stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miia Nuutila
Muuta

16-vuotiaaksi asti Nuutila pelasi menestyksekkäästi koripalloa, ja hänen joukkueensa voitti A-tyttöjen SM-kultaa.
Nuutila oli naimisissa ohjaaja-muusikko Kari Nenosen kanssa 1990-luvulta saakka ja heillä on kaksi lasta. He saivat virallisen eron tammikuussa 2016. Nuutila seurusteli Jean S. -yhtyeen laulusolistin Antti Paavilaisen kanssa keväästä 2015 alkaen ja he avioituivat syyskuussa 2016. Nuutila on tehnyt sanoituksia muun muassa Tuohimaa-yhtyeelle ja Nenosen Nainen kuin omena – Kai puusta pudonnut -näytelmän sävellyksiin.
Nuutila toimii myös energiahoitajana ja henkisenä valmentajana.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / TV-elokuva / Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2001 | Lilja |  |
| 2005 | FC Venus | Katariina |
| 2006 | Suden arvoitus | Kirsti Köngäs |
| 2007 | Talolliset.fi | Minna |
| 2010 | Napapiirin sankarit | Marjukka |
| 2013 | 21 tapaa pilata avioliitto | Tiina |
| 2015 | Napapiirin sankarit 2 | Marjukka |
| 2018 | Tyhjiö | opettaja |
| 2022 | Pohjolan satoa | Pia |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Elokuva / TV-elokuva / Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1997 | Kotikatu | E. K. Erkkilä |
| 1998 | Putkinotko | Svea |
| 1998–1999 | Vain muutaman huijarin tähden | kulttuurisihteeri Suvi Aaltonen |
| 1998–2002 | Isänmaan toivot | Titta Kultanen |
| 2001 | Salatut elämät | Anna Järvinen |
| 2001 | Peräkamaripojat | Suvi Pohto |
| 2001–2002 | Vaimonsa mies | Tuuli Kontio |
| 2001–2002 | Mooseksen perintö | Suvi Pohto |
| 2003 | Aarresaaren sankarit | äiti |
| 2005 | Tahdon asia | Helena Rouhiala |
| 2005 | Thilia Thalia | ohjelman juontaja |
| 2006–2007 | Turvetta ja timantteja | Suvi Pohto |
| 2007–2016 | Maajussille morsian | ohjelman juontaja |
| 2008–2011 | Jopet Show | monia rooleja |
| 2010 | Alamaailma-trilogia: Vanki | Sari Viitasalo |
| 2012 | Kotikatu | Helena Rouhiala |
| 2014 | Kadonnut: Joulupukki | Joulumuori |
| 2015 | Pintaa syvemmältä | Maisa |
| 2016–2020 | Ex-onnelliset | Laura Kekkonen |
| 2018 | Korpelan kujanjuoksu | retkeilijä |
| 2019 | Sorjonen | luokanvalvoja |
| 2022– | Syke | Raila Lehtelä |
Teatteritöitä

Espoon Kaupunginteatteri
Tulitikkuja lainaamassa, 2003 (Kaisa Karhutar)
Helsingin kaupunginteatteri
Vaahteramäen Eemeli, 2001-2002 (Liina-piika)
Pyynikin kesäteatteri
Vain muutaman huijarin tähden, 2002 (Suvi Aaltonen)
Tampereen komediateatteri
Ulvova mylläri, 2001 (Sanelma Käyrämö)
Keski-Uudenmaan Teatteri
Kihlaus, 2000-2001 (Herrojen Eeva)
Riihimäen teatteri
Kultainen vasikka, 1999-2000 (Eedit)
Teatteritöitä > Muut työt

Nainen kuin omena- kai puusta pudonnut. Dialogeja ja lauluja naisen kehosta, 2006
Kaipuusta pudonnut. Runo- ja lauluilta KOM-ravintolassa, 2005-
Sade sentään piiskasi ikkunaa. Runo- ja lauluilta, 2002-
Palkintoja ja tunnustuksia

