stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Italian Grand Prix 1990
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 27 |  Ayrton Senna | McLaren-Honda | 53 | 1:17:57.878 | 1 | 9 |
| 2 | 1 |  Alain Prost | Ferrari | 53 | + 6,054 | 2 | 6 |
| 3 | 28 |  Gerhard Berger | McLaren-Honda | 53 | + 7,404 | 3 | 4 |
| 4 | 2 |  Nigel Mansell | Ferrari | 53 | + 56,219 | 4 | 3 |
| 5 | 6 |  Riccardo Patrese | Williams-Renault | 52 | + 1.25,274 | 7 | 2 |
| 6 | 3 |  Satoru Nakajima | Tyrrell-Ford | 52 | + 1 krs. | 14 | 1 |
| 7 | 20 |  Nelson Piquet | Benetton-Ford | 52 | + 1 krs. | 9 |  |
| 8 | 19 |  Alessandro Nannini | Benetton-Ford | 52 | + 1 krs. | 8 |  |
| 9 | 10 |  Alex Caffi | Arrows-Ford | 51 | + 2 krs. | 21 |  |
| 10 | 22 |  Andrea de Cesaris | Dallara-Ford | 51 | + 2 krs. | 25 |  |
| 11 | 25 |  Nicola Larini | Ligier-Ford | 51 | + 2 krs. | 26 |  |
| 12 | 9 |  Michele Alboreto | Arrows-Ford | 50 | Ulosajo | 22 |  |
| 13 | 26 |  Philippe Alliot | Ligier-Ford | 50 | + 3 krs. | 20 |  |
| Kesk. | 18 |  Yannick Dalmas | AGS-Ford | 45 | Ei sijoittunut (alle 90%) | 24 |  |
| Kesk. | 16 |  Ivan Capelli | Leyton House-Judd | 36 | Moottori | 16 |  |
| Kesk. | 30 |  Aguri Suzuki | Larrousse-Lamborghini | 36 | Sähköt | 18 |  |
| Kesk. | 14 |  Olivier Grouillard | Osella-Ford | 27 | Pyörän laakerit | 23 |  |
| Kesk. | 15 |  Mauricio Gugelmin | Leyton House-Judd | 24 | Moottori | 10 |  |
| Kesk. | 8 |  Stefano Modena | Brabham-Judd | 21 | Moottori | 17 |  |
| Kesk. | 5 |  Thierry Boutsen | Williams-Renault | 18 | Jousitus | 6 |  |
| Kesk. | 11 |  Derek Warwick | Lotus-Lamborghini | 15 | Kytkin | 12 |  |
| Kesk. | 21 |  Emanuele Pirro | Dallara-Ford | 14 | Ulosajo | 19 |  |
| Kesk. | 12 |  Martin Donnelly | Lotus-Lamborghini | 13 | Moottori | 11 |  |
| Kesk. | 29 |  Éric Bernard | Larrousse-Lamborghini | 10 | Kytkin | 13 |  |
| Kesk. | 23 |  Pierluigi Martini | Minardi-Ford | 7 | Jousitus | 15 |  |
| Kesk. | 4 |  Jean Alesi | Tyrrell-Ford | 4 | Ulosajo | 5 |  |
| DNQ | 17 |  Gabriele Tarquini | AGS-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 24 |  Paolo Barilla | Minardi-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 7 |  David Brabham | Brabham-Judd |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 31 |  Bertrand Gachot | Coloni-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNPQ | 33 |  Roberto Moreno | EuroBrun-Judd |   | Karsiutui |   |   |
| DNPQ | 34 |  Claudio Langes | EuroBrun-Judd |   | Karsiutui |   |   |
| DNPQ | 39 |  Bruno Giacomelli | Life |   | Karsiutui |   |   |
Muuta

Paalupaikka: Ayrton Senna – 1.22,533
Nopein kierros: Ayrton Senna – 1.26,254 (kierroksella 46)
Pierluigi Martinin	50. Grand Prix
Honda-moottoreiden 150. Grand Prix, 60. paalupaikka ja 50. kilpailun nopein kierros
Italian Grand Prix 1981

