stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esko-Juhani Tennilä

| Esko-Juhani Tennilä |
| --- | --- |
 Esko-Juhani Tennilä vuonna 2009.
Kansanedustaja
 27.9.1975–19.4.2011  
Ryhmä/puolue:  SKDL, Deva, Vasemmistoliitto, vasemmistoryhmä
Vaalipiiri:  Lappi
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. lokakuuta 1947 Rovaniemen maalaiskunta
Kuollut: 6. huhtikuuta 2024 (76 vuotta) Rovaniemi
Ammatti:  sosionomi, toimittaja
Esko-Juhani Tennilä (10. lokakuuta 1947 Rovaniemen maalaiskunta – 6. huhtikuuta 2024 Rovaniemi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi neljän eduskuntaryhmän kansanedustajana vuosina 1975–2011. Hän edusti SKDL:a 1975–1986, Demokraattista Vaihtoehtoa 1986–1990, Vasemmistoliittoa 1990–1995 ja 1999–2011 sekä vasemmistoryhmää 1995–1999. Tennilä oli Suomen Kommunistisen Puolueen (yhtenäisyys) puheenjohtaja vuosina 1989–1990.
Elämä > Nuoruusvuodet

Esko-Juhani Tennilä syntyi perheensä kotimökissä Rovaniemen maalaiskunnan Tennilän kylässä. Hän sai etunimensä Aleksis Kiven päivän kunniaksi kätilön ehdotettua jotakin Aleksis Kiven Nummisuutareista tai Seitsemästä veljeksestä. Tennilä valmistui Tampereen yliopistosta sosionomiksi. Ennen kansanedustajaksi valintaansa hän työskenteli muun muassa Hämeen Yhteistyön ja Ajankohtaisen kakkosen toimittajana. Hän on kertonut yhteiskunnallisen heräämisensä tapahtuneen köyhän lapsuutensa ja televisiosta näkemiensä Vietnamin sodan kuvien kautta.
Elämä > Kansanedustajana

Tennilä valittiin eduskuntaan SKDL:n listoilta vuonna 1975. Hän oli myös presidentin valitsijamiehenä vuosina 1978 ja 1982. Talvella 1983 SKDL:n Lapin piiriä hallinnut puolueen enemmistön niin sanottu kirveslinja pudotti Tennilän ehdokaslistalta pari kuukautta ennen eduskuntavaaleja, koska hänen katsottiin rikkoneen ryhmäpäätöksiä.lähde? Tennilä lähti vaaleihin omalla listallaan ja keräsi lähes 15 000 ääntä, mikä oli enemmän kuin läpi menneellä SKDL:n edustajalla Niilo Koskenniemellä.
Kesäkuussa 1986 Tennilä siirtyi vähemmistökommunistien perustaman Devan eduskuntaryhmään, josta hän palasi SKDL:n seuraajaksi perustettuun Vasemmistoliittoon 1990. Vuoden 1995 eduskuntavaalien jälkeen Tennilä ja Mikko Kuoppa vastustivat Vasemmistoliiton lähtöä Lipposen hallitukseen, jolloin heidät erotettiin puolueen eduskuntaryhmästä. Tennilä ja Kuoppa perustivat oman vasemmistoryhmän, johon myöhemmin liittyi myös Veijo Puhjo. Vuonna 1999 Tennilä valittiin eduskuntaan jälleen Vasemmistoliiton ehdokkaana. Tennilä jätti eduskunnan vuonna 2011, jolloin hän oli Ilkka Kanervan ohella silloisista kansanedustajista pisimpään eduskunnassa istunut kansanedustaja. Tennilä oli viimeinen eduskunnassa istunut kansanedustaja, joka oli kuulunut SKDL:n eduskuntaryhmään. Eduskunnan jätettyään Tennilä työskenteli usean vuoden ajan toimittajana Kansan Uutisten avustajana. Hän oli myös Rovaniemen kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsen.
Kansanedustajana Tennilä profiloitui erityisesti kotimaakuntansa Lapin asioiden ajajana ja hänen pääteemanaan oli työllisyys. Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa Tennilä keräsi Lapin vaalipiiristä toiseksi suurimman äänimäärän kaikista ehdokkaista, ja kaikista eniten vaaleissa 1979, 1983, 1995, ja 1999. Tennilä oli eduskunnan ahkerimpia puhujia. Toukokuussa 2022 tehdyssä tilastossa hän oli kaikkien aikojen yhdeksänneksi useimmin täysistunnoissa puhunut kansanedustaja. Tennilä tuli tunnetuksi myös siitä, ettei hän suostunut käyttämään eduskunnan pukukoodin vaatimaa kravattia.
Elämä > Kommunistisessa puolueessa

