stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dyveke Sigbritsdatter
Elämä

Dyveken äiti oli hollantilaissyntyinen Sigbrit Willoms, joka omisti 1500-luvun alussa majatalon Bergenissä Norjassa. Isästä tiedetään vain etunimi Ottike. Nimi Dyveke tarkoittaa hollanniksi ”pikku kyyhkyä”. Silloinen Tanskan kruununprinssi ja Norjan käskynhaltija Kristian iski silmänsä nuoreen Dyvekeen tavatessaan tämän tanssiaisissa Bergenin raatihuoneella Norjan-matkallaan vuonna 1507 (toisten lähteiden mukaan 1509). Äiti ja tytär muuttivat Kristianin luo Osloon, jossa Dyvekestä tuli Kristianin rakastajatar ja Sigbritistä tämän luotettu neuvonantaja. He siirtyivät Kööpenhaminaan Kristianin tultua Tanskan kuninkaaksi vuonna 1513. Dyveke asui aluksi pääkaupungin ulkopuolella kuninkaallisella Hvidøren tilalla, mutta muutti vuonna 1516 Kööpenhaminan keskustassa Amagertorv-torin laidalla sijainneeseen taloon.
Kuningas Kristian jatkoi Dyveken pitämistä rakastajattarenaan sen jälkeenkin kun oli solminut vuonna 1515 avioliiton Elisabet Itävaltalaisen kanssa. Tämä herätti pahennusta tanskalaisten keskuudessa ja sai raivoihinsa myös kuningatar Elisabetin isoisän, keisari Maksimilianin, sekä Elisabetin veljen, tulevan keisari Kaarle V:n. Dyveke kuoli äkisti vuonna 1517, huhujen mukaan syötyään myrkytettyjä kirsikoita. Nykyhistorioitsijoiden arvion mukaan todellinen kuolinsyy saattoi olla myös umpilisäkkeen tulehdus. Kuningas Kristian epäili murhaajaksi linnanpäällikköään Torben Oxea, ja järjesti tämän tuomituksi kuolemaan ja mestatuksi. Tätä on pidetty ensimmäisenä niistä Kristian II:n toimista, jotka myöhemmin toivat hänelle liikanimen ”Kristian Tyranni”, ja se käänsi aateliston häntä vastaan. On myös väitetty, että Kristian muuttui päätöksenteossaan ankarammaksi, kun Dyveken pehmentävä vaikutus oli poissa. Sigbritin vaikutusvalta sen sijaan kasvoi Dyveken kuoltua ja hän pysyi kuninkaan tärkeimpänä neuvonantajana, kunnes Kristian syöstiin vallasta vuonna 1523.
Dyveke haudattiin Helsingørin karmeliittaluostarin kirkkoon.
Fiktiossa

Dyveke on ollut aiheena useissa näytelmissä, joita ovat muun muassa Ole Johan Samsøen Dyveke (1796) ja Adolf Paulin Kuningas Kristian II (1898). Viimeksi mainittu tunnetaan Jean Sibeliuksen siihen säveltämästä musiikista, joka sisältää muun muassa Dyveken tanssin.
Aluepolitiikka

Aluepolitiikka on harkittua talouspoliittista toimintaa, jonka tarkoitus on vaikuttaa eri tasoisten alueiden, kuten kuntien, seutujen, maakuntien ja valtioiden taloudelliseen ja sosiaaliseen kehitykseen.
Historia

