stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Legioona
Legioonan organisaatio > Manipuli

Roomalaiset huomasivat jo tasavallan aikana, että falangi oli liian kömpelö muodostelma Keski-Italian kukkuloiden ja laaksojen halkomaan rikkonaiseen maastoon. He kehittivät tilalle pienemmän ja taktisesti joustavamman taisteluyksikön, manipulin.
Manipuli muodostui 120 miehestä, jotka oli jaettu kahteen 60 miehen centuriaan. Manipulia komensi kokeneempi yksikön kahdesta kenturiosta. Taistelumuodostelmassa manipulissa oli 120 miestä 12 jonossa ja kymmenessä rivissä. Manipulit järjestäytyivät taisteluun kolmessa rintamalinjassa, jolloin kussakin linjassa oli 10 manipulia, ja koko legioona oli ryhmittynyt šakkilautakuvioon. Jokaisen yksikön välissä oli 18 metrin tyhjä tila, jotta ensimmäisen linjan manipulit saattoivat peräytyä täyttämään toisen linjan aukot, kun legioona ryhmittyi puolustukseen. Vastaavasti toinen linja saattoi nousta ensimmäisen rinnalle, jolloin muodostui yhtenäinen 10 rivin syvyinen ja 360 metriä leveä rintama. Kolmannessa linjassa oli 10 manipulia kevyttä jalkaväkeä, joita tukivat pienemmät reserviyksiköt.
Ensimmäisessä rintamalinjassa olivat hastatiukset, 25–30-vuotiaat miehet, toisessa 30–40-vuotiaat princepsit ja kolmannessa yli 40-vuotiaat triariukset. Taistelussa manipulien edessä oli usein kevytaseisia velites-joukkoja, ja ratsuväki oli sivustoilla.
Legioonan organisaatio > Kohortti

Gaius Mariuksen uudistuksessa kohortista tuli taistelukentän tärkein taktinen yksikkö. Kohortit muodostuivat 6–8 kenturiasta, joissa jokaisessa oli 80 miestä. Poikkeuksen muodosti ensimmäinen kohortti, jossa oli ainoastaan viisi kenturiaa, mutta johon saattoi silti kuulua jopa 800 miestä. Legioona puolestaan koostui kymmenestä kohortista.
Lisäksi kohorteilla oli sisäinen arvojärjestys siten, että ensimmäinen kohortti oli koko legioonan arvostetuin, ja siihen valittiin parhaat sotilaat. Myös kenturioilla oli arvojärjestys sen mukaan, mitä kenturiaa he komensivat.
Taistelussa jokainen kenturia muodosti rivin, jolloin kohortin syvyys oli yleensä kuusi riviä. Kohortit oli jaettu kahteen tai kolmeen riviin, joiden takana olivat auxilia-joukot. Triarii-sotilaat olivat yleensä taimpana reservinä.
Legioonan sotilasarvot prinsipaatin aikana > Ylemmät upseerit

Legatus legionis oli legioonan komentaja. Keisari nimitti legaatiksi yleensä miehen, joka oli ollut tribuunina. Legaatti oli virassaan tavallisesti 3–4 vuotta, mutta saattoi palvella myös pidempään. Mikäli provinssissa oli vain yksi legioona, oli sen legaatti samalla koko alueen maaherra. Jos legioonia oli useita, olivat legioonien legaatit maaherran alaisia.
Tribunus laticlavius oli saanut nimensä leveästä ja raidallisesta senaattorin toogasta. Hän oli joko keisarin tai senaatin nimittämä tribuuni. Tribunus laticlavius oli komentoketjussa legaatista seuraava.
Praefectus castrorum oli leirin prefekti ja kolmas komentoketjussa. Hän oli tavallisesti pitkään palvellut ammattisotilas.
Tribuni angusticlavii olivat sotilastribuuneja, joita oli joka legioonassa viisi. He kuuluivat ritarisäätyyn ja olivat yleensä ammattiupseereja, jotka hoitivat sekä hallinnollisia että sotilaallisia tehtäviä. Heidän tunikassaan oli kapea purppuran värinen raita (tunica angusticlavia).
Primus pilus eli ”ensimmäinen keihäs” oli ensimmäisen kohortin komentava kenturio ja koko legioonan vanhin kenturio. Hän oli kenturioista ainoa, joka luettiin myös ylempiin upseereihin. Kun hän pääsi eläkkeelle, hänet kohotettiin ritarisäätyyn. Primus piluksen palkka oli 60-kertainen tavallisen sotilaan palkkaan verrattuna.
Legioonan sotilasarvot prinsipaatin aikana > Upseerit

