stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nepalin historia
Varhaiset vaiheet > Licchavi-dynastia

Nepalin alueella vaikuttivat 400-luvulla Licchavihallitsijat, jotka alkoivat kirjata tietoja maan politiikasta, yhteiskunnasta ja taloudesta. Licchavit olivat hallitseva suku, joka tunnetaan myös varhaisissa Buddhan ajan Intian legendoissa. Licchavit olivat Kathmandun laaksossa tukikohtaansa pitävä dynastia, ja he johtivat ensimmäisen nepalilaisen valtion kasvua. Myös eteläisen naapurimaan Gupta-dynastian perustaja oli naimisissa Licchavi-prinsessan kanssa.
Varhaisimmat maininnat Licchaveista ovat peräisin vuodelta 464, ja ne mainitsevat kolme edeltävää hallitsijaa, mikä viittaa siihen että Licchavi-dynastia alkoi 300-luvun lopulla. Viimenen Licchavi-kirjoitus on vuodelta 737. Kirjoitukset ovat sanskritiksi, mikä oli Pohjois-Intiassa käytetty kieli. Licchavien valta oli vahvasti intialaisvaikutteinen poliittisesti ja kulttuurillisesti. Kuninkaalla oli absoluuttinen valta, mutta hän puuttui vain vähän alamaistensa sosiaaliseen elämään. Elantonsa kansa sai maanviljelystä, he kasvattivat riisiä ja muita jyviä, joita tuotettiin kuninkaallisen, tai muiden merkittävien sukujen tai munkkien tarpeisiin. Alue jakaantui hallinnollisesti kyläyhteisöihin, jotka ryhmiteltiin suuremmiksi yksiköiksi. Valtakunta rajoittui maantieteellisesti Kathmandun laaksoon ja muutamaan naapurilaaksoon. Licchavi-ajan hallintorakennuksia tai palatseja ei ole säilynyt meidän päiviimme asti. Yksi Licchavien ajan merkittävimmistä perinnöistä on buddhalaisuuden leviäminen Tiibetiin ja Keski-Aasiaan kauppiaiden ja lähetyssaarnaajien mukana.
Varhaiset vaiheet > Varhaiskeskiaika

Licchavi-dynastian rappeutumisen jälkeinen aikakausi on Nepalin historian vähiten tunnettu ajanjakso. Tältä ajalta on vain muutamia kaiverrettuja lähteitä, jotka täydentävät uskonnollisten kirjoitusten päivämääriä. Todennäköisesti Kathmandun laakso ja sen viereiset laaksot pysyivät yhtenä poliittisena yksikkönä, vaikka alueella käytiinkin valtataisteluja merkittävien klaanien välillä. Uskonnollisten järjestöjen kirjaukset lahjoituksista on päivätty vuodelle 879, mikä viittaa uuden dynastian perustamiseen. Säilyneet asiakirjat ovat osoittaneet että samalla siirryttiin sanskritin kielestä newarin kieleen.
Suurin Nepaliin kohdistuva valta tuli edelleen etelästä, nykyisen Intian Biharin osavaltion alueella sijainneelta Mithilan alueelta. Nykyisen Intian Karnatakan osavaltion alueelta lähtöisin olevan Chalukya-dynastian sotapäälliköt ottivat Mithilan hallintaansa. Yksi heidän sotapäälliköistään perusti Terain alueelle pääkaupungin vuonna 1097, mistä käsin käynnistettiin hyökkäyksiä Nepaliin, joiden ansiosta Chalukya-dynastia väitti hallitsevansa Nepalia. Tällä ei kuitenkaan ole ollut huomattavaa vaikutusta Nepalin historiaan. 1100-luvun lopulla Nepalin kuningasta kutsuttiin nimellä Somesvaradeva, mikä oli Chalukya-kuninkaiden nimi, mikä viittaisi poliittiseen yhteyteen intialaishallitsijoiden kanssa. Ennen hänen kautensa loppua on näyttöä poliittisesta kaaoksesta ja valtaistuintaistelusta.
Tällä ajanjaksolla tapahtui myös syvällisiä muutoksia maan uskonnollisessa järjestelmässä. Buddhalaisen yhteisön sisällä munkkien ja luostarien rooli muuttui hitaasti mutta radikaalisti. Varhainen buddhalaisuus oli perustunut munkkien ja nunnien selibaattiin ja meditointiin, jotka olivat vetäytyneet maailmasta omiin elinympäristöihinsä. Koska rituaalisempi Vajrayana-buddhalaisuus laajeni, kasvoi näkemyserot suuntauksen opettajien ja tavallisten bhikkhu-munkkien välillä. Tämä johti siihen että korkeampiarvoiset opettajat ottivat luostarit haltuunsa ja hallinnoivat luostarin varoja. Luostareista tuli sosiaalisia ja taloudellisia keskuksia, jotka toimivat työpajoina ja huoneistoina sekä pyhäkköinä. Nämä roolit ovat yhä ennallaan.
Keskiajan kuningaskunnat > Malla-kausi

