stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Willy Ley
Willy Leyn kirjoittamia kirjoja

Osittainen luettelo teoksista, jotka ovat kokonaan tai osin Willy Leyn kirjoittamia
The Lungfish and the Unicorn; an Excursion into Romantic Zoology.  Modern Age Books, 1941.
The Days of Creation; a Biography of Our Planet.  tuntematon julkaisija, <1944.
Bombs and Bombing.  tuntematon julkaisija, <1944.
Shells and Shooting.  tuntematon julkaisija, <1944.
Rockets; The Future of Travel Beyond the Stratosphere.  Viking Press, 1944.
The Conquest of Space (suom. Avaruuden valloitus).  Viking Press, 1949, suom. 1952.
(Wernher von Braunin ja muiden kanssa): The Complete Book of Outer Space.  Maco Magazine Corporation, 1953.
Salamanders and other Wonders.  Viking Press, 1955.
(Wernher von Braunin ja muiden kanssa): Chesley Bonestell.  Viking Press, 1956.
Rockets, Missiles, and Space Travel.  Viking Press, 1957.
Willy Ley's Exotic Zoology.  Random House, 1959.  ISBN 0517625458
Beyond the Solar System.  Viking Press, 1964.
Missiles, Moonprobes, and Megaparsecs.  New American Library, 1964.
Ranger to the Moon.  Signet, 1965.  ISBN 1251026680
Watchers of the Sky: an Informal History of Astronomy From Babylon to the Space Age.  Viking Press, 1966.
Willy Ley's For Your Information: On Earth and in the Sky.  DoubleDay, 1967.
The Poles.  LIFE Nature Library, 1968.
Another Look at Atlantis and Fifteen Other Essays.  DoubleDay, 1969.  ISBN 051714543X
Aiheesta muualla

List of books
History of rocketry
The Willy Ley Collection at the National Air and Space Museum (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Luciano Liggio

Luciano Liggio (6. tammikuuta 1925 – 15. marraskuuta 1993) oli italialainen mafiapäällikkö. Hän oli avaintodistajana, kun italialaisten poliitikkojen ja mafian suhteita tutkittiin.
Levellandin ufotapaus

Levellandin ufotapaus on yöllä 2.–3. marraskuuta 1957 Levellandissa Luoteis-Texasissa tapahtunut ufohavaintojen sarja, jossa maantiellä ollut pitkä hohtava esine näkyi monessa paikassa maantiellä. Se aiheutti moottoreiden ja valojen sammumisia. Tapaus liittyi Yhdysvaltain marraskuun ufoaaltoon.
Raporttien sarja

Illalla 2. marraskuuta kaksi maahan muuttanutta maatilatyöläistä, Pedro Saucedo ja Joe Salaz ilmoittivat Levellandin poliisille ufosta. He olivat nähneet 6 km Levellandista länteen sinisen välähdyksen tai valon tien lähellä. Auton moottori sammui, rakettimainen esine nousi ylöspäin lähestyen kuorma-autoa. Saucedo hyppäsi pois autosta ja syöksyi peloissaan likaiseen ojaan. Joe ei uskaltanut nousta kuorma-autosta.  Ilmiö ylitti kuorma-auton  kovaa meteliä pitäen tuulenpuuskan saattelemana. Kuului ukkosen ääni, kuorma-auto vapisi , ja Saucedo tunsi voimakkaan kuumuuden. Kun ilmiö meni ohi, valot ja moottori toimivat taas normaalisti. Poliisi ei uskonut tarinaa, piti huijauksena. Tuntia myöhemmin motoristi Jum Wheeler ilmoitti, että noin 60 metrin mittainen kirkas munan muotoinen esine oli tiellä, 6 km itään Levellandista. Tässäkin tapauksessa auton valot ja moottori sammuivat ilmiön aikana.
Levellandin sheriffin toimisto sai kello 22.50–1.15 välisenä aikana yhteensä 15 ilmoitusta maantiellä olevasta kirkkaasta esineestä. Havaitsijat kuvailivat esineen 30–60 metriä pitkäksi. Havaitsijat kuvailivat vaikutuksia autoihinsa sekä yhdessä ilmoituksista kahteen leikkuupuimuriin. Niiden moottorit ja valot sammuivat tai lakkoilivat. Kohteen poistuttua toiminta palautui normaaliksi.. Kohde kuvailtiin hohtavaksi ja sen nähtiin laskeutuvan pystysuoraan maantielle ja muuttavan väriään nousun ja laskun aikana. Sekä eräs tutkimaan lähteneistä poliisipartioista että eräät silminnäkijät kuvailivat lentävän valaisevan kohteen. Ilmoitukset tulivat Levellandin kaupungin ympäristöstä toisistaan riippumatta varsin laajalta alueelta ja kuvaukset, yhteensä 15, olivat samankaltaisia. Varmuutta siitä oliko kyseessä yksi ainoa paikkaa vaihtanut kohde vai useita kohteita ei saatu vaikka jotkut ilmoituksista viittasivat edelliseen vaihtoehtoon. Tapaus on yksi Hynekin luokituksen toisen asteen lähituntuman tyyppiesimerkeistä.
Samankaltaisia havaintoja Levellandin lähialueilta

