stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antanas Smetona
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antanas Smetona Wikimedia Commonsissa
Liettuan presidentit (1918–1940)
Antanas Smetona | Aleksandras Stulginskis | Kazys Grinius | Jonas Staugaitis | Aleksandras Stulginskis | Antanas Smetona | Antanas Merkys | Justas Paleckis
Huomautukset:
↑  de facto
↑  presidenttiyttä ei ole tunnustettu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Liettuan neuvosto, Smetona alarivillä keskellä.
Smetona kuvattuna 10 litin kolikossa.
Teo Snellman

Teo Snellman vuonna 1938
Teo Kaarlo Snellman (28. huhtikuuta 1894 Tampere – 14. lokakuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen lähetystöneuvos, kääntäjä, kasvissyönnin edistäjä ja poliitikko. Vuosina 1940–1944 Snellman johti Suomen Kansallissosialistista Työjärjestöä.
Sukutausta

Teo Snellman oli J. V. Snellmanin pojanpoika. Teo pitikin isoisäänsä Johan Vilhelmiä sekä Eino Leinoa, Väinämöistä ja Mikael Agricolaa Suomen ensimmäisinä kansallissosialisteina.
Teo Snellmanin isä oli tie- ja vesirakennusten ylihallituksen ylijohtaja Karl Snellman. Teo Snellman kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1912 ja suoritti filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1919.
Snellman oli naimisissa taidemaalari Elsa Snellmanin kanssa. Myös hänen poikansa Klaus Snellman oli diplomaatti, Liman-, Manilan- ja Sofian-suurlähettiläs. Teo Snellman oli mallitoimiston johtaja Laila Snellmanin isoisä.
Ura

1920- ja 1930-luvulla Teo Snellman loi uraa diplomaattina Argentiinassa, Virossa ja Ruotsissa.
Vuosina 1933–1934 tapahtuneen niin sanottu Tukholman-selkkauksen jälkeen Snellman joutui eroamaan tehtävistään. Hän kieltäytyi lähtemästä Tukholmasta ministeriön määräämässä ajassa. Suurlähettiläs Rafael Erich syytti alaistaan osallistumisesta Margit Millénin toimittamaan ja suurlähettilästä herjaavaan kirjoitukseen kahdessa eteläruotsalaisessa pikkulehdessä. Selkkaus herätti huomiota molemmissa maissa, ja asiaa puitiin myös eduskunnassa. Snellman piti itseään syyttömänä, syytti kohtalostaan juutalaisia ja alkoi kirjoitella Suomen äärioikeiston lehtiin. Hän tutustui kansallissosialismiin ja teki yhteistyötä muun muassa Suomalaissosialistisen Työväenpuolueen kanssa. Jatkosodan päätyttyä hän joutui natsiyhteyksien vuoksi eräiden muiden kanssa sisäministeri Kaarlo Hillilän määräyksestä maansisäiseen karkotukseen maaseudulle.
Teo Snellman oli terveellisten ruokatapojen ja vegetarismin eli kasvissyönnin uranuurtajia Suomessa, Panu Rajalan arvelun mukaan ”ehkä esikuvansa Hitlerin vaikutuksesta”. Hän kannatti erityisesti Are Waerlandin luomaa Waerland-ravitsemusoppia. Snellman kirjoitti useita kirjoja politiikasta, juutalaisvastaisuudesta ja terveellisistä elämäntavoista sekä holokaustia koskevista epäilyksistä.
Teokset

Ulkokansalaistoiminta ja siirtolaisten huolto I–II, Suomi-seura, 1929
Erich, Maydel ja Tukholman selkkaus, 1936
Ahvenanmaan kysymys ja Suomi–Ruotsi-ongelma, 1939
Suomalainen ihanneravinto: Laktovegetaarinen keittokirja (4. uud. p.), 1977
Paastoamalla terveeksi, 1979
Parantava paasto: Paasto parannuskeinojen kuningas, 1988
Aiheesta muualla

Snellman, Teo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Phil Parkes

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 8. elokuuta 1950 (ikä 74)
Syntymäpaikka: Sedgley, Englanti
Pelipaikka: maalivahti
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1967–1970 | Walsall |  |  |
| 1970–1979 | Queens Park Rangers |  |  |
| 1979–1990 | West Ham United |  |  |
| 1990–1991 | Ipswich Town |  |  |
Maajoukkue
| 1974 | Englanti | 1 | (0) |

Philip Benjamin Neil Frederick "Phil" Parkes (s. 8. elokuuta 1950 Sedgley) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi maalivahtina.
Parkes aloitti ammattilaisuransa Walsallin joukkueessa. Vuodet 1970–1979 hän edusti Queens Park Rangersia ja vuodet 1979–1990 West Ham Unitedia. Hän voitti FA Cupin West Hamin riveissä vuonna 1980. Parkes päätti pelaajauransa Ipswich Townissa kaudella 1990–1991.
Parkes pelasi Englannin maajoukkueessa ainoan kerran huhtikuussa 1974 ystävyysottelussa Portugalia vastaan. Lissabonissa pelattu ottelu päättyi maalittomaan tasapeliin.
Sulo Parkkinen

Sulo Armas Parkkinen (21. huhtikuuta 1930 Kotka – 10. kesäkuuta 2013 Kotka) oli suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli tukimies.
Parkkinen edusti Suomen jalkapallomaajoukkuetta kahdessa A-maaottelussa ja yhdessä B-maaottelussa vuosina 1953–1955. Hän oli varamiehenä Suomen olympiajoukkueessa Helsingissä 1952. Hän voitti Kotkan Työväen Palloilijoiden riveissä Suomen mestaruuden vuosina 1951 ja 1952. Vuonna 1953 Parkkinen osallistui lehdistön miehistössä voitokkaaseen (3–0) otteluun maajoukkuetta vastaan. Hän kuului myös TUL:n liittojoukkueeseen.
Sulo Parkkinen osallistui vielä kauden aikana joukkueen peleihin, kun KTP voitti Suomen Cupin 1958. Hän toimi myös KTP:n Suomensarjan joukkueen 1962 valmentajana.
Parkkinen oli ammatiltaan työmies.
Radosław Sobolewski

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Radosław Sobolewski
Syntymäaika: 13. helmikuuta 1976 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Białystok, Puola
Pituus: 182 cm
Paino: 79 kg
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1994-1997 1998-2002 2003-2004 2005-2013 2013-2016 | Jagiellonia Białystok Wisła Płock Dyskobolia Grodzisk Wisła Krakova Górnik Zabrze | 98 (17) 110 (12)  38 (7)  186 (14)  80 (10) |
Maajoukkue
| 2003-2007 | Puola | 32 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2016.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 2016.
Radosław Sobolewski (s. 13. joulukuuta 1976 Białystok) on puolalainen jalkapalloilija, joka pelasi keskikenttäpelaajana. Hän on 182 cm pitkä ja painoi 79 kg. Hän voitti Puolan mestaruuden vuosina 2005, 2008 ja 2009 Wisła Krakovan paidassa. Uransa lopulla hän edusti Górnik Zabrzea.
Ura

Sobolewski aloitti ammattilaisuransa vuonna 1994 Jagiellonia Białystokn joukkueessa. Ensimmäisen seurajoukkuemaalinsa hän teki vasta vuonna 2003 Dyskopolia Grodziskin paidassa, jossa hän kaikkiaan teki seitsemän maalia. Maajoukkueessa Sobolewski debytoi vuoden 2003 EM-karsinnoissa Viroa vastaan. Hän oli mukana MM-kisoissa 2006 ja pelasi Puolan kahdessa ensimmäisessä ottelussa avauskokoonpanossa mutta saatuaan punaisen kortin ottelussa Saksaa vastaan hän ei päässyt kolmanteen otteluun.
Saavutuksia

21 A-maaottelua
MM-kisoissa 2006
Puolan mestaruus Wisła Krakówissa 2005, 2008, 2009, 2011
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Radosław Sobolewski (90minut.pl)
Puolan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Boruc |
2 Jop |
3 Gancarczyk |
4 Baszczyński |
5 Kosowski |
6 Bąk |
7 Sobolewski |
8 Krzynówek |
9 Żurawski |
10 Szymkowiak |
11 Rasiak |
12 Kuszczak |
13 Mila |
14 Żewłakow |
15 Smolarek |
16 Radomski |
17 Dudka |
18 Lewandowski |
19 Bosacki |
20 Giza |
21 Jeleń |
22 Fabiański |
23 Brożek |
Valmentaja Janas
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola
Parkkinan vanha kirkko