Nepalin merkittävät hallitsijat alkoivat 1100-luvun alussa käyttää itsestään nimitystä malla, mikä tarkoitti vahvaa henkilöä. Malla-dynastian aikana vahvistui Kathmandun laakson merkitys Nepalin poliittisena, kulttuurillisena ja taloudellisena keskuksena. Aika ei ollut poliittisesti vakaata, vaan Nepalissa ja sen ympärillä tapahtui merkittäviä mullistuksia. Turkkilaissukuiset muslimit perustivat 1200-luvulla Delhin sulttaanikunnan Nepalin eteläpuolelle ja 1300-luvulla he laajensivat valtaansa Intian pohjoisosassa. Tänä aikana Intian valtakunnat joutuivat sotaan Delhiä vastaan, ennen kuin ne lopulta kukistuivat Delhin vallan alle. Tämä johti myös mullistuksiin Nepalissa ja sen lähialueilla. Nykyisessä Länsi-Nepalissa, Jumlan laaksossa, syntyi erillinen Malla-dynastia, jota ei pidä sekoittaa Kathmandussa hallitsevaan dynastiaan. Nämä Khasa-Malla dynastian kuninkaat laajensivat valtaansa Tiibetin länsiosiin ja tekivät ryöstöretkiä Malla-dynastian hallitsemaan Kathmandun laaksoon vuosina 1275-1335. Pahimman tuhon Kathmandun laakso koki kuitenkin vuosina 1345-1346, kun Bengalin sulttaanikunnan hallitsija Shamsuddin Ilyas Shahin joukot hyökkäsivät Kathmanduun, ryöstivät sen ja tuhosivat kaikki pyhäinjäännökset. Yksikään Kathmandussa nykyisin oleva rakennus ei ole ollut olemassa ennen bengalilaisten ryöstöretkeä.
Varhaisen malla-kauden aikana monet kaupungit kasvoivat, joista tuli myöhemmin Kathmandu, Patan ja Bhaktapur. Merkittäväksi kuninkaaksi nousi 1300-luvulla Jayasthitimalla, jonka hallintokaupunkina oli Patan. Vuosisadan loppuun mennessä hänen vallassaan oli koko laakso ja sen lähiympäristö, mutta valta ei kuitenkaan ollut absoluuttinen, sillä alueella vaikutti Kiinan Ming-dynastian vaikutusvalta. Jayasthitimallaa pidetään kuitenkin uskonnollisissa dharmaan perustuvissa oppikirjoissa ensimmäisen Nepalin lain kokoajana.
Jayasthitimallan kuoltua hänen poikansa jakoivat vallan ja hallitsivat kollegiaalisesti, kunnes hänen viimeinen elossa oleva poikansa Jayajyotirmalla hallitsi yksinään vuosina 1408-1428. Tämän jälkeen valtaan nousi tämän poika Yakshamalla, joka hallitsi noin vuoteen 1482. Hänen aikanaan nepalilaiset hyökkäsivät etelän tasangoille, mikä oli hyvin poikkeuksellista maan historiassa. Hänen aikanaan Malla-dynastian valta oli laajimmillaan, vaikka valtakunnan ulkoalueet toimivatkin puolittain itsenäisesti, ne kuitenkin tunnistivat kuninkaan johtajuuden.
Nepalin kuningaskunnan synty > Tiibetin konflikti