Tennilä liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen vuonna 1969. Vuoden 1978 edustajakokouksessa hänet valittiin keskuskomitean varajäseneksi ja kolme vuotta myöhemmin varsinaiseksi jäseneksi. Vuonna 1981 Tennilä nousi myös keskuskomiteaa johtaneeseen poliittiseen toimikuntaan. Toukokuun 1982 ylimääräisessä edustajakokouksessa Tennilä jäi kuitenkin keskuskomitean ulkopuolelle. Hän edusti puolueen vähemmistöä eli niin sanottuja taistolaisia, jotka erotettiin SKP:stä 1980-luvun puolivälissä. Tennilä valittiin taistolaisten muodostaman SKP:n (yhtenäisyys) keskuskomiteaan 1987, varapuheenjohtajaksi 1988 ja puheenjohtajaksi 1989 Jouko Kajanojan erottua. Tennilä on kirjoittanut ottaneensa puheenjohtajuuden vastaan varmistaakseen SKPy:n ja Devan osallistumisen Vasemmistoliittoon, jos tilaisuus avautuisi. Vasemmistoliitto perustettiin huhtikuussa 1990 ja puolueeseen päästettiin myös SKPy:n kannattajat. Syksyllä Devan kansanedustajat liittyivät Vasemmistoliiton eduskuntaryhmään luovuttuaan SKPy:n johtopaikosta osana sopimusta puolueiden yhdistymisestä.
Vuonna 2004 julkaistuissa muistelmissaan Tennilä käsitteli myös taistolaisten tekemiä virheitä, joista yhtenä hän piti Neuvostoliiton ongelmista vaikenemista. Kommunismin romahduksen jälkeen Tennilä luonnehti olevansa "vihertävä marxilainen". Pelkkää punaisuutta hän piti taantumuksellisena ajatuksena. 2000-luvun alussa Tennilä oli Suomen Nato-jäsenyyden voimakas vastustaja.
Elämä > Kirjallinen tuotanto

Poliittisten teostensa ohella Tennilä julkaisi muun muassa lastenkirjoja ja runoja. Tennilän viimeinen kirja Jäämeri kutsuu (2014) on matkakirjan ja raportin yhdistelmä, jossa hän pohtii Koillisväylän ja Murmanskin alueen taloudellisia mahdollisuuksia Suomen kannalta.
Perhe

Esko-Juhani Tennilän puoliso oli Leena Tennilä. Hän solmi avioliiton jo 17-vuotiaana presidentti Urho Kekkosen myöntämällä erikoisluvalla. Pariskunnalla oli kaksi lasta ja viisi lastenlasta.
Muuta

Esko-Juhani Tennilä oli innokas jalkapallon ystävä ja Rovaniemen Palloseuran kannattaja. Tennilä edusti nuorena Rovaniemen Reipasta, mutta pelaaminen jäi hänen muutettuaan Tampereelle opiskelemaan. Valmistuttuaan Tennilä työskenteli toimittajana Kemissä ja pelasi samalla Karihaaran Tenhon joukkueessa Maakuntasarjaa. Myöhemmin kansanedustajana hän pelasi Eduskunnan urheilukerhon jalkapallojoukkueessa. Tennilä oli myös aktiivinen taustavaikuttaja. Hän oli kehittämässä rovaniemeläisen jalkapalloilun olosuhteita ja Neuvostoliiton romahdettua hankki Moskovan Dynamoon solmimiensa suhteiden kautta pelaajia Suomeen. Tunnetuin Tennilän Rovaniemelle tuoma pelaaja on Vasili Karatajev.
Tennilä ajoi Ladalla yli miljoona kilometriä.
Julkaisut

