stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Porthania
Historia

Helsingin yliopisto rakennutti 1930-luvun ja 1970-luvun välisenä aikana sarjan suuria laitos- ja instituuttirakennuksia Helsingin keskustaan. Näiden taustalla oli 1900-luvun ”ylioppilastulva", lukiokoulutuksen yleistymisestä ja ikäluokkien suurenemisesta aiheutunut opiskelijamäärien räjähdysmäinen kasvu. Suurten uudisrakennusten avulla pyrittiin helpottamaan yliopistoa vaivannutta kroonista tilanpuutetta. Näihin rakennuksiin kuuluvat Yliopiston päärakennuksen laajennusosa (1937), Metsätalo (1939), Porthania (1957), ja viimeisenä yliopiston hallintorakennus (1978).
Hallituskadun tontit 11 ja 13 eli nykyinen Porthanian paikka oli uudisrakennussuunnitelmien kohteena jo 1920-luvulla. Paikalla sijaitsi tuolloin joukko pieniä 1800-luvun puutaloja jotka yliopisto omisti. Vuosina 1927–1928 tehdyssä yliopiston uudisrakentamisen yleissuunnitelmassa paikalle hahmoteltiin suurta instituuttirakennusta, jossa yhdistyisivät modernilla tavalla toisiinsa opetustilat ja ylioppilaiden sosiaaliset tilat, kuten voimistelusalit ja ylioppilaskahvila. Arkkitehti Armas Lindgren teki instituuttirakennusta varten alustavat rakennuspiirustukset, jotka edustivat monumentaalista 1920-luvun klassismia. Tästä suunnitelmasta kuitenkin toteutui vain yksi osa, vuosina 1927–1931 rakennettu Hammaslääketieteen laitos (Fabianinkatu 24), jonka oli alun perin tarkoitus olla instituuttirakennuksen koillissiipi.
1930-luvulla muut yliopistolliset rakennushankkeet, ensin Yliopiston päärakennuksen laajentaminen ja sitten Metsätalon rakentaminen, ajoivat Hallituskadun tonttien rakentamisen ohi. 1940-luvun alkupuoliskolla rakennustoiminta oli pysähdyksissä toisen maailmansodan vuoksi. Vuonna 1949 asetettiin jälleen komitea pohtimaan yliopiston rakennus- ja tilakysymystä. Komitean lausunnon mukaan Hallituskatu 11-13:n instituuttirakennus oli toteutettava mahdollisimman nopeassa aikataulussa. Laitos- ja sosiaalitilojen lisäksi rakennuksessa oli oltava varastotiloja yliopiston kirjastolle, joka kärsi säilytystilan puutteesta.
Vuonna 1949 Porthanian tontista järjestettiin arkkitehtikilpailu, johon Aarne Ervi ja Ola Hansson osallistuivat ehdotuksellaan Studiosaurus. Kilpailussa ei jaettu ensimmäistä palkintoa, mutta parhaiksi arvioitujen osallistujien kesken järjestettiin toinen kierros. Tämän kierroksen voitti Aarne Ervi yksin tekemällään ehdotuksella joka kehitti eteenpäin Studiosauruksen ideoita. Rakennustyöt aloitettiin hänen suunnitelmiensa mukaan vuonna 1950, ja uusi instituuttirakennus vihittiin käyttöön seitsemän vuotta myöhemmin. Rakennus sai vihittäessä nimen Porthania Turun akatemian professorin ja 1700-luvun merkittävimmän suomalaisen humanistin Henrik Gabriel Porthanin mukaan. Se oli Helsingin yliopiston ensimmäinen henkilön mukaan nimetty rakennus; myöhemmin humanistisen tiedekunnan laitoskortteli on saanut nimen Topelia ja valtiotieteellisen tiedekunnan päärakennus nimen Snellmania.
Arkkitehtuuri

