stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pigface

| Pigface |
| --- | --- |
 Pigface vuonna 1991
Tiedot
Toiminnassa:  1990–
Tyylilaji:  Industrial metal, Industrial rock
Kotipaikka:   Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Levy-yhtiö:  Invisible Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pigface on yhdysvaltalainen industrial-musiikin kollektiivi, jonka perusti Martin Atkins vuonna 1990. Atkins sai ajatuksen yhtyeelle Ministryn rumpalin Bill Rieflinin kanssa. Jokaista albumia varten Atkins kokoaa vaihtuvan joukon supertähtiä.
Diskografia > Studioalbumit

Gub (1991)
Fook (1992)
Notes From Thee Underground (1994)
A New High in Low (1997)
Easy Listening... (2003)
6 (2009)
Diskografia > Remixalbumit

Washingmachine Mouth (1993)
Feels Like Heaven (1995)
Below the Belt (1998)
Headfuck (2003)
Dubhead (2004)
Clubhead Nonstopmegamix (2004)
Crackhead: The DJ? Acucrack Remix Album (2004)
8 Bit Head (2004)
17 Ways To Suck (2008)
Diskografia > Livealbumit

Lean Juicy Pork (1990; Interview)
Welcome to Mexico... Asshole (1991)
Truth Will Out (1993)
Eat Shit You Fucking Redneck (1998)
Diskografia > Kokoelmat

The Best of Pigface: Preaching to the Perverted (2001)
Pigface Vs. The World (2005)
The Head Remixes (2006; Box set)
Diskografia > Singlet ja EP;t

Spoon Breakfast EP (1990)
"Broadcast from Radio China" (Pigface) / "Close Your Cold Eyes" (Snapline) (2006)
Diskografia > Videoalbumit

Glitch (1993; Invisible)
Son of Glitch (1996; Invisible)
90-96 (2003; Underground, Inc.)
United I Tour 03" (2003; Live; Underground, Inc.)
Free for All (2008; Audiovisual)
Glitch/Son of a Glitch (2008; Audiovisual)
The Beijing Tapes: Part 1 (2009)
Diskografia > Tribuutti ja cover-albumit

From Russia with Love: A Russian Tribute to Pigface (2001; Various artists)
Homoseksuaalisuus ja islam

Homoseksuaaleja Osmanien valtakunnassa  (1773).
Islamilaiset näkemykset homoseksuaalisuudesta perustuvat Koraanin kirjoituksiin sekä Profeetta Muhammedin opetuksiin sellaisina kuin ne on kirjattu islamilaisiin hadith-kokoelmiin. Homoseksuaalisia tekoja pidetään yleensä syntinä, sillä islam kieltää avioliiton ulkopuoliset suhteet. Anaaliyhdyntä myös avioliitossa on ehdottomasti kielletty.
Islam on uskontona monimuotoinen. Se, mitä islam on, määrittyy kolmella tasolla. Ensimmäisen tason muodostava pyhät kirjoitukset, joihin kuuluvat Koraani sekä  tärkeimmät hadith-kokoelmat, joiden suhteen vallitsee suuri, joskaan ei täydellinen yksimielisyys islamin eri suuntausten välillä. Seuraavana tasona on näiden teosten opillinen tulkinta, fiqh, jossa esiintyy joitakin eroja lakikoulukuntien välillä. Kolmanneksi islamia määrittää se, mitä tavalliset muslimit pitävät oikeana islamina. Tällä tasolla mielipiteiden kirjo on kaikkein suurinta.
Tavallinen muslimi ei voi määritellä islamin kantaa homoseksuaalisuuteen, sillä maallikko ei saa omin päin tulkita pyhiä kirjoituksia. Islamissa ainoastaan uskonoppineet, kuten muftit antavat niistä virallisesti päteviä tulkintoja.
Koraani

Koraanissa homoseksuaalisuutta käsitellään muutamissa kohdissa:
Koraani: 7.79 Totisesti te käytte miesten luokse himoissanne naisten sijasta. Kylläpä olette kevytmielisiä ihmisiä!
Koraani: 26.165–166 Menisittekö kaiken maailman miehiin ja laiminlöisitte vaimonne, jotka Herranne on luonut teille? Niin, te olette rikollisia ihmisiä.
Koraani: 27.55–56 Entä Loot, kun hän sanoi kansalleen: Harjoittaisitteko törkeyksiä ehdoin tahdoin? Menisittekö tosiaankin miehiin naisten sijaan irstaudessa? Niin, te olette mielettömiä ihmisiä.
Hadith-kokoelmat ja oppineiden tulkinnat (fiqh)