Kenturiot. Kenturioita oli legioonassa 59 tai 60. Jokainen komensi yhtä kenturiaa (noin 80 miestä). Kenturiot olivat armeijan selkäranka. He vastasivat käytännön organisoinnista ja legioonalaisten komentamisesta taistelukentällä. Kenturioiden arvo laski primus piluksesta alaspäin sen mukaan, minkä kohortin mitä kenturiaa kenturio komensi. Siten 10. kohortin kuudennen kenturian kenturio oli arvoasteikossa alin.
Primi ordines olivat ensimmäisen kohortin viisi kenturiota (mukaan lukien primus pilus). Primus pilusta lukuun ottamatta he saivat 30-kertaisen palkan.
Pilus prior. Legioonan kymmenen kohortin ensimmäisten kenturioiden kenturiot (10 kenturiota). Pilus prior oli taistelussa kohortin komentaja, ja kohortin muut kenturiot olivat hänen alaisiaan. Primus pilus oli myös pilus prior, mutta koko legioonan vanhimpana kenturiona muita ylempänä. Pilus priorit olivat kokeneita veteraaneja, jotka olivat ylenneet asemaansa vuosien kuluessa.
Legioonan sotilasarvot prinsipaatin aikana > Aliupseerit

Optio. Jokaista kenturiota kohden oli yksi optio. Kenturio valitsi option miehistöstä, ja optio oli kenturion jälkeen kenturian komentojärjestyksessä toinen. Optio sai kaksinkertaista palkkaa.
Tesserarius eli vartiopäällikkö. Jokaisessa kenturiassa oli yksi Tesserarius, ja hän oli komentoketjussa optiosta seuraava. Tesserarius sai puolitoistakertaista palkkaa.
Decurio oli telttaryhmän eli 8–10 miehen päällikkö. Jokaisessa kenturiassa oli 8 tai 10 decuriota. Keisarivallan aikana decurion sijaan käytettiin nimeä decanus.
Aquilifer oli koko legioonan tunnuksen tai kotkan kantaja. Aquilifer oli hyvin arvostettu, sillä hopeisen aquilan (kotkan) menetystä pidettiin suurena häpeänä. Aquilifer sai kaksinkertaista palkkaa. Kokenut aquilifer saatettiin ylentää kenturioiksi.
Signifer. Jokaisessa centuriassa oli oma signifer, joka vastasi sotilaiden palkoista. Hän kantoi centurian signumia eli tunnusta, joka oli koristeltu mitalein ja jonka huipulla oli avoin käsi symboloimassa sotilaiden vannomaa uskollisuusvalaa. Centurian sotilaat kerääntyivät aina tunnuksen ympärille. Signiferit saivat kaksinkertaista palkkaa.
Cornicen oli kenturian torvensoittaja. Cornicenit liikkuivat signiferin mukana ja kutsuivat miehet koolle ja käskynjakoon.
Imaginifer kantoi keisarin kuvaa muistuttaen legioonan uskollisuusvalasta keisarille.
Legioonan sotilasarvot prinsipaatin aikana > Miehistö

Immunes olivat erikoiskoulutuksen saaneita sotilaita. Heihin kuuluivat muun muassa insinöörit, lääkärit, arkkitehdit ja käsityöläiset. Heidät oli vapautettu raskaista työtehtävistä, ja he saivat hieman parempaa palkkaa kuin tavalliset sotilaat.
Milites eli sotilaat. He saivat peruspalkkaa.
Tirones eli alokkaat. Alokasaika kesti legioonassa yleensä kuusi kuukautta, minkä jälkeen alokkaista tuli sotilaita.
Legioonalaisten vaatetus ja varustus

