stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Länsi-Saharan sota

Länsi-Saharan sota (arab. حرب الصحراء الغربية‎, ransk. Guerre du Sahara occidental, esp. Guerra del Sahara Occidental) oli sota, jossa sahrawien Polisario-rintama taisteli Marokkoa vastaan vuosina 1975–1991 ja Mauritaniaa vastaan vuosina 1975–1979, osana Länsi-Saharan konfliktia. Konflikti puhkesi sen jälkeen, kun Espanja vetäytyi Espanjan Saharasta Madridin sopimuksen mukaisesti, jonka nojalla se siirtyi hallinnollisen valvonnan alueena Marokolle ja Mauritanialle, mutta ei suvereenisesti. Vuoden 1975 lopulla Marokon hallitus järjesti väestönsiirron noin 350 000 Marokon kansalaiselle, joita saattoi noin 20 000 sotilaan joukkoa ja jotka asettuivat Länsi-Saharaan perustellakseen alueen kuulumista Marokolle. Vaikka aluksi Polisario järjesti vain vähäistä vastustusta, Marokko harjoitti myöhemmin pitkää sissisotaa sahrawi-kansallismielisten kanssa. 1970-luvun lopulla Polisario-rintama halusi perustaa alueelle itsenäisen valtion ja taisteli sekä Mauritanian että Marokon kanssa. Vuonna 1979 Mauritania vetäytyi konfliktista allekirjoitettuaan rauhansopimuksen Polisarion kanssa. Sota jatkui heikkona koko 1980-luvun ajan, vaikka Marokko yritti useita kertoja 1989–1991 ottaa haltuunsa alueen. Polisario-rintaman ja Marokon välillä päästiin lopulta aseleposopimukseen syyskuussa 1991. Joidenkin lähteiden mukaan lopullinen kuolonuhrien määrä on 10 000 – 20 000 ihmistä.
Konflikti on sittemmin siirtynyt sotilaallisesta vastarinnasta siviilivastarintaan. Rauhanprosessi, jolla yritetään ratkaista konflikti, ei ole vielä tuottanut pysyvää ratkaisua pakolaisille, tai Marokon ja Sahara-tasavallan välistä alueellista sopimusta. Nykyään suurin osa Länsi-Saharan alueesta on Marokon valvonnassa, kun taas sisämaaosuuksia hallitsee Saharan arabidemokraattinen tasavalta, jota hallinnoi Polisario-rintama.
Tausta > Espanjan Sahara

Vuonna 1884 Espanja sai protektoraatin rannikolta Kap Bojadorista Cap Blanciin. Myöhemmin espanjalaiset laajensivat valvonta-alueitaan. Vuonna 1958 Espanja liitti aiemmin erilliset Saguia el-Hamran (pohjoisessa) ja Río de Oron (etelässä) alueisiinsa, muodostaen Espanjan Saharan maakunnan.
Saharan alkuperäiskansat pitivät Espanjan joukot pitkään poissa suurimmalta osalta alueestaan. Mama al-Aynayn aloitti kapinan ranskalaisia vastaan 1910-luvulla, aikana jolloin Ranska oli laajentanut vaikutusvaltaansa ja hallintaansa Luoteis-Afrikassa, kuollen samana vuonna, ja hänen poikansa El Hiban seuraten häntä. Ranskan joukot voittivat tämän, kun hän yritti valloittaa Marrakeshia, ja kostaessaan vahingoittivat Smaran pyhää kaupunkia vuonna 1913. Vasta Smaran toinen tuho vuonna 1934 Espanjan ja Ranskan yhteisten joukkojen tekemänä muutti alueen tasapainoa. Toinen kansannousu vuosina 1956–1958, jonka aloitti Marokon vapautusarmeija, johti raskaisiin taisteluihin, mutta lopulta Espanjan joukot palasivat hallintaan jälleen Ranskan avulla. Levottomuudet kuitenkin jatkuivat, ja vuonna 1967 Harakat Tahrir nousi haastamaan Espanjan hallintoa rauhallisesti. Zemla Intifadan tapahtumien jälkeen vuonna 1970, kun Espanjan poliisi tuhosi organisaation ja "kadotti" sen perustajan Muhammad Bassirin, Sahrawien kansallismielisyys otti jälleen militantin käänteen.
Tausta > Polisario-rintaman synty

