stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ullavan kirkonkylä

| Ullavan kirkonkylä |
| --- | --- |
 Ullavan kirkko.
 fiUllava 
 63°42′22″N, 23°53′31″E 
Valtio:   Suomi
Maakunta:  Keski-Pohjanmaa
Seutukunta:  Kokkolan seutukunta
Kunta:  Kokkola
Entinen kunta:  Ullava
Asutustyyppi:  kirkonkylä
Korkeus merenpinnasta:  91  m
Ullavan kirkonkylä on entisen Ullavan kunnan kirkonkylä, joka toimi myös kunnan hallinnollisena keskuksena. Keski-Pohjanmaalla sijaitseva Ullavan kirkonkylä kuuluu nykyään Kokkolan kaupunkiin. Kirkonkylä ei enää muodosta tilastollista taajamaa (vielä vuonna 2000 se muodosti taajaman, jolloin siellä oli 220 asukasta).
Kantatieltä 63 erkanee seututie 757, joka kulkee luoteeseen kirkonkylän halki ja jatkaa sieltä edelleen kohti Kälviän kirkonseutua, jossa se yhtyy valtatiehen 28. Ullavan kirkonkylässä seututiestä erkanee pohjoiseen Kannuksen keskustaajamaan vievä yhdystie 7540. Kirkonkylässä sijaitsee Ullavan kirkko, koulu ja urheilukenttä. Kirkonkylässä virtaa sinne etelästä tuleva Vionoja.
Undekanoli

| Undekanoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  112-42-5
PubChem CID:  8184
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C11H24O
Moolimassa:  172,308 g/mol
Ulkomuoto:  väritön neste
Sulamispiste:  15,9 °C
Kiehumispiste:  245 °C
Tiheys:  0,83 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,0057 g/l (20 °C)
Undekanoli eli 1-undekanoli eli n-undekanoli eli undekyylialkoholi on primäärinen suoraketjuinen alkoholi, jossa on yksitoista hiiliatomia. Yhdiste on palavaa ja huoneenlämmössä väritöntä nestettä ja sen molekyylikaava on C11H24O ja rakennekaava CH3(CH2)10OH.
1-undekanolin moolimassa on 172,308 g/mol, sulamispiste 15,9 °C, kiehumispiste 245 °C, tiheys 0,8298 g/cm3, leimahduspiste 113 °C, taitekerroin 1,43918 (20 °C) ja CAS-numero 112-42-5. Joissain yhteyksissä undekanolin CAS-numerona on 30207-98-8. Undekanoli ei liukene veteen, mutta liukenee etanoliin ja eetteriin.
Undekanolia esiintyy sitrushedelmissä. Tuoksultaan yhdiste on sitrushedelmien kaltainen ja maultaan rasvainen.
Lyhytaikainen altistuminen undekanolille voi aiheuttaa ärsytystä silmiin, ihoon ja hengitysteihin. Pitkäaikainen ja toistuva altistuminen yhdisteelle kuivattaa ihoa.
Undekanolia tuotetaan synteettisesti pelkistämällä undekanaalia. Yhdistettä käytetään aromiaineena muun muassa alkoholittomissa juomissa, jäätelöissä ja makeisissa. Undekanolia voidaan käyttää myös muovinpehmentimien valmistuksessa. Tähän käyttöön se esteröidään ftaalihapon kanssa, jolloin muodostuu diundekyyliftalaattia. Undekanolia voidaan käyttää myös yhdessä muiden alkoholien kanssa. Esimerkiksi nonanoli, undekanoli ja ftaalihappo muodostavat nonyyliundekyyliftalaattia ja undekanoli ja dodekanoli reagoivat ftaalihapon kanssa undekyylidodekyyliftalaatiksi.
Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa, esimerkiksi karvakuismassa (Hypericum hirsutum) ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Aiheesta muualla

