stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lestadiolaisuuteen liittyvät kiistat
1900-luvun vaihteen hajaannus

Vuosina 1894-1900 lestadiolaisuus jakaantui vanhoillislestadiolaisiin, esikoislestadiolaisiin, uusheränneisiin ja kiihkeän hurmoksellisiin narvalaisiin. Monilla alueilla hajaannus tapahtui verraten rauhallisesti, mutta esimerkiksi Oulun Rauhanyhdistyksellä kerrotaan uusheränneiden "jalasta vetämällä ja käsikähmällä" estäneen vanhoillislestadiolaisia saarnaajia Juho Kieksiä ja Kaarle Helisteniä puhumasta.
Pohjois-Lapin Kittilästä alkunsa saanut uusheräys opetti, että synninpäästö tuli julistaa vain "lain alle syventyneille". "Kittilän vanhukset" vaativat "armonmurrosta", "sydämen särkymistä" ja "sydämen ympärileikkausta". Heidän mielestään evankeliumin "holvaaminen" oli johtanut "höllään" ja "pehmeään" kristillisyyteen sekä "valvomattomuuteen", jonka seurauksena oli tullut jopa karkeita "lihallisia lankeemuksia". Lisäksi uusheräys opetti lain kolmatta käyttöä: hengellinen laki ei heidän mielestään ollut vain uskottomille tarkoitettu "kurittaja Kristuksen tykö" vaan myös kristityn pyhityselämän ohjenuora.
Helsingin lestadiolaisuudesta väitelleen tohtori Martti Vuollon mukaan Viron Narvasta alkunsa saanut narvalaisuus oli uudenheräyksen lieveilmiö. Sen ominaispiirteitä olivat voimakkaat liikutukset, näyt ja muut ekstaattiset ilmiöt. Liikkeeseen liittyviltä vaadittiin julkirippiä. Narvalaisuuden "palavimmassa" vaiheessa Raamattua väheksyttiin; enemmän tuli kuunnella "Henkeä" ja "sisäistä sanaa". Esiintyi myös käsitystä, että julkiripin tehnyt ja seurakunnalta synninpäästön saanut tuli pyhäksi eikä voinut enää tehdä syntiä.  Narvalaisuus toimi helluntaiherätyksen tuloväylänä Suomeen. Helluntailaissaarnaaja Thomas Ball Barratt saapui Suomeen syksyllä 1911 narvalaisten kutsumana.
Vanhoillislestadiolaiset puolustivat "avaraa evankeliumia" ja vastustivat lain kolmatta käyttöä. He katsoivat, että "uusiheräys pitäen kristillisyytemme alkuevankeliumia kelpaamattomana -- repäisi eriseuran kristillisyydestä ja liitti sen haaraosastoksi maailman kristillisyyteen". Epäonnistuneessa vuoden 1911 sovintokokouksessa vanhoillislestadiolaiset väittivät lain kolmannen käytön ja "sydämen särkymisen" vaatimuksen johtaneen omantunnonarkoja ihmisiä epätoivoon ja jopa itsemurhiin. Myös esikoislestadiolaiset vastustivat lain kolmatta käyttöä ja varovaisuutta synninpäästön saarnaamisessa. Lisäksi he painottivat kuuliaisuutta esikoisten seurakunnalle, joka heidän mukaansa tarkoitti alkuheräyksen ydinalueen eli Ruotsin Lapin lestadiolaisia.
Hajaannus toi liikkeelle runsaasti kielteistä julkisuutta ja hidasti sen etenemistä.  Kirkollisten piirien, esimerkiksi Kotimaa-lehden, sympatiat olivat enimmäkseen uudenheräyksen puolella.
