stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joanna Hiffernan
Henkilöhistoria > Taiteilijoiden mallina > James McNeill Whistlerin rakastajattarena

Whistler tapasi Hiffernanin ensimmäisen kerran vuonna 1860 ollessaan työhuoneella Rathbone Placessa, ja he aloittivat kuusi vuotta kestäneen romanttisen suhteensa, jonka aikana Hiffernan toimi muutamien Whistlerin kuuluisimpien maalauksien mallina. Näistä tunnetuimpia lienevät Wapping (1861), The Lange Leizen of the 6 Marks (1864), jossa Jo toimi todennäköisesti mallina, Symphony in White No. 2: The Little White Girl (1864), Symphony in White No. 3 (1865–1867), The Artist’s Studio (1865), Whistler in his Studio (1865) ja keskeneräiseksi jäänyt maalaus White Note (1861–1862) sekä etsaus Weary (1863). Lisäksi Hiffernanin tiedetään esiintyvän lukuisien Whistlerin puupiirrosten kuten Kenneth and Lena Graeme (1862) ja Joanna Douglas (1862) mallina. Unenomainen maalaus Hiffernanista takan edessä, Symphony in White No. 2, palkittiin 31 vuotta valmistumisensa jälkeen Venetsian biennaalissa. Vuoden 1863 etsauksessaan Weary Whistler esitti Hiffernanin hänen kuuluisat ”kuparinväriset hiukset” levällään lepäämässä nojatuolilla. Ulkoisestikin tyrmäävän Hiffernanin persoonallisuus oli jopa vieläkin vaikuttavampi. Whistlerin ystävät ja elämäkerran kirjoittajat, Pennellit, kuvasivat Hiffernanin lähes täysin kouluja käymättömänä, mutta älyllisesti terävänä naisena. He kirjoittivat:
»Hän ei ollut pelkästään kaunis. Hän oli myös älykäs ja sympaattinen. Hän antoi Whistlerille alituisen kumppanuutensa, jota ilman Whistler ei olisi selvinnyt.»
Vuoden 1863 kirjeessään silloinen karikatyristi ja myöhempi puoliksi irlantilaisesta pariisilaismallista kertovan tarinan Trilby (1894) kirjoittaja George Du Maurier, kuvaili Hiffernania ”kiivasluontoiseksi” ja kirjoitti, että tämä teki Whistlerin ankaran mustasukkaiseksi.
Whistlerin perhe ei kuitenkaan hyväksynyt Hiffermania, koska naimattomia taiteilijoiden malleja, ja erityisesti niitä, jotka poseerasivat alastomina, pidettiin siihen aikaan vain hieman prostituoituja parempina. Kuten monet aikalaisensa, Hiffernan näyttää toimineen mallina pelkästään ystävilleen, joten mahdollisesti Whistlerin perheen negatiivisessa suhtautumisessa oli kyse ennemminkin heidän suhtautumisestaan Whistlerin ja Hiffernanin luokkaeroihin kuin Hiffernanin persoonaan. Whistlerin äidin käydessä vieraillulla Yhdysvalloista vuonna 1864 Hiffernanille oli löydettävä toinen asuinpaikka, mikä näyttää olleen myös syynä Whistlerin riitaan Alphonse Legros’n kanssa vuonna 1863.
Hiffernan oli Ranskassa Whistlerin kanssa kesällä 1861, ja heidän asuessaan Pariisissa talven 1861–1862 aikana hän toimi eteerisen Symphony in White, No. I: The White Girlin mallina Whistlerin työhuoneella Boulevard des Batignollessa. On mahdollista, että hän tapasi tällöin Whistlerin ystävän ja taiteilijakollegan Gustave Courbet’n, jonka maalausten mallina toimi myöhemmin.
Henkilöhistoria > Taiteilijoiden mallina > Gustave Courbet’n mallina