1300-luvulla elänyt imaami al-Dhahabi julkaisi kirjan "Suuret synnit" (Kitab al-kaba'ir), jossa hän luettelee 76 syntiä, joista islamilaisen lain mukaan seuraa rangaistus. Kirja on ainakin osittain suomennettu ja englannin kielellä se löytyy liitteenä šariakäsikirjasta Reliance of the Traveller. Al-Dhahabi toteaa, että muslimien yksimielisen käsityksen mukaan sodomia on suuri synti. Hän mainitsee seuraavat asiaa koskevat hadithit: "Profeetta Muhammed on sanonut:
"Tappakaa sodomiitti ja se, joka sallii itselleen tehtävän niin."
"Kirotkoon Jumala sen, joka teki minkä Lootin väki teki."
"Lesbous naisten välillä on aviorikos."
Rikoksen osoittamiseen tarvitaan neljä oikeamielistä miespuolista silminnäkijää. Jos aktin suorittaja on laillisesti naimisissa, rangaistuksena on kivittäminen kuoliaaksi.  Muussa tapauksessa rangaistuksena on sata raipaniskua ja karkotus vähintään 81 kilometrin päähän. Eräiden, enimmäkseen Abdullah ibn Abbasin välittämiksi ilmoitettujen hadithien mukaan kuitenkin myös naimaton henkilö tulee tuomita kivityskuolemaan sodomiasta (Abu Dawud ja Malik). Saman toteaa al-Tirmidhi.
Muihin sukupuoliin islam suhtautuu kielteisesti. Profeetta kirosi naismaiset miehet ja miesmäiset naiset. Profeetta kirosi myös miehet, jotka pukeutuvat naisiksi ja naiset, jotka pukeutuvat miehiksi.  Salafistisen partaoppaan mukaan "kenelläkään ei voi olla epäilystä siitä, että naisten täydellinen matkiminen saa alkunsa parran ajamisesta." Opas tuomitsee tämän naisellisena käytöksenä, joka ei sovi miehille.
Reliance of the Traveller -käsikirja edustaa pääasiassa shaf'i-koulukuntaa. Vähemmän ankara hanafi-koulukunta määrää ensimmäisestä teosta vain pahoinpitelyn (harsh beating) ja kuolemantuomion vasta teon uusinnasta. Kaikkein ankarin eli maliki-koulukunta ei tee eroa naimisissa olevien ja naimattomien välillä. Jotkut oppineet katsovat, että homoseksuaalit tulisi rangaistuksena heittää korkean rakennuksen katolta. Toisten mielestä heidät pitäisi sulkea loppuiäksi vankilaan. Islam Question and Answer -sivustolla annettu fatwa kallistuu kuolemantuomioon silloin, kun kyse on täysikasvuisesta henkilöstä. Vuonna 2015 Indonesian korkein muslimineuvosto julkaisi fatwan, jossa homoseksuaalisuus tuomittiin.
Islamilaisen lainsäädännön mukaan šaria-tuomion voi antaa ainoastaan islamilainen uskonoppinut. Tuomiosta päättäessään hän nojautuu pyhiin kirjoituksiin, joiden tärkeimmät kohdat on edellä lainattu. Tuomion langettamisen jälkeen kuka tahansa voi panna sen toimeen.
Tavallisten muslimien näkemyksiä

Tavallisten muslimien mielipiteet homoseksuaalisuudesta vaihtelevat, eivätkä läheskään aina vastaa uskonoppineiden tulkintoja pyhistä kirjoituksista. PEW-tutkimuskeskuksen mukaan maailman eri osien muslimeista 80-90 % piti  homoseksuaalisuutta moraalisesti vääränä vuonna 2013. USA:n muslimeista kuitenkin niukasti yli puolet eli 52 % katsoi vuonna 2017, että yhteiskunnan tulisi hyväksyä homoseksuaalisuus. Kymmenessä vuodessa tämä prosenttiluku oli noussut 25 prosenttiyksiköllä, joten USA:n muslimien keskuudessa oli tapahtunut nopea asennemuutos hyväksyvään suuntaan.
Lainsäädäntö muslimimaissa

