stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Xianfeng
Kuolema

Xianfeng kuoli 22. elokuuta 1861 keisarillisessa kesäpalatsissa Chengdessä, 230 kilometriä koilliseen Pekingistä. Lyhyen elämänsä aikana hän oli osoittautunut liian myöntyväiseksi. Häntä seurasi keisarina hänen kuusi­vuotias poikansa Zaichun, keisari Tongzhi. Päivää ennen kuolemaansa Xianfeng oli kutsunut Sushunin kannattajajineen sairas­vuoteensa ääreen ja antanut heille keisarillisen määräyksen, joka koski hallitusvallan käyttöä nuoren keisarin ollessa alaikäinen. Siinä neljä hallitsija­suvun jäsentä (Yin prinssi Zauyian, Zhengin prinssi Duanhua, Jingshou ja Sushan) sekä neljä ministeriä (Muyin, Kuangyuan, Du Han ja Jiao Youying) määrättiin jäseniksi uuteen holhooja­hallitukseen, jonka oli autettava nuorta keisaria. Perinteisen tavan mukaan keisarin kuoleman jälkeen sijais­hallitsijoiden oli kuljetettava hänen ruumiinsa pääkaupunkiin. Keisarinna sekä keisarin jalka­vaimo Yi, jotka molemmat saivat leski­keisarinnan arvonimen, matkustivat heidän edellään Pekingiin ja toimeen­panivat vallan­kaappauksen, jossa Sushun syrjäytettiin sijais­hallitsijan asemasta. Yi, joka leski­keisarinnana tunnetaan paremmin nimellä Cixi, toimi Kiinan tosi­asiallisena hallitsijana seuraavat 47 vuotta.
Keisari Xianfeng haudattiin Itäisiin Qing-hautoihin (清東陵), 125 kilometriä itään Pekingistä, Dinglingin mausoleumi­kompleksiin.
Perintö

Xianfengin hallitsija­kaudella Qing-dynastian alamäki jatkui. Kapinat, jotka alkoivat hänen hallitsija­kautensa ensimmäisenä vuonna, päättyivät vasta hänen seuraajansa Tongzhin aikana ja johtivat miljoonien ihmisten kuolemaan. Xianfengin oli myös suostuttava brittien ja ranskalaisten vaatimuksiin ja heidän yrityksiinsä laajentaa kauppaa Kiinassa. Isänsä Daoguangin tavoin myöskään Xianfeng ei juuri ymmärtänyt eurooppalaisia ja heidän ajatus­maailmaansa. Sen sijaan, että länsimaalaiset usein pitivät eri kansa­kuntia yhden­vertaisina,lähde? joiden oli yhtä lailla kunnoitettava kansain­välisiä normeja, Xianfeng piti ei-kiinalaisia, muun muassa eurooppalaisia, alempi­arvoisina ja piti heidän pyyntöään yhden­vertaisesta kohtelusta loukkauksena. Kun eurooppalaiset ehdottivat konsuliedustuksen perustamista Kiinaan, Xianfeng torjui ajatuksen välittömästi.
Toisen oopiumi­sodan aikana Xianfeng ei myöskään suostunut eurooppalaisten pyyntöihin tavata hänet. Eläessään hän ei ollut tavannut yhtään ulko­maista arvo­henkilöä.
Perhe