Undekanolin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: 1-Undecanol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): 1-Undecanol (englanniksi)
ChemBlink: 1-Undecanol (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Undecanol (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - 11OH (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - 11OH (englanniksi)
Alkoholit
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| metanoli | etanoli | propanoli | butanoli | pentanoli | heksanoli | heptanoli | oktanoli | nonanoli | dekanoli | undekanoli | dodekanoli |
| CH3OH | C2H5OH | C3H7OH | C4H9OH | C5H11OH | C6H13OH | C7H15OH | C8H17OH | C9H19OH | C10H21OH | C11H23OH | C12H25OH |
STS-125

STS-125 oli Nasan 126. avaruussukkulalento. Se oli Hubble-avaruusteleskoopin viides ja samalla viimeinen huoltolento (HST SM-04, Hubble Space Telescope Servicing Mission 4). Edellinen huoltolento tehtiin maaliskuussa 2002. Se lennettiin Atlantis-sukkulalla, ja se oli sukkulan 30. lento. Avaruussukkula laukaistiin Kennedyn avaruuskeskuksesta 11. toukokuuta 2009 kello 21.01 Suomen aikaa. Sukkula laskeutui 12 päivää kestäneen lennon jälkeen Edwardsin lentotukikohtaan 24. toukokuuta 2009 kello 18.39 Suomen aikaa.
Hubble sai uusia kameroita, gyroskooppeja ja akkuja, joiden avulla sen toivotaan pystyvän jatkamaan toimintaansa vuoteen 2014 asti. Huoltotyöt vaativat viisi avaruuskävelyä. Teleskoopin vikaantuneiden gyroskooppien rikkinäiset osat vaihdettiin. Hubblen pääkamera korjattiin ja se sai rinnalleen myös ultravioletti- ja infrapunavaloa näkevän WFC3-kameran. Lisäksi asennettiin uusi kaukaisia kohteita havainnoiva spektrografi. Hubblen lämpöeristystä vaihdettiin ja lisättiin.
Miehistö

Scott Altman (4. lento) – Komentaja
Gregory C. Johnson (1.) – Pilotti
Michael T. Good (1.) – Tehtäväspesialisti 1
K. Megan McArthur (1.) – Tehtäväspesialisti 2
John M. Grunsfeld (5.) – Tehtäväspesialisti 3
Michael J. Massimino (2.) – Tehtäväspesialisti 4
Andrew J. Feustel (1.) – Tehtäväspesialisti 5
Tilastoja

157. Yhdysvaltain miehitetty avaruuslento
126. sukkulalento STS-1:n jälkeen
30. Atlantiksen lento
101. avaruussukkula Challengerin onnettomuuden jälkeinen lento
13. avaruussukkula Columbian onnettomuuden jälkeinen lento
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nasan STS-125 HST-SM4 kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Hubble Service Mission Four Factsheet (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf) (englanniksi)
Hubble Servicing Mission 4 at ESA/Hubble site (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Up to the minute Mission Status (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: STS-119 | Nasan avaruussukkulalennot | Seuraaja: STS-127 |
STS-125 lähestyy Hubblea 13.5.2009 ennen kuin se siirretään sukkulan rahtitilaan huoltoa varten.
Vega (kuunari)

Vega kuuluu Suomessa sotakorvauksina rakennettuihin 300 tonnin puurakenteisiin merikuunareihin. Vega rakennettiin Oy Laivateollisuus Ab:n telakalla Pansiossa, Turussa ja toimitettiin Neuvostoliittoon vuonna 1952. Alusta on käytetty Neuvostoliitossa koululaivana, ja sen kotisatama oli Tallinna.
Alus poistettiin käytöstä vuonna 1979. Vega oli tarkoitus kunnostaa Virossa Viron merenkulkumuseon voimin, mutta hanke ei onnistunut. Hän seisoi vuosina 1979−1986 Piritan satamassa sekä vuosina 1986−1997 vetotelakkahallissa nykyisessä Peetrin satamassa Kalamajassa.
Suomessa esiintyi kiinnostusta aluksen kunnostamiseen näytteenä sotakorvausten yhdestä erikoisesta osasta ja suomalaisesta laivanrakennuksesta. Kunnostuksesta vastaamaan perustettiin 3. kesäkuuta 1996 Vega-säätiö. 7. joulukuuta samana vuonna allekirjoitetulla sopimuksella Vega luovutettiin irtaimistoineen säätiölle. Kesäkuussa 1997 alus siirrettiin Pietarsaareen.
Aluksen ominaisuuksia

