stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carter Family
Historia

The Carter Family -yhtye sai alkunsa 31. elokuuta 1927, kun A.P taivutteli Saran ja Maybellen lähtemään matkalla Bristoliin Tennesseehen tapaamaan levytuottaja Ralph Peeria. Peer etsi uusia lahjakkuuksia vielä silloin suhteellisen kehittymättömään levytuotantoon. Syksyllä 1927 Victor levy-yhtiö julkaisi levyn, jossa yhtye esittää kappaleet "Wandering Boy" ja "Poor Orphan Child". Vuonna 1928 julkaistiin vieläkin suositumpi levy, joka sisälsi kappaleet "The Storms Are on the Ocean" ja "Single Girl, Married Girl".
27. toukokuuta 1927 The Carter Family matkusti New Jerseyn Camdeniin, missä nauhoitettiin useita yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Muun muassa:
"Meet me by the Moonlight Alone"
"Keep on the Sunny Side"
"Can the Circle be Unbroken"
"Little Darling, Pal of Mine"
"Forsaken Love"
"Anchored in Love"
"I Ain't Goin' to Work Tomorrow"
"Will You Miss Me when I'm Gone"
"Wildwood Flower"
"River of Jordan"
"Chewing Gum"
"John Hardy Was a Desperate Little Man"
Yhtye ei saanut palkkiota näistä nauhoituksista, heille ainoastaan luvattiin pieni osa levyjen myyntituloista.
Vuoden 1929 nauhoituksissa levytettiin seuraavat kappaleet:
"I'm Thinking Tonight of My Blue Eyes"
"My Clinch Mountain Home"
"Sweet Fern"
"Grave on the Green Hillside"
"Little Moses"
"Don't Forget This Song"
"Engine 143"
Vuoden 1930 loppuun mennessä The Carter Family oli myynyt yli 300 000 levyä Yhdysvalloissa.
Ymmärrettyään, että jokainen taltioitu kappale johon on hankittu tekijänoikeudet olisi rahanlähde, A.P. Carter matkusti ympäri lounaista Virginiaa etsien uusia lauluja. 1930-luvun alussa A.P. ystävystyi Lesley "Esley" Riddlen kanssa. Tämä tummaihoinen kitaristi Tennesseestä auttoi A.P. Carteria laulujen etsimisessä ja samalla hänen kitaran soittonsa vaikutti Carter Familyn tyyliin. Erityisesti Maybelle sai vaikutteita Riddlen musisoinnista.
Toinen sukupolvi

Talvella 1938–1939 Carter Family matkusti Teksasiin, jossa he liittyivät XERA-radioaseman ohjelmistoon. Yhtyeen siirryttyä San Antonioon, jossa radio-ohjelman jaksot nauhoitettiin etukäteen, Maybellen tytär June Carter liittyi mukaan yhtyeeseen.
Vuoteen 1943 mennessä Saran ja A.P.:n avioliitto päättyi, ja Sara muutti Kaliforniaan A.P.:n serkun aviopuolisoksi. The Carter Family hajaantui, vaikkakin Maybelle jatkoi esiintymistä kolmen tyttärensä Anitan, Junen ja Helenin kanssa käyttäen nimeä "Mother Maybelle and the Carter Sisters" 1960-luvulle asti. 1950-luvulla A.P., Sara ja heidän lapsensa Joe ja Janette nauhoittivat jotakin materiaalia, ja 1960-luvulla Maybelle ja Sara palasivat yhteen ja esiintyivät läpi vuosikymmenen Yhdysvaltojen Folk-villityksen suojassa.
Daul Kim

