stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Garibaldi (täsmennyssivu)
Sotiminen

Garibaldi-pataljoona, Espanjan sisällissodan kansainvälisten prikaatien italialainen vapaaehtoisjoukko
ARA Garibaldi, argentiinalainen sotalaiva
RN Giuseppe Garibaldi, vuonna 1899 valmistunut italialainen sotalaiva
RN Giuseppe Garibaldi, vuonna 1936 valmistunut italialainen sotalaiva
Giuseppe Garibaldi, italialainen lentotukialus
Giuseppe Garibaldi -luokka, Italiassa valmistettujen panssariristelijöiden kokoluokka
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Garibaldi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pienkuormain

Amerikkalainen pienkuormain soranlevitystöissä Irakissa
Pienkuormaimet ovat kumipyörin tai joskus telaketjuin varustettuja pieniä liikkuvia työkoneita, joiden hydraulisesti toimivaan nostopuomiin voi kiinnittää monenlaisia vaihdettavia työlaitteita, kuten erilaisia kauhoja tai puskulevyjä. Pienemmät mallit ovat yleensä liukuohjattuja (engl. skid steering), jolloin laitteen pyörät eivät käänny vaan vasen ja oikea pyöräpari liikkuvat käännyttäessä eri nopeuksilla tai paikallaan pyörähdettäessä vastakkaisiin suuntiin, kuten panssarivaunussa tai muussa telaketjuajoneuvossa. Isommissa malleissa käytetään myös runko-ohjausta (pivot steering), jossa siinäkään pyörät eivät käänny vaan ajoneuvon runko taittuu akselien välisestä nivelestä.
Uuden ajan maatalouskone

Pienkuormainten markkinat alkoivat kehittyä 1980–90-lukujen taitteessa toisaalta maataloustraktoreiden koon kasvun seurauksena ja toisaalta maatilojen tehostustarpeen johdosta, kun kasvaneiden tilojen töitä jouduttiin hoitamaan alati pienenevällä väkimäärällä. Pienkuormainten esi-isinä voidaan pitää sekä niitä raskaampia liukuohjattuja Bobcat-kuormaimia että erilaisia rehunjakovaunuja. Markkinat lähtivät kehittymään voimakkaammin 1990-luvulle tullessa, jolloin Suomessa oli useampia pienkuormainvalmistaja. Kun ylöjärveläinen Ylö-Tehtaat Oy oli mennyt vararikkoon 1991, uusi yritys Avant Tecno jatkoi Ylökatti-pienkuormaimen kehittämistä ja on sittemmin kasvanut maailman markkinajohtajaksi.
Ensimmäisissä pienkuormaimissa polttomoottori pyöritti hydraulipumppua, joka vuorostaan pyöritti ajomoottoreita, joista välitettiin ketjuilla veto navoille. Sama pumppu antoi voiman puomin sylintereille. Nostoteho oli melko vaatimaton, noin 300 kiloa.
Lisälaitteiden kehitys toi uusia käyttökohteita

Pienkuormaimiin ryhdyttiin valmistamaan monipuolisia lisälaitteita, usein pienennettyjä versioita isompien koneiden työlaitteista. Kuormaimiin alkoi saada erilaisia kaivinkauhoja, maaporia, trukkihaarukoita, lumilinkoja, harjoja, ruohonleikkureita jne. Näin pienkuormainten käyttöalue laajeni maataloudesta kiinteistönhoitoon ja viherrakentamiseen.
1990-luvun lopulla oli suoraveto korvannut huoltoa vaativan ketjuvedon. Samalla ajopiirit ja työhydrauliikka erotettiin toisistaan, mikä mahdollisti työlaitteiden vapaan, ajonopeudesta riippumattoman käytön. Liukuohjattujen pienkuormainten joukkoon oli tullut myös runko-ohjattuja malleja.
2000-luvulle tultaessa kuormain alkoi löytyä monen toimivan maatilan lisäksi yhä useammalta rakennustyömaalta sekä vihertöitä tekeviltä yrittäjiltä. Tehojen ja painojen kasvaessa kuormaimilla pystyttiin käsittelemään yli 1 000 kg painoja, mikä mahdollisti kuormaimen itsenäisen käytön monipuolisissa tehtävissä. Myös pienempien laitteiden mallistoa laajennettiin esimerkiksi vapaa-ajan käyttöön suunnatulla Avant 200 -mallistolla.
Kuormainten markkinat Suomessa ovat nyt useita tuhansia kappaleita vuosittain, ja ne ovat osin syrjäyttäneet traktorin käyttöä tilan töissä sekä kiinteistönhuollossa. Viherrakentamisen suosion kasvu osaltaan tuottaa merkittävästi uusia toiminta-alueita pienkuormaajien käyttöön.
Aiheesta muualla

