stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lahja Oksanen
Opinnot

Hän kävi kuusi luokkaa Turun suomalaista lyseota ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan samassa koulussa vuonna 1925. Oksanen suoritti Sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925 ja kapteenikurssin Sotakorkeakoulussa vuonna 1926 sekä komppanianpäällikkökurssin Taistelukoulussa vuonna 1929. Konekivääri- ja kranaalinheitinkurssin hän suoritti Taistelukoulussa vuonna 1935.
Jääkärikausi

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennyspataljoonaan 15. lokakuuta 1916. Hän osallistui Berliinissä järjestetyille räjäytyskursseille vuosina 1916 ja 1917, jotka käytyään hänet komennettiin Saksan Meriesikunnan käyttöön, joka komensi hänet erikoistehtäviin Ruotsiin sekä Suomeen.
Suomen sisällissota

Oksanen toimi ennen sisällissodan alkamista suojeluskuntatyössä Varsinais-Suomessa. Sisällissodan alettua hän toimi aluksi komppanianpäällikkönä Hämeen ryhmän 4, komppaniassa ja myöhemmin 13. komppaniassa sekä 22. maaliskuuta 1918 lähtien III Seppälän pataljoonan 3. komppaniassa. Hänet määrättiin 8. huhtikuuta 1918 Vaasaan rykmentin II pataljoonan 7. komppanian päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Mannisella ja Messukylässä sekä Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Oksanen siirrettiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleenjärjestelyssä Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, josta myöhemmin muodostettiin Porin rykmentti. Porin rykmentistä hänet siirrettiin 10. joulukuuta 1918 Kaartin jääkäripataljoonaan ja 11. tammikuuta 1919 alkaen Pohjolan jääkäripataljoonaan, josta myöhemmin muodostettiin Kajaanin sissipataljoona. Kajaanin sissipataljoonassa hänet määrättiin 14. helmikuuta 1919 alkaen 3. komppanian päälliköksi. Kajaanin sissipataljoonasta hänet siirrettiin 6. joulukuuta 1920 alkaen Uudenmaan rykmenttiin 1. komppanian päälliköksi ja 29. kesäkuuta 1928 alkaen I pataljoonan komentajaksi. Uudenmaan rykmentistä Oksanen siirrettiin 1. joulukuuta 1931 Porin rykmentin I pataljoonan komentajaksi ja 30. toukokuuta 1938 alkaen Turun eteläisen sotilaspiirin päälliköksi. Myöhemmin hän toimi Santahaminan komendanttina vuosina 1927–1931 ja Turun kaupungin komendanttina vuosina 1932–1938.
Talvi- ja jatkosota

Oksanen osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 14:ssä ja osallistui taisteluihin Muolaalla, Summassa, Viipurissa, ja Viipurinlahdella. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin päälliköksi Lahden suojeluskuntapiirin I alueelle.
Jatkosodan puhjettua Oksanen komennettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 22:een, josta hänet siirrettiin myöhemmin komentajan viransijaiseksi Jalkaväkirykmentti 44:ään. Edellä mainitusta rykmentistä hänet nimitettiin vuonna 1941 Jalkaväkirykmentti 22:n komentajaksi, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet komentajan viransijaiseksi Rajajääkäripataljoonan 3:een. Myöhemmin hänet siirrettiin IV Armeijakunnan esikuntaan, missä hän toimi maastosuunnittelu-upseerina ja kenttävarustustoimiston päällikkönä aina vuoteen 1944 saakka. Armeijakunnan esikunnasta hän oli komennettuna Jääkäripataljoona 2:n komentajan viransijaiseksi eri aikoina vuosina 1942–1943. Armeijakunnasta hänet siirrettiin vuonna 1944 pataljoonan komentajaksi Jalkaväen aliupseerikouluun, josta hänet siirrettiin edelleen sodan lopussa Jalkaväen koulutuskeskus 27:n päällikön apulaiseksi. Koulutuskeskuksesta hänet siirrettiin edelleen Panssarintorjuntakoulutuskeskuksen päälliköksi. Oksanen osallistui jatkosodan taisteluihin Korpiselässä, Salmissa, Kaukjärvellä, Säntämässä, Tuuloksessa, Nurmoilassa ja Syvärillä.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Oksanen jatkoi edelleen samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin Jääkäripataljoona 3:n Aliupseerikoulun väliaikaiseksi johtajaksi. Pataljoonan väliaikaisena komentajana hän toimi vuonna 1945, kunnes hänet nimitettiin kyseiseen virkaan. Pataljoona komentajan hän toimi vuosina 1945–1946. Lahden sotilaspiirin komentajaksi hänet nimitettiin vuonna 1946 ja oli tehtävässä vuoteen 1952 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja työskenteli sen jälkeen toimitusjohtajana omistamassaan Turun Sulkemis- ja Vartioimis Oy:ssä kuolemaansa saakka. Hänet haudattiin Turkuun.
Luottamustoimet

