stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Huangshan maofeng

| Huangshan maofeng |
| --- | --- |

Tyyppi:  vihreä tee
Muut nimet:  kiin. 黄山毛峰, Huáng Shān Máo Fēng
Alkuperä:  Huangshanin prefektuuritason kaupunki, Anhuin maakunta, Kiina
Huangshan maofeng (kiin. 黄山毛峰, Huáng Shān Máo Fēng) on Kiinan kymmenen parhaimman teen joukkoon lukeutuva vihreä tee. Sitä tuotetaan Anhuin maakunnan prefektuuritason Huangshanin kaupungin  alueella, Huangshanvuorten eli Keltaisten vuorten rinteillä. Huangshan maofeng arvioitiin huhtikuussa 2015 Kiinan kolmanneksi arvokkaimmaksi teebrändiksi. Sen arvoksi arvioitiin 5,573 miljardia yuania eli noin 850 miljoonaa euroa.
Teenkasvatus alkoi Keltaisilla vuorilla jo 1000-luvun puolivälissä. Hiuksenkärkeä tarkoittavan maofeng-nimi teelle annettiin 1800-luvulla. Varsinaisen Huangshan maofeng -teen tuotannon käynnisti kauppias Xie Zheng’an vuonna 1875 Fuxissa (富溪), toisen lähteen mukaan Huichengissa, Huangshanin 1 841 metrin korkuisen huipun eteläpuolella. Tee sai välittömästi suuren suosion, ja kauppiaasta tuli Huangshanin rikkain mies. Hän perusti yhdeksän teemyymälää eri puolille Kiinaa.
Teeviljelmät sijaitsevat keskimäärin 800 metrin korkeudella. Tornimaisten vuorenhuippujen läheisyyden takia teepensaat saavat vähemmän aurinkoa. Vuoden keskimääräinen sademäärä on 2 000 millimetriä ja keskilämpötila 15 °C. Seutuun liittyvän legendan mukaan kauan sitten paikkakunnalla asui toisiaan palavasti rakastanut nuori mies ja paikallinen neito, joiden rakkauden naisen jalkavaimokseen pakottanut ylimys tuhosi. Erosta puolihulluksi tullut neito karkasi ylimyksen luota päästäkseen rakkaansa luo mutta sai kuulla ylimyksen surmauttaneen tämän. Löytäessään rakastajansa ruumiin nainen itki niin, että kehittyi kaatosade. Naisen kivettynyt keho muuntui teepuuksi. Tarinaa kerrotaan nykyäänkin kuvattaessa vuoriston kosteaa ilmaa ja pilvisyyttä.
Parhaimpiin teelaatuihin käytetään ennen kevään qingming-juhlaa poimittuja kärkisilmua ja ylimmäistä lehteä. Muita Huangshan maofeng -laatuja tuotetaan myöhemmin keväällä poimituista kärkisilmusta ja ylimmäisestä lehdestä. Teejuomaan käytettäviä lehtiä kuvataan pitkiksi, hennoksi ja erittäin kauniiksi.
Haudutus 80 °C vedessä 1–2 minuuttia. Minuutin haudutus tuo esille herkemmät aromit, pitempi haudutus antaa voimakkaamman maun. Teelehdistä saa 3–4 haudutusta. Toinen lähde suosittelee 3–5 minuutin haudutusta 85 °C:ssa. Vaihtoehtoisesti asteittain pitenevä haudutus: gaiwan-maistelu (esim. 30, 60 ja 90 s haudutukset). Ranskalainen teetalo Mariage Frères suosittelee myymälleen Huangshan maofengille kolmen minuutin haudutusta 95-asteisella vedellä. Teejuoma on väriltään hennon vihreää. Makua kuvataan raikkaan täyteläiseksi, ja juomasta voi löytää pähkinäisiä sävyjä ja miellyttävää kukkaisaa jälkimakua.
Aiheesta muualla

