stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atheism: The Case Against God

| Atheism: The Case Against God |
| --- | --- |

Kirjailija:  George H. Smith
Kieli:  englanti
Genre:  ateismi
Kustantaja:  Nash Publishing
Julkaistu:  1974
ISBN:  0840211155
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Atheism: The Case Against God (suomeksi vapaasti käännettynä ”Ateismi – perusteet jumalauskoa vastaan”) on yhdysvaltalaisen George H. Smithin vuonna 1974 ilmestynyt kirja ateismista.
Kirjallisuutta

Smith, George H.: Atheism, Ayn Rand and other heresies.  Buffalo, New York:  Prometheus Books, 1991.  ISBN 0-87975-577-6
Smith, George H.: Why atheism?.  Amherst, New York:  Prometheus Books, 2000.  ISBN 1573922684
Aiheesta muualla

Robert Brotherus: Ateismin puolustus[vanhentunut linkki]. Järjen ääni 1/2003. (PDF-versio, s. 7–11[vanhentunut linkki])
Atkarsk

| Atkarsk Аткарск |
| --- | --- |
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Saratovin alue
Piiri:  Atkarsk
Perustettu:  1781
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  100,5 km²
Korkeus:  180 m
Väkiluku (2013):  25 438
 – Väestötiheys:  2 423 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+4 (MSK+1)
 
 www.atkarsk.com 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Atkarsk (ven. Атка́рск) on kaupunki Saratovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Donin sivujokeen Medveditsaan laskevan Atkara-joen suussa 92 kilometriä Saratovista luoteeseen. Kaupunki on Atkarskin piirin keskus. Siellä risteytyvät Saratoviin, Kalininskiin, Volskiin ja Tamboviin johtavat rautatiet. Asukkaita on 27 400 henkeä (vuonna 2009).
Kaupunki on perustettu vuonna 1781. Nykyään se on maatalousalueen keskus, jossa on mm. koneenrakennus- ja elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Atkarsk Wikimedia Commonsissa
Atkarskin piirin sivusto (venäjäksi)
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Saratov

Arkadak | Atkarsk | Balakovo | Balašov | Engels | Hvalynsk | Jeršov | Kalininsk | Krasnoarmeisk | Krasnyi Kut | Marks | Novouzensk | Petrovsk | Pugatšov | Rtištševo | Šihany | Volsk
Saratovin alue
Atsam

| Atsam> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:   Nigeria
Puhujia:  30,000
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  nigeriläis-kongolaiset kielet
Kieliryhmä:  atlantinkongolaiset kielet voltankongolaiset kielet benuenkongolaiset kielet kainji-kielet
ISO 639-3:  cch
 Ohje 
Atsam on Kadunan osavaltiossa Nigeriassa puhuttu nigeriläis-kongolainen kieli. Sitä puhuu äidinkielenään noin 30,000 ihmistä. Atsam kuuluu nigeriläis-kongolaisten kielten atlanttiseen haaraan ja edelleen kainji-kielten ryhmään. Sen läheisin sukukieli on piti.
Atheism: A Philosophical Justification

| Atheism: A Philosophical Justification |
| --- | --- |

Kirjailija:  Michael Martin
Kieli:  englanti
Genre:  ateismi, uskonnonfilosofia
Kustantaja:  Temple University Press
Julkaistu:  1990
ISBN:  0877226423
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Atheism: A Philosophical Justification on filosofi Michael Martinin vuonna 1990 ilmestynyt teos. Ateismin oppikirjana teos on kansainvälisesti tunnetuimpia. jossa hän käsittelee perinpohjaisesti kaikki tunnetuimmat väitteet jumalan olemassaolon puolesta, myös Alvin Plantingan virheellisen Bayesin kaavan käytön.
Kirjallisuus

Michael Martin: Atheism: A Philosophical Justification.  Philadelphia:  Temple University Press, 1990.  ISBN 0877226423
Aiheesta muualla

Bill Cooke: Agnostismin nousu ja tuho. Vapaa Ajattelija, 2000, nro 3.
Atlantin valli murtuu