Gorkha-valtio saavutti merkittäviä voittoja laajetessaan itään ja länteen, mutta se pyrki laajenemaan myös pohjoiseen kohti Tiibetiä. Nepalilla ja Tiibetillä oli erimielisyyttä Tiibetin vuoristoseutujen hallinnasta. 1780-luvulla Nepal vaati Tiibetiltä aluetta Lhasan ja Kathmandun väliseltä kauppareitiltä, mihin tiibetiläiset eivät suostuneet. Tämän johdosta Nepal sulki liikenneväylät Kathmandun ja Lhasan välillä. Vuonna 1788 nepalilaiset tunkeutuivat ryöstöretkelle Tiibetiin uhaten Shigatsessa olevaa Panchen Lamaa, mikä oli askel kohti Kiinan ja Nepalin välistä sotaa. Nepalilaiset saivat Tiibetiltä ja näin ollen Kiinan paikallisilta viranomaisilta vuosittaisen vakuusmaksun, mutta koska sopimusta ei kunnioitettu, nepalilaiset hyökkäsivät uudestaan vuonna 1791 ja ryöstivät Shigatsen munkkiluostarin. Nämä toimet saivat vihdoin Pekingissä olevan keisarin reagoimaan ja lähettämään armeijan Tiibetiin. Nepalilaiset tekivät kauppasopimuksen Brittiläisen Itä-Intian kauppakomppanian kanssa toivoen että britit tukisivat heitä, mutta britit eivät halunneet ärsyttää Kiinaa, missä oli suuret kaupankäynnin mahdollisuudet.
Kiinalaiset ajoivat nepalilaiset vuonna 1792 helposti pois Tiibetistä ja pakottivat heidät vetäytymään lähelle Kathmandua. Nepalilaisten oli pakko suostua nöyryyttävään sopimukseen, jolla vietiin nepalilaisten kaupankäyntietuoikeudet Tiibetissä. Nepal joutui alisteiseksi kiinan Qing-dynastialle ja joutui tunnustamaan kiinalaisten ylivallan alueella.
Rana-hallinnon aikakausi > Palatsin verilöyly

Mathbar Singh Thapan kuolemasta tuli yksi Nepalin historian merkittävimmistä käännekohdista. Maassa alkoi pääministerin diktatuurin aika vanhan ylhäisön vallan kustannuksella. Tapahtumat antoivat pitkän vakauden kauden Nepaliin, mutta poliittisen ja taloudellisen kehityksen kustannuksella.
Fateh Jung Shah nimitettiin uudelleen maan pääministeriksi Mathbar Singh Thapan murhan jälkeen. Suurempi valta oli kuitenkin Gagan Singhin käsissä, sillä hän oli kuningatar Rajya Lakshmidevin suosikki, ja hänellä oli johdettavanaan seitsemän armeijan rykmenttiä, kun pääministeri hallitsi kolmea. Kuningatar toivoi Gagan Singhin avustavan oman poikansa valtaistuimelle saattamiseksi. Kolmea armeijan rykmenttiä hallitsivat myös Jang Bahadur ja Abdiman Singh. Syyskuussa 1846 Gagan Singh salaperäisesti murhattiin. Raivoissaan tästä kuningatar käski Jang Bahaduria kokoamaan kaikki hallintovirkamiehet Hanuman Dhokan palatsiin oikeuden eteen. Tämä määräsi miehensä olemaan päästämättä ketään ulos palatsista ilman kuningattaren tai hänen itsensä lupaa. Kuningatar piti Pandeja syyllisinä Gagan Singhin murhaan, ja hän käski Abdiman Singhiä teloittamaan heidät. Tämä epäröi ja katsoi että määräyksen tulisi tulla kuningas Rajendralta, joka vain pyysi tutkimaan asiaa ja rankaisemaan syyllisiä.
Jännite palatsissa kasvoi ja väkijoukossa syntyi taistelu, jossa ihmiset puolin ja toisin pyrkivät surmaamaan toisen osapuolen henkilöitä miekat ja veitset aseinaan. Ainoa sotilasjohtaja, joka oli järjestäytynyt tilaisuuteen joukko-osastoineen oli Jang Bahadur. Abdiman Singh sai surmansa yrittäessään poistua ulos, mihin hänellä ei ollut lupaa, hänen yrittäessään tuoda omat joukkonsa paikalle. Jang Bahadurin joukot kukistivat taistelun ja monia heidän vastustajiaan tapettiin. Tilanteen rauhoituttua piha oli täynnä johtavan aatelin ja heidän tukijoidensa ruumiita. Tapettujen joukossa oli Abdiman Singhin lisäksi pääministeri Fateh Jung Shah, sekä Thapan ja Panden aatelissuvun jäsenet. Surmansa saaneita oli kaikkiaan noin 40.
Vuoden 1846 verilöylyn syistä ei ole koskaan päästy täyteen selvyyteen. On ollut aina epäilyttävää, että kuningas oli poissa taistelun alkaessa ja että Jang Bahadur oli ainoa sotilasjohtaja, joka oli valmiina toimintaan. Verilöylyn ainoa näennäinen hyötyjä oli Jang Bahadur, josta tuli ainoa sotilaallinen johtaja, jolla oli vahva asema maan pääkaupungissa. Hän julisti itsensä maan pääministeriksi ja surmasi monia häntä vastaan nousseita ylimyksiä. 6000 henkeä ajettiin maanpakoon Intiaan.
Monarkian paluu > Demokratiakokeilu

