stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkoinen kääpiö (elokuva)
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kari Heiskanen  | … |  Martin Johannes Borg   |
|  Lilga Kovanko  | … |  Helena, Bertin vaimo   |
|  Jaana Raski  | … |  vaalea nainen   |
|  Esko Salminen  | … |  Bert   |
|  Jaakko Pakkasvirta  | … |  Tomas   |
|  Riitta Selin  | … |  Vera, Tomaksen vaimo   |
|  Kim Gunell  | … |  Henrik   |
|  Matti Tuominen  | … |  työnjohtaja   |
|  Uula Laakso  | … |  Montonen   |
|  Timo Kaipala  | … |  kaivosmies   |
|  Kalevi Vänskä  | … |  kaivosmies   |
|  Seppo Kovero  | … |  kaivosmies   |
|  Aarre Hummelholm  | … |  kaivosmies   |
|  Raimo Harkonmaa  | … |  kaivosmies   |
|  Paavo Karttunen  | … |  kaivosmies   |
|  Tapani Turpeinen  | … |  kaivosmies   |
|  Ahti Kuoppala  | … |  autonrengasta vaihtava mies   |
|  Soli Labbart  | … |  nainen maantiellä   |
|  Maj-Lis Ahonkallio  | … |  kaivoksen toimistosihteeri   |
|  Martti Ikonen  | … |  lääkäri   |
|  Toivo Linkoma  | … |  utelias vanha mies   |
|  Julis Johansson  | … |     |
|  Esa Paloniemi  | … |     |
Näyttelijät > Kreditoimattomat näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Juha Tuura  | … |  kaivosmies   |
|  Timo Humaloja  | … |  kaivosmies   |
|  Paavo Räisänen  | … |  kaivosmies   |
|  Aimo Nikulainen  | … |  radion uutistenlukijan ääni   |
|  Marjatta Nissinen  | … |  tandem-pyöräilijä   |
|  Merja Väisänen  | … |  tandem-pyöräilijä   |
Muut tekijät

Mikael Sievers – äänittäjä ja äänileikkaus
Vesa Nuutinen – lavastusassistentti
Marjatta Nissinen – puvustus ja naamiointi
Keijo Pihlström – kuvauspäällikkö
Irmeli Junni – tuotantosihteeri
Eeva Pirttilä – rekvisiitta
Matti Leminen – järjestäjä
Marjaana Mykkänen – kuvaussihteeri ja apulaisohjaaja
Juha Tuura – kamera-assistentti
Kjell Lagerroos – 2. kamera-assistentti
Kimmo Kotkavuori – valomies
Timo Markko – valomies
Jaakko Pyhälä – valomies
Tom Forsström – miksaus
Paul Jyrälä – äänileikkaus
Jouko Hartikainen – sähkömies kaivoksessa
Merja Väisänen – puvustajan assistentti
Aune Ollila – hiusten muotoilu
Lauri Hakoniemi – lavastajan apulainen
Tero Malmberg – 2. äänittäjä
Marjo Valve – apulaisleikkaaja
Tapio Vapaasalo – graafikko
Jussi Aalto – stillkuvat
Pirjo Laivuori – värinmäärittelijä
Leena Palmu – negatiivileikkaus
Extern Ky – public relations
Tööt-Filmi Oy – trikkikuvaus
Soundtrack

| ”Motion Picture Music from The White Dwarf” Johnny Lee Michaels |
| --- | --- | --- |

Singlen kansikuva.
Singlen tiedot
 A-puoli: ”Lonely Brain”
 B-puoli: ”Martin's Theme”
 Äänitetty : 1986
 Julkaistu: 1986
 Formaatti: 7" (YAHOOS 1)
 Tyylilaji: hard rock, balladi, soundtrack
 Levy-yhtiö: Yahoos Records
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Johnny Lee Michaels, ellei toisin mainita.
Johnny Lee Michaels: The White Dwarf Overture – 3.25  *
Quintet für Fagott und Streichquartett / Fagottikvintetto II osa: Parodia – 5.25 (säv. Kalevi Aho) **
Johnny Lee Michaels: Martin's Theme – 5.00  ***
Johnny Lee Michaels: Flashback at the Beach – 2.15  *
Johnny Lee Michaels: Lane of Memories – 3.10  *
Johnny Lee Michaels: Lonely Brain / The White Dwarf End Title – 1.05 (san. Johnny Lee Michaels) * & ***
(*) Julkaistu Michaelsin kokoelmalevyllä Between Screen And Mind - Original Soundtracks From Finnish Films (1989)
(**) Julkaistu Ahon, W.A. Mozartin, Juhani Tapanisen ja Jukka-Pekka Sarasteen albumilla Quintett Für Fagott Und Streichquartett / Konzert Für Fagott B-Dur (K.V. 191) (1983).
(***) Julkaistu singlellä Lonely Brain / Martin's Theme (1986). Kappaleen "Lonely Brain" -singleversio on laulettu hard rock -tyylisesti.
Muusikot

