stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Capa
Yksityiselämä

Pariisissa toisensa tavanneet Capa ja Gerda Taro olivat työtovereita, mutta myös rakastavaisia. He tutustuivat syyskuussa 1934 ja rakastuivat seuraavana kesänä lomamatkalla Sainte-Margueriten saarella Etelä-Ranskassa. Suhde alkoi hiipua vuoden 1937 alussa. Capa kosi Taroa kuitenkin maaliskuussa 1937, mutta Taro hylkäsi kosinnan. Heidän ystävänsä Ruth Cerfin mukaan Taro oli sitoutunut niin vahvasti Espanjan sisällissotaan, ettei hänen mielestään ”avioliitto tullut kyseeseen” ennen kuin fasistit oli lyöty. Lisäksi Taro oli ”moniavioinen”, ja avioliitto oli hänelle pelkästään taloudellinen kysymys. Capa rakasti Taroa kuitenkin edelleen, ja hän murtui täysin kuullessaan heinäkuussa 1937 Taron kuolleen. Hän tunsi syyllisyyttä, koska hän oli jättänyt Taron Espanjaan lähtiessään itse Ranskaan. Taron kuoleman jälkeen hän harkitsi myös lehtikuvaamisen lopettamista.
Capa tunnettiin koko elämänsä naistenmiehenä, eikä hän koskaan mennyt naimisiin. Taron jälkeen hänellä oli suhde muun muassa Elaine Justinin ja näyttelijä Ingrid Bergmanin kanssa. Justinin Capa tapasi toisen maailmansodan aikana hieman ennen lähtöään Pohjois-Amerikkaan. Justin oli vielä silloin naimisissa Britannian ilmavoimien lentäjän kanssa. Capa alkoi kutsua Justinia pian lempinimellä ”Pinky”. Justin halusi sodan aikana mennä naimisiin Capan kanssa, mutta Capa pyysi häntä odottamaan sodan loppuun. Justin jätti Capan sodan aikana ja meni naimisiin erään tiedotusupseerin kanssa.
Bergmanin Capa tapasi kesäkuussa 1945. Bergman kertoo omaelämäkerrassaan suhteestaan Capaan pidättyvästi. Bergmanin ura oli suhteen aikana lievissä vaikeuksissa, ja hänellä oli samaan aikaan kaksi muutakin suhdetta. Suhde Capaan oli kuitenkin Bergmanille tärkein, ja hän myönsi rakastuneensa Capaan. Sekä Bergmanin että Capan elämäkerturit ovat huomauttaneet, että Capa muistutti ulkonäöltään Bergmanin isää, boheemia studiovalokuvaajaa Justus Bergmania. Capa seurasi Bergmania Pohjois-Amerikkaan. Heidän suhteensa päättyi vuonna 1947. Bergman olisi halunnut mennä naimisiinkin, mutta Capa sanoi, ettei ole ”naimisiin menevää tyyppiä”.
Merkitys ja tunnustukset

Capa oli kuvajournalismin kukoistuskauden merkittävimpiä valokuvaajia. Sanomalehdet ja aikakauslehdet alkoivat 1920-luvulla painotekniikan kehittymisen ansiosta käyttää entistä enemmän valokuvia, ja dokumentaarikuvaus ja kuvareportaasit saivat suosiota. Capan persoonallisuus ja henkilökohtainen vakaumus vaikuttivat selvästi kuvajournalismiin. Hän ei pyrkinyt vain kuvittamaan uutisia vaan etsi dramaattisista tapahtumista tunnusomaisia piirteitä, joiden avulla hän halusi esittää ihmisten persoonaa vaikeissa olosuhteissa.
Capa tuli tunnetuksi rohkeudestaan, ja hänen kuviaan julkaisseet lehdet käyttivät sitä hyväksi mainonnassa. Life-lehdessä kehuttiin, että Capa vie kameransa syvemmälle sotatapahtumiin kuin kukaan muu aiemmin, ja Regardsissa häntä kutsuttiin ”pelottomaksi”. Capan ansiosta rintamakuvaajia ei enää pidetty jonkinlaisina sotilasvirkamiehinä eivätkä kuvaajat olleet enää rintamalla osana joukkoja.
Capan työtä on muistettu monin tavoin, ja hänen kuolemansa jälkeisenä päivänä Ranskan asevoimat myönsi hänelle sotilaskunniamerkki Croix de Guerren. Overseas Press Club ja Life-lehti ovat vuodesta 1955 lähtien myöntäneet Robert Capa Gold Medalin kuvajournalistille, joka osoittaa työssään ulkomailla poikkeuksellista rohkeutta. Capan veli Cornell Capa perusti vuonna 1966 veljensä muistolle International Fund for Concerned Photography -rahaston. Siitä kehittyi kahdeksassa vuodessa International Center of Photography. Valokuvauksen kansainväliseen kunniagalleriaan Capa hyväksyttiin vuonna 1976. Kun Capan syntymästä tuli vuonna 2013 kuluneeksi sata vuotta, Unkarissa julkaistiin hänen kunniakseen postimerkki ja 5 000 forintin arvoinen kolikko.
Tyyli ja tekniikka

