stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jari Puikkonen
Saavutuksia

olympiakultaa Calgary 1988 (mäkihyppy, joukkuemäki)
olympiapronssia Lake Placid 1980 (suurmäki) ja Sarajevo 1984 (normaalimäki)
MM-kultaa Obersdorf 1981 (lentomäki), Engelberg 1984 (joukkuemäki), Seefeld 1985 (joukkuemäki) ja Lahti 1989 (suurmäki ja joukkuemäki)
MM-hopeaa Oslo 1982 (normaalimäki) ja Seefeld 1985 (suurmäki)
MM-pronssia Oslo 1982 (joukkuemäki)
Keski-Euroopan mäkiviikolla kolmas 1981 ja 1986
2 SM-kultaa henkilökohtaisissa kilpailuissa ja 5 SM-kultaa joukkuekilpailussa
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Jari Puikkonen lentää jälleen
Ylen Elävä arkisto: Puikkosesta suurmäen mestari
Holopainen, Pekka: Mäkilegenda Jari Puikkonen katosi julkisuudesta vuosia sitten – nyt lähipiiri kertoo syyt välirikkoon Matti Nykäsen kanssa  6.1.2023. Ilta-Sanomat.
Mäkihypyn suurmäen maailmanmestarit
Lentomäen maailmanmestarit
Punakylkirastas

| Punakylkirastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Rastaat Turdus
Laji::  iliacus
Kaksiosainen nimi
 Turdus iliacus  Linnaeus, 1766 

Alalajit
 T. i. coburni  T. i. iliacus 
Katso myös
   Punakylkirastas Wikispeciesissä   Punakylkirastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Turdus iliacus coburni
Punakylkirastas (Turdus iliacus) on Suomen yleisimpiä lintuja.
Koko ja ulkonäkö

Punakylkirastas on 19–23 senttimetriä pitkä. Sillä on ruskea selkäpuoli ja valkoinen vatsapuoli. Rinnassa ja kyljissä on ruskeaa viirutusta. Siipien alapinnat ja kupeet ovat ruosteenruskeat. Päässä on voimakas, valkoinen silmäkulmanjuova. Pyrstö on melko lyhyt ja pää suhteellisen suuri.
Punakylkirastaan kutsuääniä ovat venytetty, yleensä lennossa päästetty  tsiii ja nenäsointinen gök. Varoitusääni on karkea, maiskuttava ja riitaisa tret-tret.... Punakylkirastas on ns. murrelaulaja, ja sen laulu vaihtelee suuresti alueellisesti ja yksilöstä riippuen. Säkeet koostuvat kuuluvasta alkuosasta, jota seuraa hiljainen, kitisevä viserrys.
Vanhoilla punakylkirastailla on sulkasato elo–syyskuussa. Se kestää n. 1½ kuukautta, ja sen päätteeksi vanhat linnut erottaa nuorista, samana kesänä syntyneistä, sulkien kulumisasteesta ja siiven isojen peitinhöyhenten värieroista ja kulumisesta.
Vanhin suomalainen rengastettu punakylkirastas on ollut 17 vuotta, 2 kuukautta ja 8 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin punakylkirastas.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punakylkirastaan pesimisaluetta on Pohjois-Eurooppa ja -Aasia. Euroopan punakylkirastaskannaksi on arvioitu 8–14 miljoonaa paria, joista Venäjällä 5–9 miljoonaa paria, Norjassa 1–2,5 miljoonaa paria, Suomessa 1,2–1,4 miljoonaa paria, Ruotsissa 800 000 paria, Virossa 40 000–60 000, Latviassa 10 000–30 000, Liettuassa 500–1 000, Puolassa 50–150, Britanniassa 20 ja Tšekissä 0–3 paria. Suomessa punakylkirastas pesii koko maassa. Kanta on pysynyt suhteellisen vakaana, mutta vuosien väliset vaihtelut kannan koossa ovat suuria. Punakylkirastas on Suomen yhdeksänneksi runsain pesimälintu.
Punakylkirastas on muuttolintu, joka talvehtii Länsi- ja Etelä-Euroopassa, Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa. Suomeen punakylkirastaat saapuvat huhtikuussa ja lähtevät syys-lokakuussa. Hyvinä pihlajanmarjavuosina pieni määrä punakylkirastaita talvehtii Suomessakin. Lajia on harhautunut koilliseen Pohjois-Amerikkaan muutaman kerran enimmäkseen talvisin.
Punakylkirastas pesii monenlaisissa metsissä. Se suosii erityisesti lehti- ja sekametsien reunoja ja aukkopaikkoja sekä nuoria havumetsiä mutta pesii myös puistoissa, pihoilla ja tunturikoivikoissa.
Pesintä