Daul Kim (kor. 김다울, Gim Da-ul; 31. toukokuuta 1989 Soul, Etelä-Korea – 19. marraskuuta 2009 Pariisi, Ranska) oli eteläkorealainen malli ja taidemaalari. Hän teki kansainvälisen catwalk-debyyttinsä Pariisin muotiviikoilla 2007. Hänet nähtiin muun muassa Harper’s Bazaar -lehden kannessa, brittiläisessä Voguessa ja i-D:ssä. Hän oli Anan-lehden vuoden malli 2008.
Daul Kim piti Soulissa oman taidenäyttelynsä 10. elokuuta 2007. Hän teki itsemurhan hirttäytymällä asunnossaan Pariisissa 19. marraskuuta vuonna 2009. Tekoa ennen hän oli kirjoittanut blogiinsa tekstin otsikolla ”Say hi to forever” (”sano hei ikuisuudelle”). Blogissaan hän oli jo pitkään kirjoittanut masennuksestaan.
Lykurgos (Arkadia)

Lykurgos (m.kreik. Λυκοῦργος, Lykūrgos, lat. Lycurgus) oli Nemean kuningas ja Aleoksen ja Neiarian poika ja siten Augen ja Kefeuksen veli. Hänen vaimonsa Kleofyle tai Eurynome synnytti hänelle Amfidamaan, Epokhoksen, Ankaioksen ja Iasoksen.
Lykurgos oli tunnettu siitä, että hän tappoi Areithooksen keihäällään kapeassa käytävässä. Hän saavutti itse korkean iän, mutta hänen kuolemansa jälkeen valta siirtyi pois hänen suvultaan hänen poikiensa kuoltua jo häntä aiemmin.
Kristinusko Kaliforniassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2014 väestötutkimuksen mukaan kristinusko on Kalifornian suurin uskonto. 63 prosenttia Kalifornian väestöstä kuuluu kristillisiin kirkkoihin.
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 20 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 10 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu 2 prosenttia väestöstä.
Katoliseen kirkkoon kuuluu 28 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Molempiin kuuluu noin 1 prosentti väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 1 290 | 10 361 743 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 2 230 | 1 644 918 |
| Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkko | Myöhempien aikojen pyhät | Mormonismi | 1 244 | 756 507 |
| Jehovan todistajat | Jehovan todistajat | Adventismi | 308 | 504 056 |
| Eteläinen baptistikonventio | Evankelikalismi | Baptismi | 2 323 | 497 030 |
| Assemblies of God USA | Evankelikalismi | Helluntaiherätys | 1 378 | 378 673 |
Historia

Ensimmäinen katolinen hiippakunta perustettiin Puerto Ricoon 1511, josta kristinusko levisi Floridasta Kaliforniaan ulottuvalle alueelle. 1700-luvulla isä Junipero Serra perusti muutamien fransiskaaniveljien kanssa Kalifornian rannikolle useita lähetysasemia, kuten San Diegon, San Carlosin, San Gabrielin ja San Antonion. Näiden jälkeen perustettiin vielä 16 asemaa, jotka olivat päivämatkan toisistaan San Diegon lahdelta nykyiseen Sonomaan saakka..
Lars Ahlfors

| Lars Ahlfors |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1907 Helsinki, Suomi
Kuollut: 11. lokakuuta 1996 (89 vuotta) Pittsfield, Massachusetts, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Rolf Nevanlinna
Instituutti:  Harvardin yliopisto
Tutkimusalue:  matematiikka
Tunnetut työt:  Denjoyn hypoteesin ratkaisu
Palkinnot:  Fieldsin mitali (1936) Wihuri-palkinto (1968) Wolfin palkinto (Matematiikka, 1981)
Lars Valerian Ahlfors (18. huhtikuuta 1907 Helsinki – 11. lokakuuta 1996 Pittsfield, Massachusetts, Yhdysvallat) oli suomalainen matemaatikko, joka tutki erityisesti Riemannin pintoja, kvasikonformikuvausta ja funktioteoriaa. Hän ratkaisi Denjoyn hypoteesin 21-vuotiaana opiskelijana ja nousi sen ansiosta matematiikan huipulle. Hän toimi professorina Helsingin yliopistossa, Zürichin teknillisessä korkeakoulussa ja pisimpään Harvardin yliopistossa, josta jäi eläkkeelle 1977.
Ahlforsin oppikirjoista Complex Analysis on säilynyt käytössä useita vuosikymmeniä. Ahlfors palkittiin muun muassa ensimmäisellä Fieldsin mitalilla ja Wolfin palkinnolla. Hän oli ensimmäinen matemaatikko, joka sai sekä Fieldsin mitalin että Wolfin palkinnon.
Nuoruus

