stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiukka
Tunnettuja asukkaita

Viktor Hintz, kansanedustaja (RKP), kunnallispoliitikko
Runar Lillandt, maanviljelijä ja elinkeinoelämän vaikuttaja, maanviljelysneuvos
Sigurd Lillandt, metsänhoitaja ja järjestöjohtaja, metsäneuvos
Nokian kartano

Nokian kartano on kartano Nokian keskustan tuntumassa Nokianvirran eteläpuolella. Se oli aikoinaan Ylä-Satakunnan alueen keskus. Kartanon kantatilana ollut rälssisäteri muodostettiin Iso- ja Pikku-Nokian rälssitiloista. Tutkija Jouko Jaakkolan mukaan kartanon ja koko paikkakunnan nimi juontuu vanhasta sanasta nois eli noki, jolla tarkoitettiin soopelia eli nokinäätää ja sen hävittyä Suomesta myös muita tummia turkiseläimiä kuten näätää.
Perimätiedon mukaan kartanon isäntänä oli 1200-luvun lopulla pirkkalaispäällikkö Matti Kurki, joka oli saanut sen kunnostautumisestaan lappalaisten kukistamiseksi. 1400-luvun alussa kartanoa isännöi Turun piispa. Varhaisin asiakirjamaininta Nokian kartanosta on vuodelta 1505, jolloin Maskun kihlakunnan tuomari Didrik Hannunpoika myi sen veljelleen Jeppe Volmarinpojalle. Tässä yhteydessä myös nimi Nokia esiintyy ensi kerran kirjallisissa lähteissä. Kartano sai säterivapauden vuonna 1571. Kartanon mailla käytiin nuijasodan aikana vuodenvaihteessa 1596–1597 Nokian taistelu. Lähistöllä on nykyään vuonna 1933 pystytetty Nokian taistelun muistomerkki.
Kartanon alueella sijaitsi aikoinaan niin sanottu Nokian kartanokappeli, joka rakennettiin ilmeisesti 1500-luvun alkupuolella. Nykyään siitä on jäljellä kivinen perustus sekä Nokiankivenä tunnettu keskiaikainen hautakivi, jossa on kaiverruksia.
Nokia-yhtiö osti kartanon 1860-luvulla, jolloin vuori-insinööri Fredrik Idestam perusti puuhiomon Nokianvirran kosken äärelle. Paikalle alkoi kasvaa teollisuusyhdyskunta. Nokia-yhtiö jatkoi kartanon ylläpitoa maatilana, ja siellä tuotettuja elintarvikkeita myytiin huokeaan hintaan yhtiön työntekijöille. Viljelyalaa oli noin 500 hehtaaria. Idestam rakennutti perheensä käyttöön huvilatyyppisen kartanon päärakennuksen. Arkkitehti Theodor Höijerin suunnittelema kaksikerroksinen puurakennus valmistui vuonna 1877. Se purettiin vuonna 1960 ja sen paikalle kohosi kurssikeskus vuonna 1962.
Tikkurilan Teatteri

Tikkurilan teatteri on vuonna 1961 perustettu rekisteröity yhdistys, joka ylläpitää harrastajateatteria omalla nimellään sekä Tikkurilan Teatteri- ja Sirkuskoulua. Tikkurilan teatterin päätoimipiste on Kulttuuritehdas Vernissa Vantaan Tikkurilassa.
Ohjelmisto ja toiminta

Tikkurilan Teatteri ry:n tavoitteena on monipuolisen teatteritaiteen esittäminen ja luovuutta, yksilöllisyyttä ja yhdessä tekemistä tukeva taidekasvatus. Teatterilla on kulttuuritalo Vernissassa oma 50-paikkainen huoneteatteritila. Osa teatterin tuottamista esityksistä pidetään kuitenkin muualla kuin Vernissassa.
Tikkurilan teatteri ja Tikkurilan teatteri- ja sirkuskoulu tuottavat vuosittain yhteensä noin 200 esitystapahtumaa. Esitystoiminnan lisäksi ohjelmistoon kuuluvat improvisaatio- ja stand up -klubit.
Tikkurilan teatteri esiintyy usein teatterifestivaaleilla sekä koti- että ulkomailla. Teatteri on vieraillut esityksillään muun muassa Ruotsissa, Virossa ja monissa muissa Euroopan maissa sekä Etelä-Koreassa.
Teatterin arvot

