stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Magnus Enckell
Elämäkerta

Enckellin nuoruudentöiden värimaailma oli niukka ja askeettinen: harmaata, mustaa ja ruskeaa. Esimerkiksi Tampereen tuomiokirkon alttarimaalaus Ylösnousemus ja askeettinen, nuorta poikaa kuvaava Herääminen ovat tältä ajalta. Ylösnousemus on Enckellin ainoa fresko. Seurakuntalaiset arvostivat sitä heti sen valmistumisesta lähtien.
Vuoden 1909 jälkeen Enckell oli kuin toinen maalari: värien runsaus ja pointillismia lähestyvä ”puhtaan paletin” käyttö ovat Septem-ryhmän ja muun muassa Alfred Finchin vaikutusta.
Enckell lienee ollut homoseksuaali, mutta hänellä oli poika, Jorgen Magnus Enckell (1903–1989), jonka äiti oli Anna Emilia Holmlund.
Enckell osti vuonna 1920 Villa Eka-huvilan Ellan de la Chapellelta, jonka perhe oli ollut hänelle tuttu jo kouluajoista.
Enckell kuoli näyttelymatkalla Tukholmassa keuhkokuumeeseen, ja hänet on haudattu Husulan hautausmaalle Haminaan.
Haminan kaupunki ilmoitti Enckellin 150-vuotissyntymäpäivänä 9. marraskuuta 2020, että hänelle asennetaan Raatihuoneenkadun Tähtikadulle oma tähti.  Tähti paljastettiin 10. syyskuuta 2021.
Suurnäyttely

Ateneumissa oli tarkoitus järjestää syksystä 2020 kevääseen 2021 kestävä suuri näyttely Enckellin tuotannosta viiden vuosikymmenen ajalta; maalauksista, piirustuksista, luonnoskirjoista ja valokuvista. Koronaviruspandemian takia näyttely oli kuitenkin avoinna vain kuukauden. Suurnäyttely oli uudelleen esillä Tampereen taidemuseossa 2. lokakuuta 2021 – 31. tammikuuta 2022.
Teoksia

Lepäävä poika, 1892
Poika ja kallo, 1893
Herääminen, 1894
Palkinnot

II palkinto dukaattikilpailussa 1895
Hopeamitali Pariisin maailmannäyttelyssä 1900
I palkinto valtion henkilömaalauskilpailussa 1902
I palkinto Turun Tuomiokirkon lasimaalauskilpailussa 1924
Kirjallisuutta

Kalha, Harri: Tapaus Magnus Enckell. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 978-951-74-6769-8.
Selkokari, Hanne (toim.): Magnus Enckell.  Helsinki:  Ateneumin taidemuseo, 2020.  ISBN 978-952-737-116-9
Tihinen, Juha-Heikki: ”Enckell, Magnus (1870–1925)”, Suomen kansallisbiografia, osa 2, s. 572–574.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-443-6  / Teoksen verkkoversio.
Tihinen, Juha-Heikki: Halun häilyvät rajat: Magnus Enckellin teosten maskuliinisuuksien ja feminiinisyyksien representaatioista ja itsen luomisesta. Naistutkimus, 2008, 21. vsk, nro 2.  Helsinki:  Suomen naistutkimuksen seura.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Magnus Enckell taiteilijamatrikkelissa
Magnus Enckell Kansallisgallerian kokoelmissa
Suurnäyttely Ateneumissa 23.10.2020–14.2.2021.
Enckell, Magnus hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  Europeana  IdRef
Martti Arkko

