stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kielipolitiikka
Kielipoliittinen tilanne nykyisin > Viittomakielet ja muu puhetta korvaava viestintä

Yhteiskunnan suhtautuminen viittomakieleen 1960-luvulta tähän päivään on muuttunut merkittävästi. 1900-luvun alussa Suomeen levisi oralismin aate, jonka mukaisesti viittomakieli kiellettiin muun muassa kouluissa. Tavallista oli rangaista sen käytöstä fyysisillä rangaistuksilla. Kuurojen koulutus oli vapaaehtoista, ja yleinen oppivelvollisuus laajentui koskemaan myös vammaisia vasta 1930-luvulla. 1960-luvulta eteenpäin asenteet muuttuivat ja vammaisten yhdenmukaisia oikeuksia muuhun väestöön nähden ryhdyttiin puolustamaan. Suomi on kolmantena maana maailmassa turvannut viittomakielisten aseman yhteiskunnassa perustuslaissaan. Viittomakielisten asema on perustuslain velvoittamana kirjattu moniin paikkoihin Suomen laissa, muun muassa koulutukseen ja viranomaispalveluja koskeviin lakeihin ja asetuksiin. Nykyään viittomakieli on 4 000–5 000 kuuron äidinkieli, minkä lisäksi sitä käyttää äidinkielenään tai toisena kielenään noin 10 000 kuulevaa. Viime vuosina viittomakielen koulutukseen on panostettu. Ammattikorkeakouluissa voi suorittaa 120 opintoviikon laajuisen viittomakielisen ohjauksen perustutkinnon, joka valmistaa opiskelijan toimimaan erilaisissa ohjaus- ja opetustehtävissä ja 240 opintopisteen laajuisen viittomakielentulkin tutkinnon. Jyväskylän yliopisto on tarjonnut vuodesta 1998 viittomakielisen luokanopettajan koulutusohjelman ja vuonna 2004 sinne perustettiin Suomen ensimmäinen viittomakielen professuuri ja aloitettiin viittomakielen maisteriohjelma.
Suomessa toinen viittomakieli on suomenruotsalainen viittomakieli. Kieli käyttää Suomessa käytettyjä aakkosia mutta viittomista osa poikkeaa sekä Ruotsissa käytetyistä että suomenkielisistä viittomista. Käyttäjiä on noin 300 henkilöä. Unescon mukaan kieli on uhanalainen. Viimeinen ruotsinkielinen viittomakoulu suljettiin 1993. Sen jälkeen monet ruotsinkieliset kuurot ovat muuttaneet Ruotsiin. Osa on laittanut lapsensa suomenkielisiin viittomakouluihin, minkä seurauksena nämä ovat menettäneet suomenruotsalaisen viittomakielensä. Ruotsinkielisiä viittomatulkkeja ei ole koulutettu vuoden 1993 jälkeen. Ruotsinkielisellä Pohjanmaalla toimii Pedersören kunnassa vuodesta 1997 lähtien kuuroille sekä kuulovammaisille lapsille suunnattu integroitu oppimisympäristö esikoulusta yläasteelle. Kunnasta voi antaa etäopetusta muualla koulua käyville lapsille.
Nykyään vammaisten tai neurologisesti poikkeavien ihmisten kommunikaatiota pyritään tukemaan muillakin puhetta korvaavilla kommunikaatiomenetelmillä kuin viittomilla, esimerkiksi kuvakommunikaatiolla. Ajatus kielen käytöstä on siis laajentumassa kommunikaatioon, joka voikin olla ei-kielellistä. Ihmisellä katsotaankin olevan oikeus käyttää omaa erityistä kommunikaatiotapaansa, jos hän ei kykene kielelliseen itseilmaisuun, mutta pystyy ilmaisemaan itseään muuten.lähde?
Kielipoliittinen tilanne nykyisin > Muut kielet

