Sõrve säär
Kynnäs aikojen saatossa

Sõrve säär- kynnäs omalta maantieteelliseltä sijainniltaan on ollut viikinkien kauppareittien risteysaluetta ja samalla aina vierasvalloittajien näkökentässä että hyökkäyssuunnitelmissa. Ristiretkien jälkeen 1200-luvun alussa tämä Viron isoin saari jaettiin Saarenmaan-Läänemaan hiippakunnan ja Saarenmaan ritarikunnan välillä. Hiippakunnalle jäi Valjalan ja Kaarman kihla- tai seurakunnat sekä Kihelkonnan kihlakunnan eteläosa ja Sõrve säär- kynnäs. Entisen rajavartioupseerien asuinrakennuksen tiloissa nykyisin toimivan Historiahuoneen vanhin näyttelyesine on ruotsalaisen sota-aluksen lankku vuodelta 1625. Vuonna 2004 varhain keväällä havaittiin noin 1,2 kilometrin pituisella ranta- ja vesialueella Sõrven majakan läheisyydessä säännöllisin välein suunnilleen 300 enemmän tai vähemmän yhtenäisesti koottua kiviröykkiötä. Näitä 4–6 metrin pituisia ja hieman yli 2 metriä leveitä kasoja pidetään muinaisena merkkinä paikallisten maanomistajien 1700- ja 1800-luvun kivikaupasta. Maanviljelijät keräsivät rautakivimurikat sekä merestä että rannoilta ja kasasivat samankokoisiin kasoihin poisvientiä varten. Kivilastin ostaneet kauppiaat möivät tavaran edelleen Kuurinmaalle ja sinne, missä ei löytynyt sataman rakentamiseen tai talon perustukseen soveltuvia runsasrautaista sedimenttikiviä.
Tällä paikkakunnalla vuodatettiin paljon verta niin vuosina 1917 kuin 1944, mistä todistavat sotahistoriallisten rannikkopuolustuspatterien jäänteet ja muistomerkit sotilaiden hautapaikalla. Sõrve säär joutui ottamaan vastaan vihollisen ensimmäiset iskut mereltä I maailmansodan alkaessa. Niemimaan kärkeen rakennettiin yhteensä kolme rannikkotykistöpatteria. Näistä tehokkain oli Säären majakasta noin kilometrin päässä sijaitseva rannikkopuolustuspatteri nro 43, joka koostui neljästä 12 tuuman (305 mm) tykistä, joiden kantomatka ylsi lähes Kuurinmaan rannoille saakka ja esti pääsyn Kuurinkurkkuun. Tukea antoivat pienemmät, Karusteen rannikkopuolustuspatteri nro 40, joka koostui neljästä 120 mm:n tykistä, ja Mõntussa sijaitseva rannikkopuolustuspatteri nro 41, joka koostui neljästä 130 mm:n tykistä.
Kynnäs oli entisen Säären moision eli suuren maatilan aluetta, johon vuoden 1940 Kesäkuun vallankaappauksen jälkeisten muutoksien yhteydessä puretun kirkon tilalle oli tarkoitus rakentaa Neuvostoliiton palatsi. Huhtikuussa 1940 aloitettiin kuitenkin Venäjän tukikohdan rakentaminen Maanteen kylään ilman Viron tasavallan silloisen hallituksen hyväksyntää ja ilman virallista maanjakoa. Näin Sõrvenniemen tykistöpatterit saatiin edelleen hallitsemaan liikennettä Kuurinkurkussa alkaen syyskuuta 1941. Toisen maailmansodan kovat taistelut, sotilasrakennusten rakentaminen ja sitä seuranneen hävityksen aikana suuri osa niemimaan infrastruktuurista tuhoutui ja kärsi sen luonnollinen ympäristö, jota seurasi väestön väheneminen. Saksalaisten mukaan Sõrvesta evakuoitiin yhteensä 1 400, mutta joidenkin myöhempien lukujen mukaan määrä oli noin 2 300–2 400 asukasta. Joidenkin tietojen mukaan saksalaiset ampuivat ne asukkaat, jotka kieltäytyivät lähtemästä niemimaalta. Rünnak-lehti kirjoitti 5.12.1944 Sõrven taisteluista seuraavasti: ”Tämän kapean maakaistaleen soisella alueella ei ole ainuttakaan pensasta tai silppuamatonta puuta jäljellä. Kaikki on kynnetty ja murskattu. Viimeiset saksalaiset sotilaat lähtivät Sõrvestä 24. marraskuuta aamulla klo 6.15. Ennen lähtöä Säären majakka räjäytettiin.” Joidenkin lähteiden mukaan Sõrven väitettiin ennen olleen yksi Viron tiheimmin asutuista alueista, jossa rauhan vuosinakaan väestötiheys ei ole palautunut entiselleen eivätkä tämän syrjäisen paikan merellisten kulttuurimaisemien ympäristöarvot ole lisääntyneet.
Joidenkin lähteiden mukaan sodan jälkeen Sõrve säär -kynnään strateginen merkitys säilyi koko sodanjälkeisen Neuvostoliiton ajan. Ensin 130 millimetristen kenttäkanuunojen tykistöpatterien tuliasema-alueet perustettiin betonialustoille suojaamaan Kuurinkurkkua 25 kilometrin säteellä. Niitä tukii neljä 180 millimetristä tykkiä Karusteen kylässä, jotka pystyivät ampumaan 36 kilometrin etäisyydelle. Vuonna 1957 järjestelmä lakkautettiin ja tykit siirrettiin Egyptiin ja Etiopiaan. Torgun kunnan Maanteen kylästä tuli sotilastukikohta, johon 1960-luvun alussa siirrettiin ilmatorjuntaohjuksia. Ennen Viron itsenäistymistä Säären kylässä sijaitsi merivartioston viestintäosasto nro 9864, Maanteen kylässä rakettivoimien joukko nro 74907 ja paikannusaseman joukko-osasto nro 87235 ja rajavartioston alusosaston varastot Mõntun satamassa rajavartioston vartiolaivojen varasto-osasto nro 2395. Lisäksi satama määrättiin torpedoveneiden haarasatamaksi Daugavgrīvassa hätätilanteiden tullessa. Sõrven säären kärjen rauhallisuudesta ja luonnon elpymisestä kertoo nykyisin Sõrven rajavartiolaitoksen läheisyyteen Viron Lintuyhdistyksen vuonna 1998 perustama ja jatkuvassa käytössä oleva lintujen tarkkailuasema.
Säären Historiahuone että Sõrven lintuasema sijaitsevat rajavartiolaitokselle kuuluneiden rakennusten tiloissa. Ensimmäisen maailmansodan tykkialusta on mukautettu lintutornille ja lintujen tarkkailua palvelevat myös useat rannalla olevat konekivääribunkkerit. Toisessa maailmansodassa kaatuneiden muistomonumentti sijaitsee Jämajan risteyksessä, jossa on pienin välein vierekkäin muistokiviä kaatuneille niin saksalaisille kuin venäläisille sotilaille. Kynnään kärjessä kohoaa Säären majakka, jonka valo loistaa pimeässä Latvian rannikolle saakka. Sen juurella kunnostetun entisen teknohuoltorakennusta saavat käyttää sekä vierailijat että paikalliset. Rakennuksessa on 4 yleistä wc:tä ja halutessaan turistit voivat käyttää talon aulaa tuulensuojassa olemiseen.