stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilho Hiilesmaa

Vilho Arvid Hiilesmaa (10. maaliskuuta 1908 Helsinki – 10. elokuuta 1986 Porvoo) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori ja Helsingin yliopiston dosentti 1960–1968. Hän oli keskeinen vaikuttaja siinä, että jodia alettiin Suomessa lisätä ruokasuolaan. Näin jodin puutteesta johtuva struuma saatiin lähes häviämään Suomesta.
Hiilesmaa valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1937 ja väitteli lääketieteen tohtoriksi 1948 synnyttäjien ja vastasyntyneiden kilpirauhassairauksista. Hän toimi vuoteen 1955 saakka lääkärinä Tampereella, sitten Porissa vuoteen 1962, Hämeenlinnassa vuoteen 1965 ja Kuusankoskella vuoteen 1971. Eläkevuosinaan hän piti yksityisvastaanottoa Porvoossa vuoteen 1979.
Velie

Vuosimallin 1927 Velie Model 50
Velie on yhdysvaltalainen vuosina 1908-1928 valmistettu automerkki. Autoa valmistettiin Molinessa Illinois'n osavaltiossa. Automerkin loi Willard Velie, John Deeren tyttären poika. Alkuvuosina Velie-autoissa oli nelisylinterinen rivimoottori. Vuodesta 1916 lähtien niissä käytettiin kuusisylinteristä rivimoottoria. Vuonna 1926 tehdas tarjosi myös 8-sylinteristä rivimoottoria.
Velien logo
Vuonna 1974 Velie-autoja oli jäljellä Euroopassa vain kaksi, joista toinen oli Suomessa. Aikoinaan merkkiä oli tuotu Suomeen vain neljä yksilöä. Säilynyt yksilö laitettiin vuonna 1932 Oulunkylässä liiteriin, josta se löydettiin vuonna 1963. Vuonna 1972 auto myytiin Seinäjoelle, jossa se kunnostettiin. Seinäjoen Törnävälle kokoontui vuonna 1974 vanhoja autoja, joista harvinaisin oli Velie 60 Sedan vuosimallia 1926. Kyseisessä Velie-autossa oli 6-sylinterinen kansiventtiilimoottori, 3633 cm3, suurin teho 58 hevosvoimaa (43 kilowattia) kierrosluvulla 2 800. Vuonna 1926 auton hinta Suomessa oli 66 000 markkaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Velie History Mt Connection[vanhentunut linkki]
Via Aurelia (täsmennyssivu)

Via Aurelia voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin roomalaisiin teihin:
Via Aurelia, tie Etruriassa; tunnetuin samannimisistä
Via Aurelia, tie Venetiassa
Via Aurelia Aeclanensis, tie Apulia et Calabriassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Via Aurelia”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Vesikoe

