stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Beetalaktaamit
Reaktiokyky

Rengasjännityksen vuoksi β-laktaamit ovat helpommin hydrolysoitavia kuin lineaariset amidit tai suuremmat laktaamit. Tätä kantaa kasvatetaan edelleen yhdistämällä se toiseen renkaaseen, kuten useimmissa beetalaktaamiantibiooteissa. Tämä käytäntö johtuu siitä, että beetalaktaamin amidiominaisuus vähenee järjestelmän aplanariteetin vaikutuksesta. Typpiatomin ihanteellinen amidi, joka on sp 2-hybridisoitunut resonanssin vuoksi, ja sp 2-hybridisoituneista atomeilla on trigoniaalinen tasoimainen molekyyligeometria. Koska pyramidimaisen sidoksen geometria pakottaa typpiatomiin renkaan kantaan, resonanssi amidisidoksessa pienenee ja karbonyylista tulee ketonin kaltainen. Nobel-palkinnon saaja Robert Burns Woodward kuvasi parametrin h mitattuna typen ( huipun ) ja sen kolmen vierekkäisen atomin määrittelemän trigonaalipyramidin korkeudelle. h vastaa p-laktaamisidoksen lujuutta, jolla on pienemmät luvut (tasomaisempia; enemmän kuin ihanteelliset amidit), koska ne ovat vahvempia ja vähemmän reaktiivisia.  Monobaktaamien h- arvot ovat välillä 0,05–0,10 angströmiä (Å). Kefeemien h- arvot ovat välillä 0,20–0,25 Ä. Penamien arvot ovat välillä 0,40–0,50 Å, kun taas karbapeneemien ja clavamien arvot ovat 0,50–0,60 Å, koska ne ovat reaktiivisimpia β-laktaamien vaikutuksesta hydrolyysiin.
Muut sovellukset

Uusi tutkimus on ehdottanut, että β-laktaamit voivat läpikäydä renkaan avautumisen, jolloin polymeroinnin amididokset muodostuvat nailon-3 polymeereistä. Näiden polymeerien runko on identtinen peptidien kanssa, jotka tarjoavat niille biofunktionaalisuuden. Nämä nylon-3-polymeerit voivat joko jäljitellä isännän puolustuspeptidejä tai toimia signaaleina 3T3- kantasolujen toiminnan stimuloimiseksi.
Lisäproliferatiivisia aineita, jotka kohdistuvat tubuliiniin rakenteisiin β-laktaamien kanssa.
Aiheesta muualla

P-laktaamien synteesi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Beta-lactam
Penisilliinin ydinrakenne
Käännös suomeksi
Bemegridi

Metyylietyyliglutarimidin kemiallinen rakennekaaviokuva.
Bemegridi eli metyylietyyliglutarimidi (kauppaniminä Bemegride, Megimide, Malysol) on alun perin barbituraattien antidootiksi eli vastavaikuttajaksi kehitetty aine, jonka kemiallinen rakenne muistuttaa jonkin verran barbituurihapon johdoksia.  1960-luvulla  olivat barbituraattien yliannostelu sekä näillä lääkeaineilla tehdyt itsemurhat suuri ongelma useassa maassa. Sen vuoksi näille rauhoitteille tarvittiin vastalääkkeitä. Se luetaan kuitenkin hengitystä yleisti stimuloivaksi aineeksi, joka vähentää muidenkin aineiden aiheuttamaa hengityksen lamaantumista. Näin ollen bemegridi ei ole suoranaisesti barbituraateille kilpaileva eli kompetitiivinen vastavaikuttaja eli spesifinen inhibiittori.
Metyylietyyliglutarimidia on annettu tippainfuusiona laskimoon sairaalatasoisissa olosuhteissa. Lääkeaine tehostaa barbituraattien lamaamaa hengitystä, sillä se vaikuttaa aivojen hengityskeskusta kiihottavasti. Esimerkiksi liian syvissä nukutuksissa eli narkoositiloissa on leikattavalle potilaalle annettu vastavaikuttajaksi bemegridiä joskus yhdessä amifenatsolin (DAPT:n) kanssa, joka on tehonnut kipulääke opiaatteihin barbituurihapon johdosten ohella.
Aiheesta muualla