Oksanen toimi Uudenmaan rykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1925 ja 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuosina 1925–1926 ja jäsenenä vuonna 1933. Hän toimi myös Helsingin pitäjän kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1930–1931 ja 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1945 sekä Etelä-Hämeen sotilasläänin varsinaisena jäsenenä vuonna 1947.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 10. toukokuuta 1918  Kapteeni 6. joulukuuta 1920  Majuri 16. toukokuuta 1928  Everstiluutnantti 1941 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk. (1919 ja 1940)  Vapaudenristi 4. lk. (1919 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Hannu Juusola

Hannu Matti Sakari Juusola (s. 10. toukokuuta 1963 Rovaniemi) on Lähi-idän tutkimuksen professori Helsingin yliopistossa. Juusolan tutkimusteemat käsittelevät demokratiaa, sekularisaatiota ja kansalaisuusdiskursseja Lähi-idässä, kuivuuden merkitystä Lähi-idän poliittisissa konflikteissa, juutalaista magiaa sekä orientalismia Suomessa.
Opinnot ja ura

Juusola valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1993 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1999 seemiläisten kielten ja kulttuurin alalta.
Juusola toimi seemiläisten kielten ja kulttuurien yliopistonlehtorina Helsingin yliopistossa vuosina 2001–2010. Vuonna 2002 hän oli Suomen Akatemian tutkijatohtorina Yalen yliopistossa ja vuosina 2009–2010 Suomen Lähi-idän instituutin johtajana Damaskoksessa.
Vuonna 2011 Juusola nimitettiin Helsingin yliopiston seemiläisten kielten ja kulttuurien professoriksi. Vuonna 2013 hän toimi Berkeleyn yliopistossa vierailevana tutkijana.  Juusola on Suomen Lähi-idän instituutin säätiön varapuheenjohtaja.
Hannu Juusola valittiin Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan uudeksi inspehtoriksi 2025 alkaen, osakunnan yleiskokouksessa 15.10.2024.lähde?
Mielipiteet

Juusola on tuominnut Israelin toiminnan Israelin ja arabimaiden välisessä konfliktissa. Hän pitää Israelin toimintaa pysyvänä miehityksenä ja kolonisaationa.
Teokset

Israelin historia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2005.  ISBN 951-662-920-2  (Uusi painos 2014 ISBN 978-952-495-359-7 )
Sinéad O’Connor

| Sinéad O’Connor |
| --- | --- |
 Sinéad O’Connor 2014
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 1966 Dublin, Irlanti
Kuollut: 26. heinäkuuta 2023 (56 vuotta) Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1986–2023
Tyylilajit:  vaihtoehtorock, pop rock, reggae, folk rock, College rock, Celtic rock (käännä suomeksi) ja indie pop 
Soittimet:  kitara, tinapilli, lyömäsoitin ja piano 
Levy-yhtiöt:  Chrysalis Records, Ensign Records (käännä suomeksi), Vanguard Records, One Little Independent Records (käännä suomeksi) ja Nettwerk 
Aiheesta muualla
www.sineadoconnor.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sinéad Marie Bernadette O’Connor (vuodesta 2018 Shuhada’ Sadaqat; 8. joulukuuta 1966 Dublin, Irlanti – 26. heinäkuuta 2023 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli irlantilainen poplaulaja ja lauluntekijä.
Nuoruus