Suojavarusteiden alla legioonalaisella oli villakankaasta kudottu punainen tunika, joka oli joko hihaton tai sitten siinä oli kyynärpäähän ulottuvat lyhyet hihat. Jalassa oli pohjasta nastoilla vahvistetut nahkajalkineet (calcei), jotka nyöritettiin jalan ja nilkan ympäri.
Legioonalaisen suojavarusteina olivat kypärä, kilpi ja haarniska. Kypärä (galea) oli joko nahkaa tai metallia, ja se oli sidottu hihnalla leuan alta. Kilpi (scutum) oli suorakulmainen ja kupera. Kilpi oli noin 120 cm korkea ja 75 cm leveä. Kilpi oli liimattu ohuista vanerinpaloista, jotka oli kiinnitetty toisiinsa ristikkäin. Ristikkäin asettelu teki kilvestä erittäin kestävän. Vartaloa suojasi joko levyhaarniska (lorica segmentata) tai rengaspanssari (lorica hamata). Ratsuväki käytti usein suomupanssaria (lorica squamata).
Aseistukseen kuuluivat lyhyt miekka (gladius), tikari (pugio) ja heittokeihäs (pilum)
Kenturioilla oli lisäksi nahka- tai metallihaarniska, jota koristivat kunniamerkit (phalerae). Kypärässä heillä oli poikittain aseteltu sulkatöyhtö, joka ilmaisi heidän sotilasarvonsa.
Legioonalaisten taistelutyyli

Gladius-miekkaa käytettiin ison scutum-kilven kanssa, joka tasavallan legioonissa oli soikea ja keisarikunnan legioonissa nelikulmainen, pitkä ja laaja. Tämä miekan ja kilven yhdistelmä oli hyvin tehokas. Vartalon oikealla puolella kannetulla gladiuksella voitiin viiltää tai pistää, mutta se ei ollut lyömämiekka.
Scutumia oli tarkoitus pitää koko ajan edessä, joten siitä tuli erinomainen suoja. Rynnäkössä juostiin vihollista päin kilpi edessä, sillä tönäistiin vihollista ja samaan aikaan gladiuksella pistettiin kilven sivusta tai alakautta. Näin kilpeä ei tarvinnut juurikaan liikuttaa, eli se antoi lähes koko ajan suojaa.
Kilpien suurta kokoa käytettiin hyväksi myös kilpikonnamuodostelmassa, jossa etummaiset legioonalaiset pitivät kilpiä edessään ja muut nostivat omansa päiden yläpuolelle. Tällainen muodostelma ei soveltunut taistelutilanteeseen, mutta se oli todella hyvin suojattu ylhäältä ja edestä tulevilta iskuilta (heittokeihäiltä, nuolilta ym.), joten legioonalaiset käyttivät sitä usein piiritystilanteissa. Kilpikonnamuodostelmaan järjestäytyminen oli hidasta ja valmistunut muodostelma eteni hitaasti eikä voinut lyödä takaisin.
Useimmat roomalaisten viholliset käyttivät pitempiä lyömämiekkoja. Legioonalaiset pystyivät tekemään taisteluista hyvin ahtaita, esimerkiksi ympäröimällä viholliset taistelun aikana ja työntämällä heidät "kasaan" kilpien avulla, jolloin viholliset eivät enää pystyneet käyttämään pitkiä miekkojaan tehokkaasti. Jos vihollinen yritti lyödä pään korkeudelle, legioonalainen pystyi nostamaan kilven suojaksi ja pistämään vastustajaa vatsaan tai rintaan. Sen vuoksi legioonalaiset oli panssaroitu hyvin olkapäistä, ja he käyttivät sivuista panssaroitua kypärää.
Ennen rynnäkköä legioonalaiset yleensä heittivät yhtä aikaa pilum-keihäänsä. Näissä keihäissä oli pitkä ja ohut rautainen "kaula", jonka päässä oli luotimainen terävä pää. Kun keihäät heitettiin, viholliset luultavasti yrittivät suojautua kilpiensä taakse. Kilven lävistäneen pilumin kaula taipui hieman, joten sitä oli vaikea poistaa kilvestä, ja näin kilvistä tuli usein hyödyttömiä. Tämä myös esti vihollisia heittämästä keihäitä takaisin.
Luettelo legioonista

Augustuksen aikana Rooman armeijaan kuuluivat seuraavat legioonat:
Legio I Germanica
Legio II Augusta
Legio III Augusta
Legio III Gallica
Legio III Cyrenaica
Legio IV Macedonica
Legio IV Scythica
Legio V Alaudae
Legio V Macedonica
Legio VI Victrix
Legio VI Ferrata
Legio VII Claudia Pia Fidelis
Legio VIII Augusta
Legio IX Hispana
Legio X Gemina
Legio X Fretensis
Legio XI Claudia Pia Fidelis
Legio XII Fulminata
Legio XIII Gemina
Legio XIV Gemina Martia Victrix
Legio XV Apollinaris
Legio XVI Gallica
Legio XVII Augusta
Legio XVIII Augusta
Legio XIX Augusta
Legio XX Valeria Victrix
Legio XXI Rapax
Legio XXII Deiotariana
Legioonat XVII, XVIII ja XIX tuhoutuivat Teutoburgin taistelussa vuonna 9.
Legioonat vuonna 80 jaa.