Pituus koulukuunarina 51,70 m
Syväys lastissa 3,30 m
Bruttovetoisuus 332 BRT
Purjepinta-ala eri purjekokoonpanoissa 715–840 m2
Pääkone kolmisylinterinen June-Munktell, teholtaan 225 akselihevosvoimaa
Tökötti

Koivuntuohiterva tehdään tislaamalla tuohta ilmatiiviisti, lopputuote koostuu tuhkasta ja tisleestä.
Tökötti eli koivuterva eli tuohiterva (lat. pyroleum betulae) on koivun kuoresta ja tuohesta kuivatislaamalla tehtyä jäykähköä, tummanruskeaa massaa. Kivikaudella tököttiä valmistettiin  kuumentamalla tuohta hapettomassa astiassa tai tiukkana käärönä. Tällöin tuohi ei syttynyt palamaan, vaan lämpeni, ja siitä irtosi tummaa, tervan kaltaista ainetta. Sekoittamalla massaan eläinten karvoja, mehiläisvahaa tai muuta vastaavaa muodostui pihkamaista liimaa, joka pehmeni lämpimänä ja kovettui jäähtyessään. Nykyisin sellaista ainetta kutsuttaisiin kuumaliimaksi. Suomessa tököttiä on valmistettu oman kotitalouden tarpeiksi ja vähän myös teollisuuden raaka-aineeksi 1950-luvulle saakka.
Sana tökötti on lainaa venäjän kielen sanasta djogot (ven. дёготь), joka tarkoittaa tervaa. Nykykielessä tökötillä kuitenkin tarkoitetaan mitä tahansa epämääräistä ainetta.
Kemia

Tökötti sisältää monia fenoleja kuten guajakolia, kreosolia ja kresolia. Se liukenee dietyylieetteriin ja bentseeniin sekä osittain etanoliin. Tökötin pystyy erottamaan aistinvaraisesti muista tervalaaduista siten, että tökötin vaaleankeltaiseen vesiseokseen lisätään rautakloridia, jolloin seos muuttuu vihreäksi, kun taas havupuuterva muuttaa värin punaiseksi.
Käyttö

Kivikautista huipputeknologiaa oli vaihtoteräiset metsästysvälineet. Vaihtoteräisen veitsen varsi oli tehty hirven reisiluusta tai sääriluusta. Luu on puuvartta sitkeämpää ja paljon sitä kovempaa. Luun kärkeen kaiverrettuun uraan kiinnitettiin kvartsista tai piikivestä tehty kiviterä, jolla oli tietty leveys, pituus ja muoto. Kiviterä kiinnitettiin luuhun tökötin avulla. Kun kiviterä särkyi, saatiin tökötti juoksevaksi lämmittämällä sitä, jolloin terä oli helppo vaihtaa samankokoiseen varaterään. Uusi terä lukittui paikalleen luun uraan tökötin jäähtyessä.
Tökötti on soveltunut myös parkitsemiseen ja kansanomaiseen lääkintään, jossa sillä on hoidettu ihotauteja. Sitä käytettiin 1900-luvun alkupuolella myös nahan voitelemiseen etenkin Venäjällä, vaikka se aikaansai nahkaan tietyn ominaishajun. Puhdistetussa koivutervassa (lat. oleum betulinum rectificatum) on perusaineesta vain vesihöyryn kanssa haihtuvat osat. Sitä on aiemmin käytetty lääkkeenä ihon, kihdin ja reumatismin hoitoon.
Aiheesta muualla

