stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Valve

| Väinö Valve |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. joulukuuta 1895 Lappeenranta
Kuollut: 11. maaliskuuta 1995 (99 vuotta) Helsinki
Ammatti:  puolustusministeri (1944–1945)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi Saksa
Palvelusvuodet:  Saksa: 1916–1917 Suomi: 1917–1945
Komentajuudet:  Raskas Tykistörykmentti (1919–1924) Rannikkotykistö (1924–1933) Suomen merivoimat (1933–1944)
Taistelut ja sodat:  Saksa: ensimmäinen maailmansota Suomi: Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  Saksa: Gruppenführer Suomi: jääkärikenraali
Kunniamerkit:  Vapaudenristin suurristi mk.
Valve kahvitunnilla merivoimien esikunnassa lokakuussa 1941.
Väinö Lahja Rikhard Valve (vuoteen 1915 Vähätupa; 28. joulukuuta 1895 Lappeenranta – 11. maaliskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraali, joka toimi Suomen rannikkopuolustuksen ja merivoimien komentajana vuosina 1927–1946 sekä puolustusministerinä joulukuusta 1944 huhtikuuhun 1945. Valve oli perustamassa Sotainvalidien Veljesliittoa ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1943–1956. Kuollessaan hän oli viimeinen elossa ollut jääkäri.
Perhe ja nuoruus

Väinö Vähätupa syntyi seppämestari Matti Richard Vähätuvan ja tämän puolison Matilda Lehtisen perheeseen. Hän sai yleissivistävän koulutuksensa Lappeenrannan yhteiskoulussa, jota kävi viisi luokkaa. Sen jälkeen hän siirtyi Tampereen teknillisen opiston oppilaaksi. Nämä opinnot katkesivat hänen lähtiessään jääkäriksi Saksaan. Nimi oli tällä välin vaihtunut Vähätuvasta patrioottiseksi Valveeksi.
Ensimmäisen avioliiton Valve solmi vuonna 1921 Margareta Helena Cornérin, kauppias Nikolai Cornérin ja Helena Sorjosen tyttären kanssa. Ensimmäisestä avioliitosta syntyivät lapset Mirja (s. 1922), Helena (Hänninen) (1925–2005) ja Sakari (s. 1928). Liitto päättyi eroon 1948. Toisessa avioliitossa hän oli vuodesta 1949 Aili Aune Haahden, rovasti Hannu Haahden ja Lovisa Gabriela Geitlinin tyttären kanssa.
Koulutus

Valve kävi viisi luokkaa Lappeenrannan yhteiskoulua ja Tampereen teknistä opistoa vuonna 1916 sekä kävi seitsemännen luokan yksityisesti Lappeenrannan yhteiskoulussa vuonna 1919. Jääkärikoulutuksessa Saksassa hän oli vuosina 1916–1918. Sotakorkeakoulun komentajakurssin Valve suoritti 1925–26, Sotakorkeakoulun meriosaston 1927–29 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston meripuolustuskurssin 1930. Hän teki opintomatkat Englantiin (1919), Saksaan (1929) ja Italiaan (1933).
Jääkärikoulutus

Valve lähti Suomesta Ruotsiin hiihtäen Merenkurkun yli vievää etappireittiä yhdessä Toivo Winqvistin (myöhemmin Veistaro) kanssa yhtenä viimeisistä tätä reittiä käyttäneistä kelirikon ollessa jo meneillään.
Valve kirjattiin Jääkäripataljoona 27:n täydennyskomppanian rulliin 1. toukokuuta 1916, mistä hänet siirrettiin jääkäritykistöön, haupitsipatteriin 17. marraskuuta. Valve oli mukana Riianlahden rannikon asemasodassa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hänet ylennettiin vuoden 1917 aikana hilfsgruppenführeriksi ja edelleen gruppenführeriksi.
Ura kotimaassa

