stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leo Jouhki
Perhe

Jouhkin vanhemmat olivat kauppias Aleksanteri Jouhki ja Elisabet Haahti. Leo Jouhki oli naimisissa vuodesta 1943 puolisonsa metsäneuvosKata Brofeldtin kanssa, joka oli maineikkaan metsäneuvos Timo Brofeldtin tytär. Yritysjohtajat L. J. Jouhki ja Timo Jouhki olivat heidän poikiaan.
Ura

Leo Jouhki tuli ylioppilaaksi Elisenvaaran yhteiskoulusta 1938 ja valmistui metsänhoitajaksi 1944.
Hän oli Ab J. W. Enqvist Oy:n harjoittelija 1944–1945 ja Metsähallituksen Uudenmaan hoitoalueen harjoittelija 1945.
Jouhki toimi Thomén Metsätoimiston, vuodesta 1951 Oy Thomén Metsätoimisto ja vuodesta 1969 Thomesto Oy, metsänhoitaja 1945–1948, metsäosaston päällikkö 1949–1951, johtokunnan varapuheenjohtaja 1951–1957, johtokunnan ja hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1957 ja toimitusjohtajana 1976–1978 sekä Thomesto Group Oy:n hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1989.
Jouhki oli myös Oy Halkoyhtymän toimitusjohtaja 1951–1958 ja yrityksen johtokunnan puheenjohtaja 1959–1968 sekä Oy Thombrokers Ab:n perustajia 1957, toimitusjohtaja 1957–1969 ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1957. Hänellä oli lisäksi useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä.
Jouhkista on kirjoitettu oma teos ja Jouhkista kerrotaan myös vaimosta kertovassa elämänkerrassa laajasti:
Kauppamies ja kaveri Muistelmia Leo Jouhkista, Jouhki kata - Jouhki l j - Lindberg Marja - Reenpää Heikki, Painopaikka: Thomesto Oy
KATA Kovakantinen, suomi, Metsäneuvos ja järjestövaikuttaja Kata Jouhki, Kirjoittaja: Paavilainen, 2021, Kirjastoluokka 99.1.
Tunnustukset

Sotilasarvoltaan Jouhki oli reservin kapteeni (1972). Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1968. Nuoruudessaan yleisurheilua harrastanut Jouhki oli Suomen nuorten mestari pituushypyssä ja kolmiottelussa 1936.
TUL:n pesäpallomestaruus 1964

TUL:n pesäpallomestaruussarjan lopputaulukko vuonna 1964:
| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Keljon Viesti | 10 | 8 | 0 | 2 | 109-53 | 16 |
| Muhoksen Voitto | 10 | 7 | 0 | 3 | 136-58 | 14 |
| Jyväskylän Lohi | 10 | 7 | 0 | 3 | 118-70 | 14 |
| Kuohun Veto | 10 | 6 | 1 | 3 | 55-48 | 13 |
| Ruukin Into | 10 | 6 | 0 | 4 | 74-82 | 12 |
| Forssan Alku | 10 | 5 | 0 | 5 | 75-62 | 10 |
| Jyväskylän Nousu | 10 | 4 | 1 | 5 | 78-74 | 9 |
| Loimaan Leisku | 10 | 4 | 0 | 6 | 62-85 | 8 |
| Jyväskylän Veikot | 10 | 4 | 0 | 6 | 77-112 | 8 |
| Tyrnävän Valpas | 10 | 2 | 0 | 8 | 44-130 | 4 |
| Hyvinkään Apollo | 10 | 1 | 0 | 9 | 50-90 | 2 |
Valpas ja Apollo putosivat.
Friedebert Tuglas

Friedebert Tuglas
Friedebert Tuglas (vuoteen 1923 Mihkelson; 2. maaliskuuta 1886 Ahja – 15. huhtikuuta 1971 Tallinna, Viro) oli virolainen kriitikko, kirjailija ja kirjallisuustieteilijä. Hän oli erityisesti novellin mestari.
Elämä

