stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teatterihistoria
Antiikin teatteri > Teatterit

Teatteri-sana (theatron) tulee esityspaikan yhteydessä olleesta katsomosta. Alun perin sana tarkoittaa rinnettä, jolla saatettiin kuunnella dityrambeja ja katsella tanssiesityksiä, sitten katsomorakennelmia, jotka alkuun olivat puisia, myöhemmin viimeistään n. 400 eaa. kivisiä. Muuta antiikista periytyvää sanastoa on skene, joka alun perin oli teltta tai vaja. Myöhemmin siitä kehittyi puinen tai kivinen, usein kolmella ovella varustettu rakennus, joka toimi myös näyttelijöiden pukeutumistilana. Skene oli keskeinen vakiolavastus, joka kuvasi palatsia tai linnaa. Orkhestra (tanssitanner), näyttämö oli alun perin kivetty, pyöreä alue, läpimitaltaan noin 20 metriä. Alkuun orkhestralla esiintyivät sekä näyttelijät että kuoro. Orkhestralla sijaitsi myös thymele (alttari), joka palveli juhliin kuuluvissa uskonnollisissa toimituksissa. Esityksissä alttaria käytettiin näytelmästä riippuen useissa eri merkityksissä.
Proskenion tarkoittaa skenen eteen viimeistään noin 300 eaa. kehittynyttä koroketta, jonne näyttelijöiden toiminta yhä enemmän siirtyi, koska kuorot menettivät draamoissa  merkitystään. Hellenistisellä kaudella proskenionin merkitys korostui ja se kohosi yhä ylemmäs orkhestran tasosta. Osa toiminnasta siirtyi ylös proskenionin katolle, joka sai nimekseen logeion, asumusten taso. Eri perhekuntien huoneita saatettiin lavastaa sinne muodostuviin aukkoihin, thyromata-nimisiin syvennyksiin. Sieltä lavastuksia joko työnnettiin eteen ekkyklema-laitteella, tai niitä verhottiin maalatuilla seinillä, (pinakes). Pinakes tarkoittaa siis maalattuja sermejä, joihin  muun muassa oli kuvattu maisemia.  Oletettavasti nämä maalatut sermit oli varhemmin kiinnitetty kolmion muotoisiin telineisiin (periaktoi), jotka ovat saattaneet olla käännettäviä. Kuvapatsaita käytettiin osoittamaan eri tapahtumapaikkoja. Ekkyklema oli oviaukosta ulos ja sisään työnnettävä pyörillä kulkeva lava, jota käytettiin esimerkiksi ruumiiden esilletuontiin palatsin sisätiloista, antiikin Kreikan teatterissa veritekoja ei tehty näyttämöllä yleisön nähden.
Antiikin teatterissa käytettiin myös lavastuskoneistoja. Mekhane on nostolaite, jolla voitiin laskea jumalaa esittävä näyttelijä skenen katolta alas ratkaisemaan solmuun menneen juonen ongelmia. Jumalat saattoivat ilmestyä myös skeneen katolla, jolloin paikkaa nimitettiin termillä theologeion. Jumalien tai useassa draamassa sokean tietäjän Teiresiaksen puuttumisesta solmuuntuneen juonen kulkuun on kutsuttu myös termillä deus ex machina, (lat.) jumala koneesta. Deus ex machinasta on tullut dramaturginen termi.
Antiikin teatteri > Näytelmäjuhlat

Dionysoksen kunniaksi järjestettiin neljät juhlat vuodessa. Tärkeimmät olivat Dionysia- ja Lenaia-juhlat. Aluksi vain yksillä juhlilla kilpailtiin tragedioilla, mutta myöhemmin näytelmäkilpailut levittäytyivät myös muille juhlille. Varakkaille ateenalaisille näytelmien kirjoittamisen tukeminen oli kunnia-asia. Kaupunkivaltion tehtäväksi jäi teatteripaikan ja kilpailun palkintojen kustantaminen.
Antiikin teatteri > Näyttelijät

