stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joe Biden
Kunnianosoituksia > Yhdysvaltalaiset

Presidential Medal of Freedom with Distinction (USA, 2017)
Ellis Islandin kunniamitali (USA, 1992)
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2004)
Pakistanin puolikuu (Pakistan, 2009)
Pyhän Yrjön voiton ritarikunta (Georgia, 2009)
Vapauden ritarikunta (Kosovo, 2009)
Kolmen tähden ritarikunta (Latvia, 2011)
Boyacá-ritarikunta (Kolumbia, 2016)
Vapauden ritarikunta (Ukraina, 2017)
Montenegron suurtähden ritarikunta (Montenegro, 2018)
Sotilasansion risti (Ukraina, 2022)
Presidentin mitali (Israel, 2022)
Vytautas Suuren ritarikunta (Liettua, 2023)
Saksan liittotasavallan ansioritarikunnan erikoissuurristi (Saksa, 2024)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joe Biden Wikimedia Commonsissa
Kotisivut. (englanniksi)
| n k Yhdysvaltain presidentit |
| --- | --- | --- |
 Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä  Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä  Valkoinen talo 
:  Washington  J. Adams  Jefferson  Madison  Monroe  J. Q. Adams  Jackson  Van Buren  W. Harrison  Tyler  Polk  Taylor  Fillmore  Pierce  Buchanan  Lincoln  A. Johnson  Grant  Hayes  Garfield  Arthur  Cleveland  B. Harrison  Cleveland  McKinley  T. Roosevelt  Taft  Wilson  Harding  Coolidge  Hoover  F. Roosevelt  Truman  Eisenhower  Kennedy  L. Johnson  Nixon  Ford  Carter  Reagan  G. H. W. Bush  Clinton  G. W. Bush  Obama  Trump  Biden  Trump 
| n k Yhdysvaltain varapresidentit |
| --- | --- | --- |
:  Adams  Jefferson  Burr  Clinton  Gerry  Tompkins  Calhoun  Van Buren  R. Johnson  Tyler  Dallas  Fillmore  King  Breckinridge  Hamlin  A. Johnson  Colfax  Wilson  Wheeler  Arthur  Hendricks  Morton  Stevenson  Hobart  Roosevelt  Fairbanks  Sherman  Marshall  Coolidge  Dawes  Curtis  Garner  Wallace  Truman  Barkley  Nixon  L. Johnson  Humphrey  Agnew  Ford  Rockefeller  Mondale  Bush  Quayle  Gore  Cheney  Biden  Pence  Harris  Vance 
Yhdysvaltain presidentinvaalit 2008
Yhdysvaltain presidentinvaalit 2012
| n k Yhdysvaltain presidentinvaalit 2020 |
| --- | --- |
← 20162024 →
Republikaanien ehdokkaat (Esivaalit):  Valitut ehdokkaat Donald Trump (Presidentti) Mike Pence (Varapresidentti) Muut ehdokkaat Mark Sanford Joe Walsh Bill Weld 
Demokraattien ehdokkaat (Esivaalit):  Valitut ehdokkaat Joe Biden (Presidentti) Kamala Harris (Varapresidentti) Muut ehdokkaat Michael Bennet Michael Bloomberg Cory Booker Steve Bullock Pete Buttigieg Julián Castro Bill de Blasio John Delaney Tulsi Gabbard Kirsten Gillibrand Mike Gravel Kamala Harris John Hickenlooper Jay Inslee Amy Klobuchar Wayne Messam Seth Moulton Richard Ojeda Beto O'Rourke Deval Patrick Tim Ryan Bernie Sanders Joe Sestak Tom Steyer Eric Swalwell Elizabeth Warren Marianne Williamson Andrew Yang 
Muut: Sitoutumattomat ja kolmannen puolueen ehdokkaat Yhdysvaltain presidentinvaaleissa 2020
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  Scopus 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  US Congress  Yle 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef 
Biden yliopiston vuosikirjan kuvassa 1968.
Tuore senaattori Joe Biden vuonna 1973.
Biden senaattorina vuonna 1987.
Joe Biden presidentinvaalikampanjansa avaustilaisuudessa Philadelphiassa toukokuussa 2019.
Biden puhumassa virkaanastujaisissaan 20. tammikuuta 2021.
Biden työpöytänsä ääressä 2021.
Joe Biden vaimonsa Jillin kanssa vuonna 2019.
Biden saamassa Presidential Medal of Freedomia vuonna 2017.
Geenikeskeinen evoluutionäkemys