Martti Arkko (s. 6. elokuuta 1939 Viipuri) on suomalainen Mikkelissä asuva kuvittaja, graafikko ja taidemaalari. Arkko on kuvittanut useita luonto- ja eräkirjoja, suunnitellut kirjojen kansia, ulkoasuja sekä piirtänyt ja maalannut eräaiheisia tauluja ja muotokuvia. Hän on tehnyt erityisesti luontoaiheisia töitä. Piirtämisen hän aloitti jo nuorena eläinkuvilla, joista varsinkin kissa ja kettu olivat mieliaiheita. Hän on kuvittanut muun muassa Olli Aulion toimittamat kirjat Vapaa-ajan kalastaja ja Suuri Retkeilykirja, joissa on yli 3 000 yksittäistä ja ainutlaatuista piirroskuvaa. Vapaa-ajan kalastaja -kirjasta otettiin useita painoksia. Se käännettiin myös venäjäksi, ja käännös toimitettiin silloiseen Neuvostoliittoon yhtenä isona toimituseränä. Survival- ja luontoharrastusten innoittamana Arkko kuvitti useita alan teoksia. Myös useissa 1970–2000 lukujen erä- ja kalastuslehdissä sekä kokoomateoksissa (Eränkävijä ja Erämaailma) on ollut Arkon kuvituksia.
Teoksia

Martti Arkon kokonaan kuvittamia teoksia:
Vapaa-ajan kalastaja, K. J. Gummerus Oy 1978, ISBN 9512016184
Eräpolku, Otava Oy 1982, ISBN 951-1-06938-1
Vanhat hyvät erätaidot, Ajatus kustannus Oy 1997, ISBN 9519440569
Hirvi vai muu, Arma Fennica Oy 1993 , ISBN 951-96205-5-9
Hirvikämpän huumoria, Arma Fennica Oy 2013, ISBN 978-952-5687-20-0
Kalamiesten kaskuja, Arma Fennica Oy 2013, ISBN 978-952-5687-24-8
Suuri Retkeilykirja, Gummerus Oy 1990,ISBN 951-20-2666-X
Lallin pidot, Edita Publishing 2001, ISBN 9789513731069
Yrttiopas - Luonnonkasvit ravintona, Suomen matkailuliitto ry 1986, ISBN 9518380287
Kulkurin keittokirja, Suomen Matkailuliitto  1989 ISBN  9518380589
Eränkävijän ruokakirja, Ajatus kustannus Oy 1998, ISBN 9519440704
Yrtit ja villivihannekset,  Suomen matkailuliitto ry 1999.  ISBN 9518381380
Robert Enckell

| Robert Enckell> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. joulukuuta 1959 (ikä 65) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:   Monologi (De va de live!)  Trofimov (Körbärsträdgården)  Puck (En midsommarnattsdröm)  Wayne (Popcorn)  Nimismies (Hovimäki) 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Robert Väinö Toussaint Enckell (s. 18. joulukuuta 1959 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Teater Viiruksen perustajiin kuuluva Enckell on näytellyt puheteatterin ohella useissa elokuva- ja televisiotuotannoissa työkielinään sekä suomi että ruotsi.
Ura > Teatteri

Robert Enckell syntyi Kristofer Enckellin ja Lea Suhosen perheeseen. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulussa vuonna 1987. Samana vuonna hän perusti yhdessä Arn-Henrik Blomqvistin, Johan Storgårdin ja Mats Långbackan kanssa suomenruotsalaisen Teater Viiruksen. Enckell työskenteli kyseisessä teatterissa vuoteen 1990. Vuosina 1990–2000 hän työskenteli Svenska Teaternissa.
Enckellin näyttämötehtäviä ovat olleet muun muassa Trofimov  Anton Tšehovin klassikkodraamassa Körbärsträdgården, Puck William Shakespearen komediassa En midsommarnattsdröm ja Bartley näytelmässä Krymplingen från Inishmaan.
2000- ja 2010-luvuilla Enckellillä on ollut useita roolitehtäviä Viiruksessa, muun muassa näytelmissä Berlin Alexanderplatz, Populärmusik från Vittula ja Clockwork Orange. Kevätkaudella 2015 sai ensi-iltansa Enckellin monologi De va de live!
Ura > Elokuvat ja televisiotyöt

Elokuvissa Enckell on näytellyt useita sivuosia. Hänen roolinsa ovat tyypillisesti olleet hyvässä sosioekonomisessa asemassa olevia miehiä: kapteeneita, pankinjohtajia ja tuomareita. Olli Saarelan elokuvassa Rukajärven tie hän näytteli kapteeni Rautakorpea, Timo Koivusalon elokuvassa Täällä Pohjantähden alla tuomaria. Enckell näytteli myös Jörn Donnerin draamaelokuvassa Armi elää!.
Myös televisiossa Enckell on nähty etenkin sivurooleissa. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Hovimäki, Rikospoliisi Maria Kallio ja Kymenlaakson laulu. Enckellin ensimmäinen televisiorooli oli rättikauppias komediasarjassa Fakta homma. Sairaaladraamassa Ihon alla hän näytteli pääministeriä. Ruotsalaisessa minisarjassa Päivät joina kukat kukkivat (2019) hän näyttelee autolautta Mariellan kapteenia.
Yksityiselämä

Enckell avioitui Liisa Nuoramon kanssa vuonna 1987. Hänellä on kaksi aikuista lasta, ja hänen poikansa Wilhelm on myös näyttelijä.
Filmografia > Elokuvat

Virtaset ja Kekkonen (1993)
Ruusutarha (1997)
Lunastus (1997)
Rukajärven tie (1999)
Valtapeliä elokuussa 1940 (2001)
Heinähattu ja vilttitossu (2002)
Täällä Pohjantähden alla (2009)
Harjunpää ja pahan pappi (2010)
Hella W (2011)
Iris (2011)
Vares – Sheriffi (2015)
Armi elää! (2015)
Tulen morsian
Tuntematon sotilas (2017)
Tove (2020)
Omerta 6/12 (2021)
Filmografia > Televisio-ohjelmat

Fakta homma (1986)
Den brinnande båten (1996)
Vägsjälar (1998)
Falkenswärds möbler (2000)
Hovimäki (2000–2002)
Benner & Benner (2002)
Varustamo (2002)
Rikospoliisi Maria Kallio (2002–2003)
Kaverille ei jätetä (2003)
Presidentit (2005–2006)
Team Ahma (2007)
Kymenlaakson laulu (2008)
Savuna ilmaan (2009)
Naisia kaupungilla (2010)
Maailmanparantaja (2011)
Apeiron (2013)
Ihon alla (2016)
Kohtuuttomuuksia (2016)
Sorjonen (2016–2018)
Sekasin (2018)
Syke (2019)
M/S Romantic (2019)
Päivät joina kukat kukkivat (2019)
Nyrkki (2019)
Mädät omenat (2021)
Made in Finland (2022)
Pysäyttäkää Nyqvist (2022)
Helsinki-syndrooma (2022)
Aiheesta muualla

Yle / Kultur och nöje / De va de LIVE!
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Emilia Appelgren

Emilia Appelgren: Kopio Marcus Larssonin merimaalauksesta, 78,5 × 122 cm. Ateneum.
Emilia Appelgren (9. toukokuuta 1840 Pudasjärvi – 9. kesäkuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen maisemamaalari. Maisemamaalarina Appelgren oli poikkeus ajan maalaustaiteessa, sillä tuolloin naistaiteilijoiden aiheita olivat lähinnä henkilökuvat, joita tunnetaan muutamia myös hänen tuotannossaan. Hän aloitti uransa 1850–1860-lukujen vaihteessa.
Kirjallisuutta

Rönkkö, Pekka: Maisemamaalari Emilia Appelgren (1840–1935). Varhaisimmat rekrytoitumiset kuvataideammattiin pohjoisimmassa Suomessa. Ars Nordica 12. Jyväskylä: Pohjoinen, 2001. ISBN 951-749-358-4.
Aiheesta muualla

Emilia Appelgren Kansallisgallerian kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Karl Enquist

