stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eino Tainio
Elämä > Varhaiset vuodet

Kemissä syntyneen Eino Tainion isä oli työmies Juho Tainio (k. 1932), joka kuului sisällissodan aikana punakaartiin, muttei osallistunut aseelliseen toimintaan. Myöhemmin hän vaikutti poikansa tavoin maanalaisessa kommunistisessa liikkeessä. Kansakoulun käytyään Tainio työskenteli Kemissä Pohjolan Sanomien kirjapainossa 1919-1923 ja Oulussa Pohjan Voiman kirjapainossa 1923-1925. Tainio kuului 1920-luvun alussa sosialidemokraattiseen nuorisoliittoon, jonka lakkauttamisen jälkeen hän liittyi vuonna 1923 Sosialistisen nuorisoliiton jäseneksi. Tainio pidätettiin ensimmäisen kerran varusmiespalveluksensa aikana kesällä 1926. Pohjanmaan Jääkäripataljoonassa palvellutta Tainiota epäiltiin sotilasvakoilusta ja hänet toimitettiin Etsivän keskuspoliisin kuulusteltavaksi Helsinkiin, mutta tapaus ei johtanut syytteeseen. Tainio joutui kuitenkin EK:n seurannan alaiseksi. Hän oli nuorena myös innokas urheilumies. Tainio oli Karjalahden Ihmeen, Kemin Innon ja Rovaniemen Reippaan jäsen, ja toimi TUL:n piirisihteerinä.
Elämä > Poliittisena vankina

Varusmiespalveluksensa jälkeen Tainio palkattiin Pohjan Voiman aluetoimittajaksi ja konttorinhoitajaksi Rovaniemeen. Tainio vaikutti kommunistisessa nuorisoliitossa ja toimi Suomen Ammattijärjestön kiertävänä luennoitsijana. Hän yritti saada Rovaniemen työläisnuorisoa järjestäytymään, mutta EK:n mukaan se oli enemmän kiinnostunut "juopottelusta ja renttuilusta”. Kesällä 1929 Tainio pidätettiin, kun hänen hallustaan löytyi kommunistien laittomia painotuotteita. Tainio tuomittiin kolmeksi vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Hän kärsi rangaistuksensa Tammisaaren pakkotyölaitoksessa ja vapautui elokuussa 1932. Tainio vangittiin uudelleen marraskuussa 1933, kun EK:n etsivät Sulo Auer ja Harri Broms iskivät Kemin Kuivanuorossa pidettyyn SKP:n salaiseen piirikokoukseen. Tainio sai viiden vuoden kuritushuonetuomion, josta hän pääsi ehdonalaiseen syksyllä 1938 istuttuaan Tammisaaren pakkotyölaitoksen ohella Riihimäen vankilassa. Tammisaaressa Tainio kohosi johtavien vankien joukkoon ja kuului heidän muodostamaansa leirin keskusneuvostoon.
Talvisodan alettua Tainio tuomitsi Neuvostoliiton hyökkäyksen, mutta häntä pidettiin siitä huolimatta ”vakaumuksellisena kommunistina” ja laitettiin turvasäilöön, josta hän vapautui huhtikuussa 1940. Kesän aikana Tainio organisoi Suomen–Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran Kemin osaston toimintaa, jonka seurauksena hänet otettiin jälleen syksyllä turvasäilöön. Jatkosodan aikana Tainio määrättiin syyskuussa 1941 asepalvelukseen niin sanotun Pärmin pataljoonan kranaatinheitinjoukkueeseen, mutta hänet siirrettiin pian työpalvelukseen Koverin keskitysleirille. Elokuussa 1942 Tainio siirrettiin turvasäilöön Helsingin lääninvankilaan ja edelleen kesällä 1944 Karvian varavankilaan, josta hän lopulta vapautui sodan päättyessä syyskuussa 1944.
Elämä > Kansanedustajana