Sinéad O’Connor syntyi Dublinin Glenagearyn esikaupunkialueella. Hänen vanhempansa olivat ompelija Marie O’Grady ja rakennesuunnittelijasta asianajajaksi ryhtynyt Sean O’Connor. Sinéad oli kahdeksanvuotias, kun hänen vanhempansa erosivat. Hän ja hänen kaksi sisarustaan sijoitettiin äidin luokse. O’Connor väitti myöhemmin äitinsä olleen henkisesti väkivaltainen ja ajaneen hänet myymälävarkaaksi. Siksi hän muutti lopulta isänsä luokse. O’Connor kirjoitti pahoinpitelystä myös kappaleessa ”Fire on Babylon” (1994).
O’Connor osoittautui liian hankalaksi isälleen ja tämän puolisolle, ja hänet lähetettiin 14-vuotiaana Dublinin Drumcondrassa sijainneeseen koulukotiin, joka oli yksi katolisen kirkon ylläpitämistä pahamaineisista Magdalene-pesuloista. O’Connor oli siellä 18 kuukautta. Vaikka hän ei pitänytkään paikasta ja kuvaili sitä myöhemmin vankilaksi, hän kertoi sen myös pelastaneen hänen elämänsä. Eräs opettajista esitteli O’Connorin paikallisen In Tua Nua -yhtyeen rumpalille. O’Connor oli yhtyeen mukana lyhyen aikaa.
Ura > Nopea nousu

O’Connor karkasi kotikoulun jälkeen sisäoppilaitoksesta ja muutti Dubliniin, missä aloitti uransa muusikkona. Hän liittyi pub rock -yhtye Ton Ton Macouteen. Ensign Recordsin edustaja kuuli 1985 O’Connorin esiintymisen ja pyysi tältä demonauhaa. O’Connor alkoi pian tämän jälkeen työstää ensimmäistä albumiansa, vuonna 1987 julkaistua The Lion and the Cobra. Sen myötä O’Connor sai heti mainetta uutena merkittävänä laulaja-lauluntekijänä. Albumi sai huomiota myös kansikuvastaan, jossa kalju O’Connor virnisti käsi nyrkissä nostettuna. Tyyli erosi huomattavasti aikansa muista naislauluntekijöistä.
O’Connorin toinen albumi I Do Not Want What I Haven’t Got ilmestyi 1990. Se oli vahvasti omaelämäkerrallinen, ja sillä oli Princen kirjoittama kappale ”Nothing Compares 2 U”, josta tuli O’Connorin uran suurin hittikappale. Se oli yksi vuoden 1990 myydyimmistä singleistä, ja itse albumi sai neljä Grammy-ehdokkuutta. Albumi palkittiin parhaana alternative-albumina, mutta O’Connor kieltäytyi vastaanottamasta sitä protestina Grammyjen äärimmäisen kaupallisuuden takia.
O’Connor alkoi 1990-luvun alussa saada myös huomiota protesteistaan. Yhdysvalloissa häntä ivattiin, kun hän kieltäytyi esiintymästä Yhdysvaltain kansallislaulun jälkeen. Frank Sinatra muun muassa uhkasi tämän takia löylyttää O’Connorin. Saturday Night Livesta O’Connor puolestaan vetäytyi vierailevan juontajan Andrew Dice Clayn misogynian takia.
Ura > Uran lasku

