stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juhani Saraste

Juhani Vilhelm Saraste, sukunimi vuoteen 1942 Sarlin (12. toukokuuta 1918 Kuopio – 26. marraskuuta 1998 Tampere) oli suomalainen lääketehtaan toimitusjohtaja ja pääkonsuli.
Sarasteen vanhemmat olivat maaherra Bruno Sarlin ja Signe Dagmar Johanna Hallberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1939 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1946.
Saraste toimi Huhtamäki-yhtymä Oy:n myynnin- ja menekinedistämispäällikkönä 1949, lääketehdas Leiraksen myyntipäällikkönä 1950–1959, Lääketukku oy:n johtokunnan jäsenenä 1954–1959, Suomen UCB oy:n toimitusjohtajana ja hallituksen jäsenenä 1959–1960, Lääketehdas Oy Star Ab:n toimitusjohtajana ja hallituksen varapuheenjohtajana 1960–1977 sekä Oy Pharmacal Ab:n hallituksen puheenjohtajana ja toimitusjohtajana vuodesta 1977 alkaen. Hän sai pääkonsulin arvonimen 1972.
Saraste oli Lääketeollisuusyhdistyksen puheenjohtajana 1966–1968, Kemian keskusliiton hallituksen jäsenenä vuodesta 1969, lääkevaltuuskunnan puheenjohtajana vuodesta 1969 sekä Suomen virallisena edustajana EFTA Working Pharmaceuticalsissa Genevessä 1966–1968. Hän oli Sydäntautiliiton puheenjohtajana vuodesta 1970, Kansallisen Edistyspuolueen nuorisoliiton puheenjohtajana, Vapaamielisten liiton varapuheenjohtajana 1964–1966 ja Tampereen kaupunginvaltuutettuna 1964–1968.
Juhani Santaholma

Juhani Aukusti (Juho August) Santaholma (6. helmikuuta 1867 Kalajoki – 22. toukokuuta 1919 Oulu) oli suomalainen kauppaneuvos ja oululaisen A. Santaholma Oy:n toimitusjohtaja.
Santaholman vanhemmat olivat tehtailija, maakauppias Antti Santaholma ja Josefina Amalia Helander. Hän kävi Oulun suomalaista yksityislyseota sekä Raahen Porvari- ja Kauppakoulun. Vuonna 1885 hän lähti opintomatkalle Englantiin hankkiakseen kielitaitoa ja kokemusta puutavaraliiketoiminnasta.
Suomeen palattuaan Juhani Santaholma perusti yhdessä veljensä Siivertti Santaholman kanssa Ouluun sivuliikkeen isänsä Kalajoella toimineelle pääliikkeelle. Liike aloitti puutavara- ja tervakaupalla mutta pian perustettiin sahalaitokset Kalajoelle ja Haukiputaalle sekä puuhiomo Pyhäjoelle. Liike aloitti myös Kalajoen graniitin jalostuksen omassa kivihiomossa ja kivien viennin ulkomaille. Santaholmien liike muutettiin vuonna 1903 osakeyhtiöksi nimeltä A. Santaholma Oy.
Juhani Santaholma oli A. Santaholma Oy:n toimitusjohtajana 1903–1919, hänen jälkeensä toimitusjohtajana oli hänen veljensä Siivertti Santaholma. Juhani Santaholma sai kauppaneuvoksen arvon 1913. Hän oli myös Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä ja hän toimi Kansallis-Osake-Pankin Oulun konttorin valvojana sekä pankin tilintarkastajana ja hallintoneuvoston jäsenenä. Hän oli jäsenenä useissa valtion komiteoissa ja osallistui Oulun Kauppayhdistyksen ja kauppakamarin toimintaan.
Juhani Salovaara