Huangshan Mao Feng (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (teatrekker.com) Huang Shan Mao Feng (teaspring.com)
Hot Shots 2 – kaikkien jatko-osien äiti

| Hot Shots 2 – kaikkien jatko-osien äiti> Hot Shots! Part Deux |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jim Abrahams
Käsikirjoittaja:   Jim Abrahams  Pat Proft 
Tuottaja:   Bill Badalato  Pat Proft 
Säveltäjä:  Basil Poledouris
Kuvaaja:  John R. Leonetti
Leikkaaja:  Malcolm Campbell
Pääosat:   Charlie Sheen  Lloyd Bridges  Valeria Golino 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  InterCom Netflix Disney+
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 21. toukokuuta 1993  Suomi 30. heinäkuuta 1993 
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Hot Shots! – kaikkien elokuvien äiti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hot Shots 2 – kaikkien jatko-osien äiti (Hot Shots! Part Deux) on jatko-osa vuonna 1991 ilmestyneelle komediaelokuvalle Hot Shots! – kaikkien elokuvien äiti. Elokuvan ohjasi Jim Abrahams ja sen pääosissa olivat Charlie Sheen, Lloyd Bridges ja Valeria Golino. Cameorooleissa nähdään muun muassa Bob Vila, Gregory Sierra ja Martin Sheen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Charlie Sheen  | … |  Topper Harley   |
|  Lloyd Bridges  | … |  Presidentti Thomas "Tug" Benson   |
|  Valeria Golino  | … |  Ramada Rodham Hayman   |
|  Richard Crenna  | … |  Walters   |
|  Brenda Bakke  | … |  Michelle Rodham Huddleston   |
|  Miguel Ferrer  | … |  Arvid Harbinger   |
|  Rowan Atkinson  | … |  Dexter Hayman   |
|  Jerry Haleva  | … |  Saddam Hussein   |
|  David Wohl  | … |  Gerou   |
|  Mitchell Ryan  | … |  Senaattori Gray Edwards   |
|  Michael Colyar  | … |  Williams   |
|  Ryan Stiles  | … |  Rabinowitz   |
|  Martin Sheen  | … |  Benjamin L. Willard   |
Luettelo parodian kohteista

lähde?
Apocalypse Now
Basic Instinct
Casablanca
Commando
Ei pakotietä
Gladiaattorit
Ihmemaa Oz
Karate Kid
Kaunotar ja kulkuri
Kickboxer
Kummisetä
Missing in Action
Navaronen tykit
Rambo III
Platoon
Robin Hoodin seikkailut
RoboCop
Predator – saalistaja
Terminator 2
Total Recall – Unohda tai kuole
Tähtien sota: Episodi IV – Uusi Toivo
Our Miss Brooks
Mukaan lukien myös mainokset ja piirretyt, joiden kohtaukset ovat pilailun kohteena, sekä erilaiset kulttuurien ja uskontojen tavat, kuten munkkien selibaatti.
Muuta

Elokuva parodioi myös Yhdysvaltain historiaa, kun kansainväliseen tapaamiseen liittyvällä illallisella entinen presidentti George H. W. Bush oksentaa Japanin pääministerin päälle. Pilailun kohteeksi joutui myös presidentti Jimmy Carterin määräämä Iranin panttivankikriisin pelastusoperaatio, jossa vankeja pelastamaan lähetetyt sotilaat joutuivat itse panttivangeiksi ja heidän pelastamisekseen oli suunniteltava uusi pelastusoperaatio.
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano ihastelee, miten kymmeniä elokuvia, etenkin Ramboa parodioiva elokuva ”rätisee lähes trailerivauhdilla”, mutta sanoo vauhdin uupuvan ennen maaliviivaa. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
HMS Howe (1885)