Keskeisiä aiheita
Yhteinen polveutuminen
Evoluution todisteet
Prosessit ja lopputulokset
Populaatiogenetiikka · Geneettinen variaatio · Mutaatio · Luonnonvalinta · Adaptaatio · Geneettinen ajautuminen · Geenivirta · Lajiutuminen · Sopeutumislevittäytyminen · Yhteistyö · Koevoluutio · Divergenssi · Konvergenssi · Paralleelinen evoluutio · Sukupuutto
Luonnonhistoria
Elämän alkuperä · Elämän historia · Evoluution aikajana · Ihmisen evoluutio · Evoluutiopuu · Biodiversiteetti · Eliömaantiede · Taksonomia · Kladistiikka · Välimuotofossiili · Joukkosukupuutto
Evoluutioteorian historia
Yleiskatsaus · Darwin · 
Lajien synty · Moderni synteesi
Tutkimushaarat ja sovellukset
Ekologinen genetiikka · Evoluutiolaskenta · Evoluutiopsykologia · Fylogenetiikka · Jalostus · Systematiikka
Yhteiskunnalliset vaikutukset
Yhteiskunnalliset vaikutukset
Vastustus
n
k
Osa biologian artikkelisarjaa
Geenikeskeinen evoluutionäkemys eli itsekkään geenin teoria korostaa geenien asemaa evoluutiossa ja sen mekanismeissa. Oleellista on geenin asema luonnonvalinnassa perinteisemmän lajin, populaation, yksilön tai ryhmän sijaan. Geenikeskeisen evoluutionäkemyksen mukaan luonnonvalinta toimii kilpailevien geenien tasolla, lisäten niiden alleelien taajuuksia, joiden fenotyyppiset vaikutukset parantavat niiden eloonjäämiskykyä. Geenikeskeinen näkemys ei kuitenkaan väitä, että luonnonvalinnan pienin yksikkö olisi geeni, vaan se erottaa toisistaan "kopioitujan" ja "kulkuvälineen". Varsinkin Richard Dawkinsin käyttämät käsitteet, kuten "geenin itsekkyys", ovat metaforia.
Geenikeskeistä näkökulmaa evoluutioon ovat esittäneet ensimmäisinä George C. Williams 1966 kirjassaan Adaptation and Natural Selection ja Richard Dawkins kirjoissa The Selfish Gene (suom. Geenin itsekkyys) ja The Extended Phenotype. Heidän lisäkseen teoriaa ovat laajentaneet ja jalostaneet monet biologit ja filosofit, kuten John Maynard Smith, Robert Trivers, David Haig, Helena Cronin, David Hull, Philip Kitcher ja Daniel C. Dennett.
Richard Dawkinsin kansantajuinen esitys teoriasta

Laajimmassa muodossaan luonnonvalinnan katsotaan tarkoittavan yksiköiden erilaista eloonjäämiskykyä. Geenillä tarkoitetaan geneettistä yksikköä, joka on niin pieni, että se säilyy läpi sukupolvien ja leviää monina kopioina. Pienet geneettiset yksiköt elävät pitkiä aikoja, jotka voidaan laskea vuosituhansissa ja -miljoonissa. Geenikeskeisen evoluutionäkemyksen mukaan kaikki yksilöt ovat vain geenien "eloonjäämiskoneita".
Suvullisesti lisääntyvissä lajeissa yksilö on näkemyksen mukaan liian suuri ja lyhytikäinen geneettinen yksikkö, jotta sen voitaisiin katsoa olevan luonnonvalinnan kannalta merkittävä. Myös yksilöiden ryhmä on näkemyksen mukaan liian suuri yksikkö. Populaatio ei ole näkemyksen mukaan riittävän erillinen yksikkö, jotta se voisi olla luonnonvalinnan yksikkö, eikä se myöskään ole riittävän vakaa eikä yhtenäinen, jotta se "valittaisiin" jonkin toisen populaation kustannuksella. Näkemys korostaa geenien ja niiden kopioiden lähes "kuolemattomuutta", kun taas yksilöt ovat ainutlaatuisia ja niiden elämä on lyhyt.
Geenin voidaan väittää elävän jopa miljoonia vuosia; tosin monet geenit eivät selviydy edes ensimmäisestä sukupolvesta eteenpäin.
Geenien menestyksen oletetaan johtuvan siitä, että ne voivat tuottaa hyviä eloonjäämiskoneita. Nämä geenit vaikuttavat eloonjäämiskoneen yksilönkehitykseen siten, että se voi hieman suuremmalla mahdollisuudella elää ja tuottaa jälkeläisiä, kuin jos sillä olisi jonkin kilpailevan geenin tai alleelin ominaisuudet.
Universaalia "hyvän" geenin ominaisuutta ei periaatteessa ole tai sitä on vaikea osoittaa, mutta on ehdotettu, että geenien tasolla altruismin pitäisi olla "huonoa" ja itsekkyyden "hyvää". Näin siksi, että geenien alleelit käsitetään kilpailevan suoraan eloon jäämisestä, koska geenivaraston alleelit kilpailevat paikasta tulevien sukupolvien kromosomeissa. Jokaisella geenillä, joka käyttäytyy siten, että sen eloonjäämiskoneen mahdollisuudet geenivarastossa kasvavat sen alleelien ansiosta, on tämän määritelmän mukaan taipumus jäädä eloon.
Timo Ernamo

