stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keith Ballard

| Keith Ballard |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. marraskuuta 1982 (ikä 41) Baudette, Minnesota
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  91 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2004–2015
Seurat:  Utah Grizzlies (AHL),  Phoenix Coyotes (NHL),   Florida Panthers (NHL),   Vancouver Canucks (NHL)   Minnesota Wild (NHL)
NHL-varaus:  11. varaus, 2002 Buffalo Sabres
Keith Ballard (s. 26. marraskuuta 1982 Baudette, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelasi uransa aikana yli 600 NHL:n runkosarjaottelua vuosina 2005–2015. Hän edusti urallaan NHL:ssä Phoenix Coyotesia, Florida Panthersia, Vancouver Canucksia ja Minnesota Wildia. Yhdysvaltain maajoukkueessa Ballard voitti pronssia MM-kilpailuista 2004.
Ura > Junioriura

Ballard kuului kaudella 1999–2000 Yhdysvaltain nuorten kehitysohjelmaan ja pelasi USHL:ssä ohjelman omassa joukkueessa. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi saman sarjan Omaha Lancersiin, ja hänet valittiin kauden päätteeksi USHL:n tähdistökentälliseen.
Ballard siirtyi kaudeksi 2001–2002 Minnesotan yliopiston joukkueeseen NCAA:n alaiseen WCHA-liigaan. Ensimmäisellä kaudellaan Minnesotassa hänet valittiin WCHA:n tulokkaiden tähdistökentälliseen, ja Minnesota voitti NCAA:n mestaruuden. Buffalo Sabres varasi Ballardin kauden jälkeen NHL:n varaustilaisuudessa ensimmäisellä varauskierroksella 11. vuorolla. Ballard jatkoi kuitenkin vielä seuraavat kaksi kautta Minnesotan yliopistojoukkueessa. Kaudella 2002–2003 Ballard voitti Minnesotassa toisen NCAA:n mestaruutensa. Buffalo myi Ballardin pelaajaoikeudet kesällä 2003 Colorado Avalancheen, joka antoi Buffalolle vaihtokaupassa Steven Reinprechtin. Ballard valittiin sekä keväällä 2003 että 2004 WCHA:n tähdistökentälliseen ja jälkimmäisellä kaudella NCAA:n läntisten joukkueiden yhdysvaltalaispelaajien tähdistöön. Colorado myi Ballardin pelaajaoikeudet yhdessä Derek Morrisin kanssa Phoenix Coyotesiin, josta Colorado sai vaihdossa Chris Grattonin, Ossi Väänäsen ja toisen kierroksen varausoikeuden vuoden 2004 varaustilaisuudessa.
Ura > Ammattilaisura

