stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uruguayn ilmavoimat
Historia

Uruguayn ilmavoimien historia alkaa maaliskuusta 1913, jolloin Uruguayn Canelonesin alueella sijaitsevaan Los Cerrillosiin perustettiin sotilaslentokoulu Escuela de Aviación Militar maan sota- ja laivastoministeriön määräyksellä. Koulu sai kalustokseen yhden Farman- ja yhden Blériot XI -lentokoneen, mutta joutui lopettamaan toimintansa jo heinäkuussa 1913 heikon varatilanteen takia. Ilmailukoulu aloitti toimintansa uudelleen samalla nimellä marraskuussa 1916, jolloin se uudelleenperustettiin Paso de Mendozan alueelle Montevideoon. Maahan saapui 1920 ranskalainen sotilaslähetystö, jonka vaikutuksesta Uruguay päätyi hankkimaan muutamia ranskalaisia lentokoneita. Uruguayn ilma-aseen ensimmäinen sotilasyksikkö, Escuadrilla de Caza, perustettiin vuonna 1924.
Lentojoukot uudelleenorganisoitiin vuonna 1935, jolloin niistä tuli armeijalle alistettu Aeronáutica Militar (A.M.). Uruguayn hallinto antoi sotilastukikohtansa Yhdysvaltain käyttöön vuonna 1940, saaden vastineena Lend-Lease-apua. Ilmavoimat saivat käyttöönsä seuraavina vuosina pieniä määriä kuljetus- ja koulukoneita. Yhdysvaltalainen sotilaslähetystö saapui maahan vuonna 1947, jolloin Aeronáutica Militar uudelleenorganisoitiin ja ensimmäinen kuljetus- ja ensimmäinen taisteluyksikkö perustettiin. Ilmavoimat saivat 15 North American B-25J Mitchellin ja 25 North American F-51D Mustangin konetoimituksen vuonna 1950. Kalustolisäyksen seurauksena perustettiin hävittäjä- ja pommikoneyksikkö. Kansallinen lentoyhtiö Pluna (esp. Primeras Líneas Uruguayas de Navegación Aérea) perustettiin asevoimien alaisuuteen vuonna 1951.
Ilmavoimat irtautuivat armeijasta 4. joulukuuta 1953, jolloin niistä tuli itsenäinen puolustushaara Fuerza Aérea Uruguaya (FAU). FAU sai käyttöönsä ensimmäiset Lockheed AT-33A -suihkuhävittäjät vuonna 1955. Ilmavoimien alaisuuteen perustettu PLUNA irtautui itsenäiseksi siviililentoyhtiöksi vuoteen 1961 mennessä ja uusi sotilalentoyhtiö TAMU (esp. Transportes Aéreos Militares Uruguayos) perustettiin vuonna 1970. Yhtiön koneiet olivat sekä sotilas- että siviilirekisterissä, ja se lensi alkuun maan sisäisiä lentoja, mutta myös myöhemmin kansainvälisiä lentoja Brasiliaan, Argentiinaan ja Paraguayhyn. Uruguayn lentotukikohdat (esp. Bases Aeronáuticas) perustettiin vuonna 1965 prikaateina (esp. Brigada Aérea).
Ilmavoimien kalustoa uusittiin 1970-luvulla, kun Cessna A-37B -koneet korvasivat aiemmat Lockheed F-80C -suihkuhävittäjät. Ilmavoimat saivat myös käyttöönsä myös pieniä määriä uusia kuljetus, koulutus ja yhteyslentokoneita, muutamia helikoptereita, sekä pieniä kapinoita vastaan taisteulua varten suunniteluja COIN-ilma-aluksia.
Kalusto

Uruguayn ilmavoimien kalusto koostui vuoden 2017 alulla 37 lentokoneesta ja seitsemästä helikopterista. Ilmavoimien taistelukonekalustona oli 12 Cessna A-37 Dragonflyta ja viisi FMA IA 58 Pucaráa -konetta. Kuljetuskalusto koostui neljästä eri konetyypistä ja siihen kuului kuusi konetta. Ilmavoimilla oli lisäksi tilauksessa kaksi Harbin Y-12 -kuljetuskonetta. Koulutustarkoitukseen Uruguayn ilmavoimilla oli kymmenen konetta. Erikoiskäyttöön suunnattuja koneita Uruguayn ilmavoimilla oli neljä, joista kaikki olivat CASA C-212 Aviocar -merivalvontakoneita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uruguayn ilmavoimat Wikimedia Commonsissa
Uruguayn ilmavoimien verkkosivut
Uruguayn ilmavoimien Cessna OA-37B Dragonfly lennossa lokakuussa 2008.
John Utaka