Antiikin Kreikassa näyttelijät olivat miehiä, naiset saattoivat toimia esityksissä huilunsoittajina. Komediassa ja satyyrinäytelmissä käytettiin irtofalloksia mutta ei tragediassa. Esityksissä käytettiin tyyppinaamioita, joilla ilmaistiin myös roolin sukupuoli. Kullakin näytelmälajilla oli omat vakiintuneet naamionsa, joista yleisö tunnisti roolityypin. Tragediassa, komediassa ja satyyrinäytelmissä oli kussakin omat pukunsa. Tragedian puku lienee  eleusilaisen mysteerin papinpuku, jonka Aiskhyloksen on väitetty ottaneen käyttöön. Varhaisen tragedian aikaan näyttelijä ja kirjailija on saattanut olla sama henkilö. Näyttelijöiden ammattikunta kasvoi antiikin Kreikan teatterin kultakaudella esitysten lisääntyessä ja roolien lukumäärän kasvaessa näytelmäteksteissä. Antiikin aikana näyttelijät olivat hyvin arvostettuja, koska he olivat valtiollisen rituaalin palvelijoita. Näytelmäkilpailut samoin kuin teatteri oli omistettu Dionysos-jumalalle, vaikkei niissä häntä itseään kuvattukaan. Suosituista näyttelijöistä kilpailtiin. Kaikessa näkyi pyrkimys tyylittelyyn.
Antiikin teatteri > Mimiikka

Antiikin Kreikan teatterihistoriaan voidaan laskea myös kunnianhimottomampi esitysperinne, johon kuuluivat tanssi, imitaatio ja muu viihdyttäminen. Myöhemmin miimiset esittäjät kokosivat julkisille paikoille pieniä lavoja, joilla esitettiin lähinnä koomisia hahmoja.
Antiikin teatteri > Rooman teatteri

Antiikin Rooman teatteri perustui pitkälti kreikkalaisen uuden komedian perinteeseen. Roomalaisista komediakirjailijoista mainittavia ovat Plautus (250–184 eaa.) ja Terentius (190–159 eaa.). Roomaan teatteriin kuuluu teatterin maallistuminen ja viihteellistyminen. Suurten spektaakkelien kuten gladiaattorinäytösten aikakaudella myös teatteri saa spektaakkeliluonnetta. Toisaalta myös pienimuotoisempi miiminen perinne jatkuu toreilla ja kujilla.
Roomalaista tragediaa on luonnehdittu ennemminkin luettavaksi kuin esitettäväksi. Tragediankirjoittajista on mainittava filosofi ja valtiomies Seneca (3 eaa. – 65 jaa.)
Poikkeuksena kreikkalaiseen teatteriin roomalaiset näyttelijät olivat lähes poikkeuksetta orjia ja heidän sosiaalinen asemansa oli varsin huono.
Keskiajan teatteri

Keskiajan teatteri voidaan jakaa liturgiseen teatteriin, mysteerinäytelmiin sekä maallisempaan teatteriin. Keskiajan noin tuhatvuotisen keston vuoksi ei näitä teatterimuotoja voi myöskään pitää yhtenäisinä.
Keskiajan teatteri > Liturginen draama

Liturginen draama sai alkunsa kristittyihin juhlamenoihin liitetyistä draamallisista aineksista. Esimerkiksi dialoginomaisuus syntyi vuorolaulusta, jossa vuorottelivat kuoron kaksi osaa. Sisällöltään vuorottelulaulussa usein oli kysyvä yksilö ja vastaava kuoro.
Hieman laajempia liturgisia näytelmiä raamatullisista aiheista esitettiin aluksi vain benediktiiniluostareissa. Tapa kuitenkin levisi myös muihin kirkkoihin ja lopulta noin 1200-luvulla myös kirkkojen ulkopuolelle.
Liturgisen draaman aiheina olivat lähes poikkeuksetta raamatulliset tapahtumat. Joulun aikaan esitettiin paljon kolmen itämaisen tietäjän tarinaa ja pääsiäisenä Kristuksen ylösnousemusta, mutta myös muut Raamatun aiheet olivat dramatisoinnin kohteena. Näytelmiä on säilynyt esimerkiksi Carmina Burana -kokoelmassa 1200-luvulta. Ne ovat nykymittapuun mukaan varsin lyhyitä ja sisältävät vähän dramaturgista ainesta.
Keskiajan teatteri > Mysteerinäytelmät

