stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arthur Indola
Jääkärikausi

Indola toimi liikemiehenä Vaasassa ennen kuin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 18. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän haavoittui lievästi Missellä 25. heinäkuuta 1916. Hän suoritti myös Schaulenissa vuonna 1917 järjestetyn autokurssin.
Suomen sisällissota

Indola saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) kornetiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin adjutantiksi Karjalan ratsujääkärirykmenttiin, minkä riveissä hän otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Indola palveli sisällissodan jälkeen Hämeen ratsurykmentissä ase-, viesti- ja lähettiupseerina sekä eskadroonanpäällikkönä, josta hänet siirrettiin 24. heinäkuuta 1919 Hyökkäysvaunurykmenttiin, missä hän toimi ensin adjutanttina ja 14. syyskuuta 1920 alkaen 1. patterin päällikkönä ja 1. toukokuuta 1921 lähtien talouspäällikkönä. Armeijasta hän erosi 12. syyskuuta 1923 ja siirtyi Helsinkiin mainosalalle. Hänet haudattiin Vaasaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Kornetti 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 31. heinäkuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan haavoittumismerkki |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
OnlyOffice

| OnlyOffice> Kehityshistoria |
| --- | --- |
Vakaa versio:  8.3.0 (6. helmikuuta 2025)
Kehitystilanne:  aktiivinen
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  toimisto-ohjelmisto
Lisenssi:  GNU Affero General Public License
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
OnlyOffice on verkossa toimiva toimisto-ohjelmistopaketti. Ohjelmisto tunnettiin vuoteen 2014 saakka nimellä TeamLab. Ohjelmisto on julkaistu AGPL-lisenssillä. Ohjelmiston kehittäjä on latvialainen yritys.
Ohjelmistoa käytetään verkkoselaimella ja mukana ovat tekstinkäsittely-, taulukkolaskenta- ja esitysgrafiikkaohjelmistot.
Hilkka Inkala

Hilkka Inkala ylioppilaana vuonna 1942.
Hilkka Inkala (30. toukokuuta 1924 Oulu – 9. heinäkuuta 2012 Oululähde?) oli suomalainen kuvittaja, piirtäjä ja pankkivirkailija.
Inkala on tehnyt tussipiirroksia, jotka kuvaavat oululaista rakennushistoriaa, purjelaivoja sekä koteja 1700–1900-lukujen taitteesta aina nykypäivän rakennussuojelukohteisiin.. Kuvia on julkaistu eri kirjoissa.
Elämänvaiheita

Hilkka Inkala syntyi oululaisen lehtitoimittaja Kaarlo ja Johanna (o.s. Wiklund) Inkalan perheeseen, joka asui puutalossa Oulun Kakaravaarassa Kauppurienkadulla. Inkala vietti useita kesiä äitinsä ja siskonsa kanssa meren rannalla Kotkan Mussalossa Wäinö Jousen kesähuvilalla. Inkala valmistui ylioppilaaksi Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukiosta vuonna 1942. Hän teki pääuransa Oulussa Suomen Pankin virkailijana 1942–1982.
Inkala hakeutui Pentti Koiviston oppilaaksi vuosina 1955–1957 ja vuonna 1966 Oriveden kansanvalistusseuran järjestämälle Nándor Mikolan kurssille. Lisäksi Inkala osallistui Art Students League of New Yorkin kurssille.
Hän toimi Oulun taiteilijaseuran rahastonhoitajana 1969–1973 ja Oulun aluenäyttelyn juryssa 1977. Oulun kaupungin kuvataidelautakunnassa hän oli vuosina 1981–1984 ja julkisivulautakunnassa vuosina 1985–1988.
Inkala valittiin 1987 vuoden oululaiseksi ja hän sai Oulun Etta -arvonimen. Hän oli Oulu-seuran kunniajäsen. Inkalalle myönnettiin vuonna 2000 Suomen Kotiseutuliiton kotiseututyön ansiomitali. Inkala suunnitteli muun muassa vuonna 1990 Sara Wacklinin 200-vuotisjuhlavuoden postileiman.
Kuvituksia

