stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Noitanirkko
Levinneisyys ja lentoaika

Noitanirkkoa tavataan Pohjois-Espanjasta ja Etelä-Englannista Euroopan ja Keski-Aasian poikki Kiinaan ja Japaniin. Suomessa se on eteläinen ja lajin levinneisyys ulottuu Ahvenanmaalta Lounais- ja Etelä-Suomen poikki Pohjois-Karjalaan. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta heinäkuun loppuun.
Elinympäristö ja elintavat

Noitanirkkoa tavataan etenkin jaloja lehtipuita kasvavissa metsissä, mutta myös puistoissa tai muissa lehtimetsissä ja joskus avoimemmillakin paikoilla. Vuotuiset vaihtelut perhosten lukumäärässä ovat suuria. Päivisin perhoset lepäävät suojavärinsä turvin puiden rungoilla ja lähtevät lentoon illan pimentyessä. Lento jatkuu joskus aamuyölle saakka. Koiraat lentävät valolle, naaraat erittäin harvoin.
Naaras munii 150–275 munaa yksittäin tai pareittain, ja toukat kuoriutuvat parin viikon kuluttua. Nuoret toukat ovat liikkuvia ja muistuttavat muurahaisia sekä ulkonäöltään että liikkumiseltaan. Vanhemmat toukat muistuttavat enemmän kuihtunutta lehteä. Häirittynä toukka asettuu hyvin tyypilliseen asentoon, joka saattaa olla jäljitelmä rukoilijasirkasta ja tarvittaessa ojentaa ja heiluttaa nopeasti rintajalkojaan. Toukka on täysikasvuinen elo-syyskuun vaihteessa, jolloin se muuttuu pinnastaan rasvaiseksi ja tekee maanpinnalle lehtien sekaan kotelokopan. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää erilaisilla lehtipuilla, pääasiassa tammella (Quercus robur), pyökeillä (Fagus), koivuilla (Betula) ja lehmuksilla (Tilia).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: noitanirkko (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Perhoset: Noitanirkko
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q998246  Wikispecies: Stauropus fagi  BioLib: 53086  BOLD: 197715  EPPO: STAUFA  EUNIS: 309129  Fauna Europaea: 446370  Fauna Europaea (new): b65cd913-344c-43d2-97f8-86327556adc6  GBIF: 5118996  iNaturalist: 451846  IRMNG: 10729168  LepIndex: 61547  LoB: 4831  MaBENA: StauroFagi  NBN: NBNSYS0000006085  NCBI: 753423  Observation.org: 1996  Open Tree of Life: 255111  Laji.fi: MX.62136
Ralf Norrman

Ralf Georg Norrman (17. toukokuuta 1946 Maalahti – 21. maaliskuuta 2000 Maalahti) oli suomalainen kielentutkija ja Tampereen yliopiston englantilaisen filologian professori vuodesta 1984. Norrman oli kansainvälisesti arvostettu anglisti ja englannin kieleen erikoistunut semiootikko.
Norrman julkaisi vuonna 1996 Kanava-lehdessä kirjoituksen ”Maatalous syntipukkina”, jossa hän tarkasteli maanviljelijäväestön syntipukkikokemusta Suomen ollessa liittymässä Euroopan unioniin. Kirjoituskilpailulla kerätyt havainnot viljelijäväestön kokemuksista samana ajankohtana vastasivat Norrmanin kuvausta.
Julkaisuja

Techniques of ambiguity in the fiction of Henry James: with special reference to In the cage and The turn of the screw.  Turku:  Åbo Akademi, 1977.  ISBN 951-648-271-6
The insecure world of Henry James’s fiction: intensity and ambiguity.  Acta Academiae Aboensis. Ser. A, Humaniora, vol. 54, nr 2. London:  Macmillan, 1982.  ISBN 0-333-32196-0  (englanniksi)
Samuel Butler and the meaning of chiasmus.  New York:  St. Martin, 1986.  ISBN 0-312-69857-7  (englanniksi)
Eeva Nordman

Eeva Mirjami Nordman (o.s. Lyytinen, s. 10. helmikuuta 1931 Viipuri) on suomalainen lääkäri ja professori emerita.
Henkilöhistoria

