stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ossi Elstelä
Lapsuus ja nuoruus

Elstelän vanhemmat olivat mekaanikko Frans Oskar Elmstedt ja Emilia Vilhelmiina Alkula. Molemmat olivat antaumuksellisia harrastelijanäyttelijöitä. Pikku-Ossi pääsi kosketukseen teatterin kanssa vanhempiensa harrastuksen kautta. Muun muassa Talikkalan VPK:n näyttämöllä hän seurasi "leuka rampissa" isänsä suoriutumista kappaleessa Punainen laukku. Ensimmäisen kerran tuleva näyttelijä oli teatterilavalla kymmenvuotiaana kappaleessa Sotilaspoika. Elstelän isä halusi pojastaan teknikkoa. Ossi Elstelä opiskeli teollisuuskoulussa, kun hänen isänsä kuoli. Siihen päättyivät myös Elstelän teknikko-opinnot. Hän oli tuolloin 17-vuotias. Vuonna 1921 Elstelä pääsi Kymin Työväenyhdistyksen taloudenhoitajaksi Karhulaan, ja sitä kautta hän solmi yhteyksiä elokuvamaailmaan. Hän muun muassa soitti pianoa mykkäelokuvien, kuten Koskenlaskijan morsian, säestykseksi.
Porin Teatteri ja Helsingin Kansanteatteri

Vuonna 1923 Elstelä kiinnitettiin Räisälän näyttämölle. Hän oli näyttämön johtaja, mutta myös eräänlainen jokapaikanhöylä: näyttelijä, vahtimestari ja kulissimaalari. Erityisesti hän ansioitui teatterivalaistuksen kehittämisessä. Vuonna 1925 Elstelä aloitti Savonlinnan Työväen Teatterissa näyttelijänä, kapellimestarina ja lavastajana. Hän rakastui seudun luontoon – ja näyttelijä Irja Lautiaan, jonka hän nai vuonna 1926. Kesäisin Elstelä työskenteli moottoripyörien parissa savonlinnalaisen peltisepän pajassa. Vuonna 1928 Elstelä siirtyi Suomen länsirannikon teollisuuskeskukseen Poriin. Hän toimi seitsemän vuotta Porin teatterin näyttelijänä, kapellimestarina ja lavastajana. Porissa hänen parhaat näyttelijäntyönsä olivat kappaleissa Kirves iskee kiveen ja Nälkään kuollut taiteilija. Ensin mainitussa Elstelä näytteli Aleksis Kiveä; hän piti roolia yhtenä "elämänsä antoisimmista". Elstelä oli mukana myös porilaisessa "tohtorien triossa" pianistina.
Vuonna 1936 Ossi Elstelä siirtyi Suomen valtion stipendin turvin Helsingin Kansanteatteriin. Koiton salissa hän toimi näyttelijänä, lavastajana, ohjaajana sekä henkilökunnan päällikkönä, mutta viihtyi huonosti. Hän piti Kansanteatterin menoa "eräänlaisena henkisen silakkalaatikon syömisenä".
Nuoruudessaan Ossi Elstelä haaveili suurista sankariosista, mutta ajan myötä hän huomasi, etteivät ne sopineet hänen näyttelijänlaatuunsa. Hän teki taiteellisen täyskäännöksen ja vaihtoi vakavat roolit kupletteihin ja huvirooleihin. Niistä hän sai laajalti kiitosta. Arvostelijat saattoivat todeta: "Jo hänen tulonsa näyttämölle mainion ilmehtimisen seuraamana, puhumattakaan vuorosanoista, sai yleisön naurujänteet koetukselle – –." Omasta mielestään Elstelä ei ollut vakuuttava näyttämöllä.
Suomi-Filmi

