stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Izumo no Okuni
Elämäkerta

Izumo no Okuni syntyi vuonna 1572. Okuni tunnetaan esimerkiksi monista aikalaispäiväkirjoista, maalauksista ja piirroksista, mutta hänestä kertovien historiallisten lähteiden luotettavuutta on hankala arvioida ja varmasti hänestä tiedetään vain suhteellisen vähän. Hänen on sanottu toimineen šintolaisen Izumon temppelin tanssijana tai mahdollisesti prostituoituna.
Vuonna 1603 Okuni esitti Kiotossa sijainneen joen penkalla tanssiesityksen, jossa hän yhdisteli aikaisempia perinteitä eroottissävytteistä tanssia, näytelmää ja laulua sisältäneessä esityksessä. Okunin esityksistä tuli nopeasti hyvin suosittuja ja hänen kehittämänsä tyyli tuli sittemmin tunnetuksi kabukina. Esitysten kasvattaessa suosiotaan Okuni kokosi naisesiintyjien ryhmän, joka teki kaupallisia esiintymisiä. Tyyli levisi ympäri maata jo muutaman vuoden kuluessa. Kabukinäytelmät olivat usein koko päivän kestäneitä tapahtumia ja ne keräsivät yleisöä useista eri yhteiskuntaluokista.
Esitysten yksi puoli oli kabukinäyttelijöiden näytösten ohella tarjoamat eroottiset palvelut. Esityksiä seuraavilla samurailla ja rōnineilla oli joskus tapana aloittaa myös kahakoita keskenään heidän kilpaillessaan naisesittäjistä. Lopulta vuonna 1629 tuolloinen bakufu Tokugawa Iemitsu päätti kieltää niin sanotun naisten kabukin (onna kabuki), Myöhemmin kabukin tyylinä yleistyi nykyisen kabukiteatterin kaltainen miesten kabuki (yarō kabuki).
Ariyoshi Sawakon vuonna 1969 julkaistu teos Izumo no Okuni kertoo fiktiivisen tarinan Izumo no Okunin elämästä.
Isojärven kansallispuisto

Isojärven kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Kuhmoinen Suomi
Lähin kaupunki:  Jämsä
Pinta-ala:  22 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1982
Kävijämäärä:  24 300 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Isojärven kansallispuisto on Pirkanmaan maakunnan Kuhmoisissa sijaitseva kansallispuisto. Sen pinta-ala on noin 22 neliökilometriä ja se on perustettu vuonna 1982. Puiston maisema on korkokuvaltaan vaihtelevaa ja kasvillisuus on paikoin lehtomaista.
Puiston tuntumassa sijaitsee valtion niin sanottu moniarvometsä, johon sisältyy runsaan 100 hehtaarin verran täysin suojeltuja alueita. Puiston tuntumassa on myös useita yksityisiä luonnonsuojelualueita.[lähde? ]
Luonto

Isojärven kansallispuiston maasto on jyrkkää korkeine mäkineen ja syvine rotkolaaksoineen. Kansallispuiston keskimääräinen korkeus on noin 100–150 metriä. Nämä pinnanmuodot syntyivät noin 200 miljoonaa vuotta sitten, kun maankuori repeili. Viimeisin jääkausi siirsi kivenlohkareita ja siloitti kallioita. Kansallispuiston korkein kohta on Vahtervuori, joka kohoaa 218 metrin korkeuteen.
Kansallispuiston metsät ovat pääosin havumetsiä. Ennen kansallispuiston perustamista ne olivat metsätalouskäytössä. Ensimmäiset suuret metsätyöt aloitettiin 1880-luvulla ja 1910-luvulta lähtien puutavaraa alettiin tuottaa yhä enemmän. Metsiä käytettiin myös sotakorvausten maksamiseen. Jotkin alueet, etenkin vaikeakulkuiset, kuitenkin säästyivät hakkuilta.
Alueen huomattavin eläin on kanadanmajava, joka on myös kansallispuiston tunnus. Niiden jäljiltä puistossa on laajoja tulvien tappamia metsäalueita, jotka lisäävät lahopuustoisina luonnon monimuotoisuutta. Muita eläimiä ovat linnut ja lahottajahyönteiset.
Isojärven luontoa on ennallistettu toteuttamalla useita metsänpolttoja ja täyttämällä suo-ojia. Myös torppien pihapiirejä hoidetaan niittämällä ja laiduntamalla.
Reitit ja palvelut