| HMS Howe |
| --- | --- |
 HMS Howe

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  7. kesäkuuta 1882
Laskettu vesille:  28. huhtikuuta 1885
Palveluskäyttöön:  heinäkuu 1889
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1910
Tekniset tiedot
Uppouma:  10 300 t
Pituus:  99,06 m
Leveys:  20,73 m
Syväys:  8,48 m
Koneteho:  11 500 ihp
Nopeus:  17 solmua (suunniteltu) 16,9 solmua  (koeajoissa)
Miehistöä:  530
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 13,5" -tykkiä 6 × 6" BL -tykkiä 12 × 6 naulan QF -tykkiä 10 × 3 naulan QF -tykkiä 5 × 14" torpedoputkea
HMS Howe oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1885 vesille laskettu Admiral-luokan predreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 1. elokuuta 1881 Pembroken telakalta ja sen köli laskettiin 7. kesäkuuta 1882. Alus laskettiin vesille 28. huhtikuuta 1885 ja se valmistui heinäkuussa 1889.
Palvelus

Alus ajoi karille 2. marraskuuta 1892 Ferrol Rockissa purjehtiessaan Välimerellä. Alus kuitenkin saatiin pelastettua 1893 ja se korjattiin. Alus myytiin romutettavaksi 1909.
How Deep Is Your Love

| ”How Deep Is Your Love” Bee Gees |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Saturday Night Fever (OST)
 Julkaistu: syyskuu 1977 
 Formaatti: 7"-single
 Tuottaja(t): Bee Gees, Albhy Galuten, Karl Richardson
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 03.30 (singleversio)
 Levy-yhtiö: RSO Records
Listasijoitukset
  1. (4 viikkoa, 1. lokakuuta 1977)    1. (3 viikkoa, 1977)    1. (maaliskuu 1978)    3. (29. lokakuuta 1977)    4. (13. tammikuuta 1978)    5. (viikko 3/1978)    6. (4. joulukuuta 1977)    8. (10. joulukuuta 1978)    13. (15. kesäkuuta 1978)
Bee Geesin muut singlet
| ”Edge of the Universe” 1977 | ”How Deep Is Your Love” 1977 | ”Stayin’ Alive” 1977 |
How Deep Is Your Love on Bee Gees -yhtyeen vuonna 1977 julkaistu Grammy-palkittu kappale ja single. Se kuullaan samana vuonna ilmestyneessä elokuvassa Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa ja sisältyy myös sen soundtrackille. Hidas ja balladimainen ”How Deep Is Your Love” nousi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listan kärkeen kolmen viikon ajaksi vuodenvaihteessa 1977–78. Top 10:ssä se pysyi 17 viikkoa, mikä oli aikansa ennätys.
Bee Geesin jäsenet, Barry Gibb, Robin Gibb ja Maurice Gibb, kirjoittivat kappaleen alun perin amerikkalaislaulajatar Yvonne Ellimanin käyttöön. Saturday Night Fever -elokuvan tuottaja Robert Stigwood kuitenkin kehotti yhtyettä esittämään sen itse. ”How Deep Is Your Loven” sijaan Bee Gees kirjoitti Ellimanin esitettäväksi kappaleen ”If I Can't Have You”, joka nousi Yhdysvalloissa listaykköseksi. ”If I Can't Have You” kuului myös Saturday Night Fever -elokuvaan.
”How Deep Is Your Love” saavutti vuonna 1977 Best Pop Performance by a Group -Grammy-palkinnon.
Muita versioita

Brittiläinen Take That -yhtye teki kappaleesta vuonna 1996 cover-version, joka nousi sen kotimaassa listan kärkipaikalle. Kyseessä oli yhtyeen viimeinen singlejulkaisu ennen vuoden 2006 paluuta. Pepe Willberg puolestaan levytti ”Olet mulle maailmain” -nimisen suomenkielisen version vuonna 1978. Sanoituksesta vastasi Pertti Reponen ja sovituksesta Veikko Samuli. Kappale nousi Suomen singlelistalla sijalle 12 toukokuussa 1978.
Kappaleet

