Keisarillinen posliinitehdas
1900-luku, neuvostoaika

Vallankumouksen jälkeen tehdas siirtyi Koulutuksen kansankomissariaatin alaisuuteen, ja toimi Leninin propagandassuunnitelman mukaisesti. Posliini oli hyvin tehokas materiaali agitaatioon, sillä sen muodot ja värit antoivat paljon valtaa mielikuvitukselle. Sen ajan posliiniesineet käsittelivät Suurta Vallankumousta, sisälsivät nuoren sosialistisen valtion symboliikkaa ja edustivat erilaisia ihmisryhmiä työväenluokasta. Suhteellisen harvinaiset teokset siltä ajalta edustavat venäläistä avantgardea. Jälkensä kuuluisan posliinitehtaan tuotannossa jätti esimerkiksi Kazimir Malevitš, joka suunnitteli ”Juna”-teeastiaston.
Pian vallankumouksen vuonna 1917 jälkeen tehtaan nimi muutettiin Valtiolliseksi posliinitehtaaksi. Vuonna 1924 Petrograd sai nimekseen Leningrad, ja samalla posliinitehtaan nimi muuttui Leningradin posliinitehtaaksi (ven. Ленинградский фарфоровый завод, ЛФЗ). Vuonna 1925 Venäjän tiedeakatemia täytti 200 vuotta, ja sen kunniaksi tehtaan nimeen lisättiin venäläisen tieteen suurmiehen Mihail Lomonosovin nimi. Tämä aiheutti sekaannusta myöhemmin, kun lyhenteen "ЛФЗ" oletettiin liittyvän Lomonosoviin (”Ломоносовский фарфоровый завод”), vaikka todellisuudessa tehdas oli yhä Leningradin posliinitehdas (Ленинградский фарфоровый завод имени М. В. Ломоносова, ЛФЗ). Suomessakin tehtaalla valmistetut tuotteet tunnetaan enemmän Lomonosovin posliinitehtaan tuotantona.
Tehtaan yhteydessä toimivan museon kokoelma jouduttiin evakuoimaan kaksi kertaa. Ensimmäisen kerran esineet evakuoitiin Petroskoihin syksyllä 1917, minkä jälkeen kokoelma palasi takaisin vuonna 1918. Toisen kerran esineet evakuoitiin sodan aikana vuonna 1941 Uralin Irbitin kaupunkiin. Neuvostoliiton aikana tehdas valmisti valtavan määrän design-esineitä, joita myytiin kohtuuhinnalla kaikille halukkaille. ”ЛФЗ”-leimalla varustetut figuurit koristivat monien ihmisten asuntoja. Suuri osa tehtaan tuotteista myytiin myös ulkomaille. Juuri neuvostoaikana ilmestyivät tunnetuimmat tehtaan figuurit, kuten esimerkiksi eläimet-sarja.
Vuonna 1918 yritys kansallistettiin. Nyt valtion posliinitehdas joutui koulutuksen kansankomissariaatin lainkäyttövaltaan. Tehdas sai tehtäväkseen valmistaa "propagandaposliinia sanan ylimmässä merkityksessä, vallankumouksellista sisällöltään, muodoltaan täydellistä ja teknisesti moitteetonta". 1920-luvun posliini on mielenkiintoinen sivu koriste- ja taidetaiteen historiassa. Se heijastaa historiallisella tarkkuudella ja ehdottomalla totuudella proletaarisen vallankumouksen ensimmäisten vuosien tunnelmaa. Posliinista, joka oli aiemmin saatavilla vain kapealle ihmisryhmälle, tuli ensimmäinen, kirkkain ja mielikuvituksellisin vallankumouksen ideoiden julistaja.
Sergei Tšehoninin johdolla, jota myöhemmin kutsuttiin "Neuvosto-imperiumin mestariksi", Aleksandr Štšetšina-Pototskaja, Maria Lebedeva, Mihail M. Adamovitš ja Rudolf F. Wilde osallistuivat propaganda-posliinin luomiseen. Konstantin Malevits ja Vasili Kandinski. Ja vaikka suuntaus suprematismiin Valtion posliinitehtaassa eli SFZ:ssä osoittautui lyhytaikaiseksi, Nikolai Suetinin ansiosta, joka johti myöhemmin tehtaan taidelaboratoriota monta vuotta, tämän taidesuunnan perusperiaatteista tuli elimillinen osa yrityksen taiteellista perinnettä. Kuvanveistäjät Natalia Danko (šakkipeli "Punainen ja valkoinen", "Punalippua pitelevä merimies", 1922–1923) ja Vasili Kuznetsov kuvasivat töissään aikakauden vallankumouksellista paatosta. Vuonna 1931 perustettiin taidelaboratorio, johon kuuluivat Aleksei V. Vorobjovski, joka työskenteli perinteisen posliinimaalauksen mestarina yli 60 vuoden ajan; Ivan I. Riznitš, Mihail N. Moh, T. N. Bespalova-Mihaleva, L. V. Protopopova ja A. M. Jefimova.