Vankilasta päästyään Tainio jatkoi polittista toimintaansa kansandemokraattien riveissä. Hänet valittiin kansanedustajaksi vuoden 1945 eduskuntavaaleissa. Tainio oli SKDL:n eduskuntaryhmän varapuheenjohtaja ja Lapin piirisihteeri sekä SKDL:n liittotoimikunnan ja SKP:n keskuskomitean jäsen. Presidentin valitsijamiehenä hän toimi vuosina 1950, 1956, 1962 ja 1968. Vuonna 1949 Tainio oli yksi Kemi-yhtiön kuuluisan lakon taustahahmoista. Hän toimi myös välittäjänä maaherra Uuno Hannulan kanssa käydyissä neuvotteluissa lakon päättämiseksi. Vuoden 1966 SKP:n edustajakokouksen jälkeen Tainio asettui tukemaan syrjäytetyn puheenjohtajan Aimo Aaltosen ympärille syntynyttä oppositiota. Hän jätti eduskunnan keväällä 1970 ja kuoli myöhemmin kesällä ollessaan lomamatkalla Neuvostoliitossa.lähde?
Vuonna 1981 paljastettiin Ensio Seppäsen veistämä Tainion muistomerkki Vaikka läpi harmaan kiven, joka sijaitsee Meripuistokadulla Kemin kaupungintalon tuntumassa. Esko-Juhani Tennilän toimittama samanniminen Tainion elämäkerta ilmestyi 1992.
Luettelo Iranin kaupungeista

Iranin kartta. Kartalta löytyvät useimmat Iranin suurimmista kaupungeista.
Tämä on luettelo Iranissa sijaitsevista kaupungeista. Artikkeli on kaksiosainen. Ensimmäinen osa esittää Iranin suurimmat kaupungit taulukkomuodossa asukaslukuineen ja provinsseineen. Artikkelin toisessa osassa on luetteloitu Iranin kaupunkeja aakkosjärjestyksessä.
Iranin kaupunkeja

Aali shahr
Abadan
Abadeh
Abeyek
Abhar
Ahar
Ahvāz
Alavi
Aligoudarz
Amlash
Amol
Andimeshk
Andisheh
Arak
Ardabīl
Ardakan
Asalem
Ashtiyan
Astaneh Ashrafieh
Astara
Babol
Babolsar
Baharestan
Bam
Bampur
Bandar Abbas
Bandar Anzali
Bandar Charak
Bandar Imam
Bandar Lengeh
Bandar Torkman
Baneh
Bastak
Behbahan
Behshahr
Bijar
Binalud
Birjand
Bojnurd
Bonab
Borazjan
Boroujerd
Bukan
Būšehr
Chabahar
Chalous
Chenaran
Damghan
Dargaz
Darreh-Shahr
Deylam
Deyr
Dezfoul
Doroud
Eafahan
Esfarayen
Eslamshahr
Evaz
Farahan
Fasa
Firouzabad
Fouman
Garmeh-Jajarm
Genaveh
Ghaemshahr
Ghouchan
Golbahar
Gonabad
Gonbad-e Kavous
Gorgān
Hamedan
Hashtgerd
Hashtpar
Hashtroud
Ilam
Jahrom
Jaleq
Javanroud
Jiroft
Jolfa
Kamyaran
Kangan
Kangavar
Karaj
Kashan
Kashmar
Kazeroun
Kerman
Kermānšāh
Khalkhal
Khomein
Khormuj
Khorramabad
Khorramshahr
Khoy
Kilan
Kiš
Kordkuy
Lahijan
Langaroud
Lar
Latian
Mahabad
Mahan
Mahshahr
Majlesi
Maku
Malayer
Manjil
Maragheh
Marand
Marivan
Marvdasht
Masal
Mašhad
Masjed Soleyman
Mehran
Meshkinshahr
Meybod
Miandoab
Mianeh
Minab
Minoodasht
Mohajeran
Naghadeh
Nahavand
Nain
Najafabad
Natanz
Nišapur
Nowshahr
Oshnavieh
Oskou
Parand
Pardis
Parsabad
Paveh
Piranshahr
Poldasht
Poulad-shahr
Qaemshahr
Qaen
Qamsar
Qasr-e Shirin
Qazvin
Qom
Qorveh
Rafsanjan
Ramin
Ramsar
Ramshar
Rašt
Ray
Rezvanshahr
Roudbar
Roudsar
Sabzevar
Sadra
Sahand
Salmas
Sanandaj
Saqqez
Sarab
Sarableh
Sarakhs
Saravan
Sardasht
Sari
Saveh
Semnan
Shabestar
Shaft
Shahr-e Babak
Šahr-e Kord
Shahroud
Shahsavar
Šīrāz
Širvan
Siahkal
Sirjan
Sowme'e-Sara
Sra-e Pol-e Zahab
Tabas
Tabriz
Tafresh
Takab
Teheran
Tis
Torbat-e Heydarieh
Torbat-e Jam
Touyserkan
Tus
Urumieh
Varamin
Yasuj
Yazd
Zabol
Zahedan
Zanjan
Zarand
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luettelo Iranin kaupungeista Wikimedia Commonsissa
Härkösuo (Jyväskylä)

