stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Westphal
Pelaajaura

Pelintekijänä tai heittävänä takamiehenä pelannut Westphal pelasi vuosina 1969–1972 yliopistokoripalloa Etelä-Kalifornian yliopiston joukkueessa. Hänet valittiin kahdesti yliopistokonferenssinsa tähdistöviisikkoon.
Boston Celtics varasi Westphalin NBA:han kymmenennellä vuorolla vuoden 1972 varaustilaisuudessa. Hän pelasi Celticsissä kolme kautta voittaen NBA:n mestaruuden vuonna 1974. Vuodet 1975–1980 Westphal edusti Phoenix Sunsia, joka on jäädyttänyt hänen ”44”-pelinumeronsa. Tämän jälkeen Westphal pelasi Seattle SuperSonicsissa ja New York Knicksissä kunnes palasi Sunsiin viimeiselle NBA-kaudelleen 1983–1984.
Westphal pelasi NBA:n tähdistöottelussa viidesti peräkkäin vuosina 1977–1981. NBA:n tähdistöjoukkueeseen hänet valittiin ykkösviisikkoon vuosina 1977, 1979 ja 1980 sekä kakkosviisikkoon vuonna 1978.
Valmennusura

Pelaajauransa jälkeen Westphal toimi valmentajana NBA:ssa ja yliopistosarjoissa. Hänen valmennusuransa menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat Phoenix Sunsiin vuosina 1988–1992, ensin apuvalmentajana ja viimeiset kolme kautta päävalmentajana. Westphal palkittiin joulukuun 1992 NBA:n kuukauden valmentajana. Vuosina 1993 ja 1995 hän valmensi NBA:n tähdistöottelussa.
Westphal nimettiin vuonna 2019 pelaajana Naismith Memorial Basketball Hall of Fameen. Westphalilla diagnosoitiin aivosyöpä elokuussa 2020. Hän kuoli Scottsdalessä 70-vuotiaana 2. tammikuuta 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Westphal Wikimedia Commonsissa
Aki Eronen

Aki Eronen (s. 14. maaliskuuta 1976 Joensuu) on suomalainen popmuusikko ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan erityisesti konemusiikkiduo DISCOn toisena jäsenenä.
Ura > Muusikko

Musiikki ja eritoten laulaminen on ollut osa Erosen elämää jo aivan lapsesta asti. Hänellä oli kannustava ympäristö Kerimäen ala-asteella, jossa musiikinopettaja Terttu Jauhiainen ohjasi vilkasta nuorta miestä taitavasti eteenpäin. Ensimmäinen televisioesiintyminen oli 1986 MTV:llä esitetyssä Kilvanlaulajat ohjelmassa, jota juonsi Katri Helena.
Syvempi musiikkiin uppoutuminen tapahtui Savonlinnan taidelukiossa, jossa hän tutustui myös tulevan DISCO – yhtyeen toiseen jäseneen Olli Haloseen.
Savonlinnan taidelukion aikana Eronen ihastui eritoten jazzmusiikkiin. Eronen on aina ollut musiikin suhteen avoin ja hän soitti lukioaikanaan niin Taidelukion kansamusiikkiyhtye Takamuksessa, kuin myös Halosen perustamassa V.T.H. nimisessä punk–yhtyeessä.
Aki Erosen levytysura alkoi vuonna 1997, jolloin hän julkaisi BMG levy-yhtiön kautta kaksi singleä taiteilijanimellä Eroné. Näistä ensimmäinen Punahuulinen nousi paikallisradioiden soitetuimpien listalla kärkisjoille ja toinenkin julkaisu Taikauskoinen sai kohtuullisesti radiosoittoa.
DISCO- yhtyeen Eronen perusti Olli Halosen kanssa vuonna 1998. Eronen on yhtyeen laulaja ja biisintekijä. Yhtye on julkaissut neljä albumia, yhden kokoelman, sekä keikkaillut aktiivisesti kaikkialla Suomessa. DISCOn kappaleista tunnetuimpia ovat Levottomat tuulet, Ketä sinä odotat, Ilkeitä Asioita, Hei älä luule, Tiedän että me palataan, Toiseen suuntaan ja Aurinko laski.
DISCO on tekemässä paluuta keväällä 2022. Yhtye julkaisi singlen Muualla palaa 25. helmikuuta ja yhtyeen uuden albumin on määrä ilmestyä vuonna 2023.
Ura > Lentäjä