Courbet maalasi kokopitkän, luonnollisen kokoisen muotokuvan Hiffernanista talven 1861–1862 aikana Pariisin työhuoneellaan osoitteessa Boulevard Pigalle 18. Koska Hiffernan oli siihen aikaan Courbet’n suosikkimalli, taidehistorioitsijat ovat arvelleet Hiffernanin toimineen myös Courbet’n vuoden 1866 eroottisen maalauksen Maailman alkuperä mallina, mikä yhdessä epäillyn suhteen kanssa, johti Whistlerin ja Courbet’n välirikkoon. Huolimatta siitä, että Jo’n punaiset hiukset ja maalauksen tummat häpykarvat muodostavat vastakohdan toisilleen, Jo’ta on yleisesti pidetty maalauksen mallina. Whistler palasi välirikon jälkeen Yhdysvaltoihin ja jätti testamentin Jo’n hyväksi. Hiffernan tiettävästi maalasi ja piirsi itsekin tässä vaiheessa jonkin verran.
Courbet oli Hiffernan muotokuvien maalaamisen aikaan muotokuvamaalarina erittäin suosittu ja hän on esittänyt arvion, että hänen oleskellessaan Trouvillessa noin 2000 naista kävi hänen ateljeessaan pyytämässä häntä maalaamaan kuvan heistä.
Courbet maalasi Hiffernanin uudelleen vuonna 1866 teoksessaan La belle Irlandaise (Jo’n muotokuva). La belle Irlandaisessa ja Maailman alkuperässä Whistlerin The White Girlin eteerinen tyttö on muuttunut kypsäksi ja lihalliseksi naiseksi. Vuoden 1866 maalausta La belle Irlandaise (Jo'n muotokuva) on pidetty erittäin intiiminä ja eroottisena ja maalauksen intensiivisyyden on katsottu syntyneen siitä, että peiliä pitelevän mallin huomio kiinnittyy häneen itseensä. Koko uransa aikana Courbet maalasi neljä Hiffernanin muotokuvaa. Hiffernan toimi myös Courbet’n vuoden 1865 maalauksen Portrait de Jo mallina.
Tiedetään, että Hiffernan osallistui spiritistisiin istuntoihin Whistlerin kanssa Dante Gabriel Rossettin luona Chelseassa vuonna 1863, ja vietti kesän ja syksyn 1865 Trouvillessa Whistlerin kanssa. Vuonna 1866 Whistler antoi Hiffernanille valtakirjan asioidensa hoitamiseen ollessaan itse Valparaísossa seitsemän kuukautta, maksaen palkkiota taloudenhoidosta ja antaen Hiffernanille valtuuden toimia hänen maalauksiaan myyvänä agenttina. Hiffernan käytti tähän aikaan itsestään nimeä Mrs. Abbott, erityisesti myydessään Whistlerin maalauksia taidekauppiaille. Whistlerin poissaolon aikana Hiffernan matkusti Pariisiin ja toimi Courbet’n kahta alastonta vuoteella makaavaa nukkuvaa naista esittävän maalauksen Le Sommeil (suom. Uni) mallina. Näissä Hiffernania esittävissä alastonmaalauksissa Courbet hylkäsi akateemisen maalaustyylin idealisoidun tavan kuvata todellisuutta luodakseen vaikutelman hätkähdyttävästä välittömyydestä ja fyysisestä läsnäolosta. Le Sommeilia on pidetty Courbet’n uneksimista ja ruumiin hekumallista kauneutta ylistävänä mestariteoksena. On todennäköistä, että Courbet’lla ja Hiffernanilla oli tällöin suhde, ottaen huomioon, että Hiffernan ja Whistler erosivat pian sen jälkeen.
Henkilöhistoria > Myöhemmät vaiheet

