stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Työläisaktivismi
Itä-Suomen radikalismi

Työläisaktivistien järjestössä oli alusta alkaen vallalla luokkataistelua ja väkivaltaista toimintaa kannattava henki, joka oli vahvinta Viipurissa ja muualla Karjalan kannaksen alueella sekä Kuopiossa ja Pohjois-Savossa. Viipurilaisten kiinnostus johtui tiiviistä kanssakäymisestä venäläisten vallankumouksellisten kanssa. Erityisen aktiivisia olivat vastaperustetun Rautatieläisten Liiton Viipurin osaston jäsenet, jotka olivat jatkuvasti tekemisissä radikaalien venäläisten rautatieläisten kanssa. Kaupungissa oli jo ennen suurlakkoa nähty useita tsaarinvallan edustajia kohtaan suunnattuja väkivallantekoja, jotka jatkuivat myös lakon jälkeen.
Kuopion läänissä puolestaan keskityttiin aluksi kutsuntalakkoihin, joissa vastustettiin suomalaisten laittomana pitämää Venäjän yleistä asevelvollisuutta. Innokkaimpia agitaattoreita oli kuopiolainen kirjansitoja Pekka Mömmö, joka oli toimintansa vuoksi myös vangittuna. Kuopiolaisten työläisaktivistit ottivat vaikutteita myös anarkismista. Aatteelliseksi johtohahmoksi nousi työväenliikkeeseen suurlakon aikana mukaan tullut J. A. Mustonen, joka oli valmistunut opettajaksi Kajaanin seminaarista. Hänen mielestään yhteiskunnallisten olojen perinpohjaiseen muutokseen tähtäävä vallankumous oli ainoa tavoiteltava päämäärä ja sen saavuttamiseksi olivat kaikki keinot sallittuja. Se tarkoitti Mustosen näkemyksen mukaan myös yksityisiin ihmisiin kohdistuneita väkivallantekoja sekä vallankumoustaistelun rahoittamiseksi tehtyjä ryöstöjä. Kuopiolaisten radikaalit näkemykset tulivat kaupungissa ilmestyneen Savon Työmiehen lisäksi esille muun muassa SDP:n vuoden 1906 Oulun puoluekokouksessa ja varsinaisen työläisaktivismin laannuttua vielä Sosialidemokraattisen nuorisoliiton vuoden 1908 Vaasan kokouksessa.
Yhteistyö bolševikkien kanssa

Suomalaiset sosialidemokraatit tekivät jo vuosisadan vaihteesta lähtien jonkin verran yhteistyötä Venäjän sosialistivallankumouksellisten kanssa, mutta eivät kuitenkaan samassa mittakaavassa kuin perustuslailliset. Bolševikkeja avustettiin vuosina 1901–1902 lähinnä kirjallisuuden ja muiden painotuotteiden salakuljetuksessa ja painamisessa. Suomalaisina yhdysmiehinä olivat muun muassa virkaerossa ollut upseeri Johan Kock, toimittaja A. B. Mäkelä ja ruotsalaissyntyinen metallimies Axel Weüdel. Venäläisten puolelta toimintaa organisoivat muun muassa Nikolai Burenin ja Vladimir Smirnoff.
Suurlakon jälkeen bolševikkeja ryhtyivät avustamaan nuorsosialistit, jotka tarjosivat poliittisille pakolaisille piilopaikkoja ja auttoivat heitä matkustamaan Suomen kautta ulkomaille. Bolševikit puolestaan neuvoivat suomalaisia aktivisteja räjähdysaineiden käytössä sekä erilaisten pommien valmistamisessa.
Kirjallisuutta

Kolu, Ere: Aktivisti – Salaista sotaa Venäjän varjossa, toim. Ilpo Salonen, Tammi, Helsinki, 2005. ISBN 978-951-31342-1-1.
Mustonen, Johan Arvid: Salat julki: kumouksellisten ja rauhallisen kehityksen sosialistien keskinäiset välit, viime aikaiset pyrkimykset ja toimintatavat Suomessa, Hämeenlinnan uusi kirjapaino, Hämeenlinna, 1909.
Aiheesta muualla

