stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pii (kirjain)

Pii (isona kirjaimena Π, pienenä π, kreik. πι, pi) on kreikkalaisen kirjaimiston 16. kirjain. Sen äännearvo on sekä muinaiskreikassa että nykykreikassa [p]. Kreikkalaisissa numeroissa piin lukuarvo on 80.
Latinalaisessa kirjaimistossa piitä vastaa kirjain P/p ja kyrillisessä kirjaimistossa kirjain П/п. Suomen kieleen pii translitteroidaan sekä muinaiskreikasta että nykykreikasta p.
Muoto ja sen historia

Pii on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta  (pe).
Pii oli käytössä kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa. Sen yleisimmässä muodossa vasemmanpuoleinen sakara oli alun perin yleensä oikeanpuolista selvästi pidempi, mitä kautta se on kehittynyt latinalaisen kirjaimiston P-kirjaimeksi. Piissä sakaroiden pituus sen sijaan tasaantui ajan mittaan, ja se sai nykyisen muotonsa, ja suurin piirtein sama muoto siirtyi kyrilliseen kirjaimistoon. Muun muassa Kreetalla esiintyi muotoa, joka muistutti nykyistä latinalaisen kirjaimiston C-kirjainta.
Epigrafisissa lähteissä piistä esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Merkityksiä

π on vakio π, joka tarkoittaa ympyrän kehän suhdetta halkaisijan pituuteen, ja sen likiarvo on 3,14159.
π on myös esimerkiksi alkulukufunktion symboli.
π´ on kreikkalaisissa numeroissa luku 80.
Π on tulo-operaattori samaan tapaan kuin sigma Σ on summaoperaattori.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pii Wikimedia Commonsissa
Stampe & Vertongen

Stampe & Vertongen SV-4C (D-EBUT)
Stampe & Vertongen oli belgialainen lentokonetehdas. Sen perustivat vuonna 1922 Jean Stampe ja Maurice Vertongen. Yhtiö valmisti 1930-luvulla muun muassa Stampe SV.4 -koulukoneita, joita valmistettiin noin 1 000 kappaletta Ranskan ja Belgian ilmavoimille, sekä 1940-luvulla Stampe & Vertongen SV.5 -koulukoneita.
Pietarin ja Andreaan teot

| Pietarin ja Andreaan teot |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansi.
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  muinaiskreikka (koinee)
Genre:  apostolien teot
Julkaistu:  300-luku
Suomennos
Suomentaja:  Johannes Seppälä
Kustantaja:  Ortokirja ry
Julkaistu:  1981 teoksessa Pietarin evankeliumi sekä Pietarin ja Andreaan teot
Sivumäärä:  3 s.
ISBN:  951-95565-1-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pietarin ja Andreaan teot (lat. Acta Petri et Andreae) on varhaiskristillinen, Uuden testamentin apokryfisiin kirjoihin lukeutuva apostolien tekoihin eli acta-kirjallisuuteen kuuluva kirjoitus. Se on kansanomainen kuvaus Pietarin ja Andreaan teoista.
Historia

Kirjoitus on ajoitettu 300-luvulle ja kirjoitettu alun perin kreikaksi. Kreikankielisen version lisäksi se tunnetaan myös slaavinkielisenä sekä näistä poikkeavana etiopiankielisenä versiona. Kirjoitus on jatkoa Andreaan ja Mattiaan teoille, ja mahdollisesti kirjoitettu saattamaan sen tarina päätökseen. Tekstinä kirjoitusta voidaan luonnehtia hurskaaksi saduksi. Sen kirjoittajaa ei tunneta.
Sisältö

