stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emil Wegelius

Emil Wegelius (13. joulukuuta 1852 Helsinki − 19. tammikuuta 1903 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja huviveneiden, erityisesti kilpapurjehdusveneiden suunnittelija. Hän oli myös ammattikuntansa ensimmäisiä edustajia. Hän voitti ensimmäisen venesuunnittelukilpailun 1882. Hän suunnitteli arviolta seitsemisenkymmentä alusta aina purjeveneistä höyrypursiin. Hänen ensimmäinen venepiirroksensa on vuodelta 1879.  Hänen luomuksiaan olivat mm. Ägir, Bisquit, Alouette, Greta, Endymion, Miranda, Start, Ila, Barden, Zuleima, Mehallah. Wegelius liittyi NJK-pursiseuraan 1876 ja siirtyi Helsingfors Segelsällskapetiin seuran perustamisen yhteydessä 1893. Hän perusti yhtiön joka rakensi telakkarakennuksen Liuskasaarelle ja oli telakan ensimmäinen vuokralainen. Hän toimi myös Hanasaaren telakan suunnittelijana ja työnjohtajana. Itseoppinut, ilman teoreettista taustaa veneensä suunnitellut Wegelius kuoli yllättäen kesken luomiskauttaan 50-vuotiaana. Wegeliuksen suunnittelemista veneistä yksikään ei ole säilynyt tähän päivään saakka.
Substantia nigra

Mustatumake (lat. substantia nigra, nucleus niger) on melaniinipitoisista hermosoluista koostuva laaja, poikkileikkauksessa kaarenmuotoinen parillinen hermotumake keskiaivoissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Substantia nigra Wikimedia Commonsissa
Sturmhaubitze 42

| Sturmhaubitze 42 |
| --- | --- |
 Sturmhaubitze 42
Valmistushistoria
Valmistusmaa:  Saksa
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  6,14 m
Leveys:  2,95 m
Korkeus:  2,16 m
Taistelupaino:  24 t
Maksiminopeus:  
– tiellä:  40 km/h
Toimintasäde:  155 km
Pääase:  105 mm StuH 42 L28
Muu aseistus:  7,92 mm MG34
Panssarointi:  11–80 mm
Moottori:  Maybach HL 120 TRM
– hevosvoimat:  300 hv
Miehistö:  4
StuH 42 Arnhemissa syyskuussa 1944.
Sturmhaubitze 42 (10.5 cm StuH 42 tai Sd.Kfz 142/2) oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen rynnäkkötykki, joka rakennettiin Sturmgeschütz III:n rungolle. StuH 42 erosi tavallisesta StuG III:sta aseistukseltaan; 75mm tykin tilalla oli 105mm haupitsi. Vuoden 1942 lokakuun ja 1945 helmikuun välisenä aikana tuotettiin 1212 StuH 42:ta, ja niitä käytettiin vuosina 1943–1945.
Historia

StuH 42 suunniteltiin StuG III f-mallin pohjalta tukemaan jalkaväkeä ja StuG III vaunuja. Vuonna 1943 StuH vaunuja ryhdyttiin valmistamaan StuG III g-mallin perusteella, jolloin esimerkiksi etupanssarointi vahvistui 50 millimetristä 80:neen ja vaununjohtajan tähystyslaitteistoa paranneltiin. Kaikki StuH-rynnäkkötykit valmisti Alkett.
Tekniset tiedot

Miehistö: 4
Paino: 24 t
Moottori: Maybach HL 120 TRM V-12 (300 hv)
Nopeus: 40 km/h
Toimintasäde: 155 km
Pituus: 6,14 m
Leveys: 2,95 m
Korkeus: 2,16 m
Aseistus: 105 mm StuH 42 L28, 7,92 mm MG34
Panssarointi: 11-50 mm (myöhemmin 11-80 mm)
Winnie van Weerdenburg

