stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Vuorinen
Aiheesta muualla

Juha Vuorinen Twitterissä
/ Juha Vuorinen Facebookissa
Juha Vuorinen Instagramissa
Tietopaketti Diktaattorin sivuilla
Kirja-arvostelut.com
Juha Vuorisen Iltalehden kolumnit (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Pöide

| Pöiden kunta (Pöide vald) |
| --- | --- |
 Pöiden Mariankirkko (1350-l.)
 lippu:  Pöiden vaakuna

 Koordinaatit: 58°30′53″N, 23°3′2″E 
Valtio:  Viro
Maakunta:  Saarenmaan maakunta
Kunta:  Saarenmaan kunta
Hallinto:  
 – Kunnanjohtaja:  Jüri Linde
 – Kunnansihteeri:  Maire Käärid
 – Sosiaalijohtaja:  Aili Ansper
 – Teknillinen johtaja:  Gerri Grünberg
 – Talousjohtaja:  Merle Olesk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  123,58 km²
Väkiluku   (1.1.2006):  953
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 http://www.poidevald.ee/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pöide on kylä ja entinen kunta Saarenmaan itärannikolla. Kunnan keskus oli Tornimäen kylä. Pöide liitettiin osaksi uutta Saarenmaan kuntaa vuoden 2017 lokakuussa.
Paikkakunnan nähtävyyksin kuuluu Mariankirkko, jota käyttää luterilainen seurakunta. Kirkon edeltäjä rakennettiin 1230-luvulla, ja nykyinen kirkko valmistui sen paikalle 1350-luvulla. Kirkko vaurioitui tulipalossa vuonna 1940, ja kirkon entistystyö suoritettiin vuosina 1958–1961. Paikkakunnalla on myös Tornimäen ortodoksinen kirkko, joka on valmistunut vuonna 1873.
Maailmansotien välisenä aikana Pöiden hautausmaa oli saksalaisten matkailijoiden suosima vierailukohde, koska kirjailija Walter Flex oli sinne haudattuna vuoteen 1940 saakka. Hautausmaalla on myös Aderkasin, Bergin ja Buhrmeisterin suvun hautakappelit 1700-luvun lopulta.
Pöidessä sijaitsee Kahutsin muinaislinnoitus, joka mainitaan Henrikin Liivinmaan kronikassa; paikalla suoritettiin arkeologinen tutkimus vuosina 1990–1992.
Mariankirkon kaakkoispuolella sijaitseva Otin kartano (saks. Peudehof) oli Aderkasin aatelissuvun asuinpaikka 1700-luvulta vuoteen 1919 saakka.
1900-luvun alkupuolella kunnan nimi oli Uuemõisa (saks. Neuenhof).
Kylät

Pöiden kunnassa oli useita kyliä: Ardla, Are, Iruste, Kahutsi, Kakuna, Kanissaare, Keskvere, Koigi,  Kõrkvere, Kärneri, Kübassaare, Leisi, Levala, Metsara, Mui, Muraja, Neemi, Nenu, Oti, Puka, Pöide, Reina, Sundimetsa, Talila, Tornimäe, Ula, Unguma, Uuemõisa, Veere, Välta.
Väestö

Vuonna 2011 Pöiden kunnassa oli 794 asukasta, joista 783 (98,6 %) oli virolaisia, 3 (0,4 %) venäläisiä ja 9 (1,1 %) muita kansallisuuksia.
Väinö Paunu