Atlantin valli murtuu (The Longest Day) on Cornelius Ryanin vuonna 1959 julkaistu kirja, jossa kerrotaan Normandian maihinnousun ensimmäisestä vuorokaudesta toisessa maailmansodassa.
Kirjassa Normandian maihinnousun ensimmäisen vuorokauden tapahtumia kuvataan eri osapuolten haastatteluihin ja sotatapahtumiin pohjautuen. Kirjan englanninkielinen alkuperäisnimi tulee sotamarsalkka Erwin Rommelin toteamuksesta, että maihinnousun ratkaisu tapahtuu ensimmäisenä päivänä ja molemmille osapuolille se tulee olemaan pisin päivä (The Longest Day).
Kirjasta kuvattiin samanniminen elokuva vuonna 1962, jonka ohjauksesta vastasi useita eri ohjaajia. Elokuvan sotilaskonsultteina käytettiin eri osapuolten todellisiin tapahtumiin osallistuneita henkilöitä, kuten Günther Blumentritt (saksalainen kenraali) ja James Gavin (yhdysvaltalainen kenraali).
Avalon Hill on julkaissut Normandian maihinnousuun pohjautuvan The Longest Day -nimisen sotapelin.
Kirjallisuus

Ryan, Cornelius: The Longest Day.  Wordsworth Editions, 1999.  ISBN 1-84022-212-3
Atsítsa

| --- | --- |
Sijainti:  38°54′53″N, 24°27′48″E, Skýros Euboia, Keski-Kreikka Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoiset Sporadit
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,04 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Atsítsa (kreik. Ατσίτσα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisten Sporadien saariryhmään ja sijaitsee Skýroksen saaren länsirannikolla Atsítsan kylän edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,04 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Atsítsa kuuluu Skýroksen kuntaan, Euboian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen.
Assunta Spina

| Assunta Spina |
| --- | --- |
 Bolognan elokuva-arkiston DVD-julkaisu.
Ohjaaja:  Gustavo Serena
Käsikirjoittaja:  Gustavo Serena, Francesca Bertini
Perustuu:  Salvatore Di Giacomon samannimiseen näytelmään (1909)
Tuottaja:  Giuseppe Barattolo
Kuvaaja:  Alberto Carta
Tuotantosuunnittelija:  Alfredo Manzi
Lavastaja:  Alfredo Manzi
Pääosat:  Francesca Bertini, Gustavo Serena, Carlo Benetti
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Caesar Film
Ensi-ilta:  28. lokakuuta 1915 (Rooma)
Kesto:  1690/1324 metriä (73 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva italiankielisin välitekstein
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Napolin satamaan, kaupungin sivukaduille ja suoraan kadulle avautuviin huoneisiin.
Assunta Spina on vuonna 1915 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Salvatore Di Giacomon samannimiseen näytelmään perustuvan melodraaman on ohjannut Gustavo Serena. Sen pääosaa esittää italialaisen mykkäelokuvan suuri diiva Francesca Bertini. Tyyliltään realistista elokuvaa on pidetty yhtenä italialaisen neorealismin varhaisista edeltäjistä.
Juoni

Napolilaisessa pesulassa silittäjänä työskentelevä Assunta Spina on kihloissa lihakauppias Michele Boccadifuocon kanssa, mutta hänen entinen rakastettunsa Raffaele ei jätä häntä rauhaan. Syntymäpäivillään Assunta tanssii Raffaelen kanssa ja mustasukkainen Michele viiltää häntä kostoksi kasvoihin. Michele pidätetään ja viedään oikeuden eteen, vaikka Assunta väittää häntä syyttömäksi. Tuomioistuin lähettää Michelen kahdeksi vuodeksi Avellinon vankilaan. Saadakseen miehensä siirrettyä Napoliin Assunta antautuu suhteeseen oikeussihteeri Federigo Funellin kanssa. Jouluaattona vankilasta vapautettu Michele etsii Assuntan käsiinsä ja tappaa Federigon. Poliisin saapuessa paikalle Assunta ottaa syyn taposta niskoilleen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Francesca Bertini  | … |  Assunta Spina   |
|  Gustavo Serena  | … |  Michele Boccadifuoco   |
|  Carlo Benetti  | … |  Federigo Funelli   |
|  Alberto Albertini  | … |  Raffaele   |
|  Antonio Cruicchi  | … |  Assuntan isä   |
|  Amelia Cipriani  | … |  Peppina   |
|  Alberto Collo  | … |  poliisi   |
Tuotanto, teemat ja merkitys

