stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johan Fredrik Oskar von Kræmer
Elämäkerta

Von Kræmerin vanhemmat olivat eversti Carl Johan von Kræmer ja pommerilaisen aatelissuvun Suomen-haaraan kuulunut Ulrika von Platen. Von Kræmer valmistui Venäjällä meriupseeriksi ja osallistui Itämaiseen sotaan 1853–1855, haavoittuen Sevastopolin puolustuksessa. Hän toimi useiden eri sotalaivojen päällikkönä, mukaan lukien fregatti Alexander Nevski, joka matkallaan Välimereltä haaksirikkoutui ja upposi syysmyrskyssä 1868 Jyllannin rannikolla.
Von Kræmer korotettiin 1. luokan kapteeniksi 1868 ja kontra-amiraaliksi 1875. Hän komensi 1878–1882 Kreikan vesillä toiminutta Venäjän laivastoa. Vuonna 1886 hänestä tuli vara-amiraali ja Venäjän keisarin kenraaliadjutantti, ja hän toimi meriväen pääesikunnan päällikkönä 1886–1896 sekä useaan otteeseen laivastoministerin sijaisena vuosina 1895–1896. Von Kræmer nimitettiin 1896 Venäjän valtakunnanneuvoston jäseneksi ja 1898 Venäjän Punaisen Ristin esimieheksi. Hänen aloitteestaan perustettiin katovuonna 1902 valtiosihteerinviraston yhteyteen avustuskomitea, jonka suojelijana toimi leskikeisarinna Maria Feodorovna.
Ansioistaan hänelle myönnettiin Pyhän Andreaksen ritarikunnan kunniamerkki Andreaksen risti 1904, yhtenä harvoista kunniamerkin saaneista suomalaisista.
Von Kræmerin puoliso vuodesta 1869 oli vapaaherratar Sofia Maria Julia Dorotea Cedercreutz (k. 1923). Helsingin yliopiston lehtori ja valtiopäivämies Alexis von Kræmer oli heidän poikansa.
Helen Keller

| Helen Keller |
| --- | --- |
 Helen Keller vuonna noin 1920
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. kesäkuuta 1880 Tuscumbia, Alabama, Yhdysvallat
Kuollut: 1. kesäkuuta 1968 (87 vuotta) Westport, Connecticut, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Vanhemmat:  Arthur H. Keller   Kate Adams Keller
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Helen Adams Keller (27. kesäkuuta 1880 Tuscumbia, Alabama, Yhdysvallat – 1. kesäkuuta 1968 Westport, Connecticut, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kuurosokea kirjailija, aktivisti ja luennoitsija.
Elämä > Lapsuus

