Migreeni
Oireiden keholliset ja kemialliset syyt (patofysiologia)

Ensimmäisen migreenin syytä koskevan teorian mukaan migreenikohtaus alkaisi migreeniauran aiheuttavalla aivoverisuonten supistumisella. Elimistö reagoisi auraan aivoverisuonten voimakkaalla laajenemisella, joka aiheuttaisi päänsäryn. Myöhemmin alettiin ajatella, että migreeni ei ole verisuonisairaus vaan keskushermostoperäinen neurologinen ongelma, joka liittyy hypotalamuksen, aivokuoren, viidennen aivohermon ja parasympaattisen hermoston verisuonia hermottavan osan toimintaan.
Migreenin ensisijainen syy olisi siten hermosolutoiminnan muutos ja verisuonistotoiminnan muutos olisi migreenitilan aikana tapahtuva toissijainen muutos. Vuonna 2016 julkaistun tutkimuksen mukaan migreenipotilailla on kuitenkin häiriöitä etenkin verisuonten läpimittaa säätelevien sileiden lihasten toiminnassa, mikä viittaisi siihen, että verenkiertohäiriöt olisivat sittenkin sairauden ensisijainen syy. Tätä teoriaa tukee myös se havainto, että tehokkaiden kohtauslääkkeiden (triptaanit, ergotamiinit) teho perustuu nimenomaan verisuoniston toiminnan korjaamiseen. Uusissa migreenilääkkeissä sovelletaan serotoniinireseptonien toimintaa. Migreenitilan laukaisevia aivorungon keskuksia ärsyttäviä tekijöitä voivat olla kortikaaliset (aivokuoreen vaikuttavat) ärsykkeet (mm. stressitilan muutos), talamuksen (eräs hermoratojen solmu) afferentaatio (ylireagointi) (esim. valo, melu tai hajut), tai hypotalaamiset muutokset (hypotalamuksessa tapahtuvat muutokset, esim. hormonimuutokset tai uni-valve-rytmin muutokset). Migreenin aikana aivoissa vapautuu noradrenaliinia, serotoniinia ja verisuonten kipuherkkyyttä lisääviä neuropeptidejä. Migreenipotilaan aivoverisuonet ovat erittäin herkkiä reagoimaan mm. stressistä johtuvien välittäjäaineiden vaikutuksiin, ja oireyhtymän syynä ovat hermokemialliset (hermojen toimintaan vaikuttava kemialliset aineet) tekijät. Migreeni näyttää liittyvän usein jännitysniska (tension neck) -oireisiin (ja takaraivovammaan), jolloin sairauden oikea diagnoosi on migreeni lihasperäisen niskakivun sijasta
Migreenikohtaus alkaa aivorungon raphe-tumakkeista, joista projisoituu efferenttejä neutraaleja säikeitä (hermoston toimintaa muuttavia vaikuttavia tekijöitä) oksipitaaliselle aivokuorelle (uloimmalle aivokuorelle), jolloin näyttää käynnistyvän kortikaalinen neuraalinen vaimeneminen (aivokuoren hermostollisen toiminnan heikkeneminen) (ns. spreading depressio -ilmiö), johon liittyy takaraivolta alkava hermosolujen toiminnan aivokuoren etuosaa kohti etenevä vaimeneminen ja vastaava aivokuoren verenkierron väheneminen verisuonten supistuessa. Näköalueen verenkierron vaimeneminen tuottaa näköön liittyvät auraoireet ja tuntoaivokuoren vaimeneminen motorisen aurat tai dysfasian (kielellisen häiriön). Migreenitilan päänsäryn katsotaan johtuvan supistumistilaan seuraavasta suurten verisuonten laajenemisesta sekä migreeninaikaisesta tulehdustilasta verisuonissa. Särkyvaiheen jälkeen migreenissä on jälkivaihe, jonka aikana yleisimmät oireet ovat alakuloisuus ja väsymys (jotkut ovat tavallista pirteämpiä) sekä pään liikuttamiseen liittyvä hetkellinen vihlominen.
Auran syy on aivojen kuorikerroksessa sen takaosasta aaltomaisena rintamana aivojen etuosaa kohti etenevä sähköinen lamaantuminen, joka kulkee kohti aivojen keskialueelle (kortikaalinen depressio eli aivojen kuorikerroksen lamaantuminen). Tietokonekuvannusmenetelmillä (PET, positroniemissiotomografia ja SPECT, yksifotoniemissiotomografia) on osoitettu tämän toimintalamauksen suhde auraoireiden kehittymiseen, ja lamaantuminen etenee aivokuorella 2–3 millimetriä minuutissa. Aivoalueiden lamaantumiseen liittyy samanaikainen verenkierron heikkeneminen, joka ei liity päänsärkyvaiheen verisuonimuutoksiin. Verisuonimuutokset eivät aiheuta auraoireita, vaan ne ovat seurausta hermotoiminnan lamaantumisesta. Aivoverenkierron säätely heikkenee auravaiheen aikana.
Auravaiheen päättyessä tai ollessa päättymässä alkaa mahdollisesti päänsärkyvaihe. Tämänhetkisen käsityksen mukaan Nervus trigeminuksen (viides aivohermon ganglio eli tumake) aivojen pintavaltimoihin johtavat aivohermot, samoin kuin keskeiseen hypotalamuksen lähellä olevaan talamukseen ja selkäytimen yläosaan johtavat hermojen verisuoniliitokset ovat merkittävässä osassa migreenin kannalta. Päänsäryn kehittymisen kannalta on tärkein kemiallinen tekijä valkuaisaine CGRP (calcitonin gene related peptide), joka saa aikaan valtimoiden laajenemisen ja sen, että valtimoiden ulkopuolelle tihkuu verinesteen mukana albumiinia (ekstravasaatio), joka aiheuttaa aiheuttaa tulehduksen ja kivun. Tämä hermotulehdus aiheuttaa kipuaistimuksen syntymisen. Migreenikohtauksen aikana verihiutaleiden käyttäytymisessä tapahtuu muutoksia, joiden seurauksena niistä vapautuu vereen paikallisesti voimakkaasti kivulle herkistymiseen ja verenkierron säätelyyn vaikuttavia serotoniinia (säätelee erityisesti kallonulkoisten verisuonten läpimittaa, vaikuttaa muiden välittäjäaineiden ja verihiutaleiden toimintaan) ja prostaglandiineja. Migreenitilaa voidaan luonnehtia yleisellä aivokemian tasolla sillä, että serotoniinipitoisuus laskee ja dopamiinipitoisuus nousee, ja että päänsärkyyn liittyy (mahdollisesti) monioireinen autonomisen hermoston toimintahäiriö.
Migreenitilaa ennen esiintyy usein ns. ennakko-oireita, jotka kaikki viittaavat hypotalamuksen toiminnan muuttumiseen migreenitilaan edeltävänä aikana, ja jotka tukevat epäsuorasti teoriaa tilan aivorunko- ja hypotalamusperäisyydestä. Ennakko-oireina esiintyvät mm. potilaan luonteen muuttuminen, ärtyisyys, paleleminen, väsymys, haukottelu, ruokahalun lisääntyminen, makean nälkä jne.