Valve kuului 25. helmikuuta 1918 Suomeen saapuneeseen jääkäripataljoonan pääjoukkoon ja toimi Suomen sisällissodassa tulenjohtajana jääkäritykistössä. Hän osallistui valkoisten puolella muun muassa Tampereen ja Viipurin taisteluihin. Valveen kyvyt huomattiin pian, ja hänen uransa eteni nopeasti sisällissodan jälkeen. Jo vuonna 1919 Valve sai komentoonsa kotikaupunkiinsa Lappeenrantaan sijoitetun Raskaan tykistörykmentin.  Vuonna 1921 Valve avioitui Margareta Helena Cornérin kanssa. Lapsia pariskunta sai yhteensä kolme.
Valve toimi rykmentin komentajana viisi vuotta, minkä jälkeen hänet siirrettiin rannikkotykistön komentajaksi aitosuomalaisten aktiivien tehtävästä syrjäyttämän Arno Almqvistin tilalle.
Valveen johtaman rannikkotykistön pääaseistuksena olivat Venäjän laivastolta sisällissodassa vallatut kiinteät järeät rannikkotykit. Valveen johdolla rannikkopuolustuksen järjestely muunnettiin vastaamaan itsenäisen valtion tarpeita. Samalla Valveen tehtävät laajenivat ensin rannikkopuolustuksen, sitten merivoimien komentajuuteen. Tässä tehtävässä Valve pysyi myös sotien ajan. Talvisodan jälkeen Valve sai ylennyksen kenraaliluutnantiksi ansioistaan merivoimien komentajana.
Virossa Valve muistetaan komentajana, joka toimitti jatkosodan aikana merivoimissa palvelleet virolaiset vapaaehtoiset rauhansopimuksen jälkeen turvaan Ruotsiin. Heitä uhkasi Neuvostoliiton luovutuspyyntö.
Jatkosodan jälkeen Valve toimi puolustusministerinä 1. joulukuuta 1944 – 17. huhtikuuta 1945. Tämän jälkeen hän joutui valvontakomission painostuksen vuoksi siirtymään eläkkeelle vain 50-vuotiaana. Sodan jälkeisen ajan Valve kunnostautui veteraanijärjestöjen työssä. Vuonna 1992 presidentti Mauno Koivisto palkitsi Valveen näistä ansioista ylentämällä hänet jääkärikenraaliksi.
Väinö Valve oli kuollessaan vuonna 1995 viimeinen elossa ollut jääkäri. Hänet haudattiin valtiollisissa hautajaisissa sotilaallisin kunnianosoituksin Suomen Kaartin hautausmaalle Hietaniemeen.
Väinö Valveen kunniamerkit ovat esillä Museo Militariassa Hämeenlinnassa. Lisäksi Suomen Jääkärimuseossa Kauhavan Kortesjärvellä on Valveelle omistettu muistohuone, jossa on runsaasti hänelle kuuluneita esineitä. Helsingin Herttoniemessä on Väinö Valveen nimeä kantava puisto,  jossa on hänen muistomerkinsä. Lappeenrannan Rakuunamäellä sijaitsee Väinö Valveen katu, jonka varrella sijaitsi ennen muun muassa Maasotakoulun esikunta, Rakuunaeskadroona sekä muita Uudenmaan rakuunapataljoonan rakennuksia.
Luottamustoimet

Valve toimi jäsenenä puolustusministeriön vuonna 1925 asettamassa komiteassa, jonka tehtävänä oli laatia puolustuslaitoksen rakennusten ja alueiden hoitoa ja kunnossapitoa sekä uusien rakennustöiden suorittamista koskeva asetusehdotus. Hän toimi myös jäsenenä valtioneuvoston vuonna 1930 asettamassa komiteassa, jonka tehtävänä oli laatia merikarttalaitoksen uudelleenjärjestämisehdotus. Meripuolustuksen erikoistuntijana puolustuslaitoksen uudelleenjärjestelytoimikunnassa hän toimi vuonna 1929 ja oli korkeimman oikeuden sotilasjäsenenä vuosina 1927–1946 sekä toimi Suomen upseeriliiton johtokunnan varapuheenjohtajana vuosina 1928–1929 ja puheenjohtajana vuosina 1929–1930. Hän oli Puolustusministeriön esittelijänä valtioneuvostossa vuosina 1932–1946. Valve toimi Jääkäriliiton puheenjohtajana vuosina 1934–1936 ja Puolustusneuvoston jäsenenä vuosina 1938–1944 sekä valtion laivatelakan johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1938–1944. Valve toimi myös Vapaudenristin ritarikunnan kanslerina 3.11.1945 alkaen.
Kirjallisuutta