Kannustavuus: Teatteri edustaa toimintatapaa, joka arvostaa jokaista ryhmän jäsentä persoonana ja tukee yksilön kasvua. Teatteri luo ilmapiirin, jossa riittää innostusta ja tekemisen makua.
Avoimuus: Toiminta on läpinäkyvää. Sitä ohjaavat arvot, tavoitteet, opetussuunnitelmat ja taloudellinen päätöksenteko ovat julkisia.
Luovuus: Teatterissa vaalitaan luovaa lahjakkuutta ja uusille ajatuksille avointa mielikuvitusta. Perinteitä ja aitoa harrastajuutta arvostetaan, kuten myös uskallusta kokeiluihin ja uusiin toimintatapoihin. Rakenteet pidetään joustavina ja ohjelmisto monipuolisena. Erilaiset tekijä- ja katsojaryhmät otetaan huomioon.
Luotettavuus: Teatteri pitää sen mitä lupaa ja odottaa samaa muilta. Jäsenten ja oppilaiden odotetaan sitoutuvan sovittuihin pelisääntöihin, aikatauluihin ja maksuihin. Työnantajana teatteri arvostaa paitsi ammattitaitoa, myös tavoitteisiin sitoutumista ja reilua yhteispeliä. Voittoa ei tavoitella. Tulot käytetään vakaana jatkuvan toiminnan kehittämiseen.
Historia > Perustaminen

Tikkurilan Teatteri sai alkunsa vuonna 1945, kun päätettiin perustaa Tikkurilan työväen näyttämö.
Historia > Vuodet 1950–1970

Työväen teatteriharrastustoimintaa ylläpidetään ja kehitetään. Vuonna 1960 päätettiin perinteinen työväen näyttämöharrastus laajentaa kaikkiin kansanpiireihin. Vuotta myöhemmin yhdistys rekisteröitiin uudella nimellä, jolloin syntyi Tikkurilan Teatteri ry. Helsingin maalaiskunnan kasvaessa ja muuttuessa Vantaan kaupungiksi, Tikkurilan Teatterissa käynnisteltiin lasten ja nuorten teatteritoimintaa. Vakinaisen toimitilan puute aiheutti yhdistykselle haasteita.
Historia > 1980-luku

Teatterin ohjelmistossa oli paljon erilaisia näytelmiä, joista erityisesti nuorisonäytelmät niittivät mainetta. Vuonna 1981 Tikkurilan Teatteriin liittyi paljon uusia harrastajia ja Vantaalla järjestettiin Vantaan 1. Teatteritapahtuma. Anna-Liisa Nupposen johdolla toiminta vilkastui muutaman hiljaisemman vuoden jälkeen Peltolan koulun tiloissa.
Vuonna 1985 tapahtui sukupolvenvaihdos teatterin johtokunnassa: Anna-Liisa Nupponen väistyi ja puheenjohtajana aloitti Aila Pelkonen. Johtokuntaan saatiin paljon nuoria aktiivisia jäseniä. Vuosina 1988–1989 Simo Lappalaisen ohjaamat Luokan vihollinen ja Tulipunakukka vierailivat muun muassa Oulussa, Helsingissä ja Järvenpäässä.
Historia > 1990-luku