2. marraskuuta tehtiin Texasin Amarillon lennonjohtotornista ufohavainto. Canadienissa havaittiin samankaltainen laskeutunut esine kuin Levellandissa. Abilenessa ja White Sandsissa raportoitiin kolme laskeutumista 3. päivä marraskuuta. Lisäksi molempina päivinä tehtiin havaintoja lentävistä kohteista Uuden Meksikon Clovisissa ja Teksasin Midlandissa.
Yhdysvaltain ilmavoimien Blue Book selitti Levellandin havainnot pallosalamaksi.
Aiheesta muualla

A skeptical analysis of the Levelland UFO Case (englanniksi)
Antonio Rullan's detailed analysis of the Levelland Sightings (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
An article from the magazine "Texas Monthly" about the Levelland UFO Case (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kirjallisuutta

Björn Borg (toim) Uforaportti 18 - Suomen Ufotutkijat ry. 2011 ISBN 978-952-99618-5-6
Libu

Muinainen libyalainen, siten kuin on kuvattu Seti I:n haudassa
Libu (R'bw, Ribou, Labu) oli muinaisen Libyan heimo, josta nykyinen nimi Libya on peräisin, he olivat alkuperätään berberejä.
Alkuperä

Heidän asumisensa muinaisessa Libyassa on vahvistettu oikeaksi ensimmäisenä Egyptin uuden valtakunnan aikakaudella, varsinkin 19. ja 20. dynastian ajalta. Varhaisin maininta heistä on Ramses II:n merkintä, jossa nimi esiintyy ilman vokaaleja egyptiläisellä kirjoituksella. Nimi Libu kirjoitetaan LBW tai RBW Egyptin hieroglyfeissä. Suuressa Karnakin kirjoituksessa Merenptah kuvaa vihollisuuksien syttymisestä Egyptin ja Libyan välillä ja kuinka libyalaiset kukistettiin. Ramses III kukisti libyalaiset 5. hallitusvuotenaan, mutta kuusi vuotta myöhemmin Libut liittyivät Meshweshin kanssa ja hyökkäsivät Niilin suistoon. Libu näkyy etnisenä nimenä Merenptahin steelassa.
Tämän nimen Libu on ottanut käyttöönsä Kyrenaikan kreikkalaiset, jotka asuivat yhdessä heidän kanssaan.  Maantieteellisesti, tämän heimon nimi hyväksyttiin tarkoittamaan ”Kyrenaikaa” sekä luoteis-Afrikkaa yleisemminkin.
Uus-Puunilaisissa merkinnöissä Libu kirjoitettiin Lby (maskuliininen muoto) ja Lbt (feminiininen muoto).
Libun dynastia

”Libun suuret päälliköt” kukoistivat Libun valtakunnassa läntisessä Niilin suistoalueella, jossakin vaiheessa Egyptin 22. dynastian aikana. He muodostivat pian oman dynastian ja heillä oli usein alaisinaan paikallisia ”Meshweshin päälliköitä”. Libun dynastia huipentui päällikkö Tefnakhtiin, joka oli sekä ”suuri Libun päällikkö” että ”Meshweshin päällikkö” ja myöhemmin hän vaati itselleen faaraon asemaa 24. dynastian perustajana.
Käännös suomeksi
Liikavaikeus

