stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
FK KAMAZ Naberežnyje Tšelny
Historia

Seura perustettiin marraskuussa 1981 samannimisen naberežnyjetšelnyläisen kuorma-autotehtaan (KamAZ) joukkueeksi. Vuoteen 1986 saakka se tunnettiin nimellä Trud-PRZ, vuosina 1987–1989 nimellä Torpedo ja vuodet 1995–2000 nimellä Kamaz-Tšally.
Neuvostoliiton laajuisiin kilpailuihin, kakkosliigaan, KAMAZ osallistui ensi kerran vuonna 1988. Ensimmäisellä Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisellä kaudella, 1992, Kamaz voitti Venäjän ykkösdivisioonan keskilohkon mestaruuden ja nousi näin pääsarjaan. Pääsarjatasolla joukkue pelasi aina vuoteen 1997 saakka, jolloin se putosi ykkösdivisioonaan ja yhden ykkösessä vietetyn kauden jälkeen kakkosdivisioonaan. Kaudeksi 2004 Kamaz nousi takaisin nykyiselle sarjatasolleen ensimmäiseen divisioonaan.
Seuran paras saavutus Venäjän pääsarjasta on kuudes sija vuonna 1994. 1996 joukkue pääsi pelaamaan Intertoto Cupia, missä se voitti oman lohkonsa ja selviytyi välierävaiheeseen.
Entisiä pelaajia

Aleksandr Belozerov
Anton Bodjor
Nikolai Kolesov
Andrei Novosadov
Viktor Pantšenko
Ahrik Tsveiba
Ivan Jaremtšuk
Innokenti Tšuiko
Jevgeni Varlamov
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
Folkways Records

Folkways Records on yhdysvaltalainen kansan- ja maailmanmusiikkiin erikoistunut levymerkki, jonka omistaa Smithsonian-instituutti. Yhtiön listoilla oli monia uraauurtavia blues- ja folkmusiikin edustajia, kuten Woody Guthrie, Leadbelly, Sonny Terry, Brownie McGhee, Josh White, Pete Seeger, Cisco Houston ja Texas Gladden.
Levymerkin juuret juontavat The Folkways Records & Service Companyyn, jonka perustivat Moses Asch ja Marian Distler 1948 New Yorkissa. Yhtiön perustamisen ja Aschin kuoleman (1986) välisenä aikana Folkways julkaisi 2186 levytystä, joiden oikeudet, jakelu ja ylläpito siirtyivät Smithsonian-instituutille vuonna 1987.
Folkwaysin kantava idea oli tarjota kaikkein marginaalisintakin musiikkia laajalle yleisölle. Moses Asch piti ensiarvoisen tärkeänä, että yhtiön koko tuotanto ja sen kaikki äänitteet ovat aina halukkaiden kuuntelijoiden saatavilla. Nykyään digitaaliset versiot alkuperäisistä levytyksistä kansitaiteineen ja -vihkoineen ovat ladattavissa verkosta. Folkwaysin omien artistien lisäksi levymerkin tuoteluettelossa on monien muiden jo sammuneiden yhtiöiden äänityksiä, kuten Paredon Recordsin, jonka koko tuotanto (1970–1985) siirtyi lahjoituksena Smithsonian Folkwaysin alaisuuteen vuonna 1991.
Aiheesta muualla

Smithsonian Folkwaysin viralliset sivut
Finnfacts

| Finnfacts |
| --- | --- |
Perustettu:  1960
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Toimiala:  viestintä, koulutus ja konsultointi
Kotisivu:  Business Finland goodnewsfinland.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Finnfacts on voittoa tavoittelematon organisaatio, joka pyrkii edistämään suomalaisen elinkeinoelämän tunnettuutta. Finnfacts on perustettu vuonna 1960.
Finnfactsin toimintaan kuuluvat kansainväliset mediavierailut sekä Good News from Finland –uutispalvelu. Mediavierailuilla ulkomaalaisten medioiden edustajat pääsevät tutustumaan suomalaisiin yrityksiin ja organisaatioihin. Good News from Finland -uutissivuston tavoitteena on lisätä erityisesti pienten ja keskisuurten suomalaisyritysten tunnettuutta maailmalla ja tuoda yleisesti esille suomalaista osaamista.
Finnfacts toimii osana Business Finlandia. Finnfactsin toimintaa tukevat  Elinkeinoelämän keskusliitto EK ja työ- ja elinkeinoministeriö TEM.
Eva Ljungberg