Onttonen, Markku: Väinö Valve : viimeinen jääkäri.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19863-3
Pohjamo, Eino: Hukkunut latu: kun nuoret miehet hiihtivät jääkäreiksi Merenkurkun yli 1916.  Hämeenlinna:  Karisto, 2001.  ISBN 951-23-2401-6
Suomen jääkärien elämäkerrasto.  Puolustusministeriön sotahistoriallinen toimiston julkaisuja 4. Porvoo, Helsinki:  WSOY, 1938.
Suomen jääkärien elämäkerrasto : I täydennysosa.  Helsinki:  Jääkäriliitto r.y, 1957.
Uola, Mikko: Jääkärikenraalin vuosisata: Väinö Valve 1895-1995.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2001.  ISBN 951-746-292-1
Väinö Valve in memoriam Rannikon puolustaja 2/1995 (vanhentunut linkki) (Arkistoitu – Internet Archive)
Brantberg, Robert. Sotakenraalit (vanhentunut linkki) (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Väinö Valveen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Rudolf Walden | Suomen puolustusministeri 1944–1945 | Seuraaja: Mauno Pekkala |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Arvo Wirta | Suomen merivoimien komentaja 1933–1946 | Seuraaja: Svante Sundman |
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Gruppenführer 12. elokuu 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 12. maaliskuuta 1918  Majuri 19. elokuuta 1919  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1923  Eversti 6. joulukuuta 1925  Kenraalimajuri 16. toukokuuta 1933  Kenraaliluutnantti 1941  Kenraali 1992 |            |  Vapaudenristin suurristi  Vapaudenristi 1 rintatähden ja tammenlehvän kera  Vapaudenristi 1 lk. rintatähden kera  Vapaudenristi 3 lk.  Vapaudenristi 4 miekkojen kera  Suomen valkoisen ruusun 1. lk. komentajamerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Jääkärimerkki  Muistomitali inhimillisestä auliudesta (Pro Benignitate Humana)  Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajiston kunniamerkki purppuranauhalla  Saksan Kotkan Ritarikunnan suurristi  Saksan 1. lk. Rautaristi  Saksan 2. lk. Rautaristi  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniamerkki  Tanskan Dannebrogin komentajamerkki  Viron Kotkaristi ritarikunnan 3. lk. ansioristi  Italian Kruunuritarikunnan suurupseerimerkki  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan komentajamerkki rintatähden kera  Puolan Polonia Restituten ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Ruotsin Vaasan ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Muistomerkki puistossa.
Muistolaatta Väinö Valveen viimeisessä taloyhtiössä, osoitteessa Oravatie 49, Helsinki.
Vanki nimeltä Papillon

| Vanki nimeltä Papillon> Papillon |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Henri Charrière
Kieli:  ranska
Suomennos
Suomentaja:  Matti Brotherus
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1970
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  514
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vanki nimeltä Papillon (Papillon) on Henri Charrièren ranskaksi kirjoittama osittain omaelämäkerrallinen romaani, jonka on kustantanut 1969 Ranskassa Robert Laffont. Kirjan on suomentanut Matti Brotherus ja suomennoksen julkaissut Otava vuonna 1970.
Kirjan nimi tulee Charrièren rintaan tatuoidusta perhosesta (ransk. papillon), joka oli kirjoittajan lempinimi ja kirjan nimihenkilö. Kirja oli heti ilmestyessään maailmanlaajuinen menestys. Papillonin pohjalta on tehty 1973 samanniminen elokuva, jossa pääosissa näyttelevät Steve McQueen ja Dustin Hoffman. Charrière toimi asiantuntija-avustajana aidoilla tapahtumapaikoilla Ranskan Guayanassa.lähde? Vuonna 2017 julkaistiin teoksesta Michael Noerin ohjaama elokuva, jossa näyttelevät mm. Charlie Hunnam (Henri "Papillon" Charrière) ja Rami Malek (Louis Dega).
Charrière aloitti kirjansa omistuskirjoituksella: "Venezuelan kansalle, Parian lahden vaatimattomille kalastajille, kaikille intellektuelleille, sotilaille ja muille, jotka antoivat minulle mahdollisuuden uuteen elämään, vaimolleni ja parhaalle ystävälleni Ritalle".
Jatkoa Papillonille on kirja nimeltä Banco! Kaikki pelissä.
Historia