Italian Grand Prix 1981 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 13. syyskuuta 1981 Monzan radalla Italiassa. Kilpailun voitti Renault'lla ajanut Alain Prost, jolle voitto oli kauden kolmas.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 15 |  Alain Prost | Renault | 52 | 1.26.36,897 | 3 | 9 |
| 2 | 1 |  Alan Jones | Williams-Ford | 52 | + 22,175 | 5 | 6 |
| 3 | 2 |  Carlos Reutemann | Williams-Ford | 52 | + 50,587 | 2 | 4 |
| 4 | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Ford | 52 | + 1.32,902 | 11 | 3 |
| 5 | 28 |  Didier Pironi | Ferrari | 52 | + 1.34,522 | 8 | 2 |
| 6 | 5 |  Nelson Piquet | Brabham-Ford | 51 | Moottori | 6 | 1 |
| 7 | 8 |  Andrea de Cesaris | McLaren-Ford | 51 | Rengasrikko | 16 |   |
| 8 | 23 |  Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 50 | + 2 krs. | 10 |   |
| 9 | 32 |  Jean-Pierre Jarier | Osella-Ford | 50 | + 2 krs. | 18 |   |
| 10 | 35 |  Brian Henton | Toleman-Hart | 49 | + 3 krs. | 23 |   |
| Kesk. | 22 |  Mario Andretti | Alfa Romeo | 40 | Moottori | 13 |   |
| Kesk. | 17 |  Derek Daly | March-Ford | 36 | Vaihdelaatikko | 19 |   |
| Kesk. | 25 |  Patrick Tambay | Ligier-Matra | 22 | Rengasrikko | 15 |   |
| Kesk. | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Ford | 21 | Jousitus | 12 |   |
| Kesk. | 7 |  John Watson | McLaren-Ford | 19 | Ulosajo | 7 |   |
| Kesk. | 29 |  Riccardo Patrese | Arrows-Ford | 18 | Vaihdelaatikko | 20 |   |
| Kesk. | 4 |  Michele Alboreto | Tyrrell-Ford | 17 | Ulosajo | 22 |   |
| Kesk. | 14 |  Eliseo Salazar | Ensign-Ford | 13 | Ulosajo | 24 |   |
| Kesk. | 16 |  René Arnoux | Renault | 12 | Ulosajo | 1 |   |
| Kesk. | 26 |  Jacques Laffite | Ligier-Matra | 11 | Rengasrikko | 4 |   |
| Kesk. | 3 |  Eddie Cheever | Tyrrell-Ford | 11 | Ulosajo | 17 |   |
| Kesk. | 9 |  Slim Borgudd | ATS-Ford | 10 | Ulosajo | 21 |   |
| Kesk. | 27 |  Gilles Villeneuve | Ferrari | 5 | Moottori | 9 |   |
| Kesk. | 6 |  Hector Rebaque | Brabham-Ford | 1 | Sähköt | 14 |   |
| DNQ | 33 |  Marc Surer | Theodore-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 31 |  Beppe Gabbiani | Osella-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 36 |  Derek Warwick | Toleman-Hart |   |  |  |   |
| DNQ | 30 |  Siegfried Stohr | Arrows-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 20 |  Keke Rosberg | Fittipaldi-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 21 |  Chico Serra | Fittipaldi-Ford |   |   |   |   |
Muuta

Paalupaikka: René Arnoux – 1.33,457
Nopein kierros: Carlos Reutemann – 1.37,528 (kierroksella 48)
Brian Hentonin ensimmäinen Grand Prix
Tolemanin ensimmäinen Grand Prix
Williams saavutti 300 MM-pisteen rajan
Irlannin historia

Irlannin historia alkoi mesoliittisella kivikaudella noin 6000 vuotta eaa. Keltit asuttivat saaren varhaisella rautakaudella. Hajanaisten heimokuningaskuntien Irlanti päätyi ensin viikinkien ja sittemmin normannien valloittamaksi. Vuosisatojen ajan Englannin miehityksestä suuresti kärsinyt Irlanti on nykyisin jakaantunut Irlannin tasavaltaan ja Pohjois-Irlantiin.
Esihistoria ja varhaiskristillinen aika > Kivi- ja pronssikausi