Koitosta Elstelä siirtyi Suomi-Filmiin Valentin Vaalan apulaiseksi. Hän lavasti muun muassa ensimmäisenä Ansa & Tauno -filminä tunnetun kappaleen Kaikki rakastavat sekä klassikkoelokuvan Juurakon Hulda. Lisäksi hän näytteli elokuvien sivurooleissa, kuten Simolan isäntää Vaalan elokuvassa Niskavuoren naiset, jossa hänen vaimonsa näytteli keskeistä naisosaa. Erityisesti Elstelää kiitettiin suurelokuvan Helmikuun manifesti lavastuksesta. Elstelän esikoisohjaus valkokankaalla oli Aatamin puvussa… ja vähän Eevankin 1940.
Elstelä oli studiopäällikkönä Suomen Filmiteollisuuden menestyselokuvissa Kulkurin valssi (1941) ja Kaivopuiston kaunis Regina (1941). Vuonna 1943 hän ohjasi ja lavasti romanttisen klassikkoelokuvan Katariina ja Munkkiniemen kreivi.
Punainen Mylly

Vuonna 1945 Elstelä lopetti Suomi-Filmin palveluksessa ja aloitti vastaperustetun Iloisen Teatterin johtajana. Teatterin ensinäytös oli revyy Lähtölaukaus 21. maaliskuuta 1945. Näytelmä pantiin pystyyn poikkeusoloissa, Elstelä vastasi lavastuksesta, näyttelijöiden rekrytoinnista ja ohjauksesta. Lisäksi hän näytteli kyseisessä revyyssä. Iloinen Teatteri lakkautettiin kesäkuussa 1946. Heti sen jälkeen Elstelä käynnisti kabareen Helsingin Kaivohuoneella ja samana kesänä hän aloitti näytökset myös Pihlajasaaressa. Syyskuussa 1946 Elstelä aloitti Cabaret-Fennian Helsingin Mikonkadulla. Niin ikään vuonna 1946 aloitti toimintansa revyyteatteri Punainen Mylly. Elstelä oli sen kantavia voimia. Hän ohjasi lukuisia revyitä, kuten Syntiset enkelit (1945), Musta kissa (1946), Se pyörii sittenkin (1948) ja Meksikon pikajuna (1952). Lisäksi hän ohjasi muun muassa operetin Rio Rita (1950) nimiosassa Laila Jokimo.
Ossi Elstelä oli mukana myös näyttelijänä useimmissa Punaisen Myllyn revyissä. Maria Jotunin komediassa Savu-uhri (1958) hän puolestaan näytteli Ville Vehviläistä. Tuolloin Punainen Mylly oli siirtynyt Helsingin Alppilaan. 1960-luvulla Ossi Elstelä alkoi vetäytyä taka-alalle teatterin toiminnasta. Vuosikymmenen puolivälissä Punaisen Myllyn toiminta lopetettiin. Vuonna 1963 koko Elstelän perhe oli mukana musiikkikomediassa Kultakihara: Riitta Elstelä, Kristiina Elstelä, Ossi Elstelä ja Irja Lautia näyttelijöinä ja Esko Elstelä ohjaajana.
Punaisen Myllyn vuosina Elstelä oli edelleen mukana elokuvien teossa. Hän ohjasi useita komedioita ja näytteli niiden sivuosissa. Draaman puolella hän ohjasi muun muassa elokuvan Kaunis Kaarina 1955, jossa hän näytteli kievarin isäntää, Taneli-ukkoa. Teuvo Tulion viimeinen ohjaustyö Sensuela (1972) jäi myös Elstelän viimeiseksi valkokangastyöksi. Siinä hän näytteli päähenkilön isää, Aslakia. Rahoitusvaikeuksien vuoksi elokuvan julkaisuajankohta lykkääntyi ja Elstelä kuoli ennen elokuvan jälkiäänitysvaihetta. Hänen repliikkinsä jälkiäänitti näyttelijä Uolevi Vahteristo.
Yksityiselämä

Elstelä avioitui näyttelijä Irja Elisabeth Lautiaisen (taiteilijanimeltään Irja Lautia) kanssa vuonna 1926. Ohjaaja Esko Elstelä (1931–2007) ja näyttelijät Riitta Elstelä (s. 1940) sekä Kristiina Elstelä (1943–2016) ovat Ossi ja Irja Elstelän lapsia.
Ossi Elstelä on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle kortteliin 66-6-164. Hän kuoli 66-vuotiaana.
Filmografia > 1930-luku