Politiikan alueellisuuden piirteitä esiintyy historiassa esimerkiksi edustuslaitoksen käytännössä, jossa ryhmät valittiin esimerkiksi kaupungeittain tai kreivikunnittain. Tämä toi käytännön politiikkaan vastaava alueelliset yhteisöt. Säätylaitoksen aikakaudella paikallisintressit menettivät jonkin verran valtakunnallista merkitystään. Poliittinen toiminta levittäytyi, erityisesti talonpoikaissäädyn ansiosta laajemmilla alueille. Yleisen äänioikeuden myötä politiikka käsitti koko valtakunnan ja sen kohteeksi tuli kaikki väestöryhmät.
1960-luvulle tultaessa aluepuolueen käsitettä käytettiin enää harvoista poliittisista ryhmistä. Joidenkin puolueiden kannatus on sen sijaan yhä selvemmin keskittynyt tietyille maantieteellisille alueille. Tavallisimmin puolueet pyrkivät menestykseen koko maassa ja tähän tarkoitukseen ne ovat luoneet valtakunnallisia organisaatioita, joiden kautta valistustyötä ulotetaan kaikkialle. Maaseutu- ja maatalouspuolueet pyrkivät tyypillisimmin väestökeskuksiin ja kaupunkilaistyyppiset puolueet maaseudulle. Ohjelmia ja nimeä muuttamalla on pyritty karistamaan rajoitettuun toiminta-alueeseen viittaavia tunnusmerkkejä. Poliittinen kilpailu ja yhteiskuntarakenteen muutos on antanut vauhtia tälle kehitykselle, eikä yksikään alue ole riittävän vahva yksinään muodostamaan riittävää poliittista voimaa enemmistöstä puhumattakaan.
Aluepolitiikan toimijoita ja osa-alueita

Aluepolitiikan toimijoita ovat valtakunnan tasolla muun muassa valtio ja kansalaisorganisaatioista etenkin puolueet. Alueellisia toimijoita ovat Suomessa muun muassa kaupungit ja maakuntien liitot sekä seudulliset, maakunnalliset ja muut alueelliset yhteenliittymät. Valtiota ylemmällä tasolla Euroopassa Euroopan unionilla on oma aluepolitiikkansa, joka vaikuttaa toimintaan alemmilla aluetasoilla. Suomessa työ- ja elinkeinoministeriön yhteydessä toimiva alue- ja rakennepolitiikan neuvottelukunta sovittaa yhteen kansallisten alueiden kehittämistä koskevien tavoitteiden ja ohjelmien, rakennerahastojen (EAKR), Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston ja Euroopan kalatalousrahaston ohjelmien toteuttamista.
Lähelle aluepolitiikkaa tulevat myös maaseutupolitiikka ja kaupunkipolitiikka, jotka voidaan määritellä toisaalta erityisesti kaupunkeihin ja toisaalta erityisesti maaseutuun kohdistuvaksi politiikaksi. Vastaavasti erityisesti suurimpiin kaupunkeihin kohdistuvaa aluepolitiikkaa voidaan nimittää metropolipolitiikaksi.
Aluepolitiikka Suomessa > Toimijoita ja näkemyksiä

Suomessa aluepolitiikka on vanhastaan liitetty yleisissä mielikuvissa puolueista erityisesti Keskustaan. Aluepolitiikka ei kuitenkaan kohdistu vain maaseutuun, vaan sen piiriin kuuluu myös alueellinen päätöksenteko, joka kohdistuu kaupunkeihin, mukaan lukien niin maakunta- ja valtakunnanosakeskukset kuin suurkaupungit eli metropolit. Näin muidenkaan puolueiden, samoin kuin esimerkiksi työmarkkinajärjestöjen ja elinkeinoelämän edustamat näkemykset eivät ole vailla aluepoliittista ulottuvuutta, vaan ainoastaan näkemys aluepolitiikan sisällöstä saattaa vaihdella.
Suomessa Uudeltamaalta peritaan valtionosuuksien tasausmaksuja 521 miljoonaa euroa, ja kaikki muut maakunnat ovat nettosaajia, kärkipäässä Pohjois-Pohjanmaa 170, Keski-Suomi 118, Etelä-Pohjanmaa 111, P-Savo 99, P-Karjala 99 ja Pirkanmaa 82 miljoonaa euroa. Pelkästään Helsingiltä, Espoolta ja Vantaalta peritään 475 miljoonaa euroa vuonna 2016.
Osmo Soininvaaran mukaan suurin aluetuki on Kelan toiminta: Kela kerää rahansa aivan muualta kuin minne se jakaa ne.
Aluepolitiikka Suomessa > Aluehallintouudistus