Isojärven kansallispuistossa on monipuoliset retkeilyreitistöt ja levähdyspaikkojen verkosto virkistyskäyttöä varten. Reitit muodostavat useita eripituisia rengasreittejä. Opastuskeskus sijaitsee entistetyllä Heretyn kämpällä. Luutsaaren perinnetilalla hoidetaan lampaita ja Huhtalan perinnetilalla ylläpidetään muun muassa niittyjä.
Rakennettu kulttuuriympäristö

Rakennetun kulttuuriympäristön osalta kansallispuiston nähtävyyksiä ovat metsätyömiesten majoituspaikaksi 1940-luvulla rakennettu Heretyn kämppä, 1700-luvulla perustetun Huhtalan torpan pihapiiri, syyskalastuksen tukikohdaksi vuonna 1833 rakennettu Luutsaaren kalapirtti sekä metsätyömiesten majapaikaksi vuonna 1956 rakennettu Lortikan kämppä.
Kuvia alueelta

Vahterjärvi
Kävelysilta
Majavan tekemä pato
Isojärvi ilmakuvassa
Heretyn kämppä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isojärven kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Isolation

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Isolation voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Isolation, Toton albumi vuodelta 1984
Isolation, ShamRainin albumi vuodelta 2011
Isolation, Kali Uchisin albumi vuodelta 2018
”Isolation”, Kreatorin singlekappale vuodelta 1995
"Isolation", Diablon kappale vuodelta 2015
Isolation, irlantilainen kauhuelokuva vuodelta 2005.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Isolation”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Inlandsbanan

Henkilöjunat kohtaavat Inlandsbananin Arvidsjaurin rautatieasemalla.
Inlandsbanan (suom. Sisämaan rata) on Pohjois-Ruotsissa sijaitseva rautatieosuus, jonka pituus on noin 1 300 kilometriä. Rataosuuden hallinnoinnista ja ylläpidosta huolehtii radanvarren kuntien omistama Inlandsbanan AB. Rataosuus alkaa Kristinehamnista ja päättyy Jällivaaran. Vuosina 1908–1937 rakennettu rautatie kulkee Pohjois-Ruotsin keskiosan läpi.
Rataosa on yksiraiteinen ja sähköistämätön, eikä radalla ole junien automaattista kulunvalvontaa tai kauko-ohjausta.
Historia

Vuoden 1907 valtiopäivillä annettiin päätös Östersundin ja Ulriksforsin välisen radan rakentamisesta. Seuraavaksi päätettiin rakennettavaksi osuus Ulriksfors–Volgsjö vuonna 1911, ja vuonna 1912 päätettiin osuuden Sveg–Brunflo rakentamisesta. Radan viimeisen osuuden Vilhelmina–Jällivaara rakentamispäätös tehtiin 1917. Tämän jälkeen Ruotsin valtio hankki omistukseensa yksityiset rautatieyhtiöt Svegin ja Kristinehamnin väliltä.
Rataosuuden oli tarkoitus valmistua 1924, mutta työvoimapulan ja laman vuoksi se valmistui 13 vuotta aikataulustaan myöhässä.
Vähäliikenteisen ja purettavaksikin aiotun Inlandsbananin kunnossapito ja liikennöinti siirtyi Ruotsin valtiolta Inlandsbanan AB:lle vuonna 1993 radanvarren kuntien aktiivisuuden ansiosta. Yritys hoitaa rataosan henkilö- ja tavaraliikennettä sekä vastaa radan kunnossapidosta. Henkilöliikennettä radalla on pääasiassa vain turistisesongin aikana, eivätkä henkilöjunat kulje rataosan päästä päähän.
Rataosat