O’Connorin kolmas albumi oli vuonna 1992 julkaistu Am I Not Your Girl?, jolla oli pääosin jazz-covereita. Se sai vain vähän kaupallista huomiota. O’Connor esiintyi vuoden 1992 aikana lopultakin myös Saturday Night Live -ohjelmassa, jossa hän repi paavi Johannes Paavali II:n kuvan protestina katolisen kirkon yritykselle peitellä Irlannissa kirkon pedofiiliskandaalia. Se johti O’Connorin uran suurimpaan kohuun, ja hänet muun muassa kaksi viikkoa myöhemmin buuattiin lavalta New Yorkissa järjestetystä Bob Dylan -tribuuttikonsertista.
O’Connorista tuli käytännössä sivullinen, ja hänen väitettiin jättäneen musiikkialan. Hän kuitenkin julkaisi 1994 LP:n Universal Mother, joka sai hyvä arvioita mutta jonka myynti ei ollut erityisen hyvää. O’Connor vetäytyi albumin jälkeen julkisuudesta, vietti aikaa lastensa kanssa ja kävi terapiassa.
O’Connor julkaisi 1997 EP:n Gospel Oak ja vuonna 2000 ensimmäisen täyspitkän albumin kuuteen vuoteen. Faith and Courage sai hyviä arvioita, ja se nostettiin monissa arvioissa vuoden parhaimpien albumien joukkoon. Siltä julkaistiin myös hittikappale ”No Man’s Woman”. Perinteistä irlantilaista musiikkia oli vuorossa albumilla Sean-Nós Nua (2002).
O’Connorin kerrottiin vuonna 2003 lopettavan uransa. She Who Dwells in the Secret Place of the Most High Shall Abide Under the Shadow of the Almighty -albumin piti jäädä hänen viimeisekseen. Kaksi vuotta myöhemmin ilmestyi kuitenkin reggae-vaikutteinen Throw Down Your Arms ja vuonna 2007 Theology.
O’Connorin yhdeksäs albumi How About I Be Me (And You Be You)? (2012) käsitteli Theologyn jälkeistä julkaisuuskuvaa eli seksuaalisuutta, uskontoa, toivoa ja epätoivoa. I’m Not Bossy, I’m the Boss (2014) sai inspiraationsa kampanjasta, joka kannusti naisten voimaantumiseen.
O’Connorin muistelmateos Muistelmat julkaistiin 2021, ja seuraavana vuonna ilmestyi dokumenttielokuva Nothing Compares, joka palkittiin muun muassa Irlannin elokuva- ja televisioakatemina parhaan dokumentin palkinnolla.
Yksityiselämä

O’Connorilla oli neljä lasta, joista vuonna 2004 syntynyt poika teki itsemurhan tammikuussa 2022. O'Connor kertoi vuonna 2003 julkisesti olevansa biseksuaali.
1990-luvulla O’Connorilla diagnosoitiin virheellisesti kaksisuuntainen mielialahäiriö, joka korjattiin myöhemmin traumaperäiseksi stressihäiriöksi ja masennukseksi. Traumat johtuivat hänen äitinsä väkivaltaisuudesta. Äiti myös varasteli pakonomaisesti. Äiti kuoli auto-onnettomuudessa 10. helmikuuta 1985.
O’Connor ilmoitti lokakuussa 2016 lopettaneensa 30 vuotta jatkuneen kannabiksen käytön ja olevansa kokonaan päihteetön.
Yksityiselämä > Uskonto ja nimenmuutos

O’Connor ilmoitti lokakuussa 2018 kääntyneensä muslimiksi ja vaihtaneensa nimekseen Shuhada’ Davitt. Myöhemmin hän käytti nimeä Shuhada’ Sadaqat. Saman vuoden marraskuussa uutisoitiin, että hän oli alkanut pitää valkoisia ihmisiä kuvottavina eikä enää halunnut viettää yhtään aikaa valkoisten tai ei-muslimien kanssa. Myöhemmin samassa kuussa hän ilmoitti kirjoittaneensa noin, koska halusi Twitter-tilinsä suljettavan. Syyskuussa 2019 hän pyysi anteeksi kommenttejaan ja sanoi, etteivät ne olleet totta silloin eivätkä nyt.lähde?
Yksityiselämä > Kuolema

O’Connor muutti heinäkuussa 2023 Lontooseen. Vain muutamaa viikkoa myöhemmin, 26. heinäkuuta, hänet löydettiin kuolleena uudesta asunnostaan Etelä-Lontoon Herne Hillistä. Kuolinsyinä olivat keuhkoahtaumatauti, astma ja alempien hengitysteiden matala-asteinen infektio.
Albumit

