Muuttoliike
Historiaa > Muuttoliike Suomessa

Ensimmäiset arviot nykyisen Suomen alueen asukkaista ovat 1200-luvulta. Tällöin oli kyse Ruotsin sisäisestä muuttoliikkeestä. Itäisille suomaille, nykyisen Varsinais-Suomen alueelle muutti lähinnä sotilaita, pappeja ja virkamiehiä. Ruotsin kuninkaat lähettivät alueen miehiä jopa vuosikymmeniksi sotimaan Keski-Eurooppaan. Suomeen tuotiin käsityöläisiä Keski-Euroopasta muun muassa rakentamaan kivikirkkoja. Metsäsuomalaisia pakkosiirrettiin Ruotsin ja Norjan väliselle alueelle asuttamaan erämaita. Pakkosiirroin syntyivät myös monet kaupungit kuten Helsinki 1500-luvulla. Kun Viro 1560-luvulla ja Liivinmaa 1620-luvulla joutuivat Ruotsin vallan alle, rohkaistiin suomalaisia talonpoikia muuttamaan näille uusille alueille Baltiassa. Voimakas Baltiaan suuntautunut muuttoliike aiheutti Porvoon läänissä työvoimapulaa, koska lähtijöiden joukossa oli runsaasti myös palvelusväkeä. Kiristyvä kilpailu palvelusväestä puolestaan merkitsi työpalkkojen nousua. Palvelusväkeä välittivät Baltiaan 1600-luvun jälkipuoliskolla varsinkin virolaiset kalastajat. Pohjois-Virossa oli 1730-luvulla yli kaksi tuhatta suomalaisista polveutuvaa asukasta, joissain pitäjissä heitä oli 7-8 % väestöstä.  Väestötilastoja on laadittu 1700-luvulta lähtien .
Lappiin alkoi muuttaa uudisasukkaita Itä-Suomesta sen jälkeen, kun Ruotsin kruunu oli kahdella asetuksella avannut rajat 1600-luvun lopulla.
Kun Venäjä valloitti Vanhan Suomen 1700-luvulla ja lopulta koko maan 1800-luvun alussa, aluetta linnoitettiin voimakkaasti. Venäjältä Suomen aluetta asuttivat sotilaat ja kauppiaat. Linnoitustöihin Suomeen tuotiin muun muassa juutalaisia, tataareja ja kiinalaisia. Osa tästä työvoimasta jäi asukkaiksi Suomeen. Suhteellisesti Suomen väkiluku on kasvanut eniten 1700-luvun loppupuolella ja vuonna 1830, jolloin väestön kasvu oli jopa kaksi prosenttia vuodessa.
Suomen sisäinen muuttoliike suuntautui maaseudulta kaupunkeihin, koska uudet teollisuuden alat tarjosivat tulijoille työpaikkoja 1830-luvulla. Uudellamaalla pääkaupunki Helsinki oli vetovoimainen ja nosti muuttovoittoaan 1820-luvulta 1860-luvulle tultaessa. Suurin osa Helsinkiin muuttaneista oli palkollisia maatyöläisiä eli piikoja, renkejä, torppareita perheineen sekä jonkin verran myös talollisten poikia ja tyttäriä. Suurehkon ryhmän muodostivat käsityöläiset, kisällit, oppipojat sekä kaivos- , saha- ja sekatyömiehet. He kaikki olivat nuorehkoa, työikäistä ja eri ammateissa toiminutta väestöä. Muuttoliikettä rajoitettiin Suomessa säädöksillä, jotka antoivat kaupungeille ja pitäjille mahdollisuuden kieltää sisäänmuutto vailla varmaa elinkeinoa olevilta, huonomaineisilta, sairaalloisilta ja työkyvyttömiltä. Rajoitusten taustalla oli seurakunnille asetettu köyhäinhoitovelvollisuus. Köyhäinkassan varaan joutuvien henkilöiden sisäänmuuton estäminen oli yksi köyhäinhoidon tavoitteista.
Suomen itsenäistyttyä 1917 osa maahanmuuttajista palasi Venäjälle, mutta osa jäi asumaan pysyvästi maahan. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa suomalaisia muutti siirtolaisiksi varsinkin Pohjois-Amerikkaan. Sisällissodassa 1918 osa maahanmuuttajista sai surmansa. Toisen maailmansodan aikana osa maahanmuuttajista sijoitettiin "internointi-leireille"; osa lähetettiin keskitysleireille Saksaan. Sodan aikana Suomeen tuli mm. inkeriläisiä ja virolaisia maahanmuuttajia, joista suurin osa (ne jotka eivät onnistuneet pakenemaan länteen) palautettiin Neuvostoliittoon sodan päätyttyä.
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitolle luovutetuilta alueilta asutettiin jäljelle jääneeseen Suomeen 420 000 evakkoa, ns. siirtoväki. Suomen väkiluku kasvoi suuren syntyvyyden johdosta eniten vuosina 1946–1949 ja 1952, jolloin lisäystä tuli yli 50 000 ihmistä vuodessa. Pysyvää maahanmuuttoa tapahtui mm. yksittäisten pakolaisten ja ulkomaalaisavioliittojen johdosta.
Nyky-Suomessa suuri muuttoliike, maastamuutto, maaltamuutto ja kaupungistuminen tapahtui 1960- ja 1970-luvuilla suurten ikäluokkien muuttaessa maaseudulta kaupunkeihin ja siirtolaiseksi Ruotsiin ja Australiaan. Muutto oli tarpeen, sillä maaseudun koneellistuminen teki pientilat kannattamattomiksi. Kaupungeissa oli teollisuutta, joka tarjosi paljon työpaikkoja. Tässä vaiheessa muuttovirta suuntautui sekä pieniin maaseutukaupunkeihin että suuriin maakuntien keskuskaupunkeihin. Muuttajia varten rakennusliikkeet tekivät suuret määrät lähiöitä, joita jo tuolloin arvosteltiin rakentamisen heikosta laadusta ja yksitoikkoisesta ympäristöstä.
Ensimmäinen suurempi pakolaisryhmä oli chileläiset, jotka saapuivat 1970-luvulla paeten sotilasdiktaattori Pinochetin vainoja. Varsinainen järjestelmällinen maahanmuutto käynnistyi vietnamilaisten pakolaisten tuontina Suomeen 1970-luvun lopulta alkaen. Somalialaiset saapuivat Suomeen spontaanisti diktaattori Siad Barren vainojen johdosta pääosin 1990-luvun alussa läpikulkumatkallaan Venäjältä länteen.