Friedebert Tuglas kävi Tarton kaupunkikoulua (1901–1903) ja Hugo Treffnerin kymnaasia (1904–1905). Hän osallistui vuoden 1905 Venäjän vallankumousyritykseen ja vietti puoli vuotta Toompean vankilassa. Hän asui vuosina 1906–1917 pitkiä aikoja poliittisena pakolaisena Suomessa, Pariisissa, Saksassa ja muualla, ja hän puhui sujuvasti suomea. Hän vironsi huomattavan määrän suomalaista ja venäläistä kaunokirjallisuutta, muun muassa Aleksis Kiveä, Juhani Ahoa, Anton Tšehovia, Maksim Gorkia).
Tuglas asui Suomeen muutettuaan Helsingissä Oulunkylän Veräjämäessä Ålanderin taiteilijaperheessä. Siellä vietetty aika oli hyvin tuotteliasta, mutta Ålanderin talon palossa hänen kirjoituksensa tuhoutuivat.
Tuglas palasi Viroon 1917, asettui aluksi Tarttoon ja muutti vuonna 1944 Tallinnaan. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1918 Elo Tuglas (1896–1970). Tuglas valittiin viidesti Viron kirjailijaliiton puheenjohtajaksi (1922–1939), ja hän toimi myös Virolaisen Kirjallisuuden Seuran puheenjohtajana vuodet 1929–1940. Josif Stalinin kulttuuripolitiikan aikana hän joutui epäsuosioon ja julkaisukieltoon, ja hänet erotettiin kirjailijaliitosta vuosiksi 1950–1955.
Kirjallisuustieteilijänä Tuglas tutki Juhan Liiviä, A. H. Tammsaarea ja Mait Metsanurkia ja laati kirjallisuusarvosteluja. Häneen omaan kirjalliseen tuotantoonsa vaikutti tanskalainen kirjailija Georg Brandes. Hänen kirjailijantyössään yhdistyvät omintakeisella tavalla realismi ja romantiikka. Myöhäistuotannossa erottuu psykologista realismia (esimerkiksi romaanissa Pikku Illimar 1937). Tuglas aloitti kirjallisten matkakertomusten suuntauksen teoksellaan Teekond Põhja-Aafrikas (1928–1930). Hänen teoksiaan on käännetty useille kielille.
Tuglaksen mukaa on nimetty vuonna 1982 Suomessa perustettu Tuglas-seura, joka on Suomen ja Viron kulttuurisuhteita edistämään tarkoitettu ystävyysseura. Seuran jäsenlehti Elo on nimetty Elo Tuglaksen mukaan.
Tuglas  kuului kirjailijaryhmä Siuruun.
Teokset > Suomennettu kaunokirjallisuus ja mietelmät