Capan sotakuvat ovat yleensä mustavalkoisia, sillä mustavalkofilmiä sai huomattavasti helpommin ja se pystyttiin kehittämään nopeammin. Capan kuvia luonnehtii läheisyys, ja koko uransa ajan hän työskenteli ilmaisemansa periaatteensa mukaan: ”jos kuvasi eivät ole tarpeeksi hyviä, et ole tarpeeksi lähellä”. Capan toinen ohjenuora koski ihmisistä välittämistä, ja hän pyrki kuvillaan antamaan sodalle kasvot. Hänen dokumentaariset sotakuvansa keskittyvätkin usein ihmisiin ja heidän arkeensa eivätkä esimerkiksi fyysiseen kärsimykseen, taisteluihin tai kuolemaan. Capan elämäkerturin Richard Whelanin mukaan Capan sekä siviilejä että sotilaita esittävät kuvat olivat intiimejä, välittömiä, myötätuntoisia ja empaattisia.
Capaa käsittelevissä kirjoissa ja näyttelyissä ovat usein olleet eniten esillä Capan mustavalkoiset sotakuvat, mutta Capa kuvasi paljon myös värivalokuvia. Ensimmäiset värikuvansa hän otti vuonna 1938, muutama vuosi sen jälkeen, kun Kodak oli esitellyt ensimmäisen laajamittaiseen käyttöön tulleen värifilmin Kodachromen. Säännöllisesti Capa alkoi käyttää värifilmiä kuitenkin vasta vuoden 1941 jälkeen. Toisen maailmansodan jälkeen hän ei asettanut kumpaakaan filmiä etusijalle, vaikka monet kuvaajat ja julkaisijat eivät vielä arvostaneet värikuvia. Hänellä oli aina kaksi kameraa: toisella hän otti mustavalkoisia ja toisella värikuvia. Capa käytti uransa alussa Leican 35 millimetrin kameraa, jolla hän kuvasi muun muassa Espanjan sisällissodassa. Pienikokoinen Leican kamera helpotti kuvaajan liikkumista ja antoi mahdollisuuden toimia vaarallisissa tilanteissa.
Vaikka Capa tunnetaan erityisesti sotakuvistaan, hän otti runsaasti muitakin kuvia, kuten muotokuvia julkisuuden henkilöistä. Capan tunnettuja muotokuvia ovat esimerkiksi Golfe-Juanissa valokuvattu Françoise Gilot’ta seuraava ja rantavarjoa kantava Pablo Picasso, ikääntyvä Henri Matisse piirtämässä studiossaan ja Ingrid Bergman elokuvan Kohtalon avain kuvauksissa. Lisäksi Capa otti muotokuvia muun muassa Humphrey Bogartista, Orson Wellesista ja John Hustonista. Capa otti myös matkakuvia Euroopan muodikkaista hiihtokeskuksista Sveitsistä, Itävallasta ja Ranskan Alpeilta sekä Ranskan tyylikkäistä lomakeskuksista Biarritzista ja Deauvillestä. Matkakuvia Capa otti erityisesti Holiday-lehteen. Hän kokeili myös muotivalokuvausta.
Capan kuoleman jälkeen valokuvahistorioitsijat ja elämäkerrankirjoittajat väheksyivät hänen suurta värikuvien kokoelmaansa, jossa on muun muassa muotikuvia ja Hollywoodin tilaustöitä. Vasta alkuvuodesta 2014 nähtiin New Yorkissa näyttely ”Capa in Color”, jonka tarkoituksena oli korjata tämä vääristymä. Näyttelyssä oli 125 kuvaa, joista useat olivat esillä ensimmäistä kertaa tai nähtävissä lähes 70 vuoden jälkeen. Näyttelyn järjestäjä International Center of Photography arvioi, että sillä on yli 4 200 Capan värivalokuvaa, joista suurin osa ei ole ollut esillä.
Poliittiset näkemykset