Musiikin lisäksi Erosen toinen suuri kiinnostuksen kohde on aina ollut lentäminen. Hän pääsi opiskelijaksi Suomen Ilmailuopistoon ja valmistui liikennelentäjäksi 2006.
Hän on työskennellyt liikennelentäjänä Finnairilla vuodesta 2007.
Ura > Yksityiselämä

Eronen on ollut kerran avioliitossa. Hänellä on tuosta avioliitosta kaksi lasta. Eronen asuu Helsingissä ja harrastaa aktiivisesti futsalia ja jalkapalloa. Juniorivuosilta hänellä on SM-mitaleita pöytätenniksestä. Eronen on opiskellut Maatalous – metsätieteitä Helsingin yliopistossa, Merenkulkua Satakunnan Ammattikorkeakoulussa Raumalla, sekä viestintää HEO – kansanopistossa Helsingissä.
Aiheesta muualla

Aki Erosen tuotanto Fono.fi-äänitetietokannassa
Pekka Olkkonen

| Pekka Olkkonen |
| --- | --- |
 Pekka Olkkonen Rakuuna Rockissa Lappeenrannassa vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. tammikuuta 1981 (ikä 43) Lemi, Suomi
Ammatti:  muusikko, säveltäjä, psykologi
Muusikko
Taiteilijanimi:  Pexi
Aktiivisena:  1996–
Tyylilajit:  thrash metal
Soittimet:  soolokitara, taustalaulu
Yhtyeet:  Stam1na
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Pekka ”Pexi” Olkkonen (s. 29. tammikuuta 1981 Lemi, Suomi) on lemiläinen muusikko. Hän on suomalaisen metalliyhtye Stam1nan soolokitaristi ja yksi perustajajäsenistä. Yhtyeen esiintymisissä hän toimii myös taustalaulajana. Olkkonen soittaa Stam1nassa kaikki kitarasoolot ja korkeat "lead"-kitarat. Olkkonen käyttää sooloissaan paljon tapping-tyyliä ja soolokitaristiksi nähden hyvin vähän erilaisia efektejä.
Hän on toiselta ammatiltaan psykologi. Olkkonen tunnetaan myös aktiivisena kuntosaliharrastajana.
Olkkonen säveltää Stam1nan kappaleet yhdessä laulaja-kitaristi Antti Hyyrysen kanssa. Olkkosella on yhdeksän Ibanez-merkkistä kitaraa, joista hän käyttää Ibanez Xiphosta, Ibanez RG7 "Raja" Customia ja Ibanez RG1527:aa. Vahvistimina/kaappeina Olkkonen käyttää Mesa/Boogien Stiletto Deuce Stage II-, Roadster- ja Dual Rectifier -vahvistimia sekä Mesa/Boogien 4x12 Recto Standard Slant+Straight + 4x12 Stiletto Traditional Straight -kaappeja.
Aiheesta muualla

Olkkonen Imperiumi.netin haastattelussa (2019)
Agnano

Agnanon kraatteri taustalla.
Agnano on Italiassa Napolin kaupungin lähistöllä sijaitseva tulivuoren kraatteri. Se on jo antiikin ajoista lähtien ollut tunnettu kuumista lähteistään. Noin 6,5 kilometriä halkaisijaltaan oleva kraatteri on nykyään luonnonsuojelualuetta.
Agnanon kraatteri täyttyi vedellä keskiajalla, mutta syntynyt järvi kuivatettiin vuonna 1870. Sen ympäristössä sijaitsee muun muassa hotelleita, Agnanon ravirata sekä Grotta del canen luolasto.
Agne