Liikavaikeus eli taloudellinen mahdottomuus on sopimusoikeudellinen tilanne, jossa sovittua suoritusta ei ole mahdotonta toteuttaa, mutta sen täyttäminen on taloudellisesti kohtuutonta. Pohjoismaissa kohtuuden rajoja on johdettu edellytysopista, jolloin on voitu kysyä mikä on sopimuksen osapuolen uhrausraja eli mihin hän on velvollinen. Liikavaikeus-käsitteen merkitystä on vähentänyt sopimusten sovittelun vakiintuminen yleisesti käytetyksi menetelmäksi. Rinnastettaessa liikavaikeus ylivoimaiseen esteeseen velallinen vapautuu suoritusvelvollisuudestaan tai sopimusvastuusta johtuvasta vahingonkorvauksesta tai tilannetta voidaan sovitella. Esimerkiksi öljykriiseistä johtuvia kustannusmuutoksia ei ole pidetty liikavaikeutena, joten liikavaikeuteen vetoamisen tulee perustua melko suuriin uhrauksiin.
Bernhard Lichtenberg

Bernhard Lichtenberg.
Bernhard Lichtenberg (3. joulukuuta 1875 Ohlau – 5. marraskuuta 1943 Hof) oli berliiniläinen katolinen pappi, joka vuoden 1938 kristalliyön jälkeen alkoi julkisesti rukoilla vainottujen juutalaisten puolesta. Hän osallistui myös protestointiin natsi-Saksan eutanasiaohjelmaa vastaan. Vedottuaan 1941 itään kuljetettujen juutalaisten puolesta hänet vangittiin kahdeksi vuodeksi. Vuonna 1943 Gestapo määräsi vasta vapautetun Lichtenbergin Dachaun keskitysleirille, mutta hän kuoli matkan aikana.
Vuonna 2005 Israelin Yad Vashem -muistomerkin edustajat myönsivät Lichtenbergille postuumisti Kansojen vanhurskas -arvonimen siitä tuesta, minkä hän oli antanut vainotuille juutalaisille.
Kirjallisuutta

Gotthard Klein: Berolinen. Canonizationis servi Dei Bernardi Lichtenberg sacerdotis saecularis in odium fidei, uti fertur, interfecti (1875–1943) [Positio super martyrio]. Vol. I Informatio, Vol. II Summarium: Documenta, Vol. III Summarium: Depositiones Testium. Congregatio de Causis Sanctorum, Prot. N. 1202, Romae 1992.
Ludger Stühlmeyer, Barbara Stühlmeyer: Bernhard Lichtenberg. Ich werde meinem Gewissen folgen. Topos plus Verlagsgemeinschaft Kevelaer 2013, ISBN 978-3-836708-35-7.
Musiikkia

Psalm 59. Mit zwei Meditationen von Bernhard Lichtenberg. Helge Jung, Berlin 1988 (Hedwigskathedrale).
Lied, Dein Volk die dunklen Zeiten. Florian Wilkes, Berlin 1995.
Lied, Laßt uns den sel'gen Bernhard loben. Josef Steiner, Berlin 1996.
Wer glaubt kann widerstehn. Bernhard-Lichtenberg-Kantaatti. Ludger Stühlmeyer, ZDF 1999.
Bernhard-Lichtenberg-Vesper. Ludger Stühlmeyer, Hof 2011.
Lied, Gepriesen bist du, herrlicher Gott, für Bernhard, den seligen Priester. Ludger Stühlmeyer, Hof 2012 (Marienkirkko).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Lidan rautatieasema

| Lidan rautatieasema   вакзал Лі́да, Вокзал Лида |
| --- | --- |

Perustiedot
Sijainti:  53°52′51.9″N, 25°17′44.6″E
Osoite:  ven. ул. Труханова,  г. Лида, Гродненская обл. ,  Ul. Truhanova, 231300 Lida, Hrodnan alue, Valko-Venäjä)
Kunta:  Lida
Valtio:  Valko-Venäjä
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Valko-Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  esimerkiksi Minskin Hrodnan välillä
Paikallisjunat:  Lidan ja Minskin välinen liikenne
Tavaraliikenne:  EU:n ja Valko-Venäjän, Ukrainan ja Venäjän välistä rahtiliikennettä erityisesti Baltiaan, jossa sama raideleveys
Vaihtoyhteydet:  Linja-autoasema lähistöllä (noin 300 m pohjoiseen)
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä
Lidan rautatieasema (valkoven.  вакзал Лі́да, ven.  Вокзал Лида) on Valko-Venäjän rautateiden kauttakulku- ja risteysasema Lidan kaupungissa Hrodnan maakunnassa Valko-Venäjän länsiosissa. Lidan asema sijaitsee pääkaupunki Minskistä Maladzetšnan risteysaseman kautta Hrodnaa vievän radan sekä Liettuan pääkaupungista Vilnasta etelään Baranavitšyyn ja edelleen Ukrainaan vievän rautatien risteyksessä.
Liityntäliikenne