Kirjasta on säilynyt vain osa. Se jatkaa Andreaan ja Mattiaan tekojen kertomusta, jossa Andreas on ollut ihmissyöjien kaupungissa. Pilvi kuljettaa hänet vuorelle Pietarin, Mattiaan, Aleksandroksen ja Rufuksen luokse. Jeesus-lapsi ilmestyy ja kehottaa seuruetta jatkamaan matkaansa barbaarien kaupunkiin.
Apostolit jatkavat kaupunkiin. Hieman ennen sinne saapumista he auttavat vanhaa miestä peltotöissä nostattamalla ja kypsyttämällä hänelle viljan hetkessä. Tämän jälkeen heitä pidetään kaupungissa noitina, ja heidän tulonsa kaupunkiin yritetään estää laittamalla kaupunginportille alaston ilotyttö. Arkkienkeli Mikael ilmestyy Andreaan rukoiltua ja nostaa naisen hiuksista pois tieltä, jotta apostolit pääsevät kaupunkiin.
Kaupungissa apostolit parantavat ihmisiä. Rikas mies, Onesiforos, tulee ja kysyy, voisiko hänkin tehdä ihmeitä jos ryhtyy kristityksi. Pietari vastaa Jeesuksen sanoilla: ”Helpompi on kamelin mennä neulansilmästä kuin rikkaan päästä Jumalan valtakuntaan”. Onesiforos haluaa tälle vahvistuksen. Pietari rukoilee, ja Jeesus ilmestyy 12-vuotiaana poikasena, joka pyytää saada paikalle kamelin ja neulan. Kun ne on löydetty, Pietari laittaa kamelin menemään neulansilmän läpi. Onesiforos suostuu uskomaan kuitenkin vasta kun ihme toistetaan hänen omalla kamelillaan ja neulallaan. Kristityksi ryhdyttyään Onesiforos yrittää toistaa ihmeen vielä itse, mutta ihme jää puolitiehen. Pietari vastaa, että hänet tulisi kastaa ensin. Suuri joukko ihmisiä kastetaan kaupungissa. Myös ilotyttö tekee parannuksen ja muuttaa kotinsa luostariksi.
Kirjallisuutta > Suomennos

Pietarin ja Andreaan teot. Teoksessa Pietarin Evankeliumi sekä Pietarin ja Andreaan teot.  (Suomennos Johannes Seppälä, johdanto Petri Piiroinen)  Joensuu:  Ortodoksinen kirjallisuusyhdistys Ortokirja ry, 1981.  ISBN 951-95565-1-6
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Acta Petri et Andreae. Teoksessa Acta apostolorum apocrypha.  (2 vols. in 3 parts. Edited by Richard A. Lipsius and Maximilien Bonnet)  Leipzig:  Mendelssohn, 1889–1903; reprinted Hildesheim: Georg Olms, 1959.
The Acts of Peter and Andrew. Teoksessa Elliott, J. K.: The Apocryphal New Testament: A Collection of Apocryphal Christian Literature in an English Translation.  OUP Oxford, 2005.  ISBN 9780198261810
Aiheesta muualla

The Acts of Peter and Andrew. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
The Acts of Peter and Andrew. New Advent. (englanniksi)
Andrzej Stalmach

| Mitalit> Maa:   Puola.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Puola.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Puola.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Maa:   Puola> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Praha 1967 | pituushyppy |  |
Andrzej Stalmach (1. toukokuuta 1942 Jaworzno, Śląskie – 14. syyskuuta 2020) oli puolalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Stalmach sijoittui olympialaisten pituushypyssä kahdeksanneksi niin Tokiossa 1964 tuloksella 726 cm kuin myös Méxicossa 1968 tuloksella 794 cm. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 731 cm. Sisäratojen EM-kilpailuissa Prahassa 1967 hän sijoittui kolmanneksi.
Stalmach voitti pituushypyn Puolan mestaruuden vuosina 1963–1964 ja 1966–1968. Hän teki kaksi Puolan ennätystä ja oli ensimmäinen puolalainen kahdeksan metrin ylittäjä pituushypyssä. Ennätyksensä 811 cm hän hyppäsi vuonna 1968.
Stadíou