Isä: Keisari Daoguang (1782–1850)
Äiti: Keisarinna Xiaoquancheng
Puolisot:
Keisarinna Xiaodexian (孝德顯皇后薩克达氏) (k. tammikuussa 1850), alkuperäiseltä nimeltään Sakda. Kuului Sakda-klaaniin, nimitettiin keisarinnaksi kuolemansa jälkeen, kun Yizhusta tuli keisari Xianfeng.
Keisarinna Ci'an (慈安太后), Niuhuru-klaanin jäsen (1837–1881).
Keisarinna Cixi (Jalosukuinen puoliso Yi 懿貴妃) (1835–1908).
Li, tunnettu kuolemansa jälkeen nimellä Keisarillinen jalosukuinen puoliso Zhuangjing (庄靜皇貴妃) (1837–1890).
Keisarillinen Jalosukuinen Puoliso Duanke (端恪皇貴妃) Tunggiya clan (1844–1910).
Jalosukuinen Puoliso Mei (玫貴妃) (1837–1890), synnytti keisarin toisen pojan, joka kuoli nuorena.
Jalosukuinen Puoliso Wan (婉貴妃) (k. 1894) mantšulaisesta Sujiro-klaanista.
Lu (璷妃) (k. 1895) mantšulaisesta Nara-klaanista.
Ji (吉妃) (k. 1905) Wang-klaanista.
Xi (禧妃) (k. 1877) Chahala-klaanista.
Qing (慶妃) (k. 1885) Han-kiinalaisesta Zhang-klaanista.
Keisarillinen jalkavaimo Yun (雲嬪) (k. 1855) Wugiya-klaanista.
Keisarillinen jalkavaimo Rong (容嬪) (k. 1869) mantšulaisesta Irgen-Gioro-klaanista.
Keisarillinen jalkavaimo Shu (璹嬪) (k. 1874) mantšulaisesta Yehenara-klaanista.
Keisarillinen jalkavaimo Yu (玉嬪) (k. 1862), keisarillisen jalkavaimo Shun nuorempi sisar.
Ensimmäisen luokan naispalvelija Ping (玶常在) (k. 1857) mantšulaisesta Irgen-Gioro -klaanista.
Ensimmäisen luokan naispalvelija Chun (瑃常在) (k. 1859).
Ensimmäisen luokan naispalvelija Xin (鑫常在) (k. 1859).
Lapset:
Zaichun, leskikeisarinna Cixin poika, josta tuli Xianfengin kuoltua keisari Tongzhi.
Prinssi Min (1858), jalosukuisen puoliso Mein poika. Sai arvonimensä Prinssi Min vasta kuoltuaan.
jonka synnytti jalosukuinen puolisi Mei.
Kurunin prinsessa Rong'an (榮安固倫公主)(1855–1875), Jalosukuisen puolisi Xhiangjingin tytär.
Ottolapsi:
Kurunin prinsessa Rongshou (榮壽固倫公主) (1854–1924), prinssi Gongin vanhin poika.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Xianfeng Emperor
Keisari Xianfeng puutarhassaan
Käännös suomeksi
Yhteiskunta-ampiaiset

| Yhteiskunta-ampiaiset |
| --- | --- |
 Piha-ampiainen (Vespula vulgaris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset Apocrita
Heimo::  Ampiaiset Vespidae
Alaheimo::  Yhteiskunta-ampiaiset Vespinae  Latreille, 1802
Suvut
 Dolichovespula  Provespa  Vespula  Vespa 
Katso myös
   Yhteiskunta-ampiaiset Wikispeciesissä   Yhteiskunta-ampiaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yhteiskunta-ampiaiset (Vespinae) on ampiaisten (Vespidae) alaheimo, johon kuuluvat lajit ovat kaikki aitososiaalisia. Yhteiskunta-ampiaiset eroavat erakkoampiaisista muun muassa suuremman kokonsa ja selvästi tukevamman ruuminrakenteensa perusteella.
Pesä

Yhteiskunta-ampiaisten pesät ovat yksivuotisia. Nuori kuningatar sekoittaa kuivasta puusta irti jyrsimiään hitusia omaan sylkeensä ja valmistaa harmaata paperia muistuttavaa materiaalia. Aluksi se tekee paperista pylvään, johon se kiinnittää pesän alun. Pesänsä se voi ripustaa oksaan, talon puurakenteisiin, puunrunkoon tai maaonkaloon. Ampiaispesän ulkoseinässä on useita paperikerroksia. Pesään johtaa yksi pieni oviaukko. Sisällä on paperipylväillä toisiinsa yhdistettyjä kerroksia kuusikulmaisia, alaspäin aukeavia kennoja, joihin kuningatar munii munansa. Munista kuoriutuu toukka- ja kotelovaiheen jälkeen työläisiä, jotka jatkavat pesän rakentamista. Kesän lopussa työläiset valmistavat suuria kuninkaallisia kennoja, joissa uusia kuningattaria kasvatetaan.
Ravinto