Lars Ahlforsin ahvenanmaalaissyntyinen isä Axel Ahlfors oli Teknillisen korkeakoulun konerakennusopin professori. Hänen äitinsä Sievä Helander kuoli synnytyksessä, ja Lars lähetettiin tätiensä hoidettavaksi Ahvenanmaalle. Lars palasi isänsä luokse Helsinkiin kolmevuotiaana.
Ahlforsit olivat ruotsinkielisiä, joten Lars kävi ruotsinkielistä koulua. Hän muisteli myöhemmin, että matematiikan opetus oli keskinkertaista, mutta koulun ansiosta hän oppi puhumaan sujuvasti suomea, saksaa ja englantia. Lars Ahlfors valmistui 1924 ylioppilaaksi Nya svenska samskolanista.
Ura > Opiskelijasta tunnetuksi matemaatikoksi

Ahlfors tuli ylioppilaaksi Nya svenska samskolanista ja aloitti 1924 Helsingin yliopistossa, jossa häntä opettivat muun muassa Ernst Lindelöf ja Rolf Nevanlinna. Ahlfors on itse tuonut usein esille Lindelöfin ja Nevanlinnan vaikutuksen omaan uraansa.
Ahlfors valmistui keväällä 1928 filosofian kandidaatiksi ja lähti syksyllä Nevanlinnan mukana Sveitsiin. Nevanlinna oli kutsuttu Zürichin teknillisen korkeakouluun hoitamaan professuuria Hermann Weylin virkavapaan ajan.
Nevanlinna esitteli Zürichissä pitämissään luennoissa monia ajankohtaisia funktioteorian ongelmia. Hän käsitteli muun muassa vuonna 1907 esitettyä Denjoyn hypoteesia. Monet olivat yrittäneet löytää ratkaisua hypoteesiin, muun muassa ruotsalainen Torsten Carleman. Nuori 21-vuotias Ahlfors löysi Zürichissä kaikkien yllätykseksi ratkaisun hypoteesiin. Se teki hänestä välittömästi kuuluisan.
Suomeen palattuaan 1930 Ahlfors sai ensimmäisen opettajan paikkansa Åbo Akademista. Samaan aikaan hän alkoi viimeistellä väitöskirjaansa, joka valmistui vuonna 1930. Ahlforsin väitöskirjan nimi oli Untersuchungen zur Theorie der konformen Abbildung und der ganzen Funktionen. Tohtoriksi hänet vihittiin vuonna 1932. Ahlfors toimi 1929–1931 Åbo Akademissa virkaatekevänä lehtorina ja 1931–1933 vakituisena lehtorina.
Ura > Professoriksi