Samanaikaisesti tehdas kehitti menestyksekkäästi kemiallisen ja teknisen posliinin tuotantoa, ensimmäistä kertaa tehtiin optista lasia. Vuonna 1925, Venäjän tiedeakatemian 200-vuotisjuhlan yhteydessä, tehdas nimettiin merkittävän venäläisen tiedemiehen Mihail Lomonosovin mukaan. Ideologisia tehtäviä vartioivien sosialistisen realismin periaatteet ja 1930-1950-luvun valtion tilausten virallinen tyyli eivät kadottaneet tehtaan taiteilijoiden perinteisiä taitoja. He tekivät edelleen seremoniallisia maljakoita, maalauksia ja muotokuvia, jotka osoittivat "vanhan" posliinikoulun upeaa ammattitaitoa.
Kaksi kuukautta toisen maailmansodan alkamisen jälkeen, 22. elokuuta 1941, suurin osa Valtion Lomonosoville nimetyn posliinitehtaan laitteista ja monet tuhannet esineet tehtaan museon kokoelmasta evakuoitiin Irbitin kaupunkiin Sverdlovskin alueelle. Siellä käynnistettiin mahdollisimman lyhyessä ajassa autokipinöiden tuotanto tankkien ja muiden sotilaslaitteiden polttomoottoreille. Leningradissa Nevan tehtaan edessä seisoi kolme sotalaivaa, joiden naamiointiin tehtaan taiteilijat osallistuivat käyttämällä posliinimaaleja. Tehdas valmisti astioita Leningradin sairaaloille, kunnes polttoainevarastot loppuivat.
Piiritetyn Leningradin saarrosta selvisivät tehtaan johtavista taiteilijoista Nikolai Suetin, Tatjana Bezpalova-Mihaleva, Jelena Kubarskaja, Lidia Lebedinskaja ja Aleksandra Štšekatihina-Pototskaja. Vuoden 1943 lopussa tehtaan taidelaboratorio aloitti Suetin johdolla toimintansa uudelleen. Vuonna 1944, tehtaan 200-vuotisjuhlan aattona, taiteilija Anna Jatskevitš kehitti Cobalt Net-geometrisen kuvion, josta tuli Keisarillisen posliinin tunnusmerkki. Jatskevitš otti perustaksi keisarinna Elisabetille tehdyn "Hänen Majesteettinsa Oma" -yksityisastiaston. Saarron purkamisen, museon laitteiden ja kokoelman palauttamisen jälkeen tehtaalla aloitettiin tuotannon käynnistämistä. Tehtaan päätuote olivat saniteettilaitteet, joita kaupungin jälleenrakentaminen kipeästi tarvitsi. Vähitellen jatkettiin taideposliinin tuotantoa. 1950-luvun astiastoilla ja maljakoilla oli lakoniset ja harmoniset muodot; ne oli koristeltu hienolla, elegantilla alus- ja päällysmaalauksella. Niitä suunnittelivat taiteilijat Vladimir L. Semjonov, Serafima E. Jakovleva ja Anna A. Jatskevitš.
Hruštšovin "suojasään" aikana 1960-luvulla tehdas kääntyi takaisin 1920-luvun mottoihin: "Taidetta arkeen" ja "Taidetta tuotantoon". Stalinin ajan mahtipontisuuden ja liiallisen koristelun jälkeen kiinnostus palasi valkoiseen posliiniin, tuotteiden muodon ja rakentavan lakonismin työstämiseen. Näinä vuosina Nina Slavina ja Inna Olevskaja olivat ehdolla maan johtavien koriste- ja taidetaiteen mestareiden joukossa, ja laajensivat posliinin ideaa luomalla suurenmoisia moniaiheisia kompositioita. Myös sellaiset taiteilijat ja kuvanveistäjät kuin Eduard Krimmer, Anna Leporskaja, Vladimir Semjonov ja Serafima Jakovleva työskentelivät aktiivisesti tehtaalla. Alkuperäisen, suuren mestarin Vladimir Gorodetskin taide muotoutui.
Maan vanhimman yrityksen vaiheittainen jälleenrakennus, uusien laitteiden ja tekniikoiden käyttöönotto posliinin valmistukseen mahdollisti tuotevalikoiman merkittävän lisäämisen ja monipuolistamisen. 1960-luvun lopulla tehdas loi teknologian ja toteutti ohutseinäisten luuposliinituotteiden teollisen tuotannon lisäämällä niiden valkoisuutta, ohuutta ja läpikuultavuutta. Tästä kehityksestä ryhmälle tehtaan asiantuntijoita myönnettiin Neuvostoliiton valtionpalkinto tieteen ja teknologian alalla. Taiteilijat N. B. Guseva ja N. P. Slavina saivat mahdollisuuden laajentaa luovaa valikoimaansa luomalla uusia muotoja ja maalauksia tästä hämmästyttävästä materiaalista. Tehdas osallistui 1970-luvulla aktiivisesti kotimaisiin ja kansainvälisiin taide- ja teollisuusnäyttelyihin. Taideosasto säilytti johtajuutensa upeiden taideteosten luomisessa, maalattuja posliinipaneeleja ja astiastoja suunnitelivat taiteilijat A. V. Larionov ja T. V. Afanas'eva. Vuonna 1980 "erityisenä tunnustuksena tuotannon ja kansainvälisen yhteistyön kehittämisestä" tehtaalle myönnettiin arvostettu kansainvälinen "Golden Mercury" palkinto.