Karl Bruno Enquist
Karl Bruno Enquist  (14. joulukuuta 1890 Rantsila – 21. huhtikuuta 1934) oli suomalainen jääkärikapteeni ja nimismies. Hänen vanhempansa olivat apteekkari Karl Emil Enquist ja Hilda Vilhelmina Holmström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1913 Alba Elsa Lindellin kanssa, josta hän erosi vuonna 1916 ja toisen kerran hän avioitui vuonna 1931 Nadeschda Kuffschinoffin kanssa.
Opinnot

Enquist kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1911–1914 ja 1927–1928. Diplomaattitutkinnon hän suoritti Leipzigin korkeakoulussa vuonna 1923 ja alemman oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa hän suoritti vuonna 1928.
Jääkäriaika

Ennen jääkärioppiin hakeutumistaan Enquist toimi kruununnimismiehenä Lohjan, Nummen ja Pusulan sekä Siuntion piireissä vuosina 1911–1914. Hän liittyi yhtenä vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 23. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin 1. syyskuuta 1915 hänet sijoitettiin Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan ja edelleen 8. marraskuuta 1915 3. komppaniaan sekä 21. joulukuuta 1915 lopulta pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Enquist saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan 5. jääkäripataljoonaan adjutantiksi ja myöhemmin komppanianpäälliköksi 10. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, joka siirrettiin 3. Täydennyspataljoonaan ja hiukan myöhemmin 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonaan, jossa hän toimi 1. komppanian päällikkönä. Hän osallistui taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Enquist oli komennettuna 26. kesäkuuta – 9. marraskuuta 1918 sotilasjäsenenä Valtiorikosoikeuden 64. osastolla, josta hänet siirrettiin 25. syyskuuta 1918 Jalkaväkirykmentti n:o 4.ään, josta myöhemmin muodostettiin Tampereen rykmentti, ja hänet määrättiin 9. marraskuuta 1918 ja sen 1. pataljoonan komentajaksi. Hän johti 6. – 29. maaliskuuta 1920 Porajärven puolustusta. Hän erosi armeijasta 26. toukokuuta 1920 ja liittyi suojeluskuntaan ja määrättiin 5. lokakuuta 1920 Uudenmaan pohjoisen suojeluskuntapiirin päälliköksi. Suojeluskunnasta hän erosi 31. tammikuuta 1921. Sotilasuransa jälkeen hän palveli virkailijana Helsingin tullikamarissa 3. toukokuuta – 15. syyskuuta 1928 ja notaarina tullihallituksessa 15. syyskuuta 1928 – 31. joulukuuta 1929. Taivassalon piirin kruununnimismiehenä hän toimi 1. huhtikuuta 1931. Hänet on haudattu Lohjalle.
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin käsivarsikilpi.
Ensiyön oikeus

Vasili Polenov: Le droit du Seigneur (1874).
Ensiyön oikeus (lat. jus primae noctis, ransk. droit de cuissage) on keskiaikaisen feodaaliherran väitetty oikeus viedä alamaistensa nuorten naisten neitsyys. Ensiyön oikeus lienee uudella ajalla keksitty myytti.
Myös ranskankielistä ilmausta droit de seigneur ("herran tai isännän oikeus") käytetään englanninkielisissä yhteyksissä ensiyön oikeudesta, mutta se tarkoittaa oikeastaan koko joukkoa maanomistajan oikeuksia, muun muassa veronkanto- ja metsästysoikeutta.
Historiallinen tausta

