stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kauko Kare
Teoksia

Toivo Pekkanen: Kirjailijankuvan piirteitä. WSOY 1952
J. K. Paasikivi: Valtakunnallinen elämäntyö. Kivi 1956
Yrjö Jylhä: Runoilijan- ja soturinkohtalo. Otava 1957
Pukkisänky, pakinoita Lounais-Hämeestä (ja muualtakin). 1957
J. K. Paasikivi: Itsenäisyys – rauha – valtiollinen sivistys. Karisto 1960
Toivo Pekkasen ajatuksia. 1962
Tunnettuja suomalaisia – Well-known Finns. Tekijät Jussi Pohjakallio ja Kauko Kare. Käännös Brad Absetz. Karisto 1962, 1963
Asiasta sanaan: Suomalaisen asiaproosan tyylinäytteitä tarkasteluviitteineen. Tekijät Seppo Kahila ja Kauko Kare. Weilin+Göös 1965
Tähän on tultu: Paasikiven linjalta K-rintamaan. Alea-Kirja 1967
Tähän on tultu 2: Paasikiven linjalta Kekkosen kolmanteen. Alea-Kirja 1969
Kaljupäitä ja paljasjalkaisia yksikamarinen leikin kuvastimessa, tekijät Kauko Kare ja Seppo Sauri. Karisto 1969
Mehiläisen hunajaa, hämäläisestä auringonpaisteesta kiinalaiseen kuutamoon. 1970
Vihreä murha, salapoliisiromaani. Alea-Kirja 1972 (salanimellä Antti Kaleva Keinonen)
Kalle Kähkönen – toripojasta talousneuvokseksi muistikuvia. 1973
Musta murha: Salapoliisiromaani. Alea-Kirja 1973. (salanimellä Antti Kaleva Keinonen)
Ammattina autokyyditys Suomen taksiliikenteen vaiheita. 1974
Tahko Pihkala: Legenda jo eläessään. WSOY 1975
Tähän on tultu, Ahti M. Salonen: raportti presidentinvaihdoksen välttämättömyydestä vakava- ja leikkimielisille äänestäjille. Alea-Kirja 1977
Yrjö Kivimies 8.12.1899–18.3.1980: Muistojulkaisu. Toimittanut Kauko Kare. Alea-Kirja 1980
Paavo Susitaival: Aktivisti ei hellitä: tapahtumia, muistelmia, mielipiteitä 1917–1939; koonnut Kauko Kare. Karisto 1981
Vanha iloinen kirkonkyläni ja sen maanmainio väki: Kaksiparran näkökulmasta. Alea-Kirja 1983
Eino Leino: kansallisrunoilija elämän- ja kirjailijankohtalon luonnehdintaa. Alea-Kirja 1985
EY – kyllä vai ei terveen järjen puolesta taloudellinen integraatio, maatalouden alueellinen kehitys, puoluevalta. Alea-Kirja 1992
Terveen järjen puolesta2: Alea-Kirjan ja Nootin 25 vuotta. 1993
"Tieteen pyhä lehmä" korkeakoulu – matalapolitiikka. 1994
Vanhan Kuninkaankartanon iloiset vuodet (Hattulan Vesunnin kartano). Alea-Kirja 1994
Käännöksiä

Gabriel Ferry: Metsäsissi. WSOY 1955
Honore de Balzac: Toursin kirkkoherra. Karisto 1960
Gustaf Mattsson: "Tänään": valittuja pakinoita. Valikoinut ja suomentanut sekä esipuheen kirjoittanut Kauko Kare. Karisto 1961
Gustaf Mattsson: Hyvä herrasväki: toinen sarja valittuja pakinoita, teoksesta valikoinut ja suomentanut Kauko Kare. Karisto 1967
Otto Kumenius: Viiden rintaman vastavakoilija. Käsikirjoituksesta suomentanut Kauko Kare. Alea-Kirja 1969, 1983
Erasmus Rotterdamilainen: Tyhmyyden ylistys. Karisto 1974, 1990, 1997
Honore de Balzac: Ukko Goriot Toursin kirkkoherra Herra Gobseck. 1985
Carl-Gustaf Lilius: Valta ja painajainen: poliittisia esseitä; suomentaneet Kauko Kare ja Olavi Laine. Alea-Kirja 1988
Magnus Lemberg: Hjalmar J. Procopé: isänmaanystävä ja maailmankansalainen. Suomentaneet Kauko Kare ja Katariina Kare-Evans. Alea-Kirja 1994
Kirjallisuutta

