stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiidenkiuas
Arkeologinen selitys > Levinneisyys

Hiidenkiukaita on hyvin laajalla alueella. Niiden esiintymisalue alkaa idässä Kymenlaakson seudulta ja päättyy pohjoisessa Tornioon ja ne seuraavat merenrannikoita koko matkan. Etelä- ja Lounais-Suomessa ne sijaitsevat aivan meren rannoilla, mutta Pohjanmaalla merenranta sijaitsee nykyään maankohoamisesta johtuen kilometrien päässä röykkiöistä.
Rannikkoseutujen kiviröykkiöitä on luetteloitu yli 10 000, joten se muodostaa Suomen suurimman muinaisjäännösryhmän. Valtaosa näistä on rakennettu vasta rautakaudella ja aiemmin pronssikaudella tehtyjä löytyy enimmäkseen Lounais-Suomen rannikolta ja saaristosta sekä Ahvenanmaalta.
Hiidenkiukaita, vaikka niitä ei Ruotsissa kutsutakaan tällä nimellä, löytyy myös Pohjanlahden pohjoisimmasta päästä aina Gotlantiin ja Skåneen asti ja sieltä pohjoiseen Bohusläniin ja vielä Norjan rannikoille saakka.
Arkeologinen selitys > Kulttuuritausta

Kulttuuri-ilmiön taustalla saattaa olla vasarakirveskulttuurin jälkeinen Kiukaisten kulttuuri, joka oli hyvin merenrantaorientoitunut ja eli samoilla seuduilla hiidenkiukaiden levinneisyyden kanssa. Hiidenkiuas on rakennettu Satakunnassa usein samalle paikalle Kiukaisten kulttuurin asuinpaikan kanssa.
Erikoinen yksityiskohta on kuitenkin ensimmäisen paasiarkkuhaudan löytyminen Euran Panelian Uotinmäestä. Arkku oli 9 metriä pitkä ja 1,7 metriä leveä. Se ajoitetaan Kiukaisten kulttuurin loppuvaiheeseen noin 2000 eaa. ja se on aivan suora kopio eteläruotsalaisesta myöhäiskivikautisesta hautaperinteestä. Uotinmäen hauta poikkesi silloisesta Kiukaisten kulttuurin maakuoppahautaamisesta selvästi ja kertoo seudulle asettuneista uudisasukkaista.
Tämä löytö sekä hiidenkiukaiden rakenteiden yhtäläisyydet Etelä-Ruotsin pronssikauden (alkoi noin 1800 eaa.) hautaröykkiöiden kanssa todistaa Kiukaisten kulttuurin tiiviistä yhteyksistä ruotsalaisiin asukkaisiin. Vaikka lounais-suomalaiset Kiukaisten kulttuurin asukkaat omaksuivatkin monia uusia tapoja ja alkoivat käyttämään työvälineissään pronssia, säilyttivät he kuitenkin monia kivikautisia esinetyyppejä arkitavaroissaan. Voidaan todeta, että paikallinen kulttuuri muuttui asteittain samantapaiseksi kuin Skandinavian pronssikauden kulttuurit.
Huomaa nimityksiin liittyvä sekaantumisen riski. Kiukaisten kulttuuri on kivikautinen kulttuuri, joka sai nimensä Kiukaisissa Uotinmäellä tehdystä paasiarkkulöydöstä. Kiukaisten kunta, vaihtoi nimensä vuonna 1914 ottaen sen muinaislöydöistä, joita kutsuttiin Satakunnassa hiidenkiukaiksi. Hiidenkiuas ei ole kuitenkaan Kiukaisten kulttuurin, vaan sitä seuranneen pronssikautisen kulttuurin, muinaisjäännös.
Hiidenkiukaat > Hautaröykkiöiden koko ja muoto

