stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sokerijuurikas
Viljely Suomessa

Ensimmäisenä sokerijuurikasta viljeli Suomessa Voipaalan kartanossa J. U. S. Gripenberg. Sokerijuurikkaan viljely alkoi Suomessa varsinaisesti vasta 1918.
Sokerijuurikasta viljellään Etelä- ja Keski-Suomessa. Sokerijuurekkaan viljelyn kannattavuus Suomessa riippuu EU:n päätöksistä. Vuonna 2005 sen pelättiin loppuvan kokonaan. Suomen sokeriviljelyn tulevaisuuteen vaikuttaa myös se, että Cultor on myyty Tanskaan.
Syksyllä 2007 maatalousministeriö lupasi tarvittaessa kompensoida EU:n päätöksiä nostamalla kansallista tukea, jotta sokerin viljely ei loppuisi Suomesta kokonaan. Suomesta ei kuitenkaan lakkautettu kaikkia jalostavia tehtaita. Vuonna 2008 Danisco myi sokeriliiketoimintansa Nordzuckerille.
Suomessa esiintyy sokerijuurikkaaseen kystoja muodostavina tuholaisina yleisimpänä valkojuurikasankeroinen (Heterodera schachtii) ja harvinaisempana keltajuurikasankeroinen (Heterodera betae).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sokerijuurikkaan tutkimuskeskus
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q151964  EoL: 585884  FNA: 242414722  FoC: 242414722  GBIF: 8033197  GRIN: 310650  IPNI: 164505-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:2878296-4  Tropicos: 50250833  WFO: wfo-0000739250 
Sokerijuurikkaan nostoa Köyliössä vuonna 2021.
Hr. Ms. Soemba (1925)

| Hr>  Ms. Soemba |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Soemba

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Mij Feijenoord, Schiedam
Kölinlasku:  24. joulukuuta 1924
Laskettu vesille:  24. elokuuta 1925
Palveluskäyttöön:  12. huhtikuuta 1926
Loppuvaihe:  romutettu 12. heinäkuuta 1985
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 480 t (standardi) 1 822 t (kuormattu)
Pituus:  75,6 m
Leveys:  11,5 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  145
Aseistus
Aseistus:  3 × 150 mm No.7 -tykkiä 1 × 75 mm tykki 4 × .50" Browning -konekivääriä
Hr. Ms. Soemba (runkonumerot T199, HX1 ja A891) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Flores-luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Mij Feijenoordilta Schiedamista ja sen köli laskettiin 24. joulukuuta 1924. Alus laskettiin vesille 24. elokuuta 1925 ja se otettiin palvelukseen 12. huhtikuuta 1926 laivueenjohtajana Alankomaiden Itä-Intian laivastolle (holl. Indische Militaire Marine).
Palvelus

