stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emmanuel de Graffenried
Kilpa-autoilu-ura > Formula 1:n MM-sarjan ensimmäinen kausi (1950)

Kausi 1950 oli ensimmäinen Formula 1:n maailmanmestaruussarjan kausi ja samalla myös de Graffenriedin ensimmäinen MM-kausi. Hän ajoi yksityisessä Enrico Platé -tallissa Maseratin autoa. De Graffenried ajoi ennen MM-sarjan alkua huhtikuisessa Richmond Trophyssa toiseksi ja keskeytti kuusi päivää myöhemmin ajetussa San Remon Grand Prix'ssa.
De Graffenried osallistui ensimmäiseen F1-sarjan maailmanmestaruusosakilpailuun, Britannian Grand Prix'hin, vuonna 1950. Aika-ajoissa hän selvitti itsensä kahdeksanteen lähtöruutuun; hänen eronsa paalupaikalle ajaneelle Giuseppe Farinalle oli viisi sekuntia. Kilpailussa hän ehti ajaa hieman yli puolenvälin, kun hänen autoonsa tuli hydrauliikkaongelma, jonka takia hän joutui keskeyttämään.
Seuraava kilpailu oli Monacon Grand Prix. Aika-ajoissa hän ajoi ajan, jolla hän pääsi lähtöruutuun 12. Eroa nopeimpaan kuljettajaan Juan Manuel Fangioon oli 10,5 sekuntia. Kilpailu ei kuitenkaan sujunut edellistä kilpailua paremmin. Giuseppe Farinan auto jäi lähdössä lähtöruutuun, mistä syntyi iso kolari. Kolarissa oli mukana yhdeksän autoa, mukaan lukien de Graffenried.
Sveitsin Grand Prix oli de Graffenriedin kotikilpailu, johon hän lähti ruudusta 11. Itse kilpailussa hän ajoi ensimmäistä F1:n MM-kilpailussa maaliin. Sijoitus oli kuudes, mutta koska pisteitä jaettiin tuolloin vain viidelle parhaalle, jäi hän täpärästi pisteiden ulkopuolelle. Hänestä ja Toni Brancasta tuli kuitenkin ensimmäiset tuloksen F1-kilpailussa saaneet sveitsiläiset kuljettajat. Sopivasti juuri heidän kotikilpailuissaan. British Empire Trophyssa de Graffenried ajoi kolmantena maaliin, mutta kilpailu ei kuulunut MM-sarjaan eikä hän saanut siitä pisteitä.
MM-sarjan Belgian ja Ranskan osakilpailut jäivät de Graffenriediltä väliin, mutta hän ajoi kolmanneksi Jersey Road Race -kilpailussa Jerseyssä ajettuaan jälleen Maseratia. Kolmatta kertaa järjestetyssä Grand Prix des Nations -kilpailussa hän oli toinen Juan Manuel Fangion vietyä voiton.
Seuraava MM-kilpailu, johon de Graffenried osallistui, oli MM-kauden päättänyt Italian Grand Prix. Aika-ajoissa hän selviytyi lähtöruutuun 17. Kilpailussa tuli paljon keskeytyksiä autojen hajottua. Keskeyttäneiden joukossa oli muun muassa Juan Manuel Fangio. De Graffenried kuitenkin selvisi kilpailussa maaliin asti. Sijoitus oli kuudes eli hän jäi taas pisteiden ulkopuolelle. Eroa kuitenkin viidenneksi ajaneeseen Philippe Étanceliniin oli kuitenkin jopa kolme kierrosta.
De Graffenried ei kerännyt yhtään pistettä kauden aikana.
Kilpa-autoilu-ura > Ensimmäiset MM-pisteet (1951)

