stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lettosiemenkotilo
Aiheesta muualla

The Vertiginidae of Poland (Arkistoitu – Internet Archive) (myös kuva)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1810878  ARKive: vertigo-geyeri  BioLib: 2693  EUNIS: 372  Fauna Europaea: 431201  Fauna Europaea (new): dd70ba26-98d3-4baf-a29e-fb4991e0396f  GBIF: 4567251  iNaturalist: 114939  IUCN: 22940  NCBI: 2021770  Open Tree of Life: 2881991  Laji.fi: MX.52691
Lepra Suomessa

Vuonna 1733, isonvihan jälkeen, rakennettu Seilin kirkko on saaren ainoa rakennus, joka on säilynyt leprahospitaalin ajoilta.
Leprasta Suomessa on ensimmäinen maininta vuodelta 1355, jolloin Turun Pyhän Yrjänän hospitaalille testamentattiin rahasumma. Lepra ei kuitenkaan ole koskaan ollut Suomessa kovin yleinen verrattuna Manner-Eurooppaan. Suomen tunnetuin leprasiirtola oli Seilin saari Turun saaristossa Rymättylän ja Nauvon välillä. Siirtola perustettiin saarelle 1600-luvulla. Potilaat joutuivat tuomaan mukanaan ruumisarkun tai puutavaraa arkun rakentamista varten, eikä sieltä ollut paluuta. Leprasairaala suljettiin vuonna 1785, mutta vuonna 1755 saarelle avattu mielisairaala jatkoi toimintaansa vuoteen 1962.
Suomen viimeinen ja pitkään ainoa leprasairaala toimi Orivedellä vuoteen 1953 saakka.
Lepra Suomessa keskiajalla

Suomessa lepra mainitaan ensimmäisen kerran Pyhän Yrjänän hospitaalille vuonna 1355 osoitetussa testamentissa. Samalla se on ensimmäinen sairaus, josta on Suomesta kirjallista lähdeaineistoa. Hospitaali toimi Maarian kunnan Aninkaistenkylässä, Puolalanmäen rinteellä. Turussa lepraparantola toimi vakituisesti, sillä Turun piispa Bero Balk mainitsee sen toiminnan kirjeessään vuonna 1396. Turun kaupunki pyrki tasaamaan Pyhän Yrjänän hospitaalin taloutta vuonna 1440.
Viipuriin perustettiin Suomen toinen leprasairaala vuonna 1475. Tästä on jäänyt todisteeksi Eerik Akselinpoika Tottin perustamiskirje.
1600-luku: lepran huippuaika Suomessa

Kuningas Kustaa II Adolf määräsi vuonna 1619 tartuntavaaran vuoksi Turun spitaalisairaalan siirron Turun kaupungista Seilin saareen. Seilin "leprosorium" perustettiin vuonna 1620 Turun saaristoon Seilin saareen. Tällöin sinne siirrettiin sekä Pyhän Yrjänän hospitaalin että Turun Pyhän Henrikin Huoneen leprapotilaat. Spitaalisairaalan kappeli Puolalanmäeltä purettiin ja siirrettiin Seiliin vuonna 1624. Muut sairaalarakennukset poltettiin tartuntavaaran pelossa.
Koska todettu leprasairaus vei sairastaneen yhteiskunnan ulkopuolelle, kaivattiin "sairaustuomioon" lisää varmuutta. Pappien apuna käytettiin seurakunnan niin sanottuja "valittuja miehiä". Vasta Turun akatemian perustamisen jälkeen oli ajateltavissa että lääkäri diagnosoisi lepran. Turun piispa Gezelius antoi papistolle ohjeen:
»Niiden, joita epäillään jostain vaarallisesta taudista, ei voi sallia oleskella muiden kanssa ennen kuin lääkärit ovat vapauttaneet heidät sellaisista epäilyistä.»
Vaikka lääkärit toki todennäköisesti ymmärsivät potilaan sairautta paremmin kuin "valitut miehet", oli lääkärien lukumäärä Suomessa tuohon aikaan mitätön. Käytännössä lepraepäilyä oli siis vaikea kumota ja elinikäinen eristäminen uhkasi jokaista epäiltyä.
1600-luku: lepran huippuaika Suomessa > 1600-luvun leprahospitaalit Suomessa

