stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mantelitumake
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim, Asla Pitkänen: Mantelitumake, 1998;114(23):2451
Ulla Mannonen

Ulla Mannonen lapsineen vuonna 1927.
Ulla Mannonen (17. syyskuuta 1895 Uusikirkko – 31. toukokuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen Karjalankannakselta kotoisin itseoppinut kansanperinteen suurkerääjä. Mannonen kirjoitti myös lehtiartikkeleita ja pakinoita.
Viipurin läänin Uudeltakirkolta kotoisin ollut Mannonen oli kolmen lapsen yksinhuoltaja, joka työskenteli muun muassa kauppa-apulaisena, karjakkona, pyykkärinä, ompelijana ja maatöissä.
Mannosen pääasiassa Karjalankannakselta Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kansanrunousarkistoa varten keräämä kokoelma sisältää yli 15 000 perinneyksikköä. Kansanperinteen ohella hän keräsi vanhoja esineitä ja otti 1930-luvulla kansatieteellisiä valokuvia. Mannonen kirjoitti vuosina 1930–1958 Karjala-lehteen artikkeleita ja pakinoita. Hän julkaisi myös kirjan Muistojen muruja (1952).
Mannonen arvosteli Kansanrunousarkistoon 1941 lähettämissään kirjeissä sitä että Martti Haavio oli arvellut Kalevalan runojen olleen osittain länsisuomalaista alkuperää. Mannonen syytti Haaviota siitä että tämä koetti viedä karjalaisille kuuluvan kansallisperinnön tällä teoriallaan.
Kirjallisuutta

Leppälahti, Merja: Karjala sydämessä: Ulla Mannonen Kannakselta. Apatura 2014. ISBN 978-952-93-3234-2
Aiheesta muualla

Mikkola, Kati: / Mannonen, Ulla (1895–1958). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 14.3.2018. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Malthusin väestöteoria

Malthusin teoria on englantilaisen taloustieteilijän Thomas Robert Malthusin (1766–1834) kehittämä väestöteoria. Malthusilaisuuden mukaan ihmislajilla on taipumus lisääntyä eksponentiaalisesti (eli geometrisesti), mutta ruoantuotanto kasvaa vain lineaarisesti. Tämä johtaa siihen, että ihmiskunta lisääntyy, kunnes ravinnontuotannon rajat tulevat vastaan. Ravinnonpuute taas aiheuttaa äärimmäistä köyhyyttä, nälänhätää ja kulku­tauteja, jotka pysäyttävät väestönkasvun. Malthus suositteli väestönkasvun hillitsemistä myöhäisen avioitumisen ja seksuaalisen pidättäytymisen avulla.
The New York Timesin tiedekatsaus elokuussa 2007 esitti, että teollisen vallankumouksen ansiosta Malthusin teoria ei pidä enää paikkaansa.
Perinteinen Malthusin väestöteoria

Vuonna 1798 Thomas Malthus julkaisi kirjan Essee populaation perusteista, jossa hän kuvailee teoriaansa ihmispopulaation määrällistä kehittymistä. Teoria perustuu kahteen sääntöön:
Ruoka on ihmisen säilymisen kannalta välttämätöntä.
Sukupuolten välinen kanssakäyminen on välttämätöntä ja sen määrä on vakio.
Mitä suurempi populaatio, sitä nopeampaa on sen absoluuttinen kasvunopeus. Malthuksen määrittämän populaation tapauksessa, mitä enemmän lisääntyviä pariskuntia, sitä enemmän jälkeläisiä. (eksponentiaalinen kasvu). Hän vertasi tätä aritmeettisesti kasvavaan ruoantuotantoon. Tänä vuonna tuotettu vilja ei ole millään tavalla riippuvainen edellisen vuoden sadosta (lineaarinen kasvu). Malthus näki, että väkiluvun kasvun ja resurssien kasvun välinen suhde on sama kuin eksponentiaalisen ja lineaarisen kasvun välillä. Jopa silloin, kun populaatio valtaa uuden elinalueen — kuten Amerikan manteren Malthuksen aikana — tai kun toivutaan sodista ja epidemioista, väestön kasvu saavuttaa lopulta resurssien määrän.
Soveltaminen energian/resurssien kulutukseen