PubChem: Bemegride (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Bemegride (englanniksi)
ChemBlink: Bemegrid (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Belyi Jar

| Belyi Jar Белый Яр |
| --- | --- |
 Belyi Jar
 Koordinaatit: 58°26′31″N, 85°2′37″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Tomskin alue
Piiri:  Verhneketjen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkimainen taajama
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Väkiluku (2015):  8 241
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Belyi Jar (ven. Бе́лый Яр) on kaupunkimainen taajama, kaupunkikunta ja Verhneketjen piirin hallinnollinen keskus Tomskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Ketjoen vasemmalla rannalla 295 kilometriä Tomskista pohjoiseen. Taajamassa on 8 100 ja kunnassa 8 200 asukasta (vuonna 2015).
Maatalouden kollektivisoinnin yhteydessä karkotetut altailaiset talonpojat perustivat Belyi Jarin vuonna 1931. Aluksi sitä hallinnoi Siblagin karkotettuja valvonut komendantinvirasto. Vuonna 1939 Belyi Jarista tuli Verhneketjen piirin keskus. Vuonna 1941 perustettiin kalatehdas ja vuonna 1958 metsäteollisuuslaitos. Vuonna 1961 Belyi Jar sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Belyi Jarista on rautatieyhteys Asinoon ja vuonna 2006 valmistunut ympärivuotinen maantieyhteys Tomskiin. Seudun pääelinkeino on metsäteollisuus. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, lasten taidekoulu, piirin kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kerhotalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala. Taajamassa on vuonna 2006 rakennettu kirkko.
Aiheesta muualla

Belyi Jarin kunnan sivusto (venäjäksi)
Benedictus III

| Benedictus III |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 17. huhtikuuta 858 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  heinäkuu 855
Paavius päättyi:  17. huhtikuuta 858
Edeltäjä:  Pyhä Leo IV
Seuraaja:  Nikolaus I
Benedictus III oli paavina heinäkuusta 855 huhtikuun 17. päivään 858. Ennen paaviksi valitsemista Benedictuksella oli oppineen ja hurskaan miehen maine. Hänet valittiin, kun papiston ja kansan alkuperäinen suosikki Hadrianus oli kieltäytynyt. Joukko tärkeitä ihmisiä suosi toista ehdokasta, Anastasiusta, josta tuli vastapaavi.
Benedictus sekaantui frankkien kuningas Lothar I:n poikien väliseen kiistaan, oli muutenkin aktiivinen kansainvälisessä valtapolitiikassa ja otti vankan aseman suhteissa Konstantinopoliin.
Jos legenda Paavi Johannasta on totta, Benedictuksen tosiasiallinen valtakausi jäi muutamiin kuukausiin.
Bema (mittayksikkö)

