stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ihmisen evoluutio
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Human evolution, Australian Museum (englanniksi)
Becoming Human, Institute of Human Origins (englanniksi)
Hominid Species talkorigins.org (englanniksi)
Telkänranta, Helena: Mikä teki ihmisen? Tiede.fi. 23.3.2005.
Journey of Mankind. Bradshaw Foundation. (englanniksi)
Ihmisen evoluutio. Internetix.
OpetusTV, biologia: Ihmisen evoluutio
Markku Sandell, Geeneissämme piilottelee tuntemattomia esi-isiä – tutkijoiden mukaan niitä voi löytyä useita, Yle.fi, uutiset 3.11.2018
Ihmisen evoluutio
Valikoima kädellisten kalloja
Hominoidien luokittelu, ihmisen linja vasemmalla
Suuntaa antava sukupuu, johon on sijoitettu suku Kenyanthropus ja Australopithecus siirretty läheiseksi sukulaislinjaksi. Myös toisenlaisia malleja on, joissa ihmisten suku Homo olisi kehittynyt suvusta Australopithecus. Tutkijat ovat yksimielisiä yleisestä suunnasta, mutta mielipide-eroja on yksityiskohdista vähäisten fossiililöytöjen vuoksi.
Homo-suvun sukupuu brittiläisen antropologin Chris Stringerin mukaan vuodelta 2012.
Ensimmäinen rekonstrukktio neandertalinihmisen päästä vuodelta 1888.
Eräs näkemys nykyihmisen pysyvän levittäytymisen aikataulusta. Luvut tarkoittavat "tuhatta vuotta sitten".
CD Leganés

Club Deportivo Leganés, S.A.D. on jalkapalloseura, joka tulee Leganésin kaupungista Espanjasta. Seura perustettiin 26. kesäkuuta 1923. Sen edustusjoukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa. Leganésin kotikenttä on 12 454-paikkainen Estadio Municipal de Butarque.
Leganés nousi ensi kertaa maan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Segunda Divisióniin kaudeksi 1993–94. Maan korkeimmalle sarjatasolle Primera Divisióniin se nousi ensimmäisen kerran kaudeksi 2016–2017.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seuran virallinen kotisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Primera División 2024–2025
Alavés
Athletic
Atlético Madrid
Barcelona
Celta
Espanyol
Getafe
Girona
Las Palmas
Leganés
Mallorca
Osasuna
Rayo Vallecano
Real Betis
Real Madrid
Real Sociedad
Sevilla
Valencia
Valladolid
Villarreal
Yair Lapid

| Yair Lapid> יאיר לפיד |
| --- | --- |
 Virallinen muotokuva vuodelta 2022.
Israelin pääministeri
 1. heinäkuuta 2022 – 29. joulukuuta 2022  
Presidentti:  Isaac Herzog
Edeltäjä:  Naftali Bennett
Seuraaja:  Benjamin Netanyahu
Israelin toinen varapääministeri
 Naftali Bennettin hallitus   13. kesäkuuta 2021 – 1. heinäkuuta 2022  
Israelin ulkoministeri
 Naftali Bennettin hallitus   13. kesäkuuta 2021 – 29. joulukuuta 2022  
Edeltäjä:  Gabi Ashkenazi
Seuraaja:  Eli Cohen
Opposition johtaja
 17. toukokuuta 2020 – 13. kesäkuuta 2021 29. joulukuuta 2022 –  
Edeltäjä:  Shelly Yachimovich
Seuraaja:  Benjamin Netanjahu
Israelin valtiovarainministeri
 Benjamin Netanjahun hallitus  18. maaliskuuta 2013 – 4. joulukuuta 2014  
Edeltäjä:  Yuval Steinitz
Seuraaja:  Benjamin Netanyahu (vt.)
Puoluejohtaja
 Yesh Atid -puolueen johtaja   2012–  
Knessetin jäsen
 5.2.2015–  
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. marraskuuta 1963 (ikä 61) Tel Aviv, Israel
Ammatti:  poliitikko, toimittaja
Vanhemmat:  Tommy Lapid   Shulamit Lapid
Puoliso:  Lihi Lapid
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  Yesh Atid 2020–
Muut puolueet:  Yesh Atid 2013–2019, Sininen ja valkoinen 2019–2020
Aiheesta muualla
www.yairlapid.org.il
Yair Lapid (hepr. ‏יָאִיר לַפִּיד‎, s. 5. marraskuuta 1963) on israelilainen poliitikko ja entinen toimittaja. Hän toimii opposition ja keskustalaisen Yesh Atid -puolueen johtajana. Aiemmin hän on toiminut valtiovarainministerinä vuodesta 2013 vuoteen 2014, oppositiojohtajana 2020–2021, ulkoministerinä 2021–2022 ja lyhytaikaisesti pääministerinä 2022.
Elämä ja ura