Gustavo Serenan ohjaama Assunta Spina perustuu Salvatore Di Giacomon samannimiseen näytelmään, jonka ensi-ilta oli Napolissa vuonna 1909. Pääosaa esittävä Francesca Bertini oli jo ennen elokuvauraansa esiintynyt suositun näytelmän sivuroolissa. Di Giacomo oli keskustellut näytelmänsä elokuvasovituksesta napolilaisen Morgana Filmin kanssa vuonna 1914, jolloin pääosiin kaavailtiin Giovanni Grassoa ja Assuntaa teatterissa esittänyttä Adelina Magnettia. Sen sijaan elokuvan toteutti roomalainen Caesar Film.
Sinällään yksinkertainen melodraama on elokuvahistoriallisesti merkittävä italialaisen verismin perinteitä jatkavan realistisen yhteiskunta- ja miljöökuvauksensa ansiosta. Sen päähenkilöitä ovat tavalliset napolilaiset, jotka elävät arkeaan kaupungin ahtailla ja ränsistyneillä sivukaduilla. Luonnollisessa ympäristössä ja paljolti ulkoilmassa kuvatun elokuvan kamera on liikkumaton ja välttää lähikuvia. Paikallisväriä lisäävät Bertinin taitavasti käyttämä valkoinen huivi sekä napolilaiseen intohimodraamaan kuuluva rituaalinen kasvojen viiltäminen.
Teemoiltaan Assunta Spina on ennen kaikkea elokuva naisesta ja hänen seksuaalisuudestaan. Sen päähenkilö on yhteiskunnan normeja rikkova femme fatale, joka sekä viettelee että uhkaa miehiä. Bertinin näyttelijäntyö on varsin hienovaraista aina elokuvan loppupuolelle saakka, kunnes pitkässä loppukohtauksessa se muuttuu voimakkaita tunteita ilmaisevaksi kehonkieleksi. Viimein Assunta joutuu alistumaan häntä ympäröivän miesten maailman vaatimuksiin.
Italiassa aikalaiskriitikot suhtautuivat elokuvasovituksen ilmaisumahdollisuuksiin hieman epäillen, mutta kiittivät sen aitoa miljöökuvausta ja voimakasta tunteellisuutta. Myöhemmin elokuvaa on pidetty Bertinin parhaana näyttelijäsuorituksena ja yhtenä italialaisen neorealismin varhaisista edeltäjistä. Siitä on tehty kaksi samannimistä uusintaversiota, Roberto Robertin vuonna 1929 ohjaama mykkäelokuva ja Mario Mattolin vuoden 1948 elokuva, jonka pääosia esittävät Anna Magnani ja Eduardo De Filippo.
Assunta Spinaa lienee esitetty Suomessa vuonna 1916 nimellä Napolittaren kosto. Uudessa Suomettaressa julkaistun mainoksen mukaan ”suurenmoisena, kuten aina, voittaa tuo suuri taiteilijatar tässä kuvassa kaiken mitä hän aikaisemmin on esittänyt filmissä”.
Restaurointi ja DVD

Assunta Spina on ainoa kokonaisuudessaan säilynyt italialaisen realistisen mykkäelokuvan edustaja. Se on restauroitu Bolognan elokuva-arkistossa vuonna 1993. Restauroitu versio perustuu Brasilian elokuva-arkiston portugalinkielisin välitekstein varustettuun nitraattikopioon ja Italian elokuva-arkistossa Milanossa alkuperäisestä negatiivista 1960-luvulla valmistettuun tekstittömään kopioon. Elokuva on värjätty alkuperäiseen tapaan sekä varustettu Guido Sodon ja François Laurentin musiikilla.
Bolognan elokuva-arkiston restaurointi on julkaistu DVD:llä vuonna 2015. Julkaisu sisältää englannin- ja saksankielisen tekstityksen.
Aiheesta muualla