| Väinö Paunu Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  1926
Perustaja:  Väinö Paunu
Lakkautettu:  2024
Avainhenkilöt:  Pirkko Paunu
Kotipaikka:  Tampere, Suomi
Toiminta-alue:  Tampereen seutu, Helsinki
Toimiala:  Tampereen sisäinen liikenne, tilausajoliikenne
Tuotteet:  Linja-autojen reittiliikenne
Henkilöstö:  noin 250
Tytäryhtiöt:  PR-Bussit Oy, Väinö Paunu Oy Korjaamo
Kotisivu:  www.paunu.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paunun linja 71B Ideaparkiin. Kuva vuodelta 2008.
Väinö Paunu Oy, virallisesti Paunu Väinö Oy ja puhekielessä Paunu, oli pirkanmaalainen linja-autoyritys. Yrityksen perusti Väinö Paunu vuonna 1926. Yrityksen toimitusjohtaja oli Väinö Paunun poika Martti Paunu kuolemaansa v. 2023 saakka. Yhtiö ajoi Tampereen joukkoliikenneyksikön (JOLI) kaupunkiliikennettä Tampereella, lähiliikennettä Tampereen kaupunkiseudulla, vakiovuoroliikennettä Pirkanmaalla, ExpressBus-pikavuororeittejä sekä tilausajoja. Paunu oli mukana Tampereen yhteistariffiliikenteessä. Yhtiön toimitilat sijaitsivat Tampereella Vihiojan kaupunginosassa.
Martti Paunun kuoltua yritykselle ei löytynyt jatkajaa, joten yhtiön lähiliikenne myytiin Länsilinjat Oy:lle ja myöhemmin alkuvuodesta 2024 ExpressBus-kaukoliikenne Koiviston Auto -konserniin kuuluvalle OnniBus.com Oy:lle.
Toimitusjohtajat

Väinö Paunu 1926–1979
Pentti Paunu 1979–1988
Martti Paunu 1988–2023
Yritysostot

1943 Laajan Linja Oy, Kankaanpää (myyty 1954 Länsilinjat Oy:lle)
1953 Takra Oy (ent. Tampereen Liikenne Oy), Tampere
1960 Eero Valtamo, Urjala
1967 yhtymä Rauno Mäkinen ja Lauri Kyyhkynen, Kangasala
1968 Tottijärven Linja Oy, Tottijärvi
1972 Yrjö Roholan perikunta, Pälkäne
1972 Anton Viitanen, Tampere
1981 Pentti Ilmoni, Pälkäne
1985 A. Suojärvi & Kumpp., Pirkkala
1988 Ylisen Liikenne Oy, Sahalahti
2010 Veolia Transport Tampere (ent. Alhonen & Lastunen) lähde?
Aiheesta muualla

Väinö Paunu Oy (Arkistoitu – Internet Archive)
Väinö Paunun perävaunulla varustettu Büssing - Nag, vm. 1940–1949, linjalla Kulju–Tampere, Mobilian kuvakokoelmat (Finna)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle 
Paunun Ajokki-Volvo Hämeenlinnassa vuonna 1987.
Tuomas Pursio

Tuomas Pursio (s. 1970) on suomalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan bassobaritoni.
Pursio aloitti laulamisen Cantores Minores -kuorossa vuonna 1977. Hän opiskeli laulua Sibelius-Akatemiassa ja Zürichin kansainvälisellä oopperastudiolla. Yksityisopetusta hän sai Tom Krauselta, László Polgárilta ja Jukka Rasilaiselta. Sittemmin häntä on opettanut myös Elisabeth Werres. Pursio esiintyi ensimmäisen kerran Cantores Minoresin solistina vuonna 1995 Johann Sebastian Bachin Johannes-passion esityksessä. Vuonna 1996 Pursio sai Lappeenrannan valtakunnallisen laulukilpailun toisen palkinnon parhaana miesten sarjassa.
Pursio kiinnitettiin solistiksi Deutsche Oper am Rheiniin vuonna 1996. Hän siirtyi solistina Erfurtin teatteriin vuonna 2000 ja sieltä Leipzigin oopperaan vuonna 2002. Vierailijana Pursio on esiintynyt muun muassa Savonlinnan oopperajuhlilla, Staatsoper Unter den Lindenissä, Glyndebournen oopperafestivaalilla ja Tokiossa. Hän on vieraillut usein myös Suomen kansallisoopperassa ja -baletissa. Pursio on esiintynyt Kansallisoopperassa ja -baletissa rooleissa muiden muassa Taikahuilussa, Così fan tuttessa, Figaron häissä, Don Giovannissa, Reininkullassa, Rigolettossa ja Toscassa. Hän on esiintynyt myös Kuhmon kamarimusiikissa.
Pursion konserttiohjelmistoon on kuulunut kuoroteoksia muiden muassa Bachilta, Joseph Haydnilta, Wolfgang Amadeus Mozartilta ja Giuseppe Verdiltä. Hän on tehnyt esiintymisiä sellaisten orkesterien kuin Tapiola Sinfoniettan, Radion sinfoniaorkesterin, Tukholman kuninkaallisen filharmonisen orkesterin ja Auckland Philharmonia Orchestran kanssa. Pursio on osallistunut levytyksiin Richard Wagnerin Nürnbergin mestarilaulajista Marek Janowskin johdolla, Verdin Naamiohuveista Riccardo Chaillyn johdolla ja Robert Schumannin Manfredista Mario Venzagon johdolla.
Osmo Vänskä