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Winnie van Weerdenburg, Erica Terpstra ja Toos Beumer vuonna 1964. |  Winnie van Weerdenburg, Erica Terpstra ja Toos Beumer vuonna 1964. |  Winnie van Weerdenburg, Erica Terpstra ja Toos Beumer vuonna 1964. |  |
Maa:   Alankomaat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 4 × 100 m vapaauinti |  |
Wilhelmina ”Winnie” van Weerdenburg (1. lokakuuta 1946 Haag – 27. lokakuuta 1998 Haag) oli alankomaalainen uimari, joka saavutti pronssimitalin 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä kesäolympialaisissa 1964. Hänen joukkuetoverinsa olivat Pauline van der Wildt, Toos Beumer ja Erica Terpstra, ja heidän pronssiaikansa oli 4.12,0. Ainoassa henkilökohtaisessa startissaan, 100 metrin vapaauinnissa, van Weerdenburg ei selviytynyt alkueriä pidemmälle.
Stratos (kaupunki)

| Stratos> Στράτος |
| --- | --- |
 Stratoksen teatterin rauniot.
Sijainti
 Stratos
Koordinaatit:  38°40′19″N, 21°19′10″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Strátos, Agrínio, Aitolia-Akarnania, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  400–300-luvut eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Akarnania
Aiheesta muualla
  Stratos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Stratos (m.kreik. Στράτος, lat. Stratus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Akarnaniassa Kreikassa. Sen arkeologiset kohteet sijaitsevat Agrínion kunnassa nykyisen Strátoksen kylän ympäristössä.
Maantiede

Stratos sijaitsi sisämaassa Agrinionin ja Amfilokhian kaupunkien välisellä alueella. Se oli rakennettu Akheloos-joen varrelle sen länsipuolelle, ja sen ympäristö oli hedelmällistä tasankoa. Kaupunki hallitsi pääsyä tasangolle pohjoisen suunnasta. Stratoksen lähellä Akheloos-jokeen laskivat Anapos- ja Petitauros-joet. Kaupunkia ympäröinyt alue tunnettiin nimellä Stratikē (Στρατική).
Historia

Stratos oli antiikin ajan Akarnanian merkittävin kaupunki. Sen varhaisesta historiasta tiedetään suhteellisen vähän. Peloponnesolaissodan aikaan 400-luvun eaa. loppupuolella Stratos oli useimpien akarnanialaisten kaupunkien tavoin liitossa Ateenan kanssa. Vuonna 429 eaa. Ambrakia hyökkäsi kaupunkiin Knemoksen johdolla ja peloponnesolaisliiton avustuksella, mutta nämä torjuttiin.
Vuonna 314 eaa. Kassandros liitti Stratoksen yhteen (synoikismos) Agrinionin ja Saurian (mahdollisesti sama kuin Thyria) kanssa. Pyrrhoksen kuoleman jälkeen vuonna 270 eaa. kaupunki tuli osaksi Aitoliaa. Makedonian Filippos V ja Perseus yrittivät vallata kaupungin, mutta se säilyi aitolialaisilla. Rooman valtakunnan osaksi alue tuli vuonna 167 eaa. Roomalaiset palauttivat alueen aitolialaisilta akarnanialaisille.
Ensimmäisenä länsimaalaisena Stratoksen alueella vieraili W. M. Leake vuonna 1805, ja ensimmäisenä alueen muinaisjäänteitä kartoitti L. Heuzey vuonna 1856. Alueen arkeologiset kaivaukset aloitti École française d’Athènes eli Ranskan arkeologinen koulu vuosina 1892–1893, ja niitä jatkettiin erityisesti vuosina 1910–1911 sekä 1924. 1900-luvun alkupuolella aluetta tutkivat myös kreikkalaiset arkeologit. Kaivaukset alueella jatkuvat edelleen. 2000-luvun alussa alueella on suorittanut tutkimuksia myös Suomen Ateenan-instituutti Jari Pakkasen johdolla.
Rakennukset ja löydökset