Punainen rosvoliiga Viipurissa 1906-07. Rosvokoplan tilillä ryöstömurha ja kaksi ryöstöä. Liigan johtajana oli punakaartin päällikkö, Hakkapeliitta, 09.01.1934, nro 2, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mitä kansa tuumii, Hakkapeliitta, 23.01.1934, nro 4, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Työläisaktivistijärjestön perustaja Matti Turkia.
Suurlakon aikainen väenkokous Porissa.
Viaporin kapinan aikana vangittuja punakaartilaisia Helsingissä.
Punakaartin johtaja Johan Kock.
Kalle Procopé.
Timanthes Kythnoslainen

| Timanthes Kythnoslainen> Τιμάνθης ὁ Κύθνιος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 400-luku eaa. Kythnos
Kuollut: 300-luku eaa.
Ammatti:  taidemaalari
Taiteilija
Kuuluisimpia töitä:  Ifigeneian uhraaminen
Timanthes Kythnoslainen (m.kreik. Τιμάνθης ὁ Κύθνιος, Timanthēs ho Kythnios, lat. Timanthes Cythnius; 400/300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen taidemaalari, joka oli kotoisin Kythnoksesta. Usein häneen viitataan koulukuntansa mukaan nimellä Timanthes Sikyonlainen (m.kreik. Τιμάνθης ὁ Σικυώνιος, Timanthēs ho Sikyōnios, lat. Timanthes Sicyonius).
Elämä

Timanthes oli Plinius vanhemman mukaan Zeuksiin ja Parrhasioksen aikalainen ja toimi 95. olympiadin eli vuoden 400 eaa. tienoilla. Quintilianus sanoo hänen olleen kotoisin Kythnoksen kaupungista samannimiseltä saarelta. Eustathios kuitenkin esittää hänet sikyonlaisena. Todennäköisin selitys tälle on se, että hän oli syntyjään kythnoslainen mutta kuului maalaustaiteen sikyonlaiseen koulukuntaan.
Timantheen varsinaisesta henkilöhistoriasta ei tiedetä antiikin lähteiden kautta muuta kuin se, että hän kilpaili Parrhasioksen ja Koloteen kanssa. Tätä Timanthesta ei tule sekoittaa toiseen taidemaalari Timanthes Sikyonlaiseen, joka eli myöhemmin, 200-luvulla eaa.
Teokset

Plinius kehuu Timantheen kykyjä ja ilmaisua ja kuvaa hänen hallinneen koko taiteenalansa. Plinius sanoo hänen maalaustensa vihjanneen enemmän kuin tuoneen julki, ja vaikka ne olivat taiteellisesti erinomaisia, ne osoittivat samalla tätä suurempaakin neroutta. Cicero mainitsee Timantheen yhtenä niistä taidemaalareista, joka olisi käyttänyt vain neljää väriä.
Antiikin lähteissä on säilynyt maininta vain viidestä Timantheen teoksesta, jotka saivat hyvin kiittävät arviot; ne olivat:
Ifigeneian uhraaminen
Maalaus, jota antiikin aikana pidettiin Timantheen mestariteoksena, esitti Ifigeneian uhraamista. Hän maalasi sen kilpaillessaan Koloteen kanssa. Maalauksen keskushahmona oli uhrialttarilla ollut Ifigeneia, jonka ympärillä olivat Kalkhas, jonka ennuslause oli vaatinut neidon uhraamista; Odysseus, joka oli hakenut Ifigeneian kotoaan; Menelaos, hänen isänsä Agamemnonin veli; sekä hänen isänsä Agamemnon itse.
Maalaus herätti huomiota ennen kaikkea siksi, että siinä Agamemnon oli kuvattu niin, että hänen vaatteensa peitti hänen kasvonsa. Taidehistorioitsijat ovat pohtineet, oliko tämä nerokkuutta vai pelkkä temppu, mutta antiikin aikana se herätti mitä suurinta ihailua. Sitä ylistävät muun muassa Cicero, Quintilianus ja Valerius Maximus. He tulkitsivat, että Agamemnonin kasvojen peittäminen osoittaisi ilmaisuvoiman rajoja: Timantheen kuvattua jo Kalkhaan, Odysseuksen ja Menelaoksen toinen toistaan voimakkaamman surun, Agamemnonin surun kuvaaminen enää näitä suuremmaksi kävi jo mahdottomaksi.
Nykyajan taidehistorioitsijat taas ovat katsoneet, että Agamemnonin kasvot olisi peitetty ennemmin esteettisten periaatteiden kuin taiteilijan kykyjen rajallisuuden vuoksi. Erään tulkinnan mukaan Timanthes tunsi kuin isä, ja peitti Agamemnonin kasvot häveliäisyyden vuoksi, ei siksi, ettei olisi kyennyt kuvaamaan niitä. Agamemonin surun esittäminen olisi tuhonnut hänen hahmonsa suuruuden ja tilanteen vakavan arvokkuuden.
Eustathios katsoi, että idea olisi perustunut erääseen Iliaan säkeeseen (24.163). Maalauksen jäljitelmä on löydetty Pompejista erään talon seinästä.
Muut maalaukset
Timantheen muita maalauksia olivat:
Aiaan ja Odysseuksen kiista Akhilleuksen aseista – Maalaus, jolla Timanthes sai voiton Parrhasioksesta.
Palamedeen kuolema – Fotioksen mainisema maalaus, joka oli Efesoksessa. Johannes Tzetzes laittaa sen Timantheen nimiin.
Nukkuva kyklooppi – Hyvin pienikokoinen maalaus (parvula tabula), jonka Plinius mainitsee esimerkkinä Timantheen kyvyistä ja kekseliäisyydestä. Siinä kykloopin koko on ilmaistu liittämällä mukaan satyyreitä, joiden thyrsos-sauva on kykloopin sormen kokoinen.
Maalaus, joka oli Pliniuksen aikana Roomassa Rauhan temppelissä.
Rooman diokeesit