Nordmanin vanhemmat olivat eversti Arvo Erkki Nordman ja kielenkääntäjä Rakel Maria Daviddson. Hän avioitui 1956 lääketieteen lisensiaatti Lars Erik Otto Nordmanin kanssa. Eeva Nordman tuli ylioppilaaksi Tehtaanpuiston yhteiskoulusta 1949 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1957. Hän toimi 1950-luvun lopussa ja 1960-luvun alussa röntgenapulaislääkärinä. Nordman oli vuodesta 1970 Turun yliopiston onkologian ja sädehoidon professori ja tutki kasvaimia, muun muassa tuumori-immunologiaa.
Teoksia

Eeva Nordman, Tuula Vainikainen 2015. Eeva Nordman – Stadin tytöstä Turun proffaksi. Tampere: Mediapinta. 182 s. ISBN 978-952-235-947-6
Aiheesta muualla

Elämäkerta, Eeva Nordmanin rahasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Nobina (Suomi)

| Nobina Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Helpotamme asiakkaidemme arkimatkoja
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1954 (Espoon Auto Oy) 2000 (Stagecoachin pohjoismaiset yhtiöt myytiin Concordia Busille)
Toimitusjohtaja:  Topi Simola
Kotipaikka:  Espoo
Toimiala:  Paikallisliikenne
Liikevaihto:  122,9 milj. € (2020)
Omistaja:  Nobina AB (publ)
Kotisivu:  www.nobina.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nobina Oy (aiemmin Nobina Finland Oy) on ruotsalaisen Nobina AB:n tytäryhtiö Suomessa, joka toimii joukkoliikennealalla. Nobina on HSL-alueen suurin liikennöitsijä. Se hoitaa noin 35 % HSL-alueen bussiliikenteestä. Nobina toimii myös Turun seudun Föli-liikenteessä sekä Oulun seudun liikenteessä.
Nobina 845 VDL-Citea LLE-120 Rautatientorilla linjalla 55
Nobina 945 Volvo 8900LE B8RLE
Historia

Vuonna 1926 liikenne alkoi Muuralaan, Espoon keskuksen lähelle. Samoihin aikoihin liikenne alkoi myös Soukkaan, Kivenlahteen ja Kauklahteen. Varatuomari Kauko Sällälä perusti vuonna 1954 Espoon Auto Oy:n, joka ajoi vihreillä busseilla Espoon sisäisiä linjoja ja seutulinjoja Helsinkiin. Espoon Auto toimi Sällälän perheyhtiönä vuodesta 1966. Vuonna 1980 Sällälä myi Espoon Auton liikemies Tarmo Laineelle. Laine puolestaan myi Espoon Auton ja kuusi muuta omistamaansa linja-autoyhtiötä porilaiselle Antti Taipaleelle ja tamperelaiselle Jorma Kulmalalle elokuussa 1985. Kaupan arvo oli liki 100 miljoonaa markkaa ja kyseessä oli siihen saakka suurin linja-autoalan yrityskauppa Suomessa. Espoon kaupunki osti Espoon Auton Taipaleelta ja Kulmalalta vuonna 1989.
Ruotsalainen emoyhtiö perustettiin vuonna 1990 nimellä Swebus, kun SJ Buss ja GDG yhdistettiin ja ne muodostivat Ruotsin suurimman linja-autoyhtiön. Vuonna 1994 Swebus Ab:lla oli palveluksessaan 4 900 työntekijää ja sen omistuksessa oli 2 700 linja-autoa.
Helsingin seudun linja-autoliikenteen kilpailuttamiseen valmistautuminen 1990-luvun puolivälissä toi ulkomaalaiset omistajat pääkaupunkiseudulle. Ruotsalainen Swebus tuli Suomeen ostamalla ensin maaliskuussa 1994 Hannu Tehirannan omistaman HPT-TransBus Oy:n (tunnettu paremmin nimellä TransBus) ja vuotta myöhemmin Espoon kaupungin omistaman Espoon Auton. Swebusilla oli Suomessa kaksi aputoiminimeä, TransBus ja Espoon Auto. Skotlantilainen Stagecoach osti Swebusin vuonna 1996. TransBus ja Espoon Auto säilyivät vielä aputoiminiminä, mutta vuonna 1998 nimeksi tuli Stagecoach Finland ja konsernin väritys otettiin Suomessa käyttöön. Espoon Auto- ja TransBus-nimet katosivat kokonaan.
Stagecoach lopetti toimintansa Pohjoismaissa vuonna 1999, jolloin yritys myi Pohjoismaiden liiketoiminnan. Tällöin syntyi Concordia Bus, kun uusi omistaja, norjalainen Schøyen Gruppen AS yhdisti Swebusin ja Stagecoach Finlandin liiketoiminnot. Suomen tytäryhtiön nimeksi tuli Concordia Bus Finland. Omistaja ajautui kuitenkin 2004 taloudellisiin vaikeuksiin, ja liiketoiminta päätyi vuonna 2005 kansainvälisille pääomasijoittajille.
Vuonna 2005 Concordia Bus voitti YTV:n järjestämän tarjouskilpailun uuden Jokeri-linjan liikennöinnistä ja ilmoitti hankkivansa sitä varten 29 matalalattiaista ja vähäpäästöistä kaupunkibussia. Tarjouskilpailussa oli mukana kaikkiaan viisi yritystä. Liikenne Jokeri-linjalla käynnistyi 13. elokuuta 2006.
Vuonna 2009 suunniteltiin Concordia Busin listaamista Tukholman pörssiin. Siellä oli kuitenkin jo listattuna Concordia Maritime, joten yrityksen oli vaihdettava nimeä.  Uudeksi nimeksi tuli Nobina, joka otettiin käyttöön 1.12.2009. Suomen tytäryhtiön nimeksi tuli Nobina Finland Oy Ab. Nimenvaihdoksen aikaan yhtiöllä oli 420 linja-autoa.
Nobina voitti vuonna 2023 Oulun joukkoliikenteen kilpailutuksessa linjat 1, 2, 2N, 3, 5 ja 5N. Nobinan ajamana linjat alkavat kesällä 2024.
Varikot