Sipilän hallitus linjasi 9.11.2015, että jatkossa Suomen julkinen hallinto tullaan järjestämään kolmella tasolla, jotka ovat valtio, itsehallintoalue ja kunta.
Aluepolitiikka Suomessa > Aluepolitiikan historiaa Suomessa

Suomen aluepolitiikan historiaa tutkineet maantieteilijät Sami Moisio ja Antti Vasanen erottavat Suomen aluepoliitikassa neljä vaihetta, ja samaa kehitystä hieman toisenlaisella jäsennyksellä ovat hahmottaneet myös suunnittelumaantieteilijät Jussi S. Jauhiainen ja Vivi Niemenmaa.
Aluepolitiikka Suomessa > Aluepolitiikan historiaa Suomessa > Areaalinen valtio

Aluepolitiikan ensimmäinen vaihe oli maatalousyhteiskunnan vaiheen areaalinen valtio, jonka aikana toteutettiin muun muassa maaseudun asutuspolitiikkaa vuokra-alueita lunastamalla ja asutustiloja perustamalla. Tätä vaihetta luonnehti myös koko valtiotilan haltuunotto, josta ovat esimerkkinä vaikkapa maantieteilijä J. G. Granön kehittämät maisematieteelliset aluejaot. Tämä vaihe kesti Suomessa 1940-luvulle.
Aluepolitiikka Suomessa > Aluepolitiikan historiaa Suomessa > Hajautettu hyvinvointivaltio

1950-luvulta 1980-luvulle jatkunutta vaihetta Moisio ja Vasanen nimittävät hajautetun hyvinvointivaltion vaiheeksi. Tavoitteena tällöin oli, elinkeinorakenteen voimakkaasti muuttuessa koko valtakunnan sosiaalinen eheys, joka nähtiin välttämättömäksi valtiollisen olemassaolon säilymiselle. Vaihetta luonnehtivat toisaalta Maalaisliiton ja sosialidemokraattien välinen poliittinen akseli, toisaalta pyrkimys rationaaliseen suunnitteluun. Tämä näkyi muun muassa yliopistoverkon laajentumisena ja uusien varuskuntien rakentamisena maan reuna-alueille. Myös alueellinen suunnittelu laajeni seutu- ja valtakunnansuunnitteluun. Tällöin muodostui myös koko valtion kattava eri tasoisten keskusten ja vaikutusalueiden hierarkia, jota näinä vuosikymmeninä tutki muun muassa suunnittelu- ja talousmaantieteilijä, Vaasan yliopiston rehtori Mauri Palomäki. Tärkeäksi nousi tällöin muun muassa maakunta- ja valtakunnanosakeskusten määrittely.
Aluepolitiikka Suomessa > Aluepolitiikan historiaa Suomessa > Hajautettu kilpailuvaltio

1990-luvun alussa alkanutta vaihetta Moisio ja Vasanen nimittävät hajautetuksi kilpailuvaltioksi. Sen aikana luovuttiin aiemmasta suljetusta ja keskusjohtoisesta sääntelykulttuurista. Tällöin on korostunut alueiden kilpailukyky ja maakuntaliittojen, työ- ja elinkeinokeskusten ja seudullisten kehittämiskeskusten merkitys alueellisessa kehittämistyössä on korostunut. Aluerakennetta on tällöin pyritty hahmottamaan etenkin kaupunkiverkkojen ja kaupunkiseutujen kautta, joita on Suomessa tutkinut muun muassa suunnittelumaantieteilijä ja Itä-Suomen Yliopiston rehtori Perttu Vartiainen. Keskuksia tällaisessa kaupunkiverkossa on Suomen alueella vielä monia, ja pyrkimyksenä on monikeskuksisuuden vahvistaminen.
Aluepolitiikka Suomessa > Aluepolitiikan historiaa Suomessa > Kohti metropolivaltiota?