Inlandsbanan muodostuu kaikkiaan kolmesta erillisestä rataosasta:
Östersund–Jällivaara (746 km)
Mora–Brunflo (307 km)
Kristinehamn–Mora (220 km)
Rataosuuksilla Kristinehamn–Filipstad sekä Brunflo–Östersund liikennöidään Liikenneviraston hallinnoimalla rataosuudella.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Inlandsbanan.se (Arkistoitu – Internet Archive)
Järnväg.net — Kristinehamn–Mora
Järnväg.net — Mora–Brunflo (Arkistoitu – Internet Archive)
Järnväg.net — Östersund–Gällivare (Arkistoitu – Internet Archive)
Rataa Vindelälvenissä Storumanin ja Sorselen välillä
Indiana Pacers – Detroit Pistons -joukkotappelu

Ottelu pelattiin Pistonsin kotiareenalla, Palace of Auburn Hills -stadionilla Michiganissa.
Pacers–Pistons-joukkotappelu (tunnetaan myös nimellä Malice at the Palace) oli NBA-liigassa Indiana Pacersin ja Detroit Pistonsin välisessä koripallo-ottelussa syntynyt joukkotappelu ja sekamellakka 19. marraskuuta 2004. Ottelu käytiin Pistonsin kotiareenalla, Palace of Auburn Hills -stadionilla Michiganissa.
Ottelun peliaikaa oli jäljellä enää 45,9 sekuntia kun joukkueiden välille syntyi tappelu. Se levisi lopulta katsomoihin asti, kun Pacersin Ron Artest ja muut pelaajat alkoivat tappelemaan fanien kanssa. Ottelu keskeytettiin Pacersin johtaessa pistein 97–82. Viimeiset sekunnit jätettiin pelaamatta ja Pacersille myönnettiin voitto.
Pelikieltoja jaettiin yhdeksälle pelaajalle yhteensä 146 ottelun edestä. Viisi tappeluun osallistunutta fania pidätettiin pahoinpitelystä ja heille annettiin elinikäinen porttikielto Pistonsin kotiotteluihin.
Ottelu

Detroit Pistons v Indiana Pacers
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Detroit Pistons |  82–97  |  Indiana Pacers |  |
 : 
|  (27–34, 16–25, 23–21, 16–17) |  (27–34, 16–25, 23–21, 16–17) |  (27–34, 16–25, 23–21, 16–17) |   |
|   |   |   |  |
Ivan Krylov