Irlannin ensimmäiset asukkaat tunnetaan arkeologisten löytöjen perusteella. Saari asutettiin mesolittisella kivikaudella. Ensimmäiset asukkaat olivat metsästäjä-keräilijöitä, jotka tulivat todennäköisesti Irlantiin Skandinaviasta Skotlannin kautta. Maanviljelytaito levisi alueelle noin 3000 eaa., jolloin saarelle muutti ihmisiä Iberiasta. Irlannin neoliittinen kausi alkoikin noin 3000 eaa. Tuolta ajalta on säilynyt monia megaliittihautoja, kuten dolmeneita ja käytävähautoja.Pronssikausi alkoi Irlannissa noin 2000 eaa. ja päättyi noin 500 eaa.
Esihistoria ja varhaiskristillinen aika > Rautakausi ja roomalaisaika

Rautakaudella noin vuonna 500 eaa. alkoi muuttoaaltojen sarja, jolloin maahan levisi kelttejä. Keltit sulautuivat yhteen aiempien asukkaiden kanssa, jolloin muovautui myös iiri erillisenä kelttikielenä. Poliittista ykseyttä Irlanti ei kuitenkaan esihistoriassa saavuttanut, vaan jäi keskenään taistelevien heimojen temmellyskentäksi. Irlannin väkiluku pysyi suhteellisen pienenä, sillä ensimmäisellä vuosisadalla siellä oli noin 500 000 asukasta.
Roomalaiset kutsuivat Irlantia Hiberniaksi. Klaudios Ptolemaios kertoi vuonna 100 jaa. Irlannin maantieteestä ja heimoista. Irlanti ei koskaan ollut virallinen osa Rooman valtakuntaa, mutta Rooman vaikutus levisi kuitenkin sen alueelle. Tacituksen mukaan maanpaossa oleva irlantilainen prinssi oli Gnaeus Julius Agricolan mukana Britanniassa anastaakseen vallan Irlannissa. Juvenaliksen mukaan roomalaiset joukot vietiin Irlantiin. Tutkijat ovat myös väittäneet, että roomalaisten tukemat gaelilaiset joukot aloittivat jonkinlaisen maahanhyökkäyksen vuoden 100 jaa. tienoilla, mutta Rooman ja ”Hibernian” suhteet ovat edelleenkin hämärän peitossa.lähde?
Varhaisella kelttiläiskaudella Irlanti oli jakautunut jopa 150 heimokuningaskuntaan (túath). Kristillisen ajan alkuvaiheessa Irlanti oli jakaantunut viiteen suurempaan maakuntaan, jotka olivat Ulster, Munster (An Mhumhain), Leinster (Laighin), Connacht (Connachta) ja Meath (An Mhí). Alkuun merkittävin maakunnista oli Niall Noígíallachin hallitsema Ulster. Niallin kuoltua 400-luvun alussa valta siirtyi Meathille.
Esihistoria ja varhaiskristillinen aika > Kristinuskon leviäminen

Irlantilaiset merirosvot ryöstelivät Britannian länsirannikkoa. He perustivat kokonaan uusia kuningaskuntia Skotlantiin, Walesiin ja Cornwalliin. Etelä-Leinsterin attacottit palvelivat 300-luvun puolestavälistä vuosisadan loppuun Rooman armeijassa.lähde?
Perinteisten kertomusten mukaan Pyhä Patrick saapui Irlantiin 432 ja alkoi käännyttää irlantilaisia pakanoita kristinuskoon. Perinteen mukaiselle saapumisvuodelle ei ole kuitenkaan löydetty todisteita, ja todennäköisesti hän saapui saarelle vasta joko 460- tai 490-luvulla. Kristinusko oli levinnyt saarelle kuitenkin aiemmin. Germanus Auxerrelainen oli lähettänyt jo vuonna 431 Palladiuksen paavi Celestinus I:n luvalla saarelle. Palladius toimi todennäköisesti piispana irlantilaisille kristityille Leinsterissa ja Meathin kuningaskunnassa. On mahdollista,kenen mukaan? että kristinuskon olivat tuoneet Irlantiin kotiin palanneet kauppiaat tai orjat, jotka oli ryöstetty Britanniasta ja Galliasta.lähde? Kristinuskon tulo Irlantiin oli joka tapauksessa yksi saaren historiaan eniten vaikuttaneista tapahtumista.
Patrick mielletään yleisesti heimo- ja sosiaalisen mallin säilyttäjäksi. Hänet tunnetaan myös lainsäätäjänä, joka muutti lakeja siltä osin kuin aikaisemmat lait olivat ristiriidassa kristillisten periaatteiden kanssa. Hänet tunnetaan myös työstään latinalaisten aakkosten parissa, joiden avulla hän irlantilaisten munkkien avustuksella säilytti osia keltin kielen suullisista perinteistä. Näiden väitteiden paikkansapitävyys on kuitenkin kyseenalaistettu, eikä niistä olla yksimielisiä. Irlannissa oli joka tapauksessa kristittyjä jo ennen Patrickin saapumista ja pakanoita pitkään tämän kuoleman jälkeen. On kuitenkin selvää, että Patrickilla oli keskeinen asema irlantilaisen yhteiskunnan muuttamisessa.
Druidiperinne kuoli vähitellen pois.
Keskiaika > Varhaiskeskiajan iiriläinen kulttuuri

