Veteli
Historia > 1600-luku

Uusi vuosisata alkoi tuhoisalla katovuodella, joka on jäänyt historiaan ”suurena olkivuotena”. Pohjanmaan papiston mukaan koko maakunnassa ei saatu jyvän jyvää. Monet talot autioituivat tai joutuivat veronmaksukyvyttömiksi. Kokonaisuudessaan suuren olkivuoden jälki Vetelissä ei kuitenkaan näytä kovin pahalta. Ylipäänsä 1600-luku oli veteliläisille talonpojalle raskasta aikaa. Ruotsi kohosi Venäjän ja Puolan heikkouden kustannuksella 1600-luvun alussa suurvallaksi sekä taisteli menestyksekkäästi myös Tanskaa ja Saksan katolisia ruhtinaita vastaan 30-vuotisen sodan aikana. Toistuvien katojen lisäksi talonpoikaa rasittavat yhä kasvava verorasitus ja jatkuvat sotaväenotot. Suurvalta-aseman ylläpitäminen maksoi paljon, ja suurimman osan laskusta maksoi talonpoika, hikenä ja verenä.
Vetelin talo­luku oli vuonna 1610 edelleen 19, mikä todistaa suuren olkivuoden pysäyttäneen asutuksen kehittymisen. Vuoteen 1635 mennessä taloluku kasvoi neljällä. Räyrinkiin syntyi 1610-luvulla kaksi uutta taloa. Talonpojan kestokyvyn rajat ylitettiin 1640-luvulla, sillä esimerkiksi kolmikymmenvuotisen sodan päättyessä 1648 oli Ylivetelissä kuusi ja Räyringissä yksi talo autiona. Raskaiden sotien kausi päättyi kuitenkin vasta vuosien 1660–1661 rauhansopimuksiin. Vetelin asutus ei silti kääntynyt erityisempään nousuun, sillä maakirjojen mukaan taloluku oli vuonna 1700 vain 24. Melskeinen 1600-luku päättyi Suomen historian tuhoisimpaan nälänhätään, suuriin kuolonvuosiin 1695–1697. Jälkimmäisenä vuonna kuoli Ylivetelin kappelikunnassa 194 henkeä. Katovuosien seuraukset olivat kuitenkin Lohtajan ja Kalajoen suurpitäjiin verrattuina lievimmät.
Kokkolan Ylimaa kuului jo 1600-luvulla koko Suomen parhaimpiin karjanhoitoalueisiin. Vuoden 1626 karjaluettelon mukaan Veteli oli karjavarallisuudeltaan aivan kärjessä, sillä siellä oli taloa kohti 20,8 nauta­yksikköä (ns. kansainvälistä nautayksikköä: hevonen kaksi, härkä ja lehmä yksi, nuori nautaeläin ½, sika 1/3 ja lammas 1/8 yksikköä). Keskitasoissa talossa oli kaksi hevosta, härkä, sonni, kymmenen lehmää, viisi nuorta nautaeläintä, 27 lammasta ja 1–2 sikaa.
Kokkolan kirkkoherra Eerik Galle anoi 1639 Turun tuomiokapitulilta lupaa Ylivetelin kappelin perustamiseen vedoten pitkiin kirkkomatkoihin. Piispa Iisak Rothovius kannatti ajatusta, jonka kuningatar Kristiinan holhoojahallitus vahvisti. Kirkon paikasta sukeutui kuitenkin ankara riita, sillä Kokkolan ylimaan suurin ja vaurain kylä Kaustinen halusi kirkon itselleen. Yliveteliläisten, räyrinkiläisten, halsualaisten ja perholaisten äänin kirkko rakennettiin kuitenkin Ylivetelin kylään, Läspän ja Kankaan talojen välille. Pieni ja vaatimaton kirkko tuli valmiiksi muutamassa kuukaudessa. Kallisarvoisimmat esineet olivat kello, joista ensimmäisen lahjoitti itse kuningatar Kristiina ja toisen osti kappeliseurakunta. Vetelin kirkon ensimmäinen hopeaesine oli 1656 ostettu hopeinen ehtoolliskalkki.
Vanha kirkko oli ahdas ja se hajotettiin pian. Uusi kirkko rakennettiin Juho Nisiuksenpojan johdolla 1679–1680 kauemmas joesta vanhimman hautausmaan keskelle. Kirkko oli suorakaiteen muotoinen ja tornilla varustettu. Uusi saarnatuoli oli saatu 1685; kokkolalaisen puuseppä Henrik Tuomaanpoika Tastin veistämästä saarnastuolista peräisin oleva, Pyhää Kristoforosta esittävä kannatinpylväs on nykyään Vetelin museossa. Seurakunnan vaurastuessa ostettiin uusia, kallisarvoisia esineitä vanhan pienen ehtoolliskalkin sekä vanhimman kirkon esineistöön kuuluneiden tinaisten astioiden, kannun, kastemaljan ja pullon lisäksi. Näitä olivat mm. isompi, sisältä kullattu ehtoolliskalkki, pakotetuksi koristeltu öylättirasia, kullattu alttarikannu ja kaksi messinkikannua. Vuonna 1751 kokkolalainen kirkkomaalari Johan Backman maalasi Vetelin kirkon ensimmäisen alttaritaulun. Siitä tuli kaksiosainen: yläosa esitti Kristuksen ylösnousemusta ja alaosa Pyhän ehtoollisen asettamista.