stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Blue lacy
Luonne ja käyttäytyminen

Lacy on peloton, energinen, kovaluonteinen ja työlleen omistautunut. Se on lisäksi älykäs, kiihkeä, aktiivinen ja valpas. Koska se jalostettiin sekä metsästys- että paimenkoiraksi, sillä on voimakas vietti sekä suurriistan metsästämiseen että karjan ohjailuun. Lacy on luontaisesti suojeleva ja voi olla vieraita kohtaan varautunut. Nuorella koiralla voi olla liikaa energiaa ja viettiä ollakseen pienten lasten kanssa. Rotu on helppo kouluttaa, sillä se oppii uudet taidot nopeasti.lähde? Lapsia kohtaan lacy on erittäin ystävällinen ja lempeä.
Lacy on työkoira ja tarvitsee siksi tekemistä. Rodulle erityisen hyvin soveltuvia töitä ovat muun muassa karjan ja siipikarjan paimennus, verijälki (tai haavoittuneen riistan jäljestys), riistan puuhun ajaminen ja villisian metsästys. Näiden perinteisten töiden lisäksi rodulle sopivat myös agilityn kaltaiset urheilulliset lajit, joissa tarvitaan älykkyyttä, innokkuutta, nopeutta ja ketteryyttä. Koiran paimenvaistoa ja koulutettavuutta voidaan arvioida paimennuskokeissa. Paimenvaistoiset lacyt voidaan kouluttaa kilpaileviksi karjakoiriksi. Yhden blue lacyn sanotaan vastaavan viittä cowboytä, joten se on erittäin tehokas karjan ohjailussa. Se kykenee työskentelemään kaikkein pahantuulisimman ja yhteistyöhaluttomimmankin karjan kanssa.
Alkuperä

Lacy nimettiin Lacyn veljesten Frank, George, Erwin ja Harry mukaan, jotka vuonna 1858 muuttivat Kentuckystä Teksasiin ja asettuivat Burnetin piirikuntaan. Kantakoira oli Lacyn perheen mukaan englanninpaimenkoiran (tai kojootin), englanninvinttikoiran ja suden risteytys. Toisen teorian mukaan jalostukseen käytettiin englanninvinttikoiraa, ajokoiraa, karjakoiraa ja kojoottia - Desmond Morriksen mukaan kojoottia kuitenkaan tuskin oikeasti käytettiin, vaan sen sijaan olisi käytetty jonkinlaista villikoiraa. Lisäksi rodun sanotaan olevan sukua catahoulanleopardikoiralle. Veljekset jalostivat koiran luonnollisia paimenvaistoja jotta se voisi paimentaa perheen vapaana kulkevien karjuja.
Noin vuosisadan ajan lacy oli erittäin arvokas apu karjatiloilla, mutta paimennuksen uudistuessa se alkoi nopeasti harvinaistua. Se oli vaarassa kuolla sukupuuttoon. 1970-luvulla H.C. Wilkes aloitti projektin rodun pelastamiseksi ja onnistuikin siinä. Nykyisin sille on olemassa Lacy Game Dog Registry, joka vastaa sen rekisteröinnistä.
15. maaliskuuta 2005 Teksasin osavaltion 79:ssä lainsäädännössä edustaja Joaquin Castro esitti blue lacya Teksasin osavaltiokoiraksi. Teksasin edustajainhuone hyväksyi esityksen numerolla 108 15. maaliskuuta 2005 ja senaatti kymmenen päivää myöhemmin. 18. kesäkuuta samana vuonna kuvernööri Rick Perry allekirjoitti säädöksen, ja blue lacysta tuli Teksasin virallinen osavaltionkoirarotu. Jukka Autio toi ensimmäiset kolme blue lacyä suomeen talvella 2014. Suomessa on myös syntynyt ainakin yksi pentue.
Terveys

