stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Compass
Marmarican taistelu/Taistelu leireistä

Operaation alku tunnetaan Britanniassa taisteluna leireistä ja Italiassa Marmarican taisteluna. Italialaisten nimi tulee rannikkotasangon nimestä ja brittien käyttämä nimi italialaisten Sidi Barranin ympäristön linnoitetuista leireistä, joita olivat Sofafi, Nibeiwa, Tummars ja Maktila.
Kenraalimajuri Richard O’Connorin läntisen aavikon joukot engl. Western Desert Force), johon kuuluivat 7. panssaridivisioona ja Intian 4. jalkaväkidivisioona täydennettynä 16. jalkaväkiprikaatilla, eteni 7.–8. joulukuuta välisenä yönä kaikkiaan runsaat sata kilometriä. Kuninkaalliset ilmavoimat hyökkäsivät Italian ilmavoimien hallussa olleille lentokentille tuhoten tai vaurioittaen 29 lentokonetta. Selby Force, joka koostui 1 800 prikaatinkenraali A. R. Selbyn alaisuudessa toimivasta sotilaasta, eteni Matruhista kuvaten panssariprikaatia ja ollen 9. joulukuuta Maktilan koillispuolella. Samanaikaisesti monitori HMS Terror ja tykkivene HMS Aphis tulittivat Maktilan leiriä ja tykkivene HMS Ladybird Sidi Barrania.
Italian ilmavoimien tiedustelukone havaitsi iltapäivällä 8. joulukuuta kohti Maktilaa ja Nibeiwaa etenevät joukot. Lentäjä ilmoitti havainnoistaan Benghazissa olleelle esikunnalle, mutta italialaisjoukkojen komentaja kenraali Maletti ei uskonut saamaansa tietoa.
Aamulla 9. joulukuuta Italian 10. armeijan joukot oli sijoitettu siten, että:
Maktilassa 1. libyalainen jalkaväkidivisioona
Tummarissa 2. libyalainen jalkaväkidivisioona
Nibiewassa Malettin ryhmä
Sidi Barranissa 4. mustapaitadivisioona ”3. tammikuuta” sekä libyalaisen armeijakunnan esikunta
Sofafissa 63. jalkaväkidivisioona ”Cirene” sekä XXI armeijakunnan esikunta
Buq Bugissa 64. jalkaväkidivisioona ”Catanzaro”
Sollumissa ja Halfaian solassa 2. mustapaitadivisioona ”28. lokakuuta” sekä XXIII armeijakunnan esikunta
Sidi Omarissa 62. jalkaväkidivisioona ”Marmarica”
Italialaisjoukkojen komentaja eli 10. armeijan komentaja kenraali Mario Berti oli hyökkäyksen alkaessa sairauslomalla, joten joukkoja komensi kenraali Italo Gariboldi. Gariboldi esikuntineen sekä 1. mustapaitadivisioona ”23. maaliskuuta” olivat Bardiassa.
Marmarican taistelu/Taistelu leireistä > Nibeiwa

Malettin ryhmän miehittämä Nibeiwan linnoitettu leiri joutui 9. joulukuuta aamulla kello viisi alkaen kenttätykistön maaliksi. Hajanaista tulitusta kesti lähes kaksi tuntia ja kello seitsemän aloitti divisioonan tykistö tulen kohdistamisen ja viisitoista minuuttia myöhemmin se aloitti varsinaisen tykistökeskityksen. Tykistön tulen turvin eteni 11. intialainen prikaati panssarirykmentin 7. pataljoonan tukemana pohjoisesta kohti leiriä. Leiri oli vallattu puoleen yhdeksään mennessä kiivaan taistelun jälkeen. Kenraali Maletti oli saanut surmansa ja leiristä oli saatu noin 2 000 sotavankia. Hyökkääjien tappioina oli kahdeksan upseeria ja 48 miestä. 4. intialaisen divisioonan komentaja kenraalimajuri Noel Beresford-Peirse määräsi 5. intialaisen prikaatin etenemään tykistön kanssa kohti Tummarin leirejä.
Marmarican taistelu/Taistelu leireistä > Tummarit

Panssarivaunujen tankkaamisen ja tunnin kestäneen tulivalmistelun jälkeen aloitettiin hyökkäys Tummarin läntiseen leiriin kello 13.50. Joukot hyökkäsivät tankkien jäljessä koillisesta kohti leiriä. Vastus oli kuitenkin Nibeiwaa lujempi, mutta leiri oli vallattu kello 1600 mennessä lukuun ottamatta sen luoteisnurkkaa. Panssarivaunut siirrettiin pehmittämään Tummarin itäistä leiriä, joka saatiin pääosin vallattua pimeään mennessä.
Saman aikaisesti oli sivustaa suojannut 7. panssaridivisioonan 4. prikaati edennyt Azziziyaan, jossa ollut 400 miehinen italialaisvaruskunta antautui. Husaarirykmentin 7. pataljoona työntyi eteenpäin katkaistakseen Sidi Barranista Buq Buqiin johtavan tien ja saman rykmentin 11. pataljoona tiedustelu vielä edemmäs länteen. Panssaridivisioonan 7. prikaati pidettiin edelleen reservissä.
Marmarican taistelu/Taistelu leireistä > Maktila

Tietämättömänä Tummarin tilanteesta Selby ei lähettänyt joukkojaan sulkemaan Maktilasta länteen johtanutta tietä. Yön kuluessa 1. libyalainen divisioona pakeni siten ansasta.
Marmarican taistelu/Taistelu leireistä > Sidi Barrani

16. prikaati otti 10. joulukuuta rintamavastuun 4. intialaiselta divisioonalta, joka siirtyi reserviksi. Osa 11. intialaisesta prikaatista siirrettiin kuorma-auto kuljetuksin lähemmäs Sidi Barrania. Edetessään joukot kärsivät jonkin verran tappioita, mutta tykistön ja panssarijoukkojen tuki mahdollisti etenemisen aina eteläiselle ja lounaiselle Sidi Barranista lähtevälle tielle kello 13 mennessä. Kello 16 divisioonan tykistön ja panssareiden tukiessa aloitettiin hyökkäys kaupunkiin. Yön laskeutuessa kaupunki saatiin haltuun ja kahden libyalaisen ja 4. mustapaita divisioonan jäännökset jäivät ansaan 16. prikaatin ja Selbyn osaston väliin. Seuraavana päivänä Selbyn joukot muutamien tankkien tukemana hyökkäsivät ja siten varmistivat 1. libyalaisen divisioonan antautumisen. Iltaan mennessä 4. mustapaita divisioona lopetti vastarinnan.
Marmarican taistelu/Taistelu leireistä > Buq buq

Buq Buq oli vesivarantoineen suunnitellun hyökkäyksen päämäärä. 7. panssariprikaati sai määräyksen 11. joulukuuta vapauttaa 4. panssariprikaatin Buq buqissa, joka sen tuli puhdistaa vihollisista. Alueelta saatiin runsaasti sotasaalista sekä vankeja.
Marmarican taistelu/Taistelu leireistä > Sofafi

7. tukiryhmän lähettämä partio totesi 11. joulukuuta Rabian tyhjäksi. Italian Cirene divisioona oli vetäytynyt Rabiasta ja Sofafista edellisen yön aikana. Käsky 4. panssariprikaatille katkaista italialaisten pakotie länteen oli saapunut liian myöhään ja vetäytyneet italialaisjoukot liittyivät Halfyassa oleviin maan miehiinsä.
Saavutukset ja joukkojen täydennykset

