stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fronto

Marcus Cornelius Fronto (noin 100–170) oli roomalainen reettori ja puhetaidon opettaja. Fronto syntyi Numidiassa Cirtan kaupungissa. Hänestä tuli myöhemmin Antoninus Piuksen, Marcus Aureliuksen ja Lucius Veruksen opettaja. Hän oli consul suffectus vuonna 142 ja Asian provinssin prokonsuli vuonna 157. Myöhemmällä iällään, hän oli yhä kirjeenvaihdossa entisten oppilaidensa kanssa, jotka olivat nyt keisareita. Fronton edustama retoriikka pyrki muun muassa yllättävään ja värikkääseen sanavalintaan. Italialainen kardinaali Angelo Mai löysi vuonna 1815 Fronton kirjoittamaa tekstiä eräästä palimpsestista.
Karjalan rintama (Suomen sisällissota)

Karjalan rintama oli silloisen Viipurin läänin alueelle muodostunut Suomen sisällissodan rintama. Punaiset kutsuivat sitä nimellä ”itäinen rintama”, mutta myöhempään käyttöön on yleistynyt valkoisten käyttämä nimitys. Karjalan rintama on myöhemmässä tutkimuksessa jaettu vielä neljään eri osaan eli Joutsenon, Antrean, Keski-Kannaksen ja Raudun rintamalohkoihin. Suurimmat taistelut käytiin Antrean ja Raudun rintamilla, joista jälkimmäiseen osallistui myös runsaasti punaisten puolella taistelleita venäläisiä joukkoja. Merkittävä sotatoimi oli myös valkoisten tekemä Viipurin valtaus.
Karjalan rintama oli Hämeen rintaman ohella sisällissodan merkittävin näyttämö, jossa myös miestappiot olivat suuria. Sen taisteluissa kaatui noin 1 300 valkoista, 1 100 punaista ja 500 venäläistä eli 34 prosenttia sodan kaikista kaatuneista.
Punaisten tarkoituksena oli vallata tärkeä Antrean risteysasema, mutta neljältä eri suunnalta käynnistynyt hyökkäys pysähtyi jo muutaman paivän kuluttua, jonka jälkeen kaikilla rintamalohkoilla käytiin usean viikon ajan lähinnä asemasotaa. Venäläisten kiinnostuksen Karjalan rintaman tapahtumiin selitti Pietarin ja Hiitolan välinen rautatie, jonka kautta tapahtuvaa valkoisten ja saksalaisten hyökkäystä he pelkäsivät. Helmikuisen suurhyökkäyksensä epäonnistuttua, punaiset hyökkäsivät Karjalassa aktiivisesti vielä maaliskuun loppupuolella. Tuolloin heidän tarkoituksenaan oli sitoa valkoisten joukkoja, ettei niitä lähetettäisi Hämeen rintamalle Tampereen taisteluun.
Joukot ja komentajat > Valkoiset

Valkoiset puolelta taisteluihin osallistui Itäarmeijaan kuulunut Karjalan ryhmä, josta käytettiin myös nimitystä Karjalan armeijakunta. Suojeluskuntalaisten lisäksi sen joukoissa oli myös asevelvollisia. Kun jääkärien pääryhmä saapui Suomeen 25. helmikuuta, he ottivat pian komentoonsa koko Karjalan rintaman ja syrjäyttivät valkoisten joukkoja siihen asti johtaneet Venäjän armeijassa koulutuksensa saaneet upseerit lähes kokonaan. Yhteensä jääkäreitä vaikutti Karjalassa noin 30. Karjalan ryhmän komentajana toimi aluksi eversti Herman Wärnhjelm, kunnes hänen tilalleen 12. helmikuuta tuli jääkärieverstiluutnantti Aarne Sihvo. Maaliskuun puolivälissä Sihvo jakoi joukkonsa kolmeksi rykmentiksi. Imatraa puolustaneen Karjalan 3. rykmentin päällikkö oli jääkärivänrikki Kalle Kuokkanen, jota seurasivat ratsumestari Aito Husso ja jääkäri Armas Ståhlberg. Antrean suunnalla toimi Karjalan 2. rykmentti, jota johtivat ratsumestari Oskar Kuula ja myöhemmin 3. rykmentistä siirtynyt vänrikki Kalle Kuokkanen. Raudussa taistelleen Karjalan 3. rykmentin päällikkö oli ratsumestari Georg Elfvengren.
Joukot ja komentajat > Punaiset