Henri Charrière päätti kirjoittaa kirjan seikkailuistaan ja pakomatkoistaan Etelä-Amerikassa luettuaan Albertine Sarrazinin kirjan l'Astragale (Karkulainen, Otava 1968), jota hän piti "melko hyvänä", mutta jatkoi, että "kolmenkymmenen vuoden kokemuksellani pakomatkoista myyn kirjaani varmasti kolminkertaisen määrän". Charrière osti Caracasin kirjakaupasta ensin kaksi kierreselkäistä kouluvihkoa, jotka täytti kahdessa päivässä. Muutaman kuukauden kuluessa hän kirjoitti vielä 11 vihkoa. Tästä tulee kirjan muoto: luvut on jaoteltu 13 vihkoon, joissa seurataan Papillonin edesottamuksia kronologisesti vuoroin vankeudessa, vuoroin pakomatkalla.lähde?
Charrière lähetti käsikirjoituksensa Sarrazinin kustantajalle Jean-Pierre Castelnaulle, joka sai sen syyskuussa 1969. Castelnau teki kirjaan pieniä muutoksia, kuten lisäsi välimerkkejä ja poisti joitakin korvakuulolta opitun espanjan aiheuttamia lauserakenteita. Kirjan henkilöiden nimet muutettiin, ja joitakin päivämääriä muutettiin.lähde?
Charrière kävi Pariisissa kahdesti ennen kirjan julkaisua. Charrière ja Castelnau vannoivat, että kirjan tapahtumat olivat muistista kirjoitettuja ja tosia, lukuun ottamatta joitakin vuosikymmenten aikana unohtuneita yksityiskohtia. On kuitenkin hyvin luultavaa, että Charrière yhdisteli kirjassaan tarinoita ja anekdootteja, joita hän oli kuullut muilta vangeilta tai lukenut aiemmin ilmestyneistä vankilakronikoista, mahdollisesti René Belbenoit'n 1938 ilmestyneestä kirjasta Dry Guillotine, jossa kuvataan samankaltaisia sattumuksia ja pakomatkoja. Samaan aikaan kuin Charrière Ranskan Guayanassa karkotettuna ollut Charles Brunier väitti myöhemmin olevansa kirjan nimihenkilön esikuva ja "oikea Papillon".
Kirjaan jätettiin tarkoituksella puhekielelle ominaisia lauserakenteita, jotka aiheuttivat kääntäjille ristiriitatilanteen: pitäisikö alkuteosta "parantaa" käännöksessä. Useimmissa käännöksissä, kuten Matti Brotheruksen suomennoksessa, Charrièren vivahteikas puheenomainen kieli onkin säilytetty ansiokkaasti. Suomennettu Papillon toi yleiskieleen joitakin vankien käyttämiä ilmaisuja, kuten "köntti", "rundi" ja "matka lokaan".lähde?
Charrière ehti kirjoittaa Papillonille jatko-osan, joka julkaistiin suomeksi 1973 nimellä Banco! – kaikki pelissä. Kirjan on suomentanut Vesa Santavuori.
Aiheesta muualla

Oikea vanki nimeltä Papillon elossa?
Vanki nimeltä Papillon, Kirjasampo.fi
Vanki nimeltä Papillon, Kirja vai leffa, Yle.fi 7.6.2019
Sandsjön och Sågbacken

| Sandsjön och Sågbacken |
| --- | --- |
 Sandsjön och Sågbacken
 Koordinaatit: 57°37′30″N, 13°05′23″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Länsi-Götanmaa
Kunta:  Svenljunga
Väkiluku (31.12.2023):  262
Sandsjön och Sågbacken on taajama Svenljungan kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 262 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sandsjön och Sågbacken Wikimedia Commonsissa
Vanhakartano

| Vanhakartano> Gammelgård |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Vanhakartano korostettuna.  Espoon kaupunginosat
Kaupunki:  Espoo
Suuralue:  Pohjois-Espoo
Kaupunginosa nro:  80
Pinta-ala:  3,6 km² 
Väkiluku:  1 345 (31.12.2023)
Postinumero(t):  02920
Lähialueet:  Bodom, Niipperi, Perusmäki
Vanhakartano (ruots. Gammelgård) on Espoon kaupunginosa Pitkäjärven rannalla. Vanhakartano kuuluu Pohjois-Espoon suuralueeseen ja naapurikaupunginosia ovat esimerkiksi Bodom ja Niipperi. 1550-luvun puolivälissä kylän tilojen lukumäärä oli neljätoista.
Nimi