Kaikista kilpailusuunnitelmista Ervin suunnitelma oli sekä tyylillisesti että rakenteellisesti selvästi modernistisin, ja Porthania olikin Suomen ensimmäinen huomattava rakennus joka toteutettiin tehdasvalmisteisista betonielementeistä. Ervi oli työskennellyt aiemmin Alvar Aallon apulaisena, ja Porthaniassa on nähtävissä heijastuksia Aallon töistä; esimerkiksi luentosalien pyöreät kattoikkunat tuovat mieleen Viipurin kirjaston. Ervi myös suunnitteli Porthanian sisustuksen ja kalusteet, pyrkien näin luomaan rakennuksesta taiteellisen kokonaisuuden.
Vuonna 2007 Porthanian peruskorjaus palkittiin Euroopan unionin Europa Nostra -mitalilla rakennusperintösarjassa.
Tilat

Porthania suunniteltiin ratkomaan yliopiston tilapulaa ja sisältämään monenlaisia toimintoja. Rakennukseen tuli viisi suurta auditoriota ja kymmenen pienempää luentosalia sekä tiloja laitoksille ja seminaarikirjastoille. Koska suunnittelussa pidettiin tärkeänä opiskelijoiden sosiaalisia tiloja, Porthaniaan sijoitettiin myös suuri opiskelijaruokala, voimistelusali ja terveydenhoitotilat. Kellariin rakennettiin suuret kirjavarastot, joista on maanalainen yhteys naapurikorttelissa sijaitsevaan yliopiston kirjastoon. Rakennuksen alkuperäiset käyttäjät olivat historiallis-kielitieteellinen, oikeustieteellinen ja valtiotieteellinen tiedekunta.
Porthanian sydämenä on kahden kerroksen korkuinen keskusaula, jota koristaa kaksi monumentaalista seinämaalausta, Arvid Bromsin abstrakti Eteenpäin – ylöspäin (1957) sekä Olli Miettisen realistinen Kehrä (1959). Aulan ympärille on sijoitettu neljä suurta luentosalia, joista suurin vetää 650 henkeä ja on edelleen Helsingin yliopiston suurin luentosali. Aulan yläpuolella toisessa kerroksessa on opiskelijaruokala, nykyinen UniCafe Porthania. Ruokalan ulko- ja sisäseinät on tehty lasista, jotta ruokailijat voivat katsella esteettä sekä ulos Yliopistonkadulle että sisään pääaulaan; lisäksi ruokalassa on oma ulkoterassi. Porthanian viisi ylintä kerrosta ovat laitostiloja, joissa on pienempiä luentosaleja sekä työhuoneita.
Porthania peruskorjattiin vuosina 2004–2006 pyrkien säilyttämään talon alkuperäinen asu. Peruskorjauksen yhteydessä rakennettiin korttelin keskelle katettu käytävä Porthaniasta oppimiskeskus Aleksandriaan ja Opiskelijakirjastoon. Peruskorjauksen jälkeen rakennuksen pääasiallinen käyttäjä on ollut oikeustieteellinen tiedekunta. Peruskorjauksesta huolimatta Porthania kärsii vieläkin suunnitteluun liittyvistä rakenteellisista ongelmista, esimerkiksi tasakattoratkaisu aiheuttaa suomalaisissa sääolosuhteissa jatkuvia vesivahinkoja.
Porthanian ylimmässä kerroksessa toimii Helsingin yliopiston Piirustussali.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porthania Wikimedia Commonsissa
Hissejä Porthaniassa
Postipysäkki

Postipysäkki oli Posti- ja Lennätinhallituksen aikana Suomessa alimman lajin postitoimipaikka.
Postipysäkkien historiaa