Punakylkirastaan pesä on matalalla pensaassa tai puussa, tai maanpinnalla, rakennettu kuivista ruohoista. Muninta alkaa Etelä-Suomessa vapun tienoilla. Naaras munii tavallisesti 5 tai 6 munaa. Molemmat emot osallistuvat haudontaan, joka kestää n. 12 vrk. Poikaset lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä, n. 11–12 vrk:n ikäisinä. Lentokyvyn ne saavuttavat muutaman päivän kuluessa. Poikaspesää emot vartioivat kiihkeästi säksättäen ja tehden päätähipovia syöksyjä. Punakylkirastas pesii melko säännöllisesti kahdesti, joskus kolmasti kesässä.
Ravinto

Punakylkirastas syö hyönteisiä, matoja, marjoja ja hedelmiä.
Aiheesta muualla

Saurola, Pertti 1981: Euroopan rengastusprojekti – kohdelajeina ruokokerttunen ja punakylkirastas. – Lintumies 2.1981 s. 65–70. LYL.
Tiainen, Juha & Piiroinen, Jarmo 1985: Punakylkirastaan pesimistulos Suomessa 1984. – Lintumies 3.1985 s. 150–152. LYL.
Tyrväinen, H. 1969: The breeding biology of the Redwing (Turdus iliacus L.). – Ann. Zool. Fennici 6:1–46.
LuontoPortti: Punakylkirastas (Turdus iliacus)
ITIS: Turdus iliacus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q184825  Wikispecies: Turdus iliacus  ABA: redwin  Avibase: A8A85BCF1AFB7BBD  BioLib: 8889  BirdLife: 22708819  BOLD: 9564  BOW: redwin  BTO: bob12010  CoL: 59PLT  eBird: redwin  EoL: 45510219  EPPO: TURDMU  EUNIS: 1331  EURING: 12010  Fauna Europaea: 97233  Fauna Europaea (new): bf2d1bba-9b4b-486d-ab4e-b712d09e4978  GBIF: 2490781  GNAB: redwing  iNaturalist: 12749  IRMNG: 10198967  ITIS: 179769  IUCN: 22708819  NBN: NHMSYS0000530673  NCBI: 411526  Observation.org: 141  Paleobiology Database: 365961  Paleobiology Database: 365961  TSA: 18261  WoRMS: 558600  Xeno-canto: Turdus-iliacus  ZooBank: 2CC35369-E8BB-45C0-B3F9-507D3F6D552E  Laji.fi: MX.33118
Talagreis

| Talagreis> Ταλαγρεῖς(?) |
| --- | --- |
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Talagreis (m.kreik. Ταλαγρεῖς(?)) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Myöskään Talagreisin historiasta ei tiedetä juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Tulkinta perustuu lähinnä erääseen piirtokirjoitukseen, jonka perusteella kaupungilla on ollut 300-luvulla eaa. tähän viittaavaa yhteistyötä Mylasan poliksen kanssa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Talagreus (Ταλαγρεύς).
Punagaselli

