stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
McCoy Tyner

| McCoy Tyner |
| --- | --- |
 McCoy Tyner vuonna 1973.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. joulukuuta 1938 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 6. maaliskuuta 2020 (81 vuotta)
Ammatti:  muusikko, säveltäjä
Muusikko
Aktiivisena:  1960–2020
Tyylilajit:  jazz, hard bop, free jazz
Soittimet:  piano
Levy-yhtiöt:  Impulse! Records, Columbia Records, Elektra Records ja Enja Records 
Aiheesta muualla
www.mccoytyner.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Alfred McCoy Tyner (11. joulukuuta 1938 Philadelphia, Pennsylvania – 6. maaliskuuta 2020) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti ja -säveltäjä. Tyner tuli tunnetuksi John Coltranen yhtyeessä, johon hän liittyi vuonna 1960. Hänet tunnettiin energisen ryöpsähtelevästä kvarttiharmoniaa, arpeggioa ja staccatoa suosivasta soitto- ja sävellystyylistään.
Uran alku

Tynerin ollessa 13-vuotias koulukuorolainen hänen kampaajaäitinsä Beatrice ehdotti lahjakkaan tuntuiselle pojalle joko laulu- tai piano-opintoja. Poika valitsi pianon ja ryhtyi opiskelemaan Philadelphia Music Centerissä, vaikka isä ei niin innostunut ajatuksesta. Ensimmäisen vuoden Tyner kävi harjoittelemassa naapurien pianoilla, kunnes hänen äitinsä sai säästetyksi rahaa spinettiin, joka sijoitettiin äidin liikkeeseen. Tyner harjoitteli ja äiti sekä asiakkaat saivat kampaamosalonkiin taustamusiikkia. Kampaamossa Tyner piti harjoituksia myös 15-vuotiaana koulutovereidensa kanssa perustamalle rhythm and blues -yhtyeelle.
Kaikkiaan Tynerin muodolliset piano-opinnot kestivät vain kolmisen vuotta, kunnes poika kiinnostui Tyner kiinnostui Charlie Parkerin ja Bud Powellin levyjen kautta jazzista ja alkoi opiskella sitä itsenäisesti. Hänen muita esikuviaan olivat Thelonious Monk ja Art Tatum. Philadelphiassa asuvan Bud Powellin Tyner tapasi 16-vuotiaana ja kutsui tämän kotiinsa soittamaan. Koulun kesälomilla Tyner kulki junalla Philadelphiasta soittamassa Atlantic Cityn jazzklubeissa muun muassa saksofonisti Paul Jeffriesin ja trumpetisti Lee Morganin kanssa. Näinä aikoina Tyner tapasi ensi kerran John Coltranen, kun tämä oli keikalla Cal Masseyn kanssa. He alkoivat pitää yhteyttä ja myös soittaa yhdessä aina kun Coltrane kävi Philadelphiassa. Coltrane soitti tuolloin Miles Davisin yhtyeessä, mutta suunnitteli omaa yhtyettä ja vihjaili Tynerille ottavansa tämän pianistikseen.
John Coltranen yhtyeeseen

Tyner valmistui high schoolista 1959, ja pian saksofonisti Benny Golson kutsui hänet soittamaan San Franciscoon hänen ja trumpetisti Art Farmerin Jazztetissa. Tyner soitti yhtyeessä puolisen vuotta, jona aikana yhtye levytti albumin Meet the Jazztet. John Coltrane oli kuitenkin jälleen yhteydessä Tyneriin, ja vuonna 1960 McCoy Tyner siirtyi Coltranen yhtyeeseen. Sen muita jäseniä olivat tuolloin rumpali Elvin Jones ja basisti Steve Davis, joka vaihtui vuonna 1961 Reggie Workmaniin ja 1962 Jimmy Garrisoniin. Näin muodostui John Coltrane Quartet ehkä tunnetuimmassa kokoonpanossaan, joka vei sekä yhteissoittoa että eri soitinten jazzilmaisua uudelle tasolle.
McCoy Tynerin soittoon alkoi Coltrane Quartetissa ilmestyä niitä elementtejä, joista hänet opittiin tuntemaan, kuten kvarttiharmoniaa ja pentatonisille ja heksatonisille asteikoille perustuvaa soittoa. Yhtyeen tunnetuimpia levytyksiä on uskonnollissävytteinen A Love Supreme vuodelta 1965. Coltrane kulki kohti yhä vapaampaa ilmaisua ja aikoi kokeilla kahden rumpalin käyttöä. Tässä vaiheessa, loppuvuodesta 1965 Tyner päätti lähteä yhtyeestä.
Myöhemmät vuodet

