stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vita Pavlyš

| Mitalit> Maa:  Ukraina.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Ukraina.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Ukraina.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:  Ukraina> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 1997 | kuulantyöntö |  |
|  Pronssia | Edmonton 2001 | kuulantyöntö |  |
|  Pronssia | Pariisi 2003 | kuulantyöntö |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Pariisi 1997 | kuulantyöntö |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1994 | kuulantyöntö |  |
|  Kultaa | Budapest 1998 | kuulantyöntö |  |
|  Hopeaa | München 2002 | kuulantyöntö |  |
Viktorija ”Vita” Pavlyš (ukr. Вікторія «Віта» Павлиш, s. 15. tammikuuta 1969 Harkova) on ukrainalainen entinen kuulantyöntäjä.
Pavlyš voitti EM-kultaa Helsingissä 1994. Pariisin MM-hallikisoissa 1997 hän voitti kultaa ja saman vuoden Ateenan ulkoratojen MM-kisoissa hän oli hopealla. Budapestin EM-kisoissa 1998 Pavlyš voitti jälleen EM-kultaa. Maebashin MM-hallikisoissa 1999 hän työnsi finaalin pisimmän työnnön mutta menetti kultamitalinsa jäätyään dopingtestissä kiinni stanozolol-nimisen anabolisen steroidin käytöstä ja sai kahden vuoden kilpailukiellon.
Kilpailukiellosta vapauduttuaan Pavlyš sijoittui pronssille Edmontonin MM-kisoissa 2001. Vuonna 2002 hän voitti Wienin EM-hallikisoissa kultaa ja samana vuonna Münchenin ulkoratojen EM-kisoissa hopeaa. Vuonna 2003 hän sijoittui Pariisin MM-kilpailuissa pronssille.
Budapestin MM-hallikisojen 2004 finaalissa Pavlyš työnsi jälleen kaikkein pisimmälle mutta jäi jälleen dopingtestissä kiinni saman aineen käytöstä kuin viisi vuotta aikaisemmin Maebashissa ja menetti kultamitalinsa. Toisen dopingrikkeen seurauksena hänet langetettiin elinikäiseen kilpailukieltoon.
Aiheesta muualla

Vita Pavlyš Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Volcán Barú

Volcán Barú
Volcán Barú on Panamassa sijaitseva kerrostulivuori. Se on maan läntisin tulivuori, kuuluu Cordillera de Talamanca -vuorijonoon ja sijaitsee lähellä Costa Rican rajaa. Siitä käytetään myös nimitystä Volcán de Chiriqui. Volcán Barún alue muodostaa 143 neliökilometrin suuruisen kansallispuiston ja kuuluu lisäksi La Amistadin suojelualueeseen. Volcán Barú on purkautunut viimeksi noin vuonna 1550.
Volcán Barússa on seitsemän kraatteria ja sen korkein kohta on 3 474 metrin korkeudessa merenpinnasta. Siten Volcán Barún huippu on myös koko Panaman korkein kohta. Kerrostulivuori on läntisen Panaman hallitseva maantieteellinen piirre. Selkeän näkyvyyden ajankohtina sieltä on mahdollista katsella sekä Tyynen valtameren että Karibianmeren rannikkoja.
Volcán Barún alueella on runsaasti villieläimiä, kuten puumia ja mayaketsaaleja, joita siellä nähdään yleisimmin helmikuun ja toukokuun välisenä aikana. Suuret puut hallitsevat Volcán Barún alempien rinteiden maisemia, pienet kasvit ja pensaat ylempien rinteiden maisemia. Hedelmällinen maaperä ja lauhkea ilmasto tulivuoren keskikorkeuden kohdilla mahdollistavat tuottoisan maataloustoiminnan erityisesti Boquetea ja Cerro Puntaa ympäröivillä alueilla.
Vladimir Milov