Kaikki rakastavat (1935) Lavastus
VMV 6  (1936) Lavastus
Mieheke (1936) Lavastus
Miehen kylkiluu (1937) laivan kapteeni, lavastus
Koskenlaskijan morsian (1937) Kero-Pieti, saarnamies, lavastus, studiopäällikkö
Juurakon Hulda (1937) kunnallisneuvos Ali-Lehtonen, studiopäällikkö, lavastus
Ja alla oli tulinen järvi (1937) Näyttelijä (Rauhala/mielisairaalan virkailija), studiopäällikkö
Vieras mies tuli taloon (1938) Näyttelijä (Nimismies Valkjärvi), lavastus, studiopäällikkö
Syyllisiäkö? (1938) Studiopäällikkö
Rykmentin murheenkryyni (1938) Studiopäällikkö
Poikamiesten holhokki (1938) Jaska, autonkuljettaja
Nummisuutarit (1938) Studiopäällikkö
Niskavuoren naiset (1938) Simolan isäntä, studiopäällikkö, lavastus
Jääkärin morsian 1938 Mikko, jääkäri
Vihreä kulta (1939) Käsikirjoitus
Takki ja liivit pois! (1939) Studiopäällikkö
Seitsemän veljestä (1939) Studiopäällikkö
Pikku pelimanni (1939) tivolin johtaja, lavastus, studiopäällikkö
Jumalan tuomio (1939) kirkkoherra Hannes Berger, studiopäällikkö
Helmikuun manifesti (1939) Napoleon, lavastus, studiopäällikkö
Halveksittu (1939) Studiopäällikkö
Eteenpäin – elämään (1939) Studiopäällikkö, lavastus
Filmografia > 1940-luku

Yövartija vain... (1940) Studiopäällikkö
Tavaratalo Lapatossu & Vinski (1940) Studiopäällikkö
Suotorpan tyttö (1940) Studiopäällikkö, lavastus
SF-paraati (1940) Studiopäällikkö
Serenaadi sotatorvella eli sotamies Paavosen tuurihousut (1940) Ylikersantti Kullervo Tiainen, studiopäällikkö, lavastus
Runon kuningas ja muuttolintu (1940) piispa, studiopäällikkö, lavastus
Oi, kallis Suomenmaa (1940) Studiopäällikkö
Lapseni on minun (1940) autonkuljettaja Nieminen, studiopäällikkö, lavastus
Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (1940) Ohjaus, studiopäällikkö, lavastus
Totinen torvensoittaja (1941) Studiopäällikkö, lavastus
Täysosuma (1941) Studiopäällikkö
Suomisen perhe (1941) Studiopäällikkö
Poikamies-pappa (1941) Studiopäällikkö, lavastus
Perheen musta lammas (1941) Studiopäällikkö
Onnellinen ministeri (1941) teatteritoimiston johtaja Ferdinand Oikero, studiopäällikkö
Kulkurin valssi (1941) Studiopäällikkö
Kaivopuiston kaunis Regina (1941) Studiopäällikkö
Jos oisi valtaa... (1941) Studiopäällikkö, lavastus
Uuteen elämään (1942) Näyttelijä (Einari Oksa), lavastus
Ryssät motissa Messuhallissa (1942) Käsikirjoitus, sommittelu
Onni pyörii (1942) Näyttelijä (levytuottaja)
Avioliittoyhtiö (1942) Näyttelijä (johtaja)
August järjestää kaiken (1942) Lavastus
Niin se on, poijaat! (1942) Ohjaus, lavastus
Tyttö astuu elämään (1943) Näyttelijä (nostomies Mälli)
Nuoria ihmisiä (1943) Ohjaus, näyttelijä (ohjaaja), lavastus
Katariina ja Munkkiniemen kreivi (1943) Ohjaus, lavastus
Hevoshuijari (1943) Ohjaus, lavastus
Nainen on valttia (1944) Lavastus
Miesmalli (1944) Ohjaus, lavastus
Ballaadi (1944) Lavastus
Hedelmätön puu (1947) Näyttelijä (toimitussihteeri)
Toukokuun taika (1948) Näyttelijä (muusikko)
Sankari kuin sankari (1948) Näyttelijä (poliisi Häkkinen)
Laulava sydän (1948) Näyttelijä (komisario Viljami Erä alias säveltäjä E.Viljami)
Kalle Aaltosen morsian (1948) Ohjaus, näyttelijä (Amanda Saarnila, Salapoliisi), käsikirjoitus
Serenaadiluutnantti (1949) Ohjaus, näyttelijä (Alokas Paavo Holopainen)
Pontevat pommaripojat (1949) Näyttelijä (komisario Hapara)
Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi (1949) Näyttelijä (tivolin johtaja), lavastus
Filmografia > 1950–1970-luku