Inkala on kuvittanut useita Oulua ja paikallishistoriaa käsitteleviä kirjoja.
Oulun Kuva: Piirrokset Hilkka Inkala, teksti Jorma Huusko, 125 s, 1975. ISBN 951-9099-29-8
Oulussa laulettua: Hilkka Inkala 1983 ISBN 951-9152-64-4
Runoileva Merikapteeni: Atte Kalajoki ja Hilkka Inkala 1984 ISBN 951-9152-82-2
Herskapia ja pieneläjiä vanhassa Oulussa 1886–1887 Maija-Liisa Bäckström, Ilse Juntikka, Terttu Pellikka. Akvarellit Hilkka Inkala 1986 ISBN 9517490577
Hilkka Inkala: Oulun Etta 1987, 16 s. Oulun taidemuseo 1987
Oulusta ollaan: Hilkka Inkala ja Jorma Huusko 1987 ISBN 951-749-076-3
Vanha Oulu tänään = Oulu – a look into the past: Hilkka Inkala ja Kaarina Niskala, s. 23. Oulu: Pohjoinen, 1995. ISBN 9517492340
Aiheesta muualla

Hilkka Inkalan kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO) 
Keskellä kuvassa Hilkka Inkala, Wäinö Jousen huvilalla Kotkan Mussalossa 1930.
Tornio ja ensimmäinen maailmansota

Vuosien 1914–1918 aika muodosti pienelle rajakaupungille Torniolle ja sen Ruotsin puoleiselle sisarkaupungille Haaparannalle historiallisen ja poikkeavan ajanjakson. Sinä aikana liikennemäärät ja maailmankuulut henkilöt kulkivat kaupunkien kautta, rajakaupungeista muodostui vankeinvaihtopiste, alue muodosti jääkäriliikkeen salaisen kulkureitin keskeisen paikan ja Tornio sai kokea myös Suomen vapautumisen ensi tuskat taistelujen muodossa.
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Torniosta muodostui ainoa yhteys Venäjän läntisiin liittolaisiin. Ensi vaiheessa ainoan yhteyden Haaparannan ja Tornion välillä muodosti maayhteys Suensaaren pohjoisosasta Näränperän kautta ja saaren eteläosasta puinen Handolinin silta (Handolinska bron). Rautatie oli siinä vaiheessa rakennettu Tornioon nykyisen rautatieasemalle asti ja Ruotsin puolella Karunkiin. Liikennemäärien ja tavaroiden suunnattoman lisäyksen vuoksi rautatien teko Torniosta Karunkiin käynnistettiinkin välittömästi syksyllä 1914.
Sotapakolaiset muuttavat rajan luonteen