Osmo Vänskä vuonna 2017.
Osmo Antero Vänskä (s. 28. helmikuuta 1953 Sääminki) on suomalainen Grammy-palkittu kapellimestari ja klarinettitaiteilija.
Elämä

Vänskä aloitti muusikon uransa klarinetistina soittaen muun muassa Turun ja Helsingin kaupunginorkesterissa. Opiskeltuaan orkesterinjohtamista Sibelius-Akatemiassa hän voitti Besançon Young Conductor’s -kilpailun vuonna 1982. Vuosina 1988–2008 hän työskenteli Sinfonia Lahden eli Lahden kaupunginorkesterin ylikapellimestarina. Vuosina 1989–1993 hän toimi Crusell-viikkojen taiteellisena johtajana. Vänskä toimi myös vuosina 1993–1996 Islannin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Vuonna 1996 hänet nimitettiin BBC Scottish Symphony Orchestran pääkapellimestariksi.
Vänskä aloitti vuonna 2003 Minnesotan orkesterin pääkapellimestarina ja lopetti siellä 1. lokakuuta 2013 muusikoiden ja hallinnon välisten erimielisyyksien vuoksi. Orkesterin toiminta oli työsulun vuoksi ollut jäissä, ja kun ratkaisua ei löytynyt ja monet muusikot olivat siirtyneet muualle, Vänskä asetti aikarajan, johon mennessä ratkaisun olisi pitänyt syntyä että hän jatkaisi.
Vänskä teki huhtikuussa 2014 sopimuksen orkesterin kanssa jatkosta kahdeksi vuodeksi ja aloitti toukokuussa 2014. Hän on jatkanut sen jälkeen sopimusta, mutta lopettaa vuonna 2022, jos orkesteri löytää siihen mennessä uuden johtajan.
Palkintoja

Vänskä sai MTV:n kulttuuripalkinnon 1991. Lahden kaupunginhallitus myönsi hänelle 1. marraskuuta 1993 Lahti-mitalin numero 28.
Vuonna 2014 Vänskä ja hänen johtamansa Minnesotan orkesteri voittivat vuoden parhaan orkesteriesityksen Grammy-palkinnon Sibeliuksen sinfonioista 1 ja 4.
Kirjallisuutta

Michael Anthony: Osmo Vänskä: Orchestra Builder. Kirk House Publishers. ISBN 978-1-933794-20-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  IdRef
A. O. Väisänen

A. O. Väisänen fonografeineen vuonna 1913.
Armas Otto Abraham (Aapo) Väisänen (9. huhtikuuta 1890 Savonranta – 8. heinäkuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen etnomusikologi ja musiikkitieteen professori, joka tutki erityisesti suomalais-ugrilaista kansanmusiikkia.
Nuoruus ja opinnot