Vuonna 1971 ryhmä nuoria saharawilaisia opiskelijoita aloitti järjeston, jota kutsuttiin nimellä Uusi liike Saguia el-Hamran ja Rio de Oron vapauttamiseksi . Yritettyään turhaan yrittää saada tukea useilta arabivaltioilta, mukaan lukien sekä Algerian että Marokon, mutta saadessaan vain heikkoja ilmoituksia Libyan ja Mauritanian tuesta, liike muutti lopulta Espanjan hallitsemaan Länsi-Saharaan aloittamaan aseellisen kapinan.
Tausta > Aseellisen taistelun alku

Polisario-rintama muodostettiin muodollisesti 10. toukokuuta 1973 Mauritanian kaupungissa Zouiratessa nimenomaisella aikomuksella pakottaa sotilaallisesti lopettamaan Espanjan siirtomaavalta. Sen ensimmäinen pääsihteeri oli El-Ouali Mustapha Sayed. Hän johti 20. toukokuuta Khangassa Polisarion ensimmäistä aseellista toimintaa, jossa espanjalaisten vartioasema vallattiin ja sen kiväärit takavarikoitiin. Sitten Polisario sai vähitellen hallintaansa suuria erämaa-alueita, ja sen valta kasvoi vuoden 1975 alusta, kun Tropas Nomadas (sahraweista koostuva espanjan armeijan osastosta) alkoi siityä karkureita Polisarioon, tuoden aseita ja kokemusta mukanaan. Tässä vaiheessa Polisarion joukkoihin kuului ehkä 800 miestä, mutta heitä tuki suurempi kannattajaverkosto. Simeon Akén johtamassa YK:n vierailuvaltuuskunnassa kesäkuussa 1975 todettiin, että Saharan tuki itsenäisyydelle (toisin kuin Espanjan hallinto tai integraatio naapurimaan kanssa) oli "ylivoimainen yksimielisyys" ja että Polisario-rintama oli ylivoimaisesti suurin voimakas poliittinen voima maassa.
Aikajana > Espanjan vetäytyminen

Vaikka Espanja aloitti neuvottelut vallan luovuttamisesta kesällä 1975, se antoi alueen hallinnollisen valvonnan Mauritanialle ja Marokolle vasta allekirjoitettuaan Madridin sopimukset. Marokon joukot kuitenkin siirtyivät 31. lokakuuta 1975 alueelle koillisesta kohti Mahbesia ja Farciyaa.
Vuoden 1975 lopulla Marokon hallitus järjesti marssin noin 350 000 Marokon kansalaiselle, joita saattoi noin 20 000 joukkoa ja jotka saapuivat Länsi-Saharaan yrittäen perustaa Marokon läsnäoloa.
Aikajana > Marokon miehitys

Ensimmäiset marokkolaiset joukot saapuivat El Aaiúniin 11. joulukuuta 1975 ja taistelut puhkesivat POLISARION kanssa. Mauritanian joukot onnistuivat valtaamaan Tichyn ja La Güeran kahden viikon piirityksen jälkeen 20. joulukuuta ja 27. tammikuuta ensimmäinen Amgalan taistelu puhkesi Marokon ja Algerian välillä.
Tammikuussa 1976 Marokon kuninkaalliset ilmavoimat pommittivat myös alueen pohjoisosassa olevia pakolaisleirejä. Seuraavana kuukautena marokkolaiset suihkukoneet hyökkäsivät Umm Dreiga -pakolaisleireihin napalmilla ja valkoisilla fosforipommeilla tappaen tuhansia siviilejä.
Espanja ilmoitti 26. helmikuuta 1976 virallisesti vetäytyvänsä kokonaan alueelta.
Aikajana > Saharan tasavallan julistus ja sissisota