Vesikoe. Kaiverrus, 1700-luvulta.
Vesikoe oli ”Jumalan tuomion” tapa, jolla oikeustapaus voitiin ratkaista varhaiskeskiajalla Euroopassa, jos todistajia tai riittävän selviä todisteita ei ollut, tapaus oli vakava ja muuten ajautumassa umpikujaan. Myöhemmin erästä sen versiota käytettiin uuden ajan noitavainojen yhteydessä, vaikkakin ilman keskusvallan tukea.
Varhaiskeskiajalla yleisimmässä vesikokeen muodossa epäillyn piti poimia esine, kuten metallisormus kiehuvasta vedestä paljain käsin. Saadut palovammat sidottiin ja niitä tutkittiin kolmen päivän päästä. Jos vammat paranivat normaalisti, katsottiin Jumalan osoittaneen syytetyn viattomaksi. Jos taas vammat tulehtuivat, se tulkittiin merkiksi syyllisyydestä. Vastaavasti tulikokeessa kannettiin muutamia askelia kuumaa rautaesinettä, mistä saadut vammat jälleen sidottiin ja niiden paranemista tutkittiin.
Etenkin populaarikulttuurissa tunnetumpi muoto vesikokeesta oli kuitenkin keskiajalla käytännössä harvinaisempi. Siinä syytetty pudotettiin kädet sidottuina järveen tai jokeen. Jos epäilty kellui, hän oli noita ja hänet tuomittiin sen mukaisesti. Jos taas epäilty upposi, oli hän syytön. Vastoin yleistä harhaluuloa syytetyn ei annettu hukkua, vaan hänet nostettiin vedestä heti, kun uppoaminen oli selvästi havaittu. Hukkumistapaukset kokeen yhteydessä olivat harvinaisia.
Kirkko kielsi Jumalan tuomiot jo vuonna 1215, koska kokeella ei ollut pohjaa sen enempää kanonisessa kuin roomalaisessa oikeudessa. Sitä ei myöskään mainittu Raamatussa. Samoin kuuluisa noituustutkijan opaskirja Malleus Malificarum eli Noitavasara vuodelta 1487 tuomitsi vesi- ja tulikokeiden käytön. Paikallisesti tuli- ja vesikokeita voitiin kuitenkin käyttää edelleen ja muutamia mainintoja niistä on säilynyt 1400-luvulta etupäässä Reininmaalta.
Nimenomaan upotuskokeesta tuli uudelleen yleisempi ilmiö Uuden ajan laajemmissa noitavainoissa 1560-luvulta alkaen. Sitä käytettiin saksalaisen alueen lisäksi Pohjois-Ranskassa ja Englannissa, mutta ei esimerkiksi katolisen kirkon hallitsemassa Etelä-Ranskassa, Italiassa tai Espanjassa. Tällöin kyse oli nimenomaan upotuskokeesta, joka liittyi noituusepäilyihin ja toiminta oli siten osa noitavainoja.
Valpuri Kyni on ainoa ihminen, jonka varmuudella tiedetään joutuneen vesikokeeseen Suomessa.
Aiheesta muualla

Peltonen, M: Noitavainojen aika Netikka.net.  5.1.2009. Arkistoitu 21.10.2018.
Vartiomoottorivene 14

| VMV-14 |
| --- | --- |
 piirros aluksesta

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Turun Veneveistämö, Turku
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutui 15. syyskuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  30,7 t
Pituus:  25,6 m
Leveys:  4,4 m
Syväys:  1 m
Koneteho:  Ares-moottori 560 hv risteilymoottori: 180 hv
Nopeus:  23,8 solmua
Miehistöä:  8
Aseistus
Aseistus:  1 × Lahti 20 mm
Vartiomoottorivene 14 (VMV 14) oli 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus

Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki.  Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus

Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 sukellusvenehävittäjälaivueessa. Jatkosodassa alus oli vuonna 1941 varmistuslaivueessa, vuonna 1942 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa.
VMV 14 kuului panssarilaiva Ilmarisen varmistusosastoon operaatio Nordwindissä 13. syyskuuta 1941. Alus löysi pinnalta räjähdyksessä surmansa saaneen kansimestarin ruumiin ja toi sen Utön satamaan. Ainoana löytyneenä vainaja haudattiin Hietaniemen sankarihautaan edustamaan tuhossa kaatuneita.
VMV 14 tuhoutui saksalaiseen tykkituleen operaatio Tanne Ostissa Suurkylän satamassa Suursaaressa.
Vartiomoottorivene 18

| VMV-18 SP-1 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Aug. Eklöf Ab, Porvoo
Palveluskäyttöön:  1944
Poistui palveluskäytöstä:  1958
Loppuvaihe:  romutettu 2008
Tekniset tiedot
Pituus:  22 m
Leveys:  4 m
Koneteho:  2 × 140 hv
Miehistöä:  8
Vartiomoottorivene 18 (VMV 18 entinen Suojeluskuntajärjestön SP-1) oli Suomen merivartiolaitoksen vartiomoottorivene, joka otettiin palvelukseen 1944 Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen jälkeen.
Valmistus

Suojeluskuntajärjestö tilasi Aug Eklöf Ab:n telakakalta Porvoosta. SP-1:ksi nimetty alus valmistui 1935. Aluksen pituus oli 22 ja leveys 4 metriä. Sen koneisto tuotti 2x140 hevosvoimaa. Aluksella oli kahdeksan hengen miehistö.
Palvelus

Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen jälkeen luovutettiin sen omistama alus merivoimille, joka luovutti sen edelleen merivartiolaitokselle. Alus luokiteltiin vartiomoottoriveneeksi ja se sai järjestysnumeron 18 eli sen nimeksi tuli VMV-18.
Siviiliin laiva siirtyi 1958, ja toimi yksityisenä huviveneenä Vaasassa 1990-luvun lopulle saakka.
Maattuaan kymmenen vuotta maalla Vaasan satamassa alus sahattiin kappaleiksi vuonna 2008.
Vesikobrat

| Vesikobrat |
| --- | --- |
 Naja subfulva
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Käärmeet Serpentes
Heimo::  Myrkkytarhakäärmeet Elapidae
Suku::  Kobrat Naja
Alasuku::  Vesikobrat Boulengerina  Dollo, 1886
Synonyymit
 Limnonaja Schmidt, 1923  Paranaja Loveridge, 1944 
Katso myös
   Vesikobrat Wikispeciesissä   Vesikobrat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesikobrat (Boulengerina) on kobrien (Naja) alasuku. Se sisältää yhdeksän lajia, joista viisi kuuluu mustahuulikobran lajikompleksiin (Naja melanoleuca, sensu lato). Aiemmin vesikobrat olivat oma sukunsa Boulengerina, joka sisälsi vain raitavesikobran (B. annulata) ja kongonvesikobran (B. christyi). Myös täpläkaivautujakobra (Naja multifasciata) luokiteltiin toiseen sukuun nimeltä Paranaja. Kobrien suku Naja oli tällöin kuitenkin parafyleettinen, ja siksi Boulengerina ja Paranaja on yhdistetty kobrien sukuun, jossa Boulengerina on saanut uuden merkityksen monta lajia sisältävänä alasukuna.
Kobrien neljästä alasuvusta vesikobrat on yksi kolmesta, jota tavataan Afrikassa, ja ainoa, jonka levinneisyysalue on rajoittunut Afrikkaan. Vesikobrien elinympäristöä ovat metsät ja metsänreunat, joissa ne elävät vedessä tai sen läheisyydessä. Ne eivät sylje myrkkyä.
Lajit

Raitavesikobra (Naja annulata)
Kongonvesikobra (Naja christyi)
Mustahuulikobra (Naja melanoleuca , sensu lato)
Naja guineensis
Naja melanoleuca
Naja peroescobari
Naja savannula
Naja subfulva
Täpläkaivautujakobra (Naja multifasciata)
Naja nana
Via Aurelia Aeclanensis

| Via Aurelia Aeclanensis |
| --- | --- |
 Via Aurelia Aeclanensiksen sijainti Italiassa.
Maa:  Rooman valtakunta
Alkupiste:  Aeclanum
Päätepiste:  Herdoniae
Muodostettu:  100-luku jaa.
Via Aurelia Aeclanensis, alun perin Via ad Herdoniam, Via ducente Herdonias ja Via Herdonitana, oli roomalainen tie, joka kulki Apulia et Calabriassa Italiassa. Se oli Via Appian haarauma, ja johti Aeclanumista Herdoniaehen.
Via Aurelia Aeclanensis rakennettiin oletettavasti 100-luvulla jaa. Se erkaantui Via Appiasta Aeclanumissa ja kulki jonkin matkaa Via Appian vanhaa linjaa, joka oli ollut käytössä vielä tasavallan ja Augustuksen aikana, mutta jonka uusi linjaus myöhemmin oli korvannut. Tie päättyi Herdoniaehen, jossa se liittyi Via Minuciaan/Via Trajanaan.
Valmet (traktori)