A. O. Väisänen syntyi Savonrannan pitäjässä. Hänen musikaalisuutensa huomattiin jo varhain, kun kanttori otti hänet kirkkoon polkemaan urkuja ja johtamaan veisuuta. Kansakoulussa häntä pidettiin lahjakkaana, ja opettajan toivomuksesta hänet lähetettiin Savonlinnan lyseoon. Hän opetteli omin päin soittamaan viulua ja alkoi lähetellä pieniä sävelmäkeräelmiä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan. Ylioppilastutkinnon jälkeen Väisänen kirjoittautui Helsingin yliopistoon ja opiskeli viulunsoittoa Helsingin Filharmonisen Seuran orkesterikoulussa ja soitti alttoviulua sen orkesterissa, nykyisessä Helsingin kaupunginorkesterissa, vuosina 1912–1914; musiikinteoriaa hänelle opettivat Ilmari Krohn ja Armas Launis. Väisänen kiinnostui kuitenkin jo nuorena kansanmusiikin tutkimisesta ja teki lukuisia keräysmatkoja suomalais-ugrilaisten kansojen keskuuteen vuosina 1912–1946, muun muassa Aunukseen, Viroon, Vepsään, Inkerinmaalle, Mordvaan, Petsamoon ja Ruotsin Lappiin. Yliopistossa hän opiskeli musiikkitiedettä ja venäjän kieltä, julkaisi useita tutkimuksia ja sävelmäkokoelmia ja väitteli tohtoriksi vuonna 1939 aiheenaan obinugrilaiset kansansävelmät.
Väisänen oli Viron ystävä. Esimerkiksi Viron vapaussodan syttyessä hän matkusti Viroon mukanaan Lauri Kettusen ja Toivo Kaukorannan laatima viesti, ”Tervehdys Viron kansalle”, ja lupaus, että Suomi auttaa Viroa taistelussa Neuvosto-Venäjää vastaan.
Väisänen äänitti ja valokuvasi matkoillaan. Hänen ottamia kuviaan on Museoviraston kokoelmissa.
Ura

Väisänen hoiti Helsingin yliopistossa musiikkitieteen dosentuuria vuosina 1940–1956 ja professuuria vuosina 1956–1959. Hän hoiti luottamustehtäviä muun muassa Kalevalaseurassa (puheenjohtaja vuosina 1942–1962) ja Suomen musiikkitieteellisessä seurassa (puheenjohtaja vuosina 1951–1965).
Väisänen loi Yleisradion väliaikamerkin.
Julkaisuja

Suomen kansan sävelmien keräys (1917)
Untersuchungen über die Ob-ugrischen Melodien (1939)
Kalevalanmitallisten runojen esittämistavat (1948)
Hiljainen haltioituminen: A. O. Väisäsen tutkielmia kansanmusiikista (1990)
Kirjallisuutta

Asplund, Anneli: ”Väisänen, Armas Otto (1890–1969)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 747–748.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Leisiö, Timo: Setumaalta Harjumaalle: A. O. Väisäsen tutkimusmatka Viroon vuonna 1913. Tampereen yliopiston kansanperinteen laitoksen julkaisu, 16. ISSN 0357-0010. Tampere: Tampereen yliopisto, 1992. ISBN 951-44-3254-1
Piela, Ulla – Knuuttila, Seppo – Blomster, Risto (toim.): Taide, tiede, tulkinta: Kirjoituksia A. O. Väisäsestä. Kalevalaseuran vuosikirja, 90. ISSN 0355-0311. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011. ISBN 978-952-222-311-1
Aiheesta muualla

A.O.Väisänen. Geneanet.org.
Armas Otto Väisänen. (Arkistoitu – Internet Archive) Etno.net.
Armas Otto Väisänen Estofilia. 2018. Tallinna:  Suomen suurlähetystö. Viitattu 4.5.2018. (viroksi) (suomeksi)
Väisänen, Armas Otto hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
A. O. Väisänen : Kalevalainen sävelmä Yleisradion taukomerkkinä, Suomen Kuvalehti, 23.02.1935, nro 8, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Äänimerkkilaite. Kuva: Ylen arkisto.
Timo Vuorikoski