Keväällä ampiaiskuningatar kerää kukista sokeripitoista ravintoa pystyäkseen tuottamaan jälkeläisiä. Toukkiaan ampiaiset ruokkivat hyönteisillä. Syksyllä toukkien kasvatuksen jo päätyttyä ampiaiset etsivät makeaa ja sokeripitoista ruokaa.
Karkotus

Yhteiskunta-ampiaisten karkottamista pihoilta on yritetty esimerkiksi valepesillä ja vesipusseilla, mutta niiden toimivuus on vailla perusteita.
Ampiaispesän voi hävittää leikkaamalla pesä illalla irti pussiin tai sumuttamalla pesä täyteen torjunta-aerosolia. Ampiaiset puolustavat pesäänsä pistämällä raivokkaasti, jos saavat tilaisuuden.
Suomessa tavatut yhteiskunta-ampiaislajit

Suomessa on tavattu yhteensä 12 yhteiskunta-ampiaislajia:
Dolichovespula adulterina – räystäsloisampiainen
Dolichovespula pacifica – taiga-ampiainen (syn. D. lokenae, D. norvegicoides)
Dolichovespula media – pensasampiainen
Dolichovespula norvegica – norjanampiainen
Dolichovespula omissa – metsäloisampiainen
Dolichovespula saxonica – räystäsampiainen
Dolichovespula sylvestris – metsäampiainen
Vespa crabro – herhiläinen
Vespula austriaca – norkoampiainen
Vespula germanica – saksanampiainen
Vespula rufa – puna-ampiainen
Vespula vulgaris – piha-ampiainen
Aiheesta muualla

Douwes, P. et al., Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. Steklar: Myror–getingar. Hymenoptera: Formicidae-Vespidae. ArtDatabanken, SLU, Uppsala 2012. ISBN 978-91-88506-78-8
Ampiaisten lajinmääritysopas (englanniksi)
Ampiaiset (Vespidae). Suomen lajitietokeskus
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1076176  Wikispecies: Vespinae  AFD: Vespinae  BioLib: 69859  BugGuide: 385  Fauna Europaea: 167800  Fauna Europaea (new): 47365e94-a399-411e-9721-f8d826547968  iNaturalist: 84738  NBN: NHMSYS0000876772  NCBI: 7439  Paleobiology Database: 270647 
Ampiaispesä
Riisikristitty

Riisikristitty (engl. rice Christian) on pilkkanimitys henkilöstä, joka on julistautunut kristityksi aineellisten etujen saamiseksi eikä uskonnollisista syistä. Termi assosioituu erityisesti Intiaan, missä köyhät oletettavasti kääntyvät kristinuskoon saadakseen ilmaista riisiä. Myös terveydenhuolto ja muut taloudelliset avustukset ovat mahdollisia motiiveja.
Intiassa sekä kristilliset lähetyssaarnaajat että lähetystyön vastustajat ovat ilmaisseet huolensa siitä, että paikalliset saattavat kääntyä kristinuskoon hyötyäkseen lähetystyöhön annetuista lahjoitusvaroista. Englanniksi termiä käytettiin jo 1600-luvulla. William Dampier kommentoi ranskalaisten pappien toimintaa Tonkinin alueella vuonna 1689: ”Riisialmut ovat käännyttäneet useampia kuin heidän saarnaamisensa”.
Yksivärinen tietokonenäyttö