Rooman alkuperäiset 12 diokeesia noin vuonna 300. Diokeesihallinnon ulkopuoliset provinssit merkitty vihreällä.
Rooman 15 diokeesia noin vuonna 400. Diokeesihallinnon ulkopuoliset provinssit merkitty punaisella.
Diokeesit (lat. dioecesis; m.kreik. διοίκησις, dioikēsis) olivat myöhäisantiikin aikaisen Rooman valtakunnan hallinnollisia alueita, jotka perustettiin keisari Diocletianuksen aikana vuonna 293. Diokeesit jakaantuivat provinsseihin, toisin sanoen ne muodostivat ylemmän hallintotason jo aiemmin olemassa olleiden provinssien yläpuolelle. Diokeesien yläpuolella olivat myöhemmin puolestaan pretoriaaniprefektuurit.
Historia

Diokeesit perustettiin Diocletianuksen tetrarkia-uudistuksen yhteydessä noin vuonna 293 tai jonkin verran myöhemmin. Tätä ennen vastaava kreikankielinen sana dioikēsis oli tarkoittanut samaa kuin oikeudenkäyttöön liittynyt termi conventus latinassa. Diokeesihallinto alkoi hajota 500-luvulla ja katoaa historiasta 600-luvulla.
Alkuperäisiä Diocletianuksen aikana perustettuja diokeeseja oli 12. Vuoteen 395 mennessä osa diokeeseista oli jaettu kahtia tai nimetty uudelleen. Italian diokeesi jaettiin kahdeksi diokeesiksi, jotka olivat Italia annonaria ja Italia suburbicaria. Samoin Moesian diokeesi jaettiin kahdeksi diokeesiksi, jotka olivat Dacia ja Macedonia. Pannonian nimeksi tuli Illyricum ja Viennensiksen nimeksi Septem provinciae. Oriensin diokeesista erotettiin Aegyptuksen diokeesi. Näin diokeeseja oli lopulta 15.
Hallinto

Diokeesia johti vicarius eli pretoriaaniprefektin sijainen, jolla oli alaisuudessaan paljon henkilökuntaa. Diokeesihallinnon (samoin kuin pretoriaaniprefektuurihallinnon) ulkopuolella olivat ne provinssit (provincia proconsularis), joita johti prokonsuli, toisin sanoen Africa proconsularis, Achaea ja Asia; sekä Rooman ja Konstantinopolin kaupungit, joita johti kaupunginprefekti.
Luettelo diokeeseista

Diokeesit olivat:
| Diokeesit> n. vuosina 293–395 | Diokeesit> vuodesta 395 |
| --- | --- |
Africa
Asiana
Britannia
Gallia
Hispania
Italia: Italia annonaria
Italia: Italia suburbicaria
Moesia: Dacia
Moesia: Macedonia
Oriens: Aegyptus
Oriens
Pannonia: Illyricum
Pontica
Thracia
Viennensis: Septem provinciae
Selitykset:
↑  Joskus lukumääräksi mainitaan kuitenkin 14, kun Italian kaksi diokeesia luetaan yhdeksi.
↑  Diokeesit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.
↑  Diokeesit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rooman diokeesit Wikimedia Commonsissa
Elin Törnudd