Legio IX Hispana: York
Legio XX Valeria Victrix ja Legio II Adiutrix: Chester
Legio II Augusta: Caerleon
Legio XXII Primigenia ja Legio X Gemina: Nijmegen
Legio VI Victrix: Neuss
Legio XXI Rapax: Bonn
Legio XIV Gemina: Mainz
Legio I Adiutrix: lähellä Mainzia
Legio VIII Augusta: Strasbourg
Legio XI Claudia: Vindonissa
Legio XV Apollinaris: Carnuntum
Legio XIII Gemina: Poetovio
Legio VII Claudia: Viminacium
Legio V Macedonica: Oescus
Legio I Italica: Novae
Legio V Alaudae: lähellä Tonavaa
Legio IV Flavia Felix: Burnum
Legio XIV Flavia Firma: Satala
Legio XII Fulminata: Melitene
Legio VI Ferrata: Samosata
Legio IV Scythica: Zeugma
Legio III Gallica: lähellä Damaskosta
Legio X Fretensis: Jerusalem
Legio XXII Deiotariana: Nikopolis
Legio III Cyrenaica: Koptos
Legio III Augusta: Lambaesis
Legio VII Gemina: León
Legioonan taistelumuodostelma 200 – 100-luvuilla eaa.
Roomalaisen sotilaan asuun pukeutuneella miehellä yllään Lorica segmentata -rautavyö-rintapanssarin jäljennös. Ensimmäinen vuosisata – 100-luvun loppu.
Rekonstruktio roomalaisen legioonalaisen varusteista 300-luvulla jaa.
Myöhäisantiikin ajan roomalainen sotilas.
Kenturio.
Optio.
Cornicen.
Aquilifer.
Nykyaikainen taistelunäytös muinaisen Rooman tyyliin. Noin 70 jaa.
Kartassa näkyvät legioonien sijainnit vuonna 80 jaa.
Dietrich Eckart

| Dietrich Eckart |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1868 Neumarkt in der Oberpfalz
Kuollut: 26. joulukuuta 1923 (55 vuotta) Berchtesgaden
Poliitikko
Puolue:  NSDAP
Entiset puolueet:  DAP
Puoliso:  Rose Marx 1913-1920
Dietrich Eckart (23. maaliskuuta 1868 Neumarkt in der Oberpfalz – 26. joulukuuta 1923 Berchtesgaden) oli kirjailija ja sanomalehtimies, kansallissosialistisen puolueen varhainen jäsen ja Adolf Hitlerin tukija ja isällinen ystävä.
Nuoruus

Dietrich Eckart syntyi lakimiesperheeseen. Hänen äitinsä kuoli hänen ollessaan kymmenvuotias. Eckart aloitti lääketieteen opinnot Münchenin yliopistossa, mutta keskeytti ne 1891 ja siirtyi työskentelemään sanomalehteen. Isänsä kuoleman jälkeen 1895 hän muutti perimänsä omaisuuden turvin Leipzigin ja Berliinin kautta Regensburgiin. Vuonna 1899 hän muutti uudelleen Berliiniin, jossa hän yritti paikata horjuvaa talouttaan tarjoamalla kirjoittamiaan näytelmiä ja runoja julkaistavaksi. Eckart vietti valtakunnan pääkaupungissa lähinnä varattoman taiteilijan boheemia elämää. Yritykset kuitenkin epäonnistuivat, ja 1913 Eckart palasi takaisin Müncheniin. Siellä hän liittyi kansalliskonservatiiviseen salaseuraan Thule-seuraan ja julkaisi kansallismielisiä ja juutalaisvastaisia kirjoituksia. Hän alkoi kiinnostua yli-ihmisideologiasta sekä mayojen vanhasta uskonnosta. Myös Henrik Ibsenin Peer Gyntin fantasiamaailma kiehtoi häntä. Vuonna 1913 Eckart meni naimisiin varakkaan leskirouva Rose Marxin kanssa, liitto päättyi kuitenkin eroon 1920.
NSDAP