Jätettyään Coltranen 1960-luvun puolivälin jälkeen Tyner työskenteli yhä Blue Notella muun muassa Tina ja Ike Turnerin kanssa. Hänen uransa oli käännekohdassa ja hän harkitsi jopa ammatin vaihtoa taksinkuljettajaksi. Hän kuitenkin levytti 1960-luvun lopulla Blue Notelle omalla nimellään arvostettuja albumeja kuten The Real McCoy.
Vuonna 1972 Tyner vaihtoi Milestone-yhtiöön ja sai uransa uuteen nousuun. Tunnetuimpiin levytyksiin kuuluvat Sahara (1972) ja Enlightenment (1973). Näillä levyillä on eeppisen tuntuista, suurellista modernia jazzia, joka on saanut selviä vaikutteita myös intialaisesta ja muusta aasialaisesta musiikista. Tynerin soittotyyli oli pysynyt varsin samanlaisena 1970-luvulta asti. Tyner sairasti Alzheimerin tautia, mikä heikensi hänen soittokuntoaan.
Yksityiselämä

Tyner kääntyi 17-vuotiaana joiksikin vuosiksi muslimiksi ja otti musliminimekseen Sulaimon Saud. Hänen veljensä Jarvis Tyner on Yhdysvaltain kommunistisen puolueen varapuheenjohtaja, mutta McCoy Tyner ei itse kannattanut mitään poliittista ideologiaa. Tynerilla oli kolme lasta entisestä avioliitostaan.
Diskografia

Inception – 1962 – Impulse!
Great Moments with Mccoy Tyner – 1962 – Impulse!
Nights of Ballads and Blues – 1963 – Impulse!
Today and Tomorrow – 1963 – Impulse!
Live at Newport – 1963 – Impulse!
Reaching Fourth – 1963 – Impulse!
McCoy Tyner Plays Ellington – 1964 – Impulse!
The Real McCoy – 1967 – Blue Note
Tender Moments – 1967 – Blue Note
Time for Tyner – 1968 – Blue Note
Expansions – 1968 – Blue Note
Cosmos – 1969 – Blue Note
Extensions – 1970 – Blue Note
Asante – 1970 – Blue Note
Sahara – 1972 – Milestone/OJC
Song for My Lady – 1972 – Milestone/OJC
Echoes of a Friend – 1972 – Milestone/OJC
Song of the New World – 1973 – Milestone/OJC
Enlightenment – 1973 – Milestone/OJC
Sama Layuca – 1974 – Milestone/OJC
Atlantis – 1974 – Milestone/OJC
Trident – 1975 – Milestone/OJC
Fly with the Wind – 1976 – Milestone/OJC
Focal Point – 1976 – Milestone
Four Times Four – 1976 – Milestone
Supertrios – 1977 – Milestone
Inner Voices – 1977 – Milestone
The Greeting – 1978 – Milestone
Passion Dance – 1978 – Milestone
Together – 1978 – Milestone
Horizon – 1979 – Milestone
4 X 4 – 1980 – Milestone
13th House – 1981 – Milestone
La Leyenda de La Hora – 1982 – Columbia
Looking Out – 1982 – Columbia
Dimensions – 1984 – Elektra
It's About Time – 1985 – Blue Note
Double Trios – 1986 – Denon
Bon Voyage – 1987 – Timeless
Tribute to John Coltrane – 1987 – Impulse!
Live at the Musicians Exchange Cafe – 1987 – Who's Who In Jazz
What's New? – 1987 – WestWind
Revelations – 1988 – Blue Note
Uptown/Downtown – 1988 – Milestone
Live at Sweet Basil, Vol. 1 – 1989 – KING Records
Live at Sweet Basil, Vol. 2 – 1989 – KING Records
Things Ain't What They Used to Be – 1989 – Blue Note
Soliloquy – 1991 – Blue Note
Remembering John – 1991 – Enja
New York Reunion – 1991 – Chesky
44th Street Suite – 1991 – Red Baron
Key of Soul – 1991 – Sweet Basil
The Turning Point – 1991 – Verve
Just Feelin' – 1991 – Palo Alto
Hot Licks: Giant Steps – 1993 – Sound Solutions
Journey – 1993 – Verve
Manhattan Moods – 1993 – Blue Note
Solar: McCoy Tyner Trio Live at Sweet Basil – 1993 – Compose
Prelude and Sonata – 1994 – Milestone
Infinity – 1995 – Impulse!
Live in Warsaw – 1995 – Who's Who In Jazz
Autumn Mood – 1997 – Delta
What the World Needs Now: The Music of Burt Bacharach – 1997 – GRP
McCoy Tyner & the Latin All-Stars – 1999 – Telarc
McCoy Tyner with Stanley Clarke & Al Foster – 2000 – Telarc
Immortal Concerts: Beautiful Love – 2000 – Giants of Jazz
At the Warsaw Jamboree – 2000 – Starburst
Jazz Roots: McCoy Tyner Honors Jazz Piano Legends of the 20th Century – 2000 – Telarc
McCoy Tyner Plays John Coltrane: Live at the Village Vanguard – 2001 – Impulse!
Live in Warsaw: Lady From Caracas – 2001 – TIM
Port au Blues – 2002 – Past Perfect
Suddenly – 2002 – Past Perfect
Land of Giants – 2003 – Telarc
Hip Toe: Live at the Musicians Exchange Cafe 1987 – 2004 – Universe
Modern Jazz Archive [live] – 2004 – Membran International
Illuminations – 2004 – Telarc
Counterpoints: Live in Tokyo – 2004 – Milestone
Warsaw Concert 1991 – 2004 – Fresh Sounds
Tyner Suomessa