Islamilainen yhteistyöjärjestöön (OIC) kuuluu yhteensä 58 maata. Niistä 14 maassa homoseksuaalisuus on laillista ja 44:ssä kiellettyä. Homoseksuaalisuus on laillista seuraavissa muslimimaissa (suluissa laillistamisvuosi). Osassa niistä esiintyy kuitenkin homoseksuaalien syrjintää ja vainoamista. Suhteet voivat olla myös kiellettyjä muilla perustein kuten esiaviollisuuden tai avioliiton ulkopuolisen seksin kiellon perusteella. Suomessa homoseksuaalisuuden kriminalisointi poistettiin vuonna 1971.
Osmanien valtakunta / Turkki (1858)
Jordania ja Palestiinan Länsiranta (1951) (vrt. Israel laillisti 1988, käytännössä 1963)
Bahrain (1976)
Azerbaidžan (2000)
Djibouti (laillista maan koko historiassa)
Mali (ei koskaan laitonta virallisissa maan laeissa)
Niger (ei koskaan laitonta virallisissa maan laeissa)
Kazakstan, Kirgisia ja Tadžikistan (kaikissa 1998)
Indonesia (laillista maan koko historiassa, paitsi Acehin maakunnassa laitonta )
Egypti: laillista, mutta käytännössä laitonta 1961 säädettyjen prostituution vastaisten ja laveasti muotoiltujen moraalilakien nojalla. Moraalilakeja on alettu soveltaa tiukemmin vuodesta 2000 lähtien ja 95 % väestöstä tuomitsee homoseksuaalisuuden.
Irak (2003). Homoseksuaalisuus on laillista, mutta esiaviollinen ja avioliiton ulkopuolinen seksi kiellettyä ja avioliitto-oikeus puuttuu. Lisäksi käytännössä karkotus perheestä tai suvusta, asian julkinen tiedoksi saattaminen ja usein myös kunniamurhan uhka.
Homoseksuaalisuus on kielletty kaikissa muissa islamilaisissa maissa. Bangladeshissa tuomiolait perustuvat brittien siirtomaavalta-ajan viktoriaaniseen lainsäädäntöön. Eräissä muslimimaissa homoseksuaalisuudesta ruoskitaan, toisissa on voimassa kuolemantuomio etenkin tuomion toistuessa, muutamissa maissa kivittämällä, kuten šaria vaatii.
Persialainen erotiikka

Persialaisen kirjallisuuden dosentti Henri Broms on todennut, että rakkaus ilmestyi vahvana teemana persialaiseen kirjallisuuteen 800-luvulla. Islamilaisessa mystiikassa rakkaus kohdistui Jumalaan, mutta Persiassa se alkoi kohdistua "parrattomaan". Myös arabien suurin lyyrikko Abu Nuwas kirjoitti rakkausrunoja etenkin nuorille miehille (mudhakkarāt). Klassisesta persialaisesta kirjallisuudesta on Bromsin mukaan "vaikea löytää rakkausrunoilijoita, jotka puhuisivat muista kuin pojista". Bromsin mukaan runojen homoerotiikkaa selittää naisten vähätelty asema islamissa. Hänen mukaansa homoseksuaalisuuden hyväksyminen katosi islamilaisesta maailmasta vasta eurooppalaisten ja wahhabiittien vaikutuksesta 1920-luvulta lähtien.
Keskustelu Suomessa

Suomessa runsaasti keskustelua herätti  YLE:n islam-ilta 29. lokakuuta 2013. Suorassa lähetyksessä Mellunmäen moskeijan imaami Abbas Bahmanpour kertoi, että šaria määrää kuolemantuomion homoseksuaalisuudesta, jos neljä silminnäkijää voi todistaa tapahtuneen. SETA ja eräät muut tahot katsoivat, että lausuntoa käytettiin väärin perustein kritiikkinä muslimeja vastaan. Arvostelun mukaan homojen tappaminen ei varsinaisesti kiinnosta kaikkia niitä poliitikkoja, jotka nostivat siitä hälyn. Sen sijaan Bahmanpourin lausumaa käytettiin tekosyynä hyökätä islamia vastaan. SETA ry.:n lausunnon mukaan kyseessä oli vain "yksittäisen ihmisen näkemys sharia-lain teologisesta vaatimuksesta, eikä kuvasta muslimien näkemyksiä yleisesti."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Homoseksuaalisuus ja islam Wikimedia Commonsissa
Islamilainen Gay-paraati  San Franciscossa vuonna 2008.
Adolf Weber