Agne joutuu hirteen Agnefitissa. Hugo Hamiltonin piirros 1830.
Agne (tai Agni) on islantilaisen Ynglingien saagan mukaan Ynglinga-sukuun kuulunut Ruotsin kuningas. Tarun mukaan hän teki sotaretken Suomeen ja ryösti Frosti-nimisen päällikön tyttären Skjalvin, jonka hän otti puolisokseen. Myöhemmin Skjalv surmautti Agnen seudulla, jolla nykyisin on Tukholma.
Adolf Johan Wasenius

Adolf Johan Wasenius (9. huhtikuuta 1787 Hämeenlinna – 30. maaliskuuta 1832 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja sanomalehtien toimittaja.
Waseniuksen vanhemmat olivat kauppias Adolf Fredrik Wasenius ja Ulrika Floor. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1802, opiskeli Turun akatemiassa ja suoritti tuomarintutkinnon vuonna 1806. Wasenius työskenteli Turun hovioikeuden auskultanttina vuodesta 1806, kuvernementinkirjaajana Liivinmaan, Viron ja Suomen asiain oikeuskollegiossa Pietarissa vuodesta 1809, Suomen hallituskonseljin talousosaston protokollasihteerinä vuodesta 1811 sekä kamari- ja sotilastoimituskuntien esittelijäsihteerinä vuodesta 1816.
Wasenius toimitti Finlands Allmänna Tidningiä vuosina 1820–1824 ja Helsingfors Tidningaria vuosina 1829–1832.
Hovioikeudenneuvos Karl Fredrik Wasenius ja kauppias Gustaf Otto Wasenius olivat Adolf Johan Waseniuksen veljiä.
Teoksia

Talisman mot ledsnad och elakt lynne, eller vald samling af anekdoter, historietter, infall, m. m. Helsingfors: Wasenius, 1830.
Alan Faneca

| Alan Faneca |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. joulukuuta 1976 New Orleans, Louisiana
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Pituus:  196 cm
Paino:  91 kg
Pelipaikka:  sisempi hyökkäyksen linjamies
Pelaajaura
Seurat:  Pittsburgh Steelers New York Jets Arizona Cardinals
NFL-varaus:  26. varaus, 1998 Pittsburgh Steelers
Pääsarjaura:  1998–2010
Alan Joseph Faneca, Jr. (s. 7. joulukuuta 1976) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, jonka pelipaikka on sisempi hyökkäyksen linjamies. Hän sai NFL-varauksensa vuonna 1998 pelattuaan aiemmin yliopistotasolla Louisiana Statessa. Fanecan alkuperäinen NFL-seura oli vuoteen 2007 Pittsburgh Steelers. Kaudella 2008 hän pelasi New York Jetsin riveissä.
Faneca on pelannut Pro Bowlissa useaan otteeseen. Hän sairastaa epilepsiaa, joka alkoi aiheuttaa kohtauksia hänen ollessaan 15-vuotias.
Patenttiperhe