Grönroos, Simo: Kauko Kare – Suomettumisen kriitikko: Nootti-lehden ja Alea-kirja-kustantamon perustajan toiminta Kekkosen ajan toisinajattelijana.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2023.  ISBN 978-951-51-9234-9  Teoksen verkkoversio.
Konttinen, Seppo – Vitie, Kari: Eri mieltä: Todenpuhuja Kauko Kareen elämä.  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-36604-1
Aiheesta muualla

Mikko Uola, Kauko Kare Biografiasampo
Kare, Kauko hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Karjalan 2. rykmentin 6. pataljoona

Karjalan 2. rykmentin 6. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 2. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärivänrikki Viljo Hämäläinen (toimi aikaisemmin Hämäläisen lentävän osaston päällikkönä).
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: V. Nikoskelainen.
2. komppania
Päällikkö: E. Durchman.
3. komppania
Päällikkö: E. Engberg.
3. jääkärirykmentti

Armas Ståhlberg
Karl Mandelin
3. jääkärirykmentti oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Rykmentti koottiin Savonlinnassa. Sen komentajina olivat jääkärimajuri Armas Ståhlberg (siirrettiin Karjalan 3. rykmentiin), jääkärimajuri Karl Mandelin (24. maaliskuuta 1918 alkaen).
Sisällissodan päätyttyä 2. divisioonaan liitetty rykmentti oli Lipolan ja Laatokan välillä Itä-Kannaksella. Sen nimi muutettiin kesäkuun alussa 1918 siten, että järjestysnumero siirrettiin nimen loppuun eli Jääkärirykmentti 3:ksi. Se nimettiin 23. elokuuta uudelleen Savon Jääkärirykmentti N:o 3:ksi. 15. maaliskuuta 1919 annetulla käskyllä joukko-osaston nimeksi tuli Uudenmaan rykmentti. Rykmentin esikunta sijaitsi Terijoella, I pataljoona Raivolassa, II pataljoona Jalkalassa ja III pataljoona Kellomäessä. Rykmentti siirrettiin joulukuussa annetulla määräyksellä Haminaan ja edelleen tammikuussa 1921 Helsinkiin, jossa se palveli aina talvisotaan saakka. Uudenmaan rykmentti lakkautettiin 13. kesäkuuta 1940, jolloin siitä, jalkaväkirykmenteistä 9 ja 10 sekä polkupyöräpataljoonasta ja pienemmistä erikoisjoukoista muodostettiin välirauhan ajan 13. prikaati.
Joukko-osastot

5. jääkäripataljoona
Komentaja: jääkärimajuri Leonard Grandell.
7. jääkäripataljoona
Komentaja: jääkärimajuri Erik Heinrichs.
10. jääkäripataljoona
Komentaja: jääkärikapteeni Knut Solin.
Täydennyspataljoona
Pataljoonan kutsuntapiiri oli Kajaani ja sijoituspaikkakunta Kuopio.
Komentaja: jääkärikapteeni Arno Jaatinen (siirretiin 4. huhtikuuta 1918 16. jääkäripataljoonan komentajaksi), jääkäriluutnantti Severus Konkola, jääkäriluutnantti Hans Evald Elénij, jääkäriluutnantti Helge Palmén.
Rykmentissä palvelleet Saksan jääkärit