Adolf Weber (1829 – 1915) oli tunnettu saksalainen oftalmologi. Hän oli silmätautien isäksi kutsutun Albrecht von Graefe vanhemman oppilas. Von Graefe oli ensimmäinen, joka harjoitti onnistuneesti glaukoomakirurgiaa, mutta Weber huomasi parasympatomimeetteihin kuuluvan pilokarpiinin tehokkaaksi lääkehoidoksi kyseiseen tautiin.
Hän perusti vuonna 1869 Darmstadtiin silmäklinikan, joka on edelleen toiminnassa. Hän toimi yhteistyössä lääketehdas Merckin kanssa.
Klinikassa hän harjoitti sekä silmäkirurgiaa että lääkinnällistä hoitoa. Hän johti klinikkaansa 1800-luvun lopulle.
Paul von Hindenburg

| Paul von Hindenburg |
| --- | --- |

Saksan valtakunnanpresidentti
 12. toukokuuta 1925 – 2. elokuuta 1934  
Valtakunnankansleri:  Hans Luther Wilhelm Marx Hermann Müller Heinrich Brüning Franz von Papen Kurt von Schleicher Adolf Hitler
Edeltäjä:  Friedrich Ebert
Seuraaja:  Adolf Hitler (”Führer”)
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. lokakuuta 1847  Posen, Preussi
Kuollut: 2. elokuuta 1934 (86 vuotta)  Neudeck, natsi-Saksa
Arvonimi: marsalkka
Puoliso:  Gertrud von Hindenburg
Lapset:  Oskar von Hindenburg
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Uskonto:  protestantti
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Preussin kuningaskunta  Saksan liitto  Pohjois-Saksan liitto  Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta
Palvelusvuodet:  1866–1911 1914–1919
Sotilasarvo:   Generalfeldmarschall (sotamarsalkka, 1914)
Taistelut ja sodat:  Preussin–Itävallan sota Saksan–Ranskan sota ensimmäinen maailmansota
Kunniamerkit:  1. luokan rautaristi 2. luokan rautaristi rautaristin suurristin tähti Pour le Mérite
Paul Ludwig Hans Anton von Beneckendorff und von Hindenburg (2. lokakuuta 1847 Posen, Preussi, nyk. Poznań Puolassa – 2. elokuuta 1934 Neudeck, nyk. Ogrodzieniec Puolassa) oli saksalainen sotamarsalkka ja poliitikko.
Hindenburg syntyi Posenin provinssissa aateliseen sukuun. Wahlstattissa ja Berliinissä saamansa kadettikoulutuksen jälkeen hän taisteli vuonna 1866 Preussin–Itävallan sodassa Königgrätzin taistelussa ja 1870–1871 Saksan–Ranskan sodassa. Vuonna 1903 hänet ylennettiin kenraaliksi ja vuonna 1914 sotamarsalkaksi. Hän toimi Saksan sotilasdiktatuurin johdossa vuosina 1916–1918 ja Saksan valtakunnanpresidenttinä vuosina 1925–1934.
Varhainen elämä

Paul von Hindenburg syntyi Posenissa, Preussissa, nykyisessä Puolassa, vuonna 1847. Hänen vanhempansa olivat Robert von Beneckendorff und von Hindenburg (1816–1902) ja Luise Schwickart (1825–1893). Hindenburgin isä oli aristokraatti sekä luutnantti Preussin kuninkaallisen armeijan 18. jalkaväkirykmentissä, mutta hänen äitinsä sen sijaan oli keskiluokkaiseen perheeseen syntynyt lääkärin tytär. Hindenburg, joka häpesi sitä, ettei hänen äitinsä ollut aristokraatti, vältteli äidistään puhumista, eikä juurikaan käsitellyt häntä muistelmissaan. Hindenburgin isä puolestaan oli yksi Preussin arvostetuimmista aatelisista.
Hindenburg sai kadettikoulutuksen, joka alkoi Wahlstattissa kesällä 1859 hänen ollessaan 11-vuotias. Hänet siirrettiin Berliinin kadettikouluun 16-vuotiaana. Hän valmistui 18-vuotiaana ja liittyi Preussin kuninkaalliseen armeijaan, missä hänet esiteltiin kuningas Vilhelm I:lle, joka kysyi hänen isänsä nimeä ja sotilasarvoa. 7. huhtikuuta 1866 Hindenburgista tuli vänrikki 3. kaartin rykmenttiin (3. Garde-Regiment zu Fuß), kaksi kuukautta ennen Preussin–Itävallan sodan alkua.
Armeijassa