Vuonna 1990 Tikkurilan Teatteri sai omat teatteritilat Vantaan kaupungin saneeraamasta Vernissatehtaasta, joka avattiin syksyllä nuorison monitoimitalona. Kouluteatteritoiminta laajeni ja teatteriryhmiä syntyi kuusi. Timo Hannelinin ohjaama Robin Hood vieraili Kuusankosken kansainvälisillä lasten teatteripäivillä. Teatterisportti-improvisaatiota kokeiltiin ensimmäisenä Suomessa Sanna Jalomäen ohjaamana.
Vuonna 1991 Teatteri juhli 30-vuotista toimintaansa tammikuussa esitysten, improkisan ja näyttelyn merkeissä.
Vuonna 1992 Kansan Sivistysrahasto palkitsi Tikkurilan Teatterin vuoden harrastajateatterina. Taiteen perusopetuksen ensi askelia otettiin mm. Raatikon tanssikoulun kanssa yhteistyössä järjestetyillä kursseilla ja leirillä Kukonnotkon leirikeskuksessa.
Vuonna 1993 Taiteen perusopetuskokeilua jatkettiin Tarja Saikkosen ohjauksessa valmistamalla koulutusproduktiona Outi Nyytäjän kirjoittama Lauantailapset, joka vieraili Työväen Näyttämöpäivillä Mikkelissä ja Kuusankosken Kansainvälisessä Lastenteatteritapahtumassa. Ensimmäinen ulkomaanvierailu tehtiin Tallinnaan teatteripäiville Timo Hannelinin ohjaamalla nuorten näytelmällä Backstage.
Timo Hannelinin ja Eija Velanderin ohjaama lastennäytelmä Olipa kerran kuningas vieraili vuonna 1994 Suomen edustajana Saksan Lingenissä kansainvälisillä lasten teatteripäivillä. Samana vuonna taiteen perusopetuslain mukainen teatteritaiteen sopetus alkoi Tikkurilan Teatterin Ilmaisukoulussa.
Vuonna 1995 Teatteria ja tanssia yhdistävä produktio Ruoska valmistui Ari Nummisen ohjauksessa ja vieraili mm. Mikkelissä ja Oslossa.
1996 NAR:n tukeman pohjoismaisen nuorten teatterityöpajan Suomen osuus valmistui Tikkurilan Teatterissa. Michael Baranin ja Markku Hoikkalan näytelmän Jono ohjasi Otso Kautto, ja esitys vieraili Ruotsin Karlskogassa ja Tanskan Roskildessa sekä Tampereen teatterikesässä.
Vuonna 1997 Raatikon tanssikoulun kanssa valmistui yhteistyönä poikien esitys Star Track, jonka ohjasi Isto Turpeinen. Esitys vieraili Kuusankoskella.
Vuonna 1998 Taina Mäki-Ison ohjaama katuteatterikurssi Klovneja vaan ei klooneja kutsuttiin ensi-iltaan Kuusankoskelle ja se vieraili myös Tampereen Teatterikesässä. Samana vuonna sirkustaiteen perusopetussuunnitelma hyväksyttiin ja opetus alkoi. Ilmaisukoulun nimi muuttui Teatteri- ja Sirkuskouluksi. Kesäteatteri alkoi kotiseututalo Påkaksen pihapiirissä näytelmällä Maailman baari, jonka ohjasi Teija Kettunen.
Historia > 2000-luku

