stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Murha maalaiskylässä
Juoni

St. Mary Mead on rauhallinen pieni kylä, jossa kaikki tuntevat toisensa. Kylän neljä ikäneitoa pitävät huolen siitä, että kaikki myös ovat perillä kaikkien muitten tekemisistä. Tapahtumat käynnistyvät, kun eversti Protheroe haluaa keskustella Clementin kanssa kolehtirahoihin liittyvistä epäselvyyksistä. He sopivat tapaavansa illalla pappilassa. Clement kutsutaan kuitenkin kuolevan seurankuntalaisen luokse eikä ehdi peruuttaa tapaamista. Kuoleva seurakuntalainen ei kuitenkaan ole kuoleman kielissä – kyseessä oli pilasoitto. Kun Clement palaa pappilaan, hän ohittaa ovella omituisesti käyttäytyvän Reddingin ja työhuoneestaan hän löytää eversti Protheroen ammuttuna työhuoneestaan. Lääkäri ja poliisi ovat pian paikalla. Lääkäri pystyy määrittämään kuolinajan hyvin tarkkaan.
Kaikkien yllätykseksi Lawrence Redding tunnustaa murhan. Vielä suurempi yllätys on, että vähän myöhemmin myös Anne Protheroe tunnustaa murhan. Neiti Marplen vihjeen perusteella poliisi saa selville, että Reddingillä ja rouva Protheroella on suhde ja kumpikin tunnusti, koska arveli toisen tehneen murhan.
Tutkimukset näyttävät olevan umpikujassa. Reddingin ja Anne Protheroen tunnustukset on hylätty. Kenenkään ei ole nähty menevän pappilaan. Anne Protheroe meni sinne, mutta hänellä ei voinut olla asetta mukanaan. Metsästä oli myöhemmin kuulunut laukaus, joka useiden todistajien mukaan vaikutti 'omituiselta'. Murha-ase – Reddingin pistooli – oli hänen studionsa hyllyllä ja kuka tahansa olisi voinut ottaa sen. Puhelu Clementille osoitti että murha oli suunniteltu etukäteen.
Tapaus alkaa selvitä, kun Clement saa epämääräisen puhelun Hawesilta. Clement rientää paikalle ja löytää nukkuvan Hawesin. Eversti Melchett tajuaa kuitenkin, että Hawes on myrkytetty. Hawes kiidätetään ajoissa sairaalaan. Hawesilta löytyy kirje, jonka perusteella hän olisi Protheroen murhaaja (Hawes oli varastanut kolehtirahoja). Neiti Marple saapuu myös paikalle (Melchettin puhelu lääkärille yhdistettiin ensin vahingossa neiti Marplelle) ja selittää oman teorinsa tapahtumien kulusta. Hawesin yritti murhata Lawrence Redding, koska hän halusi, että Hawesia syytettäisiin myös eversti Protheroen murhasta. Anne Protheroe ampui everstin. Redding oli käynyt aikaisemmin päivällä pappilassa ja piilottanut aseen kukkaruukkuun. Sitten hän soitti pilasoiton Clementille, jotta tämä olisi poissa paikalta. Kun eversti on odottamassa Clementiä pappilan työhuoneessa, hänen vaimonsa kävelee neiti Marplen puutarhan ohitse pappilaan ja pysähtyy juttelemaan. Näin neiti Marple voi myöhemmin vannoa, ettei rouva Protheroella voinut olla asetta. Anne menee pappilan työhuoneeseen, ottaa aseen kukkaruukusta ja ampuu everstin. Hän laittaa sitten aseen takaisin kukkaruukkuun. Redding menee myöhemmin hakemaan aseen ja tapaa ovella suunnitelman mukaisesti Clementin. Sen jälkeen kumpikin tunnustaa vuorollaan murhan ja vapautuvat siten epäilyksistä.
Kaikesta tästä ei kuitenkaan ole todisteita, joten Reddingille asetetaan ansa: hänen annetaan ymmärtää, että joku oli nähnyt hänen vaihtavan Hawesin lääkkeet. Redding joutuu paniikkiin ja poliisi saa tarvitsemansa todisteet.
Vastaanotto