Nobinalla on varikot Espoon Klovissa, Vantaan Rajatorpassa (Nobina Finland West), Helsingin Roihupellossa (Nobina Finland South), Turun Pahaniemessä sekä Oulun Ruskossa. Southin alaisuudessa on myös kaksi kylmävarikkoa. Toinen Helsingin Kivikossa ja toinen Vantaan Hakkilassa. Lisäksi Nobinalla on erillinen korjaamo Espoon Koskelossa.
Nobinalla on aikojen saatossa ollut useampia ns. kylmävarikoita, joissa ei ole ollut henkilökuntaa päivystämässä. Niitä on ollut muun muassa Espoon Hannuksenpellossa ja Helsingin Hakuninmaalla A-katsastusasemien yhteydessä ja Espoon Kiviruukin teollisuusalueella.
Bussilinjat Suomessa

Nobina Finland hoitaa elokuusta 2023 alkaen seuraavia HSL:n linjoja: lähde?
| --- | --- |
Helsingin sisäiset linjat:: 20, 24, 25, 37, 40, 41, 42, 52, 56, 57, 71, 78(N), 79, 80, 81, 82(B), 83, 84, 85(N), 86(N), 87 (N),88, 89
Seutulinjat:: 30, 53, 112N, 118N, 125N, 134N, 121(A), 164 (K), 200, 212, 213(N), 243(V), 300, 321, 345(N), 502, 510, 553 561, 562, 566
Espoon sisäiset linjat:: 118, 125, 158, 159, 244, 245(A), 246(K,T,KT), 348(K), 349(BK), 533, 548, 549, 582(V)
Vantaan sisäiset linjat:: 335(B), 572
Turun seudulla Nobina Finland hoitaa linjoja 6, 7, 7A, 12, 14, 14T, 15A, 15B, 20, 31, 32, 42, 92 ja 93.
Nobina Finland aloitti liikennöinnin Oulun seudun liikenteessä (OSL) kesäkuussa 2024. Kaikki Oulun seudun linjat ajetaan täyssähköisillä BYD B15 -tyyppisillä telilinja-autoilla. (Sarja 3458-3497)
| --- | --- |
Linja: Reitti
1: Jylkynkangas – Metelinkangas
2: Ritaharju – Metsokangas
2N (yölinja): Ritaharju – Metsokangas
3: Aaltokangas – Metsokangas
5: Kaijonharju – Kivikkokangas
5N (yölinja): Kaijonharju – Saarela
Bussityypit