Noin 1200-luvulta eteenpäin uskonnollinen draama siirtyi kirkon ulkopuolelle ja usein sai kansankielisen muotonsa. Sisällöltään näytelmät olivat kuitenkin edelleen uskonnollisia ja usein raamatun aiheista. Näytelmissä oli myös joitain komediallisia piirteitä vaikka aihepiiri olikin  uskonnollinen. Vaikka yleensä tekijät ovat keskiajan taiteessa tuntemattomia, muutamia mysteerinäytelmien kirjoittajia voidaan nimetä. Ranskalaisista tunnetaan esimerkiksi Jean Bodel ja teos Pyhän Nikolauksen näytelmä (n. 1200) sekä Arnoul Greban ja teos Kärsimyksen mysteeri (n. 1450).
Suurin osa näyttelijöistä oli kauppiaita ja työväkeä. Muutamissa poikkeuksissa myös papisto ja aatelisto esiintyi. Ranskassa naiset osallistuivat joskus näyttelemiseen, mutta yleensä näyttelijät olivat miehiä.
Keskiajan teatteri > Maalliset teatterin muodot

Maallinen teatteri ja esiintymisen erilaiset mahdollisuudet kehittyivät uskonnollisen draaman aikakaudella. Maallisen teatterin juuret olivat moninaiset. Toisaalta maalliseen teatteriin vaikuttivat Rooman valtakunnasta periytynyt mimiikan perinne toisaalta muiden katutaiteilijoiden, jonglöörien, runonlaulajien ja tarinankertojen omat esiintymistraditiot. Erityisesti vielä pohjoisemmassa Euroopassa pakanajuhlallisuudet ja erilaiset myyttiset kansantarinat säilyttivät asemansa vielä varsin pitkään.
1200-luvulta on säilynyt muutamia viitteitä maallisesta teatterista, mutta suurin osa säilyneistä näytelmistä on vasta 1400-luvulta. 1400-luvun Saksaan ja Ranskaan sijoitetuissa farsseissa painotetaan lähinnä seksiä ja eritteitä ja koostuvat pienistä helpoista tarinoista.
Moraalinäytelmät ovat lähin linkki mysteerinäytelmien ja ammattiteatterin välillä. Moraalinäytelmät kehittyivät uskonnollisista näytelmistä, mutta maallistuivat 1300-luvulla.
1500-1700-luku > Englanti

Englannissa taas nousi esiin näyttelijöiden ja näytelmäkirjailijoiden joukko, muun muassa Christopher Marlowe, William Shakespeare ja Ben Jonson. 1500-luvun Englannissa mentiin kohti uskonpuhdistusta, joka vaikutti niin teatterirakennusten kuin näytelmienkin syntyyn. Näissä oloissa kohosi 1500-luvun lopulla suuri määrä teatterirakennuksia.
Kirjallisuutta

Brockett 1991. Oscar G. Brockett: History of Theatre. Allyn and Bacon, Boston.
Campbell 1976. Joseph Campbell: The Masks of God. Penguin Books, New York.
Dinkräfe-Meyer 2001. Danies Dinkräfe-Meyer: Approaches to acting: past and present. Continuum, New York ja London.
Leacroft 1984: Theatre and Playhouse. Methuen, London and New York.
Mantzius 1923/1924. Karl Mantzius. Näyttämötaiteen Historia. Suomen Työväen Näyttämöiden Liitto r.y., Tampere.
Nygaard 1992/1993. Jon Nygaard: Teatrets Historie i Europa 1–3. Spillerom.
Wickham, 1985. Glynne Wickham: A History of Theatre. Phaidon, Oxford.
Wickham, 1995. Glynne Wickham: Teatterihistoria. Teatterikorkeakoulu. Valtion painatuskeskus, Helsinki.
Ateenan Dionysoksen teatteri nykyään.
Näyttelijä, pikarin kuvitusta noin 360–350 eaa., Louvren taidemuseo
Elisha Cook Jr.