Härkösuota pohjoisesta päin nähtynä.
Härkösuo on suo Jyväskylässä Etelä-Keljon kaupunginosassa, lähellä Muuramen rajaa. Tyypiltään se on keskiosistaan nevaa (suursara- ja lyhytkorsinevaa), reunuksiltaan mäntyvaltaista rämettä ja korpea. Härkösuo muodostaa Muuramen kunnan puolella sijaitsevan Hongistonkorven kanssa 24 hehtaarin laajuisen Natura 2000 -suojelualueen. Itse suo on 17,6 hehtaarin laajuinen, josta 10,5 hehtaaria kuuluu kaupungille.
Härkösuolla esiintyy suojeltavaa lapinsirppisammalta sekä kiiltosirppisammalta, jotka ovat Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteen mukaan Suomen vastuulajeja. Kasvistoon kuuluu myös muun muassa rauhoitettu suovalkku ja punakämmekkä. Suon linnustoon kuuluu ainakin varpushaukka ja teeri, joka saattaa myös soida suolla.
Härkösuon eteläosaa on ojitettu, muuten suo on säilynyt luonnontilaisena.
Jan van Oldenbarneveld

Jan van Oldenbarneveldia esittävä medaljonki.
Jan van Oldenbarneveld (14. syyskuuta 1547 Amersfoort – 13. toukokuuta 1619 Haag) oli alankomaalainen valtiomies, Hollannin neuvospensionääri ja Rotterdamin pormestari. Hän toimi Alankomaiden käskynhaltija Morits Oranialaisen neuvonantajana vuosina 1586 – 1618, mutta menetti Morits Oranialaisen luottamuksen uskontoon liittyvän erimielisyyden vuoksi, joutui oikeuden eteen maanpetoksesta syytettynä ja tuomittiin mestattavaksi.
Palazzo Poli

| Palazzo Poli |
| --- | --- |
 Palazzo Poli ja sen edustalla Fontana de Trevi
Osoite:  Via della Stamperia 6, 00187 Roma
Sijainti:  Rooma, Italia
Koordinaatit:  41°54′04″N, 12°28′59″E
Rakennustyyppi:  palatsi
Rakennustyöt aloitettu:  1566
Suunnittelija:  Martino Longhi vanhempi, Ottaviano Mascherino
Rakennuttaja:  Lelio dell'Anguillara
Omistaja:  Italian valtio
Haltija:  Istituto Nazionale per la Grafica
Tyylisuunta:  barokki
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Palazzo Poli Via della Stamperian puolelta nähtynä.
Palazzo Poli on Roomassa sijaitseva palatsi, jonka eteläinen julkisivu muodostaa taustan Rooman tunnetuimmalle suihkulähteelle, Fontana di Treville.
Historia