Vilkkuva tuli , novelleja, suom. Emilia Tavia (= Aino Thauvón-Suits). Helsinki : Otava 1911
Tuomen helpeet
Kesäyön rakkaus
Midia
Vilkkuva tuli
Iltataivas
Kohtalo , novelleja, suom. Aino Kallas. Helsinki: Otava 1919
Maailman lopussa
Ihmissyöjät
Vapaus ja kuolema
Popi ja Huhuu
Kultainen rengas
Kultainen rengas (novellit on suomennettu novellivalikoimista); suomentanut Raili Kilpi-Hynynen. Helsinki: Kansankulttuuri 1962
Popi ja Huhuu
Ilmissyöjät
Ilma on kiihkoa tulvillaan
Ihmisen varjo
Vapaus ja kuolema
Rakkaus suviyössä
Elämä on arvoitus
Viha
Tiedonjano
Keisarin kokki
Rakkauskirje
Viikinkien verta , Kultainen rengas
Kangastus
Notturno
Viimeinen tervehdys
Pikku Illimar: lapsuuteni romaani (Väike Illimar: ühe lapsepôlve lugu); suomentanut Raili Kilpi-Hynynen. Helsinki: Tammi 1967
Felix Ormusson, romaani (Felix Ormusson); suom. Otto Aho. Oulu: Pohjoinen 1988 ISBN 951-749-088-7 (Sis. alkusanat: Kai Laitinen: "Kesän ja rakkauden helle")
Marginalia, aforismi- ja mietelmäkokoelma; suom. Johanna Laakso; esipuhe: August Eelmäe. Oulu: Pohjoinen 1986 ISBN 951-749-015-1
Popi ja Huhuu, novelli; sama teksti useilla kielillä; Tallinn: Perioodika 1986
Taivaan ratsastajat (Taevased ratsanikud); novelli; sama teksti useilla kielillä; Tallinn: Kunst 1986
Ihmisen varjo: ynnä muita virolaisia novelleja , toim. Elsa Enäjärvi. Porvoo: WSOY 1924
Tuomen helpeet
Kesäyön rakkaus
Ihmisen varjo
Maailman hymy: kokoelma maailmankirjallisuuden etevintä huumoria ; toim. Kaarlo Marjanen ja Ensio Rislakki. Kuopio: Kivi 1947
Kunhan vatsa tulee kylläiseksi
Eestiläinen novelli , toimittanut Heino Puhve. Tallinna: Perioodika 1979
Viikinkien verta
Merenneito
Sukukansojen novelleja , toim. Juha Rikama, Marja-Leena Tuurna. Helsinki: WSOY 1985 IBN 951-0-12781-7
Rakkaus suviyössä
Ihmissyöjät
Sirpaleissa , suom. Aino Kaasinen. Nastola: FinnEpos 1991 ISBN 952-9523-12-2
Marginalia
Onnen vaaka
Kevät
Etsin itseäni ja omaa aikaani: runoa ja proosaa vuosisadan alusta: välähdyksiä virolaisen kirjailijan Friedebert Tuglaksen ja hänen aikalaistensa maailmasta, Yleisradio 1986
Teokset > Muu kirjallisuus

Viron ja Unkarin kirjallisuuden historia, osa: "Viron kirjallisuuden historia". Helsinki: Otava 1939
Muistelmat vuosilta 1895–1910 (Mälestused); suom. Raili Kilpi. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura 1986 ISBN 951-717-427-6
Aiheesta muualla

Tuglaksen esittely Tuglas-seuran sivulla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Kappeliseurakunta

Kappeliseurakunnaksi kutsutaan Suomessa nykyään emäseurakunnan yhteyteen perustettua aluetta, jonka asioita hoitaa alueelta valittu kappelineuvosto.
Perustaminen

Kappeliseurakunnan muodostamisesta voidaan päättää mm. kun emäseurakunnan laajuus ja suuret etäisyydet puoltavat sen perustamista. Myös esimerkiksi kahden seurakunnan yhdistyessä voidaan päättää, että toinen seurakunnista jatkaa kappeliseurakuntana.
Kirkkolainsäädännön mukaan kappeliseurakunnan perustamisesta ja sen ohjesäännöstä päättää kirkkovaltuusto tai seurakuntaneuvosto, jonka jälkeen päätös on vahvistettava tuomiokapitulissa.
Perustetun kappeliseurakunnan ohjesäännössä on oltava määräykset kappeliseurakunnan nimestä ja seurakunnan alueen rajoista sekä kappelineuvoston kokoonpanosta, tehtävistä ja toiminnasta.
Kappeliseurakunnan pappi

Kappeliseurakuntaan osoitetaan yleensä oma pappi. Perinteisesti kappeliseurakunnan pappia on kutsuttu kappalaiseksi. Koska kappalainen on virkanimike, kappeliseurakunnassa ei tarvitse välttämättä olla juuri kappalaisen virkaa. Toinen vaihtoehto on osoittaa kappeliseurakuntaan seurakuntapastori.
Kappeliseurakunnan kappalainen tai muu kappeliseurakunnan pappi on kappelineuvoston jäsen virkansa puolesta.
Hallinto

