stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Kanadan rautatieyhtiöistä
Kanadaan ulottuvat yhdysvaltalaiset rautatiet

| Rautatien nimi | Käyttäjäyritys | Toimialue |
| --- | --- | --- |
| Amtrak | National Railroad Passenger Corporation | Vancouver, Montreal, Toronto |
| BNSF Railway | Burlington Northern and Santa Fe Railway Company, Burlington Northern and Santa Fe Manitoba Incorporated | Eteläinen Brittiläinen Kolumbia, Eteläinen Manitoba |
| CSX Transportation | CSX Transportation Incorporated Lake Erie and Detroit River Railway Company St. Lawrence and Adirondack Railway Company | Blenheim-Sarnia, Ontario, Etelä-Québec |
| Guilford Rail System |   | Lounainen New Brunswick |
| Norfolk Southern |   | Eteläinen Ontario |
| Union Pacific Railroad |   | Eteläinen Brittiläinen Kolumbia |
Turistirautatiet/museorautatiet

| Rautatien nimi | Käyttäjäyritys | Toimialue |
| --- | --- | --- |
Alberni Pacific Railway:  
Alberta Prairie Railway Excursions:  
| Great Canadian Railtour |   | Eteläinen Brittiläinen Kolumbia, eteläinen Alberta |
Halton County Radial Railway:  
| Hull-Chelsea-Wakefield Railroad |   | Länsi-Québec |
Kettle Valley Steam Railway:  
| Port Stanley Terminal Rail |   | Lounainen Ontario |
| Prairie Dog Central |   | Eteläinen Manitoba |
St. Thomas Central Railway:  
| Salem and Hillsborough Railroad |   | Kaakkoinen New Brunswick |
| South Simcoe Railway |   | Eteläinen Ontario |
Train du Haut-Saint-Francois:  
| Trains Touristiques de Chaudiere Appalaches |   | Keskinen Québec |
| Train Touristique "L'express de La Matapédia" |   | Itäinen Québec |
York-Durham Heritage Railway:  
| White Pass and Yukon Route | British Columbia Yukon Railway Company, British Yukon Railway Company Limited | Eteläinen Alaska, eteläinen Brittiläinen Kolumbia |
Daniel Norrmén

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 11. helmikuuta 1975 (ikä 50)
Syntymäpaikka: Tukholma, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 174 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1993 | Bålsta IF | – | (–) |
| 1994–1997 | Enköpings SK | 86 | (10) |
| 1998 | Håbo IF | 21 | (1) |
| 1999–2002 | IF Brommapojkarna | 82 | (9) |
| 2003–2008 | IFK Mariehamn | 112 | (9) |
| Yhteensä | Yhteensä | 301 | (29) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Daniel Norrmén (o.s. Ahnström, s. 11. helmikuuta 1975, Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Norrmén edusti usean kauden ajan Suomen sarjoissa IFK Mariehamnia, jonka kapteeninakin hän toimi. Hän toimi IFK Mariehamnin päävalmentajana kausilla 2022 ja 2023 elokuuhun 2023 saakka.
IFK Mariehamniin Norrmén siirtyi tukholmalaisesta IF Brommapojkarnasta kaudeksi 2003. Hän oli mukana nostamassa heti ensimmäisellä kaudellaan IFK Mariehamnia Ykköseen ja heti seuraavalla kaudella aina Veikkausliigaan asti.
IFK:n kannattajien keskuudessa Norrmén tunnetaan nimellä Ahna, joka juontaa juurensa hänen entiseen sukunimeensä Ahnströmiin. Norrmén vaihtoi nimensä keväällä 2008 mentyään naimisiin.
Saavutukset