Capa oli poliittisesti aktiivinen, ja hän joutui jo nuorena lähtemään Miklós Horthyn aikaisesta Unkarista vasemmistolaisten aatteidensa takia. Capaan vaikuttivat erityisesti avantgardetaiteilija Lajos Kassákin antiautoritaristiset, antifasistiset, työväenluokkaa tukevat, egalitaristiset ja pasifistiset ajatukset. Capa löysi 1930-luvulla Pariisista hengenheimolaisia, ja hän kannatti kansanrintamaa, jonka toimintaa hän pääsi kuvaamaan laajasti. Espanjan sisällissota oli Capalle ja Tarolle ensimmäinen mahdollisuus taistella kameroin totalitarismia vastaan. Hän ei ollut ainoa nuori länsimaalainen, joka liittyi vapaaehtoisena sotaan Francoa vastaan: samaan joukkoon kuuluivat esimerkiksi George Orwell ja André Malraux. Capan vuonna 1938 sisällissodasta julkaisema Death in the Making oli enemmän kuin kuvakirja. Sen tarkoituksena oli saada lukijansa tuntemaan solidaarisuutta Espanjan kansaa ja sen tarpeita kohtaan.
Espanjan sisällissodasta tuli Capalle eräänlainen vertailukohta, ja myöhemmissäkin sodissa hän valitsi selkeästi puolensa. Hän kuvasi uransa aikana muun muassa Kiinan taistelua japanilaisia vastaan, Euroopan taistelua natsismia vastaan ja Israelin taistelua arabeja vastaan. Jos hän ei pystynyt valitsemaan puoltaan, hän ei halunnut edes osallistua konflikteihin, kuten esimerkiksi Korean sotaan. Käytännössä ainoa poikkeus oli Capan viimeiseksi sodaksi jäänyt Indokiinan sota, jota kohtaan hänellä ei ollut suuria tuntemuksia. Capan ystävät ihmettelivätkin, miksi hän lähti kuvaamaan sitä.
Capa ei ollut jyrkkä pasifisti, sillä hänen mielestään sota oli joskus tarpeellinen ja ihminen voi tuntea ylpeyttä puolustautumisesta tai jonkin asian puolesta taistelemisesta. Sotaa ei kuitenkaan pitänyt tavoitella, vaan se oli seurausta politiikan epäonnistumisesta. Silti sota myös kiehtoi Capaa, ja hän kirjoittikin, että ”sotakirjeenvaihtajalle taistelusta pois jääminen on sama kuin viisi vuotta Sing Singissä istunut vanki kieltäytyisi treffeistä Lana Turnerin kanssa”. Toisaalta toisen maailmansodan jälkeen Capa toivoi, että hänestä tulisi työtön sotavalokuvaaja.
Teokset

Death in the Making (1938)
The Battle of Waterloo Road (Diana Forbes-Robertsonin kanssa, 1941)
Invasion! (kirjoittanut Charles Wertenbaker, valokuvat Robert Capa, 1944)
Slightly Out of Focus (1947)
A Russian Journal (kirjoittanut John Steinbeck, valokuvat Robert Capa, 1948)
This Is Israel (kirjoittanut I. F. Stone, valokuvat mm. Robert Capa, 1948)
Report on Israel (kirjoittanut Irwin Shaw, valokuvat Robert Capa, 1950)
Robert Capa, 1913–1954 (toimittanut Cornell Capa ja Bhupendra Karia, valokuvat Robert Capa, 1974)
Robert Capa, Photographs (toimittanut Cornell Capa ja Richard Whelan, valokuvat Robert Capa, 1985)
Children of War, Children of Peace (toimittanut Cornell Capa ja Richard Whelan, valokuvat Robert Capa, 1991)
Teokset > Suomennetut teokset

Matkalla Neuvostoliitossa.  ((A russian journal, 1948.) Teksti John Steinbeck. Valokuvat Robert Capa. Suomentanut Olli Mäkinen)  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2346-4
Sotakuvaaja.  ((Slightly out of focus, 1947.) Alkusanat: Cornell Capa. Johdanto: Richard Whelan. Suomentanut Leena Tamminen)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33092-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Capa Wikimedia Commonsissa
Unkarilaiset mestarit Brassaï, Capa, Kertész, Moholy-Nagy, Munkácsi, näyttely ja kuvia, Valokuvakeskus Nykyaika
Capa in Color, International Center of Photography (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Vielä nimellä Endre Friedmann tunnetun valokuvaajan ottama kuva Lev Trotskista. Se oli Friedmannin ensimmäinen suurempi työtehtävä. Vaikka Friedmannin kuvat Trotskista olivat teknisesti vajavaisia, ne olivat dramaattisimmat kuvat Trotskista hänen puhuessaan Kööpenhaminassa.
Robert Capan kumppani Gerda Taro.
Capa oli Tunisiassa Yhdysvaltain maavoimien mukana ja seurasi muun muassa George S. Pattonin johtamia operaatioita. Capan maaliskuussa 1943 ottamassa kuvassa on itse Patton.
Yksi niistä 11 säilyneestä kuvasta, jotka Robert Capa otti Normandian maihinnoususta.
Capan huhtikuussa 1945 ottama kuva kuolleesta yhdysvaltalaissotilaasta. Capa muisteli sodan jälkeen, että kuva oli hänen uransa järkyttävin.
Capa tunnettiin mustavalkoisista sotakuvistaan, mutta hän otti myös paljon värikuvia ja muotokuvia muun muassa julkisuuden henkilöistä. Tässä kuvassa taiteilija Pablo Picasso leikkii lapsensa kanssa.
Helsingin punakaarti

Portun pataljoonan kuularuiskukomppania 1918.
Helsingin punakaarti oli vuosina 1905–1906 ja 1917–1918 Helsingissä toiminut puolisotilaallinen järjestö, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana oli osa Suomen kansanvaltuuskunnan armeijaa. Helsingin punakaarti sai alkunsa vuoden 1905 suurlakon yhteydessä ja lakkautettiin vajaata vuotta myöhemmin Viaporin kapinan jälkimainingeissa. Vuoden 1917 Venäjän vallankumouksen seurauksena Suomen suuriruhtinaskuntaan perustettiin työväen järjestyskaarteja ja tammikuussa 1918 Helsingin työväen järjestyskaarti orgaisoitiin uudelleen Helsingin punakaartiksi. Sisällissodan alkaessa 26. tammikuuta se yhdistettiin muualla Suomessa toimineiden työväen järjestyskaartien kanssa Suomen punaiseksi kaartiksi. Helsingin punakaarti oli suurin kaikista Suomen punakaarteista. Sillä oli jäseniä noin 8 000–10 000, joka muodosti noin 10 % punaisen armeijan kokonaisvahvuudesta. Helsingin punakaartin komppaniat osallistuivat taisteluihin kaikilla sisällissodan rintamilla Pohjanlahdelta
Karjalan kannakselle.
Suurlakko ja Viaporin kapina 1905–1906 > Kaartin alkuvaiheet