Stratoksen rauniot levittäytyvät kolmen kukkulan alueelle. Kaupunki oli ympäröity laajoilla muureilla, joiden ympärysmitta oli noin neljä kilometriä. Muureissa oli useita torneja ja portteja. Muurit oli rakennettu oletettavasti 300-luvulla eaa. Muurien ympäröimän alueen jakoi suunnilleen kahteen yhtäsuureen osaan toinen, pohjois-eteläsuunnassa rakennettu muuri. Kaupungin akropolis eli linnavuori sijaitsi alueen pohjoisosassa. Sitä ympäröi oma muurinsa, joka liittyi kaupunginmuureihin. Itämuuri seurasi Akheloos-joen vartta.
Zeus Stratioksen temppeli
Zeus Stratiokselle omistettu temppeli sijaitsi kaupunginmuurien ympäröimän alueen luoteisosassa. Se oli rakennettu klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa 300-luvun eaa. lopulla, ja edustaa monin tavoin aikakauden siirtymäkautta arkkitehtuurissa. Temppeli oli heksastyyli peripteraalitemppeli, jonka koko oli noin 16,5 x 32,4 metriä. Se yhdisteli kaikkia kolmea kreikkalaista tyylisuuntaa: sen peristasis edusti doorilaista, arkkitraavi joonialaista ja sisäosat korinttilaista tyyliä.
Teatteri
Teatteri sijaitsee kukkulalla nykyisen Strátoksen kylän koillispuolella. Se oli rakennettu 300-luvulla eaa. Teatteri oli tyypillinen kreikkalainen puolikaarenmuotoinen teatterirakennus, jonka keskellä oli pyöreä orkhestra. Katsomossa oli noin 30 penkkiriviä.
Muut rakennukset ja rakennelmat
Kaupungin agora eli kauppapaikka sijaitsee nykyisen kylän lounaispuolella. Kaupungissa oletetaan olleen myös gymnasion, koska eräs piirtokirjoitus mainitsee gymnasiarkin viran.
Esinelöydöt
Kaupungista tehtyjä esinelöytöjä on Agrínion arkeologisessa museossa.
Kirjallisuutta

Courby, Fernand et al.: Recherches archéologiques à Stratos d'Acarnanie.  Paris:  E. de Boccard, 1924.  Ranskalaisten suorittamien kaivausten tulosten alkuperäinen julkaisu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stratos Wikimedia Commonsissa
Kaupunginmuurin jäänteitä.
Stratoksen Zeuksen temppelin rauniot.
Teatterin rauniot.
Anthony Wayne

| Anthony Wayne |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1745 Eastown Township, Pennsylvanian provinssi
Kuollut: 15. joulukuuta 1796 Erie, Pennsylvania
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1775–1783 – 1792–1794
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain vapaussota, Fallen Timbersin taistelu
Sotilasarvo:  Prikaatinkenraali
Anthony Wayne (1. tammikuuta 1745 – 15. joulukuuta 1796) oli yhdysvaltalainen upseeri, valtiomies ja Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen. Hän aloitti sotilasuransa Yhdysvaltain vapaussodassa ja osallistui sen aikana moneen merkittävään taisteluun. Wayne yleni nopeasti prikaatinkenraaliksi ja ansaitsi kuohuvan luonteenlaatunsa ansiosta liikanimen ”Mad Anthony”. 1790-luvun alkuvuosina hän toimi komentajana Yhdysvaltain legioonassa, joka oli Yhdysvaltain armeijan edeltäjä.
Henkilöhistoria > Varhaiset vuodet

Anthony Wayne syntyi tammikuussa 1745 vauraan maanomistajan poikana Pennsylvanian provinssissa. Lyhyen opiskelun jälkeen hän liittyi maakeinotteluun erikoistuneeseen yritykseen Nova Scotiassa. Työn päätyttyä hän palasi kotiinsa ja auttoi sukuaan liiketoimien hoidossa.
Henkilöhistoria > Komentajana vapaussodassa

