stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Finnair
Laivasto > Nykyinen laivasto

| Konetyyppi | Paikkaluku | Lukumäärä | Tilauksia | Käyttötarkoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Airbus A319 | 138 | 5 |  | Loma-, Euroopan ja kotimaan liikenne |
| Airbus A320 | 165/174 | 10 |  | Loma-, Euroopan ja kotimaan liikenne |
| Airbus A321 | 196/209 | 2 |  | Loma-, Euroopan ja kotimaan liikenne |
| Airbus A321-231 (32B) | 209 | 13 |  | Loma-, Euroopan ja kotimaan liikenne |
| Airbus A330-300 E | 279 | 8 |  | Euroopan ja mannertenvälinen liikenne |
| Airbus A350-900XWB | 278/321 | 18 | 1 | Euroopan ja mannertenvälinen liikenne |
| Embraer ERJ-190 | 100 | 12 |  | Euroopan ja kotimaan liikenne, liikennöi Nordic Regional Airlines |
| ATR 72-500 | 68–72 | 12 |  | Euroopan ja kotimaan liikenne, liikennöi Nordic Regional Airlines |
| Yhteensä |  | 80 | 1 |  |
Finnairin operoiman laivaston keski-ikä oli kesäkuussa 2021 11,5 vuotta.
Yhtiö ilmoitti helmikuussa 2022 luopuvansa neljästä vanhimmasta A321-211-koneesta.
Finnairilla on sitova tilaus 19 Airbus A350 -koneen hankinnasta. Uudet A350-koneet liittyivät Finnairin kaukoliikennelaivastoon loppuvuodesta 2015, ja ne korvasivat Airbus A340-300 -koneet.
Vuosina 2013–2014 toimitetut Airbus A321-231 -koneet tulivat pääasiassa käyttöön Finnairin lomalennoilla, ja ne korvasivat ikääntyneet Boeing 757 -koneet. A321-231-koneita voidaan käyttää tarvittaessa myös reittikohteisiin Euroopassa. Ensimmäinen A321-231-kone toimitettiin vuonna 2013 syyskuussa. Viimeinen Boeing 757 -kone poistui laivastosta 19. tammikuuta 2014. Viimeinen A340-kone poistettiin käytöstä 1. helmikuuta 2017.
Laivasto > Historiallinen lentokalusto

Aero Oy:n ja sittemmin Finnairin historiallinen lentokalusto Haapavaaran (1998) mukaan:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Aeron/Finnairin historiallinen lentokalusto
| Konetyyppi | Koneiden lukumäärä enimmillään | Käytössä vuosina |  |
| Junkers F 13 | 1 | 1924–1934 |  |
| Junkers G 24 | 1 | 1926–1934 |  |
| Junkers Ju 52/3m | 4 | 1932–1948 |  |
| de Havilland D.H.89 Dragon Rapide | 2 | 1937–1943 |  |
| Douglas DC-2 | 2 | 1941–1947 |  |
| Douglas DC-3 | 10 | 1947–1969 |  |
| Convair CV 340/440 Metropolitan | 9 | 1953–1979 |  |
| Sud Aviation Caravelle I/III | 4 | 1960–1963 |  |
| Sud Aviation Super Caravelle | 10 | 1964–1982 |  |
| Douglas DC-8-62 | 3 | 1969–1986 |  |
| Douglas DC-9-10 | 9 | 1971–1988 |  |
| Douglas DC-9-51 | 12 | 1976–2004 |  |
| Douglas DC-9-41 | 5 | 1981–1996 |  |
| Douglas DC-9-82 | 10 | 1982–2006 |  |
| Douglas DC-9-83 | 12 | 1985–2006 |  |
| Douglas DC-9-87 | 3 | 1975–2000 |  |
| Douglas DC-10-30 | 5 | 1974–1995 |  |
| McDonnell-Douglas MD-11 | 4 | 1990–2010 |  |
| Fokker F.27 | 3 | 1980–1987 |  |
| ATR 42 | 5 | 1986–1989 |  |
| ATR 72 | 9 | 1989– N/A |  |
| Airbus A300 | 2 | 1987–1997 |  |
| Saab 340 | 6/7 | 1986–1999 |  |
| Boeing 757-200 | 7 | 1997–2014 |  |
| Airbus A340 | 7 | 2006–2017 |  |
| Airbus A321-211 | 4 | 1999–2022 |  |
Kohteet