| Punagaselli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Gasellit Antilopinae
Suku::  Punagasellit Raphicerus
Laji::  campestris
Kaksiosainen nimi
 Raphicerus campestris  (Thunberg, 1811) 
 Punagasellin levinneisyys 1970-luvulla
Alalajit 
 R. c. campestris  R. c. capricornis  R. c. kelleni  R. c. neumanni 
Katso myös
   Punagaselli Wikispeciesissä   Punagaselli Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Punagaselli eli puna-antilooppi (Raphicerus campestris) on itäisessä ja eteläisessä Afrikassa elävä pienikokoinen gasellien alaheimon sorkkaeläinlaji. Se on hoikkarakenteinen, ruskeahkon värinen antilooppi, joka painaa korkeintaan 16 kiloa. Se suosii avointa ja tasamaastoista ympäristöä, josta täytyy kuitenkin löytyä sopivia suojapaikkoja. Punagasellit liikkuvat yleensä yksinään tai pareittain. Niiden pääravintoa ovat lähellä maanpintaa kasvavien puiden ja pensaiden versot. Laji lisääntyy ympäri vuoden, ja naaras voi synnyttää jopa kaksi poikuetta vuodessa. Vasoja on poikueessa yleensä yksi, harvoin kaksi.
Nimestä

Buurit antoivat lajille nimeksi "Steenbok", mikä tarkoittaa hollanniksi vuorikaurista (alppivuohta), vaikka lajit eivät muistuta toisiaan paljoakaan. Toisaalta on esitetty, että nimi viittaisi punaiseen väritykseen, koska "steen" tarkoittaa myös tiiltä. "Steenbok" on muun muassa englannin-, ranskan- ja afrikaansinkielinen nimi punagasellille. Tieteellinen lajinimi "campestris" on latinaa ja tarkoittaa "tasaista" tai "tasankoa", mikä viittaa eläimen elinympäristöön.
Koko ja ulkonäkö

Punagaselli painaa 7–16 kiloa. Ruumiin- ja päänpituus on 61–95 senttiä, säkäkorkeus 45–60 senttiä ja ohuen hännän pituus 4–10 senttiä. Eläimellä on hennot jalat ja hoikka ruumis. Turkki on melko karkea, väritykseltään vaaleanruskea. Värityksessä on kuitenkin aluekohtaista vaihtelua, yläruumiin värin vaihdellessa kellertävänruskeasta kirkkaanpunaiseen ja jopa harmaaseen. Vatsapuoli sekä hännän ja jalkojen sisäpuolet ovat valkoiset. Väritys on hyvin tasainen, ruskean ja valkoisen välinen raja pois lukien. Selkä on melko tasainen ja takapuoli pyöreä, jaloissa ei ole kannuksia. Sorkat ovat terävät ja monikäyttöiset. Vain uroksilla on sarvet. Ne ovat pystysuorat ja 9–19 senttiä pitkät. Sarvet ovat täysin sileät. Laji voidaan sekoittaa samanmuotoiseen, -kokoiseen ja -väriseen savannipuikkijaan tai oribiin. Punagaselli tunnistetaan suurista korvistaan, jotka ovat sisäpuolelta valkoiset. Kuonossa on myös tuntomerkkinä V:n muotoinen kiila, ja nenä on hieman ylöspäin suuntautunut. Silmiä ympäröivää mustaa ihoa reunustaa valkoisista hennoista karvoista muodostuva rajaus. Silmät ovat tummanruskeat. Mustat hajurauhaset sijaitsevat silmien edessä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punagasellia tavataan itäisessä ja eteläisessä Afrikassa kahtena erillisenä populaationa, jotka erottaa toisistaan miombo-metsä. Suurempi kanta on etelässä, missä levinneisyys kattaa Etelä-Angolan, Länsi-Sambian, Botswanan, Swazimaan, Etelä-Mosambikin, pääosan Zimbabwesta ja Etelä-Afrikasta sekä Namibian lukuun ottamatta sen karua rannikkoa. Pohjoisessa lajia tavataan Tansaniassa ja Keniassa. Aiemmin se eli myös Ugandassa, missä suotuisimmat elinalueet on nykyisin otettu viljelykäyttöön.
Punagaselli ei kuitenkaan ole uhanalainen ja sen kannaksi arvioidaan vähintään 600 000 yksilöä. Laji on mahdollisesti jopa hyötynyt ihmisen toiminnasta. Seuduilla, joilla laji on tavallinen, arvioidaan tiheydeksi 0,3–1,0 yksilöä neliökilometriä kohden, mutta varmoja tietoja ei ole. Punagaselli on yhä melko yleinen, vaikka lukumäärä saattaa olla laskussa joillain suojelemattomilla alueilla. Lajia tavataan kuitenkin myös monilla suojelualueilla, joilla elää arviolta neljännes kannasta. Lisäksi 30 prosenttia punagaselleista elää yksityisillä maatiloilla ja muilla yksityismailla. Niitä metsästetään lihan vuoksi ja myös urheilumetsästäjät kaatavat niitä. Pyynnissä käytetään esimerkiksi ansoja ja koiria.
Punagasellia tavataan puoliaavikoilta Keniavuoren kanervanummille 3 500 metrin korkeuteen asti. Niitä tavataan laajalti myös kuivilta savanneilta, ruohostomailta ja pensaikkomailta. Ne suosivat avoimehkoja ja tasaisia maita, mutta vaativat elinympäristöltään myös korkeaa, suojaavaa kasvillisuutta. Metsistä ja täysin avoimilta mailta ne puuttuvat. Avomailla ne saavat suojaa jokiuomista ja pensaikkoalueilta. Maanviljelyn ja teiden rakentamisen vuoksi niitä on alkanut löytyä myös avoimemmilta mailta ja alueilta, jotka ovat hieman metsäisempiä kuin niiden tyypillisin elinympäristö. Etelä-Afrikassa ne elävät tyypillisesti avoimilla alueilla, mutta Itä-Afrikassa kivisillä, akasiaa kasvavilla savanneilla. Miombolla ne elävät vain harvoin. Ne pitävät epävakaasta tai siirtymävaiheessa olevasta ympäristöstä, jossa on tuoretta kasvillisuutta. Sellaista luovat norsut, maastopalot, maanviljelijät ja tienrakentajat.
Elintavat