Keller syntyi Ivy Greenin talossa Tuscumbiassa, Alabamassa 27. kesäkuuta 1880. Hänen vanhempansa olivat kapteeni Arthur H. Keller ja Kate Adams Keller. Hänellä oli kaikkiaan neljä sisarusta: sisko ja veli sekä kaksi velipuolta isän aiemmasta liitosta.
Hän sairastui 19 kuukauden iässä tuntemattomaan sairauteen, mahdollisesti aivokuumeeseen. Sairaus ei kestänyt pitkään, mutta ehti tuhota Kellerin näön, kuulon ja orastavan puhekyvyn. Seitsemänvuotiaaksi mennessä hän oli jo keksinyt yli 60 erilaista viittomaa, joilla hän pystyi keskustelemaan perheensä kanssa. Kun perhe ei ymmärtänyt, mitä hän tarkoitti, turhautunut lapsi sai raivokohtauksia.
Vuonna 1886 hänen äitinsä Kate Keller tutustui Charles Dickensin American Notesin kautta toisen kuurosokean lapsen, Laura Bridgmanin, menestyksekkääseen koulutukseen ja matkusti Baltimoreen erikoislääkärille. Hän lähetti Katen Alexander Graham Bellille, joka työskenteli tuolloin kuurojen lasten kanssa. Bell neuvoi Katea ja Helen Kelleriä ottamaan yhteyttä Perkinsin sokeain kouluun Massachusettssiin, missä Laura Bridgman oli itse aikoinaan opiskellut. Koulu lähetti Anne Sullivanin auttamaan Kelleriä. Hän oli itsekin näkövammainen, koulun entinen oppilas ja tuolloin opettaja. Tämä oli alku Sullivanin ja Kellerin 49 vuoden yhteistyölle.
Sullivan vaati Helen Kellerin isältä luvan eristää tyttö muusta perheestä pieneen rakennukseen puutarhassa. Sullivanin ensimmäisenä työnä oli saada tyttö käyttäytymään. Suuri läpimurto kielenoppimisessa tapahtui, kun Helen Keller ymmärsi eräänä päivänä, että kuviot, joita hänen opettajansa teki hänen toiselle kämmenelleen samalla, kun pumppasi vettä pumpusta toiselle kämmenelle, symboloivat vettä. Tämän jälkeen Helen Keller vaati lopen uupunutta Sullivania nimeämään kaikki muut tärkeät asiat maailmassaan.
10-vuotiaana Helen Keller sai tietää Ragnhild Kåtasta. Kåta oli kuurosokea norjalainen tyttö, joka oli oppinut puhumaan. Hänkään ei syntynyt kuurosokeana vaan tuli kuuroksi ja sokeaksi 3,5-vuotiaana. Hän oppi puhumaan, kun hän koski puhuvan ihmisen suuhun ja tunsi huulten liikkeen. Sillä tavalla Kåta pystyi ”lukemaan kädellä”, mitä muut ihmiset sanoivat hänelle tai toisille ihmisille. Helen Keller yritti oppia puhumaan samalla tavoin, mutta ei ollut yhtä menestyksekäs. Kellerin opettajat tekivät monia virheitä ja harjoitukset olivat Kellerin harjaantumattomalle äänelle liian rasittavia. Kellerin ”suullinen kieli” oli epäselvä koko hänen elämänsä ajan, ja vain läheiset ystävät ymmärsivät häntä.
Helen Keller oli kuitenkin kielellisesti hyvin lahjakas ja oppi lukemaan paitsi englantia myös espanjaa, ranskaa, saksaa, kreikkaa ja latinaa pistekirjoituksella.
Elämä > Koulutus

Vuonna 1888 Helen Keller alkoi opiskella Perkinsin sokeiden koulussa ja vuonna 1894 Keller ja Sullivan muuttivat New Yorkiin jatkaakseen Wright-Humasonin kuurojenkoulussa.
Vuonna 1898 he palasivat Massachusettsiin, ja Helen Keller kirjautui sisään Cambridge school for young ladies -opistoon ennen kuin pääsi vuonna 1900 Radcliffe Collegeen. Vuonna 1904, 24 vuoden ikäisenä, hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi arvosanalla cum laude, ja oli näin ensimmäinen yliopiston suorittanut kuurosokea.
Elämä > Aikuisuus

Valmistuttuaan Helen Keller aloitti elämäntyönsä sokeiden ja kuurosokeiden auttajana. Hän otti yhteyttä lainsäätäjiin ja kiersi maailmaa luennoimassa sekä kirjoitti useita teoksia ja artikkeleita. Hän tapasi Yhdysvaltain presidentit Grover Clevelandista Lyndon Johnsoniin. Hänen panoksensa sokeiden ja muiden syrjittyjen aseman parantamiseksi muodostui merkittäväksi. Lions Clubs Internationalin (LCI) kansainvälisessä kokouksessa Ohion Cedar Pointissa Yhdysvalloissa 30. kesäkuuta 1925 esittämän vetoomuksen johdosta aloitettiin Lions Clubien Sight First -näönsuojeluohjelmat. Suomessa Keller vieraili toukokuussa vuonna 1957.
Kellerillä oli ainakin yksi lyhyeksi jäänyt rakkaussuhde, mutta hän ei mennyt elämänsä aikana kertaakaan naimisiin.
Elämä > Viimeiset vuodet

Keller sai aivoinfarktin vuonna 1961 ja vietti viimeiset vuotensa kotonaan. Vuonna 1964 Yhdysvaltain presidentti Lyndon B. Johnson myönsi hänelle Presidentin vapaudenmitalin.
Helen Keller kuoli kotonaan 87 vuoden iässä 1. kesäkuuta 1968.
Hänen synnyinkotinsa on toiminut museona vuodesta 1954 lähtien.
Teoksia

Helen Keller: The Story of My Life (1903)
Helen Keller: Light in My Darkness (1927)
Helen Keller: Elämäni tarina (1957). Suomentanut Martti Montonen, johdanto Felix Holländer, jälkikirjoitus Niilo Mäki.
Elokuvia