| Stadíou Οδός Σταδíου |
| --- | --- |
 Stadíou-katua.
Maa:  Kreikka
Kaupunki:  Ateena
Tieluokka:  katu
Pituus:  1 km
Alkupiste:  Sýntagma
Päätepiste:  Omónoia (1 km)
Stadíou (kreik. Οδός Σταδíου, Odós Stadíou, ”Stadionin katu”) on katu Ateenan keskustassa Kreikassa. Se kulkee Sýntagma-aukiolta Omónoia-aukiolle.
Stadíou-katu on saanut nimensä Panathinaïkó-stadionista, sillä alkuperäisen suunnitelman mukaan kadun oli tarkoitus yltää Omónoia-aukiolta stadionille asti. Katu päätettiin kuitenkin Sýntagmalle. Katu on vanhan Ateenan pääkatuja ja muodostaa koillisen sivun vanhan keskustan katukolmiossa, jonka kulmissa ovat Sýntagma- ja Omónoia-aukiot sekä Kerameikós. Kolmion muut kadut ovat Ermoú ja Panagí Tsaldári. Stadíoun suuntaisesti sen itäpuolella kulkee Panepistimíou-katu.
Kadun varrella sijaitsevat muun muassa Klafthmónos-aukio sekä Kreikan vanha parlamenttitalo, jossa toimii Kreikan kansallinen historiallinen museo. Kadun varrella sijaitsee myös muita arkkitehtonisesti merkittäviä vanhoja rakennuksia, kuten entinen Kuninkaallinen kirjapaino.
Kreikan kansallinen historiallinen museo.
Elokuvateatteri Attikónin vanha rakennus.
Kuninkaallisen kirjapainon vanha rakennus.
Vanha Grand Hotel.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stadíou Wikimedia Commonsissa
Ateenan merkittävimmät kadut ja tiet
| --- | --- |
Moottoritiet:   A1 (PATHE)  A6 (Attikí Odós) 
Valtakadut:   Alexándras  Andréa Syngroú  Athinón  Kifisías  Konstantinoupóleos  Mesogeíon  Vasiléos Konstantínou  Vasilíssis Amalías  Vasilíssis Ólgas  Vasilíssis Sofías  Vouliagménis 
Kadut:   Aiólou  Akadimías  Athinás  Dionysíou Areopagítou  Ermoú  Filellínon  Ierá Odós  Iródou Attikoú  Mitropóleos  Óthonos  Panepistimíou  Patisíon (28is Oktovríou)  Peiraiós (Panagí Tsaldári)  Sólonos  Stadíou  Tripódon  Vasiléos Georgíou A'  Voukourestíou
Piikkipyrstötanssija

| Piikkipyrstötanssija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tanssijat Pipridae
Suku::  Ilicura
Laji::  militaris
Kaksiosainen nimi
 Ilicura militaris  (Shaw, 1809) 
Katso myös
   Piikkipyrstötanssija Wikispeciesissä   Piikkipyrstötanssija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Piikkipyrstötanssija (Ilicura militaris) on tanssijoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Brasiliassa.
Koko ja ulkonäkö

Piikkipyrstötanssija kasvaa 11–13 cm pitkäksi, ja koiras on naarasta kookkaampi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Piikkipyrstötanssijakoiraan päälaki, yläselkä, siipen olat ja pyrstö ovat mustat. Pyrstön keskimmäiset sulat ovat muita pidemmät. Koiraslinnun otsa ja alaselkä ovat punaiset ja siipien lenninsulat vihreät. Rinta ja vatsa ovat valkoiset. Naaraspiikkipyrstötanssija on päälaeltaan, selästään ja siivistään vihreä. Naama on harmaa ja rinta ja vatsa ovat harmahtavan valkoiset.
Levinneisyys ja elintavat

Piikkipyrstötanssija elää Kaakkois-Brasiliassa. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja niiden reunamaat. Lintu liikkuu usein yksin tai liittyneenä sekaparviin ja sen ravinto ovat hedelmät. Soidinaikaan koiraat perustavat lähelle toisiaan reviirinsä, joissa ne esiintyvät naaraille.
Naaras
Pihka

