stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rufisque
Historia

1400- tai 1500-luvulla perustettu Rufisque on yksi Kap Verden vanhimmista lebuasutuksista. Sen nimi perustunee portugalinkieliseen nimitykseen Rio Fresco. Ranskalaiset ottivat haltuunsa portugalilaisten kauppapaikan 1670-luvulla ja perustivat sinne kauppa-aseman vuonna 1840. Vuoden 1860 jälkeen Rufisquesta tuli tärkeä maapähkinäkaupan keskus sekä Kayorin ja Baolin merisatama.
Rufisque sai kaupunginoikeudet vuonna 1880. Se oli yksi Senegalin neljästä vanhasta kunnasta, joiden asukkailla oli Ranskan kansalaisoikeudet. Kaupungin väkiluku kasvoi neljästä ja puolesta tuhannesta vuonna 1880 viiteentoista tuhanteen vuonna 1914.
Dakarin ja sen syväsataman kehitys, Dakarin–Nigerin rautatie ja Kaolackin uusi satama johtivat Rufisquen taantumiseen 1920-luvulta lähtien. Se on sittemmin sulautunut osaksi suur-Dakaria, joka koostuu Dakarin, Guédiawayen, Pikinen ja Rufisquen kaupungeista. Kaupungin alue on rakennettu osin suunnittelemattomasti lähes täyteen.
Liikenne, talous ja palvelut

Rufisquen kautta kulkevat rautatie, valtatie RN1 sekä Dakarista Blaise Diagnen kansainväliselle lentoasemalle johtava uusi maantie. Henkilöjuna Dakarista Rufisqueen lakkautettiin vuonna 2016, mutta vuonna 2021 avattiin 10–20 minuutin välein liikennöitävä paikallisjunayhteys, jota on tarkoitus jatkaa lentokentälle saakka.
Väestön elinkeinoja ovat kaupankäynti ja palvelut, maatalous, kalastus, käsityöammatit ja teollisuus. Maatalous tuottaa lähinnä vihanneksia ja lebujen harjoittama kalastus kalaa paikalliseen kulutukseen, mutta molempien merkitys on vähentynyt. Etupäässä pienimuotoinen kaupankäynti keskittyy maataloustuotteisiin ja kalaan sekä toimii välittäjänä lähialueille. Suuria teollisuuslaitoksia ovat Sococimin sementtitehdas, Valdafriquen lääketehdas ja Senelecin Cap des Bichesin lämpövoimala, joka tuottaa sähköä koko Dakarin alueelle. Lisäksi valmistetaan muun muassa paperisäkkejä, siipikarjatuotteita, rehua, vuotia ja nahkaa.
Rufisquessa toimii peruskoulujen lisäksi julkisia ja yksityisiä lyseoita, kaksi ammattikoulua ja kolme yksityistä korkeakoulua. Terveyspalveluihin kuuluvat sairaala, 13 terveysasemaa ja joukko yksityisklinikoita. Kaupungissa on sähkö- ja vesijohtoverkot. Viemäröinti ja jätehuolto ovat puutteellisia.
Matkailu ja nähtävyydet

Rufisquen matkailupotentiaali perustuu sen siirtomaahistoriaan ja sijaintiin meren rannalla. Kaupungissa on paljon kunnostusta kaipaavia historiallisia rakennuksia. Departementin alueella sijaitsevia kohteita ovat ”vaaleanpunaiseksi järveksi” kutsuttu Retbajärvi, Toubab Dialawin kalastajakylä ja Noflayen luonnonsuojelualue.
Aiheesta muualla

Rufisquen kaupungin sivusto (ranskaksi)
Ruosteniskakehrääjä

| Ruosteniskakehrääjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät Caprimulgidae
Suku::  Kehrääjät Caprimulgus
Laji::  ruficollis
Kaksiosainen nimi
 Caprimulgus ruficollis  Temminck, 1820 
Katso myös
   Ruosteniskakehrääjä Wikispeciesissä   Ruosteniskakehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Caprimulgus ruficollis
Ruosteniskakehrääjä (Caprimulgus ruficollis) on kehrääjälintulaji.
Ulkonäkö ja koko