Helen Kellerin elämästä tehtyjä elokuvia:
Deliverance (mykkäelokuva, 1919)
Ihmeidentekijä (1962, alun perin William Gibsonin näytelmä vuodelta 1959)
Helen Keller and Her Teacher (1970)
Helen Keller: The Miracle Continues (1984)
Aiheesta muualla

The Story of My Life Helen Keller – In Her Own Words (The Story of My Life) 2011. American Foundation for the Blind. Arkistoitu 7.6.2011. (englanniksi)
Helen Keller Internationalin henkilöesittely. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Helen Keller. Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC 2  IdRef 
Helen Keller ja hänen opettajansa Anne Sullivan.
Helen Keller piste­kirjoituksella.
Joutsenet kulttuurissa

Magnus Enckell, Mies ja joutsen, 1918.
Joutsenet ovat olleet kulttuurissa kautta aikojen näkyviä lintuja – esihistorialliselta ajalta 2000-luvun iskelmäkulttuuriin.
Joutsenten sukuun kuuluu kuusi lajia, jotka ovat kaikki suurikokoisia vesilintuja, neljä valkoista, yksi musta ja yksi mustavalkoinen. Huomiota herättävä, iso valkoinen lintu on aina ollut ihmisen huomion kohteena. Sen tahraton valkoisuus ja pariuskollisuus ovat ruokkineet ihmisten mielikuvitusta sukupolvesta toiseen. Valkoisuus on ollut tyypillisesti valon ja puhtauden vertauskuva. Niinpä kristillisessä symboliikassa joutsen kuvastaa Kristuksen kärsimystä. Hindulaisuudessa taas Sarasvati, kirjallisuuden, oppimisen ja viisauden jumalatar, ratsastaa valkoisella joutsenella.
Myytit ja kansanperinne

Itämerensuomalaiset heimot ovat pitäneet monia vesilintuja pyhinä. Karjalassa kalliopiirroksia tehneitä kutsutaan joskus vesilintukansaksi. On mahdollista, että joutsen oli pyhin linnuista, ja pyhyys saattoi koskea muitakin joutsenia kuin laulujoutsenta. Karjalaisen uskomuksen mukaan joutsenta ei saanut vahingoittaa millään tavalla, ja joutsenen tappajan uskottiin tuhoutuvan pian itsekin.. Joutsen oli uskomusten mukaan kevään tuojana jumalaista alkuperää, ja sen surmaaminen oli rikos joka johtaisi tekijän kuolemaan. Samasta joutsenen ja kuoleman yhteydestä kertoo myös esimerkiksi sortavalalainen kansanuskomus:
»Joutsen on ihmisen sukua, sillä kerran muutettiin eräs tyttö joutseneksi, eikä sen takia sen lihaakaan syödä»
Joutsenta onkin siis pidetty yhtenä niistä eläimistä, jotka toimivat yhteytenä tuonpuoleisen Tuonelan ja tämänpuoleisen elävien maailman välillä. Tähän viittaavat muun muassa kertomukset Tuonen joessa uivasta Tuonen joutsenesta. Lemminkäisenkin täytyi kuolla, kun hän yritti pyydystää joutsenta
»Tuonen mustasta joesta, pyhän virran pyörtehestä»
Koska joutsenella on pitkä kaula, on mahdollisesti ajateltu, että se voisi katsoa maailman eri tasoille. Ollessaan puoliksi sukelluksissa se voisi katsoa kuolleiden maahan, joka sijaitsi joidenkin uskomusten mukaan järven pohjan toisella puolella.lähde?
Myös muilla eurooppalaisilla kansoilla on ollut joutseniin liittyviä uskomuksia. Kreikkalaisessa mytologiassa itse ylijumala Zeus muuttui joutseneksi vietelläkseen Leda-neidon sydämen ja keskiaikaisen tarun päähenkilö oli joutsenritari, jonka Richard Wagner poimi Parsifal-sarjaansa samaistaen hänet Lohengriniin. Useille joutsentarinoille onkin yhteistä ihmisen muuttuminen joutseneksi. Usein kyseessä on ollut nuori nainen, kuten Koivistosta talletetun perinnetiedon mukaan:
»Onhan ne vanhat haastaneet sellasiakii tarinoi, jot joutsenii joskus ois pitänt olla noijuttui ihmisii ja ne siel siit valittiit ja joikuit lentäessään»
Useat tarinat yhdistävätkin joutsenen naiseen juuri äänen perusteella. Sekä mykän kyhmyjoutsenen että laulavan laulujoutsenen on väitetty laulavan kuollessaan. Taiteilijan viimeistä työtä kutsutaan tämän johdosta ”joutsenlauluksi”. Kuolinlaululle voi olla myös proosallinen selitys: linnun henkitorvi on niin pitkä, että keuhkoista ulos purkautuva ilma voi saada aikaan huilumaisia ääniä. Myös joutsenen sanskritinkielinen nimi svanati, joka on ollut pohjana myös monien eurooppalaisten kielien joutsen-sanalle, on viitannut alun perin kuuluvaan tai kaikuvaan ääneen.
Joutsenet kuvataiteissa