Juhani Salovaara (s. 1943) on suomalainen teollinen muotoilija ja muotoilun professori. Hän sai vuonna 2016 Kaj Franck -palkinnon.
Valmistuttuaan Taideteollisesta oppilaitoksesta 1967 Salovaara työskenteli Philipsillä Alankomaissa. Vuonna 1973 hän oli yksi Ergonomiadesign-muotoilutoimiston perustajista. Suomen suurimmaksi kasvanut yritys fuusioitui vuonna 1989 Destemin kanssa ED-Designiksi.
Kaj Franck -palkinnon perusteluissa Salovaaran sanottiin soveltaneen työssään ihmisiin ja tilanteisiin eläytyvää tutkimustapaa ja ottanut tuotteiden käyttäjät mukaan suunnitteluprosessiin. Taideteollisessa korkeakoulussa ja Aalto-yliopistossa hän oli perustamassa International Design Business Management -ohjelmaa (IDBM), jossa kehitettiin muotoilun tulevan kehityksen suuntaa: käyttäjälähtöinen suunnittelu, strateginen muotoilu ja älykkäiden ja tietotekniikkaa sisältävien tuotteiden mukanaan tuoma kysymyksenasettelu korostuivat. Salovaaraa kiitettiin myös ympäristöseikkojen huomioon ottamisesta suunnittelutyössä.
Salovaaran muotoiluasiakkaita ovat olleet muun muassa Metos, Nokia Telecommunications, Opa, Puustelli, Stala ja Tunturi.
Vuonna 2003 Salovaara palkittiin Vuoden teollisena muotoilijana, ja vuonna 2016 hän sai Design Forum Finlandin jakaman Kaj Franck -muotoilupalkinnon.
Jean Clottes

Jean Clottes vuonna 2008.
Jean Clottes (s. 1933 Ranska) on merkittävä ranskalainen esihistorioitsija. Hän keskittyi alkujaan kivikautisiin dolmeneihin, jotka olivat hänen väitöskirjansa aiheena, jonka hän teki vuonna 1975 Toulousen yliopistoon. Saatuaan nimityksen Midi-Pyrénées’n esihistorian tutkimuksen johtajaksi 1971 hän alkoi tutkia esihistoriallista luolataidetta täyttääkseen tehtävään liittyvät velvollisuudet. Seuraavina vuosina hän johti kaivauksia seudun esihistoriallisilla paikoilla. Hän sai vuonna 1992 nimityksen arkeologian ylitarkastajaksi Ranskan kulttuuriministeriöön; vuonna 1993 hänet nimitettiin Ranskan kulttuuriministeriön esihistoriallisen kalliotaiteen tieteelliseksi neuvonantajaksi. Hän jäi virallisesti eläkkeelle 1999 mutta toimii alalla aktiviisesti edelleen.
Hän on kirjoittanut yhteensä yli 300 tieteellistä tutkimusta ja on toimittanut sekä yksin että yhdessä ja kirjoittanut yksin ja yhdessä yli 20 kirjaa. Hän on myös kiertänyt luennoimasa ympäri maailmaa, opettenut Toulousen yliopistossa, Kalifornian yliopistossa Berkeleyssa ja ollut mukana monissa julkisissa neuvontatehtävissä ja ammatillisissa palvelutoiminnoissa. Ranskan valtio on myöntänyt hänelle useita kunnianosoituksia, ja Saharan tuaregit nimittivät hänet vuonna 2007 kunniatuaregiksi.
Esihistorialliset löydöt

Clottes oli johtavassa asemassa tutkittaessa kahta tunnetuinta esihistoriallista maalattua luolaa, vedenalaista Cosquerin luolaa, joka löydettiin 1985 rantakallioista läheltä Marseillea; sekä upeaa Chauvet'n luolaa, joka löydettiin 1994. Radiohiiliajoitus osoitti että Chauvet'n maalaukset ovat suunnilleen 30 000-32 000 vuotta vanhoja, yli 2 000 vuotta vanhempia kuin seuraavaksi vanhimmat tunnetut luolamaalaukset. Chauvet'n kauniiden ja usein äärettömän taitavasti tehtyjen maalauksien löytyminen nähtiin iskuna vasten teorioita, joiden mukaan taidehistoria on tarinaa "kehityksestä" karkeasta, kömpelöstä alusta, jota seurasi nousu yhä korkeammalle taidokkuuden tasolle.
Teoria esihistoriallisesta shamanismista