Ruosteniskakehrääjä on 30–34 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 60–65 senttimetriä. Se muistuttaa väritykseltään kehrääjää, mutta kaula, kurkku sekä rinnan yläosa ovat ruosteenväriset. Lisäksi niskassa on ruosteenpunaista väriä.
Levinneisyys

Ruosteniskakehrääjiä pesii Lounais-Euroopassa ja Luoteis-Afrikassa. Talvehtimisalueet sijaitsevat Länsi-Afrikassa. Linnut saapuvat pesimisalueilleen huhtikuussa ja lähtevät talvehtimaan pääosin lokakuun puoliväliin mennessä.
Elinympäristö

Ruosteniskakehrääjät pesivät metsiköiden ja pensaikoiden sävyttämillä hiekkaisilla nummialueilla sekä pinjametsiköiden reunoilla.
Rurik (nimi)

| Rurik |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  30. toukokuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Roderick, Rody, Rodrigo
Nimen alkuperä:  saksalainen Roderick, maineikas valtias
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rurik on miehen etunimi. Se on ruotsalainen muoto saksalaisesta nimestä Roderick, muinais­germaaninen kantamuoto on Hrodridc. Nimen alkuosa hrood merkitsee mainetta, loppuosa rich mahtavaa tai valtiasta. Nimen muinaisskandinaavinen muoto oli Rørik. Samaa alkuperää ovat englannin Roderick sekä espanjan ja portugalin Rodrigo. Nimen on tehnyt tunnetuksi ennen kaikkia legendaarinen viikinki­päällikkö, varjagi Rurik, joka perimätiedon mukaan perusti Novgorodin. Hänen vaikutuksestaan nimi tuli käyttöön myös Venäjällä.
Suomessa nimi Rurik on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 708 henkilölle. Nimeä ei ole suomen­kielisessä kalenterissa, mutta suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Rurikin nimipäivä on 30. toukokuuta.
Tunnettuja Rurikeja

Rurik (830–879), varjagi, perimätiedon mukaan Novgorodin perustaja
Rurik Ahlberg (s. 1972), Mustasaaren kunnanjohtaja
Rurik Calamnius (1872–1921), suomalainen kirkkoherra ja runoilija
Rurik Ekroos (1902–1977), suomalainen näyttelijä
Rurik Frilander (1880–1940), suomalainen kirjakauppias ja lintuaiheisten maalausten ja veistosten tekijä
Rurik Kellgren (1831–1899), suomalainen pankinjohtaja, liike- ja valtiopäivämies
Rurik Lindquist (1870–1950), suomalainen kuvataiteilija
Rurik Pihkala (1885–1973), suomalainen maanviljelystalouden professori
Rurik Rostislavitš (k. 1212), Kiovan Rusin suuriruhtinas
Rurik Wasastjerna (s. 1952), suomalainen arkkitehti ja tietokirjailija
Tribromietikkahappo

| Tribromietikkahappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,2,2-tribromietikkahappo
CAS-numero:  75-96-7
PubChem CID:  6415
SMILES:  C(=O)(C(Br)(Br)Br)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2HBr3O2
Moolimassa:  296,728 g/mol
Sulamispiste:  131–132 °C
Kiehumispiste:  245 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Tribromietikkahappo (C2HBr3O2) on etikkahapon bromattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa tribromietikkahappo on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja pienessä määrin petrolieetteriin. Yhdiste hydrolysoituu suhteellisen helposti erityisesti kuumennettaessa, jolloin muodostuu bromoformia.
Valmistus ja käyttö