Whistlerin ja Hiffernanin erottua Hiffernan auttoi Whistlerin ja tämän sisäkön Louisa Fanny Hansonin suhteesta syntyneen pojan Charles James Whistler Hansonin (1870–1935) kasvatuksessa. Poika asui hänen luonaan osoitteessa Thistle Grove 5 vielä niinkin myöhään kuin vuonna 1880 Whistlerin ollessa Venetsiassa sen aikaisen rakastajattarensa Maud Franklinin kanssa.
Hiffernanin vaiheista vuoden 1880 jälkeen ei tiedetä paljoakaan. Naispuolinen henkilö raportoi Gustave Courbet’n siskolle Juliette Courbet’lle (1831–1915) 18. joulukuuta 1882 päivätyssä kirjeessään, että ”kaunis irlantilaistyttö” asui Nizzassa, missä myi antiikkia ja joitain Courbet’n maalauksia. Hiffernan avioitui hieman vuoden 1881 jälkeen, luultavasti Euroopassa, Abbot-nimisen miehen kanssa ja käytti myöhempinä vuosinaan itsestään usein nimitystä Mrs. Abbott.
Taiteenkeräilijä Charles Lang Freer tapasi Hiffernanin ollessaan arkunkantajana Whistlerin hautajaisissa vuonna 1903 Whistlerin kuolemaa raskaasti surevan Hiffernanin tullessa jättämään jäähyväisensä Whistlerille. Hänen mesenaattikollegansa Louisine Havemeyer (1855–1929) muisteli myöhemmin tapahtumaa sellaisena kuin Freer oli sen hänelle kuvannut:
»Hän kohotti huntunsa ja näin... hänen paksut aaltoilevat hiuksensa, ja vaikka ne olivatkin harmaan raidoittamat, tunnistin hänet välittömästi Johannaksi, Etretat’n Johannaksi, ’la belle Irlandaiseksi’, jonka Courbet oli maalannut ihmeellisine hiuksineen peili kädessä... Hän seisoi pitkään arkun äärellä – lähes tunnin, luullakseni... En voinut olla tuntematta liikutusta siitä tunteikkuudesta, jota hän osoitti vanhaa ystäväänsä kohtaan. ”Saapuiko Maud [Franklin]?” [Havemeyer] kysyi. ”Kyllä”, herra Freer vastasi, ”sinä samaisena iltapäivänä. Hän saapui aina Pariisista saakka ja oli hyvin liikuttunut paljastaessani Whistlerin kasvot hänelle”... [Saattoi nähdä, Freer vajosi muisteluihinsa] ”että todellinen draama [Whistlerin] elämässä kietoutui [näiden] omistautuneiden naisten rakkauden ympärille.”»
Vaikutus > Nykykäsitys Joanna Hiffernanista

Elizabeth Prettejohnin mukaan myöhemmät arvioinnit Whistleristä aina Tate Galleryn vuoden 1994 suureen näyttelyyn saakka ovat nähneet Hiffernanin mallina, jolla oli ”uskalias” ja ”räiskyvä” persoonallisuus ja Hiffernania on Whistleriä käsittelevässä kirjallisuudessa pidetty hänen rakastajattaristaan ja muusistaan kiehtovimpana. Tate Galleryn vuoden 1994 näyttelyn katalogi menee etsauksen Weary analyysissaan jopa niin pitkälle, että väittää Hiffernanin hänen kauneutensa, mekon kiiltävän pinnan ja hiustensa perusteella olleen hekumallinen ja viettelevä, ”Danae, uudelleen heränneenä”. Tätä käsitystä on kritisoitu esittämällä, että esimerkiksi Wearyssä Whistler kuvasi Hiffernanin rentona ja ulkopuolisena.
Vaikutus > Joanna Hiffernan kirjallisuudessa

Hiffernan toimii ranskalaisen kirjailija Christine Orbanin vuoden 2000 romaanin J’étais l’origine du monde kertojana. Romaanissa Hiffernan kuvataan Courbet’n rakastajana ja kuuluisan maalauksen mallina. Myös taidehistorioitsija ja kirjailija Bernard Teyssèdren Le roman de l’origine (1996) on ehdottanut Joanna Hiffernania maalauksen malliksi.
Vaikutus > Maalauksia Joanna Hiffernanista

James  McNeill Whistler, Kaiverrus Jo'sta, noin 1860.
James  McNeill Whistler, Jo, 1861.
James  McNeill Whistler, Wapping, 1861.
James  McNeill Whistler, Weary, 1863.
James  McNeill Whistler, Sleeper, 1863.
James  McNeill Whistler, Symphony in White, No. 3, 1865/1867.
Gustave Courbet, Portrait de Jo, 1863.
Kirjallisuutta