Suomen kultakauden taiteilijat maalasivat paljon laulujoutsenia ja liittivät sen sekä kalevalaiseen että antiikin aikaiseen tarustoon. Esimerkiksi Magnus Enckell käytti joutsenia teoksissaan Fantasia ja Mies ja joutsen, joissa linnun symboliikka ei liittynyt niinkään kansallisiin perinteisiin vaan enemmänkin antiikin myytteihin, kuten kertomukseen Ledasta ja joutsenesta.
Kalevalan joutsen-myyttiin yhdistyvässä Akseli Gallen-Kallelan Lemminkäisen äiti -maalauksessa Lemminkäisen kohtaloksi koitunut joutsen lipuu Tuonelan virralla. Suomessa symbolismi alkoi kuvataiteista, ja on päätelty Gallen-Kallelan innoittaneen Sibeliusta, joka puolestaan inspiroi Eino Leinoa kirjoittamaan näytelmärunon Tuonelan joutsen.
Darren Aronofskyn ohjaaman elokuvan Black Swan (2010) julisteet syntyivät brittiläisessä suunnittelutoimistossa LaBocassa. Niiden vaikuttimina ovat tšekkiläiset julisteet 1960- ja 1970-luvuilla sekä 1900-luvun alun balettimainokset.
Joutsenet kuvataiteissa > Leda ja joutsen

Leda, kolmas vuosisata eaa.
Leda ja jousen, mosaiikki.
Rafael Santi, Leda, 1505.
Leonardo, Tutkielma polvistuvasta Ledasta, noin 1505–1507.
François-Édouard Picot, Leda ja joutsen, 1832.
Auguste Clésinger, Leda ja joutsen, 1864.
Maximilian Pirner (1854–1924), Leda.
Paul Cézanne, Leda ja joutsen, 1880–1882.
Joutsenet runoudessa ja kirjallisuudessa

Maailmankirjallisuuden tunnetuin joutsen lienee Ruma ankanpoikanen H. C. Andersenin sadussa. Suomalainen Yrjö Kokko kirjoitti laulujoutsenen suojelusta kaksi kirjaa 1950-luvulla, kun laulujoutsen oli kuolemassa sukupuuttoon ja sen ainoat pesäpaikat olivat Lapin perukoilla. Kokko oli jo julkaissut satukirjan Pessi ja Illusia ja Lapin luonnon kuvauksia Neljän tuulen tiessä. Kirjassa Laulujoutsen – Ultima Thulen lintu hän yhdistää itse ottamansa valokuvat vuolaaseen kuvaukseen joutsenparin elämästä. Kokko teki kirjaa varten viisi kesää taustatyötä etsien laulujoutsenen pesää paikallisten oppaiden avulla. Joutsenen etsiminen oli osaksi syynä myös Kokon muuttamiselle Lappiin sodan jälkeen.
Otto Mannisen runoissa Joutsenet ja Joutsenlaulua esitellään puhtautta ja kirkkautta symboloivat joutsenet, jotka pakenevat syksyn tuloa.
Leinon Lapin kesässä joutsenet ovat toivon ja uusien vaikutteiden symbolina. Leinolle runon joutsenella olikin pääasiassa symbolinen merkitys. Se merkitsi toivoa siitä, että ylevät kulttuurielämän aatteet voisivat joskus saada jalansijaa myös Leinon mielestä takapajuisessa Suomessa:
Oi, valkolinnut, vieraat Lapin kesän, te suuret aatteet, teitä tervehdän!

Oi, tänne jääkää, tehkää täällä pesä, jos muutattekin maihin etelän!

Oi, oppi ottakaatte joutsenista! Ne lähtee syksyin, palaa keväisin.

On meidän rannoillamme rauhallista ja turvaisa on rinne tunturin.
Joutsen esiintyy myös Uuno Kailaan runon Ihmisen määrä viimeisissä säkeissä:
Kauneus, untemme sisar,

on opas meillä:

laulaen kuoleva joutsen,

lehdellä kasteen pisar,

myös tomu kultainen teillä.
Joutsenet musiikissa

Tšaikovskin Joutsenlammessa musta joutsen esiintyy kuoleman symbolina.
Sibeliuksen Lemminkäinen -sarjan osa Tuonelan joutsen kuuluu orkesterien perinteiseen ohjelmistoon.
Diablon levyllä Eternium on kappale ”Black Swan”, jossa mainitaan Tuonelan joutsen.
Tauno Palon laulama Eliisa ja yksitoista joutsenta Love Records-albumilla Kulkurin kannel, LRLP 72. Sävellys Henrik Otto Donner, teksti Aale Tynni.
Joutsenet muualla kulttuurissa

Laivaston koululaiva Suomen Joutsen sai vuonna 1931 nimensä Bornholmin taistelussa vuonna 1565 ansioituneelta Finska Svan -purjelaivalta.
Georg Malmsténin ”Mikkihiiri merihädässä” -laulussa Suomen Joutsen tulee ja pelastaa merihätään joutuneen hiiren. Tapio Rautavaarasta ja Reino Helismaasta kertovassa Timo Koivusalon elokuvassa Kulkuri ja joutsen laulujoutsen on sekä uskollisuuden että vaeltamisen symboli. Elokuva on nimetty Helismaan sanoittaman ja Rautavaaran esittämän kappaleen mukaan. Laulu tunnetaan paremmin alkusanojensa mukaan:
»Elämä on ihanaa, kun sen oikein oivaltaa, kun lentää siivin valkein niin kuin joutsen»
Tyyliteltyä joutsenta on käytetty monissa logoissa ja tuotemerkeissä:
Joutsen-symboli – Norden, pohjoismainen yhteistyö
Joutsenmerkki eli pohjoismainen ympäristömerkki – tuotteen suhteellisesta ympäristöystävällisyydestä kertova merkki
Hyvää Suomesta – joutsenlippu
Rajan joutsen on rajaseututyön tunnus.
Joutsenon, Salon, Korpilahden ja Munsalan kuntien vaakunoissa on tai on ollut joutsen.
Yleisradion televisiotoiminnalla on ollut joutsentunnus 1950-luvulta.
Joutsen Finland (entinen Oy Suomen Höyhen Ab) valmistaa untuvasta vuodevaatteita
Joutsenten reitti ry on Lounais-Suomessa, Pirkanmaan, Satakunnan ja Varsinais-Suomen yhtymäkohdassa toimiva alueellinen kehittämisyhdistys
1986–2002 käytössä olleessa sadan markan setelissä oli takapuolella kuva neljästä lentävästä laulujoutsenesta (Jean Sibeliuksen koristaessa setelin etupuolta), ja vuodesta 2002 suomalaisen yhden euron kolikon kruunapuolella on vastaavasti ollut kuva kahdesta laulujoutsenesta.
Muutos 2011 -puolueen logossa on joutsen.
Laulujoutsen on myös valittu Suomen kansallislinnuksi Suomen Kuvalehden vuonna 1982 järjestämässä äänestyksessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joutsenet taiteissa Wikimedia Commonsissa
Joutsenta ja munaa esittävä kalliopiirros Äänisjärveltä.
Joutsenon vaakunan suunnitteli Gustav von Numers. Se on jäänyt virallisesta käytöstä kuntaliitoksen myötä vuonna 2009.
Barré-sointu

Barré-ote
Barré-sointu on kitaran tai muun kielisoittimen sointu, jossa käytetään barré-otetta eli painetaan useaa kieltä samanaikaisesti yhdellä sormella otelautaa vasten.
Kokobarré-soinnussa kaikki kielet painetaan sormella alas, jolloin soinnussa ei ole mukana yhtään vapaata kieltä. Puolibarré-soinnussa vain osa kielistä painetaan alas sormella siten, että jokin tai jotkin kielistä jää vapaaksi. Kokobarré-soinnut ovat otelaudalla ylös ja alas liikuteltavia, sillä suoristettu etusormi toimii capon tavoin. Usein capoa käytetään helpottamaan sellaisten kappaleiden soittoa, joissa barré-sointuja joudutaan käyttämään runsaasti. Esimerkiksi jos kappaleen soinnut ovat F-B♭-C7 (sointukulku I-IV-V), capoa käyttämällä barré-soinnuksi jää vain C7, riippuen kuitenkin käytetystä sormituksesta ja kielten virityksestä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yleisimmät barre-soinnut
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Johan Henrik Avellan