Ballard teki kolmen vuoden tulokassopimuksen Phoenixin kanssa kesällä 2004. Kausi 2004–2005 peruuntui NHL:n työsulun takia, ja Ballard pelasi koko kauden Phoenixin farmijoukkueessa Utah Grizzliesissä. Hän teki Utahissa 20 pistettä, ja hänet valittiin AHL:n tähdistöotteluun.
Ballard teki NHL-debyyttinsä kaudella 2005–2006 Phoenixissa. Tulokaskaudellaan hän teki NHL:ssä 39 pistettä 82 ottelussa. Toisella kaudella Ballard pelasi 69 ottelua kärsittyään lonkkavaivoista. Kauden jälkeen hän teki kahden vuoden jatkosopimuksen Phoenixin kanssa. Ballard ei kuitenkaan pelannut sopimuskauttaan loppuun Phoenixissa, sillä joukkue myi hänet Florida Panthersiin kauden 2007–2008 jälkeen. Phoenix sai kaupassa Olli Jokisen ja Florida Ballardin, Nick Boyntonin ja toisen kierroksen varausoikeuden. Ennen kauden 2008–2009 alkua Florida jatkoi Ballardin sopimusta kuudella vuodella.
Ballard pelasi lopulta kaksi kautta Floridassa. Kaudella 2009–2010 hän oli Floridan johtavia laukausten blokkaajia ja taklaajia. Ballard blokkasi kauden aikana 201 laukausta, kolmanneksi eniten NHL:ssä. Floridan toiminnanjohtaja Dale Tallon päätti kuitenkin kaupata Ballardin vuoden 2010 varaustilaisuuden yhteydessä tavoitteenaan nuorentaa joukkuetta. Tallon myi Ballardin ja Victor Oreskovichin Vancouver Canucksiin, josta Florida sai Steve Bernierin ja Michael Grabnerin sekä ensimmäisen kierroksen varausoikeuden, jonka seurauksena Floridalla oli vuoden 2010 varaustilaisuudessa kolme vuoroa ensimmäisellä kierroksella.
Ballard pelasi Vancouverissa kolme kautta, joista ensimmäisellä, kaudella 2010–2011, joukkue eteni NHL:n loppuotteluihin pelaamaan Stanley Cupin voitosta. Boston Bruins vei ottelusarjan voitoin 4–3. Ballardin pistetehot laskivat hänen Canucks-vuosinaan huomattavasti aiempiin kausiin verrattuna. Työsulun lyhentämällä kaudella 2012–2013 hän teki enää kaksi pistettä 36 ottelussa. Hänen vuosiaan Canucksissa haittasivat myös useat loukkaantumiset. Kaudella 2011–2012 hän oli kauden alkupuolella sivussa viisi ottelua selkävaivojen vuoksi ja loppukaudella 27 runkosarjaottelua ja yhden pudotuspeliottelun aivotärähdyksen jälkioireiden vuoksi.
Heinäkuussa 2013 Vancouver osti ulos viimeiset kaksi vuotta hänen sopimuksestaan. Pian sen jälkeen Ballard teki kaksivuotisen ja yhteensä kolmen miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen Minnesota Wildin kanssa.
Ballard pelasi Wildissa kahden kahden aikana vain 56 ottelua. Kaudella 2014–2015 hän pystyi pelaamana 14 ottelussa. Ballardin kausi päättyi joulukuussa, kun hän sai aivotärähdyksen Matt Martinin taklauksen seurauksena. Ottelu jäi Ballardin viimeiseksi, sillä vuosi siitä hän ilmoitti lopettavansa uransa. Ballard kertoi haastattelussa, että hän ei ollut vuodessa toipunut kunnolla uransa viidennestä aivotärähdyksestä eikä halunnut enää riskeerata terveyttänsä.
Ura > Maajoukkueura

Ballard pelasi kaksi kertaa nuorten arvokisoissa. Hän edusti Yhdysvaltoja 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2000 ja nuorten MM-kilpailuissa vuonna 2002.
Yhdysvaltain maajoukkueessa Ballard pelasi ensimmäiset arvokisansa MM-kilpailuissa 2004, jolloin hän pelasi vielä yliopistosarjaa. Ballard oli pronssia voittaneen Yhdysvaltain joukkueen ainoa pelaaja NCAA-liigasta. Ballard on edustanut Yhdysvaltoja myös MM-kilpailuissa vuosina 2007, 2008 ja 2009. Yhdysvallat sijoittui turnauksessa viidenneksi vuosina 2007 ja 2008 sekä neljänneksi vuonna 2009.
Aiheesta muualla

Keith Ballard Jatkoaika.comissa
Aethophyllum stipulare

| Aethophyllum stipulare> Fossiili |
| --- | --- |
 Keskitriaskausi  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Lahko::  † Voltziales
Heimo::  incertae sedis
Suku::  † Aethophyllum  Brongn., 1828
Laji::  stipulare
Kaksiosainen nimi
 † Aethophyllum stipulare  Brongn., 1828 
Katso myös
   Aethophyllum stipulare Wikispeciesissä   Aethophyllum stipulare Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aethophyllum stipulare on triaskautisista fossiileista tunnettu esihistoriallinen siemenkasvilaji. Yleensä havupuihin kuuluvana pidetty kasvi oli Pangean suistoalueilla noin 240 miljoonaa vuotta sitten kasvanut ruoho. Aethophyllum stipulare poikkeaa ruohovartisen kasvutapansa puolesta nykyisistä havupuista ja muista paljassiemenisistä kasveista kaikkien nykyisin elävien paljassiemenisten ollessa puuvartisia. Laji on kuvattu nykyisen Ranskan alueella sijaitsevasta Grès à Voltzia -muodostumasta, josta tunnetaan useita osittaisia ja kokonaisia fossiilisia kasviyksilöitä. Samaan lajiin tai sukuun mahdollisesti kuuluvia fossiilisia jäänteitä on löydetty laajemminkin Euraasiasta ja Pohjois-Afrikasta.
Kuvaus