Clottesin esihistoriantutkimuksista suurinta julkisuutta ei kuitenkaan ole saanut kenttätutkimus vaan hänen pyrkimyksensä esittää vakuuttava eoria siitä psykologisesta ja sosiaalisesta kontekstista, jossa esihistoriallinen luolataide on tehty. Vuonna 1994 hän ryhtyi eteläafrikkalaisen antropologin David Lewis-Williamsin kanssa tutkimaan esihistoriallista taidetta shamanistiseen transsiin liittyvien tunnettujen neuropsykologisten ilmiöiden valossa. He tulivat siihen tulokseen, että on vahva peruste uskoa, että esihistoriallinen taide on paljoltu tuotettu shamanismiin liittyvien toimien yhteydessä. He julkaisivat 1996 havaintonsa kirjassa Les Chamanes de la Préhistoire: Transe et Magie dans les Grottes Ornées. Teos sai ankaraa kritiikkiä muiden tutkijoiden taholta. Jotkut vastalauseet johtuivat haluttomuudesta käyttää nykyaikaisai etnografisia ja psykologisia havaintoja pohjana spekuloitaessa esihistoriallisen taiteen merkityssisältöä 1900-luvun kömpelöiden yritysten jälkeen. Jotkut muut asiantuntija ovat pitäneet ajatuksia kiehtovina ja esittäneet että akateeminen valtataistelu ja mustasukkaisuus ovat saattaneet vaikuttaa arvosteluun. Vastauksena arvosteluun Clottes ja Lewis-Williams julkaisivat teoksestaan 2001 laajennetun version (Les Chamanes de la Préhistoire: Texte Intégral, Polémique et Réponses). David Lewis-Williams jatkoi myöhemmin heidän väitteidensä eräiden puolien kehittelyä edelleen omassa kirjassaan The Mind in the Cave ja sen jatkossa Inside the Neolithic Mind (jonka hän teki yhdessä David Pearcen kanssa).
Käännös suomeksi
John Precht

John Precht
John Erik Precht (5. joulukuuta 1888 Helsinki – 9. marraskuuta 1970 Göteborg) oli suomalaissyntyinen näyttelijä, joka oli kiinnitettynä Helsingin Ruotsalaiseen teatteriin vuosina 1910–1925 ja teki sen jälkeen uraa Göteborgin kaupunginteatterissa. Ruotsalaisessa teatterissa hän esiintyi samaan aikaan vanhempiensa Axel ja Sigrid Prechtin kanssa.
Precht näytteli neljässä suomalaisessa mykkäelokuvassa sekä myöhemmin kolmessa ruotsalaisessa elokuvassa, joista Valmiit otteluun tuli ensi-iltaan myös Suomessa. Elokuvissa Nuori luotsi ja Kesä oli mukana myös hänen äitinsä Sigrid Precht. John Prechtin puoliso oli ruotsalainen näyttelijä Signe Wirff.
Filmografia

Nuori luotsi (1913)
Verettömät (1913)
Kesä (1915)
Rakkauden kaikkivalta – Amor omnia (1922)
Han, hon och pengarna (1936)
Valmiit otteluun (1937)
De röda hästarna (1954)
Jan Olof Olsson

| Jan Olof Olsson |
| --- | --- |
 Jan Olof Olsson
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. maaliskuuta 1920 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 30. huhtikuuta 1974 Hjärnarp, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Salanimi: Jolo
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jan Olof Lennart Olsson, nimimerkki Jolo (30. maaliskuuta 1920 Tukholma, Ruotsi – 30. huhtikuuta 1974 Hjärnarp, Ruotsi), oli ruotsalainen kirjailija, pakinoitsija ja toimittaja. Hänen muistokseen on vuodesta 2002 jaettu vuosittain ”Jolopriset” eli Jolo-palkinto ansioituneelle toimittajalle tai kirjailijalle.
Suomennetut teokset

1914 (1914); suomentanut Aatu Leinonen, Helsinki: Otava 1965 (Suomennoksesta on jätetty pois kaksi ensimmäistä lukua, jotka käsittelevät Ruotsin tapahtumia.)
Tuntemattomat sotilaat 1914–1918 (Den okände soldaten 1914–1918). Suomentanut Seppo Heikinheimo. Helsinki: Otava 1968.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jan Olof Olsson Wikimedia Commonsissa
John Rambo (poliitikko)

John Rambo (1661 Philadelphia, Pennsylvania, Uudet-Alankomaat – 17. lokakuuta 1741 Gloucesterin piirikunta, New Jersey) oli amerikkalainen poliitikko, nuorin ruotsalaisen maahanmuuttajaperheen kahdeksasta lapsesta. John Rambo oli ensimmäinen ruotsalainen maahanmuuttaja, joka valittiin New Jerseyn valtuustoon. Hän toimi myös Gloucester Countyn oikeuden tuomarina vuodesta 1695 vuoteen 1697. Vuonna 1685 Rambo meni naimisiin Brigitta Cockin kanssa. He saivat 11 lasta.
Rambon isä, Peter Gunnarsson Rambo (1612 Göteborg, Ruotsi – 1698 Pennsylvania), oli yksi Uuden Ruotsin ensimmäisistä kolonisteista.
Jean S.

Jean S. esiintymässä kiihdytyskisoissa vuonna 2008
Jean S. on vuonna 1991 perustettu suomalainen yhtye. Yhtye perustettiin alun perin Sibelius-Akatemian hallinnoiman klubin housebändiksi.
Jean S. esittää pääasiassa suomenkielisiä cover-kappaleita, mutta on levyttänyt myös omaa musiikkiaan. Yhtyeen jäsenten esiintymisasu on yleensä smokki ja polvihousut.
Vuodesta 2008 lähtien Jean S. on toiminut kesäisin musiikkiteatteri UIT:n taustaorkesterina.
Kesällä 2017 toinen yhtyeen perustajajäsenistä Timo Kärkkäinen ilmoitti eroavansa yhtyeestä vuoden 2017 lopussa. Hänen jäähyväiskeikkansa pidettiin 20. marraskuuta 2017 Kulttuuritalossa Helsingissä. Syyskuun alussa samana vuonna bändi julkisti tiedon jonka mukaan Kärkkäisen korvaajaksi tuli Taikapeilistä tuttu Nina Tapio.
Marraskuussa 2018 Antti Paavilainen päätti erota Jean S. -yhtyeestä ja kokoonpanoon tuli muutoksia yhtyeen jatkaessaan toimintaa UIT:n bändinä. Erika Vikman, Sami Hintsanen ja Mikael Saari liittyivät yhtyeen solisteiksi.  Antti Paavilainen ja Nina Tapio jatkoivat keikkailua uuden kokoonpanon kanssa
Yhtyeen albumeita on myyty yli 200 000 kappaletta ja se on tehnyt yli 3 000 keikkaa. Lisäksi yhtyeellä on ollut kaksi tv-showta (tiedot kesältä 2017).
Yhtyeen levy-yhtiö on AXR Music, aiemmin oli Edel Records Finland.
Julkaisut

Fuffaffida (1996)
Pojat on tyttöjä (1999)
Live S. (2000) (Live)
Kesämie S. (2002)
Sammakkoprinssi (2003)
Hullu Poro Areena Live 2003 (2003) (Live-DVD)
Venus (2004)
Avojaloin (2006)
Keskiyön aikaan (2009)
NaaraS  (2012)
Kokoonpano

