stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kraków-luokka
Valmistus

Alukset tilattiin 31. joulukuuta 1923 Zelniewskiegon telakalta Krakovasta ja ne olivat ensimmäiset täysin Puolassa suunnitellut ja valmistetut alukset. Alusten potkurit asetettiin putkiin ja niiden aseistuksena olleet 75 millimetrin tykit asennettiin mataliin ympäri pyöriviin torneihin.
Palvelukseen 1926 otettaessa kumpikin alus liitettiin Pinskin laivastoon. Ne varustettiin 1932 uudelleen kolmella 100 millimetrin haupitsilla. 1930-luvun lopulla alusten ilmatorjunta-aseistusta täydennettiin lisäämällä 2 ja 4 kaksipiippuista 13,2 millimetrin ilmatorjuntakonekivääriä.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ORP Kraków | Zelniewskiego | - | - | 1926 | miehistönsä upottama 21. syyskuuta 1941 Prypecissä Neuvostoliittolaisten nostama liitetty 1941 Neuvostoliiton laivastoon nimellä Bobruisk tuhottu räjäyttämällä 1941 |
| ORP Wilno | Zelniewskiego | - | - | 1926 | tuhoutunut räjähdyksessä 19. syyskuuta 1939 |
Erik Junnelius (1770–1831)

Erik (Pehrinpoika) Junnelius (1. tammikuuta 1770 Oulu – 29. marraskuuta 1831 Oulu) oli suomalainen raatimies, laivanvarustaja, kauppias ja merikapteeni.
Elämäkerta

Erik Junnelius syntyi Pehr Junneliuksen ja Marghareta (o.s. Jaakola) seitsenlapsiseen perheeseen. Hän oppi merenkulun taitoja isänsä opissa 14-vuotiaasta saakka ja teki matkoja etupäässä Itämeren ja Pohjanmeren satamiin.
Erik Junnelius valmistui ylioppilaaksi Turun akatemiasta 1787. Hän teki väitöskirjansa tervan väärennyksestä. Tervan väärennyksessä oli kyse siihen lisätyistä vieraista aineksista, kuten hiekka, vesi, sahanpurut, talvella jäädyttäminen ja niin edelleen. Väärentäminen heikensi tervan laatua ja polki hintoja. Junnelius lähti hyvin nuorena kauppa-alalle isänsä liikkeeseen. Isänsä kuoltua 1790 hän toimi kauppaliikkeen kuolinpesän johtajana. Erikin äiti Marghareta meni aviomiehen kuoleman jälkeen toisiin naimisiin 1792 kauppias Pehr Petreliuksen kanssa. Tällöin Erik siirtyi isäpuolen palvelukseen ja oli mukana toiminnassa vuoteen 1800 saakka. Saatuaan isäpuolensa opissa tarvittavan opinnäytteen hän sai kauppaporvarin oikeudet. Erik alkoi toimia itsenäisenä kauppiaana ja perusti tukkukauppaa harjoittavan yrityksen, joka oli keskittynyt tuonti- ja vientitoimintaan. Erik toimi 1831 lähtien myös Oulun merimieshuoneen asiamiehenä, sekä Oulun edustajana valtakunnallisesti.
Junnelius toimi Oulussa raatimiehenä ja oli yleisesti arvostusta nauttiva henkilö. Oulussa hänet tunnettiin kansan suussa nimellä ”Morbror Erik”. Junnelius sai laivuriporvarin oikeudet Oulussa 1828. Oulun kauppaseurassa toimiessaan hän sai vuonna 1819 vastuulleen keisari Aleksanteri I:n vierailun Oulussa. Hän hankki matkaa varten henkilöstön ja kaluston. Kapteeniksi hän valitsi Johan Junneliuksen, varapäälliköksi perämies Christian Svanljungin, 24 merimiestä ja kolme purjelaivaa.
Junnelius omisti Oulussa IV-korttelissa talon nro 75, jossa sijaitsi hänen konttorinsa. Hän oli Oulussa myös hyväntekijä. Junnelius lahjoitti suureen Oulun vuoden 1822 palon rahastoon sekä järjesti vapaaehtoistyönä kaupungin asioita valtakunnallisesti palon jälkeen. Hän kuoli naimattomana ja lapsettomana. Junnelius on haudattu sukuhautaan Oulun hautausmaan vanhalle puolelle.
Laivat