Vanhankartanon nimi on aikaisemmin ollut Kaukajärvi viereisen järven mukaan. Ruotsalaisasutuksen myötä nimistö on uusiutunut. Kylän tonttimaata kutsuttiin ensin Tavastbyksi ja sittemmin Gammelgårdiksi. Gammerlgårdin vanhoja kirjoitusasuja ovat Gambelby ja Gambelgordby (1540) sekä Gammelgårdh (1559). 1500-luvulla suomenkielinen vastine oli Vanhakylä. Käännösnimi Vanhakartano vakiintui viimeistään 1900-luvulla. Kaupunginosan nimeksi nimi tuli vuonna 1982.
Historia

Vanhankartanon alue lienee vanhimpia asuttuja alueita Espoossa. Alkuaan asukkaat ovat olleet suomenkielisiä, mutta alue on ruotsalaistunut viimeistään 1200‑luvulla. Vuosisatojen kuluessa esimerkiksi isonjaon myötä Gammelgårdin vanha asutus on levittäytynyt laajalle alueelle Pitkäjärven molemmille puolille.
Gammelgårdin suurkylään kuului 1500‑luvulla kaksi osakylää, Storby ja Källstrand, sekä 12–14 taloa.
Vanhankartanon pohjoispuolella kulkeva Kehä III rakentui vaiheittain vuosina 1963–1968. Väylä linjattiin kulkemaan Jorvaksesta Pitkäjärven pohjoispuolen kautta Vantaalle. Suuri viljelysalueita jäi Kehä III:n alle Vanhassakartanossa.
Väestö > Väkiluvun kehitys

| Vanhankartanon väestönkehitys 1975–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1975 | 1975 |    | 345 | 345 |
| 1980 | 1980 |    | 294 | 294 |
| 1985 | 1985 |    | 294 | 294 |
| 1990 | 1990 |    | 332 | 332 |
| 1995 | 1995 |    | 350 | 350 |
| 2000 | 2000 |    | 441 | 441 |
| 2005 | 2005 |    | 1 270 | 1 270 |
| 2010 | 2010 |    | 1 423 | 1 423 |
| 2015 | 2015 |    | 1 443 | 1 443 |
| 2020 | 2020 |    | 1 394 | 1 394 |
Lähde: Helsingin seudun avoimet tilastotietokannat.
Liikenne

Vanhankartanon kautta ajavia bussilinjoja ovat Espoon sisäiset linjat
236(V) Leppävaara – Serena
236B Vanhakartano - Leppävaara
239 Leppävaara – Kalajärvi
582(V) Espoon keskus –  Kalajärvi
ja seutulinjat
321 Elielinaukio – Vanhakartano
Kirjallisuutta

Jupperin omakotiyhdistys ry:n historiikki 1995: Jupperi; Friisitilasta pientaloalueeksi. ISBN 952-90-6831-X. Pirjo Mattila: Gammelgårdn kylä. Sivut 14–19.
Aiheesta muualla

Vanhakartanon kansalaisverkko
Vanhankartanon omakotiyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Espoo |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Pohjois-Espoo |  Bodom  Kalajärvi  Lahnus  Lakisto  Luukki  Niipperi  Perusmäki  Röylä  Vanhakartano  Velskola  |  |
| Suur-Espoonlahti |  Espoonlahti  Kaitaa  Latokaski  Nöykkiö  Saunalahti  Soukka  Suvisaaristo  |  |
| Suur-Kauklahti |  Espoonkartano  Kauklahti  Kurttila  Vanttila  |  |
| Suur-Leppävaara |  Karakallio  Kilo  Laaksolahti  Leppävaara  Lintuvaara  Lippajärvi  Sepänkylä  Viherlaakso  |  |
| Suur-Matinkylä |  Henttaa  Matinkylä  Olari  |  |
| Suur-Tapiola |  Haukilahti  Laajalahti  Mankkaa  Niittykumpu  Otaniemi  Pohjois-Tapiola  Tapiola  Westend  |  |
| Vanha-Espoo |  Espoon keskus  Gumböle  Högnäs  Järvenperä  Karhusuo  Karvasmäki  Kaupunginkallio  Kolmperä  Kuurinniitty  Muurala  Nupuri  Kunnarla  Nuuksio  Siikajärvi  Vanha-Nuuksio  Ämmässuo  |  |
Aviancan lento 052