Punagaselli on pääosin päiväaktiivinen, mutta kuuma sää voi saada sen liikkumaan varhaisaamulla ja illalla, kun sää on viileämpi. Ne elävät yksin tai pareittain mutta voivat kulkea joskus myös pienissä laiduntamislaumoissa. Antilooppiparin reviiri on 4–100 hehtaarin laajuinen. Urokset pysyvät samalla reviirillä pitkään. Molemmat sukupuolet puolustavat aluettaan, jolle tunkeutuvat lajitoverit ajetaan pois. Vaikka punagaselliparit elävät samalla reviirillä, suurimman osan vuodesta ne eivät ole tekemisissä toistensa kanssa, sillä rutiinit ja hajumerkit pitävät ne loitolla toisistaan muulloin kuin lisääntymisaikaan. Reviirit merkitään lantakasoilla, joita yhdistävät toisiinsa jalkojen hajurauhasilla tehdyt hajumerkinnät. Tehtyään tarpeensa punagasellit kaapivat sorkillaan lantakasoja ehkä levittääkseen jalkojen hajurauhasten hajua siihen. Ne käyttävät merkinnässä myös naamarauhasia.
Punagasellilla on pienen kokonsa vuoksi paljon vihollisia. Niitä ovat sakaalit, leopardi, leijonat, gepardit, hyeenakoirat, hyeenat, aavikkoilvekset, kotkat (esimerkiksi gasellikotka) ja pytonit. Nuoria yksilöitä uhkaavat myös pienet kissaeläimet, mesimäyrät, paviaanit ja varaanit. Hätätilanteeseen jouduttuaan punagasellit päästävät surkuttelevan huudon. Vaaran havaittuaan ne aluksi piiloutuvat jähmettymällä ja painamalla päänsä ja korvansa alas, jotta eivät tulisi havaituiksi. Jos uhka lähestyy, ne voivat paeta ja juosta nopeasti mutkitellen ja yrittävät piiloutua uudelleen. Punagasellit voivat myös piiloutua saalistajaa maasian koloon.
Elintavat > Ravinto

Punagaselli saa ravintonsa pääasiassa puiden ja pensaiden versoista läheltä maan pintaa. Se syö mieluiten ravinnepitoista ja helposti sulavaa kasviravintoa. Ravintokasveihin kuuluvat akasiat, mopanepuut sekä Combretum-, Ziziphus- ja Bridelia-sukujen puut ja pensaat. Se syö etenkin sadekaudella tai maastopalojen jälkeen myös heiniä. Juuret ja mukulat sitä vastoin kuuluvat ruokavalioon etenkin kuivana kautena. Niiden kaivamisessa auttavat terävät sorkat. Ajoittain punagasellit syövät myös hedelmiä. Vesipaikka ei ole välttämätön, sillä ne selviävät pitkiäkin aikoja juomatta.
Elintavat > Lisääntyminen