Times Literary Supplement -lehden arvostelussa 6. marraskuuta 1930 esitettiin useita kysymyksiä siitä, kuka murhaaja voisi olla ja miksi. Arvostelun johtopäätöksenä oli: "Salapoliisiromaanina sen ainoa heikkous on siinä, että on vaikea uskoa syyllisen tehneen murhan niin nopeasti ja äänettömästi. Kirjan kolme karttaa murhapaikasta, puutarhasta ja kylästä osoittavat, että melkeinpä näkö- ja kuuloetäisyydellä rikoksen tapahtuessa oli neiti Marple, joka aina oli perillä kylän tapahtumista ja veti niistä pahimmat mahdolliset johtopäätökset. Seurakunnan kolme muuta 'juorutätiä' (hienosti kuvattuja hahmoja) olivat pappilan muut lähimmät naapurit. Kuitenkin neiti Marple päätyy lopussa oikeaan ratkaisuun - mutta ei voi olla miettimättä, olisiko hän todellisessa elämässä ratkaissut sen nopeammin".
The New York Times Book Review -lehden arvostelu 30. marraskuuta 1930 alkoi toteamuksella "Lahjakas neiti Christie ei ole parhaimmillaan uusimmassa rikostarinassaan. Se ei ole merkittävä lisäys hänen saavutuksiin salapoliisiromaanin alalla." Arvostelu jatkui: "paikallinen vanhapiikojen sisarkunta esitellään lukuisten huhujen ja juorujen kera. Osa siitä on varsin pitkälle menevää ja lukija todennäköisesti kyllästyy siihen kaikkeen – etenkin herttaiseen neiti Marpleen, joka on tapauksen etsivänä." Arvostelija esitti sitten yhteenvedon juonesta ja päätti arvostelun sanoihin: "Ratkaisu on todellinen antikliimaksi."
H.C. O'Neill kirjoitti 12. joulukuuta 1930 The Observer -lehdessä: "tässä on yksioikoinen tarina, jossa miellyttävällä tavalla esitetään vääriä johtolankoja pahaa-aavistamattomalle lukijalle. Kirjailijalla on varsin omaperäinen uusi keino arvoituksen säilyttämiseksi. Hän paljastaa sen alussa, kääntää sen sitten ylösalaisin ja näennäisesti todistaa, ettei se voi olla totta... Mikä on omiaan luomaan hämmennystä lukijassa."
Daily Express -lehdessä Harold Nicolson kirjoitti 16. lokakuuta 1930: "Olen lukenut Christieltä parempia teoksia, mutta se ei tarkoita, että hänen tuorein kirjansa ei olisi huvittavampi, hauskempi ja mukaansatempaavampi kuin salapoliisiromaanien suuri massa."
Robert Barnard: "Ensimmäinen tutustumisemme St. Mary Meadiin, tuohon varkauksien, petosten, aviorikosten ja jopa murhien tyyssijaan. Mikähän lukijoiden mielestä on niin herttaista tällaisissa tarinoissa? Ratkaisu on jokseenkin epäuskottava, mutta suurempaa valituksen aihetta ei ole, sillä kirjassa on lukuisia herkullisia yksityiskohtia. Ja ensimmäisen neiti Marple -romaanin tuhti annos kyynisyyttä vastaa paremmin nykylukijoiden makua kuin myöhempien romaanien siirappimaisuus."
Sovitukset > The Murder at the Vicarage -näytelmä (1949)

Moie Charles ja Barbara Toy sovittivat romaanin näytelmäksi 1949 ja sen kantaesitys oli 16. joulukuuta 1949 Playhouse Theatressa West Endissä. Neiti Marplea näytteli Barbara Mullen.
Sovitukset > Televisio

Romaanin ensimmäinen televisioversio oli saksalainen Mord im Pfarrhaus 1970.
BBC:n tuottamassa Neiti Marple -sarjassa Murha maalaiskylässä esitettiin 25. joulukuuta 1986. Se oli sarjan viides jakso. Pääosissa olivat:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Joan Hickson  | … |  Neiti Marple   |
|  Paul Eddington  | … |  Leonard Clement   |
|  Polly Adams  | … |  Anne Protheroe   |
Granada Televisionin tuottamassa Neiti Marple -sarjassa Murha maalaiskylässä esitettiin 2004 ensimmäisen tuotantokauden toisena jaksona. Pääosissa olivat:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Geraldine McEwan  | … |  Neiti Marple   |
|  Tim McInnery  | … |  Leonard Clement   |
|  Derek Jacobi  | … |  Eversti Protheroe   |
|  Janet McTeer  | … |  Anne Protheroe   |
Sovitukset > Sarjakuva