Vuonna 1566 Cerin herttua Lelio dell'Anguillara osti paikalla aikaisemmin sijainneen Palazzo Del Monten. Hän antoi arkkitehti Martino Longhi vanhemmalle tehtäväksi suunnitella paikalle uuden palatsin, nykyisen Palazzo Polin. Longhin kuoltua rakennustöitä jatkettiin arkkitehti Ottaviano Mascherinon johdolla.
Borromeo-suku peri Palazzo Cerin ja suoritti siellä useita uudistus- ja laajennustöitä. Lopulta vuonna 1678 palatsi myytiin. Sen osti Lucrezia Colonna, Polin herttua Giuseppe Lotario Contin puoliso. Sen vuoksi palatsi sai tuolloin nykyisen nimensä, Palazzo Conti di Poli eli lyhemmin Palazzo Poli. Contin suku suoritti monia laajennustöitä ja osti myös useita viereisiä rakennuksia, joiden paikalle muodostettiin aukio, Piazza di Trevi. Giuseppe Lotarion poika, herttua Stevano Conti saattoi nämä uudistustyöt loppuun. Samalla hän purki rakennuksen keskiosan voidakseen rakennuttaa sen paikalle suihkulähteen, Fontana di Trevin, joka valmistui vuonna 1732.
Palatsin uuden barokkityylisen eteläjulkisivun rakennutti Nicola Salvi vuonna 1731. Hänen toimeksiannostaan arkkitehti Luigi Vanvitelli suunnitteli rakennukselle monumentaalisen julkisivun, johon sisältyy korinttilaisten pilasterien muodostama kolossaalijärjestelmä.
1830-luvulla palatsissa asui prinsessa Zinaida Volkonskava, joka piti siellä kirjallista salonkia. Siellä kävivät myös Giuseppe Gioachino Belli ja Nikolai Gogol.
Museo

Museoksi Palazzo Poli hankittiin Italian kansallisen grafiikkainstituutin (Istituto Nazionale per la Grafica) johtajan, Maria Cristina Misitin aloitteesta. Rakennuksessa toimii nykyisin Instituto Centrale per la Grafica. Museossa on grafiikkateoksia 1700-luvulta nykyaikaan saakka. Yleisölle tilat ovat kuitenkin avoinna vain silloin tällöin pidettävien näyttelyiden aikana.
Wenlockin olympialaiset kisat

Wenlockin olympialaiset kisat (engl. Wenlock Olympian Society Annual Games) ovat englantilaisessa Much Wenlockin kylässä järjestettävät perinteikkäät urheilukisat. Ne perustettiin vuonna 1850, ja niitä pidetään nykyaikaisten olympialaisten edeltäjinä.
Brookes perustaa olympiajärjestön

Vuonna 1850 englantilainen kansanvalistaja, maalaislääkäri William Penny Brookes (1809–1895) perusti Much Wenlockissa yhteisön nimeltä The Olympian Class. Yhteisön tavoitteena oli moraalisen, ruumiillisen ja älyllisen kehityksen edistäminen paikallisessa väestössä. Näitä päämääriä edistämään perustettiin vuosittaiset urheilukilpailut alueen työväestölle. Lajeina kilpailuissa oli perienglantilaisia lajeja kuten kriketti ja jalkapallo, sekä joitain hupilajeja kuten kutominen ja yhdellä jalalla hyppiminen. Palkintoja jaettiin myös henkisistä saavutuksista.
Brookes oli kiinnostunut antiikin Kreikassa järjestetyistä Olympian kisoista, ja kuultuaan Kreikassa aletun taas jatkaa näitä antiikin urheiluperinteitä hän avusti rahallisesti Ateenassa vuonna 1859 järjestettyjä Zappaan olympialaisia. Brookes haaveili kansainvälisistä olympiakisoista ja pyrki sinnikkäästi mutta turhaan saamaan ajatustaan läpi kreikkalaisille, jotka kieltäytyivät aina kohteliaasti.
Olympialaiset kisat kukoistavat ja hiipuvat