Vuonna 2000 Tikkurilan Teatteri osallistui Helsingin kulttuuripääkaupunkivuoden tapahtumaan vantaalaisten harrastajien yhteisproduktiossa Volga Farmari, jonka ohjasi Juha Hurme. Puheenjohtaja vaihtui ja nuijan varteen tarttui Leena Kunnas. Teatteri- ja sirkuskoulun rehtorina aloitti Pekka Korhonen, toiminnanjohtajana Aila Pelkonen. lähde?
Vuonna 2001 Teatteri juhli 40-vuotista toimintaansa tuottamalla kaksi suurta Narnia-sarjaan perustuvaa produktiota, jotka ohjasi Inkeri Rosilo. Mukana oli sekä teatterin jäseniä, että teatterikoulun oppilaita. Puheenjohtaja aloitti Carita Välitalo. Volga Farmari sai tunnustusta Mikkelin teatteripäivillä. lähde?
Vuonna 2007 teatterille myönnettiin Vantaan kulttuuripalkinto. Palkinto myönnetään vuosittain hakemuksetta tunnustuksena merkittävistä ansioista taiteen ja kaupungin taide-elämän hyväksi tehdystä työstä Vantaan kaupungissa vakituisesti asuvalle henkilölle tai kaupungissa toimivalle taiteilijaryhmälle. Palkinnon suuruus oli tuolloin 5 000 euroa.
Vuonna 2008 Anu Myllyniemen ohjaama Tikkurilan Teatteri- ja Sirkuskoulun näytelmä Anne Frankin Unet vieraili KUULAS -festivaalilla Kuusankoskella. Seuraavana vuonna teatterikoulun oppilaan Aino Järvi-Eskolan monologiesitys Kenenkään tytär valittiin Työväen näyttämöiden liiton Murros -nuorten teatterifestivaalille Tampereelle. lähde?
Vuonna 2008 Kimmo Tähtivirran ohjaama psykologisesti intensiivinen tulkinta näytelmästä "Equus" valittiin Työväen näyttämöpäivien ohjelmistoon Mikkeliin. lähde?
Tikkurilan Teatterin esitys Niskavuoren nuori emäntä valittiin Seinäjoen Harrastajateatterikesään. Rosa-Maria Perän ohjaama näytelmä tarjosi katsojilleen persoonallisen tulkinnan Hella Wuolijoen klassikkotekstistä. lähde?
Historia > 2010-luku

Vuonna 2010 Tikkurilan teatterin ja Vantaan näyttämön yhteistyöproduktio Tahdotko Sinä? vieraili TNL:n Näyttämöpäivillä Mikkelissä. Poliittinen fantasiatarina Helsingin ja Vantaan kuntaliitoksesta keräsi raadilta ylistävää palautetta mielenkiintoisesta lähestymisestä vaativaan aiheeseen.
Tikkurilan Teatterikoulun esitys Kosketa pohjaa valittiin Tampereella pidettävään nuortenteatterifestivaali Murroksee. Esityksen ohjasi Tuukka Tiihonen.
Carita Välitalon ohjaama Rikos ja Rakkaus valittiin Seinäjoen Harrastajateatterikesän ohelmistoon. Esitykselle myönnettiin raadin kunniamaininta.
Vuonna 2011 Tikkurilan Teatterikoulaisten esitys Elmo valittiin KUULAS -festivaaleille. Esityksen ohjasi Rosa-Maria Perä.
Vuonna 2012 Tikkurilan teatteri julkaisi 50-vuotisen matkansa kunniaksi historiikkiteoksen Meitä ynnä näytelmää suopeasti sietäkää.
Vuonna 2013 Tikkurilan teatterin näytelmä Aina joku eksyy nappasi Seinäjoen Harrastajateatterikesän suurimman kannustinrahan ja kunniakirjan. Näytelmän ohjasi Carita Välitalo. Näytelmä kutsuttiin Ruotsinsuomalaisten Teatteripäiville Västeråsiin.
Ruotsinsuomalaisten harrastajateatteriliitto kutsui Kimmo Tähtivirran ohjaaman esityksen Yksiöön en Äitee ota vierailulle Eskilstunaan. Niin ikään Tikkurilan seatteri- ja sirkuskoulun esitys Prinsessa Ruusunen valittiin osaksi Kouvolassa pidetyn Kansainvälisen Lastenteatteritapahtuma Kuulaan ohjelmistoa.
Suomen Harrastajateatteriliiton Teatteripäivien 2014 yhteydessä jaettiin teatterialan tunnustuspalkintoja ansioituneille teatterintekijöille. Tikkurilan teatteri pokkasi Vuoden harrastajateatteri -palkinnon. Sen myönsivät Työväen näyttämöiden liitto ry ja Suomen harrastajateatteriliitto ry. Valitsija, näyttelijä Jemina Sillanpään perusteli valintaa seuraavasti:
”Tikkurilan teatteri on jo vuosikymmeniä tehnyt laadukasta ja monipuolista työtä ja ansaitsee tulla nimetyksi vuoden 2014 harrastajateatteriksi. Teatteri tarjoaa eri-ikäisille ja eritaustaisille osallistujilleen monipuolista teatteritoimintaa ja taidekasvatusta ammattitaitoisten ohjaajien ja pedagogien käsissä. Vuoden harrastajateatterin valinnassa on tänä vuonna painotettu ennen kaikkea teatteritoiminnan yhteisöllisyyttä, yksilöiden erilaisuuden ja tarpeiden huomioonottamista, teatteritoiminnan monipuolisuutta, teatterin yhteiskunnallista hereillä oloa, teatteritoiminnan aktiivista kehittämistä, luovaa toimintaa sekä taiteellista lopputulosta.”
Aiheesta muualla