Tyner esiintyi kvartetteineen maaliskuussa 2012 Helsingin Savoy-teatterissa. Pori Jazz -festivaaleilla Tyner yhtyeineen vieraili vuosina 1973 (McCoy Tyner Quartet), 1990 (McCoy Tyner Trio featuring Freddie Hubbard & Ralph Moore), 1993 (McCoy Tyner Trio featuring Bobby Hutcherson) ja 1996 (McCoy Tyner Trio featuring Michael Brecker).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta McCoy Tyner Wikimedia Commonsissa
McCoy Tyner - virallinen kotisivu
Mielensäpahoittaja (elokuvasarja)

Mielensäpahoittaja-elokuvia ovat seuraavat:
Mielensäpahoittaja, vuonna 2014 valmistunut elokuva
Ilosia aikoja, Mielensäpahoittaja, vuonna 2018 valmistunut elokuva
Mielensäpahoittaja Eskorttia etsimässä, vuonna 2022 valmistunut elokuva.
Mielensäpahoittajan rakkaustarina, syyskuussa 2024 ensi-iltaan tuleva elokuva.
Elokuvasarja ylitti miljoonan katsojan rajapyykin lokakuussa 2022.
Björn Borg

| Björn Borg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1956  Tukholma 
Tennispelaaja
Pituus:  180  cm
Paino:  72 kg
Kätisyys:  oikeakätisyys
Ammattilaisena:  1973–1983
Palkintorahat:  3 655 751 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  1  (23. elokuuta 1977)
Voitot/tappiot:  644–135
Nelinpeli
Paras sijoitus:  
Voitot/tappiot:  93–89
Aiheesta muualla
ITF
ATP
Björn Rune Borg (s. 6. kesäkuuta 1956 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen tennispelaaja, jota pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista pelaajista lajin historiassa.
Borg voitti vuosien 1974–1981 aikana 11 grand slam -turnausta ja kerran Davis Cupin Ruotsin joukkueessa. Borg oli ITF:n maailmanmestari vuosina 1978–1980 ja ATP:n vuoden pelaaja 1976–1980. Hänet nimitettiin International Tennis Hall of Fameen 1987.
Elämä ja ura