Maailma punaisempi.  Tampere:  Prodik, 1971.
Sorron kahleet.  Tampere:  Prodik, 1972.  ISBN 951-950-035-9
Muuttolinnut muuttaa.  Rovaniemi:  Kassiopeia, 1973.  ISBN 951-990-118-3
Niin toisenlaista Pohjolaa. Murmanskin alue.  Helsinki:  Tiedonantajayhdistys, 1981.  ISBN 951-956-055-6
Tätä koskea ei kahlita.  Tampere:  Lehtikanava, 1983.  ISBN 951-994-595-4
Rakastanhan minä tätä maata.  Oulu:  Pohjoinen, 1985.  ISBN 951-749-027-5
Eduskuntapäiväkirja.  Helsinki:  Vastavoima, 1987.  ISBN 951-960-002-7
Kirsimaavihreää, tiilenpunaista.  Helsinki:  Vastavoima, 1990.  ISBN 951-960-008-6
Lokakuu, jälleen.  Helsinki:  Vastavoima, 1993.  ISBN 951-960-009-4
Sateenkaaresta vasemmalle. Vasemmistolaisen kansanedustajan muistiinpanoja. Kevät ja kesä 1995.  Helsinki:  Otava, 1995.  ISBN 951-114-033-7
Metsän väristä en väittele enää.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-114-542-8
Ellu eläintenkesyttäjä.  Helsinki:  Lasten keskus, 1998.  ISBN 951-627-206-1
Tennilä, Esko-Juhani & Lintunen, Martti: Vuotoksen vuosi. Päiväkirjamerkintöjä ja kuvia.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-115-078-2
Ellu pelastaa.  Helsinki:  Lasten keskus, 2003.  ISBN 951-627-424-2
Švejkin poika. Kansanedustajan muistikuvia, kuvia ja runoja.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-116-404-X
Kuulumisia.  Pello:  Rajalla, 2007.  ISBN 978-952-527-155-3
Toppari Arkadianmäellä.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39552-3
Jäämeri kutsuu – Koillisväylä, Murmansk ja Suomen mahdollisuudet.  Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-197-7
Espoontori

| Espoontori |
| --- | --- |

 Espoontori kuvattuna Kiltaraitin sillalta.
Sijainti:  Espoon keskus, Espoo
Avattu:  1987
Isännöitsijä:  Retta Management
Omistaja:  Kesko Oyj
Liikkeiden määrä:  40
Päävuokralaisia:  K-Supermarket, Hesburger, apteekki, Fitness24seven, Fida Lähetystori
Kerrospinta-ala:  19 100 m²
Kerrosten määrä:  14
Kävijämäärä:  3,3 milj. (2020)
Vuosimyynti:  35,1 milj. euroa (2020)
Pysäköintipaikkoja:  520
Kotisivu
Espoontori on kauppakeskus ja toimistorakennus Espoon keskuksessa, aivan Espoon rautatieaseman vieressä. Kauppakeskus on valmistunut vuonna 1987, ja se on Espoon yhdeksänneksi korkein rakennus.lähde? Vuonna 2010 kauppakeskus modernisoitiin. Vuonna 2011 ehdotettiin, että viereinen kauppakeskus Entresse ja Espoontori yhdistettäisiin yhdeksi isoksi kauppakeskukseksi, mutta hanke ei koskaan toteutunut. Kauppakeskuksessa on 38 liikettä, muun muassa K-Supermarket Kulinaari, Fida Lähetystori Espoontori, apteekki, Hesburger, Marian Konditoria ja ravintola Taste of Thailand. Espoontorille on suunnitteilla K-Citymarket Kulinaari.
Aluksi K-Supermarket Kulinaarin paikalla toimi Tukolle kuulunut T-Market Priima. Espoontorilla oli ennen myös VPD Pelikaupan Espoon myymälä, Antikvaria Pikku-Jone, pesula Clean Kalle ja Tokmanni kunnes se muutti Entresseen.
Citycon osti Espoontorin vuonna 1999.
Elokuussa 2017 Citycon myi Espoontorin yhdysvaltalaiselle sijoitusyhtiö Cerberus Capital Managementille ja Espoontori siirtyi Cerberukselle marraskuussa 2017. Kesko osti Espoontorin syyskuussa 2023.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Espoontori Wikimedia Commonsissa
Kauppakeskuksen kotisivut
Emporis – Espoontori
Sampo Terho

