stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helmuth Weidling

| Helmuth Weidling |
| --- | --- |
 Helmuth Weidling vuonna 1943.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. marraskuuta 1891  Halberstadt, Preussi
Kuollut: 17. marraskuuta 1955 (64 vuotta)  Vladimir, Neuvostoliitto
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1911–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Tykistönkenraali
Helmuth Otto Ludwig Weidling (2. marraskuuta 1891 – 17. marraskuuta 1955) oli tykistönkenraali Saksan armeijassa toisen maailmansodan aikana. Hän oli Berliinin puolustuksen viimeinen komentaja Berliinin taistelun aikana.
Hän oli syntynyt Halberstadtissa Preussissa ja liittyi armeijaan vuonna 1911. Toisen maailmansodan alussa hän otti osaa taisteluun Ranskasta Saksan XL panssariarmeijan komentajana, ja myöhemmin itärintamalla ainakin 86. jalkaväkidivisioonan ja XLI panssariarmeijan komentajana. Hän taisteli muun muassa Kurskissa, ja LVI panssariarmeijan mukana Seelowin metsän taistelussa.
Ennen Berliinin taistelua Adolf Hitler käski teloittaa Weidlingin, koska epäili tämän siirtäneen komentopaikkaansa. Weidling riensi Führerbunkeriin, jolloin vakuuttuneena tämän rohkeudesta Weidling nimitettiin koko Berliinin puolustuksen johtajaksi huhtikuussa 1945. Ankarien taistelujen jälkeen Weidling antautui kenraali Vasili Tšuikoville 2. toukokuuta 1945.
Tšuikovin ja Vasili Sokolovskin ohjeiden mukaan Weidling teki antautumiskäskynsä kirjallisena. Weidlingin kirjoittamassa dokumentissa luki:
"30. huhtikuuta 1945 Führer teki itsemurhan, ja siten hylkäsi ne jotka olivat vannoneet uskollisuutta hänelle. Führerin ohjeiden mukaan te saksalaiset sotilaat joutuisitte jatkamaan Berliinin puolesta taistelemista siitä huolimatta että ammuksemme ovat lopussa ja että yleinen tilanne tekee vastarinnan jatkamisesta hyödytöntä. Määrään vastarinnan välittömän lopettamisen. Jokainen hetki kun vielä jatkatte taistelua, pitkittää Berliinin siviiliväestön ja haavoittuneittemme kärsimyksiä. Yhdessä neuvostoliittolaisten joukkojen ylipäällikön kanssa määrään teidät lopettamaan taistelun heti. WEIDLING, tykistönkenraali, entinen Berliinin puolustuksen aluepäällikkö."
Neuvostoliittolaiset ottivat hänet sotavangiksi ja veivät Neuvostoliittoon, jossa moskovalainen sotilastuomioistuin tuomitsi hänet yhdessä muiden saksalaisupseerien kanssa 25 vuodeksi vankeuteen helmikuussa 1952. Weidling kuoli Vladimirovkan vankileirillä Keski-Venäjällä 17. marraskuuta 1955. KGB:n ilmoittama virallinen kuolinsyy oli sydänkohtaus.
Weidling oli palkittu rautaristillä tammenlehvien ja miekkojen kanssa ansioituneesta palveluksestaan Saksan asevoimissa.
Rautaharkko

Veturikatu Rautaharkossa.
Rautaharkko on Tampereen eteläinen kaupunginosa, joka sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä keskustasta. Rautaharkko rajautuu lännessä Rantaperkiöön, idässä Taatalaan ja Nirvaan, etelässä Lakalaivaan ja pohjoisessa Vihiojaan ja Hatanpäähän. Rautaharkossa oli 31. joulukuuta 2014 533 asukasta.
Historia ja nimen etymologia

Rautaharkonmäki esiintyy Tammerkosken ja Messukylän jakokuntien rajapaikkana vuonna 1758. Rautaharkko mainitaan kirkonkirjoissa 1700-luvun lopulta lähtien Hatanpään kartanon torppana. Alue liitettiin Tampereen kaupunkiin vuonna 1913 kaupungin ostaessa kartanon. Rautaharkko-nimen pohjana on todennäköisesti nimi *Rautaorko, joka on tarkoittanut maaperältään rautapitoista notkelmaa, tai paikkaa, josta on nostettu suomalmia. Sana orko 'notkelma' oli yleinen keskiaikaisissa kylännimissä, mutta harvinainen Satakunnan ja Hämeen paikannimistössä. Orko-sanan muuttuminen muotoon harkko on voitu osoittaa 1600-luvun asiakirjoista Vuoksen alueella Etelä-Karjalassa. On mahdollista, että suunnilleen samoihin aikoihin *Rautaorko-nimi on muuttunut Rautaharkoksi. Kun rauta on vanha germaaninen lainasana ja orko-sanan häviäminen suomen kielestä alkoi jo satoja vuosia sitten, Rautaharkko-nimen juuret voivat ulottua jopa tuhannen vuoden taakse (vrt. Ristinarkku). Rautaharkon ensimmäinen asemakaava valmistui vuonna 1948. Muuntajankatu on nimetty välittömästi kaupunginosan eteläpuolella sijaitsevan suuren sähkömuuntoaseman mukaan.
Vuosina 1937–1938 rakennettiin Rautaharkon muuntoasema, jossa Valkeakoskelta Tampereelle rakennetun 110 000 voltin korkeajännitelinjan jännite alennettiin 20 000 volttiin ja sähkövirta johdettiin sitten kahta maakaapelia pitkin Ratinan höyryvoima-asemalle, jossa se alennettiin 5 000 voltin jännitteeseen ja johdettiin edelleen eri puolilla kaupunkia sijainneisiin kaupunginosamuuntajiin, joissa jännite alennettiin sitten 380 volttiin. Rautaharkon muuntoasemalle tullut sähkövirta tuotettiin tässä vaiheessa Vanajan voimalaitoksessa ja öisin  Imatran vesivoimalaitoksessa.
Jef Raskin

Jef Raskin
Jef Raskin (9. maaliskuuta 1943 – 26. helmikuuta 2005) oli yhdysvaltalainen tietokoneen käyttöliittymäasiantuntija. Hänet tunnetaan parhaiten Apple Computerin Macintosh-projektin perustajana 1970-luvun lopulla.
Ura

Ennen siirtymistään Applen työntekijöiden joukkoon Steve Jobs ja Steve Wozniak palkkasivat Raskinin tuottamaan Apple II -koneen BASIC-ohjelmointikielen käyttöopasta. Applella Raskin toimi aluksi testaus- ja dokumentointityössä, jolloin hänellä oli paljon mahdollisuuksia vaikuttaa loppukäyttäjille suunnattujen tuotteiden ulkoasuun ja toiminnan yksityiskohtiin. Raskin piti jopa edistyksellistä Apple II:sta liian vaikeakäyttöisenä ja visioi helppokäyttöisemmän työaseman toteuttamisesta. Vuonna 1979 Raskin palkkasi entisen oppilaansa Bill Atkinsonin tiimiinsä ja aloitti Macintosh-projektin. Hänen visionsa Macintoshista oli lähempänä nykyisiä kämmentietokoneita kuin työpöydälle asetettavia työasemia.
Vuonna 1981 Steve Jobs siirtyi Lisa-projektista Macintosh-projektin pariin, jolloin Jobsin ja Raskinin välit kiristyivät. Raskin jätti Applen vuonna 1982 ja perusti Information Appliance, Inc. -yhtiön, jonka ensimmäinen tuote oli SwyftCard, laajennuskortilla toimitettava ohjelmistopaketti Apple II:lle. Myöhemmin ohjelmistopaketti julkaistiin omana, kannettavana tietokoneenaan. Raskin myi ohjelman lisenssin Canonille, joka julkaisi vuonna 1987 ohjelmistoon pohjautuvan Canon Cat -tietokoneen.
Elämä

Raskin syntyi New York Cityssä ja opiskeli Stony Brookin yliopistossa. Hän sai kandidaatin arvon matematiikassa vuonna 1964 ja filosofiassa vuonna 1965. Raskin valmistui maisteriksi ja väitteli tohtoriksi aiheenaan graafiset käyttöliittymät tietojenkäsittelytieteen laitoksella Pennsylvanian yliopistossa vuonna 1967. Vuodesta 1970 vuoteen 1974 Raskin toimi Kalifornian yliopiston professorina opettaen taidetta, valokuvausta ja tietojenkäsittelyä.
Vuonna 1982 Raskin avioitui Linda S. Blumin kanssa ja he saivat kolme lasta, nimeltään Aza, Aviva ja Aenea. Joulukuussa 2004 Raskinille diagnosoitiin haimasyöpä ja hän kuoli Pacificassa, Kaliforniassa 61-vuotiaana.
Raskinin käyttöliittymän tutkimuksessa tekemän elämäntyön jatkamiseksi perustettiin yhtiö Humanized, jota johtaa hänen poikansa Aza Raskin.
Teoksia

The Humane Interface: New Directions for Designing Interactive Systems, (2000), Addison-Wesley, ISBN 0-201-37937-6.
Aiheesta muualla

The Raskin Center for Humane Interfaces
Raskinin julkaisuluettelo (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Muut:  SNAC  IdRef
Fritz Wendel

Fritz Wendel (keskellä) Hermann Grafin ja Willy Messerschmittin seurassa.
Friedrich "Fritz" Wendel (21. helmikuuta 1915 – 9. helmikuuta 1975) oli saksalainen koelentäjä. Hän palveli lähinnä Messerschmitt-tehtaan pääkoelentäjänä. Wendel saavutti mäntämoottoristen potkurilentokoneiden nopeuslennon maailmanennätyksen. Se tapahtui Me 209 V1 -kokeilukoneella vuonna 1939. Uusi ennätys oli 755,138 km/h.
Fritz Wendel oli lentokapteeni, joka testasi myös uusia Messerschmitt Me-262 -suihkuhävittäjiä. Mainittu konetyyppi oli myös kaikkein ensimmäisiä, niin kutsutuilla nykyaikaisilla laskutelineillä varusteltuja lentokoneita. Myöhemmät versiot saivat nokkapyörän entisen kannuspyörän asemesta.
Raumo (Tornio)

Entinen Lankilan kyläkauppa Alaraumolla Raumontien varrella
Raumo on yksi Tornion vanhimmista kylistä. Raumo jakautui Ala- ja Yliraumoon jo 1600-luvun alussa. Raumon kylällä virtaa Raumonjoki. Kylä sijaitsee noin kuusi kilometriä Tornion keskustasta.
Kirjallisuutta

Vuento, Pertti (toim.): Raumon wirtojen warsilla : historiaa ja perimätietoa. Raumon kylätoimikunta, 1986. ISBN 951-99720-1-3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raumo (Tornio) Wikimedia Commonsissa
Tornio
Kylät ja kaupunginosat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kaupunginosat | Kaupunginosat | Kylät | Kylät | Kylät | Kylät |  |
|  Suensaari  Kiviranta  Särkinärä  Pudas  Palosaari |  Luotomäki  Torppi Pikku-Berliini  Miukki  Kokkokangas |  Arpela  Pirkkiö  Puuluoto  Näätsaari  Kantojärvi |  Karunki  Martimo  Vojakkala  Liakka  Lautamaa |  Korpijärvi  Laivaniemi  Sattajärvi  Varajärvi  Raumo |  Ruottala  Laivajärvi  Kourilehto  Könölä  Kaakamo  Kukkola |  |
Urheilu
| --- | --- |
Liikuntapaikat: Pohjan stadion
Urheiluseurat: Tornion Pyry – Tornion Palloveikot – Tornion Pallo -47 – Tornion IHC - Alatornion Pirkat
Liikenne ja logistiikka
| --- | --- |
Rautatieliikenne: Aapajoen seisake – Alavojakkalan seisake –  Kalkkimaan rata – Karungin rautatieasema – Kolarin rata – Korpikylän rautatieasema – Kukkolan seisake – Oulu–Tornio-rata – Röyttän satamarata – Niemenpään rautatieasema – Tornio–Haaparanta-rata – Tornion rautatieasema – Tornio-Pohjoinen – Ylivojakkalan seisake
Sillat: Raumonjoen rautatiesilta – Tornionjoen rautatiesilta
Tieliikenne: Seututie 921 – Seututie 922 – Seututie 927 – Valtatie 21
Raunikit

| Raunikit (harsot) |
| --- | --- |
 Morsiusharso (Gypsophila paniculata)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Raunikit Gypsophila  L.
Synonyymit
 toukokukat (Vaccaria Wolf) 
Katso myös
   Raunikit Wikispeciesissä   Raunikit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Raunikit eli harsot eli harsoraunikit (Gypsophila) on kasvisuku, joka kuuluu kohokkikasvien heimoon. Suvussa on yli 145 lajia, joita esiintyy suuressa osassa pohjoista pallonpuoliskoa. Monia lajeja viljellään yksi- tai monivuotisina koristekasveina. Kesäharsoa ja morsiusharsoa käytetään lisäksi leikkokukkina.
Suomessa luonnonvaraisina kasvavat kangasraunikki alkuperäisenä ja ketoraunikki muinaistulokkaana. Lajit ovat uhanalaisia. Useita muitakin raunikkeja esiintyy tai on esiintynyt satunnaiskasveina.
Lajeja

Gypsophila acutifolia – idänharso
Gypsophila altissima – huiskearaunikki
Gypsophila cerastioides – patjaharso
Gypsophila elegans – kesäharso eli kesäraunikki
Gypsophila fastigiata – kangasraunikki
Gypsophila muralis – ketoraunikki (nykyinen tieteellinen nimi Psammophiliella muralis lankaraunikkien suvussa.)
Gypsophila oldhamiana – japaninharso
Gypsophila pacifica – jättiraunikki
Gypsophila paniculata – morsiusharso
Gypsophila perfoliata – seporaunikki
Gypsophila pilosa – karvaraunikki
Gypsophila repens – mätäsharso
Gypsophila vaccaria – toukoraunikki (aiemmin toukokukka Vaccaria hispanica toukokukkien suvussa.)
Gypsophila viscosa – tahmaharso
Idänharso.
Patjaharso.
Kesäharso.
Kangasraunikki.
Ketoraunikki.
Japaninharso.
Morsiusharso.
Mätäsharso.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Harsot ja raunikit (Gypsophila)
Suomen Lajitietokeskus: Raunikit (harsoraunikit) – Gypsophila
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161948  Wikispecies: Gypsophila L.  APDB: 191148  APNI: 104419  CoL: 4S3B  eFloraSA: Gypsophila  EoL: 59327  EPPO: 1GYPG  FloraBase: 21416  FNA: 114363  FoAO2: Gypsophila  FoC: 114363  GBIF: 3085251  GRIN: 5272  iNaturalist: 72156  IPNI: 6285-1  IRMNG: 1109693  ITIS: 20289  NBN: NHMSYS0000459180  NCBI: 146094  NZOR: e473daf1-17fb-4368-a43e-67d4233130da  Open Tree of Life: 28652  PLANTS: GYPSO  Plazi: C0A6CEBA-933B-84F8-56D5-B669296E5F4B  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:6285-1  Tropicos: 40019429  VASCAN: 1223  VicFlora: 6cc865b8-68c4-4131-9170-82f8b313a2f1  WFO: wfo-4000016600
Raunioyrtit

| Raunioyrtit |
| --- | --- |
 Ruotsinraunioyrtti (Symphytum × uplandicum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Boraginales
Heimo::  Lemmikkikasvit Boraginaceae
Suku::  Raunioyrtit Symphytum  L.
Katso myös
   Raunioyrtit Wikispeciesissä   Raunioyrtit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raunioyrtit (Symphytum) on lemmikkikasveihin kuuluva kasvisuku, jossa on 25–35 lajia. Raunioyrtit ovat monivuotisia ruohokasveja, jotka kasvavat monenlaisilla kasvupaikoilla. Niitä esiintyy Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Länsi-Aasiassa. Jotkin lajit voivat olla haitallisesti leviäviä. Useita raunioyrttejä käytetään koristekasveina perennana.
Lajeja ja risteymiä