Muinaisten Panelian- ja Nakkilanlahtien seuduilla, nykyisten Euran, Nakkilan ja Harjavallan alueilla,  tehtyjen inventaarioiden mukaan noin puolet kiukaista olivat halkaisijaltaan yli 10 metriä. Suurröykkiöitä, eli yli 20 metriä, oli yhdeksän kappaletta, mikä tekee prosenteissa 7,5 %. Muualla yli 10-metrisiä röykkiöitä on 21 % ja yli 20 metriä alle 2 %. Suomen suurin vare on Paneliassa oleva Kuninkaanhauta, jossa on noin 2 000 m³ kiveä. Sen mitat ovat 37 metriä pitkä ja 3,6 metriä korkea.
Hiidenkiuas on tekoaikanaan ollut monesti ensin säännöllisen muotoinen ja kekomainen. Siihen on myöhemmin tehty lisää hautauksia, jolloin sen koko on kasvanut ja alkuperäinen muotokin muuttunut pitkänomaiseksi. Alkuperäisiä pohjamuotoja ovat olleet ympyrä ja soikea sekä nelikulmio ja kolmio. Kekomaisuus on voinut tasoittua koon kasvun myötä, jos kivistä alkoi tulla pulaa.
Sellaiset haudat, jossa hautakammio tehtiin kiven sijasta puusta, romahtivat puun lahottua. Vaikka ne korjattiin uuden hautauksen myötä, ovat ne lopulta jääneet nykyisen kaltaisiksi romahtaneiksi röykkiöiksi, kun hautaamisperinne loppui. Tällaisen röykkiön huipulla näkyy säännöllisen kraatterin muotoinen syvänne. Muinaisen Panelianlahden alueella joka neljäs kiuas on tällainen. Kraatteri on voinut myös syntyä silloin, kun aarteita etsineet henkilöt penkoivat kiuasta.
Noin puolet kiukaista ovat epäsäännöllisen muotoisia. Kiukaan kylkeen tulee lovia, kun siitä haetaan kiviä kotitarpeen tyydyttämiseksi ja silloin kiukaan alkuperäinen muoto muuttuu. Monet kiukaat jäävät lopulta maantasaiseksi kivikasaksi, josta voi vain perimätietoon tukeutuen väittää sen olleen pronssikautinen hiidenkiuas. Tällainen on esimerkiksi Kokemäen Orjapaaden hiidenkiuas.
Varsin pienellä vaivalla näkee monenmuotoisia ja -kokoisia hiittenkiukaita Sammallahden röykkiöalueella, joka on myös UNESCOn maailmanperintökohde.
Hiidenkiukaat > Suuren hiidenkiukaan sisäinen rakenne