Johan Henrik Avellanin Öfversigt af ryska språkets bildning vuodelta 1815.
Johan Henrik Avellan (18. joulukuuta 1773 Viapori – 3. syyskuuta 1832 Helsinki) oli suomalainen filosofi, Turun akatemian historian ja filosofian professori sekä rehtori. Hän toimi myös Keisarillisen Aleksanterin-yliopiston historian professorina.
Ura

Avellan valmistui ylioppilaaksi vuonna 1790. Professori Henrik Gabriel Porthan tarkisti Avellanin pro gradu -tutkielman Turun akatemiassa vuonna 1795. Avellan valmistui filosofian maisteriksi samana vuonna. Hän kirjoitti ensimmäisen ruotsinkielisen väitöskirjan filosofi Georg Wilhelm Friedrich Hegelistä.
Avellan toimi Turun akatemian käytännöllisen filosofian dosenttina vuodesta 1804, luonnonoikeuden ja historian apulaisena vuodesta 1809 ja filosofian apulaisena vuodesta 1810.
Avellan kirjoitti kirjan Turun akatemian promootiojuhlasta vuodelta 1810, johon osallistui yliopiston kansleri, valtiosihteeri Mihail Speranski.
Avellan nimitettiin historian professoriksi vuonna 1812, ja hän toimi samalla käytännöllisen filosofian vt. professorina vuosina 1811–1812 ja 1824–1827. Avellan toimi filosofi Johan Vilhelm Snellmanin opettajana. Avellanin Öfversigt af ryska språkets bildning -väitöskirjan tarkasti akatemian Venäjän historian ja kirjallisuuden sekä venäjän kielen dosentti Eric Gustaf Ehrström.
Avellan toimi akatemian rehtorina vuosina 1822–1823. Kreivi Johan Fredrik Aminoff toimi samaan aikaan akatemian sijaiskanslerina ja kruununprinssi Nikolai I kanslerina.
Avellan palkittiin Hämäläis-Osakunnan kunniajäsenyydellä vuonna 1818. Hän toimi osakunnan inspehtorina vuosina 1821–1832.
Avellan kirjoitti väitöskirjan brittiläisestä Bell–Lancaster-menetelmästä vuonna 1828. Vuonna 1829 Avellan perusti Helsingin ensimmäisen yksityisen oppikoulun. Avellan toimi professorina elämänsä loppuun asti Keisarillisessa Aleksanterin-yliopistossa Helsingissä vuoteen 1832.
Filosofina Avellan oli hegeliläinen. Hän oli erikoistunut kasvatusfilosofiaan ja kirjoitti myös mm. estetiikasta. Avellan perehtyi ulkomaiseen moderniin pedagogiikkaan.
Perhe

Avellanin isä oli Rymättylän kirkkoherra, filosofian maisteri Karl Avellan (1741-1808) ja äiti Maria Rebecka Laman. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Kristina Eleonora Almqvist (k. 1821) ja toinen puoliso Agnes Charlotta Sofia Wrede (k. 1846). Kamarineuvos, tullinhoitaja ja kirjailija Herman Avellan (1820–1912) oli Avellanin poika ensimmäisestä avioliitosta. Avellanin tytär ensimmäisestä avioliitosta, Ida Matilda (Turku 24.10.1817 – Helsinki 13.6.1859) avioitui eversti, valtiomies Berndt Adolf Carl Gregori Aminoffin kanssa Turussa 13. kesäkuuta 1841. Ida Avellan toimi historian ensimmäisenä yleisenä seppeleensitojattarena yliopiston promootiojuhlassa vuonna 1832. Arkkitehti Ivar Aminoff oli Avellanin tyttärenpoika.
Vaasan hovioikeuden presidentti, senaattori Carl Adam Avellan oli Avellanin veli. Myös amiraali Teodor Avellan oli hänen lähisukulaisensa.tarvitaan parempi lähde
Tutkielmia ja väitöskirjoja