Blue lacy on hyvin terve rotu. Koska sitä jalostettiin sukupolvien ajan viljelijöiden ja metsästäjien tarpeiden mukaiseksi, se on tarpeeksi vankka pärjätäkseen vaikeassa maastossa ja vaikeissa työskentelyolosuhteissa. Iho-ongelmia ja ruoka-allergioita voi esiintyä. Diluutioalopeciaa esiintyy harvinaisena.
Aiheesta muualla

National Lacy Dog Association
Lacy Game Dog Registry (Arkistoitu – Internet Archive)
Texas Lacy Game Dog Association
Maria Isabella de Bourbon

| Maria Isabella |
| --- | --- |
 Kuningatar Maria Isabella, Vicente López y Portaña n. 1831
Molempain Sisiliain kuningatar
Valtakausi:  4.1.1825 – 8.11.1830

Syntynyt:  6. heinäkuuta 1789 Madrid
Kuollut:  13. syyskuuta 1848 (ikä 59) Reggia di Portici, Portici, Molempain Sisiliain kuningaskunta
Hautapaikka:  Santa Chiara, Napoli
Puoliso:  Frans I (1802–1830) Franz de Balzo (1839)
Lapset:  12
Koko nimi:  María Isabel Antonia Josefa Ana Teresa Filipina de Borbón y Borbón-Parma
Suku:  Bourbon
Isä:  Kaarle IV (tai Manuel de Godoy)
Äiti:  Maria Luisa
Uskonto:  roomalais-katolinen
Nimikirjoitus:  
María Isabella de Bourbon, esp. María Isabel Antonia Josefa Ana Teresa Filipina de Borbón y Borbón-Parma (6. heinäkuuta 1789 Palacio Real, Madrid, Espanjan kuningaskunta – 13. syyskuuta 1848 Reggia di Porticin palatsi, Portici, Molempain Sisiliain kuningaskunta) oli espanjalainen prinsessa eli infanta ja Calabrian herttuatar, joka oli Molempain Sisiliain kuningaskunnan kuningatar vuosina 1825-1830.
Infanta María Isabel 11-vuotiaana, Francisco de Goya 1800
Suku

María Isabella oli Espanjan kuninkaan Kaarle IV:n ja kuningatar Maria Luisan tytär. Hänellä oli 13 sisarusta, joista vanhin sisar Carlota Joaquina oli Portugalin kuningatar, Maria Luisa (1782–1824) oli Etrurian kuningatar Louis I:n puolisona ja Luccan herttuatar omalla oikeudellaan ja veli oli Espanjan kuningas Ferdinand VII.
Avioliitot

Hän avioitui serkkunsa, tulevan Molempain Sisiliain kuningas Frans I:n kanssa vuonna 1802 ja heillä oli onnellinen avioliitto. Frans kuoli vuonna 1830. Maria Isabella meni poikansa Ferdinand II:n luvalla vuonna 1839 naimisiin luutnantti, kreivi Francesco dal Balzo (de Baux) dei Duchi di Presenzanon (1805–1882) kanssa, joka oli häntä 16 vuotta nuorempi. Liitto jäi lapsettomaksi.
Frank Martin

