stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
R3hab
Diskografia > Singlet

| Vuosi | Single | Listasijoitus> NED | Listasijoitus> NZ | Listasijoitus> BEL (Vl) | Listasijoitus> UK | Listasijoitus> US | Albumi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | "Mrkrstft" (pres. Hardwell) | 38 | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2009 | "Blue Magic" (mukana Hardwell) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2010 | "Get Get Down" (mukana Addy Van Der Zwan) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2011 | "Sending My Love" (mukana Swanky Tunes featuring Max C) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2012 | "Living 4 The City" (mukana Shermanology) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2012 | "A Night In (EDC Orlando 2012 Anthem)" | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2012 | "Skydrop" (mukana  Zroq) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2013 | "Do It (Life In Color Anthem 2013)" (mukana  David Solano) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2013 | "Raise Those Hands" (mukana  Bassjackers) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2013 | "#miamibackagain" (mukana  Nari & Milani & Mync) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2013 | "Revolution" (mukana  NERVO & Ummet Ozcan) | — | — | — | 37 | — | Ei albumia |
| 2013 | "Rip It Up" (Nicky Romero Edit) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2013 | "Flight" (mukana  Steve Aoki) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2014 | "Samurai (Go Hard)" | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2014 | "Androids" | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2014 | "Flashlight" (mukana  Deorro) | — | — | 54  (Ultratip) | — | — | Ei albumia |
| 2014 | "Unstoppable" (mukana Eva Simons) | — | — | — | — | — | Beats of the Beautiful Game |
| 2014 | "How We Party" (mukana  Vinai) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2014 | "Ready for the Weekend" (mukana Nervo feat. Ayah Marar) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2014 | "Soundwave" (mukana  Trevor Guthrie) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2014 | "Karate" (mukana  KSHMR) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2015 | "Phoenix" (mukana  Sander van Doorn) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2015 | "Tiger" (mukana  Skytech ja Fafaq) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2015 | "Won't Stop Rocking" (mukana  Headhunterz) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2015 | "Strong" (mukana  KSHMR) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2015 | "Hakuna Matata" (Hardwell edit) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2016 | "Get Up" (mukana  Ciara) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2016 | "Near Me" (mukana  Burns) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2016 | "Freak" (mukana  Quintino) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2019 | "This Is How We Party" (mukana Icona Pop) | — | — | — | — | — | Ei albumia |
| 2019 | "All Around The World (La La La)" (mukana A Touch Of Class) | — | — | — | — | — |  |
| 2019 | "Don´t Give Up On Me Now" (mukana Julie Bergan) | — | — | — | — | — |  |
Esiintymiset Suomessa

15. elokuuta 2014 – Weekend Festival, Helsinki
8. elokuuta 2015 - Weekend Festival, Helsinki
18. elokuuta 2018 - Weekend Festival, Helsinki
5. elokuuta 2023 - Weekend Festival, Espoo
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
R3hab Twitterissä
R3hab Facebookissa
R3habn kanava YouTubessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Korea 
Taiteenala:  MusicBrainz
Wolfgang Petersen

| Wolfgang Petersen |
| --- | --- |
 Wolfgang Petersen vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1941 Emden, Ala-Saksi, Saksa
Kuollut: 12. elokuuta 2022 (81 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, tuottaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Ursula Sieg (?–1978) Maria Borgel-Petersen (1978–)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1965–2016
Tunnetuimmat ohjaukset:  Sukellusvene U-96 Päättymätön tarina Air Force One Troija
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Wolfgang Petersen (14. maaliskuuta 1941 Emden, Saksa – 12. elokuuta 2022 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli saksalainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan parhaiten toiseen maailmansotaan sijoittuvasta elokuvasta Sukellusvene U-96. Elokuva avasi Petersenille ovet Hollywoodiin, jossa hän ohjasi erityisesti toimintaelokuvia. Hänen elokuviaan ovat muun muassa Air Force One (1997) ja  Tulilinjalla (1993).
Ura

