stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korintin kanava
Muuta

Australialainen Freestyle motocross-ajaja Robbie Maddison hyppäsi moottoripyörällään Korintin kanavan yli huhtikuussa 2010. Maddison kiihdytti moottoripyöränsä ennen hyppyä yli 120 kilometrin tuntinopeuteen ja kävi hypyn aikana yli 90 metrin korkeudessa kanavan yläpuolella.
Suurin kanavasta koskaan kulkenut laiva on 196 metriä pitkä ja 22,4 metriä leveä matkustaja-alus M/S Braemar. Alus hinattiin kanavan läpi lokakuussa 2019.
Kirjallisuutta

Tsakos, K. & Pipera-Marsellou, E. & Tsoukala-Konidari, D.: Corinth Canal: Historical and Archaeological Guide.  Hesperos, 2003.  ISBN 978-9608103344
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Korintin kanava Wikimedia Commonsissa
Rooman keisari Neron kanavaprojektin jäännöksiä kuvaava kartta vuodelta 1881.
Korintin kanava.
Kanava halkaisee Korintin kannaksen sen kapeimmasta kohdasta.
Korintin kanavaa ja sen siltoja.
Korpisaari

Korpisaaren kunnallishallintoalue Pietarin kartalla.
Korpisaari (ven. Апте́карский о́стров, Aptekarski ostrov) on saari ja Petrogradin piiriin kuuluva kunnallishallintoalue Nevan suistossa Pietarin kaupungin alueella. Se sijaitsee Suuren ja Pienen Nevkan välissä, etelässä sen erottaa Koivusaaresta pieni Karpovka- eli Korpijoki (ven. Карповка). Yhdessä Koivusaaren kanssa Korpisaari muodostaa ns. ”Pietarin puolen” eli Petrogradskaja storonan kaupunginosan (ven. Петроградская сторона). Saaren pinta-ala on noin 2 neliökilometriä.
Korpisaari lienee saanut nimensä maaston perusteella (korpi ”(kuusi)metsää kasvava suomaa”). 1600-luvulla siellä oli muutamia inkerinsuomalaisten asuttamia taloja. Vuonna 1714 Korpisaarelle perustettiin lääkekasveja viljellyt ”Apteekkarin puutarha” (ven. Аптекарский огород, Aptekarski ogorod), johon saaren venäjänkielinen nimi perustuu. Nykyään sen toimintaa jatkaa kasvitieteellinen puutarha.
1800-luvun alussa Korpisaari oli huvila-aluetta. Vuosisadan lopulla ja 1900-luvun alussa sinne rakennettiin vuokrataloja ja länsiosaan muodostui teollisuusalue. 1920–1930-luvulla teollisuusaluetta laajennettiin ja saarelle rakennettiin uusia asuinalueita. Leningradin piirityksen aikana lähes kaikki puutalot purettiin polttopuiksi.
Nykyään Korpisaarella toimii Pietarin televisiokeskus, nuorisopalatsi sekä lukuisia korkeakouluja ja tutkimuslaitoksia. Saaren keskiosaa halkovat Kamennostrovski-prospekti, Prospekt Medikov ja Professori Popovin katu. Rakennustaiteen muistomerkkejä ovat konstruktivistinen Lensovetin asuintalo ja uusklassistiset Markovin vuokratalot (Kamennostrovski prospekt 63 ja 65), joista jälkimmäinen toimi yhtenä Stalinin ajan arkkitehtuurin esikuvista.
Saaren maamerkki on 310 metriä korkea Pietarin televisiotorni, joka valaistuna näkyy kauas pimeällä.
Lähin metroasema on sinisen linjan Petrogradskaja.
Aiheesta muualla

Korpisaari Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Korpisaaren kunnallishallintoalueen sivusto (venäjäksi)
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Korsnäsin vaakuna