Punaisten itäisen rintamana komentajana toimi Helsingin punakaartin 3. rykmentin päällikkö Oskar Rantala, jonka rinnalle sodan viimeisinä päivinä tuli Viipurin puolustusta johtamaan myös Edvard Gylling. Rintamalla taisteli Viipurin läänin alueelta koottujen punakaartien lisäksi Helsingin punakaartin ja Pietarin suomalaisen punakaartin osastoja sekä Suomeen sijoitettuja venäläisiä sotilaita ja Pietarista saapuneita bolševikkivallankumouksellisia. Venäläisten osuus Karjalan rintamalla oli huomattavasti suurempi kuin millään muulla sisällissodan rintamalla.
Sotatoimet > Antrean ja Keski-Kannaksen rintamat

Karjalan kannaksen päärintamaksi muodostui niin sanottu Antrean rintama, jonka suurimmat taistelut käyteen Jääsken pitäjän Ahvolassa. Antrea oli strategisesti tärkeä risteysasema, jossa kohtasivat Viipurista Antrean ja Sortavalan kautta Joensuuhun johtanut Karjalan rata sekä Imatran ja Antrean välinen Vuoksenniskan rata. Helmikuun lopulla käynnistyneen punaisten yleishyökkäyksern tarkoituksena oli vallata Antrea, jonka jälkeen he olisivat päässeet etenemään Sortavalaan ja sieltä edelleen Joensuuhun päin kohti valkoisten Savon rintaman selustaa. Hyökkäys kuitenkin pysähtyi jo muutaman päivän kuluttua, kun punaiset eivät pystyneet murtautumaan valkoisten puolustusasemien läpi Ahvolan ja Hannilan kylissä, jotka sijaitsivat noin 10 kilometriä Antrean eteläpuolella. Niiden lisäksi kovia taisteluja käytiin myös Hannilan eteläpuolella Kavantsaaressa. Tämän jälkeen alueella käytiin noin kolmen viikon ajan asemasotaa, kunnes punaiset aloittivat uuden suurhyökkäyksen 22. maaliskuuta. Huhtikuun alussa valkoiset puolestaan aloittivat oman suurhyökkäyksensä ja punaiset vetäytyivät nopeasti puolustamaan Viipuria. Sisällissodan oloissa pitkän asemasotavaiheen vuoksi Antrean rintaman taistelut saivat lisänimen ”Suomen Verdun”, hieman aikaisemmin ensimmäisen maailmansodan aikana käydyn Verdunin taistelun mukaan.
Antrean rintamalinjaan yhtyivät myös Kannaksen keskiosan rintamat. Yhdessä ne muodostivat noin 75 km pitkän aina Neuvosto-Venäjän rajalle saakka ulottuneen rintamalinjan, jonka eteläpuolella oli punaisille elintärkeä Viipurin ja Pietarin välinen rautatie. Rintamalinja kulki Ahvolasta ja Hannilasta Heinjoen, Muolaan ja Valkjärven kautta rajalle Kivennavan Lipolaan.
Antrean rintamalla taisteli yhteensä noin 1 500 valkoista ja jopa 4 000 punaista. Molempien tappiot olivat kaatuneina noin 300 miestä. Rintama oli erittäin tärkeä kummallekin osapuolelle. Valkoisten täydennysoukkoihin kuului muun muassa Vöyrin sotakoulusta valmistuneita aliupseereita ja myös valkoisen armeijan johtaja Mannerheim vieraili Antreassa kahdesti. Punaiset puolestaan lähettivät rintamalle Viipurin ja Kannaksen punakaartien lisäksi muun muassa Helsingin punakaartin valiojoukkoja, kuten työläisurheilijoista kootun Jyryn komppanian.
Sotatoimet > Raudun rintama