Vain laulajapoikia (1951) Ohjaus, näyttelijä (Revyykuningas)
Salakuljettajan laulu (1952) salakuljetusliigan apulaispomo
Maailman kaunein tyttö (1953) Antti Isohonka
Huhtikuu tulee (1953) toimitussihteeri
Majuri maantieltä (1954) Ohjaus
Kaksi vanhaa tukkijätkää (1954) Ohjaus, näyttelijä (Saari, Taneli), näyttelijä (Vuorineuvos Daniel Saarinen)
Kiinni on ja pysyy eli Pekan ja Pätkän uusia seikkailuja (1955) 1. ohjaaja
Kaunis Kaarina (1955) Ohjaus, näyttelijä (Taneli-ukko, kievarin isäntä)
Pieni luutatyttö (1958) Näyttelijä (Nestori, pölynimurikauppias)
Asessorin naishuolet (1958) tohtori Katajisto
Pekka ja Pätkä neekereinä (1960) Pullapitko Oy:n johtaja
Taape tähtenä (1962) Näyttelijä (ohjaaja)
Sensuela (1972) Näyttelijä (Aslak Wahl, Lailan isä)
Aiheesta muualla

Mehto, Katri: / Elstelä, Ossi (1902–1969). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 18.6.1999. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Ossi Elstelä Elonetissä.
Ossi Elstelä Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Elokuvateatteri

Elokuvateatterin katsomo ja valkokangas.
Elokuvateatteri on tila, jossa esitetään elokuvia suurille katsojaryhmille. Elokuvateatterissa voi olla useita saleja, joissa on erilaiset tekniset ominaisuudet (esimerkiksi äänentoistolaitteisto, erikoiskokoinen valkokangas).
Monisalisia elokuvateattereita kutsutaan myös multiplekseiksi. Suomen elokuvasäätiön määritelmän mukaan teatteri luokitellaan multipleksiksi, jos siinä on yli seitsemän salia.
Perinteinen filmitekniikka > Kuva

Elokuvateattereissa elokuvat esitettiin vielä ennen vuotta 2012 pääasiassa filmiprojektoreilla, jotka käyttävät 35 mm:n filmiä. Kuva saadaan filmiltä kankaalle projisoimalla kirkasta valoa filmin ja suurentavan optiikan läpi. Nykyään valo tuotetaan tavallisimmin ksenonlampuilla, joiden tehot ovat yleensä useita kilowatteja.
Yhtenäisen liikkuvan kuvan illuusio saadaan aikaan projektorin mekanismilla, joka väläyttää valoa kankaalle tavallisesti 48 tai 72 kertaa sekunnissa ja siirtää filmiä ruudun eteenpäin aina kahden tai kolmen väläytyksen jälkeen, niin että kuvaruutu vaihtuu 24 kertaa sekunnissa.
Elokuvia kuvataan ja esitetään useissa eri muodoissa eli kuvasuhteissa. Koneenhoitaja asettaa ennen esitystä oikean kuvasuhteen vaihtamalla projektoriin oikean kokoisen kuvaportin (valoa läpäisemätön metallilevy, jossa on suorakaiteen muotoinen reikä) ja sopivan optiikan, jolla kyseinen kuvasuhde saadaan halutun kokoisena kankaalle. Useimmat nykyteatterit pystyvät esittämään oikeassa muodossaan ainoastaan yleisimmät kuvasuhteet 1,85:1 ja 2,39:1 ("CinemaScope"), joista jälkimmäinen vaatii anamorfisen erikoisoptiikan.
Perinteinen filmitekniikka > Ääni