Korsnäsin vaakuna
Korsnäsin vaakuna on Korsnäsin kunnan tunnus. Vaakunan harppuunat viittaavat hylkeenpyyntiin ja risti kunnan nimeen (ruots. kors, ”risti”).
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä ristikkäin kaksi ylös työntyvää harppuunaa, joiden kärjet hopeaa ja varret kultaa; yläkulmassa saatteena kultainen Mantovan risti.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Korsnäsin kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 9. maaliskuuta 1968. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 8. kesäkuuta samana vuonna.
Kortesjärven vaakuna

Kortesjärven vaakuna (1958–2008)
Kortesjärven kunnanvaakuna oli Etelä-Pohjanmaalla sijainneen Kortesjärven kunnan vaakuna. Se on saanut aiheensa jääkäriliikkeestä, sillä Kortesjärveltä lähti asukaslukuun suhteutettuna eniten jääkäreitä.
Vaakunan heraldinen selitys on ”hopeakentässä tyviö, jonka yläpuolella Mantovan risti; molemmat vihreitä”. Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin 12. toukokuuta 1958. Kortesjärven liityttyä Kauhavan kaupunkiin vuonna 2009 vaakuna jäi kotiseutuvaakunaksi.
Korriini

| Korriini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (5Z,9Z,14Z)-2,3,7,8,12,13,17,18,19,22-dekahydro-1H-korriini
CAS-numero:  262-76-0
PubChem CID:  6438343
SMILES:  C1CC2=NC1C3CCC(=N3)C=C4CCC(=N4)C=C5CCC(=C2)N5
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C19H22N4
Moolimassa:  306,406 g/mol
Korriini (C19H22N4) on makrosyklinen heterosyklinen yhdiste. Korriinin johdannaisia kutsutaan korrinoideiksi ja niihin kuuluu esimerkiksi B12-vitamiini.
Rakenne ja ominaisuudet

Korriini muistuttaa rakenteeltaan porfyriinien perusyksikköä porfiinia ja koostuu neljästä pyrrolirenkaasta. Se eroaa porfiinista kuitenkin siten, että siinä on pyrroliinirenkaita yhdistävien neljän metanoryhmän sijaan ainoastaan 3 metanosiltaa, ja kaksi pyrrolirengasta ovat linkittyneet suoraan toisiinsa. Tästä johtuen yhdiste ei ole täysin planaarinen tai täysin konjugoitunut, vaan rakenteeltaan hieman taipunut. Sillä myös tapahtuu suhteellisen helposti konformaation muutoksia. Korriini ei siis ole täysin aromaattinen yhdiste. Korriini muodostaa komplekseja useiden siirtymämetallien esimerkiksi koboltin kanssa ja on nelihampainen ligandi.
Kimono

Japanilaista perinnetanssia kimonossa
Irotomesode, jossa kukkakuvioita
Kimono (jap. 着物, "(hartioille puettava) vaate") on perinteinen japanilainen kaapumainen vaate, jota käyttävät kaikenikäiset miehet, naiset ja lapset.
Kimono on T-mallinen, suoralinjainen, pitkä kaapu, jossa on kaulus ja laajat hihat. Kimono kiedotaan vartalon ympäri ja sen ympäri sidotaan obi-vyö.
Sanan kimono nykymerkitys tietynlaisena vaatekappaleena syntyi Meiji-kaudella 1800-luvun loppupuolella, kun japanilaiset vaatteet alettiin erotella länsimaalaistyylisistä. Aikaisemmin useimmat olivat pitäneet kimonoa lähes aina, ja kimonoita oli nimitetty kangaslaadun, käyttötilanteen, käyttöajankohdan tai muun sellaisen mukaan; "kimono" tarkoitti mitä tahansa vaatetta.
Vastaavia termejä:
Nagagi (長着; "pitkä vaate") oli puku, jota käytettiin sisätöissä ja kaupungilla; työvaatteet olivat lyhyitä ja kaksiosaisia. Nykykimono on nagagi.
Kosode (小袖; "pienet hihat") oli Heian-kaudella käytetty nimitys vaatteesta, jossa oli osittain kiinni ommellut hihansuut kuten nykykimonoissa; hovipukujen hihojen suut olivat avoimet.
Wafuku (和服; "japanilainen vaatetus") on perinteinen japanilainen asu; länsimaalaistyylistä asua kutsutaan vastaavasti yōfukuksi. Kimono on eräs wafukun muodoista.
Historia > Jōmon- ja Yayoi-kaudet