Karl Brjullovin maalaama Krylovin muotokuva vuodelta 1839.
Peter Clodt von Jürgensburgin veistämä Krylovin muistomerkki Pietarin Kesäpuistossa.
Ivan Andrejevitš Krylov (ven. Ива́н Андре́евич Крыло́в; 13. helmikuuta (J: 2. helmikuuta) 1769 Moskova – 21. marraskuuta (J: 9. marraskuuta) 1844 Pietari) oli venäläinen satukirjailija. Hän julkaisi ensimmäisen satukokoelmansa vuonna 1809. Krylovin eläinsadut lainaavat usein aiheensa Aisopoksen ja Jean de La Fontainen teoksista.
Moskovassa syntynyt Krylov eli lapsena kurjissa oloissa Orenburgissa ja Tverissä ja pikkupoikana hankki elantonsa kirjurina. Siirryttyään 1782 Pietariin hän pääsi parempiin oloihin ja tuli virkamieheksi. Hän palveli lopulta keisarinnan hovikansliassa, kunnes hän 1790 antautui kokonaan kirjailijatoimeen. Oleskeltuaan 1797–1801 Etelä-Venäjällä ruhtinas Sergei Golitsynin luona ja sen jälkeen pari vuotta tämän kansliapäällikkönä Riiassa hän kuljeskeli eri paikoissa ja tutustui Moskovassa silloin kuuluisaan saturunoilijaan Ivan Dmitrijeviin. Tämän neuvosta Krylov, jonka käännökset La Fontainen saturunoista suuresti miellyttivät Dmitrijeviä, siirtyi kokonaan tälle runouden alalle.
Asetuttuaan uudestaan Pietariin Krylov toimi taas virkamiehenä ja vuodesta 1812 Keisarillisen kirjaston hoitajan apulaisena. Krylov aloitti kirjailijauransa varhain. Jo 15-vuotiaana hän kirjoitti näytelmän (oopperan Kahvista ennustava nainen), teki epäonnistuneita yrityksiä murhenäytelmän alalla (Kleopatra, 1785, Filomele, 1786) ja julkaisi aikakauskirjaa Henkien posti (1789) ja yhdessä Kljusinin kanssa aikakauskirjoja Ivatsoja (1792) ja Pietarin Merkurius (1793), jotka eivät kuitenkaan juuri menestyneet. Onnistuneempia olivat hänen huvinäytelmänsä (esimerkiksi  Hullu perhe, 1793, Veijari, 1794, Muotiliike, 1806).
Maineensa ja merkityksensä Krylov sai kuitenkin saturunoilijana. Hänen satunsa, joista ensimmäinen kokoelma sisältää 23 runoa, ilmestyi 1809, ja lopullinen, 197 runoa sisältävä laitos (1843), perustuvat osaksi samoihin aiheisiin, joita aikaisemmat saturunoilijat, varsinkin La Fontaine ovat käyttäneet. Pääosan on Krylov itse keksinyt. Niiden pääansio ei kuitenkaan ole aiheessa eikä ajan oloihin ja henkilöihin tähdätyssä, usein vanhoillisia taipumuksia ilmaisevassa pilassa, vaan sanonnan osuvuudessa ja kansanomaisesti venäläisessä mehevyydessä, jonka vuoksi Krylov on aikoinaan kuulunut Venäjän suosituimpiin kirjailijoihin.
Elämä

Ivan Krylov syntyi Moskovassa, mutta vietti elämänsä ensimmäiset vuodet Orenburgissa ja Tverissä. Hänen ansioitunut upseeri-isänsä kuoli 1779 jättäen perheensä köyhyyteen. Muutama vuosi myöhemmin Krylov muutti äitinsä kanssa Pietariin, jossa he toivoivat saavansa eläkkeen. Krylov sai valtionhallinnosta työpaikan, josta hän äitinsä kuoleman jälkeen luopui vuonna 1788. Krylovin kirjallinen ura alkoi vuonna 1783, jolloin hän myi kirjoittamansa komedian kustantajalle. Hän käytti teoksessaan vaikutteita Molièren, Racinen ja Boileaun teoksista. Todennäköisesti näiden kirjailijoiden teosten vaikutuksesta hän kirjoitti tragedian Philomela, jonka ansiosta hän pääsi Jakov Knjažninin draamapiiriin.
Krylov yritti useita kertoja kirjallisuuslehden perustamista. Kaikki lehdet menestyivät heikosti, mutta ne levittivät sanomaa hänen näytelmistään, ja samaten ne auttoivat häntä saamaan nimeä ja tunnustusta kirjallisuuspiireissä. Neljän vuoden ajan vuosina 1797–1801 Krylov asui ruhtinas Sergei Golitsynin maalaiskartanossa, ja ruhtinaan tultua nimitetyksi Liivinmaan sotilaskuvernööriksi Krylov seurasi häntä sihteerinä. Seuraavista vuosista Krylovin irtisanoutumisen jälkeen tiedetään vähän, mutta yleisesti hänen arvellaan matkustelleen kaupungista toiseen korttipeliharrastuksen vuoksi. Hänen ensimmäinen, 23 tarinaa sisältänyt, satukokoelmansa ilmestyi 1809 sellaisen menestyksen saattelemana, että hän hylkäsi draaman keskittyäkseen satuihin. Uransa lopussa hän oli tehnyt valmiiksi yli 200 satua, joita hän hioi jatkuvasti jokaisen uuden painoksen yhteydessä. Vuosina 1812–1841 hän työskenteli Keisarillisessa lainauskirjastossa aluksi assistenttina, sen jälkeen venäläisen kirjallisuuden osastovastaavana. Työn vähäisen vaativuuden vuoksi hänellä oli aikaa kirjoittamiselle.
Krylov palkittiin kirjailijana jo elinaikanaan. Hänet hyväksyttiin Venäjän tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1811, ja vuonna 1823 sama akatemia lahjoitti hänelle kultamitalin. Vuonna 1838 hänelle järjestettiin keisarillisen suojeluksen alainen juhla hänen ensimmäisen julkaisunsa muistoksi, ja keisari myönsi hänelle runsaan eläkkeen.
Kerrontatyyli

Krylovin kuollessa 1844 hänen satujaan oli myyty Venäjällä 77 000 kappaletta, ja hänen ainutlaatuinen tyylinsä yhdistää viisautta ja huumoria sai suosiota. Hänen faabelinsa perustuivat usein historiallisiin tapahtumiin ja ovat helposti tunnistettavia niiden kielellisen tyylin ja mukaansatempaavan tarinan vuoksi. Vaikka Krylov aloitti eläinsatujen kääntäjänä ja jäljittelijänä, hän näyttäytyi pian mielikuvituksekkaana, tuottoisana kirjoittajana, joka löysi runsaasti omaperäistä materiaalia kotimaastaan. Venäjällä hänen kieltään pidetään korkealaatuisena: hänen sanansa ja lauseensa ovat suoria, yksinkertaisia ja idiomaattisia, ja niiden värikkyys ja rytmi vaihtelevat teeman mukaan. Monista lauseista on tullut sanontoja. Hänen eläinsatunsa sekoittavat naturalistista eläinten luonnehdintaa allegoristen perusihmistyyppien kuvauksiin. Ne kattavat henkilökohtaiset naurettavuudet, kuten myös hankalat henkilöiden väliset suhteet.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Ivan Krylov on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivan Krylov Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Ivan Krylovin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ivan Krylov
Käännös suomeksi
Jan van Cauwelaert

Jan van Cauwelaert, CICM (12. huhtikuuta 1914 Antwerpen – 18. elokuuta 2016 Jette) oli katolisen kirkon 6. elokuuta 1939 vihitty pappi ja 25. maaliskuuta 1954 vihitty piispa (pääkonsekraattori: kardinaali Jozef-Ernest van Roey). Hänet nimitettiin 6. tammikuuta 1954 Inongon (Kongo) apostoliseksi vikaariksi ja Aasian Metropoliksen titulaaripiispaksi.
Vuosina 1959–1967 van Cauwelaert toimi Inongon hiippakunnan piispana. Tämän jälkeen hän oli vuoteen 1976 saakka Ucculan titulaaripiispana. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Jan (kirjasarja)

Jan (kirjasarja) on tanskalaisten Carlo Andersenin ja Knud Meisterin lähinnä vähän isommille lapsille ja varhaisnuorille kirjoitettu poikien seikkailusarja. Tanskaksi Salapoliisi Jan-sarjan kirjoja ilmestyi 81 vuosina 1942–1964 , mutta vain 12 on suomennettu 1976 ja 1977.
Jan-kirjoissa joutuvat vaarallisiin seikkailuihin ystävykset Jan helmer ja Erling Krag. Meister ja Andersen kirjoittivat ensimmäisen Jan-kirjan jo 1942, jolloin oli toinen maailmansota ja Tanska Saksan miehittämä. Meister kuoli jo 1970, ja Andersen kirjoitti vielä yksin kaksi Jan-kirjaa. Meister ja Andersen kirjoittivat myös 50-luvulla suomennetut poikien salapoliisiromaanit Nelitoistavuotias salapoliisi, Käykää päälle, pojat ja Nuoret salapoliisit: jännityromaani nuorille.
Jan-sarjan kirjat

Jan ja telakkaryöstö Weilin+Göös 1976
Jan sirkuksessa
Jan - jäljet lumessa
Jan ja nuorisoliiga
Jan ja satamamysteeri
Jan tekee maalin
Jan aarrejahdissa
Jan ja kadonneet helmet
Jan ja tavaratalovarkaat
Jan ja vankikarkuri
Jan vauhdissa
Jan vaarassa
Tanskankieliset Jan-kirjat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  En detektiv på fjorten  Med slukkede lanterner  Gå på drenge!  Jan og Co. ordner alt  Jan-klubben  Mysteriet på "Oceanic"  Journalist Jan  Sporet i sneen  Den forsvundne film  Jan som frihedskæmper  Jan i cirkus  Jan på vingerne  Jan til søs  Jan spiller højt spil  Jan redder 13 drenge  Jan i fare  Jan på sporet  Jan får travlt igen  Jan gør sit store kup  Jan og de forsvundne perler  Jan ved mikrofonen  Jan skyder på mål  20 spørgsmål til Jan  Jan på højfjældet  Hestetyvene (Jan til Derby)  Brug øjnene Jan!  Jan slår til! |    Jans store bedrift   Jan vinder 3. omgang   Jan og drengebanden   Jan, skolens fodboldhelt   Jan og havnemysteriet   Jans farligste modstander   Jan bliver slået ud   Jan på skattejagt   Jan overgiver sig aldrig   Jan i kamp   Jan og piraterne   Jan og frømændene   Jan sender S.O.S.    Vogt dig, Jan!   Jan går i fælden   Hænderne op, Jan!   Jan og mesterspionen   Jan og diamantsmuglerne   Jans hårdeste kamp   På gensyn, Jan!   Jan stævner ud   Orkanen   Bravo, Jan!   Jan i urskoven   Nu går det løs, Jan!   Fuld kraft fremad, Jan!   Nu eller aldrig, Jan!  |    Jan og stemmen i mørket   Jan møder "Hævneren"   Jan og læderjakkerne   Jan i skudlinjen   Jans største sejr   Jan og fjernsynsmysteriet   Jan og jernbanerøverne   Jan kæmper for livet   Kom an Jan!   Jan går til angreb   Jan og 6 dages-mysteriet   Det sker i nat   Midnats-signalet   Hævnens ryttere   Med flyvende start   Læderjakkernes hævn   Luftens pirater   Dødspatruljen   Klar til kamp   Nattens mysterier   Spionen i hjemmeværnet   Den falske greve   Storbyens hårde halse   Død over racerhelten   Det store postrøveri   Spionbanden   De grådige hajer |
Aiheesta muualla

