stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Audi Q5
Audi Q5 Typ 8R (2008–2017)

| Audi Q5 Typ 8R |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Intia  Kiina  Malesia  Meksiko  Saksa  Venäjä
Valmistaja:  Audi
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  2008–2017
Korimalli:  5-ovinen crossover
Luokka:  J-segmentti
Seuraaja:  Audi Q5 (Typ FY)
Teknisesti samankaltaisia:  Audi A4 (B8) Audi A5 (B8) Audi A6 (C7) Audi A7 (C7) Audi A8 (D4) Porsche Macan Volkswagen Phideon
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Volkswagen Group MLB
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  2,0–3,2 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen automaatti 8-vaihteinen automaatti 7-vaihteinen kaksoiskytkin
Ensimmäisen sukupolven Q5 esiteltiin Pekingin autonäyttelyssä keväällä 2008. Se perustuu Volkswagen Groupin MLB-pohjalevylle, jolle pohjautuvia muita malleja ovat myös esimerkiksi Audi A4 ja Porsche Macan.
Vuoden 2009 Euro NCAP -kolaritestistä Q5 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Vuonna 2012 uudistettiin ajovaloja, puskureita ja etusäleikköä.
Malliston suorituskykyisimmäksi malliksi esiteltiin kesällä 2012 SQ5, jossa oli kaksoisturboahdettu 3,0-litrainen dieselmoottori teholtaan 313 hevosvoimaa. Voimansiirtona oli kahdeksanportainen Tiptronic-automaattivaihteisto ja neliveto. Seuraavana vuonna SQ5 tuli saataville myös 3,0-litraisella V6 TFSI -bensiinimoottorilla, jonka teho on 354 hevosvoimaa.
Audi Q5 Typ FY (2016–)

| Audi Q5 Typ FY |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Intia  Kiina  Meksiko
Valmistaja:  Audi
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  2016–
Korimalli:  5-ovinen crossover
Luokka:  J-segmentti
Edeltäjä:  Audi Q5 (Typ 8R)
Teknisesti samankaltaisia:  Audi A4 (B9) Audi A5 (B9) Audi A6 (C8) Audi A7 (Typ 4G9) Audi A8 (D5) Audi e-tron Audi Q7 (Typ 4M) Audi Q8 Bentley Bentayga Lamborghini Urus Porsche Cayenne (Typ PO536) Volkswagen Touareg III
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Volkswagen Group MLB Evo
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  2,0–3,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 8-vaihteinen automaatti 7-vaihteinen kaksoiskytkin
Toisen sukupolven Q5 esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2016. Se perustuu MLB-pohjalevyn uudemmalle versiolle, kuten myös esimerkiksi Audi Q7, Porsche Cayenne ja Volkswagen Touareg. Mallia valmistetaan Meksikon Pueblassa, jonne Audi avasi tehtaansa lokakuussa 2016.
Vuoden 2017 Euro NCAP -kolaritestistä Q5 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Kesällä 2020 uudistettiin muun muassa sen etusäleikköä. Perään uutta ilmettä tuovat lisävarusteiset OLED-takavalot, joihin saa kolme erilaista kuviota. Kaikkien moottorien yhteyteen tuli kevythybriditekniikka.
Pekingin autonäyttelyssä syyskuussa 2020 esiteltiin Q5 Sportback, jonka peräosa on muotoiltu viistommin. Kokonaispituudeltaan se on seitsemän millimetriä normaalia Q5:tä pidempi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Audi Q5 Wikimedia Commonsissa
Ensimmäisen sukupolven facelift-malli.
Audi SQ5
Audi SQ5
Audi Q5 Sportback
Audi A3 (2012)

| Audi A3 Typ 8V |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Algeria  Brasilia  Intia  Kiina  Saksa  Unkari
Valmistaja:  Audi
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  2012–2020
Korimalli:  2-ovinen cabriolet 3-ovinen hatchback 4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Audi A3 (Typ 8P)
Seuraaja:  Audi A3 (Typ 8Y)
Teknisesti samankaltaisia:   MQB-pohjalevyn mallit * Audi Q2 Audi RS3 (Typ 8VA)  Audi S3 (Typ 8V)  Audi TT (Typ FV)  SEAT León (Typ 5F)  Škoda Octavia (Typ 5E)  Škoda Superb (Typ 3V)  Volkswagen Arteon  Volkswagen Atlas  Volkswagen Atlas Cross Sport  Volkswagen Bora (2018)  Volkswagen Golf VII  Volkswagen Golf Sportsvan  Volkswagen Jetta VII  Volkswagen Lamando  Volkswagen Lavida II  Volkswagen Passat (B8)  Volkswagen Passat (Kiina)  Volkswagen Touran II  
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Volkswagen Group MQB
Moottori:  R3 R4
Iskutilavuus:  1,0–2,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel hybridi
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen kaksoiskytkin 7-vaihteinen kaksoiskytkin
Audi A3 Typ 8V on Audi A3:n kolmannen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2012–2020.
Audi A3 Typ 8V (2012–2020)