Mahdollisesti Okinawalla vierailleet kiinalaiset kertovat Wa-maan eli nykyisen Japanin ihmisten puvuista: "Miehet käyttävät pitkää kangasta, jonka he sitovat ympärilleen, ja naiset kangasta, jossa on aukko keskellä".
Historia > Yamato-kausi

Tiedot puvuista Yamato-kaudelta perustuvat lähinnä hautalöytöihin. Suurista hautakummuista on löydetty haniwa-patsaita. Ne on tehty uhrilahjoiksi kuolleille ylhäisille ja esittävät rituaalihahmoja, ihmisiä, eläimiä ja rakennuksia. Joissain patsaissa on yksityiskohtia, joista saa käsityksen millaisia vaatteet olivat. Materiaalit olivat luultavasti kasvikuituja ja ehkä villisilkkiä. Vaatteissa näkyy ensimmäisiä kiinalaislainoja: kietaistavia takkiasuja, kapeahkoja housuja ja laskostettuja hameita. Monilla patsashahmoilla on koruja, kuten helminauhoja ja kasvoissaan merkkejä, maalauksia tai tatuointeja.
Historia > Asuka- ja Nara-kaudet (552–710 ja 646–792)

Kiinalaiset lähettiläät ja munkit levittivät Japanissa buddhalaisuutta, kungfutselaisuutta ja niiden mukana kiinalaista kulttuuria ja taidetta. Merkitys näkyi lähinnä hovin vaatetuksessa. Käyttöön otettiin arvoaseman ilmaisevat seremonialliset värit. Miesten vaatteisiin kuului kiinalaismallinen takki, jossa oli pystykaulus ja sivulla halkiot. Sen kanssa pidettiin suoria housuja, kenkiä ja jouhikankaasta tehtyä päähinettä. Naisten vaatetustyylit vaihtelivat; yleensä asuun kuului takki, jonka kanssa pidettiin hametta. Joissain maalauksissa esiintyy Tang-dynastian hovimuodin suoria kopioita: korkealle nostettuja hameita, kippurakärkisiä tossuja, pitkiä huiveja ja suuria nutturakampauksia.
Historia > Heian-kausi (794–1192)

Japanin yhteydet Kiinaan vähenivät ja lopulta lakkasivat melkein kokonaan. Kulttuuri keskittyi hoviin, joka sulkeutui tuolloiseen pääkaupunkiin Kiotoon. Hovipuvuissa oli edelleen kiinalaisia vaikutteita, mutta niitä tyyliteltiin aivan omaan suuntaansa. Muotia hallitsivat suurihihaiset kaavut, joita puettiin kerroksittain. Hovin etiketti ja vaatimukset eleganssista säätelivät tarkasti vaatteiden värejä ja kuvioita.
Miesten muodolliseen pukuun kuului hakama, aluspukuja ja päällyspukuja ja harsokangaspäähine. Naisten pukuun kuului myös hakama. Sen päälle puettiin monimutkainen järjestelmä suurihihaisia kaapuja, mistä puku sai nimen jūni-hitoe eli "kaksitoista kerrosta". Puvun nimestä huolimatta siihen kuitenkin kuului yleensä vain viidestä seitsemään kerrosta: kahtatoista käytettiin vain erityistilaisuuksissa. Varsinkin korkea-arvoisten naisten keskuudessa ihannoitiin pitkiä ja runsaita hiuksia, joita pidettiin yleensä auki.
Tavallisten ihmisten vaatteet olivat paljon yksinkertaisempia: käytössä oli kietaisuvaate, jonka kanssa käytettiin kapeita hakama-housuja tai kietaisuhametta. Erotuksena hovikaavuista, joiden hihojen suut olivat laajat ja aukinaiset (hirosode), kansan kaavuista käytettiin nimitystä kosode viitaten niiden osittain kiinni ommeltuihin hihansuihin.
Historia > Kamakura-kausi (1185–1333)