Tribromietikkahappoa voidaan valmistaa hapettamalla bromaalia tai tetrabromieteeniä väkevän typpihapon avulla tai malonihapon vesiliuoksen ja bromin välisellä reaktiolla. Yhdistettä voidaan käyttää bromaavana reagenssina tai polymeerien valmistuksessa katalyyttinä.
Aiheesta muualla

ChemSpider: Tribromacetic acid (englanniksi)
Ruostesiipirastas

| Ruostesiipirastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Rastaat Turdus
Laji::  eunomus
Kaksiosainen nimi
 Turdus eunomus  Temminck, 1831 
Katso myös
   Ruostesiipirastas Wikispeciesissä   Ruostesiipirastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruostesiipirastas (Turdus eunomus) on aasialainen rastaslaji. Se on ruosterastaan läheinen sukulainen, jota nykyisin pidetään omana lajinaan.
Tuntomerkit

Ruostesiipirastas on kooltaan 21-24 cm. Vanhan koiraan pää on mustavalkokuvioinen, siivet ruosteenruskeat, selkäpuoli tumma ja mustatäpläinen, alapuoli on valkoinen, mutta kupeilla on suuria, tummia täpliä ja yleensä rinnan yli kulkee musta vyö. Naaras on samannäköinen kuin koiras, mutta se ei ole yhtä voimakaskuvioinen kuin koiras.
Levinneisyys

Ruostesiipirastas pesii Keski-Siperiassa taigalla pohjoisen tundralle asti. Euroopassa se on hyvin harvinainen harhailija. Suomessa se on havaittu seitsemän kertaa; ensimmäisen kerran lokakuussa 1980 ja edellisen kerran loka-marraskuun vaihteessa 2010.
Ruisrääkkä

| Ruisrääkkä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Rantakanat Rallidae
Suku::  Rääkät Crex
Laji::  crex
Kaksiosainen nimi
 Crex crex  (Linnaeus, 1758) 
 Ruisrääkän levinneisyys, pesimisalue keltaisella ja talvehtimisalue sinisellä
Katso myös
   Ruisrääkkä Wikispeciesissä   Ruisrääkkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Crex crex
Ruisrääkkä (Crex crex) on maalaismaisemassa elävä rantakanalaji, joka taantui voimakkaasti 1900-luvulla.
Koko ja ulkonäkö

Ruisrääkkä on kooltaan 20–30 senttimetriä pitkä.
Sen höyhenpuku on väritykseltään harmaankellanruskea. Sillä on siniharmaa silmäkulmanjuova ja harmaat rinnansivut, naaraalla harmaa sävy on koirasta heikompi. Selkäpuolelta ruisrääkkä on voimakkaasti tummatäpläinen. Siivissä on punaruskeat laikut.
Ruisrääkän soidinääni on kaksiosainen, sekunnin välein toistuva rääk-rääk, joka voi jatkua useita tunteja. Muuten lintu on hiljainen.
Vanhin suomalainen rengastettu ruisrääkkä on ollut vähintään 3 vuotta 3 kuukautta 24 päivää vanha.
Levinneisyys

Ruisrääkkä pesii Euroopassa 45. leveysasteen pohjoispuolella napapiirille asti sekä Länsi-Aasiassa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Pääesiintymisalueita ovat Venäjä, Baltian maat ja Valko-Venäjä. Suomessa koko Etelä-Suomessa, laulavien lintujen parimäärät vaihtelevat vuosittain ja alueittain. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu hieman vajaa 100 000 paria. Suomessa arvioidaan pesivän noin 7 000–12 000 paria. Laji on viime vuosikymmeninä runsastunut.
Elinympäristö

Ruisrääkkä elää pelloilla ja laidunmailla, sekä kuivahkoilla ahoilla ja niityillä. Sitä tavataan myös rantaniityillä ja jopa ruovikoiden reunavyöhykkeillä.
Lisääntyminen