Suomessa asui vuoden 2019 lopussa 267 629 ulkomaalaista ja muita kuin suomen, ruotsin tai saamen kielien puhujia oli 412 644. Kielipoliittisesti lisääntyneiden ulkomaalaisten määrä on nostanut esiin kaksi keskeistä kielipoliittista kysymystä: maahanmuuttajien kotouttamisen ja toisaalta ihmisten oikeuden omaan kieleensä ja kulttuuriinsa. Laki turvaa maahanmuuttajille oikeuden suomen tai ruotsin opetukseen ja pyrkimyksenä on maahanmuuttajien kielitaidon lisäämisen kautta luoda heille mahdollisuuksia työllistymiseen ja siten sopeutua suomalaiseen yhteiskuntaan, vaikka tässä ei käytännössä ole täydellisesti onnistuttukaan. Toisaalta koulutuksessa on pyritty tukemaan erityisesti maahanmuuttajalapsien kielellisiä ja kulttuurillisia oikeuksia ja heidän äidinkielen- ja toisaalta toisen kansalliskielen opetuksella pyritty luomaan toimiva kaksikielisyys. Vieraskielinen oppilas voi perusopetuksessa ja lukiossa opiskella äidinkielenä omaa äidinkieltään ja heille on turvattu oikeus saada sillä myös tukiopetusta. Valtio osallistuu tästä opetuksesta muodostuviin kustannuksiin opetus- ja kulttuuritoimen rahoituksesta annetun lain (635/1998) 42 §:n 2 momentin perusteella. Oikeudesta käyttää vieraita kieliä, esimerkiksi englantia, viranomaisissa säädetään erikseen hallintolaissa ja muissa viranomaisten toimintaa säätelevissä laeissa ja asetuksissa.lähde?
Kirjallisuutta

Hakulinen, Auli ym.: Suomen kielen tulevaisuus: Kielipoliittinen toimintaohjelma.  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2009.  ISBN 978-952-5446-40-1  Verkkojulkaisu (PDF).
Hiidenmaa, Pirjo: Suomen kieli – who cares?  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-19005-9
Hämäläinen, Pekka Kalevi: Kielitaistelu Suomessa 1917–1939.  (Englanninkielisestä käsikirjoituksesta Nationality strife in Finland 1917–1939 suomentanut Osmo Mäkeläinen)  Porvoo Helsinki:  WS, 1968.
Kotilainen, Lari: Suomensuojelija: Ohjekirja kielen pelastamiseen.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35446-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansallisen projektin analyysia: kirjakielen kehitysvaiheita Suomessa 1800-luvulla.
Riolo Uusivaara, Terhi: Kansanedustaja haluaa kieltää kahvilat, joissa palvellaan vain englanniksi  28.2.2024. Ilta-Sanomat. Viitattu 21.7.2024.
Pohjala , Pauliina: Aittakumpu haluaa varjella suomen kieltä englannin ylivallalta – esittää uudistuksia palvelualoille ja oppilaitoksiin  28.2.2024. Suomenmaa. Viitattu 21.7.2024.
Henrik Gabriel Porthan
Emanuel Thelning: Porvoon valtiopäivien avajaiset, v. 1812.
J. V. Snellman 1870-luvulla.
Vuoden 1851 kieli­julistuksen nimiösivu.
Akateeminen Karjala-Seura oli yksi merkittävimpiä aitosuomalaisuuden taustavaikuttajista.
Kristiinankaupungin ruotsinkielinen lukio.
Ruotsinkielisten suhteellinen osuus Suomen väestöstä 1900–2010.
Yksikielisesti suomenkieliset kunnat
  Kaksikieliset kunnat, joissa suomi on enemmistökielenä
  Kaksikieliset kunnat, joissa ruotsi on enemmistökielenä
  Yksikielisesti ruotsinkieliset kunnat (Ahvenanmaa mukaan lukien)
  Kaksikieliset kunnat, joissa suomi on enemmistökielenä ja saamen kielellä on eri asteinen virallinen asema. (Lisätietoa)
Saamelaisten lippu.
Ranskalaisen viittoma­kielen käyttäjä.
Unto Mononen

| Unto Mononen |
| --- | --- |
 Unto Mononen vuonna 1967
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. lokakuuta 1930 Muolaa
Kuollut: 28. kesäkuuta 1968 (37 vuotta) Somero
Ammatti:  säveltäjä, sanoittaja, muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  tango, iskelmä
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Unto Uuno Mononen (vuoteen 1959 Uuno Unto Mononen; 23. lokakuuta 1930 Muolaa – 28. kesäkuuta 1968 Somero) oli suomalainen säveltäjä, sanoittaja ja muusikko. Yksi hänen tunnetuimmista kappaleistaan on tango ”Satumaa”.
Muistaminen ja jälkimaine