Pihkaa männyn kuorella
Pihka on enimmäkseen terpeeneistä koostuvien eteeristen öljyjen ja hartsien seos, jota kasvit erittävät pihkasolujen välissä oleviin pihkaonteloihin ja -tiehyisiin. Kasvin haavoihin valuva pihka suojaa sitä bakteereilta sekä tuhohyönteisiltä ja -sieniltä.
Synty ja koostumus

Pihkaa kehittyy pääasiassa puumaisissa siemenkasveissa. Pihkan koostumus ja määrä vaihtelevat sijaintinsa mukaan. Fysiologinen pihka toimii puun ravintovarastona ja se sijaitsee puun elävissä tylppy- eli parenkyymisoluissa. Fysiologinen pihka koostuu rasvoista, vahoista sekä näiden komponenteista kuten rasvahapoista.  
Patologiseksi pihkaksi kutsutaan sydänpuun, kuoren ja havupuiden pihkatiehyeiden uuteaineita. Patologinen pihka suojelee puuta mikrobien ja hyönteisten aiheuttamilta vioittumilta ja se  sisältää enimmäkseen fenolisia yhdisteitä ja terpenoideja, joita edustavat lähinnä monoterpeenit ja diterpenoidit. Sydänpuupihka on erilaista ja sen tarkoituksena on suojella puun ydintä.
Kalluspihka on kallussolukon erittämää pihkaa ja sen eritys alkaa kun puu saa pintavaurion. Kalluspihka muodostaa vauriokohtaan ensimmäisen suojaavan kerroksen.
Kalluspihka ja patologinen pihka poikkeavat koostumukseltaan lähes täysin toisistaan. Kalluspihka koostuu 4-hydroksikanelihaposta, lignaaneista ja lignaanien estereistä. Patologinen pihka puolestaan koostuu pelkästään hartsihapoista.
Männyn ja kuusen pihka on väriltään kellertävää. Meripihka on fossiilista pihkaa.
Tuotanto

Pihkaa kerätään elävästä puusta juoksevassa tai kiinteässä muodossa. Kaadetusta puusta pihkaa voidaan erottaa kemiallisesti. Yleisimmät puut ovat lehtikuusi ja jotkin jalokuusilajit. Tavallinen metsämänty ei ole kovinkaan satoisa. 2000-luvun alussa yli puolet koko maailman hartsista saatiin juoksutetusta pihkasta. Nykyisin Suomessa ja monessa muussakin länsimaassa pihkaa saadaan lähinnä erottamalla sitä sulfaattisellun jäteliemestä.
Suomessa pihka on aina kerätty kaapimalla se keruuastiaan kuivana loppukesällä. Juoksutettuna pihkaa ei ole kerätty, ja lisäksi kuusen pihka kovettuu nopeasti ulkoilmassa. Pihkaa juoksutetaan puusta kaivertamalla siihen haavoja tai paljaita alueita, joista pihka valuu keräysastioihin. Pihkaa voidaan myös kairata puun sisältä, jolloin se ei joudu ilman kanssa kosketuksiin, eivätkä tärpätit haihdu ja hartsihapot hapetu.
Käyttö