Alus lähti 15. elokuuta 1926 Den Helderistä Hollannin Itä-Intiaan yhdessä sisaraluksensa Hr. Ms. Floresin kanssa. Alukset matkasivat Sevillan, Tunisin, Port Saidin, Adenin ja Colombon kautta ja ne saapuivat Bataviaan 18. elokuuta.
Flores ja Soemba lähtivät 5. maaliskuuta 1927 koulutuspurjehdukselle Singaporeen ja Saigoniin. Purjehdus päättyi Bataviaan 28. maaliskuuta.
Saksan hyökätessä Alankomaihin 10. toukokuuta 1940 alus oli Poelau Samboessa. Alus koulutti uusia merisotilaita 15. lokakuuta alkaen. Alankomaat julisti sodan Japanille 8. joulukuuta 1941, jolloin alus oli Soerabajassa vartiolaivana. Alus suojasi 15. joulukuuta miinalaivoja Hr. Ms. Krakatau ja Hr. Ms. Gouden Leeuw, jotka laskivat Soerabajan edustalle Madoeransalmeen miinasulut. Soemba oli 1. tammikuuta 1942 Riouwin saaristossa ja se joutui 13. tammikuuta kolmen japanilaisen lentokoneen maaliksi kärsimättä vaurioita. Seuraavana päivänä alus siirtyi Sumatralle Lamponginlahdelle, jonne se saapui 19. tammikuuta.
Lamponginlahdelle saapumista seuraavana päivänä alus suojasi muiden alueella olevien alusten kanssa RMS Aquitaniaa, jolla kuljetetut joukot siirrettiin pienempiin aluksiin edelleen kuljetettaviksi. Soemba liitettiin 21. tammikuuta Soendansalmen valvontaosastoon.
Aluksen päällikkö sai 16. helmikuuta johtaakseen Itä-Sumatran Oosthavenin evakuoinnin, kun alueen puolustus oli romahtanut. Alus joutui 25. helmikuuta lentokoneen maaliksi ollessaan ankkurissa Jaavalla lähellä Merakia. Aluksella sai surmansa yksi miehistönjäsen W. G. van der Wel sai myöhemmin ansiomerkin rohkeudestaan jatkettuaan taistelua 75 millimetrin tykillä haavoituttuaan.
Alus sai 27. helmikuuta käskyn siirtyä tankkaamaan Pagai saarille Veeckensbaaihin, jossa laivaston tankkeri Hr. Ms. Tan 8 odotti. Alus sai käskyn kohdata alankomaalainen höyryrahtialus Siberg, joka oli lähetetty Jaavalle evakuoimaan joukkoja. Soemba etsi alusta 10. maaliskuuta asti tuloksetta, minkä jälkeen se lähti Colomboon. Miehistö oli hylännyt Sibergin Wijnkoopsinlahdelle ilmahyökkäyksen jälkeen. Myöhemmin japanilaiset ottivat haltuunsa vahingoittumattomana hylätyn aluksen.
Alus saapui 15. maaliskuuta Colomboon, mistä se lähti 28. maaliskuuta Bombayhin telakalle. Alus siirrettiin 31. maaliskuuta telakalle, mistä se vapautui 17. huhtikuuta. Alus lähti Hormuzinsalmeen, jossa se liittyi Hormuzin suojaksi koottuun osastoon. Virallisesti se liitettiin osastoon 22. huhtikuuta.
Alus oli 1. syyskuuta Basrassa, jossa se oli 7. syyskuuta asti. Alus erkani Hormuzin osastosta 4. joulukuuta, kun se suojasi saattueen Bombayhin ja Trincomaleehen. Alus palasi 6. tammikuuta 1943 Bombayhin, jossa se siirrettiin huollettavaksi. Alus myös maalattiin Välimerellä käytettyihin väreihin.
Palvelus > Välimerellä

