stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kimmoisuusaste
Kimmoisuusasteen arvot eri väleillä

Kimmoisuusaste e on tavallisesti positiivinen reaaliluku 0:n ja 1:n välillä. Sen eri arvot luonnehtivat törmäystä seuraavati:
e = 0: Kyseessä on täysin kimmoton törmäys, jonka jälkeen kappaleet jäävät kiinni toisiinsa eli niiden nopeus ja samalla liike-energia toistensa suhteen on nolla. Liike-energia muuttuu kokonaisuudessaan lämmöksi tai kuluu kappaleiden muodonmuutoksen edellyttämään työhön.
0 < e < 1: Kyseessä on tavanomainen kimmoton törmäys, jossa osa vain osa liike-energiasta muuttuu lämmöksi tai kuluu kappaleiden muodonmuutoksiin. Kappaleet eivät jää kiinni toisiinsa, mutta niiden nopeus toistensa suhteen on törmäyksen jälkeen pienempi kuin ennen sitä.
e = 1: Kyseessä on täysin kimmoinen törmäys, jossa liike-energiaa ei menetetä. Törmäyksen jälkeen kappaleet etääntyvät toisistaan yhtä suurella nopeudella toistensa suhteen kuin ne sitä ennen lähestyvät toisiaan.
e < 0: Nollaa pienempi kimmoisuusaste kuvaa törmäystä, jossa kappaleiden liike toistensa suhteen on törmäyksen jälkeen samansuuntainen kuin sitä ennen. Tämä merkitsee, että toinen kappaleista pääsee toisen läpi jäämättä siihen täysin kiinni. Liikemäärä siirtyy vain osittain kappaleelta toiselle. Esimerkkinä voidaan ajatella pientä, tiheää kappaletta, joka kulkee suuren, vähemmän tiheän kappaleen läpi, esimerkiksi ampuma-aseen luotia, joka kulkee maalitaulun läpi tehden siihen reiän tai vuotavan padon läpi syöksyvää aaltoa.
e > 1: Tämä kuvaa törmäystä, jossa energiaa vapautuu. Esimerkiksi kahden nitroselluloosakuulan törmätessä toisiinsa ne räjähtävät tärmäyksen hetkellää.  Nykyisin tiedetään, että tietyissä erikoistapauksissa vinojen törmäysten kimmoisuusaste voi ilman räjähdystäkin olla suurempi kuin yksi. Tällaiset ilmiöt johtuvat kitkan aiheuttamista muutoksista kimmonneiden kappaleiden liikenergiaa. Jäykän systeemin täydellisessä räjähdyksessä kimmoisuusaste voi olla jopa ääretön.
Tarkemmin tutkittaessa osoittautuu, että jokaisessa törmäyksessä, jolla 0 < e ≤ 1, voidaan erottaa kaksi vaihetta. Ensimmäisessä vaiheessa kappaleissa tapahtuu muodonmuutoksia, joiden aikana niiden suhteellinen nopeus pienenee nollaan. Tällöin kappaleiden liike-energia muuttuu kimmovoimia vastaan tehdyn työn vaikutuksesta potentiaalienergiaksi ja, elleivät ne ole konservatiivisia, osittain lämmöksi. Jälkimmäisen vaiheen aikana muodonmuutokset yleensä ainakin osittain palautuvat, ja ellei törmäys ole täysin kimmoton, potentiaalienergia muuttuu ainakin osittain takaisin liike-energiaksi. Ensimmäisen vaiheen päättyessä on hetki, jolloin kimmosessakin törmäyksessä kappaleiden nopeus toistensa suhteen on nolla. Silloin niiden tilapäinen, palautuva muodonmuutos on maksimissaan, ja voidaan sanoa, että sillä hetkellä kimmoisuusaste e on hetkellisesti nolla.
Kappalepari