Kannaksen itäosassa Venäjän rajan tuntumassa sijainnut Rautu oli punaisille tärkeä, koska sen kautta kulki osittain vielä keskeneräinen Pietari–Hiitola-rata. Rautatie kiinnosti myös venäläisiä bolševikkeja, koska he pelkäsivät valkoisten ja heidän kanssaan yhteistyössä olleiden saksalaisten yrittävän sitä pitkin hyökkäystä Pietariin. Valkoisten puolella taisteli aluksi ainoastaan vajaat 400 paikallista suojeluskuntalaisia, kunnes maaliskuun puolivälissä Rautuun saapui Georg Elfvengrenin johtama Karjalan armeijakunnan 1. rykmentti. Maaliskuun lopussa he saivat avukseen vielä Lennart Oeschin johtaman 8. jääkäripataljoonan, jonka jälkeen valkoisten vahvuus olin noin 2 000 miestä. Punaisten ylipäällikkönä oli aluksi Johan A. Palmu, jota seurasivat Heikki Kaljunen, Oskar Rantala ja Arvid Leinonen. Rintaman todellinen komentaja oli kuitenkin koko ajan bolševikkivallankumouksellinen M. V. Prigorovski ja lisäksi taistelusuunnitelmia laati Pietarin sotilaspiirin päällikkö K. S. Jeremejev. Taistelujen alussa punaisten vahvuus oli noin tuhat miestä, mutta maaliskuun aikana heidän määränsä kasvoi niin, että ratkaisutaistelujen käynnistyessä Raudussa oli noin 1 200 venäläistä ja 700 suomalaista. Punakaartilaiset olivat lähinnä muualta Suomesta tulleista rautatietyöläisistä sekä Pietarin suomalaisen punakaartin osastoja.
Punaiset hyökkäsivät Rautuun 21. helmikuuta ja saivat sen haltuunsa kaksi päivää myöhemmin. Tämän jälkeen punaiset vetivät suurimman osan joukoistaan rautatieasemalle, jonka ympärille puolestaan muodostui valkoisten Pietarin suuntaan avoimena ollut saartorengas.  27. helmikuuta punaiset yrittivät vielä miehittää Raudun kirkonkylää ja Leinikylää ja hyökkäsivät valkoisten selustaan Valkjärvellä vielä maaliskuun alussa, mutta iskujen epäonnistuttua tilanne muuttui asemasodaksi seuraavan kolmen viikon ajaksi. Valkoiset aloittivat oman suurhyökkäyksensä punaisten asemia vastaan 25. maaliskuuta, mutta joutuivat lähes kahden vuorokauden taistelun jälkeen vetäytymään Raudun asemalta. Uusi hyökkäys tehtiin 30.–31. maaliskuuta, mutta vasta 4. huhtikuuta aloitettu kolmas yritys tuotti tulosta ja valkoiset saivat vallattua Raudun aseman seuraavana aamuna. Osa asemalle linnoittautuneista punaisista yritti murtautua ulos saartorenkaasta, mutta he joutuivat valkoisten konekiväärien ristituleen niin sanotussa ”Kuolemanlaaksossa”, jossa noin 400 punaista ja venäläistä sai surmansa. Yhteensä Raudun taistelujen aikana kaatui tai teloitettiin 860–1 200 punaisten puolella taistelutta. Valkoisten tappiot olivat 270–400 kaatunutta.
Kirjallisuutta