Vuonna 1971 Jukka Pakkanen kirjoitti Unto Monosesta kertovan kuunnelman Tunti kerrallaan, josta on myöhemmin muokattu myös näytelmäkäsikirjoitus. Vuonna 1999 Claes Olsson ohjasi Monosesta kertovan dokumenttielokuvan Satumaa – Unto Monosen elämä ja tangot. Elokuvassa Unto Monosen roolissa esiintyi Risto Kaskilahti.
Monosen muistoa vaalii Someroa kotipaikkanaan pitävä Unto Mononen -yhdistys ry. Yhdistys on julkaissut muun muassa levyjä ja se julkaisee Ikkuna kadulle -nimistä lehteä. Yhdistys on myös pystyttänyt vuonna 1996 Someron keskustaan, taidetalo Aholan edustalle somerolaisen Jorma Nordmanin suunnitteleman Unto Monosen muistomerkin. Someron Jaatilassa Rankkulan omakotialueella on Monosen muistoksi nimetty Unto Monosen tie.
Vuodesta 2001 on somerolainen Illan varjoon himmeään ry järjestänyt Somerolla vuotuisen Somero soikoon -sävellys- ja sanoituskilpailun ja konsertin Unto Monosen ja Rauli Somerjoen kunniaksi. Monosen mukaan on nimetty myös Somerolla toimiva lavatanssiseura Monokas.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Juvonen, Antti & Varis, Markku: Unelman ja elämän ristiriita – Kaiho kannattelee Monosen tangoja Musiikin suunta. Viitattu 22.10.2018.
Metsämäki, Heikki – Pelkki, Petteri: Musiikin pojaksi (Satumaa: Unto Mononen - Elämä ja laulut, sivut 29–52.) Klik! Alkuluku. Helsingin Sanomat. Arkistoitu 1.6.2016. Viitattu 20.6.2009.
Unto Mononen Pomus.net. Viitattu 20.6.2009.
Lindfors, Jukka: Tangon merkkimies Unto Mononen Yle Elävä arkisto.  8.9.2006. Viitattu 22.10.2018.
Unto Mononen Niinijoen kyläyhdistys. Arkistoitu 6.2.2007. Viitattu 20.6.2009.
Unto Mononen Esko Rönkkö. Arkistoitu 29.4.2008. Viitattu 20.6.2009.
Mononen, Unto hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana 
Unto Monosen yhtye esiintymässä vuonna 1959. Vasemmalta Unto Mononen, Matti Romu, Hilkka Mononen, Lasse Santakangas, Reijo Nevaviita.
Unto Monosen ja veljensä Erkin hautakivi Someron hautausmaalla.
Erik Alexander Ingman

| Erik Alexander Ingman |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. helmikuuta 1810 Lohtaja
Kuollut: 14. toukokuuta 1858 (48 vuotta) Helsinki
Erik Alexander Ingman (14. helmikuuta 1810 Lohtaja – 14. toukokuuta 1858 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, kirjailija ja fennomaani. Hän toimi Suomen ensimmäisenä lapsenpäästöopin ja lastentautien professorina ja edisti suomen kieltä myös lääketieteessä.
Henkilöhistoria

