Kutšurhan (Lymansken hromada)
Lyhyehkö historia

Joidenkin lähteiden mukaan Kutšurhanin läheisyydestä on löytynyt mesoliittikaudelta säilyneitä työkaluja. Myös oletetaan, että kylän perustivat Zaporižžjan kasakat 1600-luvun loppupuolella. Katariina II:n 22. heinäkuuta 1763 antaman manifestin innoittamana alkoi Etelä-Ukrainan asuttaminen saksalaisilla uudisasukkailla. Tuolloin Ranskalle kuuluneiden Saksan alueiden paikallisväestö joutui melko korkeiden verojen alaiseksi, joten Ukrainan hedelmällisillä ja suhteellisen hiljattain ottomaanien valtakunnalta valloitetuilla mailla uudisasukkaat saivat merkittäviä etuja, useiden vuosien verovapautus mukaan lukien. Yhteensä noin 180 saksalaista kylää perustettiin silloisen keisarikunnan eteläisille seuduille. Vuonna 1803 myös Kutšurhanin kylään muutti saksalaisia siirtolaisia ja jokaiselle perheelle myönnettiin 60 dessiatiinia (dessiatiini oli noin 1,1 hehtaaria) maata.
Toinen kolonisaatioaalto alkoi vuonna 1808 Aleksanteri I:n aloitteesta. Silloin Kutšurhaniin oli 15. elokuuta mennessä saapunut 60 saksalaista uusasukasperhettä Preussista, Württembergistä ja Alsacesta ja yhteensä siellä asui 261 asukasta. Kylä sai nimekseen Strasbourg historiallisen Alsacen suurimman kaupungin mukaan, koska saksalaiset nimesivät asuinkuntiaan usein niiden kaupunkien tai maiden nimellä, joista he itse olivat kotoisin.
Tämä Kutšurhanjoen rannalla silloisessa Hersonin kuvernementissa sijannut kylä kukoisti ensimmäiseen maailmansotaan ja sitä seuranneeseen vallankumoukseen saakka. Vuonna 1818 jo 317 asukkaan kylä rakennettiin perinteisen saksalaisen kylän malliin eli keskustaan kirkko, kaupunginhallitus ja koulu. Saksalaisten sanotaan koskaan säästäneen julkisten rakennusten rakentamisessa, mukaan lukien almutalot ja hyväntekeväisyysjärjestöt, tehden niistä kiinteitä, kivisiä ja laatoitettuja. Puuttuivat pubit tai tavernat ja lomapäiviä oli huomattavasti vähemmän kuin ortodoksisilla. Kirkon vieressä oli hautausmaa ja kirkon ympärille rakennettiin taloja tiukan ruutukuviollisen kaavoituksen mukaan, missä oli suistoa pitkin ulkonemia, pitkiä ja suoria katuja. Saksalaisten siirtolaisten talot olivat yleensä isoja saksilaisia taloja, missä oli olohuone ja kodinhoitohuone. Tällainen talo rakennettiin paikallisista rakennusmateriaaleista: hiekasta, savesta ja kivestä. Katto peitettiin kaislalla tai oljilla. Tänne perustettiin myös saksalainen koulu, missä saksan ja venäjän kielen opiskelu, aritmetiikka ja Jumalan laki olivat pakollisia oppiaineita. Lisäksi kylässä oli öljynpuristamo ja vuoteen 1926 mennessä tiili-laattatehdas, myllyjä, seppä- ja maanviljelyvälineiden työpaja, myymälöitä, kuluttajayhdistys, hotelli, oppilaitos, kyläneuvosto, viinitila ja orpokoti. Paikallisväestöön sulautumisen estämiseksi kaikki juhlapyhät, pääsiäinen ja joulupyhät vietettiin siirtolaisten omien tapojensa mukaan.
Vuonna 1871 alkoivat huhut silloisen keisarikunnan yleisestä asepalveluksesta ja sen käyttöönotto vuodesta 1874 alkaen aiheutti saksalaissiirtolaisten muuttoaallon Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Lopullinen epäonni alkoi ensimmäisen maailmansodan puhjetessa, kun hallituksen päätöksellä saksalaisia siirtolaisia alettiin väkisin uudelleensijoittaa Ukrainasta Volgan alueelle. Vuonna 1918, jolloin Vladimir Lenin solmi saksalaisten kanssa Brest-Litovskin rauhan, Ukraina luovutettiin saksalaisille. Vuoden 1918 lopulla Kutšurhanin rautatietyöläiset, joita johti Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Odessan maanalainen komitea, vastustivat Venäjän sisällissodan aikaista ulkovaltojen interventiota ja pysäyttivät liikenteen Odessa-Tiraspolin välisellä radalla. Vuonna 1940 Kutšurhanin kylä kärsi maanjäristyksen aiheuttamia vakavia vahinkoja.