Timo Ernamo (s. 1958) on suomalainen kirjailija, suomentaja ja kustantaja, joka on kustantanut etenkin koti- ja pohjoismaista kirjallisuutta. Ernamo oli yksi Liken perustajista. Vuodesta 2002 alkaen  hän on työskennellyt WSOY:ssä, Johnny Kniga-yksikössä.
Ernamo on kirjoittanut ylioppilaaksi Raumalla Aronahteen lukiosta 1977. Hän aloitti opinnot Helsingin yliopistossa saman vuoden syksyllä. Kustannusalalle hän kulkeutui lähinnä musiikin ja ohjelmatoiminnan kautta. Ernamo toimi pitkään yliopiston tiedekuntahallinnon tehtävissä, kunnes 1990 ryhtyi päätoimiseksi kustantajaksi.
Hän on toiminut muun muuassa Jaakko Heinimäen, Tapio Koivukarin, Karin Fossumin, Erlend Loen, Mikael Niemen, Jo Nesbøn, Jan Guilloun, Jonas Gardellin ja Vigdís Grímsdottirin kustantajana.
Ernamolla on ensimmäisestä avioliitostaan neljä aikuista lasta. Hän on naimisissa kuninkaalliskirjailijana tunnetun Sanna-Mari Hovin kanssa. Hänen sisarensa Tuija Ernamo oli Tampereen teatterin näyttelijä.lähde?
Teoksia

Täysin koulutettu 1988 (ISBN 951-96078-7-0)
Likemiehen vuosikymmen 2007  ISBN 978-951-692-669-1
Illallisella Pirkko K. Koskinen 2012, yhdessä Sanna-Mari Hovin kanssa ISBN 978-951-0-39237-9
Ernamon kirjoituksia on lisäksi mm. seuraavissa teoksissa:
Heikkinen-Hillo (toim.): Lammaskaali 2001
Kustannustoimittajan kirja 2004
FC Kynä: Futistarinoita 2006
Juhani Lindholm (toim.): Kyltyyri - Leinolaisia reunamerkintöjä 2017
Teoksia > Levytyksiä

Deep Brown: Runk & Wank 1997
Runo & ääni 2002 (kokoelma)
Tunnustuksia

Nuoren taiteen Suomi -palkinto 1997
Haukan ritarikunnan ritariristi 2002 (Islanti)
Norjalais-suomalainen kulttuuripalkinto 2004
Hedersplattan Norden nr. 3, 2004
Suomen Kiinteistöliiton hopeinen kunniamerkki 2024
Minoru Genda