Frank Martin ja Matti Rautio Martinin Suomen-vierailulla vuonna 1959.
Frank Martin (15. syyskuuta 1890 Geneve, Sveitsi – 21. marraskuuta 1974 Naarden, Alankomaat) oli sveitsiläinen säveltäjä.
Martin syntyi Genevessä vuonna 1890. Hän opetteli soittamaan pianoa ja improvisoimaan ennen koulunkäyntinsä alkua. Myöhemmin Martin opiskeli kahden vuoden ajan matematiikkaa ja fysiikkaa Geneven yliopistossa. Kerrotaan, että Johann Sebastian Bachin Matteus-passion kuuleminen sai nuoren Frank Martinin harkitsemaan muusikon, jopa säveltäjän uraa.
Vuosina 1918–1926 hän asui Zürichissä, Roomassa ja Pariisissa. Vuonna 1946 hän muutti Alankomaihin, jossa hän asui kuolemaansa saakka. Vuosina 1950–1957 Martin toimi Kölnin musiikkikorkeakoulun sävellysluokan johtajana Saksassa. Vuonna 1960 Martin vieraili Helsingissä ja johti pitämässään konsertissa omia sävellyksiään.
Martinin tuotantoon kuuluu muun muassa sinfonia (1945) ja useita konserttoja eri soittimille, kantaatti In terra pax (1943), oratorio Golgatha (1948), orkesterisarja Die vier Elemente (1963), Requiem (1972), kamarimusiikkia sekä oopperat Der Sturm (Myrsky, 1955) William Shakespearen tekstiin ja Monsieur de Pourceaugnac (1962) Molièren tekstiin. Säveltäjänä Martin sulautti yhteen ranskalaisia ja saksalaisia, 1930-luvulta alkaen tonaalisia ja dodekafonisia aineksia.
Marskin Maja

Mannerheimin metsästysmaja
Marskin Maja eli Suomen Marsalkka Mannerheimin Metsästysmaja on nykyinen museo ja ravintola Lopella. Alun perin maja pihapiireineen rakennettiin 14. divisioonan syntymäpäivälahjaksi Mannerheimille vuonna 1942 ja sijaitsi Rukajärvellä.
Marskin majaan kuuluvat kelohongasta rakennettu metsästysmaja, kalamaja ja sauna. Maja rakennettiin jatkosodan aikana vuonna 1942 ja se oli alkujaan kenraalimajuri Erkki Raappanan komentaman 14. divisioonan sotilaiden lahja 75 vuotta täyttävälle ylipäällikölle, marsalkka Mannerheimille. Alkuperäinen sijaintipaikka oli Lieksajärven rannalla Keihäsniemessä Repolassa Suomen miehittämässä Itä-Karjalassa. Majan suunnittelijana toimi arkkitehti, luutnantti Eino Pitkänen. Pitkänen suunnitteli myös majan sisustuksen, tekstiilejä lukuun ottamatta. Maja luovutettiin lahjakirjalla Mannerheimille 5. kesäkuuta 1942.
Jatkosodan lopussa maja purettiin ja sille etsittiin uusi paikka tulevan valtakunnanrajan länsipuolella. Majan alkuperäiset rakentajat pystyttivät rakennuksen uudelleen Punelian rannalle Lopelle touko- ja kesäkuun aikana 1945. Mannerheim saapui ensimmäisen kerran majalle 21. kesäkuuta 1945, jolloin kenraalimajuri Raappana luovutti juhlallisesti majan avaimet sen isännälle. Hoitamiensa tasavallan presidentin tehtävien ja heikentyneen terveytensä vuoksi marsalkka vieraili majalla sen uudessa sijaintipaikassa tiettävästi vain kahdeksan kertaa, viimeisen kerran syyskuussa 1948.
Mannerheim lahjoitti itselleen tarpeettomaksi käyneen majan vuonna 1948 Suomen Metsästäjäliitolle, jolla ei kuitenkaan ollut käyttöä sille. Lopulta neljä upseerijärjestöä perusti yhdessä Marsalkka Mannerheimin metsästysmaja ry -nimisen yhdistyksen, joka hankki majan tontteineen ja kunnosti sen museoksi. Marskin Maja on ollut avoinna yleisölle kesäisin vuodesta 1959 alkaen. Majassa on avokuisti, iso pirtti takkoineen, keittiö, marsalkan makuuhuone sekä huoneet adjutanteille ja läheteille. Majassa oli alun perin turvekatto, joka korvattiin myöhemmin nykyisellä malkakatolla.
Aiheesta muualla