Vuoden nuori lausuja, 1992
Parhaan naisnäyttelijän Venla (Tahdon asia -tv-sarja), 2006
Vuoden positiivisin helsinkiläinen, 2007
Parhaan naisesiintyjän Kultainen tv -palkinto, 2007
Keltto

Keltto (ven. Колтуши, Koltuši, ruots. Keltos, Kieltis) on maaseutuasutus Seuloskoin piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Siellä on asukkaita on 9 085, ja sen keskus sijaitsee 12 kilometriä Pietarista itään.
Keltossa on myös Inkerin kirkon luterilainen seurakunta, joka nykymuodossaan perustettiin vuonna 1989. Kelton kirkko rakennettiin Kolpinan kylään (ven. Колбино, Kolbino), ja se vihittiin käyttöön vuonna 1992. Samassa kylässä on myös S. J. Laurikkalalle nimetty teologinen instituutti, josta valmistuu muun muassa pappeja Inkerin kirkolle. Utsjoen seurakunta tukee Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen välityksellä Inkerin kirkon Kelton koulutuskeskuksen toimintaa. Sen vieressä on vanhusten palvelutalo, jossa noin puolet asiakkaista on inkeriläisvanhuksia. Keltossa on myös nuorempia inkeriläisiä yksityisyrittäjiä, jotka ovat perustaneet muun muassa matkailu- ja majoituspalveluja.
Historia

Keltto -nimen alkuperä on epäselvä.  Vielä 1900-luvun alussa käytettiin lajasti rinnakkain muotoa "Kelttu". Kansatieteilijä E. H. Buschin mukaan se merkitsisi autiomaata. Myös lausuttu otaksuma, että nimi olisi yhteydessä "keltaisen" kanssa, koska hiekkamaa on senväristä. Seurakunnan tarkkaa perustamisajankohtaa ei tiedetä, mutta vuonna 1628 se oli jo olemassa. Kirkonkylä sijaitsi Ruotsin vallan aikana Uudessakylässä. Pohjansodassa kirkko hävitettiin ja rakennettiin uudelleen Kirkonpellonkylään. Kirkko otettiin seurakunnalta pois vuonna 1939, ja se purettiin vuonna 1941, ja sen puutavara käytettiin raaka-aineeksi ampumahautoihin. Seurakuntalaiset kokoontuivat vielä tämän jälkeen muun muassa jumalanpalveluksiin vanhalla hautausmaalla kirkon lähellä.
Keltossa toimi Ivan Pavlov, joka tutki neurologiaa vuonna 1926 perustetussa tutkimuslaitoksessaan. Hänet tunnetaan varsinkin koirien kanssa tekemiensä kokeiden perusteella muodostamastaan Pavlovin teoriasta. Pavlovin asunto on museo, jonne pääsee tilauksesta.
Kelton pohjoispuolella Pietarista Seuloskoin kaupungin kautta Laatokan rantaan kulkee Elämän tie, joka vuosina 1941–1943 yhdisti saksalaisten piirittämän Leningradin maan pääosaan. Elämän tietä pitkin piiritykseen joutuneille tuotiin ruokaa, ja tätä tietä pitkin maaliskuussa 1942 inkeriläiset karkotettiin piirityksestä Siperiaan. Elämän tien varrella on runsaasti muistomerkkejä ja Laatokan rannassa on museo.
Kelton kylät

Ala-Kalttina, Ansareinmäki, Autio (Pappilanautio), Tuprova, Haapoja, Hirvonen (Hirvosi), Hännikäinen, Häsälä, Jaanila, Jorohkova, Kankurinmäki, Kanninen, Karjalankylä, Keltto, Kirkonpelto, Kolpina, Korkkina, Koski, Likolampi, Maaslova, Mustapää, Määhnälä, Ollikkaismäki, Orava, Pieni-Manuskala, Poru, Puntala, Pustoska, Rosmittala, Saakrova, Sarvela, Seltsoi (Voeikovo), Suoranta (Suoranda), Suuri-Manuskala, Tauru, Tokkari, Valittula, Vanhakylä, Virkkilä, Ylä-Kalttina
Aiheesta muualla