Yhdysvaltain vapaussodan alkaessa 1775 Wayne otti vastaan everstin vakanssin siirtokuntien armeijassa ja siirtyi pennsylvanialaisen rykmentin komentajaksi. Maaliskuussa 1776 hän liittyi täydennysretkikuntaan, joka lähetettiin auttamaan Kanadaan tunkeutuvia amerikkalaisjoukkoja. Vaikka hyökkäys Kanadaan epäonnistui, Wayne kunnostautui seuraavien vuosien aikana erinomaisena joukkojen johtajana. Vuonna 1779 hän haavoittui päähän Stony Pointin taistelussa, mutta toipui vammasta ja jatkoi uraansa.
Wayne otti vuonna 1780 vastuulleen West Pointin linnakkeen New Yorkissa ja esti brittejä valtaamasta sitä. Waynen johtajuus oli merkittävässä osassa myös tammikuussa 1781, kun hän rauhoitti siirtokuntien armeijan sisäisen kapinan. Samana vuonna hän organisoi 800 sotilaan armeijan Virginiaan tukemaan ranskalaisen Gilbert du Motier de La Fayetten joukkoja Charles Cornwallisin brittiarmeijaa vastaan. Cornwallisin häviön jälkeen Wayne liittyi kenraali Nathanael Greenen joukkoihin vapauttamaan Etelä-Carolinaa ja Georgiaa brittien vallasta.
Henkilöhistoria > Wayne ja Yhdysvaltain legioona

Sodan päätyttyä Wayne palasi Pennsylvaniaan ja palveli osavaltion lainsäädäntöelimessä vuoteen 1784. Sittemmin hän muutti Georgiaan ja asettui maapalstalle, jonka hän oli saanut sotilaspalveluksestaan. Hän oli mukana Georgian lähetystössä, joka vahvisti Yhdysvaltain perustuslain 1788. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa kongressimiehenä vuonna 1790.
Vaikka Yhdysvallat voitti vapaussodan, se ei taannut lopullista rauhaa. Luoteisterritorion intiaanit eivät hyväksyneet amerikkalaisen asutuksen leviämistä, vaan surmasivat noin 1 500 uudisasukasta vuosien 1783–1790 aikana. Intiaaneja kurittamaan lähetetyt vapaaehtoisjoukot menestyivät huonosti, eikä George Washingtonin diplomatia hillinnyt intiaaneja. Tilanne johti siihen, että Wayne sai mahdollisuuden oman armeijan perustamiseen. Hän kokosi 3 000 sotilasta ja nimesi armeijansa Yhdysvaltain legioonaksi (Legion of United States). Tähän osastoon kuului jalka- ja ratsuväki sekä tykistöä. Intiaanien tuhoamisen lisäksi Wayne valmistautui mahdollisiin konflikteihin Ohiolaakson englantilaisia linnakkeita vastaan.
Aluksi Wayne vältteli laajamittaista kosketusta intiaaneihin ja rakennutti Fort Recoveryn, josta tuli hänen joukkojensa tukikohta. Luoteisterritorion yhdistyneet intiaaniheimot hyökkäsivät linnakkeeseen, mutta Waynen armeija torjui yritykset. Elokuussa 1794 Wayne löi intiaanien sotajoukot Fallen Timbersin taistelussa Eriejärven länsirannalla. Waynen joukot seurasivat pakenevia intiaaneja brittien hallussa olleen Fort Miamin edustalle ja majoittuivat linnakkeen lähelle. Wayne ei kuitenkaan uskaltanut antaa tulituskäskyä, koska olisi teollaan saattanut aloittaa uudelleen Yhdysvaltain ja Britannian välisen sodan.
Wayne palasi Pennsylvaniaan juhlittuna sankarina helmikuussa 1796. Hänen legioonansa hajaantui ja siitä muodostui uusia pieniä sotilasyksiköitä. Joulukuussa 1796 Wayne kuoli 51-vuotiaana nopeasti pahentuneen kihdin aiheuttamiin komplikaatioihin.
Henkilökuva