Ahlfors teki vuosina 1930–1932 useita matkoja Eurooppaan. Pariisissa hän oli pidemmän aikaa Rockefeller-säätiön tuen avulla. Helsingin yliopiston matematiikan apulaiseksi hänet nimettiin vuonna 1933. Ahlforsille tarjottiin vuonna 1935 Harvardin yliopistosta vierailevan luennoitsijan paikkaa. Hän hyväksyikin kolmivuotisen tarjouksen ja toimi Harvardissa apulaisprofessorina 1936–1938.
Ahlfors teki 1930-luvulla useita merkittäviä matemaattisia tuloksia ja osoitti näin, ettei Denjoyn hypoteesin ratkaisu ollut pelkästään yksittäinen oivallus. Hän toi 1930-luvun aikana funktioteoriaan uusia topologisia ja differentiaaligeometrisia menetelmiä. Hänen tuon ajan merkittävin julkaisunsa on laaja Zur Theorie der Überlagerungsflächen. Siinä hän lähestyy Nevanlinnan teoriaa uuden differentiaaligeometrisen tulkinnan kautta. Erityisesti tuon työn ansiosta Ahlforsille myönnettiin 1936 Fieldsin mitali, joka jaettiin tuolloin ensimmäisen kerran. Ahlforsin kanssa ensimmäisen mitalin sai yhdysvaltalainen Jesse Douglas.
Helsingin yliopiston kielikiistan jälkeen yliopistoon perustettiin ruotsinkielisiä professuureja. Ahlfors kutsuttiin 1938 matematiikan ruotsinkieliseksi professoriksi. Pesti Helsingissä jäi kuitenkin lyhyeksi toisen maailmansodan takia. Ahlfors lähetti perheensä Ruotsiin sukulaistensa luokse mutta jäi itse Helsinkiin. Hänet vapautettiin terveydellisistä syistä asepalveluksesta, ja hän pystyi näin jatkamaan virassaan Helsingissä. Ahlfors ilmoitti kesällä 1944 halustaan tulla Zürichiin arvioituaan Suomelle olevan tulossa vaikeita aikoja.
Ura > Vakiintuminen Harvardiin

Ahlfors lähti Helsingistä Ruotsiin perheensä luokse odottamaan vastausta Zürichistä. Teknillinen korkeakoulu kutsuikin hänet apulaisprofessoriksi. Matkustaminen ei kuitenkaan ollut sodan takia helppoa, joten Ahlfors pääsi Zürichiin vasta maaliskuussa 1945. Ahlfors ei viihtynyt siellä ja otti vastaan Harvardin yliopiston kutsun vuonna 1946, vaikka Zürichin teknillisestä korkeakoulustakin tehtiin varsin kohtuullinen vastatarjous. Harvardin yliopistossa Ahflors työskenteli uransa loppuun asti. Hän jäi sieltä eläkkeelle 1977 ja asettui sen jälkeen Bostonin alueelle.
Ahlfors oli kiinnittänyt huomiota jo vuoden 1935 työssään kvasikonformikuvauksiin funktioteoriassa. Niistä oli tullut entistä suurempi huomion kohde, kun saksalainen Oswald Teichmüller oli osoittanut, että ne valottivat uudella tavalla Riemannin pintoja. Teichmüllerin julkaisut olivat vaikeaselkoisia ja hän oli ollut vakaumuksellinen kansallissosialisti, joten häneen suhtauduttiin varauksellisesti.
Ahlfors osoitti 1954 Teichmüllerin tulosten paikkansapitävyyden. Hän määritteli muun muassa käsitteen Teichmüllerin avaruus, josta tuli funktioteorian keskeisimpiä tutkimuskohteita ja tärkeä termi myös fysiikassa. Ahlforsin ansiosta kvasikonformikuvauksesta tuli kompleksianalyysin muotisuuntaus. Ahlfors itse oli pitkään maailman johtavia matemaatikkoja kvasikonformikuvauksen, Teichmüllerin avaruuksien ja Kleinin ryhmien teorian alalla.
Tutkimustyönsä lisäksi Ahlfors julkaisi oppikirjoja. Niistä selvästi tunnetuin on vuonna 1953 julkaistu Complex Analysis, josta on tullut alansa klassikko. Se säilytti asemansa funktioteorian keskeisimpänä oppikirjana koko 1900-luvun. Ahlfors kirjoitti myös muita huomattavia matematiikan kirjoja, esimerkiksi Riemann Surfaces vuonna 1960 (yhdessä Leo Sarion kanssa) ja Conformal Invariants vuonna 1973.
Alhfors aloitti uransa varsin nuorena, mutta hän säilytti asemansa keskeisenä vaikuttajana ihan uransa loppuun asti. Hän oli muun muassa Kansainvälisen matemaatikkokongressin pääesitelmöijä vuonna 1978, jolloin oli kulunut jo 50 vuotta Denjoyn hypoteesin todistamisesta.
Tunnustukset ja merkitys