35 mm:n elokuvafilmillä käytetään nykyään sekä analogista että digitaalista ääntä rinnakkain. Jokaisessa esityskopiossa on aina vähintään analoginen optinen ääniraita (vallitseva formaatti nykyään Dolby SR). Analogiäänen lisäksi kopiossa voi olla digitaaliääni 1–3 erilaisessa formaatissa, jotka ovat Dolby Digital (yleisin), SDDS ja DTS. Kaikki elokuvateatterit pystyvät edelleen esittämään ongelmitta myös filmikopion, jossa on ainoastaan analoginen ääniraita.
Niin analoginen ääni kuin Dolby Digital- ja SDDS-formaattien digitaaliäänetkin on tallennettu 35 mm:n filmikopion reunaan paljaalla silmällä näkyviksi raidoiksi tai laatikoiksi. Elokuvaa esitettäessä projektorien optiset äänilukijat lukevat haluttua ääniraitaa ja lähettävät signaalin erilliselle ääniprosessorille. Prosessori purkaa signaalin ääneksi, joka syötetään päätevahvistimiin ja siitä edelleen salikaiuttimiin. Kaiuttimet on sijoiteltu salin seinille (ja usein lisäksi kankaan taakse) niin, että katsojien ympärille saadaan muodostettua niin sanottu surround-toisto.
Edellä mainituista formaateista poiketen DTS-ääni on tallennettu erillisille CD-ROM-levyille, joita lukee erillinen DTS-lukulaite. DTS-ääni on synkronoitu filmikuvan kanssa filmiltä optisesti luettavan aikakoodin avulla.
Myös THX-sertifikaatti on noussut monien tietoisuuteen joissain teattereissa esitettyjen THX-trailereiden vuoksi. Vastoin yleistä käsitystä THX ei itse asiassa ole edellä lueteltujen tapaan ääniformaatti, vaan yhdysvaltalaisen THX Ltd.:n myöntämä laatuluokitus. Luokitus sisältää vaatimuksia, jotka liittyvät muun muassa projisoidun kuvan laatuun, teatterisalin akustiikkaan ja äänentoiston laatuun. Tämän lisäksi koko äänentoistoketjussa käytettyjen laitteistomallien tulee olla THX-hyväksynnän saaneita.
Digitalisoituminen

35 mm:n elokuvafilmi on säilyttänyt valta-asemansa elokuvakäytössä niin kuvaus- kuin esitysformaattinakin jo yli sata vuotta. Suurimmat muutokset formaattiin tänä aikana ovat olleet äänen, värin, laajakuvan ja stereoäänen lisääminen. Vuonna 2012 digitaalinen projisointiteknologia syrjäytti viimein filmin kaupallisessa elokuvateatteritoiminnassa.
Tällä hetkellä hallitseva digitaalisen elokuvateatteritekniikan standardi on DCI (Digital Cinema Initiatives; käytetään myös nimitystä D-Cinema), joka julkaistiin heinäkuussa 2005. D-Cinema-saleissa käytetään erittäin korkealaatuisia, moninkertaisesti kotiteatteriprojektoreita kalliimpia ja suurempia videoprojektoreita. Projektorit voivat perustua esimerkiksi DLP- tai SXRD-tekniikoihin, joista DLP on tällä hetkellä yleisin. Valo tuotetaan filmiprojektorien tapaan ksenonlampuilla.
Elokuvateatterien digitalisoitumista hidastavat laitteistohankintojen vaatimat suuret investoinnit. Suomen ensimmäinen D-Cinema-laitteisto otettiin käyttöön Helsingin Tennispalatsissa loppuvuodesta 2006 ja toinen Hämeenlinnan Bio Rexissä syksyllä 2007. Kesäkuussa 2009 D-Cinema-laitteisto oli asennettu Suomessa 27 elokuvasaliin, ja vuoden 2011 alkuun mennessä 30 prosenttiin maan saleista. Lokakuussa 2012 saleista oli digitoitu jo yli 90 prosenttia. Osassa digisaleista on edelleen myös perinteinen 35 mm:n projisointilaitteisto.
Kolmiulotteisuus