Guldbollen (IFK Mariehamnin paras pelaaja) vuonna 2004.
Aiheesta muualla

Pelaajakortti Veikkausliigan sivuilla
Seija Wallius

Seija Raili Orvokki Wallius (e. Wallius-Kokkonen; s. 21. maaliskuuta 1941 Nurmes) on suomalainen toimittaja. Hän aloitti uransa radiossa 1960-luvun puolivälissä.
Walliuksen radio-ohjelmia olivat muun muassa Herraseurassa, joka oli keskusteluohjelma , Eroottiset iltamat, jossa lukijat kertoivat omista eroottisista fantasioistaan, Sukupuolielämän kirjelaatikko, jossa Wallius ja Sirkka-Liisa Valle vastasivat kuuntelijoiden kysymyksiin, ja Kansanradio, joka aloitti 1979.
Wallius sai tiedonjulkistamispalkinnon 1974 televisiotyöstä. Perusteluissa todettiin:
”Seija Wallius-Kokkosen ääni on radion kuuntelijoille tuttu – –. Hänen ohjelmansa täyttävät parhaan radioilmaisun vaatimukset: ne puhuttelevat läheltä, käsittelevät asioita selkeästi ja kaihtamatta ja siten, että ne säilyttävät yhteyden yhteiskunnalliseen todellisuuteen.”
Walliuksen veli on VB-seuran puheenjohtaja, toimittajana myös työskennellyt Ossi Wallius.
Aiheesta muualla

Yle Elävä arkisto: Seija Wallius toimittajana Suomi 75-juhlaläheryksessä
Georg Walls

Georg Hjalmar Walls (19. syyskuuta 1933 Helsinki – 25. syyskuuta 2020 Espoo) oli suomenruotsalainen sosiologi ja professori.
Walls tuli ylioppilaaksi Kotka Svenska Samskolasta vuonna 1952, opiskeli valtiotieteitä Helsingin yliopistossa ja valmistui maisteriksi vuonna 1959. Hän väitteli yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Tampereen yliopistossa vuonna 1968 tutkielmalla Elinkeinollinen uudistuminen maaseudun kehityskuvassa. Hän hoiti 1970-luvulla sosiologian professuureja Åbo Akademissa, Tampereen yliopistossa ja Jyväskylän yliopistossa sekä sosiaalipolitiikan, erityisesti sosiaalityön apulaisprofessuuria Svenska social- och kommunalhögskolanissa 1981–1988 ja sosiaalipolitiikan ruotsinkielistä professuuria Helsingin yliopistossa 1988–1998. Hän hoiti luottamustehtäviä yliopistoissa ja järjestöissä, kuten Mannerheimin lastensuojeluliitossa ja Westermarck-seurassa. Hän vaikutti merkittävästi suomalaisen sosiaalityön kehitykseen.
Georg Wallsin tytär on professori Mari Walls.
Julkaisuja

1968 – Elinkeinollinen uudistuminen maaseudun kehityskuvassa
1970 – Sosiaalihuolto ja oikeusturva
1972 – Huolto-organisaatio ja työmotivaatiot
1982 – Arvostus, vaikuttaminen ja tunnustuksen saaminen Suomen sosiaalihuollossa
1982 – Health care and social welfare in cooperation
1992 – Rationalitet och språkspel i socialt arbete
2005 – Från socionom till doktor: En studie i kunskapsutveckling
2007 – Albumet och engelska expressen
Volgan tataarit