The Lion and the Cobra (1987)
I Do Not Want What I Haven’t Got (1990)
Am I Not Your Girl? (1992)
Universal Mother (1994)
Gospel Oak (1997)
So Far... The Best Of Sinéad O'Connor (1997)
Faith and Courage (2000)
Sean-Nós Nua (2002)
She Who Dwells in the Secret Place of the Most High Shall Abide Under the Shadow of the Almighty (2003)
Collaborations (2005)
Throw Down Your Arms (2005)
Theology (2007)
How about I Be Me (And You Be You)? (2012)
I’m Not Bossy, I’m the Boss (2014)
Kirjat

Muistelmat. (Rememberings, suom. Jänis Louhivuori) Minerva, 2022. ISBN 9789523753211
Elokuvat

Kathryn Ferguson: Nothing Compares: Sinéad O'Connor. UK–Irlanti, 2023. Dokumenttielokuva, 1 h 37 min.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sinéad O’Connor Wikimedia Commonsissa
Sinéad O'Connor obituary: A talent beyond compare BBC:n elämäkerta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 2 
O’Connor vuonna 1987
O’Connor esiintymässä vuonna 2008.
Jussi Juurikkala

Jussi Juurikkala (23. maaliskuuta 1926 Tuusula – 8. tammikuuta 2016 Vantaa) oli suomalainen diplomi-insinööri, kirjailija ja toimittaja.
Jussi Juurikkala oli jo koulupoikana kiinnostunut lentokoneista, mutta haave lentäjän ammatista kariutui hänen likinäköisyytensä vuoksi. Sen sijaan hän opiskeli lentokoneenrakennusta Teknillisessä Korkeakoulussa, josta hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1954. Hän toimi Lohjan katsastusalueen katsastusmiehenä vuosina 1951–1955, Korpivaara Oy:n huoltopäällikkönä vuosina 1955–1959, osastoinsinöörinä ilmavoimien esikunnassa vuosina 1962–1975 ja liikenneministeriön yli-insinöörinä vuosina 1975–1978. Sotilasarvoltaan Juurikkala oli insinöörieverstiluutnantti.
Juurikkala toimi 1950-luvulta alkaen 1970-luvulle saakka Tekniikan Maailma -lehden auto- ja moottoripyörätoimittajana ja 1970-luvun lopulta lähtien vapaana kirjailijana ja toimittajana. Juurikkalalla oli 1970-luvulla keskeinen rooli museoajoneuvoja koskevan lainsäädännön synnyssä.
Juurikkalan toimiessa Korpivaaran huoltopäällikkönä yhtiön maahantuomiin automerkkeihin kuulunut Citroën esitteli teknisesti uraauurtavan DS-mallinsa. Juurikkalan tehtäväksi tuli laatia suomenkieliset huolto- ja korjaamokäsikirjat tätä mallia varten, koska valmistaja ei toimittanut niitä Suomeen.
Kansanedustaja, erityisopettaja Timo Juurikkala on Jussi Juurikkalan poika.
Teoksia

Mies ja auto. Tekniikan Maailma, Helsinki 1962, 2. painos 1965, 3. uus. painos 1967
Matkailuperävaunuopas ; kirj. Jussi Juurikkala, Anssi Siukosaari. Tekniikan Maailma, Helsinki 1966
Käytetty auto : Ostajan opas. Tekniikan Maailma, helsinki 1969
Poika ja prätkä ; kirj. Jussi Juurikkala, Juha Juurikkala. Otava 1972, 2. painos 1973
Mitä-Missä-Milloin Autokäsikirja. Otava 1973
Autokirja. Otava 1974, 1987
Nuo mainiot ajoneuvot. Tietoteos, Helsinki 1976, 2. painos 1989
Perävaunut. Otava 1976
Autorekisterikeskuksen hajauttamistyöryhmän mietintö ; työryhmä Jussi Juurikkala, Aatos Laine, Heikki Joustie. Liikenneministeriö, Helsinki 1977
Talviautoilun opas. Tietoteos, Espoo 1977
Moottoripyöräilijän liikenneopas. Tietoteos, Espoo 1978
Minä ja mopo. Otava 1988
Kuolemankurvasta moukaripörssiin : Eläintarhanajojen autokilpailut 1932-1963 ; kirj. Fred Geitel, Jussi Juurikkala, Jyrki K. Talvitie. Tietoteos, Espoo 1993
Moottoripyörä Suomessa. Ajatus, Helsinki 1999
Elämäni autot. Ajatus, Helsinki 2000
Muistatko merkin? : vuosisadan moottoripyörät. Ajatus, Helsinki 2002
Toimitustöitä

