stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maakotka
Elintavat > Lisääntyminen > Muninta ja hautominen

Saavutettuaan 3–5 vuoden iän maakotkat alkavat pesiä. Niiden lisääntyminen ajoittuu maantieteellisestä sijainnista riippuen maaliskuusta elokuun loppuun. Suomessa naaras munii maaliskuun alkupuolelta alkaen toukokuuhun. Munien määrä vaihtelee yhden ja kolmen välillä. Neljänkin munan saaminen saattaa olla mahdollista, mutta on pesivän pariskunnan maantieteellisestä sijainnista riippuen useimmiten erittäin harvinaista. Kunkin munan jälkeen kestää 3–4 päivää, ennen kuin naaras alkaa jälleen munia uutta munaa. Maakotkan muna on väriltään samean valkoinen ja laikullinen tai ruskean/punaruskean ”tahrainen”. Munien hautominen alkaa heti ensimmäisen munan tultua, ja pariskunnasta munia hautoo useimmiten lähinnä naaras. Haudonta-aika on yleensä 41–45 vuorokautta (keskimäärin 42 vuorokautta), mutta saattaa joskus jäädä lyhyeksi ja kestää jopa vain 35 vuorokautta. Haudonta-aikana uros osallistuu tilanteeseen enimmäkseen tuomalla ruokaa hautovalle naaraalle, vaikka saattaa välillä itsekin osallistua haudontatehtävään. Maakotka kykenee munimaan vuosittain, mutta joinakin vuosina pesintä saattaa jäädä välistä esimerkiksi jänis- tai lintukadosta johtuen, jolloin ravintoa on vähemmän saatavilla. Välivuosista johtuen esimerkiksi Ruotsin Norrlannissa vuotuinen syntyvyys on keskimäärin 0,5 poikasta kotkapariskuntaa kohti.
Elintavat > Lisääntyminen > Poikaset

Yleensä poikasia tulee vain yksi. Vastasyntynyt poikanen painaa vain noin 85 grammaa. Poikanen on pesäviipyinen ja sitä ruokitaan pesässä noin 65–80 vuorokautta (9–11 viikkoa). Mikäli poikasia kuoriutuu useampia, seuraava untuvikko kuoriutuu yleensä useamman päivän edellisen jälkeen, minkä takia vanhempi poikanen on useimmiten paljon nuorempaa suurempi. Poikasten välillä käy tällöin kova kilpailu vanhempien huomiosta, ja vanhemmat ja voimakkaammat kotkanpoikaset ovatkin usein taipuvaisia tappamaan nuoremmat sisaruksensa. Molemmat pariskunnan vanhemmista jakavat vastuun poikasten kasvattamisessa, kun sekä koiras että naaras tuovat niille ruokaa. Kuitenkin vain parhaina ravintovuosina ne kykenevät kasvattamaan kaksi tervettä poikasta, jotka kykenisivät jatkossa itsenäiseen elämiseen. Poikanen saattaa itsenäistyä jopa 32 vuorokautta kuoriutumisen jälkeen tai se saattaa tarvita vanhempia vielä 80 vuorokauden ikäisenä, mutta tulee lentokykyiseksi kuitenkin vasta 68–77 vuorokauden iässä, jolloin sen on joka tapauksessa valmistauduttava lähtemään pesästä. Pesän jättäminen alkaa 45–81 vuorokauden ikäisenä, kun poikaset astelevat ja hyppivät tai putoilevat pesästä.
Alalajit

Levinneisyysalueen eri osilta erotetaan normaalisti yhteensä kuusi eri alalajia. Maakotkien on arveltu muodostaneen lajiristeymiä (”superspecies”) kiilapyrstökotkien (Aquila audax) ja ehkä myös papuankotkien (Aquila gurneyi) kanssa. Alalajin A. c. kamtschatica kotkat on usein luettu kuuluvaksi samaan alalajin A. c. canadensis kanssa.
Aquila chrysaetos canadensis
Aquila chrysaetos chrysaetos
Aquila chrysaetos daphanea
Aquila chrysaetos homeyeri
Aquila chrysaetos japonica
Aquila chrysaetos kamtschatica
Kirjallisuutta