Bema (m.kreik. βῆμα, bēma, myös ἁπλοῦν βῆμα, haplūn bēma, ”yksöissaskel”) oli antiikin kreikkalainen pituusmitta, askel. Se vastasi 2+1⁄2 pusta eli jalkaa. Attikalainen (ateenalainen) bema oli nykymitoissa noin 73,93 senttimetriä.
Bemasta tunnettiin myös pidempi versio, askelpari (διπλοῦν βῆμα, diplūn bēma, ”kaksoisaskel”), joka oli pituudeltaan kaksi tavallista bemaa eli 5 jalkaa, nykymitoissa noin 1,48 metriä.
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 bēma = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × bēma |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – daktylos | 40 daktylosta | 1⁄40 bemaa |
| – kondylos | 20 kondylosta | 1⁄20 bemaa |
| – palaistē | 10 palaistea | 1⁄10 bemaa |
| – dikhas | 5 dikhasta | 1⁄5 bemaa |
| – likhas | 4 likhasta | 1⁄4 bemaa |
| – orthodōron | 3+7⁄11 orthodoronia | 11⁄40 bemaa |
| – spithamē | 3+1⁄3 spithamea | 3⁄10 bemaa |
| – pūs (jalka) | 2+1⁄2 pusta | 2⁄5 bemaa |
| – pygmē | 2+2⁄9 pygmeä | 9⁄20 bemaa |
| – pygōn | 2 pygonia | 1⁄2 bemaa |
| – pēkhys | 1+2⁄3 pekhystä | 3⁄5 bemaa |
| – orgyia | 5⁄12 orgyiaa | 2+2⁄5 bemaa |
| – akaina | 1⁄4 akainaa | 4 bemaa |
| – hamma | 1⁄24 hammaa | 24 bemaa |
| – plethron | 1⁄40 plethronia | 40 bemaa |
| – stadion | 1⁄240 stadionia | 240 bemaa |
| – hippikon | 1⁄960 hippikonia | 960 bemaa |
| – dolikhos | 1⁄2880 dolikhosta | 2 880 bemaa |
| – parasangēs | 1⁄7200 parasangia | 7 200 bemaa |
| – skhoinos | 1⁄9600 skhoinosta | 9 600 bemaa |
Kansainväliset (SI)
| – senttimetri | 73,93 cm | 0,01 bemaa |
| – metri | 0,73 m | 1,35 bemaa |
Brittiläiset
| – tuuma | 29,11 in | 0,03 bemaa |
| – jalka | 2,43 ft | 0,41 bemaa |
| – jaardi | 0,81 yd | 1,23 bemaa |
Bell X-5

| Bell X-5 |
| --- | --- |

Tyyppi:  Koesuihkukone
Valmistaja:  Bell Aircraft
Suunnittelija:  Robert J. Woods
Ensilento:  20. kesäkuuta 1951
Poistettu käytöstä:  Maaliskuussa 1958
Pääkäyttäjät:  Yhdysvaltain ilmavoimat NACA
Valmistusmäärä:  2 
Kehitetty mallista:  Messerschmitt P.1101
Bell X-5 oli yhdysvaltalainen yksimoottorinen koesuihkulentokone. Se kuului X-lentokonesarjaan ja oli ensimmäinen lentokone, joka käytti muuttuvageometrista siipeä lennon aikana. Kone perustui toisen maailmansodan lopulla rakennettuun saksalaiseen Messerschmitt P.1101 -hävittäjään, joka ei ehtinyt lentämään ennen sodan loppua.
Konetyypin kehittäminen

Keskeneräinen Messerschmitt P.1101 -hävittäjä jäi Yhdysvaltain joukkojen sotasaaliiksi Oberammergaussa Saksassa. Prototyyppi vaurioitui Yhdysvaltoihin kuljetuksen aikana, ja se päätyi lopulta Bellin lentokonetehtaalle New Yorkiin. Bellin insinöörit tutkivat konetta, ja tehtaan pääsuunnittelija Robert J. Woods ehdotti lopulta samantyyppisen koneen rakentamista. Vaikka X-5 muistutti ulkoisesti hyvin paljon P.1101:tä, se oli huomattavasti monimutkaisempi, sillä siipien nuolikulmaa pystyttiin säätämään kolmen asennon välillä (20°, 40° ja 60°). Siiven kääntäminen suorasta taitetuksi kesti vain 30 sekuntia.
Koneessa oli monimutkainen tekninen ratkaisu siiven taittamiseen: siiven taittuessa koneen painon ja nostovoiman keskipisteet muuttuivat, jonka kompensoimiseksi koko siipirakenne siirtyi kiskoilla vastakkaiseen suuntaan.
X-5:n sakkausominaisuudet olivat koneen huonon aerodynaamisen suunnittelun takia erittäin huonot. Tähän vaikuttivat etenkin huonosti sijoitetut sivu- ja korkeusperäsimet, jotka saattoivat aiheuttaa oikeamattomaan syöksykierteeseen joutumisen. Koneen huonot sakkausominaisuudet johtivat lopulta myös toisen prototyypin tuhoutumiseen ja lentäjän kuolemaan vuonna 1953. X-5:n pohjalta oli suunniteltu kehitettäväksi halpaa hävittäjää Nato-maille ja vientiin. Koneen ongelmat johtivat kuitenkin myös jatkokehittelyn keskeyttämiseen.
Käyttöhistoria