A-puoli
How Deep Is Your Love – 3.30 (säv. Barry Gibb/Robin Gibb/Maurice Gibb)
B-puoli
Can't Keep a Good Man Down – 3.50 (säv. Gibb/Gibb/Gibb)
Jim Clark

| Jim Clark |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  James Clark Jr.
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1936 Kilmany, Skotlanti
Kuollut: 7. huhtikuuta 1968 (32 vuotta) Hockenheim, Baden-Württemberg, Saksa
Kansalaisuus:   Iso-Britannia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1960–1968
Talli(t):  Lotus
Kilpailuja:  73 (72 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  2 (1963, 1965)
Voittoja:  25
Palkintosijoja:  32
Paalupaikkoja:  33
Nopeimpia kierroksia:  28
MM-pisteitä:  255 (274)
Ensimmäinen kilpailu:  Hollannin Grand Prix 1960
Ensimmäinen voitto:  Belgian Grand Prix 1962
Viimeinen voitto:  Etelä-Afrikan Grand Prix 1968
Viimeinen kilpailu:  Etelä-Afrikan Grand Prix 1968
James "Jim" Clark Jr. (4. maaliskuuta 1936 Kilmany, Skotlanti – 7. huhtikuuta 1968 Hockenheim, Baden-Württemberg, Saksa) oli brittiläinen kilpa-autoilija. Hän syntyi skotlantilaisen farmarin poikana ja voitti urallaan kaksi Formula 1 -maailmanmestaruutta (1963 ja 1965). Voittaessaan 26-vuotiaana F1-maailmanmestaruuden vuonna 1963 hän oli nuorin tähän yltänyt ja piti tätä ennätystä aina vuoteen 1972, jolloin brasilialainen Emerson Fittipaldi voitti mestaruuden 25-vuotiaana. Ennen Clarkia ainoa alle 30-vuotiaana mestaruuden voittanut oli 29-vuotiaana tittelin saavuttanut brittiläinen Mike Hawthorn.
Formula 1 -urallaan Clark ajoi 72 MM-sarjan GP:tä ja voitti niistä 25. Hänellä on viidenneksi eniten paalupaikkoja Formula 1 -historiassa, 33, eli saman verran kuin nelinkertaisella maailmanmestarilla Alain Prostilla. Kilpailun nopeimpia kierroksia hänelle kertyi 28 ja MM-pisteitä 274. Huomionarvoista Clarkin tilastoja katsottaessa on se, että hän sijoittui urallaan ainoastaan kerran toiseksi ja että hänen paalupaikkaprosenttinsa on suurempi kuin toisen kovan aika-ajajan, Ayrton Sennan. Brittiläisessä The Times -sanomalehdessä Clark äänestettiin kaikkien aikojen parhaaksi Formula 1 -kuskiksi.
Lisäksi Clark voitti ensimmäisenä eurooppalaisena sitten skotlantilais-italialaisen Dario Restan Indianapolisin 500 mailin ajon vuonna 1965, toisella yrittämällään. Jim Clark oli Graham Hillin ohella 1960-luvun suurimpia kuljettajia.
Jim Clark saavutti uransa aikana kahdeksan Grand Slamia eli enemmän kuin kukaan muu F1-historiassa.Clark osallistui 59 MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun, joista hän voitti 19.
Clark voitti molemmat mestaruudet ylivoimaisesti piste-erojen ollessa 25 ja 14 MM-pistettä (vuosina 1963 ja 1965).
F1-ura

