stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert (Napoli)
Tausta ja vaiheet ennen valtaantuloa

Robertin vanhemmat olivat kuningas Kaarle II ja kuningatar Maria, joka oli alkujaan Unkarin prinsessa. Robertin sisaruksia olivat Unkarin kuninkaaksi julistettu Kaarle Martel, pyhimykseksi julistettu piispa Ludvig Toulouselainen, Aragonian kuningatar Blanka, Taranton ruhtinas Filip I, Anjoun kreivitär Margareeta ja Sisilian kuningatar Eleonoora.
Robertin isä Kaarle jäi Sisilian kapinaa seuranneen sodan aikana vuonna 1284 tappiollisessa meritaistelussa aragonialaisten sotavangiksi, ja Kaarlen vapauttamiseksi nuori Robert ja hänen kaksi veljeään jouduttiin vuonna 1288 lähettämään panttivangeiksi Aragonian hoviin. He olivat panttivankeina seitsemän vuotta, minä aikana heidän kasvatuksestaan vastasivat fransiskaanimunkit. Heidät vapautettiin vuonna 1295 Kaarle II:n ja Aragonian uuden kuninkaan Jaakko II:n välisten neuvottelujen tuloksena. Vanhin veli Kaarle Martel kuoli samana vuonna ja kirkolliselle uralle ryhtynyt Ludvig luopui kruununperimysoikeudestaan Robertin hyväksi. Paavin tuen ansiosta Robert ohitti perimysjärjestyksessä myös Kaarle Martelin pojan Kaarle Robertin.
Robert sai vuonna 1296 Calabrian herttuan ja Sisilian varakuninkaan arvon. Hän yritti vuonna 1299 valloittaa Sisilian takaisin Napolille. Sotaretken seurauksena solmittiin vuonna 1302 Caltabellottan rauha, jossa Sisilian sovittiin palautuvan Anjoun suvulle Sisilian kuninkaan Fredrik III:n kuoleman jälkeen. Robert kohosi Napolin valtaistuimelle isänsä kuoltua vuonna 1309.
Napolin kuninkaana

Robert oli Italian valtioiden välisessä guelfien ja ghibelliinien valtataistelussa yksi paavinvaltaa tukeneiden guelfien johtajista, ja hänen pyrkimyksenään oli luoda yhtenäinen Italian kuningaskunta. Keisari Henrik VII:n tullessa sotaretkelle Italiaan Robert antoi tilanteen kärjistyä ennen kuin lähetti joukkoja keisarillisen armeijan uhkaamien Toscanan kaupunkien avuksi. Henrik VII kuoli vuonna 1313, ja seuraavana vuonna paavi nimitti Robertin Italian keisarilliseksi varakuninkaaksi. Robert voitti Milanon Viscontien johtamat ghibelliinit Genovan länsipuolella vuonna 1319. Hän asettui sen jälkeen Avignoniin taivutellakseen paavi Johannes XXII:n tukemaan sotaa ghibelliinejä vastaan, mutta Viscontien voitettua vuonna 1324 Vaprion taistelun hänen oli palattava Italiaan puolustamaan valtakuntaansa. Robert pysytteli sivussa, kun Saksan kuningas Ludvig IV vuosina 1327–1328 marssi Italiaan, kruunautti itsensä ghibelliinien tuella Italian kuninkaaksi ja keisariksi sekä asetti Nikolaus V:n vastapaaviksi. Ludvig IV ja Sisilian Fredrik III liittoutuivat Robertia ja Johannes XXII:ta vastaan, mutta Ludvig joutui lopulta poistumaan Italiasta.
Robertin ja paavin liitto hajosi vuonna 1330, kun Johannes XXII liittoutui Italiaan hyökänneen Böömin kuninkaan Juhana Luxemburgilaisen kanssa ja tarjosi tälle Robertin valtakuntaan kuuluneita alueita Etelä-Ranskassa. Robert liittyi sekä guelfeja että ghibelliinejä käsittäneeseen liittokuntaan, joka karkotti Juhana Luxemburgilaisen Italiasta vuonna 1336. Robertin valtakauden viimeisinä vuosina useat Pohjois-Italian kaupungit siirtyivät hänen vastustajiensa puolelle. Lisäksi Fredrik III:n kuoltua vuonna 1337 Sisilia ei edelleenkään palautunut Napolille.
Robert nai vuonna 1297 Aragonian prinsessa Violanten (Iolandan), Jaakko II:n sisaren. Violanten kuoltua vuonna 1303 Robert solmi seuraavana vuonna avioliiton Majorcan prinsessa Sanchan kanssa. Robertin ainoa avioliitosta syntynyt poika Kaarle kuoli vuonna 1328. Robert järjesti pojantyttärensä Johannan avioliiton Kaarle Robertin pojan Andreaan kanssa, mikä yhdisti Anjoun suvun päähaarat. Robertin kuoltua vuonna 1343 Johannasta tuli Napolin hallitsija.
Robertin hovi oli merkittävä kulttuurin keskus, ja siellä oleskelivat muun muassa runoilijat Giovanni Boccaccio ja Francesco Petrarca. Robertiin viitataan Boccaccion teoksessa Decamerone. Robertin avioton tytär Maria d’Aquino oli Boccaccion rakastajatar, johon viitataan Boccaccion tuotannossa nimellä Fiammetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert (Napoli) Wikimedia Commonsissa
Runot 1970–2006