Kadettikoulutuksensa jälkeen hän osallistui Preussin–Itävallan sotaan vuonna 1866. Königgrätzin taistelussa hän haavoittui, kun luoti lävisti hänen kypäränsä ja osui hänen päähänsä. Tästä huolimatta hän jatkoi joukkojensa johtamista. Hän osallistui myös Saksan–Ranskan sotaan 1870–1871, jonka aikana hän toimi luutnanttina. Hindenburg oli ahkera, rohkea ja omistautunut sotilas, ja ansaitsi esimerkiksi rautaristin sekä Pour le Mériten, joka oli todennäköisesti Preussin tärkein kunniamerkki. Aatelistaustansa ja vilpittömyytensä ansiosta hän oli sekä ylempi- että alempiarvoisten arvostama, mikä takasi hänelle jatkuvan nousun armeijan hierarkiassa. Vuonna 1878 hänet ylennettiin kapteeniksi, vuonna 1881 majuriksi, vuonna 1891 everstiluutnantiksi, vuonna 1893 everstiksi, vuonna 1897 kenraalimajuriksi, vuonna 1900 kenraaliluutnantiksi ja vuonna 1903 kenraaliksi.
Ensimmäisen maailmansodan sotamarsalkka

Hindenburg jäi eläkkeelle armeijasta 1911, mutta hänet kutsuttiin takaisin palvelukseen ensimmäisen maailmansodan sytyttyä. Hindenburg sai komentoonsa kahden venäläisen armeijan uhkaaman 8. armeijan Itä-Preussissa ja saavutti voiton Tannenbergin ja Masurian järvien taisteluissa. Hänestä tuli kansallissankari ja hän sai marraskuussa 1914 sotamarsalkan arvon.
Loppukesästä 1916 Hindenburgista tuli yleisesikunnan (Oberste Heeresleitung, OHL) päällikkö Erich von Falkenhaynin seuraajana, apunaan edelleen sijaisensa Erich Ludendorff. Yksi Hindenburgin merkittävimmistä toimista oli tammikuussa 1917 tehty päätös julistaa merillä rajoittamaton upotussota. Hän myös tuki voimakkaasti Ludendorffin suunnittelemaa kevätoffensiivia maalis–kesäkuussa 1918, mutta se ei tuottanut saksalaisille menestystä. Vuodesta 1916 lähtien armeija käytännössä hallitsi koko Saksaa Hindenburgin ja Ludendorffin johdolla. Hindenburgin ympärille muodostui sodan puolestavälistä lähtien laajamittainen henkilökultti; hänet nähtiin suurena sankarina, hänen patsaitaan pystytettiin ympäri Saksaa ja hänestä tuli mahdollisesti keisariakin suositumpi kansakunnan yhtenäisyyden symboli. Marraskuussa 1918 Hindenburg ja Wilhelm Groener taivuttelivat keisari Vilhelm II:n luopumaan kruunusta Saksan pelastamiseksi.
Selkäänpuukotusteoria

Sodan jälkeen Hindenburg erosi jälleen armeijasta. Valtiopäivien komissio kutsui hänet antamaan lausuntoa sodan alkamisen syyllisistä ja sen häviöstä. Hindenburg kieltäytyi vastaamasta kysymyksiin ja jätti kirjeen, jossa sanoi Saksan olleen lähellä voittoa 1918 ja syytti häviöstä kotirintaman epäisänmaallisia aineksia ja poliitikkoja. Tämä oli ensimmäinen julkinen tilaisuus, jossa selkäänpuukotusteoria tuli esiin. Sotasankari Hindenburgia ei voitu syyttää mistään.
Vuosina 1919–1920 Hindenburg laati muistelmansa Mein Leben, joista tuli myyntimenestys.
Saksan presidenttinä

Vuoden 1925 presidentinvaaleissa näytti siltä että katolisen keskustapuolueen ehdokas Wilhelm Marx voittaisi. Tuolloin kansallis-konservatiivisen saksalaiskansallisen kansanpuolueen (Deutschnationale Volkspartei, DNVP) johtaja Alfred von Tirpitz pyysi Hindenburgia ehdokkaaksi. Puolueiden ulkopuolinen suurin saksalainen sotasankari voitti huhtikuun 1925 presidentinvaalit ja  seurasi Friedrich Ebertiä valtakunnanpresidenttinä Saksan poliittisesti epävakaassa ilmapiirissä.
Hindenburgin on yleisesti huhuttu kärsineen seniiliydestä, mutta todellisuudessa hän pysyi suurilta osin selväjärkisenä aina kuolemaansa saakka. Yhdysvaltalainen historioitsija Henry Ashby Turner huomautti, että Hindenburg oli jo nuorukaisena ollut hidas ja yksinkertainen ajattelija. Hindenburg oli sotilas, joka ei ollut kiinnostunut armeijan ulkopuolisista asioista ja joka luki kirjoja vain harvoin, silloinkin lähinnä armeijaan ja sotimiseen liittyneitä kirjoja. Tämän vuoksi Hindenburgin oli toisinaan hyvin vaikea ymmärtää armeijaan liittymättömiä asioita, minkä monet luulivat johtuneen Hindenburgin väitetystä seniiliydestä. Presidenttinä Hindenburg ei voinut sietää sitä, kun hän joutui tekemään sellaisia päätöksiä, jotka vaativat syvää ajattelua, jollaiseen hän ei kyennyt. Tämä sai usein hänessä aikaan äkillistä itkua.
Hindenburg sai lahjana Itä-Preussissa Tannenbergin taistelupaikan lähellä sijainneen Neudeckin linnan ja 7 000 hehtaaria maata. Hindenburgin kuoltua linnassa asui hänen poikansa kenraaliluutnantti Oskar von Hindenburg perheineen.
Vaikka 84-vuotias Hindenburg oli jo huonossa kunnossa, hänet taivuteltiin asettumaan presidenttiehdokkaaksi vielä vaalissa 1932, koska hän oli ainoa, joka voisi voittaa Adolf Hitlerin. Hindenburg voitti vaalit ja valittiin uudelleen presidentiksi. Hindenburgia vaadittiin nimittämään Hitler kansleriksi. Hindenburg halveksui Hitleriä (”hyvät herrat, toivottavasti ette pidä minua kykeneväisenä nimittämään tätä itävaltalaista korpraalia valtakunnankansleriksi”, Hindenburg oli lausunut ystävilleen), mutta 30. tammikuuta 1933 suostui lopulta nimittämään Hitlerin kansleriksi, koska hän uskoi, että näin tämä olisi parhaiten kontrolloitavissa. Kansallissosialistinen puolue pyrki varmistamaan, että aina kun Hindenburg esiintyi julkisuudessa, hän olisi Hitlerin seurassa. Hindenburg ja Hitler tervehtivät 21. maaliskuuta 1933 Potsdamissa järjestetyissä valtiopäivien avajaisissa (Tag von Potsdam, ”Potsdamin päivä”).
Pitkien puukkojen yön 30. kesäkuuta – 1. heinäkuuta 1934 johdosta Hindenburg kiitti Hitleriä henkilökohtaisesti.
Hindenburg toimi presidenttinä aina kuolemaansa saakka. Hän kuoli keuhkosyöpään kotonaan Itä-Preussin Neudeckissa 2. elokuuta 1934. Hitler vieraili päivää aikaisemmin Hindenburgin luona, joka luuli kysymyksessä olevan keisari Vilhelm II ja kutsui tätä ”hänen majesteetikseen”. Samana päivänä, 1. elokuuta Saksan valtaenemmistöltään kansallissosialistinen hallitus yhdisti valtionpäämiehen toimen Hitlerin hallitsemaan valtakunnankanslerin toimeen, jonka uudeksi nimikkeeksi tuli johtaja ja valtakunnankansleri. Tämä päätös julkistettiin vasta pari tuntia von Hindenburgin kuoleman jälkeen.
Kunnianosoituksia > Saksalaiset

Punaisen kotkan ritarikunta (Preussi, 1866, 4. luokka miekoin)
Rautaristi (Preussi, 1871)
Mustan kotkan ritarikunta (Preussi, 1911)
Pour le Mérite (Preussi, 1914)
Zähringerin leijonan ritarikunta (Baden, 1903)
Fredrikin ritarikunta (Württemberg, 1902)
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Pyhän Tapanin ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1914)
Maria Teresian sotilasritarikunta (Itävalta-Unkari, 1918)
Vapaudenristin ritarikunta (Suomi, 1918)
Kultainen talja (Espanja, 1931)
Teoksia