Alus lähti 30. huhtikuuta 1943 Bombaystä Adenin, Suezin ja Port Saidin kautta Aleksandriaan, jonne se saapui 16. toukokuuta. Alus suojasi 23.-30. toukokuuta Benghazin ja Aleksandrian välisiä saattueita. Alus saapui 6. kesäkuuta Susanlahdelle, jossa se liittyi Force G:hen.
Alus suojasi 3. heinäkuuta Aleksandriasta lähtenyttä saattuetta KWS16. Saksan laivaston sukellusvene U-453 upotti 5. heinäkuuta brittiläisen rahtialus Shahjehan torpedoimalla. Soemba oli 8. heinäkuuta tankattavana Tripolissa, minkä jälkeen se liittyi sisaraluksensa Hr. Ms. Floresin kanssa Sisiliaan joukkoja kuljettaneeseen saattueeseen MWF36. Seuraavana päivänä alukset liittyivät Bark East sektorin maihinnousuun. Soemba tuki maajoukkojen taistelua 14. heinäkuuta saakka.
Alusta lähri Syrakusan kautta Augustaan 15. heinäkuuta ja seuraavana päivänä se ampui Cataniaan ja Mister biancoon. Alus oli 19. heinäkuuta edelleen Cataniassa tulituessa, jolloin se ampui alas Saksan ilmavoimien Messerschmitt Me 109F -hävittäjän. Tehtävästä vapauduttuaan alus lähti Maltalle, missä se oli kattilahuollossa aina 27. heinäkuuta saakka.
Alus joutui 5. elokuuta rannikkotykistön tuleen lähellä Pozillaa etsiessään tulituspaikkaa. Yksi kranaatti osui komentosillalle surmaten aluksen päällikön komentaja Sterkenburgin ja haavoittaen kolmea muuta. Seuraavana päivänä surmansa saanut päällikkö haudattiin sotilaallisin menoin Augustan hautausmaahan. Alus palasi 9. elokuuta tulituspaikalle hiljentäen rannikkopatterin ja toisen patterin 12. elokuuta.
Soemba ja tykkivene HMS Scarab tulittivat 13. elokuuta risteysaluetta lähellä Taorminaa. Alus vapautui Sisilian operaatioista 17. elokuuta liittoutuneiden vallattua saaren. Aluksen peräsimestä havaittiin vika, joka pakotti sen siirtymään Bizerteen telakalle 27. elokuuta. Vika esti alusta osallistumasta Salernon maihinnousuun operaatio Avalancheen.
Alus vapautui 31. elokuuta telakalta ja se suojasi 28. syyskuuta saattueita Bizertan ja Palermon välillä 4. lokakuuta asti. Alus jatkoi saattueiden suojaamista Bizertan, Gibraltarin ja Aleksandrian välisillä reiteillä 2. joulukuuta saakka, minkä jälkeen se oli huollettavana Aleksandriassa. Myöhemmin alus vieraili Haifassa, mikä tarjosi miehistölle vapaa hetken.
Alus lähti 25. joulukuuta Haifasta saattuetta suojaten La Valettaan Maltalle, jonne se saapui tammikuussa 1944. Alus kuului 22. tammikuuta sisaraluksensa kanssa lähelle Anziota koottua kontra-amiraali T. H. Toubridgen Peter Forcea. Aluksella tapahtui tulitoiminnan aikana putkiräjähdys, joka haavoitti useita miehistönjäseniä. Alus tulitti 24., 25. ja 27. tammikuuta Anzion kohteita ja se lähti 28. tammikuuta alueelta tankattavaksi Napoliin, jonne alus saapui 30. tammikuuta.
Alus lähti 1. helmikuuta Napolista tulitukiosastoon Gaetan rannikolle. Flores vapautti aluksen tehtävästä, kun havaittiin tykissä No.2 olevan halkeamia. Soemba palasi 4. helmikuuta Napoliin, josta se suojasi saattueita Maltalle, Tripoliin ja Gibraltarille.
Palvelus > Britteinsaarilla

Alus lähti 25. helmikuuta sisaraluksensa kanssa Maltalta Britteinsaarille vaihtaakseen käyttökelvottomat tykit uusiin. Alukset saapuivat 14. maaliskuuta Portsmouthiin, jossa ne siirrettiin laivastontelakalle huoltoon.
Alankomaiden meriministeri vara-amiraali Furstner vieraili 16. maaliskuuta esikuntapäällikkönsä kontra-amiraali Termijtelenin kanssa aluksella. Kuningatar Wilhelmina vieraili 22. maaliskuuta aluksella, jolloin osa miehistönjäsenistä palkittiin ansioistaan kunniamerkein. Toukokuun lopulla alus palasi sisaraluksensa kanssa palvelukseen aloittaen tykistöharjoitukset.
Alus suojasi 3.-5. kesäkuuta saattueita Englannin etelärannikolla. Normandian maihinnousun alettua 6. kesäkuuta alus liitettiin Yhdysvaltain vastuulla olevalle Utah-sektorille risteilijöiden HMS Hawkinsin ja HMS Enterprisen kanssa. Soemba tulitti ensimmäisen päivänä aikana kahta rannikkolinnaketta ja ilmatorjunta-asemia. Alus tulitti 10. kesäkuuta alkaen rannikkopattereita pääosin päällikkönsä osoittamiin maaleihin yhdysvaltalaisten jättäessä aluksen johtamisen vähälle huomiolle. Alus lähti 12. kesäkuuta Plymouthiin täydentämään ammuksia, korjaamaan kaikuluotaimen ja tutkan sekä vastaanottaakseen lyhytaaltovastaanottimen.
Soemba sai 27. kesäkuuta käskyn vapauttaa sisaraluksensa brittiläisten valvomalta sektorilta, jonne se saapui 29. kesäkuuta aloittaen tulitoiminnan. 700 metrin päässä ankkurissa olevaan HMS Dragoniin osui 8. heinäkuuta kello 07.30 minisukellusveneen laukaisema torpedo. Saksalainen lentokone pudotti 10. heinäkuuta aluksen ympäristöön miinoja, joista kaksitoista räjähti osuessaan veteen. Alus säilyi kuitenkin vaurioitta.
Alus saapui 11. heinäkuuta Portsmouthiin, jossa sen tykit tarkastettiin. Tarkastuksessa havaittiin tykkien olevan jälleen käyttökelvottomassa kunnossa, mutta korvaavia ei ollut saatavissa. Alus lähti 20. heinäkuuta saattueen mukana Lontooseen, jossa se ankkuroitui Shadwell New Basiniin.
Päälliköt

Aluksen päällikköinä olivat:
komentajakapteeni Johan Christiaan Cornelis 25. huhtikuuta 1940 - 17. tammikuuta 1941
komentaja Petrus Johannes Gerrit Huijer 17. tammikuuta 1941 - 25. huhtikuuta 1943
komentaja Joseph Johan Matthijs Sterkenburg 25. huhtikuuta - 5. elokuuta 1943 (kuollut)
luutnantti Anthonie van Miert 5. elokuuta - 1. syyskuuta 1943
luutnantti Pieter Atzo de Boer 1. syyskuuta - 28. lokakuuta 1943
luutnantti Henri Herman Laurens Propper 28. lokakuuta 1943 - 26. elokuuta 1944
luutnantti Theodoor Brunsting 26. elokuuta - 22. lokakuuta 1944
luutnantti Sako Lambertus de Jong 22. lokakuuta 1944 - 6. elokuuta 1945
luutnantti Hendrik Anthonius van oorde 6.-19. elokuuta 1945
luutnantti Jacobus Johannes Hogendoorn 19. elokuuta 1945 - 21. joulukuuta 1946
Viirukurkkutyranni

| Viirukurkkutyranni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Ruostetyrannit Myiotheretes
Laji::  striaticollis
Kaksiosainen nimi
 Myiotheretes striaticollis  (P.L. Sclater, 1853) 
Alalajit
 M. s. pallidus  M. s. striaticollis 
Katso myös
   Viirukurkkutyranni Wikispeciesissä   Viirukurkkutyranni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirukurkkutyranni (Myiotheretes striaticollis) on Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan viirukurkkutyranni on noin 23 cm. Päästään ja selästään laji on ruskea ja siivet ja pyrstö ovat harmaammat. Kurkku on linnulla valkoinen ja siinä on tiheästi mustia pystyraitoja. Viirukurkkutyrannin rinta ja vatsa ovat väritykseltään oranssinruskeat. M. s. pallidus -alalaji on väriltään nimialalajia vaaleampi. Ulkonäöltään viirukurkkutyranni muistuttaa kolumbianruostetyrannia (Myiotheretes pernix), mutta on sitä kookkaampi ja kurkun raidoitus on selkeämpää.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viirukurkkutyrannia tavataan Andeilta vyöhykkeeltä, joka ulottuu Kolumbiasta etelään aina Argentiinan pohjoisosiin saakka. Linnun elinympäristöä ovat puoliavoimet maat, joilla kasvaa pensaikkoa ja puita. Laji välttelee tiheitä metsiä ja hyvin kosteita tai kuivia alueita. Viirukurkkutyrannin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 2 000–3 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Viirukurkkutyrannit liikkuvat yleensä yksin tai pareittain. Laji syö hyönteisiä, joita se pyydystää ilmasta. Viirukurkkutyrannin pesimäkausi kestää tammikuulta heinäkuulle.
Viktor Emanuel II:n monumentti

Viktor Emanuel II:n monumentti
Kuva etuviistosta
Viktor Emanuel II:n monumentti on suuri marmorinen monumentti Rooman keskustassa, toiselta nimeltään Altare della Patria eli Isänmaan alttari. Monumentin suunnitteli Giuseppe Sacconi vuonna 1885, sen tekemiseen osallistuivat monet kuvanveistäjät Italian eri osista, se vihittiin 1911 ja valmistui lopullisesti 1925. Monumentti on pystytetty yhdistyneen Italian ensimmäisen kuninkaan Viktor Emanuel II:n kunniaksi. Monumentissa on majesteetillinen portaikko, korinttilaisia pylväitä, kuninkaan ratsastajapatsas ja kaksi jumalattaren kuvaa. Koko teos on 135 metriä leveä ja 70 metriä korkea. Materiaalina on käytetty poikkeuksellisen hohtavan valkoista marmoria Botticinosta Bresciasta. Patsaan jalustassa on Italian yhdistymisen museo. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen monumenttiin lisättiin Italian tuntemattoman sotilaan hauta.
Lenni Viitala