Keisarillisen Japanin laivaston kommodori Minoru Genda.
Minoru Genda (jap. 源田 実, Genda Minoru, 16. elokuuta 1904 – 15. elokuuta 1989) oli keisarillisen Japanin laivaston kommodori ja Japanin Itsepuolustusvoimien kenraali. Hän vastasi Pearl Harbouriin tehdyn lentohyökkäyksen taktillisesta suunnittelusta.
Minoru Genda syntyi Hiroshimassa. Hän kokosi Japanin kotisaarten ilmapuolustusta varten eksperttien laivueeksi kutsutun 343. lentorykmentin, joka koostui vanhoista ja hyvin kokeneista, veteraaneiksi katsottavista hävittäjälentäjistä. Tämä operaatio käynnistettiin amerikkalaisten pommitusoffensiivin voimistuttua keväällä 1945. Lentoryhmä käytti Kawanishi N1K-2J Shiden-Kai "George"-konetyyppiä.
Genda nousi myös Japanin Itsepuolustusvoimien kenraaliksi. Vuonna 1962 Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy myönsi Minoru Gendalle arvostetun Ansiolegioonan kunniamerkin. Vuonna 1976 hänet valittiin Japanin parlamenttiin.
Genda kuoli Matsuyamassa Japanissa 15. elokuuta 1989 sydänperäiseen sairauteen.
Jacques Laffite

| Jacques Laffite |
| --- | --- |
 Laffitte Paun radalla 1982.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. marraskuuta 1943 
Kansalaisuus:   Ranska
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1974-1986
Talli(t):  Iso Marlboro, Ligier, Williams
Kilpailuja:  180
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  6
Palkintosijoja:  32
Paalupaikkoja:  7
Nopeimpia kierroksia:  7
MM-pisteitä:  228
Ensimmäinen kilpailu:  Saksan GP 1974
Ensimmäinen voitto:  Ruotsin GP 1977
Viimeinen voitto:  Kanadan GP 1981
Viimeinen kilpailu:  Britannian GP 1986
Jacques-Henri Laffite (s. 21. marraskuuta 1943 Pariisi, Ranska) on entinen ranskalainen kilpa-autoilija, joka kilpaili Formula 1:n MM-sarjassa vuosina 1974–1986.
Ura > Pienet Formula-sarjat

Laffite aloitti uransa ajamalla Ranskan Formula Renault, Formula 3 sekä Formula 2 -sarjoissa. Hän voitti Critérium de Formule Renault -mestaruuden vuonna 1972, Formula 3 -mestaruuden 1973 ja Euroopan Formula 2 -sarjan mestaruuden 1975.
Ura > Formula 1

Laffite aloitti F1-uransa toisen ranskalaisajajan, Jean-Pierre Jabouillen, mekaanikkona. Menestys  pienemmässä Formula 3 -sarjassa, muun muassa Monacon kisan voitto 1973, nosti Laffiten autourheilun kuninkuusluokkaan. Laffitesta ja Jabouillesta tuli sittemmin sukulaisia, kun he menivät naimisiin kahden sisaruksen kanssa. Lopulta heistä tuli tallikaveruksia Ligierillä. Laffite on ajanut myös muun muassa suomalaisen Keke Rosbergin, belgialaisen Jacky Ickxin, ranskalaisen Didier Pironin ja ranskalaisen René Arnouxin tallitoverina. Ligier-tallin lisäksi Laffite kilpaili Williamsin, Iso Marlboron ja Frank Williams Racing Carsin talleissa.
42-vuotiaaksi asti kilpaillut Laffite on kokeneimpia F1-kuljettajia kautta aikojen, hän starttasi urallaan kaikkiaan 176 GP-kilpailuun (tätä enemmän kisoja on vain 11 kuljettajalla) ja saavutti niissä 6 voittoa, 26 muuta palkintosijaa, 7 paalupaikkaa ja 7 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä hän keräsi urallaan 228. Hän ajoi kilpailun johdossa 283 kierroksen ajan. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Ruotsissa Anderstorpin GP:ssä 1977 ja viimeisen Kanadan Montrealin GP:ssä 1981. Kaikki voitot tulivat Ligierin autolla. Hän sijoittui MM-pisteissä neljänneksi kolmena perättäisenä vuonna 1979, 1980 ja 1981. Laffite ajoi myös sarjan ulkopuolisia kilpailuja.
Laffiten lempinimi "Happy Jacques" kuvasi hänen suhtautumistaan lajiinsa, kilpakumppaneihinsa ja elämään yleensäkin. Hänen F1-uransa päättyi kuitenkin vähemmän onnellisissa merkeissä, sillä hän katkaisi molemmat jalkansa onnettomuudessa, joka sattui välittömästi startin jälkeen Britannian GP:ssä Brands Hatchissa vuonna 1986. Hän toipui ja palasi vielä autourheilun pariin, mutta ei enää koskaan formula-ykkösiin.
Ura > Muut sarjat

