stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Borenius Asianajotoimisto
Aiheesta muualla

Borenius Asianajotoimisto Oy:n viralliset kotisivut
Boeing B-52 Stratofortress

| B-52 Stratofortress |
| --- | --- |
 Barksdalen lentotukikohdan B-52 lentämässä aavikon yllä.
Tyyppi:  strateginen pommikone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Boeing
Ensilento:  15. huhtikuuta 1952 (YB-52-prototyyppi)
Esitelty:  helmikuu 1955
Tila:  käytössä
Pääkäyttäjät:  USAF NASA
Valmistusmäärä:  744 
Valmistusvuodet:  1952–1962
Yksikköhinta:  B-52B: 14,43 milj. USD  B-52H: 9,28 milj. USD (1962) B-52H: 53,4 milj. USD (1998)
Muunnelmat:  Conroy Virtus
B-52 meren yläpuolella.
B-52H ja eri aseistukset.
Boeing B-52 Stratofortress on Yhdysvaltain ilmavoimien vuodesta 1955 alkaen käyttämä pitkänmatkan raskas pommikone. Koneita on rakennettu 744, joista 72 on vielä (2022) käytössä. Stratofortress kuuluu Yhdysvaltain ilmavoimien tunnetuimpiin ja luotettavimpiin pommikoneisiin. Sitä on käytetty jo yli 60 vuotta ja suunnitelmien mukaan viimeiset B-52J:t poistuvat käytöstä vasta vuoden 2045 aikoihin, viimeistään kuitenkin vuonna 2050. B-52:ien valmistus päättyi 1962. B-52H:t muuttuivat B-52J:ksi, kun niin asennettiin Rolls-Roycen F130-suihkuturbiinimoottorit.
Yhdysvalloilla on 46 ydinaseita kantamaan pystyvää B-52H -pommikonetta ja niiden lisäksi 20 B-2A Sprit -konetta, jotka muodostavat yhden ydintriadin osan.
Käyttöhistoria

B-52:n ensimmäinen tuotantomalli B-52A esiteltiin 18. maaliskuuta 1954. Sen ensilento oli 5. elokuuta samana vuonna, ja konetyyppi otettiin palveluskäyttöön seuraavana vuonna. Sitä on käytetty rintamapalveluksessa Vietnamin sodassa ja 1990-luvulla Persianlahdella ja Bosniassa. 2000-luvulla sitä on käytetty Afganistanissa ja Irakissa.
Yhdysvallat käytti Stratofortresseja 1950-luvulla strategisina pommikoneina, joiden tehtävä sodan syttyessä olisi ollut ydinpommien pudottaminen Neuvostoliittoon ja Itäblokin kohteisiin. Lokakuussa 1957 Kylmän sodan kuumetessa B-52:t määrättiin 15 minuutin hälytysvalmiuteen ydinpommein varustettuna. Kaksi vuotta myöhemmin Yhdysvaltain Strategic Air Command -yksikkö aloitti ilmapäivystyksen, muun muassa Operaatio Chrome Domen, mikä tarkoitti että usea ydinpommilastissa oleva B-52 oli koko ajan ilmassa. Kuuban ohjuskriisi lokakuussa 1962 nosti ilmapäivystyksen uudelle tasolle. Suuri osa B-52-laivastosta oli ilmassa ydinpommeilla aseistettuina. Kriisin lauettua päivysti taivaalla ympäri vuorokauden vain 12 konetta.
Massiivinen ilmapäivystys aiheutti myös onnettomuuksia, joista tuli Yhdysvalloille paljon kiusallista julkisuutta. Tämän tyypin koneyksilöitä käyttäen pudotettiin useita ydinpommeja ydinkokeissa 1960-luvun alulla: näiden tehot vaihtelivat muutamasta kilotonnista aina megatonni-luokkaan. Lentokorkeudet vaihtelivat näissä ydinkokeissa suuresti.
Maaliskuusta 1965 koneita käytettiin pommituksiin Etelä-Vietnamin alueella (Operaatio Rolling Thunder) ja käyttö huipentui Pohjois-Vietnamin kaupunkien mattopommituksiin (Operaatio Linebacker II).
Ainoan tunnetun B-52:n pudotuksen hävittäjällä teki vietnamilainen Phạm Tuân MiG-21MF-hävittäjällä Hanoin yllä 26. joulukuuta 1972. Lisäksi ilmatorjunta ampui alas kymmenen konetta Pohjois-Vietnamin yllä ja viisi konetta putosi vaurioituneena Laosiin tai Thaimaahan.
Käyttöhistoria > Onnettomuuksia