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lenni Viitala |  Lenni Viitala |  Lenni Viitala |  |
Maa:   Suomi
Miesten vapaapaini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 |  52 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1946 | 52 kg |  |
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Praha 1947 | 52 kg |  |
Vilho Lennart ”Lenni” Viitala (8. marraskuuta 1921 Nurmo – 24. helmikuuta 1966 Jyväskylän mlk) oli suomalainen painija ja vapaapainin olympiavoittaja vuodelta 1948.
Viitala voitti vapaapainin Euroopan mestaruuden Tukholmassa vuonna 1946 ja seuraavana vuonna Prahassa kreikkalais-roomalaisen painin EM-pronssia. Lontoon 1948 olympialaisissa hän kilpaili vapaapainin alle 52-kiloisten sarjassa. Ensimmäisellä ottelukierroksella hän voitti sittemmin hopeamitalin saavuttaneen turkkilaisen Halit Balamirin pistein 2–1, seuraavassa ottelussaan belgialaisen Adolphe Lamotin selätyksellä ajassa 14.11 ja sitten yhdysvaltalaisen Billy Jerniganin pistein 3–0. Ratkaisuottelussa hän voitti pistein 3–0 ruotsalaisen Thure Johanssonin, joka sijoittui pronssille. Viitala myöhästyi palkintojenjaosta ja sai kultamitalinsa vasta myöhemmin.
Viitala sijoittui Helsingin vapaapainin MM-kisoissa 1951 kärpässarjan kuudenneksi.
Viitala voitti Suomen mestaruuden vapaapainissa vuosina 1946–1949 ja 1956 sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa vuonna 1953. Hän edusti urallaan Vaajakosken Terää, Seinäjoen Sisua ja Nurmon Jymyä.
Saavutuksia

Olympiakultaa Lontoo 1948 (vapaapaini, sarja 52 kg)
Euroopan mestaruus 1946 (vapaapaini, sarja 52 kg)
EM-pronssia 1947 (kreikkalais-roomalainen paini, sarja 52 kg)
Justin Welby

| Justin Welby |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1956 
Ammatti:  piispa
Arvonimi: Canterburyn arkkipiispa
Muut tiedot
Järjestö:  Englannin kirkko
 Nimikirjoitus
Justin Welby (s. 1956 Lontoo) on toiminut Canterburyn arkkipiispana eli anglikaanisen kirkon johtajana vuodesta 2013. Hän ilmoitti marraskuussa 2024 eroavansa virasta.
Elämäkerta

Welby opiskeli Eton Collegessa ja Trinity Collegessa, Cambridgessa aineinaan historia ja oikeustiede. Ennen pappisuraansa hän työskenteli viisi vuotta Pariisissa ranskalaisen öljy-yhtiön Elf Aquitainen palveluksessa ja kuusi vuotta Lontoossa Enterprise Oilin palveluksessa, jossa hän toimi Pohjanmeren ja Länsi-Afrikan öljyn jalostuksen asiantuntijana.lähde?
Welby erosi öljyteollisuuden palveluksesta uskonnollisen herätyksen jälkeen vuonna 1989 lukeakseen papiksi. Hän sai oppiarvon teologiassa St John's Collegesta Durhamin yliopistosta. Hänet nimitettiin 2011 Durhamin piispaksi Tom Wrightin seurajana. Hänestä tuli Canterburyn arkkipiispa vuonna 2013 Rowan Williamsin jälkeen.
Welby ilmoitti marraskuussa 2024 eroavansa tehtävistään Canterburyn arkkipiispana. Eropäätös seurasi kohua, joka liittyi lasten hyväksikäyttöön Englannin kirkossa. Welbyn katsottiin jättäneen ilmoittamatta John Smyth -nimisestä lasten hyväksikäyttäjästä, vaikka hänellä oli ollut siihen mahdollisuus ja velvollisuus. Welbyn seuraajasta ei ollut heti selvyyttä, eikä ero astunut voimaan välittömästi.
Yksityiselämä ja mielipiteet