Ranskalainen "Norma" (Norbert Morandière) muokkasi romaanin sarjakuvaksi L'Affaire Protheroe 2005. Englanninkielinen käännös The Murder at the Vicarage ilmestyi 2008 (ISBN 0-00-727460-2).
Suomennoksen painokset

1954: 1. p., 317 s., nid., SaPo-sarja 8, lisäpainos: 2. p. 1954
1977: 3. p., 318 s., sid., ISBN 951-0-08075-6 (Agatha Christie -kirjasto 5-6, toisena romaanina Simeon Leen testamentti)
1982: 4. p., 318 s., sid., ISBN 951-0-11282-8
1985: 5. p., kokoelmateoksessa Neiti Marplen murhat, 950 s., sid., ISBN 951-0-12891-0
1991: 6. p., 318 s., nid., ISBN 951-0-01296-3, SaPo-sarja 8
2007: 7. p., 318 s., sid., ISBN 978-951-0-33472-0, SaPo-sarja 8
Suomennoksen painokset > Omistuskirjoitus

Kirjan omistuskirjoitus on:

"Rosalindalle"
Rosalind Hicks (1919-2004) on Agatha Christien ja Archibald Christien (1890-1962) tytär ja Agathan ainut lapsi. Rosalind oli 11-vuotias romaanin julkaisuajankohtana.
Aiheesta muualla

The Murder at the Vicarage Agatha Christien virallisella kotisivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Murha maalaiskylässä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Murha maalaiskylässä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Murha maalaiskylässä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Mustasiipiluri

| Mustasiipiluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Punalurit Eos
Laji::  cyanogenia
Kaksiosainen nimi
 Eos cyanogenia  (Bonaparte, 1850) 
Katso myös
   Mustasiipiluri Wikispeciesissä   Mustasiipiluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustasiipiluri (Eos cyanogenia) on punalurien sukuun kuuluva kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 30 cm. Aikuisen linnun höyhenpuku on yleisväriltään punainen ja musta. Pään sivuilla on iso sinivioletti laikku. Nokka on oranssinpunainen, iiris punainen ja koivet tummanharmaat. Nuorella linnulla pään, kaulan ja vatsapuolen punaisessa violetinmustia täpliä. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Esiintyminen

Mustasiipiluri esiintyy Uuden-Guinean länsiosan Papuan Geelvinkinlahden saarilla (Biak, Numfoor, Manim ja Mios Num).
Mustasiipilurin esiintymisalue on pieni ja rajallinen. Kanta on pienentynyt häkkilintupyynnin ja metsien hakkuiden seurauksena. Koska kannan suuruutta ei ole mitattu, ei voida tarkalleen ilmaista sen uhanalaisuutta.
Elinympäristö

Mustasiipilurit elävät alavien maiden metsissä sekä istutusmetsiköissä noin 200 metrin korkeuteen, harvoin 460 metrin korkeuteen asti. Parvet yöpyvät kookospalmumetsiköissä.
Lisääntyminen

Ilmeisesti laji on yksiavioinen. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto

Mustasiipilurit liikkuvat parvissa ja ruokailevat enimmäkseen puiden latvuksissa. Ne syövät pääasiassa siitepölyä, mettä ja hedelmiä, ja niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja.
Mustikkalehtimittari

| Mustikkalehtimittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Lehtimittarit Scopula
Laji::  ternata
Kaksiosainen nimi
 Scopula ternata  Schrank, 1802 
Katso myös
   Mustikkalehtimittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustikkalehtimittari (Scopula ternata) on erittäin yleinen mittariperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Vaalea perhonen. Siipien pohjaväri on kellertävänvalkoinen ja ne ovat kauttaaltaan pienten harmaanruskeiden pisteiden kirjomat. Siipien poikki kulkee kolme kellanruskeaa poikkijuovaa, jotka saattavat erottua heikosti, etenkin takasiivissä. Ulompi poikkijuova on vain kevyesti aaltoileva ja siiven etureunan puoleinen osa on muuta juovaa tummempi. Siipien alapinnalla on tiheä mustanharmaa pisteytys. Perhosen niska on vaalea. Siipiväli 23–27 mm.
Huomattavan samannäköinen laji on maitolehtimittari (Scopula floslactata).
Levinneisyys ja lentoaika