TM koeajaa 2 : koottu Tekniikan maailmassa v. 1957–61 & 1957–63 julkaistuista tärkeimmistä koeajoselostuksista ; toim. Jussi Juurikkala, Matti Korjula ja Erkki Paasikangas. Tekniikan Maailma, Helsinki 1963, 2. painos 1964
TM koeajaa 3 : koottu Tekniikan maailmassa v. 1962–1964 julkaistuista tärkeimmistä koeajoselostuksista ; toim. Jussi Juurikkala ja Erkki Paasikangas. Tekniikan Maailma, Helsinki 1965
TM koeajaa 4 : koottu Tekniikan maailmassa joulukuun 1964 ja toukokuun 1966 välisenä aikana julkaistuista tärkeimmistä koeajoselostuksista ; toim. Jussi Juurikkala ja Erkki Paasikangas. Tekniikan Maailma, Helsinki 1966
Autotekniikan käsikirja. Autotekniikan perusteet ; päätoim. Jussi Juurikkala ; kirj. Jussi Juurikkala. Tammi 1981
Autotekniikan käsikirja. Dieselmoottori : rakenne, toiminta ja korjaukset ; päätoim. Jussi Juurikkala ; kirj. Matti Kleimola, Yrjö Pohjanpalo. Tammi 1981, 2. uud. painos 1986
Autotekniikan käsikirja. Kori : korjaukset ja pintakäsittely ; päätoim. Jussi Juurikkala ; kirj. Pentti Enkvist, Holger Alén, Pentti Harjula. Tammi 1981
Autotekniikan käsikirja. Moottori : huolto ja korjaukset ; päätoim. Jussi Juurikkala ; kirj. Jussi Juurikkala. Tammi 1982, 2. uud. painos 1989
Autotekniikan käsikirja. Traktorit, työkoneet ja maatalouskoneet ; päätoim. Jussi Juurikkala ; kirj. Hannu Niskanen. Tammi 1982, 2. uud. painos 1985
Autotekniikan käsikirja. Kytkentäkaavioita 1–8 ; päätoim. Jussi Juurikkala. Tammi 1982–1989
Autotekniikan käsikirja. Autojen säätöarvoja 1–7 ; päätoim. Jussi Juurikkala. Tammi 1982–1988
Autotekniikan käsikirja. Sähkölaitteet ; päätoim. Jussi Juurikkala ; kirj. Kari Pynnä, Matti Suominen ja Kalervo Lammi. Tammi 1984
Autotekniikan käsikirja. Traktorien teknisiä tietoja ja säätöarvoja 1-5 ; päätoim. Jussi Juurikkala. Tammi 1984–1988
Autotekniikan käsikirja. Polttoainelaitteet ; päätoim. Jussi Juurikkala ; kirj. Jussi Juurikkala ym. Tammi 1986
Autotekniikan käsikirja. Kytkentäkaavioita 5-11 ; päätoim. Jussi Juurikkala. Tammi 1986–1992
Näin korjaan autoani : vaihe vaiheelta, oikein ja edullisesti ; toimituskunta Matti Pensala, Jussi Juurikkala, Timo Mäkinen ym.. Mestarikustannus, Helsinki 1985-1987
Suomennoksia