Polisario-rintama julisti Saharan arabidemokraattisen tasavallan 27. helmikuuta 1976 ja kävi sissisotaa sekä Marokkoa että Mauritaniaa vastaan. Haagin tuomioistuin oli antanut tuomion entisestä Espanjan siirtokunnasta juuri viikkoa aikaisemmin, minkä osapuolet tulkitsivat vahvistavan oikeuksiansa riidanalaisella alueella. Espanjan vetäytymisen päätyttyä ja soveltaessaan Madridin sopimusta vuonna 1976 Marokko otti haltuunsa Saguia El Hamran ja alueen pohjoiset kaksi kolmasosaa, kun taas eteläisen kolmasosan miehitti Mauritania. Tämä ratifioitiin 14. huhtikuuta 1976 tehdyllä sopimuksella.
Polisario-rintama vastusti Marokon hyökkäystä sissihyökkäyksillä ja muutti tukikohtansa Tindoufiin Länsi-Algeriaan, missä ensimmäiset pakolaisleirit perustettiin toukokuussa 1976. Seuraavan kahden vuoden ajan Polisario-liike kasvoi valtavasti, kun saharalaiset pakolaiset päätyivät leireille, paeten Marokon ja Mauritanian armeijoita, kun taas Algeria ja Libya toimittivat liikkeelle aseita ja rahoitusta.
Kuukausissa vuosien 1975–1976 Marokon hyökkäyksen jälkeen Polisario oli laajentunut tuhansiksi aseellisiksi taistelijoiksi. Uusi armeija pystyi aiheuttamaan vakavia vahinkoja sissien hyökkäyksillä Marokon joukkoja vastaan.
Aikajana > Mauritanian ja Ranskan osallistuminen

Mauritanialla oli Ould Daddahin hallinnon alaisena heikentynyt 3 000 miehen armeija, joka ei pystynyt torjumaan hyökkäyksiä. Hallitus oli lähes toimintakyvytön varojen puutteesta. Etniset levottomuudet Mauritanian asevoimissa vaikuttivat myös voimakkaasti armeijan tehottomuuteen: maan eteläpuolelta pakotetut asevelvolliset mustat afrikkalaiset vastustivat osallistumista keskusteluun, jota he pitivät pohjoisen arabien sisäisenä kiistana, ja pohjoisen Mauritanian heimot tunsivat usein myötätuntoa Polisariota kohtaan, peläten mahdollisia Marokon alueellisia tavoitteita ja Daddah-hallinnon kasvaa riippuvuutta Marokon tuesta.
Vuonna 1977 Ranska puuttui konfliktiin jälleen kun ryhmä ranskalaisia teknikkoja vangittiin Zoueraten rautakaivoksissa, nimittäen osallistumisensa operaatio Lamantiksi. Ranskan ilmavoimat lähettivät presidentti Valéry Giscard d'Estaingin käskystä vuonna 1978 Mauritaniaan SEPECAT Jaguar -suihkukoneet, jotka pommittivat toistuvasti napalmilla Mauritaniaan suuntautuneita Polisario-sarakkeita. Polisario-rintama aloitti operaation pääkaupungissa Nouakchottissa, jonka aikana Polisarion johtaja El Ouali tapettiin. Hänen tilalle tuli Mohamed Abdelaziz, eikä hyökkäysten vauhti taantunut. Jatkuvan paineen alaisena Daddahin hallitus kaatui lopulta vuonna 1978 vallankaappaukseen, jota johti sotaa käyvien sotilashenkilöiden ryhmä, joka heti suostui tulitaukoon Polisarion kanssa. Kattava rauhansopimus allekirjoitettiin 5. elokuuta 1979, jossa uusi hallitus tunnusti sahrawien oikeudet Länsi-Saharaan ja luopui omista vaatimuksistaan. Mauritania vetäytyi kaikista alueistaan ja tunnustaisi myöhemmin virallisesti Saharan arabidemokraattisen tasavallan, mikä aiheutti massiivisen repeämän suhteissa Marokkoon. Marokon kuningas Hassan II vaati heti Mauritanian evakuoiman Länsi-Saharan alueen (Tiris al-Gharbiya, mikä vastaa suunnilleen Río de Oron eteläpuolta), jonka Marokko on yksipuolisesti liitti elokuussa 1979.
Aikajana > Umpikuja (1980-luku)