Punagaselli lisääntyy ympäri vuoden, mutta vasoja syntyy eniten marras-joulukuussa. Kantoaika kestää 168–177 vuorokautta. Vasoja syntyy kerralla yleensä yksi, harvoin kaksi. Naaras synnyttää 5,5–9 kuukauden välein, joten se voi saada kaksi poikuetta vuodessa. Vastasyntynyt poikanen painaa noin kilon. Vasat alkavat kävellä ja imeä maitoa emonsa neljästä nisästä jo viiden minuutin ikäisinä. Siitä huolimatta ne pysyvät piilossa ensimmäiset kaksi viikkoa ennen kuin alkavat seurata emoaan. Vasaa imetetään kolme kuukautta, mutta se alkaa syödä myös kiinteää ravintoa noin kahden viikon iässä. Naaraat tulevat sukukypsiksi 6–7 kuukauden ja urokset yhdeksän kuukauden ikäisinä. Punagasellit voivat elää ainakin 7-, ehkä jopa 10–12-vuotiaiksi.
Punagaselliuros.
Punagaselliuros Etoshan kansallispuistossa, Namibiassa.
Punagaselli lepää ruohikossa Denverin eläintarhassa.
Punagasellin ruokavalioon kuuluvan mopanepuun (Colophospermum mopane) lehtiä.
Takaa-ajetut

| Takaa-ajetut> A Time for Killing |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Phil Karlson
Käsikirjoittaja:  Halsted Welles
Tuottaja:  Harry Joe Brown
Säveltäjä:  Mundell Lowe
Kuvaaja:  Kenneth Peach
Leikkaaja:  George White
Lavastaja:  Daniel Haller
Pääosat:   Glenn Ford  George Hamilton  Inger Stevens  Paul Petersen 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures Corporation
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:  1967
Kesto:  85 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Takaa-ajetut (A Time for Killing tai The Long Ride Home) on vuonna 1967 ensi-iltansa saanut lännenelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Inger Stevens, Glenn Ford, Paul Petersen, Timothy Carey, Kenneth Tobey, Richard X. Slattery, Harrison Ford ja George Hamilton. Elokuvan on ohjannut Phil Karlson.
Elokuvassa sinitakkivankileirin kapteeni lähtee Yhdysvaltojen sisällissodan loppuvaiheissa etsimään morsiamensa kaapanneita etelävaltiolaisia.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Takaa-ajetut saa kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Takaa-ajetut Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Takaa-ajetut Elonet.
Punapystyperä

| Punapystyperä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Nirkot Notodontidae
Alaheimo::  Pystyperät Pygaerinae
Suku::  Clostera
Laji::  curtula
Kaksiosainen nimi
 Clostera curtula  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Punapystyperä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punapystyperä (Clostera curtula) on yleinen, nirkkojen heimoon kuuluva keskikokoinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Helposti tunnistettava perhoslaji. Etusiipien pohjaväri vaihtelee vaaleanharmaasta vaalean harmaanruskeaan. Siipien poikki kulkee kolmesta neljään melko suoraa, vaaleaa poikkiviirua, joista uloimmainen on varsinkin etuosastaan hieman muita leveämpi. Uloimman poikkiviirun ulkopuolelta siiven kärkiosa on etuosastaan laajalti tumman punaruskea. Siiven kärkiosassa voi erottua ohutta mustaa poikkiviirua. Takasiivet ovat kuviottomat ja etusiipien väriset, mutta hieman vaaleammat. Perhosen ruumiin väritys vaihtelee siipien tapaan harmaasta ruskehtavaan, mutta keskiruumiin selkäpuolella on tummanruskea taaksepäin kapeneva, kolmionmuotoinen laikku. Siipiväli 28–36 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Punapystyperän levinneisyysalue Välimeren alueelta, Britteinsaarilta ja Keski-Euroopasta Etelä-Siperiaan ja Pohjois-Kiinaan. Suomessa lajia tavataan etelärannikolta likimain Kemi-kajaani-linjalle saakka. Yksilömäärältään runsas ensimmäinen sukupolvi on lennossa toukokuun alkupuolelta heinäkuun alkupuolelle huipun ollessa kesäkuun alkupuoliskolla. Toinen sukupolvi on paljon vähälukuisempi ja lentää heinäkuusta lokakuulle.
Elinympäristö ja elintavat