Keisarillinen Saksa oli julistanut sodan Venäjälle 1. elokuuta 1914. Jo edellisenä päivänä Venäjän keisarikunta, Suomen suuriruhtinaskunta sen osana, oli julistettu sotatilaan. Näin Venäjällä oleskelevista saksalaisista ja heidän kanssaan liitossa olevan Itävalta-Unkarin kansalaisista tuli vihollisia, joiden tuli poistua maasta kolmen vuorokauden kuluessa. Tämä näkyi välittömästi Tornion-Haaparannan raja-alueella. Lisäksi monien muidenkin maiden kansalaiset halusivat päästä nopeasti kotimaahansa.
Tornioon alkoi saapua junalla päivittäin satoja Venäjältä poispyrkiviä ulkomaalaisia. Päivittäin junat toivat kerrallaan jopa yli 1 000 maasta poistuvaa. Parin ensimmäisen sotaviikon aikana kaupungin kautta kulki noin 30 000 pakolaista eli 20 kertaa kaupungin silloinen asukasluku. Näin suurien ihmismäärien kuljettaminen ei tietenkään ollut ongelmatonta. Kaupunkien, Tornion ja Haaparannan, majoitustilat olivat tupaten täynnä. Loppukesästä ja alkusyksystä oli vielä mahdollisuutta yöpyä taivasalla, mutta syksyn mittaan majoittamisesta tuli suuri haaste.
Tilanne saatiin syksyn mittaan jotensakin hallintaan, sillä eteläisestä Suomesta erityisesti Raumalta Gävleen oli käynnistynyt yhteys. Joulukuun alussa kuitenkin kolme ruotsalaista laivaa ajoi miinaan Porin edustalla. Tämä pysäytti kerralla liikenteen eteläisestä Suomesta, ja liikenteen paine siirtyi jälleen täysin Tornion-Haaparannan välille.
Ajan luonnetta on myöhemmin muistellut jääkärikenraaliluutnantti Wiljo Tuompo, jonka isä oli ensimmäisen maailmansodan aikaan Peräpohjolan kansanopiston johtaja. Silloinen jääkäri Tuompo tunsi hyvin Tornion seudun:
»Siellä vilisi kaikkia kansallisuuksia: venäläisiä, saksalaisia, englantilaisia, ranskalaisia, turkkilaisia, japanilaisia, kiinalaisia ja neekereitä. Siellä liikkui rikkaita ja köyhiä, herroja ja narreja, miehiä, naisia ja lapsia. Jokainen pyrki pelastamaan omistaan ja omaisuudestaan, mitä pelastettavissa oli. Koko rajaseutu muuttui tuossa tuokiossa kansainväliseksi markkinapaikaksi. Pakolaiset myivät polkuhinnasta yksityisiä kalleuksiaan hankkiakseen mahdollisuudet matkansa jatkamiseen. Liikemiehet vainusivat hintojen huimaavan nousun ja asettuivat rajaseudun tuottoisaan läheisyyteen. Salakuljettajien luvattu tie kulki kummallakin puolen Tornionjokea. Tornionjoesta oli tullut kahden maailman välinen Rubicon.»
Jääkäreiden tienä länteen ja edelleen Saksaan

Helsingin ylioppilaspiireissä käynnistettiin marraskuussa 1914 keskustelut Saksan kanssa mahdollisuudesta saada sotilaskoulutusta. Syntyi jääkäriliike. Osittain salateitse lähes kaksi sataa nuorta miestä siirtyi ensin Ruotsiin ja sieltä edelleen Saksaan koulutettaviksi Pfadfinder-kurssille. Kyse oli partioliikkeeseen viittaavasta peitenimestä. Pääreittinä Suomesta poistumiseen oli Tornion-Haaparannan välinen rajanylityspaikka. Tornion etapissa keskeisin toimija oli Eero Heickell.  Heinäkuussa 1915 saapuivat jääkärit Heikki Kekoni ja Wiljo Tuompo huolehtimaan jääkäreiden vastaanotosta Haaparannalle. Tätä vastaanottotoimintaa varten he perustivat Haaparannalle ns. Halkokonttorin osoitteeseen Länsikatu 74.
Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Tällä kertaa rajanylitys ei voinut tapahtua enää entisellä tavalla, vaan m.m. rajanylitys Kemistä meren yli Haaparannalle ja Seittenkariin muodosti uuden salaisen kulkureitin. Myös pohjoisemmat paikat Tornionjokilaaksossa olivat rajanylityspaikkoina. Etelämpänä Merenkurkku muodosti oman reittinsä.
Tilanteen teki entistä hankalammaksi venäläisten saatua tietoa laittomista nuorten miesten rajanylityksistä. Torniossa vangittiin 23. joulukuuta 1915 pfadfinder Edvard Bruhn. Bruhn oli hoitanut yhtä jääkäriliikkeen värväyselimistä, ns. Liisankadun toimistoa Helsingissä. Kiinni jouduttuaan vasta 21-vuotias Bruhn paljasti kuulusteluissa tietonsa.
Toiminnan paljastumisen vuoksi vartiointi rajalla kiristyi. Tornion ja Kemin reitin käyttö vuoden 1916 tuli mahdottomaksi. Toiminta suuntautui kaukaisemmille erämaareiteille, ja rajanylitys tapahtui ylempänä Tornionjokilaaksossa. Tornionseudun etapin jäsenet kuten Heickell joutuivat poistumaan maasta. Heickell pakeni Ruotsiin toukokuussa 1916.
Haavoittuneiden sotavankien vaihto