| Tataarit> татарлар • tatarlar • تاتارلار |
| --- | --- |
 Tataarien rukoustilaisuus vuonna 2024.
Väkiluku:  4 713 669 (2021)
Asuinalueet:   Venäjä   Tatarstan (2 091 175)
Kielet:  tataari, venäjä
Uskonnot:  sunnalainen islam (pieni ortodoksinen vähemmistö)
Sukulaiskansat:  kielellisesti mm. baškiirit, krimintataarit, kazakit, nogait, kumykit
Volgan tataarit, tai yksinkertaisesti tataarit, ovat islaminuskoinen turkkilainen kansa, kotoisin nykyisen Venäjän federaation Volga-Uralin alueelta. Tataarien äidinkieli on kiptšak-turkkilainen tataari, joka on sukua esimerkiksi kazakille. Tataarit ovat maan toiseksi suurin etninen ryhmä venäläisten jälkeen. Tataarien kulttuurikeskus on Tatarstanin tasavalta ja etenkin sen pääkaupunki, Kazan.
Volgan tataarien kaksi suurinta alueellista alaryhmää ovat kazanilaiset ja mišäärit, joista jälkimmäinen on samalla Suomen tataarien esivanhempien heimo. 1800-luvulla alkaneiden muuttoaaltojen seurauksesta myös esimerkiksi Kiinaan muodostui pääsääntöisesti Volgan tataareista koostuva tataariyhteisö. Tataari itsessään on monimutkaisen ja pitkän historian omaava yleistermi, joka alkujaan viittasi useimmiten turkkilais-mongolilaisiin heimoihin. Neuvostoaikana se vakiintui Volga-Uralin turkkilaiskielisten omaksi etnonyymiksi (tatarlar), ja täten toinen nykyaikainen tataariryhmä, Krimin tataarit, jaetaan siitä erilliseksi kansakseen muun muassa käyttämällä lisänimeä "krimiläiset" (qırımlılar).
Tataarien etnogeneesi on monivaiheinen, eikä siitä ei ole täyttä yksimielisyyttä. Heidän historiansa yhdistetään kuitenkin yleensä Kultaisen ordan (1242–1502) kiptšak-turkkilaisiin, mutta myös sen edeltäjän, Volgan Bulgarian väestöön, jonka islamin omaksumista tataarit juhlistavat vuosittain. Ordan hajoamisen jälkeen Volga-Uralin tataarien esi-isät muodostivat Kazanin kaanikunnan (1438–1552), kunnes se menetti itsenäisyytensä Venäjälle vuonna 1552. Tataarit perustivat vuonna 1920 oman neuvostotasavallan, josta muodostui nykyinen Tatarstanin tasavalta.
Tataarit ovat kuuluneet Venäjän eri valtiomuotoihin aina 1500-luvulta. Sittemmin kansan tulkitaan olevan venäläiseen yhteiskuntaan integroituneita. Tästä huolimatta separatistisia elementtejä ilmenee ajoittain.
