stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhien ruumiittomien kirkko (Ateena)

| Pyhien ruumiittomien kirkko Ναός Αγίων Ασωμάτων |
| --- | --- |
 Pyhien ruumiittomien kirkko.
Sijainti:  Thiseío, Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′40″N, 23°43′16″E
Kirkkokunta:  Kreikan ortodoksinen kirkko
Hiippakunta:  Ateenan arkkihiippakunta
Rakentamisvuosi:  noin 1050–1100
Tyylisuunta:  bysanttilainen
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyhien ruumiittomien kirkko (kreik. Ναός Αγίων Ασωμάτων, Naós Agíon Asomáton) on bysanttilaisaikainen ortodoksinen kirkko Ateenassa Kreikassa.
Pyhien ruumiittomien kirkko.
Kirkko on rakennettu Ateenan keskibysanttilaisella kaudella 1000-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Se on omistettu ”pyhille ruumiittomille voimille” eli enkeleille. 1800-luvulla kirkkoon lisättiin lisäsiipiä ja kellotorni, niin ettei se juurikaan muistuttanut bysanttilaista kirkkoa. Kirkko  palautettiin bysanttilaiseen asuunsa vuosina 1959–1960.
Pieni kirkko sijaitsee Thiseíon kaupunginosassa Ermoú-kadun varrella kirkosta nimensä saaneella Plateía Agíon Asomáton -aukiolla. Kirkko on arkkitehtuuriltaan risti neliössä -kirkko, jossa on tyypillinen keskibysanttilainen ateenalaistyylinen kahdeksankulmainen kupoli. Sisältä kupolia tukee neljä pylvästä. Seinät edustavat cloisonné-tyyliä, jossa vaaleat kivet on ympäröity punaisilla tiileillä. Kirkon koristelussa on arabialaisia ja islamilaisia vaikutteita, mikä lienee seurausta arabialaisten kauppiaiden yhteisön olemassaolosta kaupungissa tuohon aikaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhien ruumiittomien kirkko Wikimedia Commonsissa
Punaryhäkäs

| Punaryhäkäs |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Incertae sedis
Suku::  Tiiliryhäkkäät Cystodermella
Laji::  cinnabarina
Kaksiosainen nimi
 Cystodermella cinnabarina  (Alb. & Schwein.) Harmaja 
Katso myös
   Punaryhäkäs Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punaryhäkäs (Cystodermella cinnabarina) on havu- ja lehtimetsissä kasvava sieni. Sen itiöemä on pieni helttasieni, jossa on helposti erottuva punertava lakki. Ennen vuotta 2002 se kuului Cystoderma-sukuun Cystoderma cinnabarinum-nimisenä. Nimeä käytetään vieläkin joissain yhteyksissä. Toinen usein käytetty nimi on Cystoderma terreyi.
Taksonomia

Laji kuvattiin ensi kerran saksalaisen kasvitieteilijä  Johannes Baptista von Albertinin ja yhdysvaltalaisen Lewis David von Schweinitzin teoksessa Agaricus granulosus var. cinnabarinus. Laji on tunnettu myös nimillä Agaricus terreyi (Berk. ja Broome, 1870), Armillaria cinnabarina (Kauffman, 1922), Lepiota cinnabarina (Karsten, 1914) sekä Cystoderma terreyi (Harmaja, 1978).
Kuvaus

Lakki on puoliympyrän, joka muuttuu kuperaksi, muotoinen ja sen halkaisija on enintään 8 cm. Lakin pinta on sinooperin, tiilenpunaisen tai ruosteen värinen. Pinnalla on myös hienoja rakeita. Malto on valkoista, miedon makuista ja melkein hajutonta. Heltat ovat kermanvalkoisia ja niitä on tiheästi. Jalka voi olla jopa 6 cm pitkä ja halkaisijaltaan 1,5 cm ja rakenteeltaan sipulimainen ja ontto.
Kasvuympäristö