Kritiikki ja hajaannukset vuosina 1900–1960

Suuren hajaannuksen jälkeen eri lestadiolaisryhmien toiminta organisoitui ja vilkastui. Lestadiolaisia oli runsaasti erilaisissa yhteiskunnallisissa ja kirkollisissa tehtävissä, jopa ministereinä. Myös välit kirkkoon paranivat: Rovaniemen seurakunnan vuoden 1914 piispantarkastuspöytäkirjassa todetaan, että vanhoillislestadiolaisten rauhanyhdistys on "edistänyt raittiutta paikkakunnalla ja -- hartausseurat aiheuttaneet siunausta". Esikoislestadiolaisuus sai kuitenkin osakseen kielteistä julkisuutta 1920- ja 1930-luvuilla, kun sen saarnaajien ronskia puhetapaa ihmeteltiin.
1930-luvulla sisäiset kiistat alkoivat jälleen. Amerikan apostolis-luterilainen kirkko pyysi vuonna 1932 Suomen vanhoillislestadiolaisilta puhujia seuroihinsa. Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistyksen mielestä ALC oli "sekaseurainen yhteisö" ja "ulkopuolella kristittyin rakkauden ja hengen yhteyden". SRK kehotti puhujia  kieltäytymään ALC:n pyynnöstä "rauhan ja rakkauden säilymisen tähden". Kuitenkin kolme saarnaajaa, Kiimingin kirkkoherra Väinö Juntunen, pyhäjokelainen Antti Krekula ja kuivaniemeläinen Ville Kaikkonen, lähtivät matkaan. Oulussa kesäkuussa 1934 pidetty puhujainkokous katsoi, että näille saarnaajille oli "Jumalan seurakunnan merkitys hämärtynyt". Heitä kehotettiin parannukseen "sekaseuraisten tukemisesta ja rakkauden rikkomisesta", muuten he "repivät itsensä irti Jumalan lasten rakkaudesta". Kokouksen enemmistö yhtyi näkemykseen, jonka mukaan:
»Jumalan lapset maan päällä muodostavat yhden lauman Hyvän Paimenen ympärille niin, että yhdellä paikkakunnalla ei voi olla kahta keskenään riitelevää kristittyjen joukkoa, ei Suomessa eikä Amerikassa.»
SRK-vanhoillisuudesta eroon joutuneet saarnaajat kannattajineen pitivät Rovaniemellä syyskuussa 1934 oman kokouksen, jossa he paheksuivat tehtyjä päätöksiä:
»Pyhä Raamattu ei missään kohdassa anna tukea käsitykselle, että olisi rajoitettu, kenelle saa saarnata ewankeliumia, kenelle ei, missä saa saarnata ja missä ei. Jollei saisi saarnata ewankeliumia sekaseuraisessakin seurakunnassa, tulisi kaikki ewankeliumin työ mahdottomaksi, koska täysin puhdasta seurakuntaa maan päällä ei ole--»
Myöhemmin "pikkuesikoiset" perustivat toimintansa kivijalaksi Kustannusosakeyhtiö Rauhan. Yhtiö alkoi julkaista Rauhan Sana-lehteä, mistä johtuu ryhmän nykyinen nimi rauhansanalaisuus. Rauhansanalaisuus sai kannattajia erityisesti Pohjois-Ruotsista, Tornion- ja Muonionjokilaaksosta, ruotsinkieliseltä Pohjanmaalta sekä osista Keski- ja Etelä-Pohjanmaata. SRK-vanhoilliset ja rauhansanalaiset pyrkivät sovintoon 1940-luvun puolivälissä, mutta sovinto kaatui erimielisyyksiin seurakuntaopista.
Myös uusheräyksessä kuohui. Erimielisyyksiä aiheuttivat muun muassa kirkollistuminen, yhteistyö Suomen Lähetysseuran kanssa sekä viidesläisyydestä ja anglosaksisesta pyhityskristillisyydestä saadut vaikutteet. Jo vuonna 1938 liikkeessä tapahtui hajaannus, joka päättyi kuitenkin sovintoon seuraavana vuonna. Vuonna 1954 uusheräyksen valtavirrasta erkaantui niin kutsuttu Kolkuttaja-suunta, joka 1960-luvulla jakaantui kontiolaisuudeksi ja peuralaisuudeksi.
