotteli ideologisten ja etnisten klikkien välillä. Vasemmisto syytti häntä ”sosialistisen vilpittömyyden” puutteesta ja oikeisto ideologisesta alistamisesta ja talouden staattisuudesta.
Beninin pisimpään jatkunut hallinto muistetaan upseeriston halukkuudesta käyttää raakaa voimaa tai mitä tahansa muita keinoja vallassa pysyäkseen tai saadakseen selville opposition johtajia kontrollointi- ja vakoilujärjestelmän avulla.
Koulutusjärjestelmän uudistus (l’École Nouvelle) johti siihen, että suuri määrä koulutettuja opettajia muutti naapurimaihin, jota seurasi koulutustulosten vakava heikentyminen.  Myös monet julkisen hallinnon virkailijat halusivat jättää maan vuoden 1975 jälkeen ja 1980-luvun puolessa välissä. Maan väestönkasvu hidastui noin kymmenen vuoden ajaksi.
Ideologinen hallitseminen > Noitavainot

Vallankumouksellisena aikana Beninissä pyrittiin toteuttamaan maan modernisoitumista etsimällä ja vangitsemalla maassa olevia noitia. Valtio tuki modernia vallankumouksellisuutta ja tuomitsi noidat taantumuksellisina. Noitien ajojahdissa oli kuitenkin ristiriitaista se, että kun valtio myönsi luvan moraalisesti kyseenalaisille kulttien johtajille, he tulivat osaksi okkultismia, jota he yrittivät ehkäistä.
Ideologinen hallitseminen > Kérékoun uskonnot

Myös valtion johtajan uskonnollinen asema vaihteli. Katoliseksi kasvatettu Kérékou ilmoitti kääntyneensä muslimiksi vuonna 1980 vieraillessaan Libyassa ja vaihtaneensa etunimekseen Ahmed, mutta alkoi taas myöhemmin käyttämään etunimeä Mathieu. On arveltu, että muutoksen takana oli yritys miellyttää Libyan johtajaa Muammar Gaddafia ja saada taloudellista ja sotilaallista apua. Vaihtoehtoisesti on esitetty, että huhun julkaisi joku presidentin vastustaja hallintoa heikentääkseen. Myöhemmin Kérékou siirtyi taas kristityksi ja helluntailaiseksi. Kérékouta kutsuttiin nimellä ”kameleontti”.
Talouden sortuminen ja romahdus

Osittain Länsi-Afrikan kuivuuden takia, mutta pääosin holhoamisen ja laajentuneen julkisen sektorin huonon johtamisen vuoksi Beninin talous sortui nopeasti 1970-luvulla. Benin jäi erääksi maailman köyhimmistä maista, viennin osuus oli vähemmän kuin 18 prosenttia tuonnista. Jo siviilihallinnon aikana esiintynyt korruptio tuli pian elämäntavaksi sotilashallinnon alla.
Vuonna 1981 maan talous romahti. Valtion palkkalistoilla olevat rasittivat valtion budjettia 92 prosenttiin asti ja valtionyhtiöt olivat alijäämäisiä. ”Vallankumouksellinen” kokeilu oli ohi. Seuraavana vuonna lopetettiin useita valtion yhtiöitä ja toisia yksityistettiin, mutta joitakin järjestettiin sekatalousyhtiöiksi. Kérékou vannoi valtion rajoitettua osuutta talouteen, ja aneli aktiivisesti länsimaisia riskipääomia. Heikkoa talousnäkymää 1980-luvulla lievittivät jonkin verran tulot Sèmèn merellä sijaitsevista öljylähteistä. Norjalaisbeniniläinen yhtiö oli jonkin aikaa valtion pääasiallinen tulonlähde.
Valtion pienten tulojen takia Kérékoun oli pakotettu tarjoamaan 1980-luvun puolessa välissä ydinjätteiden sijoitussopimusta Beniniin vain kymmenesosalla verrattuna muihin Afrikan maihin. Kun paljastui, että jätteet varastoitaisiin Abomeyhin, fon-viranomaiset nousivat kapinaan, jonka myötä kasvoi paine siihen, että armeija puuttuisi peliin. Hallinto oli menettänyt kaiken luottamuksen maan etelärannikolla, jossa se nähtiin korruptoituneena pohjoisen militokratiana. Rannikon kaupungeissa kasvoi tyytymättömyys, kun julkisten virkojen palkanmaksu myöhästyi yhä useammin.
Siirtyminen demokratiaan