Vaikka seksuaalista hyväksikäyttöä on keskiajalla varmasti tapahtunut niin kuin muinakin aikakausina, eivät tutkijat ole löytäneet arkistoista todisteita ensiyön oikeuden olemassaolosta millään puolella Eurooppaa keskiajalla. Ensimmäisen kerran ensiyön oikeus mainitaan Hector Boecen vuonna 1527 julkaisemassa teoksessa "Skottien kansan historia", jossa hän väittää tämän oikeuden tulleen lakkautetuksi Skotlannissa 1000-luvulla. Boecen teoksessa on kuitenkin muitakin keksittyjä osia, joten voidaan olettaa tämänkin olevan mielikuvituksen tuotetta, koska muita todisteita ei ole tosiaan löydetty. Tarina kuitenkin vetosi lukijoihin ja alkoi elää omaa elämäänsä. Figaron häät -näytelmän ja Mozartin oopperan kautta se on tullut sittemmin tunnetuksi yhä uusille yleisöille.
Eräissä feodaalijärjestelmissä oli käytäntönä culagium: naimisiinmenoa varten talonpojan oli hankittava lupa paikalliselta maanomistajalta, mihin usein liittyi maksu. Myös kirkolliset viranomaiset ovat joskus vaatineet maksun, ennen kuin aviomiehellä oli lupa olla sukupuoliyhteydessä vaimonsa kanssa. Ensiyön oikeutta kuitenkaan tuskin on ollut olemassa. Kuvitelma tästä oikeudesta lienee edellä mainittuihin tapoihin perustuva väärinkäsitys.lähde?
Kuvauksia ensiyön oikeudesta

1500-luvulla elänyt Hector Boece kertoo Skotlannin kuninkaasta Evenus III:sta, jonka väitettiin antaneen määräyksen, että "maanomistajalle kuuluu kaikkien hänen maillaan asuvien naisten neitsyys". Legendan mukaan Skotlannin pyhä Margaret sai aikaan ensiyön oikeuden muuttamisen avioliittoveroksi. Kuningas Evenus III:a ei koskaan ollutkaan, ja Boecen kertomuksessa on paljon muutakin selvästi myyttistä aineistoa.
Ensiyön oikeudesta kertovat muutkin kuin Boece: Voltaire mainitsee sen vuonna 1762, ja se esiintyy Pierre Beaumarchais'n Figaron häissä. Eräät 1700-luvun valistusajattelijat pitivät tätä kuviteltua tapaa osoituksena feodaalisen yhteiskuntajärjestelmän rappeutuneisuudesta.
Myöhemmin ensiyön oikeus on esiintynyt elokuvissa The War Lord ja Braveheart – taipumaton sekä Patrick O’Brianin meriaiheisissa romaaneissa. George Orwellin romaanissa Vuonna 1984 Isoveli käyttää sitä propaganda-aseena (1. osan 7. luku) - "kapitalistilla oli oikeus työntekijän vaimoon hääyönä".
Tapa on yhdistetty Suomeenkin. Kirjailija Juhani Aho kertoo 1600-luvun Karjalaan sijoittuvassa romaanissaan Panu kuninkaan voudista, jolla – uuden papin esittämien syytösten mukaan – oli tapana käyttää ensiyön oikeutta kaikkiin vihille vietäviin talonpoikaisnaisiin. Kertomuksella ei ole historiallista pohjaa. Ensiyön oikeuden harjoittaminen kuuluu myös Kiteen pahan pajarin legendaan.
Merkitys journalismissa

Ensiyön oikeudella tarkoitetaan journalismissa joukkoviestimen ja uutislähteen välistä sopimusta uutisen julkaisemisesta ennen kuin uutislähde kertoo siitä muille medioille. Tähän voi liittyä sopimus uutisen ”panttaamisesta” eli tiedon julkaisemisesta yksinoikeudella vasta tietyn ajan kuluttua.
Kirjallisuutta

Boureau, Alain 1995. Le droit de cuissage: La fabrication d'un mythe (XIIIe - XXe siècle). Pariisi: Albin Michel. ISBN 2-226-07634-4. (Myös englanniksi, ISBN 0-226-06743-2.)
Epoletti

