stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fred Ebb
Elämä ja ura

Ebb syntyi New Yorkissa huhtikuussa 1928. Hän opiskeli New Yorkin yliopistossa ja Columbian yliopistossa ja valmistui maisteriksi pääaineenaan englanninkielinen kirjallisuus. Uransa alkuvaiheessa hän kirjoitti lauluja yökerho- ja revyyesityksiin.
1950-luvulla Ebb työskenteli New Yorkin Brill Buildingissa sanoittaen lauluja lauluntekijä Phil Springerille. Hän teki musiikkia myös televisiosarjaan That Was the Week That Was.
Vuonna 1962 Ebb aloitti yhteistyön säveltäjä John Kanderin kanssa. Heidän ensimmäinen tuotantoon päätynyt Broadway-musikaalinsa oli Harold Princen tuottama Flora, the Red Menace, jossa Liza Minnelli teki Broadway-debyyttinsä.
Vuoden 1966 musikaali Cabaret palkittiin seitsemällä Tonylla ja se nosti Ebbin ja Kanderin suureen menestykseen sekä kriitikkojen että maksavan teatteriyleisön keskuudessa. Bob Fosse ohjasi musikaalista vuonna 1972 elokuvaversion, myös nimeltään Cabaret, jonka pääosaa esitti Liza Minnelli. Elokuva voitti kahdeksan Oscaria.
Vuoden 1975 musikaali Chicago ei saavuttanut aluksi suurta suosiota. Vuonna 1996 se otettiin uudelleen ohjelmistoon ja sitä on esitetty Broadwaylla siitä lähtien, mikä tekee Chicagosta Broadwayn historian kolmanneksi pisimpään esitetyn näytelmän. Musikaalin pohjalta tehtiin vuonna 2002 elokuva Chicago, jonka pääosia esittivät Renée Zellweger, Catherine Zeta-Jones ja Richard Gere. Musikaalielokuvalle harvinaisena saavutuksena elokuva palkittiin parhaan elokuvan Oscarilla.
Kanderin ja Ebbin yhteistyö Liza Minnellin kanssa jatkui Martin Scorsesen vuoden 1977 elokuvalla New York, New York, jossa Minnelli näytteli. Elokuvan tunnetuimmaksi lauluksi on tullut nimikappale ”New York, New York”, jonka Frank Sinatra nosti hitiksi vuoden 1980 levytyksellään. Minnelli näytteli Chita Riveran kanssa Kanderin ja Ebbin vuoden 1984 musikaalissa The Rink. Vuonna 1999 Ebb käsikirjoitti ja ohjasi näytelmän Minnelli on Minnelli, joka toimi kunnianosoituksena Minnellin isän Vincente Minnellin elokuvamusikaaleille.
Broadway

Ebb sanoitti kappaleita seuraaviin Broadway-näytelmiin.
| --- | --- |
 From A to Z (1960)  Flora, the Red Menace (1965)  Cabaret (1966)  The Happy Time (1968)  Zorba (1968)  70, girls, 70 (1971; myös käsikirjoitus)  Chicago (1975; myös käsikirjoitus)  The Act (1977)  The Madwoman of Central Park West (1979) :  Woman of the Year (1981)  The Rink (1984)  Kiss of the Spider Woman (1993)  Steel Pier (1997)  Fosse (1999)  Chita Rivera: The Dancer’s Life (2005)  Curtains (2007)  Come Fly Away (2010)  The Scottsboro Boys (2010; myös sävellys)
Elokuvat