Assunta Spina Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Astypalaia (Kykladit)

| Astypalaia> Ἀστυπάλαια |
| --- | --- |
 Kylíndran antiikin aikaisen hautausmaan kaivauksia.
Sijainti
 Astypalaia
Koordinaatit:  36°32′39″N, 26°21′18″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Chóra, Astypálaia, Etelä-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kykladit / Sporadit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Astypalaia (m.kreik. Ἀστυπάλαια, lat. Astypalaea) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Astypalaian saarella Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Astypálaian kylän paikalla.
Maantiede

Astypalaian poliksen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Astypálaian kylän eli Chóran paikalla, saaren eteläisemmän lahden länsirannalla. Sen akropoliina eli linnavuorena ja yläkaupunkina toimi sama niemessä sijaitseva kukkula, jolla sijaitsee nykyisen kylän vanhin osa ja venetsialaisaikainen linna. Akropoliilta avautui näköala idässä Kosille, Nisyrokselle ja Telokselle, ja etelässä kirkkaalla säällä Kasokselle, Karpathokselle ja Kreetalle saakka.
Astypalaian kaupunkivaltion alaisuuteen kuului koko saari, eikä sillä ollut muita poliksia. Saari sijaitsee antiikin nimistöllä Karpathoksenmeressä Anafen ja Kosin saarten välissä. Stefanos Byzantionlainen luki saaren kuuluvaksi Kykladeihin, Strabon puolestaan Sporadeihin. Nykyään se luetaan osaksi Dodekanesiaa eli Eteläisiä Sporadeja. Plinius vanhempi kuvasi Astypalaian sijaitsevan 125 roomalaista mailia Kreetan Kadistoksen niemestä, ja Strabon 800 stadioninmittaa Khalkiasta. Saaren ympärysmitaksi Plinius kuvasi 88 mailia.
Historia

Astypalaian historiasta tiedetään antiikin lähteiden kautta vain vähän. Stefanos Byzantionlaisen mukaan saari oli varhaishistoriassaan kaarialaisten hallussa, ja tuolloin sen varhainen nimi oli Pyrrha. Myöhemmin se tunnettiin myös nimillä Pylaia sekä Theon Trapeza (”Jumalten pöytä”) vehreytensä ansiosta. Ovidiuksen mukaan saari oli jossain vaiheessa Minoksen alaisuudessa, millä tarkoitetaan sen kuulumista Kreetan minolaisen kulttuurin alaisuuteen. Nimen Astypalaia sen kerrotaan saaneen Astypalaiasta, joka oli kreikkalaisessa mytologiassa Ankaioksen äiti. Todellisuudessa saaren nimi on mitä ilmeisimmin peräisin sen keskuskaupungin nimestä, joka tarkoittaa ”Vanhaa kaupunkia” (asty, 'kaupunki' + palaia, 'vanha'). Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Astypalaieus (Ἀστυπαλαιεύς) ja Astypalaiatēs (Ἀστυπαλαιάτης), myöhemmin latinaksi Astypalaeensis tai Astypalaensis.
Antiikin aikana Astypalaia oli doorilaista aluetta. Pseudo-Skymnoksen mukaan kaupunki olisi ollut Megaran siirtokunta. Erään 300-luvulle eaa. ajoittuvan piirtokirjoituksen mukaan sen emäkaupunki olisi kuitenkin ollut Epidauros. Kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi sillä perusteella, että monet seikat tukevat tällaista tulkintaa, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi missään antiikin aikaisessa lähteessä. Klassisella kaudella 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Astypalaia kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 454/453–428/427 eaa. Astypalaia löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Astypalaiassa tiedetään olleen bule, gerusia ja demos eli kansankokous.
Roomalaiset tekivät liiton Astypalaian kanssa vuonna 105 eaa. mahdollisesti saaren hyvien satamien vuoksi, sillä se sijaitsi keskeisellä paikalla Egeanmeren saarten hallinnan kannalta. Näin Astypalaia oli alun perin asemaltaan civitas foederata eli liittolaiskaupunki. Rooman keisarikaudella Astypalaialla oli vapaakaupungin (civitas libera) asema.
Astypalaiasta oli kotoisin Kleomedes, joka voitti nyrkkeilyn Olympian kisoissa vuonna 492 eaa., mutta menetti voittonsa ja tuli hulluksi. Tästä huolimatta häntä kunnioitettiin saarella suuresti. Cicero vaikuttaa sekoittavan Kleomedeen Akhilleukseen, koska sanoo astypalaialaisten kunnioittaneen erityisesti tätä.
Historioitsija Hegesandros kertoo tarinan, jonka mukaan Anafen saarelta tuotiin muutamia jäniksiä Astypalaiaan, mutta ne lisääntyivät saarella ongelmaksi asti. Astypalaialaiset joutuivat pyytämään apua Delfoin oraakkelilta, joka neuvoi metsästämään jäniksiä koirien avulla. Näin saatiin saaliiksi 6 000 jänistä yhdessä vuodessa. Tarina vaikuttaa olevan vastine toiselle kertomukselle, jonka mukaan Astypalaiasta vietiin puolestaan Anafelle pari peltopyytä, jotka lisääntyivät siellä liiallisesti. Pliniuksen mukaan Astypalaia tunnettiin antiikin aikana simpukoistaan.
Rakennukset ja löydökset