Eräs tapa soveltaa malthusilaista teoriaa on tarkastella väestön ja ruoan asemesta muita resursseja kuten energiaa ja ruokaa, tai energian kulutusta ja väestönkasvua. Koska energiankulutus kasvaa paljon nopeammin kuin väestö ja suurin osa energiasta tulee uusiutumattomista energian­lähteistä, katastrofi näyttää olevan lähempänä, tosin ei niin varmasti, sillä ruoka ja väestönkasvu eivät välttämättä käyttäydy niin, että niistä voisi ennakoida Malthuksen teoriaa.
Wall Street Journal esitti maaliskuun 2008 etusivun uutisessaan useita rajallisia luonnonvaroja, jotka saattavat tulevaisuudessa rajoittaa ihmispopulaation kasvua, koska yleinen usko jokaisen yksilön säilymisen tärkeydestä on laajaa ja kehittyvien maiden, kuten Kiinan ja Intian kulutus on kovassa kasvussa.
Arvostelu

Ester Böserup kirjoitti kirjassaan The Conditions of Agricultural Growth: The Economics of Agrarian Change under Population Pressure, että väestön määrä määrittelee maataloutta, eikä toisinpäin, kuten Malthus väitti. Hänen kirjansa nojaa vahvasti keksintöjen tarpeellisuuteen. Maatalouden innovaatiot on saavutettu, kun ihmisillä heräsi tarve keksiä, mistä saada ruokaa kasvavalle väestölle. Julian Simon oli yksi monesta ekonomistista, joka haastoi Malthusin. Vapaasti lainaten: "Uuden tietotaidon olemassaolo ja koulutetut ihmiset ottamassa siitä kaikki irti." "Vapaassa kaupassa on mahdollista yrittää siellä, missä yrittäminen tuottaa voittoa." Ekonomi Henry Geroge väitti, että Malthus ei todistanut, millä tavalla väestönkasvu hukuttaa ihmisen kyvyn säilyä hengissä. Hänen mielestään Malthus osoitti esimerkeissään kurjuudelle ainoastaan sosiaalisia syitä, kuten välinpitämättömyyttä ja ahneutta, eikä riittämätöntä ruoantuotantoa.
Aiheesta muualla

Malthus: Essay on the Principle of Population
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Malthus oli huolissaan koska ruoantuotanto ei kykene vastaamaan populaation eksponentiaaliseen kasvuun.
Maailman väkiluku vuodesta 1800 vuoteen 2100, perustuen julkaisuun: UN 2004 projections (punainen, oranssi, vihreä) and US Census Bureau historical estimates (musta).
Maailman arvioitu väkiluvun kasvunopeus vuosina 1800-2005. Arviot ennen vuotta 1950 ovat vuositasolla historiallisia arvioita teoksesta US Census Bureau. Punainen= USCB:n arviot vuoteen 2025.
Käännös suomeksi
Päivi Mansikka-aho

Päivi Mansikka-aho (o.s. Yli-Antola, s. 1966 Tuusula) on suomalainen kuvittaja ja opettaja. Kangasalla asuva Mansikka-ahon maalauksia ovat julkaisseet postikortteina muun muassa Unicef, Lionsklubi, Mannerheimin Lastensuojeluliitto, Diabetesliitto ja Suomen Punainen Risti. Mansikka-aho on myös suunnitellut Ahvenanmaan vuoden 2006 joulupostimerkin.
Julkaisuja

Aapislukko : avaimia aikuisen lukiohjaukseen, kuvitus. Opetushallitus 1993. ISBN 951-47827-7-1.
Joulupukin valokuva-albumi, Lasten parhaat kirjat 2005. ISBN 951-56730-9-7.
Ikioma sukupuuni, Kirjapaja 2009. ISBN 9516078842, ISBN 978-951-60788-4-0.
Kuvittajan keittiöstä, Books on Demand 2017, ISBN 978-952-33959-3-0.
Aiheesta muualla