Seilin leprahospitaali on Suomen leprahospitaaleista kuuluisin, mutta niitä perustettiin ympäri Suomea tarpeen mukaan. Leprahospitaaleja on Suomessa ollut Ahvenanmaalla, Helsingissä, Kokkolassa, Kruunupyyssä, Kuusamossa, Kärkölässä, Merikarvialla, Mustasaaressa, Orivedellä, Oulussa, Paltamossa, Porissa, Pudasjärvellä, Seilissä, Tammelassa, Tampereella, Turussa ja Viipurissa. Toisin kuin Pyhän Hengen talot, jotka saattoivat sijaita kaupunkiasutuksen keskellä, hospitaalit eristettiin muusta yhteiskunnasta, ja ne oli tarkoitettu nimenomaan spitaalisairaille. Muutenkin tuon ajan yhteiskunta rajoitti yhteydenpitoa leprapotilaisiin monin säädöksin ja määräyksin. Koska lepralle ei tuon ajan lääketiede voinut antaa edes lievitystä ja sairautta kammottiin, tiesi lepradiagnoosi sairastuneelle eristystä hospitaaliin loppuiäkseen. Hospitaalien toimialueet muotoutuivat sen spitaalipenninkien kantoalueelta, ja seurakunnat velvoitettiin kustantamaan oman seurakuntansa varattomien lepratautisten rahoitus hospitaaleissa. Toisin oli laita säätiömuotoisten Pyhän Hengen talojen: näiden tulot muodostuivat lahjoituksista, oman omaisuuden tuotosta ja sisäänpääsymaksuista Pyhän Hengen taloon.
Parkinniemen hospitaalin ylläpitovarat kerättiin paikallisesta kihlakunnasta jokaiselta asutulta talolta eli "savulta": kaksi äyriä hopeaa. Myöhemmin vero laajennettiin koskemaan jokaista vapaaherrakunnan savua yhden jyväkapan verran vuodessa. Parkinniemen asyylistä Juhana Cajanuksen isä rovasti Johan Cajanus mainitsee sairaalan olleen vuonna 1663 seiväsaidalla ympäröity talo, jossa oli kolme huonetta, eteinen ja aitta sekä sauna.
1600-luku: lepran huippuaika Suomessa > 1600-luvun leprahospitaalit Suomessa > Seilin leprahospitaali

Rahoitusta Seilin leprahospitaali sai muun muassa sakoista. Kuningas Kustaa II Adolf muutti esimerkiksi vuonna 1624 aatelisen Klaus Munckin hovioikeudelta saaman kuolemantuomion 400 taalarin sakoksi Seilin leprahospitaalille. Vouti Antti Haren kuolemantuomio muutettiin vuonna 1627 sakoiksi, joista 100 taalaria Seilin lepraparantolaan. Ahvenanmaalle perustettiin Kumlingen Gloskäriin vuonna 1653 oma leprahospitaali, joka pysyi toiminnassa vuoteen 1672 asti.
Lepran esiintymistiheydeksi Manner-Suomessa on arvioitu 1–3 leprasairasta 10 000:ta asukasta kohden. Ahvenanmaa erottui muusta Suomesta suuremmalla leprasairaiden määrällä: jopa 20 sairasta 10 000:ta asukasta kohden. Tämä perustuu 1600-luvun arvioituun noin 7 600 asukkaan väkilukuun, joista parisenkymmentä oli leprapotilaita.
Muun Euroopan leprasairastumisluvut 1200–1300-luvulla olivat noin 100 sairastunutta 10 000:ta asukasta kohden eli 1 % väestöstä.
Seilin lepraparantolassa kirjatut tilastot vuosilta 1675–1684 osoittavat, että leprasairaan elinikä tuolloin oli noin kaksi vuotta sairauden toteamisen jälkeen, mutta joitakuita yli 10 vuoden potilaitakin on kirjattu.
| Lepratapauksia | 0–2>  % | Lepratapauksia | 2–4>  % | Lepratapauksia | 4–10>  % | Lepratapauksia | 10–>  % | Lepratapauksia | Yhteensä>  % |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 22 | 41,5 | 15 | 28,3 | 16 | 30,2 | 0 | 0 | 53 | 100 |
| Lepratapauksia | 0–2>  % | Lepratapauksia | 2–4>  % | Lepratapauksia | 4–10>  % | Lepratapauksia | 10–>  % | Lepratapauksia | Yhteensä>  % |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 26 | 48,1 | 15 | 27,8 | 8 | 14,8 | 5 | 9,3 | 54 | 100 |
| Lepratapauksia | 0–2>  % | Lepratapauksia | 2–4>  % | Lepratapauksia | 4–10>  % | Lepratapauksia | 10–>  % | Lepratapauksia | Yhteensä>  % |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 48 | 44,9 | 30 | 28,0 | 24 | 22,4 | 5 | 4,7 | 107 | 100 |
Lepra 1700- ja 1800-luvun Suomessa