Diss. finem et viam educationis breviter adumbrans -väitöskirja (1802)
Dissertatio historica de paroecia Fenniae australis Haliko (Halikko, Halikon historia, vanha fennica) (1815)
Öfversigt af ryska språkets bildning (suom. Yleiskatsaus venäjän kielen muodostumiseen) -väitöskirja (1815)
Specimen philosophicam anthropologiae cognitionem idoneo puerorum institutori necessariam sistens -väitöskirja (1805)
Aphorismorum trias -väitöskirja (1826)
Inledning till en grundteckning af läran om den absoluta friheten. I -väitöskirja (1826)
Inledning till en grundteckning af läran om den absoluta friheten. II -väitöskirja (1826)
Inledning till en grundteckning af läran om den absoluta friheten. III -väitöskirja (1826)
De origine, progressibus et indole, educandi systematis Bell-Lancasteriano nomine appellati (1828)
Supercopa de España

| Supercopa de España |
| --- | --- |

Laji:  jalkapallo
Perustettu:  1982
Joukkueita:  2 (vuoteen 2018) 4 (2019–)
Hallitseva mestari:  FC Barcelona
Eniten mestaruuksia:  FC Barcelona (15)
Sivusto:  rfef.es
Supercopa de España (suom. Espanjan supercup) on espanjalainen jalkapallokilpailu, jossa kohtaavat edellisen kauden liiga- ja cup-mestari. Joukkueet pelaavat keskenään kaksi ottelua (koti- ja vierasottelu), joissa yhteismaaleissa parempi joukkue on voittaja. Kilpailun järjestää Espanjan kuninkaallinen jalkapalloliitto.
Nykyistä kilpailua on pelattu vuodesta 1982 lähtien. Vastaava kilpailu on aiemmin järjestetty nimillä Copa de Campeones (1940), Copa de Oro Argentina (1945) ja Copa Eva Duarte (1947–1953). Vuosina 1986–1987 voittaja jäi ratkaisematta, kun seurat eivät päässeet sopimukseen ottelupäivistä. Vuosina 1952–1953, 1984 ja 1989 sama seura voitti sekä liiga- että cup-mestaruuden, joten supercupia ei pelattu lainkaan vaan mestaruus myönnettiin suoraan kyseiselle seuralle. Sittemmin vastaavissa tilanteissa kilpailuun on kelpuutettu cupissa toiseksi sijoittunut.
Voittajat > Seuroittain

| Seura | Voitot | Vuodet |
| --- | --- | --- |
| Barcelona | 15 | 1983, 1991, 1992, 1994, 1996, 2005, 2006, 2009, 2010, 2011, 2013, 2016, 2018, 2022–23, 2024-25 |
| Real Madrid | 13 | 1988, 1989, 1990, 1993, 1997, 2001, 2003, 2008, 2012, 2017, 2019–20, 2021–22, 2023–24 |
| Athletic Bilbao | 3 | 1984, 2015, 2020–21 |
| Deportivo La Coruña | 3 | 1995, 2000, 2002 |
| Atlético Madrid | 2 | 1985, 2014 |
| Valencia | 1 | 1999 |
| Sevilla | 1 | 2007 |
| Zaragoza | 1 | 2004 |
| Mallorca | 1 | 1998 |
| Real Sociedad | 1 | 1982 |
Aikaisemmat kilpailut > Copa de Campeones

| Vuosi | Voittaja | Häviäjä | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1940 | Athletic Aviación | Espanyol | 3–3, 7–1 |
Aikaisemmat kilpailut > Copa de Oro Argentina

| Vuosi | Voittaja | Häviäjä | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1945 | Barcelona | Athletic Bilbao | 5–4 |
Aikaisemmat kilpailut > Copa Eva Duarte

| Vuosi | Voittaja | Häviäjä | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1947 | Real Madrid | Valencia | 3–1 |
| 1948 | Barcelona | Sevilla | 1–0 |
| 1949 | Valencia | Barcelona | 7–4 |
| 1950 | Athletic Bilbao | Atlético Madrid | 5–5, 2–0 |
| 1951 | Atlético Madrid | Barcelona | 2–0 |
| 1952 | Barcelona | Ei pelattu, Barcelona voitti sekä liigan että cupin. | Ei pelattu, Barcelona voitti sekä liigan että cupin. |
| 1953 | Barcelona | Ei pelattu, Barcelona voitti sekä liigan että cupin. | Ei pelattu, Barcelona voitti sekä liigan että cupin. |