Kimmoisuusaste ei ole yksittäisen kappaleen, vaan kahden kappaleen muodostaman systeemin eli parin ominaisuus. Jos sama kappale törmää kahteen eri kappaleeseen, kummallakin törmäyksellä voi olla hyvin erisuuri kimmoisuusaste. Kun kappaletta kuvaillaan ilmoittamalla sen muiden ominaisuuksien ohella myös törmäysaste, ikään kuin se olisi kappaleen sisäinen ominaisuus, tarkoitetaan kimmoisuusastetta kappaleen törmätessä toiseen samanlaiseen kappaleeseen tai jäykkään seinään.
Täysin jäykkiä seiniä ei todellisuudessa ole olemassa, mutta sellaista voidaan approksimoida teräsesteellä tutkittaessa sellaisten pallojen kimmoisuusastetta, joiden kimmomoduuli on paljon pienempi kuin teräksen.
Kappalepari > Yhteys energian ja liikemäärän säilymiseen

Yksiulotteisen törmäyksen kaksi perusperiaatetta ovat energian säilyminen (kimmoisessa törmäyksessä liike-energian säilyminen) ja liikemäärän säilyminen. Näistä kahdesta voidaan johtaa kolmas yhtälö, edellä esitetty restituutioyhtälö. Törmäyksiä koskevien probleemojen ratkaisemiseen riittää mitkä tahansa kaksi näistä kolmesta. Restituutioyhtälön etuna on, että se toisinaan tarjoaa helpomman lähestymistavan probleemaan.
Olkoot  m_{1} ja  m_{2} kappaleiden 1 ja 2 massat ja  u_{1} ja  u_{2} niiden nopeudet ennen törmäystä. Käytetään niiden nopeuksille törmäyksen jälkeen merkintöjä  v_{1} ja  v_{2}.  Saadaan:
Ensimmäisestä yhtälöstä saadaan:
ja toisesta:
Jakolaskun jälkeen:
Tämä on restituutioyhtälö, ja kimmoisuusaste eli restituutiokerroin on 1, mikä vastaa täysin kimmoista törmäystä.
Kappalepari > Urheiluvälineet

Kimmoisuusasteen käsite tuli suurelle yleisölle tai ainakin golfin pelaajille tutuksi, kun golfvälineiden valmistajat alkoivat tehdä ohutpintaisia, taipuisia mailoja, joissa esiintyy niin sanottu trampoliini-imiö: energiaa varastoituu mailoihin siten, että niillä lyötäessä pallo lentää entistä pitemmälle. Johtava yhdysvaltalainen golfjärjestö USGA on ryhtynyt testaamaan mailoja kimmoisuusasteen määrittämiseksi ja asettanut ylärajan 0.83:een. Huhtikuussa 2006 Steven J. Quintavalla sai asiasta laadituksi yksityiskohtaisemman selostuksen (nro RB/co42006-01), joka käsittelee viittä ammattigolfaajien eniten käyttämiin kuuluvaa pallotyyppiä. Raportissa kiinnitetään erityistä huomiota kimmoisuusasteseen. Keinotekoisten polymeerien eli muovien luonteesta johtuu, että niihin kohdistuva rasitus ja jännitys ei ole newtonilainen, toisin kuin muun muassa fluideilla ja myös metalleilla olisi asian laita. Tämän vuoksi kimmoisuusaste riippuu myös lyöntinopeudesta ja pienenee nopeuden kasvaessa. USGA on selvästi ilmoittanut, että mitään lisäetua saada nostamalla lyöntinopeus yli 90 mailiin tunnissa. Raportin mukaan kimmoisuusaste on 0,845 lyöntinopeuden ollessa 90 mailia tunnissa, mutta se pienenee arvoon 0,797 lyöntinopeuden noustessa 130 mailiin tunnissa. Edellä mainuttu trampoliini-ilmiö osoittaa tämän selvästi, sillä se pienentää törmäykseen liittyvää jännitystä ja näin ollen "pidentää" törmäyksen kestoa.
Erään artikkelin mukaan kaikilla tennismailoilla kimmoisuusaste on normaalisti 0,85, joskin jänteiden kireys ja kehyksen jäykkyys voivat saada aikaan poikkeamia.
Pöytätenniksen sääntöjen mukaan käytettävän pöydän on oltava sellainen, että pöytätennispallo kimpoaa noin 23 cm:n korkeuteen, kun se pudotetaan pöydälle 30 cm:n korkeudesta. Tämä merkitsee, että pallon ja pöydän välisen törmäyksen kimmoisuusasteen on oltava välillä 0,89...0,92. Kun nahkainen koripallo putoaa linoleumilla päällystetylle kovalle betonilattialle, törmäyksen kimmoisuusaste on noin 0,81..0,85.
Yhtälöt