Cabaret (1972)
Viskiseikkailu Lucky Ladyllä (1975)
Kohtalon tuulet (1976)
New York, New York (1977)
Kramer vastaan Kramer (1979)
Rankat kielikurssit (1979)
Tilaa sydämessä (1984)
Stepataan pois (1991)
Chicago (2002)
Antoon van Dyck

| Antoon van Dyck |
| --- | --- |
 Antoon van Dyck, omakuva n. 1640.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. maaliskuuta 1599 Antwerpen, Espanjan Alankomaat (nykyinen Antwerpen, Belgia)
Kuollut: 9. joulukuuta 1641 (42 vuotta) Lontoo, Englannin kuningaskunta (nykyinen Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta)
Kansalaisuus:  flaamilainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  barokkimaalaus
Kuuluisimpia töitä:  Kaarle I:n ratsastajamuotokuva
 Nimikirjoitus
Antoon van Dyck (nimestä käytetty monia eri kirjoitusasuja; 22. maaliskuuta 1599 Antwerpen, Espanjan Alankomaat – 9. joulukuuta 1641 Lontoo, Englannin kuningaskunta) oli flaamilainen taidemaalari ja Englannin johtava hovimaalari. Hän aloitti uransa Antwerpenissä ja asui sen jälkeen Italiassa. Englantiin hän muutti vuonna 1632. Van Dyck sai vaikutteita etenkin Peter Paul Rubensilta ja Tizianilta, ja häntä itseään pidetään jopa englantilaisen muotokuvamaalauksen koulukunnan perustajana.
Elämä ja ura

Antoon van Dyck syntyi Antwerpenissä 22. maaliskuuta 1599. Hän oli perheen kahdestatoista lapsesta seitsemäs. Isä Frans oli varakas silkkikauppias, ja perhe asui suuressa talossa. Isä ja äiti olivat kumpikin taiteellisia, ja taiteellisesti lahjakas Antoon lähetettiin kymmenvuotiaana Hendrick van Balenin oppilaaksi. Van Dyck hyväksyttiin helmikuussa 1618 mestarimaalarina Antwerpenin taiteilijakiltaan, ja hän mahdollisesti avasi tuolloin jo oman työpajan. Kesään 1620 mennessä Van Dyckista oli tullut kaupunkiin asettuneen Peter Paul Rubensin apulainen ja oppilas.
Van Dyck sai mainetta maalauksillaan, ja hän matkusti marraskuussa 1620 Englantiin. Van Dyck ei kuitenkaan halunnut jäädä Englantiin työskentelemään Jaakko I:n hoviin, vaan hän palasi jo seuraavan vuoden helmikuussa takaisin Antwerpiin. Antwerpistä van Dyck muutti lokakuussa edelleen Italian Genovaan. Genovassa oleskelun lisäksi van Dyck kiersi ympäri Italiaa, otti vastaan maalausprojekteja ja tutki samalla renessanssimestareiden töitä.
Heinäkuussa 1627 van Dyck palasi takaisin Antwerpeniin, jossa hänen teoksilleen oli runsaasti kysyntää. Van Dyckiltä tilattiin erityisesti muotokuvia ja uskonnollisia töitä. Van Dyckin opettajana toiminut Rubens oli vuoteen 1630 saakka poissa kaupungista, minkä on arveltu osaltaan vaikuttaneen siihen, että van Dyckin töille oli paljon kysyntää.
Talvella 1631–1632 van Dyck työskenteli Haagissa prinssi Fredrik Henrik Oranialaisen hovissa. Maaliskuussa 1632 Van Dyck matkusti Lontooseen, missä kuningas Kaarle I nimitti hänet hovimaalarikseen ja lupasi tälle 200 punnan vuosipalkan. Van Dyck sai aatelisarvon heinäkuussa 1632. Lontoossa van Dyck maalasi muotokuvia kuninkaasta, tämän perheestä ja hovin jäsenistä. Hän asui viimeiset vuotensa pääasiassa Lontoon Blackfriarsissa ja kesäisin Elthamin linnassa Kentissä, mutta kävi toisinaan myös kotimaassaan ja Pariisissa. Hän meni 1639 naimisiin Mary Ruthvenin kanssa.
Van Dyck kuoli 9. joulukuuta 1641 42-vuotiaana, ja hänet haudattiin Lontoon St Paulin katedraaliin. Hauta tuhoutui Lontoon suuressa tulipalossa 1666.
Vaikutus ja tyyli