Kivijärvi, Erkki: Suomen vapaussota 1918. III osa. Karjalan ja Savon rintamilta. Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1919.
Pietarin suomalaisen punakaartin sotilaita odottamassa kuljetusta rintamalle.
Valkoisten Karjalan ryhmän komentaja Aarne Sihvo Raudun asemalla.
Lappeenrannan naiskaartin jäseniä.
Punaisten panssarijuna Säiniön asemalla.
Raudun asema palaa taistelujen jälkeen.
Viipurin Patterinmäkeä taisteluiden jälkeen.
Kaupungin valtauksen jälkeen vangittuja punakaartilaisia.
Frotterismi

Vain naisille varattu juna Osakassa.
Frotterismi on parafilia, jossa henkilö kiihottuu kosketellessaan tai hieroessaan itseään luvatta toista ihmistä vasten. Tavallisesti teko tehdään ihmistungoksessa. Tyypillisesti tekijä on mies, joka pyrkii hankaamaan peniksellään naisen reisiä tai takamusta. Yleensä teko jää ulkopuolisilta havaitsematta, eikä siihen liity itsensä paljastamista. Käsin tapahtuvasta koskettelusta käytetään nimitystä toucherismi.
ICD-10 tautiluokituksessa frotterismi kuuluu luokkaan Muut määritellyt sukupuoliset kohdehäiriöt (F65.8).
Kasmenai

| Kasmenai> Κασμέναι |
| --- | --- |
 Kasmenain vuorta eli Monte Casalea.
Sijainti
 Kasmenai
Koordinaatit:  37°4′35″N, 14°49′35″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Giarratana, Ragusa, Sisilia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 643 eaa.–300-luvun eaa. loppu
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Sikelia
Aiheesta muualla
  Kasmenai Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kasmenai (m.kreik. Κασμέναι, myös Kasmene, Κασμένη, Kasmenē, lat. Casmenae) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikeliassa eli Sisilian saarella nykyisen Italian alueella. Sen arkeologinen kohde sijaitsee noin 4,5 kilometriä koilliseen nykyisestä Giarratanasta.
Maantiede

Kasmenai sijaitsi Sisilian kaakkoisissa sisäosissa nykyisellä Monte Casalen vuorella noin 12 kilometriä länteen Akrain kaupungista. Vuori oli tasalakinen, ja sen huipun ja kaupungin pinta-ala oli noin 70 hehtaaria. Suhteellisen jyrkkärinteinen vuori toimi kaupungin luonnonlinnoituksena. Kaupungin ympäristö oli kreikkalaisten ja saaren ei-kreikkalaisten alkuperäisheimojen alueiden rajaseutua.
Historia

Kasmenai oli Syrakusan siirtokunta, joka perustettiin Thukydideen mukaan 90 vuotta emäkaupungin jälkeen, toisin sanoen noin vuonna 643 eaa. Näin se oli yksi Syrakusan kolmesta ensimmäisestä siirtokunnasta Akrain (664/663 eaa.) ja Kamarinan (598 eaa.) ohella.
Kaupungin asemaa poliksena ei tunneta kovin hyvin. Se on tulkittu sotilassiirtokunnaksi, joka olisi ollut aina Syrakusan alaisuudessa ja toiminut sen linnoituksena ja tukikohtana alueella. Kaupungin väkiluvuksi on arvioitu suurimmillaan noin 7 000–8 000 henkeä eli noin 2 000 sotilasta perheineen. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Kasmenaios (Κασμεναῖος).
Kasmenain historiasta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Filistoksen mukaan kaupunki oli Syrakusan puolella tämän sotiessa kapinoinutta Kamarinaa ja sen kanssa liittoutuneita sikuleita vastaan. Herodotos kertoo, että Kasmenai tarjosi turvapaikan Syrakusan oligarkkiselle Gamoroi-väestöryhmälle tai -puolueelle sen jälkeen, kun nämä karkotettiin kotikaupungistaan. Gelan tyranni Gelon siirrätti nämä noin vuonna 485 eaa. takaisin Syrakusaan.
Vuonna 357 eaa. Herakleia Minoaan rantautunut Dion värväsi Kasmenaista joukkoja hyökätäkseen Syrakusaan. Stefanos Byzantionlainen mainitsee kaupungin, mutta muutoin se ei juurikaan esiinny historiassa enää tämän jälkeen. Kaupunki ilmeisesti lakkasi olemasta 300-luvun eaa. lopulla. On arveltu, että joku Syrakusan tyranneista olisi saattanut tuhota kaupungin, sillä näillä oli tapana siirrättää pienempien kaupunkien asukkaat suurempiin kaupunkeihin.
Kasmenain paikan löysi italialainen arkeologi Paolo Orsi 1900-luvun alkupuolella. Alueen arkeologiset kaivaukset alkoivat hänen johdollaan vuosina 1922–1931. Niitä on jatkettu 1960-luvun lopulta lähtien.
Rakennukset ja löydökset