Pennell, Elizabeth Robins ja Pennell,  Joseph: The Life of James McNeill Whistler, 2 vols.  London and Philadelphia:  Philadelphia : J.B. Lippincott company ; London : W. Heinemann, 1908.  (englanniksi)
Pennell, Elizabeth Robins ja Pennell, Joseph: The Whistler Journal.  Philadelphia:  J. B. Lippincott Company, 1921.  (englanniksi)
Du Maurier, Daphne(Toim.): The Young George du Maurier: A Selection of his Letters, 1860-67,.  Garden City, NY:  Doubleday, 1952.  (englanniksi)
Ionides, Luke: Memories.  Paris. Määritä julkaisija! (englanniksi)
Lechien, Isabelle Enaud: James Whistler, le peintre et le polémiste 1834–1903.  Paris:  ACR Édition, 1995.  ISBN 2-86770-087-6  (ranskaksi)
Teyssèdre, Bernard: Le roman de l’origine.  Paris:  Gallimard, 1996.  ISBN 9782070784110  (ranskaksi)
Guégan, Stéphane & Haddad, Michèle: L'ABCdaire de Courbet et le realisme.  Paris:  Flammarion, 1996.  ISBN 978-2-08012-468-5  (ranskaksi)
Orban, Christine: J’étais l’origine du monde.  Paris:  Albin Michel, 2000.  ISBN 9782226116697  (ranskaksi)
MacDonald, Margaret F. et al: Whistler, Women and Fashion.  New Haven and London:  Yale University Press, 2003.  ISBN 9780300099065  (englanniksi)
Savatier, Thierry: L'Origine du monde, histoire d'un tableau de Gustave Courbet.  Paris:  Bartillat, 2006.  ISBN 2-84100-377-9  (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Joanna Hiffernanin elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lyhyt elämäkerta 'Mr Whistler's Art' -sivulla (englanniksi)
Whistlerin Hiffernania koskeva kirje (englanniksi)
Hiffernanin kirje James Anderson Roselle (englanniksi)
Nicholas Daly: The Woman in White: Whistler, Hiffernan, Courbet, du Maurier – Modernisn/modernity[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Metropolitan Museum of Art: Jo, La Belle Irlandaise (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Tšekki 
Henkilöt:  Irlanti 
Gustave Courbet, La belle Irlandaise (Jo'n muotokuva), 1866, maalaus Joanna Hiffernanista. Maalausta on pidetty erittäin intiiminä ja eroottisena ja maalauksen intensiivisyyden on katsottu syntyneen siitä, että peiliä pitelevän mallin huomio kiinnittyy hänen oman kauneutensa tarkastelemiseen.
James McNeill Whistler, Omakuva, 1872.
Gustave Courbet, Omakuva piipun kanssa, 1849.
Gustave Courbet, Le Sommeil, 1866. Hiffernanin tiedetään toimineen toisena maalauksen malleista Whistlerin ollessa matkoilla Chilessä. Maalaus kuuluu nykyään Petit Palais’n kokoelmiin.
Vuoden 1881 väestönlaskentaluettelo, joka osoittaa Hiffernanin asuneen tuolloin Thistle Grove Lanella.
James  McNeill Whistler, Symphony in White, No. 2: The Little White Girl, 1864. Teos kuuluu nykyään Tate Galleryn kokoelmiin.
Hiffernanin uskotaan toimineen Courbet'n maalauksen Maailman alkuperä, 1866, mallina. Postikorttimyynnin perusteella teos on nykyään Musée d'Orsayn toiseksi suosituin maalaus Pierre-Auguste Renoirin Moulin de la Galetten jälkeen.
Suolikko (Muurame, Valkola)

| Suolikko |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Muurame
Koordinaatit:  62°11′09″N, 25°39′41″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Muuratjärven valuma-alue (14.28)
Laskuoja:  oja Lylyjärveen 
Järvinumero:  14.289.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  168,6 m  
Pituus:  330 m  
Leveys:  110 m  
Rantaviiva:  0,829 km  
Pinta-ala:  1,517 ha  
Tilavuus:  0.000066 km³ 
Keskisyvyys:  4,36 m  
Suurin syvyys:  7,5 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiSuolikko 
Suolikko  on Keski-Suomessa Muuramessa Valkolan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 66 200 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 4,4 metriä ja suurin syvyys on 7,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Punasillanojan valuma-alueeseen (14.289) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 168,6 metriä mpy.
John Ratcliffe