Etymologia

Tataarit eivät yleensä Venäjän keisarikunnan aikaan (1721–1917) kutsuneet itseänsä "tataareiksi", vaan enimmäkseen tunnistautuivat uskontonsa mukaan, eli "muslimi" (مسلمان, möselman, мөселман). Samainen ilmiö oli muillakin turkkilaisilla kansoilla ja täten esimerkiksi silloiset osmanit tunnettiin asiakirjoissa useimmiten muslimeina. Virallisesti nimitys tataari vakiintui kyseisille Volga-Uralin muslimeille kun vuonna 1920 perustettiin Neuvostoliittoon kuuluva Tatarstanin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, eli nykyinen Venäjän Tatarstanin tasavalta.
Termi omaa erittäin pitkän ja monimutkaisen historian. Venäjällä siitä muodostui omanlainen haukkumanimitys, koska sillä heidät yhdistettiin venäläisten "vanhoihin vihollisiin", eli Tšingis-kaanin mongolitataareihin, joilta nimi on peräisin. Sitä alettiin täten välttämään, kunnes lopulta jotkut tataarien yhteiskunnalliset hahmot, kuten teologi Şihabeddin Märcani (1818–1889), alkoivat puhumaan sen puolesta ja pyrkivät uudelleenluomaan katkennutta tietoisuutta Volgan tataarikansan yhteydestä Kultaisen ordan turkkilaisiin kiptšak-tataareihin, joista he enimmäkseen polveutuvat.
Keisarikunnassa yleistermiksi muodostunut etnonyymi tataari ulottui lopulta myös muihin turkkilaisiin kansoihin, mutta nykypäivänä "tataarilla" viitataan lähinnä juuri Volgan tataareihin ja täten heidät tunnetaan yksinkertaisesti tataareina (татарлар, tatarlar, تاتارلار), siinä missä toinen pääsääntöinen tataariryhmä, Krimin tataarit, jaetaan omaksi erilliseksi kansakseen lisänimellä "krimiläiset" (qırımlılar, къырымлылар).
Tataareista on historiallisesti käytetty lisänimiä kuten turkkilais-tataarit ja Volgan turkkilaiset. Jotkut tataarinkieliset lähteet käyttävät edelleen nimitystä Törki-tatarlar (Төрки-татарлар) ja Turkin turkkilaiset puolestaan termiä kuten Tatar Türkleri. Tällä he "osoittavat kuuluvuutta suureen turkkilaiseen perheeseen, jotka Neuvostoaikana eri poliittisin keinoin vieraannutettiin toisistaan".
Asema Venäjällä > Kieli