Junneliuksen omistamat laivat:
Margareta (parkki)
Maria Christina (priki)
Expedit (priki)
Orion (parkki)
Diana (priki)
Lilla Musa (priki)
Junnelius toimi myös kapteenina kyseisillä laivoilla: Margareta 1799, Maria Christina 1796, Expedit 1800, Orion 1801, Diana 1806 ja Lilla Musa 1812. Junnelius oli osakkaana setänsä Iisak Niskan kanssa useissa laivoissa.
Magneettimäki

| Magneettimäki |
| --- | --- |
 Magneettimäkeä alas Urupäältä.
Maa:  Suomi
Tieluokka:  Museotie
Omistaja:  Suomen valtio
Tienpitäjä:  Liikennevirasto
Pituus:  5 km
Alkupiste:  Valtatie 4
Päätepiste:  Valtatie 4 (5 km)
Päällyste:  sora
Magneettimäen tie on museotie Inarissa, viitisen kilometriä Saariselän matkailukeskuksesta pohjoiseen. Tieosuus otettiin museotieksi vuonna 1992 ja se sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin Jäämerentien historiallisena kohteena yhdessä Saarenputaan sillan kanssa. Museotie on valtatie 4:n vanha linjaus Urupään pohjoisrinteellä. Jäämerentien osuus Rovaniemeltä Ivaloon valmistui vuonna 1913 ja loppuosa Liinahamariin 1930-luvulla. Vuodesta 1938 Jäämerentiestä tuli osa valtatie 4:ää.
Nelostielle valmistui uusi linjaus 1970-luvun lopulla (tien opaskyltin mukaan 1976) ja Magneettimäki jäi pois yleisestä käytöstä. Museotien puolivälissä on opastetaulu, pysäköintipaikka ja muistomerkki.
Tien kuvaus

Magneettimäki on jyrkkä mäki museotiellä, mäen kaltevuudeksi on arvioitu keskimäärin noin viisi, enimmillään noin kahdeksan prosenttia. Mäki sai nimensä 1930- ja 1940-lukujen kuorma-autoilijoilta, joiden autot hyytyivät jyrkkään nousuun. Autoilijat selittivät ongelman johtuvan magneetista, joka imi hevosvoimat autojen moottoreista. Arkisempi syy oli sen ajan kuorma-autojen moottorien vaatimattomat tehot ja se, että puuttomassa maisemassa tien todellinen jyrkkyys ei kiintopisteiden puuttuessa käy selville. Tie on kapea ja siinä on useita tiukkoja mutkia. Magneettimäen tiellä kunnioitetaan 1940-luvun kuorma-autoilijoiden ponnisteluja Liinahamarin reitillä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Magneettimäki Wikimedia Commonsissa
Joni Skiftesvik: Lipsauttajat, romaani, WSOY 2002
Matti Grönroosin autokameravideo Magneettimäen tiestä Youtubessa (kesto 7:24)
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Magneettimäki (Q20249619)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: tie
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Inari
koordinaatit: 68°29′N 27°26′E﻿ / ﻿68.48°N 27.44°E﻿ / 68.48; 27.44
Mattias Wargh