Punaryhäkästä löytää kesällä ja syksyllä yksittäisinä tai ryppäinä havu- ja lehtimetsistä useimmiten sammalten ja ruohon keskeltä. Se on hajottajasieni. Lajia on havaittu Kreikassa ja Turkissa männyn, tammen, kuusen sekä kastanjan lähettyviltä. Punaryhäkäs on levinnyt Aasiaan, Eurooppaan, Afrikkaan ja Pohjois-Amerikkaan, vaikka se on monin paikoin harvinainen. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on antanut sille statuksen "silmälläpidettävä laji".
Syötävyys

Punaryhäkäs on kuvattu syömäkelvottomana, mutta harmittomana. Sitä kuitenkin syödään joillakin alueilla, kuten Hongkongissa.
Aiheesta muualla

Gbif.org: Cystoderma cinnabarinum (Alb. & Schwein.) Fayod, 1889
Eskon kuvat: Punaryhäkäs eli Cystodermella cinnabarina (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsinginsienet.fi Cystodermella cinnabarina
punaryhäkäs (Cystodermella cinnabarina)
Rastilankallio

Piha-aluetta Rastilankalliossa
Rastilankallio (ruots. Rastböleberget) on korttelimainen asuinalue Vuosaaren Rastilassa. Asuinalue on rakennettu 2000-luvun alussa Rastilan eteläosaan. Rastilankallion alueella samoille tonteille on sijoitettu kerros- ja rivitaloja. Aivan Rastilankallion eteläpuolella on Rastilan metroasema. Muissa suunnissa alue rajautuu pientaloalueeseen sekä leirintäalueeseen.
Asuinalueen keskellä sijaitsee päiväkoti Vankkuri, asukastalo Kulkuri ja puisto. Pysäköinti on keskitetty pysäköintilaitokseen ja teiden vieressä oleville parkkipaikoille alueen ulkopuolelle. Rastilankallion eteläosaa täydennettiin 2010-luvun alussa. Koulu sijaitsee kerrostaloalueen ja Rastilan pientaloalueen välissä. Alue oli aiemmin leirintäalueen telttailualueena ja nykyisen puiston kohdalla sijaitsi grillipaikka.
Leikkipaikka Rastilankallio
Rastilankallion eteleäreunassa olevia kerrostaloja.
RN San Martino (1920)

| RN San Martino |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cantiere navale fratelli Orlando‎, Livorno
Kölinlasku:  30. huhtikuuta 1917
Laskettu vesille:  8. syyskuuta 1920
Palveluskäyttöön:  10. lokakuuta 1922
Poistui palveluskäytöstä:  Saksan valtaama 9. syyskuuta 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  875 t (standardi) 1 093 t (kuormattu)
Pituus:  81,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,02 m
Syväys:  2,6 m
Koneteho:  22 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  106
Aseistus
Aseistus:  4 × 102 mm tykkiä 2 × 76 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea 10 × miinaa
RN San Martino (ital. Regia Nave San Martino) oli Italian kuninkaallisen laivaston Palestro-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Livornosta Cantiere navale fratelli Orlando‎lta, missä köli laskettiin 30. huhtikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 8. syyskuuta 1920 ja liitettiin laivastoon 10. lokakuuta 1922.
Palvelus

Alus luokiteltiin 1. lokakuuta 1938 torpedoveneeksi (ital. torpediniere). Saksalaiset valtasivat aluksen 9. syyskuuta 1943.
Palvelus > TA17

Saksalaiset vähensivät aluksen aseistuksen kahteen neljän tuuman tykkiin ja samalla 20 millimetrin aseistusta lisättiin. Alus liitettiin 28. lokakuuta 1943 9. torpedovenelaivueeseen Egeanmerelle. Se vaurioitui pahoin 18. kesäkuuta joko sabotaasin tai miinan vuoksi Porto Largossa, jolloin aluksen peräosa täyttyi vedellä. Alus kykeni 29. kesäkuuta aloittamaan matkan Pireukseen, jossa se siirrettiin Salamiksen telakalle. Alus vaurioitui 18. syyskuuta ilmahyökkäyksessä ja se poistettiin palveluksesta vielä samana päivänä. Se vaurioitui uudelleen ilmahyökkäyksessä 12. lokakuuta. Aluksen miehistö upotti korjauskelvottoman aluksensa.
Punasavikka