Lapid syntyi Tel Avivissa aškenasijuutalaiseen perheeseen. Hänen isänsä Yosef oli toimittaja ja poliitikko ja äitinsä Shulamit on kirjailija.
Asepalveluksensa aikana Lapid kirjoitti artikkeleita Israelin puolustusvoimien julkaisemaan lehteen. Vuonna 1991 hän alkoi julkaisemaan kolumnia Maariv-sanomalehteen, minkä jälkeen hän siirtyi kirjoittamaan Yedioth Ahronoth -lehdelle. Hän kokeili uraa myös musiikin, käsikirjoittamisen, näyttelemisen ja nyrkkeilyn parissa. Sittemmin Lapid alkoi juontamaan uutislähetyksiä ja keskusteluohjelmia televisiossa, ja hän julkaisi myös romaaneja.
Lapid siirtyi politiikkaan vuonna 2012 ja perusti keskustalaisen Yesh Atid -puoleen. Hän toimi valtiovarainministerinä 2013–2014. Jännitteet Benjamin Netanjahun kanssa johtivat hänen eroamiseensa, minkä jälkeen hänestä tuli opposition avainhenkilöitä.
Kesällä 2021 Lapid oli solmimassa koalitiohallitussopimusta, jonka mukaan hänen olisi ollut määrä toimia ulkoministerinä hallituskauden puoliväliin asti, minkä jälkeen hän olisi siirtynyt pääministerin tehtäviin Naftali Bennettin tilalle elokuussa 2023. Kahdeksan puolueen liitto perustui ennen kaikkea yhteiseen haluun syrjäyttää Netanjahu pois vallasta. Koalitiohallitus ei kuitenkaan toiminut, ja sen ilmoitettiin hajoavan kesäkuussa 2022. 1. heinäkuuta Lapid astui pääministerin virkaan ja asettui ehdokkaaksi myös jatkaakseen virassa seuraavassa hallituksessa, joka oli määrä muodostaa pian. Hän hävisi Netanjahulle ja palasi oppositiojohtajaksi 29. joulukuuta 2022.
Gazan sodan puhjettua lokakuussa 2023 Netanjahu pyysi Lapidia liittymään väliaikaiseen sota-ajan hallitukseen, mistä tämä kieltäytyi. Marraskuussa Lapid ehdotti Likud-puolueelle uuden koalitiohallituksen muodostamista, joka poistaisi ”Netanjahun ja ääriajattelijat” hallituksesta. Lapidin mukaan Netanjahulla ei ole kansainvälisen yhteisön eikä Israelin kansalaisten tai turvallisuusjärjestelmän luottamusta.
Näkemyksiä

Lapid kannattaa kahden valtion mallia Israelin–Palestiinan konfliktin ratkaisuksi, eli Israelin juutalaisvaltion ja itsenäisen Palestiinan arabivaltion rinnakkaiseloa. Hän vastustaa sellaisten juutalaissiirtokuntien rakentamista, jotka estäisivät tämän toteutumisen.
Lapid asepalveluksensa aikana.
Ceterum censeo