Lätti, Markku: Pienkuormainten turvallisuus – muistilista käyttäjälle 2007. Työtehoseura. Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 1.5.2012.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pienkuormaimen osat: 1) vaihdettava lisälaite, 2) moottori ja vastapaino, 3) vetopyörät ja 4) ohjaamo.
Matamba

Matamba oli mbundu-kansan valtio Keski-Afrikassa nykyisen Angolan alueella 1500-luvulta 1900-luvun alkuun. Se sijaitsi Kongojoen vesistöön kuuluvalla Kwangojoella koilliseen Luandasta. Matamban kuningaskuntaa hallitsivat poikkeuksellisesti pääasiassa naiset.
Historia

Matamba oli löyhästi osa Kongon kuningaskuntaa noin vuoteen 1550 asti. Alueen tilanne muuttui, kun Portugali perusti vuonna 1575 Luandaan Angolan siirtokunnan. Portugalilaiset ajautuivat konfliktiin läheisen Ndongon kuningaskunnan kanssa ja lopulta valtasivat maan pääkaupungin 1621. Lyhyen rauhan jälkeen Ndongossa syttyi sisällissota, kun kuninkaan sisko Nzinga Mbande nousi valtaan ja portugalilaiset puolestaan tukivat valtaistuimelle tämän kilpailijaa Ngola a Haria. Nzinga karkotettiin maanpakoon, ja hän suuntasi Matambaan ja nousi sen hallitsijaksi. Nzinga kävi Matambasta käsin sotaa portugalilaisia ja Ngola a Haria vastaan vuoteen 1656 asti, kunnes Angolan ja Matamban välinen raja sovittiin rauhansopimuksella.
Nzinga Mbande kuoli 1663. Hänellä ei ollut lapsia, ja vallasta syttyi sisällissota 1666. Lopulta valta siirtyi Nzingan kenraalin João Guterres Ngola Kaninin jälkeläisille. Matamba kävi samoihin aikoihin kamppailua naapurimaa Kasanjen kanssa Kwangojoen hallinnasta, kunnes kuningatar Verónica Guterres Ngola Kanini vakiinnutti rajat ja rauha palasi. Matamban välit portugalilaisiin säilyivät tämän jälkeen pitkään pääasiassa rauhallisina. Portugalilaiset hyökkäsivät 1744 ja alistivat Matamban nimellisesti vasallikseen. Vuonna 1767 kuningatar Ana II Guterres da Silva Ngola Kanini kuoli, ja maa jakautui kahtia, kun hänen tyttärensä Kamana ja veljenpoikansa Francisco II Kaluete ka Mbandi taistelivat vallasta. Lopulta Kamanan poika yhdisti Matamban.
Laajentaessaan 1800-luvulla kahviplantaasejaan portugalilaiset tunkeutuivat Matamban läntisiin osiin, ja seurasi useita sotia. Matamba onnistui estämään portugalilaisten etenemisen aina 1900-luvun alkuun asti. Lopulta vuonna 1909 Portugali valtasi maan ja liitti sen osaksi Angolaa.
Siegfried Sassoon

