stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orgasmi
Kirjallisuutta

Chia, Mantak ym.: Moninkertainen orgasmi: Seksin salaisuuksia pareille.  ((The multi-orgasmic couple: Sexual secrets every couple should know, 2002.) Suomentanut Teija Hartikainen)  Helsinki:  Basam Books, 2009.  ISBN 978-952-5734-25-6
Franzén, Ylva: Lisää orgasmeja: Tie naisen nautintoon.  ((Orgasmera mera: Vägar till kvinnlig njutning, 2002.) Suomentanut Taija Mård)  Helsinki:  Basam Books, 2009.  ISBN 978-952-5734-26-3
Heusala, Kari: Naisen orgasmi.  Helsinki:  Like, 2008.  ISBN 978-952-01-0194-7
Janouch, Katerina: Orgasmikirja: Kaikki mitä sinun tarvitsee tietää.  ((Orgasmboken: Allt om konsten att få orgasm, 2000.) Suomentanut Veijo Kiuru)  Espoo:  Schildt, 2004.  ISBN 951-50-1430-1
Swift, Rachel: Naisen nautinto, eli, Miten saat orgasmin niin usein kuin haluat.  ((Woman’s pleasure: Or how to have an orgasm as often as you want, 1993.) Suomentanut Kristiina Drews)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1993.  ISBN 951-26-3839-8
Talbot, Niccie: Ihana orgasmi: Täysi seksuaalinen tyydytys: Toimivat ja ennakkoluulottomat ohjeet, joilla on helppo kiivetä nautinnon huipulle.  ((Orgasm: How to get the ultimate satisfaction, 2007.) Suomentanut Juha Väänänen)  Hämeenlinna:  Karisto, 2007.  ISBN 978-951-23-4875-6
Taylor, Kate: Ihana orgasmi: Näin pääset huipulle.  ((The good orgasm guide: All a girl needs for a great time, 2003.) Suomentanut Tiina Sjelvgren)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3362-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
FINSEX-tutkimus – orgasmi (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirsi Heikkinen: Naisen orgasmi on suloista turhuutta. Tiede 17.8.2006.
Ricardo Osorio

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Ricardo Osorio Mendoza
Syntymäaika: 30. maaliskuuta 1980 (ikä 44)
Syntymäpaikka: Huajuapan de León, Meksiko
Pelipaikka: oikea puolustaja
Pituus: 173 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2000–2001 2001–2006 2006–2010 2010– | Cruz Azul Hidalgo Cruz Azul VfB Stuttgart Club de Fútbol Monterrey | 25 (0) 118 (0) 73 (1) |
Maajoukkue
| 2003–2011 |  Meksiko | 82 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 13. kesäkuuta 2010.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 24. heinäkuuta 2018.
Ricardo Osorio (s. 30. maaliskuuta 1980 Huajuapan de León) on meksikolainen jalkapallopuolustaja. Hän pelasi Meksikon maajoukkueessa 82 ottelua ja teki niissä yhden maalin.
Saksan MM-kilpailuissa 2006 Osorio pelasi alusta loppuun Meksikon kaikki neljä ottelua.
Orsitsa

| Orsitsa Оржицы, Oržitsy |
| --- | --- |
 Orsitsa
 Koordinaatit: 59°45′10″N, 29°42′55″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Lomonosovin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  64,14 km²
Väkiluku (2015):  3 500
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Orsitsan kunta Lomonosovin piirin kartalla.
Orsitsa (ven. О́ржицы, Oržitsy) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängön pohjoisreunalla 25 kilometriä Lomonosovista etelään. Kunnassa on 3 500 ja keskuskylässä 2 900 asukasta (vuonna 2015).
Maantiede

Orsitsan kunnan pinta-ala on 64,14 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Lomonosovin piirin Penikkalan, koillisessa Teppolan, idässä ja etelässä Ropsunhovin sekä lounaassa ja lännessä Kosteritsan kuntiin. Pinta-alasta 51,7 % on metsää, 38,0 maatalousmaata, 9,3 % asuinaluetta.
Maisemaa leimaa laaksojen rikkoma kalkkikiviylängön törmä eli klintti. Seudulla virtaavat Joutsenjoki (ven. Šingarka), Mustajoki ja joukko puroja. Hyötykaivannaisiin kuuluu hiekka.
Asutus