Postipysäkit olivat kaikkein pienimpiä toimipaikkoja. Niitä oli lähinnä laitoksissa, yksityisillä rautateillä sekä joissakin matkustajalaivoissa ja yhteysaluksissa.
Postipysäkeillä ei ollut postinkantajaa vaan useimmiten postihyllyt asiakkaille, jotka itse noutivat postinsa, koska tämä toimipaikka palveli yleensä hyvin rajallista aluetta. Malliesimerkki tällaisesta oli Röykän sairaalan yhteydessä toiminut postipysäkki Röykkä I, jonka postinumero oli 05130. Pysäkki poikkesi normaalista sairaalan postista siten, että se palveli myös rajanaapurina toimivaa Geofysiikan observatoriota. Toimipiste suljettiin sairaalan toiminnan päättyessä.
Suomenlahden ulkosaaria hoitaneessa kelirikkoalus s/s Suursaaressa postipysäkkiä hoiti perämies. Aluksella oli oma, sen nimellä varustettu postileimasin. Katsottiin että päivämääräleimasin kuuluisi vasta ylemmille postiasemille. Toisella yhteysaluksella, M/S Jäämerellä, joka liikennöi Petsamon vesillä, oli puolestaan epävirallinen nimileimasin. Aluksen kautta kuljetettu posti leimattiin erikseen Kalastajasaarennon sataman postiasemalla. Postilaivan arvonimen omanneella matkustajalaiva S/S Ariadnella oli erikseen postipysäkinhoitaja, joka oli Posti- ja lennätinhallituksen palveluksessa.
Yksityisillä rautateillä postipysäkkiä hoiti tavallisesti kyseisen rautatiepysäkin hoitaja tai joskus asemapäällikkö. Äänekosken–Suolahden rautatien Paatelan postipysäkillä oli oma hoitaja, pysäkinhoitajan puoliso Maria Salo, "Pysäkin-Maija".
Järjestelmä uusittiin kun posti yhtiöitettiin. Nykyiset asiamiespostit vastannevat parhaiten entisiä postipysäkkejä, tosin niiden henkilöstö ei ole Postin palveluksessa vaan toiminta suoritetaan myyntipalveluna.
Joillakin erityisillä kohteilla, Helsingissä tunnetuimpina Linnanmäen huvipuistolla ja Korkeasaaren eläintarhalla, postilaatikkoon laitetut kortit ja kirjeet varustetaan paikan omalla erikoisleimalla.
Väliaikaisia postipysäkkejä on ollut suurten tapahtumien yhteydessä. Esimerkiksi 6.–16. elokuuta 1965 Sauvossa järjestetyllä partiolaisten kansainvälisellä Hakkis-suurleirillä oli oma postipysäkkinsä, joka oli paikalle ajettu, Postin linja-autoon sisustettu toimipaikka, jolla oli oma leirin ajan voimassa ollut erityisleimansa. Sillä oli jopa pankkioikeus, eli kuriositeettina voinee mainita, että kyseisellä leirillä oli kaksikin pankkia: postibussin vieressä oli Pohjoismaiden Yhdyspankin omistama pankkiauto.
Jokioisten museorautatien nykyinen erikoisleima
Posenin provinssi

Kielisuhteet Posenin piirikunnissa vuoden 1910 väestönlaskennan perusteella:
  saksa
  puola
  muut kielet.
Posenin provinssi (saks. Provinz Posen) oli Preussin kuningaskunnan itäinen provinssi vuosina 1815–1920. Provinssi oli noin 29 000 neliökilometrin suuruinen ja sen asukasluku oli vuonna 1910 noin 2,1 miljoonaa. Sen pääkaupunki oli Posen. Muihin suuriin kaupunkeihin lukeutuivat Bromberg, Schneidemühl ja Gnesen.
Saksan keisarikunnan hävittyä ensimmäisessä maailmansodassa siirtyi Posenin provinssi täysin saksankielisiä raja-alueita lukuun ottamatta Puolalle. Toisessa maailmansodassa osana Puolan offensiivia vuonna 1939 alue siirtyi jälleen Saksan hallintaan, silloin nimellä Reichsgau Wartheland. Vuonna 1945 alue liitettiin kokonaan osaksi Puolaa ja nykyisin alue on Ison-Puolan voivodikunta.
Väestö