Vuonna 1919 Dietrich Eckart liittyi Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen edeltäjään, Deutsche Arbeiter-Parteihin eli Saksalaiseen työväenpuolueeseen yhtenä sen perustajajäsenistä. Eckart otti käyttöön puolueideologiassa tärkeän käsitteen ”Kolmas valtakunta”. Käsite oli noudettu yhtäältä esoteerisesta mystiikasta ja toisaalta poliittisesta historiasta. Kolmannen valtakunnan oli määrä olla Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja Saksan keisarikunnan jatke, siis kolmas kansallinen valtakunta vastakohtana Weimarin tasavallan demokraattisille ja tasavaltalaisille ideoille. Vuonna 1920 Eckartista tuli puolueen pää-äänenkannattajan Völkischer Beobachterin päätoimittaja. Tätä ennen Eckart oli julkaissut kahden vuoden ajan omaa oikeistolaista ja antisemiittistä lehteään nimeltä ”Auf gut Deutsch. Wochenschrift für Ordnung und Recht” (”Hyvää saksaa. Viikkolehti lain ja oikeuden puolesta”).
Eckart oli tutustunut Hitleriin eräässä puhetilaisuudessa 1919. Hän ystävystyi tämän kanssa ja oli tämän vanhempi tukija ja neuvonantaja. He asuivat vuodesta 1921 samalla kadulla, Münchenin Thierschstraßella, vain muutaman korttelin päässä toisistaan. Hitler ja Eckart kävivät usein toistensa luona vierailulla ja keskustelivat pitkiä aikoja keskenään. Eckart lienee vaikuttanut syvästi Hitlerin muotoutumassa olevaan maailmankuvaan ja poliittisiin näkemyksiin. Eckart kirjoitti SA:lle tunnetun kansallissosialistisen taistelulaulun ”Sturm, Sturm, Sturm!”, joka tunnettiin myös nimellä ”Deutschland erwache!” (”Herää, Saksa!”), mistä muodostui kansallissosialistien tunnuslause. Oluttupavallankaappausyritykseen osallistunut Eckart pidätettiin kaappauksen jälkeen, mutta hänet vapautettiin pian terveydellisistä syistä. Hän kuoli kuitenkin sydänkohtaukseen Berchtesgadenissa lähellä Müncheniä 26. joulukuuta 1923, vain muutama päivä vapautumisensa jälkeen.
Kuoleman jälkeen

Adolf Hitler omisti Eckartille 1924 ilmestyneen kirjansa Taisteluni, jossa hänet esitettiin kansallissosialistisen liikkeen marttyyrina ja Hitlerin läheisenä ystävänä. Eckartin kuoleman jälkeen häneltä ilmestyi 1924 postuumisti teos Der Bolschewismus von Moses bis Lenin. Zwiegespräche zwischen Hitler und mir, jossa hän kuvailee kommunismia juutalaisten salajuoneksi. Teos on ollut uusnatsien suosiossa. Se ilmestyi vuonna 1993 Iiro Nordlingin suomentamana Kansallisen Radikaalipuolueen julkaisuyhtiön Suunta-kirjan kautta nimellä Bolshevismi Mooseksesta Leniniin. Keskusteluni Hitlerin kanssa.
Teoksia > Näytelmät

Der Froschkönig. Romantische Komödie, 1904
Familienväter. Tragische Komödie, 1904
Der Erbgraf. Schauspiel, 1907
Ein Kerl, der spekuliert. Komödie, 1909
Henrik Ibsens Peer Gynt. In freier Übertragung, 1912
Heinrich der Hohenstaufe. Deutsche Historie, 1915
Lorenzaccio. Tragödie, 1920
Teoksia > Lyriikkaa, kiistakirjoituksia, sanomalehtiartikkeleita

In der Fremde. Gedichte, 1893
Ibsen, Peer Gynt, der große Krumme und ich, 1914
Abermals vor der Höhle des Großen Krummen. Erneute Aussprache über Theaterkritik, 1915
Auf gut deutsch. Wochenschrift für Ordnung und Recht, 1918–1920
Völkischer Beobachter (1920–1923)
Der Bolschewismus von Moses bis Lenin. Zwiegespräche zwischen Hitler und mir, 1924 (postum)
Kirjallisuutta