Annukka Lyran ja Tuomas Karppinen: Meitä ynnä näytelmää suopeasti sietäkää, 2011, ISBN 978-952-92-9518-0.
Teatterin sivusto
Kulttuuritehdas Vernissa
Nižnjaja Pjoša

Nižnjaja Pjoša (ven. Нижняя Пёша) on kylä ja Pjošan maalaiskunnan keskus Zapoljarnyin piirin länsiosassa Nenetsian autonomisessa piirikunnassa Venäjällä. Kylä sijaitsee Pjošajoen alajuoksulla, linnuntietä vajaa 20 kilometriä joen laskukohdasta Barentsinmeren Tšošanlahteen. Ympärillä aukeaa laaja tundra; Pjošajoen itäpuolista tundra-aluetta kutsutaan Timanin tundraksi. Aluetta kuvaavat jopa 200-300 metrin korkeuteen nousevat harjanteet (osa Timanin selännettä) ja lähes merelle ulottuvat metsälaikut.
Pjošan kyläneuvoston maalaiskunnassa asui yhteensä 1 042 ihmistä (2010 väestönlaskennan mukaan). Valtaosa väestöstä asuu Nižnjaja Pjošassa (2005: 800 as.); muita kyliä ovat Belušje (2005: 120 as.), Verhnjaja Pjoša (2005: 220 as.), Volokovaja (Volovsjaka, 2005: 260 as.), Volonga (2005: 60 as.) Enemmistö kunnan väestöstä on venäläisiä, joskin nenetsejä ja komeja asuu myös seudulla.
Tieyhteydet alueella ovat puutteelliset, mutta Nižnjaja Pjošasta kulkee soratie Pjošajoen yläjuoksun suuntaan Verhnjaja Pjošaan (26 km) ja Volokovajaan (49 km); muut tiet samoin kuin yhteys Petšorajoelle tai sen takana sijaitsevaan Narjan-Mariin (linnuntietä 250 km) ovat heikompikuntoisia, lähinnä talvisin maastoajoneuvoilla tai moottorikelkalla liikennöitäviä reittejä. Nižnjaja Pjošaan on lentoja helikopterilla tai pienkoneella Arkangelista ja Narjan-Marista.
Nižnjaja Pjošassa Zapolarje-kolhoosi, joka pitää myös poroja. Kylässä toimii hotelli. Kylän väestö harjoittaa kalastusta ja riekonmetsästystä sekä pitää karjaa ja lampaita. Myös marjojen ja sienten keruu on tärkeässä asemassa.
Aiheesta muualla

Pjošan maalaiskunnan sivusto (venäjäksi) (peshapss.ru)
Pjošan maalaiskunta piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (zrnao.ru)
Nižnjaja Pjoša otmetšajet 180-letije (venäjäksi) (pomorie.ru)
180 let otmetilo selo Nižnjaja Pjoša (video) (venäjäksi) (newstube.ru)
Nižni Novgorodin rautatieasema

| Nižni Novgorodin rautatieasema  Станция Нижний Новгород-Московский (Железнодорожный вокзал) |
| --- | --- |