Teuvo Suominen. Lintujemme katoava aateli. WSOY 1967.
Pekka Helo. Kotka - lintujen kuningas. Luontokuva Pekka Helo 1981.
Tunturi, Markkola, Hellström, Ylönen: Maakotka 2000; viisi vuotta suojelutyötä maakotkan elinmahdollisuuksien turvaamiseksi. Pohjois-Pohjanmaan luonnonsuojelupiiri, 2003 ISBN 951-98108-1-1
Östling, Brutus: Kotka, ilmojen kuningas. Gummerus 2007. ISBN 978-952-5613-56-8
Antti Leinonen, Pertti Koskimies. Kotkamailla. Otava 2009.
Hannu Hautala (kuvat), Seppo Parkkinen (teksti), Kotka – 50 vuotta unelmista kuvaksi, Docendo, 2016 ISBN 978-952-291-270-1
Aiheesta muualla

Maakotka (Arkistoitu – Internet Archive) Metsähallituksen verkkosivuilla
LuontoPortti: Maakotka (Aquila chrysaetos)
Maakotkakamera (Arkistoitu – Internet Archive) – webkamera maakotkan pesällä Pudasjärvellä
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Aquila chrysaetos:  Wikidata: Q41181  Wikispecies: Aquila chrysaetos  ABA: goleag  ADW: Aquila_chrysaetos  ARKive: aquila-chrysaetos  Avibase: 5F8E7CA845BD413F  BioLib: 8534  BirdLife: 22696060  BOLD: 16401  BOW: goleag  BTO: bob2960  CoL: FZLP  CMS: aquila-chrysaetos  eBird: goleag  EPPO: AQUICR  EUNIS: 894  EURING: 2960  Fauna Europaea: 96734  Fauna Europaea (new): c33b8c2b-8469-4857-b22a-e4a2d7fe9fbb  FEIS: aqch  GBIF: 2480506  GNAB: golden-eagle  IBC: golden-eagle-aquila-chrysaetos  iNaturalist: 5074  IRMNG: 10194898  ISC: 93340  ITIS: 175407  IUCN: 22696060  NatureServe: 2.100925  NBN: NHMSYS0000530170  NCBI: 8962  Neotropical: goleag  Observation.org: 331  Open Tree of Life: 263127  Paleobiology Database: 368058  Paleobiology Database: 94489  Species+: 6150  TSA: 2112  WoRMS: 159107  Xeno-canto: Aquila-chrysaetos  Laji.fi: MX.26727 
Falco chrysaetos:  Wikidata: Q122578184  GBIF: 8019559  ZooBank: 44AD5E44-72B6-4BA9-AD3F-659C445E8A32 
Nuoren maakotkan tunnistaa varsinkin siipien alapuolella ja pyrstön tyvessä olevista valkoisista alueista. Linnun vanhetessa valkoinen väri hiljattain katoaa sulkasatojen yhteydessä.
Maakotka Johann Andreas Naumannin teoksessa Naturgeschichte der Vögel Mitteleuropas vuodelta 1899.
Maakotka syömässä saalistaan.
Kotkan pesä kallioseinämällä.
Maakotkan munia.
14 vuorokauden ikäinen maakotkapoikanen.
James David Macdonald

James David Macdonald (3. lokakuuta 1908 Foyers, Skotlanti – 17. syyskuuta 2002 Brisbane) oli skotlantilainen lintutieteilijä ja kirjailija.
James Macdonaldin vanhemmat olivat riistanvartija James Ross Macdonald ja Mary David. Käytyään Foyersin yleisen koulun Macdonald opiskeli Inverness Royal Academyssa, ja valmistui sieltä 1927. Tämän jälkeen hän opiskeli luonnontieteitä Aberdeenin yliopistossa, josta hän valmistui metsätieteiden kandidaatiksi 1930, sekä kasvi- ja eläintieteestä 1932, jonka jälkeen hän tutki kymmenjalkaisia. 1935 Macdonald sai museoapulaisen viran Lontoon Natural History Museumin lintutieteen osastolla. Lukuun ottamatta armeijapalvelusta Toisessa maailmansodassa Macdonald työskenteli museossa työuransa loppuun asti, myöhemmin vanhempana tutkijana, vastuualueenaan Lintuhuone (Bird Room), ja sitten eläintieteen osaston vastaavana hoitajana, josta virasta hän jäi eläkkeelle 1968.
Työssään Macdonald organisoi tutkimusretken Etelä-Sudanin vuoristoon 1938–1939, ja Etelä-Afrikan lounaisosien kuiville seuduille ja Kalahariin 1950–1951. Vuosina 1962-1963 hän johti ensimmäisen Harold Hall Expeditions-linturetken Australiaan.
Macdonald muutti Brisbaneen Australiaan 1968, missä hän kirjoitti teoksen Birds of Australia: A Summary of Information, jonka hän omisti Harold Hallille, ja joka julkaistiin vuonna 1974 Canberrassa järjestetyn Kansainvälisen lintutieteen kongressin alla. 1969 Macdonald oli perustamassa Queenslandin lintutieteellistä yhdistystä, ja toimi sen puheenjohtajana. Hänen 1938 vihitty puolisonsa oli tohtori Elizabeth Clark Fraser.
Macdonald julkaisi noin 70 tieteellistä artikkelia ja osallistui useiden kirjojen kirjoittamiseen. Hän nimesi linnuista marsabitinkiurun (Mirafra williamsi).
Teoksia, joiden kirjoittamiseen Macdonald osallistui