Kaksi X-5-konetta rakennettiin sarjanumeroilla 50-1838 ja 50-1839. Ensimmäinen valmistui 15. helmikuuta 1951, ja koneet lensivät ensilentonsa 20 kesäkuuta ja 10. joulukuuta 1951. Koneilla tehtiin melkein 200 lentoa, joilla saavutettiin 0,9 Machin nopeuksia 12 000 metrin lentokorkeudessa. Toinen prototyyppi menetettiin 14. lokakuuta 1953, jolloin ilmavoimien lentäjä Ray Popson epäonnistui syöksykierteen oikaisemisessa Edwardsin lentotukikohdassa törmäten lopulta maahan. X-5:n toinen prototyyppi jatkoi koelento-ohjelmaansa vuoteen 1955, ja palveli ilmavoimia aina vuoteen 1958.
X-5 osoitti ongelmistaan huolimatta muuttuvageometrisen siiven edut suurella nopeusskaalalla lennettäessä. Konseptia on myöhemmin hyödynnetty muun muassa yhdysvaltalaisissa F-111-, F-14 Tomcat -hävittäjissä ja B-1 Lancer -pommikoneessa sekä neuvostoliittolaisessa MiG-23- ja eurooppalaisessa Panavia Tornado –hävittäjässä.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.010000010,1 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.020000010,2 m suorana, &&&&&&&&&&&&&&06.05000006,5 m taitettuna
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.06000003,6 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&016.026000016,26 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02880.&&&&002 880 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&04536.&&&&004 536 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Allison J35-A-17 -suihkuturbiini; &&&&&&&&&&&&&021.080000021,8 kN
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&01150.&&&&001 150 km/h
Taistelusäde: &&&&&&&&&&&01207.&&&&001 207 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&015200.&&&&0015 200 m
Teho-painosuhde: 0.50:1
Useasta valokuvasta koottu kuva, jossa näkyy X-5:n siiven toiminta.
Benedictus I

| Benedictus I |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 30. heinäkuuta 579 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  2. kesäkuuta 575
Paavius päättyi:  30. heinäkuuta 579
Edeltäjä:  Johannes III
Seuraaja:  Pelagius II
Benedictus I (k. 30. heinäkuuta 579) oli paavi 2. kesäkuuta 575 – 30. heinäkuuta 579, eli hän hallitsi yli neljä vuotta. Hänen syntymäkaupunkiaan tai -vuottaan ei tiedetä. Kuolinpaikka oli Rooma. Benedictuksen aikana Roomaa koettelivat langobardien hyökkäykset ja nälänhätä.
Adriano Bellini

Adriano Bellini alias Kirk Morris elokuvassa Sansone contro i pirati (1963).
Adriano Bellini (s. 26. elokuuta 1942 Venetsia) on italialainen kehonrakentaja ja elokuvanäyttelijä.
Kehonrakennusta harrastanut Bellini esitti pääosia useissa peplum-elokuvissa taiteilijanimellä Kirk Morris. Niistä ensimmäinen oli Tanio Boccian ohjaama Il trionfo di Maciste vuonna 1961 ja ehkä paras Riccardo Fredan Maciste all’Inferno vuonna 1962. Peplumin mentyä pois muodista Bellini näytteli 1970-luvulle saakka muutamissa eri tyylilajeja edustavissa viihde-elokuvissa. Hän esiintyi myös lukuisissa fotonoveloissa.
Filmografia