Posenin provinssin asukasluku vuonna 1910 oli 2 099 831, mikä oli 5,2 prosenttia koko Preussin asukasluvusta. Provinssin suurin väestöryhmä oli puolalaiset. Vuonna 1910 puolankielisiä oli provinssin asukkaista 63,5 prosenttia. Puolan kielen jälkeen puhutuimpia kieliä olivat saksa ja jiddiš. Suurin osa, vuonna 1910 67,7 prosenttia, provinssin asukkaista kuului katoliseen kirkkoon. Evankelisia asukkaista oli 30,8 prosenttia ja juutalaisia 1,3 prosenttia.
Ylipresidentit

1815–1824: Joseph von Zerboni di Sposetti
1825–1830: Johann Friedrich Theodor von Baumann
1830–1840: Eduard Heinrich Flottwell
1840–1842: Adolf Heinrich von Arnim-Boitzenburg
1843–1850: Carl Moritz von Beurmann
1850–1851: Gustav von Bonin (1. virkakausi)
1851–1860: Eugen von Puttkamer
1860–1862: Gustav von Bonin (2. virkakausi)
1862–1869: Carl Wilhelm Heinrich Georg von Horn
1869–1873: Otto von Königsmarck
1873–1886: William Barstow von Guenther
1886–1890: Robert von Zedlitz-Trützschler
1890–1899: Hugo von Wilamowitz-Moellendorff
1899–1903: Rudolf von Bitter
1903–1911: Wilhelm Hans August von Waldow-Reitzenstein
1911–1914: Philipp Schwartzkopf
1914–1918: Johannes von Eisenhart-Rothe
Porin kauppatori

Porin kauppatori.
Porin kauppatori on Porin ydinkeskustassa sijaitseva kauppa- ja markkinapaikka. Tori toimii myös kaupunkiliikenteen linja-autojen lähtö- ja päätepysäkkinä. Kauppatorin ohi suuntautuva Yrjönkatu muuttuu torin itälaidalla kävelykaduksi, joka jatkuu etelään noin 400 metriä aina Mikonkadulle saakka.
Torimyyntiä kauppatorilla on ympäri vuoden maanantaista lauantaihin. Heinäkuussa se on avoinna myös sunnuntaisin.
Yleistä

Porin kauppatori on perinteisesti ollut vilkas kauppapaikka. 2000-luvulla sen merkitys on kuitenkin vähentynyt, erityisesti talvikuukausina. Suuri osa kauppatorin tapahtumia on siirtynyt kävelykadun ja Eetunaukion alueelle.  Ongelmana on myös ollut vanhojen torikauppiaiden eläköityminen ja uusien löytäminen tilalle.
Tori tunnetaan ympäri Suomea sananlaskusta ”Ko tulet Porrii, su pannaa pärekorrii ja veretää pitki Pori torrii”. Vanhaan kansanperinteeseen kuuluvan sananlaskun alkuperää ei tunneta, mutta painettuna se esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 1870 Seitsemässä veljeksessä.
Porin kauppatoria kunnostettiin viimeksi vuosina 2007–2008 kaupungin 450-vuotisjuhlien kunniaksi. Silloin rakennettiin muun muassa uutta kivetystä ja paljastettiin kuvanveistäjä Pertti Mäkisen veistos Toriparlamentti.
Panorama Porin kauppatorilta
Historia

Porin kaupungin päätori sijaitsi aikaisemmin Porin raatihuoneen edustalla nykyisen Raatihuoneenpuiston paikalla. Nykyisen kauppatorin paikalla oli 1800-luvun alussa aukio, joka oli karttoihin merkitty nimellä Ny torget (Uusi tori). Vuoden 1852 palon jälkeen torikauppa rupesi vähitellen siirtymään nykyiselle paikalleen. Tuolloin kaupungissa oli yhteensä neljä eri toria. Vuonna 1859 keisari Aleksanteri II antoi määräyksen, jonka mukaan ainoa maalaistavaroiden sallittu kauppapaikka Porin kaupungissa oli Uusi tori ja näin siitä alkoi kehittyä kaupungin torikaupan keskus.
Torin ympäristön rakennuksia

Porin kauppatori on harvinainen Suomessa, koska se on kokonaan korkeiden 6-8-kerroksisten liike- ja asuinrakennusten ympäröimä. Suurin osa muiden Suomen kaupunkien toreista on matalamman rakennuskannan ympäröimää, joltakin laidaltaan avonainen tai yhdellä laidalla on kirkon kaltainen julkinen rakennus.
Torin ympäristön rakennuskanta on pääosin peräisin 1950- ja 1970-luvuilta. Vanhempaa edustaa enää luoteiskulmassa oleva Widbomin talon julkisivu, joka jätettiin paikalleen 1980-luvulla valmistuneen liikerakennuksen eteen. Koilliskulmassa sijaitsee 8-kerroksinen vuonna 1963 valmistunut Rojohoppe, joka on saanut nimensä raumalaisen murrekirjailija Hj. Nortamon tuotannosta. Nortamo toimi lääkärinä samassa paikassa olleessa rakennuksessa 1900-luvun alkupuolella.  Rojohoppen jatkeena Kokemäenjoen suuntaan mentäessä on vuonna 1967 valmistunut postitalo. Vuonna 1927 valmistuneen Porin kauppahallin sisäänkäynti sijaitsee torin kaakkoiskulmassa.
Kauppatorin länsilaidalla paikallisliikenteen pysäkkien läheisyydessä sijaitsee Satapaska-nimellä tunnettu vuonna 1955 valmistunut huolto- ja kioskirakennus.  Nimensä se on todennäköisesti saanut rakennuksessa olevista yleisistä WC-tiloista. Satapaskan valmistuttua purettiin torin etelälaidalla ollut vanha vaakahuone. "Satapaskaa" alettiin purkamaan loppukesällä 2021 ja sen tilalle rakennettiin täysin uusi torirakennus, joka valmistui huhtikuussa 2022.
Paikallisliikenne

Porin kauppatori toimii myös Porin Linjojen päätepysäkkinä. Porin paikallisliikenteen linja-autojen laiturit sijaitsevat torin läntisellä laidalla. Laitureiden läheisyydessä on katettu odotustila, jonka yhteydessä on mm. Hesburger, R-kioski ja WC. Odotustilan purkamisen vuoksi lähtölaiturit 1 ja 8 poistettiin käytöstä kesän 2021 aikataulukauden alkaessa.
Paikallisliikenne > Keskustalinjat

| Bussilinja | Lähtölaituri | Reitti/Määränpää |
| --- | --- | --- |
| 1 | 6, 7 | Citylinja Puuvilla - Kauppatori - Satasairaala - Paratiisinmäki |
| 2 | 3 | Kauppatori – Toejoki – Tuulikylä – Toejoki – Kauppatori |
| 3(W) | 4 | Kauppatori – Vähärauma – (Tiedepuisto) – Leppäkorpi – Tuorsniemi – Leppäkorpi – Vähärauma – Kauppatori |
| 4 | 4 | Kauppatori – Tupala – Väinölä – Tupala – Kauppatori |
| 6 | 4 | Kauppatori – Koivula – Sampola – Koivula – Kauppatori |
| 7V | 5 | Kauppatori – Vähärauma – Tiedepuisto – Ulasoori – Makholma – Viasvesi – Oosinselkä |
| 8 | 5 | Kauppatori – Koivula – Koivistonluoto – Koivula – Kauppatori |
| 9 | 5 | Kauppatori – Kaupunginsairaala – Musa – Kaupunginsairaala – Kauppatori |
| 12 | 3 | Kauppatori – Isosanta – Pormestarinluoto – Isosanta – Kauppatori |
Paikallisliikenne > Meri-Porin linjat

