André Kertész
Amerikkalainen kausi

Kertész saapui vaimonsa kanssa New Yorkiin 15. lokakuuta 1936 aikeenaan saada uutta innostusta ja luoda mainetta valokuvaajana Amerikassa. Hän asui vaimonsa kanssa Beaux Arts Hotelissa Greenwich Villagessa. Heti tulostaan alkaen Kertész totesi elämän Amerikassa kovemmaksi kuin oli kuvitellut, ja niin alkoi se, mitä hän myöhemmin luonnehti sanoin "absoluuttinen tragedia". Hän oli joutunut eroon ranskalaisista taiteilijaystävistään, eivätkä amerikkalaiset suhtautuneet häneen yhtä ystävällisesti kuin pariisilaiset, kun heistä otettiin kuvia. Pian tulonsa jälkeen Kertész lähestyi Beaumont Newhallia, joka oli Museum of Modern Artin valokuvaosaston johtaja ja valmistelemassa näyttelyä Photography 1839–1937. Kun Kertész tarjosi Newhallille näyttelyyn kuvia Vääristymä-sarjasta, Newhall arvosteli niitä, mikä loukkasi Kertésziä, joka ei antanut sitä anteeksi koskaan. Siitä huolimatta Newhall otti kuvat ja asetti ne näytteille. Kertész avasi oman näyttelyn PM Galleryssa joulukuussa 1937. Viimeinen naula Kertészin arkun kanteen lyötiin, kun Keystonen toimisto, joka oli tarjonnut hänelle offsite-työtä, joka olisi vienyt hänet kuvajournalistina eri paikkoihin, sen sijaan työllistikin hänet koko työpäiviksi yrityksen studioon. Kertész yritti päästä käymään Ranskassa, mutta hänellä ei ollut rahaa, ja kun hän oli saanut kasaan riittävästi, toinen maailmansota oli puhjennut ja matkustaminen Ranskaan oli lähes mahdotonta. Ponnistelu englannin kielen kanssa oli omiaan vaikeuttamaan hänen tilannettaan. Hän oli selviytynyt ranskan kielen taidottomuudesta Ranskassa, mutta New Yorkissa, jossa hän jo tunsi olevansa ulkopuolinen, kielimuuri pahensi tilannetta.
Turhautumisen lisääntyessä kaupunkia kohtaan Kertész hylkäsi Keystonen ja ryhtyi etsimään muuta työtä sen jälkeen kun hänen esimiehensä Ernie Prince oli irtisanoutunut yhtiöstä 1937. Hän sai toimeksiannon Harper's Bazaarilta Saks Fifth Avenuen tavaratalosta tehtävään juttuun huhtikuun 1937 lehteen. Lehti antoi hänelle töitä vielä muutamissa numeroissa, ja tulojensa täydentämiseksi Kertész otti toimeksiantoja myös Town and Country -julkaisulta. Vogue kutsui hänet lehteen töihin, mutta hän hylkäsi tarjouksen, koska pelkäsi, ettei voisi vilpittömän innostuneena kuvata sellaisia studiokuvia, joita muotimaailmassa nähdään. Sen sijaan hän valitsi Lifen ja aloitti jutulla The Tugboat. Määräyksestä huolimatta hän kuvasi muutakin kuin pelkästään aihetta eli hinaajia. Hän kuvasi koko satamaa ja sen tapahtumia. Siksi Life kieltäytyi julkaisemasta kuvia, ja Kertész tunsi jälleen turhautuvansa kaupunkiin ja sen valokuva-alan tukahtuneisuuteen.
25. lokakuuta 1938 ilmestyneessä numerossaan Look lopulta julkaisi valokuvasarjan Palomies menee kouluun, mutta merkitsi kuvien tekijäksi Kertészin entisen esimiehen Ernie Princen.. Raivostunut Kertész suunnitteli, ettei koskaan enää työskentelisi kuvalehdille. Hänen kuviaan julkaistiin kuitenkin Coronet-lehdessä 1937, mutta häntä kohdeltiin töykeästi, sillä kun lehti julkaisi erikoisnumeron, jossa oli Coronetin "ikimuistettavia valokuvia", niiden joukossa ei ollut hänen kuviaan. Myöhemmin hän katkaisi kaikki siteet lehteen ja sen päätoimittajaan Arnold Gingrichiin. Sama toistui Voguen kesäkuun 1941 numerossa, joka oli omistettu valokuvaukselle Condé Nast Publishingin johtajan Condé Montrose Nastin kunniaksi. Vaikka Kertész oli tehnyt yli 30 tilattua kuvaesseetä ja -artikkelia Voguelle ja House and Gardenille, häntä ei huomioitu valokuvaajaluettelossa. Koska Kertészillä ja Elizabethilla oli Unkarin passit, Kertész leimattiin viholliseksi toisen maailmansodan vuoksi, eikä hän saanut kuvata ulkona eikä mitään, mikä liittyi valtion turvallisuuteen, ja myöhemmin häneltä otettiin sormenjäljet. Kertész ei halunnut joutua pidätettyksi eikä hankaluuksiin poliisin kanssa, sillä Elizabeth oli perustanut kosmetiikkayrityksen Cosmia Laboratories unkarilaisen ystävänsä kanssa, ja lopetti siksi tilaustyöt ja katosi valokuvausalalta kokonaan kolmeksi vuodeksi.
Elizabeth sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 20. tammikuuta 1944 ja Kertész 3. helmikuuta. Huolimatta ankarasta kilpailusta muiden valokuvaajien, kuten Irving Pennin kanssa Kertész palasi toimeksiantotehtäviin. Vaikka hänet jätettiin ulkopuolelle Voguen 63 valokuvaajan "valokuvauksen sukupuusta", jossa lueteltiin ajan merkittäviä valokuvaajia, House and Garden, jolle hän oli työskennellyt aiemmin, palkkasi hänet joulujutun tekoon. New Bauhaus - American School of Designin johtaja László Moholy-Nagy tarjosi hänelle kesäkuussa 1944 paikkaa valokuvauksen opettajana. Osakseen tulleesta kunniasta huolimatta hän hylkäsi tarjouksen. Hän julkaisi 1945 uuden valokuvakirjan Day of Paris, jossa oli hänen juuri ennen Ranskasta lähtöään ottamiaan kuvia. Kirja oli arvostelumenestys. Kun Elizabethin kosmetiikkayritys menestyi, Kertész suostui, kun House and Gardenin uusi taiteellinen johtaja tarjosi vuonna 1946 hänelle pitkäaikaista yksinoikeussopimusta. Vaikka sopimuksella rajoitettiin hänen mahdollisuuttaan muokata kuvia ja hän joutui työskentelemään tuntikausiksi studioon, palkka, joka oli ainakin 10 000 dollaria vuodessa, oli tyydyttävä, ja negatiivinsa hän saisi takaisin puolen vuoden kuluttua.
Vaikka aihealue oli rajattu, Kertész pääsi kuitenkin kuuluisiin koteihin ja paikkoihin ja myös Eurooppaan, ja hän matkusti Englantiin ja vielä kerran myös Budapestiin ja Pariisiin. Vuosina 1945–1962 House and Gardenissa julkaistiin yli kolmetuhatta hänen kuvaansa, ja hän loi alalla itselleen maineen. Kertész kuitenkin teki hyvin vähän omaa kuvausta tuona aikana, ja hän kärsi taiteellisen luomistyön puutteen vuoksi.