Patenttiperhe käsittää kaikki samaan keksintöön liittyvät samansisältöiset patenttihakemukset ja myönnetyt patentit eri maissa. Patentti myönnetään vain yhteen maahan kerrallaan, jolloin keksijä voi haluta patentoida saman keksinnön useassa maassa saadakseen patenttisuojan voimaan kaikilla markkinoilla, joissa keksintö on tarkoitus kaupallistaa.
Patenttiperhettä käytetään patenttien etsinnässä. Patenttitietokannat pyrkivät siihen, että patenttiperheen avulla voisi löytää olennaiselta sisällöltään samanlaiset dokumentit eri maista ja eri kielillä. Tällöin patenttiperheen avulla voi saada tietoa patenttisuojan maantieteellisestä kattavuudesta ja sitä kautta myös patentoidun keksinnön merkittävyydestä. Määritelmästä riippuen samaan patenttiperheeseen voidaan katsoa kuuluvan joko vain sisällöltään identtisiä dokumentteja tai myös muita patenttisuojan kautta toisiinsa yhteydessä olevia dokumentteja. Eri patenttitietokannat käyttävät eri määritelmää, joten löytääkseen kaikki samaa keksintöä koskevat patentit voi olla tarpeen käyttää useampaa eri tietokantaa.
Patenttitietokannoissa perheen muista patenteista käytetään nimityksiä vastaavat dokumentit ja ekvivalentit.
Pascal Meier

| Pascal Meier |
| --- | --- |
 Pascal Meier vuonna 2013.
Henkilötiedot
Salibandyn pelaaja
Pelipaikka:  maalivahti
Pelinumero:  30
Pituus:  181 cm
Paino:  74 kg
Pascal Meier (s. 18. kesäkuuta 1990) on sveitsiläinen salibandymaalivahti. Meierin seura Swiss Mobiliar Leaguessa on HC Rychenberg Winterthur. Hän on edustanut Sveitsiä MM-kisoissa vuosina 2012, 2014, 2016, 2018 ja 2020.
Afganistanin kansandemokraattinen puolue

Afganistanin kansandemokraattinen puolue (PDPA) (pers. ‏حزب دموکراتيک خلق افغانستان‎, Hezb-e dimūkrātĩk-e khalq-e Afghānistān, HDKA pašt. ‏د افغانستان د خلق دموکراټیک  ګوند‎, Da Afghanistān da khalq dimukrātīk gund) oli afganistanilainen marxilais-leninistinen kommunistipuolue, joka hallitsi maata vuosina 1978–1992.
1. tammikuuta 1965 perustettu PDPA osallistui Mohammed Daud Khanin johtamaan vuoden 1973 vallankaappaukseen, joka syrjäytti kuningas Mohammed Zahir Shahin ja perusti Afganistanin tasavallan. Vuonna 1978 se toteutti armeijan tuella ns. Saur-vallankumouksen, jonka myötä perustettiin kommunistiseen yksipuoluejärjestelmän johtama Afganistanin demokraattinen tasavalta. Vuonna 1987 kansallisen sovintopolitiikan myötä maa palautettiin Afganistanin tasavallaksi, mutta PDPA ja sen sosialistiset liittolaiset säilyttivät johtoaseman aina kevääseen 1992 asti, jolloin Gulbuddin Hekmatyarian johtamat islamilaiset mujahideenit valtasivat pääkaupunki Kabulin.
Puolue oli jakautunut vuodesta 1967 lähtien kahteen verisestikin kamppailevaan eri pääsiipeen: pääsihteeri Nur Mohammad Tarakin johtamaan Khalqiin ja apulaispääsihteeri Babrak Karmalin Parchamiin. Lisäksi puolueessa oli kaksi muuta pienempää ryhmää: maolainen Settam-e-Melli ja Khalqia lähellä olevaksi nähty Guruh-i Kar eli Kar. Ideologisten syiden lisäksi jaottelulla oli etnis-kulttuurilliset syyt. Khalqin muodosti pääasiassa maaseudun pataaniväestö, kun taas Parcham nojasi persiankieliseen (dari) ja koulutettuun kaupunkilaisväestöön. Settam-e-Melli oli persiankielisten ja šiialaisten suosiossa.
Kansandemokraattinen puolue oli voimakkaasti riippuvainen Neuvostoliitosta ja sen kommunistisesta puolueesta. Lopulta Neuvostoliiton sekaantuminen PDPA:n siipien väliseen valtakamppailuun johti neuvostomiehitykseen ja Afganistanin sotaan. Khalq oli johdossa aina joulukuuhun 1979, jolloin neuvostojoukot toteuttivat Operaatio Štorm 333:n, joka päättyi khalq-presidentti Hafizullah Aminin kuolemaan. Tämä johti neuvostomiehitykseen ja Karmalin sekä parchamistien valtaannousuun.
Puheenjohtajat