Astypalaian kaupungissa oli agora, teatteri ja prytaneion. Merkittävimmät pyhäköt oli omistettu Asklepiokselle, Apollonille, Artemis Lokhialle ja Heralle. Antiikin aikaisia rakennusosia, kuten pylväiden kapiteeleja, on eri puolella nykyistä kylää. Satamaa suojaavan aallonmurtajan perustukset ovat oletettavasti roomalaiselta kaudelta. Monet saaren vanhat kirkot on rakennettu antiikin aikaisten temppeleiden ja muiden rakennusten kivistä, ja niissä on lukuisia piirtokirjoituksia.
Nykyisestä Kylíndrasta Chóran läheltä on löydetty antiikin aikainen hautausmaa, jossa on sadoittain pikkulasten hautoja. Näiden uskotaan olleen uhreja jumalille. Lapset oli haudattu saviruukkuihin, ja yhteensä on löydetty yli 2 000 lapsen jäänteet. Análipsistä eli vanhalta nimeltään Maltezánasta on löydetty roomalaiseksi kylpyläksi oletetun rakennuksen lattiamosaiikkeja, joiden koristelut esittävät muun muassa eläinrataa ja vuodenaikoja. Armenochórista on löydetty pienen asutuksen, mahdollisesti maatilan, jäänteet.
Astypalaian kaupungista ja muualta saarelta tehtyjä esinelöytöjä on esillä Astypálaian arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta antiikin Astypalaia Wikimedia Commonsissa
Astypalaian akropolis ja nykyinen Chóran kylä.
Maltezánan kaivauksia.
Mosaiikkilattiaa Maltezánassa, 400-luku jaa. Apostoleja (?) ja pelikaaneja
Astia

Hopeisia astioita
Simaa Iittalan Stella-lasissa
Astioiden tiskausta
Astia on esine, jolta voidaan syödä ruokaa, jossa valmistetaan sitä tai jota käytetään lähinnä ruoan ja ruokatarpeiden säilyttämiseen. Ruokailuastioita valmistetaan muun muassa fajanssista, posliinista, kivitavarasta, lasista, savesta, puusta, muovista ja pahvista, josta valmistetaan kertakäyttöastioita. Monesti keraamiset astiat on tapana koristella värityksillä ja lasittaa pinnaltaan, jotta ne kestävät paremmin käyttöä. Ruoan valmistuksessa käytettäviä astioita valmistetaan, paitsi keramiikasta, myös muun muassa metalleista, kuten pinnoitetusta alumiinista, ruostumattomasta teräksestä, valuraudasta, pinnoitetusta kuparista sekä emalista, joka on lasin ja metallin seos. Juhlallisempia tarjoiluastioita voidaan valmistaa myös jalometalleista, käytännössä lähinnä hopeasta. Muusta materiaalista valmistettu astia voidaan myös päällystää lehtikullalla.
Astioita > Ruokailu

Lautanen; syvä ja matala ruokailulautanen, alkuruokalautanen, leipä- eli pullalautanen, tassi eli (kupin) aluslautanen
Kuppi; kahvikuppi, teekuppi, espressokuppi
Muki, haarikka, kuksa
Juomalasi; maitolasi, viinilasi, samppanjalasi, konjakkilasi, olutlasi ja tuoppi, grogilasi, punssilasi, snapsilasi, glögilasi, whiskylasi
Malja; jälkiruokamalja
Kulho; soppakulho eli pilkkumi, liemikulho eli puljonki, murokulho
Munakuppi
Astioita > Tarjoilu

Kannu; kannu eli maitokannu eli kaadin, liemikaadin, kahvikannu, teekannu
Keittokulho; liemikulho eli terriini
Kermakko, sokerikko
Vuoka; tarjoiluvuoka
Kulho; hedelmäkulho
Malja; hedelmämalja
Tarjoilulautanen, (tarjoilu)vati; pullavati, hedelmävati
Tarjotin
Boolimalja
Karahvi
Astioita > Valmistus

Kattila, kasari
Pata
Vuoka; piirakkavuoka, uunivuoka
Vati; paistosvati
Paistinpannu
Kahvipannu, teepannu
Kulho; taikinakulho
Kirnu
Leikkuulauta, talouslevy
Astioita > Muu

Kanisteri
Maljakko
Purnukka; hillopurkki
Rasia; voirasia, juustokupu, salkkari
Ruukku
Saavi
Tuhkakuppi
Tynnyri
Ämpäri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Astia Wikimedia Commonsissa
Atomifysiikka

Alfa-hajoaminen.
Atomifysiikka on laajassa merkityksessä aineen atomirakennetta ja ominaisuuksia tutkivaa fysiikkaa, tavallisesti kuitenkin atomien elektroniverhoa ja siihen liittyviä ilmiöitä tutkiva fysiikan osa.
Kirjallisuutta

Karttunen, Hannu: Fysiikka.  (Tiedettä kaikille. Ursan julkaisuja 89)  Helsingissä: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2006.  ISBN 952-5329-32-1
Attika (arkkitehtuuri)

Narvan riemukaari Pietarissa on tyypillinen esimerkki rakennuksesta, jossa attika on koristeltu piirtokirjoituksin ja veistoksin.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Attika on roomalaisessa ja klassisessa arkkitehtuurissa rakennuksen osa, joka sijaitsee palkiston ja korniisin yläpuolella muodostaen matalan lisäkerroksen tai tasaisen seinäpinnan aivan katon alapuolelle. Termin ottivat käyttöön ensimmäisenä renessanssin arkkitehdit. Attika voi olla aivan paljas, mutta varsinkin riemukaarissa attikakerros on yleensä koristeltu veistoksilla tai piirtokirjoituksilla.
Attalos Andromeneen poika