| Punasavikka |
| --- | --- |
 Punasavikan tähkämäinen kukinto.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Alaheimo::  Chenopodioideae
Suku::  Mehisavikat Oxybasis
Laji::  rubra
Kaksiosainen nimi
 Oxybasis rubra  (L.) S. Fuentes, Uotila & Borsch 
Synonyymit
 Chenopodium rubrum 
Katso myös
   Punasavikka Wikispeciesissä   Punasavikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punasavikka (Oxybasis rubra) on yksivuotinen ruohovartinen savikkakasveihin kuuluja kasvilaji. Sen 5–70 senttimetriä korkea, kellertävä varsi on pysty tai koheneva. Sen epäsäännölliset ja liuskamaiset lehdet kasvavat kierteisesti varressa, ja sen kukinto on tavallisesti tähkämäinen. Lajin pääaluetta on Euroopan keskiosat Britanniasta Keski-Venäjälle. Lisäksi sitä kasvaa myös Keski-Aasiassa, Afrikassa ja Amerikassa. Se kasvaa erityisesti kulttuurialueilla, kuten puutarhoissa ja pelto- sekä kaupunkialueilla.
Ulkonäkö ja koko

Punasavikka kasvaa 5–70 senttimetriä korkeaksi. Varsi on kellertävä, pysty tai koheneva ja tavallisesti tyviosasta kohenevahaarainen. Lehdet ovat varressa kierteisesti ja ne vaihtelevat väriltään vihreästä punaiseen. Lehtilapa on paksuhko, 2–8 senttiä pitkä ja vaihtelee muodoltaan kolmiomaisesta puikeasta neliömäisen puikeaan. Lapa on epäsäännöllisesti liuskamaisen isohampainen etenkin tyviosasta, hampaat ovat tavallisesti teräviä. Kukinto on pitkälti lehdekäs ja tavallisesti tähkämäinen. Kukinnon sykeröt ovat tiheitä. Sykerön kärkikukka on kaksineuvoinen. Sen kehä on 4–5-lehtinen, ja heteitä on 3–5 kappaletta. Muut kukat ovat enimmäkseen emikukkia, joiden kehä on kolmilehtinen ja heteitä on korkeintaan yksi. Suomessa punasavikka kukkii heinä-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Siemen on pystyasennossa lukuun ottamatta kärkikukkia, joissa se on vaaka-asennossa. Väriltään se on punaruskea, 0,6–1 millimetriä pitkä, ympärykseltään pyöreähkö ja tylppäreunainen.
Levinneisyys

Punasavikan päälevinneisyysalue ulottuu Euroopassa Ranskasta ja Englannista läpi Keski-Euroopan Keski-Venäjälle. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Etelä-Ranskaan, Pohjois-Italiaan, Pohjois-Balkanille ja Etelä-Ukrainaan. Pohjoisessa laji on puolestaan levinnyt Keski-Ruotsiin, Etelä-Suomeen ja Viroon saakka. Satunnaisemmin lajia tavataan Euroopassa muun muassa Pyreneiden niemimaalla, Irlannissa, Norjassa, Keski-Suomessa sekä Pohjois-Venäjällä ja Kaukasuksen alueella. Aasian puolella lajin levinneisyysalue jatkuu yhtenäisenä Keski-Aasiaan ja Etelä-Siperiaan. Punasavikkaa tavataan harvinaisena myös Pohjois-Afrikassa ja eteläisessä Afrikassa. Pohjois-Amerikassa se on levinnyt laajalle mantereen pohjoisosissa. Lisäksi lajia tavataan myös Meksikossa ja Etelä-Amerikassa.
Suomessa punasavikka on maan eteläisimmissä osissa muinaistulokas ja pohjoisempana uustulokas, joka paikoitellen on myös vakiintunut lajistoon. Lajia kasvaa monin paikoin linjan Pori–Tampere–Lappeenranta eteläpuolella. Pohjoisempana sitä kasvaa lähinnä Pohjanlahden rannikolla Tornion korkeudelle saakka.
Elinympäristö