Marcus Porcius Cato vanhempi
Cēterum cēnseō on alkuosa Cato vanhemman käyttämästä latinankielisestä lauseesta Ceterum censeo Carthaginem esse delendam. Kerrotaan, että Marcus Porcius Catolla oli tapana päättää jokainen julkinen puheensa tällä lauseella, joka tarkoittaa ”Muutoin olen sitä mieltä, että Karthago on tuhottava”. Hän oli vakuuttunut siitä, että Rooman oli hyökättävä Karthagoa vastaan ja tuhottava se, kuten lopulta kävikin.
Nykymuodossaan tätä lentävää lausetta ei löydy antiikin lähteistä. Plutarkhos kuitenkin mainitsee Caton liittäneen senaatissa pitämiensä puheiden loppuun mielipiteen Karthagon hävittämisestä.
Nykymaailmassa lauseen opetus viittaa siihen, miten toiston avulla voidaan parantaa sanoman läpimenoa. Sanontaa voi myös käyttää — jos kuulijakunta sen tuntee — puheen lopuksi, kun haluaa puhua aiheen ohi itselleen tärkeästä asiasta.
Dallas (täsmennyssivu)

Dallas tarkoittaa useimmiten Dallasin kaupunkia Yhdysvaltojen Texasin osavaltiossa. Dallas voi tämän lisäksi tarkoittaa seuraavia:
Paikannimenä > Yhdysvalloissa

Dallas, kaupunki Georgiassa
Dallas, kaupunki Oregonissa
Dallas, kunta Etelä-Dakotassa
Dallas, kunta Pennsylvaniassa
Dallas, kunta Pohjois-Carolinassa
Dallas, kunta Wisconsinissa
Dallas, kylä Wisconsinissa
Dallas, kunnallishallinnoton alue Arkansas’ssa
Dallas, kunnallishallinnoton alue Länsi-Virginiassa
Dallas Plantation, kunta Mainessa
Dallas Township, kunta Michiganissa
Dallas Township, kunta Pennsylvaniassa
Melcher-Dallas, kaupunki Iowassa
Dallasin piirikunta, useita piirikuntia
Paikannimenä > Australiassa

Dallas, Melbournen lähiö
Paikannimenä > Kanadassa

Dallas, Kamloopsin naapurusto Brittiläisessä Kolumbiassa
Dallas/Red Rose, kunnallishallinnoton alue Manitobassa
Paikannimenä > Skotlannissa

Dallas, kylä Skotlannissa
Henkilöitä > Dallas sukunimenä

George M. Dallas (1792–1864), yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko, varapresidentti 1845–1849
Josh Dallas (s. 1978), yhdysvaltalainen näyttelijä
Matt Dallas (s. 1982), yhdysvaltalainen näyttelijä
Henkilöitä > Dallas etunimenä

Dallas Austin (s. 1970), yhdysvaltalainen musiikkituottaja, kitaristi ja kosketinsoittaja
Dallas Drake (s. 1969), kanadalainen jääkiekkoilija
Dallas Eakins (s. 1967), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija ja valmentaja
Dallas Green (s. 1980), kanadalainen laulaja, lauluntekijä, kitaristi ja pianisti
Dallas Keuchel (s. 1988), yhdysvaltalainen baseballpelaaja
Dallas Long (1940–2024), yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä ja olympiavoittaja
Dallas Roberts (s. 1970), yhdysvaltalainen näyttelijä
Dallas Toler-Wade (s. 1974), yhdysvaltalainen laulaja ja kitaristi
Dallas Wayne (s. 1956), yhdysvaltalainen muusikko
Televisiosarjoja

Dallas, vuosina 1978–1991 esitetty televisiosarja
Dallas, vuosina 2012–2014 esitetty televisiosarja
Muita merkityksiä