IBM:n tietokone, jossa on vihreä yksivärinen näyttö
Yksivärinen tietokonenäyttö on kuvaputkitietokonenäytön tyyppi, joka oli yleinen ensimmäisissä tietokoneissa 1960–1980-luvuilla ennen kuin värinäytöt yleistyivät. Niitä käytetään edelleen laajasti esimerkiksi kassajärjestelmissä, koska monet käytössä olevat kassakoneet ovat vanhoja. Vihreää P1-loisteainetta käyttäviä yksivärisiä näyttöjä kutsutaan usein vihreiksi näytöiksi.
Yksiväriset tietokonenäytöt olivat runsaimmillaan 1980-luvun alussa ja puolivälissä, kun ne korvasivat kaukokirjoittimet, ja ne edelsivät värillisiä kuvaputkia ja myöhempiä nestekidenäyttöjä yleisimpänä tietokoneiden näyttölaitteena.
Ominaisuudet

Toisin kuin värillisissä kuvaputkinäytöissä, jotka näyttävät tekstiä ja kuvaa käyttäen punaista, vihreää ja sinistä loisteainetta vaihtelevin intensiteetein, yksivärisissä tietokonenäytöissä on ainoastaan yhdenväristä loisteainetta. Kaikki tekstit ja kuvat näytetään kyseisen värisinä. Joillakin näytöillä on kyky vaihdella yksittäisten kuvapisteiden kirkkautta, jolloin syntyy illuusio syvyydestä ja väristä aivan kuin mustavalkotelevisioissakin.
Kirkkaustasoja oli tyypillisesti vain rajallisesti näytön muistin säästämisen vuoksi, koska muisti oli todella kallista 1970–1980-luvuilla. Säätömahdollisuuksia olivat esimerkiksi VT100:n tavallinen/kirkas tai tavallinen/himmeä merkkiä kohden, Macintosh 128K:n musta/valkoinen kuvapistettä kohden ja NeXT MegaPixelin musta/tummanharmaa/vaaleanharmaa/valkoinen kuvapistettä kohden.
Yksivärisiä tietokonenäyttöjä on kolmea tavallista väriä: P1-loisteainetta käytettäessä näytön kuva on vihreä, P3-loisteaineella meripihkanvärinen ja P4-loisteaineella valkoinen (kutsutaan paperinvalkoiseksi): se on samaa loisteainetta, jota käytettiin ensimmäisissä mustavalkotelevisioissa. Meripihkanvärisen näytön väitettiin olevan muita ergonomisempi, etenkin vähentämällä silmien rasitusta. Väitteellä vaikuttaa olevan vähän tieteellistä pohjaa. Meripihkanvärinen valo on pehmeämpää, ja se olisi siten vähemmän häiritsevää käyttäjän vuorokausirytmille.
Käyttö

Tunnettuja yksivärisiä tietokonenäyttöjä ovat muun muassa vuonna 1978 julkaistussa Digital Equipment Corporationin VT100-päätteessä, Apple Monitor III vuodelta 1980 sekä IBM 5151, jota käytettiin IBM:n vuonna 1981 julkaisemassa tietokonemallissa 5150.
5151 suunniteltiin toimimaan tietokoneen vain tekstiä tukevan MDA-näytönohjaimen kanssa, mutta kolmannen osapuolen Hercules-näytönohjaimesta tuli suosittu 5151-näytön lisäosa, koska siinä oli verrattain korkea kuvatarkkuus (720x438 kuvapistettä) ja kyky toistaa yksiväristä kuvaa. Sitä käytettiin paljon yritysten esitelmien taulukkolaskentaohjelmilla, kuten Lotus 1-2-3:lla, luotujen grafiikoiden näyttämiseen. Sen kuvatarkkuus oli paljon korkeampi kuin vaihtoehtoisen IBM:n CGA-näytönohjaimen 320x200 kuvapistettä tai 640x200 kuvapisteen vakiotarkkuus. Sillä pystyi myös käyttämään suurinta osaa CGA-näytönohjaimelle tehdyistä ohjelmista. Yksivärisiä näyttöjä käytettiin edelleen kaksoisnäytöissä senkin jälkeen, kun markkinoille tuli IBM:n korkeamman kuvatarkkuuden värillinen EGA-näytönohjain ja VGA-standardi 1980-luvun lopulla.
Selkeys