Seuranneiden päivien aikana 4. ja 7. panssariprikaati pyrkivät raivokkaasti eteenpäin. Joukot kärsivät huollon puutteesta, jota lisäsi lukuisat sotavangit ja vaikea maasto. Rantatiellä kohti länttä vaeltavat Sidi Barranista ja Buq buqista pakenevat italialaiset muodostivat loistavan maalin rannikon edustalla oleville tykkiveneille, jotka tulittivat Sollumia sekä 10. että 11. joulukuuta. 12. joulukuuta ainoat italialaisten hallussa olevat alueet Egyptissä olivat Sollumin sisäänajotiet ja Sidi Omarin ympäristö.
Etenemisen aikana oli tuhottu tai vallattu 73 italialaista panssarivaunua ja 237 tykistöasetta ja sen lisäksi noin 38 300 italialaista ja libyalaista sotilasta oli saanut surmansa tai joutunut sotavankeuteen. Britit liittolaisineen olivat kärsineet ainoastaan 700 miehen tappiot. Joukot etenivät täydennysten jälkeen kohti länttä pitkin Via della Vittoriaa, kulkivat Halfayan solan lävitse sekä valtasivat jälleen Fort Capuzzon.
O’Connor tahtoi jatkaa etenemistä länteen haluten edetä ainakin Benghaziin. Kenraali Wavell antoi kuitenkin 11. joulukuuta määräyksen siirtää 4. intialainen divisioona itään, jossa sen tuli valmistautua hyökkäämään Italian Itä-Afrikkaan. Australian 6. divisioona korvasi 14. joulukuuta intialaiset, mutta sotakokemusta omaavien joukkojen korvaaminen taistelukokemusta omaamattomille ja vajaasti varustetuilla joukoilla ei mahdollistanut etenemisen jatkamista.
Etenemisen jatkaminen

Kaksi panssariprikaatia ja 7. panssaridivisioonan tukiryhmä jatkoivat etenemistä tukenaan 16. jalkaväkiprikaati, jota ei oltu siirretty itään. Sollum ja Halfya vallattiin 15. joulukuuta mennessä, jolloin Egypti oli vapautettu italialaisista joukoista. Panssaridivisioona keskitettiin Bardian lounaispuolelle odottamaan Australian 6. divisioonan saapumista, jonka jälkeen aloitettaisiin hyökkäys Bardiaan.
Etenemisen jatkaminen > Bardia

Kenraaliluutnantti Annibale Bergonzolin komentama Bardian ympäristöön kaivautunut Italian XXIII armeijakunta oli rintamavastuussa italialaisten peräännyttyä etenevien brittien tieltä Egyptistä ja Sidi Barranista. Bergonzolin valmistautuessa pysäyttämään etenevät britit Graziani aloitti Tobrukin ja Dernan välisten siirtokuntien evakuoinnin. Graziani määräsi 23. joulukuuta kenraali Giuseppe Telleran ottamaan komentoonsa 10. armeijan.
Bardiassa ympäristöineen oli noin 10 000 italialaista sotilasta, kun mukaan lasketaan alueelle vetäytyneiden 62. jalkaväkidivisioona Marmarican, 62. jalkaväkidivisioona Cirenen, 1. mustapaitadivisioona 23. maaliskuuta sekä 2. mustapaitadivisioona 28. lokakuuta jäänteet. Nämä joukot puolustivat 29 kilometriä pitkää puolustuslinjaa, jossa oli valmistellut panssariesteet, piikkilankaesteet sekä kaksin kertaiset pesäkelinjat. Liikkuvana reservinä joukoilla oli tusina keskiraskaita panssarivaunuja sekä hieman yli sata L3 tankettia. Bergonzolilla oli lisäksi käytössään 64. jalkaväkidivisioona Cantaron jäänteet sekä jonkin verran linnoitusjoukkoja. Suurimpana puutteena oli ainoastaan kuukauden vesivarannot.
O'Connor jatkoi hyökkäystä joukkojen uudelleen järjestelyn päätyttyä, minkä aikana se samalla nimettiin XIII armeijakunnaksi. Kenraali Mackayn 6. australialainen divisioona hyökkäsi 3. tammikuuta 1941 Bardiaan. Sen 16. prikaati aloitti hyökkäyksen aamunkoitteessa tiedustelun heikoimmaksi määrittämässä paikassa. Pioneerit räjäyttivät piikkilankaesteet ja täyttivät kaivannot, minkä jälkeen 23 7RTR:n Matilda II panssarivaunun tukemana jalkaväki tunkeutui puolustuksen läpi. Hyökkääjät saivat nopeasti 8 000 sotavankia.
17. prikaati laajensi sisääntunkeutumista edeten kohti etelää aina niin kutsuttuun poikkilinjaan saakka. Seuraavana päivänä 16. prikaati valtasi Bardian, jolloin italialaisosasto jaettiin kahtia. Etenevät joukot ottivat tuhansia sotavankeja. Hyökkäyksen kolmantena päivänä 19. prikaati eteni kohti etelää tykistön ja kuuden Matilda vaunun tukemana, mikä mahdollisti samalla 17. prikaatin etenemisen jatkamisen. Italialaisten hallussa pitämä linnoituksen eteläinen kärki saatiin vallattua. Saman aikaisesti pohjoinen kärki antautui 16. prikaatille.
Hyökkäyksen kuluessa otettiin kaikkiaan 36 000 sotavankia. Italialaisten komentaja Bergonzoli pääsi pakoon ja hän saapui Tobrukiin juuri ennen via Balbiaa edennyttä brittiarmeijaa.
Etenemisen jatkaminen > Derna

