stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marc Almond
Diskografia > Sooloalbumit > Yksin tehdyt

1986: Violent Silence (minialbumi)
1987: Singles 1984–1987
1989: Jacques
1990: Enchanted
1991: Tenement Symphony
1992: A Virgin's Tale - Volume I
1992: A Virgin's Tale - Volume II
1993: Twelve Years of Tears
1993: Absinthe: The French Album
1995: Treasure Box
1996: Fantastic Star
1998: Marc Almond & La Magia, live
1999: Open All Night
2000: Liverpool Philharmonic Hall
2001: Stranger Things
2001: Live at the Union Chapel
2002: Little Rough Rhinestones Volume 1
2003: The Willing Sinner live-konserttina Berliinissä
2003: Marc Almond in Session Volume 1
2003: Heart on Snow
2003: Marc Almond in Session Volume 2
2006: Little Rough Rhinestones Volume 2
2007: Stardom Road
2009: Orpheus In Exile
2010: Varieté
2011: Feasting with Panthers
2014: The Tyburn Tree
2014: The Dancing Marquis
2014: Ten Plagues - A Song Cycle
2015: The Velvet Trail
2015: Against Nature
2016: Silver City Ride
2017: Shadows and Reflections
2018: How to Destroy Angels (Coil + Zos Kia + Marc Almond)
2018: A Lovely Life to Live
2020: Chaos and a Dancing Star
2024: I’m Not Anyone
Diskografia > Flesh Volcano

1987: Slut (EP)
Diskografia > Michael Cashmoren kanssa

2008: Gabriel and The Lunatic Lover
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marc Almond Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Aleksei Brusilov

Aleksei Brusilov vuonna 1914.
Aleksei Aleksejevitš Brusilov (ven. Алексе́й Алексе́евич Бруси́лов, 1. syyskuuta 1853 Tbilisi – 17. maaliskuuta 1926 Moskova) oli venäläinen ratsuväenkenraali, joka toimi Venäjän armeijan ylipäällikkönä ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1917. Ollessaan vuonna 1916 Venäjän lounaisrintaman komentajana hän määräsi niin sanotun Brusilovin hyökkäyksen.
Brusilov aloitti Venäjän 8. armeijan komentajana vuonna 1914, ja hänestä tuli kesäkuussa 1916 Nikolai Ivanovin seuraaja koko lounaisrintaman komentajana siksi, että hänellä oli tarjota hyökkäyssuunnitelma. Kenraalit Aleksei Evert ja Aleksei Kuropatkin olivat pitäneet parempana jäädä vain puolustusasemiin, vaikka Venäjää lainoittanut ja tukenut Ranska pyysi toista hyökkäystä itärintamalla pääasiassa Itävalta-Unkarin joukkoja vastaan, jotta Saksan olisi pakko luopua Verdunia vastaan kohdistetusta hyökkäyksestä ja Ranskan tilanne siten helpottuisi. Brusilovin hyökkäys toteutettiin 4. kesäkuuta – 20. syyskuuta 1916, minkä jälkeen keskusvaltojen puolella Paul von Hindenburg sai rintaman vakiintumaan.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen aikana Brusilov kannatti Nikolai II:n vallasta luopumista, ja Venäjän väliaikainen hallitus nimitti hänet sen jälkeen koko Venäjän armeijan komentajaksi. Brusilov suunnitteli yhdessä Aleksandr Kerenskin kanssa vuonna 1917 suoritetun Kerenskin hyökkäyksen, jota kutsutaan harvemmin myös Brusilovin toiseksi hyökkäykseksi.
Bolševikkien otettua vallan väliaikaiselta hallitukselta ja vallan jakauduttua eri kenraaleille Brusilov odotti vuoteen 1920, kunnes tarjoutui neuvostohallinnon palvelukseen. Hän johti vuonna 1920 sota-asiain sekä ulkoasian kansankomissaarin Lev Trotskin alaisuudessa puna-armeijan hyökkäystä Varsovaa kohti puolalaisia vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksei Brusilov Wikimedia Commonsissa
Projekt Hronosin Brusilovista kertova biografia venäjäksi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Jelgava

| Jelgava |
| --- | --- |
 Jelgavaa vuonna 2007.
 lippu:  vaakuna
 Jelgava
 Koordinaatit: 56°39′N, 23°43′E 
Valtio:  Latvia
Kaupunginoikeudet:  1573
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Andris Rāviņš
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  60 km²
Väkiluku (2016)  ():  61 623
 