Kasmenaista on kaivettu noin 60 prosenttia. Kaupungissa on ollut suunniteltu asemakaava, josta on tunnistettu noin 40 luoteis-kaakkoissuuntaista noin kolme metriä leveää katua. Niiden väliset korttelit ovat olleet noin 25 metriä leveitä. Poikkikadut ovat epäsäännöllisiä. Myös selvien pääkatujen puute erottaa asemakaavan tyypillisestä Hippodamoksen nimiin laitetusta asemakaavatyypistä. Asemakaava ajoitetaan 600-luvulle eaa.
Kaupungin kukkulan huippu on ollut ympäröity torneilla varustetuin muurein, joiden pituus on ollut noin 3,4 kilometriä ja paksuus noin kolme metriä. Muuri oli rakennettu suurista kivenlohkareista. Siitä on säilynyt osia. Kaupungin agoraa ei ole kaivettu. Kukkulan länsipäästä on löydetty temppelin perustukset ja siihen liittynyt temenos-alue. Itse pyhäkkö on perustettu 600-luvulla eaa. Temppelistä on tunnistettu kaksi rakennusvaihetta noin vuosilta 560 eaa. ja 525–500 eaa. Se oli koristeltu monivärisillä terrakottaveistoksilla. Votiivilöytöjen, kuten metallisten aseiden, perusteella se on tulkittu jollekin sodanjumalalle omistetuksi. Siksi sitä kutsutaan Areen temppeliksi. Kaupungin hautausmailta on löydetty useita hautoja.
Kaupungista tehdyt esinelöydöt ovat Syrakusan arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Regionale Paolo Orsi).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kasmenai Wikimedia Commonsissa
Kasmenain raunioita.
Temppelin rauniot.
Kaupungin raunioita.
Bernt Frilén

Bernt Frilén (3. kesäkuuta 1945 – 7. toukokuuta 2019) oli ruotsalainen suunnistaja. Hän voitti henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Viborgissa 1974 sekä viestin maailmanmestaruuden Staré Splavyssä 1972 ja Viborgissa 1974.
Saavutukset > MM-kisoissa

Friedrichroda 1970
Hopeaa viestissä
Staré Splavy 1972
Pronssia henkilökohtaisella matkalla
Kultaa viestissä
Viborg 1974
Kultaa henkilökohtaisella matkalla
Kultaa viestissä
Karjalankosken rautatie

Karjalankosken rautatie oli Juantehdas Oy:n (myöh. Stromsdal Oy) omistama, vuosina 1900–1968 liikennöinyt raideleveydeltään 600 millimetrin kapearaiteinen rautatie, joka yhdisti Juantehtaan Juankoskella Pikonniemen sahalle ja Karjalankosken satamaan.
Alkuperä