Vuorikoski 1960-luvun lopulla.
Timo Juhani Vuorikoski (s. 7. kesäkuuta 1945 Helsinki ) on muotokuvamaalauksiin erikoistunut taidemaalari ja Sara Hildénin taidemuseon entinen johtaja. Vuorikoski asuu ja työskentelee vakituisesti Tampereella, lisäksi hänellä on ateljee Vihdissä.
Perhe ja varhaisvaiheet

Vuorikosken puoliso on Anna-Riitta Vuorikoski, ja heillä on kolme lasta. Vuorikosken vanhemmat olivat ekonomi Veikko Väinö Vuorikoski (k. 1953) ja maisteri Anja Elisabet o.s. Aarnio (k. 2010).
Vuorikoski kiinnostui jo lapsuudessaan piirtämisestä ja maalaamisesta. Hän päätti 12-vuotiaana ryhtyä aikuisena taidemaalariksi. Oppikoulun kolme ensimmäistä luokkaa hän kävi Helsingin Lyseossa ja samanaikaisesti hän sai oikeuden opiskella piirtämistä ja maalaamista Helsingin työväenopistossa taidemaalari Onni Ojan johdolla ja grafiikkaa taidegraafikko Erkki Hervon johdolla. Helsingin Lyseossa Vuorikosken kuvaamataidon opettajana oli Antti Hassi sekä taidemaalari Reino Hietanen.
Vuorikoski valmistui ylioppilaaksi Tampereen Lyseosta keväällä 1963. Tampereella ollessaan hän jatkoi piirtämistä ja maalaamista Tampereen työväenopistossa, jossa hänen opettajansa oli taidemaalari Gunnar Pohjola.
Kouluaikanaan Tampereella Vuorikoski osallistui vuonna 1962 Koukkuniemen vanhainkodin seinämaalauskilpailuun, jossa sai toisen palkinnon.
Opiskeluaika

Tultuaan ylioppilaaksi keväällä 1963 Vuorikoski opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1963-1964 ja uudelleen maalausluokalla vuosina 1969-1971. Hänen tärkeimpinä opettajinaan olivat ensimmäisessä opiskeluvaiheessa koulun silloinen rehtori taidemaalari Erkki Koponen ja taidemaalari Tapani Jokela, toisessa vaiheessa mm. taidemaalarit Lauri Ahlgrén ja Reino Hietanen. Samanaikaisesti Vuorikoski opiskeli Helsingin yliopistossa, jossa hänen pääaineenaan oli taidehistoria ja muina aineina Suomen historia, Suomen kieli ja Kotimainen kirjallisuus. Filosofian kandidaatiksi Vuorikoski valmistui vuonna 1968 ja filosofian lisensiaatiksi 1974. Taidehistoriallisissa opinnäytteissä Vuorikoski keskittyi Septem-ryhmän historiaan ja jälki-impressionismin vaikutukseen Suomen taiteeseen.
Työura

Opiskeluaikanaan Vuorikoski kirjoitti suuren määrän taidearvosteluja, ensin vuosina 1966-1968 Ylioppilaslehteen ja vuosina 1968-1970 Helsingin Sanomiin. Vuosina 1968-1978 Vuorikoski toimi Helsingin yliopiston Taidehistorian laitoksen assistenttina, mistä tehtävästä hänet kutsuttiin Tampereelle Sara Hildénin taidemuseon johtajaksi. Museonjohtajana Vuorikoski toimi vuodesta 1979 vuoden 2006 alkuun, jolloin hän jäi vapaaksi taiteilijaksi.
Taiteellinen toiminta

Muiden töidensä ohessa Vuorikoski jatkoi aktiivisesti taidemaalarina. Vuonna 1973 hänet hyväksyttiin Taidemaalariliiton ja Suomen Taiteilijaseuran jäseneksi. Vuonna 1975 hän piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Bäcksbackan Taidesalongissa Helsingissä, ja sen jälkeen hän on pitänyt siellä yksityisnäyttelyitä muutaman vuoden välein, tähän mennessä yhteensä 10 kertaa.
Vuorikosken varhaistuotanto käsittää maisemia, asetelmia ja henkilökuvia öljymaalauksina. Vuorikoski tutustutui 1960-luvun puolivälissä taidemaalari Tuomas von Boehmiin. Aluksi von Boehmin vaikutus näkyi asetelmamaalauksissa, mutta 1970-luvun kuluessa Tuomas von Boehm ohjauksessa hän rupesi keskittymään yhä enemmän henkilö- ja muotokuviin. Muutettuaan Tampereelle vuonna 1978 Vuorikoski alkoi maalata virallisia tilausmuotokuvia. Niiden ohessa hän on maalannut suuren määrän erilaisia tamperelaisaiheisia maisemia.  Vuodesta 1906 lähtien Vuorikoski on työskennellyt talvisin Venetsiassa, minkä seurauksena hänen tuotantonsa käsittää myös Venetsia-aiheisia maalauksia, maisemia ja karnevaalikuvia.
Maalaustekniikasta

Vuorikosken muotokuvamaalaukset ovat öljyvärimaalauksia kankaalle. Tekniikka on kerrosmaalaus, jossa kuva rakennetaan kerroksittain siten, että alemmat värikerrokset osittain näkyvät tai kuultavat päällimmäisten värikerrosten läpi. Tällä työskentelytavalla on mahdollista erotella toisistaan huippuvalot ja syvimmät varjot, sekä niiden välissä olevat valoalueet ja puolivarjot. Valööreitä työstämällä kuvaan saadaan tavoitteena oleva plastinen muoto, joka näköisyyden kannalta on ensiarvoisen tärkeä.
Vuorikosken soveltama valöörimaalaus ei kuitenkaan perustu temperalla tai akryylillä tehtyyn monokromaattiseen (grisaille) alusmaalaukseen. Paikallisvärit tulevat mukaan jo heti työskentelyn alkuvaiheessa. Työn kuluessa maalauspintaa hiotaan ja raaputetaan, jolloin värit sulautuvat ja yhdistyvät pohjakankaan struktuuriin ja saavat rasterimaisen optisen ominaisuuden. Tähän optiseen kuultovaikutukseen yhdistetään vapaata sivellintekniikkaa ja valokohdissa, sekä erityisesti huippuvalossa paksujakin maalikerroksia. Loppuvaikutelma on ikään kuin yhdistelmä alla prima -maalausta ja kerrosmaalausta.
Pääpiirteissään menetelmä perustuu ranskalaisen 1800-luvun lopun realistisen ateljeetradition suosimaan ébauche-tekniikkaan, jonka aktiivinen puolestapuhuja ja akateeminen opettaja oli Thomas Couture (Méthode et entretiens d´atelier, Paris, 1867). Couturen tunnettuja oppilaita olivat Henri Fantin-Latour ja Puvis de Chavannes, joiden vaikutus näkyi vahvana suomalaisen maalaustaiteen kultakauden teoksissa 1800-luvun lopussa. Couturen ehkä kuuluisin oppilas oli Édouard Manet, joka kehitteli ébauche-menetelmää moderniin ja värivoimaisempaan suuntaan. Vuorikoski omaksui kyseisen maalaustavan muotokuvissaan omalta opettajaltaan Tuomas von Boehmilta.
Palkinnot ja tunnustukset

Timo Vuorikoskelle on myönnetty Saksan liittotasavallan 1. luokan ansioristi vuonna 1987, Ranskan Chevalier dans l´Ordre des Arts et des Lettres vuonna 1987 sekä professorin arvonimi vuonna 1996.
Kirjallinen tuotanto