Italian pääesikunta loi erikoispanssariprikaatin (ital. Brigata Corazzato Speciale, BCS), johon kuului 55 kappaletta M13/40 panssarivaunuja, tykistöä ja sen tukena oli erityisesti panssarintorjuntaan kykenevää jalkaväkeä ja pioneereja. Joukko siirrettiin Pohjois-Afrikkaan vähän yli kuukaudessa komentajansa kenraali Valentino Bambinin komennossa. Yhtymän vaunut oli varustettu 47 millimetrin tykeillä, jotka kykenivät tuhoamaan brittien kevyet ja cruiser-vaunut. Italialaisten vaunuista ainoastaan komentovaunuissa oli radio ja viestintä tapahtui lipuin.
Yhtymän panssariosasto oli koottu 131. panssaridivisioona Cenaturon 3. ja 5. pataljoonasta ja sen käytössä piti olla ainakin 120 vaunua. Näistä kuitenkin 82 tarvitsi Pohjois-Afrikan ilmaston vaatiman kymmenen päivää kestävän huollon ja ne piti varastoida siksi aikaa Benghaziin.
Tobrukin kukistuttua Egyptiin sijoitettujen joukkojen esikunta lakkautettiin, minkä jälkeen O’Connor raportoi suoraan Wavellille Lähi-idän alueen esikuntaan. O'Connorin alainen Australian 6. divisioona jatkoi hyökkäystä kohti Dernaa ja 7. panssaridivisioona lähetettiin Jebel Akhdar vuoriston eteläpuolitse kohti Mekhiliä. 4. panssariprikaati kohtasi 24. tammikuuta italialaisyksikön panssariosaston Dernan ja Mekhilin välisellä reitillä. Yhteenotossa tuhoutui yhdeksän italialaista vaunua ja kuusi kevyttä ja yksi cruiser tyyppinen brittivaunu.
Australialaisten 11. pataljoona sai seuraavana päivänä Dernan lentokentällä kosketuksen italialaisten jalkaväkeen. Eteneminen oli hidasta italialaisten sitkeän vastarinnan vuoksi. Derna-Giovanni Bertan alueella oli asemissa 60. jalkaväkidivisioona Sabratha sekä BCS:n jalkaväkiosastoja. Hyökkääjät saivat haltuunsa ainoastaan Dernan Wadi alueen. Voimakas italialaisosaston tekemä vastaisku löi takaisin australialaisten pataljoonan 27. tammikuuta ja samana päivänä joutui 6. ratsuväkirykmentti tuliylläkköön, jossa kolme miestä jäi italialaisten vangeiksi.
Australialaisten muiden joukkojen eteneminen uhkasi jättää alueella olevat italialaiset saarroksiin ja ne vetäytyivät seuraavana päivänä. Dernan kaupunki jäi liittoutuneiden käsiin jo 26. tammikuuta. Käydyissä taisteluissa sai surmansa ainakin 15 australialaista ja italialaiset menettivät suuren osan 60. divisioonastaan.
Etenemisen jatkaminen > Taistelu keitaasta