| John Ratcliffe |
| --- | --- |

Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n johtaja
 23. tammikuuta 2025 alkaen  
Edeltäjä:  William Joseph Burns
Yhdysvaltain kansallisen tiedustelun johtaja
 26.5. 2020 – 20.1. 2021  
Edeltäjä:  Avril Haines
Seuraaja:  Dan Coats
Kansanedustaja
 2015–2020  
Ryhmä/puolue:  Republikaanit
Vaalipiiri:  Texasin 4. vaaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. lokakuuta 1965 (ikä 59)
Tiedot
Puolue:  Republikaanit
Koulutus:  Oikeustieteilijä (JD)
Tutkinnot:  Southern Methodist University
Aiheesta muualla
ratcliffe.house.gov
John Ratcliffe (s. 20. lokakuuta 1965) on yhdysvaltalainen juristi ja poliitikko, jonka Donald Trump on nimennyt Donald Trumpin II hallituksen  alaisen Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun eli CIA:n johtajaksi tammikuusta 2025 alkaen. Hän on edustanut Teksasia Yhdysvaltojen edustajainhuoneessa vuosina 2015–2020, ja toimi maan  kansallisen tiedustelun johtajana 2020–2021.
Trump yritti nimittää Ratcliffen kansallisen tiedustelun johtajaksi jo vuonna 2019, Ratcliffe kieltäytyi kun hänen ansioluettelostaan paljastui liiottelua. Trump nimitti hänet uudelleen vuonna 2020 sen jälkeen, kun Ratcliffe nousi keskeiseksi puolustajaksi Trumpin ensimmäisessä virkasyytemenettelyssä alahuoneessa. Senaatti vahvisti Ratcliffen valinnan myöhemmin äänin 49-44 puoluerajojen mukaan.
Kansallisen tiedustelujohtajan tehtävästä Ratcliffe selvisi melko. vähillä moitteilla, ja yhtenä harvoista Trumpin ensimmäisen kauden toimijoista sai viran myös toisella kaudella. Osa demokraatiesta on epäillyt Ratcliffen tiedustellujohtajana julkistaneen tiedusteluasiakirjoja valikoidusti sen mukaan, mistä olisi Donald Trumpille poliittista hyötyä.
CIA:n johdossa Ratcliffen odotetaan keskittyvän Kiinan uhkaan ja palaavan koronaviruspandemian syntyyn ja ns. Havannan oireyhtymään.
Pirttijärvi (Jyväskylä, Taka-Keljo)

| Pirttijärvi |
| --- | --- |
 Jyväskylän Taka-Keljon Pirttijärvi.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jyväskylä
Koordinaatit:  62°13′01″N, 25°36′28″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Muuratjärven valuma-alue (14.28)
Laskuoja:  oja Ylä-Sallaajärveen 
Järvinumero:  14.287.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  135,4 m  
Pituus:  490 m  
Leveys:  210 m  
Rantaviiva:  1,354 km  
Pinta-ala:  6,022 ha  
Tilavuus:  0.000034 km³  
Keskisyvyys:  0,56 m  
Suurin syvyys:  1,5 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiPirttijärvi 
Pirttijärvi  on Keski-Suomessa Jyväskylässä Taka-Keljossa sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,0 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee laajan Pirttimäen länsipuolella mäen alla. Järvi on keskikohdastaan kasvamassa umpeen ja se onkin melkein kuroutunut kahdeksi järvenosaksi, joiden välissä on enää kapea väylä. Pirttijärvi on nevalaiteinen ja rämemetsien reunustama, rantamiltaan se on pääosin luonnontilassa. Sitä pidetään arvokkaana luontokohteena, ja siellä pesii muun muassa laulujoutsen . Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on noin 30 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,6 metriä ja suurin syvyys on 1,5 metriä. Järven rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja sen rannat ovat soistunutta metsämaata. Järven länsipuolella sijaitsee asuintila, jolle tulee tie Taka-Keljolta yhdystieltä 16607.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Sallaanojan valuma-alueeseen (14.287) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 135,4 metriä mpy. Siihen on johdettu kolme lyhyttä metsojaa. Hanhiniityn-Hanhikankaan suunnalla olevan purovesistön vedet päätyvät Pirttijärveen, joka laskee puolen kilometrin päässä Ylä-Sallaajärveen. Laskuojalla on pudotusta 0,9 metriä.
Historiaa