Esikuntavääpelinä jääkärivääpeli Valdemar Pirhonen, esikunnassa adjutanttina jääkäriluutnantti Väinö Polttila, puhelinjoukkueenjohtajana jääkärivänrikki Ivar Julius Forssell, lähettiupseerina jääkärivänrikki Mårten Flink, rykmentin esikunnassa konekivääriupseerina 25. maaliskuuta alkaen jääkärikapteeni Verner Gustafsson, rykmentin esikunnassa taistelukuormaston johtaja jääkärivääpeli Adiel Hyden myöh. Havasto, rykmentissä adjutanttina jääkäriyliluutnantti Hilding Hedengren (siirrettiin adjutantiksi 2. jääkäriprikaatiin), palveli rykmentin esikunnassa jääkärialiupseeri Karl Nordman (siirrettiin 17. maaliskuuta 5. jääkäripataljoonaan), rykmentin adjutanttina jääkäriluutnantti Hjalmar Skog (siirrettiin 11. huhtikuuta 6. jääkärirykmenttiin), rykmentin kuormastopäällikkönä jääkärivaravääpeli Paavo Tuononen.
Karjalan 3. rykmentin 7. pataljoona

Karjalan 3. rykmentin 7. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 3. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkäriluutnantti Evert Ekman  (5. maaliskuuta - 14. maaliskuuta 1918), V. Raatikainen, myöhemmin Väinö Strömberg (14. maaliskuuta alkaen), A. Houni.
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: R. Ekholm.
2. komppania
Päällikkö: I. Airaksinen.
3. komppania
Päällikkö: U. Hyvönen.
Ryhmä Ruokolahden suojeluskuntalaisia 7. pataljoonasta
Karhuherra Paddington

Karhuherra Paddingtonin pronssinen patsas Paddingtonin rautatieasemalla
Karhuherra Paddington (engl. Paddington Bear) on brittiläisen Michael Bondin luoma ja Peggy Fortnumin luonnostelema ihmisenkaltainen karhu. Hahmo esiteltiin ensimmäisen kerran 13. lokakuuta 1958 julkaistussa lastenkirjassa A Bear Called Paddington.
Bondin kerrotaan keksineen Paddingtonin, kun hän näki Lontoossa jouluaattona 1956 lähellä Paddingtonin asemaa sijaitsevan myymälän ikkunassa nallepehmolelun. Se oli ainoa liikkeessä oleva pehmonalle. Bond osti nallen vaimolleen. Pehmolelu inspiroi Bondia kirjoittamaan tarinan, ja kymmenen päivän kuluttua hän oli kirjoittanut ensimmäisen kirjan.
Hahmo

Paddingtonilla on päällään kulunut, punainen hattu ja varhaisemmissa painoksissa myös sininen duffeli-takki ja kumisaappaat. Lisäksi Paddingtonilla on aina mukanaan matkalaukku, jossa hän kantaa tärkeimpiä esineitään, kuten passia. Karhuherra on aina kohtelias ja hyvää tarkoittava, vaikka hänen ponnistelunsa päättyvätkin usein katastrofaalisiin tuloksiin. Paddingtonin intohimona ovat marmeladivoileivät ja kaakao.
Paddington asuu Lontoossa Brownin perheen luona Puutarhakatu 32:ssa (32 Windsor Gardens). Brownin perheeseen kuuluvat herra ja rouva Brown, lapset Jonathan ja Judy sekä taloudenhoitaja rouva Bird. Brownit tapasivat karhuherran Paddingtonin asemalla, kun he olivat Judy-tytärtään vastassa. Perhe näki karhun istuvan matkalaukun päällä ja hänen takissaan oli lappu, jossa luki: "Huolehtikaa tästä karhusta. Kiitos". Paddington kertoi olevansa kotoisin Perun perukoilta ja ettei kukaan pysty lausumaan hänen perulaista nimeään. Perhe ihastuu karhuun, ja he nimeävät hänet löytöpaikan mukaan Paddingtoniksi.
Lokakuussa 2024 Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriö myönsi Paddingtonille virallisesti maan passin. Alkujaan sisäministeriöltä pyydettiin leikkipassia rekvisiitaksi elokuvaa varten, mutta ministeriö päätyi myöntämään virallisen passin. Passin mukaan Paddingtonin syntymäpaikka on Peru ja hän on Yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen.
Hahmo > Keskeiset hahmot