Claus-Ekkehard Bärsch: Die politische Religion des Nationalsozialismus. Die religiösen Dimensionen der NS-Ideologie in den Schriften von Dietrich Eckart, Joseph Goebbels, Alfred Rosenberg und Adolf Hitler. 2., vollst. überarb. Aufl. München: Fink 2002. ISBN 3-7705-3172-8
Paul Wilhelm Becker: Der Dramatiker Dietrich Eckart. Ein Beitrag zur Dramatik des Dritten Reichs. Köln: Univ. Diss. 1970.
Richard Euringer: Dietrich Eckart. Leben eines deutschen Dichters. Hamburg: Hanseat. Verl.-Anst. 1938.
Wilhelm Grün: Dietrich Eckart als Publizist.  2. Aufl. München: Hoheneichen-Verl. 1942.
Margarete Runte-Plewnia: Auf dem Weg zu Hitler. Der „völkische“ Publizist Dietrich Eckart. Bremen: Schünemann 1970. (= Studien zur Publizistik/Bremer Reihe; 14) ISBN 3-7961-3012-7
Paul Hermann Wiedeburg: Dietrich Eckart. Ein lebens- u. geistesgeschichtlicher Beitrag zum Werden des neuen Deutschlands. Hamburg: Hanseat. Verl. Anst. 1939.
Leimusiilikäs

| Leimusiilikäs |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Aitosiilikkäät Arctiinae
Suku::  Pericallia
Laji::  matronula
Kaksiosainen nimi
 Pericallia matronula  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Leimusiilikäs Wikispeciesissä   Leimusiilikäs Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leimusiilikäs (Pericallia matronula) on siilikkäisiin kuuluva, isokokoinen ja värikäs perhoslaji. Se on Pericallia-suvun ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Leimusiilikäs on helposti tunnistettava perhoslaji, jota ei oikeastaan voi sekoittaa muihin lajeihin. Etusiivet ovat kanelinruskeat, ja niiden etureunassa on neljä vaaleankeltaista laikkua. Takasiivet ovat kirkkaankeltaiset, ja niissä on kaksi riviä tummia täpliä sekä yksinäinen keskitäplä rivien välissä. Siiven tyven puoleinen täplärivi saattaa olla heikosti kehittynyt. Perhosen pää ja takaruumis ovat räikeän karmiininpunaiset, mutta keskiruumis on musta ja siinä on kaksi punaista olkajuovaa. Siipiväli on koiraalla 69–84 mm ja naaraalla 75–90 mm.
Toukka on täysikasvuisena 90–100 mm pitkä. Se on väritykseltään nuorena keltainen, myöhemmin tummanharmaa ja kauttaaltaan noin 15 mm pitkien ruskeiden karvojen peittämä.
Levinneisyys ja lentoaika

Leimusiilikäs on mantereisen ilmastoalueen laji, jota tavataan Itä-Ranskasta keskisen Euroopan läpi Karpaateille ja Baltiaan. Levinneisyyden pääpaino on Itä- ja Kaakkois-Euroopassa. Euroopan ulkopuolella levinneisyysalue jatkuu Venäjällä Siperian poikki Japaniin asti.
Pohjoismaissa lajia on tavattu vain muutamia kertoja. Ruotsin toistaiseksi ainoa havainto on Gotlannista vuonna 2003. Suomessa leimusiilikäs on tavattu Dragsfjärdissä vuonna 2005 sekä Helsingissä ja Hankoniemellä vuonna 2006. Lentoaika on kesäkuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin, Suomessa yksilöitä on tavattu heinäkuun alkupuolella.
Elinympäristö ja elintavat

Laji on piilottelevaa elämää viettävä ja sen tyypillinen elinympäristö on usein jalopuuvaltainen, kostea lehtimetsä. Laji on paikoittainen, ja esiintymät ovat usein erillään toisistaan. Perhoset lentävät aurinkoisina aamupäivinä sekä uudelleen iltapäivästä pitkälle yöhön, tyypillisesti useita metrejä maanpinnan yläpuolella. Koiraat liikkuvat huomattavasti naaraita enemmän ja lentävät toisinaan valolle.
Naaras munii 500–600 munaa ravintokasvien lehtien alapinnoille. Toukka talvehtii kaksi kertaa. Ensimmäisen kerran keskenkasvuisena, toisen täysikasvuisena. Toukokuussa toukka lopulta koteloituu kuivien lehtien sekaan maahan.
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi, jonka ravintokasvit muuttuvat sen kasvaessa. Ensimmäisenä kesänään toukka syö mm. pähkinäpensasta (Corylus avellana), kuusamia (Lonicera) sekä pyökkiä (Fagus sylvatica). Toisena kesänä pääasiallisia ravintokasveja ovat voikukat (Taraxacum), mustikka (Vaccinium myrtillus) sekä keltanot (Hieracium). Toisen kerran talvehdittuaan toukka ei nauti enää ravintoa.
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q760529  Wikispecies: Pericallia matronula  BioLib: 54919  EoL: 49816565  EUNIS: 309188  Fauna Europaea: 446966  Fauna Europaea (new): 7b1db48c-cc90-4f94-a3a4-b229fb688409  GBIF: 1803824  iNaturalist: 484267  IRMNG: 11402123  LepIndex: 44249  MaBENA: PericMatro  Observation.org: 151780  Open Tree of Life: 797297
Raphael Lemkin

| Raphael Lemkin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1900 Bezwodne, Vaukavysk, Hrodna, Venäjän keisarikunta (nyt Valko-Venäjä)
Kuollut: 28. elokuuta 1959 (59 vuotta) New York City, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  puolalainen
Muut tiedot
Koulutus: Lwówin yliopisto Heidelbergin yliopisto
Raphael Lemkin (puol. Rafał Lemkin; 24. kesäkuuta 1900 Bezwodne, Grodnon kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 28. elokuuta 1959 New York, Yhdysvallat) oli puolanjuutalainen, myöhemmin Yhdysvalloissa vaikuttanut asianajaja ja vähemmistöjen oikeuksien puolustaja, joka keksi käsitteen ”kansanmurha” (engl. genocide) ja vaikutti merkittävästi siihen, että kansanmurha määriteltiin kansainvälisen oikeuden nojalla rikokseksi. Yhdistyneiden kansakuntien vuoden 1948 yleissopimus kansanmurhan estämiseksi oli hänen elämäntyönsä huipentuma.
Elämä > Ennen toista maailmansotaa

Lemkin syntyi Bezwodnessa lähellä Wołkowyskiä Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Puolassa. Alue kuuluu nykyään Valko-Venäjään. Hänen vanhempansa olivat juutalaisia vuokraviljelijöitä, ja hän opiskeli 13-vuotiaaksi saakka kotona. Hän aloitti filologian opinnot Lwówin yliopistossa, mutta siirtyi vuonna 1921 opiskelemaan sen sijaan oikeustiedettä. Entisen osmanivaltakunnan sisäministerin Talaat paššan salamurha sai Lemkinin kiinnostumaan muutamaa vuotta aiemmin tapahtuneesta armenialaisten kansanmurhasta. Hän alkoi jo tuolloin pohtia ajatusta valtioiden omiin kansalaisiinsa kohdistamien joukkomurhien kriminalisoinnista. Lemkin väitteli oikeustieteen tohtoriksi Heidelbergin yliopistosta. Hänet nimitettiin vuonna 1929 Varsovan piirioikeuden apulaissyyttäjäksi.
Vuonna 1933 Lemkin piti Madridissa kokoontuneelle Kansainliiton oikeuskonferenssille esitelmän, jossa hän ehdotti kansallisiin, rodullisiin ja uskonnollisiin ryhmiin kohdistuvan tuhoamisen määrittelemistä kansainväliseksi rikokseksi merirosvouksen, orjuuden ja huumeiden salakuljetuksen tapaan. Hän ehdotti kahta uutta rikosnimikettä: ”barbarismi” olisi viitannut ihmisten tuhoamiseen ja ”vandalismi” taiteen ja kulttuurin fyysiseen tuhoamiseen. Erityisesti Saksan edustajat vastustivat ehdotusta eivätkä Puolankaan edustajat kannattaneet sitä, sillä Puola pyrki tuolloin parantamaan suhteitaan Saksaan. Lemkin joutui seuraavana vuonna luopumaan virastaan, minkä jälkeen hän perusti oman asianajotoimiston. Hän jatkoi kansainvälistä oikeutta koskeviin konferensseihin osallistumista.