Nur Mohammed Taraki, 1965–1979
Hafizullah Amin, 1979–1979
Babrak Karmal, 1979–1986
Mohammad Najibullah, 1986–1992
Pekka Oksanen

Pekka Juhani Oksanen on suomalainen laulaja, joka teki yhden pitkän albumin Blue Master -levymerkille.
Diskografia

Lauluni kaikki lauloin (1982)
Aiheesta muualla

Pekka Oksasen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Albin Simolin

Johan Albin Simolin (1875–1942) oli suomalainen kirkkohistorioitsija. Hän oli ruotsinkielisen normaalilyseon lehtori 1910–1919, yliopettaja vuodesta 1919, Helsingin yliopiston dosentti 1913–1927 ja Åbo akademin professori 1929–1930.
Julkaisuja

Uskonpuhdistuksen sivistysmerkitys. muistokirjoitus uskonpuhdistuksen riemujuhlaan 1917, Kansanvalistusseura, 1919
Albin Simolin, Supplement till K. G. Leinbergs Finska prästerskapets besvär och Kungl : majestäts därpå givna resolutioner / Albin Simolin., Helsinki, 1916 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Afrikkalainen keittiö

Värikästä perinneruokaa eteläafrikkalaisessa Lesedin kylässä.
Afrikkalaiseen keittiöön kuuluu toisistaan poikkeavia perinteitä Afrikan mantereen kulttuurillisista, ilmastollisista ja maantieteellisistä eroista johtuen. Afrikan eri ilmasto- ja kasvillisuusvyöhykkeillä on perinteisesti hyödynnetty erilaisia paikallisia raaka-aineita.
Yleistä > Ruoka-ajat

Lähes kaikissa maissa lounas sisältää viljaan perustuvaa ruokaa kastikkeen kanssa joka sisältää vihanneksia, sipulia sekä chiliä. Illallinen on runsas ja viljainen. Poikkeuksena tähän ovat paimentolaiset: he eivät tavallisesti syö mitään päivän mittaan, vaan he syövät vain illallisen. Läpi maanosan hedelmät ovat yleisimmin käytetty jälkiruoka.
Yleistä > Tapoja

Afrikassa ruokailu on tärkeä yhteinen tapahtuma. Päivän pääateria syödään yleensä vasta illalla. Perinteiseen tapaan ruoka syödään sormin, joten ennen ruokailua pestään kädet. Ruokailijoiden keskelle tuodaan iso laakea astia, joka on täynnä riisiä, hirssi- tai maissipuuroa. Puuro pyöritetään palloksi sormilla ja kastetaan kastikkeeseen, joka on yleensä tehty vihanneksista, lihasta, kalasta tai kanasta. Lautasten ja ruokailuvälineiden käyttö on kuitenkin yleistynyt ja suurimmissa kaupungeissa ja asutuskeskuksissa tavat ovat länsimaiset.
Afrikkalaisessa perheessä vanhan käytännön mukaan perheen isä syö ensin. Hänen jälkeensä ruokailevat lapset ikäjärjestyksessä. Jos taloon tulee vieraita, syövät vieraat ensin perheen isännän kanssa ja muut odottavat vuoroaan. [lähde? ]
Yleistä > Ruokakulttuuriin vaikuttaneita asioita