Mansikka-ahon sivusto
Åke Mangström

Åke Berndt Mangström
Åke Berndt Mangström (6. toukokuuta 1896 Pornainen – 31. heinäkuuta 1937) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja August Berndt Mangström ja Hilda Maria Kalkkinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Isabelle Alexandrine Aurora Trummerin kanssa.
Opinnot

Hän kävi kolme luokkaa Porvoon ruotsalaista lyseota ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Vaasan ruotsalaisessa yhteiskoulussa vuonna 1922. Hän suoritti Sotilashallinnollisen kurssin vuosina 1926–1928.
Jääkärikausi

Tämä isänsä liikeyrityksessä toiminut nuorimies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 19. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 22. marraskuuta 1917 pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan.
Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jossa hän toimi myös komppanianpäällikkönä 21. – 27. huhtikuuta 1918 välisen ajan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Vuohiniemellä, Kämärän asemalla ja Viipurissa. Hän haavoittui Kämärän asemalla 24. huhtikuuta 1918 ja Viipurin edustalla 28. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli komppanianpäällikkönä, pataljoonan adjutanttina, aliupseerikoulun johtajana ja talouspäällikkönä Kaartin jääkaripataljoonassa, mistä hänet siirrettiin 16. toukokuuta 1924 Savon jääkärirykmentin talouspäälliköksi ja edelleen 17. syyskuuta 1924 alkaen Jääkäriprikaatin intendentiksi sekä 6. joulukuuta 1928 alkaen 3. Divisioonan intendentiksi. Hänet haudattiin Vaasaan.
Luottamustoimet

Hän toimi Kaartin jääkäripataljoonan kunnianeuvoston jäsenenä ja puheenjohtajana sekä Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1919–1925.  Suomen upseeriliiton Vaasan alaosaston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1924–1928 ja Mikkelin alaosaston puheenjohtajana vuosina 1929–1937 sekä Upseerien ampumayhdistyksen Mikkelin alaosaston puheenjohtajana vuosina 1929–1937. Mikkelin upseerikerhon puheenjohtajana hän toimi vuosina 1929–1932 ja 1934–1937.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppeführer 24. joulukuuta 1916  Gruppenführer 28. lokakuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 28. tammikuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1924  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1928 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Pommarikurssilaisia räjäytysharjotuksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis
Manon Lescaut (kirja)

| Manon Lescaut> Histoire du chevalier des Grieux et Manon Lescaut |
| --- | --- |
 Manon Lescaut'n vuoden 1753 kansi.
Alkuperäisteos
Kieli:  ranska
Genre:  romaani
Suomennos
Suomentaja:  Jalmari Hahl (1916)  J. A. Hollo (1954)  Ulla Summala (1968)
Kustantaja:  Karisto, Tammi, Kirjayhtymä
Julkaistu:  1916, 1954, 1968
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Manon Lescaut (ransk. Histoire du chevalier des Grieux et Manon Lescaut on vuonna 1731 ilmestynyt abbé Prévost'n kirjoittama romaani. Romaani on suomennettu kolme kertaa, suomentajina Jalmari Hahl (1916), J. A. Hollo (1954) ja  Ulla Summala (1968).
Manon Lescaut on ainoa Prévost'n romaaneista, joka on jäänyt eloon. Alkujaan sensuuri esti sen julkaisun Ranskassa, mutta myöhemmin se on ollut suosittu ja sitä ovat hyödyntäneet niin kirjailijat kuin oopperasäveltäjätkin teoksissaan: Chateaubriandin Atala, Victor Hugon Marion de Lorme, Alexandre Dumas nuoremman Kamelianainen. Théodore Barrière ja Marc Fournier ovat käsitelleet aihetta näytelmässä, Jules Massenet ja Giacomo Puccini oopperassa, ja samaa aihetta käsittelee Carl Jonas Love Almqvistin Colombine. Tarinasta on tehty myös muutamia elokuvia, kuten Henri-Georges Clouzot'n käsikirjoittama ja ohjaama Manon viettelijätär (1948).
Kertomus on myöhempien intohimoromaanien esikuva. Se kertoo intohimojen valtaan joutuneesta aatelismiehestä, joka menettää moraalinsa ja itsekunnioituksensa.
Teos perustuu pääasiassa Prévost'n nuoruudenaikaiseen rakkaussuhteeseen lukuun ottamatta tarinan loppua, sillä Prévost ei lähtenyt rakastettunsa mukana laivalla Amerikkaan vaan päätyi tajuttomana tienpientareelle, mutta rakastettu jatkoi matkaansa, eikä Prévost nähnyt häntä enää koskaan. Tarinan päähenkilöt ovat kaunotar Manon ja nuori aatelismies des Grieux. Grieux rakastuu ensisilmäyksellä nähdessään naisen laskeutuvan postivaunuista. Grieux lähestyy naista, joka kertoo muka olevansa menossa luostariin vanhempiensa painostuksesta. Kun nuorukainen paljastaa tunteensa, naisen suunnitelmat peruuntuvat ja pariskunta pakenee mennäkseen naimisiin Pariisissa. Avioliittoa he eivät kuitenkaan solmi.
Suomennettu teos