Johnny Lee Michaels - syntetisaattorit ja akustinen kitara (kitara: 3)
Juhani Tapaninen - fagotti (2)
Jaakko Ilves - viulu (2)
Jukka-Pekka Saraste - viulu (2)
Matti Hirvikangas - alttoviulu (2)
Risto Poutanen - sello (2)
Arvioita

Valkoisen kääpiön ensi-illan saamat arviot kritisoivat elokuvan rakenteen kahtiajakoa alun komeasti kuvattuun toimintajaksoon kaivoksessa ja loppuosan filosofiseen ja teoreettisenakin pidettyyn itsetutkiskeluun. Myös Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo Valkoisen kääpiön alkavan komeilla kaivoskuvilla mutta hyytyvän loppua kohti lukuun ottamatta Johnny Lee Michaelsin ”ylvästelevää” musiikkia. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Televisioesitykset

Elokuva on kuvattu Fujicolor-filmille ja elokuvan alkuperäinen kuvasuhde 2.39:1.
| Päivämäärä | Kanava | Katsojamäärä |
| --- | --- | --- |
| 9.7.2003 | YLE TV1 |  |
| 24.10.2013 | YLE Teema (Kino Suomi) |  |
| 21.11.2023 | Yle Teema & Fem |  |
Aiheesta muualla

Valkoinen kääpiö (elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Valkoinen kääpiö (elokuva) Elonet.
| n k Timo Humaloja |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Valkoinen kääpiö (1986)  Laina-aika (2000) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Vangittu tuli (1982)  Berner (1987)  Raha (1987)  Suomi muotoilee (1987)  HIV (1989)  Kadonneen Venäjän kerääjät (1993)  Vaihdokkaat (1993)  Vaihdevuodet - täyttä elämää (1994)  Tappion tunne - Magnus Scharmanoff valokuvaaja (1997)  Köyhien apostoli (1999)  Konnunsuon kaalet (2007)  Laulava heimo (2008)  Irtaantujat (2009)  Katseen vanki (2010) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Oman onnensa seppä (1978)  Sunnuntai (1978)  Hämärässä (1980)  Keskustelu Steinin talossa poissaolevasta von Goethesta (1981)  Zoja (1983)  Vapaus (1987)  Viimeisen jälkeen (1987)  Palkinto (1988)  Sinitaivas (1989)  Kolme kaupunkiraporttia (1990)  Vetsikko (1991)  Luonnollinen kuolema (1992)  Puhallus (1992)  Pidetään yhtä (2002)
İlhan Usmanbaş

İlhan Usmanbaş (23. lokakuuta 1921 Istanbul – 30. tammikuuta 2025) oli turkkilainen säveltäjä. Hän kuuluu Bülent Arelin ja İlhan Mimaroğlun ohella modernien turkkilaissäveltäjien toiseen sukupolveen. Hän keskittyi tonaaliseen intensiivisyyteen melodisuuden sijaan ja säveltänyt vapaamuotoisesti tiettyyn tekniikkaan tukeutumisen sijaan. Hän sai turkkilaisista säveltäjistä eniten palkintoja ja kunniamainintoja ulkomailta.
Usmanbaş varttui Ayvalıkissa. Hän aloitti 12-vuotiaana sellonsoiton itsenäisen opiskelun. Lukiosta valmistuttuaan hän aloitti opiskelun kirjallisuuden tiedekunnassa ja konservatoriossa Istanbulissa. Häntä opettivat siellä Cemal Reşit Rey (harmonia) ja Sezai Asal (sello). Siirryttyään sävellyksen laitokselle Ankaran valtionkonservatorioon hän sai opetusta Hasan Ferit Alnarilta (harmonia, kontrapunkti, sävellys), Ahmet Adnan Saygunilta (sävellys), David Zirkin (sello) ja Ulvi Cemal Erkin (piano). Usmanbaş valmistui valtionkonservatoriosta vuonna 1948 ja avioitui samana vuonna sopraano Atıfet Usmanbaşin kanssa. Hän lähti vuonna 1952 Unescon stipendin turvin Yhdysvaltoihin, jossa osallistui uuden musiikin pioneerien seminaareihin ja luennoille. Hän sai stipendin myös Rockefeller-säätiöltä ja oli toistamiseen Yhdysvalloissa vuosina 1957–1958. Hän sai Tanglewoodissa opetusta Luigi Dallapiccolalta ja Milton Babbittilta. Usmanbaş etääntyi vuoden 1960 jälkeen säveltäjänä sarjallisuudesta. Sävellystyönsä ohella hän opetti, kirjoitti ja käänsi kirjoja sekä laati artikkeleita.
Vuonna 1971 Usmanbaş nimitettiin Turkin valtiontaiteilijaksi. Vuonna 2000 hän sai Boğaziçin yliopiston kunniatohtorin arvon, ja vuonna 2004 hänelle myönnettiin elinikäisten saavutusten palkinto 32. Istanbulin musiikkifestivaalilla.
Fayodiaceae