Kolmannen sukupolven Audi A3 esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2012. Se oli ensimmäinen automalli, jossa käytettiin Volkswagen Groupin uutta modulaarista MQB-pohjalevyrakennetta. Hatchback-korimallia seurasi neliovinen sedan, joka esiteltiin New Yorkin autonäyttelyssä keväällä 2013. Samana vuonna esiteltiin myös kangaskattoinen Audi A3 Cabriolet. Syksyllä 2014 tuli lisäksi myyntiin ladattava hybridimalli E-tron. A3 voitti World Car of the Year 2014 -palkinnon.
Vuoden 2012 Euro NCAP -kolaritestistä A3 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Vuonna 2016 Audi A3 sai muun muassa uudet ajovalot ja leveämmän etusäleikön. Uutena moottorina oli turboahdettu kolmesylinterinen 1,0-litrainen (116 hv) bensiinimoottori.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Audi A3 (2012) Wikimedia Commonsissa
Audi A3 Sportback
Sedan-korinen Audi A3.
Audi A3 Cabriolet
Facelift-mallin Audi A3 Typ 8V.
Kjetil Rekdal

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Kjetil André Rekdal
Syntymäaika: 6. marraskuuta 1968 (ikä 56)
Syntymäpaikka: Molde, Møren ja Romsdalin lääni, Norja
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 187 cm
Seura
Seura: Aalesund
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1985–1988 | Molde | 75 | (25) |
| 1988–1990 | Borussia Mönchengladbach | 9 | (0) |
| 1990–1996 | Lierse | 181 | (71) |
| 1990–1996 | → Molde | 8 | (4) |
| 1996–1997 | Stade Rennes | 31 | (2) |
| 1997–2000 | Hertha | 164 | (5) |
| 2000–2004 | Vålerenga | 116 | (21) |
Maajoukkue
| 1987–2000 | Norja | 83 | (17) |
Valmennusura
2001–2006: Vålerenga
2006–2007: Lierse
2007–2008: Kaiserslautern
2008–2012: Aalesund
2013–2016: Vålerenga
2018–2019: Start
2020–2021: HamKam
2022–2023: Rosenborg
2024: Omonia
2024–: Aalesund
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Kjetil Rekdal (s. 6. marraskuuta 1968 Molde) on norjalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja ja puolustaja. Kesästä 2024 lähtien hän on toiminut Aalesundin päävalmentajana.
Ura pelaajana

Rekdal pelasi urallaan kotimaansa Norjan lisäksi Saksassa, Ranskassa ja Belgiassa. Seurajoukkueuralla Rekdalin palkintokaappiin ei pokaaleja kertynyt, suurimpina saavutuksina Norjan mestaruushopea kausina 1987 ja 2004.
Norjan maajoukkueessa Rekdal pelasi 83 A-maaottelua debytoituaan Italiaa vastaan vuonna 1987. Hän teki maajoukkuepaidassa 17 maalia ja oli mukana kaksissa MM-kisoissa 1994 ja 1998. Rekdal on kahdella MM-kisoissa tekemällään maalilla Norjan paras MM-kisojen maalintekijä.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Norjan mestaruushopeaa: 1987, 2004
Norjan 1.divisioona: 2001
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut
2.kierros 1998
1.kierros 1994
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Norjan mestaruus: 2005
Hopeaa 2006
Norjan cup (2): 2009, 2011
Norjan 1. divisioona (2): 2001, 2021
Renault Messenger