Eva Charlotta Ljungberg (4. helmikuuta 1850 Rauma – 6. syyskuuta 1919 Rauma), kirjailijanimeltään Draba Verna, oli suomalainen kirjailija ja toimittaja. Hän kirjoitti pääasiassa historiallisia kertomuksia ja lastenkirjallisuutta mutta käsitteli myös eläinsuojelua ja matkustamista. Ljungberg osallistui aktiivisesti monenlaiseen hyväntekeväisyystoimintaan.
Henkilöhistoria

Eva Ljungberg syntyi 1850 Raumalla pappisperheeseen. Hänen isänsä oli kirkkoherra Franz Mauritz Ljungberg ja äitinsä Emilie Lovisa Ljungberg (o.s. Hästesko af Målagård). Tytär sai oppia alakoulussa ja pääsi täydentämään tietojaan opintomatkoillaan Ranskaan, Espanjaan, Englantiin ja Skandinavian maihin.
Ljungberg toimi Hufvudstadsbladetin toimittajana ja julkaisi lehdissä ja Excelsior-kalenterissa vuodesta 1872 lähtien useita kaunokirjallisia kirjoituksiaan nimimerkeillä Draba Verna, L-g, E., E. L. ja Eva. Niitä olivat mm. 1879 Åbo Postenissa ilmestynyt Svarta Hanna (’Musta Hanna’) ja 1883 Åbo Tidningissä ilmestynyt Elsa. 1891 Ljungberg julkaisi sanomalehtinovellejaan kokoelmassa nimeltä När sjön går upp (’Kun meri aukeaa’). Kokoelman niminovelli sijoittui 1500-luvun Raumalle.
Vuonna 1884 ilmestyi Ljungbergin pääteoksena pidetty historiallinen romaani Romantiska öden (suom. Sorretun voitto, 1889). Sen teemana on ahvenanmaalaisen papintyttären ja venäläisen upseerin rakkaustarina ympäristön suvaitsemattomuuden puristuksissa. Juoni perustuu osittain tositapahtumiin. Ljungbergin viimeiseksi jäänyt romaani Systrar (1909, ’Sisarukset’) puolestaan kuvaa äitinsä menettäneiden sisarusten elämänvaiheita.
Kaunokirjallisuuden ohella Ljungberg oli kiinnostunut myös maantieteestä ja historiantutkimuksesta. 1888 ilmestyi hänen teoksensa Schweiz, joka suomennettiin heti seuraavana vuonna nimellä Sveitsi. Sitä seurasi 1895 matkailijoiden käsikirjaksi tarkoitettu ja kirjailijan kotiseutua kuvaava Raumo, joka ilmestyi samana vuonna suomeksi nimellä Rauma Eva Ljungbergin sisaren Emmin suomentamana. Rauma-aihetta jatkoivat sen historiaa kuvaavat kirjat Raumo historier och andra berättelser (1910) ja Raumo-historier 2 (1911).
Kolmas Ljungbergin erityinen kiinnostuksenkohde oli hyväntekeväisyys, erityisesti eläinsuojeluaate. Hän toimi Helsingin eläinsuojeluyhdistyksen toimihenkilönä ja julkaisi 1904 ystävänsä kirjailija Constance Ullnerin kanssa teoksen Djurskyddberättelser för barn (suom. Eläinsuojelukertomuksia lapsille, 1904) varojen keräämiseksi yhdistykselle. Ljungeberg avusti myös Nya Trollsländan  ja Sirkka -lastenlehtiä. Hän toimitti Ullnerin kanssa vuoden 1891 Blindvännen-albumin, jonka tuottamat 2 100 markkaa lahjoitettiin Helsingin sokeainkodille, sekä pelastusarmeijan hyväksi julkaistun lehtisen ”För barnen” 1909 (suom. ”Lapsille”, 1909).
Eva Ljungberg kuoli kotikaupungissaan Raumalla elokuussa 1919. Hän on jäänyt kuolemansa jälkeen jokseenkin unohdetuksi kirjailijaksi, jota kirjallisuushistoriat eivät juuri mainitse, vaikka hän oli yksi varhaisista historiallisen romaanin kirjoittajista Suomessa. Hänen Rauman historiaa käsittelevistä kertomuksistaan on tosin koottu kotiseutujärjestöjen julkaisema suomennosvalikoima Pyrman trumbutta (1982).
Omia teoksia > Kaunokirjallisuus