Attalos Andromeneen poika (noin 356 eaa. - 317 eaa.) oli makedonialainen sotilas. Hänen veljiänsä olivat Simmias, Amyntas ja Polemon.
Hänen uransa alkoi Filippos II:n henkivartijana. Hän oli luultavasti toiminut jo nuorena kuninkaan palvelijana, kuten aristokraattien lapsien oli tapana tehdä Makedoniassa. Attaloksen veli Amyntas johti Tymfaian jalkaväkiosastoa Aleksanterin Persian sotaretken aikana. Amyntasta epäiltiin sekaantumisesta Filotaan salajuoneen, koska he olivat olleet hyviä ystäviä. Amyntas kuoli kuitenkin pian tämän jälkeen taistelussa ja Attalos otti Tymfaian jalkaväkiosaston komentoonsa. Hydaspesjoen taistelussa Attalos, Meleagros ja Gorgias johtivat joukkoja jotka olivat sijoitettu puoliväliin leirin ja Aleksanterin joukkojen väliin. Attalos lähetettiin Krateroksen kanssa länteen Arkhosian ja Drangianan kautta vuonna 325 eaa. Aleksanterin kuoleman jälkeen Attalos tuki konservatiiveihin kuulunutta Meleagrosta. Perdikkas sai Attaloksen puolelleen lupaamalla tälle siskonsa Atalanten.
Vuonna 321 eaa. Attalos ja hänen veljensä Polemon yrittivät estää Ptolemaiosta viemästä Aleksanterin ruumista Aleksandriaan, mutta turhaan. Tämän jälkeen Perdikkas antoi Attalokselle laivaston, jonka tehtäväksi tuli varmistaa Niilin suisto Antigonoksen ja Antipatroksen laivastoilta. Attalos oli Pelusionin lähellä kun hän sai kuulla että sotilaat olivat murhanneet Perdikkaan ja Atalanten. Attalos purjehti Tyrokseen, jossa varuskunnan komentaja Arkhelaos luovutti hänelle Perdikkaan sinne jättämät 800 talenttia. Attalokseen liittyi myös vielä Perdikkaalle uskollisia joukkoja. Tyroksesta Attalos purjehti Kaariaan, josta hän aikoi hyökätä Rodoksen kimppuun. Rodoslaiset kukistivat kuitenkin Attaloksen, joka liittyi tämän jälkeen Perdikkaan veljeen Alketakseen. Yhdessä Attalos ja Alketas kukistivat Kaarian satraapin Asandroksen. He joutuivat kuitenkin perääntymään Pisidiaan, jossa Antigonis kukisti heidät seuraavana vuonna Kretopoliin lähettyvillä. Attalos ja hänen veljensä Polemon joutuivat vangeiksi. Heitä pidettiin ilmeisesti Fryygiassa sijainneessa linnoituksessa. Kun Antigonos oli sotimassa idässä Eumenesta vastaan, yrittivät vangit karata, mutta Antigonoksen paikalliset joukot saivat linnoituksen piiritettyä. Piiritys kesti vuoden ja neljä kuukautta. Attalos oli jo ennen piiritystä sairas, ja hän kuoli ehkä piirityksen aikana tai pian sen päätyttyä.
Atomi (romaani)

| Atomi> Atom |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Steve Aylett
Kieli:  englanti
Genre:  tieteiskirjallisuus
Kustantaja:  Phoenix House
Julkaistu:  2000
Suomennos
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2006
Ulkoasu:  nidottu
ISBN:  952-471-708-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Atomi (engl. Atom) on Steve Aylettin tieteisromaani vuodelta 2000. Teoksen on suomentanut Johanna Vainikainen-Uusitalo ja julkaissut Like vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Ilja Rautsi: Atomi. Tähtivaeltaja 3/2006.
Jantso Jokelin: Atomi. Aviisi 11/2006.
Toni Jerrman: Humoristinen scifi noir -dekkari. Helsingin sanomat 27.10.2006.
Steve Mueske: Metacyberpunk Is Not Post-Modern Prose. Popmatters.com. (englanniksi)
John Grant: Atom. Infinity Plus 17.2.2011. (englanniksi)
Astrobiologia

Astrobiologia (tai eksobiologia) on monitieteellinen tutkimusala, joka tutkii elämän syntyä ja kehitystä, elämän biokemiallista perustaa, planeettakuntien olosuhteita, elämän mahdollisuuksia muilla taivaankappaleilla, planeettoja omassa aurinkokunnassamme, eksoplaneettoja sekä nolla-gravitaatioon liittyviä biologisia ja lääketieteellisiä kysymyksiä.
Astrobiologian tutkimuksessa käytetään tähtitieteen ja biologian lisäksi fysiikan, kemian, biokemian, meteorologian, geologian ja matematiikan menetelmiä.
Astrobiologisten tutkimusten tekeminen kuuluu monien erilaisten avaruusjärjestöjen toimenkuviin. Aurinkokuntamme elämän mahdollisuuksista saadaan tietoa erilaisissa planeettatutkimusohjelmissa.