Kuntaan kuuluu kuusi kylää: Iljankylä (ven. Iljino), Makkola (Maloje Zaborodje), Orsitsa, Petrovski (Petrovskoje), Vilppusi (Vilpovitsy) ja Äilälä (Bolšoje Zaborodje). Noin 200 asukkaan keskuksia ovat Petrovski ja Vilppusi.
Kunnan alueella on useita puutarhapalsta- ja huvila-alueita. Niillä asuvien lomanviettäjien määräksi arvioidaan 1 300 henkeä.
Historia

Kylän nimi perustuu Oržitskin aatelissuvun omistamaan kartanoon. Alun perin paikalla oli useita kyliä: Isala (ven. Isajevo), Levola (Levvolovo), Malkusi eli Malkunaisi (Malkunovo) ja Väinkylä (Tšudinovo). Ennen toista maailmansotaa useissa kylissä oli inkerinsuomalaista ja venäläistä seka-asutusta. Levola, Vilppusi ja Väinkylä olivat vielä 1800-luvun puolivälissä etupäässä inkerikkojen asuttamia. Suomalaiset kuuluivat Serepetan luterilaiseen ja inkerikot Paastonkylän ortodoksiseen seurakuntaan.
Liikenne, talous ja palvelut

Tärkein liikenneväylä on kunnan läpi kulkeva Pietarhovin ja Haavikon välinen maantie.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat rakentaminen, erilaiset palvelut ja maatalous. 74 % työvoimasta käy töissä Pietarissa.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo kirjastoineen, pieni poliklinikka, posti ja yleinen sauna.
Nähtävyydet

Kulttuuriperintökohteita ovat Lapinskajan kartanoalue Vilppusissa, dekabristi Nikolai Oržitskin kartano Orsitsassa sekä Pietarhovin vesijohtojärjestelmään kuuluvat lammet.
Aiheesta muualla

Orsitsan kunnan sivusto (venäjäksi)
Orsitsan kunta Lomonosovin piirin sivustolla (venäjäksi)
Osmanien arkkitehtuuri

Sinanin suunnittelema Selimin moskeija Edirnessä.
Osmanien arkkitehtuuri on Osmanien valtakunnan arkkitehtuuria, joka kehittyi Bursassa ja Edirnessä 1400- ja 1500-luvuilla. Se kehittyi seldžukkien arkkitehtuurista ja sai vaikutteita persialaisesta, bysanttilaisesta ja mamelukkien islamilaisesta arkkitehtuurista.
Osmanien arkkitehtuuri kehittyi jo ennen kuin osmanivaltakunta oli vallannut osan Eurooppaa. Varhaisissa osmanien rakennuksissa näkyi elementtä sekä bysanttilaisesta että seldžukkien arkkitehtuurista. Osmanit rakentivat kivestä, kun keskiaasialaisessa arkkitehtuurissa suosittiin tiiliä. Varsinaisesti omaksi tyylisuunnaaksi osmanien arkkitehtuuri kehittyi 1400-luvun loppupuolella. Todellista huippukauttaan se eli arkkitehti Sinanin aikana 1500-luvulla.
Merkittävä piirre osmanein arkkitehtuurissa, että se ammensi vaikutteita sekä eurooppalaisesta että islamilaisesta arkkitehtuurista, joten se kuuluu molempiin kulttuurien piiriin. Bysanttilaiset vaikutteet näkyivät esimerkiksi kivi- ja tiilirakenteiden sekoittamisessa ja pendentiivien käytössä kupolirakentamisessa. Lisäksi osmanien taiteeseen vaikutti yhteydet Italiaan. Monissa moskeijoissa Bursassa näkyy monia ikkuna-, portti- ja kattopiirteitä, joita löytyy myös italialaisesta arkkitehtuurista.
Osmaniarkkitehtuurin huippukauden merkittävimpiä rakennuksia ovat monet Istanbulin moskeijoista. Näihin kuuluvat mm. Fatihin ja Bayzedin moskeijat. Edirnessä sijaitseva Selimin moskeija on yksi Sinanin merkittävimmistä töistä. Vaikka osmanien arkkitehtuuri keskittyi erityisesti uskonnolisiin rakennuksiin, se tuotti myös monia maallisia rakennelmia, kuten Topkapın palatsin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta osmanien arkkitehtuuri Wikimedia Commonsissa
Osroene