Elämäni. WSOY, 1920.
Galleria

Hindenburg vuonna 1860.
Max Liebermannin maalaama muotokuva Hindenburgista vuodelta 1927
Marsalkan sauvaa kädessään pitävä Hindenburg vuonna 1916.
Adolf Hitler ja Paul von Hindenburg kättelemässä Potsdamissa 21. maaliskuuta 1933.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paul von Hindenburgin sotilasura (englanniksi)
Paul von Hindenburg (elämä, valokuvia) (saksaksi)
Out Of My Life Paul von Hindenburgin muistelmat (englanniksi)
Vapaasti ladattavia Paul von Hindenburgin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta ja Project Gutenbergiltä
Tannenbergin sankarin hautaus. Presidentti Hindenburgin hautajaiset eilen loistava sotilaallinen näytelmä ja vaikuttava surujuhla, Helsingin Sanomat, 08.08.1934, nro 210, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mahtavat menevät, Suomen Kuvalehti, 11.08.1934, nro 33, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suuren tammen kaaduttua. Paul von Hindenburg - voittamaton sodassa ja rauhan toimissa - soturin ja miehen esikuva, Hakkapeliitta, 14.08.1934, nro 33, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saksa saattaa sankarinsa Tannenbergiin, Suomen Kuvalehti, 18.08.1934, nro 34, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hindenburgin jälkimuisto, Hakkapeliitta, 30.10.1934, nro 44, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tannenbergin voittaja Paul von Hindenburg, Kuva, 30.08.1939, nro 18, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Weberin–Fechnerin laki

Weberin–Fechnerin laki on äänen ja valon aistimisessa pätevä psykofyysinen säännönmukaisuus, joka liittyy ärsykkeen ja sitä vastaavan aistimuksen voimakkuuksien väliseen yhteyteen. Sen mukaan pienin havaittava muutos on suoraan verrannollinen alkuperäisen ärsykkeen voimakkuuteen.  Laki on saanut nimensä Ernst Heinrich Weberin ja Gustave Fechnerin mukaan.
Luettelo Kroatian sodan operaatioista

Krajinan kapina
Borovo Selon välikohtaus
Sodan alku
Kasarmien taistelu
Sodan loppuvaihe
Sotilasoperaatioita
Osijekin taistelu
Dubrovnikin piiritys
Vukovarin piiritys
Operaatio Myrsky
Tämä on luettelo Kroatian itsenäisyyssodan tunnetuimmista sotilasoperaatioista. Operaatio on kroatiaksi operacija tai aktcija.
Tunnetuimmat

Vukovarin piiritys
Operaatio Raskelja
Operaatio Hurrikaani '91 (engl. Hurricane '91)
Operaatio Otkos-10
Operaatio Pyörretuuli (engl. Whirlwind)
Operaatio Tiikeri (engl. Tiger)
Operaatio Cagalj
Operaatio Maslenica (engl. Maslenica)
Operaatio Medakin tasku (engl. Medak Pocket)
Operaatio Talvi-94 engl. Winter-94
Operaatio Salama (engl. Flash)
Operaatio Kesä-95 (engl. Summer-95)
Operaatio Myrsky (engl. Storm)
Operaatio Mistraali (engl. Mistral)
Operaatio Eteläinen siirto (engl. Southern move)
Operaatiot vuosittain > 1991

Operaatio Bedem
Operaatio Rannikko 91 (engl. Operation Coastline 91, kroatiaksi Operacija Obala 91) JNA:n hyökkäys Sibenikiin, yritys katkaista Kroatia
Operaatio Raskelja (kroatiaksi Operacija Raškelja)
Operaatio Hurrikaani '91 (engl. Operation Hurricane '91,  kroatiaksi Operacija Orkan '91)
Operaatio Otkos-10
Pyörretuuli '91 (engl. Operation Whirlwind, kroatiaksi Operacija Vihor) (12.–13. joulukuuta)
Operaatiot vuosittain > 1992

Operaatio Sutjeska 2 (24.–28. huhtikuuta)
Operaatio Tiikeri (engl. Operation Tiger, kroatiaksi Operacija Tigar) (18. maaliskuuta–23. lokakuuta)
Operaatio Cagalj (6.–8. kesäkuuta)
Operaatio Terävä kaarti (engl. Operation Sharp Guard)