Ennen F1-uraansa Clark oli ajanut rallia ja rata-autoilua sekä toiminut Lotus-tallinsa testikuljettajana (ajaen samalla Formula 2 -sarjaa). Clarkista ei ollut kuitenkaan hyväksi testikuljettajaksi, sillä ainutlaatuisen lahjakkuutensa avulla hän sovitti aina ajotyylinsä autoon sopivaksi, sen sijaan että olisi säätänyt autoa tyyliinsä sopivaksi. Vuonna 1960 hänestä tuli tallinsa virallinen kilpakuljettaja. Ensimmäisenä kautenaan Clark menestyi kohtalaisesti: 8 pistettä ja MM-sarjan kymmenes sija. Vuonna 1961 Clark keräsi jo 11 pistettä ja oli seitsemäs lopputuloksissa. Samana vuonna hän oli osallisena suuressa onnettomuudessa Italian GP:ssä, kun Ferrari-kuljettaja Wolfgang von Trips osui Clarkin Lotukseen ja osuman seurauksena Tripsin auto lensi reunakaiteeseen surmaten Tripsin ja 15 katsojaa. Vuonna 1962 Clark saavutti ensimmäisen F1-voittonsa Belgian GP:ssä ja nousi näin taistelemaan mestaruudesta maanmiehensä Graham Hillin kanssa. Päätöskisassa Etelä-Afrikan East Londonissa Clark oli matkalla kohti maailmanmestaruutta, kunnes hänen Lotus-autoonsa tuli öljyvuoto. Hill vei kilpailun voiton ja maailmanmestaruuden pistein 42, Clark oli toinen 30 pisteellä.
Vuonna 1963 Clark voitti kauden kymmenestä kilpailusta seitsemän, oli kerran toinen ja kerran kolmas. Clark voitti maailmanmestaruuden ja toiseksi tulleen Hillin pistein 54–29.Clarkin voittoprosentti oli 70% ja hän sai eniten voittoja kauden aikana siihenastisista kuljettajista.
Seuraavana vuonna Clarkin lisäksi mestaruusmahdollisuudet olivat myös Hillillä ja britti John Surteesilla. Clark oli päätöskilpailun viimeiselle kierrokselle lähdettäessä vielä matkalla maailmanmestaruuteen, kunnes autoon tuli öljyvuoto, niin kuin kaksi vuotta aiemminkin. Tällä kertaa Clark ei joutunut keskeyttämään, mutta jäi kolmanneksi. Surtees vei mestaruuden ennen Hilliä pistein 40–39, Clark keräsi 32 pistettä.
Vuosi 1965 oli Clarkille vain voittojen ja keskeytyksien kausi. Mestaruudesta hän joutui taistelemaan paljon kovemmin kuin kaksi vuotta sitten, mutta silti hän voitti mestaruuden ennen Hilliä pistein 54–40. Clark on ensimmäinen kuljettaja, joka on voittanut toisen F1-mestaruuden alle 30-vuotiaana.
Clarkin viimeiset vuodet olivat vuoristorataa johtuen lähinnä auton epäluotettavuudesta. Vuonna 1966 hän jäi kuudenneksi 16 pisteellä päästessään ainoastaan kolme kertaa maalin ajamissaan kahdeksassa kilpailussa. Vuonna 1967 hän oli kolmas keräten 41 pistettä. Maaliin Clark pääsi kaudella 1967 yhdessätoista kilpailussa kuusi kertaa, voittaen muun muassa kauden kaksi viimeistä GP:tä. Viimeisenä kautenaan 1968 hän keräsi ennen kuolemaansa 9 pistettä voittamalla kauden ensimmäisen GP:n Etelä-Afrikan Kyalamissa. Hän lähti tuohon kisaan paalupaikalta ja ajoi myös nopeimman kierroksen. Clarkin sijoitus kaudella 1968 loppupisteissä oli yhdestoista.
Clarkin kuolema