Rana-vallan jälkeen maa oli valtavien haasteiden edessä. Maan aikuisväestöstä vain kaksi prosenttia oli lukutaitoisia, lapsikuolleisuus oli yli 60 prosenttia ja keskimääräinen elinikä oli 35 vuotta. Alle prosentti väestöstä toimi teollisissa ammateissa, ja 85 prosenttia sai toimeentulonsa maanviljelyksestä, joka tapahtui enimmäkseen vuokramaalla ja vanhanaikaisin menetelmin. Maan tieverkosto oli kehittymätöntä, puhelin ja sähköistys oli väestöstä vain yhden prosentin käytettävissä ja tietyillä alueilla. Nepalin raha levisi vain Kathmandun laaksossa ja sen ympäristössä.
Rana-vallan kaatumisen jälkeen maassa alkoi toimia erilaisia intressejä tukevia poliittisesti järjestäytyneitä puolueita. Kuningas piti maassa suurinta valtaa ja hänen hallinnassaan oli maan armeija. Kongressipuolue oli merkittävin, mutta sekin sai vastaansa opposition. Puolueiden aktiivisuuden lisäännyttyä maassa aloitettiin 1950-luvun alussa demokratiakokeilu.
Maan demokratisoituminen ei käynyt helposti, 1950-luvulla maassa toimi monia lyhytikäisiä hallituksia, jotka toimivat väliaikaisen perustuslain nojalla tai kuninkaan käskyn mukaan. Heti kuninkaan nimittäessä hallituksen, se oli niin eripurainen että se ei voinut toimia. Kuningas Tribhuvan kuoli vuonna 1955, minkä jälkeen hänen poikansa Mahendra aloitti kuninkaana.
Maassa järjestettiin ensimmäiset vaalit vuonna 1959, niissä Kongressipuolue sai selkeän voiton ja BP Koiralasta tuli maan pääministeri. Kuningas piti edelleen suurinta valtaa, hän saattoi toimia ilman pääministerin suostumusta. Kuningas hallitsi maan armeijaa ja ulkomaansuhteita, ja kuningas saattoi hätävaltuuksin kumota perustuslain. Vaikeista oloista huolimatta Koiralan hallitus pystyi toteuttamaan joitakin tärkeitä uudistuksia. Se pystyi solmimaan diplomaattisuhteita ulkomaihin ja neuvotteli kauppasopimuksista Intian kanssa. Hallitus laati talouden kehittämiseksi viisivuotissuunnitelman, joka kuitenkaan ei tuottanut tulosta. Kuningas oli aluksi hyvissä väleissä Koiralan hallituksen kanssa, mutta hän vastusti julkisesti demokratian periaatetta, eikä sietänyt kuninkaan oikeuksiin puuttumista. Maan armeija, entinen ylimystö ja konservatiiviset maanomistajat olivat kuninkaan lisäksi tyytymättömiä hallitukseen ja Koiralan uudistuksiin. Tähän lisättynä vielä oppositiopuolueiden hallituksenvastainen propaganda, osoittautui kongressin ministereiden toiminta vaikeaksi. Kuningas käytti hätävaltuuksiaan armeijan tuella joulukuussa 1960, sillä nojalla että maan hallitus oli epäonnistunut pitämään maassa yllä lakia ja järjestystä, ja hallituksen johtajat määrättiin pidätettäväksi. BP Koirala vietti seuraavat kahdeksan vuotta vankilassa, ja sen jälkeen toiset kahdeksan vuotta maanpaossa. Ensimmäiset demokratiaan liittyvät kokeilut Nepalissa saivat sillä erää päätöksensä.
Monarkian paluu > Monipuoluejärjestelmän paluu