Kirjallisuutta

Kouros, Kristiina (toim.): Iloisen talon kellareissa.  Helsinki:  Like, 2011.  ISBN 978-952-01-0617-1
Seppo Lohi: Lestadiolaisuuden suuri hajaannus ja sen taustat.  SRK (Oulu), 2007.  ISBN 978-951-843-109-4
Aiheesta muualla

Laestadiuksen saarnoja, artikkeleita ja kirjeitä
Seppo Lohi: Suuri hajaannus lestadiolaisessa liikkeessä
Seppo Lohi: Oppiriidat hajottivat lestadiolaisuuden 1800- 1900-lukujen vaihteessa
Lestadiolaisuus.info: Narvalaisuus
Jouko Talonen: Lestadiolaisuuden hajaannukset
Lestadiolaisuus.info: HAJAANNUSTEN MYRSKYT 1895-1902
Lestadiolaisuus.info: Vanhoillislestadiolaisuuden kriisi 1960 - 1962
Lestadiolaisuus.info: Vanhoillislestadiolaisuuden kriisi 1970
Lehtiartikkeleita Kuusamon vanhoillislestadiolaisuudesta 1960-luvulta
Lestadiolaisuus.info: Lestadiolaisuus ja yhteiskunta
Lestadiolaisuus.info: Naisen asema lestadiolaisuudessa
Lestadiolaisuus.info: Lestadiolaisuus ja kirkko
Lestadiolaisuus.info: Leeviläisyys
Markku Ihosen artikkeleita lestadiolaisuudesta
Uskontojen Uhrien tuki ry - Vanhoillislestadiolaisuus eronneen näkökulmasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Hannu Karpo: Syntisin silmin (YLE 1981)
Hoitokokouksista ei anteeksipyyntöä, Jussi Rytkönen, Kotimaa 4.7.2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
KOHTI AVOIMUUTTA - Jani Alatalon pro-gradu tutkielma
Psykiatrian ylilääkäri: Pietarsaaren laaja insestijuttu ei ole yksittäistapaus (Arkistoitu – Internet Archive)
Lapuanliike
Liikkeen tausta > Sisällissodan arvet

Lapuanliikkeen taustana olivat sisällissota ja vuosien 1917–1918 tapahtumat. Sodan jälkeen voittajien näkökulmasta äärivasemmisto oli pyyhitty pois Suomen poliittiselta kartalta eikä liberaalia demokratiaa enää uhattu. Voittajien silmin sisällissota ja sen jälkeinen Suomi olivat olleet ihannetila. Valkoisten voitonparaatissa kenraali Gustaf Mannerheim oli vaatinut lujaa hallitusvaltaa ja valkoisen Suomen säilyttämistä. Äärioikeiston mielestä kumpikaan ei ollut toteutunut. Porvarit olivat olleet yhteisesti kukistamassa idästä uhkaavaa punaista vaaraa, mutta työ oli jäänyt puolitiehen. Sisällissodan jälkeen punavangit olivat vapautuneet ja osa oli armahdettu. 1920-luvun kansallisen eheytymisen ja kompromissien parlamentaristinen politiikka nähtiin oikeiston piirissä maanpetturien kanssa veljeilynä. Lapuanliikkeessä voittajat pyrkivät viemään sisällissodan työn loppuun ja ”valkaisemaan” Suomen.
Liikkeen tausta > Poliittisen järjestelmän heikkous

Epäluottamus vuoden 1919 hallitusmuotoa kohtaan oli yleistä sekä oikealla että vasemmalla äärilaidalla. Järjestelmään ei uskottu. Maltillisen keskustan esityksestä syntyneeseen perustuslakiratkaisuun luottavat olivat vähemmistössä. Heikot hallitukset seurasivat toisiaan. Vuoden 1919 eduskuntavaalien ja kesän 1930 välillä istuneista 14 hallituksesta 12 oli vähemmistöhallituksia. Vuosina 1926–1930 oli vallassa yhtäjaksoisesti useita yhden puolueen vähemmistöhallituksia. Porvaripuolueet olivat hajaannuksessa: Oikeistopuolue Kansallinen Kokoomus oli ajautunut riitoihin keskustapuolueiden Maalaisliiton ja Kansallisen Edistyspuolueen kanssa, kun taas Ruotsalainen kansanpuolue (RKP) alkoi tehdä kielipoliittista yhteistyötä SDP:n kanssa. Koska porvaripuolueet eivät kyenneet yhteishallitukseen, joutuivat keskustan vähemmistöhallitukset nojaamaan SDP:n tukeen. Vaikka keskustahallitukset eivät juuri tehneet myönnytyksiä sosiaalidemokraateille, vasemmisto ja RKP pystyivät eduskuntaenemmistöllään pitämään kokoomuksen ulkona hallituksesta ja siten estämään oikeistolaisemman politiikan. Oikeiston silmissä vasemmisto saneli koko suomalaisen politiikan suunnan.
Konsensuspolitiikka ja kykenemättömyys oikeistoa miellyttäviin päätöksiin turhautti sisällissodan voittajia. Voittajien asema ei näkynyt vallankäytössä. Osa näki, että nurkkakuntainen puoluepolitikointi oli myrkyttänyt valtiollisen ilmapiirin ja saanut puolueet unohtamaan isänmaan ja suomalaisten edut. Ajan iskulause oli parlamentarismin ”rämettyminen”. Tilalle oli saatava luja hallitusvalta. Alun perin lapuanliike nähtiinkin porvarillisen hallituksen tueksi suunnattuna ”ryhtiliikkeenä”. Pian se kuitenkin muuttui protestiliikkeeksi.
Liikkeen tausta > 1920-luvun oikeistoradikaalit järjestöt

1920-luvulla oikeistolaista toimintaa vaalimaan ja vahvistamaan oli syntynyt lukuisia järjestöjä. Mannerheim ja P. E. Svinhufvud perustivat Suomen Suojelusliiton, joka jakoi lehdistölle antikommunistisia tiedotteita. Akateeminen Karjala-Seura keskittyi kansallisuustunteen, heimoaatteen, maanpuolustustahdon ja Suur-Suomi-ajatuksen vaalimiseen.
Ehkä merkittävin lapuanliikkeen syntyyn vaikuttanut järjestö oli sisällissodan valkoisten veteraanien helmikuussa 1929 perustama Vapaussodan Rintamamiesten Liitto (VRL), jonka tavoitteina olivat kommunismin kitkeminen ja työmaaterrorin poistaminen, mutta myös esimerkiksi vaalilakien muuttaminen niin, että oikeistolaisilla äänillä olisi enemmän painoarvoa. Liiton aktiiveja oli sittemmin mukana järjestämässä näkyviä kyydityksiä ja sen ydinhenkilöistä tuli suomalaisen kansallissosialismin vaikuttajia. Historiantutkijoiden Oula Silvennoisen, Marko Tikan ja Aapo Roseliuksen mukaan VRL:n johto koostui pääasiassa fasisteiksi luonnehdittavista aktivisteista ja liitto oli Suomen kansallismielisen radikalismin taustaorganisaatio koko olemassaolonsa ajan, sillä se kokosi yhteen samanmielisiä ydinvaikuttajia tehokkaammin kuin avoimen fasistiset järjestöt.
Toinen helmikuussa 1929 perustettu lapuanliikkeen mainittava edeltäjä oli lyhytikäiseksi jäänyt, kommunismia ja demokratiaa vastustanut kiihkokansallismielinen Suomen Lalli-liitto, jonka piirissä kehiteltiin idean asteelle jääneitä vallankaappaussuunnitelmia. Lalli-liiton perustajat toivoivat muun muassa Vihtori Kosolaa liiton tai sen kaavaillun Helsingin-marssin johtajaksi, mutta Kosola ei lähtenyt toimintaan mukaan. Lalli-liitto kuihtui pian lapuanliikkeen syntymisen jälkeen.