Van Dyckilta on säilynyt noin tuhat teosta, joista vanhin on vuonna 1613 maalattu muotokuva miehestä. Hän sai vaikutteita etenkin Rubensilta ja Tizianilta. Van Dyck työskenteli uransa alussa Rubensin apulaisena ja omaksui tämän tyylistä voimakkaat ja lihaksikkaat henkilöhahmot, täyteläiset värisävyt ja väkevän liikkeen tunnun. Rubensiin verrattuna Van Dyckin siveltimenjälki on karkeampaa ja kuivempaa. Tizianin vaikutusta ovat Van Dyckin kohteiden asennot, hehkuva väritys ja voimallinen sivellintyöskentely. Tizianin tavoin Van Dyck maalasi lähes aina kankaalle, vain harvoin puulle kuten Rubens.
Van Dyck vaikutti merkittävästi englantilaiseen muotokuvamaalaukseen. Tutkijat ovat pitäneet häntä englantilaisen koulukunnan perustajana. Rubensin tapaan hän oli koloristi, mutta Rubensia hillitympi ja henkevämpi. Hänen muotokuviensa mallien asennot ovat taitavasti valittuja, puvut aistikkaan elegantteja ja kuva ilmaisee mallin luonnetta, harrastuksia ja yhteiskunnallista taustaa. Van Dyckin muotokuvatuotannossa voi erottaa kolme vaihetta: italialainen (isokokoiset ja koristeelliset työt), englantilainen (eleganssi, sävykkyys, kiireen tuntu) ja Lontoon vaihe (Diego Velázquezin tyyliin viittaava intensiivisyys, taustan valohämy, hetken pysähtyminen). Elämänsä jälkipuolella hän usein vain viimeisteli muotokuvat, jotka olivat pääasiassa hänen oppilaidensa maalaamia.
Van Dyck teki maalausten lisäksi myös runsaasti etsauksia. Hänen laaja, vuonna 1630 aloittamansa etsaussarja Ikonografia kuvaa kuuluisia aikalaisia.
Tärkeimpiä töitä > Maalauksia

Kaarle I:n ratsastajamuotokuva, n. 1637–1638.
Simson ja Delila, n. 1618–1620.
Lomellinin perhe, n. 1625–1627.
Venetia Digby Prudentiana, n. 1633–1634.
Kaarle I metsästysretkellä, n. 1635.
Ecce Homo, 1625–1626.
Richmondin herttua James Stuartin muotokuva n. 1632–1640.
Kaarle I:n muotokuva, 1635.
Tärkeimpiä töitä > Etsauksia

Piispa Jan van Malderen
Kaarle I
Justus Suttermans
Pieter Brueghel nuorempi
Taidemaalari Jan Snellinckin muotokuva
Frans Snyders
Kristuksen kruunaus tappurakruunulla
Van Dyckin mukaan nimettyjä asioita

Van Dyck maalasi usein muotokuvia ihmisistä, joilla oli lyhyt terävä parta, ja siksi tästä partatyypistä on hänen mukaansa joskus englannissa käytetty nimitystä vandyke. Yrjö III:n valtakaudella naamiaispuku vandyke oli suosittu; Gainsboroughin Sininen poika on pukeutunut vandyke-asuun. Öljyväri nimeltään van dyckin ruskea on nimetty hänen mukaansa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antoon van Dyck Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  KulturNav  MusicBrainz  National Gallery of Canada  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat 2  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Ala-Egypti