Il trionfo di Maciste, 1961
Maciste contro Ercole nella valle dei guai, 1961
Miekkaileva hurjapää (Le chevalier de Pardaillan), 1962
Maciste all’Inferno, 1962
Herkules, Simson ja Odysseus (Ercole sfida Sansone), 1963
Maciste contro i cacciatori di teste, 1963
Sansone contro i pirati, 1963
I predoni della steppa, 1964
Anthar l’invincibile, 1964
Il dominatore del deserto, 1964
Maciste alla corte dello Zar, 1964
La valle dell'eco tonante, 1964
Il conquistatore di Atlantide, 1965
Autiomaan haukka (La magnifica sfida), 1965
Il vendicatore dei Mayas, 1965
2 + 5 missione Hydra, 1966
Trinityn rämäpäät (Little Rita nel West), 1967
Sapevano solo uccidere, 1968
Sette baschi rossi, 1969
I 7 di Marsa Matruh, 1970
Aiheesta muualla

Adriano Bellini Elonetissä.
Adriano Bellini Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Benedictus IV

| Benedictus IV |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 840 Rooma
Kuollut: 20. heinäkuuta 903 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  tammi-toukokuu 900
Paavius päättyi:  heinäkuu 903
Edeltäjä:  Johannes IX
Seuraaja:  Leo V
Benedictus IV oli paavina tammi–toukokuulta 900 heinäkuulle 903. Samalla vuosisadalla vaikuttanut historioitsija Frodoard nimesi tämän paavin Benedictus Suureksi ja ylisti hänen ylhäistä syntyperäänsä ja anteliaisuuttaan. Benedictus IV kruunasi Ludvig Sokean Pyhän Roomalaisen keisarikunnan keisariksi 901.
Benedictus VI

| Benedictus VI |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: kesäkuu 974 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  joulukuu 972
Paavius päättyi:  kesäkuu 974
Edeltäjä:  Johannes XIII
Seuraaja:  Benedictus VII
Benedictus VI oli paavina joulukuulta 972 – heinäkuulle 974. Hän oli kotoisin Roomasta ja nousi paaviksi keisari Otto I:n suojeluksessa roomalaisen ylimystön vastustuksesta huolimatta. Paavina ollessaan Benedictus VI vakiinnutti tiettyjen luostarien ja kirkkojen erioikeudet – juuri muuta ei hänen paaviuskaudestaan tiedetä. Keisarin kuoltua paavin vastustajat saivat hänet heitettyä Castel Sant'Angelon tyrmään, jossa hänet surmattiin poliittisista syistä muutamaa kuukautta myöhemmin. Vastapaavi Bonifacius VII:n epäillään myös liittyneen tapahtumien kulkuun.
Gulag

| Gulag > ГУЛАГ |
| --- | --- |

Perustettu:  1918
Lopetettu:  1960
Tehtävä:  keskitysleirien hallinnointi
Rekonstruktio Perm-36 -vankileirin makuulavereista.
Gulag tai GULAG (lyh. ven. Главное управление лагерей, ГУЛаг, Glavnoje upravlenije lagerei, ’leirihallitus’, ’leiriasioiden keskusvirasto’) oli Neuvostoliiton turvallisuuspoliisin NKVD:n osa, joka hallinnoi maan noin 30 000 ojennustyöleiriä. Yksittäistä leiriä kutsutaan Gulag-leiriksi tai gulagiksi pienellä alkukirjaimella.
Gulag-leireille lähetettiin eri arvioiden mukaan ainakin 4–6 miljoonaa ihmistä, mahdollisesti enemmän, jopa 17–18 miljoonaa. Leireille lähetettiin kielletystä poliittisista toiminnasta tuomittuja, mutta niille päätyi myös muita vankeja. Yleisesti leireille tuomittujen tehtävänä oli rakentaa taloja ja yleisiä liikenneyhteyksiä, kuten kaupungeissa metroja, maaseudulla isoja rautatieyhteyksiä, patoja ja kanavia.
Gulag ei koskaan ollut kannattava, mutta se dominoi kaivostyön ja metsätyön aloilla. Gulag-työvoima ei ollut yhteiskunnalle ilmaista. Työn tuottavuus oli 50–60 prosenttia pienempi, ja kymmentä vankia kohden oli yksi vartija.
Historia > Järjestelmän synty