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 15. lokakuuta 1982 (ikä 42)
Syntymäpaikka: Pedersöre, Suomi
Pelipaikka: Keskikenttäpelaaja
Pituus: 179 cm
Paino: 75 kg
Lempinimi: Frilli
Junioriseurat
:  Jaro
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2003 2004–2005 2006 2007-2009 2010 2010 2011-2013 | Nykarleby IK Jaro Nykarleby IK  JBK IFK Jakobstad → JBK (laina)  Jaro | 10 (20) 19 (1)  20 (6) 12 (23) 10 (6) 42 (9) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 5. huhtikuuta 2014.
Mattias Wargh (s. 15. lokakuuta 1982 Pedersöre, Suomi) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelasi kaudella 2013 Veikkausliigan FF Jarossa.
Mattias Wargh on Jaron juniorikoulun kasvatti. Ensimmäinen miesten joukkue oli Kolmosen Nykarleby IK kaudella 2003. Silloin Wargh löi itsensä läpi ja sai sopimuksen Jaron Veikkausliigajoukkueessa, jossa hän pelasikin kaksi seuraavaa kautta. Loukkaantumisten seurauksena pelipaikka ei vakiintunut.
Sen jälkeen Wargh pelasi alemmissa sarjoissa NIK:ssa, JBK:ssa ja IFK Jakobstadissa seuraavat viisi kautta, kunnes jälleen alasarjasaavutustensa perusteella hän sai paikan syksyllä 2010 Jarossa. ,
Wargh pelasi seuraavat kolme kautta Jarossa eli kaudet 2011-2013 kaikkiaan 42 ottelua ja teki yhdeksän maalia. Osan kausista 2012 ja 2013 Wargh oli loukkaantuneena jalkavammojen vuoksi. Sopimusta jatkettiin huolimatta loukkaantumisesta. ,  Ura Jarossa päättyi syksyllä 2013, kun seura ei enää uusinut sopimusta. Veikkausliigauraa Jarossa kesti kaikkiaan viisi kautta eli 61 ottelua ja 10 tehtyä maalia.
Myös Warghin isoveli Jimmy tuli tunnetuksi myös jalkapalloilijana.
Asiasta muualla

Wargh transfermarktin sivuilla
Hannu Luojola

| Hannu Luojola |
| --- | --- |
 Luojola nuoruusvuosinaan.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1946 Turku
Kuollut: 3. tammikuuta 2020 (73 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Hantta
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  175 cm
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1965–1979
Seurat:  TuTo (SM-sarja) Jokerit (SM-sarja) TPS (SM-sarja) Klagenfurter AC (Itävalta) Tyringe SoSS (Division 1) Brunico (Serie A) Rauman Lukko (SM-liiga)
Hannu Tapio Luojola (29. marraskuuta 1946 Turku – 3. tammikuuta 2020) oli suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajana SM-sarjassa- ja sittemmin liigassa vuosina 1965–1979. Luojola myös pelasi 20 maaottelua ja yhdet MM-kilpailut sekä kolme kautta ulkomaisissa seuroissa. "Hantta" Luojola, jota on kutsuttu aikansa Kupittaan yleisön suureksi suosikiksi, pelasi suurimman osan SM-urastaan Turun Tovereissa. Muita seuroja olivat TPS, Jokerit ja Lukko. Luojolan ura päättyi tapaturmaisesti hänen saatuaan vakavan silmävamman.
Jalkapalloa Luojola pelasi Suomensarjassa TuTo:n riveissä ja edusti Suomea kolmessa poikien maaottelussa.
Kaudet Suomessa

1964–1970, 1971–1973 (Turun Toverit)
1970–1971 (Jokerit)
1973–1975 (Turun Palloseura)
1978–1979 (Rauman Lukko)
Kaudet ulkomailla

1975–1976 Klagenfurter AC Itävalta
1976–1977 Tyringe SoSS Ruotsi
1977–1978 Val Pusteria (Brunico) Italia
Itävallassa Luojola voitti maan mestaruuden.
Galleria

HIFK - TuTo; kiekko on karannut yläilmoihin (1972).
Pentti Vihanto, erotuomari Räshid Hakimsan ja Hannu Luojola (1970).
Aiheesta muualla

Hannu Luojolan haastattelu vuodelta 2006: Näkö meni – pelisilmä tallella (tilaajille)
Newfoundlandin matalikko