| Fayodiaceae |
| --- | --- |
 Viirusavulakki (Gamundia striatula)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Alalahko::  Tricholomatineae
Heimo::  Fayodiaceae  Jülich 1982
Suvut
 Conchomyces  Fayodia  Gamundia  Nokilakit Myxomphalia 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fayodiaceae on Agaricales-lahkoon kuuluva sieniheimo. Se sisältää neljä sukua, joissa on napalakkimaisia, hiippomaisia ja vinokasmaisia sieniä.
Taksonomia

Suvut Fayodia, Gamundia ja nokilakit (Myxomphalia) sisältävät napalakkimaisia ja hiippomaisia sieniä, joita pidettiin toistensa sukulaisina jo ennen molekyylisystemaattisia tutkimuksia. Esimerkiksi Rolf Singer tunnusti vuonna 1986 laajan Fayodia-suvun, joka sisälsi myös suvut Gamundia ja Myxomphalia. Singer luokitteli Fayodia-suvun Tricholomataceae-heimoon ja Myceneae-tribukseen.
Vuonna 2002 julkaistussa fylogeneettisessä tutkimuksessa paljastui, että vinokasmaisia sieniä sisältävä Conchomyces on läheistä sukua suvuille Fayodia, Gamundia ja Myxomphalia. Ulkomuotonsa takia Conchomyces-sukua on aiemmin pidetty ruostevinokkaiden (Crepidotus) sukulaisena. Uudistuneessa luokittelussa Conchomyces luetaan Fayodiaceae-heimoon, kun taas ruostevinokkaat kuuluvat Crepidotaceae-heimoon.
Levinneisyys

Singerin mukaan Fayodia (joka sisälsi myös suvut Gamundia ja Myxomphalia) on levinneisyydeltään lähes kosmopoliitti – sitä tavataan lähes koko maailmassa. Conchomyces-sukua puolestaan tavataan Aasiassa, Australaasiassa ja Etelä-Amerikassa. Fayodiaceae-heimon suomalaisia lajeja ovat hiipposavulakki (Fayodia bisphaerigera), viirusavulakki (Gamundia striatula) ja nokilakki (Myxomphalia maura).
Kuvagalleria

Conchomyces bursaeformis
Fayodia sp.
Nokilakki (Myxomphalia maura)
Ysis Sonkeng

Ysis Amarielle Sonkeng (s. 20. syyskuuta 1989 Baleveng) on kamerunilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on edustanut Kamerunin naisten jalkapallomaajoukkuetta vuodesta 2012 lähtien. Seuratasolla Sonkeng edustaa Elitettan-seura Sundsvallia. Vuoden 2012 kesäolympialaisten naisten jalkapalloturnauksessa Sonkeng teki oman maalin Uutta-Seelantia vastaan.
EDIFACT
Aiheesta muualla

UN/EDIFACT Main Page
Tietoyhteiskunnan kehittämiskeskus ry:n Verkottaja-palvelu (Arkistoitu – Internet Archive).
Valdemar Birgerinpoika

| Valdemar Birgerinpoika |
| --- | --- |
 
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  kevät 1250 – 22. heinäkuuta 1275
Kruunajaiset:  1251
Edeltäjä:  Eerik Eerikinpoika
Seuraaja:  Maunu Ladonlukko

Syntynyt:  1239
Kuollut:  26. joulukuuta 1302 Nyköpingin linna
Puoliso:  Sofia Eerikintytär
Lapset:  Eerik   Ingeborg   Eerik   Marianne  Rikissa   Katariina Margareeta
Suku:  Bjälbo
Isä:  Birger-jaarli
Äiti:  Ingeborg Eriksdotter
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Valdemar Birgerinpojan vaakuna (1252)
Valdemar Birgerinpoika (1239–26. joulukuuta 1302) oli Ruotsin kuningas 1250–1275. Hänen isänsä oli Birger-jaarli, jolla oli todellinen valta Valdemarin vielä ollessa alaikäinen. Valdemar oli naimisissa tanskalaisen prinsessa Sofian kanssa.
Birgerin kuoltua vuonna 1266 Valdemarin veli Maunu alkoi heti havitella kruunua. Valdemarilla oli myös suhde vaimonsa siskon Tanskan prinsessa Juttan kanssa. Tästä syystä hän joutui tekemään parannuksentekomatkan Roomaan vuonna 1274. Paavi siunasi ristiretkivelvoitteella Valdemarin ajatuksen Karjalan käännyttämisestä ja Ruotsiin liittämisestä. Pian tämän jälkeen hänen veljensä Maunu ja Eerik, jotka saivat apua Tanskan kuninkaalta Eerik Klippingiltä, nousivat kapinaan ja löivät Valdemarin Hovan taistelussa vuonna 1275.
Valdemar ja Sofia pakenivat Norjaan ja Maunusta tuli kuningas. Vuonna 1277 Valdemar sai Götanmaan palkaksi siitä, että luopuisi vaatimuksestaan Ruotsin kruunuun. Valdemar joutui maanpakoon Tanskaan sen jälkeen, kun hän otti osaa kapinaan, joka melkein syrjäytti Maunun. Vuonna 1288 Maunu vangitsi Valdemarin Nyköpingshusin linnaan, jossa hän kuoli vuonna 1302.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valdemar Birgerinpoika Wikimedia Commonsissa
Seppo Suvanto: / Valdemar (noin 1240–1302) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 28.8.2017.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Eerik Eerikinpoika | Ruotsin kuningas 1250–1275 | Seuraaja: Maunu Ladonlukko |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Puola 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Maunu Ladonlukko

| Maunu Ladonlukko |
| --- | --- |
 
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  22. heinäkuuta 1275 – 18. joulukuuta 1290
Kruunajaiset:  24. toukokuuta 1276
Edeltäjä:  Valdemar Birgerinpoika
Seuraaja:  Birger Maununpoika

Syntynyt:  1240
Kuollut:  18. joulukuuta 1290 Visingsö
Puoliso:  Helvig
Lapset:  Ingeborg Maununtytär   Birger Maununpoika   Eerik Maununpoika   Valdemar Maununpoika   Rikissa Maununtytär
Suku:  Bjälbo
Isä:  Birger-jaarli
Äiti:  Ingeborg Eriksdotter
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Maunu Ladonlukon sinetti
Maunu Ladonlukko tai Maunu Birgerinpoika (Magnus Birgersson, Magnus Ladulås) (noin 1240 – 18. joulukuuta 1290) oli Ruotsin kuningas vuosina 1275–1290. Hän oli Birger-jaarlin poika. Isän kuoltua hänestä tuli herttua.
Vuonna 1275 Maunu katkaisi välit veljiinsä, kuningas Valdemariin ja Eerikiin, ja pakeni Tanskan kuninkaan Eerik Klippingin luo Tanskaan. Hän palasi sadan tanskalaisen sotilaan ja 700 saksalaisen palkkasotilaan kanssa ja kukisti Valdemarin Hovan taistelussa. Heinäkuussa samana vuonna hänet valittiin Ruotsin kuninkaaksi Moran kivillä.
Vuonna 1276 Maunu meni naimisiin Sverkerien sukuun kuuluneen Holsteinin Helvigin kanssa.
Maunu antoi vuonna 1280 Alsnön säädöksessä kaikille, jotka varustivat ratsumiehen, verovapauden (ruotsiksi frälse eli rälssi). Näistä kehittyi vähitellen Ruotsin aateli. Myös kirkko sai vapautuksen veroista. Vuonna 1284 Maunu teki veljestään Pentistä Suomen herttuan.
Lisänimen Ladulås (kirjaimellisesti "Ladonlukko") on perinteisesti selitetty tulleen siitä, että Alsnön säädöksessä kuningas vapautti talonpojat matkustavien piispojen ja ylimysten kestitsemisestä: Maunu pani talonpoikien "latojen ovet lukkoon". Luultavammin lisänimi on kuitenkin vain väännös slaavilaisesta Ladislaus-nimestä. Lisänimi tavataan ensimmäistä kertaa 1400-luvun lähteissä.
Lapsia