| Sampo Terho |
| --- | --- |
 Sampo Terho eurovaaliväittelyssä Helsingin Sanomatalossa vuonna 2014.
Eurooppa-, kulttuuri- ja urheiluministeri
 Sipilän hallitus 5.5.2017–6.6.2019  
Edeltäjä:  Timo Soini (eurooppaministeri)   Sanni Grahn-Laasonen (opetus- ja kulttuuriministeri)
Seuraaja:  Tytti Tuppurainen (eurooppaministeri)   Annika Saarikko (tiede- ja kulttuuriministeri)
Sinisten puheenjohtaja
 16.12.2017–8.6.2019  
Edeltäjä:  Virka luotu
Seuraaja:  Kari Kulmala
Euroopan parlamentin jäsen
 19.4.2011–27.4.2015  
Seuraaja:  Pirkko Ruohonen-Lerner
Kansanedustaja
 22.4.2015–16.4.2019  
Ryhmä/puolue:  Perussuomalaisten eduskuntaryhmä (2015–2017)  Sininen eduskuntaryhmä (2017–2019)
Vaalipiiri:  Helsingin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. syyskuuta 1977 (ikä 47) Helsinki
Tiedot
Puolue:  Sininen tulevaisuus
Muut puolueet:  Perussuomalaiset (vuoteen 2017)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Sampo Johannes Terho (s. 20. syyskuuta 1977 Helsinki) on entinen suomalainen poliitikko, ministeri ja europarlamentaarikko. Terho on ollut Sipilän hallituksen eurooppa-, kulttuuri- ja urheiluministeri vuosina 2017–2019, Sininen tulevaisuus -puolueen puheenjohtaja vuosina 2017–2019 sekä Helsingin kaupunginvaltuutettu vuosina 2017–2021. Terho toimi perussuomalaisten eduskuntaryhmän puheenjohtajana 2015–2017.
Terho oli europarlamentaarikko vuosina 2011–2015. Terho nousi Euroopan parlamenttiin varasijalta Timo Soinin siirryttyä takaisin eduskuntaan vuoden 2011 vaaleissa. Vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa Terho valittiin jatkokaudelle. Hänet valittiin kansanedustajaksi vuoden 2015 eduskuntavaaleissa.
Kesäkuussa 2017 Terho erosi perussuomalaisten eduskuntaryhmästä 20 muun kansanedustajan kanssa ja perusti Uusi vaihtoehto -eduskuntaryhmän. Hän toimi sen puheenjohtajana 2017–2019 ja oli mukana perustamassa myös Sininen tulevaisuus -yhdistystä, jonka puheenjohtajana hän myös toimi. Vuoden 2019 vaaleissa hän putosi eduskunnasta.
Ura