Elin Törnudd (vas.) ja Ranskan suurlähettiläs Raymond Neuville.
Elin Maria Törnudd (22. huhtikuuta 1924 Helsinki – 18. elokuuta 2008 Espoo) oli suomalainen ylikirjastonhoitaja.
Törnudd suoritti ylemmän korkeakoulututkinnon ensin Teknillisessä korkeakoulussa, josta hän valmistui kemian diplomi-insinööriksi vuonna 1950. Sen jälkeen hän opiskeli Carnegie Institute of Technologyssa, josta valmistui kirjastotieteen maisteriksi vuonna 1953. Hänen uransa kirjastoalalla alkoi Kemian Keskusliitossa, mutta keskeisen osan elämäntyöstään hän teki Teknillisen korkeakoulun kirjaston ylikirjastonhoitajana vuosina 1968–1991.
Törnudd toimi Unescon General Information Programmen kansainvälisen neuvoston puheenjohtajana. Professorin arvonimi hänelle myönnettiin vuonna 1982. Hän oli myös kansainvälisen Teknillisten yliopistokirjastojen yhdistyksen (IATUL) puheenjohtaja vuosina 1990–1992 ja yhdistyksen kunniajäsen.
Julkaisuja

Suomen teknillinen keskuskirjasto: 150 vuotta Teknillisen korkeakoulun ja yhteiskunnan palveluksessa. Espoo: Teknillinen korkeakoulu, 1998. ISBN 951-22-4085-8
Phaedrus (fabulisti)

| Phaedrus |
| --- | --- |
 Phaedrus kuparipiirroksessa vuodelta 1745.
Henkilötiedot
Syntynyt: n. 18 eaa. Pieria
Kuollut: n. 54–68 jaa.
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: latina
Aikakausi:  roomalainen kausi
Tyylilajit:  faabeli
Pääteokset:  Phaedruksen faabelit
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gaius Julius Phaedrus (joskus Faedrus, m.kreik. Φαῖδρος, Faidros; n. 18 eaa. – 54–68 jaa.) oli kreikkalais-roomalainen kirjailija, joka sovitti Aisopoksen faabeleita latinan kielelle ja kirjoitti myös omia faabeleita Aisopoksen tyyliin.
Elämä

Phaedruksen elämästä tiedetään vain se, mikä käy ilmi hänen omista faabeleistaan. Hän eli ensimmäisen vuosisadan eaa. ja ensimmäisen vuosisadan jaa. vaihteessa, ja hänen on arveltu syntyneen noin vuonna 18 eaa. Hänen nimensä palautuu kreikkalaiseen nimeen Faidros. Myöhemmissä latinankielisissä lähteissä nimi esiintyy myös muodossa Phaeder.
Phaedrus sanoo itse olleensa alkuperältään traakialainen ja kotoisin Makedonian Pieriasta. Traakiassa kapinan kukistanut Lucius Calpurnius Piso toi Phaedruksen Roomaan vuonna 11 eaa., ja antoi hänet orjaksi keisari Augustukselle. Augustus käytti häntä poikapuoliensa Gaiuksen ja Luciuksen kreikanopettajana. Phaedruksen tuotannon perusteella hänellä on ollut myös hyvät latinan taidot. Ei kuitenkaan tiedetä, oppiko hän latinaa vasta Roomassa ollessaan vai jo kotiseudullaan.
Augustus vapautti Phaedruksen, mikä käy ilmi siitä, että hänen faabeleidensa kokoelman nimessä häneen viitataan ilmaisulla Phaedrus Augustus Libertus. Tiberiuksen aikana Phaedrus päätyi Sejanuksen vainon kohteeksi, ilmeisesti faabeliensa kirjojen I ja II vuoksi, sillä Sejanus katsoi joidenkin faabeleiden viittaavan häneen itseensä. Hänen saamastaan rangaistuksesta ei ole tietoa. Hänen faabeliensa kirjat III–V julkaistiin ilmeisesti vasta Sejanuksen kuoleman vuonna 31 jaa. jälkeen. Phaedruksen arvellaan kuolleen keisari Neron aikana eli joskus vuosien 54 ja 68 jaa. välillä.
Teokset