Kahden kappaleen, A ja B yksiulotteisessa törmäyksessä kimmoisuusaste saadaan yhtälöstä
Vaikka kimmoisuusaste e: itsessään ei suoraan riipukaan kappaleiden massoista, on huomattava, että nopeudet törmäyksen jälkeen riippuvat myös niiden massoista. Jäykkien kappaleiden kaksi- ja kolmiulotteisissa törmäyksissä käytetyt nopeudet ovat niiden nopeuksien niiden yhteiseen tangenttitasoon nähden kohtisuorat komponentit, toisin sanoen törmäyssuoran suuntaiset komponentit.
Kun kappale kimpoaa kiinteästä esteestä, e saadaan sen nopeuden suhteena, joka kappaleella törmäyksen jälkeen, siihen nopeuteen, joka sillä oli ennen törmäystä:
Tapauksissa, joissa kitka voidaan jättää huomioon ottamatta ja kappale pudotetaan levosta vaakasuoralle pinnalle, tämä on yhtäpitävää seuraavien kanssa:
Kimmoisuusaste voidaan käsittää mitaksi sille, kuinka suurelta osaltaan mekaaninen energia säilyy, kun kappale kimpoaa pinnalta. Siinä tapauksessa, että kappale kimpoaa paikoillaan pysyvästä kohteesta, gravitaatiopotentiaalienergian PE muutos itse törmäyksen aikana on käytännössä nolla, ja näin ollen e liittyy siihen, kuinka suuri kappaleen liike-energia on törmäyksen jälkeen verrattuna siihen, kuinka suuri se oli ennen törmäystä:
Jos kitkavoimat voidaan jättää huomioon ottamatta (kuten on laita lähes kaikissa opiskelijalaboratorioissa, joissa asiaa kokeillaan) ja kappale pudotetaan levosta vaakasuoralle pinnalle, voidaan yhtä hyvin vertailla kappaleen potentiaalienergiaa lähtötilanteessa (pudotuskorkeudella) ja sillä hetkellä, jolloin se kimmottuaan on korkeimmillaan (kimpoamiskorkeudella). Tässä tapauksessa kappaleen liike-energia on nolla sekä lähtötilanteessaan että sen ollessa törmäyksen jälkeen korkeimmillaan, ja näin ollen:
Nopeudet törmäyksen jälkeen

Kimmoisia törmäyksiä koskevia yhtälöt voidaan muuntaa niin, että niissä otetaan huomioon kimmoisuusaste, jolloin niitä voidaan soveltaa myös kimmottomiin törmäyksiin.
missä
Nopeudet törmäyksen jälkeen > Johto

Edellä esitetyt yhtälöt voidaan johtaa ratkaisemalla analyyttisesti yhtälöryhmä, joka voidaan muodostaa kimmoisuusasteen määritelmän ja kaikissa törmäyksissä pätevän liikemäärän säilymislain avulla. Käyttämällä edellä esitettyjä merkintöjä, joissa  u tarkoittaa nopeuksia ennen törmäystä ja  v nopeuksia törmäyksen jälkeen, saadaan:
Ratkaisemalla ensimmäisestä, liikemäärän säilymistä kuvaavasta yhtälöstä  v_{\text{a}} ja jälkimmäisestä, kimmoisuusasteen määritelmää esittävästä yhtälöstä  v_{\text{b}} saadaan:
Korvataan tämän jälkeen va:lle saadussa lausekkeessa vb sille johdetulla lausekkeella saadaan edelleen:
Vastaavalla tavalla voidaan johtaa lauseke myös  v_{\text{b}}:lle.
Nopeudet törmäyksen jälkeen > Kimmoisuusasteen riippuvuus kappaleen muodosta ja törmäyksen suunnasta