Liikkeen tausta > Kansainväliset esikuvat

Lapuanliikkeen ydinryhmä otti vaikutteita Euroopan äärioikeistolaisilta puolueilta, erityisesti Italian fasisteilta. Diktaattori Benito Mussolinin valtaannousua ja toimintaa Italiassa ihailtiin avoimesti lapuanliikkeen kannattajien parissa. Suomessa avoimesti fasistisiksi tunnustautuneita oli vähän. Lapuanliike oli kuitenkin osa aikansa yleiseurooppalaista kommunisminvastaista, oikeistoradikaalia ja porvarillista liikehdintää. Kuten muuallakin Euroopassa äärioikeiston voima nousi sodan kokeneista nuorista miehistä. Suomalainen erityispiirre olivat sisällissodan kaikuna syntyneet lukuisat äärioikeistolaiset järjestöt, jotka onnistuivat 1920-luvun kommunistivihassaan ajamaan maan useita kertoja oikeistodiktatuurin partaalle.
Liikkeen tausta > Kannattajakunnan sosiaalinen koostumus ja Etelä-Pohjanmaan tilanne

Lapuanliikkeessä yhdistyivät professori Seppo Hentilän mukaan yläluokkainen nationalismi ja talonpoikainen populismi. Alkuperäinen kansanliike nojasi valkoiseen työväkeen ja erityisesti körttiläisiin talonpoikiin, maalaisväestöön, papistoon ja virkamiehistöön. Liikkeen asteittaisen radikalisoitumisen myötä sen ydinjoukko muuttui. Myöhemmin aktiiviseen kannattajakuntaan kuului ylempää keskiluokkaa: korkeita virkamiehiä, varakkaampaa sivistyneistöä, papistoa, sotilasjohtajia, teollisuusjohtajia ja yritysmaailman edustajia. Huomattava osa liikkeen alkuvaiheen johtohenkilöistä oli aktiivisia suojeluskuntalaisia, usein paikallisten esikuntien tai piiriesikuntien jäseniä. Kannattajakunta oli kaksikielinen, sillä liike suhtautui varsinkin alkuvaiheessa kielikysymykseen vapaamielisesti. Myöhemmin ruotsinkielisten kannattajien määrä väheni, kun aitosuomalaiset äänenpainot vahvistuivat liikkeessä.
Liikkeen syntymistä nimenomaan Etelä-Pohjanmaalla on selitetty väestörakenteella ja taloudella. 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun Pohjanmaa oli Suomen vaurainta aluetta, jonka varallisuuserot olivat suhteellisen pieniä. Pientilojen ja herännäisyyden hallitseman alueen tausta oli sekä taloudellisesti että uskonnollisesti hyvin konservatiivinen. Voimakas väestönkasvu purkautui osin siirtolaisuutena Yhdysvaltoihin, josta myös palasi takaisin vaurautta. Lapuanliike olikin Pohjanmaan viimeinen voimannäyttö ennen kuin se kadotti painoarvonsa teollisuuskeskusten vaurastumisen myötä. Etelä-Pohjanmaa oli myös sisällissodassa valkoisten tukialuetta.
Liikkeen tausta > Taloudelliset selitykset

Lapuanliikkeen syntyyn vaikutti myös taloustilanne, sillä vuoden 1929 pörssiromahduksen jälkeinen suuri lama ulottui myös Suomeen ja kiristi yhteiskunnallista ilmapiiriä. Jotkut tutkijat ovat pyrkineet selittämään lapuanliikkeen syntyajankohdan talouden rakenteisiin liittyvillä tekijöillä. Suomen puutavaravienti käytännössä seisahtui jo vuonna 1928, ja puun kantohinnat romahtivat vuosina 1930–1931 samanaikaisesti viljanhintojen kanssa. Tämä oli kova taloudellinen isku paitsi vientiteollisuudelle myös suurten ja keskisuurten tilojen omistajille, jotka saivat paljon tuloja puukaupasta. Marxilaisen selitysmallin mukaan teollisuuden edustajat ja talonpojat ryhtyivät tuolloin yhdessä oikeistoradikalismin tukijoiksi ajaakseen luokkaetujaan työväestöä vastaan.