Clarkia ei yleisesti ottaen lasketa F1-sarjan osakilpailussa kuolleiden kuljettajien joukkoon, sillä hän kuoli F2-luokan kilpailussa. Clark ajoi Lotuksella kyseisen sarjan kilpailua Hockenheimin radalla Saksassa, kun auton rengas räjähti tuntemattomasta syystä ja Lotus törmäsi täydessä vauhdissa radan varrella olevaan puuhun kohtalokkain seurauksin. Onnettomuudella ei ollut tiettävästi silminnäkijöitä. Sanotaan myös että Clarkin mukana päättyi yksi aikakausi Formula ykkösissä. Autoihin alkoi kaudella -68 ilmestyä sponsoritarroja ja siivetkin tekivät läpimurtonsa tuolla kaudella. Clarkista sanotaan myös, että hän oli viimeinen "vanhan hyvän ajan mestari", ajan jolloin kilpailijat olivat todellisia herrasmiehiä ja heitä kaikkia yhdisti vilpitön rakkaus kilpa-autoiluun.
Jim Clarkin museo sijaitsee hänen kotikaupungissa Duns'issa Skotlannissa lähellä Englannin ja Skotlannin rajaa.
Kunniajäsenyydet

International Motorsports Hall of Fame 1990.
Motorsports Hall of Fame of America 1990 (luokkana Open Wheel eli avorenkaiset).
FIA Motorsport Hall of Fame.
Tilastot ja saavutukset F1-sarjassa

| Kausi | Talli | Voitot | Paalupaikat | Nopeimmat kierrokset | Palkintosijat | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1960 | Team Lotus | 0 | 0 | 0 | 1 | 8 |
| 1961 | Team Lotus | 0 | 0 | 1 | 2 | 11 |
| 1962 | Team Lotus | 3 | 6 | 5 | 3 | 30 |
| 1963 | Team Lotus | 7 | 7 | 6 | 9 | 54 (73) |
| 1964 | Team Lotus | 3 | 5 | 4 | 3 | 32 |
| 1965 | Team Lotus | 6 | 6 | 6 | 6 | 54 |
| 1966 | Team Lotus | 1 | 2 | 0 | 2 | 16 |
| 1967 | Team Lotus | 4 | 6 | 5 | 5 | 41 |
| 1968 | Team Lotus | 1 | 1 | 1 | 1 | 9 |
| Yhteensä |  | 25 | 33 | 28 | 32 | 255 (274) |
(avain)
(Vahvennetut kilpailut tarkoittavat paalupaikkaa ja kursivoidut nopeinta kierrosta)
| Vuosi | Talli | Malli | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1960 | Team Lotus | Lotus 18 | Climax I4 | ARG | MON | INDY | DUT Kesk. | BEL 5 | FRA 5 | GBR 16 | POR 3 | ITA | USA 16 |  |  | 10 | 8 |
| 1961 | Team Lotus | Lotus 21 | Climax I4 | MON 10 | DUT 3 | BEL 12 | FRA 3 | GBR Ret | GER 4 | ITA Ret | USA 7 |  |  |  |  | 7 | 11 |
| 1962 | Team Lotus | Lotus 25 | Climax V8 | DUT 9 | MON Kesk. | BEL 1 | FRA Kesk. | GBR 1 | GER 4 | ITA Kesk. | USA 1 | RSA Kesk. |  |  |  | 2 | 30 |
| 1963 | Team Lotus | Lotus 25 | Climax V8 | MON 8 | BEL 1 | DUT 1 | FRA 1 | GBR 1 | GER 2 | ITA 1 | USA 3 | MEX 1 | RSA 1 |  |  | 1 | 54 (73) |
| 1964 | Team Lotus | Lotus 25 | Climax V8 | MON 4 | DUT 1 | BEL 1 | FRA Kesk. | GBR 1 |  |  | ITA Kesk. |  |  |  |  | 3 | 32 |
| 1964 | Team Lotus | Lotus 33 | Climax V8 |  |  |  |  |  | GER Kesk. | AUT Kesk. |  | USA 7 | MEX 5 |  |  | 3 | 32 |
| 1965 | Team Lotus | Lotus 33 | Climax V8 | RSA 1 | MON | BEL 1 |  | GBR 1 | DUT 1 | GER 1 | ITA 10 | USA  Kesk. | MEX Kesk. |  |  | 1 | 54 |
| 1965 | Team Lotus | Lotus 25 | Climax V8 |  |  |  | FRA 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 | 54 |
| 1966 | Team Lotus | Lotus 33 | Climax V8 | MON Kesk. | BEL Kesk. | FRA DNS | GBR 4 | DUT 3 | GER Kesk. |  |  |  |  |  |  | 6 | 16 |
| 1966 | Team Lotus | Lotus 43 | BRM H16 |  |  |  |  |  |  | ITA Kesk. | USA 1 | MEX Kesk. |  |  |  | 6 | 16 |
| 1967 | Team Lotus | Lotus 43 | BRM H16 | RSA Kesk. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 | 41 |
| 1967 | Team Lotus | Lotus 33 | Climax V8 |  | MON Kesk. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 | 41 |
| 1967 | Team Lotus | Lotus 49 | Ford V8 |  |  | DUT 1 | BEL 6 | FRA Kesk. | GBR 1 | GER Kesk. | CAN Kesk. | ITA 3 | USA  1 | MEX 1 |  | 3 | 41 |
| 1968 | Team Lotus | Lotus 49 | Ford V8 | RSA 1 | ESP | MON | BEL | DUT | FRA | GBR | GER | ITA | CAN | USA | MEX | 11 | 9 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto – Jim Clark ajaa Keimolan radalla sightseeing-kierroksen (1966)
Youtube: Jim Clark's fatal accident
Formula 1 -luokan kuljettajien maailmanmestarit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Jim Clark Saksan GP:ssä 1962
John Cleese