1980-luvun puolivälistä lähtien Marokko oli suurelta osin pitänyt Polisario-joukkoja pois rakentamalla valtavan hiekkaesteen (Marokon muurin). Marokon armeija sijoitti joukon suunnilleen saman kokoisia joukkoja kuin koko Sahara-väestö puolustamaan muuria ja sen sisältämiä eteläisiä provinsseja, Länsi-Saharan taloudellisesti hyödyllisiä osia (Bou Craa, El-Aaiun, Smara jne.). Tämä sai aikaan sodan, eikä yksikään osapuoli pystynyt saavuttamaan ratkaisevia voittoja, mutta tykistökeskitykset ja sissien hyökkäykset jatkuivat, ja sota rasitti Marokkoa taloudellisesti ja poliittisesti. Saudi-Arabia, Ranska ja Yhdysvallat lähettivät Marokolle taloudellista ja sotilaallista apua tilanteen lievittämiseksi, mutta asioista tuli vähitellen kestämättömiä kaikille osapuolille.
Aikajana > Eskalaatio 1989–1991

Polisario aloitti 7. lokakuuta 1989 valtavan hyökkäyksen marokkolaisia joukkoja vastaan Guelta Zemmourissa (Länsi-Saharan keskus) ja Algeriassa, mutta kärsi suuria tappioita ja vetäytyi jättäen yli 18 panssarivaunua palamaan ja kymmenisen muuta ajoneuvoa. Tämä takaisku sai Polisarion harkitsemaan tulitaukoa.
Vuoden 1991 Tifaritin operaatio oli Marokon viimeinen sotilasoperaatio ja onnistui saamaan liikkumavaraa Polisariorintamaa vastaan. Marokon kuninkaallinen armeija (RMA) toteutti elo-syyskuun 1991 aikana hyökkääviä operaatioita Mehairesin, Tifaritin ja Bir Lahloun alueilla ja puhdisti Polisarion mahdollisen läsnäolon alueelta.
Tulitauko ja jälkitilanne

Polisarion ja Marokon välinen tulitauko, jota MINURSO (YK) valvoo, on tullut voimaan 6. syyskuuta 1991 lupauksella seuraavana vuonna järjestettävästä kansanäänestyksestä. Kansanäänestys kuitenkin pysähtyi äänestäjien oikeuksia koskeviin erimielisyyksiin, ja lukuisat yritykset käynnistää prosessi uudelleen (merkittävimmin vuoden 2003 Baker-suunnitelma) näyttävät epäonnistuneilta. Pitkäaikainen tulitauko on kestänyt ilman suuria häiriöitä, mutta Polisario on toistuvasti uhannut jatkaa taistelua, jos muutosta ei tapahdu. Marokon vetäytyminen sekä alkuperäisen sovittelusuunnitelman ehdoista että Baker-suunnitelman neuvotteluista vuonna 2003 jätti rauhanturvaoperaation ilman poliittista asialistaa: tämä lisäsi edelleen uuden sodan riskejä.
Pitkän rauhallisen vaiheen jälkeen marraskuussa 2020 tilanteessa näkyi jälleen uhkaavia merkkejä, kun Marokko on alkanut sotilaallisen operaation Polisarion mielenosoittajia vastaan.
Kansainväliset tapaukset