Kansan tyytymättömyys kansalliseen panchayatiin kasvoi seuraavana vuonna 1983, kun maassa koettiin vakava elintarvikekriisi ja hallintoa syytettiin korruptiosta. Surya Bahadur Thapan hallitus kaatui kriisin seurauksena ja Lokendra Bahadur Chand aloitti pääministerinä. Panchayat-järjestelmä oli myös epävakaa, sillä sen sisälle oli muodostunut erilaisia ryhmittymiä, joilla oli eri tavoitteet. Seuraavat vaalit pidettiin vuonna 1986, mutta kongressipuolue aloitti kansalaistottelemattomuuskampanjan monipuoluejärjestelmän palauttamiseksi ja boikotoi vaaleja.
Nepal koki 1980-luvulla pientä talouskehitystä, mutta siitä huolimatta se oli edelleen yksi maailman köyhimmistä maista. Kommunismi alkoi nostaa suosiotaan maan opiskelijoiden keskuudessa väkivaltaisten yhteenottojen jälkeen. Tilanne vain huononi vuosikymmenen lopulla, kun kauppasopimuksia Intian kanssa ei uusittu ja maiden välinen raja suljettiin, mikä pysäytti suurimman osan maan ulkomaankaupasta. Kongressipuolue ja kommunistiset vasemmistolaisryhmät vaativat demokratiaan siirtymistä yhä äänekkäämmin ja järjestivät väkivallattomaksi tarkoitetun mielenosoituskampanjan. Protestit aiheuttivat kuolonuhreja poliisin armeijan tukahduttaessa mielenosoitukset. Yleinen mielipide kääntyi yhä vahvemmin kuninkaan hallitusta vastaan. Painostuksen alla kuningas Birendra taipui ja suostui uuteen demokraattiseen perustuslakiin. Maassa palattiin monipuoluejärjestelmään ja poliittisten puolueiden kielto peruttiin. Kuninkaan julistus rauhoitti puoluejohtajat ja mielenosoitukset päättyivät.
Monarkian paluu > Sisällissota

Maassa järjestettiin demokraattiset vaalit vuonna 1991. Vaalit voitti kongressipuolue, ja pääministeriksi nimettiin Girija Prasad Koirala. Maan uusi demokratia joutui nopeasti ongelmiin. Maan hallintoon levinnyt laajamittainen korruptio ja poliittinen kaaos heikensivät kansan luottamusta hallintoon ja hallitus kaatui nopeasti. Maan köyhän maaseutuväestön keskuudessa kommunismin ideologia alkoi tuntua houkuttelevalta. Maan maolainen kommunistinen liike sai runsaasti tukea maan köyhiltä maanviljelijöiltä, ja liike kasvoi nopeasti maan suurimmaksi poliittiseksi liikkeeksi. Vuonna 1996 maolaiset aloittivat kansansodan maan hallitusta vastaan, tavoitteenaan monarkian lopettaminen ja kommunistisen yhteiskunnan perustaminen. Hallituksen armeija yritti tukahduttaa kapinan, mutta väestöön kohdistuva väkivalta johti maolaisen liikkeen saaman tuen kasvuun. Sota oli luonteeltaan sissisotaa, jota hallituksen joukkojen oli vaikea tukahduttaa. Maolaisten saama tuki oli vahvaa etenkin maan länsiosassa, missä liike perusti omia hallituksiaan. Yhdysvallat piti maolaississejä terroristeina ja tuki sodassa Nepalin hallitusta. Maan demokratia oli 1990-luvun epävakaassa tilassa, GP Koirala palasi pääministeriksi vuonna 2000, ja muodosti yhdeksännen hallituksen kymmenen vuoden sisään.
Maan poliittiselle kehitykselle saatiin dramaattinen käänne vuonna 2001, kun maan palatsin joukkosurmassa kruununprinssi Dipendra surmasi kuningas Birendran, kuningatar Aishwaryan ja useita muita kuningasperheen jäseniä, ennen kuin hän ampui itsensä. Joukkosurman seurauksena Birendran veli Gyanendra nimitettiin uudeksi kuninkaaksi.
Kuningas Gyanendra sotkeutui demokraattisesti valittujen edustajien työhön ja otti enemmän valtaa itselleen. Vuonna 2005 hän julisti maahan poikkeustilan, erotti pääministerin ja palautti absoluuttisen monarkian. Gyanendra perusteli poikkeustilaa pitkittyneellä sisällissodalla, jota maan poliitikot eivät olleet kyenneet lopettamaan. Sisällissodan taistelut jatkuivat taukoamatta maan maaseudulla vuosina 2001-2005. Intia, joka pelkäsi kapinan leviämistä rajan yli, oli ollut Nepalin hallituksen tärkein tukija. Myös Yhdysvallat ja Iso-Britannia avustivat Nepalin hallitusta, mutta liittolaisten tuki väheni Gyanendran toimien myötä, ja hän joutui kansainvälisen painostuksen kohteeksi.
Royal Tank Regiment

Royal Tank Regiment (RTR, ennen Tank Corps ja Royal Tank Corps) on maailman vanhin panssariyksikkö ja nykypäivänä Britannian armeijaan kuuluva panssaroitu rykmentti ja osa Royal Armoured Corps -joukkoja.
Tunnettuihin yksikössä palvelleisiin henkilöihin kuuluu muun muassa Arabian Lawrencena tunnettu T. E. Lawrence (1923–25).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset internet-sivut army.mod.uk (englanniksi)
Royal Tank Regiment Association royaltankregiment.com (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Royal Tank Regiment
Käännös suomeksi
Royal Sovereign -luokka (taistelulaiva)

| Royal Sovereign -luokka |
| --- | --- |
 Luokan aluksen kaaviokuva

Tekniset tiedot
Uppouma:  14 377 t (standardi) 15 830 t (max)
Pituus:  125,12 m
Leveys:  23 m
Syväys:  8,38 m
Nopeus:  17,5 solmua
Miehistöä:  712
Aseistus
Meritorjunta:  4 × BL 13,5" -tykkiä 10 × QF 6" -tykkiä 16 × QF 6 naulan -tykkiä 12 × QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 7 × 18" torpedoputkea
Royal Sovereign -luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston taistelulaivaluokka, johon kuului kahdeksan vuosina 1889-1894 valmistettua alusta. Aluksista viimeinen HMS Hood oli varustettu muista poiketen katetulla barbetilla eli tykkitornilla.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Empress of India (ex-HMS Renown) | Pembroken telakka | 9. heinäkuuta 1889 | 7. toukokuuta 1891 | elokuu 1893 | uponnut maalilaivana Portlandissa 1913 |
| HMS Ramillies | J. & G. Thomson, Clydebank | 11. elokuuta 1890 | 1. maaliskuuta 1892 | lokakuu 1893 | myyty romutettavaksi 1913 |
| HMS Repulse | Pembroke | 1. tammikuuta 1890 | 27. helmikuuta 1892 | huhtikuu 1894 | myyty romutettavaksi 1911 |
| HMS Resolution | Palmers Shipbuilding and Iron Company, Jarrow | 14. kesäkuuta 1890 | 28. toukokuuta 1892 | marraskuu 1893 | myyty romutettavaksi 1914 |
| HMS Revenge | Palmers | 12. helmikuuta 1891 | 3. marraskuuta 1892 | maaliskuu 1894 | myyty romutettavaksi 1919 |
| HMS Royal Oak | Laird, Birkenhead | 29. toukokuuta 1890 | 5. marraskuuta 1892 | kesäkuu 1894 | myyty romutettavaksi 1914 |
| HMS Royal Sovereign | Portsmouthin telakka | 30. syyskuuta 1889 | 26. helmikuuta 1891 | toukokuu 1892 | myyty romutettavaksi 1913 |
Niiralan rautatieasema