Parkkinan vanha kirkko eli Pyhän Mikaelin kirkko (храм Святого Михаила) oli Petsamon ortodoksisen seurakunnalle kuulunut kirkko Petsamon kirkonkylässä Parkkinassa. Kirkkoa kutsuttiin myös Kalastajien kirkoksi. Parkkinassa sijaitsi myös seurakunnan pääkirkko eli Parkkinan kirkko.
Kirkko oli rakennettu alkujaan kalastajien varoilla Trifonan kylään tsasounaksi vuonna 1808. Kirkoksi se oli laajennettu vuosina 1880-1885 kauppias Roman Šerbukin lahjoittamilla varoilla. Vuosina 1894-1899 kirkko purettiin ja siirrettiin Parkkinaan. Kirkko oli kahdeksan metriä pitkä, neljä metriä leveä ja 3,5 metriä korkea. Puurakenteisen kirkon edessä oli erillinen kellokatos.
Kirkko jäi ehjänä paikalleen, kun Petsamo luovutettiin Neuvostoliitolle vuonna 1944.
Timo Parkkonen

Timo Parkkonen (s. 7. heinäkuuta 1952 Lahti) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigassa vuosina 1973–1977 ja oli kevään 1976 pudotuspelien pistepörssin ykkönen yhdessä Porin Ässien Rauli Levosen kanssa.
Parkkonen edusti koko pääsarjauransa ajan Helsingfors IFK:ta. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigan runkosarjassa yhteensä 109 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 26 + 23 = 49 ja jäähymääränsä 50 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi seitsemän ottelua ja kokosi niissä tehopisteet 4 + 2 = 6 sekä jäähyminuutteja neljä. Parkkonen saavutti urallaan yhden Suomen mestaruuden (-74) ja yhden SM-hopean (-75). Parkkonen pelasi myös viisi kautta Ruotsissa. Sekä Eliserienissä ( Björklöven, Umeå), että Allsvenskanissa (Huddinge IK, Huddinge). Ruotsissa otteluita 162, maaleja 100, syöttöjä 87, yhteensä 187 pistettä. Jäähyjä 182 min  PPG 1,15 .lähde?
Ioánnis Paraskevópoulos

| Ioánnis Paraskevópoulos> Ιωάννης Παρασκευόπουλος.Kreikan pääministeri |
| --- | --- |
 30. joulukuuta 1963 – 18. helmikuuta 1964  
Edeltäjä:  Geórgios Papandréou
Seuraaja:  Geórgios Papandréou
Kreikan pääministeri
 22. joulukuuta 1966 – 3. huhtikuuta 1967  
Edeltäjä:  Stéfanos Stefanópoulos
Seuraaja:  Panagiótis Kanellópoulos
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. joulukuuta 1900 Theisóa, Kreikka
Kuollut: 8. huhtikuuta 1984 (83 vuotta) Ateena, Kreikka
Ammatti:  pankkiiri, taloustieteen professori, poliitikko
Tiedot
Koulutus:  Ludwig Maximilianin yliopisto München Jenan yliopisto Leipzigin yliopisto Lontoon yliopisto
Uskonto:  ortodoksi
Ioánnis Paraskevópoulos (kreik. Ιωάννης Παρασκευόπουλος, 25. joulukuuta 1900 Theisóa, Kreikka – 8. huhtikuuta 1984 Ateena, Kreikka) oli kreikkalainen taloustieteilijä, pankkiiri, poliitikko ja kaksinkertainen virkamieshallitusten pääministeri. Lisäksi hän oli moninkertainen ministeri.
Opinnot ja ammatilliset tehtävät

Ioánnis Paraskevópoulos opiskeli oikeustiedettä ja taloustiedettä Ateenan yliopistossa ja valmistuttuaan hän jatkoi laki- ja talousopintoja Münchenin, Jenan, Leipzigin ja Lontoon yliopistoissa. Hän suoritti tohtorintutkinnon Leipzigissa ja Lontoossa. Hän työskenteli 1920-luvulla Deutsche Bankissa ja British Midland Bankissa. Vuonna 1929 hän palasi Kreikkaan ja sen keskuspankkiin.
Vuonna 1936 Paraskevópoulos siirtyi akateemiselle uralle. Hänet valittiin Ateenan yliopiston poliittisen taloustieteen apulaisprofessoriksi sekä vuonna 1938 Ateenan kauppakorkeakoulun professoriksi. Vuonna 1939 hän aloitti apulaisprofessorina ja 1942 valtiotieteen professorina Panteion-yliopistossa. Vuonna 1961 hänestä tuli Panteion-yliopiston yliopiston rehtori.
Poliittiset tehtävät