Pihkasta jalostetaan monikäyttöisiä hartsia, rasvoja ja tärpättejä, joista valmistetaan edelleen muun muassa parfyymejä, painomustetta ja vanilliinia. Hartsia valmistetaan erottamalla pihkasta tislaamalla terpeenit. Tislaaminen voidaan suorittaa lämpimällä alkoholilla, eetterillä, bentsolilla, asetonilla, kloroformilla tai alkalisilla aineilla. Kolofoni on pihkasta vesihöyrytislauksen jälkeen jäävää kiinteää ja kovaa ainetta.
Aikaisemmilla vuosisadoilla pihkaa pureksittiin purukumin lailla, Suomessa jo 5 000 vuotta sitten kivikaudella.
Pihkaa on Suomessa lisätty saippuaan antamaan hyvää ja raikasta tuoksua. Sitä on myös käytetty luistonestoaineena koneiden käyttöremmeissä. Keihäänheittäjät ovat käyttäneet tahmean tarttuvaa pihkaa otteensa pitävyyden varmistamiseksi. Pihkan ja tervan sekoitusta on käytetty voitelu- ja impregnointiaineena myllynrattaisiin, veneisiin, kengän- ja virsunpohjiin, suksiin, rekiin ja kärrynpyöriin. Ainetta on myös lisätty punamultakeittomaaliin parantamaan sen tartunta- ja säänkesto-ominaisuuksia. Tervaan sitä on sekoitettu kattojen tervauksessa. Pihkalla on värjätty kalanverkkoja ja pyydyksiä. Pihka on soveltunut  liimaksi sellaisenaan tai sekoittamalla veteen, ja sillä on tiivistetty puuastioita, tynnyreitä ja veneitä.
Kuusen pihkaa on käytetty ihotautien lääkinnässä. Kuusenpihkavoide on saanut Lääkelaitokselta myyntiluvan.
Ensimmäinen suomalainen maininta pihkasta lääkkenä on Benedictus Olain lääkärikirjassa vuodelta 1578. Siinä sitä suositeltiin säärihaavoihin. Sitä on perinteisesti käytetty palovammoihin, paiseisiin ja ihottumiin. Männynpihkan ominaisuudet eivät ole yhtä hyviä.
Lääkäri Arno Sipponen on tehnyt väitöskirjan, joka käsittelee pihkaa. Hän tutustui pihkahoitoon Kolarissa, jossa sillä parannettiin vanhuksen painehaava, vaikka sille oli jo määrätty amputointi. Pohjois-Suomessa pihkahoito on aktiivisessa käytössä.
Vuonna 2023 uutisoitiin, että Jyväskylän yliopiston nanotiedekeskuksessa tehdyssä tutkimuksessa havaittiin, että pihka vähentää voimakkaasti koronaviruksen infektiokykyä muovipinnalla. Tutkimuksen mukaan tavallisella muovipinnalla koronaviruksen infektointikyky alkoi vähetä vasta kolmen vuorokauden kuluttua. Sen sijaan pihkalla kyllästetyn muovin pinnalla viruksen tartuttamiskyky katosi kokonaan puolessa tunnissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kåda (Arkistoitu – Internet Archive) (esittelee pihkan nimityksiä, käyttöä ja historiaa) (ruotsiksi)
Pihkaa haavoihin ja loput lattialle Ylen Elävä arkisto 28.8.2013.
Pihkan käyttö kotihoidossa 2019
Pihkaa juoksutetaan männyn runkoon tehdyistä haavoista keräysastiaan.
Hajupihkajauhepurkkeja
Peräseinäjoki

| Peräseinäjoki> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Seinäjoki |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Eteläisten seinänaapurien seutukunta
Kuntanumero:  589
Hallinnollinen keskus:  Peräseinäjoen kirkonkylä
Perustettu:  1868
– emäpitäjä:  Ilmajoki
Liitetty:  2005
– liitoskunnat:  Seinäjoki Peräseinäjoki
– syntynyt kunta:  Seinäjoki
Pinta-ala:  459,08 km²
– maa:  444,97 km²
Väkiluku:  3 634   (31.12.2004)
– väestötiheys:  8,18 as./km²
Peräseinäjoen kirkko 1920-luvulla.
Peräseinäjoen kirkko sisältä.
Kihniänjokea Kalakosken kohdalla.
Siirtolaisuusmuseo, Hakalan talo.
Peräseinäjoki on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Etelä-Pohjanmaan maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Kunta kuului Eteläisten seinänaapurien seutukuntaan.
Peräseinäjoen kunta liitettiin Seinäjokeen vuonna 2005. Lakkauttamishetkellä kunnassa asui 3 639 henkilöä, ja sen pinta-ala oli 459,08 km2, josta 14,11 km2 oli vesistöjä. Peräseinäjoen naapurikunnat olivat Alavus, Ilmajoki, Jalasjärvi, Virrat, Kihniö ja Nurmo.
Historia > Esihistoria ja asutuksen synty