Irlantilaiset oppineet kunnostautuivat latinan opiskelussa ja kristillisessä teologiassa luostareissa. Irlannista lähteneet lähetyssaarnaajat levittivät Englantiin ja Manner-Eurooppaan tietoa kasvavasta oppineisuudesta, jonka ansiosta Irlannin luostareihin tuli ulkomailtakin useita tiedemiehiä. Luostareiden kunnostautuminen ja eristyneisyys auttoivat säilyttämään latinaa varhaiskeskiajalla. Taiteista kehittyivät muun muassa kirjallisuus, metallin työstäminen ja kuvanveisto. Taideaarteita syntyi Kellsin kirja, joka on runsaasti koristeltu jalokivillä, sekä monet hienosti kaiverretut kiviristit eri puolilla saarta. Vuosia 500–900 pidetäänkin Irlannin kulta-aikana. Tuolloin Irlannissa alkoi myös luostarilaitoksen ansiosta kaupungistuminen, kun luostarien ympärille alkoi kasvaa asutuskeskuksia. Ympyrä- ja niemilinnoitukset ovat ajan merkittävimpiä arkkitehtuurisia saavutuksia.
Englantilaiset sekaantuivat Irlannin asioihin ensimmäisen kerran. Vuonna 684 jaa. englantilainen tutkimusretkeilijä tunkeutui Northumbrian kuninkaan Ecgfrithin toimeksiannosta Irlantiin. Englantilaiset joukot tunkeutuivat tämän jälkeen maahan ottaen sotavankeja ja ryöstäen aluetta. Tämä valloitusretki oli kuitenkin lyhytikäinen. Seuraava englantilaisten valloitusretki suuntautui Irlantiin vasta lähes puolen vuosituhannen päästä vuonna 1169, kun normannit valloittivat maan.
Keskiaika > Viikinkisodat

Asiakirjojen mukaan norjalaisten viikinkien ensimmäinen valloitusretki kohdistui Lambayn saarelle Dublinin rannikolle vuonna 795. Varhaiset viikinkien valloitusretket olivat lyhytaikaisia ja pieniä. Ne kuitenkin lopettivat Irlannin kristillisen kulttuurin kulta-ajan, ja irlantilaiset aloittivat 200 vuotta kestävän hajanaisen sodankäynnin viikinkivalloittajia vastaan, jotka ryöstivät luostareita ja kaupunkeja koko Irlannissa. Suurin osa varhaisista viikingeistä tuli Irlantiin Länsi-Norjan vuonoista.
Vähitellen viikingit asettuivat aloilleen ja perustivat rannikoille kaupunkeja sekä ryhtyivät käymään kauppaa. Muun muassa Dublin (Baile Átha Cliath, aiemmin iiriksikin Duibhlinn), Wicklow (Cill Mhantáin), Waterford (Port Láirge), Arklow (An tInbhear Mór), Limerick (Lom na nEach) ja Wexford (Loch Garman) ovat alkujaan viikinkisatamia. Vuonna 852 viikinkijohtajat Ivar Ragnarsson (Ivar Beinlaus) ja Olaf Valkoinen (Olaf White) rantautuivat Dublinin lahdella perustaen linnoituksen nykyisen Dublinin kaupungin alueelle. Olaf oli norjalaisen kuninkaan poika ja kruunautti itsensä Dublinin kuninkaaksi. Norjalaiset ja irlantilaiset sekoittuivat sukupolvien saatossa toisiinsa. Ivar Ragnarrsonin jälkeläiset muodostivat pitkän hallitussuvun Dublinissa, mistä käsin he hallitsivat pitkälti lähes koko saarta. Vuonna 1014 Clontarfin (Cluain Tarbh) taistelussa irlantilaiset kuitenkin yhdistivät voimansa Brian Borún ja Meathin kuninkaan Maelsechlainn II:n johdolla viikinkejä vastaan ja onnistuivat murtamaan näiden poliittisen vallan Irlannissa. Brian Ború surmattiin kuitenkin taistelun yhteydessä, joten Irlanti jäi poliittisesti hajalleen.
Keskiaika > Normannit – ensimmäinen ”englantilaisvalloitus”