Finnair lentää säännöllisesti reittilentoja Aasiaan, Eurooppaan, Lähi-itään sekä Pohjois-Amerikkaan. Nykyään Finnairin reittilennot operoidaan pääsääntöisesti Helsinki-Vantaan lentoaseman kautta. Osaa Finnairin myymistä lennoista lentää suomalainen Nordic Regional Airlines. Finnair lentää myös lomalentoja, joiden määrä vaihtelee vuodenajasta riippuen.
Kohteet > Suomi

Helsinki, Ivalo, Kittilä, Kuopio, Kuusamo, Maarianhamina, Oulu, Rovaniemi, Vaasa, Joensuu, Jyväskylä, Kajaani, Kokkola-Pietarsaari, Kemi-Tornio.
Kohteet > Eurooppa

Alankomaat: Amsterdam
Belgia: Bryssel
Espanja: Alicante, Barcelona, Lanzarote, Gran Canaria, Madrid, Malaga, Palma de Mallorca, Teneriffa
Iso-Britannia: Edinburgh, Lontoo, Manchester
Irlanti: Dublin
Islanti: Reykjavik
Italia: Milano-Linate, Milano-Malpensa, Rooma, Venetsia, Napoli, Verona, Bologna
Itävalta: Innsbruck, Salzburg, Wien
Kreikka: Hania, Heraklion, Kos, Rodos
Kroatia: Dubrovnik, Zagreb
Latvia: Riika
Liettua: Vilna
Norja: Oslo, Bergen, Trondheim, Tromssa
Portugali: Lissabon, Madeira (Funchal)
Puola: Gdansk, Krakova, Varsova, Wroclaw
Ranska: Nizza, Pariisi
Ruotsi: Göteborg, Visby, Tukholma-Arlanda, Tukholma-Bromma
Saksa: Berliini, Düsseldorf, Frankfurt, Hampuri, München
Slovenia: Ljubljana
Sveitsi: Geneve, Zürich
Tanska:Kööpenhamina, Billund
Tšekki: Praha
Turkki: Antalya, Gazipaşa-Alanya
Unkari: Budapest
Viro: Tallinna, Tartto
Lähde:
Kohteet > Aasia ja Tyynenmeren alue

Hongkong: Hongkong
Intia: Delhi
Japani: Tokio Haneda, Tokio Narita, Osaka Kansai, Nagoya
Kiina: Shanghai
Etelä-Korea: Soul
Singapore: Singapore
Thaimaa: Bangkok, Phuket
Lähde:
Kohteet > Pohjois-Amerikka

Yhdysvallat: Chicago, Los Angeles, Miami, New York, Dallas, Seattle
Lähde:
Kohteet > Lähi-itä

Yhdistyneet arabiemiirikunnat: Dubai
Qatar: Doha, Lennot Dohaan Helsingistä, Tukholmasta ja Kööpenhaminasta.
Lähde:
Onnettomuudet

Finnairilla on ollut historiansa aikana kolme matkustajien kuolemiin johtanutta onnettomuutta, jotka kaikki tapahtuivat yhtiön toimiessa Aero-nimellä. Ensimmäinen tapahtui välirauhan aikana kesäkuussa 1940 Suomenlahdella, kun Neuvostoliiton ilmavoimat ampui alas matkustajalentokone Kalevan. Myöhemmät onnettomuudet olivat Koivulahden lentoturma vuonna 1961 ja Maarianhaminan lentoturma vuonna 1963.
Palkinnot ja tunnustukset