Nobinalla on käytössään useita eri merkkisiä busseja. Nobina oli ensimmäinen liikennöitsijä, joka hankki suuren määrän VDL Citea -busseja Helsingin seudulle ja syksyllä 2015 Nobina hankki suuren määrän Mercedes-Benz Citaroita, joita muilla ei käytännössä ole ollut. Syksyllä 2021 Nobina hankki 118 kiinalaista BYD -sähköbussia ja tuli suurimmaksi sähköbusseilla liikennöiväksi yritykseksi Suomessa.
Joulukuussa 2009 otettiin käyttöön uusi väritys, paksu vaaleanvihreä raita keskellä, joka tuli käyttöön uusissa busseissa vasta vuoden 2010 lopussa. Se vastasi Nobinan vihreää väritystä. Ne jäivät myös viimeisiksi uusiksi busseiksi konsernivärityksessä, sillä syksyllä 2011 HSL alkoi vaatia omaa tilaajaväritystä uusiin busseihin. Joulukuusta 2009 lähtien muutamien käytössä olleiden bussien väritys muutettiin teippaamalla bussin alaosassa olleen oranssi-sinisen raidan (Concordian väritys) tilalle vaaleanvihreä raita.
Syyskuussa 2022 oli enää käytössä joko HSL:n sinivalkoisessa tilaajavärissä tai Fölin keltavalkoisessa tilaajavärissä olleita autoja.
Käytössä olevat autosarjat:
Mercedes-Benz O530 / Mercedes-Benz Citaro C2 LE MÜ: 951-980, 984-990, 1000-1039, 1051-1057
Mercedes-Benz O530 / Mercedes-Benz Citaro C2 LE Ü: 981-983
Scania K250 / Omniexpress 320LE: 917–922, 928–937
Scania K280 / Omniexpress 320LE: 998, 999
Scania K320 / Citywide LE: 923–927
Scania K320 / Citywide LE Suburban: 1065-1073, 1088-1090, 1103-1118, 1122-1124, 1127-1140, 1143-1166, 1185-1207
Volvo B7RLE / 8900LE: 892
Volvo B8RLE / 8900LE: 910–916, 942–945,
Volvo B12BLE / 8500LE: 767, 770
VDL Citea LLE: 1042-1050, 1074-1087, 1091-1101, 1167-1180, 1208-1214, 1216-1218
Iveco Crossway LE: 946-950, 1058-1061
BYD K9UB: 1219-1238, 1292-1294, 1553, 1554
BYD K9UE: 1284-1291
BYD K11U: 1239-1282
BYD B13: 1338-1349, 1378-1422, 1438, 1439
BYD B15: 1283, 1296-1337, 1350-1377, 1423-1437, 3458-3497
Aiheesta muualla

Nobina Oy
Nobinan Instagram-tili
Nobina Oy LinkedIn
Nokea ja kultaa

| Nokea ja kultaa |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Edvin Laine
Käsikirjoittaja:  Olavi Veistäjä
Perustuu:  Toivo Kauppisen aiheeseen
Tuottaja:  Toivo Särkkä
Säveltäjä:  Heikki Aaltoila
Kuvaaja:  Felix Forsman
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Lavastaja:  Jaakko Hurme
Pääosat:  Ansa Ikonen Edvin Laine Veli-Matti
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus SF Oy
Levittäjä:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  21. lokakuuta 1945
Kesto:  88 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  3 073 503 mk
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokea ja kultaa on Edvin Laineen ohjaama suomalainen näytelmäelokuva vuodelta 1945.
Pelastusarmeijan luutnantti saa hoidettavakseen väkivaltaisten sijaisvanhempien luota karanneen pojan tapauksen. Pojan hoiviinsa ottanutta satamajätkää yritetään lavastaa salakuljettajaksi. Yhdessä satamajätkän kanssa neuvokas poika pyrkii saamaan asiat mieleiselleen tolalle. Luutnantti joutuu kamppailemaan omantuntonsa kanssa.
Elokuva on Laineen kolmas ohjaus. Televisiossa Nokea ja kultaa esitettiin ensi kerran 18. maaliskuuta 1966. Elokuva on mustavalkoinen.
Juoni