Vuosikymmeniä sitten suurin osa maanosan asukkaista oli maanviljelijöitä ja paimenia mutta vuosikymmenten nälänhätä, köyhyys ja sota ovat ajaneet ihmisiä kaupunkeihin. Nykyään viidesosa kansasta elää kaupungeissa.
Historiallisesti afrikkalaisiin makuihin ovat aina vaikuttaneet ulkopuoliset. Vuosisatoja myöhemmin Afrikkaan tuli orjakaupan myötä uusia raaka-aineita. 1800-luvulla ja osittain 1900-luvulla eurooppalaiset uudisasukkaat hallitsivat monia Afrikan maita ja toivat mukanaan uusia ruoanvalmistustapoja.
Pohjois-Afrikka

Pohjoisafrikkalainen keittiö Välimeren tuntumassa on saanut vuosisatojen ajan vaikutteita niin Euroopasta kuin idästäkin.
Alueella kasvaa monenlaisia hedelmiä ja vihanneksia. Tärkeimpiä mausteita ovat sipulit, yrtit, kardemumma, kaneli, neilikka, anis, muskotti ja hunaja, jolla maustetaan myös pääruokia.
Kuskus on Marokon, Tunisian ja Algerian perinteistä juhlaruokaa, jota syödään ainakin kerran viikossa.
Länsi-Afrikka

Tavallinen länsiafrikkalainen ateria on ruokaisa, tärkkelyspitoinen, vähälihainen ja runsasrasvainen. Kalaa, kanaa, ja kananmunia käytetään runsaasti, naudan ja lampaanliha käyttö ei ole yleistä. Toinen tyypillinen piirre on tuliset mausteet, kuten pippurit ja chilit.
Itse viljeltyjä kasviksia käytetään runsaasti, esimerkiksi kaalia, bataattia, perunaa, porkkanoita, lanttua, kurpitsaa, tomaatteja ja papuja. Ruoka valmistetaan usein ulkokeittiöissä ja monet länsiafrikkalaiset syövät vieläkin pelkin käsin. Hyvin yleisesti käytetään palmuöljyä joka värjää ruoan punaiseksi. Yleisemmin käytettyjä mausteita ovat punapippuri, sipuli ja valkosipuli.
Arabien kanssa käydyssä vaihdossa Länsi-Afrikkaan tuli mausteita, kuten minttu, neilikka ja kaneli. Vuosisatoja myöhemmin vaikutteita tuli myös siirtomaaisänniltä Englannista, Portugalista ja Ranskasta.
Länsiafrikkalainen risotto valmistetaan broilerin rintafileestä, jasmiiniriisistä, sipuleista, katkaravuista ja jollof-riisistä, joka haudutetaan palmuöljyssä.
Fufua (ks. alla) syödään myös Länsi-Afrikassa.
Keski-Afrikka

Keski-Afrikka oli aina 1800-luvun lopun saakka vapaa muun maailman vaikutteista, paitsi 1500-luvulla orjakaupan mukana saapuneista ruoka-aineista (kassava, chilipippuri ja pähkinät). Näillä ruoka-aineilla on suuri merkitys ruokakulttuurin. Keski-Afrikan ruoanvalmistusmenetelmät ovat säilyneet kuitenkin kaikkein perinteisimpinä.
Tavallisia aineksia ovat banaanit ja maniokit eli kassavat. Paikallisia aineksia käytetään ruokien valmistamiseen, tästä esimerkkinä pinaattimuhennos, joka keitetään tomaattien, pippureiden, chilien, sipuleiden ja pähkinävoin kanssa.
Toinen suosikki on riisistä, pähkinävoista ja sokerista valmistettu puuro. Naudanliha ja kana ovat suosituimpia raaka-aineita liharuokiin, mutta myös krokotiileja, apinoita, antilooppeja ja pahkasikoja syödään satunnaisesti.
Fufu on tyypillistä ruokaa Länsi- ja Keski-Afrikan alueella. Se on tärkkelyspitoinen juureksista, kuten jamssista tai maniokista ja keittobanaanista valmistettu jauhopallo. Myös riisistä valmistetaan fufuja. Niitä tarjoillaan grillatun lihan ja kastikkeiden tai keittojen kera. Fufua syödään repimällä jauhopallosta irti palasia, joita dipataan sitten kastikkeeseen tai keittoon.
Itä-Afrikka

Itäafrikkalainen ruoka on yksinkertaista, mutta maukasta. Omaleimaista sisämaan ruohoaavikoilla asuville perinteisille karjankasvattajille on lihatuotteiden puuttuvuus. Nautaa, lampaita ja vuohia käytetään valuuttana ja varallisuuden mittana, ei yleisesti ruokana. Joillakin alueilla paikalliset ihmiset sekoittavat maitoa ja karjan verta ruoaksi.
Muut alueen asukkaat ovat maanviljelijöitä, jotka kasvattavat erilaisia vihanneksia, hedelmiä ja viljoja. Näitä ovat esimerkiksi tomaatit, paprikat, sipulit, okra, bataatti, jamssi, kassava, maissi, banaanit, mango, papaija ja sitrushedelmät. Mausteina suosittuja ovat basilika, korianteri, juustokumina, neilikka, kaneli, inkivääri ja chili.
Tavallisimpia ruokalajeja ovat uppopaistetut liha-, kala- tai kasvistäytteiset piiraat samosat eli sambuusat. Ravinnoksi käytetään myös hyönteisiä ja kookosmaitoa. Kahvi on lähtöisin Etiopiasta. Maissi on ugalin raaka-aine, joka puolestaan on itäafrikkalainen versio fufusta. Ugali on jäykkää puuroa, jota syödään perinteisesti sormin lihan tai pataruokien kanssa. Ruoan kypsentäminen kolmella kivellä on tyypillistä itäisessä Afrikassa, ruoka keitetään yleisesti kookosmaidossa tai vedessä.
Etelä-Afrikka

Eteläafrikkalainen keittiö ilmentää maan monikulttuurista taustaa. Hollantilaisten siirtolaisten maatilojen työvoimaksi tuomat malajiorjat toivat maahan myös oman ruokaperinteensä samoin kuin uskonnollista vainoa Ranskasta paenneet hugenotit, jotka perustivat perustivat maahan ensimmäiset viinitilat jo 1600-luvulla. Myöhemmin 1800-luvun aikana erityisesti Natalin sokeriplantaaseille tuodut intialaiset rikastuttivat maan ruokakulttuuria omalla perinnöllään kuten kullan perässä maahan muuttaneet britit ja saksalaiset. Maan alkuperäisväestön ravinto koostuu edelleen pääasiassa riistasta, juureksista ja maissista sekä proteiinipitoisista hyönteisistä kuten heinäsirkoista.
Kapmaan malajien keittiö tunnetaan erityisesti curreistaan, jotka eivät ole yhtä tulisia kuin intialaiset vastineensa. Curryt syödään usein erilaisten sambalien ja atjarien kanssa. Muita kuuluisia malajiruokalajeja ovat muun muassa bobotie, joka on brittiläisen shepherd's pien mausteisempi variaatio ja mausteiset sosatie-makkarat.
Natalin alueella intialaisesta ruoasta tuli hyvin suosittua ja myös alueen zulut ryhtyivät valmistamaan niistä omia muunnelmiaan. Monet eteläafrikkalaiset pitävät currya ja riisiä maan kansallisruokana. Maan afrikaanerien ruokakulttuurin, jonka juuret ovat hollantilaisessa keittiössä, keskeinen elementti on eräänlainen grillijuhla braai. Braain kuuluu yleensä ainakin poikkeuksellisen rasvainen korianterilla maustettu boerewors (suom. Maanviljelijän makkara).
Fufu (oikealla) maapähkinäkeiton kera
Peron naulatehdas

Peron naulatehdas oli Karjalan kannaksella Viipurin maalaiskunnan Suurperon kylässä Perojoen Kyrökoskella sijainnut naulatehdas joka oli toiminnassa 1876–1939.
Tehdas syntyi jatkamaan kauppias Aleksander Bergin omistaman Viipurin Papulan kaupunginosassa vuosina 1862–1876 toimineen Viipurin naulatehtaan toimintaa. Tehdas valmisti konenauloja, galvanoitua ja tavallista rauta-, messinki- ja kuparilankaa, rautakettinkiä sekä ruuveja ja muttereita. Tuotteet menivät pääosin Venäjälle ja tehtaan tuotanto kasvoi niin kauan kuin tuotteita voitiin viedä Venäjälle tullivapaasti. Tullien käyttöönoton jälkeen tehtaan tuotanto alkoi pienentyä niin että se oli vuonna 1890 noin 1 500 tonnia ja vuonna 1913 noin 1 000 tonnia. Taloudellisiin vaikeuksiin joutunut naulatehdas siirtyi 1919 Oy Ferraria Ab:n omistukseen joka fuusioi sen itseensä 1920. Naulatehtaan toiminta lienee päättynyt vuonna 1939.
Aiheesta muualla

Pero Spikfabriks Ab Pörssitiedon netissä
Panama-skandaali

Obligaatio, jollaisten avulla Panaman kanavaa rakentaneelle yhtiölle kerättiin varoja vuonna 1888. Obligaatiossa mainitaan, että lainakeräys on hyväksytty kesäkuussa 1888 säädetyllä lailla.
Panama-skandaali oli Ranskassa vuonna 1892 julkisuuteen tullut korruptioskandaali, joka liittyi Panaman kanavaa rakentaneen yhtiön talousvaikeuksiin, ja johon oli sotkeentunut suuri joukko tunnettuja poliitikkoja. Tapaus horjutti kolmannen tasavallan poliittista järjestelmää. Panama-skandaalin on sanottu olleen koko 1800-luvun suurin korruptioskandaali. Kanavayhtiön konkurssin vuoksi Panaman kanavan rakentaminen siirtyi myöhemmin Yhdysvalloille.
Tausta

Tapahtumien taustana olivat Ferdinand de Lessepsin johtaman kanavayhtiön Compagnie Universelle du Canal Interocéaniquen taloudelliset ongelmat. Suezin kanavan rakennuttajana tunnettu de Lesseps oli perustanut yhtiön vuonna 1881 ja saanut aluksi kerättyä helposti pääomaa sijoittajilta. Rakennustöiden viivästyttyä ja kustannusten kasvettua luultua paljon suuremmiksi sijoittajat alkoivat hermostua ja yhtiön osakkeiden arvo putosi voimakkaasti vuodesta 1885 alkaen. De Lesseps joutui myös luopumaan alkuperäisestä suunnitelmastaan rakentaa avokanava, ja tilasi sen sijaan insinööri Gustave Eiffeliltä suunnitelman kalliista sulkuporttikanavasta, jonka rakentamiseksi tarvittaisiin runsaasti lisää varoja.
Kanavayhtiön finansseja yritettiin paikata vuonna 1888 keräämällä lainarahaa Ranskan valtion tukeman palkintolainan avulla. Tarvittava lupa tähän hyväksyttiin Ranskan edustajainkamarissa huhtikuussa 1888 ja senaatissa saman vuoden kesäkuussa. Monet ranskalaiset sijoittajat lainasivat yhtiölle suuria rahasummia, joskin suunnitellun 720 miljoonan kultafrangin sijasta saatiin kasaan vain 340 miljoonaa kultafrangia. Rahankeräyksestä huolimatta huonosti johdettu kanavayhtiö ajatutui vuoden loppuun mennessä kassakriisiin ja julistettiin lopulta konkurssiin 4. helmikuuta 1889. Siihen mennessä noin 800 000 ihmistä oli sijoittanut yhtiön osakkeisiin yhteensä noin 1,8 miljardia kultafrangia.