stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
David Fincher

| David Fincher |
| --- | --- |
 David Fincher vuonna 2023.
Henkilötiedot
Koko nimi:  David Andrew Leo Fincher
Syntynyt: 28. elokuuta 1962 (ikä 62) Denver, Colorado, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, elokuvatuottaja
Puoliso:   Donya Fiorentino  (vih. 1990; ero 1995)  Ceán Chaffin (vih. 2013) 
Lapset:  1
Ohjaaja
Aktiivisena:  1984–
Tunnetuimmat ohjaukset:   Seitsemän  Fight Club  Zodiac  Benjamin Buttonin uskomaton elämä  The Social Network  Gone Girl 
Palkinnot
 Parhaan ohjauksen Golden Globe  2010 The Social Network  Parhaan ohjauksen Bafta  2010 The Social Network 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
David Andrew Leo Fincher (s. 28. elokuuta 1962 Denver, Colorado) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, elokuvatuottaja ja musiikkivideo-ohjaaja. Hänet tunnetaan erityisesti synkkien psykologisten trillereiden ohjaajana. Hän on ohjannut 12 kokopitkää elokuvaa, jotka ovat tuottaneet yhteensä yli 2,1 miljardia dollaria maailmanlaajuisesti. Fincher on ollut ehdolla parhaan ohjauksen Oscar-palkintoon yhteensä kolme kertaa.
Ura

Fincher toimi animaattorina Industrial Light & Magicilla vuosina 1980–1983. Vuonna 1986 hän perusti tuotantoyhtiö Propaganda Filmsin. Hän ohjasi musiikkivideoita muun muassa Madonnalle, George Michaelille, Aerosmithille ja Rolling Stonesille. Musiikkivideoiden ohella hän ohjasi myös mainoksia. Kuten monet musiikkivideoilla aloittaneet ohjaajat myös Fincher siirtyi elokuvien tekoon ja teki debyyttinsä elokuvalle Alien 3 (1992), joka oli silloin kallein ensikertalaiselle annettu ohjaustyö. Hän on sittemmin suhtautunut elokuvaan välttelevästi, syyttäen elokuvan huonosta laadusta studiota. Fincherin ura lähti kuitenkin nousuun trillerillä Seitsemän (1995) ja hän vakiinnutti asemansa innovatiivisena ohjaajana elokuvalla Fight Club (1999).
Panic Roomin (2002) jälkeen Fincher piti viiden vuoden tauon, ennen kuin ohjasi seuraavan elokuvansa Zodiac (2007), joka sai hyviä arvosteluja.
Vuonna 2008 ensi-iltansa sai Fincherin ohjaama draamaelokuva Benjamin Buttonin uskomaton elämä, joka perustuu F. Scott Fitzgerald samannimiseen novelliin vuodelta 1922. Se kertoo miehestä, joka vanhenee väärin päin. Elokuvan pääosissa ovat Brad Pitt ja Cate Blanchett. Elokuva oli arvostelumenestys ja sai 13 Oscar-ehdokkuutta saaden palkinnot parhaasta lavastuksesta, erikoistehosteista ja maskeerauksesta. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti yli 333 miljoonaa dollaria.
Vuonna 2010 ensi-iltansa sai Fincher ohjaama draamaelokuva The Social Network, joka perustuu Ben Mezrich kirjaan yhteisöpalvelu Facebookin perustamisesta ja sen perustajista. Elokuvan pääosissa ovat Jesse Eisenberg, Andrew Garfield ja Justin Timberlake. Elokuva oli arvostelumenestys ja sai kahdeksan Oscar-ehdokkuutta saaden palkinnot parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta, musiikista ja leikkauksesta. Fincher sai myös uransa toisen Oscar-ehdokkuuden parhaasta ohjauksesta sekä Golden Globe ja Bafta-palkinnot parhaasta ohjauksesta.
Fincherin seuraava elokuva The Girl with the Dragon Tattoo sai ensi-iltansa joulukuussa 2011. Elokuva perustuu Stieg Larssonin romaaniin Miehet jotka vihaavat naisia, josta on filmattu myös ruotsalainen versio.
Vuodesta 2013 Fincher on tuottanut Netflixin televisiosarjaa House of Cards. Hän on myös ohjannut sarjan kaksi ensimmäistä jaksoa, joista toisesta hänet palkittiin parhaan draamasarjan ohjauksen Primetime Emmyllä vuonna 2013.
Vuonna 2014 ensi-iltansa sai jännityselokuva Gone Girl, joka perustuu Gillian Flynnin samannimiseen romaaniin vuodelta 2012. Flynn myös käsikirjoitti elokuvan. Elokuvan pääosissa ovat Ben Affleck ja Rosamund Pike.
Vuonna 2017 ilmestyi ensimmäinen kausi televisiosarjasta Mindhunter, jossa Fincher toimi sekä tuottajana, että useiden jaksojen ohjaajana. Sarja perustuu Mindhunter: Inside the FBI's Elite Serial Crime Unit -kirjaan.
Vuonna 2020 julkaistiin Fincherin 11. kokopitkä elokuva, nimeltä Mank, joka kertoo Citizen Kane -elokuvan käsikirjoittajasta, Herman J. Mankiewiczistä, jota elokuvassa näyttelee Gary Oldman. Se julkaistiin Netflixissä.
Vuonna 2023 julkaistiin Fincherin 12. elokuva, toimintatrilleri Tappaja. Elokuvan käsikirjoitti Andrew Kevin Walker, joka käsikirjoitti myös Fincherin elokuvan Seitsemän.
Yksityiselämä