Ingeborg Maununtytär, syntynyt 1279.
Birger Maununpoika, syntynyt 1280, Ruotsin kuningas
Eerik Maununpoika, syntynyt 1282, herttua.
Valdemar Maununpoika, herttua.
Rikissa Maununtytär.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maunu Ladonlukko Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Valdemar Birgerinpoika | Ruotsin kuningas 1275–1290 | Seuraaja: Birger Maununpoika |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Eteläinen jäämeri

Eteläinen jäämeri 60. eteläisen leveyspiirin rajaamana.
Eteläinen jäämeri tai Eteläinen valtameri on Etelämannerta ympäröivä valtameri. Kansainvälinen merikartoitusjärjestö määritteli vuonna 2000 sen pohjoisrajaksi 60. eteläisen leveyspiirin. Sillä leveydellä myös kiertää lännestä itään kylmä Länsituulten virta, joka eristää Eteläisen jäämeren pintavedet pohjoisemmista valtameristä.
Eteläisen jäämeren mannerjalusta on syvä, 365–490 metriä, ja kapea verrattuna esimerkiksi Atlantin mannerjalustaan. Siellä on ankarat sääolot ja korkeita aaltoja. Etelämannerta ympäröi suuren osan vuodesta läpipääsemätön ahtojää.
Eteläisellä valtamerellä on syvänmeren alueita, joilla on maailman tiheimpiä vesimassojalähde?. Näitä alueita ovat Weddellinmeri ja Rossinmeri.
Hydrologia ja eliöstö

Eteläisen jäämeren virtajärjestelmä on varsin monimutkainen. Pintaveteen vaikuttavat kylmä ilma, lämmön haihtuminen ja Etelämantereelta puhaltavat katabaattiset tuulet. Nämä viilentävät pintavettä, joka vajoaa ja alkaa virrata merenpohjassa kohti pohjasta. Pintaveden korvaa Intian valtamerestä, Tyynestämerestä ja Atlantista virtaava lämpimämpi vesi.
Kylmä ja lämmin merivesi kohtaavat Antarktisessa konvergenssissä, jossa on suotuisat olosuhteet kasviplanktonille. Pitkät kesäpäivät ja syvyyksistä kohoava hapekas ja ravinteikas vesi tuottavat varsin yltäkylläiset olosuhteet. Hyvissä olosuhteissa kasviplanktonia on miljardeittain, ja se muodostaa ravintoverkon alimman tason.
Kasviplankton on eläinplanktonin ravintoa, ja Eteläisen jäämeren merkittävin eläinplanktonin eliö on etelänkrilli, jota tavaan vain siellä. Kesäisin krilliparvet ajelehtivat valtavina määrinä, ja Eteläisessä jäämeressä saattaa elää satoja biljoonia yksittäisiä krillejä. Niiden biomassa on yksi eläinkunnan suurimmista. Krilliä käyttävät ravinnokseen suurin osa alueen linnuista ja nisäkkäistä, kuten pingviinit ja sinivalas, joka saattaa syödä 40 miljoonaa krilliä päivässä.
Eteläisen jäämeren kalalajisto ei ole kovinkaan monipuolista, ja noin 66 prosenttia alueen lajeista kuuluu jääkalamaisten alalahkoon. Alalahkon lajit ovat sopeutuneet kylmään meriveteen, ja niillä ei ole uimarakkoa ja niiden veressä on jäätymistä estäviä glykoproteiineja. Jääkalamaisten kalojen lisäksi Eteläisellä jäämerellä tavataan lajeja muun muassa kivinilkkojen, imukalojen, mureenaturskien, lestikalojen, morien ja etelänkampelien heimoista. Rustokaloista Eteläisellä jäämerellä elävät pohjakaloista muun muassa Somniosus antarcticus, Amblyraja-lajeja ja Bathyraja-lajeja. Mesopelagisella vyöhykkeellä tavataan sillihaita.
Eteläisellä jäämerellä tavatuista merilinnuista suurin osa on harhailijoita, ja vain 16 niistä pesii Etelämantereella. Harhailijat ruokailevat Eteläisen jäämeren ruokaisilla merillä kesäisin. Niistä suurin osa on subantarktisilta saarilta, mutta esimeriksi lapintiira saapuu tuhansien kilometrien muuttomatkan takaa. Pingviinit ovat Eteläisen jäämeren huomattavimmat linnut, ja noin puolet pingviinilajeista elää sen alueella. Muita lintuja ovat lumimyrskyliitäjä ja jäämyrskyliitäjä sekä kesäisin etelämantereenkihu ja etelänkeiju.
Eteläisen jäämeren nisäkkäistä maailman mittakaavassa merkittäviä ovat eväjalkaiset, joiden koko maailman biomassasta peräti 80 prosenttia saa ravintonsa sieltä, ja vaeltelevat hetulavalaat. Ajojäillä elävät merileopardi, weddelinhylje, krillihylje, joka on maailman runsaslukuisin merinisäkäs, ja rossinhylje. Saarilla ja joskus avomerellä tavataan kergueleninmerikarhua ja etelänmerinorsua. Eteläisellä jäämerellä elää kuusi hetulavalaslajia ja yhdeksän hammasvalaslajia.
Mitat

| --- | --- |
Pinta-ala: 20 327 000 km² 
Keskisyvyys: 4 500 m 
Suurin syvyys: 7 235 m (Etelä-Sandwichin hauta)
Suurin leveys: 12 700 km 
Suurin pituus: 21 500 km 
Rantaviivan pituus: 17 968 km
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eteläinen jäämeri Wikimedia Commonsissa
| n k Maapallon alueet |
| --- | --- |
 Afrikka:  Eteläinen Afrikka  Itä-Afrikka  Keski-Afrikka  Länsi-Afrikka  Pohjois-Afrikka 
 Amerikka:  Etelä-Amerikka  Keski-Amerikka  Latinalainen Amerikka  Pohjois-Amerikka  Väli-Amerikka 
 Aasia:  Etelä-Aasia  Etu-Aasia  Itä-Aasia  Kaakkois-Aasia  Keski-Aasia  Pohjois-Aasia 
 Eurooppa:  Etelä-Eurooppa  Itä-Eurooppa  Keski-Eurooppa  Länsi-Eurooppa  Pohjois-Eurooppa 
 Oseania:  Australaasia  Melanesia  Mikronesia  Polynesia 
 Napa-alueet:  Antarktis  Arktis 
 Valtameret:  Atlantin valtameri  Eteläinen jäämeri  Intian valtameri  Pohjoinen jäämeri  Tyynimeri
Enrique Barón Crespo

| Enrique Barón Crespo |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin puhemies
 1989–1991  
Edeltäjä:  Henry Plumb
Seuraaja:  Egon Klepsch
Kansanedustaja
 1977–1987  
Vaalipiiri:  Madrid
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1944 (ikä 80)
Ammatti:  juristi
Tiedot
Puolue:  Espanjan sosialistinen työväenpuolue Euroopan sosiaalidemokraattinen puolue (MEP)
Enrique Barón Crespo (s. 27. maaliskuuta 1944 Madrid) on espanjalainen Sosialistisen työväenpuolueen poliitikko ja lakimies.
Crespo valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Madridin Complutense-yliopistosta vuonna 1965. Hän on istui Euroopan parlamentissa yhtämittaisesti vuodeasta 1986 vuoteen 2009. Sitä ennen hän oli Espanjan parlamentin jäsen. Crespo toimi vuosina 1982–1985 maansa liikenne-, matkailu- ja tietoliikenneministerinä. Hän oli vuosina 1989–1992 Euroopan parlamentin puhemies.
Crangon allmanni

| Crangon allmanni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Alalahko::  Pleocyemata
Osalahko::  Caridea
Heimo::  Crangonidae
Suku::  Crangon
Laji::  allmanni
Kaksiosainen nimi
 Crangon allmanni  Kinahan, 1857  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Crangon allmanni on Crangonidae-heimoon kuuluva punaharmaa katkarapulaji, jota tavataan yleisesti Koillis-Atlantissa. Se on läheistä sukua kaupallisesti tärkeälle hietakatkaravulle.
Koko ja ulkonäkö