Vuorikoski, Timo, ”Klassista”. Parnasso, 1966, s. 415-417.
Vuorikoski, Timo, ”A.W.Finch, perinne ja pointillismi”. Ateneumin taidemuseo. Museojulkaisu 12. 1967, s. 24-26.
Vuorikoski, Timo, ”Ironista”. Parnasso, 1967, s. 116-118.
Vuorikoski, Timo, ”Gustave Courbet ja realismi”. Taide 71. Mitä on olla taiteilijana Suomessa? Suomen Taiteilijaseura, 1971, s. 24-31.
Vuorikoski, Timo, ”Kolmivuotisnäyttely mallia 1971”. Taide, 1971, no 6, s. 43-45.
Vuorikoski, Timo, ”Grafiikasta. Om Grafik”. Vedos. Suomen Taidegraafikot vuosikirja, 1972, No 72, s. 17-18.
Vuorikoski, Timo, ”Mä katson maalaismaisemaa”. Taide, 1972, No 2, s. 20.
Vuorikoski, Timo, ”Pentti Kaskipuro eli maanviljelyksen sankarimuistomerkit”. Taide 1973, No 2, s. 32-33.
Vuorikoski, Timo, ”Lauri Ahlgrén - perhosta katsova eskimo”. Taide , 1975, No 6, s. 28-33, 54.
Vuorikoski, Timo, ”Ei mikään ryhmä”. Taidehalli 76. Helsinki 1976, s. 12-14.
Vuorikoski, Timo, ”Olli Miettinen”. Olli Miettinen 1899-1969. Muistonäyttely. Helsingin Taidehalli, Helsinki, 1976, s. 3-8.
Vuorikoski, Timo, ”Puhuttaessa väritaiteesta…”, Helsingin Taidehalli, Näyttely 77. Helsinki 1977, s. 2.
Vuorikoski, Timo, ”Marjatta Weckström: klassinen modernisti”. Taide, 1978, No 1, s. 14-18.
Vuorikoski, Timo, ”Johdatusta muotokuvamaalauksen problematiikkaan: Tapani Raittilan muotokuva professori Kari Karhusesta”. Muotokuva, toim. Timo Vuorikoski. Helsinki, Otava, 1981, s. 61-96.
Vuorikoski, Timo, ”Kolme ympäristöä. Katajanokka, Harjutori, Nokian kaapelitehdas”. Rafael Wardi, maalauksia 1980-luvulta. Sara Hildénin taidemuseo, Tampere 1990, s. 11-34, 55-61.
Vuorikoski, Timo, ”Pierre Buraglio”. Buraglio. Sara Hildénin taidemuseo 1990-1991. Tampere 1990, s. 20-38, 50-68.
Vuorikoski, Timo, ”Taiteellinen hahmotus. Eräs näkökulma suomalaisen kuvataiteen 1950-lukulaisuuteen”. Sihtola: rakkaudesta taiteeseen. Ester ja Jalo Sihtolan Taidesäätiön kokoelma. Alvar Aalto-museo, 1992, s. 174-187.
Vuorikoski, Timo, ”Katso metsää: kuvia ja kokemuksia”. Sara Hildénin taidemuseo, Tampere 1994, s. 4-7.
Vuorikoski, Timo, ”Enzo Cucchi”. Sara Hildénin taidemuseo, Tampere 1995, s. 4-10.
Vuorikoski, Timo, ”Hommage à Mondrian”. Piet Mondrian. Sara Hildénin taidemuseo 1996. Art Consulting Ars Baltica, 1996, s. 9-11.
Vuorikoski, Timo, ” Monokromeista antropometreihin. From monochromes to anthropometries”. Yves Klein. Museet for samtidskunst, Oslo 1997; Sara Hildénin taidemuseo, Tampere 1997, s. 162-188.
Vuorikoski, Timo, ”Constant amiable de la peinture. Report on painting drawn up on an amicable basis”. Bernard Piffaretti: Va-et-vient, come and go”. Fondation Cartier, Paris, 2000-2001; Sara Hildénin taidemuseo 2001. Paris 2000, s. 22-24.
Vuorikoski, Timo, ”Kain Tapper: kokonainen mies. Kain Tapper: a whole man”. Kain Tapper. Sara Hildénin taidemuseo, Tampere 2001-2002, s. 63-73.
Vuorikoski, Timo, ”Erik Enroth ja istuva alaston”. Alaston. Sara Hildénin taidemuseo, Tampere 2004, s. 14-19.
Aiheesta muualla