Punasavikka on kulttuurin seuralainen ja kasvaa vanhastaan rehevillä paikoilla puutarhoissa, lähellä navettoja ja sokerijuurikaspelloilla, sekä kaupunkialueilla ratapihoilla, satamissa, kaatopaikoilla ja uudisnurmikoilla ja -istutuksilla. Sen uusia kantoja on levinnyt typekkäiden puhdistamolietteiden mukana. Laji on kuitenkin harvinaistunut viime vuosikymmeninä muun muassa Suomessa ja Ruotsissa.
Käyttö

Useiden muiden savikkakasvien tapaan myös punasavikka kelpaa ihmisravinnoksi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2011: Punasavikan levinneisyys Suomessa
Luontoportti: Punasavikka (Chenopodium rubrum)
ITIS: Chenopodium rubrum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Chenopodium rubrum (englanniksi)
Flora of China: Chenopodium rubrum (englanniksi)
Punasavikka.
Punasavikan lehtiä ja kukintoja.
Raimela

Raimela on kylä ja taajama Mynämäellä, Varsinais-Suomessa. Raimela sijaitsee Valtatie 8:n itäisellä puolella ja jakaantuu Yläneentien molemmille puolille. [lähde? ]
Historia

Ensimmäinen maininta Raimelasta asiakirjoissa on jo 1300-luvulta. 
Vuonna 1540 Raimelassa oli yhdeksän taloa.
Palvelut

Raimelassa oli Raimelan kyläkauppa. [lähde? ]
Rastilan leirintäalue

Matkailuajoneuvoja Rastilassa.
Rastilan leirintäalue on leirintäalue itäisessä Helsingissä Rastilan metroaseman vieressä, Vuotien pohjoispuolella Rastilan kartanon päärakennuksen ympärillä. Rastilan leirintäalue on Helsingin kaupungin ainoa leirintäalue. Kaupungin omistama viiden tähden leirintäalue on yksi Suomen vilkkaimmista, ja siellä yöpyy matkailijoita joka puolelta maailmaa. Rastilan leirintäalueen rannassa on myös yksi kaupungin talviuintipaikoista.
Leiriäntäalueella majoitusvaihtoehtoina ovat perinteisten asuntovaunujen ja asuntoautojen lisäksi myös vuokrattavina olevat mökit, telttapaikat sekä kesäkaudella asiakkaita palveleva Kesähostelli Karavaani.
Rastilan leirintäalue on avoinna käytölle ympäri vuoden.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Leirintäalueen kotisivu
Leirintäalueen esittely Helsingin Kaupungin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Pilkotunjärvi

| Pilkotunjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ruovesi
Koordinaatit:  61°53′45″N, 24°22′03″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Ruoveden alue (35.33)
Laskuoja:  oja Silmäpäänpuroon 
Järvinumero:  35.339.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  166,7 m  
Rantaviiva:  2,482 km  
Pinta-ala:  8,518 ha  
Saaria:  2 
 fiPilkotunjärvi 
Pilkotunjärvi  tai myös Pitkotunjärvi on Pirkanmaalla Ruovedellä Hyyrylän kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 8,5 hehtaaria ja se on 800 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Ruoveden alueella (35.33), jonka Enonjoen valuma-alueeseen (35.339) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 166,7 metriä mpy.
Prikaati