En Julskizz (Åbo tidnings och tryckeri aktiebolag 1888)
När sjön går upp (A. Kaustell 1891)
På Storön (Åbo tidnings och tryckeri aktiebolag 1884)
Romantiska öden (G. W. Edlund 1884) (Sorretun voitto, G. W. Edlund 1889)
Systrar (Söderström 1905)
Omia teoksia > Matkailu ja historia

Pyrman trumbutta (Rauman kilta 1982)
Raumo (Raumo boktryckeri-aktiebolag 1895) (Rauma, Rauman kirjapaino-osakeyhtiö 1895)
Raumo historier 2 (1911)
Raumo historier och andra berättelser (Söderström 1910)
Schweiz (1888) (Sveitsi, Kansanvalistus-seura 1889; myös kokoelmateoksessa Keski-Eurooppa, 1911)
Constance Ullnerin kanssa

”För barnen” (1909) (”Lapsille”, 1909)
Djurskyddsberättelser för barn (1904) (Eläinsuojeluskertomuksia lapsille, 1904)
God Jul (1908)
Jul 1895 (1895)
Snöflingan (1891)
Sokeainystävä (Pettersson 1897)
Till förmån för föreningen ”Hand i hand” (1902)
Vår (1894)
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Eva Ljungbergin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Bandyliigakausi 2006–2007

| Bandyliiga 2006–2007 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  12
Mestari:  ToPV
Toinen sija:  HIFK
Kolmas sija:  Narukerä
Paras maalintekijä:  Jari Vaattovaara, ToPV (51)
  ← 2006 :  2008 → 
Jääpallon Suomen mestaruus kaudella 2006-2007 ratkaistiin kahdentoista joukkueen runkosarjan päätteeksi kahdeksan parhaan pudotuspeleillä. Tornion Palloveikot voitti neljännen perättäisen mestaruutensa.
Runkosarja

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tornion Palloveikot | 22 | 19 | 1 | 2 | 243-64 | 39 |
| Helsingin IFK | 22 | 17 | 3 | 2 | 110-44 | 37 |
| Oulun Luistinseura | 22 | 17 | 2 | 3 | 181-82 | 36 |
| Porin Narukerä | 22 | 14 | 3 | 5 | 126-78 | 31 |
| Oulun Palloseura | 22 | 11 | 4 | 7 | 155-88 | 26 |
| Lappeenrannan Veiterä | 22 | 11 | 3 | 8 | 25-94 | 25 |
| Mikkelin Kampparit | 22 | 10 | 0 | 12 | 105-91 | 20 |
| Porvoon Akilles | 22 | 6 | 2 | 14 | 78-149 | 14 |
| Jyväskylän Seudun Palloseura | 22 | 5 | 1 | 16 | 63-149 | 11 |
| Botnia, Helsinki | 22 | 3 | 3 | 16 | 73-168 | 9 |
| Veitsiluodon Vastus | 22 | 4 | 0 | 18 | 91-213 | 8 |
| Warkauden Pallo -35 | 22 | 4 | 0 | 18 | 66-204 | 8 |
Puolivälierät