Kolmiulotteisia eli 3-D-elokuvia on esitetty elokuvateattereissa maksavalle yleisölle 1920-luvulta alkaen.  Ensimmäisen kerran kolmiulotteisuus nousi hetkeksi suursuosioon 1950-luvulla. 3-D-elokuvia on vuosien mittaan esitetty useilla filmiin perustuvilla järjestelmillä, vaihtelevalla yleisömenestyksellä.
Kaikkein alkeellisimpia 3-D-järjestelmiä (esimerkiksi kaksivärisiä laseja käyttävä anaglyfinen järjestelmä) lukuun ottamatta kolmiulotteisuus vaatii elokuvateatterilta kallista erikoiskalustoa. Tästä syystä 3-D:tä on viime vuosikymmeninä nähty lähinnä erikoisteattereissa, joissa on esitetty niitä varten erikseen tuotettua erikoisohjelmistoa. Esimerkiksi Imax-teattereissa on ollut käytössä erittäin korkealaatuinen 70 mm:n filmiin ja polarisaatioon perustuva 3-D-tekniikka 1980-luvulta saakka.
3D-grafiikan kehittymisen ja elokuvateatterien digitalisoitumisen myötä kolmiulotteisuus on 2000-luvulta alkaen ollut tekemässä paluuta valtavirtaan.  Korkealaatuisen 3-D-tekniikan lisääminen digitaaliseen esityslaitteistoon on suhteellisen helppoa, joten digitaalista kalustoa joka tapauksessa hankkivat tavalliset elokuvateatterit voivat pienellä lisäinvestoinnilla tehdä salistaan samalla 3-D-kelpoisen.  Sekä 3-D-salien että -ohjelmiston määrä onkin kasvanut huimasti 2000-luvulla.
D-Cinema-saleihin on saatavilla useita vaihtoehtoisia 3-D-järjestelmiä. Suomessa yleisin näistä on XpanD 3D. Muita maailmalla suosittuja järjestelmiä ovat RealD Cinema ja Dolby 3D. Kaikki mainitut järjestelmät pystyvät esittämään D-Cinema-standardin mukaisia 3-D-kopioita.
Toistaiseksi kaikki nykyiset elokuvateatterikäyttöön sopivat kolmiulotteiset esitysjärjestelmät – niin filmipohjaiset kuin digitaalisetkin – vaativat katsojilta erikoislasien käyttöä.
Yleisiä tapoja kolmiulotteisen kuvan esittämiseen on kolme: 1) Aktiivilaseiksi kutsutaan laseja, joiden linssit suljetaan vuoron perään 48 kertaa sekunnissa. 2) Passiivilasit perustuvat samantyyppiseen tekniikkaan. Keveytensä ansiosta ne ovat käyttäjälle mielekkäät. 3) Värierotteluun perustuvat lasit.
Suomessa kolmiulotteiset elokuvat alkoivat yleistyä vuodesta 2008 alkaen. Seuraavan vuosikymmenen alkupuoliskolla 3D-elokuvia tuli teattereihin kolmisenkymmentä joka vuosi, vuonna 2016 ennätykselliset 35. 3D-elokuvien suosio kuitenkin laski toisaalta pandemiarajoitusten ja toisaalta 3D-lasien käytön epämukavuuden takia. Vuonna 2020 kolmiulotteisia elokuvia tuli ensi-iltaan vain 2 kpl ja seuraavana vuonna 7.
Neljäs ulottuvuus