Ala-Egypti ja sen muinaiset nomokset ja tärkeimmät kaupungit sekä eräitä nykyisiä kaupunkeja.
Ala-Egypti (egypt. 𓇉, Mḥw, Mehu; arab. مصر السفلى‎, Miṣr as-suflā) on Egyptin pohjoisosa, joka sijaitsee nimensä mukaisesti Niilin alajuoksulla. Se käsittää Niilin suiston sekä jokilaaksoa suunnilleen Kairoon saakka. Ala-Egyptin eteläpuolella sijaitsevat Ylä-Egyptiin usein luettu Keski-Egypti, varsinainen Ylä-Egypti sekä Nubia.
Ala-Egypti samoin kuin Ylä-Egyptikin ovat käsitteinä peräisin jo muinaisen Egyptin ajoilta. Ne olivat alun perin itsenäisiä poliittisia kokonaisuuksia, jotka yhdistettiin Egyptin valtakunnaksi ensimmäisen dynastian aikana. Muinainen Ala-Egypti jakaantui 20 nomokseen. Jako Ala- ja Ylä-Egyptiin on käytössä myös nykyisin, sillä se perustuu vahvasti Egyptin luonnonmaantieteeseen. Nykyisessä Egyptissä kulkee edelleen kieli- ja kulttuuriraja näiden kahden alueen rajalla.
Maantiede

Ala-Egypti ulottuu pohjoisessa Välimeren rantaan. Etelässä Ala-Egyptin ja Ylä-Egyptin raja asettuu nykyisin suunnilleen 30 pohjoisen leveyspiirin kohdalle, toisin sanoen Kairon kohdalle. Muinaisina aikoina se oli varhaisimman hallinnollisen keskuksen Memfiin kohdalla. Toisaalta Ala- ja Ylä-Egyptin rajan sanotaan olleen hieman pohjoisempana kohdassa, jossa Niilin päähaara jakautui suuhaaroiksi; kun taas toisaalta sen olisi pitänyt olla etelämpänä Memfiin eteläpuolella, jossa oli ainakin Ala-Egyptin eteläisimmän nomoksen ja Ylä-Egyptin pohjoisimpien nomosten välinen raja.
Niilin suisto koostui muinaisina aikoina useista suuhaaroista. Antiikin aikana niitä oli seitsemän, lännestä itään Kanobikos, Boltitinos, Sebennytikos, Fatmetikos, Mendesiakos, Tanitikos ja Pelusiakos. Nykyisin jäljellä on vain kaksi suuhaaraa, läntinen Rosettan suuhaara sekä itäinen Damiettan suuhaara. Ala-Egypti on suistoalueen vuoksi hedelmällistä maaperää laajalta alueelta, ja poikkeaa siksi huomattavasti eteläisemmästä Ylä-Egyptistä, joka on kapeampi kaistale hedelmällistä maata aavikkojen välissä. Suuhaarojen lisäksi alueella oli muinoin kuten nykyisinkin paljon rakennettuja kanavia, joiden kautta koko alueen kastelu on järjestetty. Ala-Egyptin ilmasto on viileämpi kuin Ylä-Egyptin ilmasto. Se ei ole myöskään yhtä kuivaa aluetta kuin Ylä-Egypti, vaan sadetta saadaan useammin.
Kartoissa pohjoinen Ala-Egypti näyttää olevan eteläisen Ylä-Egyptin yläpuolella, koska Niili virtaa etelästä pohjoiseen.
Maantiede > Nomokset