| Siegfried Sassoon |
| --- | --- |
 Siegfried Sassoon toukokuussa 1915.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. syyskuuta 1886 Matfield, Kent, Britannia
Kuollut: 1. syyskuuta 1967 (80 vuotta)
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Ammatti:  kirjailija, runoilija
Kirjailija
Salanimi: Saul Kain
Äidinkieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Siegfried Loraine Sassoon, salanimi Saul Kain, (8. syyskuuta 1886 Matfield Kent Britannia – 1. syyskuuta 1967) oli englantilainen runoilija ja proosakirjailija. Hän tuli ensimmäisen maailmansodan aikana tunnetuksi satiirisista sodanvastaisista runoistaan mutta sai myöhemmin mainetta proosateoksistaan.lähde?
Sassoonin isä Alfred Sassoon oli intianjuutalaista sukua, ja hänen äitinsä oli brittiläinen protestantti Theresa Thornycroft. Etunimensä Siegfried hän sai, koska hänen äitinsä ihaili saksalaista säveltäjää Richard Wagneria. Hän opiskeli 1905–1907 Clare Collegessa Cambridgessa oikeustiedettä ja historiaa. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa ja kulutti aikaansa metsästellen ja krikettiä pelaten. Häneltä ilmestyi omakustanteena jokunen vähälle huomiolle jäänyt runoteos. Tulot riittivät vaatimattomaan elämään. Esikoisteos The Daffodil Murderer ilmestyi 1913 salanimellä Saul Kain lähde?
Sassoon kääntyi vanhoilla päivillään katoliseksi. Hänen ainoa poikansa, tutkija, kielitieteilijä ja kirjailija George Sassoon, kuoli syöpään 2006. Georgella oli kolme lasta, joista kaksi kuoli auto-onnettomuudessa 1996.lähde?
Teokset > Runokokoelmat

The Daffodil Murderer (John Richmond: 1913)
The Old Huntsman (Heinemann: 1917)
Counter-Attack (Heinemann: 1918)
Picture-Show (Heinemann: 1919)
War Poems (Heinemann: 1919)
Recreations (privately printed: 1923)
Lingual Exercises for Advanced Vocabularians (privately printed: 1925)
Selected Poems (Heinemann: 1925)
Satirical Poems (Heinemann: 1926)
The Hearts Journey (Heinemann: 1928)
Poems by Pinchbeck Lyre (Duckworth: 1931)
The Road to Ruin (Faber and Faber: 1933)
Vigils (Heinemann: 1935)
Rhymed Ruminations (Faber and Faber: 1940)
Poems Newly Selected (Faber and Faber: 1940)
Collected Poems (Faber and Faber: 1947)
Common Chords (privately printed: 1950/1951)
Emblems of Experience (privately printed: 1951)
The Tasking (privately printed: 1954)
Sequences (Faber and Faber: 1956)
Lenten Illuminations (privately printed: 1958)
The Path to Peace (Stanbrook Abbey Press: 1960)
Collected Poems 1908-1956 (Faber and Faber: 1961)
The War Poems ed. Rupert Hart-Davis (Faber and Faber: 1983)
Kaikki lauloivat (Everyone Sang), suom. Risto Ahti, antologiassa: Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Lapsi katsoo ikkunasta, suom. Pertti Nieminen, antologiassa: Kuu kultainen terälehti, suom. ja toim. Pertti Nieminen, Helsinki: Otava 2008 ISBN 978-951-1-23007-6
Teokset > Proosa

Memoirs of a Fox-Hunting Man (Faber & Gwyer: 1928)
Memoirs of an Infantry Officer (Faber and Faber: 1930)
Sherstons Progress (Faber and Faber: 1936)
Complete Memoirs of George Sherston (Faber and Faber: 1937)
The Old Century (Faber and Faber: 1938)
On Poetry (University of Bristol Press: 1939)
The Weald of Youth (Faber and Faber: 1942)
Siegfrieds Journey (Faber and Faber: 1945)
Meredith (Constable: 1948)
Aiheesta muualla

Siegfried Sassoon - War Poet
The Siegfried Sassoon Fellowship (Arkistoitu – Internet Archive)
Poetry Archive: 155 Siegfried Sassoonin runoa
War Poets Association
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Siegfried Sassoon
Käännös suomeksi
Jorma Sarvanto