Neliulotteisiksi on nimitetty sellaisia elokuvateattereita, jotka yhdistävät 3D-elokuviin fyysisiä tehosteita, kuten kallistuvia istuimia tai suuttimia, jotka pirskottavat katsojan päälle vettä, sumua, ilmaa, kuplia ja tuoksuja. Tällaisten erikoistehoste-elokuvien pioneeri oli ohjaaja William Castle, joka 1950-luvulta alkaen pelotteli kauhuelokuviensa yleisöä esimerkiksi pimeässä hohtavalla luurangolla ja penkkeihin asennetuilla summereilla. Nykyään tämäntyyppisiä esityksiä voi nähdä monissa huvipuistoissa.
Tapakulttuuri elokuvateattereissa

Hyviin tapoihin kuuluu pitää matkapuhelin kiinni elokuvateatterissa.
Toisin kuin konsertissa tai teatterissa, elokuvissa käymiseen kuuluu popcornin, virvoitusjuomien ja karkin syöminen. Elokuva- ja televisiontutkimuksen dosentti Jaakko Seppälän mukaan tämä tuli yleiseksi tavaksi 1930-luvulla, kun yhdysvaltalaiset elokuvateatterit menettivät katsojia laman vuoksi ja pyrkivät paikkaamaan menetyksiään oheismyynnillä. Amerikasta tapa levisi muualle maailmaan. Virvokkeiden myyntikate on korkea, ja itse asiassa elokuvateatterit tienaavat paremmin myymällä popcornia kuin näyttämällä elokuvia. Seppälän mukaan elokuva on teattereille vain eräänlainen sisäänheittotuote. Virvokemyynnin maksimoimiseksi jotkut teatterit kieltävät asiakkaitaan tuomasta saliin omia eväitä.
Eräät elokuvateatterit ovat varustaneet erikoissaleja, joissa on panostettu katsojan mukavuuteen. Luksussalien varustuksena voi olla nojatuoleja tai sohvia, jotka taipuvat lähes makuuasentoon. Asiakkaille on varattu oma pöytä tarjoiluja varten. Asiakas voi hakea viiniä ja pikaruokaa teatterisaliin, jota kutsutaan ravintola-alueeksi.
Elokuvalippu maksoi vuonna 2020 keskimäärin 11,25 euroa, mutta kalleimmillaan lipun hinta voi nousta lähes 24 euroon saakka.
Suurimmissa teattereissa ennen elokuvaa esitetään mainoksia, joiden vuoksi itse elokuva alkaa vasta 10–15 minuuttia ilmoitettua ajankohtaa myöhemmin.
Suomessa näytöksissä ei yleensä ole väliaikaa, paitsi siinä tapauksessa, että esitettävä elokuva on intialainen.
Elokuvateatterit Suomessa

Vuonna 2022 Suomessa oli 179 elokuvateatteria. Vuonna 2019 suomalaisten sanottiin käyneen elokuvissa käytiin 8,4 miljoonaa kertaa. Samana vuonna alkanut koronaviruspandemia on kuitenkin pienentänyt asiakasmääriä.
Vuonna 2020 Suomessa oli elokuvateattereita 121 paikkakunnalla. Elokuvateatteri on siis miltei joka kaupungissa. Yhteensä elokuvasaleja oli 360. Multipleks-teattereita sijaitsee Helsingissä, Espoossa, Tampereella, Oulussa, Turussa ja Kuopiossa. Vailla kiinteätä elokuvateatteria ovat Kerava (35 457 asukasta), Nokia (33 288), Ylöjärvi (32 851) ja Raahe (25 068).
Suurin osa Suomen elokuvateattereista on yksityisiä yrityksiä. Teattereista 16 kuuluu Finnkino-ketjuun, jonka markkinaosuus on kuitenkin lähes 70 prosenttia. Finnkinolla on yhdellätoista paikkakunnalla 16 teatteria, joissa on yhteensä 113 salia (2019). Toiseksi suurin ketju on Bio Rex, jolla on teattereita 11:llä paikkakunnalla.
Suomen suurin valkokangas on kooltaan 325 neliömetriä ja se sijaitsee Helsingin Itiksessä. Helsingin Tennispalatsin valkokangas on kooltaan 184,8 neliömetriä. Oulun tietomaassa on 153 m² valkokangas. Oulun Plaza 1:n valkokangas on kooltaan 142,5 m² .
Kuvia