Yksiväriset kuvaputkinäytöt tuottavat terävämpää tekstiä ja kuvaa kuin värilliset kuvaputket. Tämä johtuu siitä, että yksivärinen näyttö on tehty yhtäjaksoisesta loisteainepinnoitteesta, jolloin terävyyttä voidaan ohjata kohdistamalla elektronisäteitä. Sen sijaan värinäytön jokainen kuvapiste on tehty kolmesta erillisestä loisteaineen pisteestä (punaisesta, sinisestä ja vihreästä). Lähes kaikki tyhmät päätteet käyttivät yksivärisiä näyttöjä, ja niitä käytetään yhä laajasti tekstipohjaisissa käyttökohteissa, kuten kassapäätteissä ja myyntijärjestelmissä, koska niissä on parempi terävyys ja luettavuus.
Jotkin viherruutuiset kuvaputket varustettiin erityisen tiiviillä loisteainepinnoitteella, joka teki merkeistä todella selkeitä ja terävästi määriteltyjä eli helppolukuisia, mutta ne tuottivat jäännöskuvan, kun tekstiä vieritettiin näytöllä tai kun ruudullinen tietoa vaihdettiin nopeasti toiseen esimerkiksi siirtymällä tekstinkäsittelysivulla ylös tai alas. Muissa vihreissä näytöissä ei ollut pahaa jäännöskuvaa, mutta niissä oli vastaavasti pikselöityneemmät merkkikuvat. 5151:ssä ja monissa muissa näytöissä on kirkkaus- ja kontrastisäädöt, joilla käyttäjä voi valita oman sopuratkaisunsa.
Nykyään vanhanaikaisten vihreiden näyttöjen jäännöskuvailmiöstä on kehkeytynyt visuaalinen katseenvangitsija tietokonepikakirjoituksessa, ja sen saa käyttöön futuristisista asetuksista. Ensimmäisen Aaveääni-elokuvan alkutekstit ja Matrix-elokuvasarjan tieteiselokuvien matriisilähdekoodi ovat tunnettuja esimerkkejä tietokonenäytöistä, joissa käytetään jäännöskuvia muodostavaa vihreää tekstiä. Vihreä teksti on mukana myös Joutsenen tietokoneella Lost-sarjassa.
Loisteaineen rajoitukset

Yksiväriset tietokonenäytöt ovat erittäin herkkiä kuvan palamiselle, koska käytetyillä loisteaineilla on todella korkea intensiteetti. Tästä on peräisin näytönsäästäjä-nimitys.
Toinen korkean intensiteetin loisteaineiden ilmiö on jäännöskuva, jossa näytön sisällöstä näkyy hetken hämärä jäännöskuva, kun ruutu on tyhjentynyt. Tällä on paikkansa populaarikulttuurissa, kuten todistetaan elokuvissa, kuten Matrixissa.
Joissakin näytöissä jäännöskuvailmiö on tahallinen, sillä niissä käytetään suhteellisen pitkää loisteaineen loistamisen himmenemisaikaa, mikä vähentää välkkymistä ja silmien rasitusta.
Michael Rießler

| Michael Rießler |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1971 (ikä 54) Bad Belzig
Ammatti:  yleisen kielitieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Humboldt-yliopisto FM 2002, Leipzigin yliopisto FT 2011
Väitöstyön ohjaaja:  Balthasar Bickel
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Tutkimusalue:  yleinen kielitiede
Aiheesta muualla
uefconnect.uef.fi/en/person/michael.riessler
Michael Rießler (myös Riessler, s. 1971) on Itä-Suomen yliopiston yleisen kielitieteen professori. Hän väitteli kielitypologian alalta Leipzigin yliopistosta vuonna 2011. Sittemmin hän siirtyi tutkimaan Pohjoismaiden ja Venäjän alkuperäiskansoja. Rießler on tutkinut itäsaamelaisia kieliä ja komia. Hänelle on myönnetty dosentin arvo Helsingin ja Turun yliopistoista.
Teokset