Wavellin etenemisen pysäytti everstiluutnantti Castagnan komentama noin 800 italialaisen ja 1 200 siirtomaasotilaan varuskunta Giarabubissa, joka on lähes 260 kilometriä Bardiasta etelään ja lähes sata kilometriä Egyptin rajalta länteen sijaitseva keidas. Vaikka siirtomaasotilaat antautuivat italialaiset joukot jatkoivat vastarintaa aina puoleen väliin maaliskuuta saakka. Varuskunnan huolto hoidettiin lentokuljetuksin ja sitä valvova Australian 6. divisioonan yksikkö ei ollut tarpeeksi vahva hyökätäkseen.
Maaliskuun lopulla keidas tuli vallata, jotta australialaiset voitaisiin lähettää divisioonansa mukana Kreikkaan. 9. pataljoona saapui alueelle, minkä jälkeen aloitettiin hyökkäys prikaatinkenraali Woottenin johdolla. Lopullinen hyökkäys aloitettiin 21. maaliskuuta ja noin kahden vuorokauden taistelun jälkeen keidas oli vallattu. Taistelussa australialaisia kaatui 17 ja haavoittui 77. Arviolta 250 italialaista sai surmansa tykkitulessa, ilmaiskuissa sekä lopun käsikähmässä.
Seuraukset

Etenevät joukot saavuttivat 9. helmikuuta El Agheilan, jolloin Churchill määräsi joukot pysähtymään. Samalla annettiin määräys siirtää osa joukoista Kreikkaan.
Kymmenen viikkoa kestäneen operaation aikana oli Italian 10. armeija tuhoutunut. Liittoutuneet olivat edenneet 800 kilometriä länteen, jonka aikana oli tuhottu tai vallattu 400 panssarivaunua ja 1 290 tykistöasetta. Lisäksi oli jäänyt sotavangiksi 130 000 libyalaista ja italialaista sotilasta. Vankien joukossa oli 22 kenraalia. Liittoutuneiden tappiot olivat 494 kaatunutta ja 1 225 haavoittunutta.
Pohjois-Afrikassa oli jäljellä noin 32 000 Kyrenaikaan paennutta italialaista sotilasta sekä Tripolitaniassa ollut Italian 5. armeija neljine divisioonineen: 17. jalkaväkidivisioona Pavia, 25. jalkaväkidivisioona Bologna, 27. jalkaväkidivisioona Brescia ja 55. jalkaväkidivisioona Savona. Osa Tripolitaniaan sijoitetuista joukoista oli nimellisesti motorisoitu, mutta niiden kaluston pääosa oli siirretty tuhoutuneelle 10. armeijalle. Valmistautuakseen vastaanottamaan etenevät liittoutuneiden joukot italialaiset vahvistivat Sirten, Tmed Hassanin ja Bueratin linnoitteita.
Italiasta saapuneiden täydennysten avulla saatiin muodostettua uudelleen Dernan taisteluissa tuhoutunut 60. jalkaväkidivisioona Sabratha, 102. motorisoitudivisioona Trento ja 132. panssaridivisioona Ariete lukuun ottamatta Beda Fommin taistelussa menetettyä kalustoa. Täydennysten saavuttua Tripolitaniaan sijoitettujen joukkojen vahvuus nousi noin 150000 mieheen.
Britannian kuninkaallisen laivaston lentotukialus HMS Illustrious oli 11. tammikuuta vaurioitunut toimintakyvyttömäksi ilmahyökkäyksessä, mikä mahdollisti Rommelin komentaman Saksan Afrikan armeijakunnan joukkojen laivaamisen Tripolitaniaan. Operaatio Sonnenblumen ensimmäinen saattue saapui 11. helmikuuta.
Kenraali Italo Garibaldi korvasi 25. maaliskuuta marsalkka Rodolfo Grazianin, joka oli pyytänyt vapauttamista tehtävästä. Gariboldi korvattiin 19. heinäkuuta, koska hän ei kyennyt yhteistyöhön Rommelin kanssa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Italialaisten hyökkäys Egyptiin ja operaatio Compass
Hyökkäys Bardiaan
Bardian hyökkäyksen toinen vaihe
6 tuuman tykistö ampuu Tobrukiin tammikuussa 1941
Tobrukin hyökkäyksen alku
Tobrukin valtauksen eteneminen
Tobrukin valtaus 22. tammikuuta
Hervannan kirjasto