Petersen aloitti uransa 1960-luvulla teatterissa. Hän opiskeli 1966–1970 Berliinin elokuva- ja televisioakatemiassa. Petersen työskenteli vuodesta 1965 lähtien Saksan televisiossa ja ohjasi vuosina 1971–1978 muun muassa useita televisioelokuvia. Rikospaikalla-televisiosarjan kuvauksissa hän tapasi näyttelijä Jürgen Prochnow’n, jonka kanssa teki myöhemmin useita elokuvia.
Petersenin ensimmäinen teatterielokuva oli vuoden 1974 Einer von uns beiden. Mustavaloinen Die Konsequenz oli puolestaan Alexander Zieglerin omaelämäkerralliseen romaaniin perustunut elokuva, joka käsitteli homoseksuaalista rakkautta. Se oli aikanaan niin radikaali, että Baijerin televisio ei suostunut lähettämään sitä.
Petersenin kansainvälinen ura sai alkunsa saksalaisesta sodanvastaisesta toiseen maailmansotaan sijoittuvasta elokuvasta Sukellusvene U-96 (1981), joka kertoo saksalaisen sukellusveneen miehistöstä. Elokuvan budjetti oli Saksan siihen astisen historian suurin, mutta elokuvasta tuli kansainvälinen suurmenestys. Se oli muun muassa ehdolla kuuteen Oscar-palkintoon. Petersen itse oli ehdolla parhaasta ohjauksesta ja sovitetusta käsikirjoituksesta.
Petersenin ensimmäinen yhdysvaltalainen elokuva oli fantasiaseikkailu Päättymätön tarina (1984). Hänen seuraava elokuvansa Vihollisen armoilla (1985) ei saanut hyvää vastaanottoa, ja Petersen teki seuraavan elokuvan vasta kuusi vuotta myöhemmin. Vuonna 1991 valmistunut Pelon sirpaleet sai myös huonon vastaanoton, mutta Tulilinjalla (1993) oli puolestaan kriitikoiden ylistämä. Se oli myös Petersenin ensimmäinen elokuva, jonka tuotti huomattavasti rahaa.
Tuntematon uhka (1995) sijoittuu maailmanlaajuiseen pandemiaan, Air Force One (1997) oli puolestaan Yhdysvaltain presidentin lentokoneeseen Air Force Oneen sijoittunut toimintaelokuva, jonka pääosassa oli Harrison Ford. Meren raivo (2000) kertoo kalastusaluksesta, joka joutuu keskelle hurjaa myrskyä.
Petersenin vuoden 2004 elokuva Troija perustui Homeroksen Iliaaseen ja oli eeppinen toimintaseikkailu. Kriitikkojen lyttäämä elokuva oli suosittu lippuluukuilla. Petersenin seuraava elokuva Poseidon aiheutti sen sijaan Time Warnerille valtaisat tappiot. Se jäikin Petersenin viimeiseksi Hollywood-elokuvaksi. Pitkään näytti siltä, että Petersen olisi jo eläköitynyt, mutta hän ohjasi vielä Saksassa elokuvan Vier gegen die Bank (2016). Se perustui Petersenin itse vuonna 1976 ohjaamaan televisioelokuvaan.
Yksityiselämä

Petersen oli kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli saksalainen näyttelijä Ursula Sieg ja toinen vaimonsa saksalainen kuvaussihteeri ja apulaisohjaaja Maria-Antoinette Borgel, jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1978. Petersen sai Ursula Siegin kanssa pojan.
Petersen kuoli elokuussa 2022 kotonaan Brentwoodissa Los Angelesissa haimasyöpään.
Filmografia

Die Konsequenz (1977)
Sukellusvene U-96 (1981)
Päättymätön tarina (1984)
Vihollisen armoilla (1985)
Pelon sirpaleet (1991)
Tulilinjalla (1993)
Tuntematon uhka (1995)
Air Force One (1997)
Punainen labyrintti (1997)
Meren raivo (2000)
Troija (2004)
Poseidon (2006)
Vier gegen die Bank (2016)
Aiheesta muualla