Marskin Maja
Marskin Majan historiasta kertovat sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Marskin Maja (Q11881236)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo, ravintola
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Loppi
katuosoite: Marskintie 216, 12700 Loppi
koordinaatit: 60°43′02″N 24°12′47″E﻿ / ﻿60.7172°N 24.2131°E﻿ / 60.7172; 24.2131
Sumiainen

| Sumiainen> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Äänekoski |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°39′19″N, 026°02′55.5″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Keski-Suomen maakunta
Seutukunta:  Äänekosken seutukunta
Kuntanumero:  770
Hallinnollinen keskus:  Sumiaisten kirkonkylä
Perustettu:  1868
Liitetty:  2007
– liitoskunnat:  Äänekoski Suolahti Sumiainen
– syntynyt kunta:  Äänekoski
Pinta-ala:  308,35 km²   (2006)
– maa:  229,58 km²
– sisävesi:  78,77 km²
Väkiluku:  1 303   (31.12.2006)
– väestötiheys:  5,67 as./km²
Sumiaisten kirkko.
Sumiainen (epävir. ruots. Sumiais) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Keski-Suomessa. Sumiaisten alueen pinta-ala on 308,35 km², josta 78,77 km² vesistöjä.. Sumiainen on Keitelejärven lahtien pirstomaa mäkimaata. Sumiaisten naapurikunnat olivat Konnevesi, Laukaa, Suolahti ja Äänekoski. Aikaisempia naapurikuntia olivat Äänekoskeen liitetyt Äänekosken maalaiskunta ja Konginkangas.
Sumiaisten kirkonkylä sijaitsee Sumiainen- ja Ala-Keitele-järvien välisellä kapealla kannaksella. Taajamasta on venereitti Kuokanjokea pitkin Keiteleen kanavan kautta Päijänteelle sekä Keiteleen ja Neiturin kanavan kautta Konnevedelle. Sumiainen on suosittua kesänviettoseutua.
Äänekosken ja Suolahden kaupungit sekä Sumiaisten kunta yhdistettiin uudeksi Äänekosken kaupungiksi 1.1.2007.
Historiaa

Sumiaisten alueelta on löydetty parikymmentä kivikautista esinettä, mutta jäänteitä kiinteistä asuinpaikoista ei ole tavattu. Ensimmäisiä asukkaita lienevät olleet lappalaiset, joita liikkui Keski-Suomessa 1400-luvun taitteeseen saakka. Etelästä, pääosin Hattulasta ja Pälkäneeltä tulleet eränkävijät pystyttivät Sumiaisten alueelle kalamajoja ja -pirttejä.
Sumiainen-nimi esiintyi ensimmäisen kerran erästä rajariitaa koskeneessa käräjäpöytäkirjassa vuonna 1442. Vuodesta 1561 lähtien Sumiainen kuului tuolloin perustettuun Rautalammin hallintopitäjään. Vuoden 1564 verotusluettelossa Sumiaisten alueelta mainittiin kaksi taloa, ja vuonna 1586 taloja mainittiin kolmetoista ja vuonna 1684 viisitoista. Kun Laukaa erosi Rautalammista ensin kappeliksi vuonna 1593 ja itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1628, suuri osa Sumiaista seurasi mukana. Vuonna 1800 muodostettiin Sumiaisten rukoushuonekunta, johon tuli alueita Laukaan lisäksi Rautalammista, Saarijärvestä ja Viitasaaresta. Sumiaisista tuli kappeliseurakunta vuonna 1842 ja itsenäinen seurakunta virallisesti vuonna 1896, mutta käytännössä vasta 1907.
Sumiaisten ensimmäinen kirkko rakennettiin Ala-Keiteleen ja Sumiainen-järven väliselle kannakselle 1800-luvun alussa. Tämä kirkko purettiin vuonna 1888 ja seuraavana vuonna valmistui arkkitehti Theodor Granstedtin suunnittelema nykyinen kirkko. Erillisenä on vuonna 1851 rakennettu kellotapuli.
Kunnallishallinto alkoi Sumiaisissa vuonna 1868, ja Sumiaisten kunnanvaltuusto muodostettiin uuden kunnallislain nojalla vuonna 1917. Sumiaisten ensimmäinen kansakoulu perustettiin kirkonkylään vuonna 1891, ja seuraavana vuonna aloitti toimintansa kunnankirjasto. Vuonna 1939 pieni osa Suolahdesta siirrettiin Sumiaisiin.
Osa-alueet

