stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Vennberg

Karl Vennberg
Karl Gunnar Vennberg (11. huhtikuuta 1910 – 12. toukokuuta 1995 Blädinge, Ruotsi]) oli ruotsalainen kirjailija ja kriitikko, Erik Lindegrenin tavoin keskeisiä fyrtiotalismin runoilijoita ja teoreetikkoja (ilmenee ainakin kokoelmissa Halmfackla ja Tideräkning). Vennberg kuului 1940-luvun analyyttisen suunnan edustajiin. Hän kirjoitti pessimististä lyriikkaa, jossa ovat ääripäinä älyllisyys ja tunne ja jolle ominaisia sävyjä ovat ironia, epätoivoisuus ja rikkinäisyys. Vuonna 1972 Vennberg sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon kokoelmastaan Sju ord på tunnelbanan. Hän oli kulttuuritoimittaja muun muassa Aftonbladetissa vuosina 1957–1965.
Palkinnot ja tunnustukset

Lähde
Aniara-palkinto 1988
Carl Emil Englund -palkinto 1979
De Nios stora pris 1957
Pilot-palkinto 1993
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1972
Ruotsin radion runopalkinto 1977
Teokset

Halmfackla (1944)
Tideräkning (1945)
Fiskefärd (1949)
Gatukorsning (1952)
Synfält (1954)
Tillskrift (1960)
Sju ord på tunnelbanan (1971)
Vägen till Spånga Folkan (1976)
Från ö till ö (1979)
Teokset > Suomennettuja runoja

Jos läheisyydessä olisi puhelin (Om det fanns telefon), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 WSOY ISBN 951-0-29121-8
Kuunnellessani eräänä elokuun päivänä 1969 Šostakovitšin pianokvintettoa, Op. 57, joka vuonna 1941 sai Stalinin palkinnon (Medan jag en augustidag 1969 hörde Sjostakovitjs), suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Salaperäinen seurue: runoja jotka tulivat ja jäivät, suom. ja toim. Pentti Saaritsa, WSOY 1997 ISBN 951-0-22208-9
Mitä uskoin paheistasi, suom. Lasse Heikkilä, teoksessa: Miekkalintu: teemoja, Helsinki: Otava 1949
Muunnelmia eräästä Montaignen teemasta (Variation på ett tema hos Montaigne), suom. Tuomas Anhava, teoksessa: Kaksitoista kirjailijaa, suom. Toini Havu ym., Helsinki: Pohjola-Norden 1973
Todellisuuden harha, suom. Lasse Heikkilä, teoksessa: Miekkalintu: teemoja, Helsinki: Otava 1949
Michael Ventris

Muistolaatta Hampsteadissä.
Michael George Francis Ventris (12. heinäkuuta 1922 Wheathampstead, Hertfordshire, Iso-Britannia – 6. syyskuuta 1956 Hatfield, Hertfordshire, Iso-Britannia) oli englantilainen arkkitehti ja muinaistutkija, joka yhdessä John Chadwickin kanssa sai selvitetyksi Kreetassa käytetyn Lineaari-B-kirjoituksen.
Ventris kävi koulua Sveitsissä Stowen koulussa. Hän osasi puhua kuutta eurooppalaista kieltä ja lisäksi lukea latinaa ja klassista kreikkaa. Hän aloitti arkkitehtiopinnot  Architectural Association School of Architecturessa vuonna 1940 ja sai tutkintonsa valmiiksi vuonna 1948. Välillä hän oli kuitenkin joutunut keskeyttämään opintonsa, koska hän toimi sodan aikana navigoijana Britannian ilmavoimissa. Muutamaa vuotta sen jälkeen, kun hän vuosina 1951-1953 oli saanut tulkituksi Lineaari-B:n, hän kuoli 34-vuotiaana auto-onnettomuudessa. Hän asui tuolloin Lontoon Hampsteadissa.
Lineaari B