Osroene näkyy kartalla osana Armenian kuningaskuntaa Tigranes Suuren aikana.
Osroene (m.kreik. Ὀσροηνή, Osroēnē tai Osrhoēnē) oli antiikin aikainen alue ja kuningaskunta Lähi-idässä Eufratin yläjuoksulla nykyisten Syyrian ja Turkin alueilla. Se oli itsenäinen tai osittain itsenäinen vuosina 132 eaa. – 244 jaa. Osroene tunnettiin myös sen pääkaupungin Edessan (nyk. Şanlıurfa) nimellä.
Abgarien hallitsijasuku perusti Osroenen kuningaskunnan noin vuonna 132 eaa. seleukidien ja parthialaisten sotien sekasorron aikana. Aluksi Osroene oli parthialaisten vasallina, myöhemmin Armenian Tigranes Suuren alaisena. Pompeiuksen sotaretkien jälkeen Osroene siirtyi Rooman valtapiiriin. Roomalaiset valtasivat Edessan Trajanuksen aikana. Noin vuonna 195–199 Osroenesta tuli Rooman Osroenen provinssi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Osroene Wikimedia Commonsissa
Ossau-Iraty

Ossau-Iraty-juustoa
Ossau-Iraty on ranskalainen lampaanmaidosta valmistettava puolikova juusto. Sen kotiseutua ovat Béarnin alue ja Baskimaa läntisillä Pyreneiden vuorilla, ja nimensä se on saanut sikäläisistä Ossaun ja Iratyn laaksoista.
Ossau-Iraty-kiekko on litteä, noin 26 cm halkaisijaltaan ja painaa 2–3 kilogrammaa. Juustoa kypsytetään vähintään kolme kuukautta viileässä.
Ossau-Iratyn rasvapitoisuus on 50 % kuiva-aineesta. Sen maussa on pähkinää, ja se sopii etenkin kuorruttamiseen, kohokkaisiin ja keittoihin. Paikalliset paimenet ja maanviljelijät nauttivat sitä perinteisesti lounaakseen. Ossau-Iraty voi säilyä jääkaapissa hyvänä pitkäänkin.
Brittiläinen The Guild of Fine Food valitsi 10 kuukautta kypsytetyn Ossau-Iratyn vuonna 2011 juustojen maailmanmestariksi.
Aiheesta muualla

Cheese-France: Ossau-Iraty (englanniksi)
Ossau-Iraty (ranskaksi)
Osmium(IV)

| Osmium(IV)kloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10026-01-4
PubChem CID:  4070891 ja 91617916
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  OsCl4
Moolimassa:  332,03 g/mol
Ulkomuoto:  Musia tai punaruskeita kiteitä
Sulamispiste:  323 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,38 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Osmium(IV)kloridi eli osmiumtetrakloridi (OsCl4) on osmium- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Osmium(IV)kloridilla on kaksi eri kiderakennetta eli se on polymorfista. Matalan lämpötilan polymorfi on alkeiskopiltaan kuutiollinen ja väriltään ruskea. Korkean lämpätilan polymorfin rakenteessa osmium- ja kloridi-ionit muodostavat ketjumaisen rakenteen, jossa jokainen osmiumioni on koordinoitunut kuuteen kloridi-ioniin. Tämä polymorfi on väriltään mustaa. Osmium(IV)kloridi hydrolysoituu veden ja laimeiden happojen vaikutuksesta, mutta liukenee väkeviin happoliuoksiin ja klooriin. Aine myös reagoi kloridi-ionien kanssa muodostaen heksakloro-osmaattikomplekseja ([OsCl6]2-)
Matalan lämpötilan polymorfia valmistetaan osmiumtetroksidin ja tionyylikloridin välisellä reaktiolla. Korkean lämpötilan osmium(IV)kloridia valmistetaan kuumentamalla osmiumia kloorin kanssa tai kuumentamalla osmiumtetroksidia ja tetrakloorimetaania kloorin läsnä ollessa.
Ossewabrandwag