Heian-kausi päättyi kahden aatelissuvun väliseen sisällissotaan. Sitä seuranneella Kamakura-kaudella samuraiden kulttuurilla oli suurin merkitys. Aluksi vaatteet jäljittelivät hovimuotia, mutta niistä yritettiin tehdä käytännöllisempiä ja vähemmän ylellisiä. Helmat lyhenivät, laahukset ja kerrokset katosivat ja silkkimateriaalit vaihdettiin usein ramiin ja hamppuun.
Miesten vaatteista tärkein oli hitatare-takki, josta oli erilaisia muunnelmia. Muodolliseen ja seremonialliseen käyttöön tarkoitetussa hitatare oli suurihihainen ja sitä käytettiin leveän hakaman kanssa. Arki-, työ- ja sotakäyttöön valmistettiin kapeampihihaisia hitatareja, joiden kanssa pidettiin melko kapeaa, pussilahkeista hakamaa. Miehen vaatetukseen kuului myös lähes aina eboshi-päähine. Muodollisimmillaan se oli hovityyliin korkea. Tavallinen kansa käytti pehmeää ja samurait taitettua eboshia.
Naisten muodissa kerrokset alkoivat vähentyä ja lopulta pidettiin vain kosodea. Kun epämuodollisena pidetyt kosodet alkoivat esiintyä päällysvaatteina, niistä alettiin tehdä hienommista kankaista nilkkapituisina. Kankaiden koristelutekniikoita olivat muun muassa karaori-brokadi, nuihaku-kirjonta, lehtikultaus, värjääminen (muun muassa shibori-tekniikka), painotekniikat ja käsin maalaaminen. Kosodeita pidettiin lämpötilan, varallisuuden ja tilanteen mukaan montaa päällekkäin.
Historia > Muromachi-kausi (1333–1568)

Miesten vaatteissa tapahtui muutoksia hitaasti: hitatare oli edelleen muodollinen puku, mutta myös kosode alkoi esiintyä miesten vaatteena. Miehet pitivät sen kanssa hakamaa ja jotain päällystakkia. Hihattomasta kataginu-liivistä ja hakamasta muodostui tyypillinen samurain puku, kamishimo.
Naisten perusvaate oli kosode. Siitä kehitettiin erilaisia variaatioita. Kangaslaatu vaihteli tilaisuuden ja aseman mukaan. Hienoimmat olivat karaori-brokadia. Kosodeita käytettiin eri tavoin: koshimaki eli "lanteille kiedottu" tarkoitti normaaliin tapaan puettua päällyskosodea, joka sidottiin vyöllä ja riisuttiin sitten hartioilta; uchikake oli juhlakosode, joka puettiin muiden kosodejen päälle ja jätettiin vyöttämättä kiinni; katsugi eli "varjovaate" vedettiin pään yli kuin viitta tai huntu antamaan varjoa.
Historia > Azuchi-Momoyama -kausi (1568–1603)

Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi ja Tokugawa Ieyasu yhdistivät Japanin. Tämän lyhyen kauden vaatetukselle on tyypillistä loisteliaan vaikutelman hakeminen. Ulkomaihin tunnettiin lyhytaikaista kiinnostusta, kun maassa vieraili portugalilaisia tutkimusmatkailijoita ja lähetyssaarnaajia. Muodissa olivat ulkomailta tuodut ruudulliset ja raidalliset kankaat sekä tsujigahana-tekniikka, joka yhdisteli shibori-värjäystä, maalausta, kirjontaa ja lehtimetallien käyttöä.
Historia > Edo-kausi (1603–1867)