Abbé Prévost: Manon Lescaut: romaani, suom. Jalmari Hahl. Hämeenlinna: Karisto 1916. Vapaasti luettavana verkossa
Abbé Prévost: Manon Lescaut (Histoire du Chevalier des Grieux et de Manon Lescaut), suom. J. A. Hollo. Helsinki: Tammi 1954. Sarja: Elävä maailmankirjallisuus, 5.
Abbé Prévost: Manon Lescaut (Histoire du Chevalier des Grieux et de Manon Lescaut), suom. Ulla Summala. Helsinki: Kirjayhtymä 1968. Sarja: Maailmankirjallisuuden mestareita. – 2. p. 1983 Helsinki: Kirjayhtymä 1983. Sarja: Maailmankirjallisuuden mestareita ISBN 951-26-2500-8
Kuvitusta vuoden 1753 painoksesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Manon Lescaut (kirja) Wikimedia Commonsissa
Pajari Räsänen, Prévost, Luennot. Romantiikkaa ennen & jälkeen.
André Malraux

André Malraux 1933.
Georges André Malraux (ransk. [ʒɔʁʒ ɑ̃dʁe malʁo], 3. marraskuuta 1901 Pariisi – 23. marraskuuta 1976 Créteil) oli ranskalainen kirjailija, seikkailija ja poliitikko. Hän toimi Ranskan kulttuuriministerinä vuosina 1959–1969.
Alkuvaihe

Vuonna 1905 André Malraux’n vanhemmat erosivat. Hän vietti lapsuutensa äitinsä, isoäitinsä ja Bondyssä sekatavarakauppaa pitäneen tätinsä kanssa. Lapsuudesta hänelle ei jäänyt kovin mieluisia muistoja; tätä hän käsittelee teoksessaan Antimémoires (1967). Vuonna 1909 hänen isänsä teki itsemurhan, mutta tapahtuman vaikutukset olivat melko vähäiset, koska yhteydet isään olivat harvinaisia. Hän aloitti lukion rue Turbigon lyseossa, ja jo tällöin hän oli säännöllinen vieras Seinen rannan käytettyjen kirjojen kauppiaiden, bukinistien, luona sekä elokuvateattereissa, taidenäyttelyissä, konserteissa ja teattereissa. Tällöin alkoi myös hänen intohimonsa nykykirjallisuuteen.
Häntä ei hyväksytty vuonna 1918 Lycée Condorcet’n oppilaaksi, minkä myötä hän luopui ajatuksesta suorittaa ylioppilastutkinto. Hän seurusteli entistä enemmän pääkaupungin taiteilijapiireissä ja julkaisi ensimmäiset teoksensa vuonna 1920: esseen kirjallisuuden teoriasta, kritiikkikokoelman sekä ensimmäiset proosateoksensa. Nämä varhaisvaiheen teokset kuuluivat Malraux’n oman käsityksen mukaan farfelu-luokkaan. Tämä oli hänen oma terminsä, joka tarkoitti lähinnä mieletöntä. Hänen proosarunoutensa lähtökohtina olivat saksalainen ekspressionismi, Max Jacobin kubismi ja Guillaume Apollinairen runous. Clappiquen henkilökuva La Condition humaine -teoksessa on suoraan tämän ensimmäisen malrauxlaisen kauden mukainen. Tämän kautensa aikana hän näytteli myös Kuningas Ubua ja luki Alfred Jarryn tuotantoa. Myöhemmin vuonna 1948 hän liittyi jäseneksi Collège de Pataphysique -hullutteluseuraan.
Aikuistuminen

