stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loisteaine
Käyttökohteet > Valkoiset loistediodit

Valkoiset loistediodit ovat yleensä sinisiä indiumgalliumnitridiledejä, jotka on pinnoitettu sopivalla aineella. Usein käytetään Cerium(III):lla seostettua yttriumalumiinigranaattia (YAG:Ce3+ tai Y3Al5O12:Ce3+), joka imee sinisen valon ja säteilee vihertävästä valosta punertavaan, josta suurin osa on keltaista. Tämä keltainen säteily tuottaa yhdessä sinisen säteilyn kanssa valkoista valoa, joka voidaan muokata värilämpötilaltaan lämpimän kellertäväksi tai kylmän sinertäväksi valkoiseksi. Vaaleankeltaista säteilyä voi säätää korvaamalla cerium muilla harvinaisilla maametalleilla kuten terbiumilla ja gadoliniumilla, ja sävyä voi muuttaa vielä enemmän korvaamalla YAG:n alumiini galliumilla kokonaan tai osittain. Tässä menetelmässä ei käytetä fosforenssia, vaan keltainen valo tuotetaan tuikemenetelmällä, jossa jälkiloisteen täydellinen puute on eräs menetelmän tunnuspiirre.
Jotkin harvinaisilla maametalleilla seostetut SiAlONit ovat fotoluminoivia, ja niitä voi käyttää loisteaineina. Europium(II):lla seostettu β-SiAlON absorboi UV-valoa ja näkyvää valoa ja emittoi voimakasta ja laajakaistaista valoa. Sen luminanssi ja väri eivät muutu huomattavasti lämpötilan mukaan, koska sillä on lämpötilastabiili kiderakenne. Sillä on hyvät mahdollisuudet loisteaineen vihreänä muunnoksena valkoisille loistediodeille. On olemassa myös keltainen muunnos (α-SiAlON). Valkoisissa ledeissä käytetään sinistä loistediodia joko keltaisen loisteaineen tai vihreän, ja keltaisen SiAlON-loisteaineen ja punaisen CaAlSiN3-pohjaisen loisteaineen kanssa.
Valkoisia ledejä voi valmistaa myös pinnoittamalla lähes UV-valoa säteilevä loistediodi korkean hyötysuhteen europiumiin pohjautuvalla sinistä ja punaista valoa säteilevillä loisteaineilla ja vihreänä säteilevällä alumiinilla seostetulla sinkkisulfidilla. Tämä menetelmä on vastaava kuin loisteputken toimintatapa.
Joissakin uudemmissa valkoisissa loistediodeissa käytetään keltaista ja sinistä säteilijää sarjassa, jolloin lähestytään valkoista. Tätä tekniikkaa on käytetty joissakin Motorolan puhelimissa kuten BlackBerryssä ja ledivaloissa, ja alkuperäisessä versiossa säteilijät pinottiin käyttäen galliumnitridiä, piikarpidia ja indiumgaliumfosfidia, mutta myöhemmin sen havaittiin murtuvan korkeilla käyttövirroilla.
Monia yleisvalaistuksen valkoisia loistediodeja voi käyttää tiedonvälityksessä, esim. järjestelmissä, jotka muuntavat ledin toimimaan vilkkuvalona.
Käyttökohteet > Kuvaputket > Mustavalkotelevisioiden kuvaputket

Mustavalkotelevisioissa tarvitaan loisteainetta, jonka säteilemä valo on lähellä valkoista. Yleensä käytetään loisteaineiden seoksia.
Yleisin seos on ZnS:Ag+(Zn,Cd)S:Cu,Al, jossa on sinistö ja keltaista. ZnS:Ag+(Zn,Cd)S:Ag:ssä on myös sinistä ja keltaista loisteainetta ja ZnS:Ag+ZnS:Cu,Al+Y2O2S:Eu3+:ssa sinistä, vihreää ja punaista (ei sisällä kadmiumia ja hyötysuhteeltaan huono). Värisävyn voi asettaa komponenttien suhdelukujen avulla.
Koska seoksissa on eri loisteaineiden erillisiä hiukkasia, niiden tuottava kuva ei ole aina sulavaa. Yksittäinen valkoisena säteilevä loisteaine (Zn,Cd)S:Ag,Au,Al selviytyy tästä ongelmasta. Sitä käytetään vain todella pienissä ruuduissa, koska sen hyötysuhde on huono.
Ruudut päällystetään loisteaineella yleensä sedimentointipinnoitusta käyttäen, jossa hiukkasten annetaan asettua pinnalle ratkaisusta riippuen.
Käyttökohteet > Kuvaputket > Värilliset kuvaputket suppeilla sävyillä