Rießler, Michael: Adjective attribution. Language Science Press, Berlin. 2016. ISBN 978-3-944675-65-7
Aiheesta muualla

Ladaa olisi pitänyt odottaa 15 vuotta – Itä-Saksassa Michael Rießler olisi johtanut kolhoosia, nyt kieliantropologi etsii pientä puutaloa Joensuun seudulta, 12.12.2020
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Rikastumiskerros

Rikastumiskerros eli rikastumistaso on podsolimaannoksen uuttumiskerroksen alapuolinen maaperän osa, johon veteen liuenneet aineet saostuvat eli erottuvat liuoksesta kiinteänä sakkana. Pohjoisessa havumetsävyöhykkeessä tavattava maannostyyppi, podsoli, koostuu kolmesta vyöhykkeestä, joita kutsutaan horisonteiksi. Maan pinnan alapuolella on kangashumuskerros eli A1-horisontti, sen alla harmaa huuhtoutumiskerros eli A2-horisontti ja sen alla ruskea tai miltei musta rikastumiskerros eli B-horisontti. Alimpana on pohjamaa eli C-horisontti.
Rikkibakteerit

Rikkibakteerit on hieman epätäsmällinen yhteisnimitys niille bakteereille, jotka pelkistävät rikkiä aineenvaihdunnassaan.
Rikin pelkistyminen tapahtuu, kun esimerkiksi asetaattia, sukkinaattia tai muuta orgaanista yhdistettä hapetetaan solun hengitysreaktioissa rikillä. Näin eliöt saavat käyttöönsä energiaa. Anaerobiset sulfaattibakteerit kykenevät käyttämään hengitysreaktioidensa lähtöaineena sulfaattia. Monet muut bakteerit kykenevät aerobisen hengityksen lisäksi myös hengittämään hapettomissa oloissa alkuainerikillä, tiosulfaatilla tai sulfiitilla. Sellaisia ovat esimerkiksi bakteerisuvut Proteus, Campylobacter, Pseudomonas ja Salmonella. Pelkästään rikkihengitykseen kykenee Desulfuromonas. Myös monet arkeonit, jotka eivät tuota metaania, pystyvät pelkistämään rikkiä.
Yhtenäiskoulu