USS Dallas (SSN-700), Yhdysvaltain laivaston ydinsukellusvene
Pius X

| Pius X |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Giuseppe Melchiorre Sarto
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1835 Riese, Italia
Kuollut: 20. elokuuta 1914 (79 vuotta) Apostolinen palatsi, Vatikaani
Paavi
Paavius alkoi:  4. elokuuta 1903
Paavius päättyi:  20. elokuuta 1914
Edeltäjä:  Leo XIII
Seuraaja:  Benedictus XV
 Nimikirjoitus
Pyhä Pius X, alkuperäiseltä nimeltään Giuseppe Melchiorre Sarto, (2. kesäkuuta 1835 – 20. elokuuta 1914) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi vuosina 1903–1914.
Pius X oli Vatikaanin Annuario Pontificio -vuosikirjassa julkaistun perimätietoon perustuvan paaviluettelon mukaan 257. paavi. Pius X:n paavinkauden eli pontifikaatin aikana tärkeäksi tekijäksi muodostui muun muassa modernismin vastustus, jota paavi tuki. Pius X olikin diplomaattista edeltäjäänsä Leo XIII:ta konservatiivisempi.
Pius XII julisti Pius X:n pyhimykseksi vuonna 1954. Pius X oli ensimmäinen pyhimykseksi julistettu paavi sitten 1500-luvulla uskonpuhdistusta vastaan taistelleen Pius V:n.
Elämä ennen paaviutta

Giuseppe Sarto syntyi vuonna 1835 Riesen kylässä, lähellä Venetsiaa. Hänen vanhempansa olivat postinkantajana toiminut Giovanni Battista Sarto sekä Margarita Sarto. Giuseppe Sarton isä Giovanni Sarto kuoli vuonna 1852, kun taas äiti Margarita Sarto eli nähdäkseen pojastaan tulevan kardinaali.
Lapsuutensa Sarto vietti köyhyydessä. Nuorena hän opiskeli latinan kieltä, ja hänen opettajanaan toimi kyläläinen pappi. Vuonna 1850 hän otti vastaan tonsuurin, jota hänelle tarjosi Trevision piispa. Sarto sai myös apurahan Trevision hiippakunnalta. Myöhemmin Sarto suoritti filosofiset ja teologiset opintonsa loppuun.
Papiksi Sarto vihittiin vuonna 1858. Tämän pappisvihkimyksen jälkeen hän työskenteli Tombolon kaupungissa yhdeksän vuoden ajan kappalaisena. Samalla Sarto laajensi oppineisuuttaan teologian saralla ja opiskeli muun muassa kanonista lakia. Vuonna 1867 Sarto siirtyi työskentelemään Salzanon kaupunkiin, missä hän esimerkiksi kunnosti paikallista kirkkoa ja työskenteli avustaakseen sairaita, jotka olivat sairastuneet italian pohjoisosissa riehuvaan koleraan.
Vuonna 1875 Sartosta tuli kaniikki Trevision katedraaliin ja samalla hiippakuntaan, missä työssä hän muun muassa teki yleistä koulua käyville lapsille mahdolliseksi ottaa vastaan uskontoon liittyvää opastusta. 1878 Trevison piispa Zanelli kuoli, jolloin piispanistuin jäi tyhjäksi. Sartosta ei kuitenkaan tullut vielä piispaa.
Sarto nimitettiin 10. marraskuuta 1884 Mantovan piispaksi, missä tehtävässä hän oli, kunnes paavi Leo XIII vuonna 1893 nimitti hänet kardinaaliksi ja Venetsian patriarkaksi.
Valinta paaviksi