Kasvatuskodistaan karannut pikkupoika Risto Muuranen kohtaa satamajätkä Jalmari Aaltosen eli Laiska-Jammun ja haluaa jäädä tämän luo asumaan. Riston äiti asuu Kanadassa, isästä ei ole tietoakaan. Kasvatusvanhempiensa, Esa ja Miina Laakson kanssa poika ei tule toimeen. Pelastusarmeijan luutnantti Sirkka Lehmus etsii Ristoa Miinan toimeksiannosta. Merimieskapakassa Sirkka tapaa entisen miesystävänsä, Klausin. Jammu ja Risto tulevat kapakkaan ja ajavat Klaun tiehensä; mies nimittäin haluaisi Sirkan takaisin ja käyttäytyy tätä kohtaan väkivaltaisesti. Klaus on ryhtynyt salakuljetusliigan pomoksi. Risto kertoo Sirkalle, että hän pakeni Laaksoilta, sillä kasvatti-isä oli väkivaltainen. Poika poistuu kapakasta. Jammu ja Risto jatkavat sopuisaa yhteiseloaan. Saapa Jammu säännöllisen työpaikankin.
Tullimiehet ja poliisi kiinnittävät huomiota satamassa tapahtuvaan salakuljetukseen. Työnjohtaja Eemeli Virta on mukana salakuljetuksessa. Virkavallan suurennuslasin alla on Merilokki-laiva. Pelastusarmeijan majurin mukaan Riston on palattava kotiin, vaikka huonoonkin. Sirkka tähdentää Jammulle, että Laaksoilla on juridinen oikeus Ristoon. Jammu saa Riston lopulta palaamaan kasvatuskotiinsa. Käy ilmi, että Sirkalla on ollut samankaltainen lapsuus kuin Ristolla ja hän löysi turvapaikan Pelastusarmeijasta. Kantautuu uutinen Riston äidin kuolemasta. Laaksot tuhlaavat pojan kasvatukseen testamentatut varat. Risto karkaa pian uudelleen sijaisperheestään.
Risto pujahtaa lähtöä tekevään Merilokkiin, sillä hän aikoo merille. Poika kuulee, että salakuljettajat ovat lavastamassa Jammua syylliseksi rötöksiinsä. Kun Jammu yrittää noutaa Ristoa laivasta, hän joutuu tullimiesten pidättämäksi. Poliisikuulustelussa hän vannoo olevansa syytön salakuljetukseen ja lupaa avustaa poliiseja. Jammu pääsee karkaamaan poliiseilta ja löytää pian Riston, joka on paennut uimalla maihin. Sirkka ei usko Jammua ja Ristoa koskevia panetteluja. Kun hän jälleen tapaa heidät, kolmikko menee yhdessä poliisin luo oikaisemaan väärinkäsityksiä. Poliisi pääsee salakuljettajien jäljille. Pakotohinassa Klaus tuikkaa työkaluvajan tuleen yrittäessään hävittää häntä vastaan todistavan muistikirjansa. Jammu on sisällä kirjaa etsimässä ja onnistuu pääsemään ulos juuri ennen kuin vaja räjähtää. Salakuljettajat saadaan pidätettyä. Ristoa odottaa puolestaan tulevaisuus Jammun ja Sirkan kasvattilapsena.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ansa Ikonen  | … |  Sirkka, pelastusarmeijan ltn.   |
|  Edvin Laine  | … |  Laiska-Jammu, Jalmari Aaltonen   |
|  Veli-Matti Kaitala  | … |  Risto Muuranen   |
|  Uuno Laakso  | … |  Ryyppy-Ville   |
|  Thure Bahne  | … |  Klaus Vaheri   |
|  Enni Rekola  | … |  Pirkit   |
|  Matti Aulos  | … |  työnjohtaja Virta   |
|  Arvi Tuomi  | … |  pelastusarmeijan majuri   |
|  Rafael Pihlaja  | … |  poliisikomisario   |
|  Jalmari Rinne  | … |  Siltanen   |
|  Evald Terho  | … |  Ruotu-Roope   |
|  Anni Rönkkö  | … |  Riston kasvatusäiti   |
|  Aku Peltonen  | … |  Esa Laakso, Riston kasvatusisä   |
|  Vili Järe  | … |  Kemiläinen   |
|  Pirkko Raitio  | … |  ”Pelastusrenkaan” emäntä   |
|  Veikko Linna  | … |  tulliviskaali   |
|  Pikku Ritva  | … |  Liisa   |
|  Einari Ketola  | … |  laulava merimies   |
|  Juhani Turunen  | … |  Kallu   |
|  Yrjö Sylberg  | … |  Esa Laakson kaveri   |
|  Edvin Ruotsalainen  | … |  siviilipukuinen etsivä   |
|  Olavi Vepsäläinen  | … |     |
|  Aarne Orri  | … |  Joose   |
|  Ossi Korhonen  | … |  satamatyömies Huttunen   |
|  Toivo Lahti  | … |  mies ”Pelastusrenkaassa”   |
|  Rauha Puntti  | … |  kemikaliokaupan myyjä   |
|  Anton Soini  | … |     |
|  Hannes Veivo  | … |     |
Tuotanto