Karhuherra Paddington on ystävällinen ja hyvää tarkoittava karhu.
Henry Brown on Brownin perheen isä, joka ei usein pääse aloittamissaan töissä pitkälle.
Mary Brown on Henry Brownin vaimo.
Jonathan ja Judy ovat Brownin perheen lapset.
Rouva Bird on Brownin perheen tuima, mutta pohjimmiltaan lempeä taloudenhoitaja.
Samuel Gruber on Paddingtonin hyvä ystävä, joka pitää antiikkikauppaa Portobellokadulla. Gruber on kotoisin Unkarista.
Herra Curry on Brownien itsekäs ja ilkeä naapuri, joka pyrkii hyötymään Paddingtonin ystävällisyydestä teettämällä tällä raskaat työt ja keräämällä sitten voitot itselleen.
Niilo-kissa Brownin perheen lemmikkikissa.
Paddingtonin sukulaisia ovat karhujen vanhainkodissa Limassa asuva Lucy-täti ja Pastuzo-eno, jolta Paddigton sai hattunsa.
Televisiosarjat ja elokuvat

Karhuherra Paddingtonista on tehty kolme televisiosarjaa: nukkeanimaatiosarja Karhuherra Paddington (1976), Hanna-Barberan tuottama piirrossarja Karhuherra Paddington (1989) ja vuosina 1997–2001 valmistunut piirrossarjassa Karhuherra Paddington. Viimeisimmässä televisiosarjassa Karhuherra Paddingtonia esitti Yleisradion tekemässä jälkiäänityksessä Mikko Kivinen ja MTV:n vuoden 2009 jälkiäänityksestä Jarmo Koski. Nelonen tuottama piirrossarja vuosina (2019–2025) valmistunut piirrossarjassa Karhuherra Paddingtonin seikkailut esitti Ruutu+ Lapset tekemässä jälkiäänityksessä Ruutu+ Leffat ja Sarjat vuoden 2019 jälkiäänityksestä Markus Bäckman.
Paddingtonista on myös tehty kolme elokuvaa: vuonna 2014 valmistunut Paddington, ja vuonna 2017 valmistunut jatko-osa Paddington 2. Sekä kolmas elokuva vuonna 2024 valmistunut Paddington seikkailee.
Kirjat > Suomeksi

Paddington-karhu tulee kaupunkiin, 1975 (A Bear Called Paddington, 1958); ilmestynyt suomeksi myös nimellä Paddington tulee kaupunkiin
Paddington-karhun uudet seikkailut
Paddington eläintarhassa, 1986, ISBN 951-0-13650-6 (alkuteos Paddington at the Zoo)
Paddington hyppää kyytiin, 2003
Karhuherra Paddingtonin puutarha, 1973. ISBN 951-0-00699-8 (alkuteos Paddington's Garden)
Nuori karhuherra Paddington, 1973. ISBN 951-0-00698-X
Paddington-karhu ostoksilla, 1974. ISBN 951-0-06064-X
Paddington-karhu sirkuksessa, 1974. ISBN 951-0-06065-8
Paddington sirkuksessa, 2000. ISBN 951-31-1708-1
Paddington ja Kipparibaarin sateenkaari, 1986. ISBN 951-0-13652-2 (alkuteos Paddington and the Knickerbocker Rainbow)
Kirjat > Alkuteokset

A Bear Called Paddington, 1958
More About Paddington
Paddington Helps Out
Paddington Abroad
Paddington at Large
Paddington Marches On
Paddington at Work
Paddington Goes to Town
Paddington Takes the Air
Paddington on Top
Paddington Takes the Test
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karhuherra Paddington Wikimedia Commonsissa
Paddington Bear – The Official Website
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Paddington hyppää kyytiin -kirjan kansikuva
7,62 KvKK 62