Malraux avioitui vuonna 1921 Clara Goldschmidtin kanssa, ja samoihin aikoihin hän toimitti erästä kirjallista sarjaa Sagitaire-kustantamossa. Useiden eri puolille Eurooppaa suuntautuneiden matkojen jälkeen hän matkusti Claran kanssa Indokiinaan varastaakseen sieltä patsaita, jotka voisi myydä Euroopassa. Tämä kokemus oli inspiraationa hänen kirjoittaessaan teosta La Voie Royale. Hänet pidätettiin, ja diplomaattisten järjestelyjen jälkeen hän pääsi palaamaan Pariisiin. Hän palasi vielä Indokiinaan ihastuneena kolonialistiseen elämään. Tällöin hän perusti antikolonialistisen sanomalehden L’Indochine enchaînée.
André Malraux pidätettiin 23. joulukuuta 1923 Phnom Penhissä Kambodžassa. Samalla pidätettiin myös hänen ystävänsä Louis Chevasson. Epäonnistuneet pörssisijoitukset olivat haihduttaneet Claran omaisuuden, ja André Malraux päätti silloin irrottaa Angkorin Banteay Srei-temppelin korkokuvan ja myydä sen eräälle keräilijälle. Heinäkuussa hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen, ja Louis Chevasson sai puolitoista vuotta. Clara jätti hänet vankeuteen ja palasi Pariisiin. Siellä hän kokosi miehensä puolustajiksi ison joukon aikakauden johtavia intellektuelleja kuten Marcel Arland, Louis Aragon, André Breton, François Mauriac, André Gide ja Max Jacob. Malraux’n tuomio väheni vuoden mittaiseksi, ja hän palasi takaisin Ranskaan marraskuussa 1924.
Hän julkaisi vuonna 1930 Indokiinan kokemuksistaan teoksen La Voie royale, joka on eräänlainen seikkailuromaani.
Taistelut fasismia ja natsismia vastaan

Vuodesta 1933 lähtien Malraux toimi voimakkaasti fasismia ja kansallissosialismia vastaan, ja hän liittyi vuonna 1936 kansainvälisiin prikaateihin Espanjan sisällissodassa. Hän järjesti España-lentueelle ranskalaiset Potez 540 -pommikoneet ja otti lentueen johtoonsa toimien everstinä aina vuoteen 1937 saakka. Tämän jälkeen hän inspiroitui kirjoittamaan kokemuksistaan ja tapahtumista romaanin L’Espoir (1937). Hän myös ohjasi elokuvan, alkuperäiseltä nimeltään Sierra de Teruel, mutta se esitettiin vain kerran Pariisissa, ja kansanrintamahallitus kielsi sen esityksen. Saksalaiset takavarikoivat kaikki sen kopiot, mutta jotain pelastui, ja vuonna 1945 se esitettiin hivenen lyhennettynä nimellä Espoir, joka oli hänen Espanjan sisällissodasta kertovan kirjansa nimi.
Ranskan natsihallinnon aikana hän pakeni vankileiriltä velipuolensa Rolandin kanssa ja omaksui uuden, odottelevan asenteen. Roland pidätettiin, ja Malraux liittyi Ranskan vastarintaliikkeeseen vuonna 1944 eli varsin myöhäisessä vaiheessa. Hän väitti olleensa tuolloin Ranskan sisäisen armeijan (FFI) eli vastarintaliikkeen yhden haaran alueellinen johtaja. Alue olisi käsittänyt Ranskan alueet Limousin’stä Lot-et-Garonneen saakka. Hän järjesti kokouksia paikallisten johtajien kanssa, mutta nämä eivät tunnistaneet häntä johtajakseen. Eversti Berger, kuten hän itseään tuolloin nimitti, oli ainut paikalla ja läsnä ollut ranskalainen, kun saksalaiset pidättivät hänet Gramat'issa erään englantilaisen erikoisjoukkojen upseerin kanssa. Hänet kuljetettiin vankeuteen Toulouseen kuulusteluja varten, mutta häntä ei kidutettu. Hän vapautui, kun saksalaiset lähtivät kaupungista. Tämän jälkeen hän komensi Alsace-Lorrainen prikaatia Ranskan valtioalueen vapautuksen aikana.
Malraux ja de Gaulle