| Elisha Cook Jr>  |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Elisha Vanslyck Cook Jr.
Syntynyt: 26. joulukuuta 1903 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 18. toukokuuta 1995 (91 vuotta) Big Pine, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Mary Lou Cook (1929–1942) Peggy McKenna (1943–1995)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1926–1988
Merkittävät roolit:  Wilmer Cook elokuvassa Maltan haukka & "Stonewall" Torrey elokuvassa Etäisten laaksojen mies
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Elisha Vanslyck Cook, Jr. (s. 26. joulukuuta 1903, San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat – 18. toukokuuta 1995, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Cook Jr. teki lähes 60 vuoden mittaisen uran elokuvan ja television parissa.
Elisha Cook Jr. aloitti näyttelijänuransa vaudeville-näyttämöillä ja Broadwaylla, ja saapui Hollywoodiin 1930-luvun taitteessa. Pienikokoinen Cook Jr sai usein näyteltäväkseen erinäisiä onnettoman syntipukin ja marttyyrin rooleja, ja parhaiten hänet muistetaan konnaroolista John Hustonin ohjaamassa klassikkoelokuvassa Maltan haukka (1941). Hänen muita merkittäviä rooleja olivat myös esiintymiset elokuvissa Syvä uni (1946), Etäisten laaksojen mies (1953), Peli on menetetty (1956) sekä Rosemaryn painajainen (1968). Myöhäisurallaan Cook Jr. nähtiin lukuisissa televisiosarjoissa.
Kaiken kaikkiaan Cook Jr:lla oli yhteensä yli 200 kreditoitua elokuva- ja televisioesiintymistä vuosien 1930–1988 välillä. Cook Jr. menehtyi aivoverenkiertohäiriöön 91-vuotiaana vuonna 1995.
Valikoitu filmografia

Olen syytön (1937)
Kadun sävelmä (1940)
Murha 3. kerroksessa (1940)
Maltan haukka (1941)
Silmukka kiristyy (1941)
Kersantti York (1941)
Taitamattomat taikurit (1942)
Dillinger (1945)
Syvä uni (1946)
Syntynyt tappamaan (1947)
Draama hotellissa (1952)
Etäisten laaksojen mies (1953)
Kahden tulen välissä (1955)
Peli on menetetty (1956)
Kovanaama Nelson (1957)
Kaikki tiet suljettu (1957)
Vihan riivaama (1961)
Linnan kauhut (1963)
Rosemaryn painajainen (1968)
El Condor (1970)
Moottoripyöräcowboy (1973)
St. Ives – saatanan lähetti (1976)
Salem's Lot – kauhujen kaupunki (1979)
Vaellusvuodet (1980)
Tarha

Tarha tarkoittaa muun muassa:
Aidattu alue, aitaus (esimerkiksi eläimille tai viljelykselle)
Aidoin tai rakennuksin ympäröity piha, umpipiha
eläintarha
lastentarha eli päiväkoti
jatulintarha, labyrinttikuvio
tarhakalmisto
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Tarha”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Target

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Target voi tarkoittaa seuraavia:
Target Corporation, yhdysvaltalainen tavarataloketju
Target Racing, italialainen kilpa-autoilutalli
TARGET-järjestelmä, kansainvälinen maksujärjestelmä
Target, yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1952
Tähtäimessä (Target), yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 1985
Target, yhdysvaltalainen toimintaelokuva vuodelta 2004.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Target”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Strasbourgin katedraali

| Strasbourgin katedraali |
| --- | --- |
 Rakennuksen julkisivu
Sijainti:  Strasbourg, Ranska
Koordinaatit:  48°34′54″N, 7°45′2″E
Kirkkokunta:  roomalaiskatolinen kirkko
Hiippakunta:  Strasbourgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1439
Tyylisuunta:  Gotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Strasbourgin katedraali eli Strasbourgin kaupungissa sijaitseva Notre-Damen katedraali on roomalaiskatolinen, tyyliltään goottilaista arkkitehtuuria edustava katedraali. Se oli maailman korkein rakennus vuosina 1647–1874. Nykyään Strasbourgin Notre-Dame on Ranskan katedraaleista toiseksi korkein. Vain vuonna 1884 valmistunut Rouenin katedraali yltää korkeammalle, 151 metriin asti. Tästä huolimatta Strasbourgin katedraalin kellotornin huippu yltää maantasalta 100 metrin korkeuteen, kun taas Rouenin katedraalin korkein torni, la Tour Saint Romain, on vain 82 metriä korkea. Strasbourgin katedraali tunnetaan ainutlaatuisesta kellotornistaan, jonka huipulta kohoaa toinen pienempi torni, kattoratsastaja.
Katedraalin historia > Aikaisemmat rakennukset