Ruisrääkkänaaras munii 7–13 harmaa- ja vaalenruskeatäpläistä munaa, joita se hautoo 16–19 vuorokautta. Naaras hoitaa poikaset yksin.
Ravinto

Ruisrääkkä syö lähinnä hyönteisiä. Myös nilviäisiä, matoja, pieniä sammakoita, pikkunisäkkäitä ja vihreitä lehtiä. Ruisrääkän herkkua ovat myös perhosen toukat.
Aiheesta muualla

Ruisrääkkä Lintukuva-verkkopalvelussa
Levinneisyys Suomen lintuatlaksessa
Ääninäyte Taivalkosken lukion sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Mäki, Jarno & Rinne, Juhani 1985: Ruisrääkkäpoikue Hausjärvellä 1984 eli miksi ruisrääkkä hävisi? - LIntumies 1.1985 s. 72–73. LYL.
ITIS: Crex crex (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26017  Wikispecies: Crex crex  ABA: corcra  ADW: Crex_crex  Avibase: 7E2572426E200D08  BioLib: 8587  BirdLife: 22692543  BOLD: 52507  BOW: corcra  BTO: bob4210  CoL: ZFFP  CMS: crex-crex  eBird: corcra  EoL: 45509103  EUNIS: 995  EURING: 4210  Fauna Europaea: 96777  Fauna Europaea (new): cfe0b12d-937e-4747-b89b-314d23b08cc9  GBIF: 4408498  IBC: corncrake-crex-crex  iNaturalist: 443  IRMNG: 10855376  ITIS: 176277  IUCN: 22692543  NBN: NHMSYS0000530322  NCBI: 185586  NZBO: corncrake  NZOR: 2262b227-4692-4e58-b4bf-6caf9e0830e1  Observation.org: 18  Open Tree of Life: 897460  Paleobiology Database: 369010  Paleobiology Database: 369010  TSA: 5032  WoRMS: 416690  Xeno-canto: Crex-crex  Laji.fi: MX.27328 
Ruisrääkkä tien reunassa
Ruotsin kuninkaallinen taideakatemia

Taideakatemian päärakennus Tukholmassa.
Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa 
 opiskelleita suomalaisia
Johan Jacob Ahrenberg, Anton Wilhelm Arppe, Charles Bassi, Johan Zacharias Blackstadius, Edla Blommér, Erik Cainberg*, Theodor Decker, Robert Wilhelm Ekman*, Erik Enroth, Gustaf Wilhelm Finnberg, Johan Erik Hedberg, Johan Gustav Hedman, Gustaf Erik Hedman, Theodor Höijer, Karl Emanuel Jansson, Johan Knutson, Unto Koistinen, Helmi Kuusi, Aleksander Lauréus*, Johan Erik Lindh, Frans Wilhelm Lüchow, Erik Johan Löfgren, Karl Peter Mazér, Hjalmar Munsterhjelm, Martti Mäki, Victorine Nordenswan, Johan Oldenburg, Antero Olin, Erik Palmstedt, Jacob Rijf, Mathilda Rotkirch, Carl Axel Setterberg, Carl Eneas Sjöstrand, Frans Sjöström, Anita Snellman, Erland Stenberg, Johan Henrik Strömer, Emanuel Thelning, Isak Wacklin, Ferdinand von Wright, Magnus von Wright, Wilhelm von Wright 
 * agré
Ruotsin kuninkaallinen taideakatemia (ruots. Kungliga Akademien för de fria konsterna, FrKA, usein myös Konstakademien) on yksi Ruotsin kuninkaallisista akatemioista. Se sijaitsee Tukholmassa. Akatemian perusti kuningas Kustaa III vuonna 1773. Akatemiaa edelsi vuonna 1735 perustettu Kuninkaallinen Piirustusakatemia.
Taideakatemia on itsenäinen järjestö, jonka tehtävänä on tukea maalaustaidetta, kuvanveistoa, arkkitehtuuria ja muita kuvataiteita. Taideakatemiassa on myös koulutettu linnoitusupseereita. Vuonna 1978 akatemiasta irrotettiin omaksi instituutiokseen Kuninkaallinen taidekorkeakoulu (Kungliga konstghögskolan). Taidekorkeakoulu on Ruotsin kulttuuriministeriön valvonnassa.
Ensimmäiset naiset tulivat kouluun ylimääräisinä opiskelijoina vuonna 1847.
Taideakatemia on toiminut vuodesta 1775 Tukholman Norrmalmilla samassa talossa. Rakennus tunnettiin alun perin Sparren palatsina, koska sen rakennutti ylikuvernööri Axel Sparre vuosina 1671–1672. Talon on suunnitellut Nicodemus Tessin vanhempi. Se jouduttiin rakentamaan uudelleen vuonna 1751 tapahtuneen tulipalon jälkeen. Talon omistanut valaja Gerhard Meyer lahjoitti sen 1775 taideakatemialle. Rakennusta muutettiin 1841–1847 Fredrik Blomin ja 1893–1897 Erik Lallerstedtin suunnitelmien mukaan. Viimeisimpien muutosten jälkeen rakennus sai nykyisen uusrenessanssityylisen ilmeensä.
Agré

Taideakatemiassa opiskelleelle saatettiin myöntää agré (ranskan sanasta agréer ’valtuuttaa, hyväksyä’) vuoteen 1887 asti. Se oli taideakatemian jäsenyyttä arvossa seuraava arvonimi. Agrén myöntäminen tarkoitti, että opiskelija oli valmistunut taiteilijaksi ja sai mahdollisuuden opiskella ulkomailla akatemian tuella. Suomesta lähteneille agré myönnettiin ainakin Erik Cainbergille, R. W. Ekmanille ja Aleksander Lauréukselle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Muut:  IdRef
Erich Rudorffer

| Erich Rudorffer |
| --- | --- |
 Erich Rudorffer
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. marraskuuta 1917 Zwochau
Kuollut: 8. huhtikuuta 2016 (98 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1939–1945
Komentajuudet:  II/JG 54
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  majuri
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi
II/JG 54:n komentaja, majuri Erich Rudorffer (oik.) Immolassa 21. kesäkuuta 1944, taustallaan siipimiehensä, Uffz. Tangermann.
Erich Rudorffer (1. marraskuuta 1917 – 8. huhtikuuta 2016) oli saksalainen lentäjä ja toisen maailmansodan aikainen hävittäjä-ässä. Rudorffer lensi yli 1 000 taistelulentoa ja ampui alas 222 vastustajan lentokonetta, näistä 12 suihkumoottorihävittäjä Messerschmitt Me 262:lla. Rudorfferin pudotussuhteen ollessa 4.50.  Hänet ammuttiin alas 16 kertaa, joista hän pelastautui 9 kertaa laskuvarjon avulla. Rudorffer taisteli länsi- ja itärintamalla sekä Pohjois-Afrikassa. Hän osallistui myös Karjalankannaksen suurhyökkäyksen torjuntaan, lento-osasto Kuhlmeyn osana toimineen lentolaivueen, II/JG 54:n, komentajana. Rudorffer oli tunnettu moninkertaisista, toisin sanoen yhden taistelulennon aikana saavutetuista, ilmavoitoista  Esimerkiksi 6. marraskuuta 1943 hän ampui yhden taistelulennon aikana alas 13 vastustajan konetta seitsemässätoista minuutissa.
Lentäjä ja hävittäjä-ässä