Peräseinäjoen seudulta, eli alueella Seinäjoenkylästä maakunnan etelärajalle ja Alavuden ja Jalasjärven välille on tavattu hajalöytöinä lukuisia kivikautisia sekä rautakautisia löytöjä. Keskiajalla seudun kautta kulki vilkas eräliikenne Satakunnasta Kyrönmaahan. Asutus alkoi muuttua vakituiseksi 1500-luvun lopulla. Seutu kuului Ilmajoen pitäjään.
»Venestaipaleen maasta alkaa Peräseinäjoen ulkosarka - tullaan Valkiajärven pohjoisnurkkaan, sieltä linjasuoraa Majamäen itäpuolitse Ojaluomalle, niin että Venestaipaleen maa ja sitä reunustavat metsäsaarekkeet jäävät emäpitäjän puolelle. Sitten päädytään Ojaluomaa pitkin Ojaluomansuuhun, missä sama puro laskee Seinäjokeen: täältä tulee nyt tehdyn sopimuksen mukaan emäkirkon ja Peräseinäjoen kylän raja kulkemaan suoraviivaisesti Isonmaan tervahaudan kautta Lapuan rajalle.» 
(Peräseinäjoen Historia-kirja)
Peräseinäjoen ensimmäisiä kyliä olivat 1600-luvulla perustettu Kurjenkylä sekä 1700-luvulla Lehmälammin kylä Kalajärven itä- ja pohjoispuolella. Kurjenkylä ja Lehmälampi mudostivat 1790-luvulla puolet Peräseinäjoesta. Vuonna 1768 Peräseinäjoen rajat määritettiin ja varsinainen kyläjako suoritettiin 1793 jolloin Seinäjoki, Peräseinäjoki ja Alavus erotettiin toisistaan. Kantatiloja olivat Kärki, Mylläri, Wuollet eli Koivisto, Viitala, Koukkari, Luoma, Aho, Koskela ja Kihniä, jotka muodostivat yhteensä kolme asutuskeskusta. Vuodesta 1730 lähtien Peräseinäjoki on mainittu kylänä Ilmajoen kirjoissa.
Isonvihan jälkeen tervanpoltosta tuli suosittu keino maatalouden elvyttämiseen. Tervarahoilla maksettiin verot sekä muut kustannukset. Peräseinäjoen, kuten koko Ilmajoen pääelinkeinot olivat 1730-luvulla maanviljely ja tervanpoltto. Liikenteellisesti Peräseinäjoki oli 1600-luvulla ainoita tiettömiä alueita, ja kulkuyhteydet pysyivät heikkoina vielä 1700-luvullakin.
Historia > Itsenäinen kappeliseurakunta (1798–1882)

