Evelyn Baring Cromer
Ura > Pääkonsulina Egyptissä

Vuosina 1880–1883 Baring toimi Intian varakuninkaan neuvoston jäsenenä, mistä hyvästä hänet palkittiin vuonna 1883 ritarinarvolla. Samana vuonna hän palasi Egyptiin, jonka Iso-Britannia oli miehittänyt vuonna 1882. Hän sai Ison-Britannian pääkonsulina ja edustajana täysivaltaisen lähettilään aseman. Alun perin hänen tehtävänään oli hoitaa vararikon partaalla ja sisäisen sekasorron tilassa olleen Egyptin asiat sellaiselle tolalle, että brittiläiset miehitysjoukot voitaisiin lähitulevaisuudessa vetää pois maasta. Baring kuitenkin oli sitä mieltä, että egyptiläisille tärkeiden yhteiskunnallisten uudistusten toteuttaminen edellyttäisi miehityksen pitkäaikaista jatkumista, sillä hän ei luottanut paikallisiin hallitsijoihin. Hän sijoitti brittiläisiä siirtomaahallinnon virkamiehiä avainasemiin Egyptin hallituksen neuvonantajiksi ja toimi itse Egyptin kediivien yläpuolella, maan tosiasiallisena hallitsijana. Järjestelyä kutsuttiin verhoilluksi protektoraatiksi. Järjestely toimi juohevasti ensimmäiset kymmenen vuotta, sillä kediivi Tewfik pašša oli heikko hallitsija, joka jätti asiat brittien hoidettaviksi. Vuoteen 1887 mennessä Egyptin maksukyky saatiin palautettua.
Ison-Britannian ulkoministeriössä Baringin tehokkuutta arvostettiin ja häntä pidettiin omana aikanaan yhtenä Brittiläisen imperiumin aikaansaavimmista siirtomaajohtajista. Hänet tunnettiin luonteeltaan ankarana, ja hän vaiensi usein Egyptin ministerien ja kediivin eriävät mielipiteet. Hänestä tehtiin vuonna 1892 Cromerin paroni, 1899 varakreivi ja 1901 jaarli. Vuonna 1892 kediiviksi tullut Abbas II pyrki nostattamaan Egyptissä kansallismielistä liikehdintää tarkoituksenaan heikentää brittien valtaa, mutta Cromer piti maan ohjakset edelleen käsissään. Egyptin hallitus oli hänen kontrollissaan ja pääministerinä lähes yhtäjaksoisesti vuosien 1891 ja 1908 välillä toiminut Mustafa Fahmi pašša totteli häntä uskollisesti. Vuonna 1894 Cromer pakotti kediivin esittämään julkisen anteeksipyynnön brittiläisten joukkojen komentajalle Herbert Kitchenerille, jota tämä oli aiemmin julkisesti moittinut. Cromer myötävaikutti Ison-Britannian ja Ranskan välillä vuonna 1904 solmittuun entente cordiale -sopimukseen, joka sinetöi brittien miehitysvallan Egyptissä ja vahvisti siten hänen asemaansa. Cromer kuitenkin laiminlöi Egyptin keskiluokan keskuudessa nousseen nationalismin huomioimisen. Hänellä ei ollut kosketusta maan valtaväestöön, sillä hän ei kielitaidostaan huolimatta osannut arabiaa.
Kesäkuussa 1906 yksi brittiläinen upseeri kuoli Dinšawain kylässä sattuneessa välikohtauksessa, mistä seurasi ankaria rangaistuksia kyläläisille. Tämä synnytti Egyptissä kuohuntaa, jota nationalistijohtaja Mustafa Kamil onnistui hyödyntämään. Ison-Britannian uusi liberaalihallitus katsoi tarpeelliseksi toteuttaa henkilövaihdoksia Egyptin hallinnossa. Cromer oli ollut välikohtauksen aikana lomalla kotimaassa eikä siten vastuussa dinšawailaisten ankarista rangaistuksista, mutta hän arvasi silti joutuvansa ottamaan vastuun tapahtumista. Niinpä hän erosi terveyssyihin vedoten toukokuussa 1907. Sen jälkeen hän toimi parlamentin ylähuoneessa, jossa hän tuli tunnetuksi vapaakaupan puolustajana. Vuonna 1916 Cromer nimitettiin puheenjohtajaksi niin sanottuun Dardanellien komissioon, joka oli asetettu tutkimaan epäonnistunutta Gallipolin maihinnousua. Hän kuitenkin kuoli työnsä rasittamana jo seuraavan vuoden alussa.
Cromer julkaisi teokset Modern Egypt (1908), Ancient and modern imperialism (1910), Political and literary essays 1908–1913 (1913) ja Abbas II (1915).