Väkivallan prologi: Työtaistelut, työmaaterrori ja lakonmurtajat

Lapuanliikkeen aktivismilla oli myös konkreettinen taustansa 1920-luvun lopun työtaisteluissa. Kommunistit olivat saaneet vallan Suomen Ammattijärjestössä (SAJ) vuonna 1920. Vuosina 1925–1928 ammattiliittojen jäsenmäärä kasvoi noin 50 000:sta yli 90 000:een. Voimistunut ammattiyhdistysliike vaati työväen oikeuksien parantamista. Suurimmat ammattiyhdistyksistä olivat kommunistien hallussa, ja varsinkin suomalaisen yhteiskunnan toiminnan kannalta keskeisten alojen lakoissa nähtiin herkästi Neuvostoliiton ohjailua ja ulkopoliittisia motiiveja. Lakkoja käytiinkin SKP:n ohjeiden mukaisesti. Vuoden 1929 Suomen vientiteollisuutta koetellut satamalakko kesti kymmenen kuukautta. Myös seitsemän kuukautta kestänyt sukellusvenevalmistaja Crichton-Vulcanin lakko Turussa vuonna 1927 kuumensi tunteita. Kommunistit saivat Neuvostoliitosta lakko-ohjeita ja rahallista lakkoavustusta. Työtuntien määrällä laskettuna lakkoaktiivisuus Suomessa palasi vuoden 1929 tasolle seuraavan kerran vasta vuonna 1950. Ammattiyhdistysliikkeen johto jäi kokonaan kommunistien käsiin, kun sosiaalidemokraatit päättivät toukokuussa 1929 vetäytyä SAJ:stä ja alkoivat syksyllä 1929 puuhata oman keskusjärjestön perustamista.
Vasemmisto antoi omalla toiminnallaan myös tehokkaan propaganda-aseen porvarillisille piireille. Entisiä jääkäreitä, heimosotureita tai sodassa valkoisten puolella taistelleita työläisiä vaadittiin pyytämään julkisesti anteeksi työväenlehdissä. Kieltäytyjät joutuivat maksamaan sakkoja tai painostettiin lähtemään työpaikoilta. Anteeksipyyntöjä julkaistiin satoja. Nöyrtyminen ”Moskovan kätyreiden” edessä oli valkoisille karvas isku. Oikeisto ei hyväksynyt kommunistien vaikutusvallan kasvamista työpaikoilla, ja ”työmaaterrorin” käsitteen alle niputettiin pian myös lakkojen vahtiminen ja paine järjestäytyä ylipäätään. Oikeiston keskuudessa kiersi tarinoita syrjinnästä ja jopa väkivaltaisuuksista työpaikoilla. Työmaaterroria nähtiin kuitenkin myös vasemmalla: työnantajien katsottiin syrjivän punaisten joukossa vuoden 1918 tapahtumiin osallistuneita.
Työnantajat ja talouspiirit vastasivat työtaistelujen joukkovoimaan voimalla ja rahoittivat lakonmurtajajärjestöjä. Monet samoista rahoittajista vaikuttivat myöhemmin myös lapuanliikkeen taustalla. Tunnetuin lakonmurtajajärjestöistä oli Martti Pihkalan johtama Yhtymä Vientirauha. Lakon puhjettua Vientirauhan kortiston työmiehet tuotiin tekemään työt ja työtaistelu saatiin murrettua. Työtaistelujen tunnelma kiristyi usein avoimiksi yhteenotoiksi ja väkivallaksi. Pohjalaisilla oli aktiivinen merkitys lakonmurtamistoiminnassa, esimerkiksi valtakunnallisen satamalakon aikana vuosina 1928–1929 lakonmurtajista suurin osa oli pohjalaisia. Enimmillään lakonmurtajiin kuului 34 000 henkeä. Yksi lakonmurtajien värvääjistä oli aiemmin jääkäreitä, heimosotureita ja sisällissodan valkoisia värvännyt Vihtori Kosola, joka kuului Maalaisliittoon.
Asenteiden kiristyminen vuonna 1929

SKP yritti syksyllä 1929 ottaa Suomessa käyttöön Kominternin vaatiman uuden ”kolmannen vaiheen taktiikan”. Komintern ja SKP vaativat 1. elokuuta 1929 järjestettäväksi punaiseksi päiväksi kutsutun ”taistelupäivän”, jonka teemana oli Neuvostoliiton puolustaminen ”imperialistisen sodan” uhalta mielenosoituksin ja lakoin. Sisäministeriö kielsi punaisen päivän mielenosoitukset, joita poliisit sitten hajottivat väkivaltaisesti. Kommunistien yksittäinenkin yritys ottaa kadut haltuunsa herätti vihamielisyyttä oikeistossa. SAJ julisti 16. marraskuuta 1929 yhden päivän yleislakon tukeakseen Tammisaaren pakkotyölaitoksen vangittujen kommunistien nälkälakkoa, mutta yleislakko epäonnistui ja vain harvat työläiset osallistuivat siihen. Myös lakon aikana tapahtui yhteenottoja mielenosoittajien ja poliisien välillä. Nämä tapahtumat käänsivät asenneilmapiirin Suomessa laajalti kommunisminvastaiseksi.
Presidentti Lauri Kristian Relander oli huhtikuussa 1929 kutsunut luokseen Mantereen hallituksen johtavat ministerit, oikeuskanslerin ja Etsivän Keskuspoliisin (EK) johtajan keskustelemaan kommunistien toimintaan puuttumisesta. Välittömänä toimena sisäministeriö kielsi julkisissa tilaisuuksissa liput ja tunnukset, joiden teksti tai kuva kehotti rikkomaan lakia. Pitemmälle menevät toimet edellyttivät lakimuutoksia, joten syyskuussa 1929 uusi Kallion III hallitus antoi eduskunnalle esitykset painovapauslain ja rikoslain muuttamisesta siten, että painovapauden valvonta siirrettäisiin oikeusministeriltä oikeuskanslerille, joka saisi samalla toimeenpanovaltaa, ja että myös kirjapainoja voitaisiin rangaista laittomista painotuotteista määräaikaisella sulkemisella sekä painokoneiden sinetöinnillä tai ottamisella valtion huostaan.
Lapuanliikkeen vaiheet > Marraskuu 1929: Lapuan haastejuhlat ja liikkeen synty

Kominternin taistelukehotusta seurasivat myös SKP:n aktiivisimman osan, Suomen kommunistisen nuorisoliiton jäsenet, jotka ryhtyivät provosoimaan ja agitoimaan eri puolilla Suomea. Nuorisoliitto vei Kominternin suosittaman näyttävän toiminnan myös ”valkoisen Suomen” ydinalueelle Etelä-Pohjanmaalle. Kommunistinen Lapuan Nuorten Työläisten Opintoyhdistys järjesti Lapuan työväentalolla 23.–24. marraskuuta 1929 Lapuan haastejuhlat -nimisen tapahtuman, johon saapui osanottajia kaikkialta Vaasan läänistä ja jonka ohjelmistossa pilkattiin Mannerheimia, itsenäistä Suomea ja kristillisiä arvoja. Erityisen provosoiviksi koettiin esiintyjien punaiset ”ryssänpaidat”. Jo ensimmäisenä päivänä paikalliset koulupojat olivat heittäneet tilaisuuteen hajupommeja ja yrittäneet riisua punaisia paitoja esiintyjien päältä. Poliisi keskeytti juhlan ennen kuin tilanne oli yltynyt avoimeksi väkivallaksi. Seuraavana päivänä 24. marraskuuta noin tuhat ihmistä ympäröi työväentalon Vihtori Kosolan johdolla. Saartajat marssivat taloon sisälle ja julistivat miten ”Täällä on jo tarpeeksi pilkattu Jumalaa, harjoitettu maanpetoksellista toimintaa ja halvennettu isänmaata, nyt se leikki loppuu tähän kerta kaikkiaan!” Kommunistien punaiset paidat riisuttiin väkivalloin. Paikalle saapunut kansanedustaja Emil Tabell ajettiin ulos talosta. Välikohtaus muuttui pahoinpitelyiksi, mutta suuremmalta yhteenotolta vältyttiin, sillä vain lapualaisilla oli mukanaan aseita.