Peräseinäjoesta tuli Ilmajoen kappeliseurakunta vuonna 1798.Kappelinanomuksen kuninkaalle teki Gabriel Alcenius ja kappalaisen virkaan tuli Alceniuksen vävy. Päätöksenteko alkoi ensin kappelinoikeuksilla, mikä merkitsi kirkollisten palvelujen vakiintumista. Itsehallinnollinen kehitys alkoi kuitenkin vasta ensimmäisessä kappelikokouksessa 8. kesäkuuta 1806. Kappelikokouksia pidettiin 1808-1852 kahdeksantoista. Kokouksia alettiin johtaa itse ja poiketen ajan tavasta, suomeksi.
Seurakunnan ensimmäinen kirkko oli 1784 valmistunut pienikokoinen pitkäkirkko, johon liittyi erillinen kellotapuli. Nykyinen kirkko rakennettiin edellisen paikalle vuonna 1892. Matkat Ilmajoen emäkirkolle olivat Peräseinäjoelta pitkät ja seurakunnan itsenäistymistä ryhdyttiin ajamaan varhain. Peräseinäjoen väestönkasvu alkoi 1800-luvun alussa kahdeksankertaistui vuosisadan aikana niin, että vuonna 1890 asukkaita oli 3 257. Seurakunnan itsenäistyminen toteutui vasta vuonna 1882 ja ensimmäinen kirkkoherra astui virkaansa vuonna 1895. Peräseinäjoen kylä, joka aikaisemmin oli kuulunut Alavuteen, liitettiin Peräseinäjokeen 1900-luvun alussa.
Maatalouden uudet aatteet ja virtaukset saapuivat Peräseinäjoelle Ilmajoen ja varsinkin Seinäjoen kautta. Maataloutta edisti erityisesti tehtailija ja suurmaanomistaja Gustaf August Wasastjerna, joka vuonna 1850 kuivatti 260 hehtaarin laajuisen Haasjärven. Wasastjerna toi myös ayrshire-rodun Viitalaan, jonne hän myös perusti kunnan ensimmäisen meijerin 1870-luvulla. Vuonna 1889 Peräseinäjoella oli 164 taloa ja 188 torppaa. Haapamäen radan rakentaminen toi töitä kunnan tilattomille 1887-1888. Muuten oli maatalous kunnan peruselinkeino. Maataloutta häiritsivät kuitenkin jatkuvat katovuodet vuosisadan ajan. Peräseinäjoen ensimmäistä kauppaa piti Oskar Engelbrekt Leidenius Luomankylän Kärjessä vuodesta 1865 vuoteen 1879.
Seurakunta tarjosi Peräseinäjoella opetusta kinkereillä. Vuonna 1854 lastenopetus aloitettiin Viitalan, Luoman ja Peräseinäjoen kylissä. Ensimmäinen koulutupa rakennettiin vuonna 1869, mutta kiertokoulun opettaja saatiin vasta lain määräyksellä. Kiertokoulu toimi Peräseinäjoella vuoteen 1890, minkä jälkeen ensimmäinen kansakoulu aloitettiin 1892. Peräseinäjoki sai omat kirjastopalvelut vuonna 1883, ja ne olivat paikallisten keskuudessa vilkkaassa käytössä.
1800-luvulla liikenneyhteydet olivat pitkälti heikkoja. Peräseinäjoen liikenneyhteydet parnaivat suurina nälkävuosina 1866–1867, jolloin tokerotie rakennettiin hätäaputyönä Alavudelta Peräseinäjoen ja Jalasjärven kautta Kauhajoelle.
Peräseinäjoella koottiin varoja uutta kirkkoa varten vajaa vuosikymmen ennen töiden aloittamista 1884 kivijalan tekemisellä. Kirkon suunnitteli Ivar Aminoff, ja se vihittiin käyttöön lokakuussa 1892. Nimeksi tuli "Pyhän Paavalin kirkko".
Historia > Kunnan kehittyminen (1885–2005)

Kunnallishallinnon eriytyminen seurakunnasta alkoi 1865 annetun kunnallisasetuksen myötä. Peräseinäjoki muodosti ensin Seinäjoen ja Ilmajoen kanssa yhteisen kunnanhallinnon, kunnes se aloitti itsenäistymisprosessin tammikuussa 1868. Tuolloin kappeliseurakunta valitsi kaksi asiamiestä, jotka luetteloivat maksuvelvolliset asukkaat. Kuntakokouksesta tulikin maallisessa hallinnossa kappelikokousten jatkaja, kun asioiden valmistelu ja toteutus hoidettiin kunnalliskokouksessa.
1900-luvun alussa paikallinen hallinto kehittyi ensimmäisten vuosikymmenien aikana. Peräseinäjoki alkoi suuntautua 1920-luvulla kohti Seinäjokea, maakunnan keskusta. Siirtolaisia lähti Amerikkaan. Ennen sotavuosia Peräseinäjoen asukasluku oli suurimmillaan vuonna 1930 – yli 5600. Peräseinäjoen kulttuurielämä kehittyi nuorisoseurojen ansiosta.
Vuoden 1907 eduskuntavaaleissa peräseinäjokiset suosivat vanhasuomalaisia, jotka saivat lähes 75 % annetuista äänistä. Äänestäjiä oli 1281. Myöhemmissä vaaleissa äänestysmäärät nousivat. Vuoden 1918 sodassa Peräseinäjoen alueella toimi suojeluskunta, joka varusti ja palkkasi väkeä Tasavallan Vartiostoon. Suojeluskunnat harjoittelivat säännöllisesti eri kouluilla. Peräseinäjokisia kaatui valkoisissa 22 ja haavoittui 41.
Kunnan hallinnolle tarvittiin omat tilat ja vuonna 1908 vuokrattiinkin Jukola kunnanhuoneeksi nuorisoseuralta, joka myöhemmin ostettiin.
Kylät