Perustiedot
Sijainti:  56°19′18.7″N, 043°56′45.7″E
Osoite:  Революции пл., 2, Нижний Новгород 
Kunta:  Nižni Novgorod
Valtio:  Venäjä
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Gorkin rautatiet/Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  runsaasti
Lähijunat:  kyllä
Vaihtoyhteydet:   Metroasema Moskovskaja
Pysäköinti:  aseman edustalla (lyhytaikainen pysäköinti)
Asemarakennus
Lipunmyynti:  päivittäin 8-20, tauko päivällä 15-16

Nižni Novgorodin rautatieasema  (ven. Станция Нижний Новгород-Московский, Железнодорожный вокзал вокза́л, Zheleznodorozhny vokzal) on miljoonakaupunki Nižni Novgorodin vilkas päärautatieasema. Se kuuluu Venäjän rautateiden asemaverkostoon ja palvelee sekä kauko- että lähijunaliikennettä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nižni Novgorodin rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Gorkin rautateiden sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kaukojunien aikatauluja Nižni Novgorod-Moskovski asemalle (rasp.yandex.ru) (venäjäksi)
Lähijunien aikatauluja Nižni Novgorod-Moskovski asemalle (rasp.yandex.ru) (venäjäksi)
Aikatauluhakua Nižni Novgorodin kaukojunille (asema?), tässä kaupunki nimellä Gorkii (englanniksi) (poezda.net)
Fjodor Tjuttšev

| Fjodor Tjuttšev |
| --- | --- |
 Fjodor Tjuttšev
Henkilötiedot
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  runoilija, diplomaatti
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Pääteokset:  Silentium
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Fjodor Ivanovitš Tjuttšev (ven. Фёдор Ива́нович Тю́тчев; 5. joulukuuta (J: 23. marraskuuta) 1803 Ovstugin maatila, Brjanskin alue, Orjolin kuvernementti, Venäjän keisarikunta  – 27. heinäkuuta (J: 15. heinäkuuta) 1873 Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija ja diplomaatti.
Suku ja koulutus, diplomaattinen ura

Tjuttšev oli syntyisin ylimyssuvusta. Hänen isänsä luutnantti, maanomistaja Ivan Nikolajevitš Tjuttšev (1768-1846) palveli Kremlin rakentamisen retkikunnassa. Äiti Jekaterina Lvovna Tolstaja (1776–1866) oli komentaja A. M. Rimski-Korsakovin veljentytär. Heille syntyi kuusi lasta, joista kolme eli aikuisiksi: Nikolai (s. 1801),  Fjodor (s. 1803) ja Daria (s. 1806).
Fjodor sai kotiopetusta myös Mihail Lermontovia opettaneen runoilija ja kääntäjä Semjon Jegorovitš Raitšin (Amfiteatrov, 1792 -1855) ohjauksessa, joka tuki opiskelijan kiinnostusta klassillisiin kieliin. Hän opiskeli latinaa ja antiikin roomalaista runoutta ja 12-vuotiaana käänsi Horatiuksen oodin. Vuodesta 1817 lähtien hän alkoi vapaaehtoisena osallistua luennoille keisarillisen Moskovan yliopiston sanataiteen osastolla, jossa hänen opettajiaan olivat Aleksei Merzljakov ja Mihail Katšenovski. Jo ennen virallista ilmoittautumista hänet hyväksyttiin opiskelijaksi marraskuussa 1818. Hänet valittiin 14-vuotiaana Venäläisen kirjallisuuden ystävien seuran jäseneksi.
Hän sai kattavan koulutuksen, johon kuului myös kirjallisuuden opintoja Moskovan yliopistossa vuosina 1818-1821. Hän puhui ranskaa paremmin kuin venäjää ja toimi maansa diplomaattina 1822-1844 Münchenissä ja Torinossa, ja hänen ystäviään olivat Heine ja Schelling. Hän palveli sananvapauden vaikeina aikoina vuodesta 1857 lähtien sensuurivirastossa.
Kirjallinen ura