| Ossewabrandwag |
| --- | --- |

Perustettu:  1939
Lakkautettu:  1952
Päämaja:   Bloemfontein, Etelä-Afrikka
Johtaja:  Johannes Van Rensburg
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ossewabrandwag tai OB (suom. Härkävankkurivartijat) oli afrikaanerinationalistinen eteläafrikkalainen järjestö, joka perustettiin virallisesti Bloemfonteinissa 4. helmikuuta 1939.
Virallisesti Ossewabrandwag oli kulttuurijärjestö, mutta jo alusta lähtien sillä oli puolisotilaallinen luonne. Järjestön ensimmäisenä johtajana toimi eversti J. C. C. Laas. Järjestö vastusti Etelä-Afrikan osallistumista toiseen maailmansotaan Yhdistyneen kuningaskunnan rinnalla.
Laas vapautettiin tehtävistään lokakuussa 1940, ja joulukuussa hänen seuraajakseen valittiin Johannes van Rensburg. Rensburgin johdolla ja epäsuositun sodan vaikutuksesta järjestö muuttui pienestä salaliittoseurasta massajärjestöksi, jolla suurimmillaan arvioidaan olleen 200 000 - 400 000 jäsentä. Rensburgin johdolla järjestö muuttui myös aggressiivisemmaksi, ja vuoden 1940 aikana perustettiin niin ikään Rensburgin johtama järjestön sotilaallinen siipi, Stormjaers ("suom. myrskyjoukot"), joka oli järjestäytynyt esikuvanaan natsi-Saksan SA. Stormjaers toteutti sabotaasi-iskuja Jan Smutsin hallitusta vastaan.
Useiden muiden OB:n jäsenten lailla Etelä-Afrikan tuleva  pääministeri John Vorster vangittiin sodan aikana hallituksenvastaisesta toiminnasta. Toisen maailmansodan jälkeen monet OB:n jäsenet nousivat merkittävään asemaan Kansallispuolueessa ja olivat rakentamassa Etelä-Afrikan apartheid-järjestelmää.
Luettelo pikkuplaneetoista: 386001–387000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
386001:stä ja päättyen 387000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Optiikka

Kuvassa näkyy kaksi optista ilmiötä: sateenkaari ja auringonsäteet. Kuvan värit itsessäänkin kuuluvat optiikan tutkimuskohteisiin.
Optiikka eli valo-oppi (m.kreik. ὀπτική, optikee, ’näkemistä koskeva’) on valon tai yleisemmin sähkömagneettisen säteilyn käyttäytymistä ja ominaisuuksia sekä valon ja aineen vuorovaikutusta tutkiva fysiikan osa-alue. Optiikka voidaan jakaa tutkimuksen näkökannan perusteella geometriseen optiikkaan ja fysikaaliseen optiikkaan. Geometrinen optiikka tutkii valon kulkua eri väliaineissa, sen kulkuun liittyviä geometrisia seikkoja sekä valon taittumista ja heijastumista esimerkiksi peileissä ja linsseissä, kun taas fysikaalinen optiikka tarkastelee valon todellista luonnetta, ominaisuuksia ja valoon liittyviä ilmiöitä (esim. valon intensiteetti, diffraktio). Fysikaalinen optiikka jakautuu edelleen sähkömagneettiseen optiikkaan, jossa valoa tutkitaan sähkömagnetismin näkökulmasta, ja  kvanttioptiikkaan, joka syntyi 1900-luvulla kvanttimekaniikan vaikutuksesta.
Sähkömagneettista optiikkaa voidaan sanoa myös klassiseksi optiikaksi ja kvanttioptiikkaa vastaavasti moderniksi optiikaksi, samoin kuin kvanttifysiikka yleensäkin määritellään moderniksi fysiikaksi erotukseksi klassisesta fysiikasta. Modernin optiikan osa-alueisiin kuuluu sen sovelluksia tutkiva fotoniikka.
Optiikka mielletään helposti muusta fysiikasta jossakin määrin erilliseksi alaksi. Tieteellisestä optiikan tutkimuksesta käytetään usein nimitystä optinen tiede tai optinen fysiikka. Sovellettua optista tiedettä kutsutaan optiseksi tekniikaksi. Valaistukseen liittyvien sovellutusten ollessa kyseessä puhutaan valaistustekniikasta. Koska optiikalla on paljon käytännön sovellutuksia, optinen tiede ja optinen tekniikka ovat usein sidoksissa toisiinsa. Optiikalla on suuri merkitys myös esimerkiksi sähkötekniikassa ja lääketieteessä.
Henkilöä, joka tutkii optiikkaa sanotaan optiikan tutkijaksi. Tätä ei pidä sekoittaa optikkoon eli optometristiin, joka on näkemisen asiantuntija.
Historia > Keskiaika