Mustikkalehtimittaria tavataan Keski- ja Pohjois-Euroopasta Keski-Aasian läpi Venäjän kaukoitään ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa laji on erittäin yleinen pohjoisinta Lappia myöten. Aikuiset perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun puolivälistä heinäkuun loppupuoliskolle.
Elinympäristö ja elintavat

Lajia tavataan erityisesti metsiköissä, soilla ja matsäniityillä aina puurajalle asti. Perhonen lentää iltahämärän laskeuduttua ja lentää helposti valolle. Pohjoisessa se on aktiivinen myös päivällä. Monien sukulaislajiensa tapaan mustikkalehtimittari lähtee häirittynä hyvin helposti lentoon päivälläkin.
Keskenkasvuinen toukka menee talvilevolle jo heinäkuun lopulla ja aktivoituu jälleen toukokuussa. Se koteloituu maahan.
Ravintokasvi

Toukka elää pääasiassa mustikalla (Vaccinium myrtillus).
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q138689  BioLib: 52398  CoL: 6XZ9G  EoL: 279559  EUNIS: 307445  Fauna Europaea: 444366  Fauna Europaea (new): 72cf06fc-8046-4eda-81e9-37d0f1b90a5e  GBIF: 5145136  iNaturalist: 335579  IRMNG: 10621881  LepIndex: 216565  LoB: 4737  MaBENA: IdaeaSubse  NBN: NHMSYS0021143871  NCBI: 987007  Observation.org: 9670  Open Tree of Life: 978403  Laji.fi: MX.61747
Tapani Tamminen

Tapani Johannes Tamminen (s. 14. huhtikuuta 1937 Helsinki) on suomalainen taidemaalari, säveltäjä ja muusikko.
Tamminen on opiskellut Vapaassa Taidekoulussa 1957–1960 ja Sibelius-Akatemiassa 1955–1957. Vuodet 1974–1983 hän keskittyi musiikkiin. Hän on säveltänyt musiikkia teatterille, kuunnelmiin ja televisiolle. Vuosina 1955–1983 hän toimi myös jazz-, studio- ja tanssimuusikkona Suomessa ja ulkomailla soittiminaan kontrabasso ja sähköbasso.
Tammisen maalauksia on ollut esillä vuodesta 1966 sekä yhteis- että yksityisnäyttelyissä. Teoksia on useissa kokoelmissa, kuten Valtion taidemuseossa, Helsingin kaupungin taidemuseossa, Porin taidemuseossa. Häntä pidetään erityisesti värin mestarina.
Tammisen puoliso on toimittaja Ulla Åström. Hänellä on lapsi Tanno. Tammisen vanhemmat ovat levyseppä Reino Tamminen ja Lea o.s. Wellamo.
Palkinnot ja tunnustukset

Suomen taiteilijaseuran 125-juhlavuoden tunnustuspalkinto 1989
Aiheesta muualla

Taidemaalariliitto (Arkistoitu – Internet Archive)
Otso Kantokorpi, Keravan taidemuseon näyttelykirja, 2007.
Kajaanin Taidemuseon näyttelykirja, Altti Kuusamo: Tapani Tamminen - Värin politiikkaa, ISBN 951-800-245-2, 1998.
Aistien valtakunnassa, Tapani Tamminen, julkaistu Tikanojan taidekodin näyttelyn yhteydessä. Essee Jorma Hautala. ISBN 952-90-8532-X, 1997.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Muonio