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: John Chukwudi Utaka
Syntymäaika: 8. tammikuuta 1982 (ikä 42)
Syntymäpaikka: Enugu, Nigeria
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 179 cm
Lempinimi: Torpedo
Seura
Seura:  Sedan
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1998–2000 2000–2001 2001–2002 2002–2005 2005–2007 2007–2011 2011– |  Arab Contractors  Al-Ismaily  Al-Sadd  RC Lens  Rennes  Portsmouth  Montpellier | 45 (11) 21 (17) 27 (14) 102 (24) 63 (22) 90 (10) 23 (2) |
Maajoukkue
| 2002– |  Nigeria | 43 (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Maa:   Nigeria> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tunisia 2004 | Jalkapallo |  |
|  Pronssia | Egypti 2006 | Jalkapallo |  |
John Chukwudi Utaka (s. 8. tammikuuta 1982 Enugu, Nigeria) on nigerialainen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelaavaa Utakaa kutsutaan myös lempinimellä "Torpedo". Hän on seuratasolla pelannut muun muassa Ranskassa ja Englannissa. Utaka on 179 cm pitkä ja painaa 82 kg.
Utakan paras saavutus seurajoukkuetasolla on Egyptin Cupin voitto vuodelta 2000. Vuosina 2002–2005 pelatessaan RC Lensissä hän muodosti yhden Euroopan pelätyimmistä kärkipareista yhdessä Daniel Moreiran kanssa. Tuolloin Lens nousi aina Mestareiden liigaan asti pitkälti tämän kaksikon maaleilla.
Kesällä 2007 Utaka siirtyi Portsmouthiin, jossa pelasi muun muassa hänen maanmiehensä Nwankwo Kanu.
MM-kilpailuissa 2002 Utaka pelasi alkulohko-ottelun Ruotsia vastaan.
Hänellä on myös isoveli Peter Utaka, joka on pelannut muun muassa tanskalaisseura Odense BK:ssa.
Ust-Katav

| Ust-Katav Усть-Катав |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tšeljabinskin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  27,45 km²
Korkeus:  371 m
Väkiluku (2009):  28 100
 – Väestötiheys:  1 024 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 www.ukgo.su 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ust-Katav (ven. Усть-Ката́в) on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Etelä-Uralin länsirinteellä Jurjuzaniin laskevan Katavjoen suussa 300 kilometriä Tšeljabinskista länteen. Kaupungin kautta kulkee Ufan ja Tšeljabinskin välinen rautatie. Sen ohittaa myös Moskovan ja Tšeljabinskin välinen M5-valtatie. Asukkaita on 28 100 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1758 perustetun rautatehtaan yhteyteen. Vuonna 1942 siitä tuli kaupunki. Vuoteen 1943 saakka nimenä oli Ust-Katavski zavod. Nykyisin Ust-Katavissa toimii raitiovaunutehdas ja elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ust-Katav Wikimedia Commonsissa
Ust-Katavin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Tšeljabinskin alueen kaupungit
Philipp Schall von Bell

Philipp Schall von Bell (s. Nordrhein-Westfalen – k. joulukuu 1560 Moskova) oli Liivinmaan ritarikunnan ylimpiä sotapäälliköitä sekä alueen maaherra (Landmarschall), jossa virassa hän seurasi pakenevaa edeltäjäänsä, Viljandin suurta linnoitusta hallinnutta J. W. von Fürstenbergiä Venäjän tsaari Iivana IV Julman aloittaman Liivinmaan sodan aikana. Virallisesti koko Liivinmaan maaherraksi tuli von Fürstenbergin jälkeen Gotthard Kettler. von Bell johti saksalais-liiviläisiä joukkoja Härgmäen taistelussa elokuussa 1560, ja taistelu päättyi Vasili Barbašinin johtamille venäläisille. Von Bell joutui vangiksi samoin kuin von Fürstenbergkin. Iivana määräsi von Bellin ja kolme muuta liiviläisupseeria teloitettaviksi, mahdollisesti epäkunnioittavan käyttäytymisen vuoksi, tai mahdollisesti siksi, että Iivanan epäsuosioon joutunut entinen Venäjän vaikutusvaltaisin aatelisjohtaja, pääministeriksi verrattava Aleksei Adašev puhui hänen puolestaan.
Franz Schall