Paavi Leo XIII kuoli 20. heinäkuuta 1903, minkä jälkeen kardinaalit kokoontuivat valitsemaan uutta paavia paavinvaalissa eli konklaavissa.
Pääehdokkaaksi nousi kardinaalivaltiosihteeri Mariano Rampolla. Konklaavien suljetussa tilassa pitämisen ja ulkopuolisilta tietojen saamisen vuoksi tarkat äänimäärät eivät ole selvillä, mutta tietojen mukaan Rampolla sai kahden ensimmäisen äänestyskierroksen aikana enemmistön äänistä. Ennen kolmannen äänestyksen aloittamista Krakovan kardinaaliarkkipiispa esitti keisari Frans Joosef I:n nimissä keisarin tahdon, jonka mukaan Rampollaa ei pitäisi valita paaviksi. Kyseessä oli katolisen kirkon veto exclusionis, katolisille valtioille myönnetty epävirallinen veto-oikeus estää epämieluisien kardinaalien valitseminen paaviksi. Virallisesti veto-oikeutta ei koskaan ollut myönnetty, mutta koko paaviuden historiassa kardinaalit olivat aina hyväksyneet veto-oikeuden käytön. Kardinaalit esittivät protestinsa, mutta tästä huolimatta Rampollan saamat äänimäärät laskivat ja seitsemännellä äänestyskierroksella Giuseppe Sarto valittiin paaviksi ja hän otti nimekseen Pius X.
Paaviksi tullessaan Giuseppe Sarto oli 68 vuotta vanha. Hän ei elämänsä aikana ollut koskaan poistunut Italiasta, eikä taitanut italian lisäksi muuta kieltä kuin latinan. Kuitenkin Sartolla oli paavinvaalissa puolellaan se, ettei hän ollut sekaantunut politiikkaan. Eräskin kardinaali selitti Sarton valintaa sanoen: "Me halusimme paavin, joka ei ollut koskaan sekaantunut politiikkaan, jonka nimi merkitsisi rauhaa ja sopua, joka oli kokenut sielunhoitaja, joka keskittyisi kirkon hallintoon ja olisi ennen kaikkea isä ja paimen."
Sarton päätös ottaa paavilliseksi nimekseen Pius osoitti osittain, mitä linjaa hän aikoi tulevan pontifikaattinsa aikana jatkaa. Nimivalinta viestitti siitä, että Sarton paavillinen linja seuraisi konservatiivista Pius IX:tä, eikä diplomaattista ja poliittista Leo XIII:ta.
Tilanne Pius X:n noustessa paaviksi

Pius X peri paaviksi tullessaan edeltäjältään Leo XIII:ltä ulkopoliittiset suhteet Euroopan eri maihin. Suhteet olivat tulehtuneet pahasti Leo XIII:n edeltäjän, Pius IX:n pontifikaatin aikana, mutta lämmenneet jonkin verran Leo XIII:n diplomatian ansiosta.
Leo XIII ei kuitenkaan ollut useista yrityksistä huolimatta onnistunut sovittelemaan paavinistuimen suhteita Ranskaan. Ranskan ja paavinistuimen suhteet toisiinsa olivat paitsi säilyneet viileinä, myös kärjistyneet Leo XIII:n pontifikaatin loppupuolella.
Paavina vuodet 1903–1914 > Hurskas paavi

Paavina Pius X oli uskonnollinen ja hurskas kirkonmies. Hän itse kertoi paavillisesta politiikastaan seuraavanlaisesti: "En ymmärrä mitään politiikasta enkä myöskään ole diplomaatti, minun politiikkani on tämä", minkä jälkeen hän osoitti seinällä olevaa krusifiksia.
Paavi Pius X:n julkinen esiintyminen poikkesi myös hänen diplomaattisesta ja kuninkaallisesti esiintyneestä edeltäjästään paavi Leo XIII:sta. Toisin kuin Leo XIII, Pius X ei halunnut käyttää paavin kannettavaa valtaistuinta, eikä myöskään toivonut tohveleitaan suudeltavan. Myös paavillisilla vastaanotoilla hän poikkesi edeltäjänsä toimintatavoista pyytämällä tulijat istumaan, eikä jäämään polvilleen paavin eteen. Paavina Pius X lisäksi ei nukkunut edeltäjänsä prameassa sängyssä, eikä aterioinut yleisen tavan mukaan yksin. Myös taustaltaan Pius X oli poikkeuksellinen paavi, sillä yksikään toinen paavi 1800-luvulla ei ollut toiminut ennen paaviksi tuloaan seurakuntapappina.
Pius X:n toimintatavat hermostuttivat paavillista kuuriaa. Pius X ei tuntenut kuurian vakiintuneita työtapoja, mutta tästä huolimatta toimi kuurian esimiehenä. Pius X esimerkiksi lakkautti joitain Kirkkovaltion aikaisia ja silloin jo tarpeettomiksi muodostuneita virastoja, joiden työntekijöillä ei ollut enää tehtäviä.
Paavina vuodet 1903–1914 > Uudistuksia