Welby on Kenian ja Nigerian politiikan ja historian asiantuntija. Hänen mielenkiinnon kohteisiinsa kuuluvat ranskalainen kulttuuri, purjehdus ja politiikka. Hänen puolisonsa on Caroline. Parilla on kaksi poikaa ja kolme tytärtä. Pari menetti vuonna 1983 seitsenkuukautisen tyttären auto-onnettomuudessa Ranskassa.
Welby hyväksyy naispiispuuden. Hän kuitenkin vastustaa samaa sukupuolta olevien avioliittoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Justin Welby Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  UK Parliament 
Muut:  IdRef
Edward Snowden

| Edward Snowden |
| --- | --- |
 Snowden vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1983 (ikä 41)  Elizabeth City, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen  venäläinen (2022–)
Ammatti:  infrastruktuurianalyytikko, ylläpitäjä
Puoliso:  Lindsay Mills (vih. 2017)
Lapset:  2
Muut tiedot
Järjestö:  CIA, NSA
 Nimikirjoitus
Edward Joseph Snowden (s. 21. kesäkuuta 1983 Elizabeth City, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat) on yhdysvaltalais-venäläinen tietotekniikka-ammattilainen ja ”pilliin puhaltaja”, joka tunnetaan vuonna 2013 tekemistään huippusalaisten joukkovalvontaa koskevien asiakirjojen paljastuksista.
Snowden nousi kesäkuussa 2013 kansainväliseen huomioon vuodettuaan useille tiedotusvälineille tuhansia huippusalaisia asiakirjoja, jotka hän oli saanut haltuun tehdessään työtä Yhdysvaltain kansallisen turvallisuuspalvelun (NSA) puolustusurakoitsijana Dellille ja Booz Allen Hamiltonille. Pentagonin papereista tunnettu Daniel Ellsberg on kutsunut Snowdenin tietovuotoa merkittävimmäksi Yhdysvaltain historiassa.
Snowden työskenteli Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelulle (CIA) ylläpitäjänä ja Yhdysvaltain puolustustiedustelupalvelulle (DIA) vastavakoilukouluttajana. Hän teki myöhemmin töitä yksityiselle tiedustelualihankkijalle Dellille NSA:n vartioasemassa Japanissa. Maaliskuussa 2013 Snowden liittyi Booz Allen Hamilton -nimiseen konsulttiyritykseen ja teki töitä NSA:n keskuksessa Havaijilla.
Ura > Tiedustelupalvelussa

Snowden värväytyi Yhdysvaltain armeijaan vuonna 2003. Hänen tavoitteenaan oli päästä erikoisjoukkojen mukana osallistumaan Irakin sotaan, mutta hän joutui keskeyttämään armeijan loukattuaan harjoituskaudella jalkansa. Tämän jälkeen hän työskenteli vartijana NSA:n laitoksessa, mistä hän siirtyi CIA:n palvelukseen. CIA:lla Snowden eteni varsin nopeasti, vaikka tuossa vaiheessa hän ei ollut vielä edes valmistunut high schoolista. Vuonna 2007 CIA lähetti Snowdenin työskentelemään Geneveen, jossa hänellä oli pääsy valtavaan määrään salaista tiedustelutietoa. CIA:lle työskennellessään Snowden alkoi kyseenalaistamaan tiedustelupalvelun toiminnan oikeellisuutta. Brittilehti The Guardianille antamassaan haastattelussa hän kertoo CIA:n esimerkiksi värvänneen sveitsiläisen pankkiirin luovuttamaan CIA:lle salaisia pankkitietoja juottamalla tämän ensin tarkoituksella humalaan, yllyttämällä tätä sen jälkeen ajamaan autolla ja lopuksi uhkaamalla pankkiiria rattijuopumustuomiolla, jos tämä ei auttaisi heitä. Snowden lopetti CIA:ssa vuonna 2009 siirtyäkseen työskentelemään NSA:lle toimineelle alihankkijalle. NSA lähetti Snowdenin ensin Japaniin ja myöhemmin Havaijille, jossa hän työskenteli aina kesäkuuhun 2013 saakka.
Poliittiset näkemykset