Kun törmäävien kappaleiden liikesuunta ei ole niiden painopisteiden kautta kulkevan suoran suuntainen tai niiden kosketuspinta ei ole kohtisuorassa niiden liikkeeseen nähden, osa siitä energiasta, joka suorassa ja keskeisessä törmäyksessä palautuisi niiden etenemisliikkeen liike-energiaksi, kuluu kitkan vuoksi tai saa kappaleet pyörimään muuttuen niiden pyörimisliikkeen energiaksi. Sen sijaan värähdyksistä tai syntyvästä äänestä johtuvat energiahäviöt ovat yleensä merkityksettömän pieniä.
Nopeudet törmäyksen jälkeen > Eri materiaalien törmäykset ja käytännölliset mittaukset

Kun pehmeä kappale törmää kovempaan kappaleeseen, suurin osa niiden törmäystä edeltäneestä liike-energiasta varastoituu pehmeään kappaleeseen. Törmäyksen kimmoisuusaste riippuu siitä, missä määrin pehmeä kappale kykenee varastoimaan energiaa puristuessaan kokoon ilman, että se muuttuu lämmöksi tai kuluu palautumattomaan, plastiseen muodonmuutokseen.  Niinpä kumipallo kimpoaa betonipinnalta voimakkaammin, suuremmalla kimmoisuusasteella kuin lasikuula, mutta vaakasuoralta lasipinnalta lasikuula kimpoaa paljon korkeammalle kuin kumipallo kumiselta vaakasuoralta pinnalta, koska jälkimmäisessä tapauksessa osa energiasta muuttuu lämmöksi kumin puristuessa kokoon. Jos kumipallo ja lasikuula törmäävät toisiinsa, kimmoisuusaste riippuu yksinomaan kumista. Tästä syystä kun jollekin materiaalille määritetään kimmoisuusaste eikä käytettävissä ole toista samasta aineesta tehtyä esinettä, se on törmäytettävä johonkin paljon kovempaan materiaaliin.
Koska mikään materiaali ei ole täysin jäykkää, kovilla materiaaleilla kuten metalleilla ja keraameilla on teoreettisesti määritetyt kimmoisuusasteet, jotka pätevät kahden samanlaisen kuulan törmäyksissä. KÄytännössä ne voidaan käyttää kahden pallon Newtonin kehdon avulla, mutta se on hidasta.
Leebin kovuuskoe on ainoa yleisesti käytetty koe materiaalien kimmoisuusasteen määrittämiseksi. Siinä volframikarbidista, joka on yksi kaikkein kovimmista saatavissa olevista aineista, valmistettu kuula pudotetaan testattavan materiaalin pintaan. Kokeen tuloksena ilmoitettu luku on yleensä tuhat kertaa kimmoisuusaste. Tulokseen kuitenkin vaikuttavat myös pudotettavan kappaleen muoto ja törmäysnopeus, minkä vuoksi sillä ei saada kokeesta riippumatonta objektiivista kimmoisuusastetta.
Kirjava nauha

"Mutta katsokaapa tätä." Holmes näyttää Watsonille ja neiti Stonerille maitovatia. Sidney Pagetin alkuperäiskuvitusta novelliin.
Kirjava nauha (myös Pilkullinen nauha, engl. The Adventure of the Speckled Band) on Arthur Conan Doylen kirjoittama Sherlock Holmes -novelli. Se ilmestyi ensimmäisen kerran Strand Magazine -lehdessä helmikuussa 1892 Sidney Pagetin kuvittamana. Doyle itse pitää sitä parhaimpana Holmes-tarinanaan.
Suomeksi novelli ilmestyi ensimmäisen kerran 1893 novellikokoelmassa Ystäwäni yksityissalapoliisin seikkailuja ja 1896 novellikokoelmassa Ystävämme salapoliisin seikkailuja.
Juoni