Kaupungin linja-autoasema busseineen ja linjatakseineen sijaitsee aseman pohjoispuolella.
Aiheesta muualla

Lidan rautatieasemasta (englanniksi)
Пригородные поезда Лида - Lidan ja Molodetšnaan (josta jatko Minskiin) kulkevien paikallisjunien aikataulut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Valko-Venäjän rataverkon kartta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (karttavalikon kautta) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Adolf Ehrnrooth

| Adolf Ehrnrooth |
| --- | --- |
 Adolf Ehrnrooth Itsenäisyyspäivän vastaanotolla vuonna 1963.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. helmikuuta 1905 Helsinki
Kuollut: 26. helmikuuta 2004 (99 vuotta) Turku
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1922–1965
Komentajuudet:   Tst. Os. E 1941  JR 28 1942  JR 7 1942, 1943–1944  Uudenmaan rakuunarykmentti 1944–1947  Taistelukoulu 1947–1952  Panssarirykmentti 1952–1956  1. divisioona 1959–1960  2. divisioona 1960–1965 
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota (Karjalankannaksella)
Sotilasarvo:  jalkaväenkenraali
Kunniamerkit:   2. luokan Mannerheim-risti  VR suurristi  Suomen Leijonan ritarikunta suurristi  SVR komentajamerkki  VR 2.lk tammenlehvien kera  2. luokan Rautaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan suurristi  Tanskan Dannebrogin 1.lk komentajamerkki  Ranskan Kunnialegioonan suurupseeri 
Adolf Erik Ehrnrooth (9. helmikuuta 1905 Helsinki – 26. helmikuuta 2004 Turku) oli suomalainen jalkaväenkenraali ja Mannerheim-ristin ritari numero 162, josta muodostui viimeisinä vuosikymmeninään sotaveteraanien näkyvä kärkihahmo ja puolestapuhuja.
Ura

Ehrnrooth kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsinkielisestä normaalilyseosta Svenska Normallyceum i Helsingforsista vuonna 1922. Tämän jälkeen hän suuntasi, vastoin vanhempiensa toiveita, sotilasuralle. Hän aloitti Kadettikoulun samana vuonna ja palveli Uudenmaan rakuunarykmentissä eri tehtävissä, muun muassa  ratsumestarin virassa päällikkötehtävissä ja myöhemmin Ratsuväkiprikaatissa toimistoupseerina ja toimistopäällikkönä. Sotien aikana ja niiden jälkeen hän toimi eri tehtävissä puolustusvoimissa. Hän haavoittui vaikeasti heinäkuussa 1941 Uukuniemen Selänteenmäessä ja joutui läpikäymään pitkän leikkausten sarjan. Ehrnrooth oli taitava ratsastaja ja hän edusti Suomea muun muassa Lontoon olympialaisissa vuonna 1948. Ehrnrooth on yksi harvoja henkilöitä, luultavasti ainoa, joka tapasi henkilökohtaisesti Suomen kaikki yksitoista ensimmäistä presidenttiä heidän jokaisen omana hallintoaikanaan.
Ura > Sotien aikainen toiminta