Erik Alexander Ingman syntyi Lohtajalla vuonna 1810. Hänen vanhempansa olivat Henrik Johan Ingman ja Brita Magdalena Ingman (o.s. Cajanus). E. A. Ingman opiskeli Oulun triviaalikoulussa, mutta vuonna 1822 tulipalo tuhosi koulun lähes kokonaan ja hänen oli siirryttävä ensin Raaheen ja sitten Vaasan triviaalikouluun. Ylioppilaaksi hän pääsi Turussa vuonna 1827 ja aloitti heti sen jälkeen opinnot yliopistossa pääaineenaan antiikin kielet ja kirjallisuus. Jälleen tulipalo keskeytti opinnot ja ne jatkuivat vuonna 1828.
Yliopisto-opinnot jatkuivat Helsingissä. Opiskeluaikana Ingman liittyi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan ja oli sen ensimmäisiä jäseniä, vaikkei osallistunut perustamiskokoukseen. Ystävänsä Elias Lönnrotin ohella Ingman oli yksi harvoja kunnolla suomea osaavista seuran jäsenistä. Sen vuoksi hänelle lankesi tehtäväksi seuran sääntöjen suomentaminen, ne kun oli alun perin kirjoitettu ruotsiksi. Seurassa Ingman toimi kielenhuoltotehtävissä ja osallistui aktiivisesti suomen kielen kehittämiseen. Hänen sepittäminään pidetään muun muassa sanoja kirjain, pilkku ja suunnitelma.
Vuonna 1838 E. A. Ingman meni naimisiin Vilhelmina Sofia Albertina Schildtin kanssa. Tämä oli Ingmanin läheisen ystävän ja opiskelutoverin Wolmar Schildtin sisar. Tuore aviomies sai Kristiinankaupungista viran kaupunginlääkärinä.
Ingmanin vaimo kuoli 1849. Samana vuonna Ingman nimitettiin Pohjalaisen osakunnan kuraattoriksi, jossa tehtävässä hän toimi kaksi vuotta. Hän julkaisi ensimmäisen suomenkielisen lääketieteellisen kirjoituksen Ovatko taudit itsenäisiä eläväisiä olentoja? (1849) ja myöhemmin useita muita kirjoituksia ruotsiksi.
Leskeksi jäänyt Ingman meni vuonna 1850 naimisiin papin tyttären Eva Vilhelmina Peranderin kanssa. Heidän tyttärensä olivat Anna ja Eva Ingman, joista jälkimmäinen tuli tunnetuksi taidemaalarina. Äiti kuitenkin kuoli nuoremman tyttärensä synnytykseen vuonna 1853.
Tutkijan ja kirjailijan ura

Vuonna 1833 Ingmanista tuli kandidaatti hänen suomennettuaan opinnäytteeksi Iliaan ensimmäisen runon. Heti seuraavana vuonna Ingman julkaisi teoksen Lauluja Anakreonilta ynnä myös laulu Sapfolta, joka sisälsi hänen kreikasta suomentamaansa lyriikkaa. Kokoelmassa Ingman otti käyttöön pitkiä vokaaleja ja vokaaliyhtymiä ilmaisevat korkomerkit. Ingman suomensi myös Frans Mikael Franzénin ja unkarilaisen Mihály Vörösmartyn runoja, joita ei ole julkaistu, sekä laati mukaelman J. L. Runebergin runosta ja käänsi ruotsiksi hieman Kalevalaa. Ingmanin oma runous jäi Mehiläisessä vuonna 1837 ilmestyneeseen idylliin Elias ja Anna.
Vuosi 1833 oli Ingmanille merkittävä siksikin, että hän siirtyi keväällä opiskelemaan lääketiedettä kielten ja kirjallisuuden sijaan. Eniten Ingmaniin lienee vaikuttanut professori Immanuel Ilmoni. Vuonna 1836 E. A. Ingman suoritti maisterin tutkinnon ja kaksi vuotta myöhemmin lisensiaatin tutkinnon hyvällä arvosanalla. Kolme viikkoa lisensiaatin tutkinnon jälkeen oli vuorossa väitöskirja Om behandlingen af Syphilis utan Quicksilver, jossa Ingman käsitteli kupan parantamista luonnonfilosofisin menetelmin. Vuosi myöhemmin hän muutti täysin käsitystään ja rikkoi samalla välit professori Ilmoniin.
Vuonna 1844 Ingman julkaisi Suomi-aikakauslehdessä itse kehittämänsä ohjeet ulkomaisten paikannimien suomalaistamiseksi. Hänen mielestään ulkomaisista nimistä oli karsittava vieraat konsonantit ja konsonattiyhtymät. Suomalaisen kirjoitusasun oli mukailtava nimen ääntöasua. Ohjeiden mukaan Stuttgartista olisi tullut Tutkartti, Scotlandista Iskotlanti, Floridasta Luorita, Filippiineistä Vilipin saaret, Bordeaux'sta Portoo ja New Yorkista Niu-Jorkki. Lopulta suurin osa ehdotuksista torjuttiin, mutta osa Ingmanin ehdotuksista on yhä käytössä, esimerkiksi Alpit, Siperia, Hampuri ja Englanti.
Vuonna 1842 Ingman siirtyi yliopiston palvelukseen Kliiniseen instituutin kirurgian ja synnytysopin apulaiseksi ja myös työskenteli Helsingin Yleisessä sairaalassa. Toimensa ohessa Ingman teki apurahojen turvin tieteellisiä matkoja Eurooppaan. Matkojen aikana hänen luonnontieteellinen näkemyksensä vahvistui ja hän hankki uutta lääketieteellistä kirjallisuutta ja välineitä.
Suomen kielen ensimmäistä professuuria perustettaessa E. A. Ingmanin nimi oli esillä, mutta viran sai lopulta M. A. Castrén. Vuonna 1856 Ingman sai kuitenkin professorin arvonimen.lähde? Kaksi vuotta myöhemmin 1858 hänet nimitettiin synnytysopin ja lastentautien hoidon professoriksi, mutta jo silloin hän oli niin pahasti sairas, ettei voinut pitää virkaanastujaisesitelmäänsä. Paksusuolen syöpä vei hänet hautaan Helsingissä kolme kuukautta myöhemmin 14. toukokuuta 1858. Elias Lönnrot otti huolehtiakseen orvoksi jääneistä tyttäristä, ja holhoojaksi määrättiin lasten täti Amalia Perander.
Tuotanto > Omat teokset, runot ja artikkelit