Strasbourgin katedraalin paikalla on sijainnut uskonnollinen rakennus toisensa jälkeen jo kauan ennen nykyisen katedraalin rakentamista. Roomalaismiehityksen aikaan paikalle rakennettiin pyhäkkö Mars-jumalalle. Sen tilalle nousi myöhemmin Neitsyt Marialle omistettu temppeli, jonka perustuksiin puolestaan rakennettiin 600-luvun lopulla ensimmäinen paikalla sijainnut katedraali. Sen rakennutti Strasbourgin tuolloinen piispa, pyhä Arbogast. Nykyään alueella ei kuitenkaan ole nähtävissä minkäänlaisia merkkejä ensimmäisestä katedraalista.
Ensimmäisen katedraalin tilalle kohosi 700-luvulla toinen, merkittävämpi katedraali, joka valmistui Kaarle Suuren valtakaudella. Vuonna 778 laaditusta piispa Rémin testamentista on käynyt ilmi, että tämä tahtoi tulla haudatuksi kyseisen rakennuksen kryptaan. Nykyään uskotaan vahvasti myös siihen, että Strasbourgin valat (Les serments de Strasbourg) lausuttiin aikanaan tässä katedraalissa. 2000-luvulla tehdyistä kaivauksista on selvinnyt, että karolingisessa katedraalissa oli kolme laivaa ja absidia. Lisäksi eräässä vanhassa runossa kerrotaan, että piispa Ratald koristutti rakennuksen kullalla ja jalokivillä. Katedraali vahingoittui vuosina 873, 1002 ja 1007 roihuneissa tulipaloissa.
Vuonna 1015 Strasbourgin piispa Werner de Habsbourg ja valloittaja Henrik II Pyhä muurasivat karolingisen katedraalin raunioille peruskiven, josta alkoi kolmannen paikalla sijainneen katedraalin rakentaminen. Uusi ottolaistyylinen katedraali tuhoutui kuitenkin tulipalossa vuonna 1176. Tulipalo pääsi leviämään nopeasti, koska katedraalin laivojen kattoristikot olivat puisia.
Nykyisen katedraalin rakentaminen (1176–1439)

Tulipalon jälkeen Strasbourgin uusi piispa Henri de Hasenbourg päätti rakennuttaa paikalle neljännen katedraalin. Hasenbourg, joka toimi piispana vuosina 1180–1190, halusi uuden katedraalin olevan kauniimpi kuin vastavalmistunut Baselin katedraali. Uutta katedraalia alettiin rakentaa tulipalossa tuhoutuneen ottolaiskatedraalin perustuksille. Se valmistui kuitenkin vasta useita vuosisatoja myöhemmin, vuonna 1439. Ensimmäiseksi katedraaliin rakennettiin kuori ja pohjoinen poikkilaiva, jotka edustivat romaanista tyyliä. Vuonna 1225 tyylisuunta kuitenkin vaihtui, kun goottilainen tyyli saapui Strasbourgiin. Myöhemmin 1200-luvulla taloudelliset vaikeudet uhkasivat katedraalin valmistumista, ja Strasbourgin hiippakunta joutuikin vuonna 1253 turvautumaan aneiden myyntiin pystyäkseen rahoittamaan laivan loppuun rakentamisen.
Vuonna 1262 Strasbourgin kaupunki nousi kapinaan ruhtinaspiispaa vastaan ja julisti itsensä tasavallaksi. Kirkon rakennustöiden johtaminen siirtyi siis ruhtinaspiispalta kaupungille, joka päätti länsifasadin rakentamisesta. Toisin kun muut kattoratsastajat tai kirkontornit, jotka ovat paikallisen kirkon vallan symboleja, Strasbourgin kattoratsastaja symboloi Strasbourgin tasavaltaa.
Taloudellisista vaikeuksista huolimatta katedraali valmistui lopulta. Sen lasimaalauksissa on nähtävissä saksalaisen ja ranskalaisen tyylin yhteisvaikutus. Maalausten punainen ja sininen väri edustavat ranskalaista tyyliä, vihreä puolestaan edustaa saksalaista tyyliä.
Katedraali 1400-luvulta lähtien