Lepra oli yleinen Kuusamossa ja Pudasjärvellä 1700–1800-luvun taitteessa. Oulun piirilääkärin vuoden 1859 raporteista ilmenee kuitenkin, että lepra oli katoamassa ennen yleiseltä esiintymisalueelta. 1800-luvun puolivälissä yleisin lepran esiintymispaikka oli Lounais-Suomen rannikkoalue. Syytä miksi lepra Suomessa (ja myös muissa Pohjoismaissa) esiintyi yleensä rannikkoseuduilla ja kalastajaväestössä ei tiedetä. Lepran erottamisessa vakavista kroonisista ihosairauksista oli vaikeuksia vielä 1800-luvulla, ja kansan ja jopa lääkäreiden käsityksissä kuppa ja lepra kietoutuivat toisiinsa. Kun kansan parissa puhuttiin spitalista eli pitalitaudista, on huomattava että maallikot eivät kyenneet tai edes nähneet tarvetta erottaa lepraa ja kuppaa eli ransuusia (ranskantautia) toisistaan.
Lepran katoaminen Suomesta 1900-luvulla

Suomessa on todettu myös leprasta parantuminen. Kolmevuotiaana vuonna 1892 lepraan sairastunut pikkutyttö todettiin vuonna 1904 terveeksi. Leprasta hänelle jäi vain joitain vaaleita arpia kasvoihin ja käsiin. Lapsilla, joilla lepra esiintyy lievänä, spontaani parantuminen on mahdollista. Vuosisadan vaihteessa lepra todettiin sairastavissa keskimäärin 40 vuoden iässä ja siihen kuoltiin keskimäärin yli 50-vuotiaina. Tällöin lepra oli jo leimallisesti köyhälistön tauti.
| Vuosi | Lepratapausten  määrä Suomessa | Suomen asukasluku  miljoona henkilöä | Lepratapausten määrä/  100 000 asukasta Suomessa |
| --- | --- | --- | --- |
| 1893 | 52 | 2,436 | 2,13 |
| 1897 | 67 | 2,567 | 2,61 |
| 1904 | 95 | 2,752 | 3,45 |
| 1924 | 57 | 3,286 | 1,73 |
| 1950 | 7 | 4,030 | 0,17 |
| 1956 | 4 | 4,305 | 0,09 |
Vielä vuonna 1900 perustettiin Helsingin Sörnäisiin tilapäinen leprasairaala ja hospitaali Orivedelle vuonna 1904. Koska taudinaiheuttaja, mykobakteereihin kuuluva sauvabakteeri Mycobacterium leprae löydettiin vuonna 1873, taudin hoidon järjestely uudistui. Lepraa sairastavat kartoitettiin ja leprasairaita ryhdyttiin hoitamaan myös yleisissä sairaaloissa.
Leprasairaan elinikä 1800–1900-luvun taitteessa oli noin 10 vuotta sairauden toteamisen jälkeen. 1900-luvun vaihteeseen tultaessa leprasta oli tullut pelkästään köyhän kansanosan tauti. Lepra oli tautina käytännössä kadonnut Itä-Suomesta. Myös Turun alueelta se oli huomattavasti harvinaistunut. Varmaa syytä tälle ilmiölle ei ole löydetty. Vuonna 1935 Suomessa oli 27 lepraa sairastavaa. Useimmat lepratapaukset todettiin 1900-luvulla Lounais-Suomessa. Lepraa sairastavien keski-ikä kohosi niin että kun vuonna 1891 se oli 45,0 vuotta, vuonna 1931 keski-ikä oli 59,4 vuotta.
1950-luvun jälkeen lepratartunta on löydetty vain muutamilta Kaukoidästä tartunnan saaneilta. Oriveden leprahospitaali suljettiin vuonna 1953 ja jäljellä olevat kolme leprapotilasta siirrettiin Kumpulaan Helsinkiin. Kumpulan lakkauttamiseen jälkeen vuonna 1962 potilaat siirrettiin Vanhan klinikan piharakennukseen, jossa he elivät eristettyinä muista ihmisistä.
Aiheesta muualla