Vuoden 1963 peruskartassa oli järven keskikohdalle piirretty saari, joka jäi ruohikon sisään. Vaikuttaa siltä, että ennestäänkin matalaa järveä olisi laskettu noin 0,2 metriä. Järvi oli tuolloin autio, vaikka sen kaakkoispuolella sijaitsikin maatila.
Mercedes-Benz C111

| Mercedes-Benz C111 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Länsi-Saksa
Valmistaja:  Daimler-Benz AG
Valmistusvuodet:  1969 – 1979
Tuotantomäärä:  16
Korimalli:  2-ovinen berlinetta
Luokka:  Urheiluauto
Muotoilija:  Bruno Sacco
Seuraaja:  Mercedes-Benz C112
Tekniset tiedot
Moottori:   C111 I: M 950 F (3-roottorinen wankel, 3600 cm3  C111 II: M 950/4 (4-roottorinen Wankel, 4800 cm3  C111 II-D and III: OM 617 (5-sylinterinen diesel, 3005 cm3)  C111 IV: M 117 (V8 bensiini, 4500 cm3) 
Iskutilavuus:  3005 – 4800 cm3
Teho:   M 950 F: 205 kW (275 hv) @ 7000 rpm  M 950/4: 260 kW (349 hv) @ 6000 rpm  OM 617: 140 kW (188 hv) @ 4200 rpm−1  OM 617: 170 kW (228 hv)  M 117: 368 kW (493 hv) 
Polttoaine:   Bensiini  Diesel 
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali
Mitat
Pituus:  4440 mm
Akseliväli:  2620 mm
Leveys:  1800 mm
Korkeus:  1120 mm
Mercedes-Benz C 111 on Daimler-Benz AG:n vuosina 1969 – 1979 käyttämän koeauton tyyppinimi.
Ensimmäinen C111 esiteltiin vuoden 1969 Frankfurtin IAA-autonäyttelyssä ja myöhempiä käytettiin wankelmoottorin ja muiden teknisten uudistusten kokeiluissa. Viimeiset kaksi neljästä C111-sukupolvesta tehtiin 1970-luvun lopulla kavennetuilla ja erittäin aerodynaamisilla koreilla, ja ne suorittivat nopeusennätysajoja Circuito di Nardòn suurella ympyräradalla Italian Apuliassa saapasmaan kantapään kärjessä vuosina 1976-1979. Myöhempiin sukupolviin liitettiin II-IV roomalaisina numeroina C111-mallimerkinnän jatkeeksi. Autoja valmistettiin kaikkiaan 13 kappaletta, mutta niitä ei otettu sarjavalmistukseen tai myyty ulkopuolisille. Yksi Mercedes-Benz-museon omistamista C111-autoista, C111-II on varustettu 3,5-litraisella V8-bensiinimoottorilla näytös- ja median esittelyajoja varten.
Moottorit > Kiertomäntä-koemoottorit