Vuonna 1860 Wenlockin yhteisö otti nimekseen Wenlock Olympian Society ja vuonna 1865 perustettiin liverpoolilaisten kanssa kansallinen olympiayhteisö National Olympian Association. Kisat laajenivat muuallekin Englantiin, muun muassa Lontooseen, ja niihin sisältyi nyt Zappaan olympialaisista omaksuttuja uusia lajeja kuten keihäänheitto. Kisojen juhlallisuuksissa viitattiin niiden kreikkalaisiin esikuviin, yleisöä oli runsaasti ja Brookesista oli tullut Englannissa tunnettu henkilö.
Kiistat osallistujien ammattilaisuudesta jakoivat kuitenkin pian englantilaisen urheiluväen, ja olympialaiset kisat menettivät jonkin verran suosiotaan 1870-luvulta eteenpäin.
Paroni de Coubertin kiinnostuu

Nykyaikaisen olympialiikkeen perustaja ranskalainen paroni Pierre de Coubertin kuuli 1880-luvun lopulla Wenlockin kisoista ja aloitti kirjeenvaihdon Brookesin kanssa. Miehet jakoivat yhteisen haaveen kansainvälisistä olympiakisoista ja Coubertin lainasi Brookesin ajatuksia usein omassa kampanjassaan olympialaisten elvyttämiseksi. Coubertin vieraili Wenlockissa vuonna 1890 ja perusti paljolti näiden kokemuksiensa ja Brookesin kanssa käymänsä ajatustenvaihdon pohjalta kansainvälisen olympiakomitean, joka järjesti ensimmäiset nykyaikaiset olympialaiset vuonna 1896. William Penny Brookes kuoli vain neljä kuukautta ennen kisoja.
Lontoon kesäolympialaisten 2012 toinen maskotti on nimetty Wenlockiksi huomionosoituksena Wenlockin historialle nykyaikaisten olympialaisten edeltäjänä ja inspiroijana.
Wenlockin kisat nykyisin

Wenlockin olympialaiset kisat ovat jatkuneet lähes keskeytyksettä tähän päivään asti, ja nykyisin kisat järjestetään joka heinäkuu Much Wenlockissa. Kisojen lajiohjelmaan vuonna 2012 kuuluivat muun muassa yleisurheilu, maratonjuoksu, kävely, triathlon, lentopallo, jalkapallo, maahockey, verkkopallo, sulkapallo, nurmikeilailu, purjelento, touchtennis, jousiammunta, golf, miekkailu ja esteratsastus.
Aiheesta muualla

Wenlock Olympian Society
Wenlockin olympialaisten kisojen perustaja William Penny Brookes.
Much Wenlockin urheilukenttiä.
Purtojuuri

| Purtojuuri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Dipsacales
Heimo::  Kuusamakasvit Caprifoliaceae
Alaheimo::  Dipsacoideae
Suku::  Purtojuuret Succisa
Laji::  pratensis
Kaksiosainen nimi
 Succisa pratensis  Moench 
Katso myös
   Purtojuuri Wikispeciesissä   Purtojuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Purtojuuri eli niittypurtojuuri (Succisa pratensis) on monivuotinen sinikukkainen kasvi, joka kuuluu kuusamakasvien heimoon.
Ulkonäkö ja koko

Purtojuuri kasvaa 30–50 cm korkeaksi. Sen kukinto on sinisävyinen mykerö, joka muodostuu 50–80 yksittäisestä kukasta.
Kasvupaikka

Purtojuuri kasvaa puolivarjossa savisella maalla: niityillä, rannoilla ja pientareilla. Sitä myydään myös koristekasviksi.
Levinneisyys