Symphytum asperum – tarharaunioyrtti
Symphytum caucasicum – kaukasianraunioyrtti
Symphytum ibericum – peittoraunioyrtti (myös Symphytum ibiricum)
Symphytum officinale – rohtoraunioyrtti
S. officinale var. bohemicum – valkorohtoraunioyrtti (valkoraunioyrtti)
S. officinale var. officinale – tummarohtoraunioyrtti
Symphytum orientale
Symphytum tuberosum – keltaraunioyrtti
Risteymiä:
Symphytum × uplandicum – ruotsinraunioyrtti (tarharaunioyrtin ja rohtoraunioyrtin risteymä)
Tarharaunioyrtti (Symphytum asperum)
Kaukasianraunioyrtti (Symphytum caucasicum)
Peittoraunioyrtti (Symphytum ibericum)
Rohtoraunioyrtti (Symphytum officinale)
Keltaraunioyrtti (Symphytum tuberosum)
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Raunioyrtit (Symphytum)
Suomen Lajitietokeskus: Raunioyrtit – Symphytum
ITIS: Symphytum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Symphytum (englanniksi)
Flora of China: Symphytum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161566  Wikispecies: Symphytum  APDB: 195259  APNI: 107603  BioLib: 40686  CoL: 7QWP  EoL: 40245  EPPO: 1SYMG  FNA: 132030  FoC: 132030  GBIF: 2926061  GRIN: 11768  iNaturalist: 55725  IPNI: 4823-1  IRMNG: 1042764  ITIS: 32025  NBN: NHMSYS0000464108  NCBI: 192327  NZOR: 9be47055-0681-46f6-9775-4aa119035fbe  Open Tree of Life: 604695  PLANTS: SYMPH2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30124711-2  Tropicos: 40008659  VASCAN: 1734  VicFlora: 211ac817-323e-4d25-a9a9-4e559225b7a1  WFO: wfo-4000037231
Ilmari Weneskoski

Weneskoski kesänvietossa 1930-luvun vaihteessa Hietaniemen uimarannalla. Valokuva: Sakari Pälsi.
Ilmari Wäinö Ludvig Weneskoski (aik. Willgren; 2. lokakuuta 1882 Tampere – 8. helmikuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen kapellimestari ja viulisti.
Weneskoski opiskeli Helsingissä, Pariisissa ja Leipzigissa. Hän perusti Tampereen musiikkikoulun vuonna 1917 ja toimi sen rehtorina vuoteen 1924 saakka. Hän toimi kapellimestarina Heinolassa, Helsingissä, Tampereella, Viipurissa ja Oulussa. Hän opetti myös viulunsoittoa Helsingissä. Hän oli naimisissa pianisti Gerda Weneskosken (1892–1984) kanssa.
Weneskosken poika oli jazzmuusikko ja manageri Jorma Weneskoski (1929–2006).
Axel Wenner-Gren

Axel Wenner-Gren
Axel Leonard Wenner-Gren (1881–1961) oli ruotsalainen yritysjohtaja ja suurlahjoittaja. Hän perusti 1919 Electroluxin. Vuonna 1930 hän alkoi Bahama-saarilta käsin tehdä sijoituksia, ja hän perusti Meksikoon puhelinyhtiön 1948, kehitti yksiraiteisen Alweg-rautatien Saksassa sekä perusti vuonna 1957 Brittiläiseen Kolumbiaan luonnonvaroja tutkivan yrityksen. Myös Wenner-Gren-säätiöt ovat hänen perustamiaan.
Georg von Wendt

| Georg von Wendt |
| --- | --- |
 Georg von Wendt
Henkilötiedot
Koko nimi:  Georg Willehad von Wendt
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1876 Helsinki
Kuollut: 17. toukokuuta 1954 (78 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  professori
Poliitikko
Puolue:  Suomen ruotsalainen kansanpuolue
Asema:  Kansanedustaja
Vaalipiiri:  Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri
Puoliso:  Naima Emilia Augusta Gummerus (1903–)
Lapset:  Dorle von Wendt Juliana von Wendt Barbara Winckelmann
Vanhemmat:  Fredrik Willehad von Wendt Fanny Elisabeth von Born
Georg Willehad von Wendt (21. maaliskuuta 1876 Helsinki – 17. toukokuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen professori ja poliitikko, joka vaikutti RKP:n sisäisessä ryhmittymässä, Ruotsalaisessa Vasemmistossa. Hänen vanhempansa olivat eversti Fredrik Willehad von Wendt ja Fanny Elisabeth von Born. Hänen veljiään olivat toimittaja ja kirjailija Ernst von Wendt ja asianajaja Carl von Wendt.
Von Wendt valmistui lääketieteen tohtoriksi Helsingissä 1905 ja filosofian tohtoriksi fysiologian alalta Leipzigin yliopistosta 1908. Hän toimi Helsingin yliopistossa kotieläintieteen professorina 1910–1943.
Von Wendt toimi politiikassa sukunsa edustajana säätyvaltiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Eduskuntaan von Wendt tuli valituksi maaliskuussa 1919. Hän oli siellä yhden kauden, syksyyn 1922. Von Wendt oli myös valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuustossa 1919–1921 ja 1937–1943. Vuonna 1949 von Wendt julkaisi muistelmanssa Ur min levnads bokfilm.
Georg von Wendtin puolisona oli vuodesta 1903 kuolemaan saakka Naima Emilia Augusta Gummerus. Heidän tyttäriään olivat näyttelijä Dorle von Wendt, eläinsuojeluaktiivi Juliana von Wendt ja kirjailija Barbara Winckelmann.
Von Wendt oli innokas valokuvauksen harrastaja, ja hän otti vuonna 1938 ystävästään Jean Sibeliuksesta muutamia värivalokuvia. Nämä ovat tiettävästi ainoat värikuvat, joita säveltäjästä on koskaan otettu.
Välirauha

Suruliputus talvisodan päättäneen rauhan johdosta Helsingissä 1940.
Välirauha on Suomen historian ajanjakso talvisodan päättäneestä Moskovan rauhasta (13. maaliskuuta 1940) jatkosodan alkuun (25. kesäkuuta 1941).
Moskovan rauhansopimuksen seurauksena puoli miljoonaa suomalaista joutui jättämään kotinsa ja siirtymään uuden valtakunnan rajan sisäpuolelle. Talvisodassa oli kaatunut yli 23 000 suomalaista ja noin 44 000 oli haavoittunut. Menetykset tuntuivat raskailta, ja rauhan tultua joka puolella Suomessa vedettiin Suomen liput puolitankoon.
Kyseistä aikaa leimasi epävakaa maailmanpoliittinen tilanne sekä yleisesti Euroopassa että erityisesti Baltian maissa ja Neuvostoliiton Suomeen kohdistama ajoittainen poliittinen painostus. Samoin myös länsivaltojen poliittinen ja sotilaallinen heikkeneminen vuoden 1940 aikana, kuten myös muun muassa Ranskan, Norjan ja Tanskan valtaus, sekä Suomen aktiivinen hakeutuminen yhä enemmän Saksan liittolaiseksi.
Välirauha-nimitystä on alettu käyttää vasta myöhemmässä historian tutkimuksessa kuvaamaan kyseisen ajanjakson lyhyyttä. Moskovan rauhan ehdot koettiin Suomessa tavallisen kansan keskuudessa kohtuuttomiksi. Tämä saattoi kylläkin johtua voimassa olleesta sensuurista, joka jatkui sodan päättymisen jälkeenkin; vaikka ulkomaisia tiedotusvälineitä seurattiinkin, väestöstä suurin osa ei pystynyt lukemaan tai kuuntelemaan niitä puutteellisen kielitaidon takia.
Nimitystä välirauha ei tule sekoittaa syksyllä 1944 solmittuun ja aktiiviset sotatoimet päättäneeseen Moskovan välirauhansopimukseen tai aikaan, jolloin se oli voimassa, kunnes sopimus vahvistettiin lopullisesti Pariisin rauhansopimuksessa vuonna 1947.
Presidentti, aiempi pääministeri Ryti, ulkoministeri Witting ja pääministeri Rangell neuvonpidossa vuoden 1941 alussa.
Pääjohtaja Risto Ryti muodosti talvisodan päättymisen jälkeen II hallituksensa. Hallituskoalitio pl. vain oikeiston äärilaitaa edustanut IKL muodosti enemmistöhallituksen. Hallitus nimitettiin 27. maaliskuuta 1940.
Puolustusratkaisut > Kenttäarmeijan kotiuttaminen

Suomen maavoimien kenttäarmeijan palveluksessa oli maaliskuun lopussa 1940 vielä 245 000 miestä. Miehiä tarvittiin kuitenkin nopeasti kotiin kevään maataloustöihin ja muiden sodan aiheuttamien vahinkojen korjaamiseen.
Kenttäarmeijan kotiuttaminen tapahtui kireässä maailmantilanteessa. Sen vuoksi suurin osa kenttäarmeijasta lomautettiin, jotta miehet saataisiin tarvittaessa nopeammin palvelukseen uuden sodan alkaessa. Taloudellisista ja yhteiskunnallisista syistä johtuen kotiuttaminen tapahtui ammateittain.
Marsalkka Mannerheim jatkoi talvisodan jälkeen Suomen armeijan ylipäällikkönä, vaikka ylipäällikkyyden olisi pitänyt siirtyä takaisin presidentti Kyösti Kalliolle. Suomen ylimmässä johdossa tiedostettiin mahdollisen uuden sodan uhka, sillä sotatilalaki jäi edelleen voimaan eikä valmiustilaa laskettu rauhanmukaiselle tasolle, vaan puolustusvoimien varustamista jatkettiin. Maavoimat saivat ylipäällikkö marsalkka Mannerheimilta tehtäväksi perustaa maavoimien esikunnan. Esikunta perustettiin 16. maaliskuuta 1940 Mikkeliin ja maavoimien komentajaksi tuli
kenraaliluutnantti Erik Heinrichs. Mannerheimin johtama päämaja jakoi tehtäviä, ja maavoimien joukkojen johtoportaaksi määrätty maavoimien esikunta sai tehtäväkseen laatia sotilaalliset maanpuolustussuunnitelmat. Maavoimien esikunta sai valmiiksi käskyn puolustuksen järjestämisestä 18. toukokuuta
1940.
Maavoimien organisaatio koki ison muutoksen talvisodan jälkeen kesällä 1940. Vanhasta divisioonajaosta siirryttiin prikaatikokoonpanoon 1. heinäkuuta 1940. Maavoimien kokoonpano muodostui uudistuksen jälkeen viidestätoista prikaatista.
Puolustusratkaisut > Sotamateraalin hankinta

Kesään 1940 mennessä kenttäarmeijan kotiuttamisen päätyttyä puolustusvoimien varastoissa oli laadultaan kirjavaa materiaalia, joka oli pääosin kuitenkin osoittautunut käyttökelpoiseksi sotatilanteessa. Sotamateriaalia ei kuitenkaan ollut riittävästi uusissa suunnitelmissa olleen, noin puolen miljoonan miehen, kenttäarmeijan tarpeisiin. Asehankintoja jatkettiin niin kotimaasta kuin ulkomailta.
Ensimmäiset välirauhan aikana Petsamon Liinahamariin saapuneet laivat toivat nimenomaan aseita. Ensimmäinen alus, SS Greta, toi jo huhtikuussa 1940 Espanjasta ostetut 30 haupitsia ja 50 panssaritorjuntatykkiä. Sotilaat purkivat lastin käsipelillä, koska satamalaitteet olivat sodan jäljiltä käyttökelvottomat.
Puolustusratkaisut > Salpalinjan rakentaminen käynnistyy

Suomen armeija menetti rauhansopimuksessa Karjalankannaksen linnoitetut puolustusasemat, ison osan kasarmeista sekä harjoitusalueista, ja näiden menetysten takia Suomelta hävisi maanpuolustukselle tärkeä pääpuolustusasema.
Päämajassa järjestetyssä tilaisuudessa 22. maaliskuuta 1940 eli reilu viikko talvisodan päättymisen jälkeen Mannerheim päätti tilaisuudessa uuden pääpuolustuslinjan rakentamisesta Suomen läpi ja nimitti kenraalimajuri Edvard Hanellin linnoitustöiden johtajaksi. Hän sai tehtyä puolustuslinjan suunnitelmat valmiiksi 11. toukokuuta 1940 mennessä, ja uusi puolustuslinja suunnitelmien mukaan kulkisi aina Suomenlahdelta Petsamoon. Pääministeri Ryti hyväksyi suunnitelman ja antoi määrärahat puolustuslinjan rakentamiseen. Hanke oli Suomen historian suurimpia hankkeita, sillä esimerkiksi hankkeen parissa työskenteli syyskuussa 1940 noin 20 000 rakentajaa. Puolustuslinja sai vuonna 1944 nimet ”Suomen salpa” sekä ”Salpa-asema”. Suunnitelmissa oli rakentaa Suomenlahden ja Luumäen Kivijärven välille yhtenäinen puolustuslinja. Kivijärven ja Pielisen välille suunniteltiin vesistöihin nojaavat asemat, ja raja Pielisestä Petsamoon kenttälinnoittamalla tiensuunnat.
Suomessa käynnistettiin uuden maanpuolustussuunnitelman laatiminen toukokuussa 1940. Suunnitelma perustui rakenteilla olleeseen linnoitettuun Salpa-asemaan.