Marokkolainen Mirage-lentokone tulitti Espanjan SPS Almirante Ferrandizin (D22) hävittäjää, 8 km (5 mi) Länsi-Saharan etelärannikolta.
Polisario-rintaman sissit ampuivat 24. helmikuuta 1985 Alfred Wegener -instituutin Dornier 228-tyyppisen tutkimuslentokoneen Polar 3:n, Länsi-Saharan yllä. Kaikki kolme miehistön jäsentä kuolivat. Saksan hallitus, joka ei tunnustanut tuolloin Marokon vaatimusta Länsi-Saharaan ja pysyi puolueettomana konfliktissa, kritisoi voimakkaasti tapausta.
Vuonna 1984 Polisario ampui alas belgialaisen ja kaksi marokkolaista lentokonetta.
Aiheesta muualla

Saharan sota 1975–1991
Saharan sota
Saharawi-taistelun aikajärjestys (BBC)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Western Sahara War
Saharawi sotilaita 1983
Käännös suomeksi
Aivojen välittäjäaine

synapsi.
Aivojen välittäjäaineet eli neurotransmitterit ovat kemiallisia välittäjämolekyylejä, jotka välittävät (eksitoivat, inhiboivat tai moduloivat) signaaleja aivojen hermosolujen eli neuronien välillä. Eksitoiva välittäjäaine kiihdyttää, inhiboiva välittäjäaine jarruttaa aivotoimintaa. Välittäjäaineet eli neurotransmitterit siirtyvät neuronien välillä synapseissa.
Keskushermoston eli aivojen ja selkäytimen tärkeimpiä neurotransmittereita ovat aminohapot. Noin 80–90 prosentissa keskushermoston synapseista välittäjäaineena toimii aminohappo, 5–10 prosentissa amiini ja 1–2 prosentissa peptidi.
Aivojen välittäjäaineet > Aminohapot

Aivoissa tärkeitä aminohappotransmittereita ovat muun muassa glutamaatti ja glysiini, joista edellinen saattaa olla aivojen tärkein kiihdyttävä välittäjäaine. Glutamaatilla on kolmentyyppisiä reseptoreita. Ne on nimetty niille suhteellisen spesifien agonistien mukaan N-metyylidekstroaspartaatti (NMDA)-, kainaatti- ja 1-amino-3-hydroksi-5-metyyli-iso-oksatsoli-4-propionaatti (AMPA)-reseptoreiksi; mahdollisesti on olemassa muunkin tyyppisiä reseptoreita.
Gamma-aminovoihappo eli γ-aminovoihappo eli GABA on tärkein aivojen toimintaa jarruttava välittäjäaine. Jopa yli kolmasosa aivojen synapseista on GABAergisiä. GABA:lla on monia reseptoreita, esimerkiksi GABAA ja GABAB. Glutamaatti ja GABA muodostavat ikään kuin eksitoiva/inhiboiva välittäjäaineparin aivoissa.
Aminohapoista yksinkertaisin eli glysiini toimii inhibitorisena välittäjäaineena keskushermostossa. Sen reseptoreita löytyy etupäässä selkäytimestä. Glysiinin välittäjäaineparina etupäässä selkäytimen alueella toimii eksitoiva aminohappo aspartaatti.
Aivojen välittäjäaineet > Muut aineet

Asetyylikoliinin vaikutus aivokuorella ja hippokampuksessa on pääosin eksitoiva; myös inhibitiota saattaa esiintyä, mutta se on liitetty viereisten inhiboivien GABAergisten solujen aktivaatioon. Alzheimerin taudissa asetyylikoliiniradat isoaivokuorelle ja hippokampukseen vaurioituvat, mikä aiheuttaa dementian.
Noradrenaliinia on runsaasti aivorungon pienissä locus coeruleus -tumakkeissa, joista lähtevät aksonit haarautuvat eri tahoille, muun muassa hypotalamukseen, pikkuaivoihin ja isoaivokuorelle. Noradrenaliini osallistuu muun muassa vireystilan säätelyyn.
Dopamiinia sisältäviä neuroneja on runsaasti erityisesti keskiaivoissa substantia nigran ja tegmentumin tienoilla. Näiden aksonit haarautuvat laajalle alueelle. Aivoissa on neljä dopaminergista päärataa: mesokortikaalinen, mesolimbinen, nigrostriataalinen ja tuberoinfundibulaarinen. Nigrostriataalisen radan tuhoutuessa ilmentyy Parkinsonin tauti. Skitsofrenian ajatellaan johtuvan mesokortikaalisen ja mesolimbisen radan dopamiinin D2-reseptorien ylistimuloitumisesta.
Serotoniinia eli 5-hydroksitryptamiinia sisältävien hermosolujen soomaosista suurin osa sijaitsee ydinjatkoksen keskiviivalla olevassa raphe-tumakkeessa. Näiden neuronien aksonit ulottuvat aivojen kaikkiin osiin. Serotoniini osallistuu muun muassa tunne-elämän, muistin, syömiskäyttäytymisen ja ruumiinlämmön säätelyyn.
Histamiinia on ennen muuta hypotalamuksen corpora mamillare -alueella olevissa neuroneissa, jotka projisoituvat useimpiin aivojen osiin. Keskushermostossa histamiini osallistuu muun muassa neuroendokriiniseen säätelyyn, uni-valverytmin, vireystilan ja ruokahalun säätelyyn.
Edellä mainittujen välittäjäaineiden lisäksi aivoissa vaikuttaa muun muassa suuri määrä erilaisia neuropeptidejä.
Keskushermoston tärkeimmät välittäjäaineet > Merkittävimmät

γ-aminovoihappo (GABA)
Glutamaatti
Glysiini
Aspartaatti
Keskushermoston tärkeimmät välittäjäaineet > Muut

Adrenaliini
Asetyylikoliini
Dopamiini
Endorfiini
Histamiini
Noradrenaliini
Serotoniini
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aivojen välittäjäaine Wikimedia Commonsissa
Dopamiini.
Akanlahden tukinsiirtolaitos

Akanlahden tukinsiirtolaitos sisältä.
Akanlahden tukinsiirtolaitos sijaitsee Posiolla Kitkajärven ja Livojärven välisellä kannaksella. Sen avulla siirrettiin tukkeja Vienanmereen laskevasta Kitkan vesistössä vedenjakajan yli 3,54 metriä korkeammalla sijaitsevaan Livojärveen Iijoen vesistössä, josta tukit voitiin uittaa edelleen Pohjanlahdelle. Näin Kitkan vesistön varrella olevia metsiä voitiin hyödyntää.
Ensimmäisen tukinsiirtolaitoksen rakensivat paikalle 1892–1893 oululaiset kauppahuoneet. Laitoksessa tukit vedettiin kannaksen yli hevosten voimalla. Vuonna 1909 rakennettiin uusi siirtolaitos, Kuusamon rautatieksikin sanottu, joka koostui kolmesta kapearaiteisen rautatien jaksosta. Kullakin ratajaksolla oli oma höyrykone (ensikone, keskikone ja Livonrannan kone), joka veti vaijerin avulla pyöräparien päällä kulkeneita tukkeja. Rautatie oli rakennettu kaksikerroksiseksi niin, että tukit kulkivat ylemmällä tasolla ja alemmalla tasolla palasivat tyhjät pyöräparit takaisin uudelleenlastattaviksi. Ensikoneen ja keskikoneen hoitamien ratajaksojen välillä oli Kuorikkilampi, jonka yli tukit uitettiin. Tämä tukinsiirtolaitos oli käytössä vuoteen 1929 saakka.
Kolmannen tukinsiirtolaitoksen paikalle rakennutti Metsähallitus 1935–1936. Tässä laitoksessa tukit nostettiin ensin 6–7 metrin korkeuteen höyrykoneen avulla, ja sitten ne laskivat loppumatkan Livojärvelle kaksi kilometriä pitkää puista uittoruuhta pitkin. Laitteisto oli käytössä 1950-luvulle saakka.
Viimeisen siirtolaitoksen hirsirunkoinen pystylautavuorattu siirtorakennus ja uittoruuhi ovat säilyneet nykypäivään, ja ne ovat nykyään matkailunähtävyytenä.
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Blomberg, Jaakko: Kitkan vesiltä Pohjanlahden tehtaille  – Akanlahden tukinsiirtolaitokset 1893–1964.  (Metsähallituksen luonnonsuojelujulkaisuja. Sarja A 196)  Vantaa:  Metsähallitus, 2012.  Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 19.11.2019).
Seppänen, O.: Tuntsa-Oulankajoen sekä Jäämeren päävesistöalueiden metsät ja niiden kaukokuljetusmahdollisuudet..  (Acta Forestalia Fennica vol. 47 no. 5)  Helsinki:  Suomen metsätieteellinen seura, 1939.  Artikkelin verkkoversio (pdf) (viitattu 18.11.2019).
Aiheesta muualla > Verkkolinkkejä

Kerttu Loukusa: Akanlahden tukinsiirtolaitos, rakennusperintöä metsän siimeksessä Rakennusperinto.fi.  28.5.2014. Ympäristöministeriö ja Museovirasto. Arkistoitu 19.1.2015. Viitattu 30.5.2014.
Akanlahden tukinsiirtolaitoksen piirustukset vuodelta 1910 (Kansallisarkisto)
Kuvia Akanlahden tukinsiirtolaitoksesta vuodelta 2004
Videokuvaa Akanlahden tukinsiirtolaitoksesta vuodelta 2011
Kuva vuosina 1910–1929 käytössä olleesta siirtoradasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Akanlahden tukinsiirtolaitos
Aksiskauriit

| Aksiskauriit |
| --- | --- |
 Aksiskauriita (Axis axis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Hirvieläimet Cervidae
Alaheimo::  Jalokauriit Cervinae
Suku::  Axis  C. H. Smith, 1827
Lajit
 4 lajia, katso teksti 
Katso myös
   Aksiskauriit Wikispeciesissä   Aksiskauriit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aksiskauriit (Axis) on jalokauriiden alaheimoon (Cervinae) kuuluva aasialainen hirvieläinsuku, jossa on neljä lajia.
Aksiskauris (Axis axis)
Calamiansaartenkauris (Axis calamianensis)
Baweaninkauris (Axis kuhlii)
Rytökauris (Axis porcinus)
Kaikille neljälle lajille on ominaista pääasiassa ruskea väri, melko pörheä häntä ja valkoinen vatsaturkki. Sarvet, jotka kasvavat vain uroksille, ovat kolmihaaraiset. Vain aksiskauriilla (Axis axis) on ohut ruumiinrakenne, muut kolme lajia ovat suhteellisen tanakoita.  Täplät sijoittuvat epämääräisesti turkille tai puuttuvat kokonaan. Nämä eläimet saavuttavat 100–175 cm korkeuden, josta säkäkorkeus on 60–100 cm, ja painavat 27–110 kiloa.
Sukua tavataan luontaisesti Etelä-ja Kaakkois-Aasiassa. Vain Baweanin ja Calamian pienillä saarilla esiintyy kotoperäisiä calamiansaarten- ja baweaninkaurispopulaatioita. Aksiskaurista ja rytökaurista on lisäksi siirtoistutettu Australiaan. Aikaisemmin calamiansaarten- ja baweaninkauriit luokiteltiin rytökauriin alalajeiksi, mutta nykyisin  omiksi lajeiksensa. Axis-suvun lähimpinä sukulaisina jalokauriiden alaheimossa pidetään Cervus-suvun lajeja isokaurista (saksanhirveä) ja japaninkaurista.
Akebono (1899)