Paraskevópoulos toimi 1940-luvulta lähtien ministeritehtävissä; Nikólaos Plastírasin hallituksessa 1945 huoltoministerinä ja kansantalousministerinä, Pétros Voúlgarisin halituksessa 1945 huoltoministerinä, arkkipiispa Damaskinóksen hallituksessa 1945, Dimítrios Kiousópouloksen hallituksessa 1952 sekä Konstantínos Karamanlísin hallituksissa kauppa-, teollisuus- ja työministerinä 1950-luvulla.
Marraskuun 1963 vaalien jälkeen Kreikan poliittinen tilanne ajautui umpikujaan vuoden loppuun mennessä. Väliaikaiseksi ratkaisuksi kuningas Konstantin pyysi Paraskevópoulosta muodostamaan virkamieshallituksen, kunnes seuraavat parlamenttivaalit saadaan järjestettyä. Samanaikaisesti pääministeriyden lisäksi hän toimi sisäministerinä, joka oli olennainen rooli vaalijärjestelyissä. Paraskevópouloksen virkamieshallitus toimi helmikuuhun 1964, jonka jälkeen vaalivoittaja Keskustaunionin Geórgios Papandréou muodosti uudelleen hallituksensa.
Kreikan poliittinen tilanne jatkui edelleen rauhattomana. Niinpä Stéfanos Stefanópouloksen hallitus kaatui oikeistolaisen Kansallisradikaali unioni -puolueen vedettyä tukensa hallitukselta. Kuningas Konstantin joutui jälleen tilanteeseen, jossa Paraskevópouloksen virkamieshallitus nähtiin ratkaisuksi seuraaviin vaaleihin asti. Paraskevópoulos toimi tällä kertaa myös puolustusministerinä. Maaliskuun lopussa 1967 Paraskevópoulos jätti kuitenkin hallituksensa eron, kun Kansallisradikaalit vetivät tukensa hallitukselta muodostaen sen jälkeen itse uuden hallituksen puolueensa johtaja Panagiótis Kanellópoulos pääministerinä. Huhtikuun 1967 jälkeen Paraskevópoulos jäi eläkkeelle julkisesta elämästä.
Paraskevópoulos kuoli 83-vuotiaana vuonna 1984.
Parma (Komi)

Parma (komiksi ja venäjäksi Парма) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Usinskin kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Usa-joen rannalla 12 kilometriä Usinskista lounaaseen. Asukkaita on 1 300 henkeä (vuonna 2009).
Taajama on perustettu vuonna 1978. Sen nimi perustuu komin sanaan parma ’korkealla paikalla kasvava kuusikko, aarniometsä, harjanne’.
Pável Pardo

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Pável Pardo Segura
Syntymäaika: 26. heinäkuuta 1976 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Guadalajara, Meksiko
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1993-1998  1998-1999  1999-2006 2006-2008 2009- | Atlas de Guadalajara UAG Tecos Club América VfB Stuttgart Club América | 156 (7)  34 (5)  244 (22)  71 (4) |
Maajoukkue
| 1996–2009 | Meksiko | 146 (10) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 24. heinäkuuta 2018.
Pável Pardo Segura (s. 26. heinäkuuta 1976 Guadalajara, Jalisco, Meksiko) on meksikolainen jalkapalloilija, joka pelasi Euroopassa Saksan Bundesliigassa VfB Stuttgartin joukkueessa.
Pardo pelasi Meksikon maajoukkueessa 146 ottelua ja teki niissä kymmenen maalia vuosina 1996–2009. Heinäkuun 2018 loppuun mennessä vain kolme meksikolaista on pelannut maaotteluita häntä enemmän. Saksan MM-kilpailuissa 2006 Pardo pelasi avauskokoonpanossa kaikissa Meksikon neljästä ottelusta.
Saavutukset > Maajoukkue