Nykyään Sumiainen muodostaa Äänekosken tilastollisessa osa-aluejaossa samannimisen suuralueen, jossa oli 1 202 asukasta vuonna 2013. Suuralue jakautuu kahteen tilastoalueeseen, jotka ovat Sumiaisten kirkonkylä ja Sumiaisten haja-asutusalue. Kirkonkylän tilastoalueeseen kuuluu vain samanniminen pienalue, jossa oli 435 asukasta. Haja-asutusalueen tilastoalue jakautuu kolmeen pienalueeseen: Matilanvirta-Saarikas (300 as.), Rautionmäki (161 as.) ja Vihijärvi-Syvälahti (306 as.).
Kyliä

Haapakylä, Viitakylä, Hämälänkylä, Kirkonkylä, Lohilahti, Matilanniemi, Mäkelänkylä, Pakanaranta, Raikkaus, Rannankylä, Rautionmäki, Saarikas, Sorvapohja, Syvälahti, Taipale, Vihijärvi
Kulttuuria

Valtakunnallista huomiota saavutti 1980-luvulla perustettu Sumiaisten poikamiespankki. Sumiaisissa on järjestetty vuodesta 2003 alkaen Suolirock-festivaalit sekä "Maailman pienin" Rock-tapahtuma. Sumiaisissa järjestetään vuosittain myös kyläpäivä.
Sumiaisten pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla kuivakalakeitto, ohrauunipuuro sekä lanttu- ja naurispuuro.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sumiainen Wikimedia Commonsissa
| n k Keski-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Hankasalmi  Joutsa  Jyväskylä  Jämsä  Kannonkoski  Karstula  Keuruu  Kinnula  Kivijärvi  Konnevesi  Kyyjärvi  Laukaa  Luhanka  Multia  Muurame  Petäjävesi  Pihtipudas  Saarijärvi  Toivakka  Uurainen  Viitasaari  Äänekoski 
Entiset kunnat:  Jyväskylän maalaiskunta  Jämsänkoski  Konginkangas  Korpilahti  Koskenpää  Kuorevesi  Leivonmäki  Längelmäki (osa)  Pihlajavesi  Pylkönmäki  Sumiainen  Suolahti  Säynätsalo  Äänekosken maalaiskunta 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Henning Mankell

| Henning Mankell |
| --- | --- |
 Henning Mankell vuonna 2011
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. helmikuuta 1948 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 5. lokakuuta 2015 (67 vuotta) Göteborg, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  kirjailija, dramaturgi, teatteriohjaaja ym.
Puoliso:  Eva Bergman
Lapset:  Jon Mankell 1980–
Kirjailija
Tuotannon kieli: ruotsi
Tyylilajit:  rikos, trilleri, nuortenkirjallisuus, historiallinen kirjallisuus, yhteiskuntakriittinen kirjallisuus
Aiheesta muualla
www.henningmankell.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Henning Mankell (3. helmikuuta 1948 Tukholma, Ruotsi – 5. lokakuuta 2015 Göteborg, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija. Hän työskenteli myös teatterin parissa. Mankellin kirjoista suosituimpia ja tunnetuimpia ovat Kurt Wallander -rikosromaanit, joista on tehty myös elokuvia.
Mankell kirjoitti paljon romaaneja, näytelmiä ja nuortenkirjoja. Hän kirjoitti muutakin kuin rikosromaaneja, vaikka niistä kirjailija erityisesti tunnetaankin. Mankellin kirjoja on käännetty yli 40 eri kielelle, ja niitä on myyty yli 40 miljoonaa kappaletta.
Poliittinen aktiivisuus