| Akebono / 曙 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow Shipbuilders, Poplar
Kölinlasku:  1. helmikuuta 1898
Laskettu vesille:  25. huhtikuuta 1899
Palveluskäyttöön:  3. heinäkuuta 1899
Poistui palveluskäytöstä:  18. lokakuuta 1921
Loppuvaihe:  romutettu 1925
Tekniset tiedot
Uppouma:  420 t (kuormattu)
Pituus:  68,4 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,2 m
Syväys:  1,57 m
Koneteho:  6 000 ihp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  1 × QF 12 naulan 12 cwt -laivatykki 5 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 × 18″ torpedoputkea
Akebono (jap. 曙) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1899 vesillelaskettu Ikazuchi-luokan torpedovenehävittäjä, joka poistettiin palveluksesta 18. lokakuuta 1921.
Valmistus

Alus tilattiin Yarrow Shipbuildersilta Poplarista Lontoosta, missä köli laskettiin 1. helmikuuta 1898. Alus laskettiin vesille 25. huhtikuuta 1899 ja valmistui 3. heinäkuuta.
Palvelus

Alus partioi sisaralustensa kanssa boksarikapinan aikana Kiinan rannikolla suojaten japanilaisjoukkojen maihinnousua. Se osallistui myös Venäjän–Japanin sotaan.
Akebono luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, ja se poistettiin taistelutehtävistä. Alus palautettiin palvelukseen ensimmäisen maailmansodan puhjettua, ja se osallistui Qingdaon taisteluun sekä saksalaisten Tyynenmeren siirtokuntien haltuunottoon. Alus muutettiin apumiinalaivaksi 1. huhtikuuta 1921, mutta se poistettiin palveluksesta jo puoli vuotta myöhemmin 18. lokakuuta. Alus romutettiin 2. toukokuuta 1925.
Akonitiini

| Akonitiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [(1S,2R,3R,4R,5R,6S,7S,8R,9R,13R,14R,16S,17S,18R)-8-asetyylioksi-11-etyyli-5,7,14-trihydroksi-6,16,18-trimetoksi-13-(metoksimetyyli)-11-atsaheksasyklo[7.7.2.12,5.01,10.03,8.013,17]nonadekan-4-yyli]bentsoaatti
CAS-numero:  302-27-2
PubChem CID:  245005
SMILES:  CCN1CC2(C(CC(C34C2C(C(C31)C5(C6C4CC(C6OC(=O) C7=CC=CC=C7)(C(C5O)OC)O)OC(=O)C)OC)OC)O)COC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C34H47NO11
Moolimassa:  645,74 g/mol
Sulamispiste:  203–204 °C
Liukoisuus veteen:  Veteen 0,31 g/l (25 °C)
Akonitiini eli akoniitti-alkaloidi, on kasviperäinen myrkky, jota on muun muassa ukonhatun (Aconitum napellus) juurimukuloissa ja muissa osissa. Sitä on monissa kulttuureissa käytetty nuolimyrkkynä ja myrkkysyöteissä. Plinius kertoo, että merkittävät rikolliset tapettiin akonitiinilla, vähäisempiin käytettiin myrkkykatkoa (Conium maculatum).
Akonitiinin kemiallinen kaava on C34H47NO11, moolimassa 645,74 g/mol ja CAS-numero 302-27-2.
Aiheesta muualla

Liber Herbarum II: Luettelo akonitiinia sisältävistä kasveista
PubChem: Aconitine (englanniksi)
Terveysportti: Akonitiini
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Aconitine (englanniksi)
KEGG: Aconitine (englanniksi)
ChemBlink: Aconitine (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Aconitine (englanniksi)
Bristol University School of Chemistry, Molecule of the Month: Aconitine (englanniksi)