Neiti Stoner saapuu Sherlock Holmesin luokse hakemaan apua. Hänen nuori siskonsa kuoli vuosia sitten kuultuaan vihellyksen huoneessaan. Nyt neiti Stoner joutui remontin takia muuttamaan siskonsa vanhaan huoneeseen. Edellisenä yönä hänkin kuuli vihellyksen ja peloissaan kääntyi Holmesin puoleen.
Holmes saapuu paikalle. Talossa asuu vain palvelijoita ja neiti Stonerin äkäinen isäpuoli, joka ajaa Holmesin tiehensä. Holmes kuitenkin palaa salaa ja asettuu nukkumaan asiakkaansa huoneeseen odotellen murhaajan saapumista. Aikaa kuluu. Samassa Holmes huomaa jotain ja iskee sitä kävelykepillään. Iskun kohde on murhaaja, koulutettu käärme, joka liikkuu talon ilmanvaihtokanavien kautta. Pillillä sitä taas kutsuttiin takaisin tapporetkeltään, mikäli käärme epäonnistui. Holmesin rynnätessä toiseen huoneeseen on jo liian myöhäistä. Käärmeen omistaja ja lähettäjä, isäpuoli, makaa kuolleena. Kepiniskusta suuttunut käärme on surmannut hänet.
Sovitukset > Teatteri

Doyle kirjoitti ja tuotti novelliin perustuvan näytelmän. Sen ensi-ilta oli 4. kesäkuuta 1910 Lontoon Adelphi-teatterissa. Sherlock Holmesia esitti H. A. Saintsbury. Näytelmän alkuperäinen nimi on The Stonor Case, ja se poikkeaa muutamissa yksityiskohdissa novellista, esimerkiksi joidenkin henkilöiden nimet on muutettu.
Sovitukset > Elokuva

Novellin ensimmäinen elokuvasovitus on brittiläis-ranskalainen lyhyt mykkäelokuva The Speckled Band 1912. Sen on ohjannut Georges Tréville, joka myös näyttelee Holmesia. Elokuva ei tiettävästi ole säilynyt.
George W. Ridgwell on ohjannut Britanniassa 1923 lyhyen mykkäelokuvan The Speckled Band. Sherlock Holmesia esittää Eille Norwood. Elokuvan kohtalosta ei ole tietoa, ja todennäköisesti se on kadonnut.
Ensimmäinen novellin pohjalta tehty äänielokuva on brittiläinen The Speckled Band 1931. Sen on ohjannut Jack Raymond ja käsikirjoituksen on tehnyt W. P. Lipscomb. Holmesia esittää Ramond Massey.
Sovitukset > Televisio

Novellin pohjalta on 1949 muokattu yhdysvaltalaisen televisiosarjan Your Show Time jakso The Adventure of the Speckled Band. Sen on ohjannut Sobey Martin ja Holmesia esittää Alan Napier.
Sherlock Holmesin seikkailut -televisiosarjaan se sovitettiin 1984. Sen on ohjannut John Bruce ja käsikirjoituksen tehnyt Jeremy Paul. Pääosissa ovat Jeremy Brett Sherlock Holmesina ja David Burke tohtori Watsonina.
Suomennokset

Novellin suomennokset ovat ilmestyneet seuraavissa kokoelmissa:
Nimellä ”Kirjava nauha”
Ystäwäni yksityissalapoliisin seikkailuja. Suomennos. Auralehden Oy, 1893 (Aura-lehdessä nurkkanovelleina julkaistu kokoelma).
Ystäwämme salapoliisin seikkailuja. Suomennos. Wickstrand'in kp., 1896.
Sherlock Holmesin seikkailut II. Sininen kiiltokivi.. Suomentanut O. E. J. [=Juurikorpi] WSOY, 1933
Sherlock Holmesin seikkailut osa 1. O. E. Juurikorven uudistettu suomennos. WSOY, 1957
Kirjava nauha sekä muita kertomuksia. Suomennos. Viihdeviikarit, 1981
Nimellä ”Täplikäs otsavyö”
Sherlock Holmes'in seikkailut. Suomentanut Matti Pennanen. Yrjö Weilin, 1904
Täplikäs otsavyö. Suomentanut Matti Pennanen. Kevyttä lukemista numero 1. Yrjö Weilin, 1907 (sisältää vain tämän novellin)
Täplikäs otsavyö. Suomennos. Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1918
Nimellä ”Pilkullinen nauha”
Sherlock Holmes: Kootut kertomukset. Suomentanut Jaakko Anhava. Teos, 2010
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kirjava nauha Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Kirjava nauha on Wikiaineistossa
Lisää luettavaa aiheesta The Adventure of the Speckled Band on Wikiaineistossa
Kirjava nauha Jyränkö-lehden suomennoksena Jatkokertomuksia-blogissa
Sidney Pagetin kuvitusta novelliin
The Speckled Band (1923) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Speckled Band (1931) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Adventure of the Speckled Band (1949) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Adventures of Sherlock Holmes: The Speckled Band (1984) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kisakallion seisake

Kisakallion seisake oli rautatieliikennepaikka Perniössä. Seisake palveli sen viereistä Kisakallion tanssilavaa. Seisake avattiin vuonna 1961 ja se oli käytössä vuosittain vain tanssikautena toukokuusta syyskuuhun. Junien säännölliset pysähdykset päättyivät Kisakallion seisakkeella vuonna 1967, mutta liikennepaikka lakkautettiin virallisesti vasta 1973. Rantarata ei kulje enää vanhan seisakkeen kohdalta radan kulkiessa nykyään Märjänmäen rautatietunnelin kautta.
Kittilän vaakuna

Kittilän vaakuna
Kittilän vaakuna on Kittilän kunnan tunnus. Vaakunan aihe, jossa kaarilakio viittaa lumihuippuisiin tuntureihin, kuvaa Lapin luontoa.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä kävelevä ahma ja yläpuolella kaarilakio, kaikki mustaa, paitsi ahman varukset punaiset.” Vaakunan on suunnitellut Einari Junttila, ja Kittilän kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 1. heinäkuuta 1963. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 26. marraskuuta samana vuonna.
Kirkholman taistelu

Kirkholman taistelu oli Kaarle IX:n johtamien ruotsalaisten ja Jan Karol Chodkiewiczin johtamien puolalaisten joukkojen välillä käyty taistelu Kirkholmassa Liivinmaalla, eli nykyisen Salaspilsin lähistöllä Latviassa 27. syyskuuta 1605. Taistelu liittyi Ruotsin kuninkaan ja Puola-Liettuan kuningas Sigismund III Vaasan väliseen sotaan. Puolalainen ratsuväki vei voiton huomattavasti suuremmasta ruotsalaisesta armeijasta, joka kärsi suuret tappiot.
Tausta

Kirkholman taistelu käytiin Ruotsin–Puolan sodan aikana. Vanha-Liivinmaa oli luhistunut ja ulkovallat kilpailivat sen jaosta keskenään. 1500-luvun lopulla Venäjä oli pelattu kisasta ulos ja jäljellä olivat Ruotsi ja Puola. Ruotsi ja Puola olivat saaneet yhteisen kuninkaan, kun Sigismund III Vaasa nousi Ruotsin kuninkaaksi vuonna 1592. Hänet oli valittu vuonna 1587 myös Puolan kuninkaaksi. Katolilainen kuningas herätti vastustusta Ruotsissa ja puolalaisia vastustamaan nousi Sigismundin setä Kaarle-herttua. Kaarle kukisti ensin puolalaiset Ruotsissa ja Suomessa, jonka jälkeen taistelut siirtyivät Liivinmaalle. Vuonna 1604 kuninkaan arvon käytön aloittanut Kaarle IX nousi maihin Baltian eteläosissa kesällä 1605. Ruotsalaisten tarkoituksena oli vallata puolalaisten hallussaan pitämä Riian kaupunki.
Taistelu