Pornaisten yhtenäiskoulu kunnan keskustassa, Kirveskoskella.
Yhtenäiskoulu tarkoittaa koko perusopetuksen ja mahdollisesti myös lukion kattavaa koko ikäluokalle yhteistä koulua, jossa oppilaita ei erotella erityyppisiin kouluihin koulumenestyksen perusteella. Arkikielessä ja hallinnollisesti yhtenäiskoulu voi myös tarkoittaa, että ylä- ja alakoulun luokat opiskelevat hallinnollisesti yhdessä yksikössä, ja mahdollisesti myös samassa koulurakennuksessa. Yhtenäiskoulujärjestelmä on vastakohta rinnakkaiskoulujärjestelmälle, joka Suomessa oli voimassa ennen peruskoulua. Silloisessa rinnakkaiskoulujärjestelmässä kaikille oppilaille yhteistä opetusta annettiin ainoastaan kansakoulun neljällä ensimmäisellä luokalla. Kansakoulun neljännen luokan jälkeen niillä, joilla oli tarpeeksi rahaa ja tarpeeksi hyvä koulumenestys, oli mahdollisuus pyrkiä oppikouluun ja sieltä edelleen yliopistoon. Koulussa hyvin menestyneet köyhien kotien lapset saattoivat saada oppikoulussa vapaaoppilaspaikan eli vapautuksen lukukausimaksuista. Muut jatkoivat kansakoulussa ja siirtyivät sieltä joko työelämään tai ammatilliseen koulutukseen.
1970-luvulla Suomessa siirryttiin vaiheittain yhtenäiskoulujärjestelmään, kun rinnakkaiskoulujärjestelmä korvattiin kaikille yhteisellä, yhdeksänvuotisella peruskoululla. Suomalaisen yhtenäiskoulujärjestelmän esikuvana oli erityisesti brittiläinen comprehensive schoollähde?, johon Britanniassa siirryttiin 1960-luvun lopulta lähtien peräti kolme erilaista oppilaiden tasoeroihin perustuvaa koulumuotoa käsittäneestä rinnakkaiskoulujärjestelmästä. Ruotsissa vuodesta 1962 alkaen toteutettu peruskoulu-uudistus (grundskola) antoi mallia muutokselle.
Myös Saksassa yhtenäiskoulu eli Gesamtschule on maan yhdistymisen jälkeen tullut vaihtoehdoksi rinnakkaiskoulujärjestelmälle, jossa on ollut kolme eri oppilaiden tasoeroihin perustuvaa koulumuotoa (yliopistoon johtava Gymnasium sekä vähemmän vaativat Realschule ja Hauptschule).
Nykyisessä kielenkäytössä Suomessa yhtenäiskoululla on joskus tarkoitettu myös koulua, jossa samassa rakennuksessa tai ainakin hallinnollisesti yhdessä toimii sekä ala- että yläkoulu ja toisinaan myös lukio.
Yhtenäiskoulun muita merkityksiä

Suomessa yhtenäiskouluksi käsitetään usein eri kouluasteet eli koko perusopetuksen, mahdollisesti myös lukion käsittävä koulu. Kaikki luokka-asteet ovat silloin yleensä samassa rakennuksessa ja opettajat ovat usein samoja luokkarajoista riippumatta. Alkuperäinen 12-vuotinen Helsingin yhtenäiskoulu ymmärrettiin usein yhtenäiskouluksi juuri tämän 12-vuotisuutensa takia, ja myös monet steinerkoulut ovat tässä mielessä yhtenäiskouluja.
2000-luvulla yhtenäiskoulusta onkin tullut yksi perusopetuksen tavoitteista. Termi on myös yleistynyt monen muunkin koulun nimeen. Käytännössä yhtenäiskoulun käsite on muodostunut varsin avaraksi ja sen täsmällisempi sisältö riippuu usein sen määrittelijästä itsestään, vaikka yhtenäiskoulu alkuperäisessä ja brittiläiseen comprehensive schooliin perustuvassa merkityksessään tarkoitti nimenomaan vastakohtaa rinnakkaiskoulujärjestelmälle, joka ylläpiti valinnanvapautta mahdollistamalla oppilaiden siirtymisen heidän kykyjensä ja taipumustensa mukaan eri koulumuotoihin.
Suomen yhtenäiskouluverkosto ry:n epävirallinen ydinryhmä on rajannut yhtenäiskoulun käsitteen seuraavasti:
- Yhtenäiskouluja ovat sellaiset koulut, jotka ylläpitävät kunnat ilmoittavat yhtenäiskouluiksi.
- Yhtenäiskoulu on koulu, missä samassa hallinnollisessa ja toiminnallisessa kouluyksikössä on opetusta vuosiluokilla 0-6 ja 7-10.''
Suomen yhtenäiskouluverkosto ry käyttää ala-asteen ja yläasteen asemesta nimityksiä alakoulu (luokat 0-6) ja yläkoulu (luokat 7-10). Voimassa olevat koululaki ja kouluasetus sisältävät edelleen vanhat termit ala-aste ja yläaste. Nämä 2000-luvun yhtenäiskoulut on siis luotu yksityisen ry:n toiminnan ohjaamina eivätkä ole mitenkään (ainakaan virallisesti) opetushallituksen ohjaamaa toimintaa.  Suomen yhtenäiskouluverkosto ry on yrittänyt saada tukea opetushallituksesta hankkeilleen, mutta mitään lainsäädännöllistä yhteyttä viralliseen koulupolitiikkaan ei kuitenkaan edelleenkään ole.
Suomen yhtenäiskouluverkosto ry
Kunta voi fuusioida lukuisia peruskouluja yhdeksi yhtenäiskouluksi. Esimerkkinä tämän kaltaisen suuntauksen elinvoimasta on Vantaankosken koulu.
Yhtenäiskoulun muita merkityksiä > Suomalaisia yhtenäiskouluja