Vladimir Milov
Vladimir Milov (ven. Влади́мир Мило́в; s. 18. kesäkuuta 1972) on venäläinen taloustieteilijä ja entinen poliitikko, josta myöhemmin tuli oppositiovaikuttaja ja Vladimir Putinin hallinnon kriitikko.
Milov aloitti vuonna 1997 työskentelyn Venäjän hallinnossa valtion energiakomission johtavana asiantuntijana. Hän johti energiakomission strategian laitosta vuosina 1999–2001. Hän toimi vuonna 2002 Venäjän varaenergiaministerinä oltuaan sitä ennen energiaministerin neuvonantaja vuodesta 2001. Milov ajoi suuria energiapolitiikan uudistuksia ja oli mukana laatimassa vuonna 2003 valmistunutta Gazpromin uudistusstrategiaa, mutta Putin esti suunniteltujen uudistusten toteuttamisen. Milov erosi ministerin tehtävistään vuonna 2002 ja oli sitten yksi Venäjän merkittävimmistä riippumattomista energia-asiantuntijoista. Hän perusti Energiapolitiikan instituutti -nimisen ajatushautomon. Hän työskenteli vuosina 2003–2008 kolumnistina.
Milov oli vuonna 2008 mukana perustamassa demokraattista kattojärjestö Solidarnostia ja toimi siinä johtavassa asemassa. Samana vuonna hän julkaisi Boris Nemtsovin kanssa Putinin politiikkaa ankarasti kritisoineen raportin. Vuonna 2010 Milov perusti Demokratitšeski vybor -liikkeen, josta rakentui puolue. Vuonna 2016 hän aloitti yhteistyön Aleksei Navalnyin kanssa. Hänestä tuli Navalnyin neuvonantaja talouden ja kansainvälisten suhteiden kysymyksissä. Milov juonsi puheohjelmaa Navalnyin Youtube-kanavalla. Huhtikuussa 2021 hän muutti Liettuaan Navalnyin järjestöihin kohdistetun vainon keskellä. Hän on arvostellut Venäjän vallanpitäjiä muun muassa talouden monopolisoinnista.
Helmikuussa 2022 Milov tuomitsi Putinin päätöksen aloittaa täysimittainen sota Ukrainaa vastaan. Venäjä lisäsi Milovin ”ulkomaiden agenttien” luetteloon 6. toukokuuta 2022. Milov tuomittiin Moskovassa kahdeksan vuoden vankeusrangaistukseen poissaolevana marraskuussa 2023. Hänen väitettiin levittäneen väärää tietoa Venäjän asevoimista Ukrainan sodan aikana. Syyte perustui maaliskuussa 2022 Navalnyin Youtube-kanavalla julkaistuun lähetykseen, jossa Milov oli puhunut Venäjän joukkojen julmuudesta siviilejä kohtaan.
Vivir

| Vivir Enrique Iglesias |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1997
 Levy-yhtiö: Fonovisa
Enrique Iglesiaksen muut julkaisut
| Enrique Iglesias 1995 | Vivir 1997 | Cosas del Amor 1998 |
Singlet albumilta Vivir
 ”Enamorado Por Primera Vez” Julkaistu: 18. marraskuuta 1996  ”Sólo En Tí” Julkaistu: 10. maaliskuuta 1997  ”Miente” Julkaistu: 5. toukokuuta 1997  ”Volveré” Julkaistu: 2. kesäkuuta 1997  ”Revolución” Julkaistu: 21. heinäkuuta 1997  ”Lluvia cae” Julkaistu: 20. lokakuuta 1997  ”Al Despertar” Julkaistu: 1. joulukuuta 1997  ”Viviré y Moriré” Julkaistu: 5. tammikuuta 1998
Vivir on espanjalaislaulaja Enrique Iglesiaksen toinen, vuonna 1997 julkaistu albumi, joka myi Yhdysvalloissa platinaa ja maailmanlaajuisesti noin viisi miljoonaa kappaletta.
Albumin tunnetuimpia kappaleita ovat singleinäkin julkaistut Enamorado Por Primera Vez, Solo En Tí, Al Despertar, Lluvia Cae, Miente ja Revolución. Vivirin tuoman huikean menestyksen myötä Iglesias lähti ensimmäiselle konserttikiertueelleen, joka käsitti 16 maata.
Kappaleet

