Slovenian historia
Jugoslavian kuningaskunta, 1918–1944 > Sloveenit osana Jugoslavian kuningaskuntaa

Slovenian politiikkaa Jugoslaviassa leimasi kaksi asiaa. Ensimmäinen näistä oli aatteellinen ja poliittinen vastakohtaisuus sekä keskinäinen kilpailu ja poliittinen taistelu konservatiivisen kristillisosiaalisen puolueen, Slovenian kansanpuolueen ja liberaalipuolueen kesken. Toinen asia oli Jugoslavian unitarismin ja keskusjohdon vastustus ja taistelu autonomian puolesta. Varsinkin kansanpuolueen ja liberaalien kiistat oli laajoja.
Slovenian kansanhallitus lakkautettiin tammikuussa 1919, jonka korvasi virallinen aluehallitus. Aluehallituksen toimintaoikeudet olivat rajalliset, mikä aiheutti pettymystä ja tyytymättömyyden tunnetta uutta valtiota kohtaan. Ensimmäiset Serbien, kroattien ja slovenialaisten kuningaskunnan parlamenttivaalit järjestettiin 21. marraskuuta 1920. Jugoslaviaa kannattavat puolueet voittivat vaalit. Yhtenäisyyttä ja keskusjohtoisuutta kannattivat kaikki puolueet lukuun ottamatta kansanpuoluetta.
Vuosina 1920–1927 Slovenian liberaalit istuivat Belgradin hallituksessa. Liberaalien asema oli Sloveniassa vahvempi kuin vaalitulokset olisivat antaneet myöten. Liberaaleja tosin syytettiin tämän vuoksi sloveeneja vahingollistaneista toimista, kuten ORJUNA:n laajentamisesta ja sen väkivaltaan sekä Slovenian jakamisesta Ljubljanan ja Mariborin pormestaripiireihin.
Slovenian kansanpuolue ja radikaalit muodostivat vuonna 1927 vaaliliiton ja sopivat hallitusyhteistyöstä. Tämän johdosta kansanpuolueen kanta autonomiaan ja liittovaltioon muuttui opportunistiseksi. Kansanpuolueen Anton Korošec nimettiin pääministeriksi 1928, mutta nimityksestä ei ollut hyötyä puolueelle tai sloveeneille. Nimityksen johdosta sloveenien ja kroaattien poliittisen johdon välit muuttuivat varautuneemmiksi.
6. tammikuuta 1929 kuningas Aleksanteri I:n hajotti parlamentin ja julisti ”tammikuun 6. päivän diktatuurin”, jolloin valtion nimeksi tuli Jugoslavian kuningaskunta ja ainoa tunnustettu kansalaisuus oli jugoslaavi. Tämä oli seurausta serbien ja kroaattien poliittisten suhteuden kärjistymisestä sekä Serbien poliittisen kentän ristiriidoista.
Kansanpuolue tuki valtiovaltaa vuodet 1929–1930. Korošec työskenteli Petar Živkovićin hallituksessa syksyyn 1930, kunnes erosi tajutessaan ettei hallitus pystynyt tekemään loppua eri kansalaisuuksien vastakkainasettelusta. Vanhojen ristiriiojen lisäksi ilmeni myös uusia ja näiden lisäksi myös talousongelmia.
Ranskan ja Tšekkoslovakian painostuksen alaisena kuningas Aleksaneri I:n julisti uuden perustuslain ilman parlamentin hyväksyntää ja muodostettiin uusi hallitus. Entisen kansanpuolueen edustajat oltiin suljettu hallituksen ulkopuolelle ja Sloveniassa hallitusta pidetteenkin kirkonvastaisena. Uutta hallitusta kannatti liberaalipuolue sekä osa entisen Itsenäisen talonpoikaispuolueen jäsenistä.