C. allmanni voi kasvaa noin 7,5 senttimetrin pituiseksi, mutta yleensä se jää tätä pienemmäksi. Sillä on lyhyt ja kolmiomainen otsapiikki, joka päättyy pyöreään kärkeen. Selkäkilpi on sileä lukuun ottamatta piikkejä kilven keskellä ja maksan kohdalla. Hietakatkaravusta sen erottaa punertavasta väristä ja ohuesta ruumiista sekä kuudennen jaokkeen selkäpuolella sijaitsevasta syvästä, pitkittäisestä vaosta.
Levinneisyys

C. allmanni elää Koillis-Atlantissa. Levinneisyysalue ulottuu etelässä Biskajanlahdelle ja pohjoisessa Vienanmerelle.
Elinympäristö

C. allmanni elää noin 20–250 metrin syvyydessä, mutta sitä tavataan satunnaisesti jopa 360 metriä syvyydestä. Enimmäkseen se pysyttelee pohjan tuntumassa mutta saattaa yöllä uida lähelle vedenpintaa. Se viihtyy sekä hiekkaisessa että liejuisessa merenpohjassa.
Lisääntyminen

C. allmanni munii joulukuun ja heinäkuun välisenä aikana.
Ravinto

C. allmanni saalistaa ravinnokseen simpukoita.
Aiheesta muualla

World Register of Marine Species (WoRMS): Crangon allmanni (englanniksi)
UniProt, Taxonomy: Crangon allmanni (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1138873  BOLD: 373068  EUNIS: 27551  GBIF: 2222168  iNaturalist: 603996  IRMNG: 10239561  ITIS: 97135  NBN: NHMSYS0021049722  NCBI: 866504  Observation.org: 159667  OBIS: 107551  Open Tree of Life: 369135  SeaLifeBase: 24958  WoRMS: 107551
Paxton & Whitfield

Paxton & Whitfield Jermyn Streetillä.
Paxton & Whitfield on brittiläinen juustokauppa. Alkuperäinen Paxton & Whitfield avattiin Lontoossa Jermyn Streetillä vuonna 1797. Se on toiminut esimerkiksi maan hallitsijoiden juustojen hovihankkijana.
Paxton & Whitfield on Yhdistyneen kuningaskunnan vanhin juustokauppa. Se avattiin Lontoon Jermyn Streetin kauppakadulla vuonna 1797. Kaupan perusti Sam Cullen, joka oli aikaisemmin myynyt juustoa Aldwychin torilla. Cullen oli lopulta vaurastunut riittävästi, jotta hänellä oli varaa vakinaisempaan liiketilaan Jermyn Streetillä. Hän otti myös kaksi liikekumppania nimiltään Harry Paxton ja Charles Whitfield, joiden nimet ovat säilyneet kaupan nimessä nykypäivään. Uusi juustokauppa oli lähellä varakkaita asiakkaita ja sen myynti kasvoi. 1800-luvun puolivälissä siitä tuli kuningatar Viktorian hovihankkija.
Kauppa alkoi ajautua vaikeuksiin 1800-luvun loppupuolella. Britanniassa paikalliset artisaanijuustot kärsivät juustojen alkavasta teollisesta tuotannosta. Samalla vauraan väestönosan mielenkiinto juustojen saralla alkoi kohdistua enimmäkseen ulkomaalaisiin eurooppalaisiin juustoihin. 1900-luvulla vaikeuksia aiheutti myös maailmansotien aikainen säännöstely. Tilanne parani jälleen toisen maailmansodan jälkeen. Kauppa alkoi tehdä uusia siteitä paikallisiin artisaanijuustojen valmistajiin, sekä tuoda juustoja ulkomailta. Juustoja myydään nykyisin myös tukkukauppana ravintoloihin, sekä internetin kautta kuluttajille. Paxton & Whitfield on Charles III:n hovihankkija.
Aiheesta muualla

Paxton & Whitfield kotisivut
Tommi Saarela

Tommi Saarela on suomalainen musiikkiin suuntautunut kulttuuritoimittaja ja tietokirjailija. Hän on kirjoittanut teokset muun muassa Pave Maijasesta, Kassu Halosesta ja Esa Niemisestä.
Paavo Einiö
Kirjallisuutta

Einiö, Paavo: Jammaten!.  Helsinki:  Lamplite, 2006.  ISBN 952-99723-1-8