On muutama vaihtoehto näyttää värikuvaa suppeilla värisävyillä.
Penetron-putkissa on erivärisiä loisteaineita, jotka on kerrostettu ja erotettu toisistaan eristeellä. Elektronien energiaan vaikuttamiseksi käytetään kiihdytysjännitettä. Matalaenergiaiset elektronit absorboituvat ylimmän kerroksen loisteaineeseen, ja korkeampienergiset menevät läpi ja absorboituvat alempiin kerroksiin. Tällöin näkyy joko ensimmäinen väri tai ensimmäisen ja toisen värin sekoitus. Näytön, jossa on punaisen ulompi kerros ja vihreä sisempi kerros, kiihdytysjännitteen muuttamisella voidaan tuottaa värit punaisesta oranssin ja keltaisen kautta vihreään.
Toinen tapa on käyttää kahden erilaisen loisteaineen seosta. Toisen kirkkaus on suoraan verrannollinen elektronin vuohon, kun taas toisen kirkkaus kyllästyy korkeammissa voissa, jolloin loisteaine ei säteile yhtään enempää valoa riippumatta siihen törmäävien elektronien määrästä. Molemmat loisteaineet emittoivat yhdessä matalissa voissa, kun taas korkeammissa voissa kyllästymättömän loisteaineen kirkkaus alkaa hallita, jolloin väriyhdistelmä muuttuu.
Tällaisten näyttöjen kuvatarkkuus voi olla korkea, koska niissä ei ole kaksiulotteista rakennetta kuten monivärikuvaputken loisteaineissa. Niiden sävyt ovat kuitenkin hyvin rajalliset. Niitä käytettiin mm. joissakin vanhoissa sotilastutkanäytöissä
Käyttökohteet > Kuvaputket > Väritelevisioiden kuvaputket

Värikuvaputkien loisteaineilla pitää olla korkeampi sävykkyys ja kuvatarkkuus kuin mustavalkoisilla. Elektronisuihkujen energiatiheys on noin satakertainen verrattuna mustavalkoisiin kuvaputkiin. Elektroneiden osumat tarkennetaan noin 0,2 mm läpimitalle mustavalkoisen kuvaputken 0,6 mm asemesta. Sen takia elektronisäteilytyksen heikkenemisen vaikutukset ovat voimakkaampia.
Värillisessä kuvaputkessa tarvitaan kolmea eri loisteainetta, jotka lähettävät punaista, vihreää ja sinistä valoa, ja jotka kuvioidaan ruudulle. Värien tuottamiseen käytetään kolmea erillistä elektronitykkiä.
Loisteaineiden koostumus muuttuivat aikojen saatossa, kun parempia loisteaineita kehitettiin, ja kadmiumin käyttöä piti vähentää ja myöhemmin lopettaa kokonaan ympäristöhuolten vuoksi. (Zn,Cd)S:Ag,Cl korvattiin (Zn,Cd)S:Cu,Al:llä, jonka kadmium/sinkkipitoisuus oli pienempi, ja sen jälkeen kadmiumittomalla ZnS:Cu,Al:llä.
Sininen loisteaine pysyi yleensä muuttumattomana: hopealla seostettuna sinkkisulfidina. Vihreänä loisteaineena käytettiin alun perin mangaanilla seostettua sinkkisilikaattia, sitten kadmiumsinkkisulfidia hopea-aktivaattorilla, sen jälkeen pienemmän kadmiumpitoisuuden seosta kupari-alumiiniaktiivaattorilla, ja lopuksi vastaavaa kadmiumitonta muunnelmaa. Punainen loisteaine muuttui eniten: se oli ensin sinkkifosfaattia mangaaniaktivaattorilla, sen jälkeen kadmiumsinkkisulfidia hopea-aktivaattorilla, sitten europium(III)-aktivoiduilla loisteaineilla: ensin yttriumvanadaatti-matriisilla, sen jälkeen yttriumoksidilla ja nykyisin yttriumoksisulfidilla. Loisteaineiden kehitys oli siis:
ZnS:Ag – Zn2SiO4:Mn – Zn3(PO4)2:Mn
ZnS:Ag – (Zn,Cd)S:Ag – (Zn,Cd)S:Ag
ZnS:Ag – (Zn,Cd)S:Ag – YVO4:Eu3+
ZnS:Ag – (Zn,Cd)S:Cu,Al – Y2O2S:Eu3+ or Y2O3:Eu3+
ZnS:Ag – ZnS:Cu,Al or ZnS:Au,Cu,Al – Y2O2S:Eu3+
Käyttökohteet > Kuvaputket > Projektiotelevisiot