Newfoundlandin matalikko (Grand Banks) Labrador- ja Golf-virran kohtaamispaikassa
Newfoundlandin matalikko (engl. Grand Banks of Newfoundland) on n. 500 kilometrin pituinen merialue Atlantilla Kanadan itärannikolla, Newfoundlandin saaren kaakkoispuolella. Matalikon keskisyvyys on 50-100 metrin välillä. Se sijaitsee Labradorin- ja Golfvirran kohtaamispaikassa ja se on syntynyt Golfvirran sulattaessa Labradorinvirran mukana pohjoisesta kulkeutuneita jäävuoria, jolloin vuorten mukana kulkeutunut sora on painunut pohjaan. Alueella on useita erillisiä matalikkoja, joista suurimpien nimet ovat Grand, Green ja St. Pierre. Matalikkoalueiden, joiden syvyys on alle 200 metriä, yhteenlaskettu pinta-ala on noin 282 500 km².
Alue tunnetaan sumuisena, mikä johtuu lämpimän Golfvirran ilmamassojen kohtaamisesta Labradorinvirran tuomien kylmien ilmamassojen kanssa, jolloin ilman ja meren väliset lämpötilaerot ovat suuria. Alueella on myös runsaasti jäävuoria, etenkin keväisin.
Newfoundlandin matalikko on ollut kansainvälisesti tunnettu kalastusalue, josta on kalastettu erityisesti turskaa. Myös kolja, meriahven, kampela, makrilli ja silli kuuluvat alueen kalalajeihin. Eurooppalaiset kalastajat havaitsivat alueen kalaresurssit 1400-luvun lopussa, ja alue alkoi pian houkutella runsaasti vanhan mantereen kalastajia. Alueen kalaisuuden ansiosta syntyivät myös ensimmäiset Newfoundlandin eurooppalaisasutukset, jotka perustettiin kalan kuivaus- ja suolaustukikohdiksi ennen kalojen kuljetusta Eurooppaan. 1900-luvulla eurooppalaiset, yhdysvaltalaiset ja kanadalaiset kalastajat ovat jatkaneet suurimittaista kalastustoimintaa. 1950-luvulta lähtien alueella toimi myös paljon venäläisiä ja japanilaisia kalastusaluksia. Kanadan hallitus laajensi merialuettaan vuonna 1977, jolloin suurin osa alueesta tuli sen hallintaan ja ulkomaalaisten kalastajien määrää vähennettiin. Alueen turskakanta romahti vuonna 1992, jolloin sen kalastaminen loppui lähes kokonaan. Kalastus aloitettiin uudelleen rajoitetussa määrin 1998, mutta turskakannat ovat edelleen hyvin alhaiset, eikä kalastustoiminta ole palannut entiselleen.
Öljynporaus alueella alkoi 1970-luvun lopulla ja se nousi yleiseen tietoisuuteen etenkin Ocean Ranger -porauslautan onnettomuuden johdosta, missä sen 84 hengen miehistö menehtyi 15. helmikuuta 1982. Uusimpia öljykenttiä ovat Hibernia, jossa öljyntuotanto alkoi 1997 sekä Terra Nova, jossa tuotanto aloitettiin tammikuussa 2002.
Melinda Koivula

Melinda ”Melli” Koivula (s. 22. tammikuuta 1996) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Koivula edusti kaudella 2021 Kansallisessa Liigassa pelaavaa Tikkurilan Palloseuraa ja pelasi SM-hopealle yltäneessä joukkueessa 14 ottelua mutta ei yhdessäkään niistä kahtakymmentäkään minuuttia. Junioriajan hän pelasi PK-35:ssä, josta nousi 15-vuotiaana pelaamaan Liigaan PK-35 Vantaan joukkueeseen ja siirtyi kaudelle 2012 HJK:hon. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 2011 ja liigacupin vuonna 2012. Hän on pelannut tyttöjen maajoukkueessa neljä maaottelua.
Merkittävimmät saavutukset