Juantehdas oli alun perin manttaalikomisarius B. Brunoun vuonna 1746 perustama, paikallista järvimalmia hyödyntänyt masuuni ja kankirautapaja. Vuonna 1858 rakennettiin tehtaalle teräksen valmistusta varten putlaamo ja valssauslaitos.
Yhtiö siirtyi vähin erin vuodesta 1904 alkaen puunjalostukseen: ensin perustettiin puuhiomo ja sittemmin kartonkitehdas. Nykyisin valssauslaitoksen paikalla on tehdasmuseo.
Alkuperä > Rautatie syntyy

Rautatie oli alun perin tehtaalta Karjalankosken satamaan Akonveden rannalle johtanut hevosrata. Sen rakennutti vuonna 1900 Juantehtaan jonkin aikaa omistanut viipurilainen puutavaraliike Osakeyhtiö Taimi.
Vapaaherra von Alftanin ostettua Juantehtaan vuonna 1903 hän joutui rahoitussyistä tekemään uudentyyppisen metsänhakkuusopimuksen, jonka toteuttamiseksi hän perusti uuden höyrysahan Pikonniemeen. Sahatavaran kuljettamiseksi satamaan sekä elintärkeän höyryvoimalan polttopuukuljetuksia varten (tarve n. 150 m² /vuorokausi) hän rakennutti entisen hevosradan uudelleen ja jatkoi sitä uudelle sahalle asti. Uusi rata tehtiin nyt raskaammin kiskoin höyrykäyttöiseksi ja se sai liikenneluvan omia kuljetuksia varten 30.5.1905. Yleisen henkilöliikenteen lupa myönnettiin tasan vuotta myöhemmin. Henkilöliikenteessä rata tarjosi yhteyden Juankosken ylä- ja alapuolisen vesiliikenteen välille (yläpuolella Vuotjärvi, alapuolella Akonvesi, mistä oli laivayhteys mm. Kuopioon).
Pakkolunastuksia ei jouduttu tekemään, koska rata rakennettiin kokonaisuudessaan yhtiön omalle maalle.
Alkuperä > Kalusto

Radalla oli kolme höyryveturia, kolme moottoriveturia, neljä matkustajavaunua sekä runsaasti erilaisia tavaravaunuja; enimmillään tavaravaunuja oli 103.
Radalla oli kolmioraiteet veturin kääntöä varten.
Höyryveturi N:o 1, Krauss 5089/1904, 0-4-0WT, Myyty Yleiselle Insinööritoimistolle (YIT) höyrynantoon vuonna 1960
Höyryveturi N:o 2 (vanha), Orenstein & Koppel 3731/1910, 0-6-0T) vietiin sota-aikana Kannaksella olleelle Merisuon rautatielle, jonne se myös jäi rintaman murtuessa.
Höyryveturi N:o 2 (uusi), Krauss 4283/1900, 0-4-0WT, Kattilanumero K7720, Ostettu Oy Kaukas Ab:ltä Lauritsalasta. Veturiin hankittu uusi tulistintyyppinen kattila syksyllä 1939;, myöh. veturi oli muistomerkkinä Juankoskella, nyk. varastoituna Suomen Rautatiemuseossa Hyvinkäällä
Moottoriveturi N:o 1, Valmet Move1 1945, 0-4-0bm, 2-akselinen moottoriveturi
Moottoriveturi N:o 2, Valmet Move1 18 44/1947, 0-4-0bm, Grönblom 44, moottori Simms
Alkuperä > Raskain kuljetus

Radan merkillisin ja raskain kuljetus oli kartonkitehtaan Yankee-painosylinterin kuljetus syksyllä 1936 Karjalankosken satamasta tehtaalle: sylinteri painoi 32,5 tonnia, oli 3 metrin pituinen ja halkaisijaltaan 3,6 metriä. Se tuotiin rataa pitkin puisella tela-alustalla molempien veturien voimin, koska kiskotus ei muuta kestänyt ja kuljetus kesti viikon.
Alkuperä > Yleinen liikenne loppuu