Kun palkkoja ei oltu maksettu useaan kuukauteen ja taloudelliset ja sosiaaliset olot heikkenivät, työläiset alkoivat kiinnittää huomiota opiskelijoiden viestiin, jonka mukaan Kérékousta ja hänen valtaklikistään olisi päästävä eroon. Viha ja tyytymättömyys kasvoi sekä siviiliväestön, että sotilaiden keskuudessa. Jotkut sotilasjohtajat syyttivät siviileitä siitä, että he olivat vieneet maan taloudelliseen umpikujaan. Kérékou päätti kutsua koolle kansallisen kongressin ja sotilasjohto havaisi mahdollisuuden pelastaa maa ja kasvonsa.
Aloite poliittisen järjestelmän avaamiseen tuli hallitsevan puolueen taholta, ja aluksi oli tarkoitus aloittaa kosmeettisia muutoksia. Vaikka sotilasjohto oli pystynyt estämään maan luisumisen kaaokseen, 1980-luvun lopulla talouden tila oli niin heikko, että oli vaikea ylistää sotilasvaltaa. Armeija oli kärsinyt paljon enemmän kuin aikaisempien sotilashallintojen aikana, ja demokratisoinnin vastustaminen olisi ollut järjetöntä.
Helmikuun 19. päivänä vuonna 1990 hotelli PLM-Aledjossa Cotonoussa kokoontui Conférence Nationale, jossa keskusteltiin avoimesti Beninin taloudellisesta tilanteesta ja ehdotettiin ratkaisuja umpikujaan. Mukana oli edustajia ammattiyhdistysliikkeestä, hallituksesta ja armeijasta, mutta siinä oli myös maasta paenneita oppositioryhmien edustajia, joiden mukana oli kielletty, Kanadasta käsin toiminut Beninin kommunistinen puolue, entisiä presidenttejä ja edustajia beniniläisten yhteisöistä ulkomailla.
Keskustelun lopputuloksena oli syytekirjelmä kaikkia Kérékoun 18 vuotta jatkuneen hallinnon puolia kohtaan. Kokous vaati itselleen perustuslakia säätävän kokouksen roolin, joka oli valmis valmistelemaan perustuslain ja ohjaamaan maan siirtymään monipuoluevaaleihin ja siviilihallintoon.
Place du Souvenir eli muistojen aukio, entinen Marttyyrien aukio Cotonoussa on omistettu vuoden 1977 vallankappausyrityksen uhreille. Veistoksen tekivät pohjoiskorealaiset taiteilijat.
Mathieu Kérékou ja Romanian johtaja Nicolae Ceaușescu tapasivat vuonna 1976.
Cotonoussa vuonna 1975 paljastettu neuvostoliittolaisten suunnittelema Étoile Rouge (Punatähti) on eräs Beninin kansantasavallan ajan suuria monumentteja.
Vuonna 1985 valmistunut kenraali Mathieu Kérékoun ystävyysstadion Cotonoussa on kiinalaisten rahoittama ja rakentama.
Winquist

Winquist tai Winqvist on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Annie Winquist (s. 1993), norjalainen alppihiihtäjä
Anja Winquist (1934–2015), suomalainen muotoilija ja keraamikko
Einar Winqvist (1917–1916), suomalainen kunnanjohtaja, järjestövaikuttaja ja maanviljelysneuvos
Harry Winqvist (1876–1918), suomalainen juristi ja Tammisaaren pormestari
Merja Winqvist (s. 1949), suomalainen kuvanveistäjä ja paperitaiteilija
Peter Winquist (s. 1941), suomalainen keraamikko
Rolf Winqvist (1919–1944), suomalainen ilmavoimien tähystäjä ja Mannerheim-ristin ritari.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.