MM-kauden 1951 de Graffenried aloitti ajamalla Alfa Romeota, mutta ajoi ennen MM-kautta ajetuissa MM-sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa Maseratia. Näitä kisoja olivat Paun, San Remon, Bordeaux'n ja Pariisin Grand Prix't sekä BRDC International Trophy. San Remossa hän jäi kärjelle 30 kierrosta eikä saanut kisassa sijoitusta ja Bordeaux'ssa hän keskeytti ajamatta yhtään kierrosta. Pariisissa de Graffenried oli Harry Schellin kanssa seitsemäs.
MM-kausi alkoi de Graffenriedin kotikilpailulla, Sveitsin Grand Prix'lla. Aika-ajoissa hän onnistui ajamaan viidenteen lähtöruutuun, mikä oli hänen parhaansa F1:n MM-osakilpailussa. Itse kilpailussa hän ajoi niin ikään viidenneksi. Viidennestä sijasta de Graffenried sai kaksi pistettä. Pistetilin aukeamisen myötä hänestä tuli ensimmäinen F1:ssä MM-pisteitä saavuttanut sveitsiläinen.
De Graffenriedien seuraava MM-kisa oli Ranskan Grand Prix. Tällä kertaa hän tosin ajoi Enrico Platé -tallissa Maserati-autoa. Kilpailuun hän lähti lähtöruudusta 16. Kilpailu ei kuitenkaan kestänyt de Graffenriedin osalta pitkään, sillä hän keskeytti ajettuaan yhden kokonaisen kierroksen. Saksan Grand Prix ei sujunut yhtään paremmin. Hänen lähtöruutunsa oli 16, mutta kilpailu päättyi hänen osaltaan jo kahden kierroksen jälkeen, kun hänen autonsa moottori hajosi. Ennen Ranskan kilpailua hän oli lisäksi osallistunut menestyksettä kesäkuussa ajettuun Ulster Grand Prix'hin.
Saksan GP:n jälkeen de Graffenried vaihtoi taas Alfa Romeolle. Huono kilpailumenestys kuitenkin jatkui seuraavaksi ajetussa Italian Grand Prix'ssa. Korkeahkosta yhdeksännestä lähtöruudusta huolimatta kilpailu meni penkin alle. Vain yhden ajetun kierroksen jälkeen hän joutui keskeyttämään moottorin ahtimessa ilmenneiden ongelmien takia.
Kausi kuitenkin päättyi melko positiivisesti kauden päättäneessä Espanjan Grand Prix'ssa. Aika-ajoissa de Graffenried onnistui ajamaan kauden toiseksi parhaaseen lähtöruutuunsa: ruutuun kuusi. Itse kilpailussa hän ajoi tuolla sijalla maaliin, mutta neljä kierrosta kärjelle jääneenä. Sijoitus kuitenkin oli juuri pistesijojen ulkopuolella.
Koko kaudella de Graffenriedille kertyi kaksi MM-pistettä, jotka hän oli saavuttanut kauden ensimmäisestä kilpailusta. Sijoitus MM-sarjassa oli kuudestoista.
Kilpa-autoilu-ura > Kolmas F1-kausi Enrico Platélla (1952)