 www.jelgava.lv 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jelgava (saks. Mitau, ven. Елгава / Митава, puol. Mitawa) on kaupunki Keski-Latviassa Lielupejoen varrella noin 45 km lounaaseen Riiasta. Sen asukasluku oli vuoden 2016 väestönlaskennassa noin 61 000 ja se on Zemgalen suurin kaupunki. Se oli (nimellä Mitau) Kuurinmaan herttuakunnan ja kuvernementin pääkaupunki.
Nimen Jelgava uskotaan tulevan liivin kielen sanasta jelgab, joka tarkoittaa matalaa paikkaa.lähde?
Historia

Ensimmäinen kirjallinen maininta paikasta on peräisin vuodelta 1265, mutta kaupunki perustettiin virallisesti vasta vuonna 1573.
Jelgavasta tuli Kuurinmaan ja Semgallian yhdistyneen herttuakunnan pääkaupunki vuonna 1578. 1596 Kuurinmaan herttuakunta jaettiin kahteen hallinnolliseen alueeseen, ja Jelgavasta tuli herttua Friedrich Kettlerin asuinpaikka. Jelgavasta tuli uudelleen yhdistyneen herttuakunnan pääkaupunki vuonna 1617.lähde?
Toiseksi viimeinen Kuurinmaan herttua Ernst Johann von Biron kehitti Jelgavan kulttuurielämää merkittävästi. Hän avasi kaupungin ensimmäisen julkisen kirjaston. Biron perusti 1775 Academia Petrinan. Herttua kehitti myös kaupungin teatterielämää.lähde?
Jelgavan merkittävämpiä nähtävyyksiä on barokkityylinen Jelgavan palatsi (1738–1740, 1762–1772). Palatsin rakennutti arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrelli. Sen rakentaminen alkoi 1738 Liivinmaan ritarikunnan linnan paikalle. Palatsi oli aiemmin Kuurinmaan herttuan talviasunto. Ranskan vallankumousta paennut kuningas Ludvig XVIII asettui asumaan Jelgavan palatsiin vuosiksi 1798–1807. Nykyään palatsissa toimii maatalouskorkeakoulu ja museo. Jelgava tuhoutui pahoin toisessa maailmansodassa.lähde?
Väestö > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1840 | 1897 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2000 | 2011 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&022948.&&&&0022 948 | &&&&&&&&&&035131.&&&&0035 131 | &&&&&&&&&&032000.&&&&0032 000 | &&&&&&&&&&036359.&&&&0036 359 | &&&&&&&&&&055297.&&&&0055 297 | &&&&&&&&&&067599.&&&&0067 599 | &&&&&&&&&&074704.&&&&0074 704 | &&&&&&&&&&063652.&&&&0063 652 | &&&&&&&&&&059511.&&&&0059 511 |
Porin Puuvilla

Porin puuvillatehdas.
Porin Puuvilla Oy oli suomalainen vuosina 1898–1974 toiminut puuvillakankaita ja lankaa valmistanut tekstiiliteollisuusyritys, jonka tuotantolaitokset sijaitsivat Porissa.
Yritys

Yrityksen perustivat vuonna 1898 Gustav Efraim Ramberg ja joukko porilaisia liikemiehiä. Se toimi vuosina 1898–1921 Porin Puuvillateollisuus Oy -nimisenä, mutta tämä yhtiö lakkautettiin juridisista syistä. Sen omaisuus myytiin uudelle Porin Puuvilla Oy -nimiselle yhtiölle, jolla oli kuitenkin samat omistajat. Yhtiön suurin omistaja oli A. Ahlström Oy (30–40 prosenttia osakkeista) ja Ahlströmin suku.
Vuonna 1912 yhtiöllä oli 650 työntekijää ja myynti oli 4,5 miljoonaa markkaa. Vuonna 1926 Poriin perustettiin kankaanpainolaitos, johon hankittiin kolmi- ja kuusiväriset telapainokoneet Saksasta. Tämä painolaitos oli toinen Suomessa, ensimmäinen oli perustettu 1861 Forssaan. Painolaitosta uudistettiin 1930-luvulla ja vuonna 1938 otettiin käyttöön filmipaino, joka mahdollisti leveämpien kankaiden painamisen suuremmilla kuvioilla ja kirkkaammilla väreillä. Tehtaan oma painokangassuunnitteluateljee aloitti toimintansa 1956, ja se toimi vuoteen 1977 saakka, jolloin kankaiden suunnittelu siirrettiin Forssaan.
Porin Puuvilla Osakeyhtiö fuusioitiin 1974 Oy Finlayson Ab:hen. Puuvillatehtaan kutomon palon jälkeen vuonna 1981 sen tuotantoa alettiin ajaa alas niin, että tuotanto päättyi lopullisesti kesällä 1994.
Puuvillatehtaan rakennukset