Enamorado Por Primera Vez
Al Despertar
Lluvia Cae
Tu Vacio
Solo En Tí
Miente
Viviré Y Moriré
Volveré
El Muro
Revolución
Enrique Iglesias
| --- | --- |
Studioalbumit::   Enrique Iglesias (1995)  Vivir (1997)  Cosas Del Amor (1998)  Enrique (1999)  Escape (2001)  Quizás (2002)  7 (2003)  Insomniac (2007)  Euphoria (2010)  Sex and Love (2014)  Final (Vol. 1) (2021)  Final (Vol. 2) (2024) 
Kokoelmat::   95/08 Exitos (2008)  Greatest Hits (2008)
Voldemar Lender

Voldemar Lender vuonna 1906.
Lender-tyylinen talo Tallinnan Kesklinnassa.
Voldemar Lender (18. helmikuuta 1876 Tallinna – 30. syyskuuta 1939 Tallinna) oli Tallinnan ensimmäinen virolainen pormestari. Hän toimi pormestarina vuodet 1906–1913. Hänen pormestarikaudellaan ja jo vähän sitä ennen virolaiset ja venäläiset alkoivat nousta baltiansaksalaisia merkittävämmiksi ryhmiksi Tallinnan paikallishallinnossa.
Lender oli koulutukseltaan insinööri, ja hänellä oli rakennusalan suunnittelutoimisto. Lenderin toimistossa työskennellyt Anton Uesson toimi pitkään Tallinnan pormestarina 1920- ja 1930-luvuilla. Lenderin mukaan on nimetty niin sanotut Lenderin talot eli vanhat puutalot, joita rakennettiin muun muassa Kadriorgiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa.
Lenderin vaimo Elfriede Lender (o.s. Meikov) oli opettaja, joka perusti Viron ensimmäisen vironkielisen tyttökoulun.
Veikko Tena

Mauri Veikko Tena, vuoteen 1933 Tenlén  (24. marraskuuta 1896 Pielavesi – 6. syyskuuta 1964 Leppävirta) oli suomalainen lääninrovasti, rehtori ja tietokirjailija.
Henkilöhistoria

Tenan vanhemmat olivat kirkkoherra Otto Alfred Tenlén ja Aleksandra Viktoria Sundgren ja puoliso vuodesta 1923 Laila Josefina Kiviharju (Kallén). Tena tuli ylioppilaaksi 1916 ja suoritti teologian erotutkinnon 1920. Hän  toimi ensin ylimääräisenä pappina Ylitorniolla ja Kemin maaseurakunnassa, sitten Petsamon luterilaisen seurakunnan pappina 1923–1926, Muuruvedellä vt. kirkkoherrana 1926–1927 ja Säyneisen seurakunnassa kirkkoherrana 1927–1931. Tena oli Rantsilan kirkkoherra 1931–1938, Oulun tuomiokirkkoseurakunnan kappalainen 1938–1941, Sotkamon kirkkoherra 1941–1949 ja Leppäviran vuodesta 1949. Leppävirran rovastikunnan lääninrovasti Tena oli vuodesta 1950. Hän toimi myös opettajana ja oli Sotkamon yhteiskoulun johtaja 1947–1949. Petsamon alueen vt. kansakoulutarkastajana Tena työskenteli 1923–1926 ja oli Petsamon kunnanvaltuuston jäsen 1924–1926. Kirkolliskokouksen jäsen hän oli vuonna 1953. Rovastin arvonimi myönnettiin Tenalle vuonna 1946.
Julkaisuja