Borg on kotoisin Södertäljestä kolmisenkymmentä kilometriä Tukholmasta. Hän sai tennismailan kahdeksanvuotiaana isältään, joka oli voittanut sen pöytätennisturnauksessa. Borg aloitti lyömällä palloa talonsa autotallin ovea vasten. Hän oli 13-vuotiaana jo Ruotsin parhaita junioripelaajia ja liittyi ammattilaiskiertueeseen 14-vuotiaana.
Borg sai vuonna 1971 valmentajakseen Lennart Bergelinin, joka valitsi vasta 15-vuotiaan nuorukaisen Ruotsin Davis Cup -joukkueeseen. Ennen Davis Cup -esiintymistään Borg kävi Miamissa voittamassa Orange Bowl -turnauksen 18-vuotiaiden sarjan. Hän voitti Italian avoimet 17-vuotiaana.
Wimbledonissa Borg pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 1973. Hänet oli rankattu turnauksessa kuudenneksi, ja hän selviytyi puolivälieriin asti. Seuraavana vuonna hän voitti ensimmäisen grand slam -turnauksensa Ranskan avoimissa, tullen 18-vuotiaana historian nuorimmaksi grand slam -voittajaksi. Maailmanlistan ykköseksi Borg nousi elokuussa 1977.
Borg voitti urallaan kaksinpelissä 64 turnausta ja Ruotsin joukkueessa Davis Cupin 1975. Borg voitti vuosien 1974–1981 aikana 11 grand slam -turnausta: kuusi Ranskan avointa ja viisi Wimbledonia. Wimbledonissa Borg voitti urallaan 51 ottelua 55:stä, joista peräkkäisiä voittoja 41. Ranskan avoimissa hän voitti 49 ottelua 51:stä. Borg ei kymmenestä yrityksestä huolimatta koskaan voittanut Yhdysvaltain avointa. Australian avoimissa hän pelasi vain kerran, vuonna 1974.
Borgin viisieräinen voitto John McEnroesta Wimbledonin loppuottelussa 1980 on yksi tenniksen historian muistettavimmista otteluista, ja siitä kertoo vuonna 2017 julkaistu elokuva Borg/McEnroe.
Borg hävisi vuoden 1981 Wimbledonin finaalissa John McEnroelle. Borg on kertonut, ettei aiemmasta poiketen enää välittänyt vaikka hävisikin. Hän piti kolmen kuukauden tauon mutta ei enää saanut entistä motivaatiotaan takaisin. Vuonna 1982 Borg pelasi vain yhdessä turnauksessa ja ilmoitti tammikuussa 1983 lopettavansa tenniksen vain 26-vuotiaana. Hänen viimeinen ottelunsa oli Stuttgartissa heinäkuussa 1984.
Borg palasi ammattilaistennikseen vielä vuosiksi 1991–1993.  Hän hävisi kaikki 12 ATP-otteluaan.
Borg perusti nimeään kantavan vaateyrityksen 1980-luvulla. Tuotemerkki ei ole enää Borgin omistuksessa.
Pelityyli

Oikeakätinen Borg löi kämmenlyöntinsä aina voimakkaalla yläkierteellä, mikä teki hänestä tehokkaan takakenttäpelaajan. Yläkierteet mahdollistava epätavallinen ”länsimainen” mailaote toisaalta rajoitti Borgin lentopeliä. Rystylyönnissä Borg piti mailaa kahdella kädellä, kuten jääkiekkolämärissä. Mailansa Borg jännitti kovemmiksi kuin muut.
Borg piti tunteensa pelin aikana aina sisällään. Borgin pelitaidot, persoona ja ulkonäkö tekivät hänestä hyvin suositun. Lujasta fysiikastaan ja hyvistä hermoistaan tunnettu Borg sai muun muassa lempinimen ”Jäävuori”.
Yksityiselämä

Borg on ollut naimisissa kolme kertaa. Borgin ensimmäinen vaimo oli romanialainen tennispelaaja Mariana Simionescu, jonka kanssa hän oli aviossa vuosina 1980–1984. Borgin toinen vaimo oli italialainen laulajatar Loredana Bertè, jonka kanssa hän oli aviossa vuosina 1989–1993. Borgin kolmas vaimo on ruotsalainen Patricia Östfeldt, jonka kanssa Borg vihittiin vuonna 2002.
Borgin kolmannesta liitosta vuonna 2003 syntynyt Leo-poika on myös tennispelaaja. Hän on voittanut ikäluokkansa Ruotsin mestaruudet kaksin- ja nelinpelissä ja oli 14-vuotiaana ikäistensä 20 parhaan eurooppalaisen pelaajan joukossa. Hän pelasi ensimmäisen ammattilaisturnausottelunsa 16-vuotiaana helmikuussa 2020.
Grand Slam -finaalit > 11 voittoa

