stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lauri Valonen
Saavutukset > Pesäpalloilijana

2 SM-kultaa: 1930, 1932
1 SM-hopea: 1933
1 SM-pronssi: 1934
Aiheesta muualla

Lauri Valonen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Suomen hiihtoliitto: Lauri Valonen[vanhentunut linkki]
La Fortaleza

| La Fortaleza |
| --- | --- |
 Rakennus valokuvattuna vuonna 2012
Sijainti:  San Juan, Puerto Rico, USA
Valmistumisvuosi:  1540
Käyttäjä:  Puerto Ricon kuvernööri
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
La Fortaleza (engl. "Linnoitus") on Puerto Ricon kuvernöörin virka-asunto San Juanin kaupungissa. Se rakennettiin 1500-luvulla linnoitukseksi, mutta siitä tuli jo 1600-luvulla kuvernöörin virka-asunto. Nykyisen palatsimaisen ulkoasunsa La Fortaleza sai 1800-luvulla tehdyissä muutostöissä.
Kuvernöörin virka-asunto ei ole täysin avoin yleisölle, mutta siellä järjestetään opastettuja kierroksia maanantaista perjantaihin, mutta kaikilta yli 21-vuotiailta vaaditaan kuvallinen henkilöllisyystodistus.
Vuodesta 1983 lähtien La Fortaleza on ollut Unescon maailmanperintökohde. Rakennus on läntisen pallonpuoliskon vanhin edelleen käytössä oleva hallintorakennusselvennä.
Historia

Espanjan Puerto Ricon -kauden varhaisvaiheissa saarella ei ollut linnoituksia, mutta vuonna 1529 Espanja määräsi pysyvän linnoituksen rakentamisesta San Juaniin. Rakennustyöt päästiin aloittamaan vasta 1537 paikallisia vastaan käytyjen taistelujen takia.
La Fortaleza valmistui vuonna 1540, ja alkuperäiseen rakennelmaan kuului ympäränmuotoinen torni, jota suojasi neljä kivimuuria. Muurit olivat yli kaksi metriä paksut, ja niiden sisäpuolelle mahtui asumaan noin 200 ihmistä. Pian tämän jälkeen rakennettiin toinen linnoitus Castillo San Felipe del Morro stragisesti tärkeämpään paikkaan lahden suulle. La Fortalezen merkitys puolustuksessa oli siksi toissijainen ja toimi täsät eteenpäin armeijan päälliköiden ja myöhemmin kuvernöörin virka-asuntona.
George Cliffordin johtamat englantilaisjoukot valtasivat La Fortalezan 1598. He joutuivat jättämään samana vuonna San Juanin paikallisten asukkaiden vastarinnan takia.
Hollantilainen kapteeni ja kaappari Boudewijn Hendricksz valtasi 1625 San Juanin 1 500 miehen turvin. Espanjan kuvernööri Juan de Haro y Sanvítores perääntyi joukkoineen San Felipe del Morron linnoitukseen. Hendricksz ei pystynyt valtaamaan sitä ja joutui pakenemaan espanjalaisten saatua vahvistuksia. Hollantilaiset polttivat San Juania ennen pakenemistaan ja vaurioittivat myös La Fortalezaa. Jälleenrakennus aloitettiin 1640.
La Fortalezaa uudistettiin useita kertoja 1800-luvulla, ja vuonna 1822 siitä tehtiin virallisesti Puerto Ricon kuvernöörin virka-asunto. Siinä tehtävässä se oli epävirallisesti ollut jo 1600-luvulta saakka. Kuvernööri Rafael Arístegui y Vélez muutti siitä 1846 palatsimaisen. Arístegui y Vélez muutostöiden jälkeen linnoitus sai nykyisen ulkoasunsa.
Galleria

Linnoitus valokuvattuna mereltä päin
Yhdysvaltain postilaitoksen vuonna 1937 julkaisema postimerkki, jossa linnoitus on kuvattuna
Linnoitukseen johtava katu San Juanissa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Fortaleza Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Yhdysvalloissa
Cahokia
Carlsbad Caverns
Chacon kanjoni
Everglades
Grand Canyon
Great Smoky Mountains
Hawaii Volcanoes
Independence Hall
Kluane / Wrangell-St. Elias / Glacier Bay / Tatshenshini-Alsek (Kanadan kanssa)
La Fortaleza ja San Juan National Historic Site
Mammoth Cave
Mesa Verde
Monticello ja Virginian yliopisto
Olympic
Papahānaumokuākea
Pueblo de Taos
Redwood
Vapaudenpatsas
Waterton Glacier (Kanadan kanssa)
Yellowstone
Yosemite
Kirsti Luova