Runot 1970–2006 on valikoima runoja Tommy Tabermannin koko tuotannosta lähes kaikista teoksista vuodesta 1970 alkaen. Runot on valinnut Kaija Valkonen.
Valikoimateoksesta on myös kolmen cd:n äänikirja, jossa Tabermann itse lukee runojaan.
Rauanjärvi

| Rauanjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Juuka
Koordinaatit:  63°05′45″N, 29°19′15″E
Järvinumero:  04.833.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  146,7 m 
Rantaviiva:  40,73 km 
Pinta-ala:  4,23 km² 
Tilavuus:  0,013 km³ 
Keskisyvyys:  3,1 m 
Suurin syvyys:  19,3 m 
 fiRauanjärvi 
Rauanjärvi on tummavetinen, pieni humusjärvi Juuan eteläosassa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 4,2 neliökilometriä. Etäisyys Joensuusta on 57 kilometriä pohjoisluoteeseen.
Maantiede

Rauanjärven rikkonaisen rantaviivan pituus on 40 728 metriä. Etäisyys järven kaakkoiskolkasta luoteiskolkkaan on 6,4 kilometriä. Rauanjärven keskiosan Pitkäniemi työntyy pohjoisesta kaakkoon, sen pituus on noin kaksi kilometriä ja leveys alle sata metriä. Järven eteläosasta työntyy luoteeseen samantyyppinen Jokiniemi. Saaria ja luotoja on runsaasti, suurimpana Pitkäniemen kaakkoispuolella sijaitseva Hoskonsaari. Pitkäniemen ja mantereen välissä sijaitseva Syväsalmi on nimensä mukaisesti melko syvä. Rauanjärven syvin kohta, lähes 20 metriä, sijaitsee altaan pohjoisosassa Kalmosaarten itäpuolella. Pitkäniemen itäpuolinen Leväselkä ja järven eteläosan Tervaselkä ovat matalia.
Rauanjärven luusua sijaitsee altaan eteläosassa, josta lähtee laskuoja etelään.
Rauanjärven rannat ovat metsämaata, länsirannalla harjoitetaan jonkin verran maataloutta. Pitkäniemi, Hoskonsaari ja sitä ympäröivät pienemmät saaret ovat luonnonsuojelualueita. Järven luoteispuolella on ylänköä.
Rauanjärvi (04.833.1.001) kuuluu Rauanjärven valuma-alue (04.833), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Rauanjoen valuma-alue (04.83) ja ensimmäinen jakovaihe Höytiäisen valuma-alue (04.8). Rauanjärvi on Rauanjärven valuma-alueen laajin vakavesi, toiseksi laajin on 20-hehtaarinen Suuri Luhtalampi. Rauanjärven alueeseen kuuluu kuusitoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.
Veden laatu