Porin Puuvillan tehdaslaitokset sijaitsivat Kokemäenjoen pohjoisrannalla Porin Isosannan kaupunginosassa.  Tehdasalueen ja sen rakennukset suunnitteli arkkitehti August Krook.
Puuvillakehräämö ja -kutomo aloittivat toimintansa 1900 ja värjäämö 1902. Vuonna 1934 valmistui arkkitehti Rainer Finnilän suunnittelema konttorirakennus, joka käsitti myös johtajan asunnon.
Vuonna 1981 puuvillatehtaan kutomo tuhoutui suuressa tehdaspalossa, joka oli Suomen kaikkien aikojen suurin teollisuuslaitosta kohdannut tulipalo.
Tehdas nykypäivänä

Puuvillatehtaan tiloissa toimii nykyään Porin yliopistokeskus sekä lukuisa joukko eri alojen yrityksiä.  Vuonna 2012 puuvillatehtaan entisen kutomon paikalle alettiin rakentaa suurta ostoskeskusta. Kauppakeskus Puuvilla valmistui syksyllä 2014 ja se on yksi Suomen suurimmista kauppakeskuksista.
Puuvillatehtaan alue kuuluu Museoviraston inventoimiin Valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin yhdessä vieressä sijaitsevan Porin konepajan alueen kanssa.
Kirjallisuutta

Stjernschantz, Göran: Porin Puuvilla Osakeyhtiö 1898–1948.  Pori:  Porin Puuvilla Oy, 1949.
Aiheesta muualla

Porin Puuvillan nettisivut
Satakunnan Museon Teollisuustyön jäljillä (Arkistoitu – Internet Archive) -verkkoaineisto
Revontulet

Revontulia Alaskassa Pohjois-Amerikassa.
Revontulet ovat ilmakehän valoilmiö, joka koostuu värikkäistä, tanssivista ja vaihtelevista kuvioista pohjoisella ja eteläisellä yötaivaalla. Revontulet ovat useimmin vihreitä, mutta joskus punaisia, purppuroita tai sinisiä.
Revontulet aiheutuvat aurinkotuulen tuomien varautuneiden hiukkasten osumisesta Maan ilmakehään noin 80–250 kilometrin korkeudella. Kun hiukkanen törmää Maan ionosfäärissä happiatomeihin ja typpimolekyyleihin, se antaa niille lisäenergiaa, ja atomit virittyvät hetkeksi korkeampaan energiatilaan. Kun hiukkasen viritystila purkautuu, viritysenergia vapautuu fotoneina, mikä näkyy valona.
Nimitys

Pohjoisella pallonpuoliskolla revontulia kutsutaan kansainvälisesti myös latinankielisellä nimityksellä aurora borealis eli pohjanpalo, eteläisellä pallonpuoliskolla aurora australis eli etelänpalo. Useimmissa muissakin kielissä ilmiön nimitys viittaa pohjoiseen valoon tai pohjoiseen ruskoon. Vain suomen kielessä ilmiötä kutsutaan "revontuliksi". Nimityksen sanotaan tulevan siitä, että revontulivalon on uskottu aiheutuneen tuliketun turkin hankautumisesta puihin. Toisen teorian mukaan "repo" tarkoittaa metsäsuomalaisten loitsuja, eli revontulet ovat taivaan loitsutulia.
Aiheutuminen