Terho valmistui ylioppilaaksi vuonna 1996 Porkkalan lukiosta. Vuonna 2003 hän valmistui filosofian maisteriksi Tampereen yliopistosta pääaineenaan Suomen historia. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli 1,5 vuotta tietopalvelusihteerinä puolustusministeriössä. Vuonna 2005 Terho oli rauhanturvaajana Eufor-joukoissa Bosnia ja Hertsegovinassa. Vuosina 2006–2008 hän työskenteli Maanpuolustuskorkeakoulussa strategiatutkijana ja vuosina 2009–2010 mediatutkijana.
Terho on kirjoittanut yhteiskunnallisia artikkeleita sanomalehtiin ja toiminut kolumnistina muun muassa Uudessa Suomessa, Aamulehdessä, Kalevassa, Helsingin Sanomissa ja Turun Sanomissa. Vuonna 2007 julkaistiin Terhon tietokirja kuolemanrangaistuksen historiasta. Marraskuussa 2009 hänet valittiin Suomalaisuuden liiton puheenjohtajaksi. Hänet valittiin Tampereen kaupungin kulttuurijohtajaksi huhtikuussa 2024.
Ura > Politiikka

Eduskuntavaaleissa 2003 Terho oli perussuomalaisten ehdokas Pirkanmaan vaalipiirissä muttei tullut valituksi. Vuosina 2008–2009 hän toimi Kallion seudun Perussuomalaiset ry:n puheenjohtajana ja vuonna 2009 Helsingin piirihallituksen toisena varapuheenjohtajana.
Terho oli perussuomalaisten ehdokas vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa ja ylsi 9 374 äänellä varasijalle. Hän nousi europarlamenttiin, kun perussuomalaisten puheenjohtaja Timo Soini luopui jäsenyydestään tultuaan valituksi eduskuntaan vuoden 2011 vaaleissa. Vuosina 2011–2014 Terho kuului EU-kriittiseen Vapaa ja demokraattinen Eurooppa -ryhmään (EFD). Terho valittiin jatkokaudelle vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa. Vuoden 2015 eduskuntavaalien jälkeen Terhon paikalle Euroopan parlamenttiin nousi kuitenkin varajäsen Pirkko Ruohonen-Lerner, kun Terho tuli valituksi ja otti vastaan paikkansa Suomen eduskunnassa. Vuosina 2014–2015 Terho kuului konservatiivien ja reformistien ryhmään (ECR) ja oli ryhmän työvaliokunnan jäsen.
Euroopan parlamentin seitsemännellä vaalikaudella (2009–2014) Terho toimi talous- ja raha-asioiden sekä turvallisuus- ja puolustuspolitiikan alivaliokunnan jäsenenä vuodesta 2012 vaalikauden loppuun. Terho toimi myös kulttuuri- ja koulutusvaliokunnan varapuheenjohtajana vuosina 2011–2012 ja Kanada-suhteista vastaavan valtuuskunnan jäsenenä vuosina 2011–2014. Lisäksi Terho on ollut varajäsen ulkoasiainvaliokunnassa (2011–2014), työllisyyden ja sosiaaliasioiden valiokunnassa (2012–2014) sekä Australian ja Uuden-Seelannin suhteista vastaavassa valtuuskunnassa (2011–2014). Vuonna 2014 alkaneella vaalikaudella Terho oli jälleen talous- ja raha-asioiden valiokunnan jäsen, suhteista Yhdysvaltoihin vastaavan valtuuskunnan jäsen sekä teollisuus-, tutkimus- ja energiavaliokunnan varajäsen.
Jari Lindströmin siirryttyä ministeriksi Sipilän hallitukseen Terho nimitettiin hänen tilalleen perussuomalaisten eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi.
Terho valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon vuoden 2017 kuntavaaleissa. Hän sai 3 381 ääntä. Maaliskuussa 2021 Terholle myönnettiin ero valtuustosta paikkakunnalta muuton vuoksi ja uudeksi valtuutetuksi hänen tilalleen nousi perussuomalaisten Nuutti Hyttinen.
Tasavallan presidentti nimitti Terhon eurooppa-, kulttuuri- ja urheiluministeriksi Sipilän hallitukseen perjantaina 5. toukokuuta 2017. Kesäkuussa 2017 Terho erosi perussuomalaisten eduskuntaryhmästä 20 muun kansanedustajan kanssa ja perusti Uusi vaihtoehto -eduskuntaryhmän. Ryhmän jäsenistö perusti samassa kuussa Sininen tulevaisuus -yhdistyksen, joka rekisteröitiin puolueeksi 15. marraskuuta 2017. Terho toimi Sinisen tulevaisuuden de facto puheenjohtajana sen perustamisesta saakka, kunnes hänet valittiin virallisesti sen puheenjohtajaksi puolueen ensimmäisessä puoluekokouksessa 16. joulukuuta 2017.
Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Terho sai Uudenmaan vaalipiirissä 3 118 ääntä ja putosi eduskunnasta. Terho ilmoitti 3. toukokuuta 2019 jättävänsä puolueensa puheenjohtajuuden Espoon puoluekokouksessa 8. kesäkuuta 2019, perustellen päätöstään puolueen heikolla vaalimenestyksellä ja tarpeella uudistaa puoluetta nostamalla uusia henkilöitä sen johtoon.
Näkemyksiä