Rauanjärveä tutkittiin kesällä 2005. Tuolloin järven tila määriteltiin erinomaiseksi tai hyväksi. Rauanjärven vesitilavuus on 13 032 000 kuutiometriä.
Ruohikkolivertäjä

| Ruohikkolivertäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Käpinkäiset Campephagidae
Suku::  Livertäjät Lalage
Laji::  sueurii
Kaksiosainen nimi
 Lalage sueurii  (Vieillot, 1818) 
Katso myös
   Ruohikkolivertäjä Wikispeciesissä   Ruohikkolivertäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruohikkolivertäjä (Lalage sueurii) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Ruohikkolivertäjää tavataan Indonesiassa ja Itä-Timorissa. Lajin on raportoitu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on runsastuva. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Ruohikkolivertäjä tavataan monenlaisissa elinympäristöissä muun muassa metsissä, pensaikoissa, ruohomailla ja puutarhoissa. Lintu liikkuu yksin, pareittain tai pieninä ryhminä.
Rusinamakkara

Rusinamakkaraa myynnissä
Rusinamakkara on turkulaisten perinneruoakseen ottama makkara. Rusinamakkara sisältää ohrasuurimoita, sianlihaa, sianmaksaa, sipulia, siirappia ja rusinoita. Varsinais-Suomessa on neljä rusinamakkaran valmistajaa, valtakunnallisesti noin kymmenen. 1800-luvulla rusinamakkara oli joulun ajan ruokalaji.
Räpyläuinti

Räpyläuinti on liikuntamuoto, jossa uidessa käytetään jaloissa räpylöitä.
Räpyläuimari monoräpylän kanssa
Kilpatasolla räpylänä käytetään stereoräpylöitä (Bifins) tai monoräpylää, joka muistuttaa delfiinin pyrstöä. Tällä räpylällä etenemistä kutsutaankin delfiinipotkuksi.
Räpyläuinnissa on stereoräpylöillä (Bifins) matkoja 50 metristä 400 metriin ja monoräpylällä 50  metristä aina 1500 metriin. Bifins matkoilla on käytettävä 
vapaauinnin käsivetoja. Monoräpylällä uitaessa puolestaan kädet pidetään liukuasennossa eikä käsivetoja tehdä. Monoräpylällä uitavat matkat uidaan joko pintauintina
Sukelluslajeissa, 50 metrin sukellusta AP lukuun ottamatta, on paineilmapullo edessä käsien jatkeena.
Lajin mahtimaina voidaan pitää Kiinaa ja Venäjää, jotka hallitsevat lajia useilla maailmanennätyksillä.
Merkittävimpiä suomalaisia räpyläuimareita ovat olleet Ari Palve, Sami Sorri, Timo Suominen, Kimmo Korja ja Janne Toivola. Terhi Ikonen menestyi kansainvälisesti pitkillä matkoilla 2012 - 2018. Hän voitti naisten 1500 m maailmanmestaruuden 2018 Belgradissa järjestetyissä maailmanmestaruuskilpailuissa ajalla 13:20,96.
Runo K. Kurko

Runo K. Kurko on suomalainen aseharrastaja ja turvallisuuskouluttaja. Hän on NRA Kansallisen kivääriyhdistyksen perustajia ja toimi sen puheenjohtajana kevääseen 2021 saakka. Helsingin Sanomien mukaan hän on Suomen aseharrastajien ”grand old man”. Kurko on toiminut myös vuosikymmeniä ase- ja iskuryhmäkouluttajana. Hän on kouluttanut muun muassa poliiseja.
Kurko perusti vuonna 1973 aseita maahantuoneen Ultramatic Oy:n, joka myytiin vuonna 1995 Patruunatehdas Lapua Oy:lle. Ultramatic oli muun muassa Smith & Wessonin virallinen edustaja Suomessa. Ultramatic vei vuosina 1994–1995 sisäministeriön luvalla käsiaseita ja patruunoita myös Viroon, jonka poliisiin ja suojeluskuntaan Kurko ja hänen liikekumppaninsa Lauri Ravanti solmivat suhteet jo vuonna 1990. Vientiin liittyi Viron puolella salakauppoja ja lahjontaa, joiden seurauksena suurin osa aseista katosi tuntemattomille ostajille, mutta Keskusrikospoliisin mukaan Kurko  oli viaton ja joutunut huijatuksi.
Vuonna 2021 Kurko tuomittiin 40 päiväsakkoon kiihottamisesta kansanryhmää vastaan. Hän oli julkaissut NRA Kansallisen kivääriyhdistyksen sivuilla blogitekstin, jonka käräjäoikeus katsoi halventaneen mustaa väestönosaa. Rikostutkinnan myötä Kurko jätti kivääriyhdistyksen puheenjohtajuuden.
Kurkon isä oli palkkasotilas Kaarlo Kurko.
Kurko oli Kivääriyhdistykseltä pyydetyn asiantuntijalausunnon antaja aselain muutosesityksessä.
Aiheesta muualla