Waynellä oli kovan kurinpitäjän maine jo vapaussodan aikana. Toisinaan hänen kurinpidolliset toimensa menivät liiallisuuksiin, ja vuonna 1778 hänen tiedetään teloituttaneen joukon amerikkalaisia rintamakarkureita. Sotilaana hän oli valmis tekemään kaiken Yhdysvaltain itsenäisyyden eteen, mutta ei koskaan ottanut kunniaa itselleen, vaan jakoi menestyksen alaistensa kanssa: ”Meidän upseerimme ja sotilaamme käyttäytyivät kuin miehet, jotka ovat päättäneet taistella voitokkaasti vapautemme puolesta.”
Waynen liikanimi ”Mad” tuli hänen tulisesta luonteestaan. Nimi seurasi häntä vuonna 1779 käydystä Stony Pointin taistelusta eteenpäin. Taistelussa saatu päävamma aiheutti Waynelle tilapäisiä kiukunpurkauksia, joita pidetään syynä liikanimen syntyyn. Luoteisterritorion intiaanit antoivat Waynelle liikanimen ”Black Snake” (”musta käärme”). Nimi kuvasi Waynen tapaa istua ja odottaa äänettömästi vihollisen lähestymistä ja iskeä äkkiarvaamatta.
Kunnianosoitukset

Waynen kunniaksi on nimetty lukuisia kaupunkeja, kyliä ja maaseutuja eri puolilla Yhdysvaltoja. Elokuvanäyttelijä John Wayne sai esiintyjänimensä Anthony Waynen mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anthony Wayne Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  US Congress 
Muut:  NARA  SNAC 
Waynen ratsastajapatsas Valley Forgessa Pennsylvaniassa
Kurt Weiß

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Berliini 1936 |  |  |
Kurt Weiß (30. maaliskuuta 1906 Berliini – 29. toukokuuta 1995 Berliini) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Weiß pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1927–1937 yhteensä 40 ottelua. Hän kuului Saksan olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Berliinissä 1936, missä hän pelasi kolmessa ottelussa ja teki yhteensä kuusi maalia. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Subh-i azal

Subh-i azal vuonna 1868.
Subh-i azal (myös kirjoitusasussa Ṣubḥ-i-Azal, suomeksi Ikuisuuden aamukoitto, 1831–1921), syntymänimeltään Mirza Yahya Nuri, oli persialainen uskonnollisen baabilaisuus-liikkeen johtaja sekä myöhemmin vähemmistöön jääneen azalien johtaja.
Elämäkerta

Mirza Yahya Nuri syntyi teheranilaiseen ylempiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli korkea virkamies, visiiri, Qajarin kuninkaan Faith Ali Shahin aikana. Vuonna 1844, hänen olleessaan 14-vuotias, Mirza Yahya tutustui baabilaiseen uskonnolliseen liikkeeseen. Samoihin aikoihin liikkeeseen liittyi myös hänen vanhempi veljensä Mirza Husain Ali Nuri, myöhemmältä nimeltään Baha’ullah.
Baabilaisuuden johtajan Babin kuoleman vuonna 1850 jälkeen johtajaksi nousi testamentin perusteella Subh-i azal. Liike oli menettänyt suuren joukon kannattajiaan hallituksen vainoissa. Subh-i azalin johdolla baabilaisuus etääntyi aiemmasta radikaalisuudestaan. Vuonna 1852 šaahi Nasiraddania vastaan tehtiin murhayritys. Tapahtuman johdosta koko baabilaisuus joutui vainon alle. Tapahtuman johdosta vanhempi veli joutui neljäksi kuukaudeksi vankeuteen.
Huhtikuussa 1853 liikkeen johto karkotettiin yhdessä veljensä kanssa Osmanien valtakuntaan kuuluvaan Bagdadiin. Tältä ajalta ajoittuivat veljesten väliset riidat. Vuonna 1854  Baha’ullah vetäytyi yksin Kurdistaniin, missä hän viipyi seuraavat kaksi vuotta. Samaan aikaan baabilaisen liikkeen Subh-i azalin syrjäänvetäytyvä johtamistapa herätti kasvavaa arvostelua. Käytännössä Baha’ullahista tuli heti Bagdadiin paluun jälkeen baabilaisten johtaja, koska Subh-i azal pysyi pitkälti piilossa. Vuoteen 1866 mennessä Baha’ullah oli saanut liikkeen enemmistön taakseen.
Viimeistään vuonna 1866 Baha’ullah ilmoitti julkisesti, että hän oli Babin mainitsema "Se, jonka Jumala tuo esiin". Tosin hänen väitetään esittäneen asian lähipiirilleen jo vuonna 1863, saatuaan ilmestyksen Bagdadin Ridvanin puutarhassa. Baha’ullahin ilmoituksen jälkeen liike hajosi kolmeen osaan: enemmistön Baha’ullahin kannattajiin, vähemmistön Subh-i azalin kannattajiin (azalit) sekä neutraaleihin (bayanit). Viimeksi mainittu hajosi pian. Bahait ja azalit joutuivat pysymään viranomaisten vuoksi Edirnessä vuoteen 1868 asti. Tällöin valtaosa bahaista siirrettiin Akkoon, kun vastaavasti azalit siirrettiin Kyprokselle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Subh-i azal Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat
Paul-Heinz Wellmann

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Paul-Heinz Wellmann vuonna 1974. |  Paul-Heinz Wellmann vuonna 1974. |  Paul-Heinz Wellmann vuonna 1974. |  |
Maa:   Länsi-Saksa
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Montréal 1976 | 1 500 metriä |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Grenoble 1972 | 4 × 4 kierrosta |  |
|  Kultaa | Rotterdam 1973 | 4 × 4 kierrosta |  |
|  Kultaa | München 1976 | 1 500 metriä |  |
|  Hopeaa | San Sebastián 1977 | 1 500 metriä |  |
|  Pronssia | Sofia 1971 | 4 × 800 metriä |  |
Paul-Heinz Wellmann (s. 31. maaliskuuta 1952 Haiger, Hessen, Saksan liittotasavalta) on entinen saksalainen keskimatkojen juoksija ja olympiamitalisti. Hänen päälajinsa oli 1 500 metrin juoksu.
Wellmann sijoittui 19-vuotiaana Helsingin EM-kilpailuissa 1971 seitsemänneksi 1 500 metrin juoksussa ajalla 3.40,8. Münchenin 1972 olympialaisissa hän oli jälleen seitsemäs ajalla 3.40,1, ja samalle sijalle hän päätyi Rooman EM-kilpailuissa 1974 ajalla 3.41,6.
Wellmann pääsi suurimpiin saavutuksiinsa vuonna 1976. Münchenin EM-hallikilpailuissa hän voitti kultaa ajalla 3.45,1. Montréalin olympialaisissa hän saavutti pronssia ajalla 3.39,33. Hänen vaimonsa Ellen Wellmann (o.s. Tittel) sijoittui Montréalissa 1 500 metrillä seitsemänneksi. San Sebastiánin EM-hallikilpailuissa 1977 Karl-Heinz Wellmann saavutti vielä hopeaa ajalla 3.46,6. Vaimo jätti Wellmannin ja avioitui jo huhtikuussa 1977 hänen parhaan ystävänsä ja kilpakumppaninsa Thomas Wessinghagen kanssa.
Seuratasolla Wellmann edusti TuS 04 Leverkusenia. Hän toimi kilpauransa jälkeen valmentajana.
Edward Wegelius