Keskiajalla tieteellistä tutkimusta ei Euroopassa juuri harjoitettu. Platonin Akatemiakin oli sulkenut ovensa vuonna 529. Sitä vastoin esimerkiksi Persiassa oli huomattavia tutkijoita, ja optiikkaa tutkittiin runsaasti islamilaisessa maailmassa.
Al-Kindi oli varhaisimpia arabialaisia optiikan kehittäjiä. Aristoteleen ja Eukleideen ajatuksista vaikuttuneena hän esitti oman näkemyksensä näkökyvystä eli siitä miksi kappaleet ylipäänsä nähdään. Al-Kindi kirjoitti latinankielisenä versiona säilyneessä De radiis stellarum -teoksessa, että kaikki kappaleet lähettävät luonnostaan valosäteitä kaikkiin suuntiin. Hänen vaikutuksensa oli enemmän filosofinen kuin tieteellinen. Tieteellisen tutkimuksen kannalta häntä merkittävämpi oli kuitenkin matemaatikko ja fyysikko Ibn Sahl. Vuonna 984 kirjoittamassaan teoksessa Polttavista peileistä ja linsseistä (engl. On Burning Mirrors and Lenses) hän kertoo kaarevista peileistä, linsseistä ja valon fokusoinnista. Ibn Sahlin on väitetty ensimmäisenä keksineen Snellin lain, vaikka Ptolemaios oli jo satoja vuosia aikaisemmin ollut sen jäljillä.
Läntisessä kirjallisuudessa aikaisemmin Alhazenina tunnettu arabitieteilijä Abu al-Hasan ibn al-Haitham oli varhaiskeskiajan kaikkein suurin optiikan tutkija. Hänen teoksensa Optiikan kirja (Kitāb al-manāzir) oli myöhemmin Euroopassa kaikkein tärkein optiikan alan teos. Hänen tutkimustensa tuloksena syntyivät geometrisen optiikan keskeisimmät peruskäsitteet kuten polttopiste ja keskussäteet. Tästä hän onkin saanut tieteenhistorian piirissä kunnianimen optiikan isä. Kokeellisten tutkimustensa perusteella al-Haitham todisti näön perustuvan kappaleesta heijastuviin valonsäteisiin. Läpimurron hän teki tutkiessaan valon taittumista: hän havaitsi taittumisen riippuvan väliaineista, mikä johti optinen tiheys- ja taitekerroin-käsitteiden syntymiseen. Hän havaitsi Ptolemaioksen taittumislain pätevän vain pienillä tulokulmilla, muttei itse pystynyt muodostamaan täydellisempää muotoa laille.
Euroopassa ei optiikan alalla tehty tärkeitä keksintöjä ennen uuden ajan alkua. Silloin optiikan kehitys liittyi läheisesti tähtitieteen kehitykseen.
Historia > Modernin optiikan aika

Koko fysiikan alalla tapahtui läpimurto vuonna 1900, kun Max Planck esitteli tiedepiireille energian kvanttiluonteen. Se merkitsi, että myös valo oli kvantittunut eli sillä oli sittenkin hiukkasluonne. Asian varmensi Albert Einstein selittäessään valosähköisen ilmiön. Jo neljä vuosisataa kestänyt kiista valon rakenteesta päättyi vuonna 1924, kun ranskalainen fyysikko Louis de Broglie osoitti valolla ja muilla hiukkasilla olevan aaltohiukkasdualistinen rakenne: valolla oli sekä hiukkas- että aaltoluonne. 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä myös materiaalin rakenne alkoi selvitä fyysikoille.
Lääketieteen ja biologian kannalta merkittäväksi keksinnöksi osoittautui Frits Zerniken vaihekontrastimikroskooppi, jolla paitsi saadaan erittäin tarkkoja kuvia soluista niin myös väriaineita ei tarvita. Kuvausmenetelmän ansiosta biologit onnistuivat ensimmäistä kertaa seuraamaan solusykliä. Yhdysvaltalainen Charles Townes ja hänen neuvostoliittolaiset kollegansa Nikolai Basov ja Aleksandr Prohorov saivat vuonna 1964 Nobelin fysiikanpalkinnon keksittyään ja rakennettuaan toimivan laserin. Dennis Gabor taas voitti palkinnon yhdeksän vuotta myöhemmin keksittyään hologrammit.
Optiikan perusteoria > Valon luonne

Valoa tutkittaessa sen on havaittu olevan aaltoliikettä, joten se käyttäytyy rajapinnoissa samaan tapaan kuin mekaaninen aaltoliikekin.
Optiikan perusteoria > Heijastuminen