Purtojuurta tavataan Keski-Euroopasta Etelä-Suomeen ulottuvalla alueella.
Käyttö

Purtojuurta suositaan syyskesän perhoskasvina. Sitä voi käyttää värjäykseen ja kuivattaa kuivakukaksi.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Purtojuuri (niittypurtojuuri) – Succisa pratensis
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Purtojuuri (Succisa pratensis)
Luontoportti: Purtojuuri (Succisa pratensis)
Pohjolan kasvien pauloissa: Succisa pratensis – purtojuuri, niittypurtojuuri
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161697  Wikispecies: Succisa pratensis  APDB: 142804  BioLib: 40518  CoL: 7B3N5  Ecocrop: 17131  EoL: 467227  EPPO: SUCPR  EUNIS: 169186  GBIF: 2888811  GRIN: 410421  iNaturalist: 131203  IPNI: 320331-1  IRMNG: 10198037  ITIS: 35415  NatureServe: 2.161435  NBN: NBNSYS0000004352  NCBI: 105906  Open Tree of Life: 228781  PalDat: Succisa_pratensis  PFI: 5218  Plant List: kew-2593868  PLANTS: SUPR  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:320331-1  RHS: 17856  Tropicos: 11200063  VASCAN: 5359  WFO: wfo-0000500443  Laji.fi: MX.39366
Joint Expeditionary Force

Kartta, jossa näkyvät Joint Expeditionary Force -joukkoihin kuuluvat maat.
Joint Expeditionary Force (JEF) on Yhdistyneen kuningaskunnan johtama kymmenen maan kansainvälinen kriisinhallintaan keskittynyt nopean toiminnan joukko. Yhdistynyt kuningaskunta aloitti joukkojen perustamisen vuonna 2012. Joukkoihin kuuluu sen lisäksi Tanska, Ruotsi, Suomi, Islanti, Viro, Latvia, Liettua, Norja ja Alankomaat. Joint Expeditionary Force on tarvittaessa koottava joukko, eikä sillä ole pysyvää yksikköä. Millään maista ei ole veto-oikeutta jota käyttämällä pystyisi estämään joukkojen toimintaa, vaan maat ilmoittavat mihin ne osallistuvat. Joukkoja koskeva yhteisymmärryspöytäkirja allekirjoitettiin kesäkuussa 2018, jonka jälkeen joukkojen käyttäminen on ollut mahdollista.
Helmikuussa 2017 Suomen puolustusministeri Jussi Niinistö kertoi Suomen olevan liittymässä joukkoihin mahdollisesti yhdessä Ruotsin kanssa. Suomi liittyi JEF-joukkoihin kesäkuun lopussa 2017.
JEF:n historia

JEF-liittouman historia alkaa 2010-luvulta.
Syyskuussa 2014 Iso-Britannia perusti JEF-joukot yhdessä Alankomaiden, Latvian, Liettuan, Norjan, Tanskan ja Viron kanssa.
Heinäkuussa 2017 Ruotsi ja Suomi liittyivät JEF-joukkoihin.
Huhtikuussa 2021 Islanti liittyi JEF-joukkoihin.
JEF:n tavoitteena on kehittää sotilaallisia valmiuksia, ennaltaehkäistä kriisejä ja tehdä tarvittaessa yhteistyötä kriisitilanteissa. Sen pääasiallista toiminta-aluetta on Pohjois-Eurooppa ja Itämeren alue. Yhteistyöllä voidaan tukea esimerkiksi YK:n, Naton tai Euroopan unionin operaatiota.
JEF-valtioiden asevoimat

Alankomaiden asevoimat
Tanskan puolustusvoimat
Viron puolustusvoimat
Suomen puolustusvoimat
Islannin rannikkovartiosto
Latvian asevoimat
Liettuan puolustusvoimat
Norjan puolustusvoimat
Ruotsin puolustusvoimat
Yhdistyneen kuningaskunnan asevoimat
Kampanja neljää tuholaista vastaan