Sotilasyksiköt
Armeijaryhmä / Rintama
Armeija
Armeijakunta
Divisioona
Prikaati
Rykmentti
Pataljoona/Patteristo
Komppania/Patteri
Joukkue/Jaos
Ryhmä
Partio
Taistelijapari
Prikaati (lyhenne prik. tai sotilaskäytössä PR) on nykyaikaisissa asevoimissa pienin perusyhtymä, joka kykenee itsenäiseen taisteluun eli suorittamaan sotatoimia. Toisin sanoen se on sotatoimiyhtymä.
Prikaatin kokoonpanoon kuuluu kaikki itsenäiseen toimintaan tarvittavat joukot. Prikaatin varsinaiset taistelevat osat ovat jalkaväkipataljoonat. Niiden taistelua tukevat tykistö, ilmatorjunta, pioneerit, panssarintorjunta ja viestijoukot. Tämän lisäksi huollosta vastaavat huoltojoukot. Prikaati on yleensä kiinteästi organisoitu, eli sille on olemassa teoreettinen vakiokokoonpano henkilöstömäärän ja kaluston suhteen, ja se on esimerkiksi Suomessa suurin määrävahvuinen organisaatio. Tästä seuraa, että myös prikaatin osat on määritelty tarkkaan. Prikaatia suurempi yksikkö, armeijakunta, joka voi koostua 3–4 prikaatista, ei ole tarkasti määrävahvuinen, vaan sen kokoonpano riippuu tilanteesta.
Prikaati koostuu noin 3 000–7 000 sotilaasta. Prikaatityyppejä on maailmalla useita erilaisia. Henkilömäärältään kaikkein suurimpia ovat kivääriaseistuksella varustetut jalkaväkiprikaatit. Näitä pienempiä yksiköitä ovat eri ajoneuvoilla varustetut yksiköt, ja kaikkein pienimpiä ovat erikoisyksiköt, jotka käyttävät esimerkiksi ydinaseita.
Prikaatia pienempi sotilasorganisaatio on rykmentti tai pataljoona ja tykistössä patteristo. Prikaatia suurempi sotatoimiyhtymä on asevoimista riippuen joko divisioona tai armeijakunta, ja se muodostuu prikaateista sekä sitä tukevista erillisistä joukkoyksiköistä tai erillisistä perusyksiköistä.
Historiaa

Klassisessa eli perinteisessä kolmijaossa ei prikaateja ollut, vaan pienin sotatoimiyhtymä oli divisioona, joka koostui kolmesta rykmentistä, jotka puolestaan koostuivat kolmesta pataljoonasta. Ensimmäisen maailmansodan aikaiset jalkaväkidivisioonat saattoivat olla organisoidut kahdeksi prikaatiksi, jotka taas koostuivat kahdesta rykmentistä ja nämä edelleen kolmesta pataljoonasta, jotka koostuivat kolmesta komppaniasta.
Sodan kuluessa organisaatiota kevennettiin poistamalla prikaatiporras ja yksi rykmenteistä, jolloin muodostui kolmijakoon perustuva divisioona.
Suomessa

Maavoimien peruskokoonpanot ovat jalkaväkiprikaati (jalkaväkiprikaati-80), jääkäriprikaati (jääkäriprikaati-90), panssariprikaati (PsPr) sekä valmiusprikaati (JPr M05), jonka lopullinen kokoonpano täsmentyy tulevaisuudessa.
Prikaatien suunnittelu toisen maailmansodan jälkeen, kun divisioonaa pienemmäksi sotatoimiyhtymäksi alettiin kehittää niiden sijaan prikaateja, olivat jalkaväkiprikaati-55, jalkaväkiprikaati-63 ,jalkaväkiprikaati-70.
Jalkaväkiprikaati liikkuu pyörätraktorin lavoilla, jääkäriprikaati kuljetuspanssariajoneuvoilla tai telakuorma-autoilla, kuten valmiusprikaatikin sitä uudemmalla kalustolla varustettuna.
Mitä uudempi, moottoroidumpi ja teknisempi prikaati on kysymyksessä, sitä pienempi henkilövahvuus prikaatilla on suuremman liikkuvuuden ja tulivoiman ansiosta. Se tarvitsee siksi suhteellisesti suuremmat huolto-osat ja myös joustavamman viestijoukon tuekseen.
Prikaatia johtaa prikaatin komentaja, joka voi olla sotilasarvoltaan everstiluutnantti, eversti tai prikaatikenraali. Häntä avustaa johtamistoiminnassa prikaatin esikunta.
Muu merkitys