Kolmisatavuotinen Keltto, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 27.04.1930, nro 17, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Inkere
Jaama
Järvisaari
Haapakangas
Hatsina
Hevaa
Hietamäki
Kaprio
Kattila
Keltto
Kolppana
Koprina
Kupanitsa
Lahti
Lempaala
Liissilä
Markkova
Miikkulainen
Moloskovitsa
Narvusi-Kosemkina
Novasolkka
Pyhä Maria (Pietari)
Pähkinälinna
Ropsu
Rääpyvä
Saari
Serepetta
Siestarjoki
Skuoritsa
Soikkola
Spankkova
Toksova
Tuutari
Tyrö
Valkeasaari
Venjoki
Viron Inkeri
Vuole
Katri Karasma

Katri Karasma (ent. Sarmavuori)
Katri Karasma (e. Sarmavuori, o.s. Meriö, vuodesta 2012 Karasma,  s. 31. heinäkuuta 1945 Helsinki) on äidinkielen didaktiikan emeritaprofessori Turun opettajankoulutuslaitoksessa.
Karasma koulutti äidinkielen opettajia professorina vuodesta 1979 lähtien. Koulutettavat olivat luokanopettajia ja aineenopettajia. Hän toimitti vuosina 1984 ja 2014 juhlakirjan professori Inkeri Vikaiselle. Teokset ovat Opetustiede ja opetuksen tutkimus (1984) ja Opetustieteen perustajan juhlakirja (2014). Hän on käyttänyt edustamastaan äidinkielen didaktiikan tutkimussuunnasta termiä "äidinkielen opetustiede" (ei itsenäinen tieteenala eikä oppiaine). Sen tutkimusalaan kuuluvat lukeminen, lukuharrastus, kirjoittaminen, puhuminen, draama, kirjallisuus, kielentuntemus ja media. Karasma on selvittänyt myös satuteoriaa sekä kehittänyt toiminnallista kielioppia. Hän on perustanut aikakauskirjan Äidinkielen opetustiede (lopetettu 2015) ja Äidinkielen Opetustieteen Seuran. Hän on toiminut useissa kirjailijanimikkoseuroissa ja perustanut Kaarina Helakisa -seura ry:n sekä ollut mukana noin sadan muun ihmisen kanssa perustamassa Tove Jansson -seura ry:tä.
Aikakauskirjasta Äidinkielen opetustiede ilmestyi juhlanumero 44/2015 Karasman 70-vuotispäiväksi. Hän julkaisi tiederunoja ja osaston äidinkielen opettajalle runokokoelmassa Tie kauaksi 2014. Hän toimii Espoon kirjailijoissa ja on ollut Helsingin seudun äidinkielen opettajat ry:n puheenjohtaja vuodesta 2015. Hän on tehnyt omaelämäkerran Portailla 2005 ja muistelmat Katariinan kamarissa — myrskyävällä merellä 2017. Hän oli Nuorten kirjoittajakurssin järjestäjänä 2013, 2016, 2017 ja 2018.lähde?
Facebook-sivusto Äidinkieli oppiaineena
Julkaisuja > Äidinkielen opetuksen tutkimus