Kansallisen kivääriyhdistyksen kotisivut (Arkistoitu sivu)
Petri Korhonen, Tällaiselta järjestöltä sisäministeriö tilaa asiantuntijalausuntoja Seura 7.1.2020 ja Runo K. Kurkon vastine juttuun.
Runo-Kaarina-palkinto

Runo-Kaarina on vuosittainen, valtakunnallinen runokokoelmakilpailu esikoisrunoilijoille. Kilpailu on avoin kaikille suomenkielisille runoille ja runojen aihe on vapaa. Kilpailuaika on marras-helmikuussa. Kaarinan kaupunki julkaisee kustannuksellaan kilpailun voittaneen runoteoksen Turun kirjamessuilla.
Vuonna 1994 ensimmäisen kerran järjestetty Runo-Kaarina on vakiinnuttanut asemansa merkittävänä runokilpailuna Suomessa. Vuosina 1994 ja 1996 se järjestettiin kutsukilpailuna, mutta muutoin kuka tahansa on voinut osallistua. Ainoa vaatimus on, ettei osallistuja ole aiemmin julkaissut runokokoelmaa.
Kilpailun suojelija on tasavallan presidentin puoliso, runoilija Jenni Haukio, joka sai itse palkinnon 1999. Valintaraadin puheenjohtajana on kirjailija Kari Levola. Aiemmin valintaraatia johti kilpailun perustajajäsen Harri Raitis.[lähde? ]
Voittoteosten lisäksi Kaarinan kaupungin runokirjojen sarjassa on ilmestynyt juhlajulkaisu Runoa, Kaarina, Runoa! Runo-Kaarinan 20 ensimmäistä vuotta (2013).
Runo-Kaarinan voittajat

| Vuosi | Kirjailija | Teos |
| --- | --- | --- |
| 1994 | Jukka Hannula | Sieltä nousee eläimiä ja rakkaita |
| 1995 | Eine Joutsijoki | Pimeä tulee lasin lävitse |
| 1995 | Margareetta Jordan | Lähtöjä |
| 1996 | Ilkka Koponen | Ovelta on riisuttu nimi |
| 1997 | Reetta Niemelä | Joen huoma on aina valoisa |
| 1998 | Mirkka Salo | Olen niinkuin Pierrot |
| 1999 | Jenni Haukio | Paitasi on pujahtanut ylleni |
| 2000 | Antti Koivumäki | Iltapäivällä tulee mieleen lahoavia puistoja |
| 2001 | Arto Lappi | Ei perhonen siivistään tiedä |
| 2002 | Ville Sutinen | Purut ja paperit |
| 2003 | Teija Kortelainen | Elä katto taakses |
| 2004 | Jukka Nikki | Kuuma huuma karkkipussista |
| 2005 | Lea Poikela | Ovia ja avaimia |
| 2006 | Maija-Liisa Nyman | Vieraskirja |
| 2007 | Susanna Taivalsalmi | Pieni verenkuva |
| 2008 | Lauri Hinkkanen | Kirje Mihail Gorbatshoville |
| 2009 | Tony Laine | Mäyräkoirakulkuetta odotellessa |
| 2010 | Rea Tiirola-Tyni | Silti kirkas |
| 2011 | Anna Elina Isoaro | Puolen mantereen kerhossa |
| 2012 | Aulis U. Lehtinen | Painaja |
| 2013 | Pirkko Soininen | Murretut päivät |
| 2014 | Mirkka Mattheiszen | Kuvittele reuna |
| 2015 | Raisa Jäntti | Läpilyöntikipu |
| 2016 | Riikka Ulanto | Vedelmiä |
| 2017 | Jarmo Kervinen | Punainen, tähdetön |
| 2018 | Annariitta Linjama | Kädet, joiden kautta olen kulkenut |
| 2019 | Ilkka Tahvanainen | Putkista ja virtauksista |
| 2020 | Hanna Syrjämäki | Kaikukatve |
| 2021 | Sari Ouni-Gröndahl | Keinussa naukuvat kesän linnut |
| 2022 | Markus Ilkka Eronen | Varjo kulkee naurusi läpi |
| 2023 | Pyry Qvick | Aurica – Kootut teokset |
| 2024 | Anniina Louhivuori | Päivä jona Mary hirtetään |
Ranskanluppakani