Koivuntuohiterva
Purupihka oli muinaissuomalaisten purkkaa Yle Uutiset
Fjodor Dostojevski

| Fjodor Dostojevski |
| --- | --- |
 Vasili Perov, Fjodor Dostojevskin muotokuva, 1872.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta (J: 30. lokakuuta) 1821 Moskova, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 9. helmikuuta 1881 (59 vuotta) (J: 28. tammikuuta) Pietari, Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  kirjailija
Vanhemmat:  Mihail Andrejevitš Dostojevski (1789–1839) Maria Maria Fjodorovna Netšajeva (n. 1800–1837)
Puoliso:  Maria Dmitrijevna Isajeva (vih. 1857; k. 1864) Anna Grigorjevna Snitkina (1867–1881)
Uskonnollinen kanta:  ortodoksisuus
Kirjailija
Salanimi: –
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Aikakausi:  1844–1881
Tyylilajit:  realismi
Aiheet:  kristinusko, lapset, kansallismielisyys ja konservatismi
Kirjallinen suuntaus: realismi
Esikoisteos:  Köyhää väkeä (1844)
Pääteokset:  Rikos ja rangaistus (1866) Idiootti (1869) Karamazovin veljekset (1880)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
fedordostoevsky.ru
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Fjodor Mihailovitš Dostojevski (ven. Фёдор Миха́йлович Достое́вский  [ˈfʲɵdər mʲɪˈxajləvʲɪdʑ dəstɐˈjefskʲɪj] (ohje); 11. marraskuuta 1821 Moskova, Venäjän keisarikunta – 9. helmikuuta 1881 Pietari, Venäjä keisarikunta) oli venäläinen kirjailija, filosofi, esseisti ja toimittaja. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa lukeutuvat Rikos ja rangaistus (1866), Idiootti (1869), Riivaajat (1872) sekä Karamazovin veljekset (1880).
Dostojevskia pidetään yleisesti yhtenä romaanitaiteen suurista klassikkokirjailijoista. Dostojevskin teokset vaikuttivat merkittävästi kirjallisuudessa modernismiin, filosofiassa eksistentialismiin sekä useisiin psykologian koulukuntiin, teologiaan ja kirjallisuuskritiikkiin.
Elämäkerta > Lapsuus- ja nuoruusvuodet > Opiskeluvuodet Pietarissa

Pian äitinsä Maria Fjodorovnan kuoleman jälkeen vuonna 1837 Fjodor Dostojevski aloitti opinnot vuonna 1838 Nikolajevskin sotilasinsinööri-akatemiassa Pietarissa. Hänen päästyään pois vanhoillisesta lapsuudenkodistaan Moskovassa hänessä heräsi kiinnostus sivistystä kohtaan. Insinöörikoulu luonnontieteellisine opintoineen ja lukemattomine sotilasharjoitteineen ei kuitenkaan ollut paikka, jossa nuori Dostojevski olisi oppinut kaipaamaansa sivistystä.
Pietarissa Fjodor Mihailovitš kuitenkin alkoi opintojensa ohella lukea ahkerasti. Hän luki pitkälle yöhön kirjoja kynttilänvalossa tehden samalla muistiinpanoja lukemastaan. Hän luki paljon Victor Hugo'ta, Charles Dickensia, Homerosta, Shakespearea, Schilleriä, Corneillea, Racinea ja Goethea, kuten myös Ann Radcliffen sekä E. T. A. Hoffmannin uudempaa goottilaista kirjallisuutta. Vuoteen 1843 mennessä, kun Fjodor Dostojevski valmistui aliluutnantiksi, hän oli jo tehnyt päätöksen insinööriuran hylkäämisestä ja päättänyt ryhtyä kirjailijaksi. Hän erosi insinööriluutnantin tehtävistään vuonna 1846 ja alkoi elättää itseään pelkästään kirjoittamalla.
Elämäkerta > Kirjallisen uran alku