Piirteitä Rantsilan seurakunnan kirkkojen vaiheista, 1935
Sotkamon seurakunnan 300-vuotismuisto 1647–1947, 1947
Viherkardinaali

| Viherkardinaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Viherkardinaalit Saltator
Laji::  maximus
Kaksiosainen nimi
 Saltator maximus  (Muller, 1776) 
Katso myös
   Viherkardinaali Wikispeciesissä   Viherkardinaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viherkardinaali (Saltator maximus) on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Viherkardinaalia tavataan laajalla alueella Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjois- ja keskiosissa. Lajin kannaksi arvioidaan 5 50 miljoonaa yksilöä. Sen kannankehitys on laskeva, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen ei uskota olevan vielä vaarassa.
Villin Pohjolan kulta

| Villin Pohjolan kulta |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Aarne Tarkas
Käsikirjoittaja:  Aarne Tarkas
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Erkki Melakoski
Kuvaaja:  Pertti Seppälä
Leikkaaja:  Elmer Lahti
Lavastaja:  Reino Helkesalo
Pääosat:  Vili Auvinen Tamara Lund Åke Lindman Helge Herala Kauko Helovirta Kalervo Nissilä
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  1. helmikuuta 1963
Kesto:  85 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Edeltäjä:  Villi Pohjola
Seuraaja:  Villin Pohjolan salattu laakso
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villin Pohjolan kulta on Aarne Tarkaksen käsikirjoittama ja ohjaama elokuva vuodelta 1963.  Elokuva on vuonna 1955 valmistuneen elokuvan Villi Pohjola jatko-osa. Sarjaan tehtiin kolmaskin osa nimeltä Villin Pohjolan salattu laakso (1963). Neljäs osa, työnimeltään Korven kostajat, jäi suunnitteluasteelle. Villin Pohjolan kulta on kuvattu elo-syyskuussa 1962 Kuusamossa. . Elokuvan tuottaja on Toivo Särkkä ja tuotantoyhtiö Suomen Filmiteollisuus.
Elokuvassa on paljon aineksia vanhoista lännenelokuvista Lapin kultaryntäyksen aikoihin hiukan parodisestikin sovellettuna, mutta tapahtuma-aikaa ei elokuvassa määritellä. Tapahtumat sijoittuvat paikkaan, jota ”ei löydy Maanmittaushallituksen kartoista, mutta jokaisen romantiikkaa ja seikkailuja rakastavan ihmisen mielikuvituksesta se sitä varmemmin voi löytyä”.
Juoni

Vornan veljekset (Åke Lindman, Helge Herala ja Vili Auvinen) ovat saapuneet pankinjohtajan ja saluunanpitäjän vallassa olevaan kaupunkiin, jossa on käynnissä monenlaista vehkeilyä. Veljekset joutuvat hankaluuksiin, sillä heitä epäillään vuosia aiemmin tapahtuneesta ryöstömurhasta. Elokuvassa on nuorimman veljen (Vili Auvinen) ja Karin Jäärän (Tamara Lund) romanssi, jonka vaikeutena on, että Karin on jo luvattu toiselle miehelle. Veljekset selvittelevät elokuvassa välejään niin virkavallan kuin Pohjolan väenkin kanssa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tamara Lund  | … |  Karin Jäärä   |
|  Vili Auvinen  | … |  Kai Vorna, oik. Jäärä   |
|  Helge Herala  | … |  Tommi Vorna   |
|  Åke Lindman  | … |  Joel Vorna   |
|  Kalervo Nissilä  | … |  Jäärä   |
|  Leo Jokela  | … |  Kristo, saluunan isäntä   |
|  Kauko Helovirta  | … |  Markus, pankinjohtaja   |
|  Armas Jokio  | … |  konna   |
|  Erkki Viljos  | … |  nimismies   |
|  Pentti Viljanen  | … |  Kiveliön Konsta   |
|  Risto Mäkelä  | … |  baarimikko   |
|  Reino Helismaa  | … |  saluunapianisti   |
|  Rose-Marie Precht  | … |  "Pohjolan Ruusu", saluunatyttö   |
|  Aarne Tarkas  | … |  Torsti, Jäärän apuri   |
|  Kauko Kokkonen  | … |  kuorma-auton kuljettaja   |
|  Paavo Hukkinen  | … |  Simon, pankin kassanhoitaja   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  mies saluunan kuistilla   |
|  Reino Helkesalo  | … |  Markuksen apuri   |
|  Kauko Vuorensola  | … |  peluri   |
|  Esko Mannermaa  | … |  korttihuijari   |
|  Kaarlo Juurela  | … |  mies saluunassa   |
|  Pertti Seppälä  | … |  yksi tappelijoista   |
|  Arttu Suuntala  | … |  valamiehistön jäsen   |
|  Olavi Tuomi  | … |  mies saluunassa   |
|  Toivo Mäkelä  | … |  pappi   |
Vladimir Petrovski