| Renault Messenger |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ranska
Valmistaja:  Renault Trucks
Valmistusvuodet:  1982–1999
Muut nimet:  Renault B-sarja
Korimalli:  pakettiauto lava-auto umpikoriauto
Luokka:  kevytkuorma-auto
Edeltäjä:  Renault Super Goélette
Seuraaja:  Renault Mascott
Teknisesti samankaltaisia:  Renault Master I
Tekniset tiedot
Iskutilavuus:  2,0–2,5 l
Teho:  72–122 hv
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  takaveto neliveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali
Mitat
Massa:  3,5–6,5 t
Renault Messenger (1982–1993 Renault B-sarja) on Renault Trucksin vuosina 1982–1999 valmistama kevytkuorma-auto, joka perustui ensimmäisen sukupolven Renault Masteriin. Autoa valmistettiin Ranskan Batillyssa. Messengerin korvaajaksi tuli Renault Mascott.
Alun perin malli esiteltiin Renault B-sarja -nimisenä vuonna 1982, kaksi vuotta Masterin markkinoilletulon jälkeen. B-sarjaa valmistettiin taka- ja nelivetoisena, kun taas Master oli aina etuvetoinen. Versiosta riippuen paino oli 3,5–6,5 tonnia. Moottorivaihtoehtoina olivat aluksi 2,5-litrainen (72 hv) diesel ja 2,0-litrainen (80 hv) bensiinimoottori.
Renault B90 4×4
Vuonna 1986 bensiinimoottoriin lisättiin turboahdin, jonka myötä teho nousi 92 hevosvoimaan.
92-hevosvoimaisella bensiinimoottorilla varustettu nelivetoinen versio osallistui vuoden 1987 Pariisi–Dakar-ralliin. Nelivetoinen siviiliversio tuli kuitenkin myyntiin vasta vuoden 1990 aikana. Samaan aikaan tarjolle tuli vapaasti hengittävä bensiinimoottori (76 hv), jossa oli katalysaattori, ja turboahdetun teho nousi 106 hevosvoimaan. Vuonna 1992 bensiiniturboon tuli välijäähdytin, joka kasvatti tehon 116 hevosvoimaan.
Avolavallinen Renault Messenger (1993–1999).
B-sarja sai kevyen kasvojenkohotuksen vuonna 1993, jolloin myös mallinimeksi vaihtui Messenger. Viimeinen uudistus tuli vuonna 1996, jolloin turbomoottoriin tehtiin pieniä parannuksia ja teho saatiin nousemaan 122 hevosvoimaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Renault Messenger Wikimedia Commonsissa
Renault-mallit
| --- | --- |
Nykyiset: Alaskan | Arkana | Austral | Captur | Kiger | Kwid | Triber | Twingo | Clio | Duster | Sandero | Mégane | Kangoo | Scénic | Taliant | Talisman | Espace | Koleos
Numeraaliset: 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 25 | 30
Nimelliset: Alliance/Encore | Fluence | Fuego | Kadjar | Medallion | Safrane | Premier | Torino | Rodeo | Avantime
Toisen maailmansodan jälkeiset: 4CV | Caravelle | Colorale | Dauphine | Dauphinoise | Floride | Frégate | Ondine
Maailmansotien väliset: Celtaquatre | Juvaquatre | Nervastella | Primaquatre | Reinastella | Viva Grand Sport | Vivaquatre | Vivasix
Ensimmäistä maailmansotaa edeltävät: 10CV | 12CV | 35CV | 40CV | 50CV / 50/60CV | A | AG/AG-1 | B | C | D | E | G/H/J | L/M | N(a)/N(b)/S | N(c)/Q/U(a/e) | R/T | U | AS/V | X/X-1 | Y
Alpine–Renault: A106 | A108 | A110 | A305 | A310 | A610/GTA
Renault Sport: Clio Renault Sport | Spider | Mégane Renault Sport | Clio V6 Renault Sport
Konseptit: Alpine 210 RS | Altica | Argos | BRV | Espace F1 | EPURE | EVE | Egeus | Etoile Filante | Fiftie | Initiale | Koléos | Laguna | Mégane | Next | Racoon | Scénic | Talisman | VESTA 2 | Wind | Steppe
Paketti- ja kuorma-autot: Estafette | Fourgonette | Kangoo | Express | Kerax | Magnum | Mascott | Master | Messenger | Midlum | Trafic | 50-sarja
Dacia-merkki: Lodgy | Logan | Sandero | Duster | Dokker
Renault-Samsung Motors: SM3 | SM5 | SM7
Hemming

