YYA-sopimus
Sopimuksesta luopuminen

Julkisen keskustelun YYA-sopimuksen kohtalosta kylmän sodan päättyessä aloittivat toimittaja Olli Kivinen Helsingin Sanomien kirjoituksessaan joulukuussa 1989 sekä tohtori Risto E. J. Penttilä tammikuussa 1990 pitämässään esitelmässä, jossa hän ehdotti sopimuksen tekstin tarkistamista. Suomen poliittinen johto ja tunnetut ulkopolitiikan asiantuntijat torjuivat ajatuksen lähes yksimielisesti, sillä uusien sopimusneuvottelujen ehdottamista Neuvostoliitolle pidettiin ennenaikaisena ja mahdollisesti haitallisena. Toisaalta jopa eduskunnan puhemies Kalevi Sorsa myönsi sopimustekstin viittauksen Saksaan vanhentuneeksi. Max Jakobson vastusti vielä syksyllä 1990 neuvotteluja sopimuksen muuttamisesta mutta muutti pian mielensä ja esitti joulukuussa kirjoituksessaan Helsingin Sanomissa, että sopimuksesta oli Euroopan poliittisten olojen muuttuessa muodostunut Suomelle lähinnä taakka, josta olisi syytä pyrkiä eroon.
Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen Suomi ilmoitti syksyllä 1990 Neuvostoliiton ja Ison-Britannian suostumuksella irtautuvansa Pariisin rauhansopimuksen pykälistä, jotka kielsivät siltä saksalaisen puolustusmateriaalin sekä saksalaisten tai japanilaisten siviililentokoneiden hankkimisen. Samalla päätettiin viimein irtautua myös YYA-sopimuksen Saksa-maininnasta, jota Neuvostoliittokin piti nyt vanhentuneena. Presidentti Mauno Koivisto saneli valtioneuvoston pöytäkirjaan 21. syyskuuta 1990 julkistetun yksipuolisen lausuman, jonka mukaan YYA-sopimuksen Saksaa koskeva kohta oli vanhentunut mutta sopimuksen ”olennainen sisältö” ei muuttuisi. Muun muassa Jukka Tarkka on pitänyt tätä ratkaisevana askeleena kohti sopimuksesta irtautumista. Tutkija Juha-Matti Ritvasen mukaan Koiviston lausuma ”rikkoi YYA-sopimuksen ympärille luodun koskemattomuuden sädekehän” ja heikensi sopimuksen uskottavuutta painamalla sotilaalliset velvoitteet taka-alalle.
Lopullisen sysäyksen sopimuksesta irtautumiselle antoi Neuvostoliiton elokuun 1991 vallankaappausyritys. Ahon hallituksen ulkoasiainvaliokunta päätti vielä 25. elokuuta, että Suomen ja Neuvostoliiton väliset sopimukset pysyisivät ennallaan, mutta valtiojohto tuli pian toiselle kannalle. Presidentti Koivisto pyysi 12. syyskuuta KGB:n Helsingin-residentti Feliks Karasevia välittämään Neuvostoliiton johtajalle Mihail Gorbatšoville tiedon, että Suomi halusi neuvotella YYA-sopimuksen uudistamisesta, ja ilmeisesti vastauksena tähän Neuvostoliiton ulkoministeri Boris Pankin ilmoitti 18. syyskuuta Tukholmassa pidetyssä lehdistötilaisuudessa Neuvostoliiton olevan valmis sopimuksen ajanmukaistamiseen. Pankin ja Suomen ulkoministeri Paavo Väyrynen sopivat 22. syyskuuta New Yorkissa YK:n yleiskokouksen yhteydessä, että YYA-sopimus tultaisiin korvaamaan kokonaan uudella sopimuksella.
YYA-sopimuksen korvaavan sopimuksen sisältö neuvoteltiin loka–marraskuussa 1991, ja siitä jätettiin jo lähtökohtaisesti pois sotilaalliseen yhteistyöhön velvoittavat artikat. Neuvostoliitto halusi uuteen sopimustekstiin maininnan YYA-sopimuksesta maiden välisen hyvän naapuruuden perustana, mutta Suomen toiveesta se jätettiin pois. Sopimus ”Hyvästä naapuruudesta ja yhteistyöstä” parafoitiin Moskovassa 9. joulukuuta 1991. Se oli tarkoitus allekirjoittaa 18. joulukuuta, mutta tämä peruttiin viime hetkellä, koska Venäjän neuvostotasavallan johto asettui vastustamaan sitä Neuvostoliiton ollessa jo hajoamaisillaan. Suomi oli kuitenkin valmistellut samanaikaisesti myös Venäjän kanssa rinnakkaista sopimusta, johon oli jo marraskuussa päätetty kopioida Neuvostoliiton kanssa neuvotellun sopimuksen turvallisuuspoliittiset artiklat. Uudessa tilanteessa kaksi sopimusluonnosta yhdistettiin niin sanotuksi naapuruussopimukseksi, jonka Suomi allekirjoitti Venäjän kanssa 20. tammikuuta 1992 Helsingissä. Suomi oli muutamaa viikkoa aiemmin tunnustanut Venäjän Neuvostoliiton seuraajavaltioksi.
Koska naapuruussopimuksessa ei erikseen mainittu YYA-sopimuksen korvaamista eikä sopimusta haluttu ryhtyä irtisanomaan siinä itsessään mainitulla hitaalla prosessilla, saneli presidentti Koivisto valtioneuvoston pöytäkirjaan 17. tammikuuta lausuman, jonka mukaan sopimuksen raukeaminen vahvistettaisiin Suomen ja Venäjän välisellä noottienvaihdolla. Se suoritettiin naapurussopimuksen allekirjoituspäivänä; Suomen kirjeen allekirjoitti ulkoministeri Väyrynen ja Venäjän kirjeen ulkoministeri Andrei Kozyrev. Venäjän presidentin Boris Jeltsinin vieraillessa Suomessa tehtiin 11. heinäkuuta 1992 vielä uusi noottienvaihto, jossa YYA-sopimuksen todettiin menettäneen pätevyytensä.