Viikinkien jälkeen tulivat normannit. Nämä olivat viikinkien jälkeläisiä, jotka olivat asettuneet Ranskan Normandiaan ja antaneet maakunnalle nimensä. Vilhelm Valloittajan johdolla normannit olivat alistaneet valtaansa Englannin vuoden 1066 jälkeen. Irlantiin he saapuivat 1169, kun Leinsterin maakunnan kuningas Diarmuid Mac Murchadha liittoutui normandialaisen Richard Fitz Gilbert de Claren kanssa Connachtin kuningas Tiarnán Ó Ruaircia vastaan. Tämä oli Irlannin ensimmäinen ”englantilaisvalloitus”, oikeastaan normandianranskalainen valloitus.
Richard de Clare, joka tunnetaan myös nimellä Strongbow, tuli näin hankkineeksi Irlannin tai lähinnä sen itäosat puolivahingossa Englannin kruunun alueeksi. Seuraavien vuosisatojen ajan Englannin kuninkaat yrittivät saada Irlannissa aikaan jonkinlaista järjestystä, mutta englantilaisten ja irlantilaisten lakien yhteensopimattomuuden vuoksi muun muassa aatelisten perimysjärjestykset menivät sekaisin ja koko saari joutui kaaostilaan, kun ei oltu varmoja siitä, kumpaa lakia täytyy noudattaa. Sekasorto ja pikkusodat leimasivat irlantilaista elämää.
Hadrianus IV:n paavillisen Laudabiliter-bullan ”oikeuttamana” Henrik II rantautui suuren laivaston kanssa Waterfordiin vuonna 1171. Hänestä tuli näin ollen ensimmäinen englantilainen kuningas, joka oli laskenut jalkansa irlantilaiselle maaperälle. Henrik II kuitenkin antoi irlantilaiset alueensa pojalleen Juhanalle Irlannin lordin (Dominus Hiberniae, Lord of Ireland) arvonimen kanssa. Kun Juhana odottamattomasti seurasi veljeään valtaistuimelle, hänestä tuli Kuningas Juhana ja Irlanti siirtyi suoraan Englannin kruunun alaisuuteen.
Keskiaika > Irlannin lordikunta ja normanniaatelin heikentyminen

Alkuaan normannit hallitsivat koko itärannikkoa Waterfordista aina itäiseen Ulsteriin ja tunkeutuivat aina Galwayhin, Kerryyn ja Mayoon saakka. Maan tärkein hallitsija oli tällöin irlanninnormannilainen Leinsterin lordi vuodesta 1171, Meathin jaarli vuodesta 1172, Ulsterin jaarli vuodesta 1205, Connaughtin jaarli vuodesta 1236, Kildaren jaarli vuodesta 1316, Ormonden jaarli vuodesta 1328 ja Desmondin jaarli vuodesta 1329 kontrolloi aluetta. Feodaalisesti alueet kuuluivat Lontoon kuninkaalle. Ensimmäinen Irlannin lordi oli kuningas Juhana, joka vieraili Irlannissa 1185 ja 1210 ja vakautti normannien hallitsemia alueita. Samaan aikaan monet irlantilaiset kuninkaat vannoivat tälle uskollisuutta. Koko 1200-luvun ajan Englannin kuninkaiden tavoite oli heikentää normannilordien valtaa Irlannissa. Esimerkiksi kuningas Juhana rohkaisi Hugh de Lacya horjuttamaan ja syrjäyttämään John de Courcyn vallan Ulsterin lordina. Tämän jälkeen Juhana valloitti vuonna 1210 Meathin ja Ulsterin ottaen vallan molemmissa jaarlikunnissa. 1241 Meathin jaarli, Walter de Lacy, kuoli ilman miespuolista perillistä ja Meath jaettiin tämän kahden tyttärentyttären kesken 1245. Viimeisen Leinsterin lordin, Anselm Marhsallin, kuoltua Leinster jaettiin tämän viiden tyttären kesken viideksi kreivikunnaksi, Kildareksi, Laoisiksi, Carlowksi, Kilkennyksi ja Wexfordiksi. Irlanninnormannien yhteisö kärsi sarjasta epäonnisia tapahtumia, jotka johtivat näiden siirtokuntien ja vallan rappeutumiseen.
Varhainen uusi aika > Irlantilaisten nujertaminen

Saaren mahtimiehiksi nousivat ns. geraldiinit, irlantilaistunut Fitzgeraldin eli Mac Gearailtin normandialaisperäinen aatelissuku - Kildaren (Cill Dara) jaarlit. 1530-luvulla Englannin kuningas Henrik VIII ryhtyi ankariin toimiin geraldiinien nitistämiseksi: hän vangitsi hallitsevan jaarlin, surmasi tämän kapinallisen pojan ja jakoi geraldiinien maat englantilaisille siirtolaisille. Aviosotkujensa vuoksi Henrik erotti Englannin kirkon Rooman alaisuudesta ja ryöväsi Irlannin luostarit.
Irlantilaisten lopullinen alistaminen jatkui Elisabet I:n johdolla, joka joutui sotimaan ennen muuta Aodh (Hugh) Ó Néillin johtamia ulsterilaisia vastaan 1500-luvun viimeisinä vuosina (ns. yhdeksänvuotinen sota). Ó Néill voitettiin lopulta Kinsalen (Cionn tSáile) taistelussa vuonna 1601, huolimatta katolisten espanjalaisten lähettämistä apujoukoista. Ulster oli alistettu, ja ulsterilaiset klaanipäälliköt lähtivät maanpakoon vuonna 1607. Tapaus tunnettiin sittemmin "jaarlien pakona" (the Flight of the Earls, iiriksi Imeacht na nIarlaí).
Varhainen uusi aika > ”Istutukset”

Tämän jälkeen Elisabetin seuraaja Jaakko I aloitti englantilaisten uudisasukkaiden "istutukset" (plantations, iir. plandálacha) Irlantiin, erityisesti Ulsteriin. Tavoitteena oli englantilaisen kulttuurin juurruttaminen Irlantiin ja gaelilaisen klaanilaitoksen jäänteiden hävittäminen. Nyt kun Englanti oli leimautumassa protestanttiseksi maaksi ja irlantilaisten kansanomaista kristillisyyttä oli pidettävä lähinnä katolisuutena, uskonnolliset vastakohdat määrittelivät, kuka oli irlantilainen ja kuka englantilainen. Katolisten maat vietiin ja parhaat tontit jaettiin protestanteille. Näiltä ajoilta ovat peräisin myös Pohjois-Irlannin väestöryhmien ristiriidat.
Varhainen uusi aika > Oliver Cromwell Irlannissa

Jaakko I ja hänen seuraajansa Kaarle I yrittivät lujittaa Englannissa kuninkaan valtaa parlamentin kustannuksella. Tämä johti sisällissotaan kuningasmielisen puolueen, niin sanottujen kavaljeerien, ja parlamenttimielisten, Oliver Cromwellin johtamien keropäiden välillä 1640-luvulla. Tällöin irlantilaiset nousivat kapinaan Kaarlen puolella siinä toivossa, että tämä vastikkeeksi palauttaisi osan heidän vanhoista oikeuksistaan. Keropäät kuitenkin voittivat sodan, ja kuninkaan mestattuaan parlamentin nimittämäksi diktaattoriksi noussut Cromwell hyökkäsi valiosotilaittensa, niin sanottujen rautakylkien (the Ironsides) kanssa Irlantiin vuonna 1649.
Cromwell hävitti Irlantia laajalti, ja hänen rautakylkensä syyllistyivät joukkomurhiin: ennen muuta Droghedan (Droichead Átha) kaupungin asukkaiden surmaaminen herättää Irlannissa vieläkin pahaa verta. Sotaretkensä lopuksi Cromwell karkotti kuoleman uhalla suuren osan Irlannin itäosien katolisia asukkaita karuun länteen Connachtin maakuntaan ( "Helvettiin tai Connaughtiin!" - to hell or to Connaught).
Varhainen uusi aika > Vilhelm Oranialainen ja villihanhien pako

Cromwellin jälkeinen restauraatio nosti taas Stuart-suvun kuninkaat valtaan Englannissa, ensin Kaarle II:n ja sitten vuonna 1685 Jaakko II:n. Stuartit olivat ankaran yksinvallan kannattajia, mutta irlantilaiset katoliset hankkiutuivat heidän suosioonsa. Tämä ei miellyttänyt parlamenttia, joka nimitti vastakuninkaan, Vilhelm Oranialaisen protestanttisesta Alankomaista. Jaakko II joutui pakenemaan Englannista, mutta hän kokosi irlantilaisista kannattajistaan – jakobiiteista – armeijan tuekseen. Joukko Jaakon sotilaita valmistautui asettumaan taloksi Londonderryyn (Doire), mutta joukko protestanttisia kisällejä – the Apprentice Boys – sieppasi avaimet ja lukitsi kaupungin portit. Pohjois-Irlannin protestantit juhlivatkin kisällipoikia yhä sankareinaan.
Huhtikuussa 1689 Jaakko oli jo itse Irlannissa ja aloitti Londonderryn piirityksen, joka kesti kuukausia ja tappoi lukuisia kaupungin protestantteja nälkään, mutta heinäkuussa Vilhelm Oranialaisen laivat tulivat kaupungin avuksi. Myös tämä piiritys, The Siege, on pohjoisirlantilaisten protestanttien identiteetille tärkeä tapahtuma. Protestanttien iskulause no surrender! viittaa juuri piiritykseen. Ratkaiseva taistelu Vilhelm Oranialaisen ja jakobiittien välillä käytiin Boyne-joella (An Bhóinn) 11. heinäkuuta 1690. Katoliset jatkoivat kuitenkin epätoivoista kapinaansa Patrick Sarsfieldin (Pádraig Sáirseal) johdolla vielä vuoden päivät, kunnes Sarsfieldin joukot suostuivat lähtemään maanpakoon Ranskaan. Tätä sanottiin ”villihanhien paoksi” (engl. The Flight of the Wild Geese, iir. Éalú na nGéanna Fiáine).
Varhainen uusi aika > Pitkät sortovuodet

Nyt voimaan tulivat ankarat sortolait, the Penal Laws, na Péindlíthe, jotka kielsivät katolisilta maanomistuksen kokonaan. Irlantilaisilla ei enää ollut omia päälliköitä eikä sotureita, mutta liioin he eivät päässeet englantilaisten lakien suojelukseen. Iirin kieli jäi elämään vain kansanmurteina, mutta säilyi yksinkertaisesti sen vuoksi, että iiriä puhuva katolinen rahvas joutui elämään kokonaan laillisen yhteiskunnan ulkopuolella.
Varhainen uusi aika > Grattanin parlamentti

1700-luvulla Irlannin yläluokkana toimi uusi englantia puhuva, protestanttinen väestö, the Ascendancy. Tämä luokka ei tietenkään samastunut katolisiin köyhiin, mutta sillä oli jonkinasteinen käsitys Irlannista erillisenä poliittisena yksikkönä, jolla oli omat edut. Irlannilla oli oma parlamentti, joka Henry Grattanin johdolla onnistui vuonna 1782 hankkimaan varsin itsenäisen aseman englantilaisten jouduttua viemään maasta suurimman osan armeijaansa taistelemaan itsenäisiksi pyrkiviä Amerikan siirtokuntia vastaan. Grattanin parlamentti ei kuitenkaan onnistunut oleellisesti muuttamaan Irlannin oloja, sillä katolisten oikeuksista ei päästy yksimielisyyteen.