stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viron historia
Keskiaika ja uuden ajan alku > Uskonpuhdistus ja Saksalaisen ritarikunnan vallan kirpoaminen

Uskonpuhdistuksen keskuksia olivat kaupungit. Porvaristo kannatti uskonpuhdistusta, koska se vähensi papiston valtaa, kun taas papisto ja aatelisto vastustivat sitä. Tämä johti yhteydenottoihin säätyjen välillä, mutta uskonpuhdistus pantiin toimeen kaikissa Viron kaupungeissa vuoteen 1526 mennessä, ja vuonna 1554 luterilainen usko julistettiin maapäivillä lailliseksi katolisuuden rinnalle. Uskonpuhdistuksen jälkeen alettiin painaa vironkielistä uskonnollista kirjallisuutta ja opetustoiminta siirtyi kirkolta kaupunkeja hallinneille raadeille.
1500-luvulla Venäjä ja Skandinavian valtiot voimistuivat, kun taas Viroon ja Latviaan muodostui sotilaallinen tyhjiö ritarikunnan menetettyä kyvyn puolustaa aluetta tehokkaasti. Ritarikunta tukeutui Puola-Liettuaan Liivinmaalle vuonna 1558 hyökännyttä Venäjää vastaan, minkä seurauksena se joutui luovuttamaan Liivinmaan Puola-Liettualle. Vuonna 1561 Tallinna ja eräät muut Viron pohjoisosat irtisanoutuivat ritarikunnasta ja liittyivät Ruotsiin, mikä käytännössä päätti ritarikunnan vallan Baltiassa. Ruotsi ja Venäjä kävivät Virosta 25-vuotisen sodan, jonka päätteeksi Venäjä tunnusti Täyssinässä Ruotsin oikeuden Viron pohjoisosaan Käkisalmen lääniä vastaan. Pitkällisen sodan jälkeen Ruotsi sai Liivinmaan Puola-Liettualta vuonna 1629. Vuonna 1645 Saarenmaa siirtyi Tanskalta Ruotsin alaisuuteen, jolloin Ruotsin hallussa oli käytännössä koko Liettuan pohjoispuolinen Baltia.
1500-luvun ja 1600-luvun alun pitkä sotakausi heikensi Viroa taloudellisesti. Ritarikunnan vallan kirpoaminen johti ei-saksalaisen väestönosan kasvamiseen, esimerkiksi suuriin kaupunkeihin muutti paljon suomalaisia. Baltiansaksalaiset säilyivät silti yläluokkana vielä satoja vuosia.
Keskiaika ja uuden ajan alku > Ruotsin vallan aika

Ruotsin Baltian alue jaettiin Viron herttuakunnaksi ja Liivinmaan käskynhaltijakunnaksi, jotka olivat hallinnollisesti täysin erilliset ja kehittyivät eri suuntiin. Viron ei tarvinnut luovuttaa Ruotsille joukkoja kolmikymmenvuotiseen sotaan, mutta se joutui kustantamaan sotatoimia. Se lisäsi talonpoikien taakkaa yhdessä jo Liivinmaan valtauksen yhteydessä säädettyjen ylimääräisten verojen kanssa.
Viron herttuakuntaa johti käskynhaltija, vuodesta 1673 alkaen kenraalikuvernööri. Hänen valtaoikeutensa olivat laajat, mutta hän tarvitsi aatelistoa koskeviin asetuksiin ritariston suostumuksen. Viron aatelisto säilyttikin entiset oikeutensa Ruotsin vallan ajan täysimääräisinä. Esimerkiksi vuoden 1655 neljännesreduktio ei Baltiassa toteutunut aateliston vastustuksen vuoksi. Ylin tuomiovalta oli kenraalikuvernöörillä, mutta alioikeudet olivat aateliston hallussa. Kenraalikuvernöörin virkamieskunta oli enimmäkseen ruotsalaista ja suomalaista.
Ruotsin aluksi heikko valta lujittui ajan myötä. 1600-luvun lopussa aateliston tiloja siirrettiin Ruotsin kruunulle Virossa suhteessa 2/5 ja Saarenmaalla suhteessa 3/10. Silti kartanolaitoksen valta säilyi huomattavana eikä feodaalinen järjestelmä ehtinyt ennen suuren Pohjan sodan syttymistä uudistua. Feodaalisiin piirteisiin kuului se, että kartanoilla oli myös tuomio- ja julkishallinnollista valtaa ja että kartanoihin kuulumattomatkin talonpoikaistilat olivat niihin nähden alisteisessa asemassa. 1600-luvun alussa kartanonherrojen oikeudenkäyttövaltaa tosin siirrettiin maatuomioistuimille, jolloin kartanoille jäi enää niin kutsuttu kotikurioikeus, joka oikeutti ne rankaisemaan alustalaisiaan työ- ja verovelvollisuuksien laiminlyönnistä. Kartanoilla oli Ruotsin vallan aikana velvollisuus kerätä myös valtiolliset verot ja jakaa alustalaisille kruunun määräämät tehtävät, kuten sotilaiden majoituksen ja teiden kunnossapidon.
Viron kaupunkien asema heikkeni Ruotsin vallan aikana. Ruotsin, Suomen ja Viron välinen kauppa käytiin lähinnä Tallinnan kautta. Tarton merkitys väheni syrjäisen sijainnin vuoksi. Ruotsi uudisti kirkkolaitoksen ja luterilaisuus vakiintui Ruotsin vallan aikana yhteiskunnan alimpiinkin kerroksiin muun muassa uuden kirkkolain edellytettyä pappien osaavan seurakuntalaisten kieltä. Suomalaisia pappeja oli Virossa paljon kielen helpon omaksumisen vuoksi. Tarttoon ja Tallinnaan perustettiin vuosina 1630–1631 kimnaaseja, joiden tarkoituksena oli hengellisen ja maallisen oppineiston kouluttaminen. Tarton kimnaasi muutettiin Tarton yliopistoksi vuonna 1632. Vironkielinen kirjallisuus kehittyi huomattavasti, eräinä tärkeimpinä teoksina Georg Müllerin saarnakokoelma vuosilta 1600–1606 ja koko Raamatun käännös vuonna 1736, jonka syntyä oli hidastanut kielikiista eteläisen ja pohjoisen murteen välillä.
Ruotsin liittoutuneet naapurit aloittivat vuonna 1700 Ruotsia vastaan 21 vuotta kestäneen ja sen suurvalta-aseman luhistaneen sodan. Venäjä valloitti Viron vuonna 1710 ja Uudenkaupungin rauhassa 1721 Ruotsi luovutti alueen virallisesti.
Venäjän vallan aika > Aatelisvalta lujittuu

Baltia sai aluksi vahvan autonomian. Aatelistolle annettiin takuu saksan kielen ja luterilaisen uskonnon asemasta, tuomiovalta ja poliisi. Ruotsin tekemät aatelisten valtaa rajoittaneet säädökset kumottiin. Aateliston mahti kohosikin Venäjän vallan aikana huippuunsa, ja talonpojat menettivät vanhatkin oikeutensa ja vajosivat täydelliseen maaorjuuteen, joka ilmeni muun muassa orjakauppana.
Viron hallinnolliseksi alueeksi vakiintui Tallinnan kuvernementti, joka vastasi suunnilleen Ruotsin vallan aikaista Viron herttuakuntaa. Liivinmaan käsittänyt Riian kuvernementti ja Tallinnan kuvernementti yhdistettiin vuonna 1775 kenraalikuvernöörikunnaksi. Kokonaisuuteen liitettiin Puolan ensimmäisen jaon 1795 jälkeen Kuurinmaa, minkä jälkeen Viro, Liivinmaa ja Kuurinmaa kuuluivat vuoteen 1876 asti pienin poikkeuksin samaan hallintoalueeseen. Venäjälle kuuluneet Liettuan alueet sen sijaan muodostivat erilliset Vilnan ja Kaunasin kuvernementtinsa. Vuonna 1876 kenraalikuvernöörikunta lakkautettiin, ja Baltian kuvernementit liitettiin Venäjän sisäministerin alaisuuteen osana venäläistämispolitiikkaa.
Venäjän vallan aika > Yhteiskunnallisia uudistuksia