Elias ja Anna (Mehiläinen 1837)
Några anmärkningar om de i Finland öfriga sätten att uppföga säda barn inträdesföredrag (J. Simelii arfvingar 1858)
Ojan Paavo (Oulun Wiikko-Sanomia 1858)
Om behandlingen af Syphilis utan Qvicksilfver (1840)
Om den pathologiska kemins viktigaste resultater för den kliniska diagnostiken af Joh. florian Heller (Notisblad för läkare och pharmaceuter 1850)
Om urinförgiftning hos hafvande, födande och i barnsäng stadda qvinnor (J. C. Frenckell 1857)
Ovatko taudit itsenäisiä eläväisiä olentoja?  (Finska Läkare-Sällskapets handlingar 1849)
Pathologisk anatomie och physiologie (Notisblad för läkare och pharmaceuter 1849)
Tuotanto > Käännökset

Iliadis Homericae prima rhapsodia fennice reddita (1832)
Lauluja Anakreonilta ynnä myös laulu Sapfolta (1834)
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Erik Alexander Ingman on Wikiaineistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Ihmisuhri

Asteekit uhraamassa ihmisiä, Codex Mendoza 1500-luvulta
Ihmisuhri on ihmisen hengen uhraamista jumalalle. Ihmisuhri oli näkyvässä asemassa etenkin Amerikan muinaisissa kulttuureissa kuten asteekeilla ja inkoilla, mutta nykyisin tapa on maailmalla harvinainen. Ihmisen uhraamisella on voitu hakea esimerkiksi yhteyttä jumalaan tai menestystä, ja ihmisen elämää on pidetty kaikista uhrauksista suurimpana. Ihmisuhriin on yleensä liittynyt verenvuodatus, sillä veri on yhdistetty elämänvoimaan.
Tarkoitus

Ihmisten rituaalisella surmaamisella on haettu yhteyttä jumalaan ja taivaalliseen elämään sekä apua ja menestystä jumalilta. Joissain tapauksissa sillä on haettu myös sovitusta, sillä ihmiselämää on pidetty uhrauksista kaikkein suurimpana. Ihmisiä on myös surmattu kuolleen isäntänsä tai puolisonsa saattajiksi tuonpuoleiseen.
Useimmissa ihmisuhreissa ihmisverellä on suuri merkitys, sillä sitä on pidetty pyhänä elämänvoimana. Verettömiä uhraustapojakin, kuten kuristamista ja hukuttamista, on käytetty joissain kulttuureissa.
Nykyisin

Ihmisuhreja suoritetaan luultavasti yhä joissain syrjäisissä maailmankolkissa. Vaikka lähes kaikki nykyajan uskonnot kieltävätkin ihmisuhrin, voivat jotkut hyvin harvat vanhojen uskontojen kuten hindulaisuuden tai afrikkalaisten heimouskontojen äärilahkot yhä harjoittaa tapaa. Intiassa ihmisuhreja suoritetaan etenkin maan pohjoisosissa, ja ne liittyvät usein Kali-jumalattaren palvontaan ja tantrismiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ihmisuhri Wikimedia Commonsissa
Rembrandtin maalaus Raamatussa kuvatusta tapahtumasta, Enkeli estää Abrahamia uhraamasta Iisakia (1635)
Tjensvollin kirkko

| Tjensvollin kirkko Tjensvoll kirke |
| --- | --- |

Sijainti:  Stavanger, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1978
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  304
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Tjensvollin kirkko (norj. Tjensvoll kirke) on Stavangerin kunnassa Norjassa sijaitseva tiilikirkko vuodelta 1978.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tjensvollin kirkko Wikimedia Commonsissa
Uluru