Pikkuvarpunen oli yksi kampanjan neljästä kohteesta.
”Tuhoa neljä tuhoeläintä!”, juliste vuodelta 1958.
Kampanja neljää tuholaista vastaan (kiin. 除四害, chú sì hài, myös kiin. 打麻雀运动, dǎ máquè yùndòng, ’varpustentappokampanja’) oli tuhoeläimien hävittämiseen tähdännyt kampanja, jonka Kiinan kommunistinen puolue käynnisti vuonna 1958. Se oli yksi suuren harppauksen ensimmäisistä toimenpiteistä.
Kampanjan kohteena olivat hyttyset, rotat, kärpäset ja varpuset. Varpuset olivat mukana vuoteen 1960, jolloin niiden hävittämisen aiheuttamat ongelmat huomattiin ja ne korvattiin kampanjassa lutikoilla. Alun perin oli laskettu, että jokainen varpunen söi 4,5 kiloa viljaa vuodessa, ja niinpä miljoona varpusta tappamalla saataisiin ruokaa 60 000 ihmiselle. Erityisesti varpusten suhteen kampanja oli menestys, ja ne kuolivatkin lähes sukupuuttoon koko Kiinan alueella. Varpusten laajamittainen hävittäminen johti kuitenkin vakavaan ekologiseen epätasapainoon, tuhohyönteisten määrän lisääntymiseen ja sitä kautta satomäärien pienenemiseen. Se oli osasyynä Kiinan suureen nälänhätään, jossa kuoli arviolta 30 miljoonaa ihmistä. Kiinan oli lopulta pakko tuoda varpusia maahan Neuvostoliitosta, jotta luonnon tasapaino saatiin palautettua.
Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio

| Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio> Oulun suomalainen yhteiskoulu |
| --- | --- |
 Koulurakennus maaliskuussa 2017.
Sijainti:  Vanhatulli, Oulu
Koordinaatit:  65°00′37″N, 025°27′36″E
Tyyppi:  lukio
Perustettu:  1902
Rehtori:  Riitta-Mari Punkki-Heikkinen
Verkkosivut
Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio (aik. Oulun suomalainen yhteiskoulu 1902 - 1919, Oulun yhteislyseo 1920 - 1973, Kuusiluodon lukio 1974 - 2005, Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio 2006 - ) on Oulun keskustassa Vanhatullin kaupunginosassa sijaitseva ilmaisutaitopainotteinen yleislukio. Koulussa on yli 40 opettajaa ja noin 600 opiskelijaa. Viime vuosina lukioon on otettu joka vuosi 190 uutta opiskelijaa.
Kuusiluodon lukioon liitettiin Toppilan lukio vuonna 2005. Samalla koulu joutui evakkoon vanhoihin Merijalin tehtaan tiloihin Tuiraan, kun vanhan koulurakennuksen peruskorjaus alkoi. Nykyinen nimi, Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio, otettiin käyttöön lukukaudella 2006–2007. Syyslukukausi 2006 aloitettiin peruskorjatuissa tiloissa vanhassa koulurakennuksessa.
Historiaa

Lukio perustettiin vuonna 1902 nimellä Oulun suomalainen yhteiskoulu. Keskeisiä hahmoja koulun perustamisessa olivat Mauno Rosendal ja Nanny Lilius. Innokkaana suomalaisuusmiehenä Rosendal halusi luoda Ouluun venäläisvaikutteisesta valtiovallasta riippumattomamman koulun niin tytöille kuin pojille. Mauno Rosendalista tuli myös yhteiskoulun ensimmäinen rehtori, jota tehtävää hän hoiti aina kuolemaansa saakka eli vuoteen 1917. Nanny Lilius puolestaan toimi koulun johtajattarena aina vuoteen 1928 sekä sen jälkeen vielä tuntiopettajana vuoteen 1934. Koulu oli Oulun ensimmäinen yhteiskoulu.
Oman koulurakennuksen koulu sai vuonna 1908, kun arkkitehti Viktor J. Sucksdorffin suunnittelema jugend-tyylinen koulutalo valmistui. Alun perin yksityisenä toiminut koulu siirtyi vuonna 1920 valtion hallintaan ja sai nimen Oulun yhteislyseo. Peruskoulu-uudistuksen aikaan 1974 lukio siirtyi Oulun kaupungin kouluksi ja sai nimen Kuusiluodon lukio.
Kurssitarjonta

Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio tarjoaa pakollisten lukio-opintojen lisäksi mm. draaman ja teatterin sekä tanssin opintojaksoja. Koulu tarjoaa mahdollisuuden suorittaa valtakunnallisen lukiodiplomin kuvataiteessa, musiikissa, teatterissa, tanssissa ja liikunnassa.
Rehtorit