1760-luvulta alkaen valistusajattelu synnytti paineita talonpoikien aseman parantamiseen. 1800-luvun alkuvuosina talonpojille palautettiin omistusoikeus irtaimistoonsa ja perinnöllinen nautintaoikeus maatilkkuihinsa. Maaorjuus kumottiin virallisesti 1816, jolloin talonpojat saivat muuttovapauden, oikeuden solmia sopimuksia ja oikeuden osallistua kunnan hallintoon. Vastineeksi kartanonherrat saivat vahvemmat omistusoikeudet talonpoikien maihin, mistä seurasi, että talonpoikien oikeudet näennäisistä uusista vapauksista huolimatta todellisuudessa heikkenivät. Seurannutta aikakautta on Virossa kutsuttu työorjuuden ajaksi, sillä tilojen vuokra maksettiin työllä. Kartanonherroilla oli lisäksi edelleen kotikurioikeus. Talonpoikien asema paranikin merkittävästi vasta 1861, jolloin maaorjuus lakkautettiin koko Venäjällä. Vuoden 1866 uusi kunnallislaki ja vuoden 1868 työorjuuden kieltänyt laki vapauttivat talonpojat lopullisesti, ja Viroon alkoi syntyä itsellinen talonpoikaisväestö. Talonpoikien vuokramaiden muuttuminen yksityismaiksi jatkui ensimmäiseen maailmansotaan saakka, ja sillä oli merkittävä vaikutus kulttuuriin.
1800-luvulla Viro alkoi kaupungistua. Maaseutu ei kyennyt elättämään kaikkia, ja maaorjuuden lakkauttaminen sai suuren määrän tilatonta väestöä muuttamaan kaupunkeihin. Kaupunkien kasvuun vaikuttivat myös talouden vapautuminen ja kaupan ja teollisuuden kasvu. Viroon syntyi 1800-luvun alkupuolella tekstiiliteollisuutta ja vuosisadan loppupuolella myös merkittäviä metalli-, sähkö- ja kemiantekniikan yrityksiä. Teollisuuden ongelmana olivat kuitenkin ulkomaalainen omistuspohja ja heikko palkkaus ja työolot. Rautateiden rakentaminen 1860-luvulta alkaen loi kauppareittejä Keski-Venäjälle. Kauppaa kasvatti myös merenkulun lisääntyminen.
Autonomia ja itsenäistyminen > Venäjän väliaikaisen hallituksen järjestämät vaalit

Viron itsenäistyminen alkoi Venäjän keisarikunnan muiden itsenäistyvien osien tapaan Nikolai II:n vallasta luopumisesta. Venäjän väliaikainen hallitus yhdisti ensimmäistä kertaa virolaiset samaan hallinnolliseen yksikköön, kun se 12. huhtikuuta 1917 liitti Liivinmaan pohjoisosat Eestinmaahan. Näin muodostunut Viron autonominen kuvernementti sai itsehallinnon. Sen kansanedustuselimeksi perustetut Viron maapäivät käyttivät valtaa kuvernementtikomissaari Jaan Poskan valvonnassa. Poska oli tuolloin Tallinnan kaupunginjohtaja.
Kesäkuun 1917 maapäivävaaleissa porvarilliset puolueet saivat vaalivoiton. Äänestysprosentti jäi kuitenkin alle 30 prosenttiin vasemmiston vaadittua vaalien lykkäämistä pidemmän vaalikampanja-ajan saamiseksi, mihin Venäjän väliaikaista hallitusta edustanut kuvernementtikomissaari ja entinen Tallinnan kaupunginjohtaja Poska ei ollut suostunut. Vasemmiston neuvostot vaativat Poskan eroa ja ilmoittivat siviilihallinnon siirtyvän kuvernementissa Tallinnan neuvoston toimeenpanevalle komitealle.
Autonomia ja itsenäistyminen > Maapäivien ja toimeenpanevien komiteoiden välit kärjistyvät