Jorma Sarvanto.
Sarvanto ja kappale hänen 6. tammikuuta 1940 pudottamansa DB-3 -pommikoneen sivuperäsimestä.
Jorma Kalevi "Zamba" Sarvanto (22. elokuuta 1912 Turku – 16. lokakuuta 1963 Inkeroinen) oli suomalainen hävittäjälentäjä ja talvisodan johtava hävittäjä-ässä. Hän oli ensimmäinen lentäjä, joka saavutti toisessa maailmansodassa kymmenen ilmavoiton rajan. Hän lensi yhteensä 251 sotalentoa ja ampui alas 16 5/6selvennä vastustajan lentokonetta. Sarvanto ampui 6. tammikuuta 1940 neljässä minuutissa alas kuusi Neuvostoliiton pommikonetta FR-97:llaanselvennä. Hän siirtyi reserviin everstiluutnanttina 1960.
Ennen sotia

Jorma Sarvanto syntyi Turussa vaatturi Kaarle ja Amanda (o.s. Gustafsson) Sarvannon perheeseen. Sarvanto tähtäsi sotilasuralle ja valmistuttuaan ylioppilaaksi Turun Lyseosta vuonna 1933 hän astui palvelukseen Porin Rykmenttiin. Hän suoritti Ilmavoimien reserviupseerikurssin vuosina 1934–1935. Sarvanto valmistui vuonna 1937 Ilmavoimien 19. kadettikurssilta kurssinsa priimuksena. Hän palveli vänrikkinä ensin Lentoasema 1:n ja myöhemmin Lentorykmentti 4:n lentävässä henkilökunnassa, lentäen muun muassa Bristol Bulldog -hävittäjillä sekä Bristol Blenheim -pommikoneen tähystäjänä. Sarvannon pyytämä siirto hävittäjälaivueeseen toteutui 29. huhtikuuta 1939, kun hänet siirrettiin Fokker D.XXI -koneilla varustettuun Lentolaivue 24:ään, jossa hänet ylennettiin luutnantiksi.
Talvisota

Sarvanto palveli talvisodan syttyessä Lentolaivue 24:n neljännessä lentueessa. Hän saavutti ensimmäiset ilmavoittonsa 23. joulukuuta ampumalla alas kaksi SB-2 -pommikonetta. Talvisodan taisteluita seuranneen maailman tietoisuuteen Sarvanto nousi loppiaisena 1940. Hänet hälytettiin torjuntalennolle tavoittamaan Kuopiota pommittanutta 8-koneista DB-3-muodostelmaa, josta hän ampui neljän minuutin kuluessa kuusi konetta alas käyttäen kaikki 2 000 konekivääripatruunaansa. Myös Sarvannon omaan koneeseen tuli 23 venäläisten konekiväärien tekemää luodinreikää. Ensimmäisen sekä viimeisen Iljušin-koneen oli ampunut alas lentäjätoveri ltn. P-E Sovelius. Sarvanto saavutti talvisodan loppuun mennessä 12 5/6 ilmavoittoa. Sarvannon talvisodan aikaisten ansioiden perusteella hänelle myönnettiin Suomen Vapaudenristi. Hänelle ehdotettiin takautuvasti Mannerheim-ristiä, mutta talvisodan ansioista ehdotettuja nimityksiä ei lopulta jaettu kenellekään.
Jatkosota