Nuoruudessaan Mankell oli mukana radikaaleissa äärivasemmistolaisissa liikkeissä. Hän osallistui Vietnamin sodan, Portugalin siirtomaasotien ja Etelä-Afrikan apartheid-politiikan vastaiseen toimintaan. 1970-luvulla Mankell asui Norjassa ja oli avioliitossa norjalaisen naisen kanssa, joka oli maolaisen puolueen jäsen. Mankell osallistui aktiivisesti puolueen toimintaan, vaikka ei liittynyt puolueen jäseneksi. Vuonna 2008 ilmestyneessä romaanissaan Kiinalainen Mankell käsittelee perusteellisesti Kiinan historiaa ja länsimaista maolaisliikettä.
Toukokuussa 2010 Mankell oli mukana Ship to Gaza -järjestön Mavi Marmara -avustuslaivassa, joka yritti murtautua Israelin saarron läpi Gazaan. Israelin joukot kuitenkin nousivat alukseen kansainvälisillä vesillä ja surmasivat yhdeksän mielenosoittajaa.
Liiketoimintaa ja hyväntekeväisyyttä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Maailmassa on liikaa ihmisiä, jotka vain istuvat ja katselevat rahakasojensa kasvavan, minun on sitä hyvin vaikea ymmärtää. | ” |
– Henning Mankell. 
Mankell perusti vuonna 2001 yhdessä kustantaja Dan Israelin kanssa kustantamon Leopard förlagin. Kustantamo julkaisee yhteiskunnallista kirjallisuutta, historiateoksia ja kaunokirjallisuutta 10–15 kirjaa vuodessa. Mankell oli sijoittanut omaisuuttaan neljään muuhunkin yritykseen, joissa hän oli myös hallituksen jäsenenä.
Mankell tunnettiin erilaisten hyväntekeväisyysprojektien tukemisesta. Hän muun muassa lahjoitti 15 miljoonaa Ruotsin kruunua (noin 1,5 miljoonaa euroa) SOS-Lapsikylän rakentamiseksi Mosambikiin. Hän lahjoitti puolet tuloistaan. Dan Israel arvelee Mankellin perinnön menevän stipedirahastoihin ja vastaaviin kohteisiin.
Perhe

Henning Mankell oli kolme kertaa naimisissa. Hänellä on yksi biologinen lapsi, vuonna 1980 syntynyt Jon Mankell, joka on työskennellyt elokuvatuottajana. Toisen vaimonsa kolmea poikaa Mankell piti kuin ominaan.
Mankellin viimeinen puoliso oli ohjaaja Eva Bergman, joka on elokuvaohjaaja Ingmar Bergmanin tytär. Mankell vietti paljon aikaa appensa kanssa, joka pyysi häntä kirjoittamaan itsestään. Mankell tekikin käsikirjoituksen Bergmanista kertovaan televisiosarjaan, joka valmistunee lähivuosina.
Palkinnot