Suomessa oli tutkittu noin 600 röykkiötä (vuoden 2000 tieto) ja niistä tehdyt löydöt ja havainnot vaihtelevat paljon. Lähteenmäen suurröykkiöstä, joka sijaitsi Eurassa Kahalan Kivimäessä, on kirjoitettu paljon, joten se voitaneen esitellä malliesimerkkinä. A. M. Tallgren tutki sen vuonna 1918, koska kasan kohdalle piti rakentaa uusi navetta. Hiidenkiukaan mitat olivat 23 metriä pitkä, 11,5 metriä leveä ja noin kaksi metriä korkea. Se oli rakennettu pääasiassa pään kokoisista kivistä.
Sisin rakenne oli hiekkakivilaatoista rakennettu paasiarkku, jonka pituus oli 3 metriä ja leveys metrin. Laattojen päälle ja väliin asetettiin vainaja, joka peitettiin vaakasuuntaisilla laatoilla niin, että arkkuun jäi alle metrin ilmatilaa. Arkku ympäröitiin noin metrin korkuisella, 9 metriä pitkällä ja 4,5 metriä leveällä soikealla muurilla, joka rakennettiin pinoamalla laakakiviä vaakatasoon. Hautakammio ympäröitiin suorakulmion muotoisella kivikehällä, joka oli 20 metriä pitkä ja 11 metriä leveä. Kammio oli kivikehän koillispäässä.
Ei tiedetä varmasti, olisiko kivikehä ollut alkujaan näin suuri ja kuuluiko se edes ensimmäiseen hautaukseen. Hautaan on haudattu myöhemmin muita vainajia, jolloin kivikasa on voitu purkaa lisähautojen rakentamista varten. Samalla tuo kivikehää on voitu perustaa tai sitä on voitu suurentaa. Päähaudan lounaispäähän aivan sen viereen on tehty kaksi rinnakkaista arkkua lisää. Ne ovat ensimmäistä arkkua pienemmät ja ne jakavat yhteisen väliseinän. Arkun lattia ja katto olivat laakakiviä, mutta muut seinät olivat laakakivistä kylmämuuraamalla ladotut. Itäinen arkku oli 60 cm leveä ja yli metrin pitkä. Läntinen arkku oli metrin leveä ja kaksi metriä pitkä. Viimeisessä arkussa oli runsaasti poltettuja ihmisen luita.
Poltettuja luunsiruja löytyi myös maasta arkkujen välistä, muurien laakakivien väleistä ja raunion eri kohdista. Aina ei muuria tai rauniota avattu vainajan poltettujen jäännösten sijoittelussa. Vaikuttaa siltä, että hautatavat muuttuivat tämän hiidenkiukaan käytön aikana. Ensimmäinen vainaja on haudattu polttamatta ja ainakin toinen pienemmistä arkuista sai sisällensä polttohaudatun vainajan. Tästä hiidenkiukaasta ei tehty mitään esinelöytöjä.
Hiidenkiukaat > Vainajat ja hauta-antimet

Ensimmäiset hiidenkiukaat vanhemmalla pronssikaudella rakennettiin polttamatta haudatuille vainajille. Myöhemmin nuoremmalla pronssikaudella kiukaaseen lisättiin muita vainajia poltettuna tuhkaksi ja luunsiruiksi. Luuanalyysien perusteella hautoihin pääsivät sekä miehet että naiset. Lapsien osalta on vain muutama varma tapaus tiedossa.
Hiidenkiukaista ei aina tehdä esinelöytöjä. Joskus kuitenkin löytyy yksittäisiä kivi- tai metalliesineitä. Paneliassa Ruoholan röykkiöstä, joka oli 21 metriä pitkä, löytyi partaveitsen katkelma ja sivupaasien väliin työnnetty pronssimiekka. Kokemäen Orjapaaden hiidenkiukaan jäänteestä löytyi partaveitsen katkelma ja pinsetit. Nakkilan Rieskaronmäen hiidenkiukaista löydettiin muun muassa pronssinen nappi, -kaularengas ja pinsetit.
Hiidenkiukaat > Tunnettuja hiidenkiukaita ja röykkiökeskittymiä

Tunnetuimmat hiidenkiukaat ovat Raumalla Sammallahdenmäen röykkiöalueella. Siellä ovat muun muassa Huilun vuorelle tehdyt  Kirkonlaattia, joka on suuri nelikulmainen, mutta vain puolen metrin korkuinen kiuas, ja Pitkä raunio, joka on 24 metriä pitkä vallimainen muodostelma ja johon on haudattu useita kertoja.
Euran Paneliassa on Kuninkaanhauta, joka on Suomen suurin hiidenkiuas. Sitä ei ole vielä tutkittu. Nakkilassa Rieskaronmäki tunnetaan oikeastaan asuinpaikan tutkitusta talosta, mutta paikalla on myös useita hiidenkiukaita. Viikkalan Selkäkankaan muurilatomus  on 43 metriä pitkä, 11 metriä leveä ja 1-1,4 metriä korkea. Se on matala mutta vaikuttava rakennelma paljastettuine arkkuineen. Harjavallan Kaunismäen hiidenkiukaitten vieressä on myös pronssikautinen pihapiiri, jota ei ole vielä tutkittu kokonaan.
Satakunnassa on paljon hautaröykkiöitä. Selviä keskittymiä löytyy Eurajoen laaksossa Euran Paneliassa ja Eurajoella, Kokemäenjoen laaksossa Harjavallassa ja Nakkilassa, Nakkilan ja Ulvilan rajalla sekä Noormarkussa. Raumalla on Kylmänkorvenkallion hiidenkiukaat, jonka alueella opasteita ja polkuverkosto.
Salossa on Halikonlahdella Viitankruunu (mitat 25 metriä ja 23 metriä), joka on kukkulan suurin röykkiö. Siuntiossa on tutustumisen arvoisessa miljöössä myös hiidenkiukaita, jotka tunnetaan Krejansbergetin röykkiöinä.
Ruotsissa Skånessa on suurin pronssikauden hautarakennelma, joka tunnetaan Kivikin hautakumpuna, ja se on halkaisijaltaan 75 metriä.
Valokuvia