Zwochaun kunnassa Saksissa syntyneen Rudorfferin lentäjän ura alkoi Lufthansan palveluksessa vuonna 1936. Toisen maailmansodan sytyttyä syyskuussa 1939, lentokapteeniksi Lufthansalla ylennyt Rudorffer komennettiin Luftwaffen palvelukseen 1. marraskuuta 1939. Hän sai aluksi koulutuksen kaksimoottorisiin pommikoneisiin Liegnitzissä, lentäen muun muassa Junkers Ju 52, Junkers Ju 86 ja Dornier Do 17 -kalustolla, jonka jälkeen hänet koulutettiin kaksimoottorisen hävittäjälentokoneen, Messerschmitt Bf 110:n, ohjaajaksi. Rudorffer komennettiin tammikuussa 1940 vääpeliksi (saks. Oberfeldwebel) ylennettynä Messerschmitt Bf 109 E -koneilla varustettuun I/JG 2:een, jonka riveissä hän aloitti taistelulennot taistelun Ranskasta alkaessa.
Taistelu Ranskassa

Ensimmäisen ilmavoittonsa hän saavutti 14. toukokuuta 1940, ampuessaan alas Ranskan ilmavoimien Curtiss 75A -koneen Sedanissa. Hävittäjä-ässä -nimitykseen oikeuttavan viidennen ilmavoittonsa Rudorffer saavutti 26. toukokuuta 1940, ampuessaan Calais-Dunkerque'in alueella alas RAF:n Spitfire-koneen. Ranskan antautuessa kesäkuussa 1940 Rudorfferin ilmavoittojen määrä oli noussut yhdeksään.
Taistelu Britanniassa

Taistelun Britanniasta alettua heinäkuussa 1940, Rudorfferin yksikkö tukeutui Normandiassa sijainneille lentokentille. Rudorffer ylennettiin taistelun aikana, 2. lokakuuta 1940, vänrikiksi (saks. Leutnant). Hänelle myönnettiin Rautaristin ritariristi 19 ilmavoiton jälkeen 1. toukokuuta 1941. Kesäkuussa 1941 Rudorffer komennettiin adjutantiksi I/JG 2:een. Heti tämän jälkeen hänet komennettiin 6./JG 2:n lentueenpäälliköksi, jossa tehtävässä hän oli joulukuuhun 1942 asti. Ylennys luutnantiksi (saks. Oberleutnant), lentueenpäällikön tehtävää vastaavaan arvoon, tuli 1. lokakuuta 1941.
Taistelu Afrikassa

Marraskuussa 1942 majuri Adolf Dickfeldin komentama, Focke-Wulf Fw 190 -koneilla varustettu II/JG 2 siirrettiin Tunisiaan. Joulukuussa 1942 Rudorffer komennettiin laivueen komentajaksi, pakkolaskussa loukkaantuneen Dickfeldin tilalle. Ylennys tehtävää vastaavaan arvoon tuli jälleen myöhemmin, kun Rudorffer ylennettiin kapteeniksi (saks. Hauptmann) 1. tammikuuta 1943.
Paluu Ranskaan

Marraskuusta 1942 maaliskuuhun 1943, jolloin laivue palasi Ranskaan, se ampui alas 150 vastustajan konetta, joista Rudorffer ampui itse alas 26. Ranskaan palattuaan laivue varustettiin uudelleen, nyt Messerschmitt Bf 109 G-6 -koneilla.
Itärintama