Aethophyllum stipulare oli pystyvartinen ruoho. Suurimpien fossiileista tunnettujen yksilöiden on arvioitu olleen puolestatoista kahteen metriä korkeita. Paksuimmat tunnetut varret ovat olleet tyvestään enintään kaksi senttimetriä paksuja. Kasville on tavallisesti kehittynyt vain kahdesta kolmeen suurempaa varren haaraa. Haarojen kasvu on ollut päätteistä kukintojen kehittyessä kärkisilmuista.
Kuvaus > Varsi

Kasvin varsi oli rakenteelliselta tyypiltään eusteeli, jonka kuljetussolukot sijaitsivat erillisinä pieninä johtojänteinä puutumattoman parenkyymin eli tylppysolukon ympäröimänä ydintä kiertävänä kehänä. Huomattavan suuri osa varren tilavuudesta muodostui hohkaisen ytimen aerenkyymistä eli tuuletussolukosta. Fossiiliaineistosta tunnetaan kokonaisia sukukypsiä kasviyksilöitä, joiden varsi oli edelleen puutumaton koko pituudeltansa. Siten kasvilla on tulkittu esiintyneen ksyleemiä eli puusolukkoa ainoastaan johtojänteissä kuten nykyisillä ruohovartisilla kasveilla, mikä on poikkeuksellista paljassiemenisten kasvien keskuudessa. Lähes kaikki puusolukko oli myös primaarista puuta muiden ruohovartisten kasvien tavoin.
Kuvaus > Lehdet

Lehdet olivat litteitä ja muodoltaan kielimäisiä. Lehtiasento oli kierteinen. Silposuonisessa lehdessä oli neljä tai kuusi rinnakkaista lehtisuonta. Sirkkalehtiä oli kaksi, ja niissä oli vain kaksi suonta. Lehdet muistuttivat joidenkin nykyisten araukariakasvien (Araucariaceae) ja podokarpuskasvien (Podocarpaceae) havupuiden silposuonisia lehtiä.
Kuvaus > Kukinnot

Samaan kasviyksilöön kehittyi erillisiä hede- ja emikukintoja. Kukinnot kehittyivät kärkisilmuista. Hedekukinnot eli hedekävyt olivat luumunmuotoisia ja kehittyivät kasvin alempien haarojen kärkiin. Siitepölyhiukkaset olivat ilmaontelollisia.
Emikukinnot eli kävyt olivat pitkänomaisia ja kehittyivät kasvin varren ja ylimpien haarojen kärkiin. Käpy muodostui kerrannaisesta versosta, jossa rankaan kiinnittyi kierteisesti tukilehtiä eli peitinsuomuja sekä niiden hangoissa kasvavia siemenaiheita tuottavia hedelmällisiä versoja. Nykyisillä havupuilla hedelmällisiä versoja vastaavat kävyn emisuomut eli käpysuomut. Siemenet olivat luumunmuotoisia, lenninsiivettömiä ja noin kaksi millimetriä pitkiä.
Luokittelu