1949 – Birds of Britain. A guide to the common species. Bell & Sons: Lontoo.
1955 – Birds of the Sudan: Their Identification and Distribution. Oliver & Boyd: Edinburgh. (Yhdessä Francis O. Caven kanssa).
1957 – Contribution to the Ornithology of Western South Africa. Results of the British Museum (Natural History) South West Africa Expedition, 1949-1950. Trustees of the British Museum: London.
1959 – Instructions to Young Ornithologists: Bird Biology. Museum Press: Lontoo.
1962 – Curiosities of Bird Life. Castle Books: New York.
1962 – Bird Behavior. Sterling Publishing: New York. (Yhdessä Derek Goodwinin ja Helmut E. Adlerin kanssa).
1973 – Birds of Australia: A Summary of Information. A.H. & A.W. Reed: Sydney. (Kuvittanut Peter Slater). ISBN 0-589-07117-3
1980 – Birds for Beginners: How birds live and behave. Reed: Sydney. ISBN 058950102X
1982 – Understanding Australian Birds. Reed: Sydney.
1985 – Australian Birds. A Popular Guide To Bird Life. Reed: Sydney. ISBN 0730100812
1987 – The Illustrated Dictionary of Australian Birds By Common Name. Reed: Sydney. ISBN 0730101843
Käännös suomeksi
Kaikenkarvainen Charlie (animaatiosarja)

| Kaikenkarvainen Charlie> All Dogs Go to Heaven: The Series |
| --- | --- |
Tyyli:  Animaatio
Kestoaika:  20 minuuttia
Perustuu:  Don Bluthin Kaikenkarvainen Charlie
Pääosissa:  Steven Weber Dom DeLuise Sheena Easton Ernest Borgnine Charles Nelson Reilly Bebe Neuwirth
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Julkaistu:  1996–1998
Tuotantokausia:  3
Jaksoja:  40
Tunnuskappale:  "A Little Heaven"
Tuotanto
Tuottaja(t):  Paul Sabella Jonathan Dern John Grusd (kausi 3) Jymn Magon (kausi 3)
Ohjaaja(t):  Gary Selvaggio (kaudet 1–2) John Grusd (kausi 3)
Tuotantoyhtiö(t):  Metro-Goldwyn-Mayer Animation
Aiheesta muualla
IMDb 
Kaikenkarvainen Charlie (engl. All Dogs Go to Heaven: The Series) on yhdysvaltalainen piirrossarja, jota esitettiin vuosina 1996–1998. Siinä on yhteensä 40 puolen tunnin jaksoa. Se perustuu Don Bluthin vuoden 1989 animaatioelokuvaan Kaikenkarvainen Charlie. Sarja sijoittuu toisen elokuvan jälkeen. Useimmat elokuvien ääninäyttelijät esittivät roolinsa sarjassa, mukaan lukien Dom DeLuise, Ernest Borgnine, Charles Nelson Reilly, Bebe Neuwirth, Sheena Easton ja Adam Wylie. Steven Weber toimitti Charlien äänenä sarjassa korvaten elokuvissa näytelleet Burt Reynoldsin ja Charlie Sheenin. Sarjan finaalina toimii suoraan videolle julkaistu Kaikenkarvaisten koirien joulu.
Juoni