| Franz Schall> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1918  Graz, Itävalta-Unkari
Kuollut: 10. huhtikuuta 1945 (26 vuotta)  Parchim, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1931–1945
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Hauptmann
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi
Joukko-osasto:   Luftwaffe
Franz Schall (1. kesäkuuta 1918 Graz, Itävalta-Unkari – 10. huhtikuuta 1945 Parchim) oli saksalainen lentäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Hän saavutti lentäjänä 137 ilmavoittoa, ja Schallin pudotussuhde oli 4.01. Hän ansaitsi rautaristin ritariristin ja ensimmäisen ja toisen  luokan rautaristit. Hän lensi yli 550 taistelutehtävää sekä länsi- että itärintamalla.
8. marraskuuta 1944 hän tuhosi neljä Mustangia, mutta joutui hyppäämään koneestaan moottoririkon takia. 10. huhtikuuta 1945 Schall ampui alas yhden Mustangin, mutta hänen koneensa joutui tekemään hätälaskun Parchimiin. Hänen koneensa ajautui pakkolaskussa lentokentällä olevaan pommikraatteriin, ja Schall sai surmansa koneensa räjähdyksessä.
Utilitarismi (kirja)

| Utilitarismi> Utilitarianism |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  John Stuart Mill
Julkaistu:  1861
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Utilitarismi (engl. Utilitarianism) on John Stuart Millin vuonna 1861 ilmestynyt kirja utilitarismista.
Aiheesta muualla

Juhana Lemetti: Nautinnon, hyödyn ja yhteiskunnan välisistä suhteista. Historiallisia arvosteluja 8/2001.
Juha Sihvola: Opas optimismiin (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 25.8.2000.
Ust-Tsilman piiri

Ust-Tsilman piiri Komin tasavallan kartalla.
Ust-Tsilman piiri (ven. Усть-Цилемский район, Ust-Tsilemski raion, komiksi Чилимдiн район, Tšilimdin raion) on kunnallinen itsehallintoalue Komin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 42 500 neliökilometriä. Asukkaita on 13 900 henkeä (vuonna 2009).
Ust-Tsilman piiri sijaitsee Komin tasavallan luoteisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Nenetsian autonomiseen piirikuntaan, idässä Usinskiin ja Ižman piiriin, etelässä Knjažpogostin ja lounaassa Udoran piireihin sekä lännessä Arkangelin alueeseen. Piirin alueella sijaitsee tasavallan suurin järvi Jamozero, jonka pinta-ala on 31,1 neliökilometriä.
Piiriin kuuluu 11 maalaiskuntaa: Habariha, Jormitsa, Korovi Rutšei, Neritsa, Novyi Bor, Okunev Nos, Sredneje Bugajevo, Trusovo, Ujeg, Ust-Tsilma ja Zamežnaja. Hallinnollinen keskus on Ust-Tsilman kylä, josta on 664 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Syktyvkariin.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 91,3 % venäläisiä, 6,3 % komeja, 0,7 % ukrainalaisia ja 0,6 % saksalaisia.
Talous perustuu maatalouteen ja maataloustuotteiden jalostukseen. Vuonna 2004 alettiin porata öljyä.
Aiheesta muualla

Ust-Tsilman piirin sivusto (venäjäksi)
Inta •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
Syktyvkar •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
Uhta •
Usinsk •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
Vorkuta •
Vuktyl
Scharnhorst-luokka (taisteluristeilijä)