Phadrus kirjoitti viisi kirjaa faabeleita. Kokoelma tunnetaan nimellä Phaedri Aug. Liberti Fabulae Aesopiae. Monet tarinoista ovat Aisopoksen faabeleiden uudelleenesityksiä. Monet taas ovat selvästi Aisoposta myöhempiä, sillä ne viittaavat paljon myöhempien aikojen tapahtumiin (esim. faabelit 3.10, 5.1, 5.8). Phaedruksen faabelit oli kirjoitettu runomuodossa, siinä missä alkuperäiset Aisopoksen faabelit olivat olleet proosamuotoisia. Runomittana Phaedrus käytti jambista senaaria.
Kokoelman kirjat I ja II sisältävät pääasiassa Aisopokselta peräisin olevia faabeleita latinaksi uudelleenkerrottuna, samoin kuin Babrios teki kreikaksi, ja vielä vain vähän Phaedruksen itse keksimiä faabeleita. Ensimmäisen kirjansa alkusanoissa kirjoittaja toteaa:
»Aesopus auctor quam materiam repperit,
hanc ego polivi versibus senariis.
Duplex libelli dos est, quod risum movet
et quod prudentis vitam consilio monet.»
»Sen aineiston, jonka runoilija Aisopos keksi,
minä muutin jambisäkeisiksi runoiksi.
Kirjan kaksinkertainen viehätys on siinä, että se sekä herättää naurua
että antaa elämää varten viisaita neuvoja.»
Toisen kirjan alkusanoissa hän viittaa Aisopokselta peräisin olleen aineiston hieman vapaampaan käsittelyyn. Vielä kolmannen kirjan alkusanat viittaavat Aisopokseen esikuvana, mutta nyt Phaedruksen omat faabelit lisääntyvät ja Aisopoksen sadut jäävät taka-alalle. Viidennen kirjan alkusanoissa Phaedrus toteaa jo maksaneensa Aisopokselle aikoja sitten takaisin sen, mitä oli hänelle velkaa, ja käyttävänsä Aisopoksen nimeä lähinnä saadakseen työlleen enemmän arvoa.
Phaedruksen ansioksi on katsottu se, että hän korotti faabelit omaksi kirjallisuuden lajityypikseen, siinä missä aiemmin ne olivat toimineet lähinnä satiirisina välipaloina. Phaedruksen ilmaisua on arvioitu selkeäksi ja ytimekkääksi ja kieltä aikansa puhtaaksi latinaksi. Latinan käyttäjänä hän seuraa tyyliltään Terentiusta. Parhaiksi on arvioitu niitä faabeleita, jotka ovat lähimpänä aisoposlaista alkuperäismuotoa.
Phaedruksen faabelit vaikuttavat jääneen omana aikanaan suhteellisen tuntemattomiksi, sillä roomalaisista kirjailijoista Phaedruksen mainitsevat vain Martialis ja Avianus. Myöhemmältäkin ajalta faabeleista on säilynyt vain vähän käsikirjoituksia. Kokoelman viisi kirjaa ovat selvästi epätäydellisiä, ja niistä puuttuu faabeleita. Renessanssiajalla 1400-luvulla faabelit tunsi Manfredonian arkkipiispa Niccolo Perotti. Hänen käyttämänsä käsikirjoitukset sisälsivät sellaisiakin Phaedruksen nimiin laitettuja faabeleita, joita ei ole säilynyt nykyaikaan. Näitä faabeleita, jotka julkaistaan nykyisin usein Phaedruksen viiden faabelikirjan täydennysosana, tunnetaan 30 kappaletta. Lisäksi tunnetaan Phaedrukseen palautuvia faabeleita, jotka ovat peräisin myöhemmistä proosamuotoisista sovituksista.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Phaedrus: Phaedruksen faabelit.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1083. Kääntänyt ja toimittanut Tuulikki Elo)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-830-X
Faedrus. 42 faabelia. Teoksessa Kivimäki, Arto & Vesterinen, Sampo: Otollinen tilaisuus – Antiikin faabeleita, s. 31–78.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2595-5
Phaedrus: Auguston Vapautetun, Aisopolaisia satuja.  (Suomentanut Samuel Roos. Julkaistu Suomi, kirjoituksia isänmaallisista aiheista sarjassa (1. jakso))  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1860.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Phaedrus: Fables. Teoksessa Babrius, Phaedrus: Fables.  (Translated by Ben Edwin Perry. Loeb Classical Library 436)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1965.
Phaedrus: Fabulae.  (Ed. Mueller)  Teubner, 1926.
Phèdre: Fables.  (Ed. Brenot. Société d'édition ”Les belles lettres”)  Budé, 1969.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Phaedrus Wikimedia Commonsissa
Phaedruksen faabeleiden painos vuodelta 1596.
Katri Rehtijärvi