Wolfgang Petersen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Ferdinand Schörner

| Ferdinand Schörner |
| --- | --- |
 Ferdinand Schörner Ateenassa 1941
Henkilötiedot
Muut nimet:  "Tuhannen hirsipuun legenda", "Verihurtta", "Kuurinmaan santarmi", "Villi Ferdinand"
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1892 München, Saksan keisarikunta
Kuollut: 2. heinäkuuta 1973 München, Länsi-Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1910-1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Sotamarsalkka
 Nimikirjoitus
Ferdinand Schörner (12. kesäkuuta 1892 München, Baijeri, Saksan keisarikunta – 2. heinäkuuta 1973 München, Baijeri, Länsi-Saksa) oli toisen maailmansodan aikaan natsi-Saksan armeijan Wehrmachtin kenraali ja sotamarsalkka (Generalfeldmarschall). Hän aloitti sotilasuransa jo Saksan keisarikunnan armeijassa 1911 ja palveli ensimmäisessä maailmansodassa komppanianpäällikkönä. Jatkosodan aikana vuosina 1942–1943 Schörner komensi saksalaista armeijakuntaa Suomen Petsamossa.
Tausta ja opinnot

Schörner syntyi Münchenissä 1892. Hän opiskeli kieliä yliopistossa tullakseen kieltenopettajaksi, mutta keskeytti opinnot 18-vuotiaana ilmoittautuakseen vapaaehtoisena Baijerin armeijaan. Vapaaehtoisuudessa oli etunsa, kuten palvelusajan lyhennys ja hyvä kohtelu. Lisäksi Schörner saattoi valita aselajinsa ja ilmoittautui jalkaväkeen.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan syttyessä 1914 Schörner oli ylennyt upseeriksi perinteikkäässä kuninkaallisessa Baijerin Leib-jalkaväkirykmentissä. Schörner taisteli yksikkönsä mukana muun muassa Verdunissa Ranskassa, Hermannstadtissa Romaniassa, Tirolissa, Serbiassa ja Isonzojoen taisteluissa Italian rintamalla. Isonzojoella Schörner palveli juuri perustetuissa alppijoukoissa (saks. deutsches Alpenkorps) jotka vastasivat vahvuudeltaan ja varustukseltaan yhtä jääkäridivisioonaa. Caporetton taistelussa syksyllä 1917 luutnantti Schörner kunnostautui ja palkittiin Saksan korkeimmalla kunniamerkillä Pour le Méritellä. Vuonna 1918 hänet ylennettiin yliluutnantiksi.
Sotien välinen aika

Sodan jälkeen Schörner liittyi Franz Ritter von Eppin Freikorps-vapaaehtoiskaartiin. Hän oli mukana tukahduttamassa Freikorpsien ja armeijan kanssa Münchenin kommunistikapinaa 1919. Schörner siirtyi ammattisotilaaksi Baijerin 19. jalkaväkidivisioonaan ja oli tukahduttamassa myös Adolf Hitlerin johtamaa oluttupavallankaappausyritystä 1923, vaikka sympatisoi natseja ja oli itsekin useiden äärioikeistolaisten ja rasististen järjestöjen jäsen. Schörner liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen vuoden 1943 alussa. Hänet lähetettiin opiskelemaan Dresdenin jalkaväen sotilasakatemiaan. Ylennys majuriksi seurasi pian ja Schörner palveli esikuntatehtävissä ja Dresdenin sotilasakatemian luennoitsijana, kunnes sai ylennyksen everstiluutnantiksi ja 98. vuoristojääkärirykmentin komentajuuden 1937. Sotien välisenä aikana Schörner osallistui SS:n aseellisen siiven Waffen-SS:n muokkaamiseen taistelukelpoiseksi osaksi Wehrmachtia.
Toinen maailmansota

Saksa aloitti toisen maailmansodan hyökkäämällä Puolaan syyskuussa 1939. Schörner komentama 98. vuoristojääkärirykmentti kunnostautui erityisesti Lvovin taistelussa. Puolan valtauksen jälkeen Schörner sai vastamuodostetun 6. vuoristojääkäridivisioonan komentajuuden ja hän johti yksikköä Balkanilla. Schörnerin divisioona onnistui valtaamaan Metaxas-linjan Kreikan ja Bulgarian rajalla, jossa kreikkalaiset sotilaat pitivät puoliaan vielä kaksi päivää Kreikan antautumisen jälkeen. Toiminnastaan Kreikan valtaamisessa Schörner palkittiin rautaristin ritariristillä.
Toinen maailmansota > Itärintama