Timo S. Kärkkäinen (laulu, marraskuuhun 2017 asti)
Antti Lipponen (laulu)
Iina Salin (laulu)
Mikael Saari (laulu)
Janne Halonen (kitara, laulu)
Jussi Koskinen (basso, laulu)
Jukka S. Tiirikainen (trumpetti, laulu)
William Suvanne (saksofonit, huilut)
Robert Löflund (saksofonit)
Mikko Haanpää (pasuuna, laulu)
Niklas Tilli (rummut)
Antti Ikola (koskettimet, laulu)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
John Raphael Quinn

John Raphael Quinn (28. maaliskuuta 1929 – 22. kesäkuuta 2017) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi San Diegon hiippakuntaan 19. heinäkuuta 1953 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Thisiduon titulaaripiispaksi 21. lokakuuta 1967. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Raimondi, jota avustivat Francis James Furey ja Frederick William Freking.
Quinn sai 30. marraskuuta 1971 nimityksen Oklahoma City-Tulsan hiippakunnan piispaksi ja 13. joulukuuta 1972 Oklahoma Cityn arkkipiispaksi. Hänet nimitettiin 16. helmikuuta 1977 ja asetettiin 26. huhtikuuta San Franciscon arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 27. joulukuuta 1995.
Jevgeni Kuznetsov

Jevgeni Kuznetsov voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Jevgeni Kuznetsov (jalkapalloilija, 1961), venäläinen vuonna 1961 syntynyt jalkapalloilija
Jevgeni Kuznetsov (jalkapalloilija, 1983), venäläinen vuonna 1983 syntynyt jalkapalloilija
Jevgeni Kuznetsov (jääkiekkoilija), venäläinen jääkiekkoilija
Jevgeni Kuznetsov (keilaaja), kazakstanilainen keilaaja
Jevgeni Kuznetsov (mekaanikko), venäläinen arktisen lentotoiminnan pioneeri
Jevgeni Kuznetsov (uimahyppääjä), venäläinen uimahyppääjä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jevgeni Kuznetsov”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
John Rankin

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 27. kesäkuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Bellshill, Skotlanti
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 173 cm
Seura
Seura: Dundee United
Pelinumero: 8
Junioriseurat
2000–2003: Manchester United
→2001: Corinthians (laina)
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003–2006 | Ross County | 101 | (17) |
| 2006–2008 | Inverness CT | 49 | (9) |
| 2008–2011 | Hibernian | 100 | (6) |
| 2011– | Dundee United | 132 | (9) |
| Yhteensä | Yhteensä | 382 | (41) |
Maajoukkue
| 2006 | Skotlanti B | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 13. huhtikuuta 2015.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 24. huhtikuuta 2015.
John Rankin (s. 7. kesäkuuta 1983 Bellshill) on skotlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Skotlannin valioliigassa pelaavaa Dundee Unitedia, johon siirtyi kesällä 2011.
Rankin pelasi vuosina 2000–2003 Manchester Unitedin junioriakatemiassa. Hän oli seurasta lainalla vuonna 2001 kahden viikon ajan brasilialaisseura Corinthiansissa yhdessä toisen junioripelaajan Ben Muirheadin kanssa.
Jean-Auguste-Dominique Ingres

| Jean-Auguste-Dominique Ingres |
| --- | --- |
 Omakuva, 1804.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1780 Montauban, Ranska
Kuollut: 14. tammikuuta 1867 Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  uusklassismi
Kuuluisimpia töitä:  Mademoiselle Rivière, Suuri odaliski, Turkkilainen kylpylä
Palkinnot
 Prix de Rome 
 Nimikirjoitus
Jean-Auguste-Dominique Ingres (29. elokuuta 1780 Montauban – 14. tammikuuta 1867 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Ingres on yksi uusklassismin huomattavimpia kuvataiteilijoita, ja hänet tunnetaan erityisesti taidokkaista muotokuvistaan. Hänen muotokuvilleen ja alastontutkielmilleen tyypilliset tilan ja anatomian vääristymät ennakoivat 1900-luvun modernismin muotokokeiluja.
Elämä