Muinainen Ala-Egypti jakaantui 20 nomokseen eli lääniin. Nomoksissa ja erityisesti niiden nimissä tapahtui historian aikana usein muutoksia, ja niiden egyptinkielisistä nimistä on useita lukutapoja ja translitteraatioita. Nomoksista käytetään usein niiden kreikankielistä nimeä, jonka ne saivat hellenistisellä kaudella. Nomoksilla on myös vakiintuneet numerot.
Ala-Egyptin nomokset olivat (tyypillinen luettelo, joskaan kaikki eivät olleet olemassa yhtä aikaa annetuilla nimillä ja tiedoilla):
| Nro | Egyptiläinen nimi | Egyptiläinen nimi | Kreikkalainen nimi | Pääkaupunki | Egyptiläisen nimen merkitys |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 𓈠 | Inbu-hedj | Memfites | Memfis | Valkea muuri |
| 2 | 𓈡 | Khepesh | Letopolites | Letopolis | Härän reisi |
| 3 | 𓈢 | Imentet | Libya | Momemfis/Hermopolis/Aleksandria | Länsi |
| 4 | 𓈣 | Neith-resi | Prosopites | Prosopis | Eteläinen Neith (tai kilpi) |
| 5 | 𓈤 | Neith-mehi | Saites | Sais | Pohjoinen Neith (tai kilpi) |
| 6 | 𓈦 | Khasuu | Ksoites | Ksois | Vuorihärkä |
| 7 | 𓈧 | Wa-em-huu-ges-imenti | Metelites | Metelis | Länsiharppuuna |
| 8 | 𓈨 | Wa-em-huu-ges-iabti | Heroopolites | Heroopolis | Itäharppuuna |
| 9 | 𓈩 | Andjeti | Busirites | Busiris | Andjeti |
| 10 | 𓈪 | Kem-wer | Athribites | Athribis | Musta härkä |
| 11 | 𓈫 | Hesbu | Leontopolites | Leontopolis | Heseb-härkä |
| 12 | 𓈬 | Tjeb-netjer | Sebennytes | Sebennytos | Vasikka ja lehmä |
| 13 | 𓈭 | Heka-andju | Heliopolites | Heliopolis | Mahtava valtikka |
| 14 | 𓈮 | Khenti-iabti | Sethroites | Sele/Pelusion | Itäisin |
| 15 | 𓈯 | Hebi | Hermopolites | Hermopolis | Ibis-lintu |
| 16 | 𓈰 | Hat-mehit | Mendesios | Mendes/Thmuis | Kala |
| 17 | 𓈱 | Behdet | Diospolites Kato | Diospolis | Valtaistuin |
| 18 | 𓈳 | Imet-khenti | Bubastites | Bubastis | Etelän prinssi |
| 19 | 𓈴 | Imet-pehet | Tanites | Tanis | Pohjoisen prinssi |
| 20 | 𓈵 | Sepdu | Arabia | Fakussai | Sulallinen haukka |
Historia > Itsenäinen Ala-Egypti

Myöhäisellä esidynastisella kaudella Ala-Egypti muodosti poliittisesti Ylä-Egyptistä erillisen kokonaisuuden.
Egyptiksi Ala-Egypti tunnettiin nimellä Mehu (𓇉, Mḥw). Sillä oli myös lukuisia muita nimimuotoja ja nimityksiä, kuten Ta-mehu (𓇿𓇉𓈅𓊖, Tꜣ-mḥw) ja A-mehti (ꜥ-mḥtj), ”Pohjoinen alue”. Muinaisen Ala-Egyptin tunnus oli punainen kruunu eli deshret (𓋔, dšrt). Sen yleinen symboli oli myös mehiläinen (𓆤𓏏𓏰𓅭, bjt, bit).
Ala-Egyptin kuninkaan eräs arvonimi oli biti (𓆤, bjtj). Palermon kivi luettelee seuraavat Ala-Egyptiä esidynastisella kaudella hallinneet faaraot, jotka saattavat olla myyttisiä:
Hsekiu tai Seka
Khaiu tai Iukha
Tiu
Thesh
Neheb
Wazner tai Wenegbu
Mekh
(nimi ei luettavissa)
Historia > Osana yhdistettyä Egyptiä