Tjuttševin kirjallisessa salongissa Münchenissä kävi vieraana muun muassa Heinrich Heine, jonka runoja Friedrich Schillerin ohella Tjuttšev käänsi venäjäksi. Hänen ensimmäiset runonsa julkaistiin jo vuonna 1836 Aleksandr Puškinin Sovremennik-aikakauslehdessä. Runoilijan maine alkoi kasvaa vasta vuonna 1854, jolloin ilmestyi hänen ensimmäinen runokokoelmasa.
Tjuttševilta tunnetaan noin 400 runoa, joiden säkeitä siteerataan Venäjällä hyvin usein. Nuoruusajan runot hän kirjoitti 1700-luvun tyyliä jäljitellen. 1830-luvun runoissa alkaa tuntua vahva eurooppalaisen, varsinkin saksalaisen, romantiikan vaikutus. Tämä lyriikka oli filosofis-meditatiivista, ja sen päällimmäisiksi aiheiksi nousivat mietiskely maailmankaikkeudesta, ihmisen kohtalosta ja luonnosta. 1840-luvulla Tjuttšev kirjoitti useita politiikka-aiheisia artikkeleita, joissa hän pohti venäläisen ja länsimaisen sivilisaation vuorovaikutusta.
1850-luvulla Tjuttševilta ilmestyi tunteikkaita rakkausrunoja: "Ennalta määrätty" (ven. Предопределение), "Oh, kuinka tappavaa kun rakastamme ..." (ven. О, как убийственно мы любим …), "Viimeinen rakkaus" (ven. Последняя любовь) yms., joissa hän käsittelee rakkautta tragediana. Nämä runoilijan rakastetulle Jelena Denisjevnalle omistetut runot koottiin myöhemmin "denisjeviläiseksi sikermäksi".
1860- ja 1870-luvuilla Tjuttševin runoissa oli poliittisia sävyjä.lähde?
Perintö

Tjuttševin tunnetuin runo "Silentium!" on katkera kutsu vaikenemiseen, valitus siitä etteivät ihmiset koskaan pysty ymmärtämään toisiaan täydellisesti.
Säe: "Mik' ilmaistaan, on valhe jo" on Tjuttševin aforismeista useimmin lainattu, samoin "Venäjää ei voi järjellä ymmärtää" (Umom Rossiju ne ponjat ... 1866) sekä "Me emme pysty arvaamaan, kuinka sanamme kaikuu".lähde?
Hän oli ajatusrunoilija, jonka romanttista luonnonfilosofiaa siteerataan joskus länsimaissakin. Hänen hillitysti metafyysinen lyriikkaansa ennakoi jo 1890-luvun symbolismia. Hänet nostettiin runouden klassikoksi vasta modernismin kaudella.
Hänen syvämietteisen, muodoltaan valmiin lyriikkansa tärkeänä motiivina ovat luonnonfilosofiset aiheet ja olemassaolon peruskysymykset. Pohjasävyltään runoilija oli pessimisti. Kootut teokset ilmestyivät vuonna 1868 ja vuonna 1900. Niissä on 246 omaa runoa ja 37 käännöstä.
Runosuomennoksia

Tjuttševin runoja on julkaistu suomeksi teoksissa:
Venäjän runotar: valikoima venäläistä lyriikkaa, suom. Valentin Kiparsky ja Lauri Viljanen, Otava, 1946
Helikonin lähde: maailmanlyriikan suomennoksia,, suom. Lauri Viljanen, WSOY, 1951
Keväinen ukonilma, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Venäjän runotar
Kuin yllä tuhkan -, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Venäjän runotar
Neljännen elokuuta 1864 vuosipäivän aattona, suom. Jukka Mallinen, julkaisussa: Parnasso 2005; nro 7, s. 24
On ihanaa, kun kevään myrskysäällä ukkonen ensimmäinen, teoksessa: Lounatuulia, Kirjapaja, 1990 ISBN 951-621-977-2
Se aika syksyn alkamistax, teoksissa: Venäjän runotar ja Helikonin lähde
Silentium, suom. Lauri Viljanen, teoksissa: Venäjän runotar ja Helikonin lähde
Vie maasta maahan –, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Venäjän runotar
Viimeinen rakkaus, suom. Lauri Viljanen, teoksissa: Venäjän runotar ja Helikonin lähde
Yötuuli, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Venäjän runotar
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fjodor Tjuttšev Wikimedia Commonsissa
Tjuttševiana (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef 
Kreivitär Eleonora von Bothmer, 1827.
Runoilijan toinen vaimo, paronitar Ernestine von Pfeffel (1810-1894), Karl Joseph Stieler 1834.
Jelena Denisjevna, Ivanovin vesivärimaalaus 1851.
Timbuktu