| Ranskanluppakani |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa::  Ranska
Muita nimityksiä::  Ranskanluppa
Ulkonäkö ja terveys
Turkki::  melko tiheä, pitkä ja karkea
Väritys::  kaikki värit
Silmät::  turkin värin mukaan
Paino::  yli 5,5 kg
Elinikä::  3-5 v
Rotumääritelmä
Ranskanluppakani eli Ranskanluppa on suurin luppakorvainen kanirotu. Luonteeltaan se on seurallinen ja sosiaalinen eläin. Se kuuluu jättirotuihin, täysikasvuisen yksilön ihannepaino on yli 5,5 kg. Uroksen ja naaraan välillä ei ole suurta painoeroa, mutta uros on ruumiinrakenteeltaan vielä massiivisempi. Värivaihtoehtoja on useita.
Historia

Ensimmäinen kirjallinen merkintä rodusta on vuodelta 1845 ranskalaisessa kirjassa Le Jardin de Plantes.[lähde? ]  Ranskanluppa kehitettiin lihakaniksi. Myös lemmikkikanina ranskanluppa on ihanteellinen, sillä se on luonteeltaan melko rauhallinen ja kykenee sitomaan vankan luottamussuhteen ihmisiin.
Jättikani ei ole häkkikani, perinteisesti niitä on pidetty tallikaneina.
Lisääntyminen

Ranskanluppa tulee sukukypsäksi hieman pienempiä rotuja myöhemmin, noin 4–5 kuukauden ikäisenä. Mikäli kanilla on tarkoitus teettää poikasia, suositellaan ensimmäistä astutusta tehtäväksi aikaisintaan 9 kuukauden ikäisenä. Vuotta vanhempi ensisynnyttäjä ei enää pysty lantioluiden luutumisen vuoksi synnyttämään normaalisti. Ranskanluppa tekee muiden suurten rotujen tapaan usein hyvinkin suuren poikueen. 7–12 on tavallisin poikasten määrä.
Elinikä

Suurten kanirotujen tapaan ranskanlupat eivät ole kovin pitkäikäisiä. Keskimääräinen elinikä on 3-5 vuotta. Vanhempiakin yksilöitä on tavattu.
Aiheesta muualla

http://www.picanttos.net/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Rönnskärin saariryhmä

Rönnskärin saariryhmä  on osa Merenkurkun saaristoa. Se kuuluu Maalahden kuntaan.
Fäliskäretin saarella on vanha luotsiasema, josta on tehty luontoasema. Saarella pesii paljon lintuja, joiden pesimäaikaan saarella ei saa poistua poluilta. Siellä on myös Pohjanlahden vanhin puinen tunnusmajakka eli pooki. Nykyisin luontoasemalla ei ole henkilökuntaa, mutta luotsiaseman aikana saaristossa on ollut kulkutauteja, sotilaita ja salakuljettajia.
Kasvisto on rehevää ja monipuolista, mikä on yhdistetty siihen, että kallioperä on diabaasia. Kasvistoon kuuluu syyläjuuri, keto-orvokki, mäkikaura, kivikkoalvejuuri ja peltopähkämö. Tulokaslajeja ovat isorantasappi (Centaurium littorale) ja rantaputki (Ligusticum scoticum). Vesilintuja on paljon; huomattava osa Suomen lapasotkista pesii Rönnskärin saaristossa.
Räpäyttäjävaris

| Räpäyttäjävaris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  orru
Kaksiosainen nimi
 Corvus orru  Bonaparte, 1850 
Katso myös
   Räpäyttäjävaris Wikispeciesissä   Räpäyttäjävaris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Räpäyttäjävaris (Corvus orru) eli aiemmalta nimeltään savannivaris on varisten heimoon kuuluva varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää Indonesian kaakkoissaaristoa, osan Papua-Uudesta-Guineasta, sekä Australian länsi-, keski- ja pohjoisosat, mukaan lukien rannikon edustan suuremmat saaret. Lajista tunnetaan kolme alalajia. Charles Lucien Bonaparte kuvaili lajin holotyypin Uuden-Guinean Triton Bayn Lobosta vuonna 1850.
Räsymatto