Ensimmäisen dynastian perustaja Menes yhdisti Ala- ja Ylä-Egyptin yhdeksi valtakunnaksi, mikä näkyy faaraoiden titteleissä nesut-biti (𓆥, nswt-bjtj), ”Ylä ja Ala-Egyptin kuningas”, ja zema-taui (𓋍 tai 𓄥𓇾𓇾, zmꜣ-tꜣwj), ”kahden maan yhdistäjä”, sekä näiden punaisessa ja valkoisessa pskhent- eli sekhemti-kaksoiskruunussa (𓋖 tai 𓌂𓏏𓏭𓋖, sḫmtj).
Ala-Egyptin painoarvo kasvoi ajan myötä, kun Niilin suistoa otettiin yhä laajemmin maanviljelyksen käyttöön. Sen nomoksissa tapahtui paljon muutoksia vielä antiikin ajalla, siinä missä Ylä-Egyptin nomosten määrä vakiintui jo varhain. Antiikin aikana alueen nimi oli kreikaksi Katō Aigyptos (Κάτω Αἴγυπτος) ja latinaksi Aegyptus inferior, mitkä kummatkin tarkoittavat ”Ala-Egyptiä”. Koptinkielisiä nimiä ovat Tsakhit (ⲦⲥⲁϦⲏⲧ) tai Psanamhit (Ⲡⲥⲁⲛⲉⲙϩⲓⲧ).
Uskonto

Ala-Egyptin jumalatar oli Wadjet. Alueen muita tärkeitä jumalia olivat Bastet, Ptah, Neftys/Nebet-Hut, Neith/Nit ja Horus/Horu.
Kirjallisuutta

Sergejeff, Andrei: Egyptin historia Kleopatran ajasta nykyaikaan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2019.  ISBN 978-952-345-573-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ala-Egypti Wikimedia Commonsissa
Ala-Egypti hellenistisellä ja roomalaisella kaudella.
Ala-Egyptin punainen kruunu eli deshret.
Alavuden vaakuna

Alavuden vaakuna vuodesta 2013. Sama vaakuna oli vuosina 1959–2012 Töysän vaakunana.
Alavuden vaakuna on Alavuden kaupungin tunnus. Sen aihe viittaa vanhaan Tohninmäen ristiraunion muinaisjäännösalueeseen. Vaakuna on alun perin vahvistettu Töysän kunnan vaakunaksi 18. helmikuuta 1959.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä nyhäkoroinen kärki, josta nousee kaarisakarainen risti; molemmat hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Töysän kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 23. joulukuuta 1958. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 18. helmikuuta 1959.
Vanha vaakuna

Alavuden vanhan vaakunan karhu on peräisin vanhan emäpitäjän Isonkyrön pitäjänsinetistä. Tynnyri liekkeineen puolestaan viittaa aikoinaan harjoitettuun tervanpolttoon.
Alavuden vanhan vaakunan selitys on ”kultakentässä seisova karhu pidellen molemmin käsin päänsä yläpuolella pitkällään olevaa tynnyriä, jonka ylälaidassa olevasta tapinreiästä nousee liekki; kaikki mustaa, paitsi karhun varukset ja tynnyristä nouseva liekki punaiset.” Vaakunan on suunnitellut Matti Visanti, ja Alavuden kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 30. kesäkuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 12. elokuuta samana vuonna.
Vaakuna poistui käytöstä vuoden 2012 lopussa, koska kuntaliitoksen myötä entisestä Töysän vaakunasta tuli Alavuden uusi vaakuna. Vanha vaakuna muuttui kotiseutuvaakunaksi, jonka käyttöoikeuksia hallinnoi Alavus-seura. Vanhan vaakunan luvaton käyttö on kielletty.
Alavuden vaakuna (1952–2012)
Toivo Nygård