Kaikenkarvainen Charlie 2 -elokuvan tapahtumien jälkeen Charlie ja Itchy asuvat San Franciscossa suojelusenkeleinä. Jokaisessa jaksossa Annabelle antaa heille tehtävän, ja vaikka he yrittävät aina tehdä sen oikein, he joutuvat jatkuvasti kiusallisiin tilanteisiin. Myös Charlien kaksinaamainen vihollinen Carface ja hänen apulaisensa Killer – joka palaa ensimmäisestä elokuvasta – esiintyvät, samoin kuin Charlien ystävät: irlanninsetteri Sasha; whippet-enkeli Annabelle ja ihmispoika David. Sarjassa esitellään myös kaksi uutta hahmoa: Bess, palkittu, puhdasrotuinen näyttelykoira ja Itchyn romanttinen ihastus ja Belladonna, Annabellen demoninen serkku.
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steven Weber  | … |  Charlie B. Barkin  |
|  Dom DeLuise  | … |  Itchy Itchiford  |
|  Sheena Easton  | … |  Sasha la Fleur  |
|  Ernest Borgnine  | … |  Carface  |
|  Charles Nelson Reilly  | … |  Killer  |
|  Bebe Neuwirth  | … |  Annabelle, Belladonna  |
|  Adam Wylie  | … |  David  |
|  Tress MacNeille  | … |  Winifred Bessamay "Bess" de Winkerville, Gerta  |
|  Kevin Michael Richardson  | … |  Manfred  |
|  Carlos Alazraqui  | … |  Otto  |
|  Mark Benninghofen  | … |  Lance the Wonder Pup  |
|  Jess Harnell ja Steve Mackall  | … |  The Blueshounds  |
|  April Winchell  | … |  Tiffany  |
Suuri lammasseikkailu

| Suuri lammasseikkailu> Hitsuji o meguru bōken.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Haruki Murakami
Julkaistu:  1982
ISBN:  4-06-200241-8
Suomennos
Suomentaja:  Leena Tamminen
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  1993
ISBN:  951-30-9723-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suuri lammasseikkailu (jap. 羊をめぐる冒険, Hitsuji o meguru bōken, 1982), on japanilaisen Haruki Murakamin romaani. Teoksessa seurataan nimettömänä pysyttelevän päähenkilön matkaa salaperäisen lampaan perässä Tokiosta Pohjois-Japaniin. Kirja on viimeinen osa Murakamin "The Rat" (suomeksi "Rotta") trilogiaa. Trilogian muita osia ei ole julkaistu suomeksi.
Juoni

Romaanissa tavallista elämää viettävä, nimetön päähenkilö saa salaperäiseltä järjestöltä määräyksen etsiä erityinen tähtikuvioinen lammas. Vihjeenä hänellä on ainoastaan yksi valokuva. Järjestön ohjeet ovat selvät: hänen on yksinkertaisesti saatava lammas käsiinsä. Järjestön motiivit paljastuvat pikkuhiljaa tarinan edetessä. Valokuvan alkuperää pohtien päähenkilömme matkaa Pohjois-Japaniin uuden, kauniskorvaisen, naisystävänsä kanssa. Matkan varrella päähenkilö kohtaa vanhoja ystäviä ja yrittää selvittää mahdottomalta tuntuvaa lampaan arvoitusta. Toimeksiannon antanut järjestö seuraa tarkasti hänen jälkiään. Lopulta päähenkilö löytää itsensä keskeltä Japanin karua erämaata, jossa piilee ratkaisun ydin.
Suomennokset

Suuren lammasseikkailun on suomentanut Leena Tamminen vuonna 1993 (Tammi; Keltainen kirjasto 267, Helsinki).
Palkinnot