| Valmet Oy |
| --- | --- |

Perustettu:  1951
Lakkautettu:  2001 (nimenmuutos Valtraksi, metsäkoneiden valmistus Komatsulle)
Kotipaikka:  Jyväskylä, Valtion Kivääritehdas
Tuotteet:  traktorit metsäkoneet
Emoyhtiö:  Valtion Metallitehtaat (kts. Valmetin historia)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valmet 20.
Valmet on Valmetin vuosina 1952–1995 valmistama traktorimallisto. Aluksi petrolikäyttöisiä Valmeteja alettiin valmistaa Takran ja tuontitraktoreiden korvaamiseksi. Suomalainen traktorinvalmistus jatkui 1982 esitellyillä Volvo BM Valmet -traktoreilla, joista tuli 1983 pohjoismainen markkinajohtaja Volvo BM:n ansiosta sekä siksi, että keskusosuusliike Hankkija otti edustuksen itselleen.
Valmetin logo Valmet 565 tai 500 -traktorin keulassa.
Valmetin logo Valmet 500 -traktorin keulassa.
Valmet 860 ajokone
Valmet 911.4 monitoimikone
Logon kehitys

Valmetin alkuperäinen logo.
Valmetin viimeinen logo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valmet traktoreiden teknisiä tietoja (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtra
Valmet-talli: Valmet-harrastajien keskustelufoorumi
Vanhat valmetit Ry. (Valmet merkkikerho)
Valtra History
Vartiomoottorivene 15

| VMV-15 |
| --- | --- |
 piirros aluksesta

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Turun Veneveistämö, Turku
Poistui palveluskäytöstä:  8. toukokuuta 1964
Tekniset tiedot
Uppouma:  30,7 t
Pituus:  25,6 m
Leveys:  4,4 m
Syväys:  1 m
Koneteho:  Ares-moottori 560 hv risteilymoottori: 180 hv
Nopeus:  23,8 solmua
Miehistöä:  8
Aseistus
Aseistus:  1 × Lahti 20 mm
Vartiomoottorivene 15 (VMV 15) oli 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus

Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - VMV 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Sen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki.  Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus

Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 sukellusvenehävittäjälaivueessa. Jatkosodassa se oli vuonna 1941 varmistuslaivueessa, vuonna 1942 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. Se oli toinen Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen Shtsh 311:n upottajista 12. lokakuuta 1942. VMV 15 vaurioitui ilmahyökkäyksessä Koivistosta länteen 18. kesäkuuta 1944.
Valtteri Raekallio

Valtteri Raekallio (s. 1982) on suomalainen koreografi ja tanssija. Tällä hetkellä hän toimii vuonna 2013 perustamansa nykytanssiryhmä Raekallio Corp:n taiteellisena johtajana ja vastaavana tuottajana.
Raekallio tutkii työssään useiden taidemuotojen välisiä rajoja. Hän luo rohkeita esityksiä, joissa monikerroksiset narratiivit ja teemat yhdistyvät vahvaan visuaaliseen kuvastoon ja tarkasti harkittuun liikkeeseen. Raekallio on tullut tunnetuksi suurimittakaavaisista immersiivisistä ja paikkasidonnaisista teoskokonaisuuksista. Hänen on sanottu kuuluvan rajun, fyysisen, liikelähtöisen nykytanssin kannattajiin. Omaa taiteen tekemistään hän kutsuu fyysiseksi mielen teatteriksi.
Raekallio tuli tunnetuksi tanssijana Tommi Kitin teoksista ja Helsinki Dance Companysta. Nykyisin hän on esiintynyt lähes sadassa tuotannossa 40 maassa ja esiintynyt nykytanssiesityksissä ja erilaisissa ooppera- ja teatteriesityksissä sekä elokuvissa. Omien töidensä ohella, Raekallio on esiintynyt tanssijana norjalaisen koreografin Ina Christel Johannessenin teoksissa.
Tausta

Valtteri Raekallio aloitti tanssimisen Suomen Kansallisoopperan balettikoulussa vuonna 1989 ja valmistui tanssijaksi Kansallisoopperan balettioppilaitoksesta 2001. Hän vaihto-opiskeli 2000–2001 Amsterdamin teatterikorkeakoulun modernin tanssin linjalla.
Raekallio oli kiinnitettynä Helsinki Dance Companyyn vuosina 2006–2013, missä hän tanssi mm. Linda Kapetanean & Jozef Fručekin, Anton Lachkyn, Kenneth Kvarnströmin, Andonis Foniadakiksen, Ikuyo Kurodan ja Jyrki Karttusen teoksissa. Freelancerina Raekallio on tanssinut mm. neljässätoista Tommi Kitin teoksessa osana Tommi Kitti & Co -ryhmää vuosina 2001-2010.
Raekallio on täydentänyt opintojaan New Yorkissa, Pariisissa, Brysselissä, Amsterdamissa ja Deltebressä sekä Helsingin Taideyliopistossa mm. teatterinjohtamisesta, ohjaamisesta sekä tila- ja valosuunnittelusta.
Muu taiteellinen työ