Revontulten energianlähde on Aurinko ja siitä lähtevä aurinkotuuli, joka puhaltaa sähköisesti varautuneita hiukkasia jatkuvasti Maata kohti. Revontulet aiheuttaa aurinkotuulen korkeaenergisten, varauksellisten hiukkasten vuorovaikutus Maan ilmakehän molekyylien kanssa noin 80–600 kilometrin korkeudella. Suurin osa revontulista esiintyy 80–250 kilometrin korkeudella. Niiden alareuna on yleensä terävä, mutta yläreuna häipyy vähitellen näkymättömiin.
Maan magneettikenttään saapuessaan Auringosta saapunut varattu hiukkanen alkaa poukkoilla magneettikentän ohjaamana Maan pohjoisen ja eteläisen napa-alueen välillä magneettista rataa eli kenttäviivaa pitkin. Kun hiukkasen poukkoilu loppuu ulkoisen voiman vaikutuksesta, se syöksyy alas Maan magneettikentän suuntaisesti. Kun hiukkanen törmää Maan ionosfäärissä happiatomeihin ja typpimolekyyleihin, se antaa niille lisäenergiaa, ja atomit virittyvät hetkeksi korkeampaan energiatilaan. Kun hiukkasen viritystila purkautuu, viritysenergia vapautuu fotoneina, mikä näkyy valonvälähdyksenä. Sellaisia voi tapahtua samanaikaisesti jopa tuhansia kuutiosenttimetrin alueella. Yhdessä kaikki välähdykset tuottavat laajan revontulivalon.
Esiintyminen > Esiintymisalue

Revontulten suurin esiintymisalue eli revontuliovaali geomagneettisen pohjoisnavan ympärillä.
Revontuliovaali Etelämantereen ympärillä.
Revontulia esiintyy lähinnä Maan geomagneettista pohjois- ja etelänapaa ympäröivillä rengasmaisilla alueilla, joita kutsutaan revontuliovaaleiksi. Ne sijaitsevat noin 20 leveysasteen etäisyydellä navoista. Pohjoinen revontuliovaali kulkee Fennoskandian pohjoisosan, Huippuvuorten, Islannin, Etelä-Grönlannin, Pohjois-Kanadan, Alaskan ja Siperian pohjoisrannikon leveydellä. Eteläinen revontuliovaali sijaitsee Etelämantereen ympärillä asumattomalla alueella kaukana esimerkiksi Australiasta ja Uudesta-Seelannista.
Revontuliovaalin halkaisija kasvaa ajoittain, jolloin revontulet siirtyvät kauemmaksi navoista ja niitä nähdään kauempanakin. Revontulialimyrskyksi kutsutaan tapahtumaa, jossa revontuliovaalin kohta kirkastuu, ovaali muuttuu leveämmäksi, ja kirkas alue leviää länteen ja itään.
Pohjoisen jäämeren Karhusaarella Fennoskandian ja Huippuvuorten puolivälissä revontulien todennäköisyys on korkeimmillaan, ja niitä esiintyy siellä joka yö. Suomen Kilpisjärvellä revontulia esiintyy kolmena yönä neljästä, Oulun korkeudella joka neljäs yö, ja pääkaupunkiseudulla kerran kuukaudessa. Etelässä revontulet näkyvät yleensä vain pohjoistaivaalla, mutta joskus revontulet näkyvät Etelä-Suomessakin suoraan ylhäällä zeniitissä.
Joskus voimakkaan auringon aktiivisuuden aikana revontulia voi näkyä Keski- ja Etelä-Euroopassakin, esimerkiksi Wienissä keskimäärin kerran vuodessa ja Istanbulissa noin joka kymmenes vuosi. Pienillä leveysasteilla revontulia voidaan joskus hyvin harvoin havaita voimakkaiden aurinkomyrskyjen aikana taivaanrannassa. Pohjoiset revontulet havaittiin vuonna 1859 Havaijilla 21 astetta pohjoista leveyttä sekä vuonna 1872 Mumbaissa Intiassa 19 astetta pohjoista leveyttä, jolloin ne olivat zeniitissä Istanbulissa ja Ateenassa. Eteläiset revontulet on mahdollisesti havaittu vuonna 1921 Samoalla 13 astetta eteläistä leveyttä ja vuonna 1909 Singaporessa vain yksi aste päiväntasaajasta pohjoiseen.
Koska magneettiset navat vaeltelevat Maan pinnalla, myös revontuliovaalit siirtyvät vuosisatojen aikana eri paikkoihin. Esimerkiksi vuonna 1700 revontuliovaali ulottui Ouluun ja Skotlantiin, minkä seurauksena Euroopassa nähtiin revontulia kymmenen kertaa enemmän kuin nykyisin. 1000-luvulla revontuliovaali sen sijaan ulottui syvälle Siperian eteläosiin, ja revontulia nähtiin Kiinassa huomattavasti enemmän kuin nyt, mutta Länsi-Euroopassa vain vähän.
Esiintyminen > Esiintymisjaksot