Niiralan rautatieasema (lyh. Nrl) on Tohmajärvellä sijaitseva rautatieliikennepaikka, joka toimii tavaraliikenteen raja-asemana rataosalla Niirala-raja–Säkäniemi entisessä Värtsilän kunnassa. Asema on lyhyen rataosansa merkittävin asema ja yksi Suomen neljästä Venäjälle liikennettä välittävästä rautatien raja-asemasta.
Niiralan ratakilometri on Helsingistä Elisenvaaran kautta lukien 555+846. Ennen vuotta 1955 aseman ratakilometrit olivat 555+700 ja 556+125, joilla sijaitsivat Niiralan pysäkki ja seisake.
Rautatieaseman lähellä sijaitsee Niirala-rajan liikennepaikka (lyh. Nrlr, ratakm 554+080).
Aseman historia > Aseman perustaminen ja kehittyminen

Rautatie Niiralasta Joensuuhun on alkuperäistä Karjalan rataa. Niiralan kohdalla ei ollut liikennepaikkaa ennen toista maailmansotaa. Lähimmät asemat olivat idässä Värtsilä ja lännessä Kaurila.
Niiralan rautatieasema perustettiin vuonna 1948 Värtsilän aseman jäätyä sotien seurauksena Neuvostoliiton puolelle viimeiseksi seisakkeeksi Suomen puolella. Seisakkeelle tuli miehitys vuonna 1953 ja se ylennettiin asemaksi vuonna 1955. Neuvostoliittoon suuntautuvan yhdysliikenteen tavara-asema Niiralasta tuli vuonna 1956.
Nykyinen asemarakennus valmistui vuonna 1960.
Aseman historia > Matkustajaliikenne

Niiralan asemalle liikennöitiin matkustajajunilla avaamisesta vuodesta 1948 vuoteen 1987. Aluksi liikennöitiin höyryveturien vetämillä vaunujunilla, mutta vuonna 1956 liikenteen hoito siirtyi Dm7-kiskoautoille, joilla liikennöitiin matkustajaliikenteen loppuun asti. Lättähattuliikenteen alkuaikoina  junapareja Niiralaan / Niiralasta oli kuusi vuorokaudessa.
Matkustajaliikenteen loppuaikoina vuoroja oli hyvin vähän. Arkisin Niiralaan liikennöi enää yksi junapari iltaisin ja viikoittainen vuoromäärä jäi kahdeksaantoista. Säännöllinen matkustajaliikenne loppui 30. toukokuuta 1987, kun viimeinen lättäjuna saapui Niiralan asemalle kello 22.22.
Asema nykyään

Niirala on nykyään Venäjälle suuntautuvan tavaraliikenteen asema. Muu tavaraliikenne Niiralan radalla on vähäistä ja koostuu raakapuun kuljetuksista. Rataosa on sähköistämätön toisin kuin muut Venäjän rataverkkoon liittyvät rataosat. Tämä rajoite sekä liikennevirtojen kannalta muita raja-asemia epäedullisempi sijainti vaikuttavat siihen, että Niiralan kautta kulkenut tavaramäärä on vähäisin neljästä rautateiden raja-asemasta. Ratahallintokeskus ei vuoden 2009 kehittämissuunnitelmassaan nähnyt muita kehitystarpeita Niiralan suhteen kuin liikenteenohjausjärjestelmän parantamisen. Laajennuksille tai sähköistykselle ei nähty tarvetta.
Vuonna 2013 Niiralan asemalla toimii jatkuvasti paikalla olevana päivystävänä vaihtoveturina Dv12- tai Dr14-veturi. Liikenne Suomen suuntaan hoidetaan Dv12:n lisäksi Dr16-tyyppisillä vetureilla. Venäläinen kalusto liikennöi ratapihalle asti Suomen puolelle.
RU-38 (jääpallo)

| RU-38 |
| --- | --- |

Perustettu:  1938
Lakkautettu:  1954
Kotikunta:  Pori
Kotikenttä:  Herralahden kenttä
Värit:           
Rosenlewin Urheilijat-38 -seuran (RU-38) jääpallojaosto pelasi jääpallohistoriansa aikana Suomen korkeimmalla sarjatasolla yhden kauden, vuonna 1951. RU-38 lopetti jääpallotoimintansa vuonna 1954.