CONCACAF Gold Cup: 1998, 2003
Maanosaliittojen cup: 1999
Saavutukset > Seurajoukkueet

Meksikon mestaruus: Kesä 2002, Clausura 2005 (Club América)
CONCACAF Champions' Cup: 2006 (Club América)
Saksan mestaruus: 2007 (VfB Stuttgart)
Smolnan instituutti

Smolnan instituutin pääsisäänkäynti
Smolnan instituutti vuonna 1823
Smolnan instituutti tai Smolna (ven. Смо́льный институт, Smolnyi institut) on rakennustaiteellinen muistomerkki ja hallinnollinen keskus Pietarissa Venäjällä.
Klassismia edustava Giacomo Quarenghin suunnittelema Smolnan instituutti rakennettiin vuosina 1806–1808 laajennukseksi vieressä olevalle barokkityylisen Smolnan luostarille, jonka tiloissa vuosina 1764–1917 toimi aatelistytöille tarkoitettu oppilaitos, joka oli laatuaan Euroopan ensimmäinen.
Naisten koulutuslaitos

Rakennuksen tilasi Giacomo Quarenghilta aatelistyttöjen koulutusyhdistys, ja se rakennettiin kouluksen kehittämisen uudistaja Ivan Betskoin aloitteesta ja Katariina II:n vuonna 1764 antaman asetuksen mukaisesti nimellä Smolnyi institut blagorodnik djevitš (ven. Смо́льный институт благородных девиц, Smolna instituutti aatelistytöille). Katariina II valvoi koulun toimintaa henkilökohtaisilla käynneillä ja kirjeenvaihdolla oppilaitten kanssa.
Vuosina 1772-1776 Dmitri Levitski maalasi Katariina Suuren tilaaman sarjan muotokuvia (Smolnianki Levitskogo) seitsemästä hyvinmenestyneestä naisoppilaasta koulussa esittämiensä näytelmien rooliasuissa, jotka olivat instituutin ensimmäisten valmistuneiden joukossa.
Instituutin perustaminen oli merkittävä askel naisten koulutustarjonnassa Venäjällä. Muodollisen koulutuksen tarjoaminen naisille aloitettiin vasta vuonna 1764 ja 1765, jolloin Katariina II perusti ensin Smolnan instituutin aatelistytöille ja sitten Novodevitšij-instituutin muille tytöille. Smolna oli Venäjän ensimmäinen naisten koulutuslaitos, ja se jatkoi toimintaansa Venäjän keisarinnan henkilökohtaisessa suojeluksessa aina vuoden 1917 vallankumoukseen asti.
Naisten koulutuslaitos > Opintosuunnitelma

Koulun alkuaikoina oppilaat jaettiin neljään (tai viiteen) ikäluokkaan: (4-6-vuotiaat), 6-9-vuotiaat, 9-12-vuotiaat, 12-15-vuotiaat ja 15-18-vuotiaat. Koulutuksen kesto oli 12 vuotta. Instituutti myönsi kaikille instituutin oppilaille tietyn väriset koulupuvut: kaikkein nuorimmat - ruskea, vähän vanhemmat - tummansininen, sitä vanhemmat - sininen ja vanhimmat - valkoinen. Ruskea väri symboloi maanläheisyyttä ja oli käytännöllinen erityisesti nuoremmille lapsille. Vaaleammat värit symboloivat lisääntynyttä koulutusta ja tarkkuutta. Vanhempien tai sukulaisten, jotka laittoivat tyttärensä instituuttiin, oli allekirjoitettava kuitti siitä, että he eivät vaatisi tätä takaisin.
Vanhemmat vierailivat tyttäriensä luona vain määrättyinä päivinä johtajan luvalla, koska instituutin piti kokonaan korvata perhe.
Keisarinna Maria Fjodorovnan aloitteesta vuodesta 1797 lähtien opintosuunnitelma lyheni yhdeksänvuotiseksi: kaikkein nuorinta ikäluokka ei enää opetettu ja alin porvaristyttöjen luokka aloitti 10-vuotiaina. Aatelistytöt rajattiin opiskelemaan erilleen porvaristytöistä. Sosiaaliset ja humanistiset ihanteet opetuksessa korvattiin käytännönläheisimmillä ja naisellisemmilla. Koulupukujen värit olivat sininen, harmaa ja valkoinen.
Opetuksessa kiinnitettiin erityistä huomiota Jumalan lakiin (uskonto) ja kieliin (kotimaiset ja ulkomaiset). Ohjelmaan kuului myös venäläisen kirjallisuuden, maantiedon, laskutaidon, musiikin, tanssin, piirtämisen, tapojen ja taloudenhoidon opetusta. Päähuomio kiinnitettiin moraaliseen kasvatukseen.
Elämä instituutissa oli yksinkertaista ja hygieniavaatimusten mukaista. Toisella asteella lisättiin opintoihin historia ja maantiede; kolmannella asteella sanataide, kuvanveisto, arkkitehtuuri, heraldiikka, fysiikka ja sorvaus. Ylimpien luokkien oppilaat määrättiin vuorotellen junioriluokkaan perehtymään käytännön opetusmenetelmiin. Oppitunnit olivat klo 7-11 ja klo 12-14, ympäri vuoden ilman lomia. Oppitunnit vuorottelivat ulkoilmassa tai liikuntahallissa tehtyjen fyysisten harjoitusten, päivittäisten kävelylenkkien ja leikkien kanssa. Kolmen vuoden välein ennen seuraavalle asteelle siirtymistä pidettiin kokeet, jotka mittasivat edistymistä. Ruumiillisia rangaistuksia tai rangaistuksia yleensäkään ei käytetty ja opettajien tuli olla oppilaitaan kohtaan lempeitä ja ymmärtäväisiä.
Vanhemmat ja nuoremmat tytöt asuivat ja opiskelivat rakennuksen eri osissa. He eivät kommunikoineet keskenään ja heillä oli erilliset vapaa-ajantilat, he  liikkuivat eri aikoina ruokasaliin, kirkkoon ja makuusaleihin.
Koulu oli jaettu vuonna 1904 luokka-asteisiin I-VII ja se rinnastettiin lukiotasoiseen opetukseen. Koulun päättäjäisjuhliin toukokuussa osallistui aina keisariperhe. Parhaille oppilaille jaettiin Katariina II:n monogrammilla koristettu kulta-valkoinen nauharuusuke. Monista koulun oppilaista tuli hovineitoja, kunnianeitoja tai hovinaisia.
Naisten koulutuslaitos > Oppilaat

Instituutti hyväksyi aluksi oppilaikseen 200 tyttöä: ​​everstien ja todellisten valtioneuvosten eli rankijärjestelmän VI-IV luokan virka-arvoisten isien tyttäret julkisella kustannuksella ja perinnöllisten aatelisten tyttäret vuosimaksua vastaan sekä valmisti heidät hovi- ja yhteiskuntaelämään. Tavanomainen oppilaan lukukausimaksu oli 300-350 ruplaa vuodessa, mutta joistakin oppilaista maksettiin paljon enemmän, ja nämä varat menivät köyhien tyttöjen kouluttamiseen. Yli puolet tytöistä opiskeli hyväntekeväisyysjärjestön tukemina.
Talvella oppilaat vierailivat Eremitaasissa, Keisarillisessa lainauskirjastossa, Taideakatemian näyttelyissä, kasvitieteellisessä puutarhassa, Taurian palatsissa ja teollisuusnäyttelyissä. Kymmenen parasta ylioppilasta, jotka palkittiin Katariina II:n nauharuusukkeella, pääsivät johtajan ja opettajien kanssa Talvipalatsiin, jossa heidät esiteltiin keisarille. Oppilaista käytettiin heidän valmistuttuaan nimitystä smolnyi.
Vuonna 1848 instituutissa avattiin kaksivuotinen pedagoginen luokka naisopettajien (ven. Классная дама, klassdame) koulutusta varten, ja porvaristyttöjen osasto muutettiin Pietarin Aleksanterin kouluksi (vuodesta 1891 Aleksanteri-instituutti). Vuosina 1859-1862 tehtiin opintouudistus ja opetussuunnitelma muutettiin seitsenvuotiseksi sekä maantieteen, luonnontieteen, historian ja venäjänkielen opetusta lisättiin. Myös aatelistyttöjen ja porvaristyttöjen opetusta yhdistettiin ja lomiakin alettiin myöntää. Vuodesta 1895 lähtien opetussuunnitelmaan lisättiin pedagogiikka, oikeustiede ja hygieniikka, jotka täydensivät tyttöjen ammatillista koulutusta opettajiksi. 1900-luvun alussa instituutissa opiskeli 600 oppilasta ja siellä oli 190 hengen henkilökunta.
Neuvostoaika ja sen jälkeen

Lokakuussa 1917 ruhtinatar V. Golitsinan (В. В. Голицыной) johtama instituutti muutti Novotšerkasskiin. Helmikuussa 1919 siellä pidettiin viimeinen valmistujaistilaisuus ja saman vuoden kesällä opettajat ja loput oppilaat lähtivät Venäjältä valkoisen armeijan mukana. Instituutti perustettiin uudelleen Serbiaan, jossa se toimi vuoteen 1932 asti.
Venäjän vallankumouksen aikoihin elokuusta 1917 lähtien rakennuksessa toimi Pietarin työläis- ja sotilasneuvosto sekä Venäjän neuvostojen toimeenpaneva keskuskomitea. Marraskuun 6. päivästä lähtien Vladimir Lenin johti sieltä käsin lokakuun vallankumousta. Maaliskuuhun 1918 saakka Smolna toimi neuvostohallituksen päämajana. Sen jälkeen siellä työskentelivät Pietarin kaupunkineuvosto, läänin ja kaupungin korkeimmat puolue-elimet ja vuodesta 1927 lähtien NKP:n aluekomitea. Vuonna 1934 rakennuksessa murhattiin Sergei Kirov.
Nykyään Smolnan instituuttirakennuksessa toimii Pietarin kaupunginhallitus. Neuvostoaikana museoitu Leninin työhuone ja Nadežda Krupskajan makuuhuone on säilytetty ennallaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Smolnan instituutti Wikimedia Commonsissa
Muotokuvasarja instituutin oppilaista, 1772-1776. Myötäpäivään: Jekaterina Moltšanova, Aleksandra Levsina, Feodosia Rževskaja (oik.) ja Nastasia Davidova; Jekaterina Nelidova, Jekaterina Hruštšova ja Jekaterina Hovanskaja; Natalia Borštšova ja Glafira Alimova.
Smolnan instituutin oppilaita tanssitunnilla 1913
Parhaille oppilaille myönnetty nauharuusuke, jossa on Katariina II:n monogrammi
Paramagnetismi

Ilman magneettikenttää
Heikko magneettikenttä
Voimakas magneettikenttä ja matala lämpötila
Paramagnetismi on eräs joillakin aineilla havaittava elektroneista johtuva magneettisuuden muoto, joka ilmenee kun aine on ulkoisessa magneettikentässä. Kun paramagneettiseen aineeseen tuodaan ulkoinen magneettikenttä, se vetää paramagneettista ainetta heikosti puoleensa. Paramagneettisten aineiden magnetoituma kuitenkin häviää täysin, kun ulkoinen magneettikenttä poistetaan, toisin kuin ferromagneettisilla aineilla.
Paramagneettisia aineita ovat jotkin suolat, siirtymämetallien kompleksit; molekyylit, joilla on parittomia elektroneja kuten NO2, ja vapaat radikaalit kuten trifenyylimetyyli.  Metalleista paramagneettisia ovat muun muassa alumiini ja platina.
Paramagneettiset aineet sisältävät pysyviä dipolimomentteja, magneettisia momentteja, jotka johtuvat aineiden atomien elektronien spineistä ja rataliikemäärämomenteista. Nämä magneettiset momentit ovat ilman ulkoisen magneettikentän vaikutusta täysin epäjärjestäytyneessä tilassa, mutta ulkoisessa magneettikentässä niistä osa järjestäytyy osoittamaan magneettikentän kanssa samaan suuntaan. Kun ulkoisen magneettikentän voimakkuutta kasvatetaan, yhä useampi magneettinen momentti järjestäytyy sen suuntaiseksi. Lopulta saavutetaan saturaatiomagnetisaatio, jossa kaikki magneettiset momentit ovat järjestäytyneitä ulkoisen magneettikentän suuntaisesti eikä magneettikentän voimakkuuden lisääminen enää muuta aineen tilaa. Käytännössä paramagneettisten aineiden saturaatiomagnetisaatio on erittäin vaikea saavuttaa paitsi hyvin matalissa lämpötiloissa.