Kappeliseurakunnassa asioita hoitavan kappelineuvoston valitsee kirkkovaltuusto tai seurakuntaneuvosto kappeliseurakunnan alueella asuvista seurakunnan jäsenistä. Virkansa puolesta neuvostoon kuuluu kappeliseurakunnan kappalainen tai joku muu kappeliseurakunnan pappi.
Emäseurakunnan kirkkoherralla ja kirkkoneuvoston tai seurakuntaneuvoston keskuudestaan valitsemalla jäsenellä on oikeus osallistua neuvoston kokouksiin, missä hän voi ottaa osaa keskusteluun mutta ei päätöksentekoon.
Kappeliseurakunta saa toimintavaransa emäseurakunnan myöntämistä varoista.
Kappeliseurakunnat historiassa

Paitsi nykyisenä kirkkojärjestyksen käsitteenä kappeliseurakuntia on esiintynyt myös aiemmin historiallisena aikana, ja monet nykyisistä kappeliseurakunnista ovat ennen itsenäiseksi seurakunnaksi muodostumistaan ja sitä mahdollisesti seurannutta kappeliseurakunnaksi tulemistaan olleet joko samojen tai eri emäseurakuntien kappeliseurakuntia. Varsinkin kunnallishallinnon perustamisen myötä 1860-luvulta alkaen monet kunniksi muodostuneet kappeliseurakunnat muodostuivat myös itsenäisiksi seurakunniksi joko 1800-luvun loppu- tai 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. 1900-luvun lopulla Suomen evankelis­luterilaisessa kirkossa ei ollut enää yhtään kappeliseurakuntaa.
Kun kuntia etenkin 1960-luvulta sitten alettiin yhdistää toisiinsa, tämä johti myös seurakuntien yhdistämisiin, ja osana tätä prosessia kappeliseurakunta kirkon hallinnollisena yksikkönä otettiin uudestaan käyttöön palaten näin vuosisatoja vanhaan perinteeseen.
Kappeliseurakunnat eri maissa

Paitsi Suomessa käsite kappeliseurakunta on käytössä ainakin Ruotsissa, Norjassa ja Saksassa joko nykyisessä tai historiallisessa merkityksessään.
Aiheesta muualla

Kappeliseurakunnat Suomen evankelis-luterilainen kirkko. Arkistoitu 22.2.2009. Viitattu 8.10.2009.
Eerik IV Plovpenning

Taiteilijan kuvitelma Erik IV Plovpenningin ulkonäöstä n. 1600-luvulta
Eerik IV Plovpenning (1216–1250) oli Tanskan kuningas vuosina 1241–1250.
Suku

Hän oli edeltäjänsä Valdemar II Sejrin ja tämän toisen puolison, Portugalin infanta Berengárian eli Bengjerdin (1194–1221) vanhin poika. Berengaria oli kuningas Sancho I:n ja Dulce Aragonialaisen tytär. Hänellä oli yksi velipuoli, kolme sisarusta ja kaksi aviotonta velipuolta.
Kuningas

Eerik IV sai liikanimen Plovpenning, aurapenni, määräämästään kiinteistöverosta. Hän yritti määritellä maaomaisuuden määrää laskemalla viljelijöiden aurat ja asettamalla näille aurakohtaisen veron ajatellen, että isolla tilalla tarvitaan enemmän auroja. Hän joutui kohtaaman useita talonpoikaiskapinoita.
Eerik ei jatkanut isänsä Valdemarin toimivaa yhteistyötä kirkon kanssa, ja sekä Roskilden piispa Niels Stigsen Hvide että Lundin piispa Jacob Erlandsen vastustivat kuningas Eerikiä voimakkaasti. Lisäksi Eerikillä oli jatkuvia erimielisyyksiä veljiensä, erityisesti Abelin kanssa, joka oli Etelä-Jyllannin herttua. Noin vuodesta 1242 lähtien Eerik ja Abel olivat keskenään avoimessa sodassa. Veljesten välillä käytiin useita taisteluita, ja vähitellen Tanska ajautui täyteen anarkiaan. Sisällissodan tauottua kuningas Erik otti käyttöön epäsuositun kiinteistöveron, josta hän sai lisänimensä.
Vuonna 1250 Eerikin ja Abelin välille syntyi jälleen riitaa. Eerik siepattiin ja vietiin veneellä Slienille (nyk. Schlei), jossa yksi Abelin miehistä, Lave Gudmundsøn, mestasi kuningas Eerikin. Eerikin ruumis upotettiin lahteen. Ruumis nostettiin sittemmin ylös lahdesta, ja Eerikin toinen veli Kristoffer siirsi ruumiin Ringstediin. Aikalaiset syyttivät Abel-veljeä surmatyöstä, mutta tämä vannoi olevansa syytön murhaan ja kruunattiin sen jälkeen Roskildessa kuninkaaksi.
Avioliitto ja jälkeläiset