Kaksi B-52-konetta törmäsi ilmassa lähellä Fairchildin lentotukikohtaa jolloin 13 miehistön jäsentä kuoli ja kolme selvisi. B-52, jolla oli lastinaan kaksi ydinasetta, törmäsi KC-135 Stratotanker -koneen kanssa 15. lokakuuta 1959 lähellä Hardinsburgia Kentuckyssa. Kahdestatoista miehistön jäsenestä kuoli kahdeksan, ja molemmat pommit saatiin talteen. 24. tammikuuta 1961 B-52 hajosi ilmassa, jolloin kaksi ydinasetta putosi maahan ja kolme miehistön jäsentä kuoli. Toinen onnettomuus KC-135-koneen kanssa sattui vuonna 1966 Palomaresin kylän yllä Espanjassa. Neljästä ydinpommista kaksi putosi ehjinä, toinen kylän lähelle ja toinen 760 metrin syvyyteen mereen. Kahden pommin tavanomaisia räjähdysaineita sisältävät sytytyspanokset räjähtivät. Koska ydinkärkiä ei ollut aktivoitu, ei ydinräjähdystä seurannut, mutta sytyttimien räjähdys teki pommeista ns. likaisia pommeja. Radioaktiivinen plutonium levisi kylän keskustaan ja läheisille kukkuloille. Tankkauskoneen koko nelihenkinen miehistö sai surmansa. B-52-koneen seitsenhenkisestä miehistöstä neljä pelastautui heittoistuimilla. Tämän jälkeen Espanja kielsi ydinaseilla varustettujen koneiden lennot ilmatilassaan.
Tammikuussa 1968 Thulen tukikohdasta noussut kone syttyi tuleen ja miehistön pelastuttua kone putosi mereen jään läpi noin 12 kilometrin päässä lentokentästä. Ydinaseiden sisältämä plutonium levisi maastoon noin kahden neliökilometrin alueelle. Alueen siivoustyöt kestivät neljä kuukautta. Tämän onnettomuuden jälkeen ilmapäivystys lopetettiin.
B-52 joutui onnettomuuteen Guamin lähistöllä 21. heinäkuuta 2008. Kuusi miehistön jäsentä joutui veden varaan.
NB-52A&B

NB-52A- ja B-versio kuljettivat North American X-15-rakettilentokoneen ilmaan siipensä alla sen koelennoilla. NB-52A – 52-003 lempineltään "The High and Mighty One" poistettiin käytöstä lokakuussa 1969 ja NB-52B – 52-008 lempinimeltään "The Challenger", myöhemmin "Balls 8" museoitiin marraskuussa 2004.
Kehitys- ja moottoriversiot > Varhaiset kehitysversiot

B-52A–G-versiot käyttivät moottoreinaan Pratt & Whitney J57-P-suoravirtaussuihkumoottoreita.
Kehitys- ja moottoriversiot > Viimeinen kehitysversio

B-52H-versio otettiin palveluskäyttöön 1961 ja niitä rakennettiin 104. Viimeinen toimitettiin lokakuussa 1962. Moottoreina H-versiossa on 8 Pratt & Whitney TF33-P-3/103 -ohivirtaussuihkumoottoria.
Kehitys- ja moottoriversiot > Jatkosuunnitelmat

Yhdysvaltain ilmavoimien mukaan konetta aiotaan käyttää vielä vuoden 2040 jälkeen. Ainoastaan H-malli on edelleen palveluksessa ja lentokoneet on sijoitettu Minotin ja Barksdalen lentotukikohtiin. B-52:n yhden lentotunnin kustannukset ovat 72 000 dollaria, mikä on hieman yli puolet B-2:n 135 000 dollarista.
Käytössä olevien koneiden voimanlähteet päivitetään lähivuosina Rolls-Royce F-130-ohivirtausmoottoreiksi.
Lisäksi koneisiin asennetaan APG-79-tutka. Koneen miehistöä koulutetaan uudestaan ja miehistön määrä laskee viidestä neljään.
Tarjouskilpailun uuden sukupolven pitkän kantaman pommittajasta Yhdysvaltain ilmavoimille voitti Northrop Grumman B-21 Raider. Konetyypin valmistus on tarkoitus aloittaa vuonna 2025. Konetyyppi korvaa niin B-52, B-1 kuin B-2-pommikoneetkin.
Tekniset tiedot (B-52H)