Oulun suomalainen yhteiskoulu:
Mauno Rosendal (1902–1917)
Heikki Karjalainen (1917–1920)
Oulun yhteislyseo:
Heikki Karjalainen (1920–1931)
Kaarlo Metsävainio (1931–1958)
Pauli Hänninen (1958–1965)
Annikki Hulkko (1965–1978)
Kuusiluodon lukio:
Anja Varjoranta (1978–1979)
Mauri Kirstinä (1979–1993)
Tuomo Vilppola (1993–1994)
Sakari Lauriala (1994–1995)
Jorma Kreivi (1995–1998)
Juha Oikarainen (1998–1999)
Juha Valtakorpi (2000–2012)
Oulun Suomalaisen Yhteiskoulun lukio:
Juha Valtakorpi 2000–2012
Timo Soini (2012–2013)
Juha Valtakorpi (2013–2014)
Riitta-Mari Punkki-Heikkinen (2014–)
Tunnettuja oppilaita

Pietari Autti, jääkärikenraali
Matti Hautamäki, mäkihyppääjä
Kaarlo Hillilä, maaherra
Kustaa Hulkko, toimittaja
Martti Jaatinen, arkkitehti (yo 1947)
Kari Jalonen, jääkiekkovalmentaja
Pekka Jauho, fyysikko, akateemikko
Valter Juva, kirjailija
Eila Kostamo, kirjailija (yo 1957)
Antti Launonen, näyttelijä
Tiina Merisalo (os. Lehto), pääjohtaja
Ari Paulow, kirjailija
Jukka Pekkarinen, taloustieteilijä
Leena Peltonen-Palotie, akateemikko, professori
Joonas Piippola, tanssija
Sulho Ranta, säveltäjä
Mia Lappalainen, tanssija
Reijo Rinnekangas, kirjailija
Jaana Ronkainen, judoka
Juha Ruusuvuori, kirjailija
Kerttu Saalasti, opetusministeri
Aku Sipola, näyttelijä
Pekka Sutela, taloustieteilijä
Tatu Vaaskivi, kirjailija
Lotta Vaattovaara, näyttelijä
Kirjallisuutta

Harri Tuulos (toim.): Ruusuikkunan takaa: kirjoituksia Kuusiluodon koulun elämästä ja ihmisistä, työstä ja tunnelmista, toiveista ja toteutuksista, s. 139.  Oulun yhteislyseon seniorit, 2002.  ISBN 952-91-5103-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Koulun viralliset sivut
Koulun verkkolehti Pyramentti
Oulun suomalainen yhteiskoulu Suomen yksityisten oppikoulujen digitaalisessa matrikkelissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Maantieteelliset:  MusicBrainz place
Copa del Rey

| Copa del Rey |
| --- | --- |
Laji:  jalkapallo
Maa(t):  Espanja
Perustettu:  1902
Joukkueita:  126
Hallitseva mestari:  Athletic Bilbao
Eniten mestaruuksia:  Barcelona (31)
Aiheesta muualla
rfef.es
Copa del Rey (koko nimeltään Copa de Su Majestad el Rey Juan Carlos I, suom. hänen majesteettinsa kuningas Juan Carlos I:n cup) on vuosittain Espanjassa pelattava cup-muotoinen jalkapallokilpailu. Sen järjestää Espanjan kuninkaallinen jalkapalloliitto. Kilpailuun ottavat osaa kaikki joukkueet Primera ja Segunda Divisiónista, Segunda División B:n parhaat sekä Tercera Divisiónin lohkovoittajat.
Copa del Reyn voittaja on oikeutettu paikkaan Eurooppa-liigassa (ennen vuotta 1999 Cup-voittajien cupissa). Voittaja pelaa myös Supercopa de Españassa liigamestaria vastaan. Cupin menestynein seura on Barcelona, jolla mestaruuksia on 31.
Kilpailu on tunnettu myös nimillä Copa del Presidente de la República vuosina 1933–1936 ja Copa del Generalísimo vuosina 1939–1976.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Urheilulehti Marcan Copa del Rey -sivusto (espanjaksi)