Puolivälierät pelattiin paras kolmesta -systeemillä siten, että ensimmäinen ja tarvittaessa kolmas ottelu käytiin paremmin sijoittuneen kotikentällä.
| Joukkue #1 | Voitot | Joukkue #2 | Ottelu 1 | Ottelu 2 | Ottelu 3 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tornion Palloveikot | 2–0 | Porvoon Akilles | 9-2 | 12-0 | - |
| Helsingin IFK | 2–1 | Mikkelin Kampparit | 4-6 | 6-3 | 6-0 |
| Oulun Luistinseura | 2–0 | Lappeenrannan Veiterä | 9-4 | 8-7 | - |
| Porin Narukerä | 2–0 | Oulun Palloseura | 7-3 | 7-2 | - |
Välierät

Välierät pelattiin paras kolmesta menetelmällä aloittaen paremmin sijoittuneen kotikentällä.
| Joukkue #1 | Voitot | Joukkue #2 | Ottelu 1 | Ottelu 2 | Ottelu 3 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tornion Palloveikot | 2–1 | Porin Narukerä | 6-1 | 5-6 | 13-4 |
| Helsingin IFK | 2–0 | Oulun Luistinseura | 4-1 | 5-4 | - |
Pronssiottelu

Pronssikamppailu jouduttiin keskeyttämään hieman yli puolen tunnin pelaamisen jälkeen tilanteessa 3-3. Jää oli siinä vaiheessa mennyt vaaralliseen kuntoon. Vaihtoehtoina olivat uusintaottelu tai pronssin ratkaiseminen rankkareilla. Joukkueet päätyivät jälkimmäiseen vaihtoehtoon ja Narukerä onnistui neljässä rankkarissa OLS:n kolmea vastaan.
| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Oulun Luistinseura | 6–7 rl. | Porin Narukerä |
Loppuottelut

Loppuottelu pelattiin 17. maaliskuuta Haaparannalla.
| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Tornion Palloveikot | 7–3 | Helsingin IFK |
Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Tornion Palloveikot
2.: Helsingin IFK
3.: Porin Narukerä
4.: Oulun Luistinseura
Suomen mestarit

ToPV: Toni Vanha, Mikko Roivainen, Tuomas Mokko, Markku Aarni, Peter Norén, Jari Vaattovaara, Pekka Hiltunen, Jussi Hyry, Paulus Pörhölä, Jussi Karjalainen, Johannes Koivisto, Tommi Haarakoski, Jussi Harjuoja, Antti Ekman, Mika Jussila, Marko Herajärvi, Erkki Koivuranta, Jukka Ohtonen, Kimmo Ohtonen, Mikko Lukkarila, Igor Zolotarev.
Parhaat maalintekijät

| Sija | Pelaaja | Joukkue | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Jari Vaattovaara | ToPV | 51 |
Pistepörssin voitti OLS:n Samuli Niskanen 93 pisteellään.
Aiheesta muualla