Vuonna 2017 Finnair listattiin eurooppalaisyhtiöistä kahdeksanneksi täsmällisimmäksi lentoyhtiöksi.
Vuonna 2018 Finnair valittiin Pohjois-Euroopan parhaaksi lentoyhtiöksi yhdeksättä vuotta peräkkäin.
Vuonna 2019 Finnair listattiin saksalaisen lento-onnettomuustutkintatoimiston (JACDEC) tilastoissa maailman turvallisimmaksi lentoyhtiöksi. Vuonna 2021 Finnair oli samassa tilastossa viidenneksi turvallisin kaikkiaan sadasta vertaillusta yhtiöstä .
Skytraxin vertailussa Finnairin palvelutasolle on myönnetty neljä tähteä viidestä .
Thorleifs

| Thorleifs> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1962–2012
Tyylilaji:  dansband
Infobox OKNimi-testi OK: 
Thorleifs oli ruotsalainen dansband. Thorleifs osallistui Melodifestivaleniin vuonna 2009 kappaleella "Sweet Kissing in the Moonlight".
Vuonna 2009 yhtyeen albumi Gråt inga tårar (1975) pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Loppuvuodesta 2011 yhtye ilmoitti lopettavansa seuraavan vuoden jäähyväiskonserttien jälkeen.
Yhtyeen laulaja ja johtohahmo Thorleif Torstensson kuoli koronaviruksen aiheuttamaan tautiin tammikuussa 2021.
Diskografia > Albumit > LP

Kommer hem till dig (1973)
En dag i juni (1974)
Gråt inga tårar (1975)
Skänk mig dina tankar (1976)
Alltid tillsammans (1976)
Thorleifs bästa 72-75 (1977)
Du bara du (1977)
Kurragömma (1978)
Sköt om dej (1979)
12 Golden Hits (1979)
När dina ögon ler (1980)
Johnny Blue (1981)
Aurora (1982)
Till Folkets Park (1987)
Diskografia > Albumit > Saxgodingar

Saxgodingar instrumentalt (1981)
Saxgodingar 2 (1983)
Saxgodingar 3 (1987)
Historien Thorleifs saxgodingar (1996)
Saxgodingar 4 (1998)
Diskografia > Albumit > CD

Stadens ende speleman (1988)
Halva mitt hjärta (1989)
Tillsammans (1991)
Med dej vill jag leva (1992)
Och du tände stjärnorna (1994)
Historien Thorleifs (1995)
På opfordring (1995)
En liten ängel (1997)
En lille engel (1997)
En liten ängel - Live i Lillehammer (1997)
Thorleifs Jul (1998)
Thorleifs Karaoke (1998)
På opfordring 2 (1999)
Ingen är som Du. .. (2000)
Mit dir will ich leben (2002)
Thorleifs Hit Collection (2002)
Diskografia > Singlet

Ra-ta-ta / Vårvinden (1970)
Varför flyttar alla in till stan / Sommar vill vi ha (1971)
I Mexicos land / Alla är små i vår värld (1971)
Tom, Tom käre vän / Vad jag saknar dig (1971)
Så minns jag / Alla gillar dig (1972)
Ge mig svar / Nu är det som vanligt igen (1972)
En dag i juni / En äkta rock'n roll (1973)
Gråt inga tårar / Jag är så gla'‘‘ (1974)
Skänk mig dina tankar / Lorna (1975)
True love / Auld lang syne (1976)
Gott Nytt År 1977 (1976)
Steammachine bump / Aquador (1977)
Om du lämnar mig / Tonio (1977)
God jul 1977 från Thorleifs / Silent Night / Broken Souvenirs (1977)
Julsånger / Skateboard (1978)
Ra ta ta / Vårvinden (1979)
Julhälsning / Ta' det lungt med min kompis / Blue Christmas (1980)
34:an / Ta´det lungt med min kompis (1980)
Die fogelsong / Torlurfarnas julvisor (1981)
Älska mig ikväll / Kan jag hjälpa att jag älskar dig ännu (1982)
Du sköna jord/Swing'n Rock (1983)
Ett paradis / A Morning at Cornwall (1988)
Jul / A Morning at Cornwall (1989)
Spar dina tårar / A morning at Cornwall (1989)
Jag tror på dig / Simon & Garfunkel mix (1991)
Då klappar hjärtan / Lite av din tid, lite av din kärlek / Ingen får mej att längta som du (1992)
Jag vill ge dig en sång (1994)
Och du tände stjärnorna (1994)
Gråt inga tårar (anniversary 1995)
Med dig vil jeg leve / Fem røde roser till dej / Jag dansar med en ängel (Tanska 1995)
Tre gringos / Hur är det möligt (1996)
Græd ingen tårer (Tanska)
En liten ängel (1997)
Följ mej
Hvem behøver guld og penge (Tanska)
Ser du stjärnan i det blå
Alle smukke glade dage (Tanska)
Det halve af mit hjerte (Tanska)
Thulin LA