Jatkosodan alkaessa Sarvanto palveli edelleen LLv 24:ssä, jonka kalustona oli nyt Brewster-hävittäjät. 2. lentueen varapäällikkönä hän saavutti sodan alussa kaksi ilmavoittoa, kunnes hänet siirrettiin kapteeniksi ylennettynä Ilmavoimien esikuntaan. Tämän jälkeen hän toimi vuoden 1942 toukokuusta elokuuhun Koelaivueen päällikkönä, jonka jälkeen seurasi komennus yhteysupseeriksi saksalaiseen Luftflottenkommando 1:een. 16. tammikuuta 1943 hänet siirrettiin takaisin LeLv 24:n lentävään henkilökuntaan, ensimmäisen lentueen päälliköksi. Sarvanto saavutti vielä 2 ilmavoittoa, jotka nostivat hänen ilmavoittojensa määrän 16 5/6:een. 9. heinäkuuta 1943 tullut uusi komennus vei Sarvannon ensin Kadettikoulun ilmasotaosaston johtoon ja sen jälkeen Täydennyslentolaivue 35:n lentueen päälliköksi kesäkuussa 1944.
Sotien jälkeen

Sodan jälkeen Sarvanto jatkoi ilmavoimien palveluksessa muun muassa Lentorykmenteissä 2 ja 3 sekä Hävittäjälentolaivue 21:n komentajana. Vuosina 1954–1958 Sarvanto toimi sotilasasiamiehenä Lontoossa. Hän palveli Lontoosta palattuaan vielä Karjalan Lennoston komentajana vuodesta 1958 vuoteen 1960, jolloin hän erosi Ilmavoimista omasta pyynnöstään. Sen jälkeen hän toimi Pohjoismaiden Yhdyspankin pankinjohtajana Inkeroisissa. Jorma Sarvanto kuoli 16. lokakuuta 1963.
Kirjallisuutta

Sarvanto, Jorma: Hävittäjälentäjänä Karjalan taivaalla.  WSOY, 1941.  ISBN 951-95383-0-5
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle 
Sarvanto Selänpään lentokentällä kesäkuussa 1941.
H’yriv

| H’yriv Хирів |
| --- | --- |
 H’yrivin keskusaukiota.
 lippu:  vaakuna
 H’yriv
 Koordinaatit: 49.5346°N, 22.8527°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Sambirin piiri
Historiallinen maininta:  1374
Magdeburgin oikeudet:  1528
Väkiluku (2022)  ():  4 104 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
H’yriv (ukr. Хирів) on historiallinen pikkukaupunki Ukrainan Lvivin alueen Sambirin piirissä. H’yriv sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Stryvihorjoen varrella, noin 106 kilometriä aluekeskus Lvivistä länsilounaaseen. Kaupungissa on rautatieasema.

Tammikuun keskilämpötila on −4,8 ja heinäkuun +16,8 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 747 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 4 104 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 4 595 asukasta. Heistä kansallisuudeltaan ukrainalaisia oli 96,78 prosenttia, venäläisiä 2,18  prosenttia ja puolalaisia 0,67 prosenttia. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 4 728 asukasta.
Paikkakunnan ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1374. Kaupunginoikeudet se sai 1528. Ennen toista maailmansotaa (1939) yli puolet kaupungin 4 250 asukkaista oli puolalaisia tai juutalaisia. Uudempi kaupungin asema on vuodelta 1940.
H’yriv on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Sambirin piiriin; sitä ennen se oli osa Staryi Sambirin piiriä.
Galitsian kuningaskunnan kartta (1897). H’yriv esiintyy kartan keskivaiheilla risteyspaikkakuntana nimellä Chyrow.
Aiemman jesuiittojen oppilaitoksen rakennus.
Kirkko H’yrivissä.
Rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta H’yriv Wikimedia Commonsissa
H’yriv konvikt (15.3.2012) (ukrainaksi) (haidamac.org.ua)
Mostyska