Haapaluoma
Kihniänkylä
Korteskylä
Juupakylä
Siltala
Luomankylä
Louko
Peräseinäjoen kirkonkylä
Sammatti
Viitala
Pasto
Nähtävyydet ja kulttuuri

Peräseinäjoen nähtävyyksiä ovat mm. varsinkin kesäisin Kalajärven virkistysalue, jossa sijaitsee myös SFC:n neljän tähden leirintäalue. Muita nähtävyyksiä ovat Siirtolaisinstituutti sekä Siirtolaismuseo, Ville Ritolan nimeä kantava RitolaHalli sekä tämän patsas urheilukentän puistossa. Lisäksi Terästalolla sijaitsee Villen kamari, jossa on mm. Ritolan olympiamitalit. Muita nähtävyyksiä ovat Haapaluoman louhos, luontoretket, Veteraanien Perinnehuone sekä kesäisin auki oleva Riihimuseo.
Peräseinäjoen vuosittaisia tapahtumia ovat Peräseinäjoen markkinat, joissa saattaa olla jopa 200 myyjää, Ritola-Hallissa järjestettävät Mannin Matsit -painikilpailut, Peräseinäjoki-lenkki, suuret Peräseinäjoki-päivä sekä lomatanssit Kalajärvellä.
Kesäisiin kulttuuritapahtumiin kuuluu myös Aisamäen kesäteatterit, jossa Peräseinäjoen Pennihäät pitää harrastajateatterinäytöksiään.
Peräseinäjoen urheilu

Peräseinäjoella toimii kolmen eri palloilulajin urheiluseuraa. Jalkapallossa lähinnä junioripuolella toimintaa ylläpitää FC Pepsi 2002, joka on yksi TP-Seinäjoen kasvattajaseuroista. Peräseinäjoen ainut yleisseura on Peräseinäjoen Toive jolla on toimintaa pesäpallossa, salibandyssa, lentopallossa ja painissa. Paini ja pesäpallo ovat toiveen suurimmat lajit. Seuran tunnetuimmat edustajat painissa ovat Keijo Manni sekä Jani Manni. Pesäpallossa Toive pelaa Maakuntasarjaa. Toive pelasi vuoteen 2004 asti Superpesiksessä. Yleisurheilusta yksi tunnetuin edustaja on kymmenottelija Jaakko Ojaniemi. Kuuluisin peräseinäjokelainen urheilija on Ville Ritola.
Peräseinäjoella toimi vuosina 2005-2012 myös pesäpallon erikoisseura PeTo-Jussit, joka peri Toiveen sarjapaikan kauden 2004 jälkeen. PeTo-Jussit on saavuttanut yhden hopeamitalin. Toive pelaa pesäpallon kotiottelunsa Peräseinäjoen pesäpallostadionilla. Muita urheilupaikkoja Peräseinäjoella ovat sisäliikuntahalli RitolaHalli, Koukkarin pesäpallokenttä, Peräseinäjoen keskusurheilukenttä sekä koulujen liikuntakentät.
Urheilutapahtumista suurin on vuosittain järjestettävät Mannin Matsit.