Italian siirtomaat
Italian yhdistyminen ja vaatimukset imperiumista (1861–1914)

Italian yhdistyminen vuonna 1861 nosti uudessa kuningaskunnassa vaatimuksia maan saattamisesta eurooppalaisten siirtomaavaltojen joukkoon. Ollakseen vakavasti otettava eurooppalainen valtio kuningaskunnalla tuli olla siirtomaita, jotka toisivat sille samalla ulkopoliittista painoarvoa Euroopan valtapolitiikassa. Erityisesti Italiassa heräsi Rooman valtakuntaan viittaavia ajatuksia Mare Nostrumin alueen haltuunotosta. Koska Italia oli kuitenkin myöhäinen osallistuja siirtomaiden jaossa ja sillä oli suhteellisen vähän vaikutusvaltaa kansainvälisessä politiikassa, sen liikkumavara siirtomaapolitiikan suhteen riippui paljolti siitä, miten Euroopan suurvallat Britannia, Ranska ja Saksa sallivat sen toimia.
Italia oli kauan halunnut osmanien hallussa olevaa Tunisiaa, jossa asui huomattava ja alueelle taloudellisesti merkittävä italialaisväestö. Tunisian haltuunoton suunnittelu tuli todella ajankohtaiseksi vasta vuonna 1879, kun Britannia ja Saksa rohkaisivat Ranskaa lisäämään Tunisian Pohjois-Afrikan siirtomaa-alueisiinsa. Viime hetkillä Italia tarjosi Ranskalle mahdollisuutta alueen jakoon näiden kahden valtion välille, mutta Ranska kieltäytyi. Saksan tukeen luottaen Ranska lähetti paikallista kapinaa verukkeena käyttäen joukkonsa Algeriasta Tunisiaan, jonka miehityksen seurauksena syntyneessä Bardon sopimuksessa Tunisiasta muodostettiin Ranskan protektoraatti. Se oli todellinen šokki italialaisille, jotka lehdistössään nimittivät tapahtumaa ”tunisialaiseksi pommiksi”. Italialaiset tunsivat joutuneensa entistä enemmän eristyksiin, mikä vaikutti kolmiliiton solmimiseen Saksan ja Itävalta-Unkarin kanssa vuonna 1882.
Italia onnistui viimein helmikuussa 1885 saamaan haltuunsa ensimmäisen siirtomaa-alueen, kun se salaisella sopimuksella Britannian kanssa otti haltuunsa haparoivalta Egyptiltä Massawan sataman Eritreassa Punaisenmeren rannalla ja epäsi samalla keisari Johannes IV:n hallitsemalta Abessinialta ainoan pääsyn merelle. Samalla estyivät Ranskan Somalimaan laajenemispyrkimykset. Samaan aikaan Italia miehitti Afrikan sarven eteläosassa sijaitsevan somalien asuttaman alueen, josta muodostettiin Italian Somalimaa. Rohkaistunut Italia himoitsi itselleen myös koko Abessiniaa, ja vuonna 1887 pääministeri Agostino Depretis määräsikin hyökkäyksen maahan. Hyökkäys kuitenkin keskeytettiin, kun Italian armeija menetti 500 miestä Abessinian keisarillisia joukkoja vastaan käydyssä Dogalin taistelussa. Depretiksen seuraaja pääministeri Francesco Crispi allekirjoitti keisari Menelik II:n kanssa Wuchalen sopimuksen, jossa Massawan italialaisomistus laajennettiin koskemaan koko Eritrean aluetta ja jossa ainakin italialaisen sopimusversion mukaan Abessiniasta tehtiin Italian protektoraatti.
Italian ja keisari Menelikin välit huononivat muutaman seuraavan vuoden ajan, kunnes vuonna 1895 syttyi ensimmäinen Italian–Abessinian sota Crispin määrättyä Italian armeijan tunkeutumaan maahan. Lukumäärältään ylivoimaiset mutta huonosti varustetut abessinialaisjoukot kukistivat italialaiset Adowan taistelussa, mikä oli Italialle nöyryyttävää ja myös paha kolaus maan itsetunnolle ja siirtomaavallalle Itä-Afrikassa. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun alkuperäisväestö voitti siirtomaavallan sodassa.
Heikentynyt keisarillinen Kiina antoi 7. syyskuuta 1901 Tientsinin Italian kuningaskunnan hallintaan. Aluetta hallittiin Rooman konsulaatista.
Nationalismin suosio kasvoi Italiassa 1900-luvulle tultaessa, mikä johti ensimmäisen italialaista nationalismia edustaneen puolueen Italian nationalistisen järjestön (Associazione Nazionalista Italiana) perustamiseen vuonna 1910. Puolue vaati Italian valtakunnan laajentamista. Lehdet täyttyivät kirjoituksista, joissa vaadittiin hyvitystä Abessiniassa koetuille tappioille ja kaipailtiin Rooman valtakunnan aikoja. Ehdotettiin, että entinen roomalainen provinssi, Libya, tulisi ”ottaa takaisin” Etelä-Italian väestökasvuongelmien ratkaisemiseksi. Peläten Britannian ja Ranskan ajavan Italian paitsioon Pohjois-Afrikan suhteen ja yleistä ilmapiiriä miellyttääkseen pääministeri Giovanni Giolitti julisti marraskuussa 1911 sodan Osmanien valtakunnalle. Onnistuneen sodan jälkeen Italia sai Libyan ja Dodekanesian saariston haltuunsa.