Fincher oli vuosina 1990–1995 naimisissa malli Donya Fiorentinon kanssa. Heillä on yksi yhteinen tytär, joka syntyi vuonna 1994. Fincher meni vuonna 2013 naimisiin tuottaja Ceán Chaffinin kanssa.
Filmografia

Alien 3 (1992)
Seitsemän (Se7en, 1995)
The Game – oletko valmis peliin? (The Game, 1997)
Fight Club (1999)
Panic Room (2002)
Zodiac (2007)
Benjamin Buttonin uskomaton elämä (The Curious Case of Benjamin Button, 2008)
The Social Network (2010)
The Girl with the Dragon Tattoo (2011)
Gone Girl (2014)
Mank (2020)
Tappaja (The Killer, 2023)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
David Fincher Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
David Fincher Elonetissä.
David Fincherin ohjaamat elokuvat
Alien 3 (1992)
Seitsemän (1995)
The Game – oletko valmis peliin? (1997)
Fight Club (1999)
Panic Room (2002)
Zodiac (2007)
Benjamin Buttonin uskomaton elämä (2008)
The Social Network (2010)
The Girl with the Dragon Tattoo (2011)
Gone Girl (2014)
Mank (2020)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  Grammy Awards  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Fisher-informaatio

Matemaattisessa tilastotieteessä ja informaatioteoriassa Fisher-informaatio voidaan määritellä pistemääräfunktion varianssina, tai havaitun informaation odotusarvona. Bayesiläisessä tilastotieteessä posteriorin asymptoottinen jakauma riippuu Fisher-informaatiosta, eikä priorista. Fisher-informaatiota käytetään bayesiläisessä tilastotieteessä myös Jeffreysin priorin laskemiseen.
Määritelmä

Fisher-informaatiota merkitään  {\mathcal {I}}(\theta ) ja sen tarkoitus on mitata kuinka paljon informaatiota havaittu aineisto  X sisältää parametrista  \theta . Koska pistemääräfunktion ensimmäinen momentti, eli odotusarvo on nolla niin sen varianssiksi, eli Fisher-informaatioksi, saadaan sen toinen momentti:
Mikäli log f(x; θ) on mahdollista derivoida kahdesti, voidaan Fisher-informaatio esittää myös muodossa:
Fisher-informaation voidaankin katsoa mittaavaan kaarevuutta suurimman uskottavuuden estimaatin  {\hat {\theta }} lähellä. Itseisarvoltaan pienen Fisher-informaation omaavien uskottavuusfunktioiden kuvaajat ovat tasaisia ja sisältävät vähän informaatiota, kun taas paljon informaatiota sisältävien kuvaajat ovat kaarevampia ja Fisher-informaatio itseisarvoltaan suurempia.
Ominaisuuksia > Additiivisuus