Gneisenau (kuvassa) ja Scharnhorst olivat Scharnhorst-luokan taistelulaivat
Scharnhorst-luokka oli Saksan laivaston hyvin panssaroituja uudella tekniikalla valmistettuja taisteluristeilijöitä, jotka palvelivat toisessa maailmansodassa.
Admiral Graf Speen rakentamisen jälkeen päätettiin jatkaa panssarilaivojen rakentamista, mutta ottaen huomioon uusista Ranskan laivaston aluksista saadut kokemukset, kuten Dunkerque-luokan tehottomuus. Kolmas ja neljäs alus, jotka aluksi tunnettiin ainoastaan nimillä Panzerschiffe D ja Panzerschiffe E tulivat olemaan vanhentuneiden esidreadnoughtien Elsass ja Hessen korvaajia ottaen samalla huomioon Versaillesin rauhansopimuksen rajoitukset.
Joka tapauksessa vuosina 1932 ja 1933 suunnitelmat muotoutuivat. Suunnittelun pohjaksi otettiin amiraali Erich Raederin halu saada 15 000–18 000 tonnin alus, joka olisi aseistettu kolmella kolmiputkisella 11 tuuman tykkitornilla, mitkä hän oli itse asiassa ehdottanut jo Deutschland-luokan vaatimuksiksi. Suunnittelun toisena lähtökohtana oli Ranskan laivaston alukset ja niiden arvojen ylittäminen. Tällöin uusien alusten tuli kestää 13 tuuman tykin osuma, jolloin suojavahvuus oli vähintään 320 millimetriä. Lisäksi alusten tuli kestää ilmapommitus.
Reichsmarine tilasi 25. tammikuuta 1934 merivoimien telakalta Wilhelmshavenista panssarilaiva Hessenin korvaavan aluksen. Alukset laskettiin vesille 3. lokakuuta 1936 sekä 8. joulukuuta samana vuonna. Ensimmäinen oli tällä välin nimetty Scharnhorstiksi ja toinen Gneisenauksi.
Paavali Scheel

Paavali Scheel (lat. Paulus Scheel, k. 1516) oli Turun tuomiorovasti. Hän opiskeli Greifswaldin yliopistossa ja Pariisin yliopistossa, josta valmistui maisteriksi 1490. Turussa hän oli kaniikki ja piispa Maunu Särkilahden sihteeri. Hänestä tuli arkkipresbyteeri 1497, arkkiteini noin 1502 ja tuomiorovasti 1513. Hän osallistui Novgorodissa käyneeseen rauhanneuvottelukuntaan. Palatessaan piispa Maunu Särkilahden kanssa Venäjän rajalta piispanlinnaan Kuusistoon Scheel menetti vasemman käden peukalonsa räjähdysonnettomuudessa, kun piispa oli käskenyt häntä antamaan merkin saapumisesta. Koska kirkon kanonisen oikeuden mukaan pappi ei saanut toimia virassa ruumillisen vamman kanssa, Scheelin oli haettava tähän poikkeuslupaa Roomasta.
Scheel oli todennäköisesti päävastuussa Turun piispa Hemmingin translaatiojuhlan järjestelyistä Turun tuomiokirkossa vuonna 1514.
Scheelin kirjekokoelma on Kansalliskirjastossa, ja se on Suomen ainoa keskiaikainen yksityiskirjeiden kokoelma.
Savon rintama

Savon rintama oli yksi Suomen sisällissodan rintamista, joka muodostui helmikuun 1918 puoliväliin mennessä Kuopion, Mikkelin ja Viipurin läänien alueelle. Pääasiallinen rintamalinja kulki Savon radalla Mäntyharjun ja Valkealan pitäjien välissä, mutta sivurintamia oli myös Savitaipaleella ja Taipalsaarella sekä Hämeen läänin puolella Heinolassa. Lisäksi rintaman merkittävimpiin sotatoimiin liittyi muun muassa valkoisten helmikuinen Varkauden valtaus. Savon rintaman taisteluissa kaatui noin 300 valkoista ja 600 punaista.
Valkoisille oli tärkeää pitää hallussaan Pohjanmaan ja Karjalan yhdistävä Jyväskylä–Pieksämäki-rata, jota kautta pääsi aina Laatokan rannoille Elisenvaaraan saakka. Lisäksi heidän piti estää Kymenlaakson punaisten yhteydet Kuopiossa ja Varkaudessa oleviin punaisiin, jotka olivat jääneet keskelle valkoisten hallitsemaa aluetta. Sodan kokonaiskuvan kannalta suurin merkitys oli rintamalinjan pysähtyminen Savon radalle, jolloin punaiset eivät päässeet etenemään pohjoiseen valkoisten Hämeen rintaman selustaan, eivätkä valkoiset etelään Kouvolan risteysasemalle ja punaisille elintärkeälle Riihimäki–Pietari-radalle. Pieksämäen lisäksi strategisesti tärkeä paikka oli Savon radan varrella sijainnut Mäntyharju, joka oli myös usean maantien risteyspaikka.
Savon rintama on alun perin valkoisten käyttämä nimitys, kun taas punaiset puhuivat myös ”keskisestä rintamasta”. Ensin mainittu on kuitenkin sisällissodan jälkeen yleisesti vakiintunut käyttöön.
Joukot ja komentajat > Valkoiset