| Bussilinja | Lähtölaituri | Reitti/Määränpää |
| --- | --- | --- |
| 30M | 2 | Reposaari – Mäntyluoto – Pihlava – Kyläsaari – Uusiniitty – Pietniemi - Tiedepuisto – Pori |
| 34(M/R/W) | 2 | Pori – Karjaranta – (Tiedepuisto) – Uusiniitty – Kyläsaari – Pihlava – Meri-Porin yhtenäiskoulu – Yyteri (– Mäntyluoto/Reposaari) |
| 35 | 2 | Pori – Tiedepuisto – Pietniemi – Uusiniitty – Kyläsaari – Pihlava – Meri-Porin yhtenäiskoulu |
| 40M, 43 | 2 | Pori – Tiedepuisto – pikatie – (Meri-Porin yhtenäiskoulu – Pihlava) – Mäntyluoto – Reposaari |
Paikallisliikenne > Maaseutulinjat

| Bussilinja | Lähtölaituri | Reitti/Määränpää |
| --- | --- | --- |
| 60 | 10 | Pori – Pormestarinluoto – Lyttylä |
| 61 | 9 | Pori – Merikarvia |
| 64(H) | 9 | Pori – (Hyvelä) – Söörmarkku – Noormarkku  – Lamppi – Ahlainen |
| 66(A) | 7 | Pori – Toejoki – Ruosniemi – Noormarkku (– Ahlainen) |
| 69 | 11 | Pori – Kullaa – Lavia – Kiikoinen |
| 70, 70Y, 71 | 11 | Pori – Ulvila – Nakkila – Harjavalta – Kokemäki |
| 80 | 6 | Kauppatori – Uusikoivisto – Mynsteri – Vanhakylä – Krapisto |
| 90 | 6 | Kauppatori – Harmaalinna – Friitala – Rantala |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porin kauppatori Wikimedia Commonsissa
Tori on Porin sydän (Arkistoitu – Internet Archive) Turist.fi
Kauppatori (Arkistoitu – Internet Archive) Nettikamerat, Pori (kuva päivittyy selainta päivitettäessä: F5 tai selaimen päivitystoiminto)
Kauppatorin uusi torirakennus huhtikuussa 2022.
Porin Linjojen päätepysäkki.
Porin paikallisliikenteen lähtölaiturit.
Poslakka

Poslakka (ven. Каршево, Karševo) on kylähallintoalue ja sen keskuskylä Puudožin piirin lounaisrajalla Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Poslakan kylä

Poslakan kylä sijaitsee 25 kilometriä Puudožista etelään. Poslakan väestö saa elantonsa lähinnä maataloudesta ja metsäteollisuudesta. Kylässä on myös makkaratehdas. Kylän läheisyydessä on munkkiluostari, saksalaisten vankien hautausmaa, kalliomaalauksia ja Muuromskin luonnonpuisto.
Poslakan kylähallintoalue

Poslakan kylähallintoalue käsittää Puutoisen piirin lounaisosan. Se rajoittuu pohjoisessa Šallan asutushallintoalueeseen sekä Podporožjen ja Puutoisen seudun kylähallintoalueisiin ja etelässä Vologdan alueeseen. Poslakan kylähallintoalueen kyliä ovat Krasnoborski, Miheilä, Nigižma ja Poslakka (keskuskylä). Äänisen rannalla Murominniemellä sijaitsee Muuromin Svjato-Uspenskin munkkiluostari, joka perustettiin jo 1350. Venäjän vallankumouksen jälkeen vuonna 1918 luostarin toiminta lopetettiin. Luostaritoiminta aloitettiin uudelleen vuonna 1991 Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.
Kielitieteellinen taistelu