Vladimir Aleksejevitš Petrovski (ven. Влади́мир Алексе́евич Петро́вский, kirjallinen salanimi Vladimir Kneht, Влади́мир Кнехт; 12. heinäkuuta 1900 Sillamäe – 30. lokakuuta 1950) oli neuvostoliittolainen kontra-amiraali ja kirjailija.
Vladimir Petrovski syntyi professoriperheeseen. Hän valmistui Vasilinsaaren lukiosta vuonna 1918, liittyi seuraavana vuonna puna-armeijaan ja osallistui Venäjän kansalaissotaan. Vuonna 1924 hän valmistui merisotakoulusta, jatkoi opintoja vuoteen 1927 saakka ja palveli sen jälkeen laivastossa sekä työskenteli sotakoulujen opettajana. Toisen maailmansodan aikana Petrovski toimi merisota-akatemian johtajana, Kronstadtin laivastotukikohdan varakomentajana ja Itämeren laivaston esikunnan varapäällikkönä. Vuonna 1944 hänet nimitettiin laivaston sääpalvelun päälliköksi. Vuosina 1945–1947 Petrovski oli laivastoesikunnan erikoistehtävissä Suomessa ja vuosina 1947–1950 hän työskenteli merikartaston varapäätoimittajana. Petrovski on palkittu Leninin, punaisen lipun ja isänmaallisen sodan ensimmäisen asteen kunniamerkeillä. Kuolemansa jälkeen vuonna 1951 hän sai karttatyöstään Stalin-palkinnon.
Petrovski alkoi kirjoittaa salanimellä Vladimir Kneht (Knecht) merisotakoulussa opiskellessaan. Vuonna 1932 hän julkaisi romaanin ”Suomi lukkoon” (Strana na zamke). Suomalaisen yhteiskunnan luokkaristiriitoja kuvaava teos sijoittuu 1920-luvun Kemiöön. Neuvostoliittolaisen arvostelijan mukaan se oli ”ensimmäinen neuvostolainen kaunokirjallinen kuvaus nykypäivien Suomesta, joka paljastaa Suomen porvariston ja fascismin tylsän eläimellisyyden sen taistelussa kasvavaa proletaarivallankumousta vastaan”. Kirjasta otettiin useita painoksia ja se käännettiin myös suomeksi.
Kirjailijan muita teoksia ovat romaani Šturm (”Rynnäkkö”, 1937), englantilaista laivastoa ensimmäisessä maailmansodassa kuvaava pienoisromaani Dobraja nadežda (”Hyvä toivo”) ja Viron kansalaissotaan sijoittuva pienoisromaani Tovarištš Rene (”Toveri Rene”).
Suomennettu teos

(Vladimir Knecht). Suomi lukkoon. Leningrad: Kirja, 1935.
Väinämöisen veljenpoika

Väinämöisen veljenpoika on savolaisen kansanrunoilijan Paavo Korhosen kirjoittama runo, joka sittemmin on levinnyt kuoharin sanoihin sekoittuneena loitsuna ympäri Suomea ja Karjalaa. Runossa päähenkilö "Väinämöisen veljenpoika", joka ei lainkaan esiinny alkuperäisissä kansanrunoissa, ottaa kuusesta oravan ja vie sen talliinsa. Kolmen vuoden ruokinnan jälkeen orava kasvaa oriiksi, vaikkakin kaviot jäävät pieniksi. Myöhemmin Väinämöisen veljenpoika ajaa oriilla Lappiin ja kaataa "Lapin kammiot kumohon". Tämä piirre on todennäköisesti lainaa Hiiden hirven hiihdännästä. Sittemmin päähenkilö vaihtaa hevosen peuraan, jota ei osaa ajaa, ja lyö päänsä kiveen. Hevosen saanut Vipulan Liisa saa tiedon asiasta, etsii Väinämöisen veljenpojan ja herättää tämän henkiin. Tämä muistuttaa Kalevalan ja kansanrunojen kertomusta Lemminkäisen henkiinherättämisestä. Myöhemmin Väinämöisen veljenpoika järjestää juhlat ja rakentaa Lappiin ensimmäisen uudisasutuksen.
Eräässä kansan suuhun levinneessä toisinnossa runon loppuun on sekoittunut ainesta Kilpakosinnasta; toisessa se on puolestaan liitetty Väinämöisen tuomion loppuun.
Villaurbana

| Villaurbana (Biddobràna) |
| --- | --- |
 Sijainti Oristanon maakunnassa
 Villaurbana
 Koordinaatit: 39.885°0′0″N, 8.778°0′0″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Sardinia
Maakunta:  Oristano
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  58,70 km²
Korkeus:  110 m
Väkiluku:  1 643
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  09080
Suuntanumero(t):    0783
Rekisterikilpi:  OR
 
 http://www.comune.villaurbana.or.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villaurbana (sardiksi Biddobràna) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 643 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 58,70 neliökilometriä. Se sijaitsee 110 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villaurbana Wikimedia Commonsissa
Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
Villinmiehen Tammakilpa

Villinmiehen Tammakilpa on ennakkomaksullinen suurkilpailu 4-vuotiaille lämminverisille tammoille ja 5-vuotiaille suomenhevostammoille. Tammakilpailut ovat Lappeenrannan raviradan jokavuotinen päätapahtuma.
Vladimir Meštšerski

| Vladimir Meštšerski |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Vladimir Petrovitš Meštšerski
Syntynyt: 1839
Kuollut: 1914 (74–75 vuotta)
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vladimir Petrovitš Meštšerski (1839–1914), ruhtinas, oli venäläinen kirjailija. Meštšerski palveli sisäministeriössä ja perusti 1872 Graždanin-nimisen lehden. Hän kirjoitti näytelmiä ('Miljoona') ja sai jossain määrin mainetta sensaatiohakuisilla mutta taiteellisesti merkityksettömillä romaaneilla, joiden aiheina oli Pietarin seurapiirielämä ('Pietarin suuren maailman naisia', 'Yksi meidän Bismarckeistamme'). Meštšerski oli Nikolai Karamzinin tyttärenpoika.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Meštšerski Wikimedia Commonsissa
Väinämöisen soitto (Pekka Halonen)

| Väinämöisen soitto |
| --- | --- |

Nimi:  Väinämöisen soitto
Tekijä:  Pekka Halonen
Valmistumisvuosi:  1897
Teostyyppi:  Maalaus
Materiaali:  Pellava
Korkeus:  125 cm
Leveys:  125 cm
Kokoelma:  Kalevalaseura
Väinämöisen soitto on Pekka Halosen vuonna 1897 tilaustyönä valmistunut maalaus.
Helsinkiläinen kauppias Salomon Vuorio tilasi vuonna 1896 Pekka Haloselta, Väinö Blomstedtiltä ja Akseli Gallen-Kallelalta Kalevala-aiheisia maalauksia ruokasalinsa koristeeksi. Tilauksen aiheista Sammon taonta ja Sammon ryöstö vastasi Blomstedt, aiheesta Sammon puolustus Gallen-Kallela ja aiheista Väinämöisen soitto ja Lemminkäisen lähtö saaresta Halonen.
Teosten pohjakankaana käytettiin karkeakudoksista pellavaa ja tekniikaksi valikoitui tempera, jonka öljyväri oli syrjäyttänyt 1400-luvulla renessanssin aikoihin.
Vladimir Medinski