Kaunismäki A, Harjavalta
Kaunismäki A ja B, Harjavalta
Kaunismäki A, Harjavalta
Kuumoonmäki A, Harjavalta
Nakkilan Selkäkankaan muurilatomus
Valokuvia > Hiidenkiukaiden hävittäminen

Jo ensimmäisten tutkimusten aikana 1880-luvulla havaittiin kiukaitten tuhoutumista. Nykyään arvellaan, että noin puolet muinaisista hiidenkiukaista on nykypäivään mennessä hävinnyt. Kiviä on käytetty rautatien ja maantien pohjaksi tai esimerkiksi navetoiden rakennusmateriaaliksi.
Panelian seudun inventoinnissa todettiin häviämisvauhdiksi 1800-luvulla 0,3 röykkiötä vuodessa ja 1900-luvulla noin 0,6 röykkiötä vuodessa. Toisaalta samanaikaisesti uusiakin hiidenkiukaita havaitaan inventointien yhteydessä.
Aiheesta muualla

Ismo Luukkonen, Muinaisen jälkiä: Valokuvia muun muassa hiidenkiukaista
Kalmistopiiri: Pronssikautisia röykkiöitä nro 1 (Arkistoitu – Internet Archive)
Kivikin kuninkaanhauta
Hiidenkiuas Paraisilla.
Pirunpeltoa, joka on syntynyt aallokon huuhtoessa irtaimen maan pois.
Hiidenkiukaan jäännökset Espoossa.
James McAtee

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: James John McAtee
Syntymäaika: 18. lokakuuta 2002 (ikä 22)
Syntymäpaikka: Salford, Englanti
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 180 cm
Seura
Seura: Manchester City
Pelinumero: 87
Junioriseurat
–2014: Manchester United
2014–2022: Manchester City
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2021– | Manchester City | 4 | (0) |
| 2022–2023 | → Sheffield United (laina) | 37 | (9) |
| 2023–2024 | → Sheffield United (laina) | 30 | (3) |
Maajoukkue
| 2019 | Englanti U18 | 3 | (2) |
| 2021–2022 | Englanti U20 | 5 | (1) |
| 2022– | Englanti U21 | 16 | (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 25. marraskuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 25. marraskuuta 2024.
James John McAtee (s. 18. lokakuuta 2002 Salford) on englantilainen jalkapalloilija. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Manchester Cityä. Pelipaikaltaan hän on keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura

McAtee pelasi Manchester Unitedin junioreissa vuoteen 2014 asti, kunnes hän liittyi Manchester Cityn junioriakatemiaan. McAtee debytoi Manchester Cityn edustusjoukkueessa 21. marraskuuta 2021 Englannin Valioliigan ottelussa Evertonia vastaan, jossa hän tuli vaihdosta kentälle Cole Palmerin tilalle ottelun 87. minuutilla. Ensimmäistä kertaa Mestarien liigassa McAtee pelasi 9. maaliskuuta 2022 neljännesvälieräottelussa Sportingia vastaan.
Elokuussa 2022 McAtee siirtyi mestaruussarjaseura Sheffield Unitediin kauden 2022–2023 kattaneella lainasopimuksella. Sheffield United sijoittui kaudella 2022–2023 Mestaruussarjassa toiseksi ja nousi Valioliigaan. McAtee pelasi kauden aikana seurassa yhteensä 43 ottelua, joissa hän teki yhdeksän maalia ja antoi neljä maalisyöttöä. Hänet palkittiin kauden päätteeksi Sheffield Unitedin vuoden nuorena pelaajana.
McAtee aloitti kauden 2023–2024 Manchester Cityssä, mutta palasi syyskuussa 2023 Sheffield Unitediin vuoden mittaisella lainasopimuksella. Ensimmäisen maalinsa Valioliigassa hän teki 9. joulukuuta 2023 Brentfordia vastaan. Tammikuussa hän teki maalin Crystal Palacea ja helmikuussa Lutonia vastaan. Lisäksi hän syötti valioliigakauden aikana kolme maalia. Liigaotteluita hän pelasi 30.
McAtee palasi Manchester Cityn joukkueeseen kesällä 2024. Ensimmäisen Mestarien liigan maalinsa hän teki Slovan Bratislavaa vastaan lokakuussa 2024.
Maajoukkueura

McAtee on pelannut Englannin alle 18-, alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa.
Muuta

McAteen isoveli John McAtee on myös ammattilaisjalkapalloilija. Veljesten isoeno Alan Ball voitti Englannin joukkueessa maailmanmestaruuden vuoden 1966 MM-kilpailuissa ja toimi pelaajauransa jälkeen muun muassa Portsmouthin, Southamptonin ja Manchester Cityn päävalmentajana.
Epsilon Aurigae

Taiteilijan näkemys kaksoistähti Epsilon Aurigaesta. Suurempi tähti on ylijättiläinen. Pienempi tähti on pölykiekon ympäröimä. Pölykiekko estää näkemästä, millainen pienempi tähti on. Se on ehkä itsessään kaksoistähti.
Epsilon Aurigae (ε Aur / ε Aurigae) on tähti Ajomiehen tähdistössä. Siitä käytetään perinteisesti nimiä Haldus ja Almaaz. Tähti on noin 2 000 valovuoden päässä Maasta. Se on kaksoistähti ja pitkäjaksoinen pimennysmuuttuja. Kaksoistähden näkyvämpi komponentti on spektriluokan F0IAB-III keltavalkea ylijättiläinen. Toinen komponnetti on sinertävä B5V-tähti, jota ympäröi suuri pölyrengas. Se saattaa olla lähekkäinen kaksoistähti.
Ominaisuudet

Epsilon Aurigae on pitkäjaksoinen pimennysmuuttuja, jonka näennäinen kirkkaus vaihtelee +3,03 – +3,83 9 890 päivän (~27,6 vuoden jaksoissa). Jakso on pisin tunnettu pimennysmuuttujan jakso. Pimennysvaihe alkoi syksyllä 2009
Tähti on yksi tähtitaivaan tuntemattomimmista kohteista. Epsilon Aurigae on spektroskooppinen kaksoistähti ja myös Epsilon 1, 2 Aurigae optinen kaksoistähti. Tähdellä on kaksi komponenttia, näkyvä ja näkymätön. Näkyvä on sadan Auringon läpimittainen luokan F0epIa (A8Ia?) ylijättiläistähti, joka on 47 000 kertaa Aurinkoa kirkkaampi ja jonka massa on 15–19 (15–30?) Auringon massaa. Luokan F ylijättiläiset ovat hyvin harvinaisia. Tähden pintalämpötila on 7 800 K. Koko systeemin absoluuttinen kirkkaus on -6,74 +/- 0,3.
Näkymätön komponentti, jonka spektri on B5V, on ehkä pölykiekon ympäröimä tähti tai kaksoistähti. Sen massa on samaa luokkaa kuin päätähden massa. Se kykenee tuottamaan 640–730 vuorokauden pituiset pimennykset. Tähtien väli on luultavasti 25 AU, pölykiekon tai renkaan halkaisija on 20 AU. Renkaassa lienee aukko keskellä, koska Epsilon Aurigae kirkastuu hieman keskellä. Kiekko on kallellaan hieman A:n ja B:n välisiä ratoja vastaan. B-komponentin massa on ehkä 4–15 Auringon massaa.
Alexander Cannelin