Edo-kaudella klaanien sodat lakkasivat, samuraiden merkitys väheni ja kulttuuria loivat kaupunkilaiset, kauppiaat ja käsityöläiset. Muodit alkoivat vaihdella yhä nopeammin. Kimonoissa esiintyi aina uusia keksintöjä. Hihan mallia vaihdeltiin: 1600-luvun puolivälissä hihat olivat hyvin pienet ja kapeat, 1600-luvun lopulla (Genroku) niistä tuli hyvin pitkät ja leveät; sitten ne taas pienenivät. Myös obi muuttui paljon. Sormen levyinen nauha muuttui 1600-luvun puolivälissä kämmenenlevyiseksi ja naisten obi leveni 1700-luvun puoliväliin asti niin, että se lopulta peitti ylävartalon rintojen alta lantiolle ja oli 30–35 senttimetrin levyinen.
Suurin uutuus värjäyksessä ja kuvioissa oli yūzen-silkkimaalaustekniikka, jolla saatiin aikaan hyvin monivärisiä ja yksityiskohtaisia kuvioita. Yūzen syrjäytti vanhanaikaisemmat koristelutekniikat juhlakimonoissa. Valtaa pitäneet samuraiaateliset eivät pitäneet tavallisten ihmisten koreilunhalusta; säädettiin ylellisyyttä rajaavia lakeja, jotka kielsivät esimerkiksi silkkikimonon käyttämisen muilta kuin samurailuokan jäseniltä. Kaupunkilaiset reagoivat rajoituksiin kehittämällä uuden tavan olla tyylikäs: se korosti harkittuja yksityiskohtia ja huoletonta vaivattomuutta. Tyyliä kutsuttiin nimellä iki (tyylikäs, elegantti) ja muun muassa komon-kimonoita pidettiin hyvin tyylikkäinä. Edo-kauden puvuista saa hyvän käsityksen ukiyo-e puupiirroksista.
Historia > Meiji-kausi (1867–1912)

Keisari Meiji halusi uudenaikaistaa maansa. Hän uudisti armeijan ja sen univormut. Hoviin tilattiin pariisilaistyylisiä leninkejä kenkineen ja korsetteineen. Kansan keskuudessa lainat herättivät sekä uteliaisuutta että epäluuloa. Niillä miehillä, joilla ei ollut virkaa hovissa tai suhteita sinne, oli kauden alussa tapana hankkia jokin vierasmaalainen asuste osoittamaan, että omistaja oli kuullut uusista muotivirtauksista: esimerkiksi hattu ja kengät olivat käytössä miesten kimono-hakama-asun kanssa. Kauden loppupuolella tällaiset yhdistelmät katosivat ja eurooppalaisesta puvusta tuli normaali työasu. Kimono jäi juhla- ja kotivaatteeksi.
Naisten puku pysyi pitempään Edo-kauden muotissa: naisethan olivat enimmäkseen kotona. Mustatut hampaat, nypityt kulmakarvat ja vahatut hiuslaitteet katosivat vähitellen. Esimerkiksi keisarinna lopetti hampaidensa värjäämisen 1873 ja monet naiset seurasivat esimerkkiä. Kuitenkin vielä toisen maailmansodan jälkeen Japanissa saattoi nähdä vanhempia naisia, joilla oli mustatut hampaat.
Kimonoiden väreihin vaikuttivat uudet kemialliset aniliinivärit, joilla saatiin aikaan kirkkaita pinkkejä, violetteja ja sinisiä. Japanilaisille Gibson girl -tyylinen nutturakampaus sokuhatsu oli sopivan pehmeä laskeutuminen pois vahatuista nutturakampauksista.
Historia > Taishō-kausi (1912–1926)

Eurooppalaiset vaatteet olivat tavallinen osa ainakin kaupunkilaisten pukeutumista, mutta kimonokaan ei ollut tavaton näky. Voitettu sota Venäjää vastaan oli tuonut kansallisylpeyttä Meiji-kauden loppuun. Kansainvälisessä muodissa taas oli runsaasti japanilaisia vaikutteita, vyötäröttömiä kaapuja ja suoria linjoja, ja kimono vaikutti länsimaissa muodikkaalta.
Historia > Shōwa-kausi (1926–1989)