Ajankuvia Oulusta
Jääpallon SM-sarjan kaudet
| Cup-kilpailut |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1900-luku |  |  |  |  |  |  |  | 1908 | 1909 | 1910 |
| 1910-luku | 1911 | 1912 | 1913 | 1914 | 1915 | 1916 | 1917 | (1918) | 1919 | 1920 |
| 1920-luku | 1921 | 1922 | 1923 | 1924 | 1925 | 1926 | 1927 | 1928 | 1929 | 1930 |
Mestaruussarja: 
| 1930-luku | 1931 | 1932 | 1933 | 1934 | 1935 | 1936 | 1937 | 1938 | 1939 | 1940 |
| 1940-luku | 1941 | 1942 | 1943 (cup) | 1944 (cup) | 1945 | 1946 | 1947 | 1948 | 1949 | 1950 |
| 1950-luku | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 | 1960 |
| 1960-luku | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 | 1969–70 |
| 1970-luku | 1970–71 | 1971–72 | 1972–73 | 1973–74 | 1974–75 | 1975–76 | 1976–77 | 1977–78 | 1978–79 | 1979–80 |
| 1980-luku | 1980–81 | 1981–82 | 1982–83 | 1983–84 | 1984–85 | 1985–86 | 1986–87 | 1987–88 | 1988–89 | 1989–90 |
| 1990-luku | 1990–91 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
Bandyliiga: 
| 1990-luku |  | 1991–92 | 1992–93 | 1993–94 | 1994–95 | 1995–96 | 1996–97 | 1997–98 | 1998–99 | 1999–00 |
| 2000-luku | 2000–01 | 2001–02 | 2002–03 | 2003–04 | 2004–05 | 2005–06 | 2006–07 | 2007–08 | 2008–09 | 2009–10 |
| 2010–luku | 2010–11 | 2011–12 | 2012–13 | 2013–14 | 2014–15 | 2015–16 | 2016–17 | 2017–18 | 2018–19 | 2019–20 |
| 2020–luku | 2020–21 | 2021–22 | 2022–23 | 2023–24 | 2024–25 |  |  |  |  |  |
Fiat 132

| Fiat 132 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Etelä-Afrikka  Italia
Valmistaja:  Fiat
Valmistusvuodet:  1972–1981
Muut nimet:  Fiat Elita Polski Fiat 132p SEAT 132
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Fiat 125
Seuraaja:  Fiat Argenta
Tekniset tiedot
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,6–2,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Fiat 132 on Fiatin vuosina 1972–1981 valmistama ylemmän keskiluokan neliovinen sedan, joka korvasi Fiat 125:n. Etelä-Afrikassa sitä myytiin nimellä Fiat Elita. Lisäksi puolalainen FSO ja espanjalainen SEAT valmistivat autoa lisenssillä. Vuonna 1981 mallia uudistettiin ja se nimettiin Fiat Argentaksi.
Moottorivalikoimassa olivat aluksi DOHC-tyyppiset 1,6- (98 hv) ja 1,8-litraiset (105 hv) bensiinimoottorit. Laajalta lisävarustelistalta ostaja saattoi valita muun muassa viisivaihteisen manuaalivaihteiston, kolmiportaisen automaattivaihteiston, ilmastoinnin ja lämmitettävän takalasin.
Fiat 132 (1972–1974)
Vuonna 1974 malliin tehtiin pieniä uudistuksia valoihin, etusäleikköön, jousitukseen ja vaihteiston välityssuhteisiin. 1,8-litraisen moottorin teho nousi kahdella hevosvoimalla sylinterinkanteen ja polttoaineensyöttöjärjestelmään tehtyjen muutosten ansiosta.
Facelift-mallin (1977) Fiat 132.
Vuonna 1977 tuli merkittävämpi kasvojenkohotus, kun suurempi Fiat 130 poistui mallistosta ja 132 otti sen paikan lippulaivamallina. Muutoksia tehtiin esimerkiksi puskureihin ja sivupeileihin, lisäksi auto sai kumiset kylkilistat. 1,8-litraisen moottorin korvasi 2,0-litrainen (112 hv).
Seuraavana vuonna esiteltiin 2,0- (60 hv) ja 2,5-litraiset (72 hv) dieselmoottorit. Dieselmallien konepellissä oli kohouma, jotta suurempi moottori mahtuisi sen alle. Frankfurtin autonäyttelyssä 1979 esiteltiin lisäksi Bosch L-Jetronic -ruiskutusjärjestelmällä varustettu 2,0-litrainen, jossa oli tehoa 122 hevosvoimaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat 132 Wikimedia Commonsissa
Fiatin automallit
Frank Forberger