| John Cleese |
| --- | --- |
 John Cleese vuonna 2014.
Henkilötiedot
Koko nimi:  John Marwood Cleese
Syntynyt: 27. lokakuuta 1939 (ikä 85)  Somerset, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä, koomikko, käsikirjoittaja
Puoliso:  Jennifer Wade  (2012–) Connie Booth (1968–1978) Barbara Trentham (1981–1990) Alyce Eichelberger (1992–2008)
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Basil Fawlty (Pitkän Jussin majatalo)
Palkinnot
 BAFTA Film Award (1989)   Baftan televisiopalkinnot (1980)  David (1989)  Emmy (1987)  Peter Sellers Award for Comedy (1987)  TV Prize (1991) 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
John Marwood Cleese (s. 27. lokakuuta 1939 Weston-super-Mare, Somerset, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen näyttelijä, koomikko ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten Monty Python -koomikkoryhmän jäsenenä.
Nuoruus ja varhainen ura

John Cleesen vanhemmat olivat vakuutusasiamies Reginald Cleese ja Muriel Cross. Suvun sukunimi oli alun perin ollut Cheese, mutta hänen isänsä oli muuttanut sen muotoon Cleese värväytyessään ensimmäiseen maailmansotaan 1915.
John Cleese sai koulutuksensa Clifton Collegessa Bristolissa. Kouluvuosiensa aikana hänet ehdittiin kerran erottaa sopimattoman kepposen vuoksi: hän oli maalannut koulun lattiaan rivin jalanjälkiä luodakseen sen kuvan, että sotamarsalkka Douglas Haigin patsas oli käynyt WC:ssä. Collegen jälkeen Cleese siirtyi opiskelemaan lakia Cambridgen yliopistoon. Opiskelun sijasta hän keskittyi kuitenkin esiintymään Cambridge Footlights -ryhmässä, yliopiston maineikkaassa teatteriseurueessa. Footlights-ryhmässä Cleese tapasi ensimmäisen kerran tulevan työparinsa, lääketieteen opiskelija Graham Chapmanin. 