jan-bog.dk (Arkistoitu – Internet Archive) Jan-bogs-fanside.
Iljušin Il-62

| Iljušin Il-62 |
| --- | --- |
 Venäjän ilmavoimien Il-62M
Tyyppi:  pitkän matkan matkustajakone
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Iljušin
Suunnittelija:  Sergei Iljušin
Ensilento:  2. tammikuuta 1963
Esitelty:  8. syyskuuta 1967
Tila:  käytössä
Pääkäyttäjät:  Venäjän ilmavoimat Aeroflot (aiempi) Domodedovo Airlines (aiempi)
Valmistusmäärä:  292 
Valmistusvuodet:  1963–1995
Iljušin Il-62 (ven. Ильюшин Ил-62, Nato-raportointinimi Classic) on Neuvostoliitossa kehitetty Iljušinin valmistama pitkän matkan matkustajalentokone. Se on ensimmäinen neuvostoliittolainen varsinainen pitkän matkan matkustajakonetyyppi, ja sen ensilento oli 2. tammikuuta 1963. Aeroflot lensi konetyypin ensimmäisen kaupallisen lennon 8. syyskuuta 1967 ja ensimmäisen kansainvälisen lennon viikkoa myöhemmin.
Koneesta valmistettiin myös käyttötaloudellisempaa Il-62M-tyyppiä Solovjov-moottoreilla ja siivistään vahvistettua keskipitkän matkan Il-62MK-tyyppiä. Konetta valmistettiin 292 kappaletta. Konetyyppiä on käytetty Venäjän lisäksi muun muassa useissa Itä-Euroopan maissa sekä Kuubassa, Mosambikissa ja Pohjois-Koreassa. Sen suurimpia käyttäjiä olivat Aeroflot, jonka laivastossa oli jossakin vaiheessa koneista 213, sekä Domodedovo Airlines, jolla oli 45 konetta.
Il-62 on melurajoitusten tiukennuttua ja uusien, taloudellisempien konetyyppien tultua markkinoille poistettu liikenteestä lähes kokonaan. Kaupallista matkustajaliikennettä sillä lentää ainoastaan Air Koryo, joka kuljettaa sillä turisteja Pohjois-Korean sisällä. Valmistetuista 292 koneesta oli helmikuussa 2017 käytössä enää 15, niistä suurin osa ilmavoimien ja hallitusten omistuksessa.
Historia > Koelento-ohjelma

Ensimmäinen prototyyppi (rekisteriltään CCCP-06156) rakennettiin Moskovassa Hodinkan lentoasemalla, jossa se rullasi ensimmäistä kertaa omien moottoreidensa voimalla 19. syyskuuta 1962. Koska Kuznetsov NK-8 -moottoreiden kehitystyö oli vielä kesken, ensimmäisessä prototyypissä käytettiin niiden sijasta Ljulka AL-7 -moottoreita. Ne tuottivat vain noin kolme neljäsosaa NK-8:n työntövoimasta, ja niiden polttoaineenkulutus oli suurempi, joten prototyyppi oli alitehoinen eikä kyennyt saavuttamaan haluttua toimintamatkaa. Pääsihteeri Nikita Hruštšoville ja muulle Neuvostoliiton johdolle prototyyppi esiteltiin Hodinkan lentoasemalla 24. syyskuuta, minkä jälkeen se purettiin ja kuljetettiin maanteitse Žukovskin lentoasemalle koelentoja varten.
Il-62:n ensilento lennettiin 2. tammikuuta 1963. Lento kesti 34 minuuttia, ja lennon miehistön muodostivat kapteeni Vladimir Kokkinaki, perämies Eduard Kuznetsov, suunnistaja V. F. Voskresenski, lentoinsinööri I. B. Kuss, radisti V. S. Siliminov ja projekti-insinööri P. V. Kazakov. Ensimmäinen NK-8-moottoreilla varustettu prototyyppi lensi ensilentonsa seuraavana vuonna. Uusien moottorien lisäksi siinä oli uudelleen suunnitellut siivekkeet.
Ensimmäinen prototyyppi tuhoutui 25. helmikuuta 1965 onnettomuudessa 127. koelennollaan, jolla oli tarkoitus testata koneen käyttäytymistä suurimmalla sallitulla lentoonlähtöpainolla. Se lähti lentoon suurella kohtauskulmalla ja pienellä nopeudella, osui lentokentän aitaan ja syöksyi maahan. Kymmenen koneessa olleesta 17 henkilöstä kuoli, heidän joukossaan ensilennolla mukana olleet Voskresenski, Kazakov ja Kuss. Kolmas ja viimeinen prototyyppi lensi ensilentonsa saman vuoden heinäkuussa, minkä jälkeen koneen tuotanto aloitettiin KAPOn tehtailla Kazanissa. Ensimmäiset kaksi tuotantokonetta osallistuivat koelento-ohjelmaan lentäen tavallista siviilikäyttöä simuloivia lentoja. Koelento-ohjelma kesti kaikkiaan neljä vuotta.