Nokea ja kultaa kuvattiin kesällä ja syksyllä 1945. Satamaa esitti Jätkäsaaren satama Helsingissä. Studiona toimi SF-studio.
Veli-Matti Kaitala (1935–1978) löydettiin Riston rooliin sanomalehti-ilmoituksella, johon vastasi kaikkiaan 250 hakijaa. Hän oli mukana kuudessa elokuvassa 1940-luvun loppupuoliskolla ja vielä vuonna 1955 Laineen Tuntematon sotilas -filmatisoinnissa. Toinen lapsitähti oli yhdeksänvuotias Ritva Åberg (s. 16. elokuuta 1936), joka näytteli rinnakkaisnimillä Pikku Ritva ja Ritva-Leena kaikkiaan viidessä elokuvassa vuosina 1945–1949. Eeva-Kaarina Volaselle Nokea ja kultaa oli ensimmäinen elokuva, jossa hän näytteli, mutta hänen osuutensa leikattiin pois. Niinpä Volasen valkokangasdebyytiksi tuli elokuussa 1946 ensi-iltansa saanut Synnin jäljet. Edvin Laineen veljelle Aarnelle sivuosa poliisina oli ensimmäinen elokuvarooli.
Vastaanotto

Helsingissä Nokea ja kultaa ei saavuttanut yleisön suosiota, mutta muissa kaupungeissa vastaanotto oli huomattavasti parempi. Elokuva myytiin Ruotsiin ja Tanskaan.
Kriitikot pitivät Nokea ja kultaa -teosta taiteellisesti melko ansiokkaana. Suomen Sosialidemokraatin kriitikko arvioi sen ”kiitettäväksi ja arvokkaaksi yritykseksi” vaikkei suinkaan ”täydelliseksi elokuvaluomukseksi”. Uuden Suomen kriitikon mukaan elokuva oli pintapuolinen ja tyylillisesti pyhäkoulukertomus, mutta hän jatkoi: ” --- juttu on kuvattu siksi hyvällä maulla ja siihen liittyy siksi paljon lämmintä, inhimillistä huumoria, että kolportaasimaisuus ei pahastikaan häiritse.” Laineen ohjaustyötä kehuttiin. Myös musiikki sai myönteistä huomiota. Näyttelijöistä Veli-Matti sai erityiskiitosta. Häntä pidettiin todellisena löytönä.
Myöhemmin on kritiikissä todettu elokuvan vahvimmaksi anniksi luontevat näyttelijät ja kuvaus.
Aiheesta muualla

Iltalehti.fi.
Nokea ja kultaa Elonet.
Veli-Matti Kaitala näyttelee Riston roolin.
Alfhild Nordlund

| Alfhild Nordlund> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1861
Kuollut: 1941
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  Taidemaalari
Elin Alfhild Isabella Nordlund (9. huhtikuuta 1861 Närpiö – 24. heinäkuuta 1941) oli suomalainen taidemaalari.
Elämäkerta

Nordlund opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa 1881–1885 ja Adolf von Beckerin yksityisessä akatemiassa 1886–1887. Hän opiskeli sitten ulkomailla Peder Severin Krøyerin ja Julius Paulsenin johdolla Kööpenhaminassa 1887–1888 sekä Paul-Louis Delancen, G. Callon ja A. Deléclusen johdolla Pariisissa 1891–1892, 1898 ja 1909. Nordlund osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1892, 1893, 1895, 1896, 1897, 1901 ja 1902. Nordlund oli mukana ryhmässä, joka kokoontui Ahvenanmaalla Önningebyn taiteilijasiirtokunnan nimellä.
Galleria

Katunäkymä Pariisista, 1889
Lumparnin merenselkä, 1890
Hiittinen, 1907
Aiheesta muualla

Alfhild Nordlund Kansallisgallerian kokoelmissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Donald Norman