Formula 1:sten jälkeen Laffite ajoi erilaisissa vakioautoluokissa, mm. lankonsa Jean-Pierre Jabouillen kanssa sekä DTM:ää. Lisäksi hän ajoi Le Mansin 24 tunnin ajoja vuosina 1972-74, 1977-78, 1990, 1993-94 sekä 1996
Muuta

Laffite on toiminut myös ranskalaisen TF1 -kanavan kommentaattorina sekä testannut Renault R27 -autoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Grand Prix Racing / Laffite (englanniksi)
F1-facts / Laffite (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Australian kuninkaallinen laivasto

| Australian kuninkaallinen laivasto |
| --- | --- |
 Australian kuninkaallisen laivaston lippu, käytössä vuodesta 1967.
Toiminnassa:  1911–
Valtio:   Australia
Puolustushaarat:  merivoimat
Osa joukkoa:  Australian puolustusvoimat
Motto:  Serving Australia with Pride
Sodat ja taistelut:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota  Korean sota  Malaijan kriisi  Indonesian–Malesian konfrontaatio  Vietnamin sota  Persianlahden sota  Afganistanin sota  Irakin sota
Vuosipäivät:  10. heinäkuuta
Australian kuninkaallinen laivasto (engl. Royal Australian Navy, RAN) on Australian puolustusvoimien merellinen puolustushaara. Australian itsenäistyttyä 1901 aiemmat siirtomaalaivastot yhdistettiin muodostettaessa Brittiläisen kansainyhteisön laivastoa. Tästä varhaisesta laivastosta muodostettiin 1913 varsinainen Australian laivasto. Kuninkaallinen laivasto tuki edelleen sitä ja tarjosi Tyynellä valtamerellä lisäsuojaa läsnäolollaan toisen maailmansodan alkuvuosiin saakka, kunnes Japanin laajeneminen esti Kuninkaallisen laivaston toiminnan alueella.
Toisen maailmansodan aikana Australian laivasto laajeni voimakkaasti sen saadessa käyttöönsä lentotukialuksia, raskaita laivastoyksiköitä sekä rakennuttaessa useita sotalaivoja sekä keveitä partioaluksia.
Nykypäivän Australian laivasto on yksi suurimmista ja parhaiten varustetuista laivastoista Tyynenmeren alueella ja sillä on merkittävä rooli myös Intian valtamerellä sekä mahdollisuus toimia kaikkialla maailmassa tukemassa sotatoimia ja rauhanturvaoperaatioita.
Australian laivaston komentajana on vara-amiraali Russell Crane, joka vapautti 4. heinäkuuta 2008 edellisen komentajan vara-amiraali Russ Shaldersin tehtävästä.
Historia

Kansainliiton laivasto perustettiin 1. maaliskuuta 1901 ainoastaan kaksi kuukautta Australian tasavallan perustamisen jälkeen. Kuningas Yrjö V vahvisti 10. heinäkuuta 1911 nimen Kuninkaallinen Australian laivasto (engl. Roayl Australian Navy, RAN) käyttöönoton.
Ensimmäisen maailmansodan alussa Australian laivasto vastasi useiden Saksan eteläisen Tyynenmeren alueen siirtomaiden valtaamisesta sekä Australian kauppamerenkulun turvaamisesta Saksan Itä-Aasian laivastoa vastaan. Sodan edetessä pääosa laivaston aluksista liitettiin Kuninkaallisen laivaston yksiköihin Välimerellä ja Pohjanmerellä.
Sotien välillä laivaston koko pieneni rajusti, kunnes kansainvälisen politiikan kiristyessä aloitettiin modernisointi ja kasvaminen. Toisen maailmansodan alkaessa laivasto toimi osana Kuninkaallista laivastoa useiden alusten palvellessa Välimerellä. Tyynenmeren sodan syttyessä ja Kuninkaallisen laivaston alueella olleiden laivasto-osastojen tultua toimintakyvyttömiksi, Australian laivasto operoi entistä itsenäisemmin ja useammin liitettynä Yhdysvaltain laivastoon. Toisen maailmansodan päättyessä Australian laivasto oli viidenneksi suurin maailmassa.
Sodan päätyttyä laivaston kokoa leikattiin rajusti, mutta sen toimintamahdollisuudet laajenivat sen saadessa käyttöönsä muun muassa kaksi lentotukialusta. Laivasto osallistui alueen kriiseihin Koreassa, Vietnamissa ja Malesiassa osana joko Yhdysvaltain tai Britannian laivastoa. Kylmän sodan päättymisen jälkeen Australian laivasto on ollut osa laivastoyksiköitä Persianlahdella ja Intian valtamerellä, minkä lisäksi sillä on ollut merkittävä osuus Itä-Timorissa ja Salomonin saarilla tehdyissä sotilasoperaatioissa.
Palveluksessa oleva laivasto

Australian laivaston esikunta sijaitsee Canberrassa ja sen komentajana on vara-amiraali.  Esikunta vastaa Puolustusministeriön tekemien poliittisten päätösten toteuttamisesta sekä taktisten ja operationaalisten asioiden valvonnasta. Taktiset ja operationaaliset tehtävät kuuluvat Laivasto- ja Järjestelmäosastoille.
Laivasto-osasto (engl. Fleet Command) on hallinnollinen yksikkö, joka vastaa laivaston toiminnassa olevista yksiköistä sekä toiminnan suunnittelusta. Osaston komentajana on kontra-amiraali. Tämän viran edustaja periytyy Australian laivaston lippu-upseerin (engl. Flag Officer Commanding HM's Australian Fleet, FOCAF) tehtävästä, joka perustettiin 1911. Nimike vaihdettiin 1998 Australian merikomentajaksi (engl. Maritime Commander Australia) ja edelleen 1. helmikuuta 2007 Australian laivaston komentajaksi (engl. Commander Australian Fleet). Merellä olevan laivaston komentajana toimii yhden tähden komentaja laivaston kommodori (engl. Commodore Flotillas, COMFLOT).
Järjestelmäosasto (engl. Systems Command) on hallinnollinen yksikkö, joka valvoo koulutusta, ylläpitoa ja täydennyksiä. Osastoa perustettaessa 2000 osastonjohtajana oli kommodori, mutta virka on kesäkuussa 2008 muutettu kontra-amiraaliksi.
Osastojen lisäksi on seitsemän voimaryhmää (engl. Force Element Group, FEG), jotka muodostavat varsinaisen toimivan osan. Näiden ryhmien johtajana toimivat joko kommodorit tai komentajat. Ryhmät ovat:
Pinta-alusryhmä (engl. Surface Combatants FEG, COMAUSNAVSURFGRP)
Maihinnousu- ja sen tukiryhmä (engl. Amphibious and Afloat Support FEG, COMAUSNAVAASGRP)
Ilmailuryhmä (engl. Aviation FEG, COMAUSNAVAIRGRP)
Sukellusveneryhmä (engl. Submarine FEG, COMAUSNAVSUBGRP)
Miinanraivausryhmä (engl. Mine Clearance Diving FEG, COMAUSNAVMCDGRP)
Partioveneryhmä (engl. Patrol Boat FEG, COMAUSNAVPBGRP)
Vedentutkimus-, sääpalvelu- ja valtamerentutkimusryhmä (engl. Hydrographic, Meteorological and Oceangraphic FEG, COMAUSNAVHYDROGRP)
Alukset

