Reunamuodostuma
Reunamuodostumia > Nuoremman dryaskauden reunamuodostumia

Mannerjäätikön reuna perääntyi Suomenlahden yli noin 13 000 vuotta sitten. Ilmaston suotuisa kehitys katkesi äkilliseen nuorempaan dryaskauteen, joka oli noin 1 000 vuotta kestänyt ilmaston kylmyysjakso. Se tapahtui noin 12 600–11 500 ja tänä aikana muodostuivat maastossa selvästi erottuvia reunamuodostumajaksoja, joista kuuluisimmat ovat Salpausselät. Salpausselkien ikäiset reunamuodostumat kiertävät Fennoskandian mannerjäätikön reuna-alueita Norjassa ja Ruotsissa sekä Venäjän Karjalassa ja Kuolassa. Samanikäiseksi on ajoitettu myös Skotlannissa niin kutsutun Loch Lomond-stadiaalin reunamuodostumat.
Ensimmäinen Salpausselkä ajoitetaan 12 250–12 050 vuotta vanhaksi. Se on 600 kilometriä pitkä reunamuodostumajakso, joka ei kuitenkaan ole yhtenäinen muodostuma, mutta joka vaihtelevan suuruisena erottuu maastossa helposti eri puolilla Etelä-Suomea. Sen muodostumiseen kului aikaa noin 200 vuotta. Mannerjäätikkö oli tuolloin jakautuneena pienempiin jäätikkökielekkeisiin, joiden reunan kulku erottuu kartoissa reunamuodostumien kaarevina muotoina. Ensimmäinen Salpausselkä muodostui lännessä Itämeren virtauskielekkeen eteen ja sekä etelässä että kaakossa se kerrostui Järvi-Suomen virtauskielekkeen eteen. Idässä sen kanssa samanaikainen reunamuodostuma oli Järvi-Suomen virtauskielekkeen eteen kerrostunut Tuupovaaran reunamuodostuma.
Toinen Salpausselkä ajoitetaan 11 790–11 590 vuotta vanhaksi. Se on yhtä pitkä kuin Ensimmäinen Salpausselkä. Se syntyi 15–25 kilometrin päähän Ensimmäisestä Salpausselästä, ja se seuraa sitä koko matkallaan lännestä itään. Myös se syntyi Itämeren- ja Järvi-Suomen kielekkeen eteen ja sen muodostuminen kesti noin 200 vuotta. Samanaikainen reunamuodostuma Toisen Salpausselän kanssa on Pohjois-Karjalan kielekkeen eteen muodostunut Koitereen reunamuodostuma.
Kolmas Salpausselkä ajoitetaan 11 400–11 300 vuotta vanhaksi. Sen syntyminen kesti noin 100 vuotta ja se onkin heikommin muodostunut kuin kaksi edellistä Salpausselkää. Se syntyi Itämeren kielekkeen eteen ja on samanikäinen kuin Pohjois-Karjalan kielekkeen eteen syntynyt Pielisjärven reunamuodostuma.
Venäjän puolelle jääviä reunamuodostumia on vähintään viisi. Koitereen reunamuodostumalle samanaikaista jatketta kutsutaan Rukajärven reunamuodostumaksi. Tämä on kuitenkin osoittautunut kaksiosaiseksi muodostumaksi. Sen läntinen ja itäinen osa muodostuivat hieman eri aikaan. Rukajärven läntinen reunamuodostuma kerrostui 11 700–11 600 vuotta sitten Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen eteen, kun taas sen itäinen reunamuodostuma kerrostui 12 500–12 300 vuotta sitten Kuusamon–Vienanmeren virtauskielekkeen eteen. Pielisjärven reunamuodostuman samanaikaista jatketta kutsutaan Kalevalan reunamuodostumaksi. Se kerrostui 11 400–11 300 vuotta sitten Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen eteen. Kalevalan muodostumaa pohjoisempana sijaitsee Pääjärven reunamuodostuma, joka kerrostui Kuusamon–Vienanmeren virtauskielekkeen eteen 11 000 vuotta sitten. Sen katsotaan muodostuneen samaan aikaan Toisen Salpausselkän kanssa ja Kalvevalan reunamuodostuma olisi taas Kolmannen Salpausselän ikäinen. Kuusamon–Vienanmeren ja Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen eteen patoutui jäätikköjärviä, joiden peittämä pinta-ala vaihteli tilanteiden mukaan. Jäätikköjärvien vedenpinnan korkeudet on selvitetty  reunatasanteiden korkeuksista. Suurin jäätikköjärvi tyhjeni 12 050 vuotta sitten Vienanmereen, kun Kuolan niemimaan jäätikön reuna vetäytyi pois jäätikköjärven Vienankurkussa sijainneelta laskukynnykseltä. Jäätikköjärven vedenpinta aleni 200 vuodessa 50–60 metriä ja Vienanmeri on tämän jälkeen ollut pysyvästi yhteydessä Barentsinmereen. Kuolan niemimaan eteläosassa sijaitsee vielä niin kutsuttu Keivan reunamuodostuma.
Keski-Ruotsin reunamuodostumat edustavat nuoremman dryaskauden muodostamia reunamoreeneja. Ne sijaitsevat maastossa likimain itä-länsi- suuntaisina ja ne muodostuivat pohjoisesta etelään päin virtaavan Keski-Ruotsin virtauskielekkeen eteen. Niiden keskinäinen suhde Salpausselkiin ei ole aivan selvä, joten niiden keskinäinen ajallinen asema on vielä selvityksen alla. Syy tulkintaongelmiin ovat muodostumien ohuus ja katkonaisuus. Mannerjäätikön reuna seurasi Ruotsissa linjaa, joka alkoi Oslonvuonosta, ylitti Vänernin ja Vätternin niiden keskiosasta, ja seurasi Södertörnissä Ruotsin Itämeren rannikkoa. Muodostumat ovat selväpiirteiset itäosissa, mutta länsiosissa niitä on vaikea löytää varmasti.
Norjassa laajimman jäätikön reunan ja nuoremman dryaskauden reunan välimatka on ollut Suomea lyhyempi. Jäätikön reuna mureni Pohjanmerellä aina rikki eikä se edennyt siksi kovin pitkälle. Nuoremman dryaskauden reunamuodostumia ovat Etelä-Norjan Raet eli Ra-moreenit Østlandetissa. Niissä alavalle alueelle virrannut jäätikkökieleke muodosti Oslonvuonon ympäristöön reunamoreenien parven. Saman aikakauden reunamuodostumia tai reunamoreeneja esiintyy Norjan rannikolla lukuisilla muillakin paikoilla. Ne ovat Salpausselkiin verrattuna ohuita muodostumia, joiden ajallinen sitominen toisiinsa riippuu sandurisuistojen korkeuseroista. Muodostumia ovat esimerkiksi Herdla (Vestland), Tautra (Trøndelag), Tromsø-Lyngen-moreenit ja hovedtrinnet sekä Tenojoenlaakson moreenit (Pohjois-Norja).