Katri Elina Rehtijärvi, o.s. Tynni, (7. helmikuuta 1912 Venjoki – 15. toukokuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, joka toimi Oulun yliopiston iho- ja sukupuolitautiopin professorina vuosina 1965–1975.
Ura

Inkerinmaan Venjoella syntynyt Rehtijärvi kirjoitti ylioppilaaksi 1931 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1943. Sen jälkeen hän työskenteli yksityislääkärinä Helsingissä vuoteen 1964 saakka. Samalla Rehtijärvi toimi myös apulaislääkärinä Helsingin yleisessä sairaalassa ja vuodesta 1959 lähtien Helsingin yliopistollisen keskussairaalan ihotautiklinikan apulaisylilääkärinä. Vuosina 1965–1975 hän toimi Oulun yliopiston iho- ja sukupuolitautiopin professorina ja Oulun yliopistollisen keskussairaalan iho- ja sukupuolitautien klinikan ylilääkärinä. Rehtijärvi väitteli tohtoriksi 1963.
Perhe

Rehtijärven vanhemmat olivat opettaja Kaapre Tynni ja Lilja Maria Piipponen. Hänen sisaruksiaan olivat runoilija Aale Tynni ja kääntäjä Martta Tynni. Perhe muutti Suomeen vuonna 1919. Hän avioitui 1941 Lauri Rehtijärven kanssa. Heidän poikansa Pentti Rehtijärvi (1943–1986) oli Turun yliopiston geologian ja mineralogian apulaisprofessori.
Teokset

Reticular network and karyometric properties of mylphomas of the skin.  (Helsingin yliopiston väitöskirja)  Helsinki ; Stockholm:  tekijä ; Karolinska sjukhuset, 1963.
Quintus Aurelius Symmachus

Kuva todennäköisesti esittää Symmachusta. Apoteoosinen diptyykki British Museumissa.
Quintus Aurelius Symmachus (noin 340–402/403) oli roomalainen senaattori, reettori ja kirjailija. Häntä on pidetty aikansa merkittävämpänä Ciceroonkin verrattavana latinankielisenä puhujana.
Symmachus on tunnettu epäonnistuneesta yrityksestään palauttaa Victoria-jumalattaren alttari alkuperäiselle paikalleen ja osallistumisestaan kristillisen keisari Theodosius I:n vastaiseen kampanjaan, mikä tuhosi hänen poliittisen uransa. Elämänsä viimeisinä vuosina Symmachus kiinnostui erityisesti filologiasta ja osallistui vuosien 365 ja 402 välillä merkittävän epistolaarisen kirjeenvaihtoverkoston toimintaan. Tästä johtuen tuleville sukupolville säilyi harvinaisen kattava ja monipuolinen kuvaus niin roomalaisesta yläluokasta kuin ei-kristitystä henkilöstäkin neljännen vuosisadan lopulla.
Elämä