Ahlfors sai useita tunnustuksia uransa aikana. Fieldsin mitalin lisäksi hänelle annettiin muun muassa 1968 Wihurin-rahaston kansainvälinen palkinto ja 1981 israelilainen Wolfin palkinto, jonka perusteissa sanottiin, että ”jokainen tänään työskentelevä funktioteoreetikko on jossain mielessä Ahlforsin oppilas.” Ahlfors oli pitkään ainoa matemaatikko, jolle oli myönnetty sekä Fieldsin mitali että Wolfin palkinto.
Ahlforsin vaikutus oli suuri myös omien tutkimustensa ulkopuolella. Hän auttoi usein nuoria oppilaitaan ja matemaatikkoja. Hän ohjasi myös professorina 24 väitöskirjaoppilasta ja saman suuruisen määrän väitöskirjan jälkeistä tutkimusta tehneitä vierailevia tutkijoita.
Yksityiselämä

Lars Ahlfors meni 1933 naimisiin itävaltalaisen Erna Lehnertin kanssa. Lehnert oli muuttanut vanhempiensa mukana ensin Ruotsiin ja sitten Suomeen. He saivat kolme tytärtä ja pojan. Ahlforsien poika kuoli tapaturmaisesti Ruotsissa perheen ollessa siirtymässä Sveitsiin sodan loppuvaiheissa.
Matematiikan lisäksi Ahlfors harrasti musiikkia, ja hän oli kiinnostunut myös kirjallisuudesta ja kuvataiteista. Henkilönä hän ei ollut kovinkaan sovinnainen, ja päivätyön jälkeen hän palautti itsensä usein maanpinnalle tuhdilla annoksella grogia. Hän järjesti vaimonsa Ernan kanssa myös juhlia, jotka olivat epäsovinnaisen vauhdikkaita.
Teoksia

Ahlfors, Lars V.: Complex Analysis.  (2. painos, International Student Edition)  Tokio:  McGraw Hill Kogakusha, 1966.
Ahlfors, Lars V. ja Sario, Leo: Riemann Surfaces.  Princeton, N.J.:  Princeton University Press, 1960.
Ahlfors, Lars V.: Lectures on Quasiconformal Mappings.  (2. painos, University Lecture Series 38)  American Mathematical Society, 2006.  ISBN 978-0-8218-3644-6
Ahlfors, Lars V.: Conformal Invariants.  (2. painos)  AMS Chelsea Publishing, 2011.  ISBN 978-0-8218-5270-5
Ahlfors, Lars V.: Collected Papers 1–2.  Boston:  Birkhäuser, 1982.  ISBN 978-0-8176-3075-1
Ahlfors, Lars V. – Sario, Leo: Riemann Surfaces.  Princeton:  Princeton University Press, 1960.  Teoksen verkkoversio (PDF).
Kirjallisuutta

Lehto, Olli: Tieteen huipulla : Lars Ahlforsin elämä.  (Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk 192)  Helsinki:  Suomen Tiedeseura, 2013.  ISBN 978-951-653-398-1
Aiheesta muualla

Lars Valerian Ahlfors. Mathematics Genealogy Project. (englanniksi)
Ahlfors, Lars hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lars Ahlfors Wikimedia Commonsissa
1936: Ahlfors • Douglas | 1950: Schwartz • Selberg | 1954: Kodaira • Serre | 1958: Roth • Thom | 1962: Hörmander • Milnor | 1966: Atiyah • Cohen • Grothendieck • Smale | 1970: Baker • Hironaka • Novikov • Thompson | 1974: Bombieri • Mumford | 1978: Deligne • Fefferman • Margulis • Quillen | 1982: Connes • Thurston • Yau | 1986: Donaldson • Faltings • Freedman | 1990: Drinfeld • Jones • Mori • Witten | 1994: Zelmanov • Lions • Bourgain • Yoccoz | 1998: Borcherds • Gowers • Kontsevitš • McMullen | 2002: Lafforgue • Vojevodski | 2006: Okounkov • Perelman • Tao • Werner | 2010: Lindenstrauss • Châu • Smirnov • Villani | 2014: Avila • Bhargava • Hairer •  Mirzakhani | 2018: Birkar • Figalli • Scholze • Venkatesh | 2022: Duminil-Copin • Huh • Maynard • Vjazovska
| n k Wolfin matematiikanpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1970-luku:  1978: Israel Gelfand, Carl L. Siegel  1979: Jean Leray, André Weil 
1980-luku:  1980: Henri Cartan, Andrei Kolmogorov  1981: Lars Ahlfors, Oscar Zariski  1982: Hassler Whitney, Mark Krein  1983/4: Shiing-Shen Chern, Paul Erdős  1984/5: Kunihiko Kodaira, Hans Lewy  1986: Samuel Eilenberg, Atle Selberg  1987: Kiyoshi Itō, Peter Lax  1988: Friedrich Hirzebruch, Lars Hörmander  1989: Alberto Calderón, John Milnor 
1990-luku:  1990: Ennio de Giorgi, Ilya Piatetski-Shapiro  1992: Lennart Carleson, John G. Thompson  1993: Mihail Gromov, Jacques Tits  1994/5: Jürgen Moser  1995/6: Robert Langlands, Andrew Wiles  1996/7: Joseph B. Keller, Yakov G. Sinai  1999: László Lovász, Elias M. Stein 
2000-luku:  2000: Raoul Bott, Jean-Pierre Serre  2001: Vladimir Arnold, Saharon Shelah  2002/3: Mikio Satō, John Tate  2005: Grigori Margulis, Sergei Novikov  2006/7: Stephen Smale, Hillel Furstenberg  2008: Pierre Deligne, Phillip A. Griffiths, David B. Mumford 
2010-luku:  2010: Shing-Tung Yau, Dennis P. Sullivan  2012: Michael Aschbacher, Luis Caffarelli  2013: George D. Mostow, Michael Artin  2014: Peter Sarnak  2015: James Arthur  2017: Charles Fefferman, Richard Schoen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  3  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef
Ford Torino

| Ford Torino |
| --- | --- |
 Ford Torino Cobra SportsRoof vuodelta 1969.
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Kanada
Valmistaja:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1968–1976
Luokka:  Mid-size
Ford Torino on Ford Motor Companyn Pohjois-Amerikan markkinoille vuosina 1968–1976 valmistama keskikokoinen automalli, joka suunniteltiin korvaamaan suosittu Ford Fairlane. Vaikka Fairlane-mallinimeä käytettiinkin vuoteen 1971 asti, useimmissa, aivan uutta ostajakuntaa silmällä pitäen suunnitelluissa korimalleissa käytettiin Torino-nimeä.
Torino luokiteltiin Yhdysvalloissa valmistusaikanaan keskikokoiseksi (mid-size) autoksi. Se oli pienempi kuin esimerkiksi Ford Galaxie, mutta kuitenkin yli 5 metriä pitkä ja noin 2 metriä leveä. Torinoa valmistettiin useita malleja 2-ovisista sportsroofeista (vrt. viistoperä) 4-ovisiin sedaneihin, farmareihin ja huipputehokkaisiin malliversioihin. Torino valittiinkin pohjaksi Fordin NASCAR-sarjan kilpa-autoihin.
Torinon kehityksessä on nähtävissä viisi eri sukupolvea. Ensimmäistä edustivat vuosien 1968 ja 1969 mallit, jotka olivat hyvin lähellä Ford Fairlanea. Toiseen sukupolveen kuuluivat vuosimallit 1970 ja 1971, jotka olivat jo selkeästi hakeneet oman linjansa. Tämän sukupolven autot tunnettiin pääasiassa suorituskyvystään. Kolmannessa sukupolvessa tapahtui iso teknillinen muutos: itsekantavasta korirakenteesta siirryttiin rungolliseen. Sukupolvea edusti vuosimalli 1972. Neljänteen sukupolveen voidaan laskea vuosimalli 1973, jossa oli uudelleen suunniteltu maski ja isommat turvapuskurit. Vuosimallit 1974–1976 lasketaan viimeiseen, viidenteen sukupolveen, jossa oli taas uudenlainen maski, takana isommat turvapuskurit ja uudelleensuunnitellut perävalot.
Ford Torino -mallistossa oli monia vaihtoehtoja perheautosta rajuihin Cobran huipputehoisiin malleihin. Se säilynee autoharrastajien muistoissa luonteenomaisesta tyylistään. Muskeliautomarkkinoilla se ei yltänyt suosiossa 1968–1972 Chevrolet Chevellen lukuihin, mutta oli hinnaltaan edullisempi kuin esimerkiksi vastaavat Dodge Charger, Plymouth Roadrunner ja Plymouth Superbird
1968

Ensimmäinen Torino oli kooltaan isompi kuin edellisen vuoden Fairlane, esitellen uuden kattolinjauksen viistoperä-mallissa sekä uuden 2-ovisen hardtopin (2D HT), jota Ford kutsui formal roofiksi erotuksena viistoperästä, joka Fordin termistössä tunnettiin sportsroofina. Torino rakennettiin alusta lähtien tehokkaaksi ja mukavaksi sport sedaniksi vakiovarusteena V8-moottorit 302:sta isolohko 390:een asti. Vuonna 1969 esiteltiin vielä kuuluisa 428 Cobra Jet
Vuoden 1968 Torinoa sai useina malleina: 2-ovinen viistoperä, 2- ja 4-oviset hardtopit, station wagon -farmarimalli ja 2-ovinen avomalli. Myös Ford Ranchero -avolavan etupäänä käytettiin Torinon peltiosia. Fairlane-nimeä käytettiin Torinon halvimmasta mallista. Nämä Fairlanet erosivat Torinoista paitsi ulkonäöltään, myös varustetasoltaan ja sisustukseltaan. Torino GT oli Torinon deluxe-malli vakiovarusteina muun muassa kylkien vauhtiviivat, erikoisvanteet, erikoisrenkaat ja V8-moottori 302:sta pikkulohkosta FE-sarjan 390:een. Lisävarusteena oli saatavana myös 4-vaihteinen lattiakäsivaihteisto. 1968 Torino GT:tä toimitettiin myös mallivuoden aikana julkistetulla FE-sarjan 428 Cobra Jetillä. Kirjallisuudessa mainitaan myös yksittäisiä yksilöitä 427 cid Cobra -moottorilla, 4-kurkkuisella kaasuttimella ja hydraulisilla venttiilinnostimilla. Malli lienee äärimmäisen harvinainen.
1969