| Muonio |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 

Sijainti:  67°57′25″N, 023°40′45″E
Maakunta:  Lapin maakunta
Seutukunta:  Tunturi-Lapin seutukunta
Kuntanumero:  498
Hallinnollinen keskus:  Muonion kirkonkylä
Perustettu:  1868
Kokonaispinta-ala:  2 037,78 km² 45:nneksi suurin 2022 
– maa:  1 904,05 km²
– sisävesi:  133,73 km²
Väkiluku:  2 313 243:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  1,21 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  14,9 %
– 15–64-v.:  56,7 %
– yli 64-v.:  28,3 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  94,5 %
– ruotsinkielisiä:  0,5 %
– saamenkielisiä:  0,4 %
– muut:  4,6 %
Kunnallisvero:  8,9 % 154:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Laura Enbuska-Mäki
Kunnanvaltuusto:  17 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   • SDP   • Vas.   • KD   • PS:   6 5 2 2 1 1
www.muonio.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muonio, vuoteen 1923 Muonionniska, on Suomen kunta, joka sijaitsee Lapin maakunnan luoteisosassa. Kunnassa asuu 2 313 ihmistä ja sen pinta-ala on 2 037,78 km2, josta 133,73 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 1,21 asukasta/km2.
Muonio rajoittuu pohjoisessa Enontekiöön, idässä Kittilään, etelässä Kolariin ja lännessä Ruotsin Pajalaan. Valtakunnanrajana toimivan Muonionjoen yli johtaa silta. Kunnan pinta-ala kasvoi noin 7,5 prosenttia, kun Kittilän kuntaan kuulunut alue Pallas-Yllästunturin kansallispuistosta liitettiin Muonion kuntaan. Muonio on Luoteis-Lapin tunturimaata, jonka korkeimmat tunturit ovat Pallastunturin Taivaskero (809 m), Keimiötunturi (610 m) ja Ruototunturi (572 m). Tornioon on matkaa 262 kilometriä ja Kilpisjärvelle 200 kilometriä.
Muonion alueella sijaitsee useita järviä, joista suurimmat ovat Jerisjärvi, Äkäsjärvi, Vuontisjärvi ja Kangosjärvi. Jerisjärvi laskee Jerisjokea myöten Muoniojokeen. Äkäsjärvi laskee Äkäsjokea myöten etelään Kolarin puolelle ja sieltä Muonionjokeen.
Matkailu on Muoniolle tärkeä elinkeino; osa Pallas-Yllästunturin kansallispuistosta, Olostunturin hiihtokeskus, Luontokeskus Kiela, Harrinivan Lomakeskus.
Historia

Kivikautisia asuinpaikkoja on löydetty mm. kalaisan Jerisjärven alueelta. Muonio oli pitkään metsästystä ja kalastusta harjoittaneiden saamelaisten maata.
Ensimmäinen tunnettu Muonion omistaja on pirkkalainen Lapin vouti Olli Anundinpoika Tulkki Ylitornion Armassaaresta. Hänen mainitaan vuoden 1553 veroluettelossa omistavan oikeudet Muonionalustasta Visantokoskelle, sekä Muodoslompolosta Jerisjärvelle saakka. Suomalaisasutuksesta mainitaan ensimmäisen kerran asiakirjoissa vuonna 1575, jolloin lapinvoudin poika Olli Ollinpoika Tulkki asettui asumaan Muonioon saaden oikeudet alueeseen isältään.
Muonio kuului 1500-luvulla Uppsalan hiippakunnan alaiseen Tornion seurakuntaan. Vuonna 1530 Kustaa Vaasa antoi käskyn Tornion seurakunnan jakamisesta, mutta jako suoritettiin vasta 1606 Kaarle IX:n määräyksestä. Silloin perustettiin Särkilahden eli Ylitornion kirkkopitäjä. Muonionniskasta tuli Ylitornion kappeli. Myöhemmin Muonionniskan seurakunnan alue liitettiin Pajalan seurakuntaan ja näin ollen Muonion aluetta hoidettiin Pajalasta päin. Tarkempaa maantieteellistä rajaa ei Muoniolle ollut määritelty, vaan siihen kuului Enontekiö ja osittain Karesuvantokin. Vasta vuonna 1812 määriteltiin Suomen ja Ruotsin raja, jolloin Muonionniskasta tuli oma itsenäinen seurakunta. Vuotta 1812 voidaan pitää Muonion kunnan syntymävuotena.
Muonion emäseurakunta yhdistettiin vuonna 1849 Lapin rovastikuntaan. Vuodesta 1850 se kuului silloin perustettuun Kuopion hiippakuntaan ja 1923 lähtien perustettuun Oulun hiippakuntaan. Enontekiön itsenäistyttyä 1916 Muonio jäi omaksi seurakunnakseen.
Muonion kirkonkylä paloi lähes täysin Lapin sodassa. Vain muutamia taloja, ulkorakennuksia ja kirkko säästyi tuholta. Muonion koko rakennuskannasta paloi noin 80 prosenttia (Lapin maatalousseuran arvio vuonna 1948).
Luonto