Vastakohtana edelliselle vaiheelle Moisio ja Vasanen esittävät kehityssuunnan, josta he käyttävät nimeä metropolivaltio. Tällöin korostuu kansainvälisyys, ja kehityskelpoisina nähdään vain muutamat harvat metropolialueet sekä mahdollisesti niiden väliset kehityskäytävät. Näiden ulkopuolelle jäävät alueet jäisivät raaka-aineita tuottaviksi periferioiksi. Epäselvää Moision ja Vasasen mukaan kuitenkin on, nostaisiko tämä todella Suomen kilpailukykyä. Näin lähivuosina tullaan Moision ja Vasasen arvion mukaan todennäköisesti seuraamaan pikemminkin hajautetun kilpailuvaltion mallia, mutta keskipitkällä aikavälillä paine metropolivaltion suuntaiseen kehitykseen tullee kasvamaan. Tällöin olisivat Sami Moision mukaan Suomessa asettumassa vaihtoehdoiksi toisaalta hajautettu metropoli, johon Helsingin ohella voisivat kuulua esimerkiksi Turku, Tampere ja Lahti, ja toisaalta keskitetty metropoli, joka kattaisi vain Helsingin seudun neljätoista kuntaa ja niiden ehkä noin viidenkymmenen kunnan suuruisen vaikutusalueen. Metropolikehityksen kansainvälisiin teoreetikoihin kuuluu muun muassa yhdysvaltalainen ekonomisti ja kaupunkitutkija Richard Florida.
Aiheesta muualla

Kansallinen aluepolitiikka Kunnat.net. Kuntaliitto. Viitattu 8.11.2009.
Aluepolitiikka Europa - Euroopan unionin portaali. Euroopan unioni. Viitattu 8.11.2009.
Moisio, Sami: Metropolikonsensus ja territoriaalinen ekonomismi Suomessa. Tiedepolitiikka, 2009, nro 4, s. 7-24.
Moisio, Sami: Valtio, alue, politiikka. Suomen tilasuhteiden sääntely toisesta maailmansodasta nykypäivään.  Tampere:  Vastapaino, 2012.  ISBN 978-951-768-386-9
AV1

| AV1 |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Alliance for Open Media
Laajennus:  AVIF
Standardi(t):  AOM AV1
AV1 (AOMedia Video 1) on Googlen julkaisema rojaltimaksuton videokoodekki.
AVIF (AV1 Image File Format) on AV1:een perustuva kuvatiedoston pakkausmuoto, joka on suunniteltu korvaamaan muun muassa JPEG. AVIF käyttää ISO-standardia ISO/IEC 23000-12 (HEIF) säiliömuotona.
Historia

Aiemmin Google julkaisi maksuttoman VP9:n tavoitteena korvata H.264 verkossa siirrettävälle videokuvalle. Myös muita kilpailevia ratkaisuja on julkaistu, mutta VP9 on saanut laajan tuen. Esimerkiksi HEVC-tuen lisääminen on vaatinut lisenssejä ainakin neljästä patenttijoukosta, joka on tarkoittanut merkittäviä rojaltimaksuja ja on ollut rajoittava tekijä useille tapauksille. H.264-tuki on ollut mahdollista eräissä tapauksissa Ciscon julkaiseman OpenH264-koodekin myötä.
Tehokkaampi pakkaus tarkoittaa videopalveluille merkittäviä säästöjä kaistavaatimuksien laskiessa ja käyttäjäkokemuksien parantuessa. Google perui VP9:n seuraajaksi suunnitellun VP10:n ja perusti Alliance for Open Median (AOMedia). VP10:n lisäksi kehityksen alla olivat myös muun muassa Ciscon Thor ja Xiphin Daala, mutta voimat yhdistettiin ja koodekit yhdistettiin AV1:ksi. Ensimmäinen julkainen beta-versio AV1:stä julkaistiin kesällä 2016.
Alliance for Open Media sisältää myös suoritinsuunnittelijoita (kuten AMD, ARM, Broadcom), verkkoselaimien kehittäjiä ja suoratoistopalveluita sekä telekonferenssijärjestelmien tarjoajia (kuten Adobe, Amazon, Netflix).
Aiheesta muualla