Suomen peruskoulujärjestelmä pohjautuu yhtenäiskouluajatukseen eli oppivelvollisuuteen kuuluu peruskouluksi nimitetyn yhdeksänvuotisen yhtenäiskoulun tai sitä vastaavan oppimäärän suorittaminen jollain muulla tavalla. Lisäksi Suomessa on tällä hetkellä noin 400 peruskoulun koko perusopetusasteen käsittävää "yhtenäiskoulua". Osa näistä käsittää lisäksi lukion. Yhtenäiskouluilla on oma rekisteröity yhdistyksensä SYVE ry - Suomen yhtenäiskouluverkosto.
Muutamia suomalaisia yhtenäiskouluja:
Kirkonkylän koulu (Kempeleessä)
Yhtenäiskoulu Helsingin Käpylässä
Ylikylän koulu (Kempeleessä)
Ylöjärven yhtenäiskoulu (entinen Kirkonkylän koulu)
Jyväskylän kristillinen koulu
monet steinerkoulut.
Eskolanmäen koulu (Kouvolassa)
Pudasjärven hirsikampus (Pudasjärvellä)
Yli-Maarian koulu (Turussa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhtenäiskoulu Wikimedia Commonsissa
Riitasensuon sotavankileiri

Riitasensuon sotavankileiri eli Kurileiri n:o 24 oli Kerimäen Riitasensuolla sijainnut sotavankileiri. Riitasensuolle saapui 100 ensimmäistä sotavankia lokakuussa 1941. Heidän majapaikkana toimi suon lähettyvillä sijainnut Raateahon talo. Sotavankeja lähetettiin ojittamaan suota ja nostamaan turvetta samana lokakuuna 1941 Riitasensuon Turve Oy:n työmaalle yrityksen ja Kotijoukkojen esikunnan tekemän sopimuksen perusteella. Riitasensuon turve Oy:n ja Kotijoukkojen esikunnan välinen sopimus purettiin 31. joulukuuta 1942. Leiri siirrettiin 24. tammikuuta alkaen ja 10. helmikuuta 1943 mennessä Vaasaan ja lakkautettiin vuonna 1944.
Kurisotavankien, eli sotavankikarkurien ja muiden vaarallisiksi katsottujen sotavankien, leiri perustettiin virallisesti 10. heinäkuuta 1942. Kurileiri syntyi tarpeesta koventaa rangaistuskäytäntöjä, sillä aiemmin vuonna 1942 esitetty kuolemanrangaistusehdotus ei ollut mennyt päämajassa läpi. Rangaistusten koventamisen lisäksi motiivina oli muiden sotavankileirien tilanteen helpottaminen, sillä kurileirin avulla hankaluuksia aiheuttaneet vangit saatettiin eristää muista vangeista. Muista sotavankileireireistä sotavankileiri 24 poikkesi vain tiukemman vartioinnin suhteen, mutta oletettavasti vankien kohtelu etenkin vankileirin alkuaikoina oli ankaraa ja paikoitellen jopa mielivaltaista.
Riitasensuolla on nykyisin muistomerkki ja joukkohautausmaa, johon on haudattu 98 sotavankia.