Thulin LA
Thulin LA oli kaksitasoinen, kaksipaikkainen yksimoottorikone. Sen suunnitteli Enoch Thulin Ruotsissa noin vuonna 1917 Thulin L- ja E-tyyppien pohjalta. L- ja E-tyypin koneet taas oli suunniteltu saksalaisen Albatros B.II -koneen pohjalta, kuten N.A.B. Albatroskin. Suunnittelukriteereinä oli korvata raskas Mercedes-moottori kevyemmällä Thulin A -koneella, mutta siinä ei täysin onnistuttu.
Thulin LA -konetta käytettiin Ruotsin lisäksi ainakin Hollannissa (10 kpl) ja Suomessa (1 kpl). Lisäksi sillä lennettiin ensimmäisiä matkustajalentoja Ruotsin ja Tanskan välillä huhtikuussa 1919. Thulin LA -tyyppiä valmistettiin yhteensä noin 15 kappaletta.
Tekniikkaa

Kärkiväli: 11,60 m
Pituus: 7,50 m
Lentopaino: 965 kg
Moottori: 90 hv:n 9-sylinterinen pyörivä tähtimoottori Thulin A
Suorituskyky

Huippunopeus: 110 km/h
Toiminta-aika: 4 h
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimat (Suomen valkoinen armeija) sai lahjoituksena Ruotsista tukkukauppias G. Svenssonilta keväällä 1918 yhden Thulin LA -koneen, jonka valmistenumero oli LA13. Koneen tunnus oli vuoden 1918 rekisterissä F5 ja vuoden 1918–1919 rekisterissä A.53/18.
Kone saapui Turkuun laivalla 5. toukokuuta 1918, ja se siirrettiin kesäkuussa Lento-osasto I:lle ja marraskuussa Lento-osasto V:lle. Konetta käytettiin pääasiassa koulukoneena ilmavoimien alkuaikojen lentäjien opetellessa lentämään. Se tuhoutui moottorihäiriön aiheuttamassa pakkolaskussa Helsingin Pohjoissataman jäällä helmikuussa 1919.
Tyyppi oli Suomessa käytössä vuosina 1918–1919.
Monojoen suiston biosfäärialue

| --- | --- |
Sijainti:  Togo
Pinta-ala:  3 462,9 km2 
| --- | --- |
Tyyppi:  Biosfäärialue 
Perustettu:  2017 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Monojoen suiston biosfäärialue on Beninin lounaisosassa ja Togon kaakkoisosassa sijaitseva molempien maiden jakama biosfäärialue, jonka pinta-ala on 346 285 hehtaaria. Biosfäärivaranto ulottuu yli Monojoen tasangon, suiston ja rantojen, se  ylittää ja yhdistää Beninin ja Togon samannimiset kansalliset biosfäärivarannot.
Hallinnollisesti alue kuuluu Grand-Popon piirikuntaan Beninissä ja Togossa Maritimen alueen Lacsin prefektuuriin.
Alue ulottuu Mono-joen alluviaalitasangoilta suisto- ja jokiranta-alueille. Siinä on maisemia ja ekosysteemejä, jotka koostuvat pääasiassa mangroveista, savanneista, laguuneista, tulvatasangoista ja metsistä, joihin kuuluu myös pyhiä metsiä. Suojelualueella asuu lähes kaksi miljoonaa ihmistä, joiden pääammatit liittyvät pienimuotoiseen maatalouteen (öljypalmu ja kookospalmu), laiduntamiseen, metsätalouteen ja kalastukseen. Rannikolla on runsaasti ravintoloita ja hotelleja. Grand-Popon kynnäksellä sijaitsee myös suomalaisafrikkalainen kulttuurikeskus ja residenssi Villa Karo.
Joen molemmin puolin ja laguunien rannoilla on kyliä. Joen ja laguunin merelle johtavaa ulosmenoa seudulle 1480-luvulla saapuneet portugalilaiset alkoivat kutsua Boca del Rioksi, jonka ranskankielinen muunnos on Bouche du Roi. Se virtaa normaalisti mereen, mutta vuoroveden ja joen tulvinnan takia se saattaa myös tukkeutua. Laguuni jatkuu itään kohti Ouidahin rannikkoa. Suistoalueelta pohjoiseen haarautuu useita pieniä jokia, joista merkittävin on suiston Ahoue-järvelle yhdistävä Aho-uoma. Kapea ja mutkitteleva Mono-joen haara kulkee länteen osittain Togon rajaa pitkin Anéhoon. Grand-Popon kynnäs liittyy mantereeseen kylän pohjoispuolella olevien kahden sillan (rauta- ja betonisilta) ja Anéhon sillan avulla.
Biosfääriohjelma