Naisten Liigassa kultaa 2011, 5 maalia (PK-35)
Kansallisessa liigassa hopeaa 2021 (TiPS)
Suomen Cupin kultaa 2011 (PK-35)
Liigacupin kultaa 2012, 5 maalia (HJK)
Liigacupin hopeaa 2011
FUN lopputurnauksessa kultaa sekä maalitykki-palkinto 2010 (PK-35)
B-tyttöjen SM-Kultaa 2011, maalipörssin voittaja 26 maalilla (VJS)
Gothia Cupin kultaa sekä valinta ikäluokan pelaajaksi 2009
Useita kertoja piiri- ja aluejoukkueen tähdistöpelaaja
Taitokilpailuissa useita kultamerkkejä ja Suomen-mestaruuksia
Kankarepuiston peruskoulu

| Kankarepuiston peruskoulu> Jakomäen peruskoulu |
| --- | --- |
 Kankarepuiston koulutalo, pääsisäänkäyntijulkisivu.
Sijainti:  Jakomäenpolku 6, Helsinki
Koordinaatit:  60°15′37.6″N, 025°04′47.8″E
Tyyppi:  peruskoulu
Perustettu:  2009
Rehtori:  Jane Majanen
Luokat:  1–9
Oppilaita:  550
Verkkosivut
Kankarepuiston peruskoulu on yhtenäinen peruskoulu, joka toimii Koillis-Helsingissä Suurmetsän kaupunginosassa Jakomäen osa-alueella osoitteessa Jakomäenpolku 6. Koulussa 1.–9. luokat. Sinne tulee oppilaita Jakomäestä, Alppikylästä ja myös muualta Suurmetsän alueelta. Koulu oli aikaisemmalta nimeltään Jakomäen peruskoulu; sen nimi muutettiin 1. elokuuta 2020 Kankarepuiston peruskouluksi.
Historia

Jakomäen peruskoulu toimi aikaisemmin kolmessa toimipisteessä Jakomäessä. Vuonna 2016 koulussa oli noin 375 oppilasta. Koulussa oli tuolloin TVT-painotteista opetusta 3.–9.-luokkalaisille tieto- ja viestintäteknologiapainotteisille luokille, erityisluokkia ja valmistavaa opetusta maahanmuuttajaoppilaille.Koulu perustettiin 1. elokuuta 2009, kun Jakomäen ala-aste ja yläaste yhdistettiin yhtenäiseksi peruskouluksi.
Kankarepuiston peruskoulu aloitti syksyllä 2020 koulutyön Jakomäen uudessa palvelurakennuksessa, Jakomäen sydämessä. Peruskoulun lisäksi samassa rakennuksessa toimii leikkipuisto, päiväkoti, varhaiskasvatus ja nuorisotalo. Koulussa oli lukuvuoden 2023–2024 alkaessa noin 550 oppilasta. Koulun rehtorina toimii Jane Majanen. Koulun opetusohjelma painottuu tunne- ja vuorovaikutustaitojen kehittämiseen, jota on opetusohjelmassa joka vuosiluokalla. Päiväkoti Kankarepuistossa on noin 200 lasta.
Uusi koulutalo