Kielitieteellinen taistelu (engl. the linguistic wars) tarkoittaa pitkällistä akateemista kiistaa Yhdysvaltojen generatiivisessa kielitieteessä. Kiista alkoi erimielisyyksistä Noam Chomskyn ja hänen varhaisten oppilaidensa ja kollegoidensa välillä 1960- ja 1970-luvuilla. Lingvistit kuten Paul Postal, John Robert Ross, George Lakoff ja James McCawley ehdottivat vaihtoehdoksi generatiivista semantiikkaa, joka käytännössä käänsi Chomskyn teorian päälaelleen keskittymällä  kieliopin sijasta semantiikkaan Chomskyn syvärakenteen perustana. Chomsky ja muut generatiiviset kielitieteilijät väittivät, että merkitys syntyy käytettyjen sanojen taustalla olevasta järjestyksestä, kun taas generatiivisen semantiikan kannattajien mukaan sanojen merkitys määrää niiden järjestyksen.
Chomskyn teorian kritiikki keskittyi pääasiassa kahteen erilliseen seikkaan: ensinnäkin, syvärakenne (engl. deep structure) on generatiivisten semantikkojen mielestä hyödytön konsepti, joka pitäisi hylätä. Uuden liikkeen mukaan kielitieteellisen kuvauksen tulisi lisäksi pohjautua semantiikkaan eikä kielioppiin, kuten Chomskyn transformatiivisessa teoriassa. Chomskya seuraava koulukunta vastasi kritiikkiin ilmoittamalla, että syvärakenteen tietty taso määräytyy kielitieteellisen kuvauksen yksinkertaisuuden ja yleisyyden mukaan. Lisäksi heidän mukaansa oletus, että kielitieteellisen kuvauksen on perustuttuva semantiikkaan, olisi järjetön, koska se mitätöisi sukupolvien kielitieteellisen edistyksen.
Kielitieteellinen taistelu päättyi lopulta Chomskyn ja hänen seuraajiensa "voittoon". George Lakoffin mukaan syynä oli Chomskyn akateeminen vaikutusvalta. Lakoff kirjoitti tapauksesta: "Kun Chomsky alkoi kritisoida meitä vuonna 1967, minä olin 26-vuotias, Haj [Ross] ja Jim [McCawley] olivat 29 ja Paul [Postal] 30. Olimme häneen verrattuna lapsia, meillä ei ollut minkäänlaista auktoriteettia. Olimme lähteneet sotimaan yhtä historian merkittävimmistä kielitieteilijöistä, kaiken lisäksi yhdessä hänen lempiaiheistaan."  Sen sijaan Newmeyerin mukaan generatiivinen kielioppi hylättiin, koska se todettiin empiirisesti vääräksi.
Generatiivisesta semantiikasta kehittyi myöhemmin vaihtoehtoinen kielitieteellinen malli, joka tunnetaan psykolingvistiikkana. Psykolingvistiikka tutkii kielen ymmärtämisen yhteyttä neurologisiin funktioihin. Generatiiviset semantikot olettavat, että kielen omaksumiselle on aivoissa oma erityinen alueensa, kun taas kognitiiviset kielitieteilijät kiistävät sen. Sen sijaan he väittävät, että kielen ymmärtämiseen tarvittava tiedonkäsittelytaito on vastaava kuin ei-kielellisiin tehtäviin tarvittavat taidot. Nykyään tieteenalasta käytetään yleisemmin nimeä neurolingvistiikka. lähde?
Kirja

Randy Allen Harris on kirjoittanut aiheesta kirjan The Linguistics Wars (ISBN 9780195098341). Kirja on julkaistu englanniksi 1993. Sitä ei ole suomennettu.
Käännös suomeksi
Adnan Khashoggi

Adnan Khashoggi vuonna 1980.
Adnan Khashoggi (tai Kashoggi, arab. عدنان خاشقجي‎, turk. Adnan Kaşıkçı; 25. heinäkuuta 1935 Mekka – 6. kesäkuuta 2017 Lontoo) oli saudiarabialais-turkkilainen miljonääri, joka toimi arabimaailman asekaupoissa välittäjänä. Hän teki asekaupoilla miljardiomaisuuden 1970- ja 1980-luvuilla, mutta menetti sittemmin suurimman osan omaisuudestaan tuhlailevan elämäntyylinsä ja huonojen sijoitusten takia. Khashoggilla oli vuonna 2013 ainakin 21 miljoonaa dollaria velkaa, ja hän oli omien sanojensa mukaan rutiköyhä.
Taustaa