Nordic Developement Fundin ja Maailmanpankin tukeman ohjelman strategisina tavoitteina ovat:
Vähentää biologiseen monimuotoisuuteen kohdistuvia välittömiä paineita ja edistää luonnonvarojen kestävää käyttöä
Suojella ja parantaa rannikkoa palauttamalla luonnollinen ekosysteemi (painotuksella mangrovemetsät)
Vahvistaa paikallisten luonnonvarojen hoitoon osallistuvien sidosryhmien valmiuksia
Integroida ekosysteemipalvelut kuntien kehittämissuunnitelmiin
Parantaa ilmastonmuutoksen riskeissä olevien haavoittuvien väestöryhmien toimeentulo-oloja
Tulla julistetuksi Unescon biosfäärialueeksi, jotta saadaan enemmän kansainvälistä näkyvyyttä
Alue nimettiin Unescon ohjelmaan Programme on Man and the Biosphere (MAB, Ihminen ja biosfääri), vuonna 2017.
Alue on tunnistettu myös kosteikkoalueiden suojelua koskevassa Ramsarin yleissopimuksessa.
Ekologia

Mono-joen suistossa Beninin ja Togon välisellä rajalla on monia erilaisia eläinlajeja, joista osa on äärimmäisen uhanalaisia. Monipuolisessa maisemassa on jokia, järviä, kosteikkoja, savanneja, galleriametsiä, mangrovemetsiä ja rantoja. Se tarjoaa elinympäristön virtahevoille, manaateille, valaille, punavatsamarakateille, sekä monille vesilintulajeille. Biosfäärialueella on myös erilaisia lajeja, jotka ovat Dahomey Gapille endeemisiä, kuten valkokurkku-marakatti (Cercopithecus eythrogaster), ja uhanalaisia, kuten karettikilpikonna (Eretmochelys imbricata) ja merinahkakilpikonna (Dermochelys coriacea).
Togon ja Beninin rannoilla toteutetaan merikilpikonnien suojeluohjelmaa.
Suurin osa väestöstä saa elantonsa maataloudesta, kalastuksesta ja metsätaloudesta. Suurimmat haasteet ovat laajaperäinen maanviljely, liikakalastus ja kaivostoiminta. Biosfäärialueen perustamisesta lähtien on toteutettu erilaisia ekomatkailun edistämiseen liittyviä hankkeita, jotka liittyvät erityisesti valaiden ja delfiinien katseluun. Tavoitteena on kuitenkin lisätä myös kulttuurimatkailua edistämällä paikallisia festivaaleja, kuten Ekpé-ékpé (Glidji-Kpodji, Togo), Nonvitcha (Grand Popo, Benin) ja Yèkè-yèkè. Biosfäärialueen hoitosuunnitelmssa on innovaatioita ja kestävää kehitystä koskevien aloitteiden rakentamista ja rahoittamista.
Historia > Paikkojen nimet