Fisher-informaatio on additiivista. Toisistaan riippumattomien otosten sisältämän informaation määrä on otosten Fisher-informaatioiden summa.
Ominaisuuksia > Tyhjentävyys

Tyhjentävän tunnusluvun sisältämä Fisher-informaatio on sama kuin otoksen  X. Jos  T(X) on tyhjentävä tunnusluku parametrille  \theta , niin silloin
joillekin funktioille g ja h.
Matriisimuoto

Olkoon N parametria siten, että  \theta  on N × 1 vektori  \theta ={\begin{bmatrix}\theta _{1},\theta _{2},\dots ,\theta _{N}\end{bmatrix}}^{\mathrm {T} }, niin Fisher-informaatiomatriisi on N × N matriisi:
Fisher-informatiomatriisi on N × N positiivisesti semidefiniitti symmetrinen matriisi. Tietyin oletuksin tämä matriisi voidaan esittää muodossa:
Antony Flew

Antony Flew
Antony Flew (11. helmikuuta 1923 – 8. huhtikuuta 2010) oli brittiläinen filosofi.
Antony Flew tunnetaan etenkin muotoilustaan periaatteelle, että ateismi on alkuoletus, josta tulee luopua vain riittävän hyvien perusteiden vuoksi (Flew 1966). Jos teisti eli jumalauskoinen ei pysty tarjoamaan tällaisia perusteita, ateismi pitää pintansa ainoana järkevänä lähtökohtaoletuksena. Ateismi on siis ”syytön, ellei toisin todisteta”.
2000-luvun alussa Flew ilmoitti hylänneensä ateismin. Flew hylkäsi ateismin suunnitteluargumenttien perusteella, ja hänestä tuli deisti.
Teoksia

A New Approach to Psychical Research (1953)
New Essays in Philosophical Theology (1955) toim. yhdessä Alasdair Macintyren kanssa
Essays in Conceptual Analysis (1956)
Hume's Philosophy of Belief (1961)
Logic And Language (1961) toim.
God and Philosophy (1966)
Logic & Language (Second Series) (1966) toim.
Evolutionary Ethics (1967)
An Introduction to Western Philosophy - Ideas and Argument from Plato to Sartre (1971)
Body, Mind and Death (1973)
Crime or Disease (1973)
Thinking About Thinking (1975)
The presumption of atheism: And other philosophical essays on God, freedom and immortality.  London:  Elek/Pemberton, 1976.  ISBN 0-301-75016-5
Sociology, Equality and Education: Philosohical Essays In Defence Of A Variety Of Differences (1976)
Thinking straight: An introduction to critical reasoning.  Buffalo:  Prometheus Books, 1977.  ISBN 9780879750886
A Dictionary of Philosophy (1979) toim. myöh. laitos yhdessä Stephen Priestin kanssa
Philosophy, an Introduction (1979)
Libertarians versus Egalitarians (c.1980) pamfletti
The Politics of Procrustes: contradictions of enforced equality (1981)
Darwinian Evolution (1984)
The Presumption of Atheism (1984)
God: A Critical Inquiry (1986) - uusi painos teoksesta God and Philosophy (1966), uusi esipuhe
Agency and Necessity (Great Debates in Philosophy) (1987) yhdessä Godfrey Norman Agmondis Veseyn kanssa
Did Jesus Rise From the Dead? The Resurrection Debate (1987) yhdessä Gary Habermasin kanssa
Power to the Parents: Reversing Educational Decline (1987)
Prophesy or Philosophy? Historicism or History? teoksessa Marx Refuted, toim. Ronald Duncan ja Colin Wilson, Bath, (U.K.), 1987, ISBN 0-906798-71-X
Readings in the Philosophical Problems of Parapsychology (1987) toim.
God, A Critical Inquiry (1988)
Does God Exist?: A Believer and an Atheist Debate (1991) yhdessä Terry L. Miethen kanssa
A Future for Anti-Racism?  (Social Affairs Unit 1992) pamphlet
Atheistic Humanism (1993)
Thinking About Social Thinking (1995)
Education for Citizenship (Studies in Education No. 10) (Institute of Economic Affairs, 2000)
Merely Mortal? (2000)
Wallace, Stan W. (editor): Does God exist? The Craig-Flew debate.  (Antony Flew, William Lane Craig)  Aldershot:  Ashgate, 2003.  ISBN 0-7546-3189-3
Social Life and Moral Judgment (2003)
God and Philosophy (2005) - toinen uusintapainos teoksesta God and Philosophy (1966), uusi esipuhe
There is a God: How the World's Most Notorious Atheist Changed His Mind (2007) yhdessä Roy Abraham Varghesen kanssa.
Aiheesta muualla