C111-koeauton ensimmäisen sukupolven alkuperäisenä tarkoituksena oli kehitellä Daimler Benz AG:n vuonna 1962 kolmantena autonvalmistajana NSU:n ja Toyo Kogyon jälkeen lunastaman Wankel-lisenssin pohjalta kiertomäntämoottoria KP - KC -sukupolvet käsittäneen laboratoriokehittelyn jälkeen myös käyttökokeissa ennen mahdollista sarjatuotantoa. Koeautossa oli teräksinen pohjalevy, ja sen koriksi tuli aerodynaamiseksi muotoiltu lasikuituvahvisteinen muovikori, jonka väriksi valittu mattapintainen oranssi on nimeltään Weißherbst. Malli C111-I sai vuonna 1969 kolmiroottorisen koemoottorin, jonka 600 cm³ palotilat per roottori tuottivat yhteensä 206 kW l. 280 hevosvoiman tehon. Koeauto saavutti moottorin tällä kehitysasteella noin 260 km/t huippunopeuksia, ja C111-I kiihtyi 0-100 km/t noin 5 sekunnissa. Kokeet koskivat myös leveiden renkaiden ja niiden vaatimien pyöräntuennan muutosten testaamista: näiden geometria vaimensi kovan kiihdytyksen (Anti-Squat) tai jarrutuksen (Anti-Dive) vaikutusta C111:n kulkuasentoon.
Seuraava moottorin kehitysaskel esiteltiin vuoden 1970 koeautossa C111-II, jossa  korin ilmanvastuskerroin oli enää 0,325, ja kuljettajan näkökenttä oli laajempi kuin C111-I:ssä. Moottorina oli neliroottorinen Daimler-Benz M950 KE409, jonka teho oli 256 kW l. 350 hv. teho siivitti edeltäjäänsä Aiempaa virtaviivaisemman C111-II:n huippunopeus oli 300 km/t huippunopeus ja kiihtyvyys 0-100 km/t 4,8 sekuntia. Myös vääntölukema 40 mkg oli korkeampi kuin millään tuolloin liikennekäyttöön rekisteröidyllä, mäntämoottoria voimanlähteenä käyttävällä autolla. Kun edeltävässä kolmiroottorisessa moottoriversiossa oli osittain vielä vaikeasti kohdilleen säädettävissä ollut kaksoissytytys, oli neliroottorisessa kehitysversiossa palattu yhteen sytytystulppaan. Kummassakin versiossa käytettiin polttoaineen suoraruiskutusta. Moniroottoriratkaisun vuoksi imu- ja pakokanavat sijoitettiin kunkin roottorikammion ulkokehälle. Wankel-moottorille tyypillinen ongelma, heikko termodynaaminen tehokkuus ja suuri polttoaineen kulutus jäi ratkaisematta. Samoin alati kiristyvät pakokaasun päästöarvot olivat Wankel-moottorityypissä liian suuria jo 1970-luvun alussa. Nämä haitat liittyvät kiertomäntämoottorin konseptiin.
Moottorit > Kiertomäntä-koemoottorit > Aikalaisten koeajokokemuksia

"Ensimmäisen koeajoni aikana havaitsin heti miten värinätön voimanlähde olikaan. Se oli paljon hiljaisempi kuin esimerkiksi Lamborghini Miuran V12-moottori, muttei kuitenkaan niin vaimennettu kuin De Tomaso Mangustan Ford-V8. Käyntinopeuden noustessa havaitsin jälleen, että sen ääni oli kuin moottoripyörässä, että käynti oli värinätön, ja että veto oli tasaista aina aivan liian varhain saavutettuun vaihtamiskierroslukuun 7 000/min asti" (Ron Wakefield, Road & Track,(USA)).
"Tämä automalli tarjoaa tavoittamattoman yhdistelmän mukavuutta ja käsiteltävyyttä, jäljemmän ollessa pikemminkin kilpa-autojen luokkaa" (Paul Frère, Motor, 1970)
"Wankel-voimanlähteen mekaaninen värinättömyys ja lähes täydellinen ajoviiman melun puuttuminen johtavat kuljettajaa aluksi harhaan todellisen ajonopeuden suhteen. Hän uskoo ajavansa 150-160 km/t nopeudella, kunnes vilkaisu nopeusmittariin paljastaa sen todellisuudessa 240 km/t:ksi. Kierrosluku 7 000/min 4.vaihteella vastaa muuten 226 km/t ajonopeutta." (Auto, Motor und Sport, 1969)
Moottorit > Kiertomäntä-koemoottorit > Vuoden 1973 öljykriisi ja Wankel-umpikuja

Vuoden 1973 öljykriisi ja sitä seurannut polttoaineen jyrkkä kallistuminen nosti Wankel-moottorityypille ominaiset haitat merkittäväksi ongelmaksi, ja pakotti kehitystyön keskittymään polttoaineen kulutukseen. Dieselmoottorin kulutuslukemat olivat periaatteessa matalat, mutta moottorityyppi oli hidas kiihtymään, ja sen melutaso korkea. Mercedes-Benz päätti kumota nämä ennakkoluulot, ja osoittaa dieselmoottorin soveliaaksi myös urheilullisiin autotyyppeihin.
Moottorit > Bensiini-mäntämoottori esittelyajoja varten

Yleisötapahtumissa ja esittelyajoissa C111-koeautoja edustaa Mercedes-Benz-museon II-sukupolven malli, minkä voimanlähteeksi on valittu 3,5-litrainen bensiinikäyttöinen M116-tyypin V8-moottori. M116 ja sen 4,5-litrainen M117-pari pohjautuvat löyhästi aikaisempaan Mercedes-Benz 600-mallin M100-tyypin V8-bensiinimoottoriin.