AV1 Codec Library (englanniksi)
Kristilliset arvot

Kristilliset arvot perustuvat Raamatun opetuksiin. Kristittyjen on sanottu ajattelevan, että kristilliset arvot perustuvat Jumalan kunnioittamiseen ja hänen käskyjensä noudattamiseen. Piispa Aimo T. Nikolainen pitää kristillistä etiikkaa velvollisuuksiin perustuvana, ei arvoetiikkana.
Näkemyksiä

Vanhan testamentin eksegetiikan dosentti Pekka Särkiön mukaan kristilliset arvot ovat välineitä kristillisen uskon todeksi elämiseen. Ne nousevat Raamatusta, jossa ne on tiivistetty kymmeneen käskyyn. Nämä kristillisten arvojen sisältönä osaltaan toimivat käskyt Jeesus tiivisti rakkauden kaksoiskäskyyn. Särkiö toteaa myös, että ”kristinuskon ydin ei ole arvoissa, vaan armossa – Kristuksen sovitustyössä syntiin langenneen maailman pelastamiseksi.”
Pappi ja päätoimittaja Jaakko Heinimäen mukaan kristillisistä arvoista vallitsee erilaisia näkemyksiä, ja niillä perustellaan monenlaista, vastakkaistakin, toimintaa. Heinimäen mukaan kristilliset arvot perustuvat Jeesuksen opetuksiin ja Paavalin kirjeisiin, ja niitä ovat kultainen sääntö, heikoimman asemaan asettuminen, kunnioituksen ja yhdenvertaisuuden ilmapiiri, oman edun tavoittelun torjuminen sekä kostosta pidättäytyminen.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispa Jari Jolkkonen kommentoi kristillisten arvojen käsitettä vuonna 2015. Hänen mukaansa luterilaiselle kirkolle on vieras sellainen tulkinta, jossa kristilliset arvot ymmärretään arvoiksi, jonka vain kristityt voivat saavuttaa. Luterilaisen käsityksen mukaan moraali on yleisinhimillistä. Arvoja voidaan perustella järjellä vetoamatta uskonnollisiin auktoriteetteihin. Toisaalta kristillisillä arvoilla voidaan tarkoittaa myös tiettyä tapaa laittaa arvoja järjestykseen. Tässä laajassa merkityksessä kristilliset arvot liittyvät kristilliseen käsitykseen maailman alkuperästä ja ihmisen päämäärästä. Kristillisen ihmiskäsityksen mukaan ihminen on Jumalan luoma, langennut ja sovitusta tarvitseva. Myös teologi Kari Kuulan mukaan kristilliset arvot eivät tarkoita vain etiikkaa, vaan ne viittaavat laajemmin koko kristilliseen maailmankatsomukseen.
Politiikassa

Kirkkohistorian dosentti Kimmo Ketolan mukaan kristillisillä arvoilla on perusteltu hyvin monenlaisia poliittisia liikkeitä. Suomessa kristilliset arvot yhdistetään politiikassa joskus konservatiivisuuteen ja kansallismielisyyteen sekä kristillisdemokraattien kaltaisiin puolueisiin ja herätyskristillisyyteen. Euroopassa kristillisiä arvoja ovat korostaneet Italian pääministerin Giorgia Melonin kaltaiset suverenistit.
Kristillinen kasvatus

Kristilliset arvot ovat kristillisten koulujen toiminnan perusta.
Tärkeimmistä kristillisistä arvoista on julkaistu monia erilaisia kokoelmia. Esimerkiksi yhdysvaltalaisen adventistisen kustantamon vuonna 2000 julkaisemassa kirjassa kasvatustieteen tohtori Donna J. Habenicht esittelee kristittyjen perheiden ja lasten kasvatuksen kannalta tärkeimpiä kristillisiä arvoja. Habenicht jakaa kristilliset arvot kymmeneen ryhmään. Jokaisen arvon pohjana on usko Jumalaan, ja Jumala kertoo useassa kohdassa Raamattua ihmisille, minkä periaatteiden mukaan heidän tulisi elää.
Usko Jumalaan
”Hengen hedelmää taas ovat – – uskollisuus.” (Gal. 5:22–23)
Kunnioitus
”Osoittakaa kaikille arvonantoa, rakastakaa uskonveljiä, pelätkää Jumalaa, kunnioittakaa keisaria.” (1. Piet. 2:17)
Vastuullisuus
”Tee voimiesi mukaan se mikä tehtävissä on.” (Saarn. 9:10)
Itsehillintä ja kohtuus
”Hengen hedelmää taas ovat – – itsehillintä.” (Gal. 5:22–23)
Rehellisyys ja suoraselkäisyys
”Herra, pelasta minut valehtelijoiden käsistä, varjele heidän petollisilta puheiltaan.” (Ps. 120:2)
Hyväntahtoisuus ja laupeus
”Olkaa toisianne kohtaan ystävällisiä ja lempeitä ja antakaa toisillenne anteeksi, niin kuin Jumalakin on antanut teille anteeksi Kristuksen tähden.” (Ef. 4:32)
Tyytyväisyys ja kiitollisuus
”Olen oppinut tulemaan toimeen sillä, mitä minulla on.” (Fil. 4:11)
Kärsivällisyys ja periksiantamattomuus
”Ole ääneti Herran edessä, odota hänen apuaan!” (Ps. 37:7)
Rauha ja nöyryys
”Mutta nöyrät perivät maan, he saavat osakseen onnen ja rauhan.” (Ps. 37:11)
Lojaalius ja sitoutuminen
”Minä pysyn aina lähellä Herraa. Kun hän on oikealla puolellani, minä en horju.” (Ps. 16:8)
Kritiikki

Piispa Aimo T. Nikolaisen mukaan kristinusko ei ole aksiologista etiikkaa, jossa olisi arvoja, vaan velvollisuusetiikkaa, joka perustuu moraaliseen velvollisuuteen. Siveellisyyden vaatimukset ilmaistaan siten velvollisuuksina, joita tulee noudattaa. Nikolainen kirjoitti vuonna 1962 teoksessa Kristillisen etiikan peruskysymyksiä:
Jeesus vaatii kuuliaisuutta taivaallisen isän tahdolle. – – Kristillinen siveellisyys on kokonaan riippuvainen Jumalan armahtavasta laupeudesta. Jumalan armo on siveellisyyden perusvaikutin. Se käyttäytyminen, jota Jumala vaatii, on heijastusta hänen omasta suhtautumisestaan meihin. – – Kristillisen etiikan perusedellytys on koko  ihmisen muuttuminen, uudestisyntyminen. – – Kristuksen kaltaisuuteen keskittyvät kaikki siveellisyyden vaatimukset.
Teologi Ari Koposen mielestä kristilliset arvot viittaavat historiallisiin tulkintoihin ja perinteeseen. Jeesus ei antanut etiikkaa vaan opetuksia. ”Esimerkiksi hänen vaatimuksensa rakastaa vihamiestä kuin itseään on täysin mahdoton ajatus panna etiikaksi.” Arkkipiispa Tapio Luoman mukaan kristityn kutsumus ei ole ensi sijassa julistaa kristillisiä arvoja tai niihin perustuvia mielipiteitä. ”Sen sijaan meidät on kutsuttu pitämään esillä evankeliumin ainutlaatuista viestiä pieniä, heikkoja ja syntisiä ihmisiä rakastavasta Jumalasta, joka haluaa pelastaa koko maailman.”
Harppu

| Harppu |
| --- | --- |
 Keskiaikainen harppu (vasemmalla) ja yksitoiminen pedaaliharppu (oikealla).
Soitinryhmä:  kielisoittimet
Soittimen ääniala:   (moderni pedaaliharppu)
Harppu on näppäilemällä soitettava kielisoitin, jonka pitkä historia ulottuu aina ajanlaskua edeltäneeseen aikaan. Harpun kolmiomaiseen runkoon on kiinnitetty eripituisia kieliä, joita nykyaikaisessa konserttiharpussa on 47 kappaletta. Harpulla voidaan soittaa yksittäisiä ääniä ja melodiaa sekä yksittäisiä sointuja. Näppäilyn tuottamaa ääntä voi muuttaa soiton aikana painamalla jalalla pedaalia.
Rakenne

Harpun runkona toimii kolmiomainen kehikko. Siihen on kiinnitetty useita samansuuntaisia kieliä. Nykyaikaisessa konserttiharpussa on 47 kieltä, ja sen ääniala on 6½ oktaavia. Useimmat kielet on tehty suolesta. Niistä 12 matalinta on päällystetty metallipunoksella. Kaikkein korkeimmat kielet tehdään nykyisin yleensä nailonista. Kielissä on soittajan kiinnekohdiksi värimerkinnät: kaikki ces-kielet ovat punaisia ja fes-kielet sinisiä tai mustia.
Harpun yläosassa on kaula ja alaosassa kaikukoppa, joiden väliin kielet on jännitetty. Kolmas sivu on pilari, joka antaa tarvittavan tuen jännitteisiä kieliä vastaan.
Viritys

Harpun kielet viritetään diatonisesti Ces-duuriin. Kutakin diatonisen asteikon säveltä kohti on yksi jalalla poljettava pedaali. Harpun kielet soivat vapaasti, mutta pedaalin avulla niiden viritystä voi muuttaa soiton aikana puolella tai kokonaisella sävelaskeleella. Yläasennossa kaikki kyseistä pedaalia vastaavat kielet soivat alennettua säveltä, ja pedaalin painaminen keskiasentoon ja edelleen alimpaan asentoon nostavat kielen viritystä puoli sävelaskelta kerrallaan. Koska kromaattisen asteikon muodostaminen pedaalien avulla on kuitenkin hidasta ja vaivalloista, säveltäjät eivät ole kirjoittaneet harpulle kovinkaan paljon kromatiikkaa.
Soittaminen

Soitettaessa harppu nojaa soittajan oikeaan olkapäähän. Kieliä näppäillään molempien käsien neljällä sormella peukalosta nimettömään. Harpulla voidaan soittaa yksittäisiä ääniä ja melodiaa sekä yksittäisiä sointuja. Luonteenomainen soittotapa on arpeggio (harpun tapaan). Myös nopeasti nousevia asteikkokulkuja eli glissandoja harpulla soitetaan yleisesti. Huiluääniä saadaan näppäämällä kieltä ja sammuttamalla samalla kielen koko pituuden värähtely. Uudessa musiikissa harppua soitetaan myös esimerkiksi näppäämällä kynnellä tai hankaamalla sitä.
Historia

Harppu on soittimista vanhimpia. Se perustuu soittojouseen, jossa voimakkaasti kaarelle taivutettuun jouseen kiinnitettiin useita kieliä. Harpun virittäminen tuli mahdolliseksi, kun jousi korvattiin kiinteällä, taipumattomalla kehikolla.
Harppua on soitettu lähes nykyisen kaltaisena jo muinaisessa Egyptissä, Assyriassa, Kreikassa ja Palestiinassa. Itämaisessa harpussa ei yleensä ole ollut kolmatta, kieliä tukevaa sivua kuten Euroopassa.
Euroopan vanhimmat harput tunnetaan 500-luvulta Britteinsaarilta. Kelteillä harppu nousi kansallissoittimeksi. Keski-Eurooppaan harppu levisi 1100-lukuun mennessä, jolloin se tosin oli tuolloin vielä melko pienikokoinen. Renessanssin ja barokin aikaan harppu ei vielä ollut saavuttanut kovin suurta suosiota. 1800-luvulla harppu nousi täysipainoiseksi orkesterisoittimeksi, kun sen pedaalijärjestelmä saavutti nykymuotonsa. Vuosisadan lopulla kehitettiin myös täysin kromaattinen harppu, mutta sen käyttö on jäänyt kuriositeetiksi.
Harpulle ovat säveltäneet orkesterimusiikkia esimerkiksi Händel, Gluck, Berlioz, Ravel, Debussy, Tšaikovski, Rimski-Korsakov, Liszt, Bruckner ja Wagner. Lisäksi Mozart kirjoitti konserton huilulle ja harpulle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harppu Wikimedia Commonsissa
Konserttiharpun osat: pää (head), kaula (neck), viritystapit (tuning pins), kielet (strings), runko (body), kaikukoppa (soundboard), pylväs eli pilari (column), pedaalit (pedals) ja jalka (foot).
Egyptiläinen harpunsoittaja oikealla.
Kelttiläinen harppu.
Burrito

Burrito täytteineen.
Burrito on meksikolainen ruokalaji, jossa meksikolainen ohutleipä tortilla on rullattu täytteen ympärille. Burriton täytteenä käytetään yleensä jauhelihaa, joka on keitetty tomaatin, sipulin ja chilin kanssa, sekä paistettuja papuja, hapankermaa ja tuoreita vihanneksia. Täytteet asetetaan tortillalle, joka rullataan niiden peitoksi sylinterin muotoon. Rullan reunat taitellaan puolivälin kohdalta sisäänpäin, jotta täyte ei valu ulos. Lopuksi burritolle levitetään sulatejuustoa tai kastiketta. Burrito on suosittua ruokaa etenkin Pohjois-Meksikossa ja Yhdysvalloissa.
Minamitori-shima

Minamitori-shima
| --- | --- |
Sijainti:   Tokio, Japani
Korkein kohta:  9  m 
Pinta-ala:  1,5 km2 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Minamitori-shima (jap. 南鳥島, suom. Eteläinen lintusaari) on Japanille kuuluva korallisaari luoteisella Tyynellämerellä. Saaren pinta-ala on 1,2 neliökilometriä ja se kuuluu Ogasawara-saariin. Hallinnollisesti saari on osa Tokioa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Minamitori-shima Wikimedia Commonsissa
HMS Bulwark (R08)

| HMS Bulwark |
| --- | --- |
 HMS Bulwark vuonna 1958

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  10. toukokuuta 1945
Laskettu vesille:  22. kesäkuuta 1948
Palveluskäyttöön:  4. marraskuuta 1954
Poistui palveluskäytöstä:  huhtikuussa 1981
Tekniset tiedot
Uppouma:  26 200 t (kuormattu)
Pituus:  224,87 m
Leveys:  37 m
Syväys:  8,5 m
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  850 (+lentolaivue 200 + 800 merijalkaväkeä)
Aseistus
Aseistus:  16 × Westland Wessex -helikopteria
HMS Bulwark (viirinumero R08) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Centaur-luokan lentotukialus.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1943 laivasto-ohjelmassa Belfastista Harland and Wolffilta, missä köli laskettiin 10. toukokuuta 1945. Aluksen valmistuksessa käytettiin sähköhitsausta ja saumat tarkastettiin röntgenmittalaitteella. Toisen maailmansodan päätyttyä aluksen valmistukseen liittynyt kiire päättyi. Alus laskettiin vesille 22. kesäkuuta 1948 kumminaan Granvillen kreivitär, Pohjois-Irlannin kuvernöörin puoliso Lady Rose Constance Bowes-Lyon. Korean sodan alettua 1950 aluksen valmistusta kiihdytettiin jälleen. Alus otettiin palvelukseen 4. marraskuuta 1954 ensimmäisenä päällikkönään J. M. Villers, jonka tehtävänä oli valmistella alus koeajoihin ja miehistön koulutukseen.