Raekallion perustamalle Liikekieli.com -verkkolehdelle on myönnetty Tanssitaiteen valtionpalkinto vuonna 2008 ja Tanssin mainetekopalkinto vuonna 2006. Hän toimi julkaisun päätoimittajana vuosina 2004-2009. Vuosina 2012–2014 hän työskenteli Loikka-tanssielokuvafestivaalin toisena taiteellisena johtajana. Raekallio on myös kansainvälisesti tunnustettu opettaja, jolla on suuri kysyntä yliopistoissa ja erilaisten tanssityöpajojen vetäjänä.
Palkinnot ja apurahat

Raekallio Corp:lle vuonna 2019 myönnetty Suomi-palkinto
Helsingin kaupungin vuoden taiteilija -palkinto (2019)
Aerowaves Twenty 18 -artisti (2018)
Viisivuotinen valtion taiteilija-apuraha (2017)
Uudenmaan taidepalkinto (2017)
Suomen kulttuurirahaston kolmivuotinen taiteilija-apuraha (2014)
Suomen kulttuurirahaston yksivuotinen taiteilija-apuraha (2012)
Puolivuotinen valtion taiteilija-apuraha (2005)
Muita apurahoja vuosina 2000-2020 Suomen Kulttuurirahastolta, Koneen säätiöltä, Jenny ja Antti Wihurin rahastosta, Niilo Helanderin säätiöstä, Vivicas Vänner säätiöstä, Helsingin kaupungilta ja Taiteen edistämiskeskukselta.
Viipurin Taiteenystäväin piirustuskoulu

Taidekoulu toimi vuosina 1930-1939 Uno Ullbergin taidemuseon ja taidekoulun käyttöön suunnittelemassa rakennuksessa.
Viipurin Taiteenystäväin piirustuskoulu eli Viipurin piirustuskoulu oli taidekoulu, joka toimi Viipurissa vuosina 1891-1939. Se oli yksi kolmesta Suomessa ennen toista maailmansotaa toimineesta taidekoulusta Helsingin ja Turun piirustuskoulujen rinnalla. Viipurin  piirustuskoulu suljettiin talvisodan alkaessa 1939. Viipurin Taiteenystävien yhdistys perusti Viipurin piirustuskoulun.
Viipurin piirustuskoulun ensimmäinen opettaja oli taidemaalari Arvid Liljelund, joka oli opettanut vuosina 1869-1876 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä. Viipurin Taiteenystävien yhdistyksen perustajajäsen, Viipurin lääninarkkitehti Berndt Ivar Aminoff toimi piirustuskoulun opettajana vuodesta 1891. Koulun pitkäaikaisin johtaja ja opettaja Rurik Lindquist toimi koulussa vuosina 1900-1940.
Koulussa ovat opiskelleet muiden muassa Hugo Simberg, Aukusti Tuhka, Aimo Tukiainen, Väinö Kunnas, Olli Miettinen, Eva Cederström, Onni Mansnerus  ja Veikko Marttinen. Hugo Simberg toimi myös lyhyen ajan koulun opettajana.
Vartiomoottorivene 19

| VMV-19 SP-41 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Tolkkinen
Palveluskäyttöön:  1944
Poistui palveluskäytöstä:  1970
Loppuvaihe:  romutettu 1980-luvun lopulla
Tekniset tiedot
Pituus:  21 m
Koneteho:  2 × 140 hv
Nopeus:  10 solmua
Miehistöä:  8
VMV-19 (ent. Suojeluskuntajärjestön SP-41) oli Suomen merivartiolaitoksen vartiomoottorivene, joka otettiin palvelukseen 1944 Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen jälkeen.
Valmistus