Vuodesta 1945 alkaen hänet liitettiin voimakkaasti kenraali Charles de Gaulleen, koska toimi tämän ensimmäisen hallituksen propaganda- ja informaatioministerinä. Hän osallistui de Gaullen kanssa tämän perustaman puolueen, Rassemblement du peuple français (RPF), luomiseen ja vastasi puolueen tiedottamisesta vuosina 1947 ja 1954. Hän toimi myös viidennen tasavallan kulttuuriministerinä vuosina 1959–1969.
Malraux ei ollut julistautunut gaullelaiseksi vasemmistolaiseksi, mutta hän ei kieltänyt myöskään menneisyyttään. Hän puheensa François Mitterrandia vastaan vuoden 1965 presidentinvaaleissa todistaa tämän oman menneisyytensä arvostamisen: ”Te ette olleet edes Espanjassa”, koska Malraux itse oli osallistunut Espanjan sisällissotaan merkittävällä panoksella vuosina 1936–1939, jolloin Mitterrand oli vasta 20-vuotias nuorimies. Hän herätti henkiin Kansanrintaman ja teki kulttuurista valtion hallinnoimaa yhteiskunnallista toimintaa. Hän perusti valtaisan määrän kulttuuritaloja, joita kaikkia hallinnoi kulttuuriministeriö.
Suomennetut teokset

Sielujen kapina (La condition humaine), suom. Juha Mannerkorpi. Tammi, 1947.
Toivo (Malraux) (L'espoir), suom. Väinö Kirstinä. Tammi, 1983 Sarja: Keltainen kirjasto; 181 ISBN 951-30-4072-0
Teokset

Lunes en papier, 1921
Ecrit pour une idole à trompe, farfelus-tekstejä, jotka julkaistiin lehdissä 1921 ja 1927 sekä teoksessa Œuvres Complètes, vol. 1, Paris, Gallimard, Bibliothèque de la Pléiade
La Tentation de l'Occident, 1926
Les Conquérants, 1928
Royaume-Farfelu, 1928
La Voie royale, 1930, Prix Interallié.
La Condition humaine, 1933, Prix Goncourt.
Le Temps du mépris, 1935
L'Espoir, 1937
Espoir, sierra de Teruel, 1938
La Lutte avec l'ange, myöhemmin Les Noyers de l'Altenburg, 1943 Sveitsi – 1948 Ranska
Le Démon de l'Absolu, 1946
Esquisse d'une psychologie du cinéma, 1946
Psychologie de l'Art : Le Musée imaginaire – La Création artistique – La Monnaie de l'absolu, 1947–1948–1950
Saturne, le destin, l'Art et Goya, Eri otsikoita > 1947–1950–1978
Les Voix du silence, 1951
Le Musée Imaginaire de la sculpture mondiale : La Statuaire – Des Bas-reliefs aux grottes sacrées – Le Monde Chrétien, 1952–1954
La Métamorphose des dieux, 1957, josta tuli ensimmäinen nide trilogiaan Le Surnaturel
”Entre ici...”, 1964,
Antimémoires, 1967
Les Chênes qu'on abat..., 1971
Oraisons funèbres, 1971
La Tête d'obsidienne, 1974
Lazare, 1974
Hôtes de passage, 1975
La Corde et les souris, 1976
Le Miroir des Limbes, 1976
Le Surnaturel, 1957
L'Irréel, La Métamorphose des Dieux. II, 1975
L'Intemporel, La Métamorphose des Dieux. III, 1976
L'Homme précaire et la littérature, Gallimard, 1977 (postuumi)
Carnet du Front populaire (1935–1936), Gallimard, 2006 (postuumi)
Carnet d'URSS (1934), Gallimard, 2007 (postuumi)
Œuvres complètes,  André Malraux'n kootut teokset ovat ilmestyneet kuutena niteenä. Bibliothèque de La Pléiade, Gallimard, Pariisi).
Album Malraux (iconographie choisie et commentée par Jean Lescure, 517 illustrations). Bibliothèque de La Pléiade, Gallimard, Pariisi) 1986.
John F. Kennedy, rouva Malraux, André Malraux, Jacqueline Kennedy ja Lyndon B. Johnson Mona Lisan paljastustilaisuudessa National Gallery of Artissa  Washington DC:ssä 8.1.1963.
Malmin hautausmaa