| Vuosi | Turnaus | Vastustaja loppuottelussa | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1974 | Ranskan avoimet |  Manuel Orantes | 2–6, 6–7, 6–0, 6–1, 6–1 |
| 1975 | Ranskan avoimet |  Guillermo Vilas | 6–2, 6–3, 6–4 |
| 1976 | Wimbledon |  Ilie Năstase | 6–4, 6–2, 9–7 |
| 1977 | Wimbledon |  Jimmy Connors | 3–6, 6–2, 6–1, 5–7, 6–4 |
| 1978 | Ranskan avoimet |  Guillermo Vilas | 6–1, 6–1, 6–3 |
| 1978 | Wimbledon |  Jimmy Connors | 6–2, 6–2, 6–3 |
| 1979 | Ranskan avoimet |  Víctor Pecci | 6–3, 6–1, 6–7, 6–4 |
| 1979 | Wimbledon |  Roscoe Tanner | 6–7, 6–1, 3–6, 6–3, 6–4 |
| 1980 | Ranskan avoimet |  Vitas Gerulaitis | 6–4, 6–1, 6–2 |
| 1980 | Wimbledon |  John McEnroe | 1–6, 7–5, 6–3, 6–7, 8–6 |
| 1981 | Ranskan avoimet |  Ivan Lendl | 6–1, 4–6, 6–2, 3–6, 6–1 |
Grand Slam -finaalit > Viisi finaalitappiota

| Vuosi | Turnaus | Vastustaja loppuottelussa | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1976 | Yhdysvaltain avoimet |   Jimmy Connors | 6–4, 3–6, 7–6, 6–4 |
| 1978 | Yhdysvaltain avoimet |   Jimmy Connors | 6–4, 6–2, 6–2 |
| 1980 | Yhdysvaltain avoimet |   John McEnroe | 7–6, 6–1, 6–7, 5–7, 6–4 |
| 1981 | Wimbledon |  John McEnroe | 4–6, 7–6, 7–6, 6–4 |
| 1981 | Yhdysvaltain avoimet |   John McEnroe | 4–6, 6–2, 6–4, 6–3 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Björn Borg Wikimedia Commonsissa
Borgin kuuluisa kaksikätinen rystylyönti vuonna 1979.
Mežyhirjan luostari

Dneprjoen oikealla rannalla sijaitseva Mežyhirjan luostari. Fjodor Solntsev, 1843.
Mežyhirjan luostari (ukr. Межигірський монастир, Mežyhirskyi monastyr) oli keskiaikainen kuninkaallinen residenssi Vyšhorodin kaupungin lähellä, nykyisessä Ukrainassa Vyšhorodin piirissä Kiovan alueella. Se sijaitsi Mežyhirjan rotkossa, Dneprjoen oikealla rannalla.
Mežyhirjan luostari perustettiin vuonna 988, ja se oli Kiovan Rusin ensimmäisiä luostareita. Luostari on tuhottu ja rakennettu uudelleen useasti. Viimeksi sen tuhosi Neuvostoliitto vuonna 1935. Aikanaan Mežyhirjan luostari oli aluetta hallinneen Rurik-dynastian ja myöhemmin kasakoiden hengellinen keskus.
Luostari mainitaan Taras Ševtšenkon runossa "Munkki" ja Nikolai Gogolin vuonna 1835 julkaistussa romaanissa Taras Bulba.
Historia > Perustaminen

Kiovan luolaluostarissa asuneen Jevgeni Bolhovitinovin merkintöjen mukaan Kiovan ensimmäinen metropoliitta Mikael perusti Mežyhirjan luostarin vuonna 988 yhdessä Byzantionista saapuneiden kreikkalaisten munkkien kanssa.
Vuonna 1154 Vladimir–Suzdalin ruhtinas Juri Dolgoruki jakoi luostarin ympärillä olleet maa-alueet pojilleen. Hänen poikansa Andrei I sai haltuunsa lähinnä luostaria olleen maan, nykyisen Vyšhorodin kaupungin. Pian tämän jälkeen hän siirsi luostarin nykyiselle paikalleen Dneprjoen rannalla oleville kukkuloille. Andrei halveksi Kiovan kaupunkia ja muutti Suzdaliin. Matkalle hän otti mukaan Konstantinopolin patriarkalta lahjaksi saamansa Vladimirin Jumalanäiti -ikonin. Ikoni on nykyään yksi ortodoksisen kirkon arvostetuimmista ikoneista. Sitä säilytetään nykyään Tretjakovin galleriassa Moskovassa.
Batu-kaanin johdolla vuosina 1237–1240 tapahtuneen mongolien valloituksen aikana luostari tuhottiin täydellisesti. Krimin kaanikunnan tataarit tuhosivat luostarin jälleen vuonna 1482. Jälleenrakennustyöt alkoivat 40 vuoden kuluttua. Vuonna 1523 luostari siirtyi Puolan kuninkaalle, Liettuan suurherttualle Sigismund I:lle. Luostari sai samalla täyden hallintaoikeuden alueellaan olleisiin maihin. Vuonna 1555 alueella sijaitsi neljä kirkkoa.
Historia > Kasakkaluostari