| Hemming |
| --- | --- |
 Piispa Hemmingin sinetti
Turun piispa
 1338–1366 
Edeltäjä:  Pentti Gregoriuksenpoika
Seuraaja:  Henrik Hartmanninpoika
Henkilötiedot
Syntynyt: Bälinge, Ruotsi
Muut tiedot
Uskonto:  roomalaiskatolinen kirkko
Autuas Hemming (myös Hemmingus; n. 1290 – 21. toukokuuta 1366 Turku), arvoltaan autuas, toimi Turun piispana vuosina 1338–1366. Hän oli Suomen keskiajan mahtavimpia piispoja ja hallitsijoita.
Hemming oli syntyisin Bälingen pitäjästä, Uppsalan hiippakunnasta, Ruotsista. Hän perusti Turkuun tuomiorovastin viran (lat. archipraepositus) vuonna 1340, koulun ja sairaalan sekä omilla kirjalahjoituksillaan tuomiokirkon kirjaston. Tuomiorovastin viran myötä tämän alaisuuteen tulivat liitetyiksi Nousiainen, Raisio, Santamala ja Lieto kappeleinensa. Hemming puolusti tarmokkaasti kirkon etuja valtiovaltaa vastaan. Hän kartutti kirkon maaomaisuutta ja julkaisi vuonna 1352 Suomen ensimmäisen kokoelman kirkollisia säädöksiä.
Johannes Messenius kirjoitti Hemmingin kieltäneen vuonna 1348 kuningas Maunu Eerikinpoikaa jatkamasta suomalaisten tyrannisoimista sekä käyttämästä niin sanottua Pietarin penninkiä (Vatikaanille kerättyä erityisveroa) sotatoimiin. Näiden kieltojen johdosta Maunu Eerikinpoika antoi vangita Hemmingin, joka kuitenkin Messeniuksen mukaan pääsi pian vapaaksi.
Hemming oli Pyhän Birgitan läheinen ystävä. Vuonna 1497 paavi Aleksanteri VI vahvisti Hemmingin kultin. Hemmingin reliikkien translaatiojuhla (pyhän henkilön jäännösten juhlallinen siirtäminen kirkkoon) ja autuaaksi julistamisjuhlaa vietettiin Turussa vuonna 1514. Katolisessa kirkossa Hemming on statukseltaan Autuas Hemming.
Hänet oli tarkoitus julistaa pyhimykseksi, mutta uskonpuhdistuksen vuoksi prosessi jäi kesken. Hemmingin pyhimykseksi julistusta voitaisiin jatkaa mutta varojen puutteessa prosessi on keskeytynyt.
Hemmingin arkkuna pidetty relikvaario on yhä jäljellä Turun tuomiokirkossa.
Hemmingin pyhäinjäännösarkku ja reliikkilipas vuodelta 1514 Pyhän Yrjänän eli Gezeliuksen kappelissa Turun tuomiokirkossa.
Ruotsalaisessa ja suomalaisessa kalenterissa Hemmingin päivä on yhä 22.5.
Kirjallisuutta

Birgit Klockars: Biskop Hemming av Åbo.  Vasa. Määritä julkaisija! Kansalliskirjasto.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Pentti Gregoriuksenpoika | Turun piispa 1338–1366 | Seuraaja: Henrik Hartmanninpoika |
| n k Turun ja Suomen arkkipiispat |
| --- | --- | --- |
| Katoliset piispat (1134–1550) |  Henrik* (1134–1158)  Rodolfus* (~1202–~1209)  Folkvinus* (~1210–~1234)  Tuomas (~1234–1245)  Bero I (~1248–1258)  Ragvald I (1258–1266)  Catillus (1266–1286)  Johannes (1286–1290)  Maunu I (1291–1308)  Ragvald II (1309–1321)  Pentti Gregoriuksenpoika (1321–1338)  Hemming (1338–1366)  Henrik Hartmanninpoika (1366–1367)  Johannes Pietarinpoika (1367–1370)  Johannes Westfal (1370–1385)  Bero Balk (1385–1412)  Maunu Tavast (1412–1450)  Olavi Maununpoika (1450–1460)  Konrad Bitz (1460–1489)  Maunu III Särkilahti (1489–1500)  Lauri Suurpää (1500–1506)  Johannes Olavinpoika (1506–1510)  Arvid Kurki (1510–1522)  Ericus Svenonius (1523–1527)  Martti Skytte (1528–1550)  |  |
| Luterilaiset piispat (1554–1817) |  Mikael Agricola (1554–1557)  Pietari Follingius (1558–1563)  Paavali Juusten (1563–1575)  Ericus Erici Sorolainen (1583–1625)  Isaacus Rothovius (1627–1652)  Aeschillus Petraeus (1652–1657)  Johannes Terserus (1658–1664)  Johannes Gezelius vanhempi (1664–1690)  Johannes Gezelius nuorempi (1690–1718)  Herman Witte (1721–1728)  Lars Tammelin (1728–1733)  Jonas Fahlenius (1734–1748)  Johan Browallius (1748–1755)  Karl Fredrik Mennander (1757–1775)  Jakob Haartman (1776–1788)  Jakob Gadolin (1788–1802)  Jakob Tengström (1803–1817)  |  |
| Luterilaiset arkkipiispat (1817–) |  Jakob Tengström (1817–1832)  Erik Gabriel Melartin (1833–1847)  Edvard Bergenheim (1850–1884)  Torsten Thure Renvall (1884–1898)  Gustaf Johansson (1899–1930)  Lauri Ingman (1930–1934)  Erkki Kaila (1935–1944)  Aleksi Lehtonen (1945–1951)  Ilmari Salomies (1951–1964)  Martti Simojoki (1964–1978)  Mikko Juva (1978–1982)  John Vikström (1982–1998)  Jukka Paarma (1998–2010)  Kari Mäkinen (2010–2018)  Tapio Luoma (2018–)  |  |
*=historiallisuus epävarmaa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo
Peugeot 301 (2012)