1982 Noma Literary Prize
Antti Sovijärvi

| Antti Sovijärvi |
| --- | --- |
 Professori Sovijärvi oskillografin ääressä vuonna 1944.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1912 Helsinki
Kuollut: 9. huhtikuuta 1995 (82 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  professori
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  fonetiikka
Arvi Antti Ilmari Sovijärvi (22. huhtikuuta 1912 Helsinki – 9. huhtikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen foneetikko ja kielentutkija. Sovijärvi toimi Helsingin yliopiston fonetiikan professorina 37 vuotta (1940–1977). Hän oli myös Suomen puheopiston rehtori (1947–1986). Sovijärvi tunnetaan kokeellisen fonetiikan ja puhehäiriöiden hoitomenetelmien kehittäjänä. Hän oli myös aktiivinen yhteiskunnallinen vaikuttaja, joka edisti puhealan koulutuksen kehittämistä.
Antti Sovijärvi aloitti uransa suomalais-ugrilaisten kielten tutkijana, mutta keskittyi myöhemmin fonetiikkaan. Hän aloitti opiskelunsa Frans Äimän johdolla Helsingissä ja opiskeli myöhemmin Berliinissä ja myöhemmin Hampurin yliopistossa mm. Giulio Panconcelli-Calzian johdolla. Sovijärvi suoritti tohtoritutkinnon vuonna 1938 ja käsitteli väitöskirjassaan Die gehaltenen, geflüsterten und gesungenen Vokale und Nasale der finnischen Sprache suomen kielen vokaalien ja nasaalien ääntöväylän ontelorakenteen ja akustiikan suhdetta. Hänet nimitettiin fonetiikan pysyväksi ylimääräiseksi professoriksi Helsingin yliopistoon 1940 ja myöhemmin vakinaiseksi professoriksi vuonna 1948.
Sovijärven väitöskirja nosti jo hänet alansa maailmanlaajuiseen tietoisuuteen. Myöhemmissä töissään hän alkoi keskittyä suomalais-ugrilaisten kielten, erityisesti suomen ja unkarin kielen foneettisiin kysymyksiin, mutta hän tutki myös muita sukulaiskieliä. Saksan-aikaisten yhteyksiensä perusteella Sovijärvi ehdotti vuonna 1947 uuden fonetiikan alan perustamista, joka keskittyisi puheen ja äänen fysiologiaan. Tutkimussuunta osoittautui hedelmälliseksi, ja Sovijärven jäätyä eläkkeelle Helsingin yliopistoon perustettiin menestyksekäs logopedian monitieteinen koulutusohjelma.
Sovijärvi kehitteli röntgenfilmiin pohjautuvaa tutkimusmetodiikkaa ja sonagrafin hyödyntämistä fonetiikassa. 1970-luvulla hän työskenteli erityisesti suomen ja unkarin kielten foneettisen syntetisoinnin parissa käyttäen hyväkseen muun muassa varhaista OVE III -puhesyntetisaattoria. Yhteensä Sovijärvi julkaisi noin 130 artikkelia ja kirjaa. Eläkkeelle jäämisensä jälkeen hän julkaisi vielä kirjan suomen ja unkarin kielen transitioiden synteesistä yhteistyössä Reijo Aulangon kanssa 1994.
Sovijärvi isännöi merkittävää kansainvälistä foneetikkokonferenssia (Fourth international congress on phonetic sciences) Helsingissä vuonna 1961 ja toimi samana vuonna kyseisen tiedeseuran puheenjohtajana. Ihmisenä häntä on kuvailtu lämpimäksi, suvaitsevaiseksi ja muita rohkaisevaksi persoonallisuudeksi. Hän kuoli vakavan sairauden murtamana 9. huhtikuuta 1995.
Antti Sovijärven poika on professori Anssi Sovijärvi.
Kirjallisuutta

Iivonen, Antti – Suhonen, Seppo – Virtaranta, Pertti (toim.): Voces amicorum Sovijärvi: In honorem Antti Sovijärvi. Septuagesimum annum agentis die XXII mensis aprilis anno MCMLXXXII.  ((Juhlakirja.) Suomalais-ugrilaisen seuran toimituksia, 181)  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1982.  ISSN 0355-0230  ISBN 951-9019-52-9
13. jääkäripataljoona

Huyssen
13. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 3. jääkäriprikaatin 5. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa.
Komentaja: Kapteeli Huyssen
Joukko-osastot > 1. komppania

Päällikkö: jääkäriluutnantti Martti Olavi (Olli) Paloheimo.
Joukko-osastot > 2. komppania

Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Sven Åke Sumelius (1. huhtikuuta alkaen, toimi aikaisemmin Oulun suojeluskunnan komentajana).
Joukko-osastot > 3. komppania