Suojeluskuntajärjestö tilasi aluksen Tolkkisista. SP-41:ksi nimetty alus valmistui 1943. Männystä valmistetun rungon pituus oli 21 metriä. Aluksen koneteho oli 2 x 140 hv, jolla saavutettiin 10 solmun nopeus. Aluksella oli kahdeksan hengen miehistö.
Palvelus

Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen jälkeen luovutettiin sen omistama alus merivoimille, joka luovutti sen edelleen merivartiolaitokselle. Alus luokiteltiin vartiomoottoriveneeksi ja se sai järjestysnumeron 19 eli sen nimeksi tuli VMV-19.
Alus poistettiin 1970 ja romutettiin Kokkolassa 1980-luvun loppupuolella.
Vaanilan sanatorio

| Vaanilan sanatorio> Wanberg sanatorium |
| --- | --- |
 Vaanilan parantolan ravintolarakennus vuonna 2014
Sijainti:  Lohja, Uusimaa
Perustettu:  1894
Tuhoutui:  rakennuksia tuhoutunut eri vuosina mm. ilkivallan ja tulipalojen seurauksina.
Runkorakenne:  Puu
Julkisivumateriaali:  Laudoitus
 Toiminta lakannut. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaanilan sanatorio eli Vaanilan parantola oli vuonna 1894 perustettu ilma- ja vesihoitolaitos Lohjalla, Uudellamaalla. Parantola sijaitsi Vaanilan kartanon mailla harjun päällä. Suomen Tyk-toiminta sai alkunsa Vaanilan parantolasta, jota on myös Kesäkodiksi kutsuttu.
Parantola rakennuksineen ovat olleet merkittyinä Museoviraston Suomen valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen joukkoon vielä vuonna 1993. Autioitumisen ja sen jälkeisen ilkivallan myötä parantolan alue on tippunut pois listauksesta sittemmin. Nykyisin parantolasta on enää jäljellä muutama huonokuntoinen rakennus.
Historia

Vaanilan sanatorio perustettiin Vaanilan kartanon omistajan Carl Heitmannin toimesta vuonna 1894. Parantola toimi aluksi saksalaistyyppisen Kneippin periaatteiden mukaan toimivana vesiparantolana, joka oli toiminnassa vain kesäisin. Kävijämäärien lisäännyttyä parantolaa laajennettiin vuonna 1905, jolloin rakennettiin myös uusi kylpylälaitos. Kylpykausi kesti toukokuun 30. päivästä aina syyskuun 1. päivään. Vaanilan parantolassa oli 150 potilaspaikkaa, palkkalistoilla kaksi lääkäriä, hoitajia ja hierojia. Hoidot olivat pääasiassa vesi- ja savikylpyjä.
Parantolan hinnat olivat kohtuullisia, joten väkeä oli eri yhteiskuntaluokista. Lisäksi 15% potilaspaikoista oli varattu niin sanotuille Wapaapotilaille. Wapaapotilaat olivat usein köyhiä opettajattaria, joiden työssä jaksamista ja työkykyä Heitmann halusi tukea kuntoutuksella, liikunnalla ja virkistystoiminnalla. Kylpykausi oli jaettu kahteen osaan: 30. toukokuuta-15. heinäkuuta ja 15. heinäkuuta-1. syyskuuta.
Parantolasta tehtiin huviretkiä muun muassa läheiselle Lehmijärvelle, jonka rannalle oli rakennettu uimahuone. Lehmijärven rannassa oli myös soutuveneitä parantolan vieraille.
Lähin rautatieasema, josta vieraat saapuivat parantolaan hevoskyydeillä sijaitsee yhä edelleen Hyvinkää-Hanko-radan varressa Lohjan asemalla. Lohjan aseman ja parantolan välillä oli jokapäiväinen postiyhteys. Ravintolarakennuksessa oli telefooni eli puhelin asiakkaiden käyttöön ja lähin lennätinkonttori sijaitsi Lohjan asemalla.
Monet parantolan rakennuksista on palanut 2000-luvulla ilkivallan seurauksena ja yhä jäljellä olevat rakennukset ovat nykyään erittäin huonossa kunnossa.
Historia > Rakennukset