| Mostyska Мостиська |
| --- | --- |
 Mostyska ilmasta.
 lippu:  vaakuna
 Mostyska
 Koordinaatit: 49.7923°N, 23.1479°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Javorivin piiri
Kirjallinen maininta:  1244
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  12,8 km²
Väkiluku (2022)  ():  9 103 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mostyska (ukr. Мостиська) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Javorivin piirissä. Mostyska sijaitsee Veikselin vesistöön kuuluvan Sitšnajoen varrella, 65 kilometriä aluekeskus Lvivistä länteen. Valtatie M11 Lvivistä Puolaan kulkee kaupungin kautta; Mostyskasta Puolan rajalle on 16 kilometriä.
Tammikuun keskilämpötila on −4,0 ja heinäkuun +18,2 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 677 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 9 103 (2022). Vuonna 2001 siellä asui 9 150 ihmistä. Heistä kansallisuudeltaan ukrainalaisia oli 79,32 prosenttia, puolalaisia 18,84 %, venäläisiä 1,42 % ja valkovenäläisiä 0,18 % (tämän lähteen asukasluku oli 9 044 as.). Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 7 840 asukasta.
Paikkakunnan ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1244. Magdeburgin kaupunginoikeudet asutus sai 1404. Tataarit ja turkkilaiset tuhosivat kaupungin vuosina 1498 ja 1524.
Mostyska on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Javorivin piiriin; sitä ennen se oli Mostyskan piirin hallintokeskus.
Pyhän Annan kirkko.
Johannes Kastajan kirkko.
Palatsi Mostyskassa.
Rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mostyska Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Tšekki
Horoh’iv

| Horoh’iv (Горохів) |
| --- | --- |
 Horoh’ivin kaupungintalo.
 lippu:  vaakuna
 Horoh’iv
 Koordinaatit: 50.5003°N, 24.7618°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Volynian alue
Piiri:  Lutskin piiri
Historiallinen maininta:  1240
Magdeburgin oikeudet:  1600
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  4,4 km²
Väkiluku (2022):  8 925
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Horoh’iv (ukr. Горохів) on kaupunki Volynian alueen Lutskin piirissä Ukrainan länsiosassa. Kaupunki sijaitsee Dneprin Pripet-sivuhaaran Styr-haarauman valuma-alueeseen kuuluvan Lipajoen varrella, maanteitse (kansallista maantietä N17 (ukr. Н17) 50 kilometriä aluekeskus Lutskista lounaaseen.
Tammikuun keskilämpötila on −4,8 ja heinäkuun +18,4 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 600 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 8 925 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 9 015 asukasta (kansallisuutensa ilmoittaneista 8 847 asukkaasta etnisesti ukrainalaisia oli 98,13 prosenttia, venäläisiä 1,44 % ja valkovenäläisiä 0,16 %).  Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 9 329 asukasta.
Paikkakunta mainitaan kronikassa vuodelta 1240, mutta luotettavampi historiallinen maininta on vuodelta 1450. Magdeburgin oikeudet sille myönnettiin vuonna 1600 (1601). Kaupungiksi Horoh’iv nimettiin vuonna 1939.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Horoh’iv on kuulunut Lutskin piiriin; sitä ennen se oli Horoh’ivin piirin hallintokeskus.
Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuu ortodoksinen Herran taivaaseenastumisen  kirkko vuodelta 1844 (Церква Вознесіння Господнього).
Linja-autoasema.
Pientaloaluetta.
Taivaaseenastumisen kirkko (1844).
Kappeli (1871).
Toinen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Horoh’iv Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Горохів –  Joitain yksityiskohtia, esim. kappelin rakentamisvuosi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef 
Käännös suomeksi
Jampil

| Jampil Ямпіль |
| --- | --- |
 Jampilin rajakaupunkia Dnestrin varrella. Joen toisella puolella on Moldova.
 lippu:  vaakuna
 Jampil
 Koordinaatit: 48.2392°N, 28.2786°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Vinnytsjan alue
Piiri:  Mohyliv-Podilskyin piiri
Väkiluku (2022)  ():  10 679
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jampil (ukr. Ямпіль) on kaupunki Ukrainan Vinnytsjan alueen Mohyliv-Podilskyin piirissä. Jampil on rajakaupunki, joka sijaitsee rajajoki Dnestrin varrella, sen sivuhaaran Rusavan yhtymäkohdassa. Kaupungista on 140  kilometriä aluekeskus Ternopiliin (luoteen suunnalla). Heti Dnestrin vastarannalla on Moldova.  Kaupungissa on linja-autoasema.
Tammikuun keskilämpötila -4,8 °C ja heinäkuun +20,5 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä 480 millimetriä.
Paikkakunta mainitaan historiallisissa asiakirjoissa ensimmäisen kerran 1500-luvulla. Vuonna 1793 se liitettiin Venäjän keisarikuntaan, jossa siitä tuli Podolian kuvernementin kihlakuntakaupunki. Kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai 1924, ja kaupungiksi Jampil tuli vuonna 1985.
Ukrainan tilastokeskus arvio kaupungin väkiluvuksi 10 679 asukasta (1.1.2022). vuonna 1990 asukkaita oli noin 12 100. Jampil oli aiemmin piirikeskus, mutta kesän 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa piirien lukumäärää supistettiin merkittävästi ja Jampil piireineen liitettiin osaksi Mohyliv-Podilskyin piiriä.
Mykolajivin kirkko (1770).
Toinen kirkko.
Urheilutalo.
Paikallismuseo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jampil Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Internet Encyclopedia of Ukraine
Teplodar