1900-luvun alussa arkeologi Arthur Evans aloitti kaivaukset Knossoksessa, Kreetan saarella sijaitsvassa muinaiskaupungissa. Kaivausten yhteydesä hän löysi monia savitauluja, jotka oli kirjoitettu tuntemattomalla kirjoitusjärjestelmällä. Niissä esiintyi kaksi toisistaan poikkeavaa kirjoitusjärjestelmää, joista vanhempi sai nimen Lineaari-A. Suurin osa oli kuitenkin nuorempaa tyyppiä, joka sai nimen Lineaari-B. Evans yritti vuosikymmenien ajan saada molemmat tulkituiksi, mutta ei onnistunut.
Osittain vaikeudet johtuivat siitäkin, että Evansillä itsellään oli oma varma käsityksensä minolaisesta kulttuurista ja hän oli vakuuttunut siitä, että myös Lineaari B oli "minolaiseksi" kutsuttua kieltä. Koska hänellä oli suuri vaikutusvalta akateemisessa maailmassa, tuskin kukaan uskoi, että tauluissa esiintynyt kieli olisikin kreikkaa, mihin eräät seikat kuitenkin jo tuolloin viittasivat.
Ventris oletti aluksi, että taulujen kieli olisi etruskia ja että etruskit olisivat olleet sukua minolaisille. Ensin hän yrittikin tulkita kieltä tästä olettamuksesta lähtien. Vaikka teoria osoittautui vääräksi, hän jatkoi taulujen tutkimista.
Pian Evansin kuoleman jälkeen Alice Kober kiinnitti huomiota siihen, että eräiden sanojen loppu Lineaari-B-kirjoituksissa vaihteli. Tämä viittasi siihen, että kielessä olisi latinan ja kreikan tapaan esiintynyt useita sijamuotoja. Saatuaan tämän vihjeen Ventris ryhtyi laatimaan taulukkoja siitä, mikä kirjoitusmerkki vastasi mitäkin konsonanttia tai vokaalia. Vaikka asia vielä pysyi ratkaisemattomana, Ventris sai kielen rakenteesta sen verran, että jotakin alkoi jo olla arvattavissa.
Muutamia Lineaari-B-kirjoitustauluja oli löydetty myös manner-Kreikasta, ja oli aihetta olettaa, että ainakin  osa kirjoitusmerkkijonoista tarkoittaisi erisnimiä. Kun toiset sanat esiintyivät vain Kreetasta löytyneistä teksteistä, hän arveli niiden olevan saaren kaupunkien nimiä. Tämä arvelu osoittautui oikeaksi. Kun näin saatiin osa kirjoitusmerkeistä tulkituiksi, Ventris sai jo selville suuren osan tekstistä ja totesi sen olevan kreikkaa. Tämä havainto kumosi Evansin teorian ja osoitti, että kreetalainen kulttuuri ainakin myöhäisimmissä vaiheissaan oli osa mykeneläistä kulttuuripiiriä.
Kirjallisuutta

Michael Ventris, John Chadwick: Documents in Mycenaean Greek, 2. painos 1974, Cambridge University Press,  ISBN 0-521-08558-6
Michael Ventris: Work notes on Minoan language research and other unedited papers, Edizioni dell'Ateneo, Rooma 1988
Hatzinikolaou Leonidas: O thaumatourgos psithyros tou Ermi (Hermeksen ihmeellinen kuiskaus), Ellinika Grammata, 2002, ISBN 960-406-082-1
Simon Singh: Koodikirja- Salakirjoituksen historia muinaisesta Egyptistä kvanttikryptografiaan Tammi, 1999. Kirjassa havainnollistetaan tapa miten Michael Ventris ratkaisi Lineaari B - kirjoituksen.
Aiheesta muualla

Michael Ventris Encyclopædia Britannica. Viitattu 25.4.2019.
Program in Aegean Scripts and Prehistory The University of Texas at Austin. Viitattu 25.4.2019. Michael Ventriksen kirjeitä
A Very English Genius: How Michael Ventris Cracked Linear B BBC Documentaries. 2006. Viitattu 25.4.2019.
The Ventris Papers SAS-Space – University of London. Viitattu 25.4.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Nasevat kurtut

Nasevat kurtut on suomalainen vuonna 2000 perustettu naisbändi, jonka keulahahmona on solisti Ulla Tapaninen. Muut jäsenet ovat torvensoittaja Tintti Simola, basisti Sara Puljula, klarinetinsoittaja Eeva Mäenluoma, haitarinsoittaja Merja Ikkelä ja freelancer Maija Linkola. Yhtyeen nimi on sananmuunnos (kusevat nartut). Sen esittämää musiikkia on tehnyt jäsenten lisäksi Jukka Linkola. Yhtyeen esittämiä kappaleita ovat esimerkiksi "Foxi", "Mustarastas" ja "Obsession". Yhtye on esiintynyt muun muassa Jyväskylän kesässä.
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivu
Mathieu van der Poel

