stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elisabeth Järnefelt
Elämä

Elisabeth Järnefeltin vanhemmat olivat vapaaherra, kenraalimajuri Konstantin Clodt ja Catharina Vigné. Hänet vihittiin Pietarissa 22. joulukuuta 1857 kenraali Alexander Järnefeltin kanssa, joka toimi myöhemmin kuvernöörinä ja senaattorina. Heidän lapsiaan olivat kriitikko Kasper Järnefelt (1859–1941), kirjailija Arvid Järnefelt (1861–1932), kuvataiteilija Eero Järnefelt (1863–1937), Ellida Järnefelt (1865–1885), Ellen Järnefelt (1867–1901), säveltäjä Armas Järnefelt (1869–1958), Aino Sibelius o.s. Järnefelt (1871–1969), Hilja Järnefelt (1873–1879) ja Sigrid Järnefelt (1875–1876).
Taiteellisuus tuli Järnefeltien sukuun Elisabeth Järnefeltin vanhempien alkuaan baltiansaksalaisesta ja sittemmin venäläistyneestä Clodt von Jürgensburgin suvusta. Hänen setänsä, Pjotr Karlovitš Clodt oli 1800-luvun Venäjän merkittävimpiä kuvanveistäjiä. Hänen veljensä Mihail Konstantinovitš Clodt oli puolestaan maisemamaalari ja Pietarin taideakatemian professori.
Elisabeth Järnefelt toimi suomenkielisen kirjallisuuspiirin, Järnefeltien koulun, keskushahmona. Hän kannusti omia lapsiaan taiteen, kulttuurin ja suomalaisuuden pariin. Järnefelt auttoi myös Juhani Ahoa löytämään oman tyylinsä kirjailijana.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
/ Elisabeth Järnefelt Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Hämäläinen-Forslund, Pirjo: Elisabetin romaani.  (Järnefeltin perheen pietarilainen tausta)  WSOY, 1999. ISBN 951-0-23449-4.
Hämäläinen-Forslund, Pirjo: Roman Elizavety. Istorija semi Klodtov-Jarnefeltov.  (Elisabethin romaani. Clodt-Järnefeltien sukuhistoria. Venäjänkielinen)  St. Petersburg: Neva. Roman Elizavety, 2002.
Julkunen, Jutta: Pikkukaupungin parempi väki, Elisabet Järnefelt ja sivistyneistönaisten sosiaaliset verkostot Kuopiossa 1884–1888.  (pro gradu)  Helsingin yliopisto, 2000.  Teoksen verkkoversio (pdf) Viitattu 5.5.2008. (Arkistoitu – Internet Archive)
Hannes Jukonen : Taiteilijain äiti. Kenraalitar Elisabet Järnefelt täyttää 23.1.29 90 vuotta, Suomen Kuvalehti, 19.01.1929, nro 3, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Juoni

Juoni tarkoittaa kirjallisen teoksen, näytelmän tai elokuvan tapahtumien kulkua. Juoni on toimintaa, tapahtumasarja, ja sen avulla kerrotaan tarina. Juoni on toiminnan ja tapahtumien kulun järjestetty ja valittu esitys, jossa yksittäisten tapahtumien väliset syysuhteet korostuvat. Juoni on usein hyvin tärkeässä asemassa teoksessa (esimerkiksi trillerit, perinteiset romaanit ja elokuvat), mutta toisaalta se voi olla vain sivuseikka.
Aristoteleen Runousoppi