Ingres syntyi Montaubanissa lähellä Toulousea ja aloitti taideopintonsa Toulousen taideakatemiassa vuonna 1791. Ingres osoitti nuorena taiteellista lahjakkuutta, ja hänet lähetettiin vuonna 1797 Pariisiin Jacques-Louis Davidin oppilaaksi. Vuonna 1799 Ingres pääsi opiskelemaan École des Beaux-Artsiin.
Hän sai Grand Prix de Rome -palkinnon ja stipendin vuonna 1801, ja vietti sen turvin vuodet 1806–1824 Italiassa, lähinnä Roomassa ja Firenzessä. Matkalla hän tutustui renessanssitaiteen mestareihin, joista hän arvosti eniten Rafaelia. Palattuaan Pariisiin Ingres alkoi menestyä taidemaalarina, ja hänestä tuli École des Beaux-Artsin opettaja. Ingres toimi myös Rooman ranskalaisen akatemian johtajana vuosina 1835–1841 ja vuonna 1862 hänet valittiin senaattoriksi. Vuonna 1867 kuollut Ingres testamenttasi taulunsa synnyinkaupungilleen.
Taide

Ingres oli ennen kaikkea loistava piirtäjä, ja hänen tarkkoihin havaintoihin perustuva huoliteltu taiteensa jättää sen vuoksi joskus viileän ja etäisen vaikutelman. Uusklassismin ohella hän sai vaikutteita myös romantiikasta, mikä näkyy joissakin eksoottisissa aihevalinnoissa. Hyviä esimerkkejä romantiikan sävyttämistä teoksista ovat Suuri odaliski ja Turkkilainen kylpylä.
Ingresin taidot muotokuvien tekijänä näkyvät kenties parhaiten 1800-luvun alussa tehdyissä Rivièren perheen muotokuvissa, joista kuuluisin on Mademoiselle Rivière, hienostuneen kaunis ja psykologisesti tarkka nuoren naisen muotokuva. Teoksen mallina ollut 15-vuotias tyttö kuoli pian maalauksen valmistumisen jälkeen. Muotokuvien tekijänä Ingres oli hyvin suosittu, ja vuonna 1806 hän maalasi Napoleonin virallisen muotokuvan.
Ingresin vaikutus häntä seuranneisiin taiteilijapolviin on ollut merkittävä. Muun muassa Edgar Degas, Pierre-Auguste Renoir, Henri Matisse ja Pablo Picasso ovat kertoneet saaneensa vaikutteita Ingresin teoksista.  Hän vaikutti myös huomattavalla tavalla 1800-luvun akateemiseen taiteeseen.
Galleria

Mademoiselle Rivière, 1805.
Napoleon, 1806.
Madame Duvaucey, 1807.
La Grande baigneuse, 1808.
Oidipus ja sfinksi, 1808.
Roger vapauttaa Angelican, 1819.
Mademoiselle Jeanne-Suzanne-Catherine Gonin, 1821.
Homeroksen apoteoosi, 1827.
Suuri odaliski, 1814.
Louis-François Bertin, 1832.
Odaliski ja orja, 1839.
D’Haussonvillen kreivitär, 1845.
Ruhtinatar de Broglie, 1853.
Jeanne d’Arc Kaarle VII:n kruunajaisissa, 1854.
Madame Moitessier, 1856.
Lähde, 1856.
Turkkilainen kylpylä, 1863.
Ingresin hauta Père-Lachaisessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Joshua Pim