Lokakuussa 1943 Schörner siirrettiin Saksan itärintamalle johtamaan XXXX panssariarmeijakuntaa, jota hän komensi tammikuuhun 1944 asti. Maaliskuussa Schörner ylennettiin kenraalieverstiksi, ja hän sai komentoonsa armeijaryhmä A:n ja toukokuusta armeijaryhmä Etelä-Ukrainaa. Wehrmacht oli perääntymässä ja alkuun Schörner uskoi olevan mahdollista pitää Sevastopol saksalaisten hallussa pitkään, vaikka Krim menetettäisiin. Hän vaihtoi kuitenkin mielipidettään ja sai Hitlerin suostuteltua määräämään vetäytymisen Mustanmeren satamasta. Vetäytyminen tapahtui liian myöhään ja saksalais-romanialainen 17. armeija kärsi sen vuoksi suuria tappioita. Useat armeijan sotilaista kuolivat tai vangittiin, kun he odottivat evakuointia sataman laitureilla. Keväällä 1944 onnistuneiden puolustustaistelujen ansiosta Schörner onnistui kuitenkin vakiinnuttamaan eteläisen rintaman Romaniassa.
Heinäkuussa hänestä tuli Pohjoisen armeijaryhmän komentaja. Armeijaryhmä nimettiin myöhemmin armeijaryhmä Kuurinmaaksi. Tässä toimessa Schörner toimi tammikuuhun 1945, jolloin hänestä tehtiin Keskustan armeijaryhmän komentaja. Armeijaryhmä puolusti Tšekkoslovakiaa ja Oderjoen pohjoista aluetta. Schörnerin uskollinen palvelus ja lojaalius natsipuolueelle teki vaikutuksen Joseph Goebbelsiin, jonka maalis-huhtikuun ajan päiväkirjoista löytyy monta Schörneriä ylistävää kohtaa. Alle kuukautta ennen tappiota, 4. huhtikuuta 1945, Schörner ylennettiin sotamarsalkaksi. Hän oli viimeinen Wehrmachtin kenraali, joka sai marsalkanarvon natsi-Saksan aikana. Ylennystä seurasi nimitys Saksan armeijan päälliköksi Hitlerin testamentissa. Tässä asemassa Schörner toimi nimellisesti, kunnes kolmas valtakunta antautui 8. toukokuuta 1945. Todellisuudessa Schörnerillä ei ollut johdettavanaan enää muita joukkoja kuin oma armeijaryhmänsä eikä hänellä ehtinyt olla vaikutusta sotatapahtumiin.
Pääesikunnan komentaja kenraali Alfred Jodl neuvotteli antautumisesta 7. toukokuuta. Pääesikunta ei ollut kuullut saarretusta Schörneristä toukokuun 2. jälkeen. Tuolloin hän oli ilmoittanut yrittävänsä taistella tiensä läpi puna-armeijan rintaman päästäkseen antautumaan amerikkalaisille. 8. toukokuuta pääesikunnan lähettinä toiminut eversti saatettiin yhdysvaltalaisten linjojen läpi tapaamaan Schörneriä, joka oli määrännyt joukkonsa antautumaan mutta ei ollut kyennyt takaamaan käskyn toteutusta kaikkialla.lähde? Toukokuun 9. päivänä Schörner hylkäsi joukkonsa ja pakeni siviiliasuisena lentokoneella länsiliittoutuneiden luo välttääkseen joutumasta puna-armeijan vangiksi. Yhdysvaltalaiset luovuttivat hänet kuitenkin neuvostoarmeijalle.
Osa Keskisestä armeijaryhmästä jatkoi taisteluja, kunnes puna-armeijan ylivoima pysäytti kaiken vastustuksen. Armeijaryhmä oli viimeinen taisteluja jatkanut divisioonaa suurempi yksikkö, ja antautui vasta 11. toukokuuta 1945.
Sodan jälkeen