Helsingin punakaartin edeltäjä perustettiin marraskuussa 1905 suurlakon aikana, kun myös poliisit olivat yhtyneet siihen. Suurlakon keskuskomitea muodosti järjestyksenvalvojaksi lähinnä työläisistä koostuneen kansalliskaartin, jonka johtoon tuli entinen Venäjän armeijan kapteeni Johan Kock. Kaarti otti päämajakseen Senaatintorilla sijaitsevan pääpoliisiasemaan ja lähetti kaupungille aseistamattomia järjestyspatrulleja. Tämä puolestaan yllätti perustuslaillisten johtaman kaupunginvaltuuston, joka oli jo harkinnut omien poliisivoimiensa perustamista. Valtuusto yritti saada poliisilaitosta komentoonsa, mutta epäonnistutuaan tässä, se muodosti oman suojeluskaartin ylioppilaista ja polyteknillisen opiston opiskelijoista. Punakaartiksi kutsuttiin aluksi kansalliskaartin liikkuvaa osastoa, jonka päällikkönä toimi suurlakon aikana Kaarlo Luoto.
Vakavin suurlakon aikainen välikohtaus Kockin johtaman kansalliskaartin ja ylioppilaiden suojeluskaartin välillä tapahtui 6. marraskuuta, kun kansalliskaartin partiot kiersivät Helsingin keskustassa sulkemassa avoimina olleita kauppaliikkeitä. Eteläesplanadilla sijainneen Stockmannin rautakaupan edustalla tilanne kärjistyi käsikähmäksi. Kock oli määrännyt liikkeen suljettavaksi, koska suojeluskaartilaiset olivat käyneet hakemassa sieltä itselleen aseita. Pahemmalta vältyttiin, kun Kock käski miehensä perääntymään aseistettujen suojeluskaartilaisten edeltä. Välikohtauksen jälkeen kansalliskaarti miehitti Senaatintorin suojatakseen hallussaan ollutta pääpoliisiasemaa, jonka se pelkäsi Gösta Theslöfin miesten valtaavan. Mitään ei kuitenkaan enää tapahtunut, vaan lakko päättyi vielä samana iltapäivänä Senaatintorilla järjestetyssä kansankokouksessa, jonne Kock ja muut kansalliskaartin johtajat saapuivat yleisön hurratessa. Senaatintorilta kansalliskaartin miehet marssivat vielä Rautatientorille, jossa Kock piti miehilleen kiitospuheen ennen kaartilaisten poistumista koteihinsa ja työpaikoilleen. Kansankokouksista raportoineet porvarilehdet kutsuivat kansalliskaartia tuolloin ensimmäistä kertaa ”punaiseksi kaartiksi”.
Suurlakko ja Viaporin kapina 1905–1906 > Viaporin kapina ja Hakaniemen mellakka

Punakaartit ja suojeluskaartit jatkoivat toimintaansa myös suurlakon päättymisen jälkeen. Heinä–elokuun vaihteessa 1906 tapahtuneen Viaporin kapinan yhteydessa Punakaartin päällikkö Johan Kock päätti ryhtyä tukemaan Suomenlinnan merilinnoituksessa kapinoivia venäläisiä sotilaita, vaikka hänellä ei ollut hankkeelleen sosialidemokraattisen puolueen johdon suostumusta. Helsingin punakaarti teki kapinan aikana sabotaasia katkaisemalla pääradan kiskoja sekä räjäyttämällä rautatiesiltoja Helsingin pohjoispuoella. Tarkoituksena oli estää venäläisiä kuljettamasta joukkoja Helsinkiin kapinan tukahduttamista varten. 30. heinäkuuta Riihimäelle saapui A. E. Pohjantähden johtama 80 Helsingin punakaartilaisen osasto, joka yhdessä Riihimäen punakaartin miesten kanssa rikkoivat Hämeenlinnan ja Lahden suuntaan meneviä ratoja, niin ettei Viipurista saapumassa ollut venäläinen sotilasjuna päässyt Helsinkiin. Lisäksi Riihimäellä räjäytettiin Haapahuhdan rautatiesilta. Yöllä 1. elokuuta noin 150 punakaartilaista kuljetettiin laivalla Kuninkaansaareen, jossa heidän tarkoituksensa oli suojata kapinallisten selustaa.
Helsingin punakaartin ja ylioppilaiden suojeluskaartin väliset vihamielisyydet puolestaan leimahtivat avoimeksi väkivallaksi Viaporin kapinan viimeisenä päivänä 2. elokuuta, jolloin Kock oli julistanut Helsinkiin yleislakon. Suojeluskaartilaiset marssivat Hakaniementorille, jossa heidän aikomuksenaan oli turvata kaupungin raitiovaunuliikenteen kulku. Työläiskaupunginosaan saapuneet ylioppilaat saivat kuitenkin paikallisten asukkaiden vihat päällensä ja joutuivat väkijoukon kivittämäksi. Tämän jälkeen paikalle saapui Helsingin punakaartin miehiä sekä heitä tukenut venäläinen sotilasosasto. Syntyneessä laukaustenvaihdossa sai surmansa kuusi suojeluskaartilaista ja yksi punakaartilainen. Hetkeä myöhemmin ammuskeltiin vielä Siltasaaressa, jossa kuoli yksi mies kummaltakin osapuolelta. Välikohtaukseen liittyivät myös venäläiset kasakat, jotka väkivalloin hajottivat Hakaniementorille kokoontuneen väkijoukon. Epäonnistuneen kapinayrityksen jälkeen 68 Helsingin punakaartin jäsentä sai eri pituisia vankeustuomioita. Pahemmilta rangaistuksilta he välttyivät, koska tulivat tuomituiksi suomalaisessa siviilioikeudessa.
Mellakassa kuolleiden punakaartilaiset hautajaisista muodostui suuri poliittinen mielenosoitus, johon osallistui myös runsaasti venäläisiä vallankumouksellisia. Välikohtauksen seurauksena Suomen senaatti päätti kieltää molemmat kaartit jo 4. elokuuta pitämässään istunnossa. Sosialidemokraattinen puolue puolestaan lakkautti punakaartit oma-aloitteisesti Oulussa elokuun lopussa järjestetyssä puoluekokouksessa kiivaan keskustelun jälkeen. Helsingin punakaartin edustajana kokouksessa oli Jussi Tuominen, joka kannatti lakkauttamista myös itse. Hän kuitenkin vaati, että kokous myöntäisi punakaartien tehneen suuren palveluksen työväenasialle.
Kokoonpano sisällissodassa