| Vladimir Medinski> Владимир Ростиславович Мединский |
| --- | --- |
 Vladimir Medinski 2015.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Vladimir Rostislavovitš Medinski
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1970 (ikä 54) Smila, Tšerkasyn alue, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  toimittaja, kirjailija ja poliitikko
Aiheesta muualla
Kotisivu
Vladimir Rostislavovitš Medinski (ven. Владимир Ростиславович Мединский, ukr. Володимир Ростиславович Мединський, Volodymyr Rostyslavovytš Medynskyi, s. 18. heinäkuuta 1970 Smila, Tšerkasyn alue, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen toimittaja, kirjailija ja poliitikko, joka on toiminut Venäjän kulttuuriministerinä vuosina 2012–2020. Medinski on Yhtenäinen Venäjä -puolueen jäsen.
Medinski suoritti tutkinnon International Information -laitoksella Moskovan valtiollisessa kansain­välisten suhteiden instituutissa (MGIMO). Myöhemmin hän on toiminut myös opettajana MGIMO:ssa. Medinski nimitettiin kulttuuriministeriksi 21. toukokuuta 2012.
Syksyllä 2012 Medinski piti Unkarissa puheenvuoron, jossa hän piti suomalais-ugrilaisten kansojen yhteistyötä Venäjää vastaan suunnattuna liikehdintänä. Hän myös aikaansai negatiivista huomiota Suomessa väittämällä Suomen olevan ”erottamaton osa venäläistä maailmaa”. Medinski on Venäjän sotahistoriallisen seuran puheenjohtaja. Seura on hänen johdollaan valmistellut Venäjän kouluihin vuonna 2021 esitellyn historian oppikirjasarjan, jota on arvosteltu Venäjän kannalta kiusallisten asioiden pimittämisestä.
Medinski johti Venäjän valtuuskuntaa Ukrainan sodan alkuvaiheessa 28. helmikuuta 2022 käydyissä Venäjän ja Ukrainan välisissä tuloksettomissa tulitaukoneuvotteluissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Medinski Wikimedia Commonsissa
Voimannäyttö

Voimannäyttö poliittisessa tai sotilaallisessa mielessä on psykologinen operaatio, jolla pyritään osoittamaan eskalaation jyrkentyessä oma päättäväisyys tai toimintakyky. Voimannäyttöjä voivat olla näyttävien sotaharjoitusten järjestäminen kiista-alueen läheisyydessä tavalla, jonka tarkoituksena on osoittaa mahdolliselle vastustajalle toisen osapuolen toimintakyky ja -tahto, jotta se luopuisi tavoitteestaan voimatoimitta.
Voimannäyttöjä voivat olla näyttävät ja tavanomaista laajemmat laivastosotaharjoitukset tai maasotaharjoitukset tai lentotoiminta, iskukykyisten joukkojen keskittäminen maarajoille tai hyökkäyksen lähtöalueiksi käsitettäville alueille jne.
Voimannäyttöjä voivat olla myös ilmatilanloukkaukset tai sotilaallisen aktiivisuuden osoittaminen mm. lentämällä ydinpommituskoneilla lähellä toisen valtion ilmatilaa tai tukikohtia.
Viherkardinaalit

| Viherkardinaalit |
| --- | --- |
 Viherkardinaali (Saltator maximus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Viherkardinaalit Saltator  Vieillot, 1816
Katso myös
   Viherkardinaalit Wikispeciesissä   Viherkardinaalit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viherkardinaalit (Saltator) on tangaroiden heimoon kuuluva lintusuku. Aiemmin suku katsottiin kuuluvaksi kardinaalien heimoon. BirdLife Suomen luokittelussa sukuun kuuluu 14 lajia.
Viherkardinaaleihin (Saltator) kuuluvia lajeja

Bambukardinaali (Saltator cinctus)
Harmaakardinaali (Saltator coerulescens)
Maiskuttajakardinaali (Saltator atriceps)
Mustasiipikardinaali (Saltator atripennis)
Nokikardinaali (Saltator fuliginosus)
Oliivikardinaali (Saltator striatipectus)
Oranssinokkakardinaali (Saltator aurantiirostris)
Orinoconkardinaali (Saltator orenocensis)
Piurankardinaali (Saltator nigriceps)
Ruskokardinaali (Saltator maxillosus)
Valkokurkkukardinaali (Saltator grossus)
Viherkardinaali (Saltator maximus)
Vihersiipikardinaali (Saltator similis)
Viirukardinaali (Saltator albicollis)
Aiheesta muualla

ITIS: Saltator (englanniksi)