| 7> 62 KvKK 62 |
| --- | --- |

Tyyppi:  kevyt konekivääri
Valmistaja:  Valmet
Valmistusmaa:   Suomi
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,62×39 mm
Aseen pituus:  1 085 mm
Piipun pituus:  470 mm
Paino (tyhjänä):  8,5 kg
Lipas:  vyö
Kapasiteetti:  100 patruunaa
Tulinopeus (laukausta/min):  1000/min (teoreettinen) 400-500/min (käytännöllinen)
Esituotantosarjan 7,62 KvKK 60
7.62 KvKK 62 (7.62 konekivääri 62) on Suomen puolustusvoimien käytössä oleva suomalaisvalmisteinen kevyt konekivääri, joka otettiin käyttöön vuonna 1962. Aseita valmistettiin Valmetin Tourulan tehtaalla yhteensä 6 500 kappaletta. Aseen tekniikka perustuu osin tšekkiläiseen vz.52/57 -konekivääriin ja englantiseen Bren-pikakivääriin.7.62 KvKK 62 on kaasumäntäperiaatteella toimiva vyösyöttöinen konekivääri.
7.62 KvKK 62 nimen 7.62 tarkoittaa aseen kaliiperia (7.62x39 mm). KvKK on lyhenne suomenkielen sanoista "kevyt konekivääri". Numero 62 tarkoittaa aseen käyttöönottovuotta Suomen Puolustusvoimissa.
Aseen ominaisuuksiin kuuluu muun muassa se, että liipaisinkaaren alaosa puuttuu kokonaan, mikä mahdollistaa ampujalle paksujenkin hansikkaitten käytön, mutta lisää myös vahingonlaukauksien riskiä. Suomalainen konekivääri valmistettiin koneistamalla, kun sen esikuva oli prässätty levystä.
KvKK 62:n muotoilu ja aseen toimintavarmuus ovat herättäneet kritiikkiä aseen käyttäjissä. Yhä käytössä olevat KvKK 62:t ovat kuluneet käytössä vuosikymmenien saatossa, joka aiheuttaa aseen muun muassa syöttöhäiriöitä sekä aseen tahatonta laukeamista, josta voi seurata vaaratilanteita. KvKK 62:ta ollaan korvaamassa palveluskäytössä venäläisellä PKM-konekiväärillä.
Kirjallisuutta

Hyytinen, Timo: Arma Fennica 1 : Suomalaiset aseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1985 ISBN 951-99681-6-4
Hyytinen, Timo: Arma Fennica 2 : Sotilasaseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1987 ISBN 951-99887-0-X
Maavoimien Esikunta: Kevytasekäsikirja 2019, SBN 978-951-25-3060-1
Aiheesta muualla

Valmet KvKK 62
Suomalainen konekivääri siirtyy eläkkeelle[vanhentunut linkki]
Toivo Karanko

Toivo Karanko
Toivo Tuomas Savolainen (myöh. Karanko, 20. syyskuuta 1891 Nurmes – 15. toukokuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen jääkärikapteeni ja kansallissosialistisen kirjallisuuden kustantaja ja kääntäjä. Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja, maanviljelijä Pekka Savolainen ja Aina Maria Piironen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Gerda Fredrika Magdalena Saxbergin kanssa. Hän oli runoilija Ole Torvaldsin isäpuoli.
Opinnot

Savolainen kirjoitti ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta vuonna 1913 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Hän kävi Suomen Tykistökoulun vuonna  1918 ja kenttätykistön ampumakoulun vuonna 1923 sekä Suojeluskuntain päällystökoulun armeijan upseerien täydennyskurssin vuonna 1924. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa vuonna 1930.
Nuoruusvuodet

Savolaisen suunnitelmissa oli jatkaa isänsä jalanjäljillä viljelijän ammatissa ja sitä silmällä pitäen hän tekikin monta opintomatkaa asian tiimoilta Ruotsiin Upplantiin vuonna 1914.
Jääkärikausi

Savolainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 23. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 13. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän suoritti Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi). Kokemuksistaan hän kirjoitti suojeluskuntajärjestön Hakkapeliitta-lehteen muistelma-artikkelit.
Suomen sisällissota