Uluru
Uluru auringonlaskun aikaan.
| --- | --- |
Tyyppi:  kalliomuodostuma
Sijainti:  Pohjoisterritorio, Australia
Korkeus merenpinnasta:  863  m 
Prominenssi:  340  m 
Suojelualue:  Uluru-Kata Tjutan kansallispuisto 
Ikä:  Neoproterotsooinen maailmankausi 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Uluru eli Ayers Rock on valtava kalliomuodostuma Pohjoisterritoriossa Amadeuksenjärven lähellä Keski-Australiassa. Monet sen muodot, lähteet ja kalliomaalaukset kertovat myyttisestä uniajasta, ja Uluru on alkuperäiskansa anangujen pyhä vuori. Sitä ympäröivät alueet kuuluvat Uluru-Kata Tjutan kansallispuistoon.
Nimi

Uluru on alkuperäiskansojen antama paikannimi, eikä sen merkitystä tiedetä. Nimeä on alun perin käytetty sekä vuoresta että sitä ympäröivästä alueesta. Englanninkielisen nimen Ayers Rock antoi William Gosse vuonna 1873 Australian pääministerin Henry Ayersin mukaan.
Vuodesta 1993 voimassa olleen Australian kaksikielisten nimien käytännön mukaan molemmat nimet ovat virallisia. Nimi tuli 15. joulukuuta 1993 muotoon "Ayers Rock / Uluru", ja se oli ensimmäinen Pohjoisterritorion virallinen kaksikielinen nimi. Nimien järjestys kääntyi 6. marraskuuta 2002 virallisesti muotoon "Uluru / Ayers Rock" Alice Springsissä olevan Regional Tourism Associationin pyynnöstä.
Sijainti

Uluru sijaitsee Australian pohjoisterritoriossa noin 320 kilometriä Alice Springsistä lounaaseen. 32 kilometrin etäisyydellä luoteessa on toinenkin, vähemmän tunnettu saman kivilajin muodostuma, Katatjuta. Lähin asutuskeskus on matkailijoita palvelemaan perustettu Julara, joka sijaitsee kansallispuistoalueen ulkopuolella.
Ominaisuudet

Uluru muodostuu kerrostuneesta arkoosihiekkakivestä. Koska hiekkakivi on haurasta ja helposti muotoutuvaa, Uluruun on syntynyt uurteita, vesikuoppia, luolia ja kaivanteita, ja siitä on irronnut lohkareita. Vuori lohkeilee ja pienenee hiljalleen, mutta tasaisesti joka kohdasta säilyttäen muotonsa. Kallion juurella on 11 kosteata paikkaa ja lammikkoa.
Uluru on 3,6 kilometriä pitkä ja 1,9 kilometriä leveä. Vuoren laki on 340–350 metriä maanpinnasta, ja se kohoaa 877 metrin korkeuteen merenpinnasta. Kävellen vuoren ympärysmitta on noin 9,4 kilometriä.
Uluru vaihtaa väriään valaistuksen muuttuessa vuorokauden- ja vuodenajan mukaan. Varsinkin auringonlaskun aikaan se hehkuu erityisen punaisena. Vuoren tunnusoimainen punainen tai oranssi väri tulee siitä, kun tiettynä aikana päivästä aurinko heijastuu vuoren sisältämän rautaoksidin pinnasta.
Ulurun luolissa on runsaasti kalliopiirroksia, joilla on usein hedelmällisyyteen tai initiaatioon liittyviäselvennä merkityksiä.
Historia