Aristoteles määritteli ensimmäisenä, miten hyvä juoni tulisi rakentaa. Aristoteles kutsuu juonta toiminnan jäljittelyksi. Juoni merkitsee Aristoteleen Runousopin mukaan kirjallisen teoksen tapahtumien järjestämistä siten, että ne seuraavat toisiaan uskottavasti. Juuri Aristoteleelta on peräisin näkemys, että juonessa tuli olla alku, keskikohta ja loppu, ja niiden oli myös seurattava toisiaan tässä järjestyksessä.
Aristoteleen mukaan juoni (mythos) kuvaa miten toiminta etenee draamassa. Toiminnan tulee olla jatkuvaa ja yhtenäistä, ja sen tulisi sisältää muutos. Aristoteleen mukaan hyvässä juonessa tapahtuu muutos asiantilasta toiseen sillä tavoin, että juoni sitoo alun, keskikohdan ja lopun merkitykselliseksi kokonaisuudeksi. Juoni on kuin apuviiva, jota maalarin sivellin seuraa. Hyvä esimerkki tällaisesta juonesta on lineaarisesti etenevä kehityskertomus.
Aristoteles huomauttaa, että loistavat peräkkäiset puheenvuorot, joilla ei ole keskenään yhteyttä, eivät tuota yhtä suurta tunnevaikutusta kuin toisiinsa kiinteästi liittyvien puheiden ketju, vaikka itse puhujat eivät jälkimmäisessä tapauksessa olisikaan niin taitavia.
Freytagin malli

Toinen merkittävä juonirakenteen teoreetikko on Gustav Freytag, joka on analysoinut klassisia näytelmiä.
Freytag tutki etenkin tragediaa ja esitti siitä oman mallinsa. Hänen mukaansa johdanto ja siinä esitelty ongelman kehittely muodostavat tragedian nousevan toiminnan. Toiminta kääntyy laskevaksi huippukohdan eli kliimaksin myötä ja päättyy katastrofiin.
Freytagin mukaan draama jakautuu viiteen osaan: esittely, nouseva toiminta, kliimaksi (tai käännekohta), laskeva toiminta ja loppuratkaisu. Hänen mallinsa esitetään joskus kaaviona, jota kutsutaan Freytagin pyramidiksi tai Freytagin käyräksi.
Freytagin malli > Esittely

Ensimmäinen näytös on esittely, jossa tuodaan esiin se tausta-aineisto, joka on tarpeen tarinan ymmärtämiseksi. Tämä tarkoittaa muun muassa protagonistin, antagonistin, peruskonfliktin ja tapahtumapaikan esittelyä.
Esittely päättyy ristiriitatilanteeseen, jota ilman koko tarinaa ei olisi. Se määrittää juonen kulkusuunnan sekä aloittaa toisen näytöksen ja nousevan toiminnan.
Freytagin malli > Nouseva toiminta

Nousevan toiminnan aikana peruskonflikti kehittyy, kun tarinaan tulee mukaan uusia vastuksia, jotka estävät protagonistia pääsemästä tavoitteeseensa.
Freytagin malli > Kliimaksi eli käännekohta

Kolmas näytös on koko draaman huipentuma, käännekohta, joka merkitsee muutosta protagonistin kannalta. Komediassa asiat kääntyvät parempaan suuntaan, tragediassa taas huonompaan.
Freytagin malli > Laskeva toiminta

Laskevan toiminnan aikana protagonistin ja antagonistin välinen ristiriita ratkeaa. Laskeva toiminta voi sisältää viimeisen jännitysmomentin, jolloin konfliktin lopputulos on epäselvä.
Freytagin malli > Loppuratkaisu tai katastrofi

Komedia päättyy loppuratkaisuun, jossa protagonistin asiat ovat paremmin kuin tarinan alussa. Tragedia puolestaan päättyy katastrofiin, jossa protagonistin tilanne on pahempi kuin alussa.
Vaikka Freytagin draaman rakenneanalyysi perustuukin viisinäytöksiseen näytelmään, voidaan sitä soveltaa myös novelleihin ja romaaneihin. Hollywood käyttää yleensä Freytagin mallia elokuvakäsikirjoitusten ohjenuorana.
Syd Fieldin kolminäytöksinen rakennemalli

Amerikkalainen kirjailija ja käsikirjoittaja Syd Field on luonut ihanteellisen elokuvakäsikirjoituksen rakennemallin, jota kutsutaan kolmen näytöksen rakenteeksi. Fieldin mallissa käsikirjoitus (ja siis myös elokuva) jakautuu kolmeen näytökseen: esittely, konfrontaatio ja ratkaisu.. Näytösten välissä on käännekohdat. Fieldin malli on tavallaan Aristoteleen mallin jalostunut muoto.
Fieldin mallia on kritisoitu sen jäykkyydestä, sillä hän esimerkiksi edellyttää, että ensimmäisen käännekohdan tulisi tapahtua täsmälleen 27 minuutin kuluttua elokuvan alusta.
Klassisten mallien haastajat