| Aviancan lento 052 |
| --- | --- |

Yhteenveto
Päivämäärä:  25. tammikuuta 1990
Onnettomuustyyppi:  polttoaineen loppuminen, lentäjien väsymys
Tapahtumapaikka:  Cove Neck, New York
Lähtöpaikka:  El Doradon kansainvälinen lentoasema
Välilaskupaikka:  José María Córdova kansainvälinen lentoasema
Määränpää:  John F. Kennedyn kansainvälinen lentoasema
Kuolleita:  73
Loukkaantuneita:  85
Eloonjääneitä:  85
Lentokone
Konetyyppi:  Boeing 707-321B
Lentoyhtiö:  Avianca
Rekisteritunnus:  HK-2016
Matkustajia:  149
Miehistöä:  9
Lentoreitti ja tapahtumat ennen onnettomuutta.
Lentokoneen ohjaamo ja romua turmapaikalla. Loput rungosta taustalla.
Aviancan lento 052 oli reittilento Bogotásta New Yorkiin Medellínin kautta, joka syöksyi maahan 25. tammikuuta 1990. Boeing 707 -tyyppisestä koneesta loppui polttoaine sen lähestyessä John F. Kennedyn lentokenttää (JFK), jolloin kone syöksyi maahan Cove Neckin kylässä, Long Islandin pohjoisrannikolla. Kahdeksan yhdeksästä miehistön jäsenestä ja 65 149:stä matkustajasta kuoli. National Transportation Safety Board (NTSB) määritteli onnettomuuden syyksi sen, että miehistö ei ilmoittanut kunnolla polttoaineen loppumisesta, minkä vuoksi lennonjohto aliarvioi tilanteen vakavuuden. Onnettomuuteen vaikutti myös ymmärrettävän virallisen terminologian puute, lennonjohdon toiminta, tuuliväänne ja lentäjien stressitaso.
Lento lähti Medellínistä mukanaan tarpeeksi polttoainetta ja lähestyi JFK:tä normaalisti. Matkalla lento laitettiin kolme kertaa odotuskuvioon. Miehistön ja lennonjohdon välisen huonon kommunikaation sekä pilottien polttoainetilanteen riittämättömän hallitsemisen takia lennon polttoainemäärä pääsi kriittisen alhaiseksi. Lennonjohto ei tunnistanut tätä vakavaa tilaa hätätilaksi. Kone yritti laskeutua JFK:lle, mutta sääolot ja huono kommunikaatio sekä riittämätön koneen hallitseminen pakotti sen keskeyttämään laskun ja tekemään ylösvedon. Koneen polttoaine loppui ennen kuin se ehti yrittää laskeutumista uudelleen, ja se syöksyi maahan noin 32 kilometriä JFK:ltä.
Käännös suomeksi
Vandaalit (yhtye)

| Vandaalit> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1977–1982, 1992–1994, 2009–2014
Tyylilaji:  punk, ramopunk
Kotipaikka:  Hyvinkää, Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Häkli, laulu   Klide, kitara   Appa, basso   Piitsi, kitara   Mikko, rummut  
Levy-yhtiö:  Hilse-levyt   Poko Rekords   Hyena Records
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vandaalit on hyvinkääläinen punkrock-yhtye, joka on julkaissut kuusi albumia.
Vandaalien historiaa