Bio Marilyn, Elokuvateatteri Lapualla
Tukholman Grand, jossa Olof Palme näki murhayönään elokuvan Bröderna Mozart.
Kirjoja

Nenonen, Jussi & Styrman, Juhani & Aaltonen, Olli: Elokuvateatterit: korttelikinojen aikaan. [Helsinki]: Kustantaja Laaksonen, 2015. ISBN 978-952-5805-65-9
Elokuvia

Jane Giles & Ali Catterall: Scala!!! Dokumenttielokuva, 96 min. UK, 2023. K16.
Veljko Vidak: Cinéma Laika. Dokumenttielokuva, 81 min. Ranska–Suomi, 2023.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elokuvateatterit Wikimedia Commonsissa
Osa 35 mm:n filmistä, jolle ääni on tallennettu neljässä muodossa: 1. SDDS (sininen alue vasemmalla), 2. Dolby Digital (perforoinnin reikien välissä), 3. analoginen optinen ääni (kaksi valkoista raitaa oikealla) ja 4. DTS-aikakoodi (katkoviiva äärioikealla).
Elokuvayleisöä 3D-laseissa.
Elokuvateatterin sisustusta. Akustiikkaa parantavat seinällä olevat verhot. Seinään on myös istutettu kaiuttimia. Tuoleissa on mukavuutta lisäävät mukitelineet.
Kino Juha -elokuvateatteri Nurmijärven kirkonkylässä.
Ulla Lipponen

Ulla Lipponen (5. syyskuuta 1941 Kuopio – 25. marraskuuta 2015 Kuopio) oli suomalainen perinteentutkija. Hän tutki erityisesti lasten ja nuorten folklorea, ja työskenteli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kansanrunousarkistossa. Työtään hän esitteli useissa teoksissa, joista esimerkiksi Kilon poliisista (1987) on otettu kymmenen painosta ja sen uudistetusta versiosta Kilon toinen poliisi useita lisää.
Lipponen palkittiin 2004 ansioistaan Suomen lasten Kalevala -palkinnolla.
Teokset

Kuukernuppi: vanhoja ja uusia lastenloruja, toim. Ulla Lipponen. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1984 ISBN 951-717-372-5
Näin syntyi Kalevala, toim. Anneli Asplund ja Ulla Lipponen. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1985 (näyttelyteksti; käännetty useille kielille)
Kilon poliisi ja muita koululaisjuttuja, toim. Ulla Lipponen. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1987 ISBN 951-717-480-2
Siistiä sisätyötä: kopiohuumoria, toim. Ulla Lipponen. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1989 ISBN 951-717-571-X.
Puolesta ja vastaan: kansa käräjillä, toim. Marjatta Jauhiainen ja Ulla Lipponen. Lakimiesliiton kustannus, 1990 ISBN 951-640-490-1.
Usko toivo rakkaus: tyttöjen runovihkoperinnettä, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992 ISBN 951-717-697-X.
Vitsien kirja: Pirkan vitsipalstan satoa, Kauppiaitten kustannus, 1993 ISBN 951-635-811-X.
Jauhot suuhun: arvoitusvitsejä ja kompakysymyksiä, toim. Ulla Lipponen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995 ISBN 951-717-848-4 (nid.) :.
Sika sumussa: kuva-arvoituksia, toim. Ulla Lipponen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997 ISBN 951-717-951-0.
Kaistapää: kuvakirjoituksia ja piirrospähkinöitä, toim. Ulla Lipponen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999 ISBN 951-746-103-8.
Ota mamma mato: kompatehtäviä, toim. Ulla Lipponen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003 ISBN 951-746-501-7.
Kilon toinen poliisi: vanhoja ja uusia koululaisjuttuja, toim. Ulla Lipponen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005 ISBN 951-746-685-4.