Juonen rakentelussa ei aina noudateta klassisia malleja. Viime vuosikymmeninä esimerkiksi episodimainen rakenne on yleistynyt niin kirjallisuudessa kuin elokuvissakin. Tarina voidaan kertoa käänteisessä aikajärjestyksessä (Memento) tai juoni voidaan esittää palapelimäisesti (Pulp Fiction). Osa nykyisistä tekijöistä jopa pitää juonta enemmänkin taiteellista ilmaisuaan rajoittavana kuin sitä tukevana keinona. Valtavirran romaaneissa, elokuvissa ja draamoissa perinteinen juonirakenne on kuitenkin yhä vahvoilla.
Freytagin pyramidi
Järnefeltien koulu

Järnefeltien koulu oli suomalainen kirjallisuuspiiri, jonka keskushahmo oli Elisabeth Järnefelt. Niinpä sitä kutsuttiin myös nimellä Elisabethin salonki.
Järnefeltien koulun taiteilijat

Elisabeth Järnefelt oli syntyään pietarilais-balttilaista Clodt von Jürgensburgin kulttuurisukua, joka kuului venäläisen älymystön vapaamieliseen osaan. Siirryttyään Suomeen Järnefelt alkoi koota lähipiiriinsä nuorta suomenkielistä kirjallisuusväkeä lähinnä omien poikiensa ystävistä. Piiriin kuuluneita kirjailijoita on pidetty suomalaisen realismin uranuurtajina. Järnefeltien kouluun lukeutuivat Elisabet Järnefeltin pojat Arvid, Armas ja Eero Järnefelt, Juhani Aho ja hänen veljensä Kalle ja Pekka sekä Heikki Kauppinen eli Kauppis-Heikki ja jossain määrin myös Minna Canth. Järnefeltien asuessa Helsingissä piiri kokoontui lauantaisin. Kun perhe muutti Kuopioon, Järnefeltien koulu kokoontui Minna Canthin kotona Kanttilassa.
Koulun vaikutus

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kaikki olisi hyvin, mutta sano minulle, Jussi, lensivätkö nuo kaksi varista todellakin seudun yli? | ” |
– Elisabeth Järnefelt Vanhempieni romaanissa 
Järnefeltien koulun myötä suomalaiseen kirjallisuuteen tuli Belinskin taideteorioista lähtöisin ollut realistisen henkilötyypin käsite ja tyypillisyyden vaatimus. Lisäksi koulun piirissä kulki tolstoilainen suuntaus, joka korosti sisäistä rehellisyyttä ja totuudenmukaisuutta. Arvid Järnefelt kuvasi Järnefeltien koulua teoksessaan Vanhempieni romaani (1928–1930): "Elisabetin ankarin vaatimus oli, että kuvatun tunnelman täytyi olla todella eletty, totta. --- Ei saa ruveta omin päin runoilemaan ja tekemään lisäyksiä, joiden tarkoituksena on muka tehostaa tunnelmaa. --- taiteilijan oli pysyttävä uskollisena sille sisäiselle näkemykselle, tuntemukselle, tunnelmalle, jonka hän oli saanut."
Maikki Järnefelt