Kuten kaikkialla maailmassa, sodan aikana naiset lähtivät kodeistaan töihin. Töissä naiset käyttivät käytännöllisiä työvaatteita. Sodan aikana myös asenteet kimonoita kohtaan muuttuivat. Kimono oli puutteen aikana turhan ylellinen ja epäkäytännöllinen, pitkine hihoineen vaarallinenkin. Sodan päätyttyä naiset jatkoivat käytännöllisten ja halpojen eurooppalaisten vaatteiden käyttämistä, eikä kimonon arkikäyttöön ollut paluuta – se muuttui juhlavaatteeksi osoittamaan perinteitä, etikettiä ja juhlallisuutta.
Shōwa-kaudella uutena materiaalina käyttöön tuli sorsetti ja simpukankuoripohjaista valkoista gofun-pigmenttiä alettiin käyttää. Tällöin kehitettiin myös kudontatekniikka, jossa kuteena käytettiin hopeafoliosta tehtyä lankaa. Kimonoiden värit kirkastuivat ja hopeaa suosittiin myös kirjailuissa erityisesti Shōwa-kauden alkupuolella. Kuvioissa muotia olivat voimakkaat värit ja modernit aiheet.
Historia > Heisei-kausi (1989–)

Miehet eivät nykyaikana käytä kimonoa juuri koskaan: useimmiten kimono on hääasu tai liittyy johonkin perinteisen taiteenlajin harrastamiseen. Naisilla kimono on yleensä juhlavaate, jota käytetään vain tietyissä juhlatilaisuuksissa. Yleisimpiä kimononkäyttötilaisuuksia naisilla ovat sukulaisten häiden ja hautajaisten lisäksi muun muassa pienten lasten shichi-go-san -juhla, tytön 13-vuotisjuhla, ylempien koulutusasteiden valmistujaiset, täysi-ikäisyysjuhla sekä miai eli kihlaukseen tähtäävä järjestetty tapaaminen.
Henkilöauton hintaista juhlakimonoa juuri kukaan ei osta itselleen, vaan sellainen vuokrataan juhlapäivää varten. Jotkut pitävät kitsukea (着付け tai 着つけ, "pukeutumisen taito") myös harrastuksena ja saattavat omistaa joitakin tyylikkäitä, ei-seremoniallisia kokonaisuuksia.
Yukataan pukeutumista lukuun ottamatta vain harvat osaavat pukeutua kimonoon omin avuin. Nuorten tyttöjen ja naisten keskuudessa on pienimuotoisena muotisuuntauksena tapa yhdistellä perinteistä kimonokulttuuria katumuotiin. Tätä tyyliä ja sen noudattajia kutsutaan nimityksellä kimono-hime eli "kimonoprinsessa".
Rakenne ja valmistus

Kimono tehdään pitkästä ja kapeasta, noin 35 cm leveästä kankaasta. Kangasrulla on perinteisesti se muoto, jossa kimono ostetaan: kangas ommellaan vaatteeksi mittojen mukaan. Nykyään uudenkin kimonon voi ostaa valmiiksi ommeltuna, mutta liki kaikki silkkikimonot myydään ja ostetaan kankaana.
Kimonoa tehtäessä kangas leikataan suorakulmaisiksi kappaleiksi. Vartalokappaleisiin ja hihoihin käytetään täysleveitä kappaleita, edustan jatkokappaleisiin ja kaulukseen puolileveitä. Saumanvaroja ja ylimääräistä pituutta ei leikata pois vaan ne taitetaan sisäpuolelle siististi ja ommellaan kiinni, jotta vaatetta voidaan myöhemmin helposti leventää tai kaventaa ja pidentää tai lyhentää. Ennen tavattiin arkikimonot myös koota uuteen järjestykseen pesun yhteydessä, jotta kappaleet kuluisivat tasaisemmin.
Kimonot ommellaan pääasiassa käsin, mutta esimerkiksi jotkin yukatat ommellaan suurimmaksi osaksi ompelukoneella. Osan kimonon saumoista voi teoriassa ommella koneella, mutta monet saumat ja erityisesti saumanvarojen kiinnitys vaativat pistoja, jotka voi tehdä ainoastaan käsin ommellen. Käsinommellut saumat suojelevat usein kallisarvoista kimonokangasta: mikäli esimerkiksi hiha tarttuu johonkin, kankaan sijasta sauma repeää, ja vaate kärsii vähimmäisvahingon. Myös kimonoiden perinteinen pesutapa arai hari, jossa kimono puretaan pesua varten, edellyttää käsinompelua. Perinteisen japanilaisen ompelutekniikan ansiosta tottunut ja taitava ompelija voi ommella jopa täyspitkähihaisen honburisoden alle vuorokaudessa.
Rakenne ja valmistus > Materiaalit ja kangaslaadut