Yleinen henkilöliikenne Karjalankosken rautatiellä loppui 31. heinäkuuta 1934 ja yleinen tavaraliikenne 31. joulukuuta 1949. Kalusto ei kelvannut sotakorvauksiksi. Oma liikenne satamaan jatkui aina vuoteen 1958 asti eli siihen, kun VR:n rata saatiin Juankoskelle.
Viimeisen kerran Karjalankosken satamaan ajettiin 3. kesäkuuta 1958. Rata sinne purettiin paluusuuntaan tultaessa. Purkujunan veti höyryveturi numero 2´´(Krauss 4283/1900, 0-4-0WT). Kakkosveturi varastoitiin saman tien ja märkähöyrytyyppistä ykkösveturia (Krauss 5089/1904, 0-4-0WT) käytettiin vielä kahden vuoden ajan tehdasalueella satunnaisiin tehtäviin, viimeiset ajat höyrynantajana. Veturi myytiin vuonna 1960 höyrynkehittimeksi rakennusliike YIT:lle, samalla kertaa meni romuttajalle pääosa tavaravaunuistakin. Osa säilytettiin varaosiksi niihin vaunuihin joita vielä tarvittiin voimalan polttopuukuljetuksissa.
Alkuperä > Polttoaineen kuljetusta

Vuosina 1945 ja 1947 yhtiö sai kaksi Valmetin tekemää bensiinimoottorein varustettua Move1 –moottoriveturia (0-4-0bm), jotka palvelivatkin sitten loppuun asti: viimeiset kymmenen vuotta eli 1958–1968 kuljetettiin pääasiassa polttopuita Pikonniemen sahalta tehtaan voimalaitokselle näillä kahdella sotakorvausteollisuuden peruja olleella veturilla. Viimeinenkin ratalinja katkaistiin Suomen Metallikutomo Oy:n (nykyään Tamfelt Oyj) uuden tehtaan tieltä 15. heinäkuuta 1968, jolloin voimalan kattilat uusittiin haloilta öljypoltolle. Moottoriveturit ja vaunut säilyivät muutamia vuosia, sitten ne romutettiin.
Alkuperä > Muistomerkki

Viimeinen yhtiön höyryvetureista, vuonna 1949 Kaukas Oy:n Lauritsalan tehtailta ostettu ja vuoteen 1958 asti liikenteessä ollut tulistajatyyppinen Krauss–höyryveturi, KJR 2´´ (4283/1900, 0-4-0WT), olikin juuri talvisodan alla uusitun entistä tehokkaamman kattilansa takia niin paljon paremmassa kunnossa, että se päätettiin varastoida mahdollista museointia varten.
Kymmenkunta vuotta veturi sai seistä tallissaan odottamassa, ennen kuin sen kunnosti ulkoisesti paikallinen Lions Club. Koska vanha kapearata oli ehtinyt liki seitsemän vuosikymmenensä aikana tulla seudun asukkaille läheiseksi, niin tästä aidosta liikenteessä olleesta höyryveturista tehtiin radan muistomerkki, joka sijoitettiin vuonna 1969 Juankosken Keskusaukiolle.

Sitten se saikin seistä ulkona kaksikymmentä vuotta kiskotuksen pätkällä parin kuuppavaunun edessä. Viimeiset pätkät kiskotusta säilyi vanhassa veturitallissa aina siihen asti, kun viimeinenkin moottoriveturi sai romutustuomion, mutta sen jälkeen nekin purettiin pois ja rakennus muutettiin muuhun käyttöön.
Uuden kunnantalon rakentaminen tosin pakotti siirtämään muistomerkkiveturin tehtaan konttorin luo. Juankoskelaiset kohtelivat tätä muistomerkkiään kiitettävästi, joten kun harrastajat sen aikanaan löysivät, sen huomattiin olevan muihin vastaaviin – kärkiesimerkkinä Tampereen Sorsapuistossa ollut entinen Harvialan metsäradan veturi - verrattuna jopa loistokunnossa: jopa kaikki varustimetkin vesilaseja myöten olivat tallessa. Suurimmat vauriot näyttivät olevan ulkonaisia ja paljolti aiheutuneet sään armoilla olosta.
Alkuperä > Kunnostushanke

Kaksi innokasta harrastajaa sai radan Krauss-veturin kunnostettavakseen vuonna 1989. Alkuperäisen suunnitelman mukaan veturi kunnostettaisiin valmistumisaikansa asuun ja työn valmistuttua se kävisi kerran vuodessa Juankoskella, jonne tehtäisiin siirrettävä kenttärata. Muuten sitä käytettäisiin Minkiön asemalla sijaitsevan kapearaidemuseon näyttelyesineenä.
Kunnostuksesta ehti valmistua osa: pyörät sorvattiin Kylmäkoskella ja vesilasilaitteet kunnostettiin Minkiöllä, mutta muuten veturi oli juuri ehditty purkaa osiksi, kun koko hanke jäi kesken sen varsinaisesti käynnissä pitäneenä voimana toimineen veturinkuljettajan saadessa surmansa liikenneonnettomuudessa.
Monen mutkan jälkeen veturin osat varastorasvattiin ja talletettiin Suomen Rautatiemuseon varastoon.
Vuonna 2010 veturin sijainti on tuntematon: se on viety toistaiseksi julkistamattomasta syystä pois Hyvinkäältä ja sijoitettu muualle.
Aiheesta muualla

Bergström, Matti; Einola, Erkki; Kilpiö, Olavi (toimittajat): Kapeat kiskot. Suomen yleiselle liikenteelle avatut yksityiset kapearaiteiset rautatiet.  Rautatiemuseoiden ja -harrastajien neuvottelukunta et al, 1993.  ISBN 951-96543-1-3
Kasvoton mies

| Kasvoton mies> The Man Without a Face |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mel Gibson
Käsikirjoittaja:   Isabelle Holland  Malcolm MacRury 
Tuottaja:   Bruce Davey  Dalisa Cohen 
Säveltäjä:  James Horner
Kuvaaja:  Donald McAlpine
Leikkaaja:  Antony Gibbs
Pääosat:   Mel Gibson  Nick Stahl 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1993
Kesto:  115 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kasvoton mies (The Man Without a Face) on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut draamaelokuva. Elokuvan ohjasi Mel Gibson ja hän näyttelee myös itse toista pääosaa Nick Stahlin kanssa.
Elokuva kertoo nuoresta Chuckista joka on kyllästynyt elämäänsä. Hänellä on kaksi erittäin ärsyttävää siskopuolta ja äiti vaihtaa miehiä kuin sukkia, ja taas on uusi sulhasehdokas oven takana. Chuck elättelee toivoa päästää jo kuolleen isänsä opiskelupaikkaan, mutta ongelmana ovat pääsykokeet jotka eivät ole siitä helpoimmasta päästä. Chuck tarvitsee nopeasti apua, mutta sitä ei näytä löytyvän. Mutta hän löytääkin pian etsimänsä ja vieläpä omasta kylästä. Chuck saa apua ja opetusta entiseltä opettajalta Justinilta jota kohtaan on suuria ennakkoluuloja sillä hän oli vakavassa auto-onnettomuudessa ja menetti puolet kasvoistaan. Aluksi kumpikaan ei pidä toisistaan, mutta lopulta heistä tulee ylimmät ystävät ja Chuck alkaa oppia uusia asioita Justinilta.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mel Gibson  | … |  Justin McLeod   |
|  Nick Stahl  | … |  Chuck Norstad   |
|  Margaret Whitton  | … |  Catherine Palin   |
|  Fay Masterson  | … |  Gloria Norstad   |
|  Gaby Hoffmann  | … |  Megan Norstad   |
|  Geoffrey Lewis  | … |  Wayne Stark   |
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa onnistuneeksi ja koskettavaksi ensiohjaukseksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.