Muoniossa sijaitsee rotkojärvi Pakasaivo, minkä syvyydeksi on ilmoitettu hurjimmillaan jopa 90 metriä. Tarkkaa syvyyttä ei tiedetä. Pakasaivo on Pohjois-Suomen toiseksi suurin vesistöalue Inarijärven jälkeen. Pakasaivo on yksi Lapin useista saivojärvistä.
Pallastuntureiden korkein kohta, Taivaskero (809 metriä) sijaitsee Muoniossa.
Kulttuuri ja urheilu

Nähtävyyksiä: puukirkko (C. Bassi, 1817, päätytorni F. W. Lüchow, 1889); Jerisjärven Keimiöniemen kalapirtit; Paka- ja Äkäsaivon uhripaikat, Äkäsmylly; Oloksen tuulivoimalat.
Muoniossa järjestettäviä tapahtumia ovat esimerkiksi Lapponia-hiihto, Oloksen tykkikisat ja Muonion Lohiviikonloput. Näistä jälkimmäinen on kalastuskisa, joka järjestetään heinäkuussa kahtena peräkkäisenä viikonloppuna.
Urheiluseuroja: Muonion Aikapojat, Muonion Jänkä (MuonJ), Muonion Kiri, Muonion Tunturi-Veikot (MuonTV), Muonion Naisvoimistelijat ry (MNV)
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2023 tilanteen mukainen.
| Muonion väestönkehitys 1975–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1975 | 1975 |    | 2 809 | 2 809 |
| 1980 | 1980 |    | 2 812 | 2 812 |
| 1985 | 1985 |    | 2 881 | 2 881 |
| 1990 | 1990 |    | 2 846 | 2 846 |
| 1995 | 1995 |    | 2 698 | 2 698 |
| 2000 | 2000 |    | 2 512 | 2 512 |
| 2005 | 2005 |    | 2 418 | 2 418 |
| 2010 | 2010 |    | 2 401 | 2 401 |
| 2015 | 2015 |    | 2 358 | 2 358 |
| 2020 | 2020 |    | 2 297 | 2 297 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2022 lopussa Muoniossa oli 2 281 asukasta, joista 1 150 asui taajamassa, 1 050 haja-asutusalueilla ja 81:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Muonion taajama-aste on 52,3 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Muonion kirkonkylä.
Kylät ja kulmakunnat

Muoniossa on 3 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1973):
Ala-Muonio
Kätkäsuvanto
Yli-Muonio
Kulmakuntia Muoniossa ovat Järvialue, Kangosjärvi, Kerässieppi, Kihlanki, Kirkonkylä, Kotimaa, Liepimä ja Särkijärvi.
Uskonnolliset yhteisöt

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Muoniossa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Muonion seurakunta
Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii rauhansanalaisuus, jolla on paikkakunnalla kaksi paikallisyhdistystä: Muonion Rauhan Sana ja Ylimuonion Rauhan Sana, minkä lisäksi vanhoillislestadiolaisten Luoteis-Lapin Rauhanyhdistys järjestää toimintaa paikkakunnalla. Muita kirkkokuntia edustaa helluntaiherätykseen kuuluva Muonion helluntaiseurakunta. Lisäksi Muoniossa on Jehovan Todistajien seurakunta. Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Muonion alueella toimii Pohjois-Suomen ortodoksiseen seurakuntaan kuuluva Lapin ortodoksinen kappeliseurakunta.
Muoniolaisia

Ilmari Anttila (1894–1972), metsänhoitaja, virkamies ja yritysjohtaja, metsäneuvos
Kalev Ermits (s. 1992), virolainen ampumahiihdon suomenmestari, kolme vuotta Muoniossa opiskellut
Jaakko Kangosjärvi, laulaja, toimittaja
Yrjö Kokko (1903–1977), kirjailija, Muonion piirieläinlääkäri 1945–1950
Veli Koljonen (s. 1951), taiteilija
Vilho Koljonen (1910–2000), kirjailija, laulujen sanoittaja
Ari Korvola, toimittaja
Juha Mäkikokko (s. 1976), lentopalloilija
Johanna Ojala-Niemelä (s. 1974), kansanedustaja
Samuel Salmi (s. 1951), Oulun hiippakunnan piispa
Selim Töyrä (1875–1958), taidealan professori, taidemaalari
Katri Vala (1901–1944), muoniolaissyntyinen runoilija.
Kirjallisuutta