Paavina Pius X toteutti joitakin uudistuksia, joihin kuului esimerkiksi pappiskoulutuksen tehostaminen. Tämä toteutettiin opetusohjelman uudistamisella ja pienten seminaarien yhdistämisellä. Pius X myös neuvoi pappeja katekismuksen opetuksesta ja saarnaamisesta. Paavi myös elvytti gregoriaanisen kirkkolaulun, jolloin hän samalla uudisti jumalanpalvelusta. Lisäksi papistolle annettiin käyttöön uusi messukirja ja käsikirja, ja ensiehtoollisen ikärajaa laskettiin seitsemään vuoteen.
Paavi aloitti myös työn, jossa pyrittiin laajamittaiseen kanonisen lain kodifiointiin. Tässä työssä käytettiin apuna sekä juristeja että yliopistomiehiä, ja työt saatiin päätökseen vuonna 1917. Tällöin ilmestyi kirkon lakikirja, jonka laadinnassa oli noudatettu useita paavin ja kuurian auktoriteettia korostavia linjauksia. Laissa todettiinkin muun muassa se, että paaville kuuluu oikeus nimittää vapaasti piispoja.
Paavina vuodet 1903–1914 > Modernistien vaino

Modernisteilla tarkoitetaan 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun paaviuden historiassa henkilöitä, jotka muun muassa kannattivat paavinistuimen uudistumista modernisoituvassa maailmassa. Samoin modernisteina pidettiin erilaisia teologisia professoreita ja muita akateemisia opettajia, jotka esimerkiksi kannattivat kriittistä raamatuntutkimusta tai muuten kyseenalaistivat katolisen kirkon virallisen kannan.
Pius X:n edeltäjänä toiminut paavi Leo XIII oli perustanut vuonna 1902 paavillisen raamattukomission, jonka oli tarkoitus tehdä katolisten periaatteiden mukaista raamatuntutkimusta. Pius X kuitenkin varoitti ensimmäisessä kiertokirjeessään modernista kriittisestä raamatuntutkimuksesta, jota hän kutsui "valheelliseksi uudeksi tieteeksi". Useiden tutkijoiden mielestä Pius X:n toimien taustalla lienee ollut paavillinen kuuria, joka pyrki kääntämään paavin huomion pois keskushallinnon uudistamisesta.
Pius X julkaisi 1907 luettelon 65 eri harhaopista. Samoin oli tehnyt hänen edeltäjänsä edeltäjä Pius IX, joka oli julkaissut modernisminvastaisen luettelonsa nimeltä Syllabus errorum vuonna 1864. Vuonna 1908 julkaisemassaan kiertokirjeessä Pascendi dominici gregis paavi Pius X sanoi modernismin olevan kaikkien harhaoppien koostuma. Kiertokirjeen luonnostelun oli tehnyt paavilliseen kuuriaan kuuluva teologi. Kiertokirjeessä modernisteihin suhtauduttiin aggressiivisesti, ja heitä kutsuttiin muun muassa jumalattomiksi ja petollisiksi kirkon vastustajiksi. Kiertokirjeessä paavi sanoi modernistien muodostavan uhan uskonnolle, ja hän kielsikin ihmisiä lukemasta modernistien kirjoituksia.
Vuonna 1910 Pius X otti käyttöön niin sanotun antimodernistivalan, jossa jokainen ylempään pappisvirkaan pyrkinyt henkilö joutui vannomaan vastustustaan modernismia kohtaan. Vala edellytti vannojaltaan muun muassa sitä, että tämän tuli hyväksyä kaikki, mitä paavi oli säätänyt ja tulisi säätämään. Tämän antimodernistivalan poisti käytöstä vasta 1960-luvulla hallinnut paavi Paavali VI.
Harvat henkilöt kieltäytyivät valasta, mutta tämä ei lopettanut kirkon halua vainota modernisteja. Paavillisen kuurian jäsen Monsignore Umberto Benigni perusti Sodalitium Pianum -nimisen salaseuran, jonka tehtävä oli paljastaa modernisteja. Paavi tiesi salaseuran toiminnasta, mutta vasta hänen seuraajansa Benedictus XV kielsi sen toiminnan.
Paavina vuodet 1903–1914 > Yritykset estää ensimmäinen maailmansota