Aethophyllum stipulare on paljassiemenisiin siemenkasveihin kuuluva kasvilaji. Se luokitellaan yleisesti varhaisina havupuina pidettyyn lahkoon Voltziales. Alun perin 1820-luvulla fossiileista kuvattu kasvi luokiteltiin aiemmin yksisirkkaiseksi koppisiemeniseksi ja sittemmin lahkon Equisetales itiökasviksi kunnes se tunnistettiin 1970-luvulla eräänlaiseksi havupuuksi.
Vuonna 2005 tehdyssä varhaisten esihistoriallisten havupuiden morfologisten piirteiden vertailuun perustuvassa fylogeneettisessä analyysissa Aethophyllum stipulare sijoitettiin lahkon Voltziales Voltzia-sukua muistuttavien kasvien ryhmään (engl. voltzian Voltziales). Sen lähimmiksi tunnetuiksi sukulaisiksi nousivat tässä analyysissa Dolomitia cittertiae ja Majonica alpina.
Kasvin hedekävyistä löydetty siitepöly sopii ulkomuotonsa puolesta fossiilisesta siitepölystä kuvatun lajin Illinites chitonoides kuvaukseen.
Levinneisyys

Lajin fossiilisia jäänteitä tunnetaan varhaisella keskitriaskaudella eli noin 240 miljoonaa vuotta sitten kerrostuneesta Grès à Voltzian hiekkakivimuodostumasta, joka sijaitsee Vogeesien vuoristossa nykyisessä Ranskassa. Lisäksi laajalta alueelta nykyisestä Aasiasta, Euroopasta ja Pohjois-Afrikasta tunnetaan fossiiliselle siitepölylle määritettyyn lajiin Illinites chitonoides luokiteltuja siitepölyhiukkasten mikrofossiileja. Triaskaudella nämä maa-alueet kuuluivat Pangean jättiläismantereeseen. Koska lajin Aethophyllum stipulare hedekävyistä löydetty siitepöly sopii lajin Illinites chitonoides kuvaukseen, tämän siitepölyn esiintymät saattavat edustaa tätä kasvia, mutta ne saattavat toisaalta edustaa myös muita siitepölyhiukkasiltaan ulkoisesti samannäköisiä kasveja.
Elinympäristö ja ekologia

Lajin Aethophyllum stipulare on tulkittu olleen jokisuistojen tulvatasankojen ruoho. Grès à Voltzian muodostuman sedimenttikerrosten perusteella alueella on tulkittu kasvin eläessä esiintyneen toistuvia tulvia, siirtyviä hiekkasärkkiä ja kausittain kuivuvia murtovesilammikoita, joiden äärellä Aethophyllum stipulare on kasvanut.
Kasvia on pidetty elinkiertostrategialtaan nopeakasvuisena ruderaalina eli suotuisissa kasvuolosuhteissa häiriön kuten tulvan jälkeen erittäin nopeasti kasvavana ja lisääntyvänä pioneerilajina. Väite kasvin suuresta kasvunopeudesta perustuu sen varren rakenteeseen: hohkainen runsaasti aerenkyymiä sisältävä varsi muistuttaa rakenteellisesti nykyisin elävien nopeakasvuisten bambujen (Bambusoideae) ja kortteiden (Equisetum) varsia sekä agaavejen (Agave) nopeasti kehittyviä kukintorankoja. Väite kasvin varhaisesta sukukypsyydestä perustuu Grès à Voltzian muodostumasta tunnetuihin kokonaisiin kasviyksilöihin, joista osa on ollut sukukypsiä ja tuottanut kukintoja vain 30 senttimetriä korkeina.
Lajin fossiilien yhteydessä esiintyy usein myös suvun Anomopteris saniaisten sekä sukujen Equisetites ja Schizoneura kortekasvien jäänteitä. Myös näitä on pidetty tyypillisinä mesotsooisten häiriöille alttiiden tulvatasankojen kasveina.
Krakkaus