Kesäkuussa 1943 Rudorffer komennettiin Königsbergin lähistölle muodostamaan JG 54:n neljättä laivuetta, IV/JG 54:ää. Hänet siirrettiin kuitenkin 1. elokuuta 1943 itärintamalle, II/JG 54:n komentajaksi, edellisen komentajan Heinrich Jungin kaaduttua ilmataistelussa 30. heinäkuuta 1943. Majuriksi (saks. Major) 1. marraskuuta 1943 ylennetty Rudorffer toimi II/JG 54:n komentajana tammikuuhun 1945 saakka. 11. huhtikuuta 1944, ammuttuaan siihen mennessä alas 134 vastustajan konetta, Rudorfferin ritariristiin lisättiin tammenlehvät (saks. Eichenlaub). Kesällä 1944 laivue, joka oli sijoitettuna Petseriin, siirtyi Immolaan osana lento-osasto Kuhlmeytä. Rudorffer väitti ampuneensa Suomessa olonsa aikana alas viisi Il-2 -konetta. 15. tammikuuta 1945, sodan lähestyessä loppuaan, Rudorffer sai siirron Valtakunnanpuolustukseen (saks. Reichsverteidigung), Me 262 -hävittäjillä varustetun I/JG 7:n komentajaksi. 26. tammikuuta 1945 Rudorfferin ritariristiin lisättiin miekat (saks. Schwertern). Rudorfferin komentama suihkuhävittäjälaivue oli sijoitettuna Kaltenkircheniin joulukuusta 1944 huhtikuun alkupuolelle 1945. Tuona aikana lentäessään Rudorffer saavutti 12 ilmavoittoa, joista suurin osa (8) oli nelimoottorisia B-17-koneita. Sodan loppuajan Rudorffer kuului IV/JG 7:ään, joka oli sijoitettu Schleswig-Jagelin lentokentälle Pohjois-Saksaan.
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Rudorffer jatkoi liikennelentäjän ammatissaan. Hän työskenteli 1980-luvulla myös Länsi-Saksan ilmailuhallinnon palveluksessa.
Elokuvassa Tali-Ihantala 1944 nähty Flug Werkin Fw 190 A8/N -reproduktio lento-osasto Kuhlmeyn koneyksilöstä. Koneeseen on maalattu rungossa olevan kansallisuustunnuksen molemmin puolin Rudorfferin II/JG 54:n komentajuutta osoittavat tunnukset.
Rumble in the Jungle

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Päivämäärä: 30. lokakuuta 1974
Paikka: Stade du 20 mai, Kinshasa, Zaire
Panoksena: WBA:n/WBC:n raskaansarjan maailmanmestaruus
 
George Foreman vs. Muhammad Ali
| Big George |  | The Greatest |
Katsaus
| Houston, Texas | Kotipaikka | Louisville, Kentucky |
| 40–40–0  KO 37 | Tilastot | 46–44–2   KO 31 |
| 190 cm | Pituus | 191 cm |
| 100 kg | Paino | 92 kg |

| WBA:n/WBC:n raskaansarjan maailmanmestari | Mestaruus |  |
 
Lopputulos: Ali voitti tyrmäyksellä 8. erässä
Rumble in the Jungle (suom. Ryminää viidakossa) oli nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestaruusottelu, joka käytiin 30. lokakuuta 1974 Stade du 20 mai -stadionilla silloisen Zairen pääkaupungissa Kinshasassa maailmanmestari George Foremanin ja haastaja Muhammad Alin välillä. Ottelua pidetään yleisesti yhtenä nyrkkeilyhistorian parhaista, vaikka sen tapahtumia on luonnehdittu vähäisiksi.
Ottelun nimen keksi promoottori Don King, joka lupasi molemmille ottelijoille ennätyksellisen viiden miljoonan dollarin ottelupalkkion. King oli tuolloin uusi nimi suurien otteluiden järjestäjänä eikä hänellä ollut varaa taata ottelupalkkioita itse. Zairen presidentti Mobutu Sese Seko suostui sijoittamaan rahojaan otteluun sillä ehdolla, että kamppailu käytäisiin hänen maassaan.
Ottelu kesti kahdeksan erää, joiden aikana altavastaajana kamppailuun lähtenyt entinen maailmanmestari Muhammad Ali väsytti vastustajansa asettumalla köysiin ja antamalla tämän lyödä itsensä uuvuksiin. Kamppailun viimeiseksi jääneessä erässä Ali kaatoi Foremanin kanveesiin iskusarjalla kasvoihin ja voitti maailmanmestaruuden tyrmäyksellä. Alista tuli voiton myötä toinen raskaansarjan nyrkkeilijä, joka pystyi voittamaan kerran menettämänsä mestaruuden takaisin.