Kirsti Luova (s. 1946 Helsinki) on kärköläläinen kirjailija ja kustantaja. Hän on myös kääntänyt Ylelle televisio-ohjelmia englannista ja ranskasta suomeksi.
Teokset

Vellamo, veden tyttö.  Pieni Karhu, 2002.  ISBN 952-5321-14-2
Metka kissa Melleri ja kaverit.  Luova satupata, 2005.  ISBN 952-91-9390-4  (myös DVD:nä)
Iloinen illansuu.  Luova Satupata, 2006.  ISBN 952-91-9858-2
Vallaton Vaidamaida.  Luova Satupata, 2007.  ISBN 952-99853-0-4
Melleri vauhdissa.  Luova Satupata, 2008.  ISBN 978-952-99853-1-9
Aurinkosoppaa. Runoja ja loruja lapsille.  Luova Satupata, 2009.  ISBN 978-952-99853-2-6
Hiirisatuja.  Luova Satupata, 2011.  ISBN 978-952-99853-3-3
Metka kissa Melleri matkoilla.  Luova Satupata, 2013.  ISBN 978-952-99853-4-0
Omenat putoavat. Kertomuksia.  Luova Satupata, 2015.  ISBN 978-952-99853-6-4
Hei lapset! - kirje maalta.  Luova Satupata, 2017.  ISBN 978-952-99853-7-1
Valoisa tilanne - runoja.  Luova Satupata, 2019.  ISBN 978-952-99853-9-5
Teokset > Kuvittajana

Risto Rekola: Taasko hoksaat! Palindromeja lapsille.  Luova Satupata, 2014.  ISBN 978-952-99853-5-7
Magnus Bratten