| Teplodar (Теплодар) |
| --- | --- |
 Asuinrakennuksia ja kirkko Teplodarissa.
 lippu:  vaakuna
 Teplodar
 Koordinaatit: 46.5021°N, 30.3221°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Odessan alue
Piiri:  Odessa
Perustettu:  1981
Kaupunkityyppinen taajama:  1983
Kaupunki:  1997
Väkiluku (2022):  9 958
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 trada.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Teplodar (ukr. Теплодар) on kaupunki Odessan alueen Odessan piirissä Ukrainassa. Kaupunki sijaitsee Baraboin tekojärven rannalla, linnuntietä noin 32 kilometriä aluekeskus Odessasta länteen.
Tammikuun keskilämpötila on −2,6 ja heinäkuun +22,2 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on vain 385 millimetriä. Seutu on tasankoa.
Asutus perustettiin vuonna 1981 Odessan ydinvoimalalaitoksen rakentajien ja työntekijöiden tarpeisiin. Kaupunkityyppisen taajaman aseman Teplodar sai vuonna 1983. Tšernobylin katastrofin seurauksena Odessan ydinvoimalan rakennustyöt keskeytettiin vuonna 1986. Kaupungin aseman paikkakunta sai vuonna 1997. Vuonna 2001 asukkaita oli noin 8 800. Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkivuksi 9 958 (2022).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teplodar Wikimedia Commonsissa
Mustan sydämen rovio

| Mustan sydämen rovio Marko Hietala |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 24. toukokuuta 2019
 Formaatti: CD, LP
 Tyylilaji: progressiivinen rock
 Kesto: 52.00
 Levy-yhtiö: Savonian Rooster
Listasijoitukset
  Albumilista: 3.    Fyysinen albumilista: 1.
Marko Hietalan muut julkaisut
|   | Mustan sydämen rovio 2019 | Roses from the Deep 2025 |
Singlet albumilta Mustan sydämen rovio
 ”Isäni ääni” Julkaistu: 15. toukokuuta 2019
Mustan sydämen rovio on Marko Hietalan esikoisalbumi, joka julkaistiin 24. toukokuuta 2019. Se julkaistiin myöhemmin myös englanniksi käännettynä. Albumi nousi kolmanneksi Suomen virallisella listalla.
Albumin vanhimmat kappaleet ovat yli 20 vuotta vanhoja. Osa sooloalbumin kappaleista ovat olleet joko liian henkilökohtaisia tai muuten epäsopivia Hietalan muiden yhtyeiden repertuaariin.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Kiviä | 5.14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Isäni ääni | 4.37 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Tähti, hiekka ja varjo | 5.01 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Kuolleiden jumalten poika | 4.42 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Laulu sinulle | 7.09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Minä olen tie | 5.05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Juoksen rautateitä | 3.50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Vapauden kuolinmarssi | 5.02 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Unelmoin öisin | 5.38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Totuus vapauttaa | 5.43 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 52.00 |  |  |  |  |  |  |  |
Arvostelut

Imperiumi: 7½/10
Inferno:
Savon Sanomat:
Soundi: