stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Julius Kärnä

Julius Einari Kärnä (17. kesäkuuta 1895 Nivala – 31. lokakuuta 1977 Oulu) oli suomalainen jääkärimajuri ja talouspäällikkö.
Kärnän vanhemmat olivat vahtimestari Juho Kärnä ja Tilda Finnilä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Amalia Finnilän kanssa. Kärnä on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön.
Opinnot

Kärnä kävi viisi luokkaa Raahen yhteiskoulua ja Raahen Porvari- ja Kauppakoulun.
Jääkäriaika

Puutavara-alalla toiminut raahelainen Kärnä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa, josta hänet siirrettiin sairautensa takia pataljoonan täydennysjoukkoon 17. tammikuuta 1917. Takaisin pioneerikomppaniaan hän siirtyi 20. toukokuuta 1917. Pioneerikomppaniasta hänet siirrettiin pataljoonan 4. komppaniaan 23. syyskuuta 1917. Hän osallistui sotakoulun B-kurssille Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Kärnä astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 17. maaliskuuta 1918 adjutantiksi 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonaan, missä joukko-osastossa otti osaa taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kärnä palveli 6. Jääkärirykmentissä ja siitä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi muuttui ensin Kajaanin sissipataljoonaksi ja myöhemmin Pohjanmaan jääkäripataljoonaksi. Hän toimi pataljoonassa ensin adjutanttina ja 26. toukokuuta 1919 lähtien 1. komppanian päällikkönä. Armeijasta hän erosi 17. syyskuuta 1919 ja toimi sen jälkeen Raahe oy:n konttoristina ja konttorinhoitajana vuosina 1919–1923 ja Uleå oy:n tarveaineiden ostajana vuosina 1923–1926. Oulun seudun piirimielisairaalan taloudenhoitajana hän toimi 11. toukokuuta 1926 alkaen ja aina vuoteen 1961 saakka.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Kärnä osallistui Erillinen Pataljoona 21:n komentajana ja oli mukana taisteluissa Uuraassa, Viipurinlahdella ja Tervajoella. Jatkosotaan hän osallistui III Armeijakunnan esikunnassa toimistopäällikkönä ja komendanttina ja oli mukana taisteluissa Taivalkoskella.
Luottamustoimet

Kärnä oli Oulun reserviupseerikerhon perustajia, kerhon puheenjohtaja ja kunniajäsen vuodesta 1948 alkaen. Hän on toiminut Oulun kaupunginvaltuustossa ja seurakunnan kirkkohallintokunnassa. Hän oli myös Jääkäriliiton Oulun alaosaston puheenjohtaja.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 30. toukokuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1928  Majuri 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Reservin Upseeriliiton kultainen ansiomerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Maakuntien Liiton kultainen ansiomerkki |
Jääkäripataljoona sapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Eero Laaksonen

Eero Laaksonen
Sulo Eero Laaksonen (13. helmikuuta 1896 Pälkäne – 4. elokuuta 1974 Turku) oli Mannerheim-ristin ritari numero 97. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 6. marraskuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli eversti.
Laaksonen osallistui Suomen sisällissotaan 1918 Kuopion suojeluskunnassa. Hän kävi Viipurin upseerikokelaskurssin 1918–1919 sekä Kadettikoulun ensimmäisen kurssin 1919–1920 ja yleisen komentajakurssin 1947. Hän toimi nuorempana upseerina eri yksiköissä 1920–1923 sekä komppanianpäällikkönä Polkupyöräpataljoona 2:ssa 1923–1927 sekä Polkupyöräpataljoona 1:ssä 1927–1930. Keski-Suomen rykmentissä hän toimi aliupseerikoulun johtajana ja pataljoonankomentajana 1930–1932. Kannaksen sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1932–1933. Suomen valkoisessa kaartissa pataljoonankomentajana hän toimi 1933–1939.
Talvisodan alussa hän toimi 1. prikaatissa pataljoonankomentajana. 2.2.1940 alkaen hän komensi JR 8:aa jatkaen tehtävässä myös välirauhan aikana. Jatkosodan syttyessä Laaksonen komensi JR 26:ta eli ns. Ässärykmenttiä 18. kesäkuuta 1941 – 23. helmikuuta 1942. Jatkosodan loppuajan hän komensi varsinaissuomalaista JR 35:tä 25. helmikuuta 1942 – 16. marraskuuta 1944. Jatkosodan jälkeen Laaksonen toimi JR 5:n komentajana 1944–1947. Turun sotilaspiirin (TurESp) päällikkönä hän oli 1947–1952. Lounais-Suomen sotilasläänin komentajana hän toimi 1952–1956, kunnes erosi aktiivipalveluksesta.
Laaksosen Mannerheim-ristin 6. marraskuuta 1942 myönnön perusteissa mainitaan hänen ansioituneen erityisesti Säiniön, Koikarin sekä Karhumäen alueilla käydyissä taisteluissa.
Ylennykset: reservivänrikki 30.7.1918, vänrikki 31.3.1920, luutnantti 6.12.1920, kapteeni 6.12.1923, majuri 17.4.1930, everstiluutnantti 4.4.1940, eversti 6.8.1942
Kääpiötytönkorento

| Kääpiötytönkorento |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Suomessa:
 Erittäin uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Sudenkorennot Odonata
Alalahko::  Hentosudenkorennot Zygoptera
Heimo::  Tytönkorennot Coenagrionidae
Suku::  Nehalennia
Laji::  speciosa
Kaksiosainen nimi
 Nehalennia speciosa  (Charpentier, 1840) 
Katso myös
   Kääpiötytönkorento Wikispeciesissä   Kääpiötytönkorento Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kääpiötytönkorento (Nehalennia speciosa) on hyvin harvinainen sudenkorentolaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa vuodelta 2010 se luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi. Se kuuluu Euroopan uhanalaisimpiin sudenkorentolajeihin ja on kansainvälisestikin vaarantunut.
Koko ja ulkonäkö

Kääpiötytönkorennon pituus on vain 25–26 mm, joten se on Euroopan pienin sudenkorento. Se on ruumiinmuodoltaan hoikka ja lyhyt sudenkorento, jonka vartalo on molemmilla sukupuolilla vaaleansininen. Korennon takaruumis on selkäpuolelta tasaisen vihreän metallinhohtoinen. Keskiruumiissa on metallinhohtoisia pitkittäisraitoja. Takaruumiin kärkiosa on laajalti sininen. Siipitäplä on vaalea. Verkkosilmiä yhdistää otsalla vaaleansininen poikkiviiva. Naaraiden ikääntyessä sininen väri muuttuu ruskeaksi, mutta muuten korentojen sukupuolta on vaikea määrittää.
Kääpiötytönkorennon voi sekoittaa lähinnä keijukorentoihin, mutta kääpiötytönkorennot ovat kooltaan paljon pienempiä ja lepoasennossa ne pitävät siipiään tytönkorentojen tapaan yhdessä.
Levinneisyys

Kääpiötytönkorentoa tavataan Euroopasta Aasian poikki Japaniin saakka ulottuvalla alueella Se on kuitenkin kaikkialla hyvin paikoittainen. Suomessa kääpiötytönkorentoa tavataan nykyisin ainoastaan Raaseporin kaupungin alueelta. Lajia on tavattu Uudenmaan alueella laajemminkin, mutta havainnot ovat joko yksittäisistä yksilöistä tai hävinneiltä esiintymispaikoilta. Aikaisemmin havaintoja on saatu myös Hankoniemeltä ja ulkosaaristosta.
Elinympäristö ja elintavat

Kääpiötytönkorento on koko Euroopan uhanalaisimpia sudenkorentolajeja, ja sen levinneisyys on taantunut koko Euroopan alueella. Euroopassa lajin esiintymiä on arvioitu olevan vain kolmisenkymmentä. Laji vaatii kosteaa mikroilmastoa, ja tavallisimmin sitä tavataan pienillä lammilla, joiden reunuksilla kasvaa rahkasammalia (Sphagnum). Muita elinympäristölle tyypillisiä kasveja ovat mutasara (Carex limosa) ja jouhisara (Carex lasiocarpa). Suomessa ainoa nykyisin tunnettu esiintymä on eräs merenlahden rantaniitty Tammisaaressa, mutta sitä saattaa elää muuallakin. Korennon tiedetään lisääntyneen Suomessa ainoastaan Hankoniemen Täktomträskillä ja Tammisaaressa. Täktomträsk kuitenkin kuivattiin 1960-luvulla ja siellä elänyt populaatio on hävinnyt. Laji lentää kesäkuulta elokuulle. Korennon kehitys munasta aikuiseksi kestää Pohjois-Euroopassa yhden tai kaksi vuotta. Naaraat munivat vesikasveille, aivan vedenpinnan alapuolelle.
Laji ei ole kovin innokas lentäjä, ja koska se vielä on erittäin pienikokoinen, sitä on vaikea havaita  maastossa.
Aiheesta muualla

Santahaminassa havaittiin harvinainen kääpiötytönkorento (Yle.fi 4.7.2006)[vanhentunut linkki]
Dragonfly pix (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Protected Aquatic Insects of Latvia: Nehalennia speciosa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q244228  Wikispecies: Nehalennia speciosa  BioLib: 1598  BOLD: 104721  CoL: 464VL  EoL: 237097  EUNIS: 241260  Fauna Europaea: 214290  Fauna Europaea (new): b8233766-5dbb-4d98-a3dd-cb6bc34feedd  GBIF: 1423114  iNaturalist: 106656  IRMNG: 10915739  IUCN: 60265  NBN: NHMSYS0000532371  NCBI: 438046  Observation.org: 601  Laji.fi: MX.22
Ari Laaksonen (professori)

| Ari Laaksonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. elokuuta 1961 Helsinki (ikä 63)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tieteellinen johtaja, ympäristöfysiikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FM 1990, FT 1992)
Instituutti:  Ilmatieteen laitos, Itä-Suomen yliopisto
Tutkimusalue:  Ilmakehän pienhiukkaset ja ilmastonmuutos, kaasu-aerosoli-pilvi-vuorovaikutukset sekä ilmakehän aerosoli-ilmiöiden havainnointi ja mallinnus.
Palkinnot:  Aerosolitutkimusseuran palkinto (1993), Nordic Society for Aerosol Research (NOSA) aerosologist award 2006  Highly Cited Researcher (2014–2019), Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen (2018-)
Ari Johannes Laaksonen (s. 23. elokuuta 1961 Helsinki) on aerosolifyysikko, joka on vuodesta 2018 lähtien toiminut Ilmatieteen laitoksen tieteellisenä johtajana. Hän on myös Itä-Suomen yliopiston osa-aikainen ympäristöfysiikan professori. Hän kuuluu maailman viitatuimpiin geotieteilijöihin.
Laaksonen kirjoitti ylioppilaaksi Riihikedon lukiosta Porista vuonna 1980. Hän valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1990 filosofian maisteriksi (pääaineenaan fysiikka), ja vuonna 1992 edelleen filosofian tohtoriksi. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa sisälsi kuusi tutkimusartikkelia aerosolien nukleaatiosta ja oli otsikoitu Theoretical studies on binary homogeneous nucleation. Hän on ollut Helsingin yliopiston fysiikan dosentti vuodesta 1996 lähtien. Laaksonen valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2018.
Laaksonen työskenteli Helsingin yliopistossa tutkimusavustajana ja assistenttina vuosina 1986–1993. Vuosina 1993–1995 hän oli Chicagon yliopiston vieraileva tutkija Yhdysvalloissa  ja vuosina 1995–1997 Suomen Akatemian nuorempi tutkija. Hän toimi vuosina 1998–2007 Kuopion yliopiston ympäristöfysiikan apulaisprofessorina tai professorina. Vuonna 2008 hänet nimitettiin Ilmatieteen laitoksen Ilmastotutkimusyksikön päälliköksi.
Laaksosen tutkimuskohteena ovat ilmakehän pienhiukkaset ja ilmastonmuutos, kaasu-aerosoli-pilvi-vuorovaikutukset sekä ilmakehän aerosoli-ilmiöiden havainnointi ja mallinnus. Hän on julkaissut työtovereittensa kanssa yli 250 vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia ja yli 200 kokouspaperia. Julkaisujen joukossa on useita tiedemaailman johtavissa lehdissä (kuten Nature ja Science) ilmestynyttä alkuperäisartikkelia. Hänet listattiin geotieteiden alalla maailman viitatuimpien tutkijoiden joukkoon vuosina 2014–2019.
Aiheesta muualla

Ari Laaksonen, Publications. ResearcherID: B-5094-2011 Researcherid.com (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus
Kyrön skanssi

| Kyrön skanssi> Sijainti |
| --- | --- |
 Kyrön skanssi
Koordinaatit:  62.072806°N, 22.498262°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Karvia
Huippukausi:  1600-luku
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ote Hämeenkyrön hallintopitäjän kartasta. Kyrön skanssi (Skantzenn) on merkitty Satakunnan ja Pohjanmaan rajalle. Kartan on piirtänyt Turun- ja Porin läänin vakinainen maanmittari Hans Hansson vuoden 1650 tienoilla. Lähde: Kansallisarkisto, Maanmittaushallituksen kartat, MH 13.
Vuonna 1710 rakennettu Skantzin kestikievarin aitta
Kyrön skanssi on myös Karvian vaakunan aiheena
Kyrön skanssi eli Kyrö Skantz oli 1630-luvulla nykyisen Karvian Kantin kylän alueelle perustettu Ruotsin armeijan varustus. Kyrön skanssin paikalla sijaitsi mahdollisesti jo nuijasodan aikana pieni maavarustus, johon kuului ampumahautoja ja tykkipattereita. Yksi tykkipatteri eli redutti on edelleen maastosta tunnistettavissa ja se on luokiteltu historiallisen ajan kiinteäksi muinaisjäännökseksi .
Linnakkeen perustaminen

Kustaa II Aadolfin hallituksen valtaneuvokset Gabriel Oxenstierna ja Herman Wrangel velvoittivat 30. huhtikuuta 1632 päivätyllä määräyskirjeellä majuri Jöran Svinhufvudin rakentamaan skanssin sopivaan paikkaan Ylä-Satakunnassa. Sopiva skanssin paikka löytyi Kyrönkankaantien varrelta, läheltä Karvianjoen ylittävää siltaa. Satakunnan ja Pohjanmaan välisen rajan tulkittiin tuohon aikaan kulkevan tällä alueella Karvianjokea myöten. Linnake nimettiin Kyrön skanssiksi, koska se sijaitsi silloisen Hämeenkyrön pitäjän alueella. Linnakkeen pääasiallinen tehtävä oli toimia tukikohtana sotilaskarkureitten kiinniottamista varten. Karkuruus oli kolmikymmenvuotisen sodan aikana laajamittaista.
Päällystö

Majuri Jöran Svinhufvud nimitettiin Kyrön skanssin päälliköksi 19. maaliskuuta 1635 päivätyllä nimityskirjalla. Svinhufvudin päällikkyys ilmeisesti päättyi noin 1638, jonka jälkeen sotilaallinen toiminta Kyrön skanssissa hiipui vuosikausiksi. Venäjän ja Ruotsin välisen ruptuurisodan alettua sotilastoiminta Kyrön skanssissa vilkastui vuosiksi 1656–1659. Kyrön skanssin komentajana mainitaan majuri Anders Rundeel vuonna 1656. Hänen jälkeensä Kyrön skanssin päällikkönä toimi Arvid Mikonpoika Timi noin 1656–1658. Kyrön skanssin sotilaspappina toimi Thomas Wagnerus 1656–1659. Ilmeisesti sotilaat vedettiin pois Kyrön skanssista vuoden 1659 aikana.
Kestikievarin perustaminen

Kyrön skanssissa toimi kestikievari jo 1640-luvulta lähtien. Pietari Brahe myönsi 5. kesäkuuta 1640 jämijärveläiselle Yrjö Luukkaanpoika Kontille luvan kestikievarin pitämiseen Kyrön skanssissa . Kyrön skanssin kestikievaritalo sai vapautuksen henkilö- ja karjaveroista vuoteen 1675 saakka. Vuonna 1690 sille määrättiin väliaikainen manttaali ja maakirjavero.  Suuren Pohjan sodan aikana marraskuussa 1713 venäläinen sotaväki hävitti Skanssin kestikievarin rakennukset ja Kyrön skanssin varustuksen jäännökset. Venäläinen sotaväki surmasi vuonna 1713 myös Skanssin kestikievarin emännän. Tämän jälkeen Skanssin kestikievaritalo oli noin kymmenen vuotta autiona. Kestikievaritoiminta Kantissa käynnistyi uudelleen isonvihan jälkeen.
Skanssi kansantarinoissa

Kansantarinoiden mukaan Kyrön skanssissa oli isot kupariset portit, jotka upotettiin läheiseen Karvianjokeen vähän ennen venäläisen sotaväen saapumista. Kupariportteja ei ole sen jälkeen löydetty. Toinen usein kerrottu kansantarina oli kertomus Skanssin kestikievarin kummituksesta, jonka muuan pastori Hällsten onnistui karkottamaan.
Skanssi Suomen sodan aikana

Suomen sodan aikana venäläistä sotaväkeä leiriytyi Skanssin kestikievarin alueella. Kantin kylässä sattui heinäkuussa 1808 paikallisten siviilien ja venäläisen kasakkajoukon välillä yhteenotto, joka vaati ainakin kolmen lähiseudun asukkaan hengen. Tapahtuma tunnetaan nimellä Skantsin kahakka tai kapina.
Skanssin aitat

Vanhimmat entisen Kyrön skanssin alueen rakennukset ovat kaksi aittaa. Harmaa aitta on vuodelta 1710 ja punaiseksi maalattu vuodelta 1769. Harmaan aitan lukuisat kuulanreiät ovat tiettävästi Suomen sodan ajalta. Vanhempi aitta lienee säilynyt isonvihan tuhoilta, koska se sijaitsi tuolloin kauempana tilakeskuksesta.
Kulttuurikeskus Skantz

Vuonna 2019 valmistuneen Karvian Kulttuurikeskus Skantzin arkkitehtuurissa on nähtävissä vaikutteita Kyrön skanssin sotilaallisesta historiasta. Kyrön skanssi on myös Karvian vaakunan aiheena.
Aiheesta muualla

Skanssin talon kupariportit - missä ne ovat?, Seura, 22.09.1937, nro 38, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kymintehdas

Kymintehdas vuonna 1987.
Kymintehdas oli nykyisen Kymin paperitehtaan edeltäjä nykyiseen Kouvolaan kuuluvalla Kuusankoskella Kymenlaaksossa. Axel Wilhelm Wahrenin perustamassa tehtaassa käynnistyi ensimmäinen paperikone 18.5.1874. Tehtaat fuusioituivat Kymin Osakeyhtiön ostaessa Voikkaan (Tampereen Kattohuopatehdas Oy) ja Kuusankoski Oy:n 3.3.1904. Tehtaan sisäisesti paperikoneet tunnettiin F-osastona ja päällystyslaitos C-osastona (Coater). Tämän lisäksi alueella toimi Kuusaansaaren paperitehdas (Y-osasto).
Kymintehtaan viimeiset toiminnassa olleet koneet olivat PK4 (pysähtyi vappuna 1989), päällystyskone C2 (pysähtyi jouluna 1998) ja PK1-PK2 Kuusaansaaressa (pysähtyivät jouluna 2005).
Tehtaan paperikoneet

Tehtaassa valmistettiin wc-paperia vuosina 1948-1962.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kone | Valmistaja | Toiminnassa vuosina | Viiraosa | Viiraleveys | Puristinosa | Nopeus | Kapasiteetti | Muuta |
| Kartonkikone PKI | James Park | 1874–1906 |  ? | 80" (2 032 mm) |  ? | 13–54 m/min | 6 t/d | Poistettu |
| Paperikone PKII | Maschinenbauanstalt Golzern | 1882–1905 |  ? | 80" (2 032 mm) |  ? | 50 m/min |  ? | Muutettiin osittain sähkökäytöille v. 1896. Siirrettiin Voikkaan paperitehtaalle vuonna 1905 |
| Paperikone PKIII (PK3) | The Pusey & Jones | 1897–1988 (Uusittu 1929 ja 1974) |  ? | 2 570 mm |  ? |  ? | 10 t/d | Myytiin 1993 Kiinaan |
| Paperikone PKIV |  ? | 1905–1929 |  ? | 90" (2 286 mm) |  ? |  ? | n. 7 000 t/a | Poistettu |
| Paperikone PKVI | Banning & Setz | 1906–1926 |  ? | 1 600 mm |  ? | 100 m/min | hieman yli 2 000 t/a, silkki- ja savukepaperi, | Myyty Kankaan paperitehtaalle vuonna 1926. |
| Paperikone PK4 | Charles Walmsley & Co | 1929–1.5.1989 (Uusittu 1957, lisätty päällystysasema 1972) |  ? | 3 660 mm |  ? |  ? | 20 000 t/a (alkup.), uusittu lähes kokonaan 1972 WFC-paperi (päällystetty hienopaperi) | Myyty Webuyen-kaupunkiin Keniaan Pan African Paper Mills-yhtiölle, jossa edelleen toiminnassa. Käynnistyi uudelleen 2011. |
| Paperikone PK5 |  ? | 1907-1982 |  ? |  ? |  ? |  ? |  ? | Romutettu. |
| Paperikone PK6 | Pusey & Jones | 1924–1988 (Uusittu 1961) |  ? | 3 560 mm |  ? |  ? | 15 000 t/a (alkuper.), sanomalehti- ja painopaperit | Myytiin Thaimaahan |
Off-line päällystyskoneet

C1 (1967–1989) pigmenttipäällystykseen PK4:n ja PK6:n pohjapaperia jalostava teräpäällystyskone, Coater 1., Valmistaja: Wärtsilä, osia myyty Intiaan, pääosin romutettu
C2 (1975–1998, uusittu 1989 ja pastakeittiö 1997), myytiin Pakistaniin vuonna 2006 (Packages Ltd), käynnistyi uudelleen Kasurissa v. 2008 (omistajana Stora Enso vuodesta 2012->)
Sellun- ja hiokkeen tuotanto

Puuhiomot (1873–1998), ensimmäisessä hiomossa oli 4 kpl 80 hv Escher Wyssin valmistamaa hiomakonetta, viimeisin puuhiomo suljettiin v. 1998 (Purettu kesällä 2008, rakennukset suojeltuja), tuotanto v. 1875: 634, 1890: 2 562, 1904: 4 042, 1914: 7 549, 1920: 6 539, 1925: 8 950, 1930: 1 5092 ja 1935: 25 317 t/a
Sulfiittisellun eräkeittimet, 8 kpl (1887–1934), hollanterivalkaisu, tuotanto v. 1890: 1 733, v. 1900: 3 857, 1910: 6 492, 1920: 10 521, 1925: 14 792, 1930: 20 422 ja 1934: 26 684 t/a
Kymin sulfiittisellutehdas (1935–1977), kolmivaiheinen valkaisumenetelmä (mm. rikkikiisu), tuotanto v. 1937: 59 073 t/a, spriitehdas (1942-1977). Sulfiittisellutehdas uudistettiin 1952, tuotanto: 100 000 t/a, klooridioksidivalkaisu 1956. (sellukeittämön rakennukset purettu v. 1987 mennessä)
Minton-Vacuum kuivauskone (Kone & Silta Oy, 1935-1982), tuki loppuvuosina Kuusaanniemen sellutehtaan toimintaa
nk. puhallin kone
Suurin osa rakennuksista on purettu, kuivauskoneen halli (nyk. varastotilaa ja Metso Minerals) sekä kuorimon rakennukset (nyk. UPM:n kuljetusosasto) ovat uusiokäytössä.
Tutkimus ja tuotekehitys

Kymin tutkimusosasto (1913-2005), mm. valkaisu, tayteaineet, päällystys
Rautatie ja kalusto