Australian laivastolla on 2017 kaikkiaan 49 alusta, johon on laskettu mukaan fregatit, sukellusveneet, partioveneet sekä tukilaivat. Nykyaikaisen Australian laivaston tehtävänä on aluevesien puolustaminen sekä osallistua kansainvälisiin tehtäviin. Tällä hetkellä laivasto osallistuu monikansallisten joukkojen osana Irakin operaatioihin, tukee Yhdistyneitä Kansakuntia Itä-Timorissa sekä yhdessä Uuden-Seelannin laivaston kanssa Salomonin saarilla avustamassa alueella.
Laivastolla on kaksi varsinaista ja kolme pienempää tukikohtaa:
Itäinen tukikohta HMAS Kuttabul lähellä Sydneyä
Läntinen tukikohta HMAS Stirling lähellä Perthiä
HMAS Coonawarra Darwinissa
HMAS Cairns Cairnsissa
HMAS Waterhen Sydneyssä
| Luokka | Tyyppi | Lukumäärä | Palvelukseen | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Anzac-luokka | Fregatti | 8 | 1996 | Sukellusveneen- ja ilmatorjuntafregatti, 1 S-70B-2 Seahawk helikopteri |
| Adelaide-luokka | Fregatti | 3 | 1985 | Sukellusveneen- ja ilmatorjuntafregatti, 2 S-70B-2 Seahawk helikopteria   korvataan Hobart-luokan fregateilla |
| Armidale-luokka | Partiovene | 13 | 2005 | Rannikkopuolustus, merialueiden valvonta |
| Huon-luokka | Miinanraivaaja | 6 | 1997 | - |
| Collins-luokka | Sukellusvene | 6 | 2000 | - |
| Canberra-luokka | LHD | 2 | 2014-2015 | Maihinnousun tukeminen |
| HMAS Choules | LSD | 1 | 2011 | Maihinnousun tukeminen |
| HMAS Success | tukilaiva | 1 | 1986 | Merellä tapahtuva täydennys ja tankkaus |
| HMAS Sirius | tannkeri | 1 | 2006 | Merellä tapahtuva tankkaus |
| Leeuwin-luokka | tutkimusalus | 2 | 2000 | - |
| Paluma-luokka | tutkimusalus | 4 | 1989- | - |
| Cape-luokka | vartiovene | 2 |  ?? | lainassa rajavartiojoukoilta |
Laivaston ilmavoimat

Laivaston ilmavoimat tarjoaa laivastolle ilma-aseen. Australian laivaston ilmavoimien käytössä on ainoastaan helikoptereita, jotka on jaettu kolmeen laivueeseen. Laivaston ilmavoimat on sijoitettu HMAS Albatrossiin.
Taistelusukeltajat

Australian laivastolla on kaksi raivaajasukeltajayksikköä, joiden tehtävänä on miinojen ja räjähteiden raivaus sekä erilaisesta taktiset operaatiot.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gillett, Ross: Fleet Review - Australia: The Royal Australian Navy in Transition. Seaforth World Naval Review 2012, 2011, III. vsk, s. 48-59.  Barnsley:  Seaforth Publishing. ISBN 978-1-84832-120-5  (englanniksi)
Australian laivaston kotisivu(englanniksi)
Laivaston alukset (englanniksi)
- Naval.history.net (englanniksi)
Anzac-luokan fregatti HMAS Stuart. Australialla on kahdeksan luokan alusta palveluksessa.
Käännös suomeksi
World Series of Poker

Logo
World Series Of Poker (lyh. WSOP) on vuosittainen Las Vegasissa järjestettävä pokeriturnausten sarja. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1970, jolloin mukana oli vain seitsemän pelaajaa. Turnauksia järjestetään useissa eri pelimuodoissa ja erisuuruisilla osallistumismaksuilla. Kasinotyöntekijöille, naisille (kaikille avoin turnaus; miehille 10 000 dollarin osallistumismaksu ja naisille 9 000 dollarin alennuksen kanssa 1 000 dollarin osallistumismaksu) ja vanhemmille (yli 50-vuotiaille) pelaajille järjestetään omat erikoisturnauksensa. Vuoden 2006 pääturnaukseen osallistui ennätykselliset 8 773 pelaajaa ja sen voittaja Jamie Gold ansaitsi ykköstilastaan 12 miljoonaa dollaria.
Pääturnauksen voittajalle annetaan epävirallinen maailmanmestarin arvo ja hän saa kuvansa Binionsin kasinon galleriaan. Monet ammattilaiset arvostavat kuitenkin eniten WSOP-turnauksista 50 000 dollarin sisäänoston H.O.R.S.E.-turnausta, jossa pelataan viittä eri pokerimuotoa.lähde?
Vuodesta 2005 kesän WSOP-turnausten lisäksi on järjestetty WSOP:n oheisturnauksia (engl. World Series of Poker circuit events) Harrah'sin omistamissa kasinoissa ympäri Yhdysvaltojen.
Vuosina 2008–2016 WSOP:n pääturnauksen finaalipöytä pelattiin vasta marraskuussa.
Vuonna 2020 koko turnaussarja pelattiin koronaviruspandemian takia netissä GGPoker- ja WSOP.com-sivustoilla. Tämä 85 eri turnausta sisältänyt tapahtuma huipentui 5 000 dollarin sisäänoston pääturnaukseen, jonka takuupotissa oli 25 000 000 dollaria.