Ruotsalaiset saapuivat taistelupaikalle puolitoista vuorokautta kestäneen sateessa tehdyn marssin jälkeen. Riian edustalla Kirkholmassa eli nykyisessä Salaspilsissä Latviassa he ottivat edulliset asemat ja aamulla 27. syyskuuta Kaarle antoi käskyn ryhtyä hyökkäykseen. Kaarlen armeijaan kuului 11 000 sotilasta. Puolalaisia oli vain 3 500. Puolalaiset teeskentelivät vetäytyvänsä, jolloin ruotsalaiset etenivät epäedullisempaan tasaiseen maastoon, joka suosi Puolan valiojoukkoihin kuuluneita ns. siivekkäitä husaareja ja heidän tukenaan olleita tataareja. Puolalaisen ratsuväen hyökkäystä johti hetmanni Jan Karol Chodkiewicz ja rynnäkkö mursi ruotsalaisen jalkaväen puolustuksen. Ruotsalaiset kärsivät suuret tappiot ja kääntyivät pakoon. Kaarle-herttua menetti hevosensa ja sai iskun päähänsä. Liivinmaalainen Henrik Wrede sai kuitenkin pelastettua hänet luovuttamalla herttualle oman ratsunsa ja saaden itse surmansa.
Seuraukset

Ruotsalaiset menettivät taistelussa noin 9 000 miestä kaatuneina, kun taas puolalaisten tappiot jäivät vain noin 100 mieheen.
Kaarle syytti tappiosta ruotsalaisten sotilaiden pelkuruutta. Tappio herätti myös huomiota Ruotsin armeijan vanhanaikaiseen aseistukseen ja huonoon koulutukseen. Myöhemmin Kaarlen poika Kustaa II Aadolf johtikin myöhemmin kokonaan uudenlaista ruotsalaista armeijaa uusine aseineen ja taktiikoineen.
Puolassa Sigismund sai puolestaan onnittelut voittonsa johdosta muun muassa paavilta, Turkin sulttaanilta ja Persian šaahilta. Vuonna 1609 puolalaiset olivat vallanneet ruotsalaisten hallussa olleet Viljandin ja Pärnun, jolloin he hallitsivat koko Liivinmaata. Osapuolet solmivat lopulta aselevon vuonna 1611, mutta ruotsalaiset valtasivat Liivinmaan vuonna 1611 kuolleen Kaarlen pojan Kustaa II Aadolfin valtakaudella.
Aiheesta muualla

Pohjan jääkärikilta (Arkistoitu – Internet Archive)
Kartta joukkojen asemista ennen puolalaisen ratsuväen hyökkäystä.
Taistelun muistomerkki Salaspilsissa.
Kitbuqa

Kitbuqa (myös Ked-Buqa tai Ketbugha, k. 1260) oli naimanien heimoon kuulunut mongolikomentaja, joka sai surmansa Egyptiä hallinneita mamelukkeja vastaan käydyssä Ain Jalutin taistelussa vuonna 1260.
Elämäkerta