Harri Uusitorppa : Suomen viimeinen leprasairaala suljettiin lokakuussa 1953 – kammottu tartuntatauti oli käynyt niin harvinaiseksi, ettei omaa hoitolaitosta enää tarvittu, Helsingin Sanomat Kulttuuri, Aikakone 19.10.2018
Käynti Oriveden lepra- (spitaali-) sairaalassa, Aamulehti, 27.07.1922, nro 170, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Maila Talvio : Myrtti ikkunalla, Kansan kuvalehti, 29.03.1929, nro 13, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Valentina Libertsova

Valentina Libertsova esittelee runoteostaan Kylläl karjalakse paista… (2015).
Valentina Vasiljevna Libertsova (ven. Валентина Васильевна Либерцова, s. 1957 Matšjärven kylä, Kotkatjärven maalaiskunta,  Aunuksen kansallinen piiri, Karjalan ASNT (nyk. Karjalan tasavalta), Neuvostoliitto) on karjalainen opettaja, runoilija ja kääntäjä. Hän kirjoittaa livvinkarjalakielisiä kirjoituksia ja runoja muun muassa Oma Mua -lehteen. Lisäksi hän on kääntänyt Marina Tsvetajevan, Larisa Rubalskajan ja Valentin Berestovan runoja.
Hän opiskeli opettajaksi ja työskenteli koulussa venäjän kielen ja kirjallisuuden opettajana. Vuodesta 2005 lähtien hän kirjoittanut runoja ja tarinoita äidinkielellään livviksi. Nykyään hän asuu Aunuksen kansallisen piirin Alavoisen kylässä. Vuonna 2012 hän sai Vladimir Brendojevin kirjallisuuspalkinnon.
Teoksia

Kylläl karjalakse paista…, Periodika, 2015. ISBN 978-5-88170-260-1. web-julkaisu (livvinkarjalaksi)
Aulis Sallinen

| Aulis Sallinen |
| --- | --- |
 Aulis Sallinen helmikuussa 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aulis Heikki Sallinen
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1935 (ikä 89) Salmi
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera ja sinfonia 
Merkittävät teokset:  Punainen viiva
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Aulis Heikki Sallinen (s. 9. huhtikuuta 1935 Salmi) on kansainvälisesti arvostetuimpia suomalaisia klassisen musiikin säveltäjiä. Hänet tunnetaan erityisesti oopperoistaan.
Ura ja tuotanto

Sallinen opiskeli Sibelius-Akatemiassa Aarre Merikannon ja Joonas Kokkosen johdolla 1955–1960. Sallinen toimi vuosina 1960–1970 Radion sinfoniaorkesterin intendenttinä ja 1963–1976 Sibelius-Akatemian opettajana. Hänet nimitettiin taiteilijaprofessoriksi 1976, ja hän saattoi ryhtyä vapaaksi säveltäjäksi. Vuonna 1977 hänelle myönnettiin Vantaan kulttuuripalkinto. Hänet on palkittu monilla muitakin tunnustuksilla urallaan.
Oopperasäveltäjänä Sallinen on ensimmäinen kansainvälisen tason suomalainen. Hänen teoksensa Punainen viiva on esitetty hyvin menestyksekkäästi muun muassa New Yorkin Metropolitanissa, ja Kullervo kantaesitettiin Los Angelesissa. Kuningas lähtee Ranskaan oli Suomen Kansallisoopperan ja Lontoon Covent Gardenin yhteistilaus. Sallinen on kirjoittanut useimmat oopperalibrettonsa itse, mutta teki aiemmin yhteistyötä Paavo Haavikon kanssa. Oopperoiden lisäksi Sallisen tuotantoon kuuluu muun muassa kahdeksan merkittävää sinfoniaa, sello-, viulu-, huilu- ja käyrätorvikonsertot sekä useita  kamarimusiikkiteoksia, kuten kuusi jousikvartettoa ja pianokvintetto.
Aulis Sallinen toimi Sibelius-Akatemian sävellyksenopettajana. Hänen sävellysoppilaistaan mainittakoon Jouni Kaipainen ja Herman Rechberger.
Säveltäjänä Sallinen on selkeäpiirteinen ja tarkoituksenmukainen. Se ilmenee tarpeettomien tehokeinojen karttamisena ja sävellysten toimivuutena: teos on kirjoitettu esitettäväksi ja esittäjien mahdollisuudet huomioon ottavaksi. Vielä tärkeämpi piirre Sallisen tuotannossa on rehellisyys ja musiikillisten arvojen kunnioitus.
70-vuotispäivänsä tienoilla keväällä 2005 Sallinen julkaisi muistelmallisiakin aineksia sisältävän esseekokoelman Sadepäivän kirjoituksia. Vuonna 2015 julkaistiin hänen päiväkirjansa vuosilta 1981–2015.
Yksityiselämä

Sallinen avioitui vuonna 1955 Pirkko Ainikki Holvisolan (1935–1997) kanssa. Avioliitosta syntyi neljä lasta. Sallisen toinen puoliso on vuodesta 1999 ollut oopperalaulaja Maija Lokka.
Teoksia > Oopperoita

Ratsumies op. 32 (sävelletty 1973–1974, ensi-ilta 1975)
Punainen viiva op. 46 (1976–1978)
Kuningas lähtee Ranskaan op. 53 (1983, ensi-ilta 1984)
Kullervo op. 61 (1986–1988, ensi-ilta 1992)
Palatsi op. 68 (1991–1993)
Kuningas Lear op. 76 (1997–1999)
Teoksia > Orkesteriteoksia

1. sinfonia op. 24 (1971)
2. sinfonia Sinfoninen dialogi op. 29 (1972)
3. sinfonia op. 35 (1974–1975)
4. sinfonia op. 49 (1979)
5. sinfonia Washington Mosaics op. 57 (1985–1987)
6. sinfonia From a New Zealand Diary op. 65 (1989–1990)
7. sinfonia The Dreams of Gandalf op. 71 (1995–1996)
8. sinfonia Autumnal Fragments op. 81 (2001)
Viulukonsertto op. 18 (1968)
Sellokonsertto op. 44 (1977)
Huilukonsertto Harlekiini op. 70 (1994–1995)
Käyrätorvikonsertto Campane ed arie op. 82 (2003)
Konsertto klarinetille, alttoviululle ja kamariorkesterille, op. 91 (2007)
Englannintorvikonsertto, op. 97 (2010–11)
Kaksi myytillistä kuvaa, op. 1 (1956)
Variaatioita sellolle ja orkesterille, op. 5 (1961-62)
Mauermusik op. 7 (1962)
Variaatioita orkesterille, op. 8 (1963)
Chorali (puhallinorkesterille) op. 22 (1970)
Shadows op. 52 (1982)
Sunrise Serenade, Op. 63 (1989)
Palatsirapsodia op. 72 (1996)
Ouverture Solenne op. 75 (1997)
Teoksia > Kamariorkesteriteoksia

Kamarimusiikki I op. 38 (1975)
Kamarimusiikki II op. 41 (sooloalttohuilulle ja jousiorkesterille) (1976)
Kamarimusiikki III Don Juanquijoten yölliset tanssit op. 58 (sellolle ja jousiorkesterille) (1986)
Kamarimusiikki IV (pianolle ja jousiorkesterille) (2000)
Kamarimusiikki V Barabbas muunnelmia op. 80 (harmonikalle ja jousiorkesterille) (2000)
Kamarimusiikki VI 3 invitations au voyage op. 88 (soolojousikvartetille ja jousiorkesterille) (2005–2006)
Kamarimusiikki VII Cruselliana op. 93 (puhallinkvintetille ja jousille) (2008)
Kamarimusiikki VIII Paavo Haavikko in memoriam op. 94 (sellolle ja jousille) (2008–2009)
Kamarimusiikki IX Nocturne op. 112 (laulusolistille ja jousille) (2018)
Kamarimusiikki X op. 114 (viululle, harpulle ja jousille) (2018)
Sunrise Serenade op. 63 (2 trumpetille, pianolle ja jousiorkesterille) (1989)
Kamarikonsertto op. 87 (viululle, pianolle ja kamariorkesterille) (2004–2005)
Konsertto klarinetille, alttoviululle ja kamariorkesterille op. 91 (2006–2007)
Konsertto englannintorvelle ja kamariorkesterille op. 97 (2010)
Teoksia > Vokaalimusiikkia