Projektiotelevisioissa, joiden säteiden tehotiheys voi olla kaksi suuruusluokkaa suurempi kuin tavallisissa kuvaputkissa, on käytetty joitakin erilaisia loisteaineita.
Sinisenä värinä käytettiin ZnS:Ag,Cl:ää, joka kuitenkin kyllästyy. (La,Gd)OBr:Ce,Tb3+:aa voidaan käyttää vaihtoehtona, joka on suuraviivaisempi suurissa energiatiheyksissä.
Vihreänä käytetään Gd2O2Tb3+:aa terbium-aktivaattorilla. Sen väripuhtaus ja kirkkaus on sinkkisulfidia huonompia alhaisilla viritystiheyksillä, mutta se käyttäytyy suoraviivaisesti korkeissa viritysenergiatiheyksissä, kun taas sinkkisulfidi kyllästyy. Sekin kuitenkin kyllästyy, joten sitä voidaan korvata osin Y3Al5O12:Tb3+:lla tai Y2SiO5:Tb3+:lla. LaOBr:Tb3+ on kirkasta mutta vedelle altista, heikkenemiseen taipuvaista ja sen kiteiden esteiden rakenne on levymäinen. Nämä ongelmat on ratkaistu, joten sen käyttö kasvaa aineen korkeamman lineaarisuuden vuoksi.
Punaisena loisteaineena käytetään Y2O2S:Eu3+:aa.
Marianne Wagner-Prenner

Marianne Wagner-Prenner (s. 11. huhtikuuta 1955 Rovaniemi) on suomalainen oikeustieteen tohtori ja Rovaniemen hovioikeuden presidentti vuodesta 2014.
Wagner-Prenner valmistui ylioppilaaksi Rovaniemellä vuonna 1976. Syksyllä 1979 hän aloitti oikeustieteen opinnot Lapin yliopistossa ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1985. Varatuomarin arvon Wagner-Prenner sai 1986. Hän toimi Rovaniemen hovioikeuden viskaalina eli esittelijänä 1986–2000.
Vuonna 1996 Wagner-Prenner valmistui lisensiaatiksi 1996 ja väitteli tohtoriksi 2000. Hän oli käsitellyt jo pro gradu -tutkielmassaan mielentilalausuntoja ja teki väitöskirjansa syyntakeisuudesta professori Terttu Utriainen ehdotuksesta. Väiteltyään Wagner-Prenner toimi hovioikeudenneuvoksena 2000–2012. Ennen nimitystään hovioikeuden presidentiksi hän toimi Rovaniemen hovioikeudenlaamannina 2012–2014.
Wagner-Prenner sai vuonna 2016 Suomen Leijonan I luokan komentajamerkin. Hänet promovoitiin Lapin yliopiston kunniatohtoriksi keväällä 2019.
Man on the Moon

| Man on the Moon |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Miloš Forman
Käsikirjoittaja:   Scott Alexander  Larry Karaszewski 
Tuottaja:  Danny DeVito
Säveltäjä:  Mike Mills R.E.M.
Kuvaaja:  Anastas Michos (käännä suomeksi)
Leikkaaja:  Christopher Tellefsen Lynzee Klingman
Pääosat:   Jim Carrey  Danny DeVito  Courtney Love 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Studios
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  1999
Kesto:  118 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  52 000 000 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Man on the Moon on Miloš Formanin ohjaama elokuva koomikko Andy Kaufmanin elämästä. Elokuvan ensi-ilta oli vuonna 1999 ja Andy Kaufmania esittää siinä Jim Carrey.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jim Carrey  | … |  Kaufman/Tony Clifton   |
|  Danny DeVito  | … |  George Shapiro   |
|  Courtney Love  | … |  Lynne Margulies   |
|  Paul Giamatti  | … |  Bob Zmuda/Tony Clifton   |
|  Vincent Schiavelli  | … |  Maynard Smith   |
|  Gerry Becker  | … |  Stanley Kaufman   |
|  Jerry Lawler  | … |  Oma itsensä   |
|  Leslie Lyles  | … |  Janice Kaufman   |
|  Peter Bonerz  | … |  Weinberger   |
|  George Shapiro  | … |  Besserman   |
|  Tom Dreesen  | … |  Wiseass Comic   |
|  Richard Belzer  | … |  Oma itsensä   |
|  Bob Zmuda  | … |  Jack Burns   |
Aiheesta muualla