Suomentajan johdanto artikkeliin Teologia ja falsifikaatio (Arkistoitu – Internet Archive).
Antony Flew: Teologia ja falsifikaatio (Arkistoitu – Internet Archive).
Antony Flew: Freedom for Universities (Arkistoitu – Internet Archive). (PDF) (englanniksi)
Victor J. Stenger: Flew's Flawed Science (Arkistoitu – Internet Archive). Free Inquiry. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Fin de siècle

Henri de Toulouse-Lautrecin maalaus Au Moulin Rouge kuvastaa aikakauden dekadenssia.
Fin de siècle (ransk. fin de siècle ”vuosisadan loppu”, ääntämys [fɛ̃ də sjɛkl]) on 1890-luvulla syntynyt käsite, jolla kuvataan koko länsimaisen kulttuurin pysähtynyttä ja hienostelevaa ajanjaksoa 1800–1900-luvun vaihteen Euroopassa. Ennen kaikkea se viittaa 1800-luvun lopun kirjalliseen ja taiteelliseen ilmapiiriin, johon liittyi hienostuneisuutta ja hienostelua, eskapismia, äärimmäisyyteen vietyä kauneudenpalvontaa, kyllästyneisyyttä, pitkästymistä ja muodikasta epätoivoa. Kirjallisuuteen viitattaessa käsitteellä tarkoitetaan lähinnä Ranskan dekadentti-runoilijoiden aloittamaa liikettä sekä Englannissa vaikuttanutta estetismiä.
Käsite syntyi Ranskassa kuvaamaan väsähtäneen ironian, epäilevän asenteen ja nautinnonhalun leimaamaa olemassaolon tapaa. Nimitys on peräisin F. de Jouvenotin ja H. Micardin näytelmän nimestä vuodelta 1888.
Fin de siècle ja Belle Époque

Käsite liittyy belle époqueksi kutsuttuun aikakauteen, joka vallitsi Euroopassa 1880-luvulta 1910-luvulle. Belle époquea, ’kaunista aikakautta’, leimasi rauha, uusien teknologioiden esiinmarssi ja uudet tuulet taiteessa. Fin de siècle kuvaa aikaa, jolloin yltäkylläisyys ja elämän nautinnollisuus alkoi pitkästyttää hyvinvoivia yhteiskuntaluokkia. Samalla tunne väistämättä lähestyvästä muutoksesta voimistui.
Fin de siècle ja dekadenssi

Fin de siècleen liitetään yleensä dekadenssin käsite. Dekadenssillä viitataan pääasiassa rappiollisuuteen, hedonismiin ja heikkoon moraaliin. Fin de sièclen asenteelle taas on tyypillistä todellisuuspakoisuus, esteettisyyden ylikorostus ja rappion ihannointi.
Dekadentti liike juontaa juurensa Edgar Allan Poen ja Théophile Gautierin teksteihin 1830-luvulla, mutta saavutti näkyvyyttä vasta Charles Baudelairen Pahan kukkia -teoksen (julk. 1857, suomennettu 1962) myötä, ja kulminoitui fin de siècleen.
Dekadenssiin liittyy korostunut tietoisuus omasta itsestä, joka syntyy usein liiasta hyvinvoinnista ja yltäkylläisyydestä. Dekadenttia asennetta ilmensi Baudelairen ohella muun muassa runoilija Paul Verlaine sekä kirjailija Oscar Wilde. Teoksissaan nämä rikkoivat totuttuja rajoja ja herättivät aikalaisissaan paheksuntaa. Baudelairen Pahan kukkia sai aikaan sakkotuomion. Wilden kirjoittama Dorian Grayn muotokuva joutui ankaran kritiikin kohteeksi homoeroottisten sävyjensä vuoksi.
Fin de siècle ja symbolismi