Neuvostoliiton viranomaiset pidättivät Schörnerin elokuussa 1951 syytettynä ”osallisuudesta entisen Saksan armeijan johtamiseen, joka aktiivisesti kävi rikollista sotaa Neuvostoliittoa vastaan rikkoen kansainvälisiä lakeja ja sopimuksia”. Helmikuussa 1952 Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotatuomioistuin tuomitsi hänet 25 vuodeksi vankeuteen. Tuomio puolitettiin kuitenkin saman vuoden huhtikuussa. Vuonna 1954 hänet siirrettiin Saksan demokraattisen tasavallan hallinnolle. Itäsaksalaiset päästivät Schörnerin lähtemään Länsi-Saksaan 1958, jossa hänet pidätettiin syytettynä laittomista kuolemantuomioista, joita hän oli sodan aikana määrännyt saksalaisille pakenemisesta syytetyille sotilaille. Hänet tuomittiin neljäksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen, josta hänet vapautettiin 1963. Tämän jälkeen Schörner eli julkisuudesta sivussa Münchenissä, kunnes kuoli 81-vuotiaana vuonna 1973.
Aiheesta muualla

Generals.dk (englanniksi)
Lexikon der Wehrmacht (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Schörner (oikealla) tutkimassa rintamatilannetta kenraali Otto Wöhlerin kanssa Romaniassa huhtikuussa 1944.
Jari Ronkainen

| Jari Ronkainen |
| --- | --- |
 Jari Ronkainen Eduskuntatalossa 30.1.2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. toukokuuta 1972 (ikä 52) Hollola
Poliitikko
Puolue:  Perussuomalaiset
Asema:  kansanedustaja (2015–), kunnanvaltuutettu (2009–)
Vaalipiiri:  Hämeen vaalipiiri
Kotipaikka:  Hollola
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Jari Pekka Ronkainen (s. 28. toukokuuta 1972 Hollola) on suomalainen perussuomalainen poliitikko, joka on toiminut kansanedustajana vuodesta 2015 alkaen. Hollolan kunnanvaltuuston jäsen hän ollut vuodesta 2009 alkaen ja vuodesta 2015 Yleisradion hallintoneuvoston jäsen.
Tausta

Ronkainen on politiikan ulkopuolella ammatiltaan kirvesmies. Vuosina 2005–2014 hän toimi myös rakennusalan yrittäjänä.
Poliittinen ura

Ronkainen valittiin Hollolan kaupunginvaltuustoon vuoden 2008 kunnallisvaaleissa, joissa hän sai 259 ääntä. Hän uusi valtuustopaikkansa vaaleissa 2012, jolloin hän sai 532 ääntä. Ronkainen valittiin kolmannelle valtuustokaudelle 334 äänellä kuntavaaleissa 2017.
Eduskuntavaaleissa 2011 Ronkainen oli ehdolla Hämeen vaalipiiristä, mutta ei tullut 4 362 äänellä valituksi. Kansanedustajan paikka irtosi toisella yrityksellä eduskuntavaaleissa 2015, jolloin Ronkainen sai 4 442 ääntä. Eduskuntavaaleissa 2019 hän tuli valituksi 6 038 äänellä. Ronkainen valittiin myös eduskuntavaaleissa 2023.
Yksityiselämä

Ronkaisen avopuoliso on entinen kansanedustaja Johanna Jurva.
Orestes

Oresteen katumus, William-Adolphe Bouguereau
Orestes (m.kreik. Ὀρέστης, Orestēs, sananmukaisesti suunnilleen ”vuoristolainen”) oli kreikkalaisessa mytologiassa Mykenen kuninkaan Agamemnonin ja Klytaimnestran poika.
Elämä > Homeeriset kertomukset

Orestes, joka kuuluu Atreuksen Tantaloksesta ja Niobesta polveutuvaan, tuhoon tuomittuun sukuun, ei ollut paikalla Mykenessä, kun hänen isänsä palasi Troijan sodasta, ja hänet murhasi Klytaimnestra ja tämän vietellyt Aigisthos. Oresteen pelasti ja saattoi ulos kaupungista joko hänen hoitajansa Arsinoe tai sisarensa Elektra, joka jätti tämän kuningas Strofioksen huomaan. Kahdeksan vuotta myöhemmin, kaksikymmenvuotiaana,selvennä Delfoin oraakkeli käski Oresteen palata kotiin ja kostaa isänsä kuolema. Palattuaan Pyladeen, Strofioksen pojan, kanssa hän tapasi sisarensa Elektran isänsä haudan luona. Yhdessä he palasivat Ateenasta Mykeneen ja kostivat isänsä kohtalon tappamalla äitinsä ja tämän rakastajan.
Elämä > Kreikkalainen draama