| Mathieu van der Poel |
| --- | --- |
 Mathieu van der Poel Pariisi-Roubaix -kilpailussa vuonna 2022
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. tammikuuta 1995 (ikä 30)
Pyöräilijä
Pituus:  184 cm
Paino:  75 kg
Joukkue:  Alpecin-Deceuninck
Laji:  cyclo, maantie, maasto
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2012–2013:  IKO Enertherm-BKCP
Ammattilaisjoukkue(et)
2014–2015 2016–2017 2018–2019 2020–:  BKCP–Powerplus Beobank-Corendon Corendon-Circus Alpecin-Fenix / Alpecin-Deceuninck
Suurimmat voitot
 Cyclocrossin MM 2015, 2019, 2020, 2021, 2023, 2024, 2025 Cyclocrossin EM 2017, 2018, 2019 Maastopyöräilyn EM 2019 Maantieajon MM 2023 Flanderin ympäriajo 2020, 2022, 2024 Milano–San Remo 2023 Pariisi–Roubaix 2023, 2024 Amstel Gold Race 2019 Strade Bianche 2021 Dwars door Vlaanderen 2019, 2022 E3 Saxo Classic 2024 Ranskan ympäriajo, etappi Italian ympäriajo, etappi Maantieajon Alankomaiden-mestaruus 2020 
 Tiedot päivitetty: 2. helmikuuta 2025 
Mathieu van der Poel (s. 19. tammikuuta 1995) on alankomaalainen ammattilaispyöräilijä, joka kilpailee cyclocrossissa, maastopyöräilyssä ja maantiepyöräilyssä edustaen UCI World Tour -sarjaan osallistuvaa Alpecin-Deceuninck-joukkuetta.
Van der Poel on voittanut cyclocrossin maailmanmestaruuden vuosina 2015, 2019, 2020, 2021, 2023, 2024 ja 2025 sekä saavuttanut MM-hopeaa 2017 ja MM-pronssia 2018. Hän on Erik De Vlaeminckin ohella ainoa seitsemän cyclocrossin miesten maailmanmestaruutta saavuttanut pyöräilijä. Euroopan-mestaruuden hän on voittanut 2017, 2018 ja 2019 ja saanut EM-hopeaa 2016. Junioreiden maailmanmestaruuden hän on voittanut vuosina 2012 ja 2013. Alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia 2014 ja saman ikäluokan EM-kilpailuissa hopeaa 2013. Maastopyöräilyn Euroopan-mestaruuden hän voitti 2019. Saman lajin MM-kilpailuissa hän sai pronssia 2019. Gravel-pyöräilyssä hän sijoittui MM-kilpailuissa kolmanneksi 2022.
Maantiepyöräilyn maailmanmestaruuden van der Poel voitti 2023 ja MM-pronssia hän saavutti 2024. Junioreiden maailmanmestaruuden hän on voittanut vuonna 2013. Hän voitti maantiepyöräilykilpailut Dwars door Vlaanderenin, Brabanste Pijlin, Amstel Gold Racen ja Britannian ympäriajon 2019, maantieajon Alankomaiden-mestaruuden, BinckBank Tourin ja Flanderin ympäriajon 2020, Strade Bianchen ja Ranskan ympäriajon toisen etapin 2021 sekä Dwars door Vlaanderenin ja Flanderin ympäriajon toistamiseen, Italian ympäriajon avausetapin ja Grand Prix de Wallonien 2022. Hän voitti Milano–San Remon, Pariisi–Roubaix'n, Belgian ympäriajon ja Super 8 Classic -kilpailun 2023, E3 Saxo Classicin, Flanderin ympäriajon ja Pariisi–Roubaix'n 2024 sekä Le Samynin 2025.
Mathieu van der Poel on syntynyt Kapellenissa Antwerpenin provinssissa Belgiassa. Hänen isänsä Adri on cyclocrossin kuusinkertainen Alankomaiden-mestari sekä maailmanmestari vuodelta 1996, ja äidinisänsä ranskalainen ammattilaispyöräilijä Raymond Poulidor. Myös hänen veljensä David on lupaava cyclocrosspyöräilijä. Alankomaalaisen nimikäytännön mukaan hänen sukunimensä kirjoitetaan van der Poel, ei siis pelkkä Poel.
Saavutuksia

Lähteet: Pro Cycling Stats, First Cycling, CycleBase, Cyclocross24, MTB Data
Lauri Juntunen

Lauri Juntunen (1950 – 4. toukokuuta 2019) oli suomalainen ekonomi ja Motonetin perustaja.
Ura

Juntunen valmistui ekonomiksi Ruotsista.
Hän perusti pienen työkalu- ja varaosakaupan 1980-luvun alun Turussa.
Juntunen perusti Mononetin Turussa vuonna 1990. Motonet keskittyi autojen varaosien ja tarvikkeiden myyntiin. Vuonna 2006 Mononetin liikevaihto oli 48 miljoonaa euroa. Joensuulainen Broman Group osti Motonetin koko osakekannan vuonna 2007. Juntunen oli Turun suurituloisen 7,2 miljoonan euron tuloillaan vuonna 2007.
Juntunen ja Anneli Laine lahjoittivat Turun taidemuseolle Ferdinand von Wrightin Tappelevat kukot, Hugo Simbergin Piiritanssi ja Akseli Gallen-Kallelan osaluonnos Aino-taruun vuonna 2010.
Hän menehtyi pitkäaikaiseen sairauteen vuonna 2019.
Vedenpaisumusmyytit

Gustave Dorén raamatunkuvitusta (1865) veden tuhoamasta maailmasta.
Vedenpaisumusmyytit ovat kertomuksia valtavasta tulvasta, joka hukuttaa kaiken alleen. Niitä tunnetaan monista kulttuureista. Raamatun vedenpaisumuskertomuksessa maan peitti 40 vuorokautta kestänyt rankkasade. Ihmisistä vain Nooa ja hänen perheensä pelastuivat rakentamassaan arkissa. Vedenpaisumuskertomus esiintyy myös esimerkiksi Gilgameš-eepoksessa, joka on peräisin muinaisesta Babyloniasta ja Sumerista. Vedenpaisumuskertomuksen babylonialaisessa versiossa päähenkilö on Utnapištim-niminen mies. Myös muinaisilla kreikkalaisilla oli kertomuksensa Deukalionin tulvasta.
Raamatun vedenpaisumuskertomus

Raamatun vedenpaisumuskertomuksessa Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa kuvaillaan, miten Jumala päätti hukuttaa koko maailman, koska ihmiset olivat hylänneet Jumalan ja ”koko maa tuli täyteen väkivaltaa”. Vain Nooa ja hänen perheensä pelastuivat. Samalla he rakensivat arkkilaivan, Nooan arkin. Kun arkki oli valmis, tuli 40 vuorokautta kestänyt rankkasade, joka sai maan peittymään veden alle korkeimpia vuorenhuippuja myöten 150 päivän ajaksi. Kaikki korkeat vuoret peittyivät ja kaikki, jotka olivat kuivalla maalla, kuolivat Viisi kuukautta rankkasateen alkamisen jälkeen arkki pysähtyi Araratin vuorille. Kesti lähes kaksi ja puoli kuukautta, ennen kuin vuorten huiput tulivat näkyviin. Sen jälkeen kesti kolme kuukautta, ennen kuin Nooa poisti arkin katon ja havaitsi maan käytännöllisesti katsoen kuivuneen, ja vielä lähes kaksi kuukautta, ennen kuin ovi avattiin ja eloon jääneet astuivat kuivalle maalle..
Teorioita kertomusten alkuperästä

Vedenpaisumuskertomusten on usein arveltu perustuneen todellisiin tulviin. Geomytologian tieteenala on tutkinut vedenpaisumusmyyttejä 1900-luvun lopulta lähtien. Yhtään kiistatonta teoriaa myyttien alkuperästä ei ole voitu osoittaa.
Teorioita kertomusten alkuperästä > Mesopotamian tulvat

Leonard Woolleyn 1920-luvulla johtamissa arkeologisissa kaivauksissa Mesopotamiasta löydettiin savikerrostumia, joita on pidetty todisteena alueella 3000-luvulla eaa. sattuneista valtavan tuhoisista tulvista.. Urukin tulvakerrostuma on luultavasti ajallisesti ennen varhaisdynastisen kauden alkua ajalta 2900 eaa.. Mesopotamialaisen tosin epätäydellisen kuningasluettelon mukaan tulva tapahtui pitkään eläneiden jumalkuninkaiden hallitusajan jälkeen. Viimeinen vedenpaisumusta edeltänyt kuningas olisi ollut Shuruppakin Ubar-Tutu. Mesopotamialaisilla oli oma vedenpaisumuskertomuksensa. Sumerilais–babylonialaisessa Gilgameš-eepoksen taulussa XI Nooan vastine on Utnapishtim ja osin säilyneessä muinaisbabylonialaisessa Eridu Genesis -teoksessa Ziusudra. Babylonialaisessa vedenpaisumuskertomuksessa tulva kesti seitsemä päivää ja Utnapishtimin laiva laski vedenpaisumuksen lopussa Nisirin, ei Araratin vuorelle.
Teorioita kertomusten alkuperästä > Mustanmeren tulva

Columbian yliopiston geologit William Ryan ja Walter Pitman julkaisivat vuonna 1998 tutkimuksen, jonka mukaan Mustanmeren allas olisi noin 5600 eaa. äkillisesti täyttynyt sinne Bosporin kautta syöksyneistä vesistä. Jääkauden loppuvaiheessa jäätikön eteläosan sulamisvedet olisivat valuneet Mustaanmereen. Koska merenpinta oli nykyistä alempana, Mustameri oli tuolloin makeavetisenä järvenä, jonka laskujoki oli Bosporin paikalla. Kun Mustanmeren valuma-alueella ollut osa Euroopan jäätikköä oli loppuun sulanut, Mustaanmereen laskevien jokien virtaama pieneni ja osa joista kääntyi laskemaan Pohjanmereen. Tämän seurauksena Mustameri alkoi vähitellen kuivua, koska siitä haihtui enemmän vettä kuin siihen virtasi, ja myös sen laskujoki kuivui. Mutta kun myöhemmin myös Fennoskandian ja Pohjois-Amerikan jäätiköt sulivat, meren pinta kaikkialla maailmassa ja myös Välimeren pinta nousi, kunnes se lopulta saavutti Bosporin pohjan tason ja merivesi alkoi äkillisesti syöksyä Mustaanmereen ja sen jo kuivilleen jääneille rannikoille. Lyhyessä ajassa kaikkiaan 155 000 neliökilometriä maata olisi jäänyt veden alle.lähde?
Teorioita kertomusten alkuperästä > Theran purkaus

Geologisten ja arkeologisten todisteiden mukaan Egeanmeren Theran eli Santorínin saarella on noin 1630–1600 eaa. tapahtunut erittäin voimakas tulivuorenpurkaus ja sen aiheuttama tsunami. Jotkut ovat väittäneet tämän antaneen aiheen kreikkalaiselle myytille Deukalionin tulvasta ja myös Atlantis-tarulle.. Gilgameš-eepos on kuitenkin niin vanha, ettei tämä tapahtuma voi olla siinä esiintyvän tai myöskään Raamatun vedenpaisumuskertomuksen aiheena.
Teorioita kertomusten alkuperästä > Asteroiditeoria

Los Alamosin kansallisen laboratorion arkeologi Bruce Masse on analysoinut 175 tulvamyyttiä eri puolilta maailmaa. Niitä tutkittuaan hän päätyi hypoteesiin, jonka mukaan ne olisivat voineet saada alkunsa samasta tapahtumasta. Sellaiseksi hän esitti Intian valtamereen lähelle Madagaskaria törmännyttä asteroidia, joka olisi toukokuun 10. päivän aikoihin 2807 eaa. aiheuttanut laajalle levinneen, jopa 150–300 metrin korkuisen tsunamin. Asteroidin törmäyslämpö olisi lisäksi höyrystänyt äkillisesti suuren määrän merivettä, joka sitten olisi tullut rankkasateena maahan aiheuttaen tulvia muuallakin kuin rannikoilla. Juuri ennen törmäystä asteroidi olisi näkynyt taivaalla suurena tulipallona, jollaisen monet myytit kertovatkin näkyneen juuri ennen vedenpaisumusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vedenpaisumusmyytit Wikimedia Commonsissa
Mustameri nykyään (vaaleansininen) ja 5600 eaa. (tummansininen) Ryanin ja Pitmanin mukaan.
Nikolai Vavilov