Kuusaanlammen ja Kymintehtaan välillä toimi 1898–1912 488 mm:n raidelevyinen sähkörata, sekä vuosina 1912–1918 Kuusankosken tehtaan sisäinen 600 mm:n puunsiirtorata.
Kuusankosken ja Voikkaan tehdasalueet yhdisti 5,5 km:n mittainen kapearaiteinen rautatie vuosina 1918-1960. Radasta on jäljellä suojeltu tallirakennus Voikkaan tehdasalueella, yksi moottoriveturi ja kaksi matkustajavaunua Jokioisten museorautatiellä. Lisäksi säilyneenä ovat radalla liikennöineet kaksi umpitavaravaunua sekä kaivinkoneen kuljetusta varten oleva raskaskuljetuslavetti.
Kymiyhtiö rakennutti yksityisen yhdysradan Savonradalta Tanttarista Kymintehtaalle 1892. Kymintehtaan pysäkille oli myös henkilöliikennettä v. 1949 asti. Tehdasalueella sijaitsevan, 1950-luvulla rakennetun veturitallin on sanottu olevan Suomen korkein. Siinä on viime vuosina toiminut rautatiekalustoa huoltava ja korjaava Teräspyörä Oy. Kymintehtaan paperivaraston ja klooritehtaan säiliövaunujen vaihtotyöt hoidettiin UPM-Kymmenen omilla vetureilla.
Rautatie ja kalusto > Veturit

Tehdasalueen vaihtotöissä käytettiin keltaiseksi maalattuja teollisuusvetureita. Aiemmin samoja vetureita käytettiin yhdessä Voikkaan paperitehtaan kanssa. Vaihtotyöt UPM-Kymmene Oyj:n omalla kalustolla loppuivat Kuusankoskella vuodenvaihteessa 2008–2009.
Nro 2000 Dv15 (poistettu käytöstä vuodenvaihteessa 2008–2009)
Nro 15 Valmet Move 66 (myyty MVH:lle vuonna 2007)
Nro 14 Valmet Move 90 (poistettu käytöstä vuodenvaihteessa 2008–2009)
Nro 13 Valmet Move51h vuosimalli 1960 (käytössä 1960–1979 ja 1983–198x. Käytössä 1979–1983 Hallan sahalla)
Nro 12 Valmet Move51m (siirretty Hallan sahalle varaveturiksi)
Nro 10 Valmet Move 66 1973 (siirretty Kaukaalle vuonna 1996)
Tehtaalla on ollut myös muita vetureita.
Aiheesta muualla

Kymintehdas Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY. Museovirasto.
UPM-Kymmene Oyj:n Move66-veturi tallissaan Kuusankoskella
Labroidei

| Huulikalat |
| --- | --- |
 Seeprahuulikala (Hemigymnus fasciatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Huulikalat Labroidei  Bertin & Arambourg, 1958
Heimot
 Skorpioniahvenet Centrogenyidae  Huulikalat Labridae  Levähuulikot Odacidae  Papukaijakalat Scaridae 
Katso myös
   Labroidei Wikispeciesissä   Labroidei Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Huulikalat (Labroidei) on ahvenkalojen lahkon alalahko, johon nykyisin luetaan neljä heimoa, joista tunnetaan noin 680 lajia.
Heimoja yhdistävät leuan rakennepiirteet. Huulikalat ovat merieläimiä.
Huulikalojen alalahkon rajaus on muuttunut tutkimuksen edetessä. Aiemmin siihen sisällytettiin myös esimerkiksi makean veden kirjoahvenet,  jotka nykyään ovat omassa lahkossaan Cichliformes.
Kääriäisvenhokas

| Kääriäisvenhokas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Venhokkaat Nolidae
Alaheimo::  Kääriäisyökköset Eariadinae
Suku::  Earias
Laji::  clorana
Kaksiosainen nimi
 Earias clorana  (Linnaeus, 1761) 
Katso myös
   Kääriäisvenhokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kääriäisvenhokas, aikaisemmalta nimeltään kääriäisyökkönen, (Earias clorana) on melko pieni, valkovihreä perhoslaji. Vanhassa kirjallisuudessa se tunnetaan viherkehrääjänä.