Päällikkö: Karl Edvin Söderholm.
Joukko-osastot > Konekiväärikomppania

Päällikkö: jääkärivänrikki Jarl Anton Bertil Heinrichs.
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit

Koulutus- ja muonitualiupseerina jääkärivaravääpeli Samuli Inkinen,   pataljoonan esikuntavääpelinä jääkärivaravääpeli Anton Mäkelä, pataljoonan adjutanttina jääkärivänrikki Sigurd Albion Söderberg, jääkärialiupseeri Frans Viktor Wallenius myöh. Venho.
Macchi MC.200

| Macchi MC> 200 |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Italia
Valmistaja:  Aeronautica Macchi
Suunnittelija:  Mario Castoldi
Ensilento:  24. joulukuuta 1937
Esitelty:  lokakuu 1939
Valmistusmäärä:  noin 1 150 
Macchi 200 Saetta (suom. Salama) on Aeronautica Macchin valmistama ja Mario Castoldin suunnittelema italialainen hävittäjälentokone. Ensilentonsa 24. joulukuuta 1937 lentänyt kone otettiin palveluskäyttöön lokakuussa 1939. Se oli yksi Italian ilmavoimien suosituimmista hävittäjistä toisessa maailmansodassa. Koneita valmistettiin kaikkiaan 1 150 kappaletta. Useat taistelukoneet varustettiin lähinnä lämpimistä toimintaolosuhteista johtuen osittaisella avo-ohjaamolla lentäjien toivomuksesta. Konetyypistä kehitettiin tehokkaampi versio MC.201, jossa oli tuhannen hevosvoiman (746 kW) tähtimoottori. Se ei kuitenkaan tullut tuotantoon. Toisen maailmansodan lentokoneista kirjoittaneen Richard Humblen mukaan konetyyppi kärsi heikentyneestä suorituskyvystä yläkorkeuksissa sekä heikosta aseistuksesta.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.01900008,19 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.058000010,58 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.05000003,50 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&016.080000016,80 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01895.&&&&001 895 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&02590.&&&&002 590 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Fiat A.74 RC.38 -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0649.&&&&00649 kW (&&&&&&&&&&&&0870.&&&&00870 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0502.&&&&00502 km/h 4 500 metrissä
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0455.&&&&00455 km/h
Laskunopeus: &&&&&&&&&&&&0125.&&&&00125 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0870.&&&&00870 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&08900.&&&&008 900 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&020.030000020,3 m/s
Aseistus
2 × 12,7 mm Breda-SAFAT MC -konekivääriä
2 × 7,7 mm Breda-SAFAT MC -konekivääriä siivissä (myöhempi tuotanto)
Joissain versioissa (CB) 320 kg pommeja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Macchi MC.200 Wikimedia Commonsissa
Clube de Regatas do Flamengo

Clube de Regatas do Flamengo, paremmin tunnettu pelkästään nimellä Flamengo, on Rio de Janeiron kaupungissa Brasiliassa toimiva urheiluseura, joka on tullut tunnetuksi jalkapallojoukkueestaan.
Historia

Seuran perusti joukko Fluminensesta riidan vuoksi eronneita pelaajia vuonna 1895. Seura liittyi Rion osavaltion sarjaan vuonna 1912 ja voitti sen mestaruuden ensi kertaa 1914 ja seuraavana vuonna puhtaalla pelillä. Seura voitti useita osavaltionmestaruuksia seuraavinakin vuosikymmeninä. Menestyksen huipun se saavutti 1980-luvulla, jolloin se voitti Zicon johdolla sekä Etelä-Amerikan että koko maailman seurajoukkueiden mestaruudet vuonna 1981. Flamengolla on viisi Brasilian mestaruutta ja kolme cup-mestaruutta.
Flamengo on Brasilian suosituin jalkapalloseura. Brasilialaisen tutkimuksen mukaan Flamengolla on eniten kannattajia koko maassa: 35 miljoonaa.
Mestaruudet > Kansainväliset mestaruudet

Intercontinental Cup: 1981 (1)
Copa Libertadores: 1981, 2019, 2022 (3)
Conmebol Gold Cup: 1996 (1)
Copa Mercosur: 1999 (1)
Mestaruudet > Kotimaiset mestaruudet