Aiskhyloksen tragediassa Eumenidit Orestes tulee hulluksi tekonsa jälkeen, ja häntä ajavat takaa erinykset, joiden tehtävänä on rangaista sukutapot. Hän piiloutuu Delfoin temppeliin, mutta vaikka Apollon itse oli käskenyt Orestesta suorittamaan tekonsa, hänkin on voimaton suojelemaan Orestesta seurauksilta. Lopulta Athene ottaa hänet vastaan Ateenan Akropoliilla ja järjestää hänelle muodollisen oikeudenkäynnin kahdentoista attikalaisen tuomarin edessä. Erinykset vaativat uhriaan, joka vetoaa Apollonin käskyyn. Tuomarien äänet menevät tasan, jolloin Athenen ääni ratkaisee vapauttavan tuomion. Erinyksiä lepytetään uudella rituaalilla, jossa heitä palvotaan eumenideina (”hyväntahtoiset”). Muunnelman tähän liittyneistä tapahtumista kertoo Euripides tragediassaan Orestes.
Yleisemmissä versioissa rangaistus loppui tähän. Euripideen tragedian Ifigeneia taurien mailla mukaan Apollon kuitenkin käski Orestesta menemään Tauriaan eli taurien maille paetakseen erinysten vainoa, ja tuoda sieltä Artemiin taivaasta pudonnut patsas Ateenaan. Hän lähtee Tauriaan Pyladeen kanssa, mutta perillä heidät vangitsee väkijoukko, joiden keskuudessa on tapana uhrata kreikkalaiset muukalaiset Artemiille. Artemiin papitar, jonka tehtävänä oli suorittaa uhri, oli Oresteen sisar Ifigeneia. Hän tarjoutuu päästämään Oresteen vapaaksi, jos tämä veisi hänen kirjeensä mukanaan kotiin. Orestes kieltäytyi pyytäen Pyladesta viemään kirjeen ja tarjoutuen jäämään uhrattavaksi. Pylades lopulta suostuu, mutta kun kirjeestä paljastuu veljen ja sisaren välinen sukulaisuusside, kaikki kolme pakenevat vieden Artemiin patsaan mukanaan.
Palattuaan Kreikkaan Orestes tappoi Aigisthoksen pojan Aleteen ja otti hallintaansa isänsä valtakunnan Mykenen, johon oli liitetty Argos ja Lakonia.
Oresteen sanottiin kuolleen käärmeenpuremaan Arkadiassa, josta hänen ruumiinsa saatettiin Spartaan haudattavaksi.
Elämä > Muu kirjallisuus

Ennen Troijan sotaa Orestes oli menossa naimisiin serkkunsa Hermionen, Menelaoksen ja Helenan tyttären, kanssa. Asiat kuitenkin muuttuivat nopeasti Oresteen tapettua äitinsä; Menelaos antoi tyttärensä Neoptolemokselle, Akhilleuksen ja Deidameian pojalle. Euripideen Andromakhessa Orestes lyö Neoptolemoksen kuoliaaksi heti temppelin ulkopuolella ja karkaa serkkunsa kanssa. Hän otti vallan Argoksessa ja Arkadiassa niiden valtaistuinten jäätyä tyhjiksi ja tuli koko Peloponnesoksen hallitsijaksi. Teisamenos, hänen ja Hermionen poika, seurasi häntä hallitsijana, mutta tuli lopulta herakleidien surmaamaksi.
Euripideen näytelmässä Telefos kerrotaan, että Oresteen äiti Klytaimnestra neuvoi Telefosta kaappaamaan poikansa Oresteen ja uhkaamaan tappavansa tämän, ellei Akhilleus paranna hänen haavojaan.
Herodotoksen historiateoksessa Delfoin oraakkeli ennustaa, ettei Sparta pysty kukistamaan Tegeaa, elleivät he ensin siirrä Oresteen luita Spartaan.
Oikeuskäsitys