Kimonot on perinteisesti valmistettu luonnonkuiduista, mutta nykyään käytetään myös tekokuituja ja sekoitekuituja. Kimonon muodollisuus ja juhlavuus riippuu ensi sijassa sen materiaalista ja kankaan laadusta. Esimerkiksi villakimonoon ei koskaan kirjota tai värjätä muodollisuutta osoittavia sukuvaakunoita. Pääsääntöisesti muodolliset kimonot valmistetaan kiiltävästä silkistä, kaikki muut kiillottomasta silkistä ja muista materiaaleista. Kankaat jaetaan paitsi käytetyn kuidun, myös kuviointitekniikan mukaan: somemono (染物, värjäämällä kuvioitu) on pääsääntöisesti aina orimonoa (織物, kudoksella kuvioitu) muodollisempi.
Kimonoissa käytettyjä perinteisiä materiaaleja ovat silkki (useita laatuja), villa, puuvilla, niini, hamppu (jap. 麻, asa) ja rami. Työvaatteita on valmistettu myös esimerkiksi sinisade-köynnöksestä saatavasta kuidusta.
Rakenne ja valmistus > Kuvioaiheet

Miltei kaikissa kimonoissa on kuvioita. Suosituimpia kuvioita ovat erilaiset kasvit kuten japaninsinisade (fuji), keisarinelämänlanka (asagao), krysanteemi (kiku) ja mänty (matsu). Muita yleisiä aiheita ovat legendojen aarteet (takarazukushi) ja erilaiset eläimet.
Hyvin monet aiheet liittyvät tiettyyn vuodenaikaan, esimerkiksi uchiwa-viuhkat kesään ja punertuvat vaahteranlehdet syksyyn. Joskus ensivaikutelma pettää: esimerkiksi lumihiutaleita ja jäävuoria voi nähdä kesäkimonoissa. Toisaalta monet kuviot esiintyvät ympäri vuoden. Tällaisia ovat esimerkiksi useimmat eläin-, ihmis- ja esineaiheet. Ennen vanhaan kun kimono oli yleisessä käytössä, vuodenaikojen myötäily ja ennakointi pukeutumisessa oli suoranainen taiteenlaji. Nykyään useimmat haluavat mahdollisimman monipuolisesti käyttökelpoisen kimonon, ja niinpä monissa vuorillisissa kimonoissa voi nähdä sekä kevät- että syksykuvioita.
Useimmat kuvioaiheet ovat hyvin perinteisiä ja olleet käytössä jopa satoja vuosia. Myös tästä syystä moniin kuvioihin liittyy paljon symboliikkaa, ja jotkin kuviot ja niiden yhdistelmät ovat vakiintuneet erityisesti juhlakäyttöön. Toisaalta kulttuurin kehityksen ja muutoksen myötä vanhoja kuvioita unohtuu ja uusia otetaan käyttöön – nykyään on saatavilla esimerkiksi joulunseutuun tarkoitettuja obeja, joissa on aiheena länsimaista joulukuvastoa joulupukkeineen ja kuusineen.