Ehrnrooth aloitti talvisodan sotatoimet Ratsuväkiprikaatin esikuntapäällikön viransijaisena 26. joulukuuta 1939, missä tehtävässä hän toimi 9. tammikuuta 1940 saakka. Seuraavana päivänä hän aloitti Kannaksen armeijan III armeijakunnan 7. divisioonan esikuntapäällikkönä, missä tehtävässä hän oli sodan päättymiseen 13. maaliskuuta 1940 saakka. Hänet ylennettiin tehtävässä ollessaan majuriksi 14. tammikuuta. Jorma Gallen-Kallela pelasti sodassa Adolf Ehrnroothin hengen heittäytymällä tämän päälle ja kuolemalla itse luotiin.
Heti sotatoimien päätyttyä ja niin sanotun välirauhan alettua Ehrnrooth aloitti 7. divisioonan esikuntapäällikkönä, missä tehtävässä hän oli 8. syyskuuta 1940 saakka. Hänet nimitettiin samana päivänä puolustuslaitoksen majurin virkaan, johon liittyi siirto uuteen tehtävään Itä-Suomen sotilasläänin esikuntapäälliköksi. Tehtävää hän hoiti 8. syyskuuta 1940 alkaen seuraavan vuoden 15. kesäkuuta saakka.
Jatkosodan alkaessa Ehrnrooth toimi II armeijakunnan 2. divisioonan esikuntapäällikkönä Karjalankannaksella 15. kesäkuuta 1941 – 12. toukokuuta 1942. Täältä hänet siirrettiin taisteluosaston E komentajaksi, missä palvellessaan Ehrnrooth haavoittui vaikeasti Kurkelanjärvellä.
Ehrnrooth ylennettiin everstiluutnantiksi  20. joulukuuta ja hänet määrättiin IV armeijakunnan esikunnan erityistehtäviin Karjalankannaksella 13. tammikuuta – 20. tammikuuta 1942, kunnes hänet määrättiin 2. divisioonan Jalkaväkirykmentti 28:n komentajan sijaiseksi ajalle 10. maaliskuuta – 30. maaliskuuta.
Hänen seuraava tehtävänsä oli toimia 2. divisioonan Jalkaväkirykmentti 7:n väliaikaisena komentajana Karjalankannaksella 12. toukokuuta –20. lokakuuta, minkä päätyttyä hän palveli 2. divisioonan esikuntapäällikkönä Karjalankannaksella 20. lokakuuta – 29. tammikuuta 1943 ja uudelleen 2. Divisioonan Jalkaväkirykmentti 7:n väliaikaisena komentajana  29. tammikuuta 1943 – 27. marraskuuta 1944. Kannaksen sotatoimien loppuvaiheessa hänet ylennettiin everstiksi 6. heinäkuuta 1944. Ehrnrooth oli Mannerheim-ristin ritari numero 162.
Ehrnrooth antoi 7. heinäkuuta 1944 käskyn ampua tykistökeskityksen omiin asemiin Äyräpään kirkonmäellä, kun suomalaiset puolustajat antautuivat neuvostoliittolaisille hyökkääjille. Hän perusteli jälkeenpäin käskyä vihollisen etenemisen pysäyttämisellä. Varmaa tietoa ei ole, kuoliko suomalaisia keskityksessä.
Ehrnroothin Jalkaväkirykmentti 7:n valitusupseerina toimineen Matti Kuusen mukaan Ehrnrooth oli sodan aikana riippuvainen unilääkkeistä ja pervitiinistä.
Ura > Sodan jälkeen

Jatkosodan jälkeen Ehrnrooth palveli Uudenmaan Rakuunarykmentin komentajana 27. marraskuuta 1944 – 12. maaliskuuta 1947, missä tehtävässä ollessaan hänet nimitettiin puolustuslaitoksen everstiluutnantin virkaan 30. maaliskuuta 1945 ja puolustuslaitoksen everstin virkaan 1. kesäkuuta 1945. Hänet siirrettiin 12. maaliskuuta 1947 Taistelukoulun johtajaksi, mistä tehtävästä hän siirtyi 21. huhtikuuta 1952 Panssarirykmentin komentajaksi. 1. helmikuuta 1956 hänet nimitettiin puolustuslaitoksen kenraalimajurin virkaan ja ylennykseen liittyen hänet siirrettiin Pääesikunnan ilmapuolustuksen tarkastajaksi, missä tehtävässä hän oli 13. marraskuuta 1959 saakka. Samana päivänä hänet nimitettiin puolustuslaitoksen kenraaliluutnantin virkaan ja hänet siirrettiin 1. divisioonan komentajaksi ja edelleen 9. tammikuuta 1960 2. divisioonan komentajaksi.
Ehrnrooth erosi puolustuslaitoksen kenraaliluutnantin virasta ja 2. Divisioonan komentajan tehtävästä säädetyn eroamisiän perusteella 9. helmikuuta 1965. Jalkaväenkenraaliksi hänet nimitettiin 6. joulukuuta 1980. Ehrnrooth kuoli 99-vuotiaana 26. helmikuuta 2004 Turun Karinakodissa. Hänet haudattiin talvisodan päättymisen muistopäivänä 13. maaliskuuta 2004 Helsingin Hietaniemen hautausmaalle lähelle Mannerheimin hautaa valtiollisin kunnianosoituksin. Siunaushiekkana käytettiin kenraalin omasta toivomuksesta kristallipullossa säilytettyä hiekkaa, jonka muisteluretkellä olleet sotaveteraanit Pentti Holopainen ja Toimi Olkku olivat vuonna 1993 tuoneet kenraalilleen Äyräpään kirkon raunioilta.
Muutamat kenraalin yksityiset ihailijat tekivät vielä hänen eläessään virallisen esityksen kenraalin ylentämisestä marsalkan arvoon, mutta esitystä ei hyväksytty.lähde?
Ehrnrooth vastusti presidentti Urho Kekkosen virkakauden jatkamista poikkeuslailla vuonna 1973  ja oli joulukuussa 1972 yhtenä allekirjoittajana professori Göran von Bonsdorffin alulle panemassa kirjelmässä, jossa Kekkosen toivottiin estävän ”kansalaisten syrjään sysäämisen” presidentin valinnassa.
Merkitys