Krakkaus voi tarkoittaa:
pitkäketjuisten hiilivetyjen kemiallista pilkkomista: krakkaus (kemia)
tietojärjestelmään murtautumista: krakkeri
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Krakkaus”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ahmad Šauqi

| Ahmad Šauqi |
| --- | --- |
 Ahmad Šauqi
Henkilötiedot
Syntynyt: 1867 Kairo, Egypti
Kuollut: 1932 (64–65 vuotta) Kairo, Egypti
Kansalaisuus:  Egypti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: arabia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ahmad Šauqi, Ahmed Shauqi (1867 Kairo, Egypti – 1932 Kairo, Egypti) oli egyptiläinen kirjailija, erityisesti runoilija ja näytelmäkirjailija. Hän sovelsi klassista arabialaista perinnettä, johon yhdisti läntisiä muotoaineksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ahmad Šauqi Wikimedia Commonsissa
461

| --- | --- |
Vuosisadat: 200-luku · 300-luku · 400-luku · 500-luku · 600-luku
Vuosikymmenet: 390-luku · 400-luku · 410-luku · 420-luku · 430-luku · 440-luku 450-luku · 460-luku · 470-luku · 480-luku · 490-luku · 500-luku
Vuodet: 390 · 391 · 392 · 393 · 394 · 395 · 396 · 397 · 398 · 399 400 · 401 · 402 · 403 · 404 · 405 · 406 · 407 · 408 · 409 410 · 411 · 412 · 413 · 414 · 415 · 416 · 417 · 418 · 419 420 · 421 · 422 · 423 · 424 · 425 · 426 · 427 · 428 · 429 430 · 431 · 432 · 433 · 434 · 435 · 436 · 437 · 438 · 439 440 · 441 · 442 · 443 · 444 · 445 · 446 · 447 · 448 · 449 450 · 451 · 452 · 453 · 454 · 455 · 456 · 457 · 458 · 459 460 · 461 · 462 · 463 · 464 · 465 · 466 · 467 · 468 · 469 470 · 471 · 472 · 473 · 474 · 475 · 476 · 477 · 478 · 479 480 · 481 · 482 · 483 · 484 · 485 · 486 · 487 · 488 · 489 490 · 491 · 492 · 493 · 494 · 495 · 496 · 497 · 498 · 499 500 · 501 · 502 · 503 · 504 · 505 · 506 · 507 · 508 · 509
Tapahtumia

Magister militum Ricimer julisti Libius Severuksen Länsi-Rooman keisariksi 19. marraskuuta.
Kuolleita

10. marraskuuta paavi Leo Suuri.
24

| --- | --- |
Vuosisadat: 100-luku eaa. · I vuosisata eaa. · I vuosisata · 100-luku · 200-luku
Vuosikymmenet: I vuosikymmen eaa. · I vuosikymmen · 10-luku · 20-luku · 30-luku 40-luku · 50-luku · 60-luku · 70-luku · 80-luku · 90-luku · 100-luku
Vuodet: 9 eaa. · 8 eaa. · 7 eaa. · 6 eaa. · 5 eaa. · 4 eaa. · 3 eaa. 2 eaa. · 1 eaa. · 1 · 2 · 3 · 4 · 5 · 6 · 7 · 8 · 9 10 · 11 · 12 · 13 · 14 · 15 · 16 · 17 · 18 · 19 20 · 21 · 22 · 23 · 24 · 25 · 26 · 27 · 28 · 29 30 · 31 · 32 · 33 · 34 · 35 · 36 · 37 · 38 · 39 40 · 41 · 42 · 43 · 44 · 45 · 46 · 47 · 48 · 49 50 · 51 · 52 · 53 · 54 · 55 · 56 · 57 · 58 · 59 60 · 61 · 62 · 63 · 64 · 65 · 66 · 67 · 68 · 69 70 · 71 · 72 · 73 · 74 · 75 · 76 · 77 · 78 · 79 80 · 81 · 82 · 83 · 84 · 85 · 86 · 87 · 88 · 89 90 · 91 · 92 · 93 · 94 · 95 · 96 · 97 · 98 · 99 100 · 101 · 102 · 103 · 104 · 105 · 106 · 107 · 108 · 109
Tapahtumia

Läntinen Han-dynastia päättyi Kiinassa.
Kuolleita

Strabon, kreikkalainen maantieteilijä, historioitsija ja filosofi
Kolmen keisarin liitto