Hajaannus ja kaksoisvalta kärjistyivät, kun Viron neuvostojen toimeenpaneva komitea hajotti 25. marraskuuta 1917 maapäivät sen jälkeen, kun se oli ilmoittanut 12. helmikuuta 1918 pidettävästä perustavan kokouksen vaalista, jossa valittavien edustajien piti kokoontuman kolme päivää vaalin jälkeen, 15. helmikuuta 1918. Lisäksi Tallinnan neuvoston toimeenpaneva komitea ilmoitti Viron kuvernementin siviiliasioiden siirtyneen Tallinnan neuvoston toimeenpanevalle komitealle.
Porvarilliset maapäiväedustajat eivät hyväksyneet maapäivien hajottamista. Viimeisessä istunnossaan 28. marraskuuta 1917 maapäivät julistivat korkeimman vallan Virossa kuuluvan itselleen aina perustavan kokouksen kokoontumiseen saakka ja päättivät luovuttaa sen tilapäisesti keskuudestaan valitulle vanhimpainneuvostolle. Toompealle kokoontuneet työläiset estivät maapäiväedustajien kokouksen jatkamisen 25 minuuttia sen aloittamisesta.
Pakottaakseen Venäjän väliaikaisen hallituksen solmimaan rauhan ja turvatakseen Saksan keisarikunnan edut Baltiassa saksalaiset valtasivat Riian 1. syyskuuta 1917. Saksalaisjoukkoja nousi maihin Saarenmaalle 11. lokakuuta 1917. Saarenmaa, Hiidenmaa ja Muhu joutuivat saksalaisten haltuun 21. lokakuuta 1917 mennessä. Venäjällä bolševikit tekivät lokakuun vallankumouksen 7. marraskuuta 1917.
Autonomia ja itsenäistyminen > Brittien tuella Neuvosto-Venäjää vastaan

Saksan romahdettua Venäjän joukot valloittavat Narvan, ja 29. marraskuuta 1918 ne julistivat Narvan raatihuoneella Viron sosialistiseksi tasavallaksi, Viron työväenkommuuniksi, jonka toimeenpanevan komitean (hallituksen) puheenjohtajaksi valittiin Jaan Anvelt. Neuvosto-Venäjän hyökkäys kohti Tallinnaa menestyi niin, että 10. joulukuuta 1918 mennessä puolet Viron alueesta oli punaisten hallussa.
Britannian ulkoasiainministeriö oli jo 11. marraskuuta 1918 Saksan aselepopäivänä tiedustellut laivastosta vastaavalta amiraliteetilta mahdollisuutta lähettää sota-aluksia Itämerelle. Kaksi päivää myöhemmin ministeriöt totesivat, että Baltiaan voitaisiin lähettää sotavarusteita, kunhan Baltian maiden hallitukset olivat niitä kykeneviä vastaanottamaan. Amiraliteetti epäili laivojen lähettämistä Viroon, koska Itämerellä oli runsaasti miinoja ja meri alkoi jäätyä Tallinnan edustalla.
Englantilaiset painottivat, ettei alueelle voi lähettää joukkoja, mutta sotamateriaalin lähettäminen olisi mahdollista. Britannian hallitus kuitenkin päätti 20. marraskuuta 1918 lähettää Itämerelle myös laivoja, minkä ensimmäinen merilordi Rosslyn Wemyss hyväksyi. Laivasto-osaston johtoon nimitettiin kontra-amiraali Edwyn Alexander-Sinclair, joka sai tehtäväksi siirtyä Tanskan salmista Kööpenhaminan ja Latvian Liepājan kautta Tallinnan satamaan sekä suojata miinalaivojen avulla Princess Margaretin ja Angoran tuomien aselastien purkua. Brittien tarkoitus ei ollut osallistua taisteluihin, vaan puolustusvastuu kuului virolaisille ja latvialaisille sitten, kun ne olisivat vastaanottaneet aselähetyksen. Strategisena reservinä Alexander-Sinclairilla oli Kööpenhaminaan siirtynyt brittiläinen taistelulaivalaivue, mistä saattoi saada tukea. Lisäksi laivasto-osasto sai tulenavausvaltuuden vihollisaluksena pitämäänsä alusta vastaan, vaikka vihollinen ei olisi ampunut ensiksi.
Neuvosto-Venäjän hyökkäystä seurasi yli vuoden mittainen Viron vapaussota brittilaivaston tukemana. Puna-armeija lyötiin takaisin. Vuonna 1920 solmittiin Tarton rauha, jossa Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toisensa. Joukoittain virolaisia kommunisteja pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa suurin osa heistä – muiden muassa huomattaviin asemiin Kominternin johdossa kohonnut Jaan Anvelt – teloitettiin Stalinin vainoissa 1930-luvun loppuvuosina.
Viron tasavalta > Demokraattinen Viro