Tataari on turkkilainen kieli ja kuuluu kiptšakkilaisten kielten alaryhmään. Myös muun muassa kazakki kuuluu samaan alaryhmään. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan tataarin puhujia oli Venäjällä 5,3 miljoonaa, ja vuonna 2010 4,3 miljoonaa. (Tataarin kieltä ei tule sekoittaa krimintataariin, joka on oma erillinen kielensä, joskin saman alaryhmän kieli).
Tataari jaetaan yleensä kahteen päämurteeseen: (joidenkin mukaan siperiantataari on kolmas)
Keskimurre (kazanintataari; puhutuin murre sekä kirjakieli)
Länsimurre (mišääri)
Asema Venäjällä > Kieli > Kieliuudistus

Tatarstanin kaksi virallista kieltä ovat venäjä ja tataari. Vuonna 2017 tataarin kielen opetuksen määrää vähennettiin ja muutettiin sen vaativan erillisen oppilaan vanhemman kirjallisen suostumuksen, eli toisin sanoen siitä tuli vapaaehtoinen aine. Presidentti Vladimir Putinin mukaan ”lapsia ei pitäisi pakottaa opiskelemaan alkuperäiskansojen kieliä Venäjään kuuluvissa kansallisissa tasavalloissa”. Tätä ennen venäläisten oppilaiden vanhemmat olivat tehneet valituksia siitä, että myös heidän lasten oli kasvavissa määrin opeteltava tataaria pakollisena aineena, mikä puolestaan ”vei aikaa venäläisen kielen- ja kirjallisuuden opiskelusta”. (Vuonna 2021 Tatarstanissa oli noin 53 % tataareja ja 40 % venäläisiä). Putin järkeisti päätöstään jälkikäteen myös kertomalla haluavansa "kaikille eri puolilla Venäjää asuville lapsille tasavertaiset lähtökohdat tulevaisuutensa vuoksi", antaen esimerkkinä yliopistojen vaativan venäjänkielen taitoa.
Tutkija Alex Krouglovin mukaan Putinin päätös vahvisti entisestään venäjän funktiota ”eri etnisten ryhmien välisen kommunikoinnin kielenä, jota ei voisi korvata millään muulla”. Tataarin kielen puhujamäärän vähenemiseen on myös kuitenkin vaikuttanut englannin kielen suosio. Vuonna 2015 tehdyn kyselyn mukaan vahva enemmistö nuorista Tatarstanissa koki englannin kielen houkuttelevan eniten; toisena oli venäjä, ja tataari puolestaan nähtiin vähemmän hyödyllisenä, koska ”siitä ei olisi apua työelämässä”. Fysikaalisten- ja matemaattisten tieteiden tohtori, etninen tataari Robert Nigmatullin tuki Putinin kieliuudistusta. Vaikka Nigmatullin myöntää tataarikulttuurin kokeneen ”venäläistämistä”, hänen mukaansa ihmistä ei voi myöskään pakottaa oppimaan kieltä. Nigmatullin kokee tataarinkielen opiskelun nykypäivänä tarvitsevan taloudellisen kannustimen; ”Tatarstanin kaksikielisille työntekijöille pitäisi antaa lisäbonuksia.”
Kieliuudistuksen jälkeen kasvavissa määrin Tatarstanissa on alettu toimittamaan perjantairukouksia yksinomaan tataarinkielellä. On myös ehdotettu, että moskeijat järjestäisivät kielikoulutusta. Yksi haastateltava tataari ilmaisi: ”Päivittäisessä elämässä puhumme enimmäkseen venäjää. Ymmärrän täysin miksi, ja arvostamme rauhaa joka meillä täällä on. Pyrimme kuitenkin käymään aktiivisesti moskeijassa, jotta säilyttäisimme kontaktin tataarin kieleen.”
Marraskuussa 2023 järjestettiin Kazanissa ”Tuğan tel -foorumi”, johon osallistui noin 800 tataarin kielen parissa työskentelevää henkilöä, sekä poliitikkoja, kuten Tatarstanin johtaja Rustam Minnihanov. Tapahtuman keskiössä oli optimistisempi visio tulevasta. Opettajien merkitystä alleviivattiin vahvasti, mutta myös yhteistyön tärkeyttä heidän ja perheiden sekä uskonnollisten laitosten välillä.
Vuonna 2018 vastasyntyneiden suosituimmat henkilönimet Tatarstanissa olivat miehillä Amir, Timur, Artem, Karim, Matvei, Kirill, Mark, Aleksandr, Kamil, Jegor - naisilla Jasmina, Sofija, Amina, Alisa, Arina, Eva, Milana, Viktorija, Amelija, Azalija.
Asema Venäjällä > Tataarit ja venäläiset