Symbolismi
Fernand Khnopff, , 1911.
Symbolismi
Fin de siècle | Romantiikka | Dekadenssi |  Symbolismi kirjallisuudessa | Venäläinen symbolismi
Symbolisteja
Léon Bakst | Charles Baudelaire | Aubrey Beardsley | Arnold Böcklin | Magnus Enckell | Gustav Klimt | Max Klinger | Stéphane Mallarmé | Gustave Moreau | Mihail Nesterov | Edgar Allan Poe |  Sully Prudhomme | Arthur Rimbaud | Konstantin Somov | Émile Verhaeren | Paul Verlaine
Symbolismia
Pahan kukat | Ad Astra | Haavoittunut enkeli | Halla | Kuoleman puutarha | Köynnöksenkantajat | Lemminkäisen äiti | Symposion | Terror Antiquus
1800-luvun lopulla Eurooppaa villitsi symbolismiksi nimetty taidesuuntaus, joka leimasi myös fin de siècleä. Pahan kukkia on nimetty symbolismin esikuvaksi runoudessa, kuvataiteessa taas Paul Gauguinin todellisuutta jäljittelemätön viivan käyttö edusti symbolismia. Symbolismille onkin tyypillistä todellisuuden kuvaaminen ”sellaisena kuin se on”, irtautuminen todenmukaisuudesta. Symbolismi vastustaa realismia ja naturalismia. Kiinnostuksen kohteina olivat ihmisen sielunelämä ja unet, reaalimaailman ulkopuoliset ilmiöt.
Fin de siècleen liittyy myös estetismin tyylisuunta, joka vaikutti Englannissa vuosisadan vaihteessa. Käytännössä estetismi tarkoittaa samaa kuin dekadenssi Ranskassa.
Tyylisuunnan edustajia

Paul Verlaine
Arthur Rimbaud
Charles Baudelaire
Heinrich Heine
Oscar Wilde
Kirjallisuutta

Concise Oxford Dictionary of Literary Terms, ed. Christopher Baldick, Oxford University Press, 1996.
Facta-tietopalvelu, WSOY
Oxford English Dictionary Online
Oxford Essential Dictionary of Foreign Terms in English, ed. Jennifer Speake, Berkley Books, 1999.
Tietojätti 2000 -sanakirja
Federico Fellini

| Federico Fellini |
| --- | --- |
 Fellini vuonna 1965
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. tammikuuta 1920 Rimini, Italian kuningaskunta
Kuollut: 31. lokakuuta 1993 (73 vuotta) Rooma, Italia
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja
Puoliso:  Giulietta Masina (1943–1993)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1945–1990
Tunnetuimmat ohjaukset:  La Strada – Tie (1954) Ihana elämä (1960) 8½ (1963)
Aiheesta muualla
www.federicofellini.it
IMDb 
Elonet
Federico Fellini (20. tammikuuta 1920 Rimini – 31. lokakuuta 1993 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Fellinin intohimoinen ja konfliktinomainen suhde naisiin ja synnyinmaahansa Italiaan ovat hänen elokuviensa kaksi keskeistä teemaa, ja ne ovat läsnä lähes kaikissa hänen elokuvissaan.
Elämäkerta > Varhainen elämä

Federico Fellini syntyi 20. tammikuuta 1920 Riminissä Adrianmeren rannalla. Hänellä oli pikkuveli ja pikkusisko. Fellini sairasti lapsena paljon ja hänellä oli kilpirauhasen toimintahäiriö. Hän oli jo pienenä kiinnostunut erilaisista taiteenlajeista kuten sirkuksesta, varieteesta ja elokuvista, ja hän alkoi pitää yhdeksänvuotiaana käsinukke-esityksiä sekä piirsi ahkerasti.
Valmistuttuaan koulusta Fellini avasi vuonna 1937 ystävänsä kanssa taideliikkeen. Fellini luonnosteli piirrokset ja liikekumppani lisäsi niihin värin. Fellini sai vapaan pääsyn paikalliseen elokuvateatteriin elokuvanäyttelijöistä piirtämiään karikatyyrejä vastaan. Hän asui vuonna 1937 muutaman kuukauden ajan Firenzessä ja piirsi siellä eräälle satiirilehdelle. Firenzestä hän muutti Roomaan tammikuussa 1938, ja hän vietti kaupungissa seuraavat 50 vuotta lähes yhtäjaksoisesti. Fellini piirsi Roomassa vuosina 1939–1942 Marc’Aurelio-huumorilehteen. Hän teki myös lyhyitä tarinoita, mainostekstiä, komediasketsejä, elokuvaväen haastatteluja ja ravintola-asiakkaiden karikatyyrejä.
Fellini tapasi tulevan vaimonsa, radionäyttelijänä työskennelleen Giulietta Masinan, vuonna 1942. Kuultuaan Masinan esittämän osan itse kirjoittamassaan radiokuunnelmassa Fellini pyysi tätä treffeille, ja he menivät naimisiin 1943.
Elämäkerta > Elokuvakäsikirjoittajana

Yhdysvaltalaisjoukkojen vapauttaessa Rooman toisen maailmansodan lopulla 1944 Fellini ei aluksi löytänyt enää mediatöitä, sillä Italian elokuvateollisuus oli pysähdyksissä ja lehdistö joutunut yhdysvaltalaisten käsiin. Hän avasi ystäviensä kanssa karikatyyrimyymälän. Pian hän sai työn Roberto Rossellinin elokuvan Rooma – avoin kaupunki (1945) yhtenä käsikirjoittajana. Fellini oli kirjoittamassa myös Rossellinin seuraavaa elokuvaa Paisa – vapauden tuli (1946) ja ohjasi siitä osan Rossellinin sairastuttua. Miesten yhteistyö kesti useita vuosia, joiden aikana Fellini oli mukana käsikirjoittamassa useita muidenkin italialaisohjaajien elokuvia.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Viimeisen elokuvansa jälkeen Fellini ohjasi vielä vuonna 1992 televisiomainoksen Banca di Romalle. Hänelle myönnettiin vuonna 1993 Oscar-palkinto elämäntyöstään. Saman vuoden kesäkuussa Fellinille tehtiin ohitusleikkaus. Elokuussa hän sai aivohalvauksen ja kaksi kuukautta myöhemmin toisen. Hän kuoli 31. lokakuuta 1993. Hänet haudattiin Riminiin. Fellinin puoliso Giulietta Masina kuoli vajaat viisi kuukautta myöhemmin, 23. maaliskuuta 1994.
Arvostus, palkinnot ja vaikutus

Federico Fellinin elokuvat esiintyvät useiden huippuohjaajien suosikkielokuvien listoilla. Vuonna 2012 tehdyssä kyselyssä omaan top-10:eensä Fellinin elokuvia nostivat esimerkiksi Woody Allen (Amarcord ja 8½), Francis Ford Coppola (Vetelehtijät), Guillermo del Toro (8½) ja Martin Scorsese (8½). Tunnetun elokuvakriitikon Roger Ebertin top-10-listalla Fellinin elokuvista on Ihana elämä.
Fellinille myönnettiin vuonna 1993 Oscar-palkinto hänen elämäntyöstään. Neljä Fellinin elokuvaa voitti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon: La Strada (1956), Cabirian yöt (1957), 8½ (1963) ja Amarcord (1974). Fellinin elokuville myönnettiin Oscarien lisäksi satoja muitakin elokuva-alan palkintoja.
Fellinin elokuvat ovat vaikuttaneet useiden häntä seuranneiden ohjaajien töihin. Vetelehtijöiden asetelmaa ovat mukailleet esimerkiksi George Lucas (Svengijengi ’62, 1972), Martin Scorsese (Sudenpesä, 1973) ja Barry Levinson (Svengijengi vauhdissa jälleen, 1982). Cabirian öiden pohjalta Peter Stone käsikirjoitti musikaalin, jonka Bob Fosse ohjasi sekä teatteriin että elokuvaksi Sweet Charity (1969).
Filmografia > Ohjannut