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Frank Forberger (1970) |  Frank Forberger (1970) |  Frank Forberger (1970) |  |
Maa:   Itä-Saksa
Miesten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | México 1968 | perämiehetön nelikko |  |
|  Kultaa | München 1972 | perämiehetön nelikko |  |
Frank Forberger (5. maaliskuuta 1943 Meißen – 30. syyskuuta 1998 Meißen) oli Itä-Saksaa edustanut soutaja ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän kuului Frank Rühlen, Dieter Grahnin ja Dieter Schubertin kanssa Einheit Dresden -joukkueeseen, joka voitti perämiehettömässä nelikossa kultaa vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa ja vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä.
Forberger oli mukana voittamassa soudun maailmanmestaruutta 1966 ja 1970. Lisäksi hän voitti joukkueineen Euroopan-mestaruudet 1967 ja 1971.
Frank Ferrer

| Frank Ferrer |
| --- | --- |
 Frank Ferrer vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1966 (ikä 58)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Thunderchucker
Aktiivisena:  1989–
Tyylilajit:  hard rock
Soittimet:  rummut, perkussiot
Yhtyeet:  Guns N' Roses, The Beautiful, The Psychedelic Furs, Love Spit Love, the Compulsions
Levy-yhtiöt:  Geffen Records
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Frank Ferrer (s. 25. maaliskuuta 1966) on yhdysvaltalainen muusikko. Hän aloitti Guns N’ Roses-yhtyeen rumpalina lokakuussa 2006 oltuaan Bryan Mantian sijaisena jo monissa edellisen kesän kiertueen konserteissa. Hän soittaa myös osuuksia Guns N’ Rosesin albumilla Chinese Democracy (2008). Ferrerin piti alun perin vain tuurata Mantiaa tämän isyysloman ajan, mutta on jäänyt yhtyeeseen pysyvästi. Ferrer soittaa myös yhtyeessä The Psychedelic Furs ja on aiemmin kuulunut yhtyeeseen Love Spit Love. Ferrer soittaa yhdysvaltalaisilla Pork Percussionin rummuilla.
Biisikärpänen

| Biisikärpänen |
| --- | --- |
 Biisikärpänen-sarjan logo
Tyyli:  Viihde Musiikki
Kestoaika:  45 min
Pääosissa:  Lorenz Backman (juontaja) Vexi Salmi (tuomari)
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  MTV3
Esitetty:  5. huhtikuuta 2008 –  17. joulukuuta 2011
Tuotantokausia:  7
Jaksoja:  74
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Nordisk Film & TV
Palkinnot
Voitetut:  Kultainen TV Paras game show (2010) Kultainen Venla 2011 Paras game show -ohjelma
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
Biisikärpänen on suomalainen MTV3-kanavalla vuosina 2008–2011 esitetty musiikkiviihdeohjelma, jota tuotti Nordisk Film. Ohjelman alkuperäinen yhdysvaltalainen versio on nimeltään Singing Bee. Syksyllä 2015 TV5 esitti samaan formaattiin perustuvaa ohjelmaa Hittikärpänen.
Ohjelman idea

Biisikärpänen -ohjelmassa kisaillaan siitä, kuka muistaa parhaiten suomalaisten laulujen sanoja. Ohjelmassa ei tarvitse osata laulaa, mutta sanat tulee tietää täsmälleen oikein. Ennen finaalia käydään kahdeksan alkuerää (ensimmäisellä kaudella seitsemän ja kolmannella kaudella kuusi), joista jokaisen jakson paras pääsee finaaliin. Neljännestä kaudesta alkaen kilpailijoita on aina ollut kuusi jokaisessa lähetyksessä ja kisat etenivät alkuerästä semifinaalin kautta finaaliin. Alkuerissä pääsi kaksi kilpailijaa seuraavalle kierrokselle. Semifinaaleissa keväällä pääsi kolme jatkoon, kun taas syksyllä pääsi kaksi ja kuusi parasta pääsi finaaliin.
Kaudet > 1. tuotantokausi

Sarjan ensimmäinen kausi esitettiin 5. huhtikuuta 2008 – 31. toukokuuta 2008. Voittajaksi selvisi Petteri Suvanen.
Kaudet > 2. tuotantokausi