1500-luvulla humanistinen aatesuunta ja uskonpuhdistus levisivät Euroopassa. Strasbourg oli ensimmäisiä kaupunkeja, joissa uusien aatteiden vaikutukset alkoivat näkyä. Vuonna 1518 katedraalin oveen kiinnitettiin Lutherin teesit, ja kirjapainojen ansiosta luterilaiset tekstit levisivät kaupungissa nopeasti. Vuonna 1524 Strasbourgissa omaksuttiin uskonpuhdistuksen sanoma ja kaupungin kirkot julistettiin protestanttisiksi. Uskonsotien syttyminen käänsi kuitenkin tapahtumien kulun. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija, katolilainen Kaarle V johti sotaa protestanttisia ruhtinaita ja heidän liittolaisiaan vastaan. Näihin kuului myös Strasbourgin kaupunki. Protestanttinen liittouma kukistettiin, ja Strasbourgin katedraali ja neljäkymmentä muuta kaupungin kirkkoa julistettiin uudelleen katolisiksi vuonna 1681. Uskonpuhdistuksen myötä kaupungista kuitenkin hävisi se taiteellinen tuotanto, jonka mesenaattina katolinen kirkko oli toiminut.
Ranskan–Preussin sodan pommituksissa vuonna 1870 Strasbourgin katedraalin katto vaurioitui. Sodan jälkeen Ranskalle kuulunut Elsass-Lothringenin alue liitettiin Saksaan, mutta palautettiin Ranskalle ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Myöhemmin, toisen maailmansodan aikana alue liitettiin jälleen Saksaan, mutta palautettiin jälleen Ranskalle sodan päätyttyä. Toisen maailmansodan aikana katolisen uskonnon harjoittaminen katedraalissa kiellettiin väliaikaisesti Adolf Hitlerin määräyksestä. Hitlerin yksityissihteeri Martin Bormann selitti kiellon johtuvan siitä, että Führer aikoi ”muuttaa Strasbourgin katedraalin kansalliseksi monumentiksi, koska sekä katoliset että protestantit vaativat sitä itselleen”. Wehrmachtin eli natsi-Saksan armeijan heinäkuussa 1940 järjestämä voiton seremonia vahvisti Hitlerin suunnitelmat.
Katedraalin mitat

Pituus: 111 m
Leveys: 51,5 m
Korkeus: 142 m
Laivan enimmäiskorkeus: 31 m
Korkeus maasta näköalatasanteelle: 66 m (330 porrasaskelmaa)
Korkeus maasta kellotornin huipulle: 100 m (500 porrasaskelmaa)
Korkeus maasta kattoratsastajan huipulle: 132 m (646 porrasaskelmaa)
Korkeus maasta korkeimpaan kohtaan: 142 m
Kellotornin korkeus: 34 m (170 porrasaskelmaa)
Kattoratsastajan korkeus: 32 m (146 porrasaskelmaa)
Kellotornin kärkipiikin korkeus: 10 m
Maasta katsottuna kellotorni vaikuttaa paljon kattoratsastajaa suuremmalta. Kellotornin kulmiin on nimittäin rakennettu neljä pylvästä, jotka ovat korkeampia kuin torni itse. Alhaalta katsottaessa pylväät peittävät kattoratsastajan alaosan, ja siten syntyy vaikutelma tornin jatkuvuudesta.
Strasbourgin katedraalin korkeudesta saa selkeämmän käsityksen vertaamalla sitä Pariisin Notre-Damen katedraaliin. Pariisissa katedraalin tornit kohoavat 69 metriin asti. Katonharjalla laivan keskikohdassa sijaitseva kattoratsastaja puolestaan saavuttaa 96 metrin korkeuden.
Maasta kellotornin huipulle johtavat 500 porrasaskelmaa ovat kaikki noin 20 senttimetriä korkeita. Näihin portaisiin luetaan maasta näköalatasanteelle johtavat 330 porrasta sekä tasanteelta edelleen kellotorniin johtavat 170 porrasta. Portaisiin ei kuitenkaan lueta mukaan muutamaa porrasta, jotka yhdistävät kirkon edustan ensimmäiseen, 330 askelman portaikkoon, joka johtaa ainoalle yleisölle avoimelle näköalatasanteelle. Kattoratsastajan huipulle johtavat 146 porrasta ovat noin 22 senttimetriä korkeita. Näköalatasanteen lisäksi kellotornin kärkipiikin alaosaa ympäröi pieni tasanne.
Arkkitehtuuri > Kirkon sisätilat