Terhon mukaan hänen elämäntehtävänsä on sosialismin purkaminen.
Vaalimenestys > Eduskuntavaalit

2003: 83 ääntä (Pirkanmaan vaalipiiri, ei valittu) (PS)
2015: 10 067 ääntä (Helsingin vaalipiiri, valittiin) (PS)
2019: 3 118 ääntä (Uudenmaan vaalipiiri, ei valittu) (Sin)
Vaalimenestys > Europarlamenttivaalit

2009: 9 374 ääntä (varalla)
2014: 33 833 ääntä (valittiin)
Vaalimenestys > Kuntavaalit

2017: 3 381 ääntä (Helsinki, valittiin).
Yksityiselämä

Terho oli naimisissa Maija Sihvosen kanssa vuosina 2011–2019 ja heillä on vuonna 2016 syntynyt tytär.
Teokset

Silmä silmästä. Kuolemanrangaistuksen historiaa.  Jyväskylä:  Atena, 2007.  ISBN 978-951-796-495-1
Kohti parempaa Eurooppaa.  Suomen Perusta, 2014.  ISBN 978-952-67921-3-2  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)
Olev Roosin kyyneleet.  Romaani, WSOY, 2021.  ISBN 9510456187
Stalingradin viemärit.  Romaani, WSOY, 2024.  ISBN 9789510487365
World Games 1997

World Games 1997 järjestettiin 7.–18. elokuuta 1997 Lahdessa, Suomessa. Nämä olivat viidennet World Games -kilpailut. Näiden ei-olympialajeille tarkoitettujen kilpailujen ohjelmassa oli 24 virallista urheilumuotoa ja kuusi näytösurheilumuotoa. Kilpailuihin osallistui 78 kansakuntaa ja 1 570 urheilijaa.
Viidensien World Games -kilpailujen isännyys myönnettiin alun perin Etelä-Afrikan Port Elizabethille, mutta maan epävakaan tilanteen vuoksi ryhdyttiin etsimään kilpailuille uutta järjestäjää. Suomalaiskaupunki Lahti valittiin isännäksi tammikuussa 1995.
Kilpailut jäivät taloudeltaan tappiollisiksi. Televisio- ja sponsorituloja ei saatu toivotusti, ja katsojia oli paikan päällä yhteensä vain 37 000.
Virallisia urheilumuotoja oli 24 (erilaisella rajauksella 23). Ohjelmaan kuuluivat virallisina lajeina aerobic, casting, faustball, hengenpelastus, jujutsu, karate, kehonrakennus, keilailu, korfball, köydenveto (miehille), laskuvarjohypyt, maastojousiammunta, painonnosto (naisille), petankki, nopeusrullaluistelu, taitorullaluistelu, räpyläuinti, squash, tanssiurheilu, trampoliinihypyt, tumbling, urheiluakrobatia, vesihiihto ja voimanosto. Näytöslajeja olivat aikido, boule lyonnaise, köydenveto (naisille), pesäpallo, salibandy ja sotilasviisiottelu.
Kilpailujen menestyneimmät maat mitalitilaston mukaan olivat Yhdysvallat, joka sai 19 kulta-, 17 hopea- ja kymmenen pronssimitalia, sekä Kiina, jonka mitalisaldo oli 19 kultaa, 11 hopeaa ja kahdeksan pronssia. Venäjä keräsi 17 kultamitalia, kymmenen hopeaa ja 16 pronssia, Saksa 16 kultaa, 16 hopeaa ja kymmenen pronssia, sekä Italia 13 kultaa, 13 hopeaa ja 15 pronssia. Vähintään yhden kultamitalin voitti 37 eri maata. Mitaleille ylsi 48 maata. Järjestäjämaa Suomi sijoittui mitalitilastossa 38:nneksi jäätyään ilman kultamitaleja, mutta kymmenellä hopealla ja kahdeksalla pronssilla se kokosi kymmenenneksi eniten mitaleja.
Erkki Vanhanen