Punapystyperää tavataan lehti- ja sekametsissä, metsänreunamilla, kulttuuriympäristöissä ja pensaikoissa, joissa kasvaa toukan ravintokasveja eli haapaa ja pajuja. Yksilömäärät vaihtelevat vuosittain jonkin verrat, mutta vaihtelu ei yleensä ole kovin suurta. Päivisin perhoset lepäävät oksilla tai lehtien alapinnoilla. Naaraat aloittavat lennon illan hämärtyessä, mutta koiraat usein vasta myöhään illalla ja koiraiden lento voi lämpiminä öinä jatkua aina aamuhämärään saakka. Koiraat tulevat hyvin valolle, naaraat harvoin, mutta sopivalla paikalla yön aikana valon luokse voi kertyä kymmeniä yksilöitä.
Läheistä sukua olevan harmopystyperän naaraiden erittämä feromoni houkuttelee niiden oman lajin koiraiden lisäksi myös punapystyperäkoiraita.
Naaras tuottaa 150–200 munaa, jotka se laskee ravintokasvien lehtien alapinnoille yksitellen tai pieniksi ryhmiksi. Toukat kehräävät lehtiä yhteen ja piilottelevat niiden välissä. Toukka poistuu suojastaan syödäkseen ympäristön lehtiä ja jättää suojapaikkansa lehdet koskemattomiksi. Toukat ovat aktiivisia sekä päivällä että yöllä ja saattavat lämmitellä auringonpaisteessa. Täysikasvuiset toukat koteloituvat heinäkuussa tai lokakuussa yhteenkiedottujen lehtien väliin rakennettuun kotelokoppaan. Syksyllä kotelokoppa putoaa lehtien mukana maahan ja talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää pääasiassa haavalla (Populus tremula) sekä pajuilla (Salix).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Punapystyperä
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1303035  BioLib: 53026  BOLD: 197723  CoL: WB9F  EoL: 390592  EPPO: CLOSCU  Fauna Europaea: 446498  Fauna Europaea (new): 11db3b75-601a-4f8c-8556-ed25bfd4015a  GBIF: 1822796  iNaturalist: 355771  LoB: 5829  MaBENA: ClostCurtula  NBN: NBNSYS0000006105  NCBI: 987902  Observation.org: 9489  Open Tree of Life: 262516  Laji.fi: MX.62090
Olavi Talja

Olavi Anselmi Talja (20. maaliskuuta 1925 Jääski – 17. joulukuuta 1994 Lahti) oli suomalainen keskimatkojen juoksija.
Enson Kisailijoita ja Lahden Urheilijoita edustanut Talja sijoittui Lontoon kesäolympialaisissa 1948 Suomen joukkueessa 4×400 metrin viestijuoksussa neljänneksi. Hän kilpaili olympiatasolla Lontoossa myös 400 metrillä ja Helsingissä 1952 800 metrillä.
Taljan ennätys 400 metrillä oli vuonna 1948 juostu 49,5 sekuntia ja 800 metrillä vuonna 1950 juostu 1.52,6. Kalevan kisoissa Talja saavutti 400 metrillä hopeaa 1947 ja pronssia 1948 sekä 800 metrillä hopeaa 1949 ja 1950 sekä pronssia 1948. Hän kilpaili vuosina 1946–1952 kymmenessä maaottelussa.
Taljan isä Matti Talja (1900–1968) juoksi vuonna 1925 10 000 metrillä SM-pronssia ja 25 000 metrillä SM-hopeaa.
Taiwaninsibia