Joshua Pim
Joshua Pim (s. 20. toukokuuta 1869 Bray, Wicklow – 15. huhtikuuta 1942 Killiney, Dublin) oli irlantilainen tennispelaaja, joka voitti Wimbledonin tennisturnauksen vuosina 1893 ja 1894.
Nelinpelimestaruuden hän voitti Frank Stokerin kanssa Wimbledonissa vuosina 1890 ja 1893.
Kaksinpelivoitot Grand Slam -turnauksissa

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Turnaus | Vastustaja loppuottelussa | Tulos |
| 1893 | Wimbledonin tennisturnaus |  Wilfred Baddeley | 3–6, 6–1, 6–3, 6–2 |
| 1894 | Wimbledonin tennisturnaus |  Wilfred Baddeley | 10–8, 6–2, 8–6 |
Julius Harris

Julius Harris (17. elokuuta 1923 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat – 17. lokakuuta 2004 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi yli 70 elokuvassa ja lukuisissa tv-sarjoissa. Harris muistetaan parhaiten James Bond -elokuvasta Elä ja anna toisten kuolla, jossa hän esitti Kanangan tekokätistä kätyriä. Harris kuoli 17. lokakuuta 2004 sydämen vajaatoimintaan. Hänet tuhkattiin ja haudattiin Philadelphiassa.
Julius Harff

Carl Julius Harff (30. marraskuuta 1816 Wismar, Mecklenburg – 27. maaliskuuta 1871 Helsinki) oli Suomeen muuttanut saksalainen kauppias, laivanvarustaja ja kauppaneuvos.
Julius Harff oli työssä 1830-luvulla lyypekkiläisissä kauppahuoneissa ja vuodesta 1839 alkaen hän toimi kauppaedustajana, kauppakomissionäärinä ja kauppavaltuutettuna kiertäen lähes joka vuosi Suomen kaupungeissa. Vuonna 1853 Harff otti Suomen kansalaisuuden ja asettui pysyvästi kauppiaaksi Helsinkiin. Hänen yhtiökumppaneinaan olivat saksalaiset kauppiaat Ignatz Schiefner (1809–1875) ja Ernst Allwardt (1833–1872). Harff piti Helsingistä yllä kauppayhteyksiä Lyypekkiin, Pietariin ja Tallinnaan. Hänestä tuli Lyypekin konsuli 1863, Belgian konsuli 1864 ja Pohjois-Saksan liiton Suomen konsuliksi 1868.
Vuonna 1857 Harff oli mukana perustamassa Sydfinska Ångfartygsbolaget-varustamoa, joka hankki vuonna 1858 Suomen ensimmäiset suuret höyrylaivat, Hullissa Englannissa rakennetut Nikolain ja Alexanderin. Harff oli osakkaana myös muissa suomalaisissa höyrylaivayhtiöissä, kuten Österbottniska Ångfartygs Ab:ssä. Harffin liikkeen yhteydessä toimi höyrylaivatoimisto ja hän ilmoitteli säännöllisesti sanomalehdissä laivojen saapumis- ja lähtöaikoja. Harff sai kauppaneuvoksen arvon vuonna 1869.
Harff sai toimiluvan yhdessä helsinkiläisten kauppiaiden Feodor Kiseleffin (1823–1874) ja Adolf Fredrik Waseniuksen (1829–1903) kanssa yksityisen rautatien rakentamiseksi Hyvinkäältä Hankoon. Sen jälkeen kun Riihimäen-Pietarin välinen rautatieyhteys valmistui syyskuussa 1870, Hangon rata olisi mahdollistanut usean kuukauden pidennyksen Pietariin ja Helsinkiin suuntautuvalle laivaliikenteelle koska Hangon satama pysyi kauemmin jäistä vapaana. Hangon rautatiehanke eteni kuitenkin hitaasti sillä samaan aikaan oli suunnitteilla rautatieyhteyden rakentaminen Pietarista Tallinnaan. Hart oli maaliskuussa 1871 neuvottelemassa Pietarissa ratahankkeen rahoituksesta kun hän sairastui koleraan ja joutui palaamaan Helsinkiin. Hän kuoli pian kotiin paluunsa jälkeen. Pietarilaisten pankkien rahoittama Hangon rata toteutui vuonna 1873 mutta rata menestyi huonosti Tallinnan sataman kilpailun takia.
Harff haudattiin Hietaniemen vanhalle hautausmaalle. Perheetön Harff siirsi testamentillaan liiketoimintansa kumppaneilleen Schiefnerille ja Allwardtille.
Juppi (sukunimi)

Juppi on karjalankielinen sukunimi. Sukunimikirjan mukaan Juppi (ja Juppo) olisivat Johanneksen puhuttelunimiä ja harvinaisia Suomen asutusnimistössä. Perimätiedon mukaan vegaruslainen mies olisi saanut nimen tanssittuaan praasniekoissa huomiota herättävällä tavalla, ”jupittamalla”. Samaan viittaa ”jupittoa” verbin merkitys nopeasta tai kuuluvasta tekemisestä tai liikkumisesta. Juppeja asui aikanaan Suojärven Vaaksauksessa, Lietteellä ja Vuontaleessa. Lietteen ja Vaaksauksen Jupit ovat varmasti sukulaisia, mutta luultavasti myös Vuontaleessa asuneet kuuluivat samaan sukuun. Lukumäärä eri vuosina: v. 1970 henkilöitä 135, v. 1985 henkilöitä 145, v. 2014 henkilöitä 178 (sisältää myös ulkomailla asuvia).
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1955

| Mestaruussarjan kausi 1955 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  10
Ajankohta:  8. toukokuuta− 23. lokakuuta
Mestari:  KIF 1. Mestaruussarjan mestaruus 4. Suomen mestaruus
Toinen sija:  Haka
Kolmas sija:  VIFK
Pudonneet joukkueet:  TuTo KoRe
Ottelut:  91
Maalit:  325 (3,6 per ottelu)
Paras maalintekijä:  Yrjö Asikainen (12)
Suurin kotivoitto:  KuPS−KoRe 8−0
Suurin vierasvoitto:  KoRe−Pyrkivä 2−10
Eniten maaleja ottelussa:  KoRe−Pyrkivä 2−10
Suurin yleisömäärä:  5 160 HJK−KIF 2−2
Kokonainen yleisömäärä:  191 741
Yleisökeskiarvo:  2 107
Alempi sarjataso:  Suomensarja
  ← 1954 :  1956 → 
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1955 oli vuonna 1930 perustetun Mestaruussarjan 24. kausi. Kaudella 1955 Mestaruussarja pelattiin 10 joukkueen kaksinkertaisena sarjana.
Mestaruussarjan ja Suomen mestaruuden voitti KIF, joka varmisti neljännen mestaruutensa kolmanneksi viimeisessä ottelussa 2. lokakuuta, kun se voitti TuTo:n Yrjö Asikaisen maalilla 1–0. Viimeiseksi sijoittuneet TuTo ja KoRe putosivat Suomensarjaan.
Mestaruussarjan maalikuninkuuden kaudella 1955 voitti KIF:n Yrjö Asikainen 12 maalilla. Palloliitto valitsi vuoden 1955 jalkapalloilijaksi Mestaruussarjassa pelanneen VIFK:n maalivahti Matti Jokisen. Mestaruussarjan yleisömäärä kaudella 1955 oli yhteensä 191 741 henkeä eli keskimäärin 2 107 katsojaa ottelua kohti. Kauden suurin yleisömäärä nähtiin 22. kesäkuuta Olympiastadionilla pelatussa paikallisottelussa HJK–KIF, kun ottelua saapui seuraamaan 5 160 katsojaa. Yleisömäärä oli sotien jälkeen toiseksi suurin Mestaruussarjassa.