Timo Vuorikosken verkkosivut
www.muotokuvamaalarit.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
www.muotokuvamaalaus.net
www.commissioned-portraits.com
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Muut:  IdRef
Johannes Väisänen

Jääkäri Väisänen ja jääkärin morsian.
Johannes (Jussi) Väisänen (18. huhtikuuta 1897 Sotkamo – 20. syyskuuta 1918) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat torppari Renne Väisänen ja Amanda Laatikainen. Hänet vihittiin avioliittoon sisällissodan melskeissä vuonna 1918 Hilja Roosin kanssa.
Opinnot

Väisänen kävi kansakoulun Sotkamossa. Opintojaan hän jatkoi Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa, josta hän erosi neljänneltä luokalta.
Jääkärikausi

Väisänen työskenteli Helsingissä Venäläisten I maailmansodan aikaisissa vallitustöissä, ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 17. lokakuuta 1915, josta hänet komennettiin joulukuussa 1915 värväystehtäviin Suomeen. Hän suoritti keväällä 1916 Berliinissä järjestetyn räjäytyskurssin, jonka jälkeen hänet komennettiin tiedustelu- ym. tehtäviin Pohjois-Suomeen.
Kalterijääkäri

Hänet pidätettiin lokakuun lopussa vuonna 1916 Oulun läänin kuvernöörin Axel Fabian af Enehjelmin käskystä Rautiosaaressa Rovaniemellä pyrkiessään poliisien takaa-ajamana Ruotsin puolelle. Rovaniemen poliisilaitoksella komisario Karjalaisen poliisikuulustelujen jälkeen hänet kuljetettiin marraskuun alussa käsiraudoissa Oulun lääninvankilaan. Hänen lisäkseen pidätettiin Dahlberg, Jankko ja Korhonen. Oulusta hänet siirrettiin joulukuussa Katajanokan tutkintavankilaan ja sieltä edelleen Pietariin, missä Spalernajan vankilaan ovi sulkeutui hänen takanaan jouluaattona 1915. Väisäsestä tuli näin ns. kalterijääkäri. Spalernajassa hänen kuulusteluitaan hoiti Mashkevits. Hän syytti "Pikku-Jussia" laivojen räjäyttelyistä Ykspihlajassa ja Pietarsaaressa, joihin hän ei ollut todellisuudessa syyllistynyt. Hänen morsetuskavereinaan Spalernajassa olivat Wilkuna, Dahl ja Strömberg. Pikku-Jussi suunnitteli pakoakin, jonka oli tarkoitus tapahtua ns. hirttämällä itsensä ja tekeytymällä sen jälkeen hulluksi, hän kuvitteli pääsevänsä hoitoon ja täten pako olisi helpompi, mutta asia epäonnistui, kun Pikku-Jussin epäonneksi vartija ei hänen meteliään noteerannut ja aikansa hirressä roikuttuaan päätti luopua yrityksestä, kun meinasi henki lähteä. Olipa hän syömälakossakin Spalernajan aikoina ja hyvällä menestyksellä siihen saakka, kun hän avasi sisareltaa Ekbergiltä tulleen paketin ja se sisälsi wienerleipiä, voita ja lihaa, niin hänen syömälakkonsakin sai jäädä. Hän pääsi vapaaksi Venäjän vallankumouksen alussa 12. maaliskuuta 1917 ja matkusti takaisin pataljoonaan, mutta laskettiin sairauden tähden lomalle Ruotsiin, missä hän osallistui aseiden kuljetustoimiin.