Revontulten yleisyys vaihtelee useassa jaksossa – päivittäin, 27 vuorokauden jaksossa, vuodenajoittain sekä 11 vuoden jaksossa.
Koska revontuliovaali on epäsymmetrinen magneettisen navan suhteen ja pysyttelee Auringon suhteen paikallaan, maapallon pyöriessä se liikkuu vuorokauden aikana maanpintaan nähden. Iltapäivisin revontulet ovat kaukana Suomen pohjoispuolella, mutta illan mittaan ne siirtyvät kohti etelää ja ovat Pohjois-Suomen kohdalla kello 22–23:n aikaan. Aamua kohti revontulet vetäytyvät jälleen pohjoiseen.
Kun Auringon jokin alue aktivoituu, se tuottaa paitsi runsaasti auringonpilkkuja, myös runsaasti varautuneita hiukkasia, jotka aiheuttavat revontulia. Tällainen aktiivinen alue on kääntyneenä Maahan päin noin 27 vuorokauden välein, koska siinä ajassa Aurinko pyörähtää kerran akselinsa ympäri. Aktiivista revontulijaksoa seuraakin usein uusi aktiivinen jakso 27 vuorokauden kuluttua. Tätä kestää yleensä muutaman Auringon kierroksen ajan, kunnes Auringon aktiivinen kohta hiipuu ja revontulet vähenevät.
Revontulten aktiivisinta esiintymisaikaa kutsutaan revontulimaksimiksi ja pienintä revontuliminimiksi. Vuoden aikana revontulilla on maksimit kevätpäiväntasauksen ja syyspäiväntasauksen aikaan. Minimit puolestaan ovat kesäpäivänseisauksen ja talvipäivänseisauksen aikaan. Niiden erot eivät kuitenkaan ole suuret, ja revontuliovaalissa revontulia havaitaankin vuoden jokaisena yönä.
Usean vuoden aikajaksolla revontulia esiintyy useimmin silloin, kun Auringon magneettinen aktiivisuus on suurimmillaan sen 11 vuoden auringonpilkkujakson aikana, tarkemmin sanoen laskevan kauden alkuvuosina.
Auringonpilkkujen ja samalla revontulien määrässä on havaittu myös pitkäkestoisempia tai epäsäännöllisiä vaihteluja. Noin vuosina 1640–1715 oli niin sanottu Maunderin minimi, jonka aikana auringonpilkkuja oli poikkeuksellisen vähän eikä revontuliakaan juuri näkynyt.
Havaitseminen > Havaitsemispaikka ja -aika

Yksi parhaista paikoista tarkkailla ja tutkia revontulia on pohjoinen Fennoskandia, koska siellä on enemmän asutusta ja paremmat liikenneyhteydet kuin muualla revontuliovaalien alueella.
Parhaiten revontulet havaitaan selkeällä ja pimeällä, kun Aurinko on laskenut horisontin taakse. Ilman lämpötilalla ei ole sinänsä merkitystä, vaikkakin pakkasella ilma on usein selkeä ja siksi hyvä revontulien havaitsemiselle. Revontulia syntyy päivisin yhtä paljon kuin öisinkin, mutta päivänvalo estää niitä näkymästä yhtä hyvin kuin öisiä revontulia. Suomessa paras aika tarkkailla revontulia on pohjoistaivaalla kello 21–24 kaukana taajamien valosaasteesta.
Havaitseminen > Revontulialimyrsky