Tuulinen talvi Provencessa eli requiem läheisen kuoltua  op. 89 tenorille tai sopraanolle sekä pianolle, viululle ja kitaralle (2006)
Barabbas dialogeja op. 84 viidelle laulajalle, kertojalle ja kamariorkesterille (2002–2003/2023)
Elämän ja kuoleman lauluja op. 69 baritonisolistille, kuorolle ja orkesterille (1995)
Neljä laulua unesta sopraanolle ja pianolle, myös sopraanolle ja orkesterille op. 30 (1973)
Viisi naismuotokuvaa op. 100 mezzosopraanolle, käyrätorvelle ja kamariorkesterille (2012)
Kamarimusiikki IX (ks. kamariorkesteriteokset)
Teoksia > Kamarimusiikkia

6 jousikvartettoa (1958, 1960, 1969, 1983, 1985, 2014)
Introduction and Tango Overture op. 74 (1997)
Pianokvintetto ...des morceaux oubliés... op. 85 (2003–2004)
Sellosonaatti op. 86 (2004)
Pianotrio op. 96 (2010)
Viulusonaatti op. 113 (2018)
Kirjallisuutta

Anttila, Jarmo: Aulis Sallisen Ratsumies ja Punainen viiva: Oopperaa, musiikkiteatteria ja kulttuuriradikalismia. Diss. Jyväskylä Studies in the arts, 81 Jyväskylän yliopisto 2002. ISSN 0075-4633. ISBN 951-39-1206-X
Anttila, Jarmo: Vestmanviikin balladi Aulis Sallisen Punainen viiva -oopperassa. Etnomusikologian vuosikirja1997 (9. vsk.), s. 5–14.
Anttila, Jarmo: Kansanomaista, sakraalia ja yhteiskunnallista: Melodiasitaatit Aulis Sallisen oopperoissa Ratsumies ja Punainen viiva. Etnomusikologian vuosikirja 2003 (15. vsk.), s. 169–190.
Arni, Erkki: Ratsumies, Viiva ja Kuningas eli kuvauksia Aulis Sallisen oopperoiden synnystä ja vaiheista.  Savonlinna:  Savonlinnan oopperajuhlien kannatusyhdistys, 1984.  ISBN 951-99554-1-0
Sallinen, Aulis: Sadepäivän kirjoituksia.  (Kulttuurin malja)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30370-4
Sallinen, Aulis: Säveltäjä.  Helsinki:  Auditorium Kustannus, 2015.  ISBN 978-952-7043-26-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aulis Sallinen Wikimedia Commonsissa
Aulis Sallinen 70 vuotta 2005. (Arkistoitu – Internet Archive)
Sallinen, Aulis hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  BRAHMS  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Samara-Kurumotšin lentoasema

Samara-Kurumotšin lentoasema (ven. Международный аэропорт Самара (Курумоч),  Meždunarodnyi aeroport Samara (Kurumotš), Samara-Kurumotšin kansainvälinen lentoasema, IATA: KUF, ICAO: UWWW) on Venäjän Samaran aluetta palveleva kansainvälinen lentoasema. Se sijaitsee noin 45 kilometriä Samaran kantakaupungista pohjoiseen ja Kurumotšin (ven. Курумоч) taajaman itäpuolella, hieman M5-valtatien pohjoispuolella. Lentokenttä palvelee myös noin 55 kilometrä kentän länsipuolella sijaitsevaa Toljattia.
Samaran lentoaseman sisäänkäynti
Matkustajamäärältään Kurumotšin lentoasema on keskisuuri venäläinen lentoasema. Vuonna 2013 sen kautta kulki yhteensä 2 167 728 lentomatkustajaa. Heistä 914 262 oli kansainvälisen lentoliikenteen matkustajia.
Samara-Kurumotšin lentoasema Venäjällä.
Samara-Kurumotšin lentoaseman sijainti Samaran alueella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Samara-Kurumotšin lentoasema Wikimedia Commonsissa
Samara (Kurumotš), meždunarodnyi aeroport (venäjäksi) (aviapages.ru)
Skyvector aeronautical charts: UWWW Samara  Kurumoch Airport (englanniksi) (skyvector.com)
Andrea Levy