Valkoisten sodankäynnistä Savon rintamalla vastasi aluksi vain kapteeni Lars W. Lundahlin komentama 140-miehinen suojeluskuntaosasto, kunnes 12. helmikuuta Mikkelin esikuntaan saapui Mannerheimin päälliköksi nimittämä kenraalimajuri Ernst Löfström kolmen komppaniansa kanssa. Lopulta maaliskuun alussa muodostui Savon ryhmä, joka käsitti muun muassa neljä pataljoonaa, yhden sissirykmentin sekä useita erillisosastoja. Sen esikuntapäällikkönä toimi eversti Alexander Tunzelman von Adlerflug.
Savon ryhmän esikunta sijoitettiin Mikkelin kaupungintalolle 12. helmikuuta. Huhtikuussa Löfström siirtyi Viipuriin ja hänen tilalleen tuli Ernst Linder. Tampereen valtauksen jälkeen huhtikuun alussa taistelujen painopiste alkoi siirtymään Hämeestä Viipurin läänin alueelle, jolloin myös koko valkoisen armeijan esikunta siirrettiin lähemmäs tapahtumia Mikkeliin. Mannerheim saapui esikuntansa kanssa kaupunkiin 11. huhtikuuta ja pysyi paikkakunnalla sodan loppuun saakka.
Joukot ja komentajat > Punaiset

Helmikuun alussa Savon rintaman ylipäälliköksi määrättiin Heikki Kröger ja hänen alipäälliköikseen Oskar Sundman ja Hugo Salmela. Rintamakomentajaksi tuli Aleksei Osipov. Rintamavastuun Savon radalla hoitivat noin 1 400 Kotkan ja Kymintehtaan punakaartilaista, joita Osipovin lisäksi johti myös Viktor Teikari. 18. helmikuuta Salmela siirrettiin punaisten läntisen rintaman johtoon. Samalla esikunta siirrettiin Kouvolaan, jossa esikuntapäälliköksi tuli Vihtori Hasu ja rintamapäällikkönä jatkoi Heikki Kröger. Savon rintaman taisteluihin osallistui myös muita alueen punakaarteja, kuten Matti Aution johtama Varkauden punakaarti.
Sotatoimet > Varkauden valtaus

Kuopion valtauksen jälkeen Varkaus jäi punaisten viimeiseksi suureksi tukikohdaksi Savossa. Valkoiset yrittivät vallata tuolloin Leppävirran pitäjään kuulunutta teollisuustaajamaa jo 6. helmikuuta, mutta onnistuivat vasta toisella kertaa pari viikkoa myöhemmin 19.–21. helmikuuta käydyissä taisteluissa. Ne muistetaan erityisesti verisestä jälkiselvittelystä, joka muodostui poikkeuksellisen raa’aksi. Valkoiset teloittivat välittömästi taistelun jälkeen niin sanotussa ”Huruslahden arpajaisissa” ainakin 80 antautunutta punakaartilaista ja myöhemmin tekemänsä puhdistuksen yhteydessä vielä noin 200 lisää. Tapahtumilla oli suuri merkitys koko sisällissodan myöhempiin vaiheisiin, kun ne käynnistivät osapuolien välisen verisen kostonkierteen.
Sotatoimet > Taistelut Savon radalla

Mouhun ja Hillosensalmen taistelut käytiin Mäntyharjun Mouhussa ja Valkealan Hillosensalmessa 3. maaliskuuta. Valkoisten tarkoituksena oli hyökätä Mouhuun kolmesta eri suunnasta samanaikaisesti ja lisäksi samassa yhteydessä vallata myös hieman etelämpänä sijaitseva Hillosensalmen rautatieasema, jolloin Savon radan punaiset olisivat jääneet mottiin. Valkoiset onnistuivatkin saamaan haltuunsa Mouhun, mutta Hillosensalmen valtaus sen sijaan epäonnistui. Näin Savon radan rintamalinja vakiintui sodan loppuun saakka Mouhun ja Valkealan puolella sijaitsevan Voikosken välille, kunnes punaiset vetäytyivät rintamastaan 26. huhtikuuta.
Vetäytymisen seurauksena osapuolet ottivat yhteen radan molemmin puolin kulkevilla maanteillä Huhdasjärvellä 27. huhtikuuta, Mäkelässä 28. huhtikuuta ja Tuohikotissa 29. huhtikuuta.
Sotatoimet > Heinolan rintama