Hän avioitui vuonna 1239 Jutta von Sachsenin (n. 1223–1267) kanssa, joka oli Saksin herttua Albrekt I:n ja Agnes Itävaltalaisen tytär.
Heille syntyi neljä tytärtä. Välttääkseen vuonna 1250 kuolleen kuningas Eerikin perinnön joutumisen vielä useampien naapuriruhtinaiden käsiin, kaksi jäljellä olevaa tytärtä, Agnes ja Jutta, oli lähetetty dominikaaniluostariin Roskildeen 1260-luvun puolivälissä. Huolimatta korkeista asemistaan luostarissa sisaret näyttävät olevan tyytymättömiä, minkä vuoksi he muuttivat Ruotsiin vuonna 1271.
Sofia Eerikintytär (n. 1240–1286), avioitui Ruotsin kuningas Valdemar Birgerinpojan kanssa.
Ingeborg (1244–1287), avioitui Norjan kuningas Maunu VI Lainparantajan kanssa.
Jutta (1245–1284), lähetettiin ensin Roskilden luostariin, muutti 1271 sisarensa Sofian hoviin, sai aviottoman lapsen lankonsa kuningas Valmademar Birgerinpojan kanssa vuonna 1273
Agnes (1249–1290), lähetettiin ensin Roskilden luostariin, muutti 1271 sisarensa Sofian hoviin
Tuikit

| Tuikit |
| --- | --- |
 Tähtituikki (Amsonia tabernaemontana)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Oleanterikasvit Apocynaceae
Suku::  Tuikit Amsonia  Walt.
Katso myös
   Tuikit Wikispeciesissä   Tuikit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuikit (Amsonia) ovat monivuotisina viljeltyjä oleanterikasveja (heimo Apocynaceae).
Tuntomerkit

Tuikkilajeja on parisenkymmentä, ja ne ovat monivuotisia ruohoja tai pieniä pensasmaisia kasveja, jotka ovat kotoisin Etelä-Euroopasta, Länsi-Aasiasta, Japanista ja Pohjois-Amerikasta. Ne kasvavat noin metrin korkuisiksi. Lehdet ovat kirkkaan tai syvän vihreitä, kapeita ja keihäsmäisiä. Varsissa ja lehdissä on valkoista maitiaisnestettä.
Kukat ovat putkimaisia ja suuliuskat leviävät laajalle. Ne sijaitsevat varsien kärjissä leimujen kukintojen tapaisissa kukinnoissa.
Kasvatus

Tuikit ovat helppohoitoisia perennoja, jotka viihtyvät kosteassa ja hyvin läpäisevässä maassa, joka ei kuivu kesälläkään. Tuikit ovat aurinkoisen tai puolivarjoisen paikan kasveja. Eräät lajit ovat hyvin pakkasen kestäviä, vaikka kuolevatkin maata myöten talvella. Kasveja voidaan lisätä siemenistä tai varhaiskesän pistokkaista tai jakamalla kasvustoja.
Lajeja

Luettelo lajeista, joilla suomenkielinen nimi:
nukkatuikki (Amsonia ciliata)
sinituikki (Amsonia hubrichtii)
kiilutuikki (Amsonia illustris)
turkintuikki (Amsonia orientalis)
tähtituikki (Amsonia tabernaemontana)
Amsonia orientalis on melkein hävinnyt alkuperäisiltä kasvupaikoiltaan Koillis-Kreikasta ja Turkista. Se on pensasmainen ja tyveltään puutuva. Lehdet ovat n. 6 cm pitkiä ja kukat purppuransinisiä.
Tähtituikki on kotoisin Yhdysvaltojen koillis- ja keskiosista. 60-90 cm:n mittaisten tukevien varsien päässä on pyramidimainen ryhmä pieniä vaaleansinisiä kukkia. Lehdet ovat kapeita tai soikeita ja noin 6 cm pitkiä. Lajin tieteellinen lajinimi on annettu kuuluisan 1500-luvulla vaikuttaneen saksalaisen yrttikirjailijan mukaan. Hän latinisoi nimensä muotoon Tabernaemontanus.
Tuhatjalkaiset