Vilhelm I
Frans Joosef I
Aleksanteri II
Kolmen keisarin liitto (saks. Dreikaiserbund, ven. Союз трёх императоров, Sojuz trjoh imperatorov) oli Saksan, Itävalta-Unkarin ja Venäjän keisarikuntien välinen puolustusliitto, joka oli voimassa vuosina 1873–1878 ja uudelleen 1881–1887. Liiton isä oli Saksan valtakunnankansleri Otto von Bismarck, jonka päätavoitteena oli Saksan vihollisen Ranskan eristäminen. Liitto oli löyhä ja hajosi kahdesti, koska Itävalta-Unkarilla ja Venäjällä oli Balkanilla vastakkaisia intressejä, joiden yhteensovittaminen epäonnistui.
Liiton nimessä mainitut kolme keisaria olivat Saksan keisari Vilhelm I, Venäjän keisari Aleksanteri II ja Itävalta-Unkarin keisari Frans Joosef I.
Liiton tausta

Otto von Bismarckin mielestä ainoa uhka Euroopan status quolle Saksan yhdistymisen jälkeen oli Ranska. Hän uskoi Ranskan varmasti yrittävän ennemmin tai myöhemmin revanssia hävityn vuoden 1870 sodan jälkeen sekä pyrkivän Elsass-Lothringenin palauttamiseen. Bismarckin epäilyksiä vahvisti se, että Ranska pääsi pian jaloilleen sodan jälkeen ja maksoi sotakorvaukset etuajassa. Näin ollen Saksa tarvitsi keinoja eristää Ranska kaikista mahdollisista liittolaisistaan. Tehokkain keino siihen oli liittoutua etukäteen Ranskan mahdollisten liittolaisten kanssa. Näitä olivat Itävalta-Unkari ja Venäjä.
Vaikka Saksa oli lyönyt myös Itävallan sodassa vuonna 1866, voitettua vihollista oli tuolloin Bismarckin tahdosta kohdeltu lempeästi eikä Itävallalta oltu vaadittu alueluovutuksia, mikä osoittautui kaukonäköiseksi. Itävalta-Unkarin liittoa Saksan kanssa edisti nyt myös kaksoismonarkian uusi unkarilainen ulkoministeri Gyula Andrássy. Venäjän ja Saksan liitto ei tuottanut ongelmia, sillä Preussilla ja Venäjällä oli aiemmin ollut hyvät suhteet ja maita yhdisti vanha Puolan-vastaisuus. Ainoan ongelman muodosti Itävalta-Unkarin ja Venäjän ristikkäisten intressien yhteensovittaminen varsinkin Balkanilla. Bismarck kuitenkin vetosi keisarien keskinäiseen solidaarisuuteen tasavaltaista Ranskaa vastaan ja pyrki tekemään Saksasta sovittelijan Itävalta-Unkarin ja Venäjän välillä.
Liittosopimukset

Sopimus liiton perusteista tehtiin Berliinissä syyskuussa 1872. Kolmen keisarin julistuksena tunnettu liitto koostui kolmesta sopimuksesta. Kesäkuun 6. päivänä 1873 solmittiin saksalais-venäläinen sopimus, jonka mukaan toinen tulisi avuksi 200 000 miehen voimin, jos jompikumpi sopimusosapuolista joutuisi hyökkäyksen kohteeksi. Samana päivänä myös Itävalta-Unkari ja Venäjä tekivät oman sopimuksensa, jonka mukaan ne sitoutuivat neuvottelemaan keskenään, jos toinen joutuisi jonkun kolmannen osapuolen hyökkäyksen kohteeksi. Sopimuksia täydensi Saksan liittyminen Itävalta-Unkarin ja Venäjän sopimukseen 22. lokakuuta 1873. Seuraavana vuonna myös Italia tuli mukaan liittojärjestelmään.
Liiton hajoaminen

Kolmen keisarin liittoa koetteli ensi kerran vuonna 1875 Saksan ja Ranskan välinen niin sanottu ”sota näköpiirissä -kriisi”, jonka aikana Venäjän Aleksanteri II matkusti ranskalaismielisen kanslerinsa Aleksandr Gortšakovin kanssa Berliiniin vetoamaan Ranskan puolesta sodan välttämiseksi.
Vuonna 1875 puhjennut Balkanin kriisi osoittautui kohtalokkaaksi kolmen keisarin liitolle. Liitto hajosi, kun Saksan sovittelu Itävalta-Unkarin ja Venäjän välillä epäonnistui Berliinin kongressissa 1878. Venäjän Aleksanteri II katsoi, että kolmen keisarin julistus oli lakannut olemasta voimassa, sillä Saksa oli puoltanut liikaa Itävalta-Unkarin ja Englannin etuja ja osallistunut Venäjän Turkin sodassa saavuttaman menestyksen mitätöintiin.
Kolmen keisarin ensimmäinen liittosopimus epäonnistui, mutta Saksa teki uuden liittosopimuksen eli kaksiliiton Itävalta-Unkarin kanssa 7. lokakuuta 1879. Sopimus edellytti yhteistä puolustautumista, jos jompikumpi osapuolista joutuisi Venäjän hyökkäyksen kohteeksi. Mikäli hyökkääjänä olisi jokin muu valtio, sopimus velvoitti toista osapuolta pysyttelemään pelkästään puolueettomana. Tämä järjestely vastasi ensisijaisesti Itävalta-Unkarin intressejä, mutta täytti myös Saksan perustavoitteen Ranskan eristämisestä. Bismarck valitsi yhteistyön jatkamisen Itävalta-Unkarin kanssa Venäjän sijaan, koska piti sitä luotettavampana ja läheisempänä kumppanina. Keisari Vilhelm I vastusti Venäjää vastaan suunnattua liittoa, mutta taipui Bismarckin uhattua erollaan.
Uusi kolmen keisarin liitto

Bismarck sai kuitenkin taivuteltua myös Venäjän palaamaan yhteistyöhön. Suunnanmuutoksen merkiksi Aleksanteri II nimitti ulkoministerikseen saksalaismielisen Nikolai Giersin. Vast’ikään Venäjän vastaisen liiton Saksan kanssa solminut Itävalta-Unkari vastusti kolmen keisarin liiton palauttamista, mutta joutui taipumaan Bismarckin uhkavaatimusten edessä. Uusi kolmen keisarin liitto solmittiin 18. kesäkuuta 1881. Sopimus ei korvannut Saksan ja Itävalta-Unkarin liittoa, vaan tuli sen ohelle säätelemään kaksoismonarkian ja Venäjän välisiä ristiriitoja. Sopimuksen mukaan jonkin kolmesta valtakunnasta joutuessa neljännen tahon hyökkäyksen kohteeksi muut sitoutuisivat hyväntahtoiseen puolueettomuuteen. Lisäksi Venäjä ja Itävalta-Unkari lupasivat olla pyrkimättä muuttamaan yksipuolisesti Balkanin oloja. Kolmeksi vuodeksi solmittu sopimus uusittiin 1884.
Bismarckin liittosopimusjärjestelmä laajeni kun Italia tuli mukaan Saksan ja Itävalta-Unkarin kaksiliittoon vuonna 1882 muuttaen sen näin kolmiliitoksi. Lisäksi Itävalta-Unkari solmi 1881 yhteistyösopimuksen Serbian ja 1883 hyökkäämättömyyssopimuksen Romanian kanssa. Kolmen keisarin liitto kuitenkin päättyi 1887 kun Venäjän keisari Aleksanteri III kieltäytyi uusimasta sopimusta Itävalta-Unkarin kanssa. Syynä oli Itävalta-Unkarille myönteisen Ferdinand I:n nostaminen edellisenä vuonna Bulgarian hallitsijaksi, minkä jälkeen Venäjä oli menettänyt kaiken vaikutusvaltansa Bulgariaan. Bismarck sai kuitenkin pidettyä  liittojärjestelmänsä vielä kasassa jatkamalla kolmiliittoa Itävalta-Unkarin ja Italian kanssa sekä solmimalla 1887 Venäjän kanssa niin sanotun jälleenvakuutussopimuksen.
Otto von Bismarck
24. hikō sentai

| 24>  hikō sentai |
| --- | --- |
Toiminnassa:  syyskuu 1938 - sodan loppu
Valtio:   Japani
Rooli:  hävittäjätoiminta
24. hikō sentai oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjäyhtymä (rykmentti), joka perustettiin syyskuussa 1938 Harbinissa 11. hikō sentain toimittamasta rungosta. Perustettaessa joukko-osastossa oli kaksi hävittäjälaivuetta (chutai). Yhtymä täydennettiin 1. syyskuuta 1939 kolmilaivueiseksi. Tammikuussa 1944 yhtymä organisoitiin uudelleen, kun siitä muodostettiin hikōtai (lentävät osat).
Kalusto

Yhtymän kalustona olivat:
Nakajima Ki-27 syyskuu 1938 – huhtikuu 1942
Nakajima Ki-43-I huhtikuu 1942 – maaliskuu 1943
Nakajima Ki-43-II helmikuu 1943 – kevät 1945
Nakajima Ki-43-III kevät 1945 – sodan loppuun
Nakajima Ki-84 Hayate lokakuu 1944 – sodan loppuun
Komentajat

Yhtymän komentajina olivat:
everstiluutnantti Kojiro Matsumura syyskuu 1938 – elokuu 1939
majuri Hidemi Yusuhara syyskuu 1939 – syyskuu 1940
majuri Takeshi Takahashi syyskuu 1940 – maaliskuu 1943
everstiluutnantti Hachio Yokoyama maaliskuu – elokuu 1943 (kuollut)
majuri Shoichi Tashiro elokuu 1943 – joulukuu 1944
majuri Koichi Shoji joulukuu 1944 – sodan loppuun
Kiinaöljy

Vernicia fordii puun suurikokoisia siemeniä.
Kiinaöljy (myös Tung-öljy) on kasviöljy, jota valmistetaan puristamalla Vernicia fordii -kasvin siemenistä. Kiinaöljy on kuivuva öljy, joka kovettuu ollessaan kosketuksissa ilmaan. Öljyllä käsitelty pinta jää läpinäkyväksi ja vettä hylkiväksi, mitä hyödynnetään esimerkiksi puutuotteiden viimeistelyssä ja öljymaaleissa. Kiinaöljyn juurten on arveltu olevan antiikin Kiinassa, sillä siihen on viittauksia 400-luvulta peräisin olevissa kirjoituksissa.
Maali- ja pintakäsittelyaineteollisuus käyttää kiinaöljy-nimikettä useimmiten tuotteista, jotka sisältävät jonkin verran aitoa kiinaöljyä, tai tuotteista, joilla voidaan saavuttaa samanlainen lopputulos.
Kiinaöljy koostuu seuraavista yhdisteistä: [lähde? ]
Alfa-eosteariinihappo 82,0 %
Linolihappo 8,5 %
Palmitiinihappo 5,5 %
Oleiinihappo 4,0 %
Kiinaöljyn CAS-numero on 8001-20-5.
Aiheesta muualla

ChemBlink: Tung oil (englanniksi)
Tungoil.co.uk: What is Tung Oil? (englanniksi)
Food and Agriculture Organization (FAO): Tung (englanniksi)
Koei Tecmo

| Koei Tecmo Holdings |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Kabushiki gaisha
Perustettu:  2009
Kotipaikka:   Jokohama, Japani
Toimiala:  videopeliteollisuus
Tuotteet:  videopelit
Kotisivu:  www.koeitecmoeurope.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koei Tecmo Holdings Co., Ltd. (jap. 株式会社コーエーテクモホールディングス, Kabushikigaisha Kōē Tekumo Hōrudingusu) on japanilainen pelitalo.
Yhtiön perustivat Koei ja Tecmo yhdistyessään vuonna 2009 nimellä Tecmo Koei Holdings.
Vuonna 2014 yhtiö nimettiin uudelleen muotoon Koei Tecmo.
Koei Tecmo omistaa myös Gust -yhtiön, joka on tunnettu Atelier -sarjasta.
Yhtiöllä on pelejä valmistavia osastoja kuten Team Ninja sekä Omega Force.