Vaanilan parantola käsitti henkilökunnan rakennusten lisäksi 8 asuinrakennusta vieraille, vanhan kylpyhuoneen, uuden kylpylärakennuksen, ravintolarakennuksen ja paviljongin.
Ravintolarakennuksessa sijaitsi tilava ruokasali, konttorihuone, seurusteluhuone, matkustajahuoneita, keittiö ja veranta. Ravintolan edessä sijaitsi iso urheilukenttä, jota käytettiin lawn-tennikseen, kroketinpeluuseen, voimisteluun ja leikkeihin. Asuinrakennuksissa, joita olivat muun muassa huvila Wuorela ja huvila Alku, sijaitsi vaatimattomasti sisutettuja asuinhuoneistoja. Huoneistoihin saatiin majoitettua yhteensä 150 vierasta. Seurusteluhuoneessa oli tarjolla sanomalehtiä, shakkipöytä, lautapelejä, biljardipöytä, sekä piano. Lahjoituksena parantola oli saanut myös monipuolisen kirjaston, josta kirjoja sai lainata pientä maksua vastaan.
Kylpylaitos oli jaettu vanhaan kylpyhuoneeseen ja uuteen rakennukseen, jossa sijaitsi erilliset osastot lämpimiä kylpyjä, höyrykylpyjä ja kääreitä varten, sekä konehuone. Naisille ja miehille oli erilliset osastot. Vesi kylpylälaitokseen johdettiin Lohjanharjun juurella olevista lähteistä. Kylpylälaitoksen lähellä sijaitsi paviljonki, jossa tarjottiin kylmiä jalkakylpyjä juoksevassa vedessä. Paviljongissakin oli erikseen naisten ja miesten osasto.
Historia > Hoidot ja taudit

Vaanilan parantolassa tarjottiin hoitotapoina aurinko-ja ilmakylpyjä, kylmävesihoitoja, hyrykaappia, lämpimiä kylpyjä, sekä esimerkiksi hiilihappo-, suola-, männynhavu-, fluinol-, mallas-, kli- ja mentholkylpyjä. Kylpyhoitojen lisäksi tarjontaan kuului kuumailmahoitoja, termoforhoitoa hieronnan ja sähkön kanssa, inhalaatiohoitoja keuho-, kurkku-, ja nielukattaria varten, sekä erityisiä dieettejä diabeteksen ja ruoansulatussairauksien hoitoon. Myös sähköä käytettiin hoitokeinona "heikkohermoisten" hoidossa.
Vaanilan parantolan esitteen mukaan parantolassa hoidettiin muun muassa potilaita, jotka kärsivät "vähäverisyydestä, yleisestä heikkoudesta, reumaattisista taudeista, hengityselinten kattareista, influenssan seurauksista, liikalihavuudesta, risataudeista tai naistaudeista." Erityisesti kuitenkin parantolassa hoidettiin tuon aikaisia hermotauteja, kuten neurasteniaa ja hysteriaa.
Kuvia

Autioitunut rakennus.
Autioitunut asuinrakennus.
Ravintolarakennuksen rauniot heinäkuussa 2024.
Autioitunut ulkorakennus.
Autioitunut rakennus.
Palanut rakennus.
Vaanilan parantolasta eli kesäkodista muistuttaa vielä alueen tiennimet.
Vaanilan parantolan esite.
Yksi asuinrakennuksista vuonna 2014. Rakennus tuhoutunut myöhemmin tulipalossa.
Vantaan masuuni

Vantaan masuuni toimi Helsingin maalaiskunnassa Vantaankosken länsirannalla vuosina 1837–1907. Alue sijoittuu nykyisen Kehä III:n ja Helsingin pitäjän kirkonkylään johtavan paikallistien väliin kohdassa, jossa Suuri Rantatie ylitti Vantaankosken.
Vantaan masuunin mukaan ruvettiin seutua kutsumaan Vantaaksi. Nimestä tuli myöhemmin Vantaan kauppalan nimi.