Kaudella 1952 de Graffenried ajoi Enrico Platé -tallissa Maseratin 4CLT/48-autoa. Kausi oli hänelle tallissa kolmas F1:ssä. Kausi alkoi de Graffenriedin osalta MM-sarjan ulkopuolisella Siracusan Grand Prix'lla, jossa hän keskeytti. Paun GP:ssä hän oli kuudes ja Marseillen kilpailussa neljäs. De Graffenried osallistui myös Silverstonessa järjestettyyn International Trophyyn.
Sveitsin Grand Prix toukokuussa käynnisti kuitenkin MM-kauden. Aiemmista kausista poiketen, kausien 1952 ja 1953 MM-kauden kilpailut päätettiin järjestää vähempitehoisilla Formula 2 -autoilla. Kotikilpailuunsa hän lähti kahdeksannesta lähtöruudusta. Kilpailussa maaliin ajoi vain kahdeksan kuljettajaa, De Graffenried heistä kuudentena. Hän jäi kuitenkin yhden sijan päähän pistesijasta. Sveitsin GP oli de Graffenriedille kolmas, ja jokaisessa niissä hän oli onnistunut ajamaan kuuden parhaan joukkoon. Kilpailussa toiseksi sijoittui sveitsiläinen Rudi Fischer, josta tuli ensimmäinen F1-kilpailussa palkintosijalle ajanut sveitsiläinen kuljettaja.
Circuit de Lac'n radalla ajettiin kesäkuussa MM-sarjaan kuulumaton kilpailu, jossa ajettiin ensin kaksi erää ja lopuksi finaali. De Graffenried oli ensimmäisessä erässä neljäs. Toisessa erässä ja finaalissa hän sijoittui kolmanneksi. De la Marnen GP:ssä hän jäi kymmenen kierrosta voittaneelle Jean Behralle eikä saanut sijoitusta.
Heinäkuiseen Ranskan Grand Prix'hin de Graffenried lähti lähtöruudusta 12. Kilpailu kuitenkin päättyi hieman ennen puoltaväliä, kun hänen autonsa jarruihin tuli ongelmia. Kovinkaan paljon paremmin ei sujunut Britannian Grand Prix. Hän lähti kilpailuun vasta ruudusta 31 eli toiseksi viimeisestä lähtöruudusta. Hänen sijoituksensa maalissa oli 19:s, ja hän jäi kilpailun voittaneelle Alberto Ascarille peräti yhdeksän kierrosta.
MM-kausi ei päättynyt de Graffenriedin osalta hyvin. Kauden päätti Monzassa ajettu Italian Grand Prix, jonka aika-ajoissa de Graffenried karsiutui, eikä siten päässyt osallistumaan itse kilpailuun. Hän osallistui Monzan jälkeen vielä useaan MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun. Koko kaudella de Graffenried ei kerännyt yhtään MM-pistettä.
Kilpa-autoilu-ura > Kilpailuihin osallistuminen vähentyy (1954–1955)

Kaudella 1954 de Graffenried osallistui vain kahteen MM-kilpailuun ja starttasi yhteen MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun. Hän jatkoi omassa Baron de Graffenried -tallissaan ajaen edelleenkin Maseratia. De Graffenried voitti kauden ensimmäisen GP:n, MM-sarjaan kuulumattoman Rio de Janeiron kilpailun.
Kauden ensimmäiseen MM-kilpailuun, Argentiinan Grand Prix'hin, hän lähti ruudusta 13. Hänen sijoituksensa oli kahdeksas, ja hän jäi kärjelle neljä kierrosta.
Seuraava kilpailu, johon hän osallistui, oli kauden päättänyt Espanjan Grand Prix. Hän lähti kilpailuun viimeisestä lähtöruudusta. Kilpailua hän ajoi ensimmäiset 30 kierrosta, minkä jälkeen Ottorino Volonterio ajoi samalla autolla seuraavat 27 kierrosta. Kilpailu päättyi heidän osaltaan keskeytykseen moottorin hajottua. Kaudella 1954 hän ei saavuttanut yhtään MM-pistettä. F1:n ohella hän ajoi 1954 Maseratin urheiluautolla Etelä-Amerikassa ja voitti kilpailun Riossa ja São Paulossa.
De Graffenried oli ystävystynyt entisen tallipomonsa Enrico Platén kanssa ajettuaan hänen tallissaan. Platé sai surmansa helmikuussa 1954 Buenos Airesissa ajetussa kilpailussa, jolloin de Graffenriedin mietteet alkoivat kääntyä kohti kilpauran lopettamista.
Kauden 1955 F1-kilpailut, myös MM-sarjan ulkopuoliset, jäivät de Graffenriediltä kokonaan väliin. Sen -sijaan hän muun muassa osallistui Venezuelassa ajettuun Gran Premio Internacional de Venezuela -urheiluautokilpailuun Ferrari 750 Monza -autolla. Hän sijoittui kolmanneksi Juan Manuel Fangion vietyä voiton. de Graffenried esiintyi Kirk Douglasin sijaisnäyttelijänä vuoden 1955 elokuvassa Vauhtia veressä (The Racers).
Kilpa-autoilu-ura > Viimeinen kilpailukausi (1956)

De Graffenried ilmoittautui Ken Whartonin kanssa toukokuiseen Nürburgringin tuhannen kilometrin ajoon, Saksassa ajettuun urheiluautokilpailuun, mutta he eivät itse kilpailuun startanneet. Kaudella 1956 hän ajoi taas myös F1:ssä, tosin vain yhdessä kilpailussa. Hän ajoi Scuderia Centro Sud -tallissa Maserati-autoa. Kilpailu, johon de Graffenried osallistui, oli MM-kauden päättänyt Italian Grand Prix. Hän lähti kilpailuun lähtöruudusta 19 ja onnistui ajamaan maaliin sijalla seitsemän. Sijoituksesta hän ei kuitenkaan saanut yhtään pistettä.
Pisteetön kausi 1956 jäi de Graffenriedin viimeiseksi. Hänen viimeiseksi pistesijakseen jäi kauden 1953 Saksan Grand Prix'n viides sija. Pisteitä koko F1-urallaan hän saavutti yhdeksän. Hän päätti lopettaa kilpauransa keskittyäkseen autofirmaansa.
Kilpailu-uran jälkeen

Kilpailemisen lopetettuaan de Graffenried jatkoi menestyksekkäässä autofirmassaan, joka oli myynyt Alfa Romeoita vuodesta 1950 ja myöhemmin myös Ferrareita ja Rolls-Royceja. Vuonna 1962 hän perusti entisille F1-kuskeille tarkoitetun kerhon, Club International des Anciens Pilotes de Grand Prix F1. 1970- ja 1980-luvuilla de Graffenried oli yleinen hahmo Formula 1 -tapahtumissa tupakkayhtiö Philip Morrisin edustajana.
Viimeisen kerran hän esiintyi julkisesti 84-vuotiaana vuonna 1998 Silverstonen radan 50-vuotisjuhlissa.
22. tammikuuta 2007 de Graffenried kuoli 92-vuotiaana kotimaassaan Sveitsissä. Hän eli vanhimmaksi niistä kuljettajista, jotka osallistuivat Formula 1:n MM-sarjan ensimmäisen kilpailun, Britannian GP:n, lähtöön vuonna 1950.
Formula 1 -tulokset > MM-kilpailujen tulokset

| Vuosi | Talli | Auto | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | Enrico Platé | Maserati 4CLT/48 | GBR Kesk. | MON Kesk. | 500   | SWI 6 | BEL   | FRA   | ITA 6 |  |  | 0 | 23. |
| 1951 | SA Alfa Romeo | Alfa Romeo 159 | SWI 5 | 500   | BEL   |  |  |  | ITA Kesk. | ESP 6 |  | 2 | 16. |
| 1951 | Enrico Platé | Maserati 4CLT/48 |  |  |  | FRA Kesk. | GBR   | GER Kesk. |  |  |  | 2 | 16. |
| 1952 | Enrico Platé | Maserati-Platé 4CLT/48 | SWI 6 | 500   | BEL   | FRA Kesk. | GBR 19 | GER   | NED   | ITA DNQ |  | 0 | 24. |
| 1953 | Baron de Graffenried | Maserati A6GCM | ARG   | 500   | NED 5 | BEL 4 | FRA 7 | GBR Kesk. | GER 5 | SWI Kesk. | ITA Kesk. | 7 | 8. |
| 1954 | Baron de Graffenried | Maserati A6GCM/250F | ARG 8 | 500   | BEL   | FRA   | GBR   | GER   | SWI   | ITA   | ESP Kesk. | 0 | 36. |
| 1956 | Scuderia Centro Sud | Maserati Maserati 250F | ARG   | MON   | 500   | BEL   | FRA   | GBR   | GER   | ITA 7 |  | 0 | 33. |
Formula 1 -tulokset > MM-sarjan ulkopuoliset palkintosijat

| Vuosi | Kilpailu | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 1947 | Lausannen Grand Prix | 3. |
| 1948 | Grand Prix des Nations | 2. |
| 1948 | Monacon Grand Prix | 3. |
| 1949 | San Remon Grand Prix | 3. |
| 1949 | Paun Grand Prix | 2. |
| 1949 | Jersey Road Race | 2. |
| 1949 | Britannian Grand Prix | 1. |
| 1949 | Zandvoortin Grand Prix | 2. |
| 1949 | Lausannen Grand Prix | 3. |
| 1950 | Richmond Trophy | 2. |
| 1950 | British Empire Trophy | 3. |
| 1950 | Jersey Road Race | 3. |
| 1950 | Grand Prix des Nations | 2. |
| 1952 | BRDC International Trophy | 3. |
| 1952 | Circuit du Lac | 3. |
| 1952 | Circuit de Cadours | 3. |
| 1953 | Siracusan Grand Prix | 1. |
| 1953 | Lavant Cup | 1. |
| 1953 | Glover Trophy | 3. |
| 1953 | Eifelrennen | 1. |
| 1953 | Modenan Grand Prix | 3. |
Aiheesta muualla

StatsF1.com – Emmanuel De Graffenfried
Grand Prix Racing
Historicracing.com: Baron Emmanuel Toulo de Graffenried[vanhentunut linkki]
Tilastoja ChicaneF1-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Formula 1 -kaudelle 1950 osallistuneet kuljettajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse 
De Graffenried ajoi kausilla 1950–1952 Maserati 4CLT -autolla. Kuvan auto kuului Reg Parnellille.
Samanlainen Alfa Romeo Alfetta 159, jolla de Graffenried ajoi kaudella 1951. Kuvan autoa ajoi Juan Manuel Fangio.
De Graffenried ajoi kaudella 1956 Maserati 250F -autoa. Kuvassa 250F vuonna 2007.
Indiana Jones ja tuomion temppeli

| Indiana Jones ja tuomion temppeli> Indiana Jones and the Temple of Doom |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Steven Spielberg
Käsikirjoittaja:   Willard Huyck  Gloria Katz 
Tarina:  George Lucas
Tuottaja:  Robert Watts
Säveltäjä:  John Williams
Kuvaaja:  Douglas Slocombe
Leikkaaja:  Michael Kahn
Tuotantosuunnittelija:  Elliot Scott
Pukusuunnittelija:  Anthony Powell
Pääosat:   Harrison Ford  Kate Capshaw  Amrish Puri  Roshan Seth  Philip Stone  Ke Huy Quan 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Lucasfilm Ltd.
Levittäjä:  Paramount Pictures
Ensi-ilta:   23. toukokuuta 1984    17. elokuuta 1984
Kesto:  118 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, sinhali, hindi
Budjetti:  28 170 000 dollaria
Tuotto:  333 110 000 dollaria
Edeltäjä:  Kadonneen aarteen metsästäjät
Seuraaja:  Indiana Jones ja viimeinen ristiretki
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Indiana Jones ja tuomion temppeli (engl. Indiana Jones and the Temple of Doom) on yhdysvaltalainen seikkailuelokuva, jonka ensi-ilta oli 23. toukokuuta 1984. Elokuva on jatko-osa Kadonneen aarteen metsästäjät -elokuvalle ja järjestyksessä toinen Indiana Jones -sarjan elokuva. Tuomion temppelin ohjasi Steven Spielberg ja pääosissa esiintyvät Harrison Ford, Kate Capshaw, Ke Huy Quan ja Amrish Puri.
Indiana Jones ja tuomion temppeli menestyi elokuvateattereissa hyvin, mutta kriitikoiden vastaanotto oli ristiriitainen. Eniten arvostelua elokuva sai Intiassa, jossa elokuva kiellettiin, koska se esitti intialaiset kielteisessä valossa. Kielto on sittemmin purettu.
Lokakuussa 2003 ilmestyi elokuvan DVD-versio, jossa kuvanlaatua ja äänentoistoa oli digitaalisesti paranneltu.
Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuoteen 1935, eli ajallisesti vuosi ennen Kadonneen aarteen metsästäjien tapahtumia. Indiana Jones joutuu Shanghaissa gangsteri Lao Chen murhayrityksen kohteeksi, mutta hän pakenee apurinsa Short Roundin ja laulaja Willie Scottin kanssa lentokoneella. Lentokone törmää vuoreen, mutta Indiana ja hänen kumppaninsa pelastautuvat putoavasta lentokoneesta ja saapuvat intialaiseen kylään. Kyläläiset kertovat, että paha tugeeni-kultti on ryövännyt kylän vaurauden takaavan pyhän Sankaran kiven. Kultin jäsenet ovat myös kaapanneet kylän lapset kaivoksilleen. Kyläläiset pyytävät Indiana Jonesia palauttamaan kiven ja vapauttamaan lapset. Indiana Jones ja hänen kumppaninsa matkustavat Pankotin palatsiin, joka on kyläläisten mukaan pahuuden tyyssija. Hän löytää palatsin alta tugeeni-kultin temppelin ja saa selville kultin aikeista valloittaa maailma Sankaran kivien antamien voimien avulla. Useiden tapahtumien päätteeksi Indiana onnistuu Short Roundin ja Willien avulla vapauttamaan lapset, varastamaan tugeenien haltuun joutuneet kivet ja surmaamaan kultin ylipapin Mola Ramin, menettäen kuitenkin kaksi kiveä. Hän vie viimeisen jäljellä olevan Sankaran kiven kylään ja pelastaa samalla kyläläiset.
Juoni > Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Harrison Ford  | … |  Indiana Jones   |
|  Kate Capshaw  | … |  Wilhelmina "Willie" Scott    |
|  Ke Huy Quan  | … |  Short Round    |
|  Amrish Puri  | … |  Mola Ram    |
|  Roshan Seth  | … |  Chattar Lal    |
|  Philip Stone  | … |  Kapteeni Blumburtt    |
|  Roy Chiao  | … |  Lao Che    |
|  Ric Young  | … |  Kao Kan   |
|  David Yip  | … |  Wu Han     |
|  Chua Kah Joo  | … |  Chen    |
Tuotanto

Elokuvan käsikirjoittajana ja tuottajana toiminut George Lucas oli ehdottanut ohjaaja Steven Spielbergille Kadonneen aarteen metsästäjien jatko-osaa jo vuonna 1977 Havaijilla, kun he olivat sopineet ensimmäisestä Indiana Jones -elokuvasta. Lucasin suunnitelmissa oli alun perin tehdä sarjasta trilogia.
Lawrence Kasdan oli käsikirjoittanut Kadonneen aarteen metsästäjät yhdessä Lucasin kanssa, mutta hän ei osallistunut jatko-osan tekemiseen aloitettuaan uransa elokuvaohjaajana. Tästä syystä elokuvan käsikirjoittajiksi palkattiin aiemmin muun muassa Lucasin Svengijengi '62 -elokuvan käsikirjoittaneet Willard Huyck ja Gloria Katz. 
Tarinaa kehittäessään George Lucas halusi tehdä elokuvasta tietoisesti synkemmän kuin Kadonneen aarteen metsästäjistä. Spielbergin mukaan Lucasin käsitys trilogian juonesta oli se, että toisen osan tulisi aina olla synkempi kuin ensimmäisen. Esimerkiksi toinen Lucasin tekemistä Tähtien sota -elokuvista, Imperiumin vastaisku, oli ollut teemoiltaan ensimmäistä osaa synkempi.
Alun perin elokuvan nimeksi piti tulla Indiana Jones and the Temple of Death (suom. Indiana Jones ja kuoleman temppeli), mutta Spielberg piti sitä liian synkkänä ja pyysi, että "death" korvattaisiin sanalla "doom" (suom. tuho, tuomio). Lucas hyväksyi tämän ehdotuksen.
Elokuvaan lisättiin monia kohtauksia, jotka oli suunniteltu Kadonneen aarteen metsästäjiä varten, kuten kohtaus, jossa Indiana matkustaa Kiinaan ja joutuu pakenemaan sieltä, jolloin vihollisten kätyrit pudottavat koneen Nepaliin. Lisäksi kaivoskärrytakaa-ajo liitettiin Tuomion temppeliin.
Vastaanotto