Savolainen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Jääkäritykistön 2. jääkäripatteriin ja otti osaa taisteluihin Länkipohjassa, Pitkäjärvellä, Orivedellä, Kangasalla ja Lempäälässä sekä Tampereella. Tampereen valloituksen jälkeen suoritetussa tykistön uudelleen järjestelyssä hänet sijoitettiin jaosjohtajaksi juuri muodostetun jääkäritykistöprikaatin 2. jääkäripatteriston 4. patteriin ja otti osaa taisteluihin Kämärällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Savolainen toimi sisällissodan jälkeen lähettiupseerina jääkäritykistöprikaatin esikunnassa, mistä hänet komennettiin 20. toukokuuta 1918 patterin päälliköksi Helsingin kenttätykistöosaston 3. patteriin. Seuraavaksi hänet siirrettiin Kenttätykistörykmentti 1:n I patteristoon 25. elokuuta 1918, josta hänet siirrettiin 12. lokakuuta 1918 alkaen lähettiupseeriksi Suomen tykistökoulun esikuntaan. Tykistökoulusta hänet nimitettiin 2. marraskuuta 1918 kenttätykistörykmentti 2:n 2. patterin päälliköksi, josta hän sai nimityksen Kuopion läänin 4. kutsuntapiirin päälliköksi 1. maaliskuuta 1919. Tässä elämänsä vaiheessa hän muutti nimensä yhdessä veljensä Tauno Savolaisen kanssa Karangoksi. Seuraavaksi hänet nimitettiin 1. marraskuuta 1920 patterinpäälliköksi Rannikkotykistörykmentti 2:een. Armeijasta Karanko erosi 14. joulukuuta 1921 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin Jyväskylän suojeluskuntapiirin 8. alueen päälliköksi, missä tehtävässä hän palveli 15. elokuuta 1922 saakka, jolloin hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 18. elokuuta ja hänet sijoitettiin Oulun läänin 5. kutsuntapiirin päälliköksi. Toistamiseen hän erosi armeijasta 30. huhtikuuta 1923, mutta astui takaisin palvelukseen jo 13. heinäkuuta 1923 ja hänet määrättiin patteriupseeriksi Raskaan tykistörykmentin 9. patteriin. Kolmannen kerran hän erosi armeijasta 2. huhtikuuta 1924 ja palasi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen hoitamaan Uudenmaan pohjoisen suojeluskuntapiirin 2. sotilasohjaajan tehtäviä ja toimi tehtävässä 30. syyskuuta 1924 saakka, jonka jälkeen hän erosi tehtävästä ja siirtyi kansakoulun opettajaksi Pielisjärvelle.
Vuonna 1927 hän kirjoitti suojeluskuntajärjestön Hakkapeliitta-lehteen artikkelin Pollagenin kurssista.
Pielisjärveltä hän muutti vuonna 1927 Jämsään, missä hän työskenteli voimistelun ja terveysopin opettajana Jämsän yhteiskoulussa ja reaalilukiossa vuoteen 1928 saakka. Myöhemmin hän työskenteli sanomalehtialalla ja oli Helsingin Sanomissa kotimaan uutisosaston toimittajana vuosina 1929–1930. Seuraavaksi hän siirtyi Ajan Sana oy:n toimittajaksi ja siirtyi edelleen seuraavana vuonna Suomalais-Ugrilaisen kulttuurikongressin päätoimikunnan palvelukseen. Vuonna 1932 hän siirtyi kansallissosialistista ja juutalaisvastaista kirjallisuutta julkaisseen  Kustannusosakeyhtiö Vasaran palvelukseen ja vuonna 1934 päätoimittajaksi saman kustannusosakeyhtiön julkaisemaan Siniristi-aikakauslehteen.
Karanko suomensi Erich Ludendorffin kirjan Maailmansota uhkaa Saksan maaperällä (Vasara 1931) ja Martti Lutherin kirjan Juutalaisista ja heidän valheistaan (Vasara 1939). Lutherin kirjan esipuheessa suomentaja kannatti Lutherin langettamaa tuomiota juutalaisille ja piti kirjan sanomaa erityisen ajankohtaisena.
Talvi- ja jatkosota