Symmachus kuului roomalaiseen (gens Aurelius)  
senaattorisukuun, joka saavutti korkean arvoasemansa Konstantinus I:n valtakaudella. Hänen isänsä Lucius Aurelius Avianius Symmachus toimi Rooman kaupunginprefektinä vuosina 364–365 ja konsulina vuonna 377 (asema, jota hän ei kuitenkaan täyttänyt). Symmachuksen perheellä oli läheiset suhteet toiseen aateliseen ja vaikutusvaltaiseen Nicomachus-sukuun, jonka jäseneen Virius Nicomachus Flavianukseen Symmachus muodosti läheisen suhteen.
Hän meni naimisiin noin vuonna 371 Rusticianan kanssa ja heille syntyi poika nimeltään Quintus Fabius Memmius Symmachus. Tytär puolestaan meni naimisiin Flavianuksen pojan Flavianuksen kanssa vuonna 393. Tässä yhteydessä todennäköisesti valmistettiin myös Symmachus ja Nicomachus -diptyykki. Hänen pojanpojanpoikansa Quintus Aurelius Memmius Symmachus oli erään kadonneen Rooman historia -teoksen kirjoittaja ja filosofi Boethiuksen adoptioisä. Hänen jälkeläistensä joukossa Anician sukukuntaan liittymisen jälkeen oli myös paavi Gregorius I.
Symmachuksen perhe oli erittäin vaikutusvaltainen ja varakas. Hänen omaisuutensa käsitti kolme asuntoa Roomassa ja yhden Capuassa sekä viisitoista esikaupunkihuvilaa, joista kolme sijaitsi Roomassa. Koulutuksensa hän oli saanut Galliassa ja Decimus Magnus Ausonius kuului hänen ystäväpiiriinsä. Hän tunsi hyvin kreikkalaisen ja latinankielisen kirjallisuuden. Hänellä oli ollut myös tärkeitä virkatehtäviä Cursus honorumilla, kuten African provinssin prokonsuli vuonna 373, praefectus urbi vuodesta 383 vuoteen 385, kunnes hänestä tuli konsuli vuonna 391.
Kaupunginprefektinä Symmachus kirjoitti monia raportteja, relationes, joista tunnetuin on keisari Valentinianus II:lle osoitettu kirje vuonna 384, jossa hän puolusti antiikin Rooman uskonnon säilyttämistä valtion virallisissa seremonioissa. Kyse kiistassa oli kristittyjen senaattorien vaatimuksesta poistaa Victoria-jumalattaren alttari Rooman senaatin kuuriasta.
Pakanalliset senaattorit kunnioittivat Victorian alttaria pikemminkin roomalaisuuden ja valtion suvereniteetin symbolina kuin jumaluutena. Kristityt senaattorit sen sijaan suhtauivat kielteisesti kyseiseen voitonalttariin ja Milanon piispa Ambrosiuksen (Symmachuksen serkku)  myötävaikutuksella keisari Gratianus vuonna 382 määräsi poistamaan alttarin. Gratianuksen kuoltua Rooman senaatti lähetti valtuuskunnan hänen seuraajalleen Theodosiukselle Milanoon, jolloin Symmachuksen ja Ambrosiuksen välinen kiista sai alkunsa. Ambrosius uskoi vakaasti kristinuskon ylivoimaisuuteen muihin uskontoihin nähden; hänen mielestään ainoastaan kristittyjen Jumala oli ainoa todellinen Jumala: ipse enim solus verus est deus. Tästä kannanotosta johtuen kaikesta ei-kristillisestä toiminnasta tuli laitonta. Theodosius oli täysin samaa mieltä Ambrosiuksen kanssa ja näin ollen voitonalttaria ei enää palautettu perinteiselle paikalleen kuuriaan.
Teokset

Symmachuksen teoksiin lukeutuvat:
kirjeenvaihto, kymmenen kirjaa, joista ensimmäinen sisältää viralliset kirjeet; muut yhdeksän ovat yksityiskirjeitä
kolme keisareille Valentinian I: lle ja hänen pojalleen Gratianukselle osoitettua panegyrikkaa (juhlapuhe, ylistypuhe).
viisi puhetta
49 relationes-raporttia
Retoriikassaan Symmachus puolusti perinteitä ja mōs maiōrumia. Symmachus oli myös moniarvoisuuden ja uskonnollisen suvaitsevaisuuden kannattaja, minkä hän tiivisti seuraavin sanoihin:
»Meidän täytyy myöntää, että kaikilla kulteilla on omat ainutlaatuiset perusteensa. Kaikki katsovat samoja tähtiä, samaa yhteistä taivasta ja yhtä ainoaa universumia, joka meitä ympäröi. Mitä merkitystä sillä on, että kukin etsii totuutta omalla tavallaan? Ei ole mahdollista seurata vain yhtä tietä ymmärtääkseen elämän suurta mysteeriä.»
Symmachuksen puhetyyli oli tyypillinen gallialaiselle retoriikkakoululle, mahtipontinen ja hienostunut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Quintus Aurelius Symmachus Wikimedia Commonsissa
Patsas, jonka Quintus Fabius Memmius Symmachus pystytti isälleen Quintus Aurelius Symmachusille. Kirjauksessa ( CIL VI, 1699 ) luetellaan Symmachuksen uran kaikki julkiset virat.
Lehtikullalla koristeltu lasilevyn palanen, joka kuvaa Quintus Aurelius Symmachusta, joka pitää kädessään karttaa pelien alkamishetkellä. Hänen vierellään on Quintus Fabius Memmius Symmachus junior ( AE 2001, 496).