| Kriitikoiden vastaanotto> Yhteispisteet.Julkaisu | Kriitikoiden vastaanotto> Yhteispisteet.Pisteet |
| --- | --- |
Metacritic: 57 %
Rotten Tomatoes: 84 %
Arvostelupisteet
Julkaisu: Pisteet
AllMovie Keith Phipps: 
BBC Neil Smith: 
Elokuvan tekoaikaan Yhdysvalloissa oli käytössä kaksi suositusta: kaikille sopiva PG (Parental Guidance) ja lapsilta kielletty R. Tuomion temppeli sai aluksi ikärajasuosituksen PG. Monet vanhempiensa mukana elokuvaa katsomaan tulleet lapset järkyttyivät ja joutuivat poistumaan teatterista kesken elokuvan itkien. Elokuvan sisältämän väkivallan takia julkaistiin pian uusi luokitus, PG-13, koska elokuva ei sopinut kumpaankaan ikäsuositusluokkaan. Intiassa se kiellettiin kokonaan, koska se esitti intialaiset kielteisessä valossa. Kielto on sittemmin purettu.
Tuomion temppeli ei menestynyt edeltäjänsä tavoin mutta oli silti vuoden kolmanneksi tuottoisin elokuva Yhdysvalloissa. Kriitikoilta elokuva sai ristiriitaisen vastaanoton. Roger Ebert antoi sille täydet neljä tähteä ja kuvaili sitä hellittämättömäksi toimintaelokuvaksi, jossa kiihkeät ja taiturimaisesti toteutetut kohtaukset seuraavat toistaan vailla hengähdystaukoja. Ebert kiitti myös elokuvan lavasteita ja puvustusta, ääni- ja erikoistehosteita sekä huumoria. The New York Timesin Vincent Canby sen sijaan piti kokonaisuutta muodottomana ja mauttomana ja katsoi sen jäävän Kadonneen aarteen metsästäjiä heikommaksi. Willie Scottin näyttelijä Kate Capshaw muistaa, että hänen roolihahmoaan haukuttiin paljon.
Tuomion temppelin jälkimaine on kaikesta huolimatta ollut varovaisen myönteinen. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 84 % elokuvan saamista arvosteluista on ollut myönteisiä. Yhteenvedon mukaan Tuomion temppeli voi olla joillekin liian synkkä, mutta yhtä kaikki kyseessä on perinnetietoinen ja ammattitaidolla tehty ”oivallinen seikkailuspektaakkeli”. Metacritic-sivuston 14 arvosteluun perustuen keräämä arvosana elokuvalle on 57/100, mikä tarkoittaa ”ristiriitaista tai keskinkertaista” vastaanottoa.
AllMovie-sivuston Keith Phipps kuvailee elokuvaa ”isommaksi, nopeatempoisemmaksi, äänekkäämmäksi” jatko-osaksi, joka on selvästi edeltäjäänsä heikompi. ”Vikisevä tyttöystävä” ja ”yliampuva nuori sidekick” ovat hänen mukaansa huono veto elokuvantekijöiltä, eikä mukana ole ensimmäisen osan värikästä maailmanmatkailua, vaan suurin osa tapahtumista sijoittuu synkeään maanalaiseen luolastoon. Väkivallan ja groteskin huumorin herättämää kohua Phipps pitää ymmärrettävänä mutta ylimitoitettuna. Kokonaisuus on Phippsin mukaan ongelmista huolimatta melko onnistunut, ja hän kehuu erityisesti elokuvan räjähtävää alkua. BBC:n Neil Smithin mukaan elokuva on ”paikoin melkoisen hauska, mutta tuskin Indyn paras hetki”.
George Lucas on puolustanut elokuvaa sanomalla, että sen oli tarkoituskin olla pelottava. Hän on kuitenkin sanonut, ettei hän pidä siitä yhtä paljoa kuin muista Indiana Jones -elokuvista. Spielberg on sanonut elokuvaan liittyen, ettei ”Indy 2 kuulu parhaimpiin hetkiini”, mutta on myös todennut, että hänellä on erityinen suhde Tuomion temppeliin, koska hän tapasi tulevan vaimonsa, Kate Capshaw'n, kuvauksissa.
Aiheesta muualla