Revontulet esiintyvät yön aikana säännönmukaisina revontulialimyrskyinä eli ”revontulinäytelminä”. Rauhallisena yönä sellainen esiintyy vain kerran yössä, mutta joskus niitä nähdään yön aikana 3–5. Pohjoisessa revontulinäytelmän voi nähdä joskus suoraan alapuolelta, mutta etelämmässä se näkyy yleensä vain sivusta.
Revontulialimyrsky alkaa varhain illalla, kun pohjoisella taivaanrannalla näkyy yksi tai useampi rauhallinen vihertävä revontulikaari. Kaaret ulottuvat taivaanrannan poikki itä-länsisuunnassa, mutta pohjois-eteläsuunnassa niiden leveys on vain pari kilometriä. Kaaret pysyvät muuttumattomina paikallaan tai ajautuvat hitaasti kohti etelää. Kaari kirkastuu tunnin tai kahden tunnin kuluttua sen ilmestymisestä, ja sen yläpuolella saattaa näkyä punaista. Aiemmin tasainen valo pirstoituu pystysuuntaisiksi säteiksi, ja kaari alkaa usein poimuilla. Puolen tunnin aikana kaari siirtyy kohti etelää keskitaivaalle.
Revontulinäytelmän kolmas näytös kestää vain 10 minuuttia, mutta sen aikana revontulialimyrsky on kiivaimmillaan. Taivaalla näkyy leveitä revontulinauhoja ja -verhoja, jotka poimuttuvat ja pyörivät sekä liikkuvat nopeasti pohjoiseen ja etelään. Vihreän ja punaisen lisäksi näkyy myös sinistä ja violettia, joskus purppuraakin. Revontulinäytelmän huippukohdan muodostaa joskus niin sanottu revontulikorona, joka on suoraan katselijan yläpuolella ja leviää sekä pohjois- että etelätaivaalle.
Neljännessä näytöksessä revontulien kirkkaus heikkenee ja ne rauhoittuvat, ja taivaan peittää harmaanvihreä diffuusi vaippa tai sykkiviä revontulia. Tätä kestää noin tunnin, minkä jälkeen koko näytelmä voi alkaa alusta, kun pohjoiselle taivaalle ilmestyy uusi revontulikaari.
Revontulinäytelmien jo loputtua aamuyöllä esiintyy harsomaisia revontulipintoja, jotka loistavat tasaisella voimakkuudella. Yön aikana voi esiintyä myös niin sanottuja valekäynnistymisiä, joissa kaari ei kehity alimyrskyksi.
Havaitseminen > Värit

Revontulten valon väri riippuu virittyneen hiukkasen laadusta ja sen törmäyksessä saamasta energiasta. Happiatomien viritystilat tekevät revontulista vihreän ja punaisen, ja typpimolekyylit sinertävän.
Vihreä on revontulien yleisin väri. Se syntyy noin 100–300 kilometrin korkeudella. Revontulien vihreät muodot ovat yleensä selvästi erottuvia ja teräviä, koska vihreää väriä vapauttava viritystila säilyy vain sekunnin ajan törmäyksestä valon vapautumiseen. Vihreissä revontulissa näkyy joskus myös keltaista, mikä johtuu muiden värien sekoittavasta vaikutuksesta tai ilmakehästä. Jos taivas ei ole täysin tumma, vihreä voi näyttää valkoiselta, koska ihmissilmä ei erota vähäisestä kirkkaudesta väriä.
Punaisen viritystilan purkautumiseen kuluu runsas minuutti. Koska törmäyskohde liikkuu siinä ajassa pitkiä matkoja, punaiset revontulet ovat muodoltaan pehmeämpiä kuin vihreät. Punainen valo on myös heikompaa kuin vihreä. Punaiset revontulet syntyvät pääasiassa yli 300 kilometrin korkeudessa, koska siellä hiukkasilla on enemmän tilaa liikkua kuin alempana ja koska punaisen valon aiheuttavat matalaenergiset ja hitaat hiukkaset törmäävät happeen jo ennen kuin ne ovat tunkeutuneet alemmas ilmakehässä. Eteläisillä leveysasteilla revontulet näkyvät lähes aina voimakkaan punaisina, eivätkä vihreinä, kuten pohjoisempana.
Purppura tai liila väri esiintyy yleensä vihreän alapuolella. Sen aiheuttavat hyvin suurienergiaiset ja nopeat hiukkaset, jotka törmäävät typpimolekyyleihin vasta myöhään, noin 80–100 kilometrin korkeudessa. Tätä väriä esiintyy voimakkaissa ja nopeasti liikkuvissa revontulissa, ja hiukkasen viritystila kestää vain sekunnin murto-osan ajan. Purppurat revontulimuodot ovatkin hyvin voimakkaita ja teräviä.
Revontulimuodon yläreunassa näkyy joskus sinistä valoa, joka on peräisin ionisoituneista typpimolekyyleistä. Se on hyvin yleinen kaikkien muiden värien yhteydessä, mutta usein se jää muiden, voimakkaampien värien peittoon. Sininen väri näkyy parhaiten aikaisin illalla tai myöhään aamulla, ja aikaisin syksyllä tai myöhään keväällä.
Yksittäinen revontulimuoto voi vaihtaa väriä. Aluksi se saattaa olla täysin vihreä, mutta vähän ajan kuluttua vihreän värin korvaa punainen ja pehmeämpi muoto.
Havaitseminen > Muodot