Adolf Ehrnrooth tuli kansalaisten silmissä tunnetuksi vasta aktiiviuransa jälkeen. Hän oli suorapuheinen nationalisti, josta tuli 1990-luvulla sotaveteraanien asian tulkki ja sotaveteraaniliikkeen näkyvä keulakuva. Ehrnrooth kannatti Suomen EU-jäsenyyttä. Ehrnrootin sanoman ydin sisältyy hänen usein toistamaansa sanontaan: ”Suomi on hyvä maa. Se on paras meille suomalaisille. Se on puolustamisen arvoinen maa, ja sen ainoa puolustaja on Suomen oma kansa.” Vielä viimeisessä puheessaan hän vaati Tarton rauhan rajojen palauttamista.
Kenraali Jaakko Valtanen sanoi Ehrnroothin hautajaisissa:
”Anekdootiksikin kelpaava oli hänen vastauksensa television haastattelijan johdattelevaan kysymykseen Suomen markan vaihtumisesta uuteen rahayksikköön. ’Ei huolta. Fyrkka kuin fyrkka’, vastasi kenraali stadin slangilla. Tulevaisuuteen tähtäävä oli myös eräs hänen usein toistamansa lause: ’Ei koskaan enää yksin!’”
Yksityiselämä

Ehrnroothin vanhemmat olivat professori Ernst Hjalmar Ehrnrooth ja Karin Selin. Adolf Ehrnroothin veljiä olivat kenraali Gustaf Ehrnrooth ja everstiluutnantti Lars Ehrnrooth.
Adolf Ehrnroothin vaimo oli tanskalaissyntyinen kreivitär Karin Birgitte Ehrnrooth, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1959. Ehrnrootheilla on kolme lasta; tyttäret Karin (s. 1960) ja Eva (s. 1964) sekä poika Hans Adolf (s. 1962), joka niin ikään on luonut sotilasuraa muun muassa Suomen Pariisin-suurlähetystön sotilasasiamiehenä.
Kunnianosoituksia

Mannerheim-risti (Suomi)
Vapaudenristin ritarikunta (Suomi)
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta (Suomi)
Suomen Leijonan ritarikunta (Suomi)
Rautaristi (Saksa)
Dannebrogin ritarikunta (Tanska)
Kunnialegioona (Ranska)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 1998)
Miekkaritarikunta (Ruotsi)
Lähde:
Pian Ehrnroothin kuoleman jälkeen järjestetyssä Yleisradion Suuret suomalaiset -kilpailussa hänet äänestettiin neljänneksi presidenttien C. G. E. Mannerheimin, Risto Rytin ja Urho Kekkosen jälkeen.
Lappeenrannassa on Adolf Ehrnroothin aukio.
Kirjallisuutta

Ehrnrooth, Adolf – Lehtonen, Marja-Liisa: Kenraalin testamentti. WSOY 1995.
Ehrnrooth, Karin: Vinoon varttunut tyttö. Gummerus 2011.
Ehrnrooth, Karin: Isäni oli nuori sotilas. (Min fader var en ung soldat – Adolf Ehrnrooth.) Ajatus, 2008. ISBN 978-951-20-7497-6.
Appelsin, Ulla: Adolf Ehrnrooth: Kenraalin vuosisata. Ajatus, 2001.
Saarijärvi (Kivijärvenmaa)

| Saarijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Vesilahti, Sastamala
Koordinaatit:  61°17′19″N, 23°17′12″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Sarkolanjoen valuma−a‎ (35.17)
Laskuoja:  oja Valkijärveen 
Järvinumero:  35.172.1.007
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  125,9 m  
Pituus:  530 m  
Leveys:  420 m  
Rantaviiva:  1,668 km  
Pinta-ala:  14,487 ha  
Saaria:  1 
 fiSaarijärvi 
Saarijärvi on Pirkanmaalla Vesilahden ja Sastamalan rajalla Kivijärvenmaalla sijaitseva järvi.
Maantiede