1969 Torinossa oli samat korimuodot ja mallimääritelmät kuin edellisenä vuonnakin. Muiden mallien lisäksi esiteltiin Torino Cobra, joka oli suunniteltu nopeaan ajoon yhdellä tehokkaimmista koskaan rakennetuista moottoreista. Saatavana joko 2-ovisena hardtopina tai viistoperänä, Cobrassa oli vakiona isolohko 428 Cobra Jet, josta saatiin 335 hevosvoimaa 440 paunan väännöllä (3400 rpm). Kaasuttimena oli 735 cfm. Vakiovaihteistona oli myös 4-vaihteinen Toploader-lattiakäsivaihteisto, kaksoispakoputket, jäykistetty alusta ja tehtaan kuppi-istuimet. Optiona sai vielä ram air -ilmanottosysteemin konepeltiin ja Traction-Lok-lukkoperän.
Oma lukunsa Fordin kilpailuhistoriassa on Ford Torino Talladega, jota valmistettiin vain vuonna 1969. Auto rakennettiin virtaviivaiseksi muun muassa pidentämällä keulaa ja rata-ajo-ominaisuuksia haettiin madaltamalla alustaa tuumalla. Torino Talladega olikin NASCAR-sarjan hallitsija kuuluisan "Aero Wars" -kauden aikana, jolloin kilpailuetu haettiin nimenomaan aerodynamiikalla, moottoreiden ollessa eri valmistajilla suunnilleen samantasoisia.
1970–1971

Vuosien 1970 ja 1971 Torinoissa nähtiin aivan uusi aerodynaamisempi, matalampi, pidempi ja leveämpi kori. Vuonna 1970 esiteltiin sekä uusi 351 Cleveland -moottori että myös uudet 429 Thunder Jet, 429 Cobra Jet ja 429 Super Cobra Jet -moottorioptiot. 429 Cobra Jetistä irtosi tehdasvireisenä 360 hv ja 5 lisähevosvoimaa ram air -optiolla. Muita moottorivaihtoehtoja olivat edelleen 302, 351W ("Windsor"). Kuuluisa "shaker hood" -ilmanotto oli saatavilla 351C:hen sekä kumpaankin Cobra Jetiin.
GT ja Cobra olivat saatavilla myös Hurstin 4-vaihteisella manuaalivaihteistolla, takaikkunaritilällä, erikoismuotoillulla kierroslukumittarilla, 3-puolaratilla, korkeilla kuppipenkeillä, 15” Magnum 500 -kromivanteilla ja Traction-Lok-perällä. Hyvin suosittu optio oli automaattisesti koneen alipaineella esiintulevat ajovalot, jotka myös automaattisesti sulkeutuivat sammutettaessa kone. Piilovalot löytyivät vakiona Torino Brougham -mallista, GT:hen ne sai lisävarusteena. GT:ssä oli myös konepeltiin muovattu valeskooppi. Torino GT ja Ranchero GT olivat myös saatavissa laser-kylkiviivoilla.
Ford Falconin viimeinen vuosimalli oli 1969. Vuoden 1970 alussa Ford myi halvempaa 1969-mallista Ford Falconia maaliskuun loppuun saakka, jolloin myyntiin tuli 1970 ½ Falcon Torinon hardtop-korilla. Auton tunnisti hyvin esimerkiksi karmista etuikkunoiden ympärillä ja B-pilareiden olemassaolosta. Vakiovoimanlähteenä oli suora kuutonen, mutta optiona siihen sai kaikki muutkin moottorivaihtoehdot. Korimalleja oli saatavana 2D Sedan sekä 4D Sedan.
Torino Falconista oli myös harvinainen 4D STW -versio, johon oli saatavilla kaikki Torino-mallisarjan lisävarusteet aina 429 CJ -moottoriin asti.
Ford Fairlane käytti myös samaa 1970–1971-koria, ja viimeinen (USA) Fairlane valmistettiin vuonna 1970.
Vuoden 1971 Torinoissa ei ollut juurikaan muutoksia edelliseen vuosimalliin. Moottoritehot laskivat hieman vuodesta 1970 ja Cobra-mallin tekniikka vaihtui 351C:n vahvistettuun ja paranneltuun Cobra Jet -versioon.
Vuosien 1970 ja 1971 Torinot tarjosivat laajan valikoiman ostajille. Perheellisille tai ylellisyyttä haluaville Torino Brougham tarjosi tilaa ja mukavuutta urheiluauton muotoilulla. Vuoden 1970 Torino äänestettiinkin Motor Trend Magazinen vuoden autoksi.