Revontulet esiintyvät hyvin monenlaisina muotoina. Sama revontuli voi näyttää erilaiselta riippuen siitä, tarkastellaanko sitä suoraan alapuolelta vai sivulta. Revontulet muuttuvat suurten purkausten aikana nopeasti ja ottavat monenlaisia muotoja.
Revontulien erilaiset muodot jaetaan vyömäisiin, diffuuseihin (sumeisiin) ja säteittäisiin. Rakenteeltaan revontulet ovat homogeenisia (tasaisia), juomuisia tai säteisiä. Revontulen tila voi olla rauhallinen, aktiivinen (liikkuva tai muuttuva) tai sykkivä.
Yleisin, pitkäikäisin ja ensimmäisenä näkyvä revontulen muoto on revontulikaari. Se ulottuu itäisestä horisontista läntiseen, ja sillä on tasainen alareuna. Se on yleensä vihreä, ja se liikkuu rauhallisesti ja tasaisesti. Se voi nousta vähitellen korkeammalle. Revontulien aktiivisuuden voimistuessa taivaalla voi näkyä useita vierekkäisiä kaaria, ja revontulivyöhyke samalla laajenee. Kaareen saattaa syntyä kirkastumia, jotka kulkevat itään tai länteen. Kaaret saattavat myös alkaa vilkkua.
Revontulivyö syntyy, kun revontulikaari alkaa aktivoitua. Revontulivyössä on erilaisia poimuja ja muita rakenteita, ja muodon alareuna muuttuu poimuiseksi ja monitasoiseksi.
Revontuliverho on säteinen kaari tai vyö sivusuunnasta katsottuna. Säteet ovat jopa useiden satojen kilometrien korkuisia valoviiruja, jotka saattavat liikkua verhoa pitkin.
Revontulikorona tai revontulikruunu näkyy suoraan havaitsijan yläpuolella. Se voi joskus kattaa koko taivaankannen. Korona on yleensä vihreä, mutta se saattaa olla joskus kokonaan punainenkin.
Revontulispiraali on kiertynyt vyömäinen rakenne. Magneettikentän kiertymisen aiheuttaa voimistuneet ylöspäin suuntautuneet sähkövirrat, jotka vääntävät magneettikentän kenttäviivaa. Spiraaliketjussa on useita samanaikaisia ja vierekkäisiä spiraaleja.
Länteen etenevä hyöky ei ole yhtä vahvasti kiertynyt kuin spiraali. Se enteilee revontulien voimistumista puolen tunnin kuluessa.
Mustaksi revontuleksi kutsutaan kohtaa, jossa ei ole revontulivaloa, koska hiukkaset kulkeutuvat takaisin lähiavaruuteen. Mustat revontulet muodostavat juovia kirkkaisiin vihreisiin revontulivaloihin.
Pohjois–eteläsuuntaisia kaaria esiintyy magneettisen aktiivisuuden kasvaessa.
Sykkiviä revontulia esiintyy silloin, kun purkauksen voimakkain vaihe alkaa olla ohi. Ne eivät liiku, mutta niiden kirkkaus vaihtelee voimakkaasti, eli ne sykkivät tai vilkkuvat. Ne voivat näkyä läiskinä tai pitkinä juovina, ja niitä esiintyy useimmin aamyön tunteina.
Omega-vyö muistuttaa kreikkalaisten aakkosten omega-kirjainta. Se näkyy usein aamuyön puolella. Se muodostaa laajan ja pitkän kaaren muotoisen kehän pohjoisesta etelään, ja liikkuu kohti itäistä horisonttia.
Revontulipilareita voi näkyä revontuliyön rauhallisina aikoina. Ne esiintyvät yksinään ja saattavat pysyä kauan täysin paikoillaan. Niissä voi esiintyä kaikkia revontulien värejä, mutta ne ovat melko himmeitä.
Diffuusi revontuli on tasainen ja himmeä revontulipeitto, joka esiintyy usein aamuyön tunteina.