Hiilivirta, Kaija (teksti) & Hiilivirta, Erkki (luontokuvat): Se joki – Jerisjoki : kertomuksia Muoniosta. Muonio-Seura, 2010. ISBN 978-951-97842-2-9.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muonio Wikimedia Commonsissa
Muonion kunnan kotisivut
Tilastokeskus - Muonion avainluvut
Muonio postikortteina
H. Oksala: Muinainen Muonio – inventointituloksia vuodelta 1995
Sophus Tromholtin Muoniosta 1880-luvun alussa (kevättalvi 1883?) ottamat valokuvat löytyvät Bergenin yliopiston kuva-arkistosta hakusanalla ”Muonioniska”
Muonio
| --- | --- |
Kylät ja alueet:  Kangosjärvi  Kerässieppi  Kihlanki  Kirkonkylä  Kotimaa  Kätkäsuvanto  Liepimä  Särkijärvi  Ylimuonio  Muonion järvialue 
Nähtävyydet:  Keimiöniemen kalapirtit  Kirkko  Pakasaivo  Pallas-Yllästunturin kansallispuisto  Äkäsmylly  Äkäsaivo 
Tunturit ja vesistöt:  Jerisjärvi  Muonionjoki  Olostunturi  Pallastunturi 
| n k Lapin maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Enontekiö  Inari  Kemi  Kemijärvi  Keminmaa  Kittilä  Kolari  Muonio  Pelkosenniemi  Pello  Posio  Ranua  Rovaniemi  Salla  Savukoski  Simo  Sodankylä  Tervola  Tornio  Utsjoki  Ylitornio 
Entiset kunnat:  Alatornio  Karunki  Kemijärven maalaiskunta  Rovaniemen maalaiskunta  (Kemin maalaiskunta) 
Pakasaivo.
Taivaskero.
Muonion kirkko.
Tampereen ateljeetalo

| Tampereen ateljeetalo |
| --- | --- |
 Ateljeetalo kadun puolelta kuvattuna.
Osoite:  Hälläpyöränkatu 3–5
Sijainti:  Kaleva, Tampere
Koordinaatit:  61°29′57″N, 23°48′04″E
Valmistumisvuosi:  1961
Suunnittelija:  Olavi Suvitie Taito Uusitalo
Urakoitsija:  Rakennusliike Veikko Matikainen 
Omistaja:  Tampereen Taiteilijaseura Tampereen kaupunki
Tyylisuunta:  funktionalismi
Kerrosluku:  2
Tilavuus:  5 500 m³ 
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tampereen ateljeetalo on kuvataiteilijoiden asuin- ja työskentelytalo, joka sijaitsee Kiovanpuiston laidalla Tampereen Kalevassa. Kaksikerroksisen rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Olavi Suvitie ja Taito Uusitalo, ja se on valmistunut 1961. Sisällä on kymmenen ateljeeta, joista kuuteen liittyy myös erillinen asunto.
Ateljeetalo edustaa tyyliltään 1950-luvun pehmeää funktionalismia. Kadulta tarkasteltuna se muistuttaa tavallista pienkerrostaloa, mutta puiston puolella ateljeiden suuret ikkunat antavat sille julkisen rakennuksen ilmettä.
Ateljeetalossa ovat asuneet esimerkiksi Aira Hellaakoski, Unto Hietanen, Tauno Hämeranta, Kimmo Kaivanto, Raimo Kanerva, Teuvo Kotilainen, Toimi Laaksonen, Heli Ryhänen, Taisto Toivonen ja Reino Viirilä. Nykyisiin asukkaisiin kuuluvat muun muassa Anna Alapuro ja Ilkka Väätti.
Kirjallisuutta

Torniainen, Marja-Liisa: Elämäntapana taide. Tampereen ateljeetalo 1962–2012. Omakustanne, 2012. ISBN 978-952-67755-0-0.