Khashoggin isä oli turkkilaissyntyinen lääkäri Muhammad Khashoggi., joka oli Saudi-Arabian kuninkaan Ibn Sa’udin henkilökohtainen psykologi.
Khashoggi sai koulutuksena Egyptissä ja Yhdysvalloissa. Khashoggi meni töihin Triad Holding Companyyn, joka toimii Salt Lake Cityssä. Myöhemmin firma teki konkurssin. Adnan rupesi myöhemmin asekauppiaaksi ja osti aseita Yhdysvalloista Saudi-Arabiaan 1960-1970-luvuilla.
Asekauppias

Etevänä liikemiehenä Adnan perusti monia yrityksiä Sveitsiin ja Liechtensteiniin niiden löyhän verotuksen takia. Liiketoiminalla hän solmi suhteita merkittäviin henkilöihin, kuten CIA-agentteihin James H. Critchfieldiin ja  Kim Rooseveltiin ja amerikkalaiseen liikemieheen Bebe Rebozoon, joka oli presidentti Richard Nixonin tuttava.
1970-luvulla hän vieraili Suomessa, jonka mediassa häntä kutsuttiin "maailman rikkaimmaksi mieheksi". Vierailu liittyi Suomen ja arabimaailman väliseen kauppaan ja Valmetiin. Kaavaillut miljoonakaupat supistuivat lopuksi muutaman sairaalasängyn ostoon.
Adnan sotkeutui Iran-Contra skandaaliin 1980-luvulla. Hänen osuutensa skandaaliin oli solmia suhteita iranilaiseen liikemieheen Manucher Ghorbanifariin, joka oli lainannut rahaa ostamaan aseita Khashoggilta konkurssiin menneestä pankista. Vuonna 1988 Khashoggi pidätettiin Sveitsissä ja luovutettiin Yhdysvaltoihin, jossa hänet vapautettiin todisteiden puutteessa.
Viimeinen julkisuuteen tulo oli vuonna 1992, jolloin hän hoiti Libyan johtajan Muammar Gaddafiin sijoituksia Isoon-Britanniaan ja Monacoon.
Khashoggi osti kesällä 2001 lainarahalla GenesisIntermedia -nimisen teknologiayrityksen osakkeita. GenesisIntermedian arvo oli noin 15-kertaistunut parissa vuodessa ja sen kurssi oli kovassa nousussa. Pian Khashoggin oston jälkeen terroristit hyökkäsivät WTC-torneja vastaan ja yrityksen arvo romahti hetkessä. Khashoggille jäi ostosta 21 miljoonan dollarin velat Fleet Securities -nimiselle sijoitusyhtiölle (nykyisin osa Broadridgea), joita velkojat yrittävät yhä periä Khashoggilta oikeusteitse. Khashoggi itse julistautui varattomaksi.
Yksityiselämä

Adnanin sisko Samira Khashoggi oli 1950-luvulla pari vuotta naimisissa egyptiläissyntyisen liikemiehen Mohamed Al-Fayediin. Heidän poikansa Dodi kuoli auto-onnettomuudessa yhdessä Walesin prinsessa Dianan kanssa vuonna 1997 Pariisissa. Adnan Khashoggin veljenpoika oli toimittaja Jamal Khashoggi, joka sai surmansa Istanbulissa Saudi-Arabian konsulaatissa epäselvissä oloissa lokakuussa 2018.
Khashoggi tuli tunnetuksi tuhlailevasta elämäntyylistään ja hulppeista juhlistaan, jotka lopulta söivät suurimman osan hänen omaisuudestaan. Huippuhetkinään Khashoggin kerrotaan käyttäneen 250 000 dollaria päivässä elämäntyylinsä ylläpitoon. Hän omisti aiemmin asuntoja muun muassa Monte Carlossa, Cannesissa ja New Yorkissa, joista viimeksi mainitussa hän yhdisti 16 asuinhuoneistoa yhdeksi asunnoksi. Omaisuutensa huvettua Khashoggi joutui kuitenkin luopumaan tuhlailustaan ja hulppeista asunnoistaan. Omien sanojensa mukaan Khashoggilla oli vuonna 2013 jäljellä enää kaksi asuntoa Saudi-Arabiassa.