Karanko osallistui talvisotaan 4. divisioonan huoltokeskuksen päällikkönä, josta hänet siirrettiin komentajaksi kenttävarustuspataljoona 4:ään. Komentajan tehtävistä hänet siirrettiin seuraavaksi kutsunta-asiain toimiston päälliköksi Pohjolan suojeluskuntapiiriin. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Huoltokoulutuskomppaniaan kouluttajaksi huoltoupseerikursseille, mistä hänet siirrettiin palvelukseen Sotavankileiri 2:een. Sotavankileiriltä hänet siirrettiin Huoltokoulutuskomppaniaan, missä hänet sijoitettiin adjutantiksi. Adjutantin tehtävistä hänet siirrettiin palvelukseen Päämajan Sotilashallinto-osastolle. Päämajasta hänet komennettiin piiritarkastajan viransijaiseksi Sotilasvankileiri 6:een, mistä hänet kotiutettiin vuonna 1942 ja hän siirtyi Paperi-Huolto Oy:n palvelukseen edustajaksi Helsinkiin, missä tehtävässä hän palveli vuoteen 1945 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi sosiaalisen huollon tehtäviin eri puutavarayhtiöihin Pohjois-Suomeen. Hänet haudattiin Valtimolle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 9. maaliskuuta 1918  Vääpeli 10. huhtikuuta 1918  Vänrikki 28. huhtikuuta 1918  Luutnantti 24. joulukuuta 1918  Kapteeni 6. joulukuuta 1922 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Suomennoksia

Nimellä T. T. Karanko:
Erich Ludendorff : Maailmansota uhkaa Saksan maaperällä ; tekijän luvalla alkuperäisen teoksen kolmannesta painoksesta suomentanut T. T. Karanko. Vasara, Helsinki 1931
Martti Luther : Juutalaisista ja heidän valheistaan. Kustannus Oy Vasara, Helsinki 1939
Nimimerkillä Kimmo Saras:
Cevat Rifat Bey : Kaunis Simi Simon, Syyrian rintaman Mata Hari : nuoren, kauniin juutalaisen vakoilijattaren virallisten lähteiden mukaan kerrottu elämänkohtalo ; saksan kielestä suomentanut Kimmo Saras. Kustannus Oy Vasara, Helsinki 1935
Hans Hauptmann : Saatanan muistelmat : historiallinen satiiri XIX:nneltä ja XX:nneltä vuosisadalta. Kustannus Oy Vasara, Helsinki 1936 (alkuteos Memoiren des Satans)
Aiheesta muualla

Toivo Karangon lehtiartikkeleita:
"Puolangan komennuskunta". Muistelmia "Sprengkommando Polangen'ista", Hakkapeliitta, 09.04.1927, nro 14, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
"Puolangan komennuskunta". Muistelmia "Sprengkommando Polangen'ista", jatkoa, Hakkapeliitta, 30.04.1927, nro 17, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rangaistusharjoitukset ja "remmitys" kasvatuskeinoina Suomalaisessa Jääkäripataljoonassa Saksassa, Viikko-Sanomat, 12.05.1928, nro 19, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matti Kiuttu, Hakkapeliitta, 16.07.1927, nro 29, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Puolustuslaitos perinnäistavat, Suomen Sotilas, 29.09.1928, nro 39, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kenttäpalvelusta 10 vuotta sitten, Viikko-Sanomat, 10.11.1928, nro 45, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Katsaus itsenäisen Suomen puolustuslaitoksen muodostumiseen ja kehitykseen, Suomen viesti, 01.03.1929, nro 3, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen rajojen vartioiminen, Suomen viesti, 01.10.1929, nro 10, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ajan henki ja rintamamiehet, Rintamamies : Vapaussodan rintamamiesten liiton äänenkannattaja, 11.12.1933, nro 35, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis.
Hannes Karjalainen

Johannes (Hannes) Karjalainen (käytti Saksassa peitenimeä Sven Svanström), (24. marraskuuta 1892 Kajaani – 25. helmikuuta 1947) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Erkki Karjalainen ja Kustaava Kyllönen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Elina Lovisa Vartiaisen kanssa.
Opinnot

Karjalainen kirjoitti ylioppilaaksi Kajaanin yhteiskoulusta vuonna 1913 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1913–1916. Sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson hän suoritti vuonna 1928 ja 2. jakson vuonna 1930.