Uuden palvelukeskuksen, Jakomäen sydämen, valmistelu alkoi marraskuussa 2018 Jakomäenkuja 5:ssä sijainneen vanhan alakoulun ja sen yhteydessä olleen leikkipuistorakennuksen purkamisella. Uuden koulutalon rakennustyöt alkoivat seuraavana vuonna ja koulu valmistui syksyksi 2020. Uudisrakentamisen yhteydessä peruskorjattiin entinen yläasteen liikuntasali, joka on uudisrakennuksen kaakkoispuolella osoitteessa Somerikkopolku 6. Liikuntasalin alla on Jakomäen uimahalli, joka jatkaa toimintaansa entisissä tiloissa, uimahalli oli toiminnassa koko rakennustyön ajan. Liikuntasali yhdistyy uudisrakennukseen koulun ruokasalin toimiessa liitososana. Koulurakennuksen valmistuminen myöhästyi aioitusta syyslukukauden alusta muutamalla viikolla. Koulurakennuksen valmistuttua vanha yläasteen koulu Somerikkopolun varrelta purettiin syys–joulukuussa 2021. Vapautuneeseen tilaan oli suunnitteilla kolme kerrostaloa.
Uuden palvelurakennuksen julkisivut ovat vaaleaa tiilimuurausta, rakennus on pääosin kaksikerroksinen ja sen katto on viherkatto. Rakennuksen keskiosassa on kolmanteen kerrokseen asti ulottuva keskusaula; kolmannessa kerroksessa on aulan valoseinät ja niiden sivuilla kaksi ilmanvaihtokonehuonetta. Tämän keskiosan vesikatolla on aurinkopaneelit. Keskusaulan sivulla on toisen kerroksen korkeudella parvi, josta pääsee muihin toisen kerroksen tiloihin. Rakennukseen on kulku sen kolmelta sivuilta muurinaukoista ensin pienelle atriumpihalle ja niiden kautta itse rakennukseen. Atriumpihojen seinät ovat punatiiltä.
Palvelurakennus on toteutettu allianssimallilla, jossa allianssikumppaneina tilaajan lisäksi olivat rakennusliike NCC Suomi ja samaan konserniin kuuluva suunnittelutoimisto Optiplan. Arkkitehtisuunnittelijoina allianssissa olivat Auer & Sandås Arkkitehdit ja Arkkitehtitoimisto Opus, jotka olivat valikoituneet kohteen rakentamiseksi vuonna 2017 järjestetyn arkkitehtikilpailun perusteella . Kohteen pääsuunnittelija on Claudia Auer.
Jakomäen sydämen koko on 11 000 m2 ja rakentamiskustannukset noin 37 miljoonaa euroa.
Koulun entinen toimipiste Somerikkopolulla huhtikuussa 2009. Rakennus purettiin loppuvuonna 2021. Liikuntahalli säilytettiin, peruskorjattiin ja liitettiin uudiskouluun.
Meranian Agnès

Agnès (Marie) de Merian kuvattuna kuningattarena keskiaikaisessa käsikirjoituksessa
Agnès (Marie) de Merian (saks. Agnes-Maria von Andechs-Meranien); (n. 1176 – 18. /19. heinäkuuta 1201 Poissyn linna, Ranskan kuningaskunta) oli saksalainen aatelisnainen, josta Filip II:n puolisona tuli Ranskan kuningatar vuosiksi 1196-1200.
Suku

Hänen vanhempansa olivat Meranian herttua Berthold IV  ja Agnes von Rochlitz.
Avioliitto ja lapset

Agnes ja Filip avoituivat Compiègnessä 1. kesäkuuta 1196. Filip oli edelleen naimisissa toisen puolisonsa kuningatar Ingeborgin kanssa, eikä ollut saanut paavi Celestinus III:tta mitätöimään avioliittoa vuonna 1195.
Avioliitosta syntyi kaksi lasta, jotka laillistettiin vuonna 1201.
Marie (1198– 15. elokuuta 1238), Ranskan prinsessa; avioitui 1) 1210 Namurin kreivi Philippe I:n kanssa 2) avioitui 1213 Brabantin herttua Henri I:n kanssa
Philippe Hurepel (ransk. 'Karvainen') (1200– 19. tammikuuta 1234), Clermontin ja Boulognen kreivi, avioitui 1216 kreivitär Mathilde von Dammartin kanssa
Tristan (heinäkuu 1201), kuoli heti syntymänsä jälkeen
Filip oli mennyt ensimmäisen vaimonsa Isabella de Hainaultin kuoleman vuonna 1190 jälkeen naimisiin vuonna 1193 tanskalaisen prinsessa Ingeborgin kanssa, mutta ilmeisestikin rakasti Agnèsia ja halusi erota Ingeborgista. Kirkko, Tanskan tai Ranskan kansa eivät hyväksyneet eroa, eikä Ingeborg itsekään muuttanut takaisin Tanskaan vaan jäi luostariin Ranskaan ja vetosi paaviin asemansa palauttamiseksi. Hänet suljettiin lopulta Étampesin linnaan.  Agnès ja Filip vihittiin kesäkuussa 1196, Agnès asui hovissa ja eli kuningattaren tavoin ja heille syntyi kaksi lasta, mahdollisesti kolme. Elokuussa 1200 Filipin oli pakko erota Agnesista, jotta paavi Innocentius III kumosi Ranskan kuningaskunnan tammikuussa 1200 saaman ekskommunikaation. Agnèsin kuoltua  synnytykseen heinäkuussa 1201 Filip otti Ingeborgin takaisin. Hänet haudattiin St. Corentin-lès-Mantesin benediktiiniläisluostarin kirkkoon Pariisin luoteispuolelle, Nantesiin.
NMS Elisabeta