| Tuhatjalkaiset |
| --- | --- |
 Ruskojuoksiainen (Lithobius forficatus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Tuhatjalkaiset Myriapoda  Latreille, 1802
Luokat
 Harvajalkaiset Pauropoda  Juoksujalkaiset Chilopoda  Kaksoisjalkaiset Diplopoda  Sokkojuoksiaiset Symphyla 
Katso myös
   Tuhatjalkaiset Wikispeciesissä   Tuhatjalkaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuhatjalkaiset (Myriapoda) on niveljalkaisten alajakso, johon kuuluu pitkiä, kapeita ja monijalkaisia maaniveljalkaisia. Alajaksoon kuuluvia lajeja tunnetaan maapallolta noin 13 000. Niitä tavataan kosteassa maaperässä, karikkeen joukossa mutta myös mm. lahopuussa ja luolissa. Tuhatjalkaiset syövät kuollutta kasviainesta, sienirihmastoa tai muita eläimiä. Useimpien lajien piilottelevien elintapojen vuoksi näiden eläinten diversiteettiä tunnetaan verraten huonosti.
Tuhatjalkaiset ovat varsin vanha eläinryhmä. Varhaisimmat tunnetut fossiilit sijoittuvat myöhäiselle siluurikaudelle ja lajirunsaus alkoi kasvaa devonikaudella. Fossiiliaineisto on kuitenkin niukkaa, sillä ohuen kuorensa takia tuhatjalkaiset eivät fossiloidu hyvin..
Eräitä kaksois- ja juoksujalkaisia (kuten Archispirostreptus- ja Scolopendra-lajeja) pidetään terraarioeläiminä.
Taksonomia

Tuhatjalkaisten alajakso jaetaan viiteen luokkaan, joista yksi on kuollut sukupuuttoon.
Juoksujalkaiset (Chilopoda) – Vaihtelevan kokoisia, litteäruumiisia ja kussakin vartalon jaokkeessa on yksi raajapari.
Kaksoisjalkaiset (Diplopoda) – Vaihtelevan kokoisia, liereitä, kitiinipanssarin peittämiä ja kussakin jaokkeessa on kaksi raajaparia.
Harvajalkaiset (Pauropoda) – Pieniä, silmättömiä ja läpikuultavia. Vähän raajapareja.
Sokkojuoksiaiset (Symphyla) – Pieniä, silmättömiä ja pigmentittömiä. Elävät maaperässä.
Kivihiilikaudella eli lisäksi sittemmin hävinnyt luokka Arthropleuridea.
Anatomia