Helmi–maaliskuussa käydyt Heinolan taistelut muodostivat Savon rintaman läntisen siiven. Niistä puhutaan toisinaan myös Sysmän rintamana valkoisten tukikohtanaan pitämän Sysmän mukaan. Valkoisten tarkoituksena oli Heinolassa murtautua punaisten linjojen läpi, ja suunnata sen jälkeen kohti Kymenlaaksoa ja Itä-Uuttamaata. Punaiset puolestaan yrittivät vallata noin kymmenen kilometriä Heinolan pohjoispuolella sijaitsevan Lusin kylän, jonka kautta kulki maantieyhteys Etelä-Savoon ja Keski-Suomeen.
Valkoiset hyökkäsivät punaisten hallussa olleeseen Heinolan kaupunkiin 28. helmikuuta, mutta isku torjuttiin, jonka jälkeen punaiset valtasivat valkoisten hallussa olleen Lusin 9. maaliskuuta. Neljä päivää myöhemmin valkoiset valtasivat Lusin takaisin ja hyökkäsivät vuorokautta myöhemmin myös Heinolan kaupunkiin. Punaisten torjuttua hyökkäyksen he yrittivät itse Heinolan kirkonkylän valtausta 18. maaliskuuta, ja saivat sen lopulta haltuunsa kolmen päivän kuluttua valkoisten vetäydyttyä Lusiin. Tämän jälkeen rintamalinja vakiintui kirkonkylän ja Lusin välille kuukauden ajaksi, kunnes punaiset jättivät Heinolan Lahden taistelun käynnistyttyä 19. huhtikuuta.
Perääntyvien punaisten ja valkoisten välillä käytiin 20.–21. huhtikuuta Vierumäen taistelu, joka vaati jopa 200–300 kaatunutta. Savon rintaman viimeinen taistelu oli 29. huhtikuuta Valkealassa käyty Tuohikotin taistelu, jonka jälkeen punaisten vastarinta Pohjois-Kymenlaaksossa murtui ja he aloittivat vetäytymisen kohti rannikkoa.
Sotatoimet > Rintaman itäinen siipi

Viipurin läänin puolelle sijainneelle Savitaipaleelle kokoontui jo sodan alussa suojeluskuntalaisia, jotka kahakoivat Lappeenrannan suunnalta saapuneiden punakaartilaisten kanssa. 4. maaliskuuta valkoiset yrittivät vallata Savitaipaleen kirkonkylän. 550 miehen voimin tehdyn hyökkäyksen suunnitteli ja johti saksalainen korpraali Karl Müller, joka valkoisten riveissä esiintyi väärällä henkilöllisyydellä yliluutnantti von Zedtwitz zu Hackenbachina. Punaiset kuitenkin torjuivat hyökkäyksen ja valkoiset joutuivat perääntymään Suomenniemen kautta Partakoskelle. Voitto oli punaisille erityisen tärkeä, koska se takasi Viipuriin suuntaan johtavan radan pysymisen heidän halluussan.
Valkoisten Savon ryhmän komentaja Ernst Löfström.
Varkauden valtauksen jälkeinen punakaartilaisten teloitus.
Utkina datša

Huvilan päärakennus.
Piharakennus.
Utkina datša (ven. «У́ткина да́ча») on Pietarissa Ohtajoen ja siihen laskevan Okkervilin yhtymäkohdassa sijaitseva klassistinen rakennusmuistomerkki. 1790-luvulla pystytetyn esikaupunkihuvilan suunnittelijaksi on arveltu Nikolai Lvovia.
Afokleja Poltoratskajaa varten rakennettu huvila kuului vuodesta 1829 lähtien ruhtinatar Zinaida Šahovskajalle (toisessa avioliitossa Utkina). Rakennuksen keskuksen muodostaa kupolin ja doorilaisen pylväikön koristama pyöreä sali, johon liittyy kulmittain kaksi siipeä. Kaarenmuotoinen piharakennus päättyy kahteen symmetriseen paviljonkiin.
Vuoden 1873 jälkeen huvilassa toimi hyväntekeväisyyslaitoksia ja sairaaloita. 1930-luvun lopussa osa huoneista muutettiin asunnoiksi, ja muissa tiloissa toimi virastoja. Vuonna 2011 Pietarin kaupunki päätti myydä huonokuntoisen suojelurakennuksen sijoittajalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Utkina datša Wikimedia Commonsissa
Urheiluvuosi 1996