Mankell sai kirjoistaan useita palkintoja:
Tähtiin karkaava koira -kirjasta
Deutscher Jugendliteraturpreis -palkinto, 1993
Wallander-kirjasta Kasvoton kuolema
Ruotsin dekkariakatemia – vuoden paras dekkari, 1991
Lasiavain-palkinto – Pohjoismaiden paras dekkari, 1991
Wallander-kirjasta Väärillä jäljillä
Ruotsin dekkariakatemia – vuoden paras dekkari, 1995
Crime Writer's Associationin Kultainen tikari, 1995
Comédia infantile -kirjasta
August-palkintoehdokas, 1996
Sveriges Radio P1:n romaanipalkinto, 1996
Viides nainen -kirjasta
Bokhandels medhjälparföreningen -palkinto Din bok vårt val, 1996
Astrid Lindgren -palkinto, 1996
Vuoden kirjailija SKFT, 1997
Pyryssä nukkuva poika -kirjasta
Expressenin lastenkirjapalkinto Heffaklumpen, 1997
Tulen arvoitus -kirjasta
Berliinin kaupungin palkinto ulkomaiselle kirjailijalle, 1997
Wallander-sarjasta
Kunniakirja, Vuoden johtolanka 1998
Katholischer Kinder- und Jugendbuchpreis, 1999
Resan till världens ände -kirjasta
August-palkinto, 1998
Askeleen jäljessä
Deutscher-Krimi-Preis (ulkomaiset kirjailijat) 2001
Corine-palkinto kirjasta Askeleen jäljessä 2001
Golden Dagger kirjasta Väärillä jäljillä 2001
Piccadilly Circus ligger inte i Kumla -kirjasta
Vuoden kirjailija SKFT, vuoden kirjailija 2002
Tanssinopettajan paluu kirjasta:
Deutscher Bücherpreis in der Kategorie ”Publikumsliebling des Jahres”, 2003
Suvaitsevaisuuspalkinto, Evangelischen Akademie Tutzing 2004
Teokset > Kurt Wallander -sarja

Kasvoton kuolema (Mördare utan ansikte, 1991)
Riian verikoirat (Hundarna i Riga, 1992)
Valkoinen naarasleijona (Den vita lejoninnan, 1993)
Hymyilevä mies (Mannen som log, 1994)
Väärillä jäljillä (Villospår, 1995)
Viides nainen (Den femte kvinnan, 1996)
Askeleen jäljessä (Steget efter, 1997)
Palomuuri (Brandvägg, 1998)
Pyramidi (Pyramiden, 1999)
Haudattu (hollanniksi 2004, ruotsiksi Handen, 2013)
Rauhaton mies (Den orolige mannen, 2009)
Teokset > Linda Wallander -romaani

Ennen routaa (Innan frosten, 2002)
Teokset > Muut rikosromaanit

En seglares död (1981)
Tanssinopettajan paluu (Danslärarens återkomst, 2000)
Savuna ilmaan (Labyrinten, 2000)
Kennedyn aivot (Kennedys hjärna, 2005)
Kiinalainen (Kinesen, 2007)
Teokset > Muut romaanit

Panokset (Bergsprängaren, 1973)
Vettvillingen (1977)
Kadonneiden miesten metsä (Fångvårdskolonin som försvann, 1979)
Dödsbrickan (1980)
Daisy Sisters (Daisy Sisters, 1982)
Isidorin tarina (Sagan om Isidor, 1984)
Leopardin silmä (Leopardens öga, 1990)
Comédia infantil (Comédia infantil, 1995)
Ajan rannalla (Berättelse på tidens strand, 1998)
Tuulten poika (Vindens son, 2000)
Nimeltään Tea-Bag (Tea-Bag, 2001)
Syvyys (Djup, 2004)
Italialaiset kengät (Italienska skor, 2006)
Likainen enkeli (Minnet av en smutsig ängel, 2011)
Ruotsalaiset saappaat (Svenska gummistövlar, 2015)
Teokset > Nuortenromaanit

Sandmålaren (1974)
Tähtiin karkaava koira (Hunden som sprang mot en stjärna, 1990)
Varjot kasvavat hämärässä (Skuggorna växer i skymningen, 1991)
Katten som älskade regn (1992)
Tulen salaisuus (Eldens hemlighet, 1995)
Pyryssä nukkuva poika (Pojken som sov med snö i sin säng, 1996)
Matka maailman ääriin (Resan till världens ende, 1998)
Tulen arvoitus (Eldens gåta, 2001)
Tulen raivo (Eldens vrede, 2005)
Teokset > Muita kirjoja