Paavi Pius X yritti omalta osaltaan estää ensimmäisen maailmansodan syttymisen. Hän puuttui alkavaan kriisiin jo Itävalta-Unkarin vaatiessa Serbiaa rankaisemaan Frans Ferdinandin salamurhan osallisia sekä muuttamaan sisäpolitiikkaansa. Pius X yritti vielä 23. heinäkuuta 1914 neuvotella sopua Itävalta-Unkarin ja Serbian välille, mutta tuloksetta. Viisi päivää myöhemmin Itävalta-Unkari julisti sodan, joka tuli vaatineeksi noin kymmenen miljoonaa ihmishenkeä.
Paavi oli kuitenkin sympatioineen Itävalta-Unkarin puolella, koska Ranskan politiikan muutosten takia se oli viimeinen jäljellä oleva katolinen eurooppalainen suurvalta. Joidenkin väitösten mukaan Itävalta-Unkarin keisari olisi jopa pyytänyt paavia siunaamaan maan aseet, mihin paavi ei kuitenkaan suostunut.
Pius X sai vuonna 1913 sydänkohtauksen, minkä jälkeen hänen terveytensä romahti. Paavi kuoli 20. elokuuta seuraavana vuonna.
Pius X:n perintö paavinistuimelle

Pius X oli merkittävä paavi ja hänen päätöksensä vaikuttivat useisiin asioihin. Esimerkiksi modernismin vainoaminen ja vastustaminen jatkui Pius X:n jälkeen aina Johannes XXIII:n aloittamaan Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen asti. Antimodernistivala aiheutti katolisessa kirkossa kritiikin tukahduttamista sekä vahvisti voimassa olevaa kuvaa kirkosta tieteenharjoituksen vastustajana. Vaikka jo Pius X:n seuraaja Benedictus XV lopetti modernistien vainonnan, antimodernistivala säilyi voimassa aina 1960-luvulle.
Pius X jätti myös seuraajilleen tulehtuneet suhteet eri valtioihin, joita hänen edeltäjänsä Leo XIII oli yrittänyt parantaa. Pius X:n pontifikaatin aikana Vatikaanin vankeus jatkui, eikä sopua syntynyt ennen Pius XI:n aikaa. Samoin suhteet Ranskaan heikkenivät.
Pius X yritti osaltaan estää ensimmäisen maailmansodan syttymistä sovittelemalla Itävalta-Unkarin ja Serbian välejä, mutta tuloksetta. Myöhemmin Pius X:n seuraaja Benedictus XV jatkoi edeltäjänsä toimia sodan hillitsemiseksi ja sodan uhrien auttamiseksi.
Vaikka Pius X oli mukana tulehduttamassa Ranskan ja Vatikaanin suhteita, ei tästä aiheutunut valtion ja kirkon erottaminen tuonut pelkkää harmia katoliselle kirkolle. Ranskan katolinen kirkko sai itselleen valtiosta riippumattoman aseman sekä muodostui tilanne, jossa vaadittiin tehokasta toimintaa. Tämän seurauksena kirkko sai itselleen tilaisuuden perusteellisiin sisäisiin uudistuksiin.
Pius X:n julistaminen pyhimykseksi