| Erkki Vanhanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. tammikuuta 1940 Helsinki
Kuollut: 12. marraskuuta 2024 (84 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  toimittaja, asiantuntija, selostaja
Erkki Väinö Ilmari Vanhanen (22. tammikuuta 1940 Helsinki – 12. marraskuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, moottoriurheiluasiantuntija ja -selostaja. Hän toimi Yle TV2:n Ruutulippu-ohjelman toimituspäällikkönä ja teki ohjelmaa sen ensimmäisestä lähetyksestä viimeiseen. Vanhanen kirjoitti myös lehtiin kuten Vauhdin Maailmaan ja Tekniikan Maailmaan. Vanhanen työskenteli myös 30 vuotta autokoulunopettajana. Freelancertoimittajana hän toimi 1970-luvun lopulta lähtien. Nuoruudessaan Vanhanen harrasti myös moottoriurheilua: hän osallistui Päijänteen ympäriajoon kolme kertaa ja kertoo ”nautiskelleensa” niin rallin kuin rata-autoilunkin parissa. Vanhanen selosti Urheilukanavalla muun muassa A1GP, DTM- ja American Le Mans Series -sarjan kilpailuja. Hän oli myös torstaisin esitetyn, viikon moottoriurheilutapahtumia kertaavan, Motorsport Eveningin isäntä. Eläkkeellä ollessaan Vanhanen julkaisi lukuisia kirjoja, esimerkiksi teoksen Flat Out – Täysillä, jossa hän kertoi omia näkemyksiään moottoriurheilun historiasta ja toimittajan työstä.
Kirjat

Flat Out – Täysillä (Alfamer, 2011)
Racing – Radalla (Alfamer, 2012)
Ensimmäinen rallikirjani (Alfamer/Karisto, 2012)
Motorsport – Made in Finland (Alfamer, 2013)
Liikenteessä et ole yksin (Alfamer, 2014)
Varikko – Motorsportin taustatekijät (Alfamer, 2015)
Liikenne seniorin silmin (Alfamer, 2016)
Rallin kultaiset vuosikymmenet (Alfamer, 2016)
Aiheesta muualla

Kun Suomi ajettiin maailman rallikartalle. Moottori-lehti 3.5.2016
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Giselle