John Day : Auto Benzistä ja Daimlerista nykypäiviin. Tammi 1977 (alkuteos The Bosch book of the motor car)
Suuri autokirja ; kirj. Marco Ruiz ym. ; suom. Jussi Juurikkala ; päätoim. Adriano Zannino. Tammi 1985
Sirkka-Liisa Jämsä-Jounela

| Sirkka-Liisa Jämsä-Jounela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1952 (ikä 72) Haapajärvi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kemian tekniikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI 1978, TkL 1985, TkT 1990)
Instituutti:  Aalto-yliopisto
Palkinnot:  Teknillisten tieteiden akatemian jäsen (2007–), SVR R I
Aiheesta muualla
Sirkka-Liisa Jämsä-Jounela. Professor (Aalto Univ.)
Sirkka-Liisa Katriina Jämsä-Jounela (o.s. Jämsä; s. 6. huhtikuuta 1952 Haapajärvi) on suomalainen tekniikan tohtori, joka on toiminut Aalto-yliopiston (aiemmin Teknillisen korkeakoulun) kemian tekniikan (prosessien ohjauksen ja hallinnan) professorina.
Jämsä-Jounela tuli ylioppilaaksi Kemijärven lyseosta (1972). Hän valmistui Oulun yliopistosta diplomi-insinööriksi (1978) ja Teknillisestä korkeakoulusta tekniikan lisensiaatiksi (1985) ja tekniikan tohtoriksi mittaus- ja säätötekniikan piiristä (1990). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1990) oli otsikoitu Modern approaches to control of mineral processing.
Jämsä-Jounela työskenteli atk-suunnittelijana (1978–1980) ja VTT:n tutkijana (1981–1983). Sitten hän oli Kemira Engineeringin säätöinsinööri (1983–1986), Suomen Akatemian ja Kemira Engineeringin teollisuustutkija (1987–1991) ja Outokumpu Mintech Oy:n vanhempi konsultti (1991–1994). Hän työskenteli Teknillisen korkeakoulun prosessien ohjauksen ja automaatiolaboratorion määräaikaisena professorina ennen nimitystään kemian tekniikan professoriksi (2002–).
Vuoteen 2011 mennessä Jämsä-Jounelan tieteellinen tuotantonsa käsitti noin 170 kansainvälistä konferenssi- ja lehtijulkaisua. Sittemmin tieteellinen tuotanto on jatkunut. Hänen tutkimuskohteensa ovat viime vuosina liittyneet prosessiautomaation valtavirtaan: teollisuus 4.0, teollinen laitteiden internet, pilvilaskenta, big data, 5G, tekoäly ja näiden soveltaminen prosessiteollisuuteen. Jämsä-Jounela tutkii myös uusia prosessinsäädön ja -ohjauksen teorioita pyrkimyksenään saada tehtaat toimimaan tehokkaammin ja kestävämmin.
Jämsä-Jounela on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen (2007–). Kotimaisiin tunnustuksiin kuuluu myös Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarin arvo (SVR R I).
Aiheesta muualla

Sirkka-Liisa Jämsä-Jounelan Google Scholar -profiili (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (scholar.google.com)
Sirkka-Liisa Jamsa-Jounela. Aalto University, Department of Biotechnology and Chemical Technology (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus
Heikki Jussila (jääkäri)

Heikki Jussila (14. kesäkuuta 1887 Haukipudas - 7. marraskuuta 1941) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Jussila ja Maria Kristiina Jämsä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Nanni Olga Marttilan kanssa.
Opinnot

Jussila kävi kansakoulun, maamieskoulun ja Haapaveden kansanopiston vuosina 1908–1909 sekä suoritti yksityisesti viidennen luokan vuonna 1925 ja seitsemännen luokan vuonna 1935 Oulun yhteislyseossa. Hän suoritti sotilasohjaajakurssit vuosina 1921, 1922 ja 1923 ja  taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1925 sekä komentajakurssin vuonna 1928 Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Jääkärikausi

Jussila oli mukana jääkärien värväystoiminnassa ennen liittymistään itsekin vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 21. helmikuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja  Riianlahdella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 17. joulukuuta 1916, josta hänet komennettiin Saksan yleisesikunnan järjestämille räjäytyskursseille. Takaisin komppaniaansa hän palasi 20. toukokuuta 1917.
Suomen sisällissota

Jussila saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) vänrikiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.