Magnus Karl Bratten (1918 − 3. lokakuuta 1971) oli norjalaisen ammatillisen keskusjärjestön LO:n (Landsorganisasjonen i Norge) toimitsija ja myöhemmin Norjan lähetystösihteeri ja sotilasattasea Helsingissä. Hänellä oli aktiivinen rooli Norjan suomalaisten avulla harjoittamassa tiedustelutoiminnassa Neuvostoliittoa vastaan 1950-luvulla.
Nuorena Bratten toimi aktiivisesti Norjan työväenliikkeessä. Hän opiskeli kielitiedettä ja historiaa ja työskenteli keskusjärjestö LO:ssa 1945-1949. 1950-luvun alussa hän sai tarjouksen työskennellä Norjan lähetystössä Suomessa, vaikkei hänellä ollut diplomaatin koulutusta tai taustaa. Brattenista tuli lähetystösihteeri (kansainvälisten asioiden sihteeri) Helsinkiin; hänen keskeiset tehtävänsä liittyivät tiedusteluun. Hänen edeltäjänsä oli Norjan talous- ja sosiaaliasioiden lähettiläs Joachim (Jack) Helle, jonka tehtävä oli alkanut 1948 ja jonka viimeinen raportti on päivätty 24. maaliskuuta 1949. Samaan aikaan Norja allekirjoitti liittymissopimuksen Naton kanssa. Hellellä oli hyvät suhteet Kalle Lehmukseen, jonka koodinimi oli yksinkertaisesti L.
Brattenin tehtäväkenttä tiedustelun parissa oli moninainen, yksi osa sitä olivat suomalaisten entisten kaukopartiomiesten tekemien vakoilumatkojen organisointiin liittyvät tehtävät. Bratten esimerkiksi otti matkalta palaavia vastaan ainakin Paavo Suorannan kotona käyttäen peitenimeä Kalle ja tapasi tiedusteluun liittyviä henkilöitä myös hotelleissa. Kuopiossa hotelli Atlaksessa tapasivat 20. elokuuta 1953 norjalaiset Bratten ja Leif Eikanger, Ruotsista Arvid Johansson sekä Michael Smithin nimellä hotelliin kirjautunut britti. Samassa hotellissa yöpyi tuolloin myös kaksi entistä kaukopartiomiestä. Brattenin tavoin ammattiyhdistystaustainen Kalle Lehmus oli hänen keskeisiä, edeltäjältä "perittyjä" kontaktejaan Suomen tiedustelujohtoon.
Suomessa vakoilutoimintaa tutkimaan asetettiin loppuvuodesta 1951 X-komiteaksi kutsuttu toimielin. Bratten poistui Suomesta pikaisesti 1955 sen jälkeen, kun hänen asuntoonsa Helsingissä oli murtauduttu. Tällöin katkesi hänen yhteydenpitonsa mm. Suorantaan. Brattenin organisoima toiminta päättyi Suomen ja Norjan tiedustelujohtojen epäviralliseen sopimukseen. Hänen seuraajakseen lähetystössä tuli sotilasasiamiehen nimekkeellä komentaja Arne Ekeland, joka jatkoi yhteydenpitoa hänen kontakteihinsa kuten Lehmukseen.
Brattenin osuus Norjan ja Naton tiedustelutoiminnassa tuli laajempaan julkisuuteen Odd Isungsetin ja Morten Jentoftin kirjassa Verkebyllen: om menneskeskjebner og agenter i kald krig vuonna 1995. Brattenin lapsenlapsi Magnus Bratten teki vuonna 2011 radiodokumentin Morfar var spion, jossa haastateltiin mm. Brattenin tytärtä.
Suomessa toiminnasta oli kerrottu lähetettyjen vakoilijoiden näkökulmasta Esa Anttalan (oik. Urpo Lempiäinen) jo vuonna 1977 ilmestyneessä kirjassa Yli rautaesiripun, jonka päähenkilönä ja tiedonlähteenä oli Arvo A. Juvonen. Toimintaan osallistumisestaan on 1990-luvulla kertonut mm. Seppo Hänninen.
Magnus Bratten ei käsitellyt julkisesti osuuttaan tiedustelutoiminnassa ja salasi sen enimmäkseen myös perheeltään. Hän kuoli lokakuussa 1971.
Aiheesta muualla

Jentoft, Morten: Derfor sendte norsk etterretning spioner inn i Sovjetunionen www.nrk.no.  14.10.2014. Viitattu 20.11.2021.
Kalevi Oikarainen

| Kalevi Oikarainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1936 Kuusamo
Kuollut: 14. elokuuta 2020 (84 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Lempinimi:  Susi-Kalle
Laji:  maastohiihto
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Grenoble 1968 |  4×10 km viesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Vysoké Tatry 1970 | 50 km |  |
|  Hopeaa | Oslo 1966 | 4×10 km viesti |  |
"Susi-Kalle"n patsas Kuusamossa Rukan alueella.
Kalevi Armas Oikarainen (27. huhtikuuta 1936 Kuusamo – 14. elokuuta 2020 Kuusamo) oli suomalainen maastohiihtäjä, maailmanmestari ja olympiamitalisti, lempinimeltään ”Susi-Kalle”.
Elämä ja ura