1500-luvulla luostari useasti menetti ja sai uudestaan haltuunsa maa-alueiden omistusoikeudet. Konstanty Wasyl Ostrogskin suojatin, igumenin Afanasin rahoittamana luostarin vanhat rakennukset tuhottiin ja niiden tilalle rakennettiin uudet. Afanasin aikana luostaria pidettiin Ukrainan toisena lavrana eli luolaluostarina.
Jälleenrakentamisen jälkeen Mežyhirjan luostarista tuli Zaporižžjan kasakoiden alueellinen keskus, ja se toimi sotilasluostarina. Luostari sai 1610 ortodoksisen kirkon autonomian, ja se siirrettiin suoraan Konstantinopolin patriarkan alaisuuteen.
Bohdan H’melnytskyin määräyksestä lähistöllä sijainneet Vyšhorod, Novi Petrivtsi ja Moštšany liitettiin 1656 luostarin alaisuuteen.
Trahtemyrivin luostarin tuhoutumisen jälkeen Mežyhirjan luostarista tuli kasakoiden pääluostari. Eläkkeelle jääneet kasakat vetäytyivät luostariin ja viettivät siellä loppuelämänsä.
Luostari paloi 1676. Luostarissa asuneen Ivan Savelovin, josta myöhemmin tuli Moskovan patriarkka Joakim, johdolla alue rakennettiin uudelleen. Igumeni Feodosin johdolla 1600-luvun lopulla luostarista kehittyi yksi Ukrainan laajimmista luostareista. Pietari Suuren pyynnöstä luostarin itsenäinen asema poistettiin, mutta se palautettiin vuonna 1710. Vuonna 1717 laaja tulipalo tuhosi suuren osan luostarin rakennuksista. Kasakat vahvistivat luostarin "sotilaallisen" aseman uudelleen 1735. Vuonna 1774 Petro Kalnyševskyin rahoituksella luostaria uudistettiin.
Historia > Rappeutuminen, fajanssitehdas ja uudelleenrakennus

Katariina II:n hajotettua Zaporižžjan kasakkavaltion vuonna 1775 luostari rappeutui. Jäljelle jääneet kasakat siirtyivät pian Kubaniin, minne he perustivat Kubanin kasakkaluostarin. Poistuessaan Mežyhirjasta kasakat ottivat mukaansa joitakin luostarin käsikirjoituksia.
Kun Katariina II tuli 1787 Kiovaan, hän halusi nähdä Mežyhirjan luostarin, mutta luostari paloi edellisenä yönä.
Saksalainen insinööri huomasi vuonna 1796, että alueen savi soveltui fajanssin valmistukseen ja perusti alueelle tehtaan. Vuoteen 1852 mennessä fajanssitehtaasta oli tullut Kiovan seudun suurin teollisuusyritys. Tehdas kuitenkin suljettiin 1884 kannattamattomana.
Luostari rakennettiin 1894 uudelleen ja muutettiin naisluostariksi.
Historia > Luostarin tuhoaminen ja virallisen residenssin perustaminen

Kun Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan pääkaupunki siirrettiin vuonna 1934 Harkovasta Kiovaan, syntyi tarve kaupungin ulkopuolella sijainneelle residenssille. Mežyhirja valittiin uuden hallinnon maaseuturesidenssiksi. Ennen luostarin tuhoamista se valokuvattiin.
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean politbyroon päätöksellä koko luostarialue tuhottiin vuonna 1935. Rakennustöiden aikana löydettiin käsikirjoituksia täynnä ollut maanalainen kirjasto. On esitetty arvioita, joiden mukaan kirjoitukset kuuluvat Jaroslav I Viisaan kadonneeseen kokoelmaanselvennä. Ainoa luostarista jäljellä oleva rakennus on alueella oleva vesikaivo.
Neuvostoaikana alue toimi Leonid Brežnevin ja Volodymyr Štšerbytskyin asuntona, ja alue oli suljettu yleisöltä.
Historia > Mežyhirjan kartano