Valonsäteen kohdatessa kappaleen pinnan osa siitä heijastuu. Heijastuminen tarkoittaa fysiikassa aaltoliikkeen kahden eri faasin rajapinnalla tapahtuvaa vuorovaikutusta, jossa aaltoliike muuttaa suuntaansa ja jatkaa liikettään samassa faasissa. Heijastuminen voidaan jakaa kahteen tyyppiin heijastavan pinnan ja materiaalin mukaan; spekulaariseen heijastumiseen tasaiselta pinnalta sekä diffusiiviseen eli hajaheijastukseen rosoiselta pinnalta.
Heijastuneen valon määrään vaikuttavat kappaleen tasaisuuden lisäksi myös materiaali; väliaineen ja heijastavan kappaleen taitekertoimien suhde on määräävässä asemassa. Osa valosta absorboituu heijastavan kappaleen materiaaliin, jonka vuoksi uskottiin, ettei täydellisesti heijastavaa peiliä ole mahdollista valmistaa. Vuonna 1998 MIT:n tieteilijät kuitenkin onnistuivat valmistamaan dielektrisen peilin pinoamalla pieniä telluuri- ja polystyreenitasoja päällekkäin. Näin saatu peili heijastaa kaiken siihen osuvan valon.
Heijastumiseen liittyvissä ongelmissa on kiinnostuttu yleisimmin valonsäteen kulmista. Valonsäteelle voidaan ilmoittaa kaksi kulmaa: tulokulma ja heijastuskulma. Tulokulma ilmoittaa sen kulman, jossa valonsäde saapuu kappaleen pintaan pinnan normaalin suhteen. Heijastuskulma taas ilmoittaa heijastuneen valonsäteen ja heijastaneen kappaleen normaalin välisen kulman. Kulmien suhdetta kuvaavan heijastuslain mukaan heijastuskulma on yhtä suuri kuin tulokulma materiaalista riippumatta. Tulo- ja heijastussäteet ovat samassa normaalin suuntaisessa tasossa, tulotasossa. Heijastuslaki pätee, kun pinnan rosoisuus on pienempi kuin valon aallonpituus, rosoisilla pinnoillakin eli diffusiivisessa heijastuksessa yksittäisten säteiden tapauksissa. Laki voidaan johtaa Huygensin periaatteesta.
Optiikan perusteoria > Taittuminen

Heijastuessaan valo muuttaa kulkusuuntaansa pysyen kuitenkin samassa väliaineessa. Sen sijaan taittuminen tarkoittaa kulkusuunnan muutosta, kun aalto siirtyy väliaineesta toiseen. Snellin laki eli taittumislaki ilmoittaa, mihin suuntaan valo kulkee taittuessaan kahden väliaineen rajapinnalla. Se voidaan ilmaista kaavalla:
 {\frac {\sin \alpha }{\sin \beta }}={\frac {n_{2}}{n_{1}}}={\frac {c_{1}}{c_{2}}}={\frac {\lambda _{1}}{\lambda _{2}}}. 
Laista huomataan myös taittumisen ja valon aallonpituuden yhteys; aallonpituus muuttuu taittumisessa, mutta sen taajuus pysyy samana, minkä vuoksi aallon nopeuskin muuttuu.
Laista huomataan myös se, että jos valo saapuu optisesti harvemmasta aineesta (n1) optisesti tiheämpään aineeseen (n2) niin valon taitekulma β on tulokulmaa α pienempi. Päinvastaisessa tapauksessa taitekulma on suurempi. Tilanteessa, jossa valonsäde saapuu optisesti tiheämmästä aineesta optisesti harvempaan – aine on optisesti tiheämpi, jos taitekerroin on toista suurempi – on mahdollista, että tapahtuu kokonaisheijastuminen eli tiettyä kulmaa, kokonaisheijastuksen rajakulmaa αr, suuremmilla kulmilla kaikki valo heijastuu, eikä taitu lainkaan. Eri rajapinnoille tämä kulman suuruus on suoraan laskettavissa Snellin lain avulla.
Valon taitekerroin  n\, kuvaa sitä, kuinka valon nopeus muuttuu eri väliaineissa. Tyhjiön taitekerroin on 1. Väliaineilla taitekerroin on aina sitä suurempi; ei koskaan nollan ja ykkösen välissä. Vuonna 2001 Sheldon Schultz kollegoineen valmistivat Kalifornian yliopistossa metamateriaalia, jonka taitekerroin on negatiivinen. Negatiivinen taitekerroin aiheuttaa valon taittumisen tavallisesta suunnasta vastakkaiseen suuntaan (ts. säde ei ylitä pinnan normaalia).
Geometrian avulla voidaan todeta, että jos valo läpäisee jonkin aineen, esimerkiksi ohuen lasinpalasen tai ikkunalasin, jota molemmilta puolilta rajoittavat keskenään yhdensuuntaiset tasot, niin tämä kahdesti taittunut valonsäde on yhdensuuntainen alkuperäisen säteen (ja sen jatkeen) kanssa, mutta säde on vaakatasossa tarkasteltuna siirtynyt tietyn verran. Tässä tapauksessa puhutaan yhdensuuntaissiirtymästä.
Taittumiseen liittyvä ilmiö on myös dispersio eli valonsäteen hajoaminen spektriin. Ilmiö johtuu siitä, että aineen taitekerroin riippuu valon aallonpituudesta, jolloin eri värit taittuvat eri tavalla. Punainen valo taittuu vähemmän kuin violetti, mistä johtuu sateenkaaren säännöllinen värijärjestys. Dispersio osoittaa sen, että tavanomainen valkoinen valo koostuu useista eri aallonpituuksista.
Optiikan perusteoria > Interferenssi ja diffraktio