Oikarainen voitti 50 kilometrin hiihdon maailmanmestaruuden Vysoké Tatryn MM-kisoissa 1970. Se oli Suomen miesten ainoa mitali kyseisistä kisoista, ja sen jälkeen kesti 15 vuotta ennen kuin seuraava suomalainen mieshiihtäjä voitti maailmanmestaruuden (Kari Härkönen vuonna 1985). Seuraavaan suomalaishiihtäjän 50 kilometrin maailmanmestaruuteen meni aikaa 27 vuotta (Mika Myllylä vuonna 1997).
Vastapainona 33-vuotiaana saavuttamalle maailmanmestaruudelleen Oikarainen keskeytti arvokisoissa neljä kertaa: 15 kilometrillä Zakopanen MM-kisoissa 1962, 50 kilometrillä Oslon MM-kisoissa 1966, 15 kilometrillä Vysoké Tatryssa 1970 sekä 50 kilometrillä uran viimeisissä arvokisoissa, Sapporon olympialaisissa 1972.
Viestissä Oikarainen saavutti kaksi arvokisamitalia: hopeaa Oslossa 1966 ja pronssia Grenoblen olympialaduilla 1968. Molemmilla kerroilla hän hiihti ensimmäisen osuuden. Innsbruckin 1964 olympialaisiin hän pääsi vain varamieheksi. Oslossa hän sijoittui 30 kilometrillä 11:nneksi ja Grenoblessa samalla matkalla seitsemänneksi sekä 15 kilometrillä kymmenenneksi. Vysoké Tatryn MM-kisoissa kultamitalihiihtoa edelsivät pikamatkan keskeytyksen lisäksi 12. sija 30 kilometrillä ja 7. sija viestissä.
Seuratasolla Oikarainen edusti Otanmäen Terästä ja Kuusamon Erä-Veikkoja ja oli ammatiltaan rajavääpeli. Hän voitti henkilökohtaisilla matkoilla viisi ja viestissä yhdeksän Suomen mestaruutta. Kaikkiaan hän saavutti 23 SM-mitalia vuosina 1958–1975.
Oikaraisen kunniaksi pystytettiin pronssinen hiihtäjäpatsas Rukalle marraskuussa 2014.
Saavutuksia

Olympiapronssia Grenoblessa 1968 (viesti)
MM-kultaa Tatralla 1970 (50 km) ja hopeaa Oslossa 1966 (viesti)
SM-kultaa 15 km:llä 1961 ja 1965, 30 km:llä 1971, 50 km:llä 1970 ja 1972, 3 × 10 km:llä 1959 sekä 4 × 10 km:llä 1967–1973 ja 1975
Salpausselän Kisoissa voitto 15 km:llä 1961
Holmenkollenin Kisoissa voitto 15 km:llä 1959
Vuoden urheilija 1970
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Susi-Kalle suksi Ylä-Tatran kultaa
Ylen Elävä arkisto: Eräretkellä "Susi-Kallen" kanssa
Kalevi Oikarainen Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
| n k Suomen vuoden urheilija |
| --- | --- |
Valitut:  1947: Mikko Hietanen, Lassi Parkkinen  1948: Heikki Hasu  1949: Viljo Heino  1950: Heikki Hasu  1951: Veikko Karvonen  1952: Veikko Hakulinen  1953: Veikko Hakulinen  1954: Veikko Hakulinen  1955: Voitto Hellsten  1956: Antti Hyvärinen  1957: Olavi Vuorisalo  1958: Vilho Ylönen  1959: Juhani Järvinen  1960: Veikko Hakulinen  1961: Kalevi Huuskonen  1962: Pentti Nikula  1963: Pentti Eskola  1964: Eero Mäntyranta  1965: Jouko Launonen  1966: Eero Mäntyranta  1967: Eero Tapio  1968: Kaarlo Kangasniemi  1969: Kaarlo Kangasniemi  1970: Kalevi Oikarainen  1971: Juha Väätäinen  1972: Lasse Virén  1973: Mona-Lisa Pursiainen  1974: Riitta Salin  1975: Heikki Ikola  1976: Lasse Virén  1977: Pertti Ukkola  1978: Helena Takalo  1979: Pertti Karppinen  1980: Pertti Karppinen  1981: Heikki Ikola  1982: Keke Rosberg  1983: Tiina Lillak  1984: Marja-Liisa Kirvesniemi  1985: Matti Nykänen  1986: Marjo Matikainen  1987: Marjo Matikainen  1988: Matti Nykänen  1989: Marjo Matikainen  1990: Päivi Alafrantti  1991: Kimmo Kinnunen  1992: Toni Nieminen  1993: Juha Kankkunen  1994: Jani Sievinen  1995: Jari Litmanen  1996: Heli Rantanen  1997: Mika Myllylä  1998: Mika Häkkinen  1999: Mika Myllylä  2000: Arsi Harju  2001: Sami Hyypiä  2002: Samppa Lajunen  2003: Hanna-Maria Seppälä  2004: Marko Yli-Hannuksela  2005: Janne Ahonen  2006: Jukka Keskisalo  2007: Tero Pitkämäki  2008: Satu Mäkelä-Nummela  2009: Aino-Kaisa Saarinen  2010: Minna Kauppi  2011: Kaisa Mäkäräinen  2012: Tuuli Petäjä-Sirén  2013: Tero Pitkämäki  2014: Iivo Niskanen, Sami Jauhojärvi  2015: Tero Pitkämäki  2016: Leo-Pekka Tähti  2017: Iivo Niskanen  2018: Iivo Niskanen  2019: Teemu Pukki  2020: Lukas Hradecký  2021: Matti Mattsson  2022: Iivo Niskanen  2023: Lauri Markkanen
Strømbråtenin kappeli