| Maikki Järnefelt-Palmgren |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. elokuuta 1871
Kuollut: 4. heinäkuuta 1929 (57 vuotta)
Muusikko
Aktiivisena:  1904–1929
Tyylilajit:  ooppera, lied
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Maria ”Maikki” Järnefelt-Palmgren (o.s. Pakarinen; 26. elokuuta 1871 Joensuu − 4. heinäkuuta 1929 Turku) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano), joka sai urallaan runsaasti kansainvälistä tunnustusta. Hän oli myös arvostettu pedagogi. Hän levytti vuosina 1904–1906 Gramophonelle parikymmentä levyä sekä Yhdysvalloissa yhden levyn vuonna 1921 ja kaksi vuonna 1929.
Hänen ensimmäinen puolisonsa oli säveltäjä Armas Järnefelt, joka omisti vaimolleen useita sävellyksiä. Toinen puoliso oli säveltäjä Selim Palmgren, joka taas sovitti vaimolleen useita kansanlauluja.
Järnefeltiä on kuvattu ”Joensuun kuuluisimmaksi ja rakastetuimmaksi kulttuurihahmoksi kautta aikojen”. Vuonna 1954 hänen syntymäkotinsa seinään Torikatu 9:ään kiinnitettiin taiteilija Veikko Jalavan suunnittelema pronssinen muistolaatta. Sittemmin talo on purettu, mutta muistolaatta on kiinnitetty paikalle rakennetun talon seinään.
Järnefelt on haudattu Helsingin vanhalle hautausmaalle. Haudalla on kuvanveistäjä Arvi Tynyksen patsas, joka esittää harppua soittavaa tyttöä.
Teoksia

Laulutaiteen opas (1917)
Jokapäiväiset lauluharjoitukset (1919)
Aiheesta muualla

Lappalainen, Seija: / Järnefelt-Palmgren, Maikki (1871–1929). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 13.10.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Maikki Järnefeltin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Maikki Järnefelt-Palmgren Ylen Musiikin syntymäpäiväkalenterissa
Toivo Tarvas : Maikki Järnefelt-Palmgren. Muistelma, Helsingin Sanomat, 15.09.1935, nro 248, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Marja Järvelä

| Marja Järvelä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1948 (ikä 76) Helsinki
Ammatti:  yhteiskuntapolitiikan professori (emerita)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (VM 1973, VTL 1979, VTT 1991)
Instituutti:  Jyväskylän yliopisto
Palkinnot:  SVR R I
Aiheesta muualla
Kotisivu
Marja Outi Inari Järvelä (aiemmin myös Järvelä-Mellais ja Järvelä-Hartikainen, s. 17. heinäkuuta 1948 Helsinki) on suomalainen yhteiskuntapolitiikan emeritaprofessori Jyväskylän yliopistossa. Hän on jatkanut työskentelyä esimerkiksi Suomen ilmastopaneelissa.
Järvelä kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ranskalais-suomalaisesta yhteislyseosta vuonna 1968. Hän valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteiden maisteriksi 1973, lisensiaatiksi 1979 ja valtiotieteiden tohtoriksi 1991. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa (1991) oli otsikoitu Palkkatyö ja koulutustarve : tutkimus palkkatyön kasvusta, ammatillistumisesta ja toimijoiden strategioista Suomessa toisen maailmansodan jälkeen.
Työurallaan hän toimi valmistuttuaan Helsingin yliopiston tutkimusassistenttina (1973), Joensuun yliopiston Karjalan tutkimuslaitoksen tutkijana (1974–1980). Sitten hän oli Tampereen yliopiston sosiologian laitoksen tutkija (1981) ja yhteiskuntatietellisen tutkimuslaitoksen tutkija (1982–1991). Tohtoritutkinnon jälkeen hän toimi Jyväskylän yliopistossa yhteiskuntapolitiikan apulaisprofessorina tai professorina (1992–2000) ja nimitettiin yhteiskuntapolitiikan professoriksi (2000), josta toimesta hän jäi eläkkeelle vuonna 2014.
Hänen tieteellinen tuotantonsa käsittää noin 100 tieteellistä artikkelia tai muuta julkaisua (vuoteen 2007 mennessä), joiden aihepiirinä oli uran alkupuolella erityisesti suomalaisten elämäntavat, sosiaalinen liikkuvuus ja koulutuspolitiikka ja sittemmin ympäristöarvot ja -politiikka, eurooppalaiset kaupungit, sosiaaliset erot ja monikulttuurisuus sekä kehitys kolmannessa maailmassa.
Teoksia

(otteita, vain osa tuotannosta)
Marja Järvelä-Mellais: Kapitalismin suunnittelun tavoitteet ja strategiat - tarkastelua marxilaisen uusintamisen käsitteen valossa.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1973.  ISBN 951-45-0204-3  (englanniksi)
Marja Järvelä-Hartikainen: The generation of the social need for education.  (Julkaistu sarjassa Karjalan tutkimuslaitoksen julkaisuja / Joensuun korkeakoulu, ISSN 0355-6859; n:o 36)  Joensuu:  Joensuun korkeakoulu, 1978.  ISBN 951-696-191-6  (englanniksi)
Marja Järvelä-Hartikainen &  Matti Taponen: The frame of ways of life in Finland : an overview. Part 1.  (Julkaistu sarjassa Research reports / Research Project on the Way of Life in Social Change, ISSN 0356-5750; 7)  Joensuu:  University of Joensuu, 1979.  ISBN 951-46-3879-4  (englanniksi)
Marja Järvelä: Palkkatyö ja koulutustarve : tutkimus palkkatyön kasvusta, ammatillistumisesta ja toimijoiden strategioista Suomessa toisen maailmansodan jälkeen.  (Väitöskirja Helsingin yliopistolle; julkaistu sarjassa Tutkijaliiton julkaisusarja, ISSN 0357-4083; 68)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1991.  ISBN 951-9297-83-9
Marja Järvelä & Yrjö Uurtimo (toim.): Yhteiskunta ja ympäristö : ympäristöpolitiikan arvo-ongelmia.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1992.  ISBN 951-44-3147-2
Marja Järvelä & Markku Wilenius: Ilmastoriski ja ympäristöpolitiikka : suomalaiset ympäristövaikuttajat ja nykyajan ympäristöongelmat.  Helsinki:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-658-0
Ilkka Savolainen, Pertti Haaparanta & Marja Järvelä (toimittajat): Ilmastopolitiikka ja Suomi.  (Silmu, suomalainen ilmakehänmuutosten tutkimusohjelma)  Helsinki:  Taloustieto, 1997.  ISBN 951-628-250-4
Marja Järvelä, Pekka Jokinen, Antti Puupponen (toim.): Kestävän kehityksen paikalliset verkostot : Local sustainability networks.  (Julkaistu sarjassa Jyväskylän yliopiston yhteiskuntapolitiikan työpapereita, ISSN 1238-805X; no. 110)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2005.  ISBN 951-39-2250-2  (englanniksi)
Marja Järvelä & Kristiina Kuvaja (eds.): Flows of transformation : social orders and sustainable development in the South : final report of the research network Environment, Health and Information Activities for Communities in Africa, ENHICA.  (Julkaistu sarjassa Jyväskylän yliopiston yhteiskuntapolitiikan työpapereita, ISSN 1238-805X; no. 111)  Jyväskylä:  University of Jyväskylä, 2006.  ISBN 951-39-2588-9  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Ilmastopaneelin blogi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Jäytäjäkoimaiset

| Jäytäjäkoimaiset |
| --- | --- |
 Juuritupsukoi (Mompha idaei)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Jäytäjäkoimaiset Gelechioidea  Stainton, 1854
Heimot
 Coelopoetidae  Epimarptidae  jäytäjäkoit Gelechiidae  koipussikkaat Lypusidae  kontukoit Autostichidae  lahokoit Oecophoridae  Lecithoceridae  mantukoit Blastobasidae  Peleopodidae  Pterolonchidae  pussikoit Coleophoridae  pystykotelokoit Elachistidae  Schistonoeidae  sojokoit Stathmopodidae  sukkulakoit Scythrididae  Syringopaidae  tikkukoit Batrachedridae  tupsukoit Momphidae  tynkäkoit Chimabachidae  välkekoit Cosmopterigidae  Xyloryctidae 
Katso myös
   Jäytäjäkoimaiset Wikispeciesissä   Jäytäjäkoimaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jäytäjäkoimaiset (Gelechioidea) on aitoperhosiin kuuluva perhosten yläheimo. Se on lajimäärältään valtava, mutta ryhmää on silti tutkittu melko vähän. Useimpien arvioiden mukaan yläheimoon kuuluu vähintäänkin kymmeniä tuhansia lajeja ja eräiden arvioiden mukaan lajeista tunnetaan vasta noin 25 %. Suomesta tunnetaan runsaat 470 yläheimoon kuuluvaa perhoslajia
Taksonomisesti jäytäjäkoimaiset on hajanainen ryhmä, jonka heimoihin kuuluvat lajit ovat kyllä samaa kehityslinjaa, mutta eri heimojen keskinäinen sukulaisuus on vaikeasti selvitettävissä. Ulkoisten tuntomerkkien perusteella ainoastaan imukärsän tyviosan suomupeite yhdistettynä muihin, vaihteleviin ulkoisiin tuntomerkkeihin tarjoaa yläheimolle ominaisen piirteen.
Ulkonäöltään jäytäjäkoimaisiin kuuluvat lajit ovat vaihtelevia, mutta kooltaan ne ovat pieniä tai korkeintaan keskikokoisia. Toukat elävät usein lehtimiinaajina.
Aiheesta muualla

Suomen jäytäjäkoit (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q135051  Wikispecies: Gelechioidea  ADW: Gelechioidea  AFD: Gelechioidea  BugGuide: 43909  CoL: GL  EoL: 758  Fauna Europaea: 1642  Fauna Europaea (new): 9f8ec378-0899-40a6-a310-7005fb7fd635  GBIF: 1676  iNaturalist: 55518  ITIS: 117914  NBN: NHMSYS0000502716  NCBI: 37581  Open Tree of Life: 254284  Paleobiology Database: 231119  PPE: gelechioidea
Juliet Jonesin Sydän

Juliet Jonesin Sydän esiintyi Bomban Juhlaviikoilla 1988.
Juliet Jonesin Sydän on vuonna 1980 perustettu alun perin ruukkilais-oululainen rock-yhtye, joka on julkaissut 11 albumia vuosina 1985–1996 ja vuonna 2020. Nimi tulee samannimisestä sarjakuvasta. Yhtye sai mainetta intensiivisenä ja spontaanina lavaesiintyjänä. Uusi aalto -henkiset sanoitukset hyödyntävät huumoria ja ironiaa. Yhtyeen kappaleista tunnetuimpia ovat ”Helppo elämä” (1985) ja ”Miksi naiset aina rakastuvat renttuihin” (1988).
Ura

Pääosan Juliet Jonesin Sydämen albumeista julkaisi Poko Rekords. Vuonna 1985 yhtye valittiin Rumba-lehdessä vuoden nuoreksi kyvyksi. Viimeiset albuminsa Joneskaupunki (1994) ja Hai (1996) yhtye kustansi oman levy-yhtiönsä Art Planktonsin kautta. JJS:n toiminta päättyi vuonna 2001.
Yhtyeen pitkäaikaisimman kokoonpanon keskeinen lauluntekijä Eero Hyyppä jatkoi musiikin tekemistä ja konsertointia esittäen yhtyeidensä Eero Jones & Kahvi (1998) ja Juliet Jones (2003) kanssa myös vanhaa Juliet Jonesin Sydän -materiaalia. Hyyppä oli julkaissut tummempisävyisiä tekstejään myös yhtyeessään Inkvisitio, joka julkaisi ensimmäisen albuminsa Paratiisi vuonna 1989.
Muista jäsenistä basisti Kari Heiskari vaikutti vuoteen 2011 asti Yölintu-orkesterissa, jolle JJS-kitaristi Sami Pirkola on tehnyt joitakin kappaleita. Pirkola toimii sosiaalipsykiatrian professorina Tampereen yliopistossa ja on tehnyt jonkin verran kappaleita eri artisteille. Hän esiintyy kokoonpanon Sami Jones & Vaeltava Koira kanssa albumilla Kari Peitsamon lauluja (2002). Toinen kitaristi-laulaja Kari Hyvärinen toimii viihdealan verkkokauppaa tekevän yhtiön johtotehtävissä ja rumpali Jussi Parkkonen työskentelee radiomarkkinointitehtävissä sekä on toimittanut ohjelmaa Radio Suomipopilla.
Joulukuussa 2014 Juliet Jonesin Sydän ilmoitti tekevänsä paluun vuonna 2015. Yhtye esiintyi Helsingin Tavastia-klubilla 1. huhtikuuta 2015. Kokoonpano on sama kuin vuosina 1988-1997 lukuun ottamatta kosketinsoittaja/laulaja Eero Hyyppää, joka Parkinsonin taudin vuoksi ei pysty osallistumaan. Hyypän tilalle kosketinsoittajaksi tuli muun muassa Kauko Röyhkän ja J. Karjalaisen yhtyeissä soittanut Pekka Gröhn.
Juliet Jonesin Sydän julkaisi helmikuussa 2020 Kansas-albumin. Levyn nimi oli viittaus vuonna 2019 menehtyneeseen Seppo Kansanojaan, joka teki vuosien varrella muutamia sanoituksia ja sävellyksiä Juliet Jonesin Sydämelle. Vuonna 2022 yhtyeeseen liittyi kosketinsoittimia, haitaria ja mandoliinia soittava ja laulavalähde? Tapio Kojo.
Julkaisut > Albumit