Tataarit ovat venäläisten jälkeen maan toiseksi suurin etninen ryhmä. Heidän välinen pitkä ja monivaiheinen historia voidaan yhdistää aina Volgan Bulgarian ja Kultaisen ordan aikakausille. Osa Venäjää tataarit ovat olleet 1500-luvulta. Tataarien ASNT (1920) oli ensimmäinen tataarilainen valtiomuodostuma sitten Kazanin kaanikunnan. Vuonna 1918 tataarit olivat olleet mukana perustamassa lyhytikäiseksi jäänyttä Idel-Ural-valtiota. Sittemmin kansan joukosta löytyy yksinkertaisesti jaettuna niin Venäjää vastustavia kuin sen puolustajia.
Puhuttaessa etenkin tataarien kielellisestä venäläistymisestä tuodaan Tatarstanin itsenäisyyden tärkeys usein esiin, mutta on myös todettu, että se ei välttämättä ratkaisisi kyseistä ongelmaa. ”Vähemmistökansat päättävät kasvavissa määrin myös itse opettaa lapsillensa ensisijaisesti venäjän kieltä etenkin taloudellisen integraation varmistamiseksi”. (K. Zubatševa, 2019). Bremenin yliopiston tutkija Daria Dergatševa toteaa, että tataarit ovat lopulta vain noin 53% Tatarstanin väestöstä ja etninen nationalismi saattaisi tuoda jännitteitä heidän ja tasavallan muiden väestöjen välille. Myös Tatarstanin vahvat yhteydet Venäjän talouteen, kauppaan ja infrastruktuuriin olisivat vaikuttavia tekijöitä. Dergatševa ei kuitenkaan poissulje tärkeyttä käydä keskustelua dekolonisaatiosta. Hän myös kiteyttää, että edes itsenäisyys ei ole mahdotonta, mutta vähintäänkin aikaa vievää ja hyvin haastavaa.
Leila Almazova, etnokulttuurisen koulutuskeskuksen johtaja Kazanin yliopistosta: ”Meillä tuntuu olevan vain kaksi ääripäätä vaihtoehtona: joko federaatio romahtaa ja Tatarstan päätyy itsenäiseksi, tai vahva keskittäminen ja täten identiteetin menetys. Katoava tataarikulttuuri on suuri tragedia, mutta molemmat vaihtoehdot ovat lopulta huonoja, sillä itsenäistyminenkin tuo ongelmansa mukanaan. Kuten muut Neuvostoliiton jälkeiset tasavallat ovat todistaneet, se voi äkkiä johtaa talouden rappeutumiseen ja eskaloitumiseen kohti sotaa”.
Yhdysvaltalainen kansainvälisen politiikan professori Monica Toft kirjassaan In The Geography of Ethnic Violence: Identity, Interests and the Indivisibility of Territory tulkitsee Tatarstanin itsenäisyyspyrkimykset käytännössä mahdottomiksi. ”Itsenäinen Tatarstan joutuisi edelleen luottamaan Venäjään taloudellisesti. Se olisi myös maantieteensä puolesta todella haavoittuvaisessa asemassa taktisesti”. Historioitsija Nadir Devlet: ”Itsenäisyys ei ole realistista. Täten pitäisi keskittyä tataarikulttuurin ylläpitämiseen ja edistämiseen [federaation sisällä]”.
Tataarikulttuurin aktivisti, toimittaja-muusikko Radif Kašapov koki kieliuudistuksen ongelmalliseksi, mutta samalla ei kannata tasavallan itsenäistymistä. Hänen mielestä se on ”hieno asia”, että Tatarstan on osa monikansallista Venäjän federaatiota. ”Meillä on selkeä kansallinen tietoisuus, mutta emme ole separatisteja. Turvatessa tataarin kielen ja kulttuurin säilymisen, edistämme samalla federaation kokonaisuutta”.
Alaryhmät

Kazanin tataarit (enemmistö Volgan tataareista, perinteisesti asuttaneet Volgajoen vasemman puolen).
Mišäärit (toiseksi suurin alaryhmä, asuttaneet Volgajoen läntistä puolta; suomentataarien esivanhempien heimo)
Krjašenit (kristityt tataarit)
Kasimovin tataarit
Nokratin tataarit
Permin tataarit
Teptjaarit
Nagaibakit
Astrahanin tataarit
Tataarit ja baškiirit

Tataarien ja baškiirien kulttuuriset ja kielelliset ominaisuudet ovat hyvin läheisiä. He pystyvät kommunikoimaan toistensa kanssa lähes täydellisesti, ja täten heitä ajoittain pidetään yhtenä ja samana kansana.  Tataaritaustainen turkkilainen historioitsija Nadir Devlet: "Kulttuurillista ja alueellista autonomiaa koskevien kiistojen vuoksi tataari- ja baškiirijohtajat ottivat yhteen 1900-luvun alussa. Kun Baškortostan (silloinen ASNT) perustettiin, heidän tataareista eroava oma kansallinen tunne kasvoi”.
Kirjallisuus

Tunnetuin vanhalla tataarin kirjakielellä (İske tatar tele / Volgan türki) kirjoitettu teos on Qol Ğalin Qissa-i Yosıf (قصه یوسف, "Tarina Joosefista", 1233), joka on ollut tataarien ja muiden turkkilaiskielisten kansojen suosiossa vuosisatojen ajan. Nykytataarin kirjakielen perustajaksi lasketaan usein runoilija Ğabdulla Tuqay (1886–1913). Tataarin vanhan kirjakielen normit alkoivat lähetä kohti puhuttua kansankieltä 1800-luvun puolivälistä lähtien. Uuden kirjakielen pohjana toimi muuttoliikkeen ja kaupungistumisen synnyttämä yleiskieli, jonka fonetiikka ja sanasto perustuvat lähinnä keskimurteeseen ja morfologia mišääriin.
Tataarikirjallisuus on perinne, jonka juuret varhaimmillaan katsotaan juontavan Mahmud al-Kasgarin vuosina 1072–1074 koostamaan ensimmäiseen turkkilaisten kielten sanakirjaan, Dīwān Lughāt al-Turk (ديوان لغات الترك). Myös muun muassa keski-aasialaisen suufilaisen runoilijan Ahmed Yasawin (1103–1166) työ luetaan merkittäväksi. Arabialais-persialaista kirjallisuutta luettiin alkuperäisten, käännösten ja arvostelujen muodossa, ja ne toimivat inspiraation lähteenä uusien teosten kirjoittamiseen. Näistä esimerkkinä runoilijat al-Ma'arri, Al-Ghazali, Nizami ja Rumi. Kultainen orda ja lopulta sen jälkeinen Kazanin kaanikunta (1438–1552) olivat turkkilais-tataarilaiselle kirjallisuudelle kukoistuksen aikaa. Silloin moni eri kirjallisuuden genre kehittyi merkittävästi. Yksi tunnetuimpia Ordan kirjailijoita oli Nasreddin bine Borhaneddin Rabğuzi.
Itsenäisyyden menettäminen Venäjälle 1500-luvun puolivälissä vaikutti negatiivisesti tataarikirjallisuuteen. Uusi merkittävä aikakausi alkoi tultaessa 1900-luvulle ja etenkin Neuvostoliiton aikaan. Tunnettuihin tataarikirjailijoihin 1800–1900-luvuilla kuuluu muun muassa Ğabdulla Tuqay, Qayum Nasıyri, Ğalimcan İbrahimov, Fatix Ämirxan, Musa Cälil, Hadi Taqtaş, Äxmät İsxaq, Fatix Xösni, Xäkimcan Xalikov, Ğadel Qutuy ja Robert Äxmätcanov. Viimeaikaisempia on esimerkiksi Robert Miñnullin ja Razil Wäliyev.
Kirjallisuus > Teatteri

Ensimmäinen julkaistu tataarinkielinen näytelmä oli vuonna 1887 Ğabdraxman İlyasin Biçara qız (Бичара кыз, ”Onneton tyttö”). Edistyksellisiä ideoita sisältänyt näytelmä ei saanut täysin positiivista vastaanottoa vanhoillisen tataariyleisön parissa. Säyär (Сәйяр), ensimmäinen ammattimainen tataariteatteriryhmä puolestaan syntyi vuoden 1907 alussa Uralskissa. Tämän ryhmän sanotaan luoneen perustan Galiaskar Kamalin akateemiselle tataariteatterille, joka sijaitsee Kazanissa, Tatarstanin pääkaupungissa. Nykyään teatterin ohjelmistossa on pääasiassa tataarinkielisiä näytelmiä, mutta myös venäläisten ja muiden kirjoittamia näytelmiä. Ulkopuolisille järjestetään mahdollisuus katsoa tataarinäytelmiä käännöksen kanssa. Huomattavia tataarilaisia teatterintekijöitä ovat etenkin Mirxäydär Fäyzi, Kärim Tinçurin, Ğaliäsğar Kamal, Ğayaz İsxaqi, Luara Şakircanova, Tufan Miñnullin, Zölfät Xäkim.
Musiikki

Ensimmäiset tallenteet tataarien kansanmelodioista löytyy Aasian musiikkilehdessä (Азиатский музыкальный журнал, Astrahan, 1817). Heidän perinteinen musiikkinsa on sekoitus turkkilaisia-, mongolilaisia- ja suomalais-ugrilaisia elementtejä, jonka on sanottu yhdistävän mongolilaista ja unkarilaista musiikkia.
Ammattimainen tataarimusiikin kulttuuri muotoutui Neuvostoaikana. 1900-luvun puolivälissä monet tataarisäveltäjät tulivat tunnetuiksi, mukaan lukien Cäwdät Fäyzi, Salix Säydäşev, Mansur Mozaffarov, Näcip Cihanov. Suurin tataarikansallismusiikin keskus on Musa Cälilin mukaan nimetty ooppera- ja balettiteatteri. Ensimmäinen tataariooppera Saniyä esitettiin vuonna 1925. Sen on säveltänyt Soltan Ğabäşi yhteistyössä Vasili Vinogradovin kanssa. Färit Yarullin teki ensimmäisen tataaribaletin Şüräle. Sofija Gubaidulina on nimetty yhdeksi ”1900-luvun lopun merkittävimmistä venäläisistä säveltäjistä”. Rašid Kalimullinin teoksia on esitetty maailmanlaajuisesti.
Tunnettuja kansanlaulujen laulajia ovat muun muassa Räşit Wahapov, Xäydär Bigiçev, Rafail İlyasov, Emil Cäläletdinov. Moderni tataarimusiikki sisältää käytännössä kaikki olemassa olevat musiikin perusgenret. Tunnetuja nykyajan tataariartisteja ovat esimerkiksi İttifaQ, Usal (Усал), Tatarka, K-Ru, Ilgiz, Taraf, Saida Muhametzjanova. (Саида Мухаметзянова). Levy-yhtiö näille on Tatarstanissa toimiva Yummy Music. Suomentataari Deniz Bedretdin on perustanut yhtyeitä Venäjän puolella Kazanissa.
Tataaritaustainen venäläinen oopperalaulaja Aida Garifullina esiintyi vuonna 2018 yhdessä Robbie Williamsin kanssa Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa.
Uskonto

Tataarit ovat perinteisesti hanafi-sunnalaisia muslimeja. Pieni vähemmistö on ortodoksisia kristittyjä.
Uskonto > Tausta

Volgan alueen islamilaiset juuret johtavat aina Volgan Bulgarian aikakaudelle (922). Islamilla on sittemmin myös pitkä historia Venäjällä. Tataareilla oli merkittävä rooli muslimien kansallisessa heräämisessä niin keisarikunnassa kuin Neuvostoliitossa. Kazanin valloituksesta alkaen tataareja joutui pakkokasteen kohteeksi. Useasti he kuitenkin kääntyivät takaisin islamin uskoon heti tilanteen salliessa tai olivat kristittyjä vain ”ulkopuolisesti”, harjoittaen islamia salassa. Ensimmäinen virallisesti rekisteröity islamilainen järjestö oli valtionalainen ”Orenburgin muslimien henkinen kokoonpano”. Se perustettiin Katariina Suuren toimesta vuonna 1788. Muftiksi nimitettiin tataari Muhammedžan Husainov, jota on kuvailtu ”Venäjän muslimien ensimmäiseksi johtajaksi”..
Islam on enemmistön uskonto Tatarstanissa. Vuonna 2010 viralliseksi vapaapäiväksi nimettiin Id al-Fitr, sekä toukokuun 21, joka juhlistaa bulgaarien islamiin kääntymistä. Samoihin aikoihin neuvoteltiin islamilaisesta pankkijärjestelmästä ja avattiin ensimmäinen halal-ruoan tuotantolaitos ulkomaisten yritysten kanssa, jotka ilmaisivat kiinnostuksensa laajentaa hanketta Tatarstanissa.
Venäjällä on noin viisi tuhatta islamiyhteisöä, joista yli kolmasosa on ”Pohjois-Kaukasian muslimien koordinointikeskuksen” hallinnassa. Toisella sijalla vaikutusvallan suhteen on ”Tatarstanin muslimien henkinen hallinto”, joka hallitsee noin 25 prosenttia yhteisöistä. Venäjän islamilaiset johtajat ovat useasti yrittäneet suostutella krimintataarit yhteistyöhön Moskovan kanssa.