Varieteen valot (Luci del varietà, 1950; yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa)
Valkoinen sheikki (Lo sceicco bianco, 1952)
Vetelehtijät (I vitelloni, 1953)
episodi ”Avioliittotoimisto” elokuvassa L'amore in città (1953)
La Strada – Tie (1954)
Huijarit (Il bidone, 1955)
Cabirian yöt (Le notti di Cabiria, 1957)
Ihana elämä (La dolce vita, 1960)
episodi ”Tohtori Antonion kiusaukset” (”Le tentazioni del dottor Antonio”) elokuvassa Boccaccio ’70 (1962)
Fellinin 8½ (8½, 1963)
Giulietta ja viettelykset (Giulietta degli spiriti, 1965)
episodi ”Toby Dammit”  elokuvassa Kolme askelta yöhön (Tre passi nel delirio, 1968)
Block-notes di un regista (tv-elokuva, 1969)
Fellinin Satyricon (Fellini Satyricon, 1969)
Klovnit – onnellisten maailma  (I Clowns, 1971)
Fellinin Rooma (Roma, 1972)
Amarcord (1973)
Fellinin Casanova (Il Casanova di Federico Fellini, 1976)
Orkesteriharjoitus (Prova d'orchestra, 1978)
Naisten kaupunki (La città delle donne, 1980)
Fellinin Laiva (E la nave va, 1983)
Ginger ja Fred (Ginger e Fred, 1986)
Haastattelu (Intervista, 1987)
La voce della luna (1990)
Filmografia > Käsikirjoittanut

Itse ohjaamiensa elokuvakäsikirjoitusten lisäksi Fellini laati käsikirjoituksen ainakin seuraaviin elokuviin:
| --- | --- |
 Lo vedi come sei... Lo vedi come sei? (1939)  Imputato alzatevi! (1939)  Il pirata sono io! (1940)  I cavalieri del deserto (1940)  Avanti, c'è posto (1942)  Quarta pagina (1942)  Campo de’ Fiori (1943)  Apparizione (1943)  L'ultima carrozzella (1943)  Tutta la città canta (1945)  Rooma – avoin kaupunki (Roma città aperta, 1945, ohjaus: Roberto Rossellini)  Chi l'ha visto? (1945)  Paisa – vapauden tuli (Paisà, 1946, ohjaus: Roberto Rossellini)  Il passatore (1947) :  Il delitto di Giovanni Episcopo (1947)  Ilman sääliä (Senza pietà, 1948, ohjaus: Alberto Lattuada)  Il mulino del Po (1948)  toinen tarina elokuvassa Rakkauden ihme (L'Amore, 1948)  Lain nimessä (In nome della legge, 1949)  Toiveitten tie (Il cammino della speranza, 1950)  Francesco, jumalan narri (Francesco, giullare di Dio, 1950, ohjaus: Roberto Rossellini)  Rahan kirous (La città si difende, 1951)  Cameriera bella presenza offresi... (1951)  Suden merkki (Il brigante di tacca del Lupo, 1952)  Europa ’51 (1942, ohjaus: Roberto Rossellini)  La fortunella (1958)
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von: ”Mestari on poissa”. Filmihullu 6/1993.
Fellini, Federico: Fellini. Suom. Eija Pokkinen. Love-kirjat 1980.
Fellini-teemanumero, Filmihullu 6/2017.
Salminen, Kari: ”Federico Fellini : populaarikulttuuria vai taidetta?” Suomen Kuvalehti 45/1993 s. 74–77.
Timonen, Lauri: Federico Fellini : uneksijan sirkus. Rosebud, 2021. ISBN 978-952-7313-31-2.
Vahtokari, Reijo: ”Taikurin luomistyö”. Suomen Kuvalehti 1/1987, s. 2–6.
Varjola, Markku: ”Cinecittà à la Fellini”. Filmihullu 1/1989.