| Peugeot 301 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Espanja  Iran  Kazakstan  Kiina  Nigeria
Valmistaja:  Peugeot
Konserni:  Groupe PSA
Valmistusvuodet:  2012–
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  C-segmentti
Teknisesti samankaltaisia:   PF1-pohjalevyn mallit * Citroën C-Elysée Citroën C2  Citroën C3  Citroën C3-XR  Citroën C3 Aircross  Citroën C3 Picasso  Citroën C3 Pluriel  Citroën C4 Cactus  DS 3  Opel Crossland  Peugeot 1007  Peugeot 207  Peugeot 208 I  Peugeot 2008 I  
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  PSA PF1
Moottori:  R3 R4
Iskutilavuus:  1,2–1,6 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen robotti 4-vaihteinen automaatti 6-vaihteinen automaatti
Peugeot 301 on Peugeot’n vuodesta 2012 lähtien valmistama keskiluokan sedan. Malli esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2012, ja se on suunnattu erityisesti kehittyville markkina-alueille, kuten esimerkiksi Itä-Eurooppaan ja Pohjois-Afrikkaan. Mallia ei myydä lainkaan Keski- eikä Länsi-Euroopassa. Malli lainaa nimensä vuosina 1932–1936 valmistetulta 301-mallilta. Peugeot 301:n lähes identtinen sisarmalli on Citroën C-Elysée.
Vuoden 2014 Euro NCAP -kolaritestistä Peugeot 301 sai tulokseksi kolme tähteä viidestä.
Facelift-mallin Peugeot 301.
Vuoden 2016 lopulla Peugeot 301:n ulkoista ilmettä muutettiin uudempia Peugeot-malleja vastaavaksi. Ohjaamossa kojelauta uusittiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peugeot 301 (2012) Wikimedia Commonsissa
Peugeot’n automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:  108  208  301  308  408  508  2008  3008  5008  Rifter  Traveller 
Nykyiset hyötyajoneuvot:  Partner  Expert  Boxer  Pick Up  Landtrek 
Entiset mallit:  104  106  107  1007  201  202  203  204  205  206  207  301  302  304  305  306  307  309  401  402  403  404  405  406  407  504  505  601  604  605  607  806  807  4007  4008  Bipper  RCZ  Hoggar  iOn  D3  D4  J5  J7  J9
Wildest Dreams (Taylor Swiftin kappale)

| ”Wildest Dreams” Taylor Swift |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: 1989
 Studio : Conway Recording   (Los Angeles)   MXM   (Tukholma)
 Julkaistu: 27. lokakuuta 2014 (julkaisu albumilla)   31. elokuuta 2015 (single)
 Formaatti: lataus, suoratoisto
 Tekijä(t): Taylor Swift   Max Martin   Shellback
 Tuottaja(t): Max Martin   Shellback
 Tyylilaji: synthpop, electropop, dreampop
 Kesto: 03.40
 Levy-yhtiö: Big Machine Records
Listasijoitukset
  5.    40.    latauslista 15.    radiosoitto 7.
Taylor Swiftin muut singlet
| ”Bad Blood” 2015 | ”Wildest Dreams” 2015 | ”Out of the Woods” 2015 |
Wildest Dreams on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Taylