stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aurinkotanssi

O-kee-pa-seremonia oli mandanien versio itsekidutuksesta. George Catlinin maalaus 1800-luvulta.
Aurinkotanssi oli Pohjois-Amerikan tasankointiaanien keskuudessa harjoitettu uskonnollinen tapahtuma. Juhlan kestoaika oli lyhimmilläänkin neljä päivää ja pisimmillään yli viikon. Jotkut saattoivat tehdä aurinkotanssin neljä kertaa elämänsä aikana, jokaista neljää pääilmansuuntaa kohti. Aurinkotanssin valtakausi ajoittui 1700- ja 1800-luvuille, ja sen sisältö vaihteli jonkin verran eri heimojen keskuudessa. Yleisemmin se sisälsi tanssia, laulua ja paastoamista, mutta myös monenlaista itsekidutusta esiintyi.
Kanada kielsi aurinkotanssin vuonna 1880 lähetyssaarnaajien aloitteesta. Seuraavan vuosisadan alussa seremonia kiellettiin myös Yhdysvalloissa, mutta sitä jatkettiin salassa. Jotkut heimot ovat uskonnonvapauden myötä pyrkineet elvyttämään rituaalia. Osana intiaanien pyrkimyksiä perinteisten arvojen säilyttämisestä aurinkotanssia herätettiin uudelleen henkiin 1960-luvulla. Siitä on tullut osa muun muassa siouxien uskonnollista elämää, ja sitä harrastetaan yhä 2000-luvulla.
Historia

Vaikka aurinkotanssi kehitettiin tunnetuimpaan muotoonsa Suurilla tasangoilla, niin monet seikat viittaavat siihen, että sen ydin tuli muualta. Antropologit ovat esittäneet, että seremonian keksijät ovat olleet Kanadan preerioiden assiniboinet tai Wisconsinin arapahot ja cheyennet. Kaikki nämä kolme kansaa tulivat tasangoille sinne suuntautuneen muuttoliikkeen aikana 1600–1700-lukujen taitteessa. Tutkijoiden arvelun mukaan aurinkotanssi levisi kahtena erillisenä päävirtana, joista toinen liikkui arapahojen ja cheyennien mukana lounaaseen, ja saavutti arikarat, lakotat ja poncat. Pohjoisempaa tanssiaatetta kuljettivat mukanaan assiniboinet, ja veivät tietoa siitä Montanassa ja Pohjois-Dakotassa asuville kansoille kuten varis-intiaanit, mustajalat ja hidatsat. Assiniboinien kanssa aseveljinä kahden vuosisadan ajan sotineet pohjoiset creet omaksuivat tanssin, samoin itäisistä metsistä tulleet ojibwat.
Monet jäljet aurinkotanssin alkuperää etsittäessä johtavat myös Pohjois-Dakotan mandaneihin. Heidän O-kee-pa-seremoniassaan osallistujan oli ”kuoltava” leikkautumalla palasiksi ja synnyttävä symbolisesti uudelleen.
Arapahojen ja cheyennien myötävaikutuksen ansiosta tieto aurinkotanssista kulki myös Kalliovuorten ja tasankojen rajamaastoissa liikkuville Wind riverin shoshoneille ja hevoskulttuurin omaksuneille ute-ryhmille. Sen sijaan eteläisten tasankojen valtiaina pidetyt comanchet eivät olleet kiinnostuneita aurinkotanssista, ja järjestivät sen vain yhden kerran.
Aurinkotanssin suosio kuitenkin levisi, ja sen adoptoivat kulttuuriinsa lähes kaikki tasankojen metsästävät heimot ja myös osa maata viljelevistä kansoista. Siitä tuli parhaiten tunnettu ja myös dramaattisin kaikista intiaanien seremonioista.
Piirteet

Antropologit ovat löytäneet aurinkotanssista 93 erilaista piirrettä. Sen tutkimista on vaikeuttanut outo ja kirjoittamaton kieli, intiaanien luontainen pidättyväisyys uskontoon liittyvissä asioissa, ja henkimiesten vaiteliaisuus. Vaikka aurinkotanssi pysyi useimmille euro-amerikkalaisille pitkään täysin suljettuna maailmana, pääsivät jotkut valkoiset tutustumaan intiaanien mystiseen kulttuuriin ja heidän tansseihinsa. Taidemaalarit George Catlin ja Karl Bodmer vierailivat kumpikin 1830-luvun alkupuolella kymmenissä tasankointiaanien kylissä. Samalla he onnistuivat ikuistamaan maalauksissaan ripauksen siitä alkuperäisestä kulttuurista, joka Yhdysvaltain painostuksen alla ehti kadota suuremmilta osiltaan saman vuosisadan loppuun mennessä.
Vaikka aurinkotanssin nimi ja sisältö vaihteli eri kansoilla, sen pääpiirteet olivat samat. Useimmissa tasankojen metsästyskulttuureissa tanssin keskeinen asia oli paastoaminen. Itsensä uhraaminen esiintyi pienemmässä mittakaavassa. Löylymajassa harrastettu henkinen puhdistautuminen kuului olennaisena osana aurinkotanssiin, samoin voiman rukoileminen auringolta maailman uudistumista ja hedelmällisyyttä varten. Tansseilla pyrittiin vaikuttamaan myös jumaliin, sairauksiin ja luontoon. Vahvasti vertauskuvallisissa joukkoesityksissä kuvailtiin ja matkittiin eri eläinten käytöstapoja ja näiden ääniä. Merkittävimmässä asemassa oli biisoni, joka antoi kaiken, mitä tasankojen metsästäjät tarvitsivat jokapäiväisessä elämässään. Biisoneille oli omat erilliset tanssinsa, joiden avulla niitä houkuteltiin lähemmäs kylää. Toiseksi tärkein rooli oli kotkalla, jota pidettiin auringon pääpalvelijana ja tämän henkisenä ilmenemismuotona. Kotka toimi viestinviejänä ihmisten ja Suuren hengen välillä. Myös hanka-antiloopit, harmaakarhut, sudet, joutsenet, kalkkarokäärmeet ja korppikotkat kuuluivat pyhiä voimia omaaviin eläimiin ja olivat mukana aurinkotanssijoiden esityksissä.
Assiniboinet, creet ja ojibwat olivat liittäneet aurinkotanssin seremonioihin ”Hullun tanssin”, joka kuvasi maailman vallattomuutta. Tanssissa käytetyissä klovnia kuvaavissa maskeissa oli nähtävissä yhteys itärannikon irokeeseihin, joiden valekasvojen rituaaleissa naamiot näyttelivät tärkeää osaa.
Itsekidutus

Ruumiillisen uhrauksen motivaatiot vaihtelivat eri kansojen ja jopa yksityisten jäsenten välillä. Joillekin heimoille kyseessä oli initiaatioriitti pojille. Kun poika tuli tiettyyn ikään, hän kävi läpi tuskallisen toimituksen, jonka jälkeen hänet laskettiin mieheksi, ja hän voi saada vaimon. Yleisesti aurinkotanssin takana oli yksityinen henkilö. Hän kertoi suunnitelmastaan hyvissä ajoin ja vastasi seremonian kuluista. Joskus aloitteen tekijä saattoi olla hengenvaarasta selvinnyt soturi, joka halusi osoittaa kiitollisuuttaan. Joskus tanssija teki asiaankuuluvan lupauksen auttaakseen sairasta lähisukulaistaan.
Itse seremoniassa useita päiviä paastonneen tanssijan iho lävistettiin rintalihasten kohdalta. Näin tehtyihin reikiin työnnettiin puiset vartaat, jotka kiinnitettiin pitkin nahkaremmein pyhään puuhun tai keskipaaluun, jonka naiset olivat pystyttäneet seremoniamajaan. Paalusta kulki suora yhteys Suurelle hengelle. Kesken pakanallisen tanssin lyyhistynyt tanssija virvoiteltiin, ja häntä kannustettiin jatkamaan suoritustaan. Osallistujat kiskoivat tanssiessaan itseään poispäin pylväästä, kunnes iho repesi ja remmit irtosivat. Katsojat säestivät esitystä kannustushuudoin, lauluin ja rummutuksin.
Siouxeille kidutus oli keino herättää oman jumalansa Wakan Tankan sympatiat ja taata yhteisön tulevaisuus. Cheyennet ja mustajalat kävivät läpi saman koettelemuksen ja pyysivät myötätuntoa omilta jumaliltaan Maheolta ja Napilta. Tanssijoiden yhtenä tavoitteena oli tajunnan menetys, jonka aikana pyrittiin näkemään maagista voimaa tuottava näky.
Edellisistä poiketen muun muassa kiowien aurinkotanssista puuttuivat kaikki primitiivisen itsensä silpomisen piirteet. Heille riitti neljän päivän tanssi ilman ruokaa, vettä ja unta. Jopa satunnainen verenvuodatus katsottiin pahaksi enteeksi, ja sellaisen sattuessa koko tanssi lopetettiin siihen.
Aurinkotanssi nykyään

1960-luvulla perustettu Punainen valta -intiaaniliike (Red Power Movement) onnistui luomaan Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoihin uutta itseluottamusta. Myös Yhdysvaltain hallitus muutti asennettaan ja suostui ottamaan vastaan intiaanien mielipiteitä. Muinaiset heimoperinteet alkoivat herättää kiinnostusta nuorten keskuudessa. Suurimpana syynä tähän oli Punaisen vallan ja Amerikan intiaaniliikkeen yhteistyö, jota tuettiin myös Yhdysvaltain ulkopuolelta. Kun Russell Means, muuan AIM:in johtavista aktivisteista, kävi 1960-luvun lopulla läpi aurinkotanssin lävistyksineen, siitä tuli uudelleen tärkeä osa lakotain uskonnollista elämää.
1970-luvulla aurinkotanssi nousi valtavirtaan sulautumista vastustavien intiaanien, erityisesti lakotojen symboliksi. Sitä alettiin harjoittaa uudelleen myös monien muiden heimojen keskuudessa. Montanan Fort Peckin reservaatin assiniboinet aloittivat uuden ajan vuosittaiset aurinkotanssit 1980. Monet kristillisiin kirkkokuntiin kuuluneet heimon jäsenet ottivat osaa tanssiin, josta tuli vuosittainen kesäinen tapahtuma.. Cheyennet ovat nimenneet tämän päivän seremonioihinsa liittyvän tanssirakennuksen ”Uuden elämän majaksi”. Nimi ilmaisee aurinkotanssin tukeutumista elämän ja luonnon uudelleensyntymiseen ja -muotoutumiseen. Omaa etnistä identiteettiä esille tuovana kulttuuriperinteenä aurinkotanssi on saavuttanut kannatusta myös 2000-luvun naisten keskuudessa. Jotkut heistä osallistuvat kärsimysrituaaleihin lävistämällä olkapäänsä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aurinkotanssi Wikimedia Commonsissa
Brittiläisen John Whiten näkemys nykyisen Pohjois-Carolinan alkuperäiskansojen tanssista 1500-luvun lopulla. Kuva ei välttämättä esitä aurinkotanssia.
Siouxien biisonitanssi liittyi osana aurinkotanssin seremoniaan. Charles Ferdinand Wimarin maalaus vuodelta 1860.
Cheyennien kokoontuminen vuoden 1909 aurinkotanssia varten.
Australianhaukkapöllö

| Australianhaukkapöllö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Haukkapöllöt Ninox
Laji::  boobook
Kaksiosainen nimi
 Ninox boobook  John Latham, 1801 
Katso myös
   Australianhaukkapöllö Wikispeciesissä   Australianhaukkapöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Australianhaukkapöllö (Ninox boobook) on hieman sarvipöllöä pienempi australialainen pöllö.
Koko ja ulkonäkö

Naaraan pituus on 27–36 cm, siipien kärkiväli 70–85 cm ja paino keskimäärin 194–360 g. Koiraan mitat ovat 23–36 cm, 70–85 cm ja 170–298 g. Se on pienin australialaisista pöllöistä. Yleisväritykseltään pöllö on päältä tummanruskea harvoin vaalein täplin, ja alapuolelta vaalea tummin pitkittäisjuovin. Naama on vaalea ja silmät keltaiset. Nuori lintu on vaaleampi kuin vanha. Pyrstö on suhteellisen pitkä, mistä syystä se lennossa muistuttaa haukkaa. Enimmäkseen yölintu, joka kuitenkin voi saalistaa myös päivällä, etenkin pilvisinä päivinä. Laulu muistuttaa käen kukuntaa, mistä se on saanut Australian alkuperäisasukkailta nimensä Boobook. Saalistaessaan se voi äännellä kimakasti.
12 alalajia tunnetaan.
Esiintyminen

Australia, Tasmania, Timor, Uusi-Seelanti, Uuden Guinean eteläosat ja niitä ympäröivät saaret. Australian yleisin pöllö. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Kaikenlaiset metsät trooppisista sademetsistä ja eukalyptusmetsiköistä kaupunkien puistoihin.
Lisääntyminen

Pesintäaika on elo-syyskuussa. Pesä on puunkolossa. Valkoisia munia on tavallisesti 2–3, joskus jopa 5. Naaras hautoo noin 35 päivää, ja poikaset lähtevät pesästä 5–6 viikon ikäisinä. Molemmat emot hoitavat poikasia.
Ravinto

Syö etupäässä pikkujyrsijöitä ja lintuja mutta myös hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Saalistaa sekä ilmasta että maasta.
Kiinan tasavalta (1912–1949)

Kiinan tasavalta oli itäaasialainen valtio vuosina 1912–1949 nykyisen Kiinan kansantasavallan – ja on edelleen Taiwanin – alueella. Maan alkuvuosina siihen kuului myös nykyinen Mongolian alue. Kiinan tasavalta perustettiin Qing-dynastian kaatuessa vuonna 1911. Kiina ajautui kuitenkin pian sisällissotaan eri sotaherrojen välillä ja Japani miehitti maan pohjoisosia. Kiinan sisällissodan jälkeen vuonna 1949 tasavallan hallinto pakeni Taiwanin saarelle, jota se on joidenkin Etelä-Kiinan meren saarten lisäksi hallinnut ainoana alueenaan siitä lähtien. Kiinan tasavallan paikan Manner-Kiinassa on tämän jälkeen perinyt Kiinan kansantasavalta.
Keisarivallan kukistuminen

Kiinan Qing-dynastian ongelmaksi tuli 1800-luvun alussa kaksi seikkaa. Ensimmäinen oli sisäinen väestöpaine: 1700-luvun alusta 1800-luvun puoliväliin väestö kasvoi noin kolminkertaiseksi (ollen tuolloin noin 450 miljoonaa henkeä). Viljelysmaa ei kuitenkaan lisääntynyt samassa suhteessa; ainoastaan Mantšuriassa otettiin uusia alueita merkittävässä määrin viljelyyn 1800-luvulla alkaneen kiinalaissiirtolaisuuden myötä. Viljelyskasveissa tai -tekniikassa ei myöskään tapahtunut oleellista muutosta, eikä mitään ’teollista vallankumousta’ käynnistynyt. Väestönkasvu lisäsi kilpailua maasta, nosti maanvuokria ja paransi tilanomistajien asemaa. Se alensi valtaosan elintasoa, jopa kasvatti nälänhädän uhkaa huonoina vuosina.
Toinen ongelma oli ulkoisen paineen kasvu, kun länsivallat kiinnostuivat Kiinasta. Ne pystyivät nyt merenkulku- ja sotatekniikan kehityttyä ensi kertaa vakavasti sekaantumaan sotilaallisella mahdillaan sen asioihin. Ne halusivat avata Kiinan markkinat kaupalle ja saada diplomatian sääntöjen mukaisen kohtelun, jota Kiinan keisari ei ’barbaareille’ suonut.
Koska Ison-Britannian tuottamat tekstiilit eivät tehneet kauppaansa Kiinassa, jossa parempilaatuiset käsintehdyt tekstiilit olivat suunnilleen saman hintaisia, maan kauppatase jäi alijäämäiseksi. Etenkään teekaupan rahoittamiseksi ei brittiläisillä ollut kiinalaista osapuolta kiinnostavia kauppa-artikkeleita tarjolla. Ison-Britannian valtio sai merkittäviä tuloja kassaansa teekaupasta saaduista tulli- ynnä muista tuloista. Englannin Itä-Intian kauppakomppania alkoi tuottaa oopiumia Intiasta Kiinaan lisätäkseen myyntiään.
Kiina kielsi oopiumin myynnin jo vuonna 1729, mutta lakia alettiin soveltaa vasta vuonna 1821. Kiinalaisten pyrkimys estää tuonti johti niin kutsuttuun ensimmäiseen oopiumsotaan (1840–1842). Sodan seurauksena britit saivat Kiinan avaamaan rajansa kansainväliselle kaupalle. Oopiumisodat päättäneet rauhansopimukset antoivat länsivalloille myös oikeuden määrätä Kiinan tullit alhaisiksi, mikä helpotti länsimaiden vientiä Kiinaan. Epäoikeudenmukaiset sopimukset ja sotakorvaukset pakottivat Kiinan lisäämään verotusta.
Ulkomaiden vaikutus lisääntyi jatkuvasti, uudet paikkakunnat avautuivat, länsivaltojen kansalaiset saivat ekstraterritoriaalioikeuksia eli pääsivät Kiinan tuomiovallan alaisuudesta. Vuosisadan lopulla ulkomaat saivat toimi-lupa alueita ja siirtomaita Kiinasta.
Keisarivallan kukistuminen > Lännen vaikutus kasvaa > Taiping-kapina

Sisäisesti Kiinaa ravisutti 1800-luvun puolivälissä suuret kapinaliikkeet, jotka pyrkivät kukistamaan mantsudynastian. Näistä huomattavin oli Taiping-kapina, joka sai suuria osia Keski-Kiinaa haltuunsa. Kapinalliset pyrkivät toteuttamaan maan päällä Taivaallisen rauhan suuren valtakunnan (Taiping tianguo). Taipingit olivat ideologialtaan mielenkiintoinen ryhmä, sillä heidän opeissaan oli läntistä vaikutusta. Liikkeen johtajat olivat saaneet herätteitä kristillisestä propagandasta, joskin opissa oli myös kiinalaisesta perinteestä saatua ainesta.
Toiseksi kapinalla oli positiivinen yhteiskuntaihanne, joka edellytti radikaaleja muutoksia kuten maanjakoa ja naisten aseman parantamista. Käytännössä uudistusten toteutus kangerteli: sota esti määrätietoisen politiikan ja toisaalta Taiping-liikkeen johtajat olivat kaikesta huolimatta paljon tasa-arvoisempia kuin liikkeen muut jäsenet. Taiping-valtion pääkaupunki Nanjing kukistui vuonna 1864.
Keisarivallan kukistuminen > Lännen vaikutus kasvaa > Kapinoiden jälkeen

Ulkoisen vaaran ja sisäisten vaikeuksien edessä oli jotakin tehtävä. Kapinoiden kukistumisen myötä Kiinan johtoon tuli ryhmä miehiä, jotka pyrkivät restauraatioon, maan vahvistamiseen perinteen pohjalla. He uskoivat pitkään, että entisiä menetelmiä voitiin jatkaa. Maata aloitettiin uudistamaan pitäen ”kiinalaista oppia perustana ja käyttäen länsimaista tekniikkaa käytännöllisen hyödyn saamiseksi”. Kiinnostuksen kohteena oli ennen kaikkea asetekniikkaa, kaivokset ja laivanrakennus. Tulokset eivät olleet kovin hyviä, sillä taloudellinen panostus niihin oli pientä ja yritykset vanhoillisten virkamiesten määräysvallan alla.
Sisäisen modernisaation ajatus kärsi haaksirikon vuosisadan vaihteessa. Ulkomaiden kilpailu oikeuksista Kiinassa kiihtyi, ja peliin liittyi aasialainen valta Japani. Tappio sodassa Japania vastaan vuosina 1894–1895 aiheutti Kiinan intellektuellien keskuudessa uudistusajatusten leviämisen. Nyt haluttiin ottaa oppia Japanin esikuvan mukaisesti myös länsimaiden institutionaalisesta ja poliittisesta rakenteesta.
Tasavallan aika > Kuomintangin paluu

1920-luvun alussa Kuomintang-puolue pystyi vahvistumaan ja saamaan tukialueita Etelä-Kiinasta. Se haki apua Neuvostoliitolta, joka suurvalloista tuntui ainoalta Kiinan kansalliseen liikkeeseen myötämielisesti suhtautuvalta valtiolta. Neuvostoliitto uskoi, että se tarvitsi yhteistyötä anti-imperialistisen ja kansallisen porvarillisen puolueen kanssa. Kuomintang taas näki lokakuun vallankumouksen suhteellisen alikehittyneen maan kansallisena vallankumouksena. Se myös oppi Neuvostoliitolta, kuinka rakennetaan maata holhoava, demokraattista sentralismia periaatteena käyttävä ja elitistinen puolue ja sen komennossa oleva puoluearmeija. Uuden Kuomintangin ideologiaksi tulivat anti-imperialismi, kansallismielisyys sekä vähäosaisten aseman parantaminen, jota voitiin kutsua sosialismiksi, mutta johon ei sisältynyt maan sisäistä luokkataistelua.
Ehdokkaita Sun Yat-senin seuraajaksi oli paljon eikä kukaan heistä oikein erottunut edukseen. Tšiang Kai-šek toimi välittäjänä ääriliikkeiden välillä ja sai siten arvostusta osakseen. Hän johdatti Kuomintangin sotaretkelle vuosina 1926–1928. Se hyökkäsi kahtena osastona, läntisessä osastossa olivat vasemmistolaiset ja se eteni Wuhaniin. Itäistä osastoa johti Tšiang Kai-šek ja se eteni Shanghaihin. Hän piti sitkeästi koossa armeijansa ja vapautti monet alueet sotaherrojen mielivallasta. Shanghaissa paikallinen työväenliike oli ottanut vallan jo ennen Kuomintangin saapumista, mutta yllättäen Tšiang Kai-šek kielsikin työväenliikkeen ja järjesti teurastuksen Shanghaissa. Pian muissakin kaupungeissa kukistettiin ammattiyhdistysliikkeet.
Kuomintangin Wuhanin siipi perusti uuden hallituksen, jossa kommunistitkin olivat mukana. Se julisti Tšiang Kai-šekin pois viralta, muttei sillä ollut keinoja toteuttaa tätä. Tšiang Kai-šek ilmoitti perineensä Sun Yat-senin vallan ja julistautui uuden hallituksen päämieheksi Nanjingissa. Syksyn sadonkorjuukapinan jälkeen Wuhanin hallitus kuitenkin sanoutui irti kommunismista ja palautui Tšiang Kai-šekin linjalle. Tämä toi mukanaan myös tärkeitä liittolaisia pohjoisessa, ja pian Kuomintang lähtikin jatkamaan sotaretkeään pohjoiseen kahtena rintamana. Sotaherrojen keskinäisen kahinoinnin vuoksi Kuomintang onnistui päihittämään ennalta ylivoimaiset vastustajansa ja valtasi Pekingin vuonna 1928.
Japanin-vastainen sota 1937–1945

Japanin aikeet Kiinaa kohtaan oli helposti havaittavissa jo vuonna 1932 Japanin miehitettyä Mantšurian ja perustettua sinne nukkevaltiokseen Mantšukuon. Mantšurian menetys oli kova isku myös Kiinan taloudelle, sillä siellä oli paljon teollisuustuotantoa ja kaivoksia. Sen sijaan että toimenpidettä olisi pidetty sodan aloituksena, Tšiang Kai-šek valitti asiasta Kansainliitolle, joka oli kuitenkin voimaton Japanin suhteen. Japanilaiset levittäytyivät hiljalleen myös Mantšurian ulkopuolelle.
Kommunistit halusivat yhdistää voimansa Kuomintangin kanssa Japanin pysäyttämiseksi, sillä hyökkäys oli selvästi odotettavissa. Kommunistit muuttivatkin politiikkaansa sovinnollisemmaksi Kuomintangia kohtaan esittäen välirauhaa. Kuitenkin yhteistyö saatiin aikaan vasta, kun Tšiang Kai-šek joutui omien kenraaliensa sieppaamaksi joulukuussa 1936. Nämä pakottivat hänet allekirjoittamaan yhteisrintamasopimuksen. Samaan aikaan Japani kiristi tahtiaan edetessään Kiinaan. Niin sanottu Marco Polon sillan välikohtaus 7. heinäkuuta 1937 merkitsi täysimittaisen sodan syttymistä maiden välille. Kuomintang ei vieläkään ollut halukas sotimaan japanilaisia vastaan, vaan piti päätavoitteenaan kommunistien kaatamista. Se järjesti hyökkäyksiä myös kommunisteja vastaan, vaikka nimellisesti olikin mukana yhteisrintamassa.
Japani eteni nopeasti pitkin Kiinan rannikkoa ja oli vallannut sen koko pituudelta vuonna 1938. Kuomintang kärsi jatkuvasti tappioita japanilaisia vastaan, kun taas kommunistit iskivät maaseudulta japanilaisten selustaan ja saavuttivat voittoja. Japanilaiset pitivät kaupunkeja hallussaan, mutta maaseutu pohjoisessa päätyi pitkälti kommunistien käsiin. Menestys, kurinalaisuus ja talonpoikien hyvä kohtelu nostivat kommunistien suosiota ja heidän voimavaransa armeija mukaan lukien voimistui erittäin nopeasti Japanin vastaisen sodan aikana.
Linjat sodassa pysyivät kutakuinkin vuoden 1938 asemissa toisen maailmansodan loppupuolelle saakka. Japanin joukkojen huolto oli riippuvainen Japanin ja Kiinan välisestä rahtilaivaliikenteestä, ja yhdysvaltalaisten pommitukset haittasivat sitä. Tämän vuoksi Japani pyrki vuoden 1944 loppuun saakka hyökkäämään Yhdysvaltain Itä-Aasian lentokentille. Lopulta Kiinan-rintama jäi eristyksiin Japanin muista rintamista. Sota jatkui siihen saakka, kunnes Japani antautui Yhdysvalloille maailmansodan päätteeksi vuonna 1945. Japanilaisten peräännyttyä sekä Kuomintang että kommunistit kiiruhtivat ottamaan haltuunsa vapautuvaa maata ja takavarikoimaan japanilaisten aseita.
Sisällissota 1945–1950

Japanin peräännyttyä alkoivat taistelut Kuomintangin ja kommunistien välillä toden teolla. Maailmansodan päättyessä Kuomintang oli voimiltaan ylivertainen, ja kommunisteilla oli vahva asema vain maan pohjoisosassa. Mahdollisesti he saivat aseistusta Neuvostoliitolta. He arvioivat sodan muodostuvan pitkäksi ja pyrkivät siksi välttämään sen syttymistä.  Kommunistit aloittivat maauudistuksia hallitsemillaan alueilla, ettei riitaa Kuomintangin kanssa suotta syntyisi. Osapuolten välit kuitenkin kärjistyivät, ja sota syttyi keväällä 1946 Mantšuriassa. Sodan aikana jatkuvasti kasvaneella kommunistien Kiinan kansanarmeijalla oli sodan päättyessä riveissään jopa 13 miljoonaa sotilasta, joten sen ei enää tarvinnut käydä vain pientä sissisotaa Kuomintangin joukkoja vastaan. Kuomintang puolestaan sai aseellista ja rahallista tukea Yhdysvalloista. Tästä huolimatta kommunistit levittivät valta-aluettaan ripeään tahtiin. Sota oli käytännössä ratkennut vuoden 1948 aikana, ja seuraavana vuonna kommunistit hyökkäsivät maan eteläosaan.
Vallankumouksen loppuvaiheessa vuonna 1949 lähes kaksi miljoonaa johtavaan luokkaan kuuluvaa henkilöä pakeni manner-Kiinasta, erityisesti Nanjingin kaupungista, Formosan saarelle ja otti nimen Taiwan. Koska kommunisteilla ei ollut laivastoa, he eivät voineet seurata perässä. Niinpä Kiinan tasavalta jatkoi olemassaoloaan Taiwanilla, virallisen tulkinnan mukaan sieltä hallitaan myös Manner-Kiinaa, Manner-Kiinan puolella Taiwan lasketaan osaksi Kansantasavaltaa.
Kiinan tasavalta pyysi 3. tammikuuta 1950 Yhdysvaltojen apua Taiwanin puolustamiseksi. Yhdysvallat kieltäytyi pyynnöstä kaksi päivää myöhemmin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiinan tasavalta (1912–1949) Wikimedia Commonsissa
Taiping-kapina vuosina 1850–1864. Wu Yourun kuparipiirros vuodelta 1886.
Yuan Shikain virkaanastujaiset väliaikaiseksi presidentiksi 10. maaliskuuta 1912.
Kansallisen vallankumousarmeijan sotilaita Keltaisenjoen tulvan 1938 aikana.
Marssivia Kiinan Kansallisen vallankumousarmeijan joukkoja vuonna 1946.