Andrea Levy (7. maaliskuuta 1956 Lontoo, Britannia – 14. helmikuuta 2019) oli englantilainen kirjailija.
Ura

Levyn vanhemmat ovat lähtöisin Jamaikalta, josta he tulivat Englantiin, isä ensin 1948 Empire Windrushilla. Levy käsitteli romaaneissaan aiheita, jotka liittyvät Jamaikalta Englantiin tulleisiin ihmisiin, ja heidän rodullista, kulttuurista ja kansallisuusidentiteettiään.
Levyn teos Small Island on The Guardianissa valittu yhdeksi vuosikymmenen merkittävimmistä teoksista, ja Kersti Juva on nostanut sen yhdeksi niistä merkittävistä teoksista, jotka pitäisi suomentaa mutta on suomentamatta. Teos on saanut useita palkintoja, kun taas edelliset teokset jäivät vähälle  huomiolle. Kustantaja oli jo luopumassa jatkosta.
Levy kuoli syöpään 62-vuotiaana 14. helmikuuta 2019.
Teokset > Englanniksi

Every Light in the House Burnin′ (1994)
Never Far from Nowhere (1996)
Fruit of the Lemon (1999)
Small Island (2004)
The Long Song (2010)
Six Stories and an Essay (2014). Tinder Press ISBN 978-1-4722-2267-1
Teokset > Suomennetut teokset

Pitkä laulu (The Long Song). Suomentanut Kirsi Kinnunen. Helsinki: Into, 2014 ISBN 978-952-264-148-9
Olavi Levula

| Olavi Levula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. tammikuuta 1928 Harjavalta
Kuollut: 17. kesäkuuta 2002 (74 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Petruchio (Kuinka äkäpussi kesytetään) Akseli Koskela (Täällä Pohjantähden alla)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Olavi Toivo Levula (11. tammikuuta 1928 Harjavalta – 17. kesäkuuta 2002) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli kiinnitettynä Turun kaupunginteatteriin vuodesta 1965. Puheroolien ohella Levula teki useita operettirooleja.
Elämä ja ura

Olavi Levula työskenteli Rauman Kaupunginteatterin iltanäyttelijänä 1952–1965. Pitkän työrupeamansa Turun kaupunginteatterissa hän aloitti vuonna 1965. Levulan näyttämötaiteellisia tehtäviä olivat muun muassa Akseli Koskelan rooli Väinö Linnan romaaniin perustuvassa draamassa Täällä Pohjantähden alla ja Petruchion rooli William Shakespearen komediassa Kuinka äkäpussi kesytetään. Niin ikään Shakespearen näytelmässä Kuningas Lear Levula tulkitsi Cornwallin roolin.
Levulan merkittäviä sivurooleja olivat Tammiston Kyösti ja Rajamäen Mikko Kalle Holmbergin ohjaamassa Seitsemässä veljeksessä, joka oli eräs 1970-luvun suomalaisen teatterin menestyneimpiä tuotantoja.
Teatteriuransa ohella Levula näytteli sivurooleja muutamissa elokuvissa. Rauni Mollbergin Tuntemattomassa sotilaassa hänellä oli Karjulan rooli, hahmo jonka Edvin Laine oli jättänyt pois 1950-luvun filmatisoinnistaan.
Levula avioitui Soili Jalosen kanssa 1953. Liitto päättyi eroon 1972. Heillä on tytär.
Filmografia > Elokuvat

Tuntematon sotilas (1985)
Levottomat (2000)
Filmografia > Televisiotuotannot

Seitsemän veljestä (1976)
Muni maailmani, muni (1979)
Kaikki tulevat päivät (1982)
Viimeinen keikka (1984)
Kotikatu (1997)
Tuliportaat (1998)