Lasten kielellinen kehitys koulun alussa. 1979. Väitöskirja.
Lasten kielen oppiminen. Gaudeamus 1982.
Äidinkielen opetustieteen perusteet. 1993.  Äidinkielen Opetustieteen Seuran Tutkimuksia 8.
Lukijatutkimuksia tieteiskirjallisuudesta. 1995.
Lasten- ja nuortenkirjallisuuden maailma. 1993.
Lukijatutkimuksia muumiteksteistä. 1995.
Äidinkielen opetuksen tutkimusten bibliografia 1991-95. 1996.
Draamaopetuksen perusaskelia. (toim.) 1996.
Tie kiinnostukseen. Lukemisen ja kirjallisuuden opetuksen aktivointimenetelmät. Helsinki: BTJ Kirjastopalvelu Oy 1998.
Alkuaskelet äidinkieleen ja kirjallisuuteen. Äidinkielen Opetustieteen Seuran julkaisuja 2003.
Miten opetan ja tutkin äidinkieltä ja kirjallisuutta? Äidinkielen opetustieteen perusteet. BTJ Kustannus Oy 2007.
Kirjan toinen, uusittu painos 2011  verkkojulkaisuna: http://www.aidinkielenopetustieteenseurary.com (Arkistoitu – Internet Archive) > Verkkojulkaisut
Opi ja ohjaa kirjoittamista. BTJ Kustannus 2010.
Opi ja ohjaa lukemista. Avain 2011.
Suomi toisena kielenä –opetustieteen perusteet. Finn Lectura 2012.
Yhdessä Pirjo Suvilehdon kanssa Ihmejuttuja ja tavattomia tarinoita. Lasten- ja nuortenkirjallisuuden maailma. Avain 2014, 323 s. (K:n osuus 238 s.).
Aapisesta ylioppilaskokeeseen. Äidinkielen opetuksen historia. Äidinkielen Opetustieteen Seuran julkaisuja 2014, 340 s.
KRISTALLIPALLO – äidinkielen opetuksen käsitteet. Opus Liberum 2018, 376 s.
Adolf Iwar Arwidsson – edelläkävijä. A. I. Arwidsson -kerho 2019, 136 s.
AIKKA-puun omenia. Kustannus HD 2020, 200 s.
AIKKA-puun satakieli. Kustannus HD 2022, 271 s.
Julkaisuja > Muita julkaisuja

Albergan aarteet. Espoon kirjailijoiden vaiheet ja teokset. OK-kirja 1999.
Espoolaiskirjailijat. OK-kirja 2006.
Portailla. OK-kirja 2005. Omaelämäkerta.
Ihmettelyä, elämää, työtä. Fenix-Kustannus Oy 1999.
Sykettä (nimellä Katja Nortela) OK-kirja 2001.
Tie kauaksi. Runoja. RKS Tietopalvelu Oy 2014, taiteilijanimi: Katja Karasma.
Suomen runoretkelle hei! Taiteilijanimi Katja Karasma. Mediapinta 2017.
Katariinan kamarissa — myrskyävällä merellä. Prometheus 2017. Muistelmat.
Kerhosta yhdistykseksi. Helsingin seudun äidinkielen opettajat ry:n historiikki. 2019, 218 s.
Laiturin kaisla mietiskelee. Nimellä Katja Karasma. Runoja. Madiapinta 2021.
Joulun aika, talven taika. Runoja. Mediapinta 2021.
Artikkeleja
Motivation Drama — Opening the Text in a Classroom. Sino-US English Teaching, vol. 11, No. 9, 631-638. ISSN 1539-8072 (Print), ISSN 1935-9675 (Online)
How to make grammar interesting and  nice with action grammar. US-China Foreign Language, May 2015, Vol. 13, No. 5, 341-348.
Motivointidraama avaa tien kirjallisuudesta kiinnostumiseen. Teoksessa Helstola, M. & Ruohomäki, I. (toim.) Ota minut tekemään. Draama ja teatteri osana äidinkielen ja kirjallisuuden opetusta. Äidinkielen opettajain liiton vuosikirja 2015, s. 51-61.
Tiedonvälitys ongelmana äidinkielen opetuksen kehittämisessä. Tiedetoimittaja-lehti 2/2020
Melankoliset suomalaiset kaipaavat komediaa. Kanava 2, 2023, s. 49-50
Elämässä tarvittavien taitojen oppiaine. Kotimaa 3.11.2023. s. 8.
Äidinkieli kokenut vähittäisen kasvun valta-aineeksi. Turun Sanomat 6.11.2023. s. 2.
Abckiriasta tekoälyyn – äidinkielen opetuksen vaiheet. Kasvatus & Aika 3, 2024, 136-150.  https://doi.org/10.33350/ka.142232
Leena Paasio ihanneammatissa. Intohimona Itämeri ja majakat. Onnimanni 4, 2024, 11-13.
Kirjallisuutta