Lähikuva räsymatoista.
Yhdysvaltalainen nainen tekee kangaspuilla räsymattoa.
Räsymatto tai riepumatto on matto, joka valmistetaan pujottelemalla puuvilla- tai trikookangassuikaleita tavallisesti puuvillaisten loimilankojen välistä. Niitä on perinteisesti kudottu käyttäen kudemateriaalina mahdollisesti vanhoista käyttötekstiileistä leikattua trikoo- tai kangaskudetta. 1960–1970-lukujen Suomessa mattokuteiksi käytettiin myös muovipusseista leikattuja suikaleita.
Suomessa räsymatot tulivat käyttöön saleihin ja kamareihin 1800-luvulla, joskin talonpoikaiskodeissa ne olivat tuolloin vielä harvinaisia. Ehkä 1800–1900-luvun vaihteessa tai 1900-luvun alussa yleiseksi tuli koristella koti räsymatoilla juhlien ajaksi. Myöhemmin räsymatot jäivät pysyvämmäksi osaksi kodin sisustusta.
Richard Cregan

| Richard Cregan> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. toukokuuta 1960 (ikä 64)
Kansalaisuus:   Irlanti
Richard Cregan (s. 5. toukokuuta 1960) on irlantilainen Sotši Autodromin Formula 1 -radan toimitusjohtaja. Aiemmin hän toimi Yas Marina Circuitin radan toimitusjohtajana vuodet 2009–2013. Cregan toimi myös Toyotan Formula 1 -tallin managerina ja operatiivisena johtana vuosina 2002–2008.
Joulukuussa 2013 Cregan nimettiin Sotši Autodromin radan toimitusjohtajaksi.
Hänen poikansa Robert Cregan on moottoriurheilija.
Ranskanravuri

| Ranskanravuri |
| --- | --- |

Tyyppi::  lämminverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Ranska
Polveutuminen::  normandianhevonen, hunter, norfolk roadster, englannintäysiverinen
Rodun syntyaika::  1800-luku
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  ravuri
Tärkeimmät alueet::  Eurooppa
Ominaisuudet
Korkeus::  165—175 cm
Värit::  ruunikko, rautias
Ranskanravuri (myös ranskalainen ravihevonen, ranskaksi Trotteur Français) on Ranskasta kotoisin oleva ravihevosrotu.
Ominaisuudet

Ranskanravuria ei ole varsinaisesti jalostettu rakenteen perusteella - juoksunopeutta ei suosittu sen kustannuksella.selvennä Siinä sivussa rodulle on kehittynyt ominaiseksi työhevosesi-isien perusominaisuuksia, kuten karkearakenteisuus, mutta samalla siitä löytyy jalojakin piirteitä. Se on myös perinyt esi-isiltään sitkeyden, armottoman kestävyyden ja kiltin luonteen.
Sallitut värit ovat ranskanravurilla yksiväriset: rautiaat ja ruunikot ovat yleisimpiä, kimot erittäin harvinaisia. Ranskanravureilla on usein myös valkoisia merkkejä. Säkäkorkeus vaihtelee 165 cm ja 175 cm välillä. Ranskalaiset arvostavat hevosessa kokoa, jota tarvitaan montéssa, joten harva rodun siitosori on alle 160 cm korkea.
Käyttö

Ranskanravuri on jalostettu pelkästään ravuriksi, mutta sitä on käytetty myös ranskalaisten ratsuhevosten jalostukseen, ja ranskalaisista puoliverioreista 2 % onkin ravurisukuisia. Ranskanravurit ovat erityisen suosittuja montéssa eli raviratsastuksessa, jossa hevoselta vaaditaan sekä kokoa että kestävyyttä. Varsinkin Ranskan ulkopuolella puhtaita ranskanravureita näkee vähän: jonkin verran ranskanravuria kuitenkin on monen eurooppalaisen huippuravurin, kuten Varennen, suvussa.
Historia

Noin vuonna 1836 normandialaiset vaunuhevoskasvattajat päättivät valtionsiittolan tukemana ryhtyä kasvattamaan omaa ravurirotua — olihan amerikkalaisillakin jo omansa. Jalostustyön pohjaksi valittiin omat normannitammat, joilla oli ratsasteltu metsissä ja ajeltu markkinoille. Näitä tammoja risteytettiin ranskalaisten mielenkiinnon herättäneiden englantilaisten hunter-hevosten kanssa. Young Rattler -niminen hunter löytyy jokaisen ranskanravurin sukutaulusta. Kevyt hunter paransi pikkuhiljaa raskasta normandianhevosta, joka vielä myöhemmin kehittyi parhaimmilleen englannintäysiveriristeytysten ansiosta.
Rodusta tuli hyvin suosittu. Jalostuksen seuraava ongelma oli löytää enemmän ravurityyppinen rotu: kevyt ja tottunut vetämään vaunuja. Ranskalaiset löysivätkin englantilaisen norfolk roadsterin, joka oli hyväravinen vaunuhevonen. Norfolkia käytettiinkin niin paljon, että nykyisellä ranskanravurilla on norfolk roadsterin rakenne. Tärkein jalostukseen käytetty norfolk-ori oli Norfolk Phenomenon ja englannintäysveriori vastaavasti The Heir of Linne. Näistä polveutuvat viisi varsinaista kantaoria Lavater, James Watt, Pheaton, Cherbourg ja tärkein[lähde? ], Fuschia. Myöhemmin normannitammoja risteytettiin amerikkalaisilla ja kreivi Orlovin venäläisillä ravihevosilla. Näiden risteytysten seurauksena syntyneet hevoset olivat useimmiten kimoja, mikä muuten oli rodussa harvinainen väri. Rodun alun perin kehittäneet normandialaiset epäsivät kuitenkin näiltä risteytyksiltä osallistumisen kilpailuihin, joiden perusteella siitokseen soveltuvat eläimet valittiin. Toiseen maailmansotaan saakka kantakirjaan hyväksyttiin ainoastaan hevoset, joiden kilometriaika oli korkeintaan 1 minuutti 42 sekuntia. Vuonna 1942 kantakirja suljettiin hevosilta, joiden vanhemmat eivät olleet rekisteröityjä.
Vähitellen raviurheilu levisi muuallekin Eurooppaan, ja ranskanravureita vietiin paljon Ranskan ulkopuolelle. Samaan aikaan Ranskaan tuotiin amerikanravureita, joita käytettiin jonkin verran rodun jalostukseen. Muiden rotujen risteyttäminen ranskalaiseen ravihevoseen kuitenkin väheni, kun kantakirja suljettiin 1937. Kantakirja ehti olla avoin vain 15 vuotta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ranskanravuri Wikimedia Commonsissa
Ranskanravuri Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Retorinen kysymys

Retorinen kysymys tarkoittaa interrogatiivi- eli kysymysmuotoista lausumaa, joka esitetään keskustelun tehokeinona eli retoriikkana ja johon odotetaan lähinnä samanmielisyyden osoitusta eikä niinkään vastausta.
Esimerkkejä

”Lasketko leikkiä?”
”Etkö parempaa keksinyt?”
”Oletko sinä vähän tyhmä?”
”Kukapa ei haluaisi kaunista kotia!”
”Ihanko tosi?”
”Onko toimittaja itse jo lopettanut vaimonsa hakkaamisen?”
"Olenko ainut, joka..."
Käyttö

Koska retoriseen kysymykseen ei odoteta varsinaista vastausta, sitä käytetään yleensä puheteknisenä keinona, jolla pysäytetään asian käsittely. Tyypillisesti retorinen kysymys tuo esille ongelman tai aiheen: Kukapa ei haluaisi kaunista kotia. Sitä aletaan sitten selvittää, esimerkiksi millainen koti on kaunis ja miten kodin kauneus saadaan aikaan. Retorisen kysymyksen avulla käsiteltävän asian merkitys korostuu. Se pysäyttää asian käsittelyn ja kuulijat alkavat miettiä, mutta kertoja ”vastaakin” itse ryhtymällä varsinaisesti käsittelemään asiaa. Retorisen kysymyksen esittäjän pitää kuitenkin monesti viestiä vielä erikseen eleillä, ilmeillä tai äänenpainollaan, ettei hän odotakaan kuulijoilta vastausta. Väitteeksi tai kysymykseksi tulkittuna retorinen kysymys voi silti saada kuulijat miettimisen sijasta puuttumaan asiaan: Oletko itse vähän tyhmä? Yksi retoristen kysymysten käytön pääperiaatteista on, ettei niitä pidä esittää liikaa, jotta ne eivät menetä tehoaan.