Snowden on kertonut äänestäneensä kolmannen puolueen ehdokasta Yhdysvaltain vuoden 2008 presidentinvaaleissa. The Guardianille antamassaan haastattelussa Snowden kertoi uskoneensa Obaman vaalilupauksiin, mutta pettyneensä tämän toimintaan presidenttinä. Vuoden 2012 vaaleissa Snowden tuki rahallisesti laajaa yksilönvapautta ja heikkoa liittovaltiota kannattanutta Ron Paulia.
Reaktioita

Yhdysvallat mitätöi 23. kesäkuuta Snowdenin passin. Samana päivänä hän lensi Hongkongista Moskovaan, mutta ilman matkustusasiakirjaa hänellä ei ollut pääsyä pois Moskovan lentokentältä.
Heinäkuun alussa 2013 Bolivian presidentti Evo Moralesia Moskovasta kuljettanut kone joutui muuttamaan reittiään, sillä Snowdenin epäiltiin olevan koneessa. Ranska ja Portugali kielsivät koneelta pääsyn ilmatilaansa, ja lopulta se laskeutui Itävaltaan, missä maan ulkoministeriön tiedottaja vahvisti, ettei Snowden ole koneessa.
Syksyllä 2013 Snowden oli ehdolla Euroopan parlamentin jakaman Saharov-palkinnon saajaksi, mutta palkinto myönnettiin Malala Yousafzaille. Joulukuussa 2013 Snowden valittiin äänestyksessä The Guardian -lehden vuoden henkilöksi yli 40 %:n äänimäärällä.
Yksityiselämä

Snowden meni naimisiin Lindsay Millsin kanssa vuonna 2017. Parilla on kaksi lasta. Snowden ilmoitti vuonna 2020 hakevansa Venäjän kansalaisuutta, mutta aikovansa kuitenkin säilyttää myös Yhdysvaltojen kansalaisuuden. Hän sai Venäjän kansalaisuuden syyskuussa 2022. Snowden vannoi sen jälkeen uskollisuuden valan Venäjälle ja sai myös maan passin. Hänen asianajajansa Anatoli Kutšerenan mukaan Snowdenia ei voida enää luovuttaa Venäjältä ulkomaille.
Snowdenista kertovia teoksia

Laura Poitras on ohjannut Snowdenista Oscar-palkitun dokumentin Citizenfour (2014). Oliver Stone ohjasi vuonna 2016 ensi-iltansa saaneen Snowdenista tehdyn draamaelokuvan nimeltään Snowden. Hänen muistelmateoksensa Pysyvästi merkitty julkaistiin syksyllä 2019.
Kirjallisuutta

Greenwald, Glenn: Ei pakopaikkaa: Edward Snowdenin valinnat.  ((No Place to Hide: Edward Snowden, the NSA, and the U.S. Surveillance State, 2014.) Suomentanut Tero Valkonen)  Turku:  Gummerus, 2014.  ISBN 978-951-20-9513-1
Snowden, Edward: Pysyvästi merkitty.  ((Permanent Record, 2019.) Suomentanut Jorma-Veikko Sappinen)  Helsinki:  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-44759-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edward Snowden Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Edward Snowden Wikisitaateissa
Edward Snowden Twitterissä
Edward Snowden (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomien kokoelma Edward Snowdenia koskevista artikkeleista.
Maass, Peter: How Laura Poitras Helped Snowden Spill His Secrets The New York Times.  18. elokuuta 2013. (englanniksi)
Edward Snowdenin haastattelu: ”Edward Snowden On Trump, Privacy, And Threats To Democracy”, haastattelijana Brian Williams, MSNBC The 11th Hour 17.9.2019 (YouTube)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Voitto Vilermo

Voitto Kullervo Vilermo (9. heinäkuuta 1927 – 2003) oli suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Vilermo edusti urallaan Helsingin Kullervoa 1945–1946 ja 1948–1954, Kiffeniä 1946–1947, Jakobstads Bollklubbia 1956 ja Helsingin Palloseuraa 1957–1960. Hän voitti HPS:ssa Suomen mestaruuden 1957. Kaikkiaan Vilermo pelasi seitsemän kauden aikana 95 mestaruussarjan ottelua.
Vilermo pelasi Suomen maajoukkueessa vuonna 1958 kolme maaottelua.