Dostojevskin ensimmäinen julkaistu kirjallinen työ oli käännös Honoré de Balzacin romaanista Eugénie Grandet vuonna 1844. Käännös oli luonteeltaan melko vapaamuotoinen. Sitä seurasivat useat muut käännökset, jotka eivät menestyneet. Rahapulassaan hän kirjoitti romaanin. Vuonna 1845 ilmestyi Dostojevskin Köyhää väkeä (Bednyje ljudi, suom. 1960) kirjeromaani, jonka luettuaan Sovremennik-lehden päätoimittaja Nikola Nekrasov julisti uuden Gogolin syntyneen. Teos oli myös myyntimenestys ja Vissarion Belinski kutsui sitä Venäjän ensimmäiseksi 'sosiaaliseksi romaaniksi'. Seuraava teos, pienoisromaani Kaksoisolento (Dvoinik, 1846, suom. 1960), ei saanut aikalaisten ymmärrystä ja Belinski antoi siitä erityisen kitkerän arvion. Sitä seurasi vuosina 1864-1868 joukko Otetšestvennyje zapiski (”Isänmaallisia kirjoituksia”) -lehdessä julkaistuja pienoiskertomuksia (Valkeat yöt, Netotška Nezvanova, Herra Prohartsin, Emäntä, Heikko sydän), joiden aikalaisvastaanotto ei ollut yhtä varaukseton. Dostojevski yritti elättää itsensä kirjoittamalla, mutta 1840-luvun lopun Pietarissa se osoittautui lähes mahdottomaksi. Tänä aikana hänellä oli suhde vuonna 1845 tapaamaansa kirjailija Avdotja Jakovleva Panajevaan.
Elämäkerta > Tuomio ja vankeus > Poliittinen toiminta

Dostojevski oli poliittisesti valveutunut ja kuului nuoruudessaan Ilja Petroševskin piiriin, jossa keskusteltiin muun muassa Charles Fourierin utopiasosialismista, minkä johdosta hänet muun piirin jäsenten ohella vuonna 1849 pidätettiin. Dostojevski vangittiin ja tuomittiin kuolemaan. Yhdessä muiden vankien kanssa hänet marssitettiin teloituspaikalle, pappi antoi viimeisen ehtoollisen, ja ensimmäiset vangit määrättiin teloitusriviin. Viime hetkellä paikalle saapui lähetti kertomaan armahduksesta. Todellisuudessa valeteloitus oli osa rangaistusta. Kokemus siirtyi myöhemmin muun muassa romaaniin Idiootti.
Dostojevski lähetettiin vankileirille Omskiin Siperiaan. Dostojevski vapautui vankileiriltä vuoden 1854 alussa, ja hänet lähetettiin rivisotilaaksi Semipalatinskiin. Vuonna 1857 Dostojevski sai ylennyksen, hänelle palautettiin aatelisarvo ja hän meni naimisiin Semipalatsinkissä tapaamansa Maria Dmitrijevna Isajevan kanssa, joka oli jäänyt leskeksi. Avioliitto ei ollut helppo ja pariskunta eli suurimman osan siitä erillään. Vuonna 1858 Dostojevskilla oli romanssi komedianäyttelijätär Aleksandra Ivanovna Schubertin kanssa. Vaikka hän vuonna 1863 erosi aviomiehestään Stepan Janovskista, joka oli Dostojevskin henkilääkäri ja ystävä vuosina 1846-1849, hän ei asunut kirjailijan kanssa yhdessä.
Vuonna 1859 Dostojevskille annettiin lupa palata Euroopan puoleiselle Venäjälle Tveriin. Hän erosi armeijasta, aloitti kirjailijanuransa uudelleen ja asettui vaimonsa Maria Isajevan ja ottopoikansa Pavelin kanssa Pietariin. Pakkotyön aikaisiin kokemuksiin perustuvat sekä Muistelmia kuolleesta talosta (1860-1862) että Karamazovin veljekset.
Elämäkerta > Kirjallisen uran jatko

Vuonna 1861 Dostojevski alkoi toimittaa yhdessä vanhemman veljensä Mihailin kanssa kirjallis-poliittista aikakauslehteä Vremja (Aika), jossa ilmestyivät jatkokertomuksina myös hänen romaaninsa Muistelmia kuolleesta talosta (Zapiski iz mertvogo doma, 1860-1962, suom. 1888) ja Sorrettuja ja solvattuja (Unižennyje i oskorbljonnyje, 1861, ens. suom. 1907). Lehdessä julkaisivat monet aikakauden johtavat kirjailijat ja kriitikot, muun muassa Apollon Grigorjev. Lehden levikki oli huomattava, kunnes sensuuri lakkautti julkaisun vuonna 1863.
Dostojevskin vankeusajan jälkeinen tuotanto ja lehtikirjoittelu kertoo kirjailijan ortodoksisesta maailmankuvasta ja konservatiivista yhteiskuntanäkemyksistä. Ratkaiseva tekijä Dostojevskin maailmankatsomuksen murroksessa oli pidätys, valeteloitus sekä vankeus- ja karkotusaika. Kun hän 1860-luvun alussa palasi Pietariin ja kirjalliseen elämään, radikaalipiirit vierastivat hänen kirjoituksiaan ja muuttunutta arvomaailmaansa. Dostojevski oli 1840-luvulla ollut lähellä lähteen suuntautuneita liberaalipiirejä, mutta nyt hän tuntui vieraantuneen varhaistuotantonsa radikaalisympatioista sekä yhteiskunnallisten epäkohtien parantamista ajavista näkemyksistä.
Vuonna 1864 Dostojevskin vaimo Maria Dmitrijevna Isajeva ja veli Mihail kuolivat. Dostojevski eli surun vallassa kykenemättä kirjoittamaan, ja velat kasvoivat hallitsemattomiksi. Dostojevski pakeni suruaan ja velkojaan ulkomaille, mutta sortui uhkapeliin ja menetti loputkin rahansa. Lisäksi hänellä oli myrskyisä suhde radikaaleja aatteita kannattavaan kaunottareen Apollinarija Suslovaan (1839–1917/18), jonka kanssa hän matkusteli Euroopassa. Vuonna 1864 hän julkaisi pienoisromaanin Kirjoituksia kellarista (Zapiski iz podpolja, ens. suom. Kellariloukko 1956). Suomalaisten kirjailijoiden keskuudessa Dostojevskin maine levisi 1880-1890 -luvuilta alkaen.
Paetakseen heikkoa rahatilannettaan Dostojevski alkoi kirjoittaa uutta teosta Rikos ja rangaistus (Prestuplenije i nakazanije, ens. suom. 1888-1889), joka julkaistiin lehdessä jatkokertomuksena. Samaan aikaan Dostojevskin yllä leijui myös uhka menettää teostensa oikeudet kustantajalle seuraavaksi yhdeksäksi vuodeksi, joten kirjailijan oli kirjoitettava vauhdilla myös toinen teos Pelurit. Kirjoituspaineiden alla vuonna 1866 Dostojevski otti avukseen nuoren pikakirjoittajan, Anna Grigorjevna Snitkinan (1846–1918), josta vuonna 1867 tuli hänen toinen vaimonsa. Avioliitto oli onnellinen ja teki Dostojevskin elämästä ulkoisesti tasapainoisempaa. Heille syntyi neljä lasta, joista kaksi eli aikuisiksi: muistelmakirjailija Ljubov Fjodorovna Dostojevskaja (1868 Dresden –1922) ja Fjodor Fjodorovits Dostojevski (1871–1922). Seuraavien vuosien aikana syntyivät tiiviissä tahdissa hänen merkittävimmät romaaninsa.
Elämäkerta > Kirjallisen uran jatko > Oleskelu ulkomailla

Välttääkseen tulojensa luovuttamisen velkojille Dostojevskit asuivat vuodet 1867–1871 ulkomailla, jonne he lähtivät veloissa. Rikoksen ja rangaistuksen 7 000 ruplan tekijänpalkkiot eivät yksinään riittäneet velkojen maksuun ja matkakuluihin, vaan Anna Snitkinan oli myytävä arvoesineitään ja pantattava matkan aikana jopa vaatteitaan. He viettivät aikaa muun muassa Sveitsissä, Saksassa ja Italiassa ja kävivät vain harvoin Venäjällä. Kirjailija lankesi usein uhkapelaamiseen kylpyläkaupunkien kasinoilla ja joutui Baden-Badenissa jopa riitaan Ivan Turgenevin kanssa. Matkoillaan kirjailija viimeisteli teoksensa Idiootin (Idiot, 1867, ens. suom. 1929), joka ilmestyi vuonna 1868 mutta jonka arvostelijat haukkuivat kovin sanoin, osittain Tolstoin Sodan ja rauhan vietyä suurimman huomion.lähde? Idiootti oli Dostojevskin alkuperäisen suunnitelman mukaan tarkoitettu Venäjän nousevan kapitalismin ja rahaporvariston kritiikiksi. Lopullisessa muodossaan romaanin kritiikki kohdistuu kuitenkin ennen muuta pietarilaisylimystöön, jonka laskelmoivan juonittelun ja moraalittomuuden hyväntahtoinen ja naiivi päähenkilö paljastaa.
Dostojevskin kääntyminen kohti uskonnollista mystisismiä, nationalismia ja konservatiivista yhteiskunta-ajattelua tulee esille erityisesti hänen 1870-luvun tuotannossaan. Hän vastustaa voimakkaasti aikansa radikaaleja. Kirjailijan päiväkirja -kirjoitussarjassa (Dvenik pisatelja, 1873-1881, suom. 1996) alkoi ilmestyä Dostojevskin yhteiskuntanäkemyksiä käsitteleviä kirjoituksia sekä kaunokirjallisia teoksia, lähinnä kertomuksia. Dostojevskiin vaikuttivat voimakkaasti historioitsija Nikolai Danilevskin näkemykset slaavilaisen kulttuurityypin erityisyydestä läntiseen kulttuuriin verrattuna. Dostojevskin tuotannon paradoksina voikin pitää sitä, että vaikka hänen kirjailijan myötätuntonsa on altavastaajan, pienen ihmisen ja kärsivän puolella, hän korosti Venäjän erityisyyttä ja paremmuutta verrattuna länteen.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Dostojevskin viimeiset vuodet olivat tuotteliaita, ja niiden aikana valmistuivat muun muassa Riivaajat (Besy, 1872, ens. suom. 1928) ja Karamazovin veljekset (Bratja Karamazovy, 1880, ens. suom. 1927), jota on pidetty toisaalta hänen vaikeimpana ja raskaimpana, toisaalta nerokkaimpana teoksenaan. Kirjailija sai tunnustusta myös hallitsijalta. Aleksanteri II kutsui Dostojevskin vuonna 1878 vierailemaan keisarillisessa hovissa.
Hän vieraili vuonna 1878 myös filosofi Vladimir Solovjovin kanssa Optinan luostarissa, yhdessä silloisen Venäjän hengellisen elämän keskuksista. Samana vuonna alkoi valmistua romaani Karamazovin veljekset. Vuonna 1880 Dostojevski sai kunnian pitää puheen Puškinin patsaan paljastustilaisuudessa Moskovassa. Vaikka Dostojevski oli kotimaassaan tunnettu jo elinaikanaan, varsinaiseen maailmanlaajuiseen maineeseen hän kuitenkin nousi vasta kuoltuaan.
Teemoja