Ensimmäiset vankileirit perustettiin heti vallankumouksen alussa vuonna 1918, ensimmäisten joukossa perustettiin Nižni Novgorodiin tyhjillään olevaan nunnaluostariin. Syyskuun alussa vuonna 1918 sisä- ja oikeusasiain kansankomissaarit allekirjoittivat asetukset, joilla hallinnolliset puolue-elimet oikeutettiin Tšekan ja miliisin avulla vangitsemaan kaikki luokkaviholliset. Luokkaviholliset määrättiin eristettäväksi keskitysleireihin.
Huhtikuussa vuonna 1919 keskitysleirijärjestelmä, kontsentratsionnyje lageri, määrättiin sisäasiain kansankomissariaatin alaisuuteen. Vuoden 1920 lopulla keskitysleirejä oli 84, kaksi vuotta myöhemmin jo 315. Leirit rakennettiin kymmenien vuosien tarpeita varten. Yksi ensimmäisistä varsinaisista ojennusleireistä perustettiin Solovetskin luostarin saarelle vanhaan munkkiluostariin 13. lokakuuta 1923. Solovetskin saarelta käsin perustettiin aluksi Vienan Karjalan alueelle eri tarpeisiin kymmeniä eri kokoisia leirejä.
Yksi tunnetuimmista ja suurimmista Karjalassa olevista ojennustyöleireistä oli Vienanmeren kanavatyömaa, joka tunnettiin aikaisemmin Stalinin kanavana. Tällä BelBaltlag-leirillä kirjattiin olleen esimerkiksi joulukuussa 1932 yhteensä 107 900 vankia. Vaihtuvuus oli suurta ja leirillä kuoli eri lähteiden mukaan noin 200 000 – 250 000 ihmistä kahdenkymmenen kuukauden aikana.
Ojennustyöleirejä syntyi kaikkialle entisen Neuvostoliiton alueelle. Leirit nimettiin yleensä paikkakunnan mukaisesti, kuten SvirLag (Syvärin leiri), UhtLag (Uhta), SevŽelDorLag (Pohjoisen rautatien leiri), SKMITL (Solovetskin ja Karjalan–Murmanskin ojentava leiri, Solovetskije i Karelo–Murmanskije lagerja, SKMITL, missä ITL=ojennustyöleiri). tai BelBaltlag (Vienanmeren–Itämeren ojentava työleiri, sanoista Belomoro–Baltiski ITL), Kokonainen kaupunki saatettiin tyhjentää alkuperäisistä asukkaista ja perustaa tilalle ojennustyöleiri (Bamlag).
Historia > Toinen maailmansota

Neuvostoliiton sotilaita joutui talvisodassa Suomen vangiksi arviolta 5 546 – 6 116 henkeä. Viralliset tilastot jatkosodan sotavangeista ovat vieläkin ristiriitaisempia. Eri lähteiden mukaan neuvostoliittolaisia sotavankeja oli 64 188 – 72 000. Talvisodan päättymisen jälkeen melkein kaikki Neuvostoliittoon palanneet entiset sotavangit tuomittiin työleirille sisäasiain komissariaatin ylimääräisessä kokouksessa tekemän päätöksen mukaisesti. Näin ollen Neuvostoliitto piti lähtökohtaisesti omia, sotavankeuteen joutuneita kansalaisiaan rikollisina. Stalinin allekirjoittamalla politbyroon päätöksellä kaikki Suomen palauttamat sotavangit määrättiin lähetettäväksi Neuvostoliiton sisäasiain kansankomissariaatin NKVD:n Juzan leiriin Ivanovon alueelle.
Historia > Loppu