päällikkö Fredrik Edvard Johansson
1. pataljoona, komentaja Mäkinen
2. pataljoona, komentajat Juho Airaksinen ja Juho Kovanen
3. pataljoona, komentajat Erik Johan Leivo ja myöhemmin Juho Airaksinen
4. pataljoona, komentaja Anders Hilden
päällikkö Karl Salmenoksa
1. pataljoona, komentajat Oskar Haimila, Oskar Viklund ja Otto Salmela
2. pataljoona, komentaja Gideon Lund
3. pataljoona, komentajat Karl Virtanen ja Halinen
4. pataljoona, komentaja A. Hämäläinen
päällikköinä Oskar Rantala ja Hugo Ekholm
1. pataljoona (Portun pataljoona), komentajat Juho Virolainen, Bruno Rissanen ja J. Pennanen
2. pataljoona, komentaja Kalle Manninen
3. pataljoona, komentaja Evert Stenroos
4. pataljoona, komentaja O. Ström
päällikkö Viktor Mäkinen
1. pataljoona, komentaja Viktor Mäkinen
2. pataljoona, komentaja August Aarnio
3. pataljoona, komentaja V. Manninen
4. pataljoona, komentaja tuntematon
1. pataljoona, komentaja Kauko Messulin
2. pataljoona, komentaja tuntematon
Helsingin punakaartin ensimmäinen päällikkö Johan Kock.
Viaporin kapinan yhteydessä vangittuja punakaartilaisia saatetaan poliisiasemalle.
Helsingin työväen järjestyskaartin komppanioita Eläintarhan kentällä syksyllä 1917.
Punakaartilaisia Helsingin kauppatorilla 1918.
Kaksi Helsingin punakaartin sotilasta vuonna 1918.
Punakaartilaisten hautajaiset Mäntymäellä.
Kasperi Nordman

Kasperi Nordman on suomalainen näyttelijä, tanssija ja käsikirjoittaja, joka on näytellyt Salatuissa elämissä vuosina 2006–2007. Hän esitti sarjassa Antero Voimaa. Nordman on esiintynyt myös elokuvassa Tali-Ihantala 1944 ja sarjassa Äiti ja Seija. Hän on näytellyt myös Suomen Kansallisteatterissa, Oulun kaupunginteatterissa, sekä teatteri Quo Vadiksessa.
Kasperi Nordman on perustanut puolisonsa Nina Mamian kanssa Mamia Company -nimisen nykytanssiteatterin.
Aiheesta muualla

Kasperi Nordman Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet 
Merkinnän syy: https://www.vantaansanomat.fi/paikalliset/4392121
https://www.youtube.com/watch?v=x2w-9m5stZs
https://www.youtube.com/watch?v=gz6tUlkpVeY
https://www.youtube.com/watch?v=M79jsdetJrc
https://www.youtube.com/watch?v=l4KK-gXqvQ8
Rosa ’Aurora’

| Rosa ’Aurora’ |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Suku::  Ruusut Rosa
Lajikeryhmä::  Rosa Harisonii
Lajike::  Rosa ’Aurora’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rosa ’Aurora’ on Rosa Harisonii-ryhmään eli tarhaharisoninruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle on tunnusomaista puolikerrannaiset, kirkkaankeltaiset kukat. Ruusu kuuluu Suomen löytöruusuihin ja se on nimetty Aurora Karamzinin mukaan.
Alkuperä