Alexander Cannelin (25. joulukuuta 1823 Pyhäjoki, – 13. helmikuuta 1872 Oulu) oli 1800-luvulla vaikuttanut merikapteeni. Hän oli merenkulkuopetuksen ja Pohjois-Suomen merenkulun kehittäjä. Laatiessaan alan oppikirjaa hän vaikutti suomenkielisen merenkulkusanaston kehitykseen. Hänen teoksensa Oppikirja merikulun tieteessä ilmestyi kahtena niteenä vuosina 1868 ja 1869. Sitä käytettiin oppikirjana Oulun ja Viipurin merikouluissa. Monet hänen laatimansa suomennostyöt jäivät julkaisematta, koska tekijänoikeuspalkkioista ei päästy sopimukseen. Hänen veljensä Gustaf Cannelin oli Mustasaaren kirkkoherra.
Cannelinin vanhemmat olivat Pyhäjoen lukkari Tomas Cannelin ja Juliana Ticklén. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1844. Hän opiskeli lyhyen aikaa Helsingin yliopistossa, mutta muutti sitten Raaheen ja työskenteli merenkulun tehtävissä. Hän solmi avioliiton ensin 1854 ja nuorikon kuoltua toisen avioliiton noin vuonna 1857. Samoihin aikoihin hän oli edennyt urallaan merikapteeniksi ja toimi esimerkiksi parkki Kalevan kapteenina valtameriliikenteessä.
Oulun merikoulu

Oulun merikoulu perustettiin senaatin päätöksellä tammikuussa 1863. Cannelin valittiin marraskuussa sen ensimmäiseksi johtajaksi. Koulu oli melko pieni ja palveli ensin vain alueellisia tarpeita. Aluksi oli vain perämiesosasto, jossa oli 15 oppilasta. Syksyllä 1864 oppilaita oli 21, ja toiminnassa oli myös merikapteeniosasto ja itämerenkippariosasto. Opetusta annettiin sekä ruotsiksi että suomeksi, ja koulu oli siten ensimmäinen suomenkielinen merenkulkukoulu. Koulu muuttui täysin suomenkieliseksi 1899.
Merenkulkusanaston luominen

Hanke merenkulun oppikirjasta aloitettiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja senaatin valtiovaraintoimituskunnan aloitteesta 1864. Aluksi pyrittiin suomentamaan Turun merikoulun opettajien kirjoittama ruotsinkielinen oppikirja Lärobok i Navigations-vetenskapen, joka sisälsi erilliset kurssit Itämeren kippareille, perämiehille ja kapteeneille. Suomennostyötä tarjottiin Cannelinille, sillä hän oli Ouluun perustetun ja ainoan suomenkielisen merimieskoulun johtaja. Cannelinin eduksi luettiin, että ”kielensä puolesta selvä ja myös kirjoituksessa kokenut suomalainen, sekä siitä syystä luultavasti parempi pännämies kuin tavalliset kipparimme, että hän on itsensä ylioppilaaksi lukenut, ennen kuin merille lähti - -.” Cannelinin työ oli uraauurtavaa, ja hän joutui itse luomaan alan sanastoa. Aiemmin oli suomennettu eversti J. Bartramin teos Saimaan purjehdusväylistä (Purjelaitain osoitukset Saiman kanavansuun, Lauritsalan sekä Savonlinnan, Kuopion ja Joensuun kaupunkien välillä, Helsinki : Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1858), mutta Cannelin ei hyväksynyt esimerkiksi Bartramin kirjaan suomennettuja ilmansuuntien nimiä, kuten pohja, pohjan koilliskorva ja pohjaiskoillinen. Cannelinin kirjassa ilmansunnat olivat esimerkiksi pohjanen, pohjais-itä-pohjanen, itä-pohjanen pohjaseen ja itä-pohjanen.
Alkuperäiskansojen oikeudet