Uluru alkoi muodostua satoja miljoonia vuosia sitten, kun eri maalajit alkoivat kerrostua ja tiivistyä. Prosessin myöstä rakentui hiekkakivimuodostelma, jonka maanpäällinen osa Uluru on. On arveltu, että koko muodostelma olisi sadan kilometrin levyinen ja viiden kilometrin paksuinen, ja että siihen kuuluisi Ulurun lisäksi myös noin kolmenkymmenen kilometrin päässä sijaitseva Katatjuta.
William Gosse oli ensimmäinen eurooppalainen, joka näki Ulurun. Hän oli tutkimassa Australian pohjoisterritorion aavikkoja vuonna 1873 ja nimesi löytämänsä kallion Ayersin kallioksi Australian pääministeri Henry Ayersin mukaan, tietämättä että alkuasukkaat olivat jo antaneet sille nimen Uluru.
Ensimmäiset turistit tulivat Ulurulle 1930-luvulla. Ulurun ja Katatjutan ympärille perustettiin kansallispuisto vuonna 1950. Alkuperäiskansaan kuuluvia oli jo 1930-luvulla kehotettu pysymään poissa alueelta, ja vuoden 1958 jälkeen heiltä kiellettiin kokonaan pääsy kansallispuistoon. Vuonna 1976 toimeenpannun alkuperäiskansojen Maaoikeuslain seurauksena Uluru ja kansallispuisto annettiin alueen alkuperäisten asukkaiden anangujen omistukseen vuonna 1985 sillä ehdolla, että he vuokraavat alueen 99 vuodeksi Australian valtiolle. Nykyisin puistossa vierailee lähes puoli miljoonaa turistia vuosittain. Anangut metsästävät ja keräilevät puiston alueella jonkin verran, mutta turismi työllistää lähes koko yhteisön. Ananguja on turistioppaina sekä kertovat vuoren historiasta ja kulttuuristaan. Puiston pääsymaksuista osa menee ananguyhteisön kehittämiseen.
Uluru-Kata Tjutan kansallispuisto liitettiin Unescon maailmanperintöluettelon vuonna 1987 luonnonarvojensa vuoksi, ja alueen suojelua laajennettiin vuonna 1994 kattamaan sen kulttuuriarvot.
Kiipeäminen

Koska Uluru on alkuperäiskansojen mytologiassa ja kulttuurissa erityisen pyhä paikka, anangut ovat toivoneet, että vuorelle ei kiivettäisi. He ovat perustelleet toivettaan myös sillä, että vuorelle kiipeäminen on vaarallista. Useita kymmeniä kiipeilijöitä on kuollut, useimmat heistä kuumuuden ja rasituksen aiheuttamaan sydänkohtaukseen.
Ulurulle kiipeämisen kieltämisestä keskusteltiin pitkään. Kielto säädettiin marraskuussa 2017, ja se astui voimaan lokakuussa 2019.
Merkitys

Australian alkuperäiskansoille ja erityisesti alueella asuville ananguille Uluru merkitsee sekä fyysistä esinettä tai paikkaa että metafyysistä, myyttien ja rituaalien kautta ilmenevää uniajan läsnäoloa. Uniaikana Ulurussa asuivat itäsivulla pitjanjatjarat eli jänisvallabi-ihmiset ja eteläsivulla jankutjatjarat eli mattokäärmeihmiset.
Erityisen merkityksen vuori saa siitä, että siellä kohtaavat alkuperäiskansojen tarinoiden monen esivanhemman reitit, kuten Malan (Jäniskenguru), Kuniyan (Python-käärme), Lungkatan (Sinikielinen lisko) ja Tjatin (Punainen lisko). Alkuperäiskansojen tarinoiden mukaan Ulurun eri osat, muodot ja piirteet ovat syntyneet esivanhempien toiminnan tuloksena. Esimerkiksi erään tarinan mukaan suurin osa vuoren eteläisestä seinämästä on syntynyt kahden kansan, lirujen ja kuniyoiden taisteluiden tuloksena. Näitä tarinoita ja esivanhempien toimintaa on kuvattu Ulurun luolien lukuisissa luolamaalauksissa ja kaiverruksissa. Maalauksilla on myös välitetty tietoa alkuperäiskansojen laista. Vanhimmat maalauskerrostumat ovat 10 000 vuoden takaa. Uusimmat maalaukset tehtiin aivan viime aikoina, ja niissä kuvataan moderneja tapahtumia. Nykyisin anangut kertovat esivanhempien toiminnasta enemmän hiekkamaalausten ja ihomaalausten kautta.
Anangut kertaavat Ulurun syntytapahtumia myös erilaisissa rituaaleissa, joiden avulla rakennetaan yhteys esivanhempiin ja uniaikaan, myyttiseen alkuaikaan, jolloin Ulurun piirteet luotiin. Vuoren ympärillä on useita rituaalipaikkoja; tietyt paikat ja rituaalit on tarkoitettu vain miehille, toiset vain naisille.