Oresteen legandat liittyvät aikaan, jolloin alkoi muodostua käsitys lain ja sosiaalisen vastuun ihanteista; alkukantaisen yhteiskunnan leppymätön verikosto antoi tilaa oikeudenmukaiselle oikeudenkäynnille, jossa myös lieventävät asianhaarat otettiin huomioon. Ateenassa Oresteen esikuvan mukaisesti tuomarien äänten mennessä tasan vastaajalle edullisempi vaihtoehto voitti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Orestes Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kylarabes | Argoksen kuningas  1100-luku eaa. Kuvitteellinen kronologia | Seuraaja: Teisamenos |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aletes | Mykenen kuningas  1100-luku eaa. Kuvitteellinen kronologia | Seuraaja: Teisamenos |
Heiko Herrlich

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 3. joulukuuta 1971 (ikä 53)
Syntymäpaikka: Mannheim, Baden-Württemberg, Saksa
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 189 cm
Seura
Seura: avoin
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1989–1993 |  Bayer Leverkusen | 75 | (6) |
| 1993–1995 |  Borussia Mönchengladbach | 55 | (28) |
| 1995–2004 |  Borussia Dortmund | 128 | (40) |
| 2002–2004 |  Borussia Dortmund II | 17 | (4) |
Maajoukkue
| 1995 |  Saksa | 5 | (1) |
Valmennusura
2005–2007:  Borussia Dortmund U19
2007–2008:  Saksa U17
2008–2009:  Saksa U19
2009–2010:  VfL Bochum
2011–2012:  SpVgg Unterhaching
2013–2015:  Bayern München U17
2016–2017:  Jahn Regensburg
2017–2018:  Bayer Leverkusen
2020–2021:  FC Augsburg
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Heiko Herrlich (s. 3. joulukuuta 1971) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskushyökkääjä.
Ura pelaajana

Herrlich pelasi Bundesliigassa urallaan 258 ottelua ja teki 76 maalia. Hän aloitti pitkän uransa Bayer 04 Leverkusenissa 1989. Hän voitti seuran kanssa Saksan cupin mestaruuden kaudella 1992/93, mutta ei itse ollut kentällä loppuottelussa Hertha Berlinin kakkosjoukkuetta vastaan. Kauden jälkeen Herrlich jätti Leverkusenin ja siirtyi Borussia Mönchengladbachiin.
Mönchengladbachin kanssa Herrlich menestyi jälleen Saksan cupissa ja pääsi tällä kertaa myös pelaamaan loppuottelussa. Hän iski seuransa 3–0 voittomaaliksi jääneen osuman VfL Wolfsburgin verkkoon. Samana kautena hän voitti myös Bundesliigan maalikuninkuuden yhdessä Mario Baslerin kanssa 20 maalillaan.
Jälleen Herrlich jätti seuransa cupin mestarina ja siirtyi Borussia Dortmundiin. Ruhrin alueen todellisessa suurseurassa hän pelasikin uransa loppuun saakka. Hän voitti keltamustien paidassa Bundesliigan mestaruuden kahdesti ja saavutti menestystä myös eurokentillä. Kaudella 1996/97 hän oli mukana voittamassa Mestarien liigaa, jonka loppuottelussa Herrlich ja kumppanit kaatoivat Juventuksen 3–1. Samana vuonna hän juhli Dortmundin paidassa myös Intercontinental Cupin mestaruutta.
Syksyllä 2000 Herrlichillä todettiin aivokasvain. Hän taisteli sairauttaan vastaan ja onnistuneiden hoitojen jälkeen hän palasi pelikentille vuonna 2001. Paluu ei kuitenkaan ollut Herrlichin huippuvuosien veroinen ja hän kärsi useista loukkaantumisista. Lopulta Herrlich lopetti pelaajauransa vuonna 2004.
Saksan maajoukkueeseen Herrlich ei koskaan onnistunut tekemään läpimurtoaan. Hän pelasi vuonna 1995 viisi maaottelua ja onnistui kerran maalinteossa.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Saksan mestaruus (2): 1996, 2002
Saksan cup (2): 1993, 1995
Mestarien liiga: 1997
Intercontinental Cup: 1997
UEFA Super Cupin hopeaa: 1997