Itärintamalla sotaa käyvien valtioiden eli Venäjän, Saksan ja Itävalta-Unkarin edustajat neuvottelivat talvella 1915 Tukholmassa kansainvälisen Punaisen Ristin suojeluksessa Ruotsin prinssi Carlin johdolla invalidisotavankien avustamisesta ja heidän vaihtamisestaan vuoden 1906 Geneven ja vuoden 1907 Haagin sopimusten mukaisesti.
Tornioon oli jo siihen mennessä välitetty vangeille osoitettuja lahjapaketteja sekä vankien ja heidän omaistensa välistä kirjeenvaihtoa.
Invalidisotavankien vaihdosta päästiin sopimukseen, mutta käytännön järjestelyt veivät oman aikansa keväällä 1915. Ruotsi asetti kaksi sairaalalaivaa Ruotsin Trelleborgin ja Saksan Sassnitzin välille. Trelleborgin ja Haaparannan väliseen junaliikenteeseen varustettiin neljä sairaalajunaa. Venäläiset perustivat vastaavat yhteydet Tornion ja Petrogradin välille.
Ensimmäinen sairaalajuna saapui Pietarista Tornioon 11. elokuuta 1915 ja toi 250 keskusvaltojen invalidisotavankia. Tornion kansakoululle Suensaareen oli perustettu sotasairaala, jossa heitä hoidettiin viikon ajan. Sen jälkeen vangit siirrettiin Tornionjoen yli kahdella torniolaisen Kulju-laivan vetämällä proomulla, jotka Punainen Risti oli varustanut tätä kuljetusta varten. Ensimmäistä siirtoa J. Gustav Svanberg kuvaa kirjassaan seuraavasti:
»Nyt näkyy muutamia peitettyjä proomuja, joiden katoilla ja sivuilla on Punaisen Ristin tunnukset. Ne lähestyvät höyrylaivojen hinaamina kohti Liljebäckin laituria. Mies toisensa jälkeen kompuroi laiturille vaivalloisesti ja horjuen kainalosauvojen tai jalkaproteesien varassa. Suuri kansanjoukko hiljenee, ei kuulu muuta kuin vaimea tap-tap proteesien ja keppien kolahtaessa laituriin. Katsojat seisovat järkyttyneinä eikä ole yhtään kuivaa silmää.»
Viralliset avajaiset järjestettiin vasta viikkoa myöhemmin eli 18. elokuuta 1915, jolloin 250 Theresienstadtin vankileiriltä lähetettyä venäläistä sotainvalidia saapui Haaparannalle. Vastaanottajina oli m.m. kenraalikuvernööri Albert Seyn, Oldenburgin prinssi Aleksanteri, Oulun läänin kuvernööri af Enehjelm, kunniakomppania, soittokunta ja paljon yleisöä. Kuljetusten järjestelyissä keskeistä roolia näytellyt prinssi Carl ja hänen puolisonsa prinsessa Ingeborg vierailivat rajalla maaliskuussa 1916. Myöhemmin rajakaupungeissa vieraili myös Venäjän hovia lähellä oleva suuriruhtinas Kirill vaimonsa suuriruhtinatar Viktoria Fjodorovnan kanssa.
Invalidikuljetusten yhteydessä tapahtui myös onnettomuus. Holmsvedenin aseman läheisyydessä Hälsinglandissa junien törmäyksessä kuoli 10 ja loukkaantui 16 invalidia. Invalidikuljetusten rasitukset koituivat myös osalle liian rankoiksi. Niinpä menehtyneitä keskusvaltojen sotainvalideja – kaikkiaan noin 200 – haudattiin Haaparannan hautausmaalle. Vastaavasti venäläiset kuolleet haudattiin Tornion hautausmaalle. Kuljetukset jatkuivat aina tammikuulle 1918. Elokuun 1915 ja tammikuun 1918 välisenä aikana kuljetettiin kaikkiaan 63 463 sotainvalidia. Heistä 37 295 venäläistä, 22 123 itävalta-unkarilaista, 3 617 saksalaista ja 453 turkkilaista.
Ilmarata tavarankuljetuksen välineenä