Juliet Jonesin Sydän (1985)
Roistot (1986)
Albania (1987)
Bleeding (minialbumi, 1987)
Jänis (1988)
Liisasta Liisaan (cover-albumi, 1989)
Jupiter (1990)
Nauru (1992)
Joneskaupunki (1994)
Hai (1996)
Kansas (2020)
Rakkaus (2023)
Julkaisut > Kokoelmat

Poko klassikot (1987)
Albania ja muita kansallislauluja (1988)
Näköispatsas – The Best Of JJS (1992)
Arkiston aarteet - Liisasta Liisaan ja muita JJS-harvinaisuuksia (2002)
Helppo elämä (2006)
Revontulet – Singlet 1983–2001 (2015)
Julkaisut > Kirja

Juliet Jonesin Sydän - Miksi naiset aina rakastuvat renttuihin Katja Juhola, Pia Parkkonen, Tanja Konttinen (Like, helmikuu 2016, ISBN 978-952-01-1404-6)
Kokoonpano > Kokoonpano 1985–1987

Eero Hyyppä (laulu/koskettimet)
Kari Hyvärinen (kitara/laulu)
Pentti Ilola (basso)
Juha ”Jussi” Lotvonen (rummut) (k. 2005)
Kokoonpano > Kokoonpano 1987–1988

Eero Hyyppä (laulu/koskettimet)
Kari Hyvärinen (kitara/laulu)
Sami Pirkola (kitara/laulu)
Pentti Ilola (basso)
Juha ”Jussi” Lotvonen (rummut)
Kokoonpano > Kokoonpano 1988–1997

Eero Hyyppä (laulu/koskettimet)
Kari Hyvärinen (laulu/kitara)
Sami Pirkola (laulu/kitara)
Kari Heiskari (Dustin/Kidi Jones) (basso)
Jussi Parkkonen (rummut)
Kokoonpano > Kokoonpano 1997–1999

Kari Hyvärinen (laulu/kitara)
Sami Pirkola (laulu/kitara)
Kari Heiskari (Kidi Jones) (basso)
Jussi Parkkonen (rummut)
Kokoonpano > Kokoonpano 1999–2001

Kari Hyvärinen (laulu/kitara)
Sami Pirkola (laulu/kitara)
Arto Iso-Antila (basso)
Jussi Parkkonen (rummut)
Kokoonpano > Kokoonpano 2015–2022

Kari Hyvärinen (laulu/kitara)
Sami Pirkola (laulu/kitara)
Kari Heiskari (basso)
Jussi Parkkonen (rummut)
Pekka Gröhn (koskettimet)
Kokoonpano > Kokoonpano 2022–

Kari Hyvärinen (laulu/kitara)
Sami Pirkola (laulu/kitara)
Kari Heiskari (basso)
Jussi Parkkonen (rummut)
Pekka Gröhn (koskettimet)
Tapio Kojo (koskettimet, ym.)
Aiheesta muualla

Yhtyeen fanisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Juliet Jonesin Sydän. Ylen Elävä arkisto.
Tomi Salomaa: Proffa rokkaa – edelleen. Iltalehti 23.3.2015.
J. A. Kaunisto: Revontulet – Singlet 1983–2001. Mesta.net 10.4.2015.