Pian Stalinin kuoltua, maaliskuussa 1953, armahdettiin poliittiset vangit, joilla oli enintään viiden vuoden tuomio, ja ei-poliittiset vangit. Siksi useimmat vapautetut olivat tavallisista rikoksista tuomittuja. Vuonna 1954 alkoi laaja poliittisten vankien vapauttaminen. Siihen kytkeytyi suurimittainen rehabilitointi, kun Nikita Hruštšov oli tuominnut stalinismin salaisessa puheessaan NKP:n 20. kongressissa helmikuussa 1956.
Gulag-nimisen instituution lakkautti muodollisesti sisäministeriön (MVD) määräys 020 tammikuun 25. päivänä 1960. Silti poliittisten ja muiden vankien pakkotyöleirit jatkoivat toimintaansa. Poliittisia vankeja pidettiin yhä Perm-36-leirillä, joka oli kaikkein kuuluisimpia. Se suljettiin vuonna 1987.
Toisin kuin natsien keskitysleireiltä, GULAG-leireistä ei juuri ole dokumentaarista tai muunkaanlaista filmimateriaalia. Leirit ovat lahonneet taigalle, tundralle ja kaukaisille aroille. Tavallaan järjestelmä on edelleen läsnä, sillä vangit rakensivat suuren osan nykyisen Venäjän teistä, rautateistä, kanavista, padoista ja kaupungeista. GULAG-uhreja ei ole paljoakaan muisteltu eikä kukaan ole joutunut järjestelmästä vastuuseen.
Uudistuksista ja vankimäärän pienenemisestä huolimatta Venäjän rangaistusjärjestelmä harjoittaa muodollisesti ja epämuodollisesti useita Gulag-järjestelmän käytäntöjä, kuten pakkotyötä, vankien ahdistelua ja vankeja vartioimassa toisia vankeja.
2000-luvulla ihmisoikeusaktivistit ovat syyttäneet viranomaisia Gulagin muistomerkkien vähittäisestä poistamisesta esimerkiksi Perm-36-vankileirillä ja Solovkin vankileirillä.
Vangit > Määrä

Ojennustyöleireille lähetettiin eri arvioiden mukaan ainakin 4–6 miljoonaa ihmistä, mahdollisesti enemmän, jopa 17–18 miljoonaa. Näistä poliittisia vankeja oli noin 14 miljoonaa. Ennen toista maailmansotaa gulageilla oli ollut joidenkin tietojen mukaan jo 10–12 miljoonaa ihmistä. Gulagissa olleista 10–15 prosenttia oli naisia.
Arviot leireillä yhtäaikaisesti olleiden määristä vaihtelevat. Vuonna 1939 leireillä oli 3,1 miljoonaa henkeä. Vuonna 1950 leireillä oli yhtäaikaisesti yli 2,5 miljoonaa henkeä. Toisaalta määrä on myös määrittelykysymys. Mikäli kaikki työskennelleet vangit lasketaan osaksi Gulag-järjestelmää, joka kymmenes Neuvostoliiton työläinen oli osa Gulag-järjestelmää.
Kuolonuhrien määrää on vaikea arvioida, mutta tavallisesti sen oletetaan olevan vähintään noin 1,5 miljoonaa ihmistä. Eräiden arvioiden mukaan leireillä tai niiden olosuhteiden seurauksena kuoli seitsemän miljoonaa ihmistä.
Vangit > Poliittiset vangit