Campeonato Brasileiro Série A: 1980, 1982, 1983, 1992, 2009, 2019 ja 2020 (7)
Copa do Brasil: 1990, 2000, 2013, 2022 (4)
Copa dos Campeões: 2001 (1)
Mestaruudet > Osavaltiomestaruudet

Campeonato Carioca: 1914, 1915, 1920, 1921, 1925, 1927, 1939, 1942, 1943, 1944,1953, 1954, 1955, 1963, 1965, 1972, 1974, 1978, 1979, 1979, 1981, 1986, 1991, 1996, 1999, 2000, 2001, 2004, 2007, 2008, 2009, 2011, 2014, 2017, 2019, 2020, 2021 (37)
Edustusjoukkue

Päivitetty 5. tammikuu 2023.
Entisiä pelaajia

Adriano
Bebeto
Denílson
Garrincha
Juan
Júlio César
Juninho
Leônidas
Liedson
Luís Pereira
/  Raimundo Orsi
Romário
Sócrates
Zé Roberto
Zico
Zinho
Vinícius Júnior
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seuran virallinen sivu
Yle Elävä arkisto: Allianssi - Flamengo Olympiastadionilla 1962
Ilari Maasilta

Ilari Johannes Maasilta (s. 1968) on suomalainen fyysikko ja professori. Hän on toiminut Jyväskylän yliopistossa fysiikan professorina vuodesta 2008.
Akateeminen ura

Ilari Maasilta kirjoitti 1987 ylioppilaaksi Vehkalahden lukiosta. Lukion jälkeen hän opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa ja valmistui 1993 diplomi-insinööriksi. Tohtoriksi Maasilta väitteli 1998 materiaalifysiikasta Stony Brookissa Yhdysvalloissa. Valmistumisen jälkeen hän työskenteli post doc-tutkijana Michiganin osavaltionyliopistossa vuodet 1999–2000. Maasilta palasi Suomeen 2001 ja aloitti tutkimusuransa kotimaassa. Hän työskenteli 2001–2003 Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksella fysiikan erikoistutkijana. Hän toimi vuonna 2001 myös fysiikan yliassistenttina.
Jyväskylän yliopisto oli v. 2001 parhaillaan perustamassa erityistä nanotiedekeskusta, kun projektin johtajana toiminut professori Jukka Pekola sai nimityksen akatemiaprofessoriksi ja siirtyi muihin tehtäviin. Nanotiedekeskuksen perustamishanke ja Pekolan Jyväskylän yliopistossa aloittama uusi tutkimusala eli kokeellinen nanofysiikka olivat sen jälkeen vaikeuksissa. Tutkimustyön jatkaminen jäi Pekolan tutkimusryhmän tutkijoille. Pekolan tutkimusryhmään kuulunut yliassistentti Maasilta joutui ottamaan suuren vastuun nanofysiikan järjestelyistä fysiikan laitoksella. Tilannetta helpotti se, että teoreettisen fysiikan professorina Jyväskylässä siihen aikaan toiminut Päivi Törmä alkoi tehdä jonkin verran myös käytännöllistä tutkimusta. Nanotiedekeskuksen perustamisen otti johdettavakseen professori Henrik Kunttu kesällä 2001. Sen sijaan tutkimuksellisen aukon täyttäminen vei muutaman vuoden. Pekolan seuraajaksi soveltavan nanofysiikan professorina (kokeellisen kiinteän olomuodon fysiikan professorin nimikkeellä) tuli helmikuussa 2004 hiilinanoputkiin erikoistunut Markus Ahlskog.
Vuosina 2003–2008 Maasilta työskenteli akatemiatutkijana. Jyväskylän yliopiston nanofysiikan dosentti hän on ollut vuodesta 2006 lähtien.
Akateeminen ura > Professorina

Maasilta nimitettiin 2008 fysiikan määräaikaiseksi professoriksi Jyväskylän yliopistoon. Vakinaiseksi professoriksi hänet nimitettiin vuoden 2014 alussa. Professorina hänen keskeisiä vastuualueitaan ovat kokeellisen fysiikan alaan kuuluva matalan lämpötilan fysiikan tutkimus sekä siihen liittyvä opetus. Virkaanastujaisluennossaan toukokuussa 2014 Maasilta käsitteli omaa tutkimusaluettaan sivuavaa aihetta eli lämmön siirtymistä nanorakenteissa.