Malmin hautausmaa ilmasta.
Käytävä.
Malmin hautausmaa on Helsingin Malmin kaupunginosassa sijaitseva Helsingin evankelis-luterilaisten seurakuntien hautausmaa. Se on hautausten määrässä laskettuna Suomen suurin hautausmaa. 1900-luvun alkupuolella Malmin hautausmaalla oli jopa oma junayhteys ja vesitorni.
Yleistä > Alue

Malmin hautausmaan pinta-ala on 65 hehtaaria, josta hautakortteleita on 54 hehtaaria. Vuosittain tehdään noin 2 000 hautausta, mikä tekee Malmista toiminnallisesti Suomen suurimman hautausmaan. Hautoja on kaikkiaan noin 50 000 ja hautausmaan koko toiminnan aikana on tehty noin 200 000 hautausta.
Korttelit 101–104 muodostavat yksityisen Åbergin hautausmaan, joka ei kuulu seurakuntayhtymän omistukseen. Seurakuntayhtymä kuitenkin hoitaa sitä kuten muutakin hautausmaata. Kortteli 91 taas on entinen Oulunkylän kunnan hautausmaa ja sankarihauta-alue, joka on yhdistetty Malmin hautausmaahan.
Kortteli 57K hautausmaan kaakkoiskulmassa on katolinen hautakortteli, joka on tarkoitettu Uudenmaan alueella toimivien Pyhän Henrikin katolisen katedraaliseurakunnan ja Pyhän Marian katolisen seurakunnan jäsenille. Piispa Teemu Sippo siunasi sen käyttöön 8. joulukuuta 2018.
Yleistä > Rakennukset

Malmin siunauskappeli vuodelta 1923 on arkkitehti Selim A. Lindqvistin suunnittelema. Sen ohessa ovat pienemmät itäinen, läntinen ja pohjoinen kappeli, jotka on rakennettu vuosina 1950, 1952 ja 1956. Kappelirakennuksessa on myös vuonna 1966 valmistunut krematorio. Siunauskappelin välittömään läheisyyteen valmistui marraskuussa 2007 uusi krematoriorakennus.
Hautausmaan pohjoispäässä olevalle mäelle rakennettiin 1930-luvulla vesitorni, joka on sittemmin poistettu käytöstä. Rakennus on museoviraston suojelema.
Hautausmaalle on rakenteilla uudisrakennus, johon tulee vainajien hyvästelytilat sekä kylmäsäilytystilat noin kolmellesadalle vainajalle. Korkeaan säilytystorniin tehdään automaatiojärjestelmä liikuttelemaan hautaamista tai tuhkaamista odottavia vainajia. Arviolta kahdeksan miljoonaa euroa maksavan rakennuksen on suunniteltu valmistuvan keväällä 2026.