Saksan keisarin Vilhelm II:n juhlapuvussa oli epoletit.
Epoletti (ransk. épaulette < épaule, olkapää) on upseerin juhlapuvun koristeellinen olkain eli olkapäälle kiinnitetty kangaslaatta tai punoslaatta. Se oli alkuaan olkasuojus, mutta siitä kehittyi ripsuin koristeltu laatta, josta aiemmin ilmeni upseerin sotilasarvo. Epoletti koostuu tavallisesti pyöreästä tai puolipyöreästä metallilaatasta, josta riippuu metallilankaisia korupunoksia, ja kaulaa kohti suuntautuvasta kapeasta metalliliuskasta. Suomessa epoletteja käytettiin aiemmin meriupseerien juhlapuvussa ja paraatipuvussa, mutta ne jäivät pois käytöstä toisen maailmansodan aikana.
Epoletiksi on nimitetty myös sotilaspuvun suoraa kangasolkainta.
Albanian historia

Antiikinaikaisen Apollonian temppelin rauniot nykyisessä Albaniassa
Albanian historia alkaa jo antiikin ajasta.  Itsenäisen valtion aseman Albania sai vuonna 1912. Eristäytyneen kommunistiajan jälkeen ensimmäiset monipuoluevaalit pidettiin 1991.
Vanha aika ja keskiaika

Nykyisen Albanian alueella asui jo antiikin aikana illyrialaisia, joista nykyiset albaanit polveutuvat. Illyrialaiset alistuivat Rooman valtaan ajanlaskumme alun tienoilla ja säilyivät sittemmin Itä-Rooman eli Bysantin vallan alla. Noin vuonna 1340 Serbian tsaari Stefan Dušan valtasi Albanian Serbialle, joka hallitsi aluetta vuosisadan lopulle Venetsia hallitsi rannikkoaluetta nykyisessä Pohjois-Albaniassa ja Montenegrossa vuosina 1420–1797 nimellä Albania Veneta, ja sen pääkaupunkina oli nykyinen Kotor.
Ottomaanivalta

Ottomaanien valtakunta levittäytyi Albaniaan noin vuonna 1400. Albanian kansallissankari Skanderbeg yhdisti 1400-luvulla albaanit vastarintaan turkkilaisia vastaan vuosiksi 1443–1478. Skenderbegin kuoleman jälkeen Albania joutui vuosisatojen ajaksi ottomaanien vallan alle, jolloin osa väestöstä pakeni Sisiliaan ja Kosovoon. Valloituksen myötä ylimystö omaksui islaminuskon, ja vähitellen suuri osa kansasta seurasi esimerkkiä. 1300-luvulta alkaen maa oli jaettu useisiin ruhtinaskuntiin, joita hallitsivat mahtisuvut kuten Thopia, Dukagjini, Kastrioti ja Losha.
Ottomaanien valtakunta rapistui 1500-luvun jälkipuolella, kun sen hallinto alkoi olla sekava ja tehoton. Balkanilla myös talous ja väestömäärä taantuivat (parissa vuosisadassa väkiluku putosi 8:sta 3 miljoonaan). Aluetta hallitsi ottomaanien asettama serbisuurvisiiri, jonka palatsi oli Bosniassa. Turkki ja Itävallan keisarikunta kiistelivät alueen omistamisesta, mutta kumpikaan ei saanut vastapuolelta vallattua lisää aluetta. Ottomaanvaltion uusi elpyminen alkoi 1650-luvulla albanialaissyntyisen suurvisiiri Mehmet Köprülün kaudella. Turkin naapurimaat Itävalta ja Venäjä ahdistivat sitä kuitenkin entistä vahvemmin voimin ja se menetti 1680-luvulla osan myöhempää Serbiaa. Vuoden 1699 Karlowitzin rauhassa se menetti kreikkalaisia, kroatialaisia ja Transsilvanian alueita. Albania pysyi kuitenkin Turkin hallussa, ja sen hallinto oli entistäkin kovakouraisempaa.  Albanialaiset pitivät silti sitkeästi joitakin alueita hallussaan.
Itsenäisyys