| Giselle |
| --- | --- |
 Carlotta Grisi Gisellen roolipuvussa vuonna 1842.
Koreografi:  Jean Coralli Jules Perrot
Säveltäjä:  Adolphe Adam
Ensi-ilta:  28. kesäkuuta 1841  Pariisi, Ranska
Alkuperäinen seurue:  Pariisin oopperan baletti
Genre:  romanttinen baletti
Giselle on baletin romanttista tyylisuuntaa edustava teos, joka sai ensi-iltansa vuonna 1841.
Romantiikka oli vallitseva tyylisuuntaus baletissa 1830–1850-luvulla ja Giselle on  harvoista aikakaudelta säilyneistä baleteista. Gisellen musiikin sävelsi ranskalainen säveltäjä Adolphe Adam ja libreton kirjoittivat Théophile Gautier ja Jules-Henri Vernoy de Saint-Georges. Koreografiasta kunnia annettiin alun perin Jean Corallille, vaikka oli yleisesti tiedossa, että varsinkin Giselle-roolin tanssiosuudet olivat Jules Perrot'n käsialaa. Hän oli Gisellenä ensi-illassa tanssineen nuoren ballerinan Carlotta Grisin opettaja. Gisellen ensiesitys tapahtui Pariisissa 28. kesäkuuta 1841, jolloin sen esitti Académie Royale de Musiquen baletti, joka tunnetaan nykyisin nimellä Ballet de l'Opéra national de Paris (Pariisin oopperan baletti). Teos oli alusta alkaen suuri menestys ja Grisin läpimurto tanssijana.
Teoksessa käytetään puolisääreen ulottuvia tiukkamiehustaisia, hihattomia, valkoisia tyllihameita, jotka ovat eräs tutun muunnelma. Tällainen ballerinan peruspuku yhdistettynä vaaleanpunaisiin sukkahousuihin ja balettitossuihin vakiintui juuri romanttisen baletin myötä ballerinan perusasuksi. Myös varvastossutekniikan käyttö osana tanssi-ilmaisua on aikakauden perua.
Gisellestä on tehty vuosien varrella useita sovituksia. Alkuperäistä ranskalaista Giselle-balettia ei ole säilynyt dokumentoituna. Suuri osa nykyisestä koreografiasta pohjautuu Marius Petipan venäläisiin versioihin, jotka hän teki vuosina 1850, 1884, 1887 ja 1899. Vuoden 1884 sovitusta varten säveltäjä Ludwig Minkus muokkasi Adamin alkuperäistä musiikkia.
Giselle on kuulunut useina vuosina Suomen Kansallisbaletin ohjelmistoon. Ranskalainen ballerina ja koreografi Sylvie Guillem harjoitti Suomen Kansallisbaletille Gisellestä tekemänsä uuden sovituksen, joka sai ensi-iltansa Helsingissä 16. lokakuuta 1998. Giselle palasi Kansallisbaletin ohjelmistoon vuonna 2018 Cynthia Harveyn ohjaamana.
Juoni

Giselle on nuori maalaisneito, joka on rakastunut Loys-nimiseen mieheen. Todellisuudessa Loys on valepukuinen aatelismies Albrecht, joka on kihloissa herttuan tyttären Bathilden kanssa. Giselleen rakastunut maalaispoika Hilarion, joka on Gisellen lapsuudentoveri jota tämä ei rakasta, yrittää mustasukkaisuuttaan selvittää Albrechtin salaisuuden. Kun Giselle saa kuulla Albrechtin todellisen taustan, hän kuolee. Aikojen kuluessa on Gisellen eri tulkinnoissa esitetty erilaisia kuolinsyystä, muun muassa nykyisin yleisin versio, ettei Gisellen sydän kestä petosta. Joissakin hän kuolee hulluuteen tai hän surmaa itsensä.
Baletin toisessa näytöksessä esitellään wilit, jotka ovat rakkaudessa petettyjen kuolleiden neitojen haamuja. Jos mies kohtaa wilit, nämä tanssittavat hänet kuolleeksi. Kuningattarensa Myrthan johdolla wilit saavat käsiinsä metsässä harhailevan Albrechtin ja pakottavat hänet tanssimaan itsensä näännyksiin. Giselle suojelee Albrechtia muilta wileiltä tanssimalla hänen kanssaan, kunnes aamun koittaessa wilit palaavat hautoihinsa. Ennen poistumistaan Giselle antaa Albrechtille anteeksi.
Aiheesta muualla

Toivo Niskanen : Baletista "Giselle" ja muutamista sen nimiosan esittäjistä. Suomalaisen Oopperan uuden balettiohjelman johdosta, Helsingin Sanomat, 08.12.1929, nro 332, s. 37, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giselle Wikimedia Commonsissa