Paavi Pius X oli vuoteen 2014 asti ainoa 1800- ja 1900-luvun paaveista, joka oli julistettu pyhimykseksi. Julistamisen teki vuonna 1954 silloinen paavi Pius XII. Jo Pius X:n elinaikana häneltä pyydettiin esirukouksia, joiden kerrottiin tehneen ihmeitä. Hänen autuaaksijulistamisprosessinsa aloitettiinkin jo kymmenen vuotta hänen kuolemansa jälkeen.
Jo kaksi vuotta Pius X:n kuoleman jälkeen, 24. syyskuuta 1916, piispa Monsignore Leo kuvasi Pius X:tä "suurena pyhimyksenä ja suurena paavina". Osittain ensimmäisen maailmansodan vuoksi Pius X:n kanonisointi aloitettiin kuitenkin vuonna 1923.
Autuaaksijulistamiseen vaaditut kaksi kuolemanjälkeistä ihmettä Pius X:n väitetään tehneen 1920- ja 1930-luvuilla, jolloin hänen pyhäinjäännöstensä väitettiin parantaneen kaksi sairasta. Ihmeiden tunnistamisesta vastasi Congregatio de Causis Sanctorum -niminen Vatikaanin kongregaatio, jonka tehtävänä on tutkia pyhimykseksi- ja autuaaksijulistamiseen vaadittavia ihmetekoja. Molemmat väitetyt ihmetapaukset liittyivät syövän paranemiseen Pius X:n pyhäinjäännöksen avulla.
Pius X:n autuaaksijulistamisen yhteydessä, 17. helmikuuta 1952, hänen ruumiinsa siirrettiin haudastaan Vatikaanin kirjastoon ja asetettiin lasista ja pronssista valmistettuun sarkofagiin alttarin alle. Näin ruumis oli vapaasti katseltavissa.
Pyhimykseksijulistaminen vaati vielä kaksi muuta kuolemanjälkeistä ihmettä. Congregatio de Causis Sanctorum -kongregaation tutkimusten mukaan Pius X oli autuaaksijulistamisprosessinsa aikana todettujen ihmeiden lisäksi ollut osallisena kahteen muuhunkin ihmeparannukseen, joista toisessa hänen kuvansa väitettiin parantaneen keuhkoissa olevan paiseen.
Pius X julistettiin pyhimykseksi 1954. Edellinen pyhimykseksi julistettu paavi oli 1500-luvulla elänyt Pius V. Jo pelkkä Pius X:n autuaaksijulistaminen oli 1950-luvulla sangen poikkeuksellista, koska siihen aikaan Pius X:stä tuli ainoa 1800-luvun jälkeen autuaaksi julistettu paavi. Myöhemmin muitakin 1800- ja 1900-luvun paaveja julistettiin autuaiksi ja pyhiksi.
Kritiikkiä

Vaikka Pius X:tä pidettiinkin vaatimattomana ja hurskaana, esitettiin häntä kohtaan myös kritiikkiä. Varsinkin Pascendi dominici gregis -kiertokirje, jossa paavi tuomitsi modernismin, sai osakseen paitsi laajaa huomiota myös suuren joukon vastalauseita.
Pius X:n pontifikaatin aikaan paavin yksinvaltaista asemaa katolisessa kirkossa vastaan protestoitiin Britanniassa. Siellä modernismiin liittyvä riita ei saanut osakseen paljon julkisuutta, vaikka teologinen keskustelu oli muuten kiivasta. Teologisen keskustelun kiivauteen Britanniassa vaikutti suuresti George Tyrrell, joka kuului ajan näyttävimpiin modernisteihin ja kritisoi kiivaasti niin paavin vaatimuksia absoluuttisesta vallasta kuin myös katolisen kirkon traditioita.
Katolista oppia kiirastulesta sovellettiin vielä Pius X:n aikana vanhoillisesti. Vuonna 1903 kiirastulesta vapautumisen päivien määrät pystyi tarkastamaan taulukosta: kardinaalit kaksisataa päivää, arkkipiispat sata päivää ja piispat viisikymmentä päivää. Pius X:n aikana ei kuitenkaan myyty enää aneita.
Muuta

Paavi Pius X julisti autuaaksi kymmenen ja pyhimykseksi neljä henkilöä, muiden muassa Ranskan kansallissankarin Jeanne d'Arcin.