Mežyhirjan omistusoikeus oli 2008 Ukrainan entisen pääministerin Viktor Janukovytšin ja Julija Tymošenkon johtaman hallituksen välisen kiistan kohteena. Kiistan päätteeksi 1,4 neliökilometrin laajuisen Mežyhirjan virka-asunnon hallinta siirtyi 11. heinäkuuta 2007 Nadra Ukrainy -nimisen yrityksen haltuun.
Ukrainan presidentti Viktor Juštšenko allekirjoitti 9. heinäkuuta 2007 salaisen määräyksen, jolla alue siirrettiin Janukovytšin käyttöön. Sanomalehdissä on esitetty epäilyjä, joiden mukaan Janukovytš luopui vallasta ja sai vastineeksi Mežyhirjan virka-asunnon. Helmikuun lopulla 2008 Janukovytš myönsi omistavansa datšan Mežyhirjan alueella. Ukrainan valtion viraston mukaan datša on kooltaan 136,8 hehtaaria ja sen ympärillä on viisi metriä korkea teräsaita. Janukovytš ilmoitti käyttävänsä ainoastaan yhtä alueella sijaitsevaa rakennusta, joka on kooltaan 250 neliömetriä ja jonka ympärillä on 1,5 hehtaarin maa-alue.
Alueen arvoksi arvioitiin noin 200 miljoonaa dollaria. Tymošenkon noustua pääministeriksi hallitus peruutti presidentin määräyksen ja palautti alueen valtion hallintaan. Kiovan talousoikeus kumosi 28. heinäkuuta 2008 hallituksen päätöksen ja palautti Mežyhirjan residenssin Janukovytšille.
Janukovytš rakennutti 140 hehtaarin tontilleen eläintarhan, ampumaradan, golfkentän, tenniskenttiä, kasvihuoneen ja helikopterikentän. Autotallissa oli kymmenien vanhojen autojen kokoelma. Päärakennus on toimitettu Suomesta, Honkarakenteen tehtaalta. Janukovytšin kukistumisen jälkeen alue on ollut turistikohde.
Ukrainalaisen runoilijan ja taiteilijan Taras Ševtšenkon piirros luostarista, 1843.
Luostari 1900-luvun alun postikortissa.
Luostarin katedraali ennen tuhoamista vuonna 1935.
Kartano ja sen laajat viheralueet.
Käännös suomeksi
Benito Juárez

| Benito Pablo Juárez García |
| --- | --- |
 Benito Juárez vuonna 1872.
Meksikon 26. presidentti
 15. tammikuuta 1858 – 18. heinäkuuta 1872  
Edeltäjä:  Ignacio Comonfort
Seuraaja:  Sebastián Lerdo de Tejada
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1806 San Pablo Guelatao, Oaxaca, Uusi-Espanja
Kuollut: 18. heinäkuuta 1872 (66 vuotta) México, Meksiko
Puoliso:  Margarita Maza (vih. 1843; k. 1871)
Tiedot
Puolue:  Partido Liberal
 Nimikirjoitus
Benito Pablo Juárez García (21. maaliskuuta 1806 San Pablo Guelatao, Oaxaca – 18. heinäkuuta 1872 México) oli Meksikon presidentti kaksi kertaa, 1861–1863 ja 1867–1872. Juárez tunnetaan edistyksellisenä uudistajana, joka toi demokratian ja tasa-arvoiset oikeudet myös intiaaniväestölle ja vähensi katolisen kirkon valtaa maassa. Hänen valtakautensa tunnetaan nimellä La Reforma (esp. uudistus). Hän myös puolusti maata ranskalaisvalloitukselta ja johti oppositiota Habsburg-keisari Maksimilian I:stä vastaan. Juárez on toistaiseksi ainut Meksikoa hallinnut puhdasverinen intiaani (sapoteekki). Hänen syntymäpäivänsä on isänmaallinen juhlapäivä Meksikossa (Natalicio de Benito Juárez). Kolumbian kongressi antoi hänelle 1. toukokuuta 1865 arvonimen Benemérito de las Américas.