| Strømbråtenin kappeli Strømbråten kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2006.
Sijainti:  Vestby, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Borgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1924
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  70
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Strømbråtenin kappeli (norj. Strømbråten kapell) on Vestbyn kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1924.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Strømbråtenin kappeli Wikimedia Commonsissa
Panama kesäolympialaisissa 2004

Panama osallistui Ateenan vuoden 2004 kesäolympialaisiin neljän urheilijan joukkueella kahdessa eri lajissa. Maa ei saavuttanut kisoissa mitaleita. Panaman lipunkantajana avajaisissa toimi kolmatta kertaa peräkkäin uimari Eileen Coparropa.
Joukkue > Uinti

Eileen Coparropa osallistui kahteen naisten vapaauintikilpailuun. 50 metrillä hän karsiutui välierissä ajalla 25,37 ja sijoittui 14:nneksi. 100 metrillä hän karsiutui ensimmäisellä kierroksella ajalla 57,09 ja sijoittui 30:nneksi.
Ismael Ortiz osallistui miesten 100 metrin vapaauintiin. Hän karsiutui ensimmäisellä kierroksella ajalla 51,74 ja sijoittui 45:nneksi.
Joukkue > Yleisurheilu

Bayano Kamani osallistui miesten 400 metrin aitajuoksuun. Hän eteni finaaliin ja sijoittui siellä viidenneksi ajalla 48,74.
Irving Saladino osallistui miesten pituushyppyyn. Hän karsiutui finaalista tuloksella 742 ja sijoittui 36:nneksi.
Sonin kulttuurikirkko

| Sonin kulttuurikirkko Son kulturkirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2017.
Sijainti:  Vestby, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Borgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  2014
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  425
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Sonin kulttuurikirkko (norj. Son kulturkirke) on Vestbyn kunnassa Norjassa sijaitseva kivikirkko vuodelta 2014.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sonin kulttuurikirkko Wikimedia Commonsissa
Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus

Yhdysvaltain presidentin puoliso Eleanor Roosevelt johti YK:n ihmisoikeuksien toimikuntaa, joka laati ihmisoikeuksien julistuksen.
Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus on Yhdistyneiden kansakuntien (YK) 10. joulukuuta 1948 kolmannessa yleiskokouksessaan hyväksymä oikeuksien julistus. Se kokosi ensimmäistä kertaa yhteen keskeisimpiä oikeuksia, joiden katsottiin olevan universaaleja ja kaikille kuuluvia.
Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus ei ole valtioita oikeudellisesti velvoittava asiakirja. Sen poliittinen ja moraalinen vaikutusvalta on kuitenkin huomattavan suuri. Julistus on myös toiminut YK:n myöhemmän ihmisoikeustyön perustana, mukaan lukien kaikki YK:n piirissä solmitut ihmisoikeussopimukset.
Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus muodostaa KP-sopimuksen, TSS-sopimuksen ja KP-sopimuksen kahden valinnaisen pöytäkirjan kanssa niin sanotun kansainvälisen ihmisoikeusasiakirjan.
Historia > Tausta

Ihmisoikeuksien julistus valmisteltiin kymmeniä miljoonia ihmishenkiä vaatineen toisen maailmansodan seurauksena. Haluttiin myös luoda ylikansallinen mekanismi, jotta voitaisiin välttää juutalaisten joukkomurhan eli holokaustin toistuminen sekä lopettaa seksuaalivähemmistöjen vainot. Julistus kokosi ensimmäistä kertaa yhteen keskeisimpiä oikeuksia, joiden katsottiin olevan universaaleja ja kaikille kuuluvia.
Historia > Laatiminen

Julistuksen sisältö laadittiin YK:n talous- ja sosiaalineuvoston asettamassa ihmisoikeuksien toimikunnassa vuosina 1947–1948 Yhdysvaltain presidentin puolison Eleanor Rooseveltin johdolla. Julistuksen muotoiluun osallistuivat länsimaiden lisäksi muun muassa eräät Latinalaisen Amerikan maat. Toimikunnassa oli edustettuina 18 silloisista YK:n 58 jäsenvaltiosta. Julistuksen lopulliseen sisältöön ja muotoon vaikuttivat myös muut YK:n jäsenvaltiot sekä monet kansalaisjärjestöt ja uskonnolliset ryhmittymät.
Ihmisoikeustoimikunnan jäsenistöstä muodostettiin toimikunnan alaisuuteen erillinen kahdeksanjäseninen luonnostelutoimikunta, jonka jäseniä olivat Yhdysvallat, Iso-Britannia, Neuvostoliitto, Ranska, Kiina, Libanon, Chile ja Australia. Toimikunta ja komitea saivat työnsä pohjaksi YK-sihteeristön ihmisoikeusosaston johtajan John Humphreyn julistusluonnoksen, jota ranskalainen René Cassin muokkasi.
Julistusta työstettiin ihmisoikeustoimikunnassa kolme istuntokautta ja luonnostelukomiteassa kaksi istuntokautta. Lopullinen julistusluonnos siirrettiin YK:n yleiskokouksen kolmannen komitean käsittelyyn ja sen jälkeen yleiskokouksen yleisistunnon puitavaksi. Koko prosessin aikana ihmisoikeustoimikunnan ulkopuolisilla YK:n jäsenmailla oli monta mahdollisuutta osallistua julistuksen muokkaamiseen. Moni pieni jäsenmaa vaikuttikin merkittävästi julistuksen lopulliseen sisältöön ja muotoon erityisesti taloudellisten ja sosiaalisten oikeuksien sekä julistuksen sukupuolineutraaliuden suhteen.
Historia > Hyväksyminen

Julistus hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa 10. joulukuuta 1948 yksimielisesti. Sen puolesta äänesti 48 maata, eikä yksikään maa äänestänyt vastaan. Julistuksen hyväksynyt kokous pidettiin Chaillot’n palatsissa Pariisissa.
Historia > Hyväksyminen > Puolesta

Afganistan
Alankomaat
Argentiina
Australia
Belgia
Bolivia
Brasilia
Britannia
Burma
Chile
Costa Rica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
Egypti
El Salvador
Etiopia
Filippiinit
Guatemala
Haiti
Intia
Irak
Iran
Islanti
Kanada
Kiinan tasavalta
Kolumbia
Kreikka
Kuuba
Libanon
Liberia
Luxemburg
Meksiko
Nicaragua
Norja
Pakistan
Panama
Paraguay
Peru
Ranska
Ruotsi
Siam
Syyria
Tanska
Turkki
Uruguay
Uusi-Seelanti
Venezuela
Yhdysvallat
Historia > Hyväksyminen > Pidättäytyivät

Tšekkoslovakian sosialistinen tasavalta
Puolan kansantasavalta
Saudi-Arabia
Neuvostoliitto
Valko-Venäjän SNT
Ukrainan SNT
Etelä-Afrikan unioni
Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta
Historia > Hyväksyminen > Eivät osallistuneet äänestykseen

Honduras
Jemenin kuningaskunta
Välittömästi hyväksymisen jälkeen yleiskokous kehotti kaikkia jäsenmaita julkaisemaan julistuksen tekstin. Niitä pyydettiin "levittämään ja tekemään sitä tunnetuksi, lukemaan ja selittämään sitä ennen kaikkea kouluissa ja muissa oppilaitoksissa eri maiden ja alueiden poliittisista oloista riippumatta". 10. joulukuuta on kansainvälinen ihmisoikeuksien päivä.
Kritiikkiä

Islamilaiset maat pitävät ihmisoikeuksien julistusta liian länsimaisena, ja ne laativat vuonna 1990 sen vastineeksi šariaan perustuvan Kairon julistuksen ihmisoikeuksista islamissa.
Kirjallisuutta

Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus.  (Johdannon ja historian kirjoittanut Tuija Sarvi. Suomen YK-liitto ry:n julkaisusarja)  Helsinki:  Suomen YK-liitto, 2008.  ISBN 978-952-9694-62-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus Wikimedia Commonsissa
Julistus suomeksi
Pariisin Palais de Chaillot, jossa ihmisoikeusjulistus hyväksyttiin. Kuva vuodelta 2017.
Vihreällä puolesta äänestäneet maat, oranssilla äänestyksestä pidättäytyneet maat, mustalla maat jotka eivät äänestäneet, harmaalla maat, jotka eivät kuuluneet tuolloin YK:hon, Suomi niiden joukossa.
Pierre-Narcisse Guérin

Pierre Narcisse Guérin,  Robert Lefèvren maalaus vuodelta 1801.
Pierre-Narcisse Guérin (13. maaliskuuta 1774 Pariisi – 16. heinäkuuta 1833 Rooma) oli ranskalainen taidemaalari. Hänen tunnetuimmat teoksensa esittävät antiikin mytologiaan ja antiikin Rooman historiaan liittyviä kohtauksia. Hän oli yksi sukupolvensa menestyneimmistä taidemaalareista.
Elämänvaiheita

Guérin oli kauppiaan poika, joka pääsi 11-vuotiaana opiskelemaan Académie royale de peinture et de sculpture -taideakatemiaan. Vanhemmat olivat ylpeitä poikansa lahjoista ja halusivat hänestä taiteilijan. Hän voitti vuonna 1797 Prix de Rome -taiteilija-apurahan ja saavutti menestystä joillain varhaisista teoksistaan. Marcus Sextuksen paluu herätti vuonna 1799 myönteistä huomiota Pariisin salongissa, samoin myöhemmät melodramaattiset ja yleisön taidemakua kosiskelleet Faidra ja Hippolytos (1802) sekä Andromakhe ja Pyrrhos (1810).
Guérin kehitti tyyliään pidemmälle ja teatraalisempaan suuntaan maalauksissaan Aeneas kertoo Didolle Troijan tuhosta (1813) ja Klytemnestra valmistautuu murhaamaan Agamenmonin (1817). Hän maalasi myös lähemmäs nykyaikaa sijoittuneen teoksen Napoleon armahtaa Kairon kapinalliset (1808). Bourbonien palattua valtaan Ranskassa hän maalasi muun muassa vuonna 1817 ihannoivan muotokuvan Vendéen kapinan rojalistimarttyyrista Henri de la Rochejaqueleinista.
Guérin oli sekä Eugène Delacroix’n että Théodore Géricaultin opettaja. Hänen oppilaisiinsa kuului muitakin nimekkäitä taidemaalareita. Hän oli vuodesta 1815 Ranskan instituutin jäsen ja vuodesta 1816 École royale des beaux-arts -taideakatemian professori. Vuosina 1822–1828 hän toimi Ranskan Rooman-Akatemian johtajana. Guérin sai vuonna 1829 kuningas Kaarle X:ltä paronin arvon.
Guérin matkusti Roomaan vuonna 1833. Siellä hän sairastui pian saapumisensa jälkeen ja kuoli. Eräiden lähteiden mukaan hän olisi menehtynyt Veronassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pierre-Narcisse Guérin Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  National Gallery of Canada  Prado  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Guérinin läpimurtotyö, Marcus Sextuksen paluu (1799).
Funke Opeke

Funke Opeke
| --- | --- |
Syntynyt:  Ibadan  
Kansalaisuus:  Nigeria  
Koulutus:  Obafemi Awolowo University Columbian yliopisto  
| --- | --- |
Työala:  Internet  
Palkinnot:  All African Businesswoman of the year (2012) The World's Top 50 Women in Tech (2018) OkayAfrica 100 Women (2018) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Funke Opeke on nigerialaisen MainOne-tietoverkkoyhtiön perustaja ja toimitusjohtaja. MainOne yhdisti vuonna 2010 ensimmäisenä Länsi-Afrikan merivalokaapelilla muuhun internetiin ja paransi merkittävällä tavalla alueen tietoverkkoyhteyksiä. Forbes valitsi Opeken vuonna 2018 The World's Top 50 Women in Tech -listalleen yhtenä perusteenaan, että tämä auttoi rakentamaan Nigeriasta Afrikan suurimman talouden.