Aaltoliikkeen interferenssi tarkoittaa eri aaltojen yhdistymistä superpositioperiaatteen mukaisesti. Valoaaltojen vaihe-erosta riippuu mitä näiden ”summalle” käy. Jos aallot ovat vastakkaisissa vaiheissa, ne heikentävät toisiaan interferoidessaan ja voivat jopa sammuttaa toisensa. Puhutaan destruktiivisesta interferenssistä. Jos aallot ovat samassa vaiheessa, ne vahvistavat toisiaan (konstruktiivinen interferenssi), jolloin valon intensiteetti kasvaa. Koherentissa säteilyssä vaihe-ero on jakuvasti vakio. Tällaista säteilyä tuottavat esimerkiksi laserit ja maserit. Interferenssi ilmenee parhaiten nimenomaan laserin valolla, joka on koherenttia ja monokromaattista eli sen tuottama valo on yksiväristä (aallonpituus sama).
Diffraktio eli valon taipuminen on ilmiö, jossa esimerkiksi rako vaikuttaa valon kulkuun. Taipumista tapahtuu jatkuvasti valon kohdatessa kappaleen. Arkielämässä diffraktiota ei tosin voi helposti huomata, koska valaistus on polykromaattista (valkoista valoa) ja eri aallonpituuksien diffraktoituessa ne interferoivat eikä mitään selvää kuviota voi havaita. Diffraktio jaetaan tavallisesti Fresnelin diffraktioon ja Fraunhoferin diffraktioon. Fresnelin diffraktio tapahtuu, kun aaltorintama on kaareva, ja Fraunhoferin diffraktio, kun aaltorintama on selvästi tasomainen. Diffraktio rajoittaa geometrisen optiikan pätevyysaluetta.
Optiikan perusteoria > Polarisaatio

Valon tai yleisemmin sähkömagneettisen säteilyn polarisaatiolla tarkoitetaan valoaaltoon liittyvän sähkökentän värähtelysuuntaa. Valoa kutsutaan täysin polarisoituneeksi, jos siinä on vain yhteen suuntaan värähtelevää valoa. Valo polarisoituu aina sen saapuessa rajapintaan vinossa kulmassa. Näin ollen heijastunut ja taittunut valo ovat aina osittain polarisoituneita, ei kuitenkaan kokonaisheijastunut valo. Brewsterin lain mukaan heijastunut valo on täysin polarisoitunutta, kun samasta pinnasta heijastunut ja taittunut säde ovat toisiaan vastaan kohtisuorassa eli kun heijastus- ja taitekulman summa on 90 astetta. Brewsterin laki ei koske metalleja, koska niiden pinnasta heijastunut valo polarisoituu huonosti. lähde? Tämä on luonnollista, kun otetaan huomioon, että metallit ovat valoa läpäisemättömiä. Kun mikään osa tulevasta valosta ei taitu metallin sisään, seuraa siitä, että kaikki valo kaikkine polarisaatiosuuntineen heijastuu.