Maahan järjestettiin tehokas vironkielinen alkeisopetus. Tarton yliopisto muutettiin vironkieliseksi jo vuonna 1919. Maauudistuksessa kartanoiden maat jaettiin talonpojille. Vuonna 1921 Viro liittyi Kansainliittoon.  Kommunistien vallankaappausyritys tukahdutettiin joulukuussa 1924 muutamassa tunnissa. Se kuitenkin vaati paljon kuolonuhreja. Maltillisten puolueiden yhteistoiminta lisääntyi. Maahan julistettiin sotatila, joka oli voimassa monta vuotta.
Vuonna 1925 hyväksyttiin kansainvälisesti ainutlaatuinen vähemmistöjen kulttuuriautonomialaki, joka salli kaikille vähintään 3 000 hengen suuruisille vähemmistöille oikeuden perustaa omat kulttuurilliset itsehallintoelimensä. Kulttuuri-itsehallinnon ylläpito vaati jonkin verran varoja. Etnisistä vähemmistöistä koulutetut ja varakkaat saksalaiset ja juutalaiset käyttivät mahdollisuutta hyväkseen, koska kulttuuri-itsehallinto tarjosi heille mahdollisuuden ajaa paremmin heidän omia etujaan. Saksalaiset kokivat myös joutuneensa sorron kohteeksi, koska heidän hallussaan olleet suurtilat oli takavarikoitu heti itsenäisyyden alkuvaiheessa.
Vuoden 1920 perustuslaki kuului demokratioiden parlamentaarisimpiin maailmassa, koska siinä oli lähes ääriparlamentaristinen korostus. Eduskuntavaltaiselle poliittiselle järjestelmälle oli luonteenomaista puolueiden suuri määrä ja lyhytikäiset hallitukset. Parlamentti eli riigikogu valitsi valtionpäämiehen (riigivanem), joka johti hallitusta ja hoiti myös presidentin tehtävät. Taloudellisesti hyvänä aikana järjestelmä toimi tyydyttävästi, mutta talouslaman aikana 1929–1933 ajauduttiin sisäpoliittiseen kriisiin. Tyytymättömyys demokraattisen järjestelmän saamattomuuteen kanavoitui oikeistoradikaalien kannatukseksi, kuten monessa muussakin Euroopan maassa. Virossa oikeisto-oppositiota nousi edustamaan Viron vapaussoturien liitto, niin sanotut vapsit.
Viron tasavalta > Konstantin Pätsin autoritaarinen hallinto

1930-luvun lama vaikutti katastrofaalisesti etupäässä raaka-aineita tuottaneen Viron talouteen. Se johti radikalisoitumiseen ja parlamentarismi näytti olevan voimaton ratkaisemaan ongelmia. Elokuun 1932 ja lokakuun 1933 välisenä aikana pidettiin kolme kansanäänestystä ehdotetuista perustuslain muutoksista. Kaksi ensimmäistä riigikogun tekemää ehdotusta hylättiin kansanäänestyksissä. Viron vapaussoturien eli vapsien liike sai suuren vaalivoiton syksyllä 1933. Vapsien painostuksesta hyväksyttiin kansanäänestyksessä lokakuussa vuonna 1933 uusi perustuslaki, joka teki riigivanemista itsenäisen toimenpanovallan haltijan, jolla oli laajat valtaoikeudet.
Vapsien aloitteesta perustuslakia muutettiin siten, että presidentin valtaa lisättiin huomattavasti. Uusi perustuslaki astui voimaan 24. tammikuuta 1934. Riigivaneman vaalit määrättiin pidettäviksi 22.–23. huhtikuuta ja uuden riigikogun vaalit 29.–30. huhtikuuta. Siirtymäajan hallituksen pääministeri, oikeiston talonpoikaispuoluetta edustanut Konstantin Päts, huolestui kuitenkin vapsien yhä kasvavasta voimasta ja uusia valtionpäämiehen valtaoikeuksiaan hyväksikäyttäen julisti kenraali Johan Laidonerin kanssa ja armeijan tuella maan 23. maaliskuuta 1934 poikkeustilaan. Hän lakkautti koko vapsien järjestön ja vangitutti liikkeen johdon. Puolustusvoimien rinnalle luotiin Laidonerin johdolla Suomen suojeluskuntajärjestön kaltainen Kaitseliit-järjestö.
Kansanedustuslaitos hajotettiin syksyllä 1934, ja kaikki puolueet lakkautettiin 1935. Yksinvaltaisesti hallinnut Päts perusti ylhäältä johdetun Isänmaan liitto (Isamaaliit) -puolueen. Joulukuussa 1935 vapsit suunnittelivat vallankaappausta suomalaisen sinimustat-järjestön tuella, mutta viranomaiset saivat siitä vihiä ja juonittelijat pidätettiin. Päts hallitsi Viroa varsin yksinvaltaisesti vuoteen 1938, jolloin hänet nimitettiin uuden, vuonna 1937 säädetyn niin kutsutun Pätsin perustuslain mukaiseksi presidentiksi. Presidenttinä ollessaan Päts palasi kohti parlamentaarisempaa hallintotapaa.
Viron tasavalta > Itsenäisen Viron talous- ja sivistyselämä