Suurta osaa Fjodor Dostojevskin kirjoista voi pitää vakavina tutkielmina ihmismielestä. Se oli hänen vahvuutensa: hän onnistui kirjoittamaan tarkasti ihmismielen sairaista puolista. Mustavalkoisuus on kaukana hänen ihmiskuvauksistaan: paatuneimmasta rikollisestakin hän pyrki löytämään jotain hyvää. Hänen kevyemmät tekstinsä kuten Valkeat yöt, jotka jopa sisältävät runsasta huumoria ja pakinoita, on kaikki kirjoitettu ennen hänen vankilatuomiotaan.
Kristinusko: Karkotuksensa jälkeen Dostojevski oli kiihkeä kristitty ortodoksi mutta ei perinteinen moralisti. Hän käsittelee kirjoissaan monesti kristillisiä arvoja, ja lähes aina kirjojen päähenkilöt pelastuvat kärsimyksen ja katumuksen kautta. Selvästi katumuksen ja kärsimyksen teema tuntuu Rikoksessa ja rangaistuksessa.
Lapset: Dostojevski käyttää lapsia ja lasten kärsimystä yleisenä kristillisenä teemana viattomien kärsimyksestä. Tämän kärsimyksen hän selittää ainoastaan ihmisten pahuudella ja järjettömyydellä. Sen sijaan kirjojen lasten tulee kasvaa ja oppia pääsemään arvistaan yli.lähde?
Kansallismielisyys ja konservatismi: Riivaajissa ja Kellariloukossa Dostojevski pilkkasi uudistusmielisiä suorasti ja epäsuorasti. Lisäksi hän pilkkasi sekä ennen vankilaa että sen jälkeen jatkuvasti eräitä liberaaleja aikalaiskirjailijoita. Yhtenä esikuvanaan Dostojevski piti Gogolia. Viitaten aikansa venäläisiin kirjailijoihin Dostojevski sanoi: ”Olemme kaikki tulleet Gogolin 'Viitan' alta”. Gogolin vaikutus näkyy Dostojevskin tummasävyisissä romaaneissa. Dostojevskin mielestä kristillisistä kansoista vain venäläiset olivat "jumalallisia". Artikkeleissaan hän puolusti uskoa Venäjän erikoislaatuun, sen korvaamattomiin arvoihin ja tehtävään Euroopassa ja maailmassa. Dostojevski veti jyrkän rajan Venäjän ja länsimaiden välille.
Vaikutus

Fjodor Dostojevskin vaikutus myöhempään kirjallisuuteen on ollut valtava. Myöhemmistä filosofeista ja kirjailijoista muiden muassa Friedrich Nietzsche, André Gide, Albert Camus, Jean-Paul Sartre, André Malraux ja Mihail Bulgakov saivat kaikki paljon vaikutteita Dostojevskin kirjoituksista.
Hänen hautajaisensa helmikuussa 1881 olivat suuri muistotapahtuma, jossa oli mukana useita Venäjän kirjallisuus- ja kulttuurihenkilöitä. Venäläiset intelligentsian edustajat alkoivat pitää Dostojevskia "mystisenä näkijänä" ja "profeettana" jo tämän viimeisten elinvuosien aikana. Vladimir Solovjovin näkemys ohjasi lukemaan Dostojevskin romaaneja uskonnollisfilosofisina kirjoituksina, ja siitä tuli bolševikkivallankumouksen jälkeen erityisesti venäläisemigranttien vakiintunut lukutapa. Yhden tunnetuimmista tulkinnoista esiitti Lev Šestov esseessään Dostojevski ja Nietsche: tragedian filosofia (Dostojevski i Nitše: filosofija tragedii, 1903, suom. 2009).