Prikaati-nimikettä käytetään myös esimerkiksi terrorismin yhteydessä, vertaa esimerkiksi Punaiset prikaatit. Tällöin on kyse paljon pienemmistä henkilöstömääristä. Myös joissain totalitaarisissä yhteiskunnissa suuren henkilömäärän käsittävää työyhteisöä on kutsuttu työprikaatiksi ja sen johtajaa brigadööriksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Prikaati Wikimedia Commonsissa
Pilkkurausku

| Pilkkurausku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Rauskukalat Rajiformes
Heimo::  Rauskut Rajidae
Suku::  Raja
Laji::  brachyura
Kaksiosainen nimi
 Raja brachyura  Lafont, 1873 
Synonyymit
 Raja blanda Holt, 1894 
Katso myös
   Pilkkurausku Wikispeciesissä   Pilkkurausku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pilkkurausku (Raja brachyura) on rauskujen (Rajidae) heimoon kuuluva lauhkeissa merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Pilkkurausku voi maksimissaan kasvaa 1,2 metrin mittaiseksi (naaraat 125 senttimetrin mittaiseksi) ja painaa enintään 14,3 kilogrammaa. Sen kuono on tylppä ja kärjestään nystymäinen. Ruumis on rintaevien kohdalla leveämpi kuin kalan pituus. Vatsaevien takana oleva puoli ruumiista on hyvin ohut. Selässä on naarailla ja nuorilla yksilöillä 40–45 piikkiä silmien takaa selkäevän etuosaan saakka ulottuvassa rivissä. Piikkejä on selkäevän välissä yhdestä kahteen. Rintaevien etureuna on etenkin koiraalla aaltoreunainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pilkkurauskua tavataan Atlantin valtameren itäosassa Norjasta ja Shetlandinsaarilta aina Länsi-Saharan ja Marokon alueelle asti. Se on Välimerellä harvinainen. Se elää hiekka- ja liejupohjilla 90–900 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Yleisimmin sitä tavataan 10–150 metrin syvyydessä, Välimerellä aina 300 metrin syvyydessä asti.
Ravinto ja elintavat

Pilkkurauskun ravintoa ovat nuorena nilviäiset, madot ja pienikokoiset äyriäiset sekä vanhempana niiden lisäksi myös pieniä kaloja kuten sillejä, tuulenkaloja, kampeloita ja kilohailia. Laji tulee sukukypsäksi keskimäärin 90 senttimetrin mittaisena ja 8–10 vuoden iässä. Kutu tapahtuu helmi-elokuussa. Naaras laskee 10–14 senttimetrin mittaiset ja 6–9 senttimetrin levyiset munakotelot vedenpohjalle ja peittää ne hiekalla tai liejulla. Poikaset kuoriutuvat noin seitsemän kuukauden kuluttua noin 20 senttimetrin mittaisina. Yksi sukukypsä naaras tuottaa vuoden aikana 40–90 munaa.
Pilkkurausku.
Pusher

| Pusher |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Nicolas Winding Refn
Käsikirjoittaja:   Jens Dahl  Nicolas Winding Refn 
Tuottaja:  Henrik Danstrup
Säveltäjä:   Povl Kristian  Peter Peter 
Kuvaaja:  Morten Søborg
Leikkaaja:  Anne Østerud
Pääosat:  Kim Bodnia
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Tanska
Tuotantoyhtiö:  Balboa Entertainment
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:   30. elokuuta 1996  15. elokuuta 1997 (Suomi) 
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  tanska
Seuraaja:  Pusher II
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pusher on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut tanskalainen rikoselokuva. Se oli valtava menestys Tanskassa ja monissa muissa Euroopan maissa. Pusher oli Nicolas Winding Refnin ensimmäinen ohjaustyö, ja se oli myös ensimmäinen osa kirjailija-ohjaaja Refnin trilogiasta.
Tarina