Ovaalin muotoisen järven pinta-ala on 14,5 hehtaaria ja sen pituus on 530 metriä ja leveys 420 metriä. Se on muodostunut metsäiseen painanteeseen, jonka etelärannalla on pieniä mäkiä. Niistä yksi kohoaa 14 metrin korkeuteen vedenpinnasta. Muut rannat ovat varsin loivia. Järvessä on sen keskellä sijaitsee autio saari. Järven rantaviiva on 1,7 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järven rantoja ei enää viljellä, mutta entisiä maatila asutetaan vielä. Lisäksi rantaan on rakennettu kahdeksan vapaa-ajan asuntoa. Taloille ja mökeille tule tiet Kivijärvenmaalta, jossa kulkee yhdystie 12847, tai Löyttyjärven suunnalta. Sastamalan ja Vesilahden välinen kuntaraja kulkee järvessä olevan saaren kautta.
Vesistösuhteita

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Sarkolanjoen valuma-alueella (35.17). Järveen ei laske ojia, mutta sen luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkunsa 950 metriä pitkä laskuoja Valkijärveen. Valkijärvi laskee seuraavaksi Suonojärveen. Järven vedenpinnan korkeus on 125,9 metriä ja Valkijärvellä 125,0 metriä mpy., joten laskuojalle kertyy pudotusta 0,9 metriä.
Historiaa

Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa saaren rajapyykillä erotettiin Tyrvään ja Vesilahden pitäjät toisistaan. Saarijärven ja Valkijärven välissä on merkitty joko niitty- tai peltomaata, joka seuraa laskuojaa. Järveksi merkityssä kohdassa lukee nykykartoissa Kytömaa. Järven rannassa ei ole vielä asutusta. Vuoden 1930 Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa kuntarajalla kohtaavat Tyrvää ja Vesilahti. Järven rannassa on kaksi maatilaa, joiden pellot rantautuvat ainakin itäpuolella järveä.  Vuoden 1959 peruskartassa on maatiloilla on peltomaata järven lähellä ja itärannassa peltomaat ulottuvat rantaan asti. Taloille tulee tiet Kivijärvenmaan suunnalta.
Eino Leino

| Eino Leino |
| --- | --- |
 Eino Leino vuonna 1912.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Armas Einar Leopold Lönnbohm
Syntynyt: 6. heinäkuuta 1878 Paltamo
Kuollut: 10. tammikuuta 1926 (47 vuotta) Hyvinkää
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija, lehtimies, kriitikko
Kirjailija
Salanimi: Mikko Vilkastus, Teemu, Kanttori Sepeteus
Tyylilajit:  symbolismi, uusromantiikka
Kirjallinen suuntaus: nuorsuomalaisuus
Esikoisteos:  Maaliskuun lauluja (1896)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eino Leino (oikealta nimeltään Armas Einar Leopold Lönnbohm, 6. heinäkuuta 1878 Paltamo – 10. tammikuuta 1926 Hyvinkää) oli suomalainen kirjailija, lehtimies ja kriitikko. Leinon laaja ja monipuolinen kirjallinen tuotanto sisältää runoutta, romaaneja, näytelmiä, esseitä ja lehtipakinoita sekä suomennoksia ulkomaisesta kirjallisuudesta. Leino luetaan Suomen merkittävimpiin kirjailijoihin. Sekä hänen lyriikkansa että aaterunonsa ovat vuosikymmenestä toiseen pysyneet laajojen lukijapiirien suosiossa.
Eino Leino kuului Päivälehden ympärille muodostuneeseen radikaaliliberalistiseen Nuoren Suomen kulttuuripiiriin. Hän osallistui aktiivisesti kulttuuripoliittisiin väittelyihin paitsi Päivälehden ja sen seuraajan Helsingin Sanomien palstoilla myös veljensä Kasimir Leinon kanssa julkaisemassaan Nykyajassa, viikkolehti Päivässä sekä L. Onervan kanssa toimittamassaan Sunnuntaissa.