Vaiettu villiruusu : kun uudistus juuttuu hallintoon : Katri Sarmavuoren juhlakirja merkkipäiväksi 31.7.1995, toimittanut Sirkka-Liisa Rauramo. Turun yliopisto; Äidinkielen opetustieteen seura [jakaja], 1995. Sarja: Äidinkielen opetustieteen seuran tutkimuksia, 0785-1154 ; 10.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Antero Salmenkivi

Otto Antero Salmenkivi (25. kesäkuuta 1931 Viipuri – 29. tammikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen, Kansallista kokoomusta edustanut, kansanedustajana ja puolueensa eduskuntaryhmän puheenjohtajana toiminut poliitikko.
Salmenkivi oli koulutukseltaan diplomi-insinööri ja lainopin kandidaatti. Vuosina 1956–1974 hän työskenteli pääasiassa maanmittausinsinöörin tehtävissä, viimeksi Turun ja Porin läänin apulaismaanmittausinsinöörinä.
Kansanedustajaksi Salmenkivi tuli vuonna 1970 Uudenmaan läänin vaalipiiristä ja toimi kansanedustajana kuolemaansa asti vuonna 1979. Eduskunnan valiokunnista hän kuului laki-, perustuslaki-, sosiaali- ja ulkoasiainvaliokuntiin. Presidentin valitsijamiehenä hän toimi vuosina 1968 ja 1978.
Salmenkiven seuraajaksi kansanedustajana hänen kuolemansa jälkeen tuli Toivo Mäkynen.
Martti Salminen (poliitikko)

Martti Johannes Salminen (14. heinäkuuta 1901 Pori – 29. huhtikuuta 1993 Kuopio) oli suomalainen Kansallisen Kokoomuksen poliitikko, joka toimi kansanedustajana Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä tammikuusta 1956 helmikuuhun 1962.
Salminen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1921 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi hän valmistui vuonna 1928. Suurimman osan työurastaan hän toimi Maaningalla Pohjois-Savon kasvinviljelyskoeaseman johtajana. Kunnallispolitiikassa Salminen vaikutti Maaningalla, toimien sekä kunnanvaltuuston että kunnanhallituksen puheenjohtajana.
Salmisen vanhemmat olivat vaihdemiesten esimies Kaarle Aukusti Salminen ja Eeva Sofia Pursiainen. Salminen oli naimisissa Laina Amanda Luukkosen kanssa vuodesta 1929 lähtien. Heidän pojastaan Simo Kalle Salmisesta (s. 1930) tuli lääketieteen ja kirurgian tohtori. Sotilasarvoltaan Salminen oli kapteeni.
Tauno Viljanen

Tauno Viljanen
Tauno Viktor (T. V.) Viljanen (6. syyskuuta 1901 Helsinki – 17. huhtikuuta 1973) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi Suomen yleisesikunnan päällikkönä vuosina 1955–1961.
Viljanen valmistui 2. reserviupseerikurssilta 1921, Kadettikoulusta vuonna 1925 ja Sotakorkeakoulusta 1927. Hän palveli Suomen Valkoisessa Kaartissa 1922–1927. Hän opetti Taistelukoulussa vuosina 1927–1930. Viljanen työskenteli yleisesikunnassa toimistoupseerina 1930–1936. Komppanianpäällikkönä hän oli Jääkäripataljoona 3:ssa 1937–1938. Hän toimi puolustusministeriössä koulutusosastolla toimistoesiupseerina vuosina 1938–1939.
Viljanen toimi talvisodassa Kannaksen armeijan esikunnassa toimistoesiupseerina ja  myöhemmin I armeijakunnan esikuntapäällikkönä. Hän toimi jatkosodassa vuosina 1941–1942 päämajan operatiivisessa osastossa Maavoimatoimiston päällikkönä. Viljanen komensi 12. joulukuuta 1942 alkaen jalkaväkirykmentti 16:a ja 16. marraskuuta 1943 alkaen jalkaväkirykmentti 1:ä. Aunuksen ryhmän operatiivisen osaston päällikkönä hän toimi 1944. Myöhemmin vuonna 1944 hän oli III armeijakunnan esikuntapäällikkönä.
Sodan jälkeen Viljanen oli pääesikunnan sotahistoriallisen toimiston päällikkö vuosina 1944–1946, jalkaväkirykmentti 9:n komentaja 1947–1948, Reserviupseerikoulun johtaja 1948–1952, pääesikunnan operatiivisen osaston päällikkö 1952–1954 ja yleisesikunnan päällikkö 1956–1961. Hän loi sotien jälkeen uudelleen aloitetulle reserviupseerikoulutukselle perusteet ja muodot.
Ylennykset: reservivänrikki 1921, vänrikki 1923, luutnantti 1925, kapteeni 1929, majuri 1939, everstiluutnantti 1941, eversti 19.11.1944, kenraalimajuri 26.1.1954, kenraaliluutnantti 8.2.1956.
Julkaisuja

Saksalaisten Saarenmaan-retki v. 1917 : maihinnousuoperaation taktilliset ja teknilliset toimenpiteet armeijan ja laivaston ollessa yhteistoiminnassa. Sotakorkeakoulun upseerikerhon julkaisuja n:o 2. Otava 1928
Maastoutuminen ja naamioituminen ; kirj. E. Hanell ja T. V. Viljanen. Otava 1931
Yleissotatieteellisiä huomioita. Tiede ja ase 1/1933
Metsätaistelukokemuksia : taistelut Argonnen metsässä liikuntasodan aikana 1914. Otava 1938
"Sotataito" ; "Maailmansota" ; Suomen vapaussota" ; "Aunuksen vapaustaistelu" ; kirj. G. von Schoultz, T. V. Viljanen, J. O. Hannula. Otava 1940
Suomen metsästysyhdistys ry : 100-vuotishistoriikki - Finska jaktföreningen rf.  Suomen metsästysyhdistys, Helsinki 1965
Tie kansainväliseen turvallisuuteen : liitteenä katsaus nykyiseen turvallisuustutkimukseen ; kirj. Kullervo Killinen, Onni Wiherheimo, T. V. Viljanen ; laatineet Vesa Seppälä, Kalevi Kivistö. WSOY 1965
Suomalainen upseerikoulutus 200 vuotta 1779-1979 ; julk. Jääkäriliitto r.y ym. ; toim. Pertti Kilkki ; kuv. Sampo Ahto ; kirj. Tauno Kuosa, T. V. Viljanen, Pertti Kilkki. Helsinki 1978
Nykyaikainen suurhyökkäys ja sen torjumisen edellytyksiä (kirjoitettu 1946) ; toimittaneet Petteri Jouko ja Eelis Turjanmaa. Suomalaisen sotataidon klassikot. Maanpuolustuskorkeakoulu, Helsinki 2012 (Teos digitaalisessa muodossa Doriassa)
Aiheesta muualla

Yleisesikuntakapteeni T. Viljanen : Armeijain moottoroiminen, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 01.06.1930, nro 22, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Langnau im Emmental

| Langnau im Emmental |
| --- | --- |

 vaakuna

 Langnau im Emmental
 Koordinaatit: 46°57′N, 7°48′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Bernin kantoni
Hallintoalue (Verwaltungskreis):   Emmental
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  48,38 km²
Korkeus:  643–1 332 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  9 419
 – Väestötiheys:  195 as./km²
 
 www.langnau-ie.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Langnau im Emmental on kunta Sveitsissä Bernin kantonissa. Kunnassa on vajaat 10 000 asukasta.
Maantiede