Katedraalin goottilaistyylisiä sisätiloja kaunistavat lukuisat erilaiset koristeet. Kirkko ei kuitenkaan ole sisältä yhtä valoisa kuin esimerkiksi Reimsin tai Chartresin katedraalit. Kirkon mittasuhteiden vuoksi kirkon laiva vaikuttaa suhteellisen lyhyeltä.
Arkkitehtuuri > Kirkon sisätilat > Laiva

Kirkon kolmikerroksisessa laivassa on vaikuttava määrä lasimaalauksia. Pohjoisessa sivulaivassa sijaitsevat 1200-luvulta peräisin olevat lasimaalaukset esittävät Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijoita. Eteläisessä poikkilaivassa voi ihailla 1300-luvun lasimaalauksia, jotka esittävät Neitsyt Marian ja Kristuksen elämän eri vaiheita. Myös laivan seinämuuriin sovitetussa pienoispylväsgalleriassa, triforiossa, on lasimaalauksia. Niissä esitellään Kristuksen esi-isät Luukkaan evankeliumissa olevaa sukulinjaa seuraten. Eteläpuolella, neljännen traveen ensimmäisen ikkunan oikeanpuoleinen hahmo on patriarkka Juuda. Triforion lasimaalauksien joukossa on myös suuri ruusuikkuna, joka ei esitä ihmishahmoja, vaan on ainoastaan ornamentaalinen.
Arkkitehtuuri > Kirkon sisätilat > Pohjoinen poikkilaiva

Sekä pohjoisessa että eteläisessä poikkilaivassa keskuspilari jakaa tilan neljään neliskulmaiseen traveeseen. Pohjoisen poikkilaivan keskuspilari on lieriönmuotoinen, ja siellä ovat myös katedraalin vanhimmat ruodeholvit. Niiden varsin kupera muoto saa traveet muistuttamaan kupoleita. Poikkilaivan korkeus on 26 metriä. Vasemmalla puolella on ylväs romaaninen syvennys, jossa aiemmin sijaitsi Pyhän Laurentiuksen alttari. Sen kapiteelit on koristeltu mielikuvituksellisilla eläinhahmoilla. Syvennyksessä säilytetään nykyään vuodelta 1453 peräisin olevaa kastemaljaa, joka on katedraalin silloisen rakennusmestarin Jodoque Dotzingerin käsialaa. Tämä myöhäisgotiikan mestarinäyte on hyvin huoliteltua työtä. Jostakin tuntemattomaksi jääneestä syystä kastemalja ei ole kahdeksankulmainen kuten muissa kirkoissa, vaan seitsenkulmainen. Kastemaljaa vastapäätä, poikkilaivan läntisellä seinustalla, sijaitsee suuri ja taidokkaasti tehty Öljymäkeä esittävä kuvaelma 1500-luvun alkupuolelta. Sen tilasi Nicolas Rœder vuonna 1498 sijoitettavaksi Strasbourgin Pyhän Tuomaan kirkon hautausmaalle. Katedraaliin veistos siirrettiin vuonna 1667.
Arkkitehtuuri > Kirkon sisätilat > Eteläinen poikkilaiva

Eteläisessä poikkilaivassa sijaitsee kaksi erityisen merkittävää kohdetta. Näistä ensimmäinen, noin vuonna 1230 veistetty keskuspilari Pilier des Anges, ”enkeleiden pilari”, koostuu kahdestatoista kauniista veistoksesta. Alimpana on kuvattu neljä evankelistaa, joiden yläpuolella enkelit soittavat torvia. Ylin ryhmä koostuu istuvasta Kristuksesta ja häntä ympäröivistä enkeleistä, jotka pitelevät käsissään Kristuksen kärsimyksestä kertovia symboleja. Toinen eteläisen poikkilaivan kiinnostavista nähtävyyksistä on kaiteeseen nojaavaa miestä esittävä veistos. Kerrotaan, että veistos esittää arkkitehtia, jonka pahin kilpailija rakensi Pilier des Anges -pilarin, mikä siihen aikaan oli varsinainen arkkitehtoninen sankariteko. Arkkitehti väitti, ettei yksi ainoa pilari riittäisi kannattelemaan niin suurta holvia, ja jäi odottamaan nähdäkseen rakennuksen sortuvan.