Tuhatjalkaisten anatomia on ryhmälle hyvin tyypillinen (katso esimerkiksi ). Vartalo muodostuu vaihtelevasta määrästä jaokkeita, joihin kuhunkin liittyy yhdestä kahteen raajaparia. Pää ja sitä seuraava jaoke ovat yleensä poikkeuksia tähän yleiskuvaan. Täysikasvuisen yksilön pituus vaihtelee lajista riippuen vajaasta millimetristä (eräät harvajalkaiset) yli 30 senttimetriin (Scolopendra gigantea).
Nimestään huolimatta vain harvalla tuhatjalkaisella on oikeasti tuhat jalkaa. Eumillipes persephone -lajilla on todettu tosiaankin olevan 1 306 jalkaa. Kakkossijalle jää Illacme plenipes, jonka naarailla on parhaimmillaan 750 jalkaa.
Muutamat lajit (suvuissa Motyxia ja Luminodesmus) kykenevät tuottamaan valoa. Osa juoksujalkaisista on ihmisellekin myrkyllisiä.
Tuhatjalkaisilla on yksi pari tuntosarvia ja useimmilla lajeilla jonkinlaiset verkkosilmät. Hermosto haarautuu eläimen vatsapuolella kulkevasta päähermoradasta ja on varsin yksinkertainen; ruumiin kussakin jaokkeessa on hermosolmuke. Aivot ovat verraten kehittymättömät.
Tuhatjalkaisten sydän on monien muiden selkärangattomien tapaan lähes koko vartalon pituinen, eläimen selkäpuolella sijaitseva putkimainen lihas. Verenkierto on enimmäkseen avoin, eli varsinaisia verisuonia ei ole ja sydämen tehtävänä onkin pitää kudoksissa vapaana liikkuva ruumiinneste liikkeessä, jolloin ravintoaineet ja happi pääsevät kudoksiin samalla kun kuona-aineet pääsevät poistumaan. Hengitys tapahtuu passiivisesti eli erityisiä hengitysliikkeitä ei tarvita. Kaasujenvaihto tapahtuu hengitysaukoista eli spiraakkeleista eläimen vartalon sisään haarautuvien ilmaputkien kautta.
Tuhatjalkaiset Suomessa

Suomessa tuhatjalkaisia esiintyy noin 52 lajia. Näistä juoksujalkaisia on 19 lajia ja kaksoisjalkaisia 24 lajia. Tunnettuja lajeja ovat mm. 15–30 mm pitkä kivijuoksiainen (Lithobius forficatus), joka elää tavallisten kivien alla, lahopuussa ja lehtikarikkeessa sekä hietatuhatjalkainen (Ommatioiulus sabulosus), joka voi saavuttaa lähes 4 cm pituuden. Suomessa esiintyvistä lajeista kalkkituhatjalkainen (Iulus scanicus), puistotuhatjalkainen (Cylindroiulus caeruleocinctus), isojuoksiainen (Geophilus electricus) ja tammijuoksiainen (Brachygeophilus truncorum) on luokiteltu uhanalaisiksi.
Aiheesta muualla

Nationalnyckeln till Sverges flora och fauna. Mångfotingar – Myriapoda. ISBN 978-91-88506-53-5
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25823  Wikispecies: Myriapoda  ADW: Myriapoda  AFD: Myriapoda  BioLib: 14971  BugGuide: 369633  EoL: 2631567  EPPO: 1MYRIQ  Fauna Europaea: 15590  Fauna Europaea (new): 79502a1f-f40d-4657-a3c7-503d64e2d067  iNaturalist: 144128  IRMNG: 222  ITIS: 563885  MilliBase: 1277  NCBI: 61985  NZOR: e0fb4fc6-0ef3-406c-bcea-6c84707f8ffc  Open Tree of Life: 177526  Paleobiology Database: 291092  WoRMS: 1277 
Eumillipes persephone
TUL:n pesäpallomestaruus 1961

TUL:n pesäpallomestaruuden 1961 voitti Keljon Viesti.
TUL:n Mestaruussarja

| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Keljon Viesti | 10 | 9 | 1 | 0 | 107-30 | 19 |
| Jyväskylän Lohi | 10 | 8 | 0 | 2 | 76-31 | 16 |
| Jyväskylän Veikot | 10 | 7 | 1 | 2 | 127-64 | 15 |
| Muhoksen Voitto | 10 | 6 | 0 | 4 | 92-62 | 12 |
| Forssan Alku | 10 | 6 | 0 | 4 | 78-51 | 12 |
| Jyväskylän Nousu | 10 | 5 | 0 | 5 | 95-59 | 10 |
| Loimaan Leisku | 10 | 4 | 2 | 4 | 77-69 | 10 |
| Oulun Tarmo | 10 | 3 | 0 | 7 | 80-96 | 6 |
| Tervakosken Pallo-Jehut | 10 | 3 | 0 | 7 | 60-136 | 6 |
| Jokioisten Koetus | 10 | 1 | 0 | 9 | 30-101 | 2 |
| Turun Jyry | 10 | 1 | 0 | 9 | 32-155 | 2 |
Koetus ja Jyry putosivat sarjasta.
TUL:n pesäpallomestaruus 1965