Edvard Wegelius
Edward Albert Wegelius (30. tammikuuta 1903 Moskova – 6. toukokuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen lentokoneinsinööri ja VTT:n ylijohtaja vuosina 1948–1970.
Wegelius kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä Brobergska samskolanissa vuonna 1922. Hän valmistui diplomi-insinööriksi ranskalaisesta École Nationale Supérieure de l'Aéronautique'sta vuonna 1929. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi TKK:ssa vuonna 1944.
Hän toimi Valtion Lentokonetehtaan materiaalikoelaitoksen johtajana 1929–39. Hän osallistui merkittävällä panoksella ns. kolupuun kehittämiseen. Kolupuuta eli koivuvaneriviilupuuta käytettiin sodan aikana korvaamaan vaikeasti hankittavia metallipotkureita. Hän toimi Valtion Lentokonetehtaan pääkonstruktöörinä 1940–44. Hän oli päävastuussa VL Myrskyn kehitystyössä ja vaikutti myös VL Humun kehityksen aloitukseen. Molemmissa ideana oli raaka-aineomavaraisuus eli puinen siipi. Molemmissa ajauduttiin lentokoneen paino-ongelmiin ja niihin tehtiin metallirakennemaisia painonsäästöratkaisuja, jotka johtivat Myrskyn heikkoon lujuuteen ja eräällä tavalla koko Valtion lentokonetehtaan maineen menetykseen kyvyssä tehdä lentokoneita.
Wegelius on myös luonut saranasuksen - uuden hiihtokeksinnön. Lentokonerakennetekniikkaa käyttäen asennettiin koivusukseen sarana, joka sallii suksen taittumisen kahtia. VL-saranasuksi mahtuu tavallista suksea huomattavasti pienempiin tiloihin esimerkiksi lennoilla ja matkoilla. Oikaistuna se on aivan tavallinen suksi. Sen sarana on suksen lujin kohta.lähde? VL-saranasuksia valmisti mm. Karhu.
1945 Wegelius siirtyi VTT:n Metalliteknisen laboratorion johtajaksi, jossa hän toimi vuoteen 1974 asti. Hän toimi VTT:n ylijohtajana vuodet 1948–68 ja pääjohtajana 1968–70, jolloin hän siirtyi eläkkeelle.
Sotilasarvoltaan hän oli insinöörikapteeni.
Wegelius toimi myös Suomen ilmailuliiton puheenjohtajana ja oli vuonna 1970 FAI:n puheenjohtaja. Hän toimi myös ISO International Organization for Standardization puheenjohtajana, ja monissa muissa tehtävissä Suomen tekniikan edistämisen parissa.
Aiheesta muualla

Nykänen, Panu: / Wegelius, Edvard (1903 - 1993) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Edward Wegelius Uppslagsverket Finlandissa (ruotsiksi)
Timo Siukonen : Suomalainen saranasuksi puuviilutekniikan sovelluksena. Edward Wegeliuksen keksinnöt ovat osa ilmailuhistoriaa, Tekniikan Waiheita 2/2016
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Michael Wenden

| Michael Wenden |
| --- | --- |
 Wenden vuonna 1968
Henkilötiedot
Koko nimi:  Michael Vincent Wenden
Syntynyt: 17. marraskuuta 1949 (ikä 74)  Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia
| Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | México 1968 | 100 metrin vapaauinti |  |
|  Kultaa | México 1968 | 200 metrin vapaauinti |  |
|  Hopeaa | México 1968 | 4 × 200 metrin vapaauintiviesti |  |
|  Pronssia | México 1968 | 4 × 100 metrin vapaauintiviesti |  |
| MM-kilpailut (pitkä rata)  | MM-kilpailut (pitkä rata)  | MM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1973 | 4 × 200 metrin vapaauintiviesti |  |
|  Pronssia | Belgrad 1973 | 100 metrin vapaauinti |  |
Michael Vincent Wenden (17. marraskuuta 1949 Sydney, Uusi Etelä-Wales) on australialainen uimari ja olympiavoittaja. Hän voitti urallaan kaksi olympiakultaa, Méxicossa 1968 100 metrin vapaauinnissa maailmanennätysajalla 52,2 sekä 200 metrin vapaauinnissa olympiaennätysajalla 1.55,2.. Hän voitti samoissa kilpailuissa myös hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Hänen 100 metrin vapaauinnin maailmanennätysaikansa 52,20 säilyi voimassa hieman alle kaksi vuotta, jolloin yhdysvaltalainen Mark Spitz rikkoi sen. Wenden oli mukana myös Australian 4 × 200 metrin vapaauintiviestijoukkuessa, joka rikkoi Edinburghissa 1970 järjestetyissä Kansainyhteisön kisoissa maailmanennätyksen lähes kahdella sekunnilla.
Myöhemmällä urallaan Wenden voitti vielä hopean 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja pronssin 100 metrin vapaauinnissa Jugoslavian Belgradissa järjestetyissä, historian ensimmäisissä uinnin maailmanmestaruuskilpailuissa. Wenden valittiin vuonna 1979 International Swimming Hall of Famen jäseneksi.