| Taiwaninsibia |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pyrstötimalit Leiotrichidae
Suku::  Sibiat Heterophasia
Laji::  auricularis
Kaksiosainen nimi
 Heterophasia auricularis  (Swinhoe, 1864) 
Katso myös
   Taiwaninsibia Wikispeciesissä   Taiwaninsibia Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Taiwaninsibia (Heterophasia auricularis) eli aiemmalta nimeltään taiwaninpyrstötimali on Taiwanissa endeemisenä elävä pyrstötimaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan taiwaninsibia on 23–24 cm. Selästään ja rinnastaan lintu on väritykseltään harmaa. Lajin päälaki on musta ja valkoinen silmäkulmajuova muuttuu silmien takana valkoiseksi höyhentupsuksi. Vatsa on väriltään vaaleanpunertava ja perä on kanelinruskea. Siivet ovat mustat ja niissä on valkoinen viiru. Taiwaninsibian pyrstö on musta ja valkokärkinen.
Elinympäristö ja elintavat

Taiwaninsibian elinympäristöä ovat vuorenrinteiden ainavihannat lehti- tai sekametsät, joissa kasvaa erityisesti tammea. Lajin elinympäristöt sijaitsevat 1 200–3 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Talveksi laji siirtyy matalammalla kasvaviin metsiin.
Taiwaninsibiat elävät pienissä ryhmissä ja liikkuvat lehvästöjen keski- ja yläosissa. Ravintonaan lintu käyttää pääasiassa marjoja, hedelmiä ja kukkien mettä, mutta voi syödä myös hyönteisiä.
Tidjani Tall

Tidjani Tall (k. 1887) oli yksi Omar Tallia seuranneista tukulorivaltakunnan hallitsijoista.
Omar Tallin kuoleman jälkeen vuonna 1864 hänen veljenpoikansa Tidjani Tall ryhtyi hallitsemaan tukulorien valloittamaa Macinan aluetta. Hän hävitti dogoniliittolaistensa avulla kapinaan nousseen fulbeylimystön ja siirsi pääkaupunkinsa Bandiagaraan. Samaan aikaan Tidjani kilpaili tukulorivaltakunnan johtoasemasta Segun aluetta hallinneen Omar Tallin pojan Amadou Tallin kanssa. Tidjanin kuoltua vallan perivät Tafsiru (1887–1888) ja Mounirou (1888–1893). Ranskalaisten vallattua Bandiagaran vuonna 1893 he asettivat nukkehallitsijaksi Agiboun, joka syrjäytettiin vuonna 1902.
Taivaalliset olennot

| Taivaalliset olennot> Heavenly Creatures |
| --- | --- |
 Elokuvan mainosjuliste
Ohjaaja:  Peter Jackson
Käsikirjoittaja:  Peter Jackson Fran Walsh
Tuottaja:  Jim Booth Peter Jackson
Säveltäjä:  Peter Dasent
Kuvaaja:  Alun Bollinger
Leikkaaja:  Jamie Selkirk
Tuotantosuunnittelija:  Grant Major
Pukusuunnittelija:  Ngila Dickson
Lavastaja:  Jill Cormack
Erikoistehosteet:  Weta Digital
Pääosat:  Kate Winslet Melanie Lynskey
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Uusi-Seelanti
Tuotantoyhtiö:  WingNut Films New Zealand Film Commission
Levittäjä:  Mokép Netflix Miramax
Ensi-ilta:  14. lokakuuta 1994 (Uusi-Seelanti) 9. helmikuuta 1996 (Suomi)
Kesto:  100 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taivaalliset olennot (engl. Heavenly Creatures) on Peter Jacksonin ohjaama uusiseelantilainen draamaelokuva vuodelta 1994. Se perustuu Uutta-Seelantia 1950-luvulla kuohuttaneeseen Parkerin–Hulmen murhatapaukseen, jossa kaksi teini-ikäistä tyttöä surmasi suunnitelmallisesti toisen äidin. Taivaallisten olentojen pääosissa esiintyivät Kate Winslet ja Melanie Lynskey ensimmäisissä elokuvarooleissaan.
Elokuvan maailmanensi-ilta oli syyskuussa 1994 Venetsian elokuvajuhlilla, joilla Jackson palkittiin Hopeisella leijonalla. Elokuva sai myös Oscar-ehdokkuuden alkuperäiskäsikirjoituksesta.