Lähde: Knaack, USAF fact sheet, Quest for Performance
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 5 (lentäjä, perämies, tutkan käyttäjä (pommittaja), kartturi, ja EWO (Electronic warfare officer)) (koneessa oli myös taka-ampuja aina vuoteen 1991, jolloin kaikista käytössä olevista koneyksilöistä poistettiin taka-ampumo)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&048.050000048,5 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&056.040000056,4 m
Korkeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”,”.12,4 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0370.&&&&00370 m²
Siiven sivusuhde: &&&&&&&&&&&&&&08.05600008,56
Siipiprofiili: Modifioitu NACA 63A219.3 juuressa, NACA 65A209.5 kärjessä
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&083250.&&&&0083 250 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&0120000.&&&&00120 000 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&0220000.&&&&00220 000 kg
Polttoainekapasiteetti: 181 610 l
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&08.&&&&008 × Pratt & Whitney TF33-P-3/103 -ohivirtaussuihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&&076.&&&&0076 kN  per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&01047.&&&&001 047 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0844.&&&&00844 km/h
Taistelusäde: &&&&&&&&&&&07210.&&&&007 210 km
Siirtolentomatka: &&&&&&&&&&016232.&&&&0016 232 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&015000.&&&&0015 000 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&031.085000031,85 m/s
Nostovoima/vastus: 21.5
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&0586.&&&&00586 kg/m²
Teho-painosuhde: 0.31
Aseistus
20 mm M61 Vulcan -tykki kauko-ohjatussa taka-ampumossa koneen H-mallissa. Tykki on poistettu kaikista nykyisin aktiivikäytössä olevista koneista vuonna 1991.
31 500 kg erilaisia aseita; pommeja, miinoja, ohjuksia jne.
Avioniikka
Elektro-optinen pimeänäkölaitteisto
ADR-8-raketteja (1965–1970)
Litening-kohdistusjärjestelmä
Sniper-kohdistusjärjestelmä
IBM AP-101 -tietokone
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
B-52 -pommikoneen historiaa yksityiskohtaisesti (englanniksi)
Yleistietoa B-52 -pommikoneesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Boeing B-52 Stratofortress – (tekniset tiedot)
North American X-15 NB-52A:n siiven alapuolella.

Käännös suomeksi
Kuittaus

Kuittaus tarkoittaa sopijapuolten saamisten käyttämistä puolin ja toisin velkojen maksuksi. Kuittauksessa saamisoikeus lakkaa siltä osin kuin saaminen kattaa velkaa. Kuittaantuvia saamisia nimitetään pääsaatavaksi ja vastasaatavaksi, joka on kuittausilmoituksen tehneen saaminen. Kuittaus toteutetaan osapuolten sopimalla tavalla. Vapaaehtoinen kuittaus toteutuu sopimuksen määrittelemällä tavalla, ellei sivullisen tahon etu rajoita sopimusvapautta. Kuittausmenettelyn hyvinä puolina pidetään suoritustavan mukavuutta, nopeutta, perinnän varmuutta ja yksinkertaisuutta. Kuittausta haluavan ei tarvitse turvautua viranomaisten apuun eikä pääse syntymään tilannetta, että oman velkansa maksettuaan jäisi ilman vastapuolen suoritusta. Siksi kuittaus on suosittu perimiskeino.
Pakollinen kuittaus

Pakollinen eli lakiperusteinen kuittaus voidaan toteuttaa vastoin toisen osapuolen tahtoa yksipuolisella tahdonilmaisulla, kuittausilmoituksella. Se on vapaamuotoinen ja saapumismääräinen oikeustoimi. Pakollinen kuittaus saattaa olla defensiivistä, jolloin kuittauksella pyritään estämään vastapuolen perimistoimet, tai offensiivistä, jolloin kuittaus tehdään ennen toisen osapuolen perimistoimia. Kuittaus tulee voimaan sinä hetkenä, jolloin vastapuoli on voinut saada kuittausilmoituksen tietoonsa. Myös koronmaksuvelvollisuus alkaa tästä hetkestä. Oikeudenkäynnissä kuittausta voidaan vaatia väitteenä tai vastakanteena ja se on myös mahdollista toteuttaa vasta täytäntöönpanon yhteydessä eli konkurssissa ja ulosmittauksessa. Jos velan maksaa vaikka se olisi mahdollista kuitata, maksua ei voi saada takaisin edunpalautuksena.
Pakollisen kuittauksen toteuttaminen edellyttää, että saamiset ovat vastakkaisia ja samanlaatuisia sekä että vastasaatava on perimiskelpoinen. Jos edellytykset ovat olemassa, niin kumpi tahansa osapuolista voi vaatia kuittausta. Kun saamiset ovat vastakkaisia, niin pääsaamisen velallinen on vastasaatavan velkoja ja pääsaatavan velkoja on vastasaatavan velallinen. Saamisten ei tarvitse olla vastakkaisia alusta alkaen, vaan riittää, että ne ovat vastakkaisia kuittaushetkellä.
Seuraaja ei yleensä saa edeltäjäänsä parempaa oikeutta. Sääntö toteutuu esimerkiksi yhtiöiden sulautumisessa ja henkilön kuollessa. Velallinen saa velkojan kuoltua vaatia kuittausta perikunnalta samoin edellytyksin kuin hän olisi vaatinut perittävältäkin. Avoimen yhtiön ja kommandiittiyhtiön vastuunalainen yhtiömies vastaa yhtiön velasta myös henkilökohtaisesti. Yhtiö ei sen sijaan vastaa yhtiömiehen velasta. Kuittauksen yhteydessä oikeushenkilöä pidetään yhtenä oikeussubjektina.
Koska kuitattavien saamisten tulee olla samanlaatuisia ja yhtä hyviä, kuitataan yleensä vain rahavelkoja. Valuuttojen käyttöä kuittaukseen rajoittaa se, että kuittausilmoituksen tekijällä tulee olla oikeus muuntaa saatava samaksi valuutaksi siten, kuin velkakirjalaki säätää. Vastasaamisen perimiskelpoisuus edellyttää, että vastasaatava on erääntynyt kuittausilmoitusta tehtäessä. Poikkeuksen tekee kuittaus konkurssissa, jossa saatavaa voi valvoa ja käyttää kuittaukseen, vaikka se ei ole erääntynyt. Pelivelkaa ei voi käyttää kuittauksessa, koska se on kannekelvoton saatava.
Kirjallisuutta

Erkki Aurejärvi & Mika Hemmo: Velvoiteoikeuden oppikirja, Edita 2007, ISBN 978-951-37-4847-0, sivut 91–105.
Kulkunen

Kolumbiasta löydetty esihistoriallinen kuparikulkunen
Kulkunen eli peltru eli malamari on ontto metallinen pallo, jonka sisällä on jotakin helisevää ainetta. Palloja voidaan liittää usein yhteen vaikkapa erilaisiin kädensijoihin tai hihnoihin, jolloin aikaan saatua astiaidiofonista soitinta kutsutaan monikossa kulkusiksi.
Kulkuset ovat tavallisesti läpimitaltaan 1–5 cm. Soittimen arvellaan olevan aasialaista alkuperää, mutta se on ollut pitkään tunnettu myös muissa sivilisaatioissa. Euroopassa jo kivikautisista hautapaikoista on löydetty savisia kulkusia. Suomessa on muinaisjäännösten yhteydestä löydetty satoja rautakautisia kulkusia, jotka on arkeologisten ajoitusmenetelmien perusteella ajoitettu 400–1200-luvuille. Rautakautisten löytöjen kulkusissa valmistusaineena on tavallisimmin lyijy- tai lyijytinapronssi, mutta joskus myös rautapelti.
Kulkusia on aluksi käytetty lähinnä koristeina tai eräänlaisina suojeluvälineinä. Musiikkiin niitä alettiin käyttää keskiajalla. Soitinta käytetään erityisesti maalaistunnelman symbolina ja se kuvaa musiikissa usein hevosreellä ajamista.
Pieniä kulkusia sanotaan joskus tiu'uiksi. Kulkusia on perinteen mukaan myös esimerkiksi tonttujen päähineissä ja joulupukin porojen kaulapannassa.
Aapo Kukko

Aapo Kukko (s. 19. syyskuuta 1991 Kemi) on suomalainen sarjakuvantekijä.
Kukko valmistui medianomiksi Tampereen ammattikorkeakoulun Virtain yksikön viestinnän ja käsikirjoittamisen linjalta vuonna 2014.
Kukko herätti huomiota ja sai myönteisiä arvosteluita sotasarjallaan U-255 – Sukellus pohjoisessa. Todellisiin tapahtumiin ja henkilöhahmoihin vapaasti pohjautuva sarjakuva kertoo toisen maailmansodan aikaisen saksalaisen sukellusveneen toiminnasta Pohjois-Atlantilla ja Jäämerellä.
Salla Brunou vertaa Kvaakissa sarjakuvan  ”intensiivisiä tuijotuksia, pysähtyneitä merimaisemia ja kohtalonhetkiä sodan taustamaisemissa” kuuluisan Hugo Prattin tuotantoon. Hän kuitenkin toteaa Kukon onnistuneen Pratt-vaikutteistaan huolimatta tekemään omantuntuisen ja itsenäisen pitkän sotaseikkailusarjakuvan. Jakko Sikiö toteaa, että kakkososassa Kukko on tavoittanut ajan hengen, sen tunnelma on raskas, raskaampi kuin edellisessä, joskin huumori herää hetkittäin eloon.
Julkaisut

Hibbo (2008–)
U-255 – Sukellus pohjoisessa I (MKKEntertainment 2008) Sarja: MKKEntertainmentin sotakirjasto, ISSN 1797-8289
U-255 – Sukellus pohjoisessa II (MKKEntertainment 2010) Sarja: MKKEntertainmentin sotakirjasto, ISSN 1797-8289
U-255 – Sukellus pohjoisessa III (MKKEntertainment 2011) Sarja: MKKEntertainmentin sotakirjasto, ISSN 1797-8289
Aapo Kukko (kuvitus) & Mikko Mustasaari (käsikirjoitus): Aave Stream Cityssä. Lempo Kustannus, 2012.
Kukko, Aapo: Riekaleita. Arktinen Banaani, 2015.
Bagge, Tapani & Kukko, Aapo: Harmaa susi. Arktinen Banaani, 2016.
Remahl, Jarkko & Kukko, Aapo et al. (kuvitus): Suku, sisu, sotu: suomalaisen sosiaaliturvan historiaa. Helsinki: Kela, 2017.
Kukko, Aapo & Hänninen, Ville: Sosialisti ja nihilisti. Täysi Käsi Oy, 2019.
Kukko, Aapo: Karmea Tarina: Kertomus Kongosta. Zum Teufel, 2019.
Astre, Tessa & Kukko, Aapo & Niva, Niko-Petteri: Huojuva Torni. Zum Teufel, 2021.
Niskanen, Esa & Kukko, Aapo ja Kivimäki, Hanna (kuvitus): Pimeys on armollinen. Turku: Lempo Kustannus, 2022. ISBN 978-952-5938-65-4
Bagge, Tapani & Kukko, Aapo: Marius. Turku: Zum Teufel, 2022. ISBN 978-952-7454-26-8
Astre, Tessa & Kukko, Aapo & Niva, Niko-Petteri: Uhma on Jumalasta. Turku: Zum Teufel, 2022. ISBN 978-952-7454-28-2
Kukko, Aapo: Puhumalla Paras. Turku: Zum Teufel, 2023. ISBN 978-952-7454-41-1 (aiheena Yrjö Kallinen)
Heikkinen, Avi & Kukko, Aapo: Ethän kuole ennen minua. Pokuto, 2023. ISBN 978-952-69759-4-8
Kudonta

Kudontalaite, jossa viriö poimitaan irrallisen poikkipuun avulla.
Toimikas on perussidos, jonka vino viivoitus muodostuu loimi- ja kudelankojen muodostamista lankajuoksuista eli nastoista. Muita perussidoksia ovat palttina ja pomsi eli satiini.
Kudonta eli kutominen tarkoittaa kankaan tai muun tekstiilituotteen valmistamista loimi- ja kudelankajärjestelmää käyttäen. Kankaan pituussuunnassa kulkevat langat muodostavat loimen, ja leveyssuunnassa kulkevat langat kuteen. Kangasta kudotaan yleensä käsin kangaspuilla tai teollisesti kutomakoneella.
Muinaispukujen rekonstruoinnissa on jouduttu perehtymään sen aikaisiin työtapoihin ja välineisiin. Muinaispukujen kankaat valmistettiin loimipainoisilla kangaspuilla.
Monissa Suomen murteissa kudonnalla voidaan tarkoittaa myös neulontaa eli tekniikkaa, jossa tekstiilipinta muodostuu toisiinsa liittyvistä silmukoista.
Historiaa

On ajateltu, että jo alkukantainen ihminen on käyttänyt kutomismenetelmää punoessaan ja pujotellessaan juuria ja oksia ristikkäin. Myöhemmin töihin on käytetty myös muita kuituja ja esimerkiksi eläinten karvoja. Pujotellessaan kuituja käsin puiden väliin pingotettujen kuitujen lomitse, alkukantainen ihminen huomasi kuinka kutomista helpottaisi, jos loimeen muodostuisi viriö jonkin mekaanisen järjestelmän avulla. (Viriöksi kutsutaan aukkoa, joka on kuteen pujottamista varten ja muodostuu osan loimilangoista ollessa ylhäällä ja osan alhaalla.) Tästä kutominen on kehittynyt pikkuhiljaa meidän yleisesti tuntemaamme muotoon kangaspuille.
Ensimmäiset kudonnaiset ovat olleet välttämättömiä tarvetekstiilejä, kuten vaatekankaita. Kutomisen historian alkuajoilta ei ole säilynyt tuotteita nykypäiviin, mutta Egyptistä on autiomaan hiekasta löydetty yli 3000 vuotta sitten kudottuja palttinaisia pellavakankaita.
Kudontateollisuus Suomessa

Kudontateollisuuden huippukausi Suomessa oli 1930-luvulla. Kauhavan noin tusina kutomoyritystä työllisti päivittäin 1800 kankuria. Sodan jälkeen kutomoyrittäminen elpyi; kudonta alkoi koneistua ja syntyivät mattokutomot. Myyntikudonta hiipui 1980-luvulla.
Kirjallisuutta

Aspfors, Bertta: Huivista huntuun, eli, Rakas huivini.  Kokkola:  Länsirannikko, 2004.  ISBN 952-9505-48-5
Kaukonen, Toini-Inkeri: Kyynärä pohjaa, kortteli raitaa: Riepukudonnaiset ja perinteiset lattiamatot.  (Artefakta 5)  Helsinki:  Akatiimi, 1998.  ISBN 951-97208-5-5
Silpala, Elsa: Eläköön pellava: Perinteisten pöytäliinojen ohjekirja.  Hämeenlinna:  Fredrika Wetterhoff -säätiö, 1999.  ISBN 951-98242-0-0
Silpala, Elsa: Sidoksia kankaisiin: vipupuilla, vetopuilla ja poimien.  Helsinki:  Opetushallitus, 2002.  ISBN 952-13-1246-7
Silpala, Elsa: Saalit.  Hämeenlinna:  Fredrika Wetterhoff -säätiö, 2003.  ISBN 951-98242-1-9
Temmes, Eija: Vuodenaikojen värit: Kudonnaisia koko vuodeksi.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16176-4
Ylimartimo, Sisko (toim.): Elämän kuvioita ja niukkuuden estetiikkaa: Peräpohjalainen nukkaraanu.  Rovaniemi:  Lapin käsi- ja taideteollisuus, 1999.  ISBN 952-91-0993-8
Bolivian historia

Bolivian historia ulottuu muiden Etelä-Amerikan valtioiden tavoin 1500-luvulle, jolloin espanjalaiset valloittivat alueen. Jo sitä ennen nykyisen Bolivian alueella on ollut korkeakulttuureja, joista tunnetuimpia ovat Tiwanakun kulttuuri ja inkat. Valloituksen jälkeen espanjalaiset hallitsivat Boliviaa, kunnes se saavutti itsenäisyyden 6. elokuuta 1825 ja sai nimen República de Bolivia vallankumousjohtaja Simón Bolívarin mukaan. Vuonna 1836 nuori tasavalta solmi Perun kanssa Perun–Bolivian liittovaltion, joka kuitenkin hajosi jo vuonna 1839. Tämän jälkeen maan historiaa ovat leimanneet lukuisat vallankaappaukset. Ensimmäinen alkuperäisväestöä edustava presidentti Evo Morales nousi vaalien jälkeen valtaan tammikuussa 2006 ja pysyi vallassa vuoteen 2019 saakka. Nykyään Bolivia on sisämaavaltio, jonka väestö koostuu eri intiaaniheimoista ja eurooppalaisperäisestä kansanosasta. Väestöryhmien välinen jännite, erityisesti intiaaniväestön alistettu asema, on suuresti vaikuttanut maan historiaan.
Espanjan valtakausi

Boliviassa on pitkään ollut korkeakulttuureita, joista merkittävin oli Tihuanaco. Inkavaltakunta valtasi alueen 1400-luvulla. Espanja valtasi maan vuonna 1538 ja liitti sen Perun varakuningaskuntaan ja vuonna 1776 La Platan varakuningaskuntaan.
Espanja perusti 1532 Sucren kaupungin ja 1548 La Pazin, josta kasvoi maan suurin kaupunki. Maasta löytyi hopeaa hopeaa ja sen saamiseksi intiaanit alistettiin pakkotyöhön Potosín kaivoksille. Intiaanien kylät hajotettiin, kun espanjalaiset veivät parhaat maat. Intiaaneille jäi vain pieniä maatilkkuja. Bolivian pakkotyöllä kaivettu hopea aiheutti Eurooppaan valtavan inflaation, kun rahametallia oli yhä enemmän liikkeellä esimerkiksi vehnäntuotantoon nähden. Myöhemmin kaivostoiminta on painottunut tinan tuotantoon.
Andien keskinen alue Boliviassa oli 1500-luvulta 1700-luvulle Espanjan valtakunnan rikkaimpia ja tiheimmin asuttuja alueita. Kaivoksiin saatiin intiaanityöntekijöitä niin sanotun mitajärjestelmän kautta. Potosíssa oli 1600-luvun puolivälissä noin 160 000 asukasta eli kaupunki oli samaa suuruusluokkaa kuin Euroopan suurimmat kaupungit. Kun keskeisempien kaivosten varannot oli käytetty loppuun 1700-luvun viimeisellä neljänneksellä, alue alkoi köyhtyä.
Boliviassa alkoi 1770-luvun lopulla syntyä kapinaa siirtomaavaltaa vastaan. Merkittävin intiaanikapinoista oli Túpac Amaru II:n johtama. Sen tavoitteena oli perustaa inkavaltakunta uudestaan. Chuquisaca ja La Paz olivat puolestaan 1800-luvun alussa ensimmäiset kapinoineet espanjalaiskaupungit.
Itsenäisyyden alkuaika

Bolivian itsenäisyystaistelu alkoi 1809. Sen tuloksena Bolivia oli 16 vuoden ajan liitossa Perun kanssa ennen varsinaista itsenäistymistään. Aluetta nimitettiin tällöin Ylä-Peruksi (Alto Perú) ja sitä ajateltiin puskuriksi Perun, Chilen ja Argentiinan väliin. Maan itsenäistyminen toteutui joulukuussa 1824 käydyn Ayacuchon taistelun jälkeen 6. elokuuta 1825. Itsenäistyminen oli suuressa määrin Simón Bolívarin ansiota, ja maakin sai nimensä (República de Bolivia) hänen mukaansa.
Bolivian itsenäistyminen huononsi intiaanien asemaa, koska vasta itsenäistynyt maa perui Bolívarin aikana laaditut intiaanien suojaksi tarkoitetut lait. Itsevaltaisesti maata 1864–1871 hallinnut presidentti Mariano Malgarejo pani kaiken intiaanien omistaman maan myyntiin, niin että intiaanit joutuivat ostamaan maansa takaisin 60 päivän kuluessa. Jos maan omistanut intiaani ei tähän kyennyt, hän menetti maansa. Maansa menettäneistä intiaaneista tuli suurtilallisten työvelvollisia.
Itsenäistymisensä jälkeen vuonna 1836 Bolivia solmi Perun kanssa Perun–Bolivian liittovaltion, joka koostui Boliviasta ja useampaan osavaltioon jakautuneesta Perusta. Liitto hyödytti Boliviaa, koska liittovaltio ulottui merelle saakka. Liitto kuitenkin hajosi vuonna 1839 konfederaatiosodassa kärsittyyn tappioon Chilelle ja Argentiinalle. Myöhemmissä rajamuutoksissa Bolivia menetti alueita Brasilialle, Chilelle, Paraguaylle ja Perulle ja siitä tuli sisämaavaltio.
Myöhemmät aluemuutokset

Vuosien 1879–1884 Tyynenmeren sodassa Chile valtasi Bolivian arvokkaat kaivosalueet. Samalla Bolivia menetti Chilelle Tyynenmeren rannikkonsa ja yhteytensä merelle, mikä hiertää maiden välejä edelleen. Vuosina 1932–1935 Chacon sodassa Bolivia menetti 3/4 Gran Chacosta Paraguaylle.