Postiliikenne Tornion ja Haaparannan välillä oli koko maailmansodan ajan ennätysmäinen. Kuljetusten tehostamiseksi yhdysrata Tornion ja Haaparannan välillä aloitettiin vuonna 1916. Rakentaminen oli kuitenkin hidasta. Sen vuoksi keisarillinen Suomen senaatti myönsi lokakuussa 1916 määrärahan ilmaradan rakentamiseksi Tornion ja Haaparannan välille Tornionjoen yli. Ilmaradan pituus oli 1 300 metriä ja vaijerit kulkivat 17 metrin korkeudessa. Radalla oli 45 koria tilavuudeltaan 0,6 kuutiometriä. Näin voitiin siirtää postia 10 tonnia tunnissa. Ensimmäiset koejaot tehtiin 17. helmikuuta 1917. Varsinainen käyttö alkoi helmi-maaliskuun vaihteessa 1917. Kaikkiaan sillä siirrettiin 27,5 miljoonaa postipakettia. Ilmarata purettiin tarpeettomana kesällä 1919.
Itsenäisyysaktivistien matkat Tukholmaan ennen itsenäistymistä

Venäjän maaliskuun vallankumouksesta keväällä 1917 lisääntyivät myös itsenäisyysaktivistien rajanylitykset Torniossa. He saivat rajanylitystä varten virallisen passin. Toukokuussa 1917 Sotilaskomitean edustajat eversti Nikolaj Mexmontan sekä ratsumestarit Hannes Ignatius ja Gaston Ahrenberg matkustivat Tornion kautta Tukholmaan, jossa he neuvottelivat keisarillisen Saksan edustajien kanssa tuen saamisesta suomalaiselle vapausliikkeelle. Kesän lopulla elokuussa 1917 Tukholmaan matkusti Sotilaskomiteasta ratsumestari Mauritz Gripenberg ja Keskuskomiteasta valtioneuvos Edvard Hjelt. Hjelt siirtyi myöhemmin edelleen Berliiniin ollen keskeinen toimija yhteistyössä Saksan kanssa. Syksyn mittaan Tukholmassa suomalaiset kävivät useita itsenäisysasiaan liittyviä neuvotteluja, joihin Tornion kautta matkustivat mm. ratsumestari Gripenberg uudelleen, tri Eino Suolahti ja professori Rafael Erich Keskuskomiteasta.
Rajaseutu Suomen itsenäistymisen jälkeisenä vuonna 1918

Suomen itsenäistyminen 6. joulukuuta 1917 tapahtui venäläisten sotilaiden vielä ollessa Suomessa ja kansallisten jännitteiden kasvaessa porvarillisten ja sosialististen ryhmien välillä. 
Joulukuun alussa 1917 senaattori J.K.Paasikivi käytti samaa reittiä matkustaakseen Pohjolan pääkaupunkeihin eli Tukholmaan,  Kööpenhaminaan ja Kristianiaan eli nykyiseen Osloon hakemaan tunnustusta juuri itsenäistyneelle Suomelle.
Ensimmäiset Suomeen palanneet Saksan jääkäritkin käyttivät Haaparanta–Tornio-reittiä Suomeen tullessaan. Tammikuussa 1918 Suomeen saapui oberzugführer Friedel Jacobssonin johdolla jääkäreitä tätä reittiä. Vähän myöhemmin helmikuun alussa kyseiset jääkärit olivat johtamassa Tornion taistelua, joka takasi vallan siirtymisen Torniossa valkoisille juuri käynnistyneessä sisällissodassa.
Seuraavassa kuussa käynnistyi ruotsalaisten vapaaehtoisten eli Ruotsalaisen prikaatin siirtyminen Suomeen Haaparanta-Tornio kautta. Lyhyen Torniossa oleskelun jälkeen prikaatilaiset siirtyivät Ouluun koulutettavaksi. Torniosta lähti sisällissotaan senaatin eli valkoisten joukkoihin miehiä, joista muodostettiin Perä-Pohjolan pataljoona johtajanaan Aarne Heikinheimo. Suomen senaatin toimipaikka oli Vaasa, jonne oli sodan alussa siirtynyt osa senaattoreista osan jäädessä Helsinkiin. Maaliskuun  1918 senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvud ja senaattori Jalmar Castrén pääsivät pakenemaan Suomeen Tornion kautta paettuaan Helsingistä Viroon ja edelleen Saksaan ja Ruotsiin. Torniossa he olivat 23. maaliskuuta 1918.
Ruotsalaiset kaatuneet kuljetettiin kotimaahansa vielä toukokuuhun asti ensin junalla Tornioon ja edelleen Haaparannalle. Tällainen juhlallinen kuljetus tapahtui 22. huhtikuuta, jolloin jäitse Torniosta Haaparannalle siirrettiin 25 kaatunutta ruotsalaista.
Tästä tapahtumasta kirjoitti paikallinen torniolaislehti:
»... Ruumiit, jotka kaikki olivat sinkkipeltiarkuissa, vietiin Tornion suojeluskunnan saattueessa torvisoiton kera jäälle Ruotsin rajalle, jonne vainajia varten oli laitettu köynnöksellinen kunniaportti. Portista, jonka sivuilla hulmusi Suomen sinivalkoinen ja Ruotsin lippu, oli yläosasta luettavana sanat: "Döden ger seger, seger ger döden.".»
Aiheesta muualla