Suistoalue on ollut jatkuvassa muutoksessa kautta historian. Meren ja laguunin välissä oleva maa-alue, kynnäs on ollut tulvien ja rantaeroosion kohteena. Perimätiedon mukaan useat Grand-Popon seudun kylät ovat olleet tekemisissä meren tuhojen kanssa jo satoja vuosia. Kylien nimet ovat usein peräisin luonnonympäristöstä ja ne selittävät asutusolosuhteita. Suurin osa xwlà-kansan kylien nimistä liittyy joko luontoympäristöön tai veteen.
Esimerkiksi Alongó on laguunin puolella oleva saarikylä, joka sijaitsee noin viisi kilometriä vanhasta Grand-Popon keskustasta itään. Sen perusti aikoinaan xwlà-kansan ryhmä, jonka asukkaita hyökyaallot olivat usein häirinneet, joten he joutuivat siirtymään jatkuvasti paikasta toiseen välttääkseen meren aiheuttamia vahinkoja. Sitten he saapuivat lujalle ja vakaalle paikalle.
Kwètà (Kouèta) on myös keskellä laguunia olevalla saarella, joka on poikkeuksellisen korkealla paikalla. Kylän nimi koostuu sanoista, jotka tarkoittavat maan kohoamista tai kokoontumista (Kwè) ja päätä (Tà) eli Kwètà on korkea maa.
Jo muinoin kyliä tuhoutui nousuveden aikana, ja se pakotti asukkaat vaihtamaan asuinpaikkaansa jatkuvasti. Kylän nimi Agbètiko tarkoittaa kyllästymistä elämään. Nousuveden aiheuttaman vahingon takia asukkaat aloittivat hätähuudon: olemme kyllästyneet meren aiheuttamiin katastrofeihin! Muinoin meren rannalla sijainnut Agbético on eräs kokonaan tuhoutuneista Grand-Popon kylistä. Sen vieressä oleva Gbecon on nykyisin osittain rauniokaupunki.
Varhaisen dokumentin Bouche du Roin seudulta kirjoitti vuonna 1686 seudulla käynyt Jean Barbot (1655-1712). Hänen yhteenvetoonsa liitetyssä kartassa Grand–Popo (”Popo”) sijaitsi suoraan avauksessa, jossa asutuksia on sen molemmin puolin. Kartassa lukee "Town with a white flag" (kylä, jossa on valkoinen lippu), se oli merkki vodun-uskonnon harjoittamisesta.
Tutkimuksia

Joen ja laguunin tulvinta on aiheuttanut seudulla joskus katastrofaalisia tilanteita. Kun tulvatilanne oli 1950-luvulla kehittynyt vakavaksi, asiaa lähtettiin selvittämään Grand-Popoon lokakuussa 1957 Sorbonnen yliopiston tutkija, maantieteilijä ja hydrologi Andre Guilcher (1913-1993). Guilcherin käytössä oli myös Piper Cub -lentokone, joka osoittautui käteväksi tarkasteltaessa ja kuvattaessa rannikkoa ja siihen liittyviä alankomaita.
Andre Guilcher selvitti, että Mono-joen ja laguunien ulostulopaikka sulkeutui meren aaltojen kerättyä hiekkaa siihen kuivalla kaudella vuosina 1955–1956. Lokakuun sateisen kauden lopussa Bouche du Roi oli edelleen kiinni. Laguunien vedenpinta nousi ja peitti alleen taustan suot. Paikalliset viranomaiset määräsivät 11. lokakuuta 1956 kaivettavaksi kapean ojan kynnäksen poikki mereen. Vesi syöksyi siihen suurentaen ja syventäen sitä nopeasti niin, että ulostulon leveys oli 100 jaardia (92 metriä) lokakuun 13. päivään mennessä. Tämä pysyi auki myös seuraavan kuivan kauden ajan. Ulosvirtaus toimi silloin luonnollisena aallonmurtajana, joten ranta laajeni länsipuolelle.
Rannikon laguunien takana on laajoja soita, joissa on useita lännestä itään kulkevia pitkiä hiekkakaistaleita ja paljon pienempiä, enemmän tai vähemmän pyöreitä hiekkasaaria tai kumpuja. Pitkät hiekkaesiintymät ovat jäänteitä varhaisemmista, pleistoseeniaikaisista rantatörmistä, joita joet ja purot uursivat matalan merenpinnan aikana, joihin sitten suot upposivat ja ympäröivät.
Grand Popon ja Ouidahin välisellä alueella näkyvät pyöreät hiekkakummut ovat jäänteitä entisistä rantaharjuista, joita mutkittelevat purot ja jokien vaihtelevat virtaukset irroittivat.
Guilcherin jälkeen useat luonnontieteilijät, maantieteilijät ja hydrologit ovat tutkineet Grand-Popon jokisuun aluetta eri tavoin. Laguunien rannoille on istutettu mangrove-metsiköitä, joka sitoo rannan sedimenttejä, sekä auttaa kaloja ja lintuja pesimään.
Jokisuiston korkeiden tulvien tihenemisen on arveltu liittyvän vuonna Togossa Mono-joen vesivoimalaitoksen Nangbeton padon rakentamiseen vuonna 1987. Vuonna 2017 julkaistussa tutkimuksessa todettiin, että vaikka ilmastonmuutokseen liittyvät näkökohdat (myrskyt ja aallokko, suhteellinen merenpinnan nousu) otetaan huomioon... havaitut eroosion syyt ovat edelleen pääosin ihmisperäisiä. Ne liittyvät toisaalta Anéhon suojeluinfrastruktuuriin Togossa (sektorilla Hillacondji-Agoue) ja lisäksi Nangbeton padon toimintaan.
Esimerkiksi vuonna 2021 julkaistun tutkimuksen johtopäätöksenä todetaan:
Laguunijärjestelmän monimutkaisuuden vuoksi on suositeltavaa, että laguunikokokonaisuutta seurataan säännöllisesti hydrologisesti ja syvyysmetrisesti poikkeuksellisten vedenpinnan vaihteluiden paikantamiseksi. Tarkkailu mahdollistaisi laguunin vesien ylivuotoriskin ja sitä seuranneiden tulvien  ja myös laguunin rantojen eroosion ennakolta ehkäisyn,. Ennaltaehkäisevänä toimenpiteenä voidaan myös  harkita toimenpiteitä rantapenkkojen vakauttamiseksi lisäämällä sedimenttiä tai avaamalla suuta keinotekoisesti.
Toimenpiteitä

On arvioitu, että kaksi kolmasosaa siirtomaa-aikaisista rakennuksista tuhoutui joko mereen tai laguuniin sortumalla. Tuhon keskipisteessä oli Gbeconin siirtomaa-arkkitehtuuria edustava kylä. Grand-Popon keskustaa päätettiin siirtää lännemmäksi hieman korkeammalla sijaitseville maille.
Gbeconin rauniokylässä asuu kuitenkin ihmisiä ja kalastajat pitävät sitä majapaikkanaan. Beninin viranomaiset ovat vahvistaneet meren ja laguunin välistä kynnästä leventämällä ja korottamalla sitä, sekä istuttamalla puita ja pensaita. Valtio käynnisti vuonna 2022 meren rantojen, laguunien ja Aho-virran ja Aheme-järven ruoppaukset, joiden tarkoituksena on palauttaa virtaumat aikaisempaan tasoon. Ruoppaus saa ulottua kuuteen metriin.
Beninin rannikkoseutujen vaarallisten tulvien varalta on julkaistu hätätoimintasuunnitelma..
Kuvia

Mono-joen varrella olevat Gbeconin (vas.) ja Heven kylät Grand-Popossa Beninissä.
Mangrovea joen rannalla. Etualalla vedessä kelluu vesihyasinttia.
Kalastajia
Tulva-alueelta lokakuussa 2019.
Aiheesta muualla

