Näytön kuvatarkkuus
Nykyisin käytettävät näytön kuvatarkkuudet > Tietokoneiden näytöt > Standardien kehittyminen

Monet kotitietokoneet, jotka tulivat markkinoille 1970-luvun lopulla tai 1980-luvulla, suunniteltiin käyttäen TV-vastaanottimia näyttöinä saaden kuvatarkkuuden riippumaan televisiostandardeista, kuten PALista ja NTSC:stä. Kuvakokoa oli yleensä rajoitettu, jotta kaikkien kuvapisteiden näkyvyys saatiin taattua suurimmissa TV-standardeissa ja laajassa valikoimassa TV-laitteita, jotka käyttivät vaihtelevissa määrin kuvan sovittamista suurentamalla. Todellinen näytettävä kuva oli siksi ruutua pienempi ja yleensä yksiväristen reunusten ympäröimä (kuva oikealla). Yleensä käytettiin myös lomitusta kuvan vakauden parantamiseksi, jolloin pystysuuntainen kuvatarkkuus puolittui. 160 × 200, 320 × 200 ja 640 × 100 olivat suhteellisen yleisiä NTSC:n kuvatarkkuuksia tällä aikakaudella (224, 240 ja 256 juovaa olivat myös yleisiä). Näitä kuvatarkkuuksia käytettiin myös IBM:n kotitietokoneiden 16-värisillä EGA-näytönohjaimilla.
Yksi perinteisten televisioiden käytön haitoista oli se, että tietokoneiden kuvatarkkuus on korkeampi kuin nämä pystyivät purkamaan koodia. NTSC/PAL-televisioiden värillinen kuvatarkkuus on kaistanleveydeltään rajoitettuja enintään 1,5 megahertsiin tai suunnilleen 160 kuvapisteen leveyteen, mikä johtaa 320- tai 640-juovaisten signaaleiden värien epäterävyyteen, mikä tekee tekstistä vaikealukuista (katso toinen kuva oikealla). Monet käyttäjät vaihtoivat korkeamman kuvanlaadun tTV:hin, joissa oli S-video- tai RGBI-liitännät jotka auttoivat poistamaan värien epäterävyyttä ja tuottamaan lukukelpoisempia näyttöjä. Vanhin ja halvin ratkaisu väriongelmaan otettiin käyttöön Atari 2600 -tietokonejärjestelmässä ja Apple II+:ssa, joista molemmissa oli mahdollisuus kytkeä värit pois päältä ja näyttää mustavalkoista kuvaa. GEOS jäljitteli Commodore 64:ssä Mac OS:n tapaa käyttämällä mustavalkoisuutta luettavuuden parantamiseen.
640 × 400i:n kuvatarkkuus (720 × 480i ilman reunuksia) esiteltiin ensi kertaa kotitietokoneissa kuten Commodore Amigassa ja myöhemmin Atari Falconissa. Nämä tietokoneet käyttivät lomitusta tehostaakseen enimmäispystykuvatarkkuutta. Nämä soveltuivat vain kuville ja pelaamiseen, koska välkkyvä lomitus teki tekstinkäsittelyohjelmien, tietokantojen ja taulukkolaskentaohjelmien teksteistä vaikealukuisia. Nykyaikaiset pelikonsolit ratkaisivat ongelman uudelleensuodattamalla 480i-kuvan matalammalle kuvatarkkuudelle. Esimerkiksi Final Fantasy XII kärsii välkkymisestä, kun suodin on pois päältä, mutta vakautuu, kun suodin kytketään päälle. 1980-luvun tietokoneissa ei ollut kylliksi tehoa vastaavan suodinohjelman käyttöön.
720 × 480i:n suurentamalla sovitetun kuvan etuna oli se, että sen sai sovitettua helposti limitettyyn televisioon, mikä johti Newtekin Video Toasterin kehitykseen. Laite mahdollisti Amigasin käytön CGI-luomisessa monilla uusilla aloilla (esim. sään ennustamisessa), draamaohjelmissa kuten NBC's seaQuestissa, WB:n Babylon 5:ssä ja varhaisissa Disneyn tietokoneanimaatioissa kuten Pienessä merenneidossa, Kaunottaressa ja hirviössä ja Aladdinissa.
PC-maailmassa IBM:n PS/2 VGA monivärinäytönohjaimet käyttivät 640 × 480 × 16 värillistä kuvatarkkuutta peräkkäispyyhkäisyllä. Se oli helppolukuisempi ja siten käytännöllisempi toimistotyöhön, ja se oli vakiokuvatarkkuus vuodesta 1990 vuoden 1996 paikkeille. Sen jälkeen vakiokuvatarkkuutena oli 800 × 600 vuoden 2000 paikkeille asti. Vuonna 2001 julkaistu Microsoft Windows XP suunniteltiin 800 × 600:n vähimmäistarkkuudelle, vaikka on mahdollista valita alkuperäinen 640 × 480 edistyneistä asetuksista.
Vanhoja laitteistoja jäljittelemään suunnitellut ohjelmat, kuten Atari, Sega sekä Nintendon pelikonsoleiden emulaattorit käyttävät paljon pienempiä kuvatarkkuuksia, kuten 160 × 200 tai 320 × 400, kun ne liitetään kuvaputkiin, joissa on kuvan sovitus sekä suurentamalla että pienentämällä. Näin saadaan aikaan aidompi kuva, vaikka muut emulaattorit ovat ottaneet vaarin kuvapisteiden sijoittelusta ympyrään, kolmioon tai muihin kuvioihin pienemmällä kuvatarkkuudella skaalatumpaa vektoriesitystä varten.
Tässä Commodore 64 -käynnistysnäytön kuvassa suurentamalla sovittamisen aiheuttama vaaleampi reunus olisi ollut tuskin näkyvissä tavallisella TV:llä.
Tietokonenäytön (vasemmalla) ja television tuottama kuva 640 × 200
16-väriset (ylhäällä) ja 256-väriset kuvat 1980-luvun VGA-kortilta.  Värirajoitteista suoriutumiseksi käytettiin sekoitussävytystä.