| Hervannan kirjasto |
| --- | --- |
 Kirjaston sisäänkäynti.
Sijainti:  Hervannan toimintakeskus Insinöörinkatu 38 Hervanta, 33720 Tampere
Koordinaatit:  61°27′01.1″N, 23°50′56.0″E
Tyyppi:  lähikirjasto
Perustettu:  1975
Johtaja:   Marjut Pohjalainen (2008–)  Liisa Hakanen (1977–2007)  Aulikki Plihtari (1975–1977)  
Kotisivut
Hervannan kirjasto on Tampereen Hervannassa sijaitseva Tampereen kaupunginkirjaston toimipiste. Se palvelee erityisesti Hervannan, Hervantajärven, Hallilan, Lukonmäen, Ruskon ja Vuoreksen asukkaita.
Historia

Hervannan kirjasto perustettiin vuonna 1975. Se toimi ensin Ahvenisjärven koulun tiloissa, missä se avattiin 2. syyskuuta 1975. Tilat suunnitteli Arkkitehtitoimisto Harry W. Schreck & kumppanit, ja sisustussuunnittelusta vastasi sisustusarkkitehti Reijo Ojanen. Kirjastolla oli käytössään 301 neliömetrin tilat.
Kirjasto lopetti toimintansa koululla 11. helmikuuta 1989. Seuraavien viikkojen aikana se muutti arkkitehtien Raili ja Reima Pietilän suunnittelemaan Hervannan toimintakeskukseen, jossa se sijaitsee edelleen. Kirjasto sai sieltä lähes kuusi kertaa entistä suuremmat tilat (1 737 m²). Uudet tilat avattiin asiakkaille 7. maaliskuuta 1989.
Kirjastoa laajennettiin keväällä 2004, kun katutasoon vanhojen kirjastotilojen alapuolelle tehtiin lehtilukusali (190 m²) ja tietotori (80 m²). Sisustussuunnittelijana toimi sisustusarkkitehti Eevaliisa Vasko.
Arkkitehtuuri

Arkkitehti Raili Pietilä on sanonut, että kirjastoon on sisällytetty elementtejä arabikulttuurista. Hänen mukaansa kirjastosalin vaaleansininen kattokupoli  muistuttaa beduiiniteltan kattoa. Kirjastossa on myös suihkulähde sekä palmuja ja muita viherkasveja, jotka tuovat mieleen keitaan. Kattoikkunoista tulee tilaan paljon luonnonvaloa.
Kirjaston kupolissa ja suihkulähteessä on nähty yhtymäkohtia myös antiikin Rooman arkkitehtuuriin. Pietilät aloittivat rakennuksen suunnittelun jouluna 1978 ollessaan Roomassa, missä he tutustuivat Caracallan kylpyläraunioihin. Ne herättivät heissä ihastusta. Caracalla-vaikutteiden on tulkittu näkyvän Hervannan kirjastossa.
Kirjasto on osa julkisten rakennusten kokonaisuutta, jonka Pietilät ovat suunnitelleet niin sanotulle Hervannan keskusakselille. Museovirasto pitää sitä valtakunnallisesti merkittävänä rakennettuna kulttuuriympäristönä. Pietilät ovat suunnitelleet myös Tampereen kaupungin pääkirjaston.
Näkymä kirjaston sisältä.
Henkivakuutusyhtiö Suomi