Kausi alkoi 4. huhtikuuta 2009 erikoisjaksolla, jossa julkisuudenhenkilöt kisasivat toisiaan vastaan. Vastakkain olivat Johanna Manninen, Aira Samulin, Niko Kivelä, Petri Liski, Roman Schatz sekä voittaja Hanna Karjalainen. Julkkisjakson voittaja ei päässyt finaaliin. Varsinainen kilpailu alkoi viikkoa myöhemmin, ja finaali käytiin 6. kesäkuuta 2009. Voittajaksi selvisi Tomi Kemppainen.
Kaudet > 3. tuotantokausi

Kolmas tuotantokausi esitettiin 5. syyskuuta 2009 - 17. lokakuuta 2009. Voittajaksi selvisi Silja Hiltunen Keravalta.
Kaudet > 4. tuotantokausi

Biisikärpäsen neljäs kausi käynnistyi 13. maaliskuuta 2010 erikoisjaksolla, jossa kisailivat Jorma Piisinen, Sanna Kiiski, Antto Orasmaa, Siru Tuomisto, Kristoffer Ingnatius ja voittaja Kirsi Ylijoki. Finaali oli 15. toukokuuta 2010 ja Voittajaksi selviytyi lappeenrantalainen Mari Vuorikari.
Kaudet > 5. tuotantokausi

Biisikärpäsen viides kausi käynnistyi 18. syyskuuta 2010 julkkisjaksolla, jossa kisailivat Jorma Piisinen, Elina Viitanen, Aleksi Sariola, Vappu Pimiä sekä semifinaaliin päässeet Teemu Palosaari ja Kirsi Ståhlberg. Kauden voiton 11. joulukuuta 2010 käydyssä finaalissa vei helsinkiläinen Jesse Mäkinen. Kauden viimeisessä jaksossa 18. joulukuuta 2010 laulettiin joululauluja ja kisaamassa olivat joululaulujen osaajia: Sonja Lumme, Hanna Talikainen, Kärtsy Hatakka, Marjatta Leppänen, Tuomas Uusitalo ja Simo Frangen.
Kaudet > 6. tuotantokausi

Sarjan kuudes tuotantokausi alkoi 19. maaliskuuta 2011. Ensimmäisessä jaksossa kisailivat laulajat Freeman, Costello Hautamäki, Milana Misic, Jussi Rainio, Jyrki69 ja Laura Voutilainen. Finaalijakso esitettiin 21. toukokuuta 2011. Voittajaksi selviytyi Mika Kankaanpäästä.
Kaudet > 7. tuotantokausi

Sarjan seitsemäs ja toistaiseksi viimeinen tuotantokausi alkoi 3. syyskuuta 2011. Ensimmäisessä jaksossa kilpailivat edelliskausien finalistit. Kauden voittajaksi selviytyi 10. joulukuuta 2011 käydyssä finaalissa Aleksi Mikkelistä. Kausi päättyi 17. joulukuuta 2011 erikoisjaksolla, kuten viidennellä kaudella laulettiin tunnettuja joululauluja, jossa kilpaili: Mira Luoti, Hanna-Riikka Siitonen, Fredi, Sipe Santapukki, Sakari Kuosmanen ja jakson voittaja Arja Koriseva.
Juontajat ja tuomari > Juontajat

Sanna Hirvaskari (kaudet 1–2)
Lari Halme (kaudet 1–3)
Lorenz Backman (kaudet 4–7)
Juontajat ja tuomari > Tuomari

Vexi Salmi (kaudet 1–7)
Palkinnot

Tammikuussa 2010 järjestetyssä Kultainen TV -gaalassa Biisikärpänen palkittiin parhaan game show’n palkinnolla. Vuonna 2012 Kultainen Venla -gaalassa ohjelma sai toisen parhaan game show’n palkinnon.
Oheismateriaali

Biisikärpänen -sarjaan liittyen on julkaistu karaoke-DVD:itä sekä peli.
Kausilla 1-2 sarjaa juonsivat Lari Halme ja Sanna Hirvaskari.
Frederik Petrus Koumans