Pohjan Tornio maailman pyörteessä, Hakkapeliitta, 14.12.1937, nro 50, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tornion kummitusrata, Suomen Kuvalehti, 22.10.1938, nro 42, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuva vuoden 1914 lopulla vilkastuneesta postiliikenteestä Ruotsin Karungista, jonne Ruotsin rautatie pohjoisessa ulottui ensi vaiheessa. Kuva: Mia Green.
Tornion rautatieasema ja valtavat tavaramäärät, jotka kulkivat aseman kautta. Kuvassa mm. puuvillapaaleja. Kuva: Mia Green.
Tornio ja länsirajan alue toimi jääkärien kulkureittinä Ruotsiin ja sieltä edelleen Saksaan. Vuonna 1965 paljastettiin Torniossa toimintaan liittyvä muistomerkki Tornion Suensaarella Apteekinpuistossa.
Keskusvaltojen invalidisoituneita sotavankeja palaamassa kotimaahansa Tornion-Haaparannan kautta. Kuvassa sotavangit siirtyneet juuri Tornionjoen yli Haaparannalle. Kuva: Mia Green.
Venäjän leskikeisarinnan Maria Feodorovnan käytössä ollutta junaa siirretään Tornionjoen jäälle vedettyjä väliaikaisia kiskoja pitkin Haaparannalta Tornion asemalle maaliskuussa 1917. Kuva otettu Torniojoen itärannalta ja taustalla Haaparannan kaupunki. Kuva: Mia Green.
Muistolaatta Tornion rautatieaseman pohjoispäässä Leninin matkasta Tornion kautta Pietariin huhtikuussa 1917, paljastettu 8.11.1967
Tornion ja Haaparannan posti-ilmarata. Taka-alalla Alatornion kirkko.
Tornion valtaukseen osallistuneita suojeluskuntalaisia taistelun jälkeen.
Senaattorit P. E. Svinhufvud ja Jalmar Castrén palasivat Suomeen paettuun punaisten vallassa pitämästä Helsingistä Viron, Saksan ja Ruotsin kautta takaisin Suomeen. Valkoisen Suomen hallintokaupunki oli Vaasa 23. maaliskuuta 1918, jolloin he palasivat Suomeen. Kuvassa taustalla nykyisen Tornion kaupungintalon paikalla silloin ollut Hotelli Seurahuone, jossa senaattorit yöpyivät.
Kaatuneita ruotsalaisia siirrettiin 22. huhtikuuta 1918 juhlallisin menoin jäitse Torniosta Haaparannalle.
Balaji Srinivasan