Keskinäinen Henkivakuutusyhtiö Suomi eli Suomi-yhtiö oli suomalainen henkivakuutusyhtiö, joka toimi vuosina 1890–2017. Vuodesta 2005 alkaen yhtiö oli run off -tilassa eikä myöntänyt lainkaan uusia vakuutuksia. Vuosina 2014–2016 Suomi-yhtiö toteutti kolme merkittävää vakuutuskannan luovutusta siirtäen kaikki vakuutuksensa ja asiakkaansa muille toimijoille. Yhtiö lopetti tämän jälkeen toimintansa vuonna 2017 ja purkautui vuonna 2018 vapaaehtoisen selvitysmenettelyn kautta.
Historia > Suomalaisuusliikkeen eri suuntien kilpailu

Suomi-yhtiö perustettiin fennomania-aatteen hengessä vuonna 1890. Yhtiön perustava yhtiökokous pidettiin 25.1.1890. Yhtiö perustettiin alkupääoman keräämiseksi osakeyhtiön muodossa, mutta jo vuonna 1900 se muutettiin vakuutuksenottajien omistamaksi keskinäiseksi yhtiöksi. Fennomaanisen liikkeen piirissä syntyneen hajaannuksen seurauksena yhtiön jäätyä nuorsuomalaisten haltuun vanhasuomalaiset perustivat vuonna 1910 sen kilpailijaksi Keskinäisen Henkivakuutusyhtiön Salaman.  Myös Salama perustettiin ensin osakeyhtiömuotoisena, mutta sekin muuttui keskinäiseksi yhtiöksi vuonna 1920.
Yhtiöiden kilpailu oli ennen sotia erittäin ankaraa, ja asiaan liittyi myös poliittisia erimielisyyksiä. Ne menettivät kuitenkin sotien jälkeen merkityksensä.  Lopulta yhtiöt aloittivat vuonna 1969 läheisen yhteistoiminnan, jonka aikana valmisteltiin niiden täydellistä yhtymistä. Yhtiöt fuusioituivat vuoden 1971 alussa ja yhtiön nimeksi tuli Keskinäinen Henkivakuutusyhtiö Suomi-Salama (Suomi-Salama).
Historia > Suomi-Salaman aika

Vahinkovakuuttaja Pohjola ja Suomi-Salama sopivat yhteistyöstä loppuvuonna 1974. Tavoitteena oli muodostaa ”vakuutustavaratalo” ja hallinnollisesti synnytettiin yhtiökokonaisuus, josta käytettiin nimeä Pohjola-yhtiöt. Suomi-Salaman henkilökunta muutti yhtiön Lönnrotinkadulla sijainneesta, vuonna 1911 valmistuneesta jugendlinnasta Pohjolan pääkonttoriin Munkkivuoren Lapinmäentielle. Vanhaan pääkonttoriin Lönnrotinkadulle palattiin kuitenkin melko pian.
Vuonna 1987 Suomi-Salama perusti tytäryhtiön, Henkivakuutusosakeyhtiö Salaman, joka alkoi myydä etenkin joustavia yksilöllisiä eläkevakuutuksia. Vuonna 1989 yhtiöiden välistä työnjakoa tarkistettiin siten, että nimensä Salaman perustamisen yhteydessä takaisin Suomi-yhtiöksi muuttanut emo keskittyi yksityistalouksien ja tytär Salama yritysten vakuutuksiin. Sijoitussidonnaiset vakuutukset tulivat Euroopan unionin henkivakuutusdirektiivin myötä Suomessa sallituiksi vuodesta 1994 alkaen ja Suomi-yhtiö toi sijoitussidonnaiset Pohjola Link -vakuutuksensa markkinoille jo heti samana vuonna.
Historia > Irtautuminen Pohjola-ryhmästä