Frank (Kim Bodnia) on huumediileri, joka välittää kamaa Kööpenhaminan melskeissä kaverinsa Tonnyn (Mads Mikkelsen) kanssa. Eräs heroiinikeikka menee Frankilta pahasti pieleen, ja hän jää velkaa huomattavan summan jugoslavialaiselle huumemafiosolle Milolle (Zlatko Burić). Frankin on kaikin keinoin yritettävä saada maksettua velkansa, joka kasvaa koko ajan, tai Milo tapattaa hänet.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kim Bodnia  | … |  Frank   |
|  Zlatko Burić  | … |  Milo   |
|  Laura Drasbæk  | … |  Vic   |
|  Slavko Labović  | … |  Radovan   |
|  Mads Mikkelsen  | … |  Tonny   |
|  Vanja Bajičić  | … |  Branko   |
|  Peter Andersson  | … |  Hasse   |
|  Levino Jensen  | … |  Mike   |
|  Lars Bom  | … |  Poliisi   |
Aiheesta muualla

Pusher Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Raimo Alanen

Raimo Alanen (s. 20. heinäkuuta 1952 Lappajärvi) on suomalainen 110 ja 400 metrin aitajuoksija. Alanen voitti Kalevan kisoissa näiden lajien Suomen mestaruuden peräti yhdeksän kertaa. Vuosina 1975 ja 1976 hän voitti molemmat aitamatkat.
Raimo Alasen poika Johannes Alanen on jääkiekon Suomen mestari ja nuorten maailmanmestari.
Suomen mestaruudet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 60 m aidat (halli) | 1975 | 8,0 |
| 110 m aidat | 1974 | 14,8 |
| 110 m aidat | 1975 | 14,2 |
| 110 m aidat | 1976 | 14,12 |
| 400 m aidat | 1975 | 51,45 |
| 400 m aidat | 1976 | 50,64 |
| 400 m aidat | 1977 | 51,29 |
| 400 m aidat | 1978 | 51,35 |
| 400 m aidat | 1979 | 51,38 |
| 400 m aidat | 1980 | 52,13 |
Omat ennätykset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 110 m aidat: | 14,12 | (1976) |
| 400 m aidat: | 50,64 | (1976) |
Rastis

Rastis elokuussa 2021.
Rastis on kunnallinen monitoimitalo ja kulttuurikeskus Itä-Helsingissä Vuosaaressa. Keskus sijaitsee Vuosaaren metroaseman vieressä ja se keskittää ruotsinkielisen päiväkodin, peruskoulun (Nordsjö lågstadieskola, luokat 1–6) ja nuorisokeskuksen. Aiemmin kiinteistöissä toimi myös kulttuuritoimisto, joka vuonna 2010 siirrettiin Vuotaloon 200 metrin päähän Rastiksesta.
Historia

Vuosaaressa on ollut ruotsinkielistä koulutoimintaa vuodesta 1883, ensin yksityisesti ja vuodesta 1923 lähtien kunnan toimesta. Toiminta oli pitkään jaettu Rantakiventien vanhan kyläkouluun (alemmille luokille) ja Puistopolun peruskoulun tiloihin. Tammikuussa 1996 Helsingin kaupunginhallitus päätti rakentaa ruotsinkielistä koulua, päivähoitoa ja nuorisotoimintaa kattavan talon.
Marraskuussa 1997 ruotsalaisuuden päivänä avattu Rastis on keskittänyt ruotsin kielen opetuksen Vuosaaressa. Keskittämistä pidetään tärkeänä ruotsinkielisen paikallisen väestön yhteenkuuluvuuden kannalta. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Carl-Johan Slotte. Sisätiloissa ja pihalla on kuvanveistäjä ja performanssitaiteilijan Jan-Erik Anderssonin veistoksia ja hänen mukaansa nimettyjä tiloja. Andersson kirjoitti myös sadun eräänlaisena konseptina talon taiteelle. Teokset suunniteltiin vuorovaikutteisesti koululaisten kanssa.
Rastiksen pihaa elokuussa 2021.
Potámi

Potámi (kreik. Ποτάμι, ”Joki”) voi viitata seuraaviin:
Joki (To Potámi), kreikkalainen puolue
Potámi, kylä Nikosian alueella Kyproksella
Potámi, kylä Sámoksen saarella Pohjois-Egean saarten alueella Kreikassa