Tapahtumaa ei juuri noteerattu ennen kuin lapuanliikkeen ydinrenkaaseen kuulunut Lapuan entinen nimismies ja Etelä-Pohjanmaan Pankin johtaja Yrjö Nikula ryhtyi kertomaan siitä lehdistölle ja Helsingin Sanomat haastatteli Vihtori Kosolaa. Kahakkaa väitettiin spontaaniksi, mutta väitettä on myöhempien tapahtumien valossa myös epäilty. On spekuloitu, että lakonmurtajajärjestöt olisivat palkanneet luottomiehensä Kosolan johtamaan iskua kommunisteja vastaan, mutta tätä ei ole voitu todistaa ja eräät seikat puhuvat sitä vastaan. On epäselvää, oliko kyseessä otollisella hetkellä puhjennut paikallinen selkkaus vai järjestelmällisen suunnittelun ja yllytyksen tulos.
Jo heti liikkeen alkuvaiheessa Kallion hallitus teki ensimmäisen myönnytyksensä lähettämällä marraskuun lopussa maaherroille kiertokirjeen, jossa kiellettiin punaisten järjestöpaitojen pito julkisilla paikoilla. Kommunistit tekivät kansanedustaja Tabellin johdolla välikysymyksen Lapuan tapahtumista. Vastatessaan välikysymykseen sisäministeri Arvo Linturi ja pääministeri Kyösti Kallio ilmoittivat, että lapualaisia ei rangaistaisi, koska kommunistit olivat itse syypäitä tapahtuneeseen. Jopa sosiaalidemokraatit äänestivät hallituksen luottamuksen puolesta.
Lapuanliikkeen vaiheet > Maaliskuu 1930: Toinen kansalaiskokous ja yritys hallita liikettä > Isku Työn Äänen kirjapainoon

Näennäistä yhtenäisyyttä kesti vain 13 päivää. Liikkeen johdossa päätettiin ryhtyä häiritsemään kommunistien toimintaa. Kohteeksi valittiin Vaasassa painettava Työn Ääni -sanomalehti kirjapainoineen. Kustaa Tiitu kannatti pientä päiväsaikaista häirintää kirjapainossa, mutta vastusti murtoa ja painokoneiden tuhoamista. Myös Kosola kääntyi vastustamaan hanketta kuultuaan Leinosen ja Tiitun kielteisen kannan. Näytti siltä, että suunnitelma oli jo hylätty, mutta Yrjö Nikula jatkoi iskun suunnittelua. Kauppaneuvos Rafael Haarla lupasi maksaa mahdolliset vahingonkorvaukset. Samassa kirjapainossa painettiin myös Tampereella ilmestynyttä Työväen Lehteä.
Suora toiminta aloitettiin iskemällä Työn Äänen kirjapainoon yöllä 28. maaliskuuta 1930. Ilmaan ammutuilla laukauksilla harhautettiin poliisi muualle, ja 13 lapualaismiestä murtautui ikkunasta sisään kirjapainoon ja hajotti sen. Tekijät tulivat pian ilmi, sillä poliisi löysi kirjapainon lattialta kauhavalaispuukon, jossa oli Lapuan patruunatehtaan työntekijän Kullervo Leskisen nimi. Työn Äänen tapahtumien jälkeen alettiin vasemmistolehdistössä käyttää nimitystä ”Lapuanliike”, joskin yleisempään käyttöön se levisi vasta kesäkuussa. Toimintakeinoissa alettiin jo nähdä yhtäläisyyksiä Italian fasismiin.