Aurora-ruusu löydettiin vuonna 1997 Helsingistä Töölönlahden rannalta. Aurora on merkitty KESKAS-rekisteriin numerolla 816. Ruusun arvellaan olevan Helsingin kaupunginpuutarhurina vuosina 1946–1957 toimineen Bengt Schalinin istuttama. Kaupunginpuutarhurina Schalin oli innokas kokeilija, joka rikastutti puistojen lajivalikoimaa ulkomailta tuoduilla kasveilla. Hän myös risteytti ruusuista uusia lajikkeita, joita istutti Helsingin puistoihin. Aurora-ruusun alkuperää ei varmuudella tunneta, mutta se muistuttaa harisoninkeltaruusua (Rosa ’Harison’s Yellow’), joka on persianruusun (Rosa foetida) ja pimpinellaruusun (Rosa pimpinellifolia) luonnossa syntynyt risteymä ja joka löydettiin Yhdysvalloissa 1800-luvun alussa. Harisoninkeltaruusu tuli myyntiin 1830-luvulla.
Kuvaus

Aurora kasvaa noin 1,5–2 metrin korkuiseksi pensaaksi. Uudet versot ovat punertavanruskeita. Vanhetessaan ne muuttuvat harmaanruskeiksi. Versoissa on isoja piikkejä. Lehdet ovat pienikokoisia ja vihertävänharmaita. Kukinta alkaa Suomessa juhannukselta ja kestää 2–3 viikkoa. Kukat ovat puolikerrannaisia, kirkkaankeltaisia ja halkaisijaltaan 6–7 cm. Terälehtiä on noin 20. Heteet ovat kellanruskeat. Vasta-auenneen kukan tuoksu on voimakas, miellyttävä, raikas ja pimpinellaruusumainen. Kiulukat ovat mustia. Ruusu kasvattaa jonkin verran juurivesoja. Lajike menestyy lämpimässä ja suojaisessa paikassa, mutta sietää myös kuivuutta. Se menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I–III.
Anna-Riikka Carlson

Anna-Riikka Carlson (s. 7. marraskuuta 1974 Masku) on suomalainen kirjankustantaja. Hän työskentelee WSOY:n kotimaisen kaunokirjallisuuden kustantajana.
Carlson valmistui ylioppilaaksi 1993 ja filosofian maisteriksi Turun yliopistosta vuonna 2000 pääaineenaan suomen kieli ja sivuaineinaan muun muassa kotimainen kirjallisuus ja yleinen kirjallisuustiede. Carlson aloitti uransa kustannustoimittajana WSOY:n Yritysjulkaisut -yksikössä, mistä hän siirtyi Art House -kustantamoon.
Carlson perusti Avain-kustantamon ja toimi sen kustannuspäällikkönä 2003–2012. Turun yliopiston humanistinen tiedekunta valitsi Avain-kustantamon vuoden 2009 humanistiteoksi. Vuonna 2010 Carlson myi Avaimen BTJ Finlandille. Carlson aloitti WSOY:n kotimaisen kaunokirjallisuuden kustannuspäällikkönä 2012. Hän on toiminut Suomen Kirjasäätiön hallituksen puheenjohtajana, WSOY:n kirjallisuussäätiön hallituksen jäsenenä, Suomen Kulttuurirahaston hallintoneuvoston jäsenenä ja Väinö Linnan seuran hallituksen jäseneä. Vuonna 2020 Carlson sai Suomi-palkinnon ensimmäisenä kustantajana.
Carlsonin veli on tennispelaaja Jarkko Nieminen.
Teokset

Avain tennikseen.  Helsinki:  Avain, 2003.  ISBN 952-5524-00-0
Elämäni peli : Suomen tenniksen ensimmäiset sata vuotta.  Helsinki:  Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-845-9
Rakas Eeva Kilpi : nämä juhlat jatkuvat vielä.  Helsinki:  WSOY, 2024.  ISBN 978-951-0-50354-6
Aiheesta muualla

Mehr, Marissa: Elämä kirjoissa (Arkistoitu – Internet Archive) Turun ylioppilaslehti. 6.9.2012.