Teollistamista, varsinkin liuskekiviteollisuutta, kehitettiin voimakkaasti ja kauppalaivasto luotiin miltei tyhjästä. Maataloustuotannon intensiivisyydessä Viro alkoi 1930-luvulla lähennellä Tanskan tasoa. Myös sivistyselämän osalta Viro oli saavuttamassa kansainvälisesti tunnustetun tason. Vanha yliopistokaupunki Tartto pysyi huomattavimpana kulttuurikeskuksena, joskin Tallinna pääkaupunkina oli nousemassa sen rinnalle. Tarttoon perustettiin vuonna 1938 Viron tiedeakatemia, kun taas Tallinna sai vuonna 1936 teknillisen korkeakoulun.
Viron tasavalta > Puolustusvoimat

Maailmansotien välisenä aikana Viron puolustusvoimien vahvuus oli 11 000–12 000 miestä. Liikekannallepanossa armeijan kokonaismääräksi arvioitiin noin 100 000 miestä. Armeijan aseistus oli peräisin etupäässä ensimmäisen maailmansodan ajalta. Syyskuussa 1939 Virolla oli 38 lentokonetta, 22 panssarivaunua ja 191 tykkiä. Jalkaväen käsiaseita oli riittävästi. Meripuolustuksen muodostivat Tallinnan merilinnoitus ja kaksi uudenaikaista sukellusvenettä. Ilmatorjunnan osalta tilanne oli heikoin: ilmatorjuntatykkejä oli vain 15. Aseistuksen uudistaminen oli aloitettu 14.12.1937, kun ylipäällikkö Laidoner oli esitellyt riigivanemille suunnitelman siitä. Hankintojen hinnaksi oli puolustusneuvostossa 27.1.1938 hyväksytty 30 miljoonaa kruunua ja niiden toteuttamisen oli arvioitu vievän 5–7 vuotta.
Toinen maailmansota > Baltiansaksalaisten lähtö

Virosta muutti Saksaan tai Saksan etupiirialueelle 12 660 baltiansaksalaista vuoden 1939 lokakuun ja vuoden 1940 toukokuun välisenä aikana. Saksa ja Neuvostoliitto olivat sopineet asiasta keskenään syyskuun lopussa. Äkillinen lähtö herätti virolaisissa levottomuutta, minkä vuoksi Viron hallitus ilmoitti 9. lokakuuta lehdistölle, ettei saksalaisten lähtö liittynyt millään tavalla Viron ja Neuvostoliiton avunantosopimukseen. Baltiansaksalaisten lähtö eli Umsiedlung herätti myös laajaa kansainvälistä huomiota.
Toinen maailmansota > Ulkomaankauppa

Saksa ja Viro solmivat 7. lokakuuta 1939 lisäkauppasopimuksen, jonka mukaan Viro sitoutui kaksinkertaistamaan vientinsä Saksaan. Viron vienti Saksaan nousi 60 miljoonaan kruunuun. Talousministeri Leo Sepp vieraili joulukuussa 1939 Berliinissä, jolloin solmittiin uusi taloussopimus. Siinä Viron vienti Saksaan nostettiin 65 miljoonaan kruunuun vuodessa. Viro sitoutui lopettamaan tavaraviennin Englantiin ja Ranskaan. Viron vienti Neuvostoliittoon arvioitiin 20 miljoonaksi kruunuksi ja puolueettomiin maihin 15 miljoonaksi kruunuksi. Viron vienti puolueettomiin maihin alistettiin Saksan kontrolliin. Saksa edellytti myös, että Viro hankkisi puolueettomien maiden kanssa käymällään kaupalla Saksan tarvitsemia raaka-aineita. Saksan neuvotteluasemaa vahvisti se, että helmikuussa 1940 19 virolaista laivaa oli pidätettyinä Saksan satamissa. Viron ulkomaankaupan kytkeminen Saksaan vahvistettiin 12. maaliskuuta 1940 allekirjoitetussa lisäkauppasopimuksessa. Myöntyminen Saksan vaatimuksiin oli ristiriidassa Viron puolueettomuuspolitiikan kanssa.
Viron kauppavaihto Neuvostoliiton kanssa oli vakiintunut 1930-luvun jälkipuoliskolla noin 5 prosentiksi koko ulkomaankaupasta. Vuonna 1938 Viron ja Neuvostoliiton välinen kauppa oli noussut 9,6 miljoonaan kruunuun. Syyskuussa 1939 solmitun kauppasopimuksen mukaan kauppavaihdon tuli nousta 18 miljoonaan kruunuun vuodessa. Huhtikuussa 1940 kauppavaihto Neuvostoliiton kanssa oli kasvanut jo kolminkertaiseksi kauppasopimuksen voimassaoloaikana. Neuvostoliitolle oli jo esitetty täydennyssopimuksen solmimista. Sen mukaan kauppavaihto voisi nousta 40 miljoonaan kruunuun vuodessa. Taloudellinen yhteistyö Neuvostoliiton kanssa oli varmistanut Viron talouselämän normaalin kehityksen sodan olosuhteissa.
Toinen maailmansota > Neuvostoliiton vetäytyminen ja Saksan miehityksen alku

Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon Operaatio Barbarossan alettua 22. kesäkuuta 1941 Stalin määräsi vetäytyvän puna-armeijan toteuttamaan poltetun maan taktiikkaa. Kyliä, ja rakennuksia poltettiin. Virolaiset partisaaniryhmät metsäveljet vastustivat neuvostojoukkojen miehitystä ja avustivat saksalaisia tämän kesäsodan aikana.
Saksan 18. armeija ylitti Viron rajan 7.–9. heinäkuuta ilman suurta vastarintaa. 10. heinäkuuta Viron eteläosat olivat saksalaisten ja virolaisten hallussa. Rintama siirtyi Keski-Viroon, jossa taisteltiin muun muassa Tartossa.
Virolaiset tervehtivät saksalaisia aluksi vapauttajina, koska he tunsivat päässeensä näiden avulla eroon bolševikkien hirmuvallasta. Ilo osoittautui kuitenkin nopeasti ennenaikaiseksi, kun kävi selväksi, että vain miehittäjä vaihtui. Neuvostoliiton salaisen poliisin NKVD:n tilalle tuli Saksan Gestapo, ja väliaikaisesti tyhjentyneet vankilat alkoivat jälleen täyttyä. Saksalaiset viranomaiset kielsivät virolaisilta Suomen Yleisradion vironkielisten lähetysten kuuntelun, ja kieltoa uhmanneita saatettiin tuomita jopa 16 vuoden vankeuteen. Myös vironkielisten lehtien ilmestymistä hankaloitettiin ja muun muassa Erkki Palolammen teoksen Kollaa kestää vironkielinen painos takavarikoitiin.
Viimeiset neuvostojoukot poistuivat manner-Virosta 21. lokakuuta 1941. Tämän jälkeen Saksan pohjoinen armeijaryhmä riisui metsäveljet aseista, miehitti Viron ja aloitti Viron juutalaisten tuhoamisen. Saksalaismiehityksen kestettyä pari vuotta yhä useampi virolainen alkoi miettiä, kumpi miehittäjä loppujen lopuksi oli pahempi, venäläinen vai saksalainen.
Toinen maailmansota > Viron päähallintopiiri

Saksalaismiehityksen aikana Virossa toimi saksalaisten alaisuudessa virolaisjohtoinen nukkehallinto. Sen johdossa oli vapaussoturien liikkeen (vapsien) johtohahmoihin kuulunut Hjalmar Mäe. Wannseen konferenssin pöytäkirjoissa 20. tammikuuta 1942 todettiin Viron olevan ”judenfrei” ainoana maana Euroopassa, sillä kaikki Virossa asuneet juutalaiset (noin 950–1 000 henkilöä) oli vuoden 1941 aikana tuhottu tai karkotettu kokonaan. Virolaisia Saksan armeijassa oli noin 70 000.
Saksalaismiehityksen aikana Virossa toimi kansallisten piirien muodostama Viron Tasavallan Kansalliskomitea, jonka tavoitteena oli Viron itsenäisyyden palauttaminen. Se toimi yhteistyössä Viron tasavallan vuonna 1940 ulkomaille jääneiden diplomaattisten edustajien kanssa.