1800-luvun lopulla albaanien toiveet itsenäistymisestä alkoivat nousta, ja lopulta vuonna 1912  Ensimmäisen Balkanin sodan päättäneen Lontoon sopimuksen solmimisen yhteydessä Albania itsenäistyi.
1900-luvun alku

Ensimmäisen maailmansodan aikana Albania joutui sotanäyttämöksi Italian miehittäessä maan, joka tunnustettiin uudelleen itsenäiseksi vasta 1920. Sodan jälkeen Albania pyrki nojautumaan Italian suojeluun.
Vuonna 1924 klaanipäällikkö Ahmed bey Zogun nousi valtaan.
Hänet syrjäytettiin kesällä 1924 lyhyessä "demokraattisessa vallankumouksesssa", jonka jälkeen pääministeriksi asetettu Fan S. Noli pyrki uudistuksiin.
Zogu kuitenkin palasi valtaan Jugoslavian tuella.
Vuonna 1925 Zogu tuli valituksi presidentin tehtävään. Vuonna 1928 hänet julistettiin nimellä Zogu I maan kuninkaaksi. Italian vaikutusvalta maan asioihin kuitenkin jatkoi kasvuaan. Huhtikuussa 1939 Mussolinin joukot miehittivät maan ja liittivät sen Albanian protektoraattina Italian alaisuuteen.
Kommunistinen Albania

Toisen maailmansodan aikana kommunistiset ja kansallismieliset sissit taistelivat Albaniassa italialaisia ja saksalaisia miehitysjoukkoja sekä toisiaan vastaan. Titon Jugoslavian tuella Enver Hoxhan johtamat kommunistit selviytyivät voittajiksi ja maa julistettiin Albanian sosialistiseksi kansantasavallaksi 1946. Porvarilliset vastarintamiehet perustivat sissijärjestön nimeltä Balli Kombetar.
Sodan jälkeen ideologiset ristiriidat Jugoslavian kanssa syvenivät, ja maa haki tukea ensin vuodesta 1948 alkaen Stalinin Neuvostoliitosta. Kommunistinen Kiina oli kuitenkin kommunismin vuosina Albanian tärkein yhteistyökumppani, sillä Albania ei hyväksynyt Neuvostoliiton vuodesta 1956 alkaen harjoittamaa stalinismin kritiikkiä joka johti maiden väliseen välirikkoon. Samanlainen oli myös Albanian suhtautuminen Kiinaan, kun se vuonna 1971 aloitti lähentymisen Yhdysvaltojen kanssa. Kiinan ja Albanian välirikko johti vuonna 1978 siihen, että maiden kaikki yhteistyö päättyi ja maa siirtyi tiukalle eristäytymislinjalle. Albania oli ainoa eurooppalainen valtio, joka ei osallistunut Helsingissä kesällä 1975 pidettyyn Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökokoukseen ETYK:iin.
Kommunistinen Albania > Henkilöpalvonta ja uskonnottomuus

Hoxhan ympärille alkoi muodostua nopeasti henkilökultti ja 1960-luvulle tultaessa se oli kehittynyt pitemmälle kuin missään muussa sosialistisessa maassa, ehkä lukuun ottamatta Pohjois-Korean Kim Il-Sungia tai Kiinan Mao Zedongia. Vuonna 1967 Durrësissa käynnistetty liike matki monia Kiinan kulttuurivallankumouksen piirteitä. Punakaartilaisiksi puettuja koululaisia kehotettiin vandalisoimaan kirkkoja ja moskeijoita. Valtio määräsi kaikki minareetit ja useat kirkot purettaviksi ja uskonnollisia kirjoja sekä kulttiesineitä tuhottiin laajasti. Erityisesti vuosien 1967 ja 1976 uskonnonvastaisissa kampanjoissa hyökkäykset järjestäytynyttä uskontoa ja uskovaisia vastaan olivat brutaaliuudeltaan ja fanaattisuudessaan vertaansa vailla. Imaameja, pappeja ja munkkeja sekä nunnia teloitettiin ja vangittiin laajasti.