Toivo Nygård (s. 17. maaliskuuta 1943 Alajärvi) on suomalainen historiantutkija, joka oli Tampereen yliopiston professorina vuosina 1990–1993 ja Jyväskylän yliopiston Suomen historian professorina vuodesta 1993 eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 2007.
Nygård on tutkinut muun muassa maailmansotien välisen ajan äärioikeistoa, Suomen sanomalehdistöä, 1600-luvun palvelusväkeä, suomalaista väkivaltaa, 1800-luvun irtolaisuutta ja marginaaliryhmiä. Voimakkaimmin hän oli kiinnostunut vähemmistöjen aseman tutkimisesta, mutta saattoi tutkia myös esimerkiksi kuningas Kustaa III:ta kääntämällä näkökulmaa perinteisestä poikkeavaksi eli julkisuuskuvan rakentamiseksi.
Nygård toimi Jyväskylän yliopiston historian laitoksen johtajana 1994–2003.
Nygårdin tutkimuksia

Opas Suomen historian lähteistöön ; kirj. Erkki Markkanen, Toivo Nygård, Heikki Rantatupa. Otava 1976
Suur-Suomi vai lähiheimolaisten auttaminen : aatteellinen heimotyö itsenäisessä Suomessa, Jyväskylän yliopiston väitöskirja. Otava 1978
Itä-Karjalan pakolaiset 1917–1922. Studia historica Jyväskyläensia 19. Jyväskylän yliopisto, Jyväskylä 1980
Suomalainen äärioikeisto maailmansotien välillä : ideologiset juuret, järjestöllinen perusta ja toimintamuodot. Studia historica Jyväskyläensia 25. Jyväskylän yliopisto, Jyväskylä 1982
Irtolaisuus ja sen kontrolli 1800-luvun alun Suomessa. Studia historica Jyväskyläensia 31. Jyväskylän yliopisto, Jyväskylä 1985
Suomen lehdistön historia 2, Sanomalehdistö suurlakosta talvisotaan ; päätoimittaja Päiviö Tommila ; kirj. Toivo Nygård, Raimo Salokangas. Kustannuskiila, Kuopio 1987
Luistinradalta liikuntahalliin : Jyväskylän liikuntatoimen historiaa 1925–1988 ; kirj. Erkki Markkanen, Toivo Nygård. Liikunnan ja kansanterveyden julkaisuja 68. Liikunnan ja kansanterveyden edistämissäätiö, Jyväskylä 1989
Suomen palvelusväki 1600-luvulla : palkollisten määrä, työ, palkkaus ja suhteet isäntäväkeen. Historiallisia tutkimuksia 150. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1989
Itsemurha suomalaisessa yhteiskunnassa. Studia historica Jyväskyläensia 50. Jyväskylän yliopisto, Jyväskylä 1994
Raahen tienoon historia 2, Raahen kaupungin ja Salon pitäjän eli Saloisten, Pattijoen ja Vihannin historia isonvihan jälkeen 1860-luvulle ; kirj. Toivo Nygård ym. ; toimittanut Ossi Viita. Raahen kaupunki - Pattijoen kunta - Vihannin kunta 1995
Erilaisten historiaa: Marginaaliryhmät Suomessa 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Atena, 1998.
Erään tapon tarina: Romanien ja talonväen yhteenotto Alajärvellä 1888. Atena, 2001.
Kustaa III : Vallanomaava mutta alamaisilleen armollinen kuningas. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.
Nygård, Karonen, Einonen, Jyväskylän yliopiston historia. Osa I Seminaarin ja Kasvatusopillisen korkeakoulun aika 1863–1966, Osa II Yliopisto 1966-2006. Jyväskylän yliopisto 2009.
Toimitustöitä