Kitbuqa oli virkamies naiman-heimosta, joka vuonna 1252 lähetettiin valtaamaan assasiinien (ismailiittien lahko) hallitsemaa Girdkuhin linnoitusta ja muita assasiinien hallussaan pitämiä tukikohtia Quhistanissa nykyisessä Iranissa. Kitbuqan johtamat 5 000 miestä hyökkäsivät useita linnoituksia vastaan toukokuun 1253 ja marraskuun 1254 välillä, mutta heidän ei onnistunut valalta piirittämäänsä Girdkuhia ja lopullinen voitto assasiineista jäi saavuttamatta. Hülegü-kaanin johtaessa alueelle suuremman mongoliarmeijan toukokuussa 1256 Kitbuqa hävitti ismailittien Tunin kaupungin Qayenin ja Tabasin välillä, edeten tämän jälkeen Hülegün armeijan vasemman siiven muodostaen ismailiittien sydänmaille Elbursvuoristoon syys-marraskuussa 1256. Kitbuqa jatkoi Hülegün vasemman siiven komentamista Hülegün hyökätessä kohti Bagdadia. Kitbuqa hävitti vihollisen tukikohtia Khūzestānissa ja Luristanissa, ennen kuin joukot yhdistyivät Bagdadissa.
Hülegü jatkoi edelleen hyökkäystään kohti Syyriaa ja Kitbuqa toimi takajoukkona komennossaan 10 000 mongolia, sekä 500 armenialaista ja georgialaista sotilasta. Damaskos antautui 14. huhtikuuta 1260 ja Kitbuqa jatkoi linnoitusten kukistamista Libanonin ja Jordanian alueilla. Uskonnoltaan Kitbuqa oli kristitty ja hän tuki valloitettujen alueiden kristittyjen etuja. 3. syyskuuta 1260 Kitbuqa johti mongoleja Egyptin sulttaani Qutuzia vastaan Ain Jalutin taistelussa. Vihollisarmeijaa pienempää joukkoa johtanut Kitbuqa ei suostunut perääntymään, vaan jäi taistelun hävittyään vangiksi ja teloitettiin. Qutuz eteni Libanoniin, jossa vangeiksi jäi myös osa Kitbuqan perheestä. Kitbuqan uhmakkuutta ihaillut Hülegü palkitsi sittemmin Kitbuqan hengissä selvinneet sukulaiset.
Kita-ankeriaat

| Kita-ankeriaat |
| --- | --- |
 Monognathus-suvun laji
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahmattiankeriaskalat Saccopharyngiformes
Heimo::  Kita-ankeriaat  Monognathidae  Trewavas, 1937
Katso myös
   Kita-ankeriaat Wikispeciesissä   Kita-ankeriaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kita-ankeriaat (Monognathidae) on syvissä vesissä elävä ahmattiankeriaskaloihin kuuluva heimo.
Lajit ja anatomia

Kita-ankeriaisiin kuuluu 15 lajia yhdessä suvussa, muun muassa melakita-ankerias (Monognathus ahlstromi). Lajit ovat erikoisen näköisiä, ja suurin tunnettu yksilö oli noin 16 cm pitkä, yleensä ne jäävät alle 10 cm pitkiksi. Kita-ankeriaat ovat pitkulaisia kaloja, joiden ainutlaatuinen piirre on yläleuan täydellinen puuttuminen. Aikuisella koiraalla myös alaleuka on hyvin alkeellinen. Kita on lajeilla suuri ja alaleuassa on useita pieniä hampaita, yksi hampaista on muita pidempi ja yhteydessä myrkkyrauhaseen. Kita-ankeriailla ei ole vatsa- eikä rintaeviä ja selkä- ja peräevissä ei ole ruotoja. Silmä on hyvin pieni.
Levinneisyys ja elintavat

Kita-ankeriaita tavataan Atlantin ja Tyynenmeren alueilta. Ne ovat syvän veden kaloja, ja kiinniotetut on saatu 2 000–5 400 metrin syvyydestä. Kita-ankeriaiden käyttäytymisestä ei tiedetä paljoa. Niiden ravintoa ovat pääasiassa äyriäiset, ja ne käyttävät myrkkyhammastaan saalinsa lamauttamiseen. Saalis voi olla kalan kokoon nähden suhteellisen suurikokoinen suuren kidan ansiosta. Koiraat eivät todennäköisesti syö enää aikuisina ja kuolevat lisääntymisen jälkeen, ja lisääntymiskumppaninsa ne löytävät todennäköisesti feromonijälkien perusteella.