| NMS Elisabeta |
| --- | --- |
 NMS Elisabeta

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong, Elswick
Kölinlasku:  17. toukokuuta 1887
Laskettu vesille:  29. joulukuuta 1887
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1888
Poistui palveluskäytöstä:  1915
Loppuvaihe:  romutettu 1926
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 351 t
Pituus:  73,10 m
Leveys:  10,21 m
Syväys:  3,81 m
Koneteho:  2 500 ihp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  170
Aseistus
Aseistus:  4 × Krupp 15 cm/L35 tykkiä 4 × Nordenfelt 57 mm -tykkiä 4 × Hotchkiss 37 mm 4 × 456 mm torpedoputkea
NMS Elisabeta (rom. Nava Majestǎţii Sale Elisabeta) oli Romanian kuninkaallisen laivaston panssarikansiristeilijä, joka ostettiin 1880-luvun lopulla Armstrongin Elswickin telakalta Britteinsaarilta. Se oli lähinnä lämmittäjien ja mekaanikkojen koululaivana ollen edustamassa Romanian laivastoa Kielin kanavan avajaisissa 1895. Ensimmäisen Balkanin sodan aikana 1912-1913 alus tuki Romanian etuja Konstantinopolissa, mutta se ei osallistunut toiseen Balkanin sotaan. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa alus oli riisuttu aseista ollen lähinnä varastona. Sodan päätyttyä se oli majoitusaluksena ennen romuttamistaan 1926.
Valmistus

Toukokuussa 1887 Elswickin telakkakirjaan merkittiin Romanian hallituksen tilaus 1 300 tonnin risteilijästä, jonka aseistuksena olisi neljä kuusituumaista tykkiä ja neljä torpedoputkea. Aluksen nopeuden tuli olla 17,5 - 18 solmua ja sen panssarikannen 1,75 tuumaa tasaisella osuudella ja 3,5 tuumaa viistoilla osuuksilla.
Alus oli vanhanaikainen tykkien sijaitessa kyljillä eli se ei kyennyt tulittamaan keulan eikä perän suuntaan ja alus oli lisäksi parkkitakiloitu kolmine mastoineen. Köli laskettiin 17. toukokuuta 1887 Elswickin telakalla telakkanumerolla 517. Alus laskettiin vesille 29. joulukuuta. Alus oli alustavissa koeajoissa huhtikuussa 1888 ja se oli varsinaisissa koeajoissa 2.-14. syyskuuta 1888, jolloin sen keskinopeudeksi saatiin 18,053 solmua ja maksiminopeudeksi 19,049 solmua aluksen uppouman ollessa 1 263 tonnia ja käytettäessä Newcastlen korkealuokkaista kivihiiltä. Ne pidettiin Tynen jokisuussa, joka oli riittävän rauhallinen koeajojen suorittamiseksi.
Välttämättömien tarvikkeiden ja elintarvikkeiden kuormaamisen jälkeen alus luovutettiin Romanian laivastolle 14.-26. syyskuuta, minkä jälkeen se lähti merelle kompassien kalibrointiin. Alus lähti Britteinsaarilta lokakuun puolessavälissä käyden Lissabonissa, Maltalla ja Konstantinopolissa, kunnes se saapui 4. marraskuuta Sulinaan. Se jatkoi matkaansa Galatziin, jonne alus saapui seuraavana päivänä täydentämään varastojaan sekä vastaanottamaan loput miehistöstään.