Gulagin ojennustyöleireille tuomittiin yleensä poliittisesta kumouksellista toiminnasta tuomittuja henkilöitä, jotka olivat saaneet tuomion Neuvostoliiton rikoslain 58. pykälän mukaan. Pykälän mukaisen tuomion saattoi saada kuka tahansa, milloin tahansa ja mistä vain. Tuomion saattoi saada kielletyn kirjallisuuden levittämisestä tai toimimisesta ihmisoikeusjärjestössä. Tavallista oli myös, että tuomion saanut ihminen sai rangaistuksen lisäksi vielä tietyn pidennyksen, mikä tarkoitti, ettei rangaistuksen päätyttyä saanut mennä tiettyihin kaupunkeihin ennen määräajan kulumista umpeen.lähde?
Toisen maailmansodan jälkeen monet entiset sotavangit saivat tuomion ”synnyinmaan pettämisestä” ja joutuivat siten ojennustyöleireille useiksi vuosiksi. Tavallista oli myös, että kun oli tuomittu kerran 58. pykälän mukaan, saattoi tuomion kärsittyään saada lisätuomion, joka saattoi olla huomattavasti pitempi kuin ensimmäinen. Saattoi käydä myös niin, että vangit eivät päässeet lisätuomion vuoksi ollenkaan leiriltä ulos vapauteen.
Gulag alkoi pienentyä Stalinin kuoleman jälkeen. Kurin pettäminen johti muun muassa Ekibastuzin ja Kengirin leireissä kapinoihin, joiden kantavina voimina olivat balttilaiset ja ukrainalaiset vangit.lähde?
Vangit > Rikolliset

Stalinin aikaisille ojennustyöleireille oli ominaista, että ”oikeista” rikoksista tuomitut kriminaalivangit, jotka kutsuivat itseään nimellä blatnyje (sanasta blat, ”sisäpiirin vaikutusvalta”), olivat niin sanotusti sosiaalisesti läheisinä etuoikeutetummassa asemassa kuin poliittiset vangit, joita nimiteltiin usein vihollisiksi tai fasisteiksi. Kriminaalivankien suussa heidän nimensä oli fraijer, joka oli alkujaan jiddišistä tai saksan rikollisslangista Rotwelschistä itäeurooppalaisiin kieliin levinnyt sana. Se tarkoittaa rikollisen uhria tai prostituoidun asiakasta, ”pokaa”. Nimitys viittaa siihen, että ”fraijerin” ryövääminen tai raiskaaminen oli venäläiselle ammattirikolliselle rutiinia, eivätkä vanginvartijatkaan tohtineet sitä estää. Rikollisten ja alamaailman alakulttuuri sulautui osaksi vankiloiden kulttuuria ja säännöstöä, ja esiintyi myös sellaista, että kriminaalivanki yleni vanginvartijaksi.
Vangit > Suomalaiset ja suomensukuiset

Suomalaisia kuoli Gulagissa lähteestä riippuen 12 000 – 30 000. Leireillä rangaistuksia kärsi myös jatkosodan aikana Suomen armeijassa palvelleita suomensukuisia Neuvostoliiton kansalaisia, kuten Inkerin suomalaisia, vepsäläisiä ja karjalaisia.lähde?
Leireillä oli myös parisataa saamelaista, joiden tuomiot vaihtelivat kolmesta vuodesta kuolemaan. Saamelaisia myös pakkosiirrettiin, milloin rajan läheisyyden, milloin voimalaitosrakentamisen tai kolhooseille keskittämisen vuoksi. Saamelaisia määrättiin esimerkiksi Luujärvelle työttöminä ja asunnottomina. Koska irtolaisuus oli laitonta Neuvostoliitossa, saamelaisia uhkasi työleireille joutuminen.
Kirjallisuudessa

Gulag on vaikuttanut Venäjän kirjallisuuden historiaan. Esimerkiksi runoilija Osip Mandelštam kuoli Gulagissa.
Gulagin vankien elämää ovat kuvailleet teoksissaan monet venäläiset kirjailijat, kuten Varlam Šalamov, Jevgenija Ginzburg, Lev Kopelev ja Andrei Sinjavski.
Puolalaisista Gulag-kuvauksista merkittävin on puolalaisen Gustaw Herling-Grudzińskin monille kielille käännetty Inny świat (”Toinen maailma”).