Balaji Srinivasan
Balaji S. Srinivasan (s. 24. toukokuuta 1980) on yhdysvaltalainen yrittäjä ja yhteiskunnallinen ajattelija. Hänellä on intialaiset sukujuuret. Hän muutti Singaporeen 2020-luvun alussa.
Srinivasan varttui Long Islandilla. Hän sai sähkötekniikassa kandidaatin, maisterin ja filosofian tohtorin oppiarvot Stanfordin yliopistosta. Lisäksi hän sai samasta yliopistosta luonnontieteiden maisterin oppiarvon kemiantekniikassa. Srinivasan oli vuonna 2007 mukana perustamassa geenitesteihin erikoistunutta Counsyl-yhtiötä, jonka myöhemmin osti Myriad Genetics. Vuonna 2017 Donald Trump harkitsi hänen nimittämistään Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkeviraston johtoon. Srinivasan toimi vuosina 2018–2019 Coinbasen teknologian päävastaavana. Hän on toiminut myös partnerina Andreessen Horowitzissä. Vuonna 2023 hän menetti julkisessa vedonlyönnissä miljoona dollaria yliarvioituaan Bitcoinin tulevan arvonnousun.
Yhteiskunnalliset ajatukset

Srinivasan kannattaa Network State -ideologiaa, jossa muodostettaisiin hajautettuja valtioita eli teknologiamyönteisiä rinnakkaisyhteiskuntia ja -talousalueita, joissa toimisivat vaihtoehtoiset koulutusjärjestelmät, tiedotusvälineet ja valuutat. Srinivasan on pyrkinyt vetoamaan henkilöihin, jotka haaveilevat Piilaaksosta ilman San Franciscoa. Hänen mukaansa Yhdysvaltain itärannikko on rappeutunut kulttuurisesti, koska siellä hänen mukaansa mielletään teknologiamyönteisempi yhteisö dystooppiseksi. Srinivasanin mukaan Intiassa esiintyy positiivisempaa suhtautumista teknologiaan. Hän on omaksunut vaikutteita Albert O. Hirschmanin ajattelusta.
Srinivasan julkaisi vuonna 2022 kirjan The Network State: How to Start a New Country, jossa esitellään suunnitelma demokraattisesta yhteiskunnasta vetäytymisestä ja uusista suvereeneista alueista. Niillä valtaa käyttäisivät teknologiajohtajat. Srinivasan isännöi lokakuussa 2023 ensimmäisen Network State -konferenssin. Hän kannattaa teknologiayhtiöille uskollisten kansalaisten järjestäytymistä uudeksi, harmaisiin t-paitoihin pukeutuvaksi poliittiseksi heimoksi. Srinivasanin visiossa sinisiltä eli demokraateilta kiellettäisiin pääsy harmaiden hallinnoimille alueille, mutta punaisten eli republikaanien pääsy sallittaisiin. Srinivasan on pitänyt “liberaaleja äänestäjiä” syypäinä San Franciscon ongelmiin.
Srinivasan pitää lehdistöä, erityisesti The New York Timesia poliittisena vihollisena. Hänen mukaansa The New York Times ylläpitää Woke Capital -nimistä ideologiaa. Elon Muskin ostama X (entinen Twitter) on Srinivasanin mukaan hyvä esimerkki teknologian alan liikemiesten hallinnoimasta vaihtoehtomediasta. Srinivasanilla oli huhtikuussa 2024 miljoona X-seuraajaa. Hän on tehnyt Network State -ideologiansa parissa yhteistyötä Garry Tanin kanssa. Häntä ovat haastatelleet muiden muassa Tim Ferriss ja Lex Fridman.
Immunologinen ehkäisy (villieläimet)

Immunologinen ehkäisy tarkoittaa lisääntymisen ehkäisyä eläimen oman immuunijärjestelmän avulla. Tyypillisesti rokotteena annettavan ehkäisyvalmisteen vaikutuksesta eläimen elimistö tuottaa vasta-aineita, jotka estävät lisääntymisen väliaikaisesti. Rokotteissa käytetyt aineet ovat valkuaisaaineita, joilta puuttuvat hormonaalisten ehkäisyvalmisteiden haitat, koska ne eivät rikastu ravintoketjussa. Ehkäisyrokotteita on käytetty villieläinkantojen rajoittamiseksi eri puolilla maailmaa. Pääasiassa immunologinen ehkäisy on keskittynyt nisäkkäisiin.  Immunologisen ehkäisyn katsotaan olevan yksi harvoista vaihtoehdoista tappaville menetelmille luonnonvaraisten eläinten kantojen rajoittamiseksi. Ihmiselle soveltuvaa immunologista ehkäisyä ei ole käytettävissä.