Langnau im Emmental sijaitsee Ilfisjoen laaksossa ja siihen laskevien purojen rinteillä, Emmejoen itäpuolella, Emmentalin laaksossa, Bernistä kolmisen kymmentä kilometriä itään.
Liikenne

SBB:n rautatie Bernistä ja Konolfingenistä Luzerniin kulkee Langnaun kautta. Kylästä on myös BLS:n rautatieyhteys Burgdorfiin.
Urheilu

Langnau on jääkiekkojoukkue SCL Tigersin kotipaikka.
Viljo Jääskeläinen

Viljo Herman Antero Jääskeläinen (20. huhtikuuta 1886 Sortavala – 18. elokuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen kalastusbiologi.
Jääskeläisen vanhemmat olivat vaatturimestari Antti Jääskeläinen ja Anna Tiilikainen. Hän pääsi ylioppilaaksi Sortavalan lyseosta 1906 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1913 ja maisteriksi 1919.
Jääskeläinen toimi Suomen kalastusyhdistyksen assistenttina 1913–1918, kalastushallituksen apulaiskalastusneuvoksena 1918–1923 sekä maataloushallituksen kalataloudellisen tutkimustoimiston kalastusbiologina vuodesta 1923 alkaen. Hän oli Helsingin suomalaisen lyseon opettajana 1926–1928, Suomen kalastusyhdistyksen sihteerinä 1919 ja 1922–1924, Suomen Kalastuslehden toimittajana vuonna 1919 ja 1922–1929 sekä Metsästys ja Kalastus-lehden toimittajana 1925–1926. Jääskeläinen toimi lisäksi Suomalais-venäläisen keskuskomitean asiantuntijana 1922 ja Laatokan kalakauppakomitean puheenjohtajana 1925.
Teoksia

Huomioita Kemijoen kalastosta. 2 nide. Suomen kalatalous 13. Suomen kalastusyhdistys, Helsinki 1913
Pohjois-Laatokan kaloista ja kalastuksesta. Suomen kalatalous 4. Suomen kalastusyhdistys, Helsinki 1917
Über die Nahrung und die Parasiten der Fische im Ladogasee nebst einem Verzeichnis der in Finnland bisher konstatierten Fischhelminthen nach ihren Wirten geordnet. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series A 14,3. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1921
Katsaus kalastuksiin merenrannikolla ja Laatokalla v. 1924. Maataloushallituksen tiedonantoja 167. Kalataloudellinen tutkimustoimisto, Helsinki 1925
Kalastuskirjanpito ; kirj. Viljo Jääskeläinen, Reino Sirola. WSOY 1934
Itä-Karjala kalastusalueena. Helsinki 1942
Kalastusoloista Itä-karjalassa. Helsinki 1942
Toimitustöitä

Valamo ; valokuvat Heinrich Iffland ; toim. Viljo Jääskeläinen. Otava 1933
Suomennoksia

F. A. Mitchell Hedges : Kamppailuja jättiläiskalojen kanssa : seikkailuja valtamerillä ; valokuvannut Lady Richmond Brown ; lyhennellen suomentanut Viljo Jääskeläinen. WSOY 1936
Aiheesta muualla

Kalastusneuvos Viljo Jääskeläinen : Kala hoidokkinamme. Piirteitä kalanviljelyksestä ja kalanistutuksista maassamme, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 30.03.1930, nro 13, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Veikko Salmi (kansanedustaja)

Kaarlo Veikko Salmi (3. toukokuuta 1918 Ilmajoki – 6. toukokuuta 1989 Seinäjoki) oli suomalainen poliitikko. Salmi toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1970–1975 edustaen Vaasan läänin vaalipiiriä. Kunnallispolitiikassa Salmi toimi Varkauden ja Seinäjoen kauppalanvaltuustojen, Seinäjoen kaupunginvaltuuston sekä Seinäjoen kauppalanhallituksen jäsenenä.
Salmi toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1962 ja 1968. Hänen koulutuksensa oli kansakoulu. Politiikan ulkopuolella Salmi toimi saha- ja metsätöissä Seinäjoella 1934–1938, sahatöissä Seinäjoella 1945–1946, kaivosporarina Outokummussa 1946–1947 sekä vanerisorvaajana Varkaudessa ja rakennustyömiehenä eri paikkakunnilla, viimeksi Seinäjoen kaupungilla 1962–1970. Salmen vanhemmat olivat suutari Kaarlo Salmi ja Josefina Haanpää.
Salmen puoliso vuosina 1938–1948 oli Alli Harju ja vuodesta 1949 Ellen Vilhelmiina Piiri.
Lapinlemmikki

| Lapinlemmikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Boraginales
Heimo::  Lemmikkikasvit Boraginaceae
Alaheimo::  Boraginoideae
Suku::  Lemmikit Myosotis
Laji::  decumbens
Kaksiosainen nimi
 Myosotis decumbens  Host 
Katso myös
   Lapinlemmikki Wikispeciesissä   Lapinlemmikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapinlemmikki (Myosotis decumbens) on monivuotinen ruohokasvi lemmikkien suvussa.
Ulkonäkö

Lapinlemmikki kasvaa 15–40 senttimetriä korkeaksi. Se muistuttaa suuresti puistolemmikkiä (Myosotis sylvatica), mutta kukan verhiö ei yllä teriön torveen nähden vaakatasossa olevien teriön liuskojen tasalle. Lehtiasento on kierteinen. Alalehdet ovat muodoltaan puikeita, ylälehdet ovat soikeita ja ne ovat ruodittomia. Kukinto on viuhko, joka on toispuoleinen. Verhiö on kellomainen, se on karvainen ja sen liuskat ovat kapeita. Teriö on vaaleansininen ja sen torvi on verhiötä pidempi. Kasvi kukkii kesäkuulta heinäkuulle.
Levinneisyys

Pohjoismaissa lapinlemmikki on pohjoinen tunturialueiden kasvilaji. Se kasvaa rehevissä tunturikoivikoissa.
Suomessa se on harvinainen ja kasvaa vain aivan Pohjois-Lapissa, yleisimpänä Enontekiöllä. Suomen Lajitietokeskuksen mukaan (2024) lapinlemmikkiä ei kuitenkaan aiemmasta tiedosta poiketen esiinny Suomessa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2023: Lapinlemmikin (Myosotis decumbens) levinneisyys Suomessa.
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Hallalemmikki (Myosotis decumbens)
Luontoportti: Lapinlemmikki (Myosotis decumbens)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3480144  Wikispecies: Myosotis decumbens  APDB: 132816  CoL: 455VC  EoL: 5352996  EPPO: MYODE  EUNIS: 162034  GBIF: 7295092  iNaturalist: 440847  IPNI: 118988-1  NBN: NBNSYS0000033807  NCBI: 192347  Observation.org: 119921  Open Tree of Life: 760135  PFI: 4360  Plant List: kew-2357590  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:118988-1  Tropicos: 4000147  WFO: wfo-0000368121  Laji.fi: MX.39429
Antti Sallinen

Antti Sallinen  (28. heinäkuuta 1879 Liperi – 30. marraskuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja. Hän toimi Maalaisliitton kansanedustajana 1922–1923 ja 1930–1932.
Kansakoulun käynyt Sallinen aloitti työuransa renkinä. Neljän vuoden työrupeaman jälkeen hän lähti Kanadaan, josta palasi maanviljelijäksi Liperiin 1913. Tilaa hän hoiti kuolemaansa saakka. Tilan pidon lisäksi Sallinen oli Liperin Simananniemen asutusalueen metsänvartija 1913–1923 ja Liperin kunnan tilattoman väestön lainakassan ja asutuskassan rahastonhoitaja 1918–1926.
Eduskunnassa Sallinen oli lakivaliokunnan ja suuren valiokunnan jäsen.
Sallisen vanhemmat olivat maanviljelijät Petter Johan Sallinen ja Eeva Stina Mikkonen. Vuonna 1889 hän nai Wilhelmina Monosen.