Vandaalien esiaste oli 1970-luvun puolivälissä vaikuttanut Hard-Boiled, jonka rumpalina oli Ari. Yhtye teki alusta alkaen omia kappaleitaan. Aluksi laulukielenä oli englanti, mutta joitakin alkuaikojen kappaleita on sittemmin levytetty myös suomeksi. Yhtye soitti alkutaipaleellaan paljon muun muassa Hurriganesin kappaleita. Radiosta kuultu Ramonesin toinen LP Leave Home innosti kuitenkin yhtyeen siirtymään punkrockiin. Ennen laulukielen vaihtamista suomeksi ehti hetken käyttää nimeä Schlachthof Fünf.
Vandaalit aloitti toimintansa nelimiehisenä, ja yhtyeen ensimmäinen levytys "Älä pilaa nuoruuttasi" Hilselp-kokoelmalle tehtiinkin tällä vahvuudella. Sepi, Ari, Häkli ja Piitsi kutsuivat kuitenkin viidenneksi jäseneksi Hermones-nimisessä hyvinkääläisessä punk-yhtyeessä vaikuttaneen kitaristi Kliden. Klide oli mukana äänittämässä neljää Vandaalit-kappaletta Hilse II -kokoelmalle. 1980 Hilse-levyt julkaisi Vandaalien ensimmäisen albumin Namuja lapsille.
Vandaalit hajosi kesällä 1981 kitaristien lähdettyä armeijaan. Häkli oli jättänyt yhtyeen musiikillisten erimielisyyksien takia jo reilut puoli vuotta aiemmin. Vandaalien vuonna 1981 julkaistulla toisella albumilla Raaputtamalla rokkia laulajana oli Häklin sijaan Klide. Yhtyeen viimeiseksi singleksi jäi vuoden 1982 puolella julkaistu "Heikot sortuu elontiellä".
Yhtye teki 1980-luvun puolivälissä pari keikkaa, mutta paluu onnistui kunnolla vasta 1991. Samana vuonna yhtye levytti Apinoiden platta -albumin ja runsas vuosi myöhemmin Psykoakatemian. 1993 toiminta lopetettiin jälleen. Seuraavien viidentoista vuoden aikana yhtyettä kuitenkin kysyttiin muutamia kertoja palaamaan lavoille. Yhtye kieltäytyi kutsuista, kunnes vuoden 2008 syksyllä rockvaikuttaja Miettinen halusi uudelleenjulkaista Hilse-lehdet yksien kansien sisällä. Hän halusi järjestää julkaisun yhteyteen Hilse-konsertin, johon hän kysyi Vandaaleita esiintymään. Yhtye suostui ja aloitti harjoittelun tapahtumaa varten.
Hilse-konsertti jäi lopulta järjestämättä, mutta koska yhtye oli jo harjoitellut, päätti se palata taas lavoille. Vandaalien ensimmäinen keikka paluun jälkeen oli tammikuussa 2009. Sen jälkeen yhtye on tehnyt jonkin verran keikkoja sekä äänittänyt livelevyn, joka julkaistiin syksyllä 2009. Vandaalien kuudes levy, Kaupallista paskaa, ilmestyi 7. syyskuuta 2011. Levyn julkaisi Hyena Records ja levyn tuottajana toimi muusikko Jukka Orma. Albumin julkaisun myötä Vandaalit liittyi niiden yhtyeiden joukkoon, jotka ovat julkaisseet materiaalia viidellä eri vuosikymmenellä. Vandaalien taru päättyi kuitenkin ainakin toistaiseksi vuonna 2014.
Vandaalien soittajat

Vesa Häkli, laulu: (16.4.1962) Vesa Häkli toimi Vandaalien laulajana kaikilla levyillä paitsi Raaputtamalla rockia -LP:llä
Ari Haapalainen, rummut: Ari soitti bändissä sen perustamisesta lähtien aina 2012 toukokuuhun asti.
Sepi Rautiainen, basso: kuoli maksasyöpään 2004, asui Kanadassa vuodesta 1980 lähtien.
Jari Pelkonen (Klide), kitara
Pekka Huhtakallio (Piitsi), kitara
Aki Kuronen (Appa), basso
Mikko Kataja, rummut
Appa tuli yhtyeen basistiksi jo ennen kuin ensilevy Namuja lapsille ilmestyi. Sepi kuitenkin soitti ja lauloi taustat vielä "Namuja lapsille" -levyllä. Ari ja Klide perustivat sittemmin Sticky Fingers -yhtyeen. Vandaalit innostui soittamaan uudelleen nähtyään toisensa Kliden 30-vuotissyntymäpäivillä. Yhtye jatkoi toimintaansa seuraavat kolme vuotta tehden sinä aikana kaksi albumia, muutaman singlen, musiikkivideon ja keikkoja.
Diskografia > Albumit

Namuja lapsille (LP, 1980; CD, 2008)
Raaputtamalla rokkia (LP, 1981)
Apinoiden platta (LP/CD, 1991)
Psykoakatemia (CD, 1993)
Elävänä! (CD, live, 2009)
Kaupallista paskaa (CD, 2011)