Frederik Petrus Koumans (1905–1977) oli hollantilainen biologi. Hän opiskeli biologiaa Leidenin yliopistossa ja suoritti siellä myös tohtorin tutkintonsa. Hän oli aluksi kiinnostunut valaista, myöhemmin kaloista. Hän keräsi 17 500 lajin nilviäiskokoelman ja lahjoitti sen museolle vuonna 1945. Hänestä tuli Leidenin museon kala-asioiden kuraattori. Koumans nimesi monia kalalajeja. Vuonna 1938 hän teki maailmanympärimatkan, jolla hän keräsi näytteinä museoille kaksituhatta kalaa ja 14 000 nilviäislajia.
Fazerin Parhain

Fazerin Parhain -makeisia
Fazerin Parhain on Oy Karl Fazer Ab:n valmistama makeissekoitus. Monet kutsuvat makeissekoitusta nimellä Fazerin Parhaat sen virallisen nimen sijaan. Makeissekoitus ilmestyi alun perin vuonna 1935 nimellä Extra Prima. Sekoituksen makeisvalikoima on muuttunut useita kertoja vuosien varrella. Sekoitukseen ovat kuuluneet muun muassa makeiset Alfa, Geisha/Tokyo, Hawaii/Havad, Kino, Pähkinä, Rapu ja Regina, jotka ovat sittemmin poistuneet sekoituksesta. Makeiset Islanti, Kiss-Kiss, Lakta, Orange, Rex, Suometar ja Tosca ovat yhä mukana vuonna 2023 myytävässä sekoituksessa.
Geisha

Fazerin Parhaimmissa esiintyneen Geisha-makeisen nimi muutettiin Geisha-suklaan markkinoille tuonnin yhteydessä Tokyoksi.
Fiat 1300 ja 1500

Fiat 1500
Fiat 1500 C
Fiat 1300 ja 1500 ovat italialaisen Fiatin vuosina 1961–1967 valmistamia automalleja. Ne sijoittuivat 1100- ja 1800/2100-mallien väliin. Fiat 1300 ja 1500 eroavat toisistaan vain moottorin ja takavalojen perusteella. Fiat 1300:n seuraajaksi tuli Fiat 124, ja Fiat 1500:n Fiat 125.
Fiat 1300/1500 oli perinteinen neliovinen sedan, johon asennettiin 1 300-kuutioinen (65 hv) tai 1 500-kuutioinen (72 hv) moottori. Moottoria käytettiin myöhemmin useissa Fiatin lisenssituotteissa, Daewoo-FSO Polonezissa 2000-luvulle asti. Moottoria pidettiin aikanaan urheilullisena ja nykyaikaisena – siinä oli puolipallon muotoiset palotilat, läpihengittävä sylinterikansi ja urheilullisesti muotoiltu pakosarja. Nokka-akselin sijainti sylinteriryhmässä ja kolme runkolaakeria olivat moottorin vanhana pidetyt piirteet.
Vuoden 1961 lopussa esiteltiin myös farmariversio, joka oli teknisesti hyvin yhteneväinen sedan-version kanssa. Mallista valmistettiin myös avoautoversiota.
Vuonna 1962 esiteltiin 1500 Taxi, joka oli Fiat 1500:n moottorilla varustettu Fiat 1800. Tämä tuotti myyntiin myös tavallisille ostajille suunnatun version Fiat 1500L, joka vastasi Taxi-versiota, paitsi että Taxi-versiossa oli matalampi viritysaste (60 hv).
Fiat 1500 sai valikoimiinsa uudistetun 1500C-mallin, jossa oli tehokkaampi moottori (75 hv), pidempi akseliväli, tehokkaammat jarrut ja muita pienempiä muutoksia. Sama moottori tuli myös Fiat 1500L -malliin. 1300-malli säilyi ennallaan.
Fiat 1300
Fiat 1300
Fiat 1300
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat 1300 ja 1500 Wikimedia Commonsissa
Fiatin automallit