Elokuvan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Man on the Moon Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Man on the Moon Elonet.
MTV Komedia

| MTV Komedia |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  15. joulukuuta 2010
Lähetykset loppuivat:  31. maaliskuuta 2014
Omistaja:  MTV Oy
Tunnuslause:  Pidentää ikää
Maa:   Suomi
Näkyvyysalue:  Kaapeliverkossa, satelliitti jakelussa
Aiemmin:  MTV3 Komedia (2010-2013)
Rinnakkaiskanava(t):  MTV3 MTV3 HD Sub AVA C More Max MTV Fakta MTV Sarja MTV Leffa C More Juniori  MTV3 Scifi
Kotisivu:  www.mtv3.fi/komedia (arkistoitu)
Saatavuus
Satelliitti
Canal Digital:  Kanava 69
Kaapeliverkko
Sonera:  Kanava 39
Elisa:  Kanava 39
DNA Welho:  Kanava 301
IPTV (ADSL)
Maxivision:  Kanava 42
Elisa:  Kanava 384
Infobox OKNimi-testi OK: 
MTV Komedia (aiemmin MTV3 Komedia) oli maksullinen MTV3 Kanavapakettiin ja myöhemmin MTV Total -kanavapakettiin kuulunut televisiokanava, jonka ohjelmisto koostui komediasarjoista, komediaelokuvista ja stand-upista.
Kanava aloitti lähetyksensä 15. joulukuuta 2010. Se korvasi MTV3 Kanavapaketissa MTV3 AVAn, joka siirtyi ilmaiskanavaksi kaapeliverkkoon. MTV Komedia näkyi kaapeli-, iptv- ja satelliittijakelussa. Antenniverkossa kanavaa ei ollut.
MTV Komedian, MTV Sarjan ja MTV Fakta XL:n lähetykset lopetettiin 31. maaliskuuta 2014 vähäisten katsojalukujen vuoksi.
Entiset logot

15. joulukuuta 2010 – 2012
2012 – 2. marraskuuta 2013
Maria van Oosterwijck

Maria van Oosterwijckin muotokuva, Wallerant Vaillantin maalaus vuodelta 1671.
Maria van Oosterwijck (toisinaan myös muodossa Oosterwyck; 1630 Noordtop – 12. marraskuuta tai joulukuuta 1693 Uitdam, Alankomaat) oli alankomaalainen taidemaalari. Hänet tunnetaan runsaasti yksityiskohtia sisältävistä kukkamaalauksistaan.
Kukka-asetelma koristeellisessa maljakossa, noin vuosilta 1670–1675, Mauritshuis
Kukka-asetelma, hyönteisiä ja simpukka, vuodelta 1689. Van Oosterwijckin viimeisenä pidetty maalaus.
Elämänvaiheita

Maria van Oosterwijckin isä toimi kotikaupunkinsa korkeassa hallinnollisessa virassa. Maria oli perheensä kolmas lapsi ja herätti huomiota lahjakkuudellaan jo lapsena. Isän uuden avioliiton myötä perhe tutustui taiteilijoihin ja 17-vuotiaana Marian kerrotaan päättäneen omistautua taiteelle.
Taidemaalarin opintonsa Maria van Oosterwijck suoritti Jan Davidz de Heemin johdolla. Sukupuolensa vuoksi häntä ei hyväksytty taidemaalarien killan jäseneksi. Hänen maalauksiaan arvostettiin jo hänen eläessään ja itse Aurinkokuningas, Ranskan kuningas Ludvig XIV, osti niitä kokoelmiinsa.
Vuoden 1666 keskivaiheilla van Oosterwijck muutti Amsterdamiin ja pääsi työskentelemään taiteilija Willem van Aelstenin assistenttina. Sattuma johdatti hänet kansainväliseen maineeseen. Alankomaissa vieraillut Firenzen ruhtinas Cosimo III de Medici näki van Oosterwijckin töitä ja totesi ne yhtä taitaviksi kuin mestarinsa, van Aelstenin.
Tämän jälkeen van Oosterwijck saattoi myydä maalauksiaan ohi taidemaalarien killan, johon häntä ei ollut edes huolittu, erittäin kalliilla hinnoilla. Erään maalauksen osti keisari Leopold I. Suuret tulot mahdollistivat myös asumisen hyvällä asuinalueella. Kun joukko alankomaalaisia merimiehiä oli joutunut barbareskimerirosvojen vangeiksi, maksoi van Oosterwijck heistä pyydetyt lunnaat.
Maria van Oosterwijck asui lähellä Willem van Aelstenia ja he jakoivat työhuoneen. Oliko heidän suhteensa työtoveruutta syvempää ei tiedetä. Van Aelstenin tiedetään kosineen van Oosterwijckiä, mutta tämä kieltäytyi. Eräiden dokumenttien mukaan, jotka koskevat palveluskuntaa vuodelta 1676, he asuivat yhdessä. Kun muut maalarit joutuivat 1680-luvun lopulla tinkimään elintasostaan, pysyi van Oosterwijck edelleen kuninkaallisten tilaajien suosikkina. Van Oosterwijck opetti palvelijansa Geertje Petresin taidemaalariksi ja emäntänsä kuoltua hän elätti itsensä taiteilijana.
Maalaamisen Maria van Oosterwijck lopetti vuonna 1693. Hän muutti serkkunsa luo Uitdaminn ja kuoli kolme vuotta myöhemmin. Hänen hautansa ei ole säilynyt.
Lisää taiteilijasta

http://www.noitdorpsche-historien.nl/html/publicaties/nieuwsbrief15.pdf (Arkistoitu – Internet Archive) (hollanniksi)
Logiikka

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Logiikka (kreikan sanasta λογική [logikē], johdettu sanasta λόγος [logos], ”sana”, ”järjestys”, ”järki”) on tieteenala, joka tutkii päättelyn ja ajattelun muotoja, erityisesti deduktiivista päättelyä. Päättely on deduktiivista, jos se säilyttää totuuden siten, että oletusten ollessa tosia johtopäätös ei voi olla epätosi. Logiikka on perinteisesti nähty filosofian osana, mutta 1900-luvulla osa logiikan saralla tehtävästä tutkimuksesta eriytyi matematiikan osaksi. Logiikan tutkimus on myös muodostunut osaksi tietojenkäsittelytiedettä.
Usein sanalla ’logiikka’ viitataan täsmälliseen symboliseen tekniikkaan tai menetelmään, jolla voidaan tutkia argumentin deduktiivista pätevyyttä tai deduktiivisesti pätevien argumenttien muotoja, joko yleisesti tai tarkoittaen tiettyä logiikan järjestelmää.
Filosofinen logiikka pyrkii mallintamaan filosofisesti relevantteja ilmiöitä logiikan keinoin. Esimerkiksi kielifilosofiassa voidaan kielen loogisen analyysin avulla pyrkiä ratkaisemaan kielellis-filosofisia ongelmia. Logiikan voidaan nähdä liittyvän myös läheisesti ontologiaan. Logiikan avulla voidaan tutkia erilaisten formaalien ontologioiden seurauksia.
Matemaattisen logiikan painopiste on logiikan termistöä (päättely, määritelmä) koskevien matemaattisten tulosten ja todistusten kehittämisessä. Matemaattisen ja filosofisen (formaalin) logiikan välinen täsmällinen rajanveto on osoittautunut ongelmalliseksi, mutta selviä kulttuurillisia eroja on.
Logiikan historia

Useat muinaiset kulttuurit ovat soveltaneet erilaisia systemaattisen ajattelun menetelmiä. Tieteellisenä ajattelun ja päättelyn muotojen tutkimisena se kehittyi alkujaan kolmessa paikassa: Kiinassa 400-luvulla eaa., sekä Intiassa ja Kreikassa 300- ja 100-lukujen välillä eaa.
Nykyaikaisen logiikan teoriat ovat kreikkalaisen logiikan perillisiä, vaikkakin on ehdotettu, että Boolen algebran kehittäjät olisivat olleet tietoisia intialaisesta logiikasta.[lähde? ] Kreikkalaisen logiikan historia ei ole kuitenkaan pelkästään eurooppalaista, vaan Euroopan keskiaikaiset loogikot saivat sen islamilaisen maailman aristoteelisesta logiikasta ja siihen tehdyistä kommentaareista.
Euroopan ulkopuolisen logiikan perinteet eivät ole säilyneet nykypäivään. Kiinassa Qin-dynastia tukahdutti logiikan tutkimisen, ja sen tilalle tuli Han Feizin legalistinen filosofia. Islamilaisessa maailmassa puolestaan ash'ari-koulukunnan nousu tukahdutti alkuperäisen logiikan tutkimuksen. Intiassa logiikan tutkiminen jatkui 1700-luvun alkupuolelle, mutta se päättyi pian siirtomaa-ajan alettua.
Logiikan lajeja

Logiikkaa on tutkittu historian saatossa erilaisissa muodoissa. Siinä missä aristoteelinen logiikka on ollut kiinnostunut lähinnä hyvästä argumentoinnista, matemaattinen logiikka ja analyyttinen filosofia ovat painottaneet enemmän logiikkaa itseään tutkimuskohteena, jolloin logiikkaa on tutkittu abstraktimmalla tasolla.
Logiikan lajeja > Syllogistinen logiikka

Aristoteelinen logiikka eli syllogistiikka on yksinkertaista yksipaikkaisten (subjekti-objekti-predikaatti) väitelauseiden logiikkaa, joka erittelee syllogismeja. Syllogismi koostuu kahdesta premissistä, jotka puolestaan koostuvat kahdesta termistä ja jakavat keskenään yhteisen termin. Premisseistä edetään johtopäätökseen, joka yhdistää premissien alussa toisiinsa liittymättömät termit. Aristoteelinen logiikka kehittyi myöhemmin perinteiseksi logiikaksi eli termilogiikaksi.
Aristoteelinen logiikka sai alkunsa Aristoteleen teoksissa Ensimmäinen analytiikka ja Tulkinnasta, jotka ovat osa kokoelmaa Organon. Nykyisin monet katsovat, ettei Aristoteleen järjestelmällä ole juuri muuta kuin historiallista arvoa, koska propositio- ja predikaattilogiikka ovat syrjäyttäneet sen. Termilogiikkaa on kuitenkin yhä edelleen pyritty laajentamaan, ja sitä on hyödynnetty argumentointiteoriassa, tekoälytutkimuksessa ja oikeustieteessä.
Logiikan lajeja > Propositiologiikka

Propositiologiikka eli lauselogiikka tai lausekalkyyli on logiikan alue, jossa tutkitaan propositiosymboleja (kuten  p_{0},  p_{1},  p_{2}) sekä luonnollisen kielen lausekonnektiiveja (kuten ”ei”, ”ja” ja ”tai”) vastaavia loogisia konnektiiveja (kuten  \neg ,\land ,\lor ) sisältävien formaalikielen lauseiden ominaisuuksia. Näistä ominaisuuksista keskeisimpiä ovat totuus ja lauseiden väliset päättelysuhteet. Propositiologiikka on välttämätön pohja kaikille muille logiikan lajeille.
Logiikan lajeja > Predikaattilogiikka

Predikaattilogiikka eli predikaattikalkyyli on logiikan osa-alue, jolla tutkitaan tietynlaisia formaalikieliä. Predikaattilogiikka jakautuu ensimmäisen kertaluvun predikaattilogiikkaan ja korkeampien kertalukujen predikaattilogiikoihin. Jälkimmäisten kohdalta mielenkiinto kohdistuu yleensä vain toisen kertaluvun predikaattilogiikkaan. Predikaattilogiikka laajentaa propositiologiikan aakkostoa muun muassa universaali- (  \forall  ) ja eksistenssikvanttoreilla (  \exists  ). Ensimmäisen kertaluvun predikaattilogiikassa on mahdollista kvantifioida yli muuttujien, korkeamman kertaluvun logiikoissa voidaan kvantifioida yli ominaisuuksien ja käsitellä ominaisuuksien ominaisuuksia.
Predikaattilogiikan keksijänä pidetään yleensä Gottlob Fregeä. Nykyinen ensimmäisen kertaluvun predikaattilogiikan muotoilu on peräisin David Hilbertiltä ja Wilhelm Ackermannilta. Toisen kertaluvun predikaattilogiikkaa ovat kehittäneet ennen kaikkea George Boolos ja Stewart Shapiro, ja sitä on kritisoinut ennen kaikkea Willard Van Orman Quine.
Predikaattilogiikan kehittäminen mahdollisti sen, että loogikot saattoivat ensimmäistä kertaa ilmaista luonnollisen kielen väittämät loogisella syntaksilla tarpeellisessa laajuudessa. Predikaattilogiikka mahdollisti myös matematiikan formalisoinnin, ja vaikutti näin matemaattisen logiikan, joukko-opin ja malliteorioiden kehitykseen.
Logiikan lajeja > Modaalilogiikka

Modaalilogiikka on logiikan alue, jolla tutkitaan aleettisten modaliteettien eli välttämättömyyden ja mahdollisuuden loogisia piirteitä. Usein termi ”modaalilogiikka” ymmärretään kokonaisnimityksenä kaikkien
modaliteettien loogiikoille. Muita modaliteetteja ovat muun muassa episteeminen, temporaalinen ja deonttinen.
Modaliteettien tutkimus on peräisin jo Aristoteleelta. Enemmän kehitystä alalla tapahtui kuitenkin vasta Clarence Irving Lewisin tutkimusten myötä. Hänen työnsä saivat aikaan uuden tutkimuksen aallon, jonka myötä modaliteettien tutkimus laajeni deonttiseen ja episteemiseen logiikkaan. Arthur Prior käytti samaa lähestymistapaa temporaaliseen logiikkaan. Saul Kripke kehitti kehyssemantiikan, joka antoi tietä graafiteorisille modaliteettien tarkastelutavoille. Se on puolestaan vaikuttanut dynaamiseen logiikkaan, jota sovelletaan komputationaalisessa lingvistiikassa ja tietojenkäsittelytieteessä.
Logiikan sovellusalueita > Matemaattinen logiikka

”Matemaattinen logiikka” viittaa kahteen erilliseen tutkimusalueeseen: toisaalta formaalisen logiikan menetelmien soveltamiseen matematiikkaan ja matemaattiseen päättelyyn, ja toisaalta matemaattisten menetelmien soveltamiseen formaalisen logiikan esittämisessä ja analysoinnissa.
Varhaisin matematiikan ja geometrian käyttö logiikassa ja filosofiassa löytyy jo antiikin Kreikasta Eukleideelta, Platonilta ja Aristoteleelta. Rohkein yritys soveltaa logiikkaa matematiikkaan on epäilemättä ollut filosofi-loogikoiden Gottlob Frege ja Bertrand Russell logisismi. Heidän ajatuksensa oli, että matemaattiset teoriat olivat loogisia tautologioita, ja he pyrkivät osoittamaan tämän palauttamalla matematiikan logiikkaan. Tämä kuitenkin epäonnistui, mistä esimerkkinä Fregen ohjelman lamaannuttanut Russellin paradoksi ja Hilbertin ohjelman romuttanut Gödelin epätäydellisyyslause.
Sekä Hilbertin ohjelma että Gödelin vastine siihen olivat riippuvaisia toisesta matemaattisen logiikan osa-alueesta, matematiikan soveltamisesta logiikkaan todistusteorian muodossa. Vaikka epätäydellisyysteoreema oli luonteeltaan negatiivinen, Gödelin täydellisyyslause oli malliteorian tulos ja osoittaa, kuinka lähellä logisismi oli osoittautua todeksi: jokainen täsmällisesti määritelty matemaattinen teoria voidaan esittää ensimmäisen kertaluvun logiikan teorialla; Fregen todistuskalkyyli pystyi kuvaamaan koko matematiikan, vaikka ei vastaakaan sitä. Näin matemaattisen logiikan kaksi osa-aluetta osoittautuvat toisiaan täydentäviksi.
Jos todistusteoria ja malliteoria ovatkin olleet matemaattisen logiikan perusta, ne ovat muodostaneet vasta kaksi sen neljästä tukipilarista. Joukko-oppi sai alkunsa Georg Cantorin äärettömyyden tutkimuksista ja se on tuottanut monet matemaattisen logiikan haastavimmista ja merkittävimmistä ongelmista (kuten Cantorin lause, valinta-aksiooma ja kontinuumihypoteesi). Rekursioteoria kuvaa laskentaa logiikan ja aritmetiikan avulla. Sen klassisimpia saavutuksia ovat Alan Turingin Entscheidungsproblemin osoittaminen ratkaisemattomaksi sekä Churchin-Turingin teesi. Nykyisin rekursioteoria tutkii ennen kaikkea monimutkaisuuksia ja ongelmien (tehokasta) ratkeavuutta.