Donald Norman
Donald A. Norman (s. 25. joulukuuta 1935) on Kalifornian ja San Diegon yliopistojen kognitiotieteen emeritusprofessori ja Northwestern-yliopiston tietojenkäsittelytieteen (Computer Science) professori. Hän opettaa Stanfordin yliopistossa. Norman kuuluu Encyclopaedia Britannican toimituskuntaan.
Norman on yksi Nielsen Norman Groupin perustajajäsenistä yhdessä Jakob Nielsenin kanssa. Hän on työskennellyt myös Apple Computer ja Hewlett-Packard -yrityksissä.
Norman tuli tunnetuksi julkaistuaan kirjan The Psychology of Everyday Things, 1988 (julkaistiin uudelleen nimellä The Design of Everyday Things, 2002). Se on suomennettu Miten avata mahdottomia ovia? Tuotesuunnittelun salakarit (1991). Norman toteaa kirjassaan, että useimmiten ihminen syyttää itseään siitä, ettei joku arkipäiväinen esine tai kone toimi sillä tavalla kuin sen kuuluisi. Useimmiten kysymys on kuitenkin epäonnistuneesta tuotesuunnitelusta, josta hän luettelee kirjassaan lukuisia esimerkkejä. Normanin mielestä tekniikkalähtöinen suunnittelu ei palvele loppukäyttäjää.
Norman on julkaissut 12 teosta, joissa hän käsittelee ihmisen ja koneen välistä käyttöliittymää. Kirjoja on käännetty useille kielille.
Tuotantoa

Explorations in cognitio, 1975
User centered system design. New perspectives on human-computer interaction, 1986
The psychology of everyday things, 1988 (julkaistiin uudelleen nimellä The design of everyday things, 2002)
Turn signals are the facial expressions of automobiles, 1992
Things that make us smart: Defending human attributes in the age of the machine, 1993
The Invisible Computer, 1999
Emotional Design: Why we love (or hate) everyday things, 2003
The Design of Future Things, 2007
Design for a Better World. MIT Press, 2023. ISBN 9780262047951
Aiheesta muualla

Don Norman’s jnd-web site
Human Centered Design
http://mitpress.mit.edu/e-books/Hal/chap12/author.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.epssinfosite.com/knowledgebase/people/donnorman (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.usabilityviews.com/don_by_date.html (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Association for Computing Machinery  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus  zbMATH 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Teollinen vallankumous
Käsitteestä

Termi ”teollinen vallankumous” tuli yleiseen käyttöön englanninkielisissä maissa historioitsija Arnold Toynbeen käytettyä sitä otsikkonaan kirjassaan The Industrial Revolution in England (1884). Käsite oli esiintynyt kuitenkin jo aikaisemmin ja sen varhaisimmat käyttäjät olivat 1700-luvun lopulla olleet ranskalainen taloustieteilijä Jérôme-Adolphe Blanqui, joka käytti sitä vuonna 1837 teoksessaan Histoire de l’économie politique en Europe depuis les Anciens jusqu’à nos jours (1837–1842) 5 vol., ja esimerkiksi Friedrich Engels, joka käytti sitä vuonna 1844 julkaisussaan Työväenluokan asema Englannissa. Tunnettuja teollisen vallankumouksen tutkijoita ovat esimerkiksi T. S. Ashton, Paul Mantoux, Phyllis Deane, Peter Mathias, Nicholas Crafts, Pat Hudson ja David Landes.
”Vallankumous”-termin käyttöä Englannissa 1700- ja 1800-lukujen vaihteen teknisestä ja taloudellisesta kehityksestä on perusteltu siten, että vaikka kumous ei vielä johtanut merkittävään talouskasvuun, käänteentekevää oli muutaman keksinnön soveltaminen käyttökelpoisiin koneisiin, jotka avasivat uusia kehitysuria koko 1800-luvulle. ”Teollinen vallankumous” on nykyään vakiintunut historiankuvaukseen kuuluva käsite, samoin kuin ”renessanssi” tai ”valistus”.
Yleensä tutkijat sijoittavat teollisen vallankumouksen alun 1700-luvun puoleen väliin ja lopun 1800-luvun puoliväliin. Ratkaisevana hetkenä nähdään James Wattin patentti parannetulle höyrykoneelle vuonna 1769. Samaan aikaan useilla muillakin aloilla kehitettiin tekniikkaa, joka lisäsi hitaasti Britannian teollista kapasiteettia.