Joulukuussa 1932 kansanpuolueen johto julkaisi radikaalin kansallispoliittisen ohjelman tiiviin julistuksen muodossa (sloveeniksi punktacija), jossa vaadittiin sloveenien yhdistämistä yhden poliittisen yksikön alaisuuteen. Tämä olisi ainoa tapa suojella itseään ja turvata hyvinvointiaan. Julistuksen mukaan sloveenien oli taisteltava itselleen itsenäinen asema, joka toimisi kannustimena Jugoslavian ulkopuolella asuville sloveeneille. Tämän takia sloveenit tarvitsisivat kansallisen identiteetin, lipun, nimen, etnisen yhteisön, taloudellisen itsenäisyyden, poliittisen ja kulttuurillisen vapauden sekä radikaalin sosiaalilainsäädännön, joka turvaa kaikkien tuottavien ammattien edut ja kehityksen. Julistuksen mukaan sloveenien, kroaattien ja serbien tulisi perustaa vapaasta tahdostaan ja demokraattisin perustein itsehallinnollisista yksiköistä muodostettu valtio, jonka osana Slovenia olisi. Belgradin hallitus ja Slovenian liberaalipuolue tuomitsi julistuksen ja leimasivat julistuksen tekijät separisteiksi. Julistuksen alullepanijat ja muutamat Šenčurin mielenosoituksen järjestäjistä tuomittiin vankeuteen. Korošec kirjoitti vankilasti kuninkaalle ja ilmoitti kansanpuolueen tukevan häntä jos Slovenia saisi autonomian. Kuningas kuoli kuitenkin 1934 eikä asia edennyt. Korošec piti yhteyttä tämän jälkeen sijaishallitsija, ruhtinas Pavel Karađorđevićiin ja serbien radikaalijohtajaan Milan Stojadinovićiin.
Uuden perustuslain ensimmäisen vuosien aikana Slovenian sisäpolitiikka oli kiihkeää ja ristiriitoja esiintyi paljon. Keväällä 1932 kansanpuolueesta erosi sen ammattiyhdistys, Jugoslavian ammattiyhdistys. Kristillissosialistit, työläiset ja jotkin älymystöryhmät kritisoivat kansallispuoluetta liian vaisusta suhtautumisesta kansallisiin kysymyksiin Belgradin hallituksessa. Vuoden 1932 jälkeen kristillisosialisteista ja heidän ammattiliitostaan tuli merkittävä poliittinen voima.
Keväällä 1935 kansallispuolue liittyi vastaperustettuun Jugoslavian radikaalien liittoon, jonka perustivat Belgradin poliittiset ryhmät. Kansanpuolue tunnusti keskusjohtoisen perustuslain ja lievensi vaatimuksiaan Slovenian autonomiasta. Kansanpuolue boikotoin 5. toukokuuta 1935 järjestettyjä vaaleja, mutta siitä huolimatta puolue sai kaikki korkeimmat virkapaikat Sloveniassa. Liberaalipuolue sekä monet pienpuolueet alkoi vaalien jälkeen vastustamaan kansanpuolueen ylivaltaa
Slovenian kommunistit perustivat näennäisesti itsenäisen Slovenian kommunistisen puolueen, joka todellisuudessa oli täydellisesti Jugoslavian kommunistisen puolueen alaisuudessa. Tämän liiton takana olivat Josip Broz Tito ja Edvard Kardelj. Čebinessä järjestetyssä perustamiskokouksessa huhtikuussa 1937 kommunistinen puolue hyväksyi ohjelman, joka oli kansallisesti suuntautunut, kansanrintamaa tukeva ja demokraattinen. Puolue voitti paljon liittolaisia Slovenian poliittisesta kentästä. Kommunistit tekivät paljon propagandaa ja organisoivat pohjoisrajalla puolustusliikkeen natsismia ja fasismia vastaan. Tässä erityisen aktiivisesti toimi varsinkin vuonna 1939 Slovenia-yhdistys (sloveeniksi Slovensko društvo) johon kuului kommunistien lisäksi muita vasemmistolaisia.
Slovenian katolisella kirkolla oli merkittävä rooli politiikassa, vaikka sen merkitys oli pienentynyt maailmansodan jälkeen. Jugoslavian ortodoksinen kirkko tunsi epäluulo katolista kirkkoa kohtaan. Katoliselta kirkolta takavarikoitiin muun muassa maa-alueita. Katolinen kirkko pysyi maailmansotien välisen ajan konservatiivisena ja poliittisesti aktiivisena. Kirkon järjestelmät kansankokoukset olivat osallistujamääriltään suurimpia Sloveniassa. Kirkko ja kansanpuolue tekivät läheistä yhteistyötä. Ljubljanassa myös opiskelijaliikkeet vaikuttivat suuresti politiikkaan.