Nivalan kirja. JYY:n kotiseutusarja 7. Nivalan kunta ja seurakunta, Nivala 1970
Suomen sisä- ja ulkopoliittisia ongelmia itsenäisyyden alun ja toisen maailmansodan aikana : Jyväskylän yliopistossa kesällä 1980 pidetyn historian opettajien täydennyskoulutuskurssin ja SUOMA:n seminaarin esitelmät. Suomen historian julkaisuja / Jyväskylän yliopiston historian laitos n:o 8. Jyväskylä 1981
Järviseudun historia 2, Kunnallishallinnon toteuttamisesta 1970-luvulle. Järviseudun historian historiatoimikunta, Evijärvi 1983
Avun kohteesta itsensä auttajaksi : katsaus Suomen vammaishistoriaan ; toim. Toivo Nygård ja Kari Tuunainen. Vammaisuus ja yhteiskunta -projekti.  Atena, Jyväskylä 1996
Kuka oli Artturi Nyyssönen? : jyväskyläläinen lääkäri ja valtakunnallinen vaikuttaja ; toim. Erik Erämetsä, Pekka Kalaja, Toivo Nygård. Ellen ja Artturi Nyyssösen säätiö, Jyväskylä 1996
Aiheesta muualla

Toivo Nygård: Ajan vaatimus ja historioitsijan tehtävä videoluento
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Albert Einstein – Elämäkerta

| Albert Einstein – Elämäkerta> Albert Einstein – Eine Biographic |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Albrecht Fölsing
Kieli:  saksa
Genre:  elämäkerrat
Suomennos
Suomentaja:  Seppo Hyrkäs
Kustantaja:  Terra Cognita
Julkaistu:  2005
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  732
ISBN:  952-5202-27-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Albert Einstein – Elämäkerta on vuonna 2005 ilmestynyt Albrecht Fölsingin laaja teos Albert Einsteinista.
Karl Dönitz

| Karl Dönitz |
| --- | --- |
 Suuramiraali Karl Dönitz vuonna 1943.
Saksan valtakunnanpresidentti
 30. huhtikuuta 1945 – 23. toukokuuta 1945  
Valtakunnankansleri:  Joseph Goebbels Lutz Schwerin von Krosigk
Edeltäjä:  Adolf Hitler (”Führer”)
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. syyskuuta 1891 Grünau
Kuollut: 24. joulukuuta 1980 (89 vuotta) Aumühle, Länsi-Saksa
Puoliso:  Ingeborg Weber
Tiedot
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Lempinimi:  Der Löwe (’leijona’)
Palvelusvuodet:  1910–1945
Sotilasarvo:  suuramiraali
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota
Karl Dönitz  kuuntele ääntämys (ohje) (16. syyskuuta 1891 Grünau, nyk. osa Berliiniä – 24. joulukuuta 1980 Aumühle, Länsi-Saksa) oli saksalainen suuramiraali, joka toimi toisen maailmansodan aikana Saksan sukellusvenelaivaston komentajana vuosina 1936–1943 ja Kriegsmarinen ylipäällikkönä vuosina 1943–1945 sekä Saksan valtakunnanpresidenttinä lyhyen aikaa vuonna 1945.
Toiminta toisessa maailmansodassa

Dönitz liittyi sodan aikana kansallissosialistiseen puolueeseen ja palkittiin puolueen kultaisella ansiomerkillä. Hän sai suuramiraalin (Großadmiral; vastaa laivastoamiraalin sotilasarvoa) arvon ja toimi sukellusvenelaivaston ylimpänä päällikkönä (Befehlshaber der Unterseeboote) ja myöhemmin Kriegsmarinen ylipäällikkönä (Oberbefehlshaber der Kriegsmarine).
Dönitzin komennossa U-venelaivasto kamppaili Atlantin hallinnasta vuonna 1940 yrittäessään aiheuttaa ruokapulan Britanniassa tuhoamalla elintärkeitä kauppalaivoja. Sukellusveneet tuhosivat laivoja Dönitzin jo ensimmäisen maailmansodan aikana kehittämän ”susilaumataktiikan” mukaisesti.
Dönitz toimi vajaan kuukauden verran Saksan valtakunnanpresidenttinä Adolf Hitlerin kuoleman jälkeen. Hänen johtamansa niin sanottu Flensburgin hallitus hyväksyi lopulta Saksan ehdottoman antautumisen liittoutuneille 7. ja 8. toukokuuta 1945.