Luotuaan itselleen mainetta Footlightsissa Cleese pääsi Britannian yleisradioyhtiöön BBC:hen käsikirjoittamaan radiokomiikkaa. Hän ja Chapman liittyivät 1963 esiintyjiksi Cambridge Circus -revyyseen, joka esiintyi ensin Lontoossa, sitten Uudessa-Seelannissa ja lopulta Broadwayllä New Yorkissa. Revyyn päätyttyä Cleese jäi muutamaksi vuodeksi Yhdysvaltoihin ja esiintyi erilaisissa revyissä ja näytelmäkappaleissa. Tänä aikana hän tutustui animaattori Terry Gilliamiin, tulevaan Monty Pythonin jäseneen, sekä näyttelijä Connie Boothiin, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1968. Cleeselle ja Boothille syntyi yksi lapsi, tytär Cynthia Cleese 1971. Pari erosi vuonna 1978.
Myöhempi ura ja Monty Python

Palattuaan Britanniaan vuonna 1965 Cleese liittyi Chapmanin kanssa BBC:n ajankohtaissatiirin The Frost Report (1966) käsikirjoittajaryhmään. Ohjelma on myöhemmin tullut maineikkaaksi siitä, että sen käsikirjoittajakunnassa työskentelivät ensimmäisen kerran yhdessä kaikki Monty Python -ryhmän viisi brittijäsentä: Cleese, Chapman, Eric Idle, Terry Jones ja Michael Palin. Tämän jälkeen Cleese ja Chapman olivat mukana sketsisarjassa At Last the 1948 Show (1967). Sen menestyttyä hyvin BBC tarjosi kaksikolle mahdollisuutta oman sketsisarjan tekemiseen. Cleese ei kuitenkaan halunnut tehdä kahden miehen show’ta (osittain siksi, että Chapmanin alkoholismi teki tämän kanssa työskentelyn ajoittain hankalaksi), joten hän kutsui mukaan Michael Palinin, jonka kanssa hän oli ystävystynyt The Frost Reportin aikana. Palin puolestaan toi mukanaan Eric Idlen ja Terry Jonesin sekä Terry Gilliamin, joiden kanssa hän oli The Frost Reportin jälkeen tehnyt sarjaa Do Not Adjust Your Set (1967–1969). Näin syntyi Monty Python -ryhmä.
Monty Python -ryhmä aloitti maailmanvalloituksensa BBC:lle tehdystä televisiosarjasta Monty Pythonin lentävä sirkus (Monty Python’s Flying Circus, 1969–1974). Sarjan ensimmäinen jakso nauhoitettiin 7. syyskuuta 1969, ja näytettiin 5. lokakuuta samana vuonna BBC Onella. Sarjasta tehtiin neljä tuotantokautta ja yhteensä 45 jaksoa. Lisäksi ryhmä on tehnyt neljä elokuvaa sekä lukemattoman määrän oheistuotteita äänitteistä ja kirjoista videopeleihin.
John Cleese on nähty monenlaisissa rooleissa. Esimerkiksi elokuvassa Monty Pythonin hullu maailma hän esittää useita rooleja, joista näkyvimpiä ovat Sir Lancelot, Musta ritari ja kaakattava maagikko Tim the Enchanter. Monty Python -ryhmän elokuvien lisäksi Cleese on esiintynyt myös muun muassa Pitkän Jussin majatalo -sarjassa ja Kala nimeltä Wanda -elokuvassa (1988), jonka käsikirjoittamiseen hän myös osallistui. James Bond -elokuvassa Kun maailma ei riitä (1999) Cleese esittää varusteasiantuntija Q:n apuria R:ää ja elokuvassa Kuolema saa odottaa (2002) hän korvasi Desmond Llewelynin Q:na. Lisäksi hän näytteli Harry Potter -elokuvasarjan ensimmäisissä elokuvissa haamua nimeltä ”Melkein päätön Nick”. Elokuvassa Viidakon Ykä (1997) hän oli puhuva gorilla. Cleese on myös ääninäytellyt useissa elokuvissa, esimerkiksi kuningas Haroldia elokuvissa Shrek 2 ja Shrek 3.
Cleese on 2000-luvulla tehnyt useita esiintymiskiertueita. Vuoden 2018 kiertue oli nimeltään "Viimeinen tilaisuus nähdä minut ennen kuin kuolen".