Urheiluvuosi 1996 käsittelee vuoden 1996 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Yleiskilpailut

Kesäolympialaiset 19.7.–4.8. Atlantassa, Yhdysvalloissa. Kisoihin osallistui ennätykselliset 10 744 urheilijaa 197 maasta. Kisojen menestynein maa oli Yhdysvallat. Uutena urheilumuotona ohjelmassa oli softball. Kisojen aikana 27.7. Centennial Olympic Parkissa räjähti pommi, minkä seurauksena kaksi ihmistä kuoli ja yli sata loukkaantui.
Kesäparalympialaiset 15.–25.8. Atlantassa, Yhdysvalloissa. Kisoihin osallistui 3 311 urheilijaa 103 maasta.
Amerikkalainen jalkapallo

30. Super Bowl 28.1. Phoenixissä. Dallas Cowboys voitti Pittsburgh Steelersin 27–17.
Alppihiihto

Maailmanmestaruuskilpailut 11.–25.2. Sierra Nevadassa, Espanjassa. Kisaohjelmaan kuului viisi miesten ja viisi naisten lajia. Italia oli mitalitilaston ykkönen neljällä kultamitalilla ja yhdellä hopealla. Kaksinkertaisia kultamitalisteja olivat Italian Alberto Tomba ja Ruotsin Pernilla Wiberg. Mitaleille ylsi kaikkiaan kymmenen maata.
Maailmancupin 1995–1996 kokonaiskilpailun voittajat olivat Norjan Lasse Kjus ja Saksan Katja Seizinger..
Ampumahiihto

Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 3.–11.2. Ruhpoldingissa, Saksassa. Ohjelmassa oli neljä miesten ja neljä naisten lajia. Venäjä voitti neljä kultamitalia, ja mitaleille pääsi kaikkiaan kahdeksan maata.
Maailmancupin 1995–1996 kokonaiskilpailun voittajat olivat Venäjän Vladimir Dratšov ja Ranskan Emmanuelle Claret..
Autourheilu

Rallin maailmanmestaruuskauteen sisältyi yhdeksän osakilpailua. Mitsubishillä ajanut suomalainen Tommi Mäkinen voitti maailmanmestaruuden 31 pisteen erolla Ison-Britannian Colin McRaehen ja 34 pisteen erolla Espanjan Carlos Sainziin. Mäkinen voitti viisi osakilpailua, McRae kolme ja Sainz yhden.
Formula 1 -sarjaan kuului 16 osakilpailua. Williamsilla ajanut britti Damon Hill voitti maailmanmestaruuden 19 pisteen erolla tallitoveriinsa, kanadalaiseen Jacques Villeneuveen ja 38 pisteen erolla Ferrarin saksalaiskuljettajaan Michael Schumacheriin. Hill voitti kauden aikana kahdeksan osakilpailua ja Villeneuve neljä. Myös Hillin isä Graham Hill voitti aikanaan kaksi maailmanmestaruutta.
Golf

Masters-turnaus 11.–14.4. Augustassa. Englantilainen Nick Faldo voitti viiden lyönnin erolla australialaiseen Greg Normaniin. Mestaruus oli Faldon kolmas.
Yhdysvaltain avoin turnaus 13.–16.6. Bloomfield Hillsissä, Michiganissa. Yhdysvaltalainen Steve Jones voitti yhden lyönnin erolla maanmiehiinsä Tom Lehmaniin ja Davis Loveen.
Britannian avoin turnaus 18.–21.7. Lytham St. Annesissa, Englannissa. Tom Lehman voitti kahden lyönnin erolla eteläafrikkalaiseen Ernie Elsiin ja yhdysvaltalaiseen Mark McCumberiin.
PGA Championship 8.–11.8. Louisvillessä, Kentuckyssa. Yhdysvaltalainen Mark Brooks voitti uusinnassa maanmiehensä Kenny Perryn.