| Nikolai Vavilov> Николай Иванович Вавилов |
| --- | --- |
 Nikolai Vavilov
Henkilötiedot
Koko nimi:  Nikolai Ivanovitš Vavilov
Syntynyt: 25. marraskuuta (J: 13. marraskuuta) 1885 Moskova, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 26. tammikuuta 1943 (57 vuotta) Saratov, Neuvostoliitto
Arvonimi: maataloustieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Moskovan Maatalousinstituutti
Tutkimusalue:  kasvitieteilijä ja geneetikko
Palkinnot:  Leninin palkinto
Nikolai Ivanovitš Vavilov (ven. Никола́й Ива́нович Вави́лов; 25. marraskuuta (J: 13. marraskuuta) 1885 Moskova – 26. tammikuuta 1943 Saratov) oli merkittävä venäläinen kasvitieteilijä ja geneetikko. Hänet tunnetaan parhaiten tunnistamistaan viljelykasvien alkuperäisistä geenikeskuksista, joita on ryhdytty kutsumaan Vavilovin geenikeskuksiksi. Vavilov muotoili myös teoreettisen säännön samasyntyisyyden sarjoista geneettisessä muuntelussa. Vavilov omistautui elämänsä aikana ennen kaikkea viljelykasvien geneettisten ominaisuuksien tutkimiseen ja niiden jalostamiseen. Hän oli myös Neuvostoliiton Korkeimman Neuvoston jäsen, yleisliittolaisen Maantieteellisen Yhdistyksen puheenjohtaja ja arvostetun Leninin palkinnon saaja.
Lapsuus ja opiskelu

Vavilov syntyi Moskovassa kauppiasperheen toisena lapsena. Hänen nuorempi veljensä oli maineikas fyysikko Sergei Ivanovitš Vavilov. Valmistuttuaan Moskovan Maatalousinstituutista hän työskenteli Petrogradin sovelletun kasvitieteen laitoksessa sekä sienien ja kasvitautien laitoksessa.
Työt

Vuosina 1913–1914 hän matkusteli Euroopassa perehtyen kasvien immunologiaan. Yhteistyöverkostoon kuului muun muassa brittiläinen biologi William Bateson, jota pidetään genetiikan perustajana.
Viljelykasvien geneettisiä alkuperäkeskuksia koskevaa teoriaa kehittäessään Vavilov järjesti sarjan kasvitieteellisiä tutkimusretkiä, joiden aikana hän keräsi siemennäytteitä eri maanosista. Laajoja keräysmatkoja tehtiin erityisesti Vavilovin tunnistamiin geenikeskuksiin, muun muassa Kiinaan ja muualle Itä-Aasiaan, Amerikan mantereen eri osiin, eri puolille Afrikkaa, Lähi-itään ja Välimeren maihin. Näytteistä muodostui pian huomattava kokoelma, josta pääosa säilytettiin Leningradin sovelletun kasvitieteen laitoksessa, mutta josta osia analysoitiin myös muissa Neuvostoliiton maataloustutkimuslaitoksissa. Kokoelmasta tuli ennen pitkää maailman suurin kasvien siemenpankki, jota säilytettiin myöhemmin Leningradin yli kaksivuotisen piirityksen ja ruokapulan aikanakin tunnollisesti. Aineisto oli jo Vavilovin aikana intensiivisessä tutkimuskäytössä.
Epäsuosio

Vavilov joutui 1930-luvun lopulla Stalinin ja kommunistipuolueen epäsuosioon, kun hänen vastustajakseen noussut Trofim Lysenko onnistui saamaan omille, pseudotieteellisille opeilleen puolueen jakamattoman hyväksynnän. Vavilov vangittiin 1940 ja tuomittiin lähimpien tutkijakollegojensa kanssa isänmaanpetturuudesta ja tuholaistoiminnasta, aluksi jopa kuolemaan. Vaikka tuomio muutettiin 20 vuoden vankeudeksi, Vavilov kuoli kuitenkin jo 1943 aliravitsemuksen johtamaan halvaukseen Saratovin vankilassa.
Suuri osa Vavilovin ainutlaatuisen arvokkaasta kasviaineistosta joutui Vavilovin kuolinvuonna 1943 saksalaisten käsiin, kun Saksasta lähetetty SS:n erikoisryhmä otti haltuunsa Vavilovin keräämää aineistoa natsi-Saksan miehittämillä alueilla sijanneista maatalouden tutkimuskeskuksista. Leningradin pääsiemenpankkiin saksalaisryhmä ei toki päässyt käsiksi. Saaliiksi saatu aineisto vietiin Itävaltaan SS-järjestön perustamaan kasvigenetiikan laitokseen. Erikoista tehtävää suorittanutta kommandoryhmää johti Heinz Brücher, joka oli sekä SS-upseeri että kasvien genetiikan tutkija. Brücher loi myöhemmin merkittävän tieteellisen uran Etelä-Amerikassa.
Geenipankki