Indiana Jones ja tuomion temppelin virallinen sivusto.
Indiana Jones ja tuomion temppeli IndyVillessä.
| n k Indiana Jones |
| --- | --- |
Elokuvat:  Kadonneen aarteen metsästäjät (1981)  Tuomion temppeli (1984)  Viimeinen ristiretki (1989)  Kristallikallon valtakunta (2008)  The Dial of Destiny (2023) 
Televisiosarjat: Indiana Jones Junior (1993–1994)
Hahmot:  Indiana Jones  Marion Ravenwood  Sallah  Henry Jones Sr. 
Videopelit:  Raiders of the Lost Ark  The Temple of Doom  The Last Crusade: Action Game  The Last Crusade: The Graphic Adventure  The Last Crusade (Taito)  The Fate of Atlantis  Greatest Adventures  Desktop Adventures  The Infernal Machine  The Emperor’s Tomb  Lego Indiana Jones: The Original Adventures  The Staff of Kings  Lego Indiana Jones 2: The Adventure Continues  The Great Circle 
| n k Steven Spielbergin ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
 Amblin’ (1968)  Kauhun kilometrit (1971)  Something Evil (1972)  Kovat ratsastajat (1974)  Tappajahai (1975)  Kolmannen asteen yhteys (1977)  1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (1979)  Kadonneen aarteen metsästäjät (1981)  E.T. (1982)  Hämärän pelottavat varjot (1983)  Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984)  Häivähdys purppuraa (1985)  Auringon valtakunta (1987)  Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989)  Always – ikuisesti (1989)  Hook – Kapteeni Koukku (1991)  Jurassic Park (1993)  Schindlerin lista (1993)  Amistad (1997)  Kadonnut maailma – Jurassic Park (1997)  Pelastakaa sotamies Ryan (1998)  A.I. – Tekoäly (2001)  Minority Report (2002)  Ota kiinni jos saat (2002)  Terminaali (2004)  Maailmojen sota (2005)  München (2005)  Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta (2008)  Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011)  Sotahevonen (2011)  Lincoln (2012)  Vakoojien silta (2015)  Iso kiltti jätti (2016)  The Post (2017)  Ready Player One (2018)  West Side Story (2021)  The Fabelmans (2022)
Pekka Anttinen

Pekka Anttinen (13. lokakuuta 1941 Oulu) on suomalainen jääpallovaikuttaja koulutukseltaan lakimies. Hänet on palkittu pitkästä urastaan liikuntaneuvoksen arvonimellä.
Koulutus ja ammatillinen ura

Pekka Anttinen on Oulun lyseosta ylioppilaaksi vuonna 1961 valmistunut ja Oikeustieteen kandidaatti Helsingin yliopistosta vuonna 1970. Työuran hän on tehnyt Kelan lakimiessihteerinä 1971-1973 ja opetusministeriön urheilu- ja liikuntaosaston hallitussihteeri vuosina 1973-1992. Työhänsä liittyen hän toimi Valtion liikuntaneuvoston sihteerinä vuosina 1973-1988.