TUL:n pesäpallomestaruussarjan lopputaulukko vuonna 1965:
| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Keljon Viesti | 10 | 9 | 1 | 0 | 148-48 | 19 |
| Jyväskylän Lohi | 10 | 8 | 1 | 1 | 134-78 | 17 |
| Muhoksen Voitto | 10 | 7 | 0 | 3 | 114-62 | 14 |
| Riihimäen Pyrkivä | 10 | 6 | 1 | 3 | 98-85 | 13 |
| Ruukin Into | 10 | 4 | 3 | 3 | 85-87 | 11 |
| Jyväskylän Nousu | 10 | 5 | 0 | 5 | 146-62 | 10 |
| Loimaan Leisku | 10 | 4 | 0 | 6 | 75-83 | 8 |
| Jyväskylän Veikot | 10 | 4 | 0 | 6 | 88-122 | 8 |
| Forssan Alku | 10 | 3 | 0 | 7 | 60-95 | 6 |
| Kuohun Veto | 10 | 2 | 0 | 8 | 55-124 | 4 |
| Utajärven Kuohu | 10 | 0 | 0 | 10 | 34-129 | 0 |
Kolme viimeistä putosi sarjasta.
Paula Erkkilä

| Paula Erkkilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1976 (ikä 48) Äänekoski
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimitusjohtaja
Puoliso:  Juha Erkkilä
Muut tiedot
Koulutus: filosofian tohtori
Järjestö:  Pohjanmaan kauppakamari
Paula Annukka Erkkilä (os. Salonen s. 23. maaliskuuta 1976) on suomalainen johtamisasiantuntija ja Pohjanmaan kauppakamarin toimitusjohtaja vuodesta 2021 alkaen.
Elämä ja ura

Erkkilä on syntynyt Keski-Suomessa, Suolahdessa (nyk. Äänekoski). Myöhemmän lapsuutensa ja nuoruutensa hän asui Kuopiossa (1986-1996).
Hän on valmistunut ylioppilaaksi Kuopion Yhteiskoulun lukiosta 1995, Oulun yliopistosta filosofian maisteriksi vuonna 2000 (pääaine maantiede)  ja Vaasan yliopistosta filosofian tohtoriksi vuonna 2012 (pääaine johtaminen ja organisaatiot). Hänen väitöskirjansa "Hetki lyö. Dialogi ja sen syntyminen johtoryhmien kokoustyöskentelyssä" pureutui siihen, kuinka johtoryhmissä päästään dialogiin. Väitöskirjassa löydettiin erityiset avainhetket, joiden kautta syntyneessä dialogissa johtoryhmät luovat yhteistä ymmärrystä ja uutta tietoa.
Lisäksi Erkkilällä on Opetushallinnon tutkinto, kansainvälinen iMBA-tutkinto Vaasan yliopistosta sekä HHJ- ja HHJ PJ-diplomit.
Hän on työskennellyt aiemmin mm. Ylä-Savon instituutissa/Aluekehityssäätiössä (Arkistoitu – Internet Archive) tutkijana, Oulun yliopistossa opettajana, Keski-Pohjanmaan kulttuuriliitossa projektipäällikkönä, Oy Coop Consult Ab:ssä projektisihteerinä, Kokkolan kaupungilla suunnittelijana, Centria-ammattikorkeakoulussa viestintäsuunnittelija, projektipäällikkönä ja viestintäpäällikkönä. Vuodesta 2016 alkaen hän on työskennellyt Pohjanmaan kauppakamarissa ensin johtajana ja 1.10.2021 alkaen toimitusjohtajana.
Erkkilällä on myös useita hallituspaikkoja eri yrityksissä ja yhteisöissä. Hän on aktiivinen yhteiskunnallinen keskustelija ja kirjoittaa moniin medioihin.
Aiheesta muualla

Linkedin / Paula Erkkilä
Keskipohjanmaa / Paula Erkkilä[vanhentunut linkki]