Alkuperäiskansojen oikeuksilla tarkoitetaan erityisesti alkuperäiskansoille säädettyjä oikeuksia. Näihin sisältyvät perusoikeudet, kuten oikeus koskemattomuuteen, mutta myös oikeus maanomistukseen, kieleen ja uskontoon. Oikeudet voidaan nähdä alkuperäiskansojen tunnustamisena kansana. Tätä voidaan käyttää pyrittäessä edistämään alkuperäiskansojen asemaa ja säädettäessä niiden muista oikeuksista.
Alkuperäiskansojen oikeuksia käsittelevä julistus (Declaration on the Rights of Indigenous Peoples) hyväksyttiin YK:n yleiskokouksessa vuonna 2007. Julistus ei ole oikeudellisesti sitova eikä sillä luoda uusia oikeuksia.
Aiheesta muualla

United Nations Declaration on the Rights of Indigenous Peoples 2007 (YK:n alkuperäiskansojen oikeuksien julistus)
Yhdistyneiden kansakuntien julistus alkuperäiskansojen oikeuksista (Arkistoitu – Internet Archive) Ulkoasiainminiseriön julkaisuja 5/2016.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Indigenous rights
Käännös suomeksi
Koirasusi

Československý vlčiak on luotu risteyttämällä susia ja saksanpaimenkoiria.
Italialaisten susien populaatiossa on havaittu risteymiä koirien kanssa.
Koirasusi on suden ja koiran risteymä. Nimitystä käytetään sekä vahinko- että tarkoituksellisista risteymistä ja ensimmäisen sukupolven risteymien jälkeläisistä susien tai koirien kanssa. Yleensä koirasudet ovat kuitenkin vankeudessa risteytettyjä, ja risteytyminen luonnossa on harvinaista. Koirasusien myynti, markkinointi ja hallussapito on Suomessa kielletty 1. kesäkuuta 2019 lähtien.
Koirasudelle ei ole tarkkaa rotumääritelmää, sillä se ei ole rotu.
Suomessa Maa- ja metsätalousministeriö, Kennelliitto ja jotkin eläintutkijat pitävät koirasusia vaarallisina ihmisympäristössä. Koirasusien ominaisuuksien periytyminen on vaikeasti ennustettavaa ja osa koirasusista voi käyttäytyä arvaamattomasti. Yhdysvalloissa on tapahtunut ihmisen kuolemaan johtaineita koirasuden hyökkäyksiä. Yhdysvalloissa Centers for Disease Control and Preventionin tutkimuksen mukaan 1979–1998 välisenä aikana Yhdysvalloissa kuoli 327 ihmistä koiran hyökkäyksen seurauksena. Koirasusi tai susihybridi tappoi 14 ihmistä 20 vuoden tutkimusjakson aikana.
Koirasudet ovat lailla tai asetuksella kiellettyjä esimerkiksi Suomessa, Ruotsissa ja monissa Yhdysvaltain osavaltioissa.
Kesykoiran ja toisen koiraeläimen risteymä (käytännössä koirasusi) on valtioneuvoston vuonna 2015 antamalla asetuksella kielletty ”kansallisena vieraslajina” Suomessa aina neljänteen risteymään saakka. Sukupolvien määrä ei ole ainoa tekijä koirasutta määriteltäessä, sillä huomioon on otettava myös  koiran kanssa tehtyjen risteytysten määrä, joita täytyy aina olla vähintään neljä, jotta koirasuden jälkeläistä voidaan kutsua jälleen kesykoiraksi. Koirasuden maahantuonti, kasvattaminen, myynti ja muu hallussapito sekä ympäristöön päästäminen on kielletty.
Suomen Kennelliitto tunnustaa kaksi susi-koirahybridiä virallisiksi roduiksi, saarloos wolfhond sekä československý vlčiak.
Ominaisuudet