Pietarissa nykyisin toimiva Vailov-instituutti ylläpitää edelleen maailman suurimpiin kuuluvaa kasvien geenipankkia, joka pohjautuu Vavilovin 1920-luvulla keräämään laajaan perusaineistoon. Hän keräsi siihen 200 000 kasvin siemenet. Instituutti on Vavilovin johtamien yleisliittolaisen soveltavan kasvitieteen laitoksen ja sen toimintaa jatkaneen kasvinjalostuksen tutkimuslaitoksen suora seuraaja. Tutkimuslaitos sai nykyisen nimensä vuonna 1968 sekä Vavilovin että laitoksen tulevan 75-juhlavuoden kunniaksi.
Pietarin geenivarastoon kuuluvaa 500 hehtaarin Pavlovskin geenipankkia uhkaa lopettaminen vuonna 2010. Tässä Euroopan laajimmassa geenipankissa kasvaa muun muassa 12 000 eri lajia omenoita, vadelmia ja viinimarjoja. Mansikkalajejakin on yli tuhat 40:stä eri maasta. Alueesta on jo myyty sata hehtaaria ja loppuakin uhkaa myyminen pietarilaisten kesämökkitonteiksi.
Elämä

1887 – syntyi 25. marraskuuta Moskovassa.
1911 – valmistui Moskovan Maatalousinstituutista.
1917–1921 – maataloustieteen professorina Saratovin yliopistossa.
1919 – muotoili kasvien immuniteettia koskevan teorian.
1920 – muotoili samasyntyisyyden sarjoja koskevan säännön geneettisessä muuntelussa.
1920-luku – Vavilov ystävystyi Trofim Lysenkon kanssa ja johdatti tämän tieteellisiin piireihin.
1921(–1940) – johtaja Petrogradin yleisliittolaisessa sovelletun kasvitieteen ja kasvinjalostuksen laitoksessa.
1926 – sai Leninin palkinnon.
1930–1940 – genetiikan laboratorion johtaja Moskovan yliopistossa (myöhemmin Venäjän tiedeakatemian Genetiikan Instituutti).
1931–1940 – yleisliittolaisen Maantieteellisen Yhdistyksen presidentti.
1930-luvun loppu – genetiikkaa vastaan kääntynyt Lysenko sai johtoaseman koko Neuvostoliiton maataloudessa.
1940 – pidätettiin syytettynä neuvostomaatalouden turmelemisesta; antoi pidätettynäkin satoja tunteja tieteellisiä luentoja.
1943 – kuoli Saratovissa vankeudessa aliravitsemuksen johtamaan halvaantumiseen.
Neuvostoliiton tiedeakatemia perusti 1965 Vavilov-palkinnon ja alkoi 1968 myöntää Vavilov-mitaleja.
Tuotanto

Земледельческий Афганистан. (1929)  (engl. Agricultural Afghanistan)
Селекция как наука. (1934) (engl. Selection as science)
Закон гомологических рядов в наследственной изменчивости. (1935) (engl. The law of homology series in genetical mutability)
Учение о происхождении культурных растений после Дарвина. (1940) (engl. The theory of origins of cultivated plants after Darwin)
Tuotanto > Teoksia englanniksi

The Origin, Variation, Immunity and Breeding of Cultivated Plants (translated by K. Starr Chester). 1951. Chronica Botanica 13:1–366
Origin and Geography of Cultivated Plants (translated by Doris Love). 1992. Cambridge University Press, Cambridge. ISBN 0-521-40427-4
Five Continents (translated by Doris Love). 1997. IPGRI, Rome; VIR, St. Petersburg ISBN 92-9043-302-7
Aiheesta muualla

Centers of Diversity, Crop Adaptation OSU Extended Campus – Oregon State University. Viitattu 19.10.2019. (englanniksi)
Federal Research Center N. I. Vavilov All-Russian Institute of Plant Genetic Resources (VIR), Ministry of science and higher education. Viitattu 19.10.2019. (englanniksi)
Petch, Emily: The tragic tale of Nikolai Vavilov Royal Botanic Gardens Kew. 13.12.2014. Viitattu 19.10.2019. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii  Leopoldina  Scopus 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  SNAC  IdRef