Transboundary biosphere reserve
Aheme-järven ja Monon ruoppauksen taiteilijoiden ylistys
Kilpikonna Grand-Popon kipikonnansuojelualueella.
Grand-Popon palmuölysatama, postikortti, leimattu vuonna 1906.
Jean Barbotin piirtämä kartta Grand-Poposta vuonna 1686.
Bouche du Roin alue joulukuussa 2017. Huomaa meren ristikkoaallokkoa.
Laguuni, taustalla Gbeconin kylä joulukuussa 2019. Kynnästä on levennetty ja korotettu kapeasta kohdasta, mutta tässä vaiheessa työ oli vielä kesken.
Thutmosis IV

Thutmosis IV hallitsi Egyptiä Uuden valtakunnan 18. dynastian aikaan vuosina 1400–1390 eaa.
Thutmosiksen isä oli hänen edeltäjänsä Amenhotep II, ja hänen äitinsä oli kuningatar Tia. Vaikka hän oli pyhää sukua, hänen oli tehtävä vallankaappaus isäänsä vastaan saadakseen vallan käsiinsä. Mahdollisesti kyse oli myös erimielisyydestä sotien jatkamisen suhteen. Uuden hallitsijan päävaimo oli kuningatar Mutemwiyan, jonka kanssa hänellä oli ainakin yksi poika, Amenhotep III, josta tuli hänen seuraajansa. Lisäksi hänellä oli lukuisia sivuvaimoja, joiden nimet eivät ole tiedossa.lähde?
Thutmosiksen kymmenvuotisesta hallitusajasta on säilyt hyvin vähän tietoa. Hänellä oli papiston kanssa erimielisyyksiä uskontoasioissa. Hänen tiedetään kuitenkin kukistaneen kapinan Nubiassa noin vuonna 1392 eaa. Lisäksi hän kunnosti Gizan sfinksin ja rakensi loppuun Thutmosis III:n aloittaman obeliskin rakentamisen. Tarun mukaan Thutmosis IV oli metsästysmatkalla lähellä sfinksiä, joka oli hautautunut hiekkaan kaulaansa myöten. Kun hän meni nukkumaan sfinksin pään luokse, sfinksi näyttäytyi hänelle unessa. Se lupasi tehdä Thutmosiksesta faaraon, jos hän raivaisi hiekan sfinksin ympäriltä. Thutmosis teki kuten sfinksi oli pyytänyt ja nousi kuninkaaksi.lähde?
Thutmosis haudattiin Kuninkaiden laakson itäiseen haaraan Thutmosis I:n ja Hatšepsutin haudan viereen (KV43). Haudasta löytyi Thutmosiksen kivinen sarkofagi, joka on yhä hautakammiossa. Thutmosiksen muumio löydettiin 1881 löytyneestä muumiokätköstä, ja se on nykyään Kairon museossa.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thutmosis IV Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Amenhotep II | Egyptin faarao 18. dynastia | Seuraaja: Amenhotep III |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Sandrine Kiberlain

| Sandrine Kiberlain |
| --- | --- |
 Sandrine Kiberlain vuonna 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sandrine Kiberlajn
Syntynyt: 25. helmikuuta 1968 (ikä 57) Boulogne-Billancourt, Hauts-de-Seine, Ranska
Ammatti:  näyttelijä, laulaja
Puoliso:  Vincent Lindon (1998-)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1986–
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sandrine Kiberlain (s. 25. helmikuuta 1968 Boulogne-Billancourt, Hauts-de-Seine, Ranska) on ranskalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Les patriotes (1994), Ollako? (vai ei) (1995), Un héros très discret (1996), Le septième ciel (1997), À vendre (1998), Robert-ei-saa (1999), Betty Fisher (2001), Teidän jälkeenne (2003), Très bien, merci (2007), Le petit Nicolas (2009), vuonna 2010 Gérard Depardieun kanssa elokuvassa Une femme d'affaires.
Palkinnot

Prix Romy Schneider (1995)
Crystal Star (1996)
César-palkinto (1996)
Chicagon elokuvajuhlien Silver Hugo -palkinto (2001)
FIPRESCI Prize (2001)
Paras naisnäyttelijä (Montrealin elokuvajuhlat 2001)
Étoile d'or (1999, 2001)