Vuonna 1997 Suomi-yhtiö päätti Salaman osakekannan myynnistä Pohjolalle, ja Salama muuttui kaupan seurauksena 1.7.1997 Henkivakuutusosakeyhtiö Pohjolaksi (Henki-Pohjola). Suomi-yhtiön lopetti uusien vakuutusten myynnin ja siirtyi run off -tilaan. Henkivakuutusliiketoimintaa jatkoi Henki-Pohjola.
Myrskyisten vaiheiden jälkeen Suomi-yhtiö päätti kuitenkin jo vuonna 1999 jatkaa toimintaansa itsenäisenä yhtiönä ja aloitti vakuutusmyynnin uudelleen 1.9.2000. Suomi-yhtiö myös osti vuonna 2001 Henki-Pohjolan osakekannan takaisin itselleen ja nimenmuutoksen seurauksena tytäryhtiön nimeksi tuli Henki-Suomi. Lisäksi Suomi-yhtiö käynnisti henkivakuutusliiketoiminnan ulkomailla ostamalla Pohjolalta tytäryhtiöikseen henkivakuutusyhtiöt Virossa ja Latviassa; Suomi-yhtiö perusti myös itse yhtiön Liettuaan. Näitä yhtiöitä kutsuttiin nimellä Sesam-yhtiöt. Amerikkalaiselta omistajalta ostettiin vuonna 2001 enemmistö puolalaisesta henkivakuutusyhtiöstä, joka sai nimekseen Finlife.
Henki-Suomen koko vakuutuskanta siirrettiin kuitenkin emoyhtiöön vuoden 2003 lopussa ja Henki-Suomi purettiin. Tämän jälkeen jo alkuvuonna 2004 julkistettiin, että Suomi-yhtiö lopettaa uusien vakuutusten myynnin vuoden 2005 alusta ja Pohjola ostaa osan Suomi-yhtiön vakuutuskannasta eli ne vakuutukset, jotka oli otettu kesäkuun 1997 jälkeen. Nämä vakuutukset siirrettiin 1.1.2005 kannanluovutuksella Pohjolan perustamaan uuteen Henkivakuutusosakeyhtiö Pohjolaan. Suomi-yhtiöön jäi run off -tilan alkaessa noin 300 000 vanhaa asiakasta vakuutuksineen sekä ulkomaantoiminnot. Ristiinomistusta purettiin ja Pohjola myi Suomi-yhtiön takuuosuudet Keskinäiselle Eläkevakuutusyhtiölle Ilmariselle (Ilmarinen) ja Ilmarisen takuuosuudet Suomi-yhtiölle.
Suomi-yhtiön jäljellä oleva henkilökunta, kymmenkunta henkilöä muutti yhtiön omistamaan Atlas-taloon Aleksanterinkadulle. Muu henkilöstö siirtyi Henki-Pohjolan palvelukseen vuoden 2005 alusta. Suomi-yhtiö teki pitkäaikaiset ulkoistamissopimukset Pohjolan kanssa vakuutus- ja sijoituskantansa hoitamisesta. Lönnrotinkadun pääkonttori myytiin kansainväliselle kiinteistösijoittajalle. Vuonna 2005 Suomi-yhtiö myös myi kaikki omistamansa Pohjola-osakkeet silloiselle OKO:lle.
Tämän jälkeen Suomi-yhtiö keskittyi vakuutuskantansa hoitamiseen ja yhtiön hallintoa supistettiin suunnitellusti run off -tilan edetessä. Yhtiön hallintoneuvosto lakkautettiin vuonna 2007 ja edustajiston jäsenmäärä aleni vuoden 2012 vaaleissa 75:stä 40:een.