I sand och i lera (essee -ja artikkelikokoelma, 1999)
Jag dör, men minnet lever (tositarinoihin perustuvia aids-potilaiden elämäkertoja, 2003)
Darwins kapten och andra pjäser (viisi näytelmää: Darwins kapten, Antiloperna, Gatlopp, Mörkertid, Möte om eftermiddagen, kirja julkaistu 2010)
Juoksuhiekka (Kvicksand, muistelmateos, 2014)
Teokset > Näytelmiä

Nöjesparken
Apelsinträdet (1983)
Älskade syster (1983)
Lampedusa
Teokset > Elokuvia ja televisiosarjoja

Mankell on ohjannut ja käsikirjoittanut kuuden minuutin mittaisen lyhytelokuvan Löpet (1981).
Mosambikin katulapsista kertova kirja Comédia infantil on elokuvattu, ja siinä on esiintyjinä muun muassa oikeita mosambikilaisia katulapsia. Elokuvan ensi-ilta oli 1998. Rikosromaanista Tanssinopettajan paluu on tehty kaksiosainen tv-sarja vuonna 2004. Kennedyn aivot (2010) ja Kiinalainen (2011) myös filmattu televisiolle.
Norjalainen neliosainen jännityssarja Seuraaja valmistui 1999. Käsikirjoitus oli Mankellin, mutta Kurt Wallanderia tässä sarjassa ei nähty – sarja tapahtui Mosambikissa. Televisiosarja Labyrinten esitettiin vuonna 2000 Ruotsissa televisiossa, ja sarjasta muokattu romaani ilmestyi samana vuonna (suomennettu nimellä Savuna ilmaan 2010).
Mankell on kirjoittanut yhdessä Jan Guilloun kanssa kahdeksanosaisen rikossarjan Talisman (2003), jossa Wallander on mukana (häntä näyttelee Lennart Jähkel). Mankellin ideoiden pohjalta on myös käsikirjoitettu kaksi Rikospaikalla-elokuvasarjan jaksoa, joissa molemmissa on pääosassa Axel Milbergin esittämä komisario Klaus Borowski.
32-osainen Wallander-sarja (2005–2013) perustuu Mankellin suunnittelemiin juoniin, joiden pohjalta muut ovat tehneet käsikirjoitukset (kaksi perustuu Wallander-kirjoihin). Wallanderia esittää sarjassa Krister Henriksson. Aiemmin kirjojen pohjalta tehdyissä elokuvissa Wallanderin roolissa on Rolf Lassgård.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henning Mankell Wikimedia Commonsissa
Virallinen Mankell-sivu
Mankell-sivu (saksaksi)
Ystad, Kurt Wallanderin kaupunki
Henning Mankell speaks about libraries, Kirjastokaista-video
Henning Mankellin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Sulva

| Sulva Solf> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Mustasaari ja Vaasa |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  63°00′43″N, 021°38′58″E
Lääni:  Vaasan lääni
Maakunta:  Pohjanmaan maakunta
Kuntanumero:  769
Perustettu:  
– emäpitäjä:  Mustasaari
Liitetty:  1973
– kuntiin:  Mustasaari Vaasa
Pinta-ala:   km²   (1.1.1972)
– maa:  156,9 km²
Väkiluku:  2 498   (31.12.1972)
– väestötiheys:  15,83 as./km²
Sulva (ruots. Solf) on Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Sulvan saaristo ja rannikon puoleiset kylät (mm. Sundom) liitettiin 1973 Vaasaan ja itäiset kylät (mm. Sulvan kirkonkylä) Mustasaareen. Sulvan puukirkko on vuodelta 1786. Kirkon suunnitteli Johan Elfström. Sulva muodostettiin Maalahden kappeliseurakunnaksi vuonna 1647 ja se itsenäistyi vuonna 1860. Sulvan seurakunta kuuluu Mustasaaren seurakuntayhtymään ja Porvoon hiippakuntaan.
Sulvan naapurikunnat olivat Laihia, Maalahti, Mustasaari, Raippaluoto ja Vaasa.
Sulvan vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1968.