Koirasusien susiperimän pitoisuus ilmoitetaan prosentteina, mutta prosenttimäärä ei vastaa luotettavasti yksilön ominaisuuksia. Samankin pentueen yksilöissä voi olla huomattavaa vaihtelua. Lisäksi monirotuisten koirasusien myyjät ilmoittavat joskus suurenneltuja prosentteja. Rekisteröimättömien koirasusien todellinen susiperimän määrä ja ominaisuudet vaihtelevatkin suuresti.
Koirasudet voidaan jakaa kolmeen pääluokkaan niiden susiprosentin perusteella: matalaprosenttiset (0–40 %), keskiprosenttiset (40–75 %) ja korkeaprosenttiset (75 %–98 %). Korkeammalla susipitoisuudella kuin 98 % tarkoitetaan yleensä puhdasta sutta, jota väitetään koirasudeksi lakiongelmien välttämiseksi.
Susiprosentit koirasusissa lasketaan lisäämällä vanhempien prosentit toisiinsa ja jakamalla tulos kahtia. Esimerkiksi 75% koirasuden ja 25% koirasuden pennut ovat 50% susia.
Koirasudesta saatetaan myös ilmoittaa, kuinka kaukana se on puhtaasta sudesta. "F1" tarkoittaa, että vähintään toinen yksilön vanhemmista on puhdas susi. "F2" tarkoittaa, että kyseessä oleva yksilö on kahden sukupolven päässä puhtaasta sudesta, ja niin edelleen. Risteymät on kielletty Suomessa aina vähintään sukupolveen F4  saakka tai pidämmälle, mikäli koirasusia ei ole risteytetty kesykoirien vaan toisten koirasusien kanssa, jolloin jälkeläiset ovat geneettisesti edelleen suden kaltaisia.
Koirasusirodut

Koiran ja suden risteymistä on jalostettu kolme koirarotua: Hollannissa saarloos wolfhond, Italiassa italiansusikoira ja Tšekkoslovakiassa československý vlčiak. Kaikissa roduissa taustalla on saksanpaimenkoira ja susi. Tšekkoslovakiassa vlčiakeja käytettiin myös poliisikoirana 1960-luvulla. Vastaavanlainen suden ja koiran risteytyksestä polveutuva hybridirotu löytyy myös Kiinasta (kunminginsusikoira), Venäjältä (volkosob), Saksasta (marxdorfinsusikoira) ja Meksikosta (meksikonsusikoira). Yhdysvalloissa tunnetaan paikallisia susikoira-/koirasusirotuja muutama eri nimien alla, esimerkiksi amerikansusikoira.
Koirasusirodut saarloos wolfhond ja československý vlčiak, harrastajien kielessä "hukat", ovat laumauskollisia, vieraita kohtaan hillittyjä. Laumasta erotettuna ja uudessa tilanteessa hukka tyypillisesti pyrkii pakenemaan kotiinsa. Rodut ovat nopeita, älykkäitä, aktiivisia, hyvin uteliaita, lujatahtoisia ja erittäin itsenäisiä. Ne aristavat lähinnä tuntemattomia ihmisiä. Koiralle tyypillistä palveluhalua niillä ei ole. Niiden puruvoima on vastaavankokoiseen koiraan verrattuna moninkertainen. Československý vlčiak on tyypillisesti dominoivampi ja oppivaisempi, saarloos wolfhond rauhallisempi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koirasusi Wikimedia Commonsissa
Suomen koirasudet ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Koirasusi Vieraslajiportaalissa