| Tombouctou ja تمبكتو Tombouctou ja تمبكتو |
| --- | --- |

 fiTimbuktu 
 16°46′23″N, 2°59′56″W 
Timbuktu (ransk. Tombouctou) on kaupunki Malissa, Afrikan kolmanneksi pisimmän joen, Niger-joen lähettyvillä Länsi-Afrikassa. Vuonna 2009 kaupungissa oli noin 54 629 asukasta. Sillä on pitkä historia Saharan eteläpuolisen kaupankäynnin tärkeänä paikkakuntana. Se on saanut myyttisen aseman: Timbuktua on käytetty synonyymina eksoottisille, kaukaisille maille.
Väestö ja kieli

Timbuktun väestöstä pääosa on songhailaisiin kansoihin kuuluvia tuaregeja, fulaneja ja mandélaisia kansoja.
Yli 80 prosenttia Timbuktun asukkaista puhuu äidinkielenään laajalti Länsi-Afrikassa puhuttaviin songhailaisiin kieliin kuuluvaa koyra chiinia, jonka puhujia on seudulla noin 200 000. Pieni osa väestöstä puhuu arabian sukuista hassaniyyaa ja tuaregilaista tamashekin kieltä, mutta vuosien 1990–1995 kapinan jälkeen pääosa arabeista ja tuaregeista karkotettiin. Malin virallinen hallinnon kieli on ranska.
Ilmasto

Timbuktu sijaitsee Saharan etelälaidalla, Sahelin vyöhykkeellä, ja siellä on kuuma ja kuiva ilmasto. Sateita on vähän, pääasiassa keskikesällä.
Historia

Timbuktu oli tuareg-paimentolaisheimojen tilapäisleirinä jo ehkä 900-luvulla. Kauppareittien risteyksessä sijainnut paikka vaurastui kulta-, norsunluu-, orja- ja suolakaupan keskuksena. Sijainnilla Guinean lahdelle johtavan, Afrikan kolmanneksi pisimmän joen, Niger-joen lähettyvillä, on ollut Timbuktulle merkittävä vaikutus. Kukoistuskautensa huipun Timbuktu saavutti 1400-luvun alkupuolella, kun islam levisi Afrikkaan. Se oli merkittävä kaupunki Malin kuningaskunnassa ja sitä seuranneessa Songhain kuningaskunnassa. Siltä ajalta on jäljellä kolme komeaa moskeijaa: Djingareiber, Sankore ja Sidi Yahia. Sankore oli aikoinaan tämän Afrikan osan merkittävin islamilainen madrasa, jossa oli laaja kirjasto. Madrasoissa ja koraanikouluissa oli parhaimmillaan yli 25 000 opiskelijaa. Kaupunki alkoi menettää merkitystään portugalilaisten ja muiden eurooppalaisten saapuessa Länsi-Afrikkaan 1500-luvulla. Madrasa kirjastoineen tuhoutui marokkolaisten hyökkäyksissä vuonna 1591. Käsikirjoituksia on kuitenkin säilynyt merkittävä määrä, mutta itse Timbuktu on köyhä kehitysmaidenkin joukossa. Siellä voi yhä nähdä kamelikaravaaneja.
Myöhemmin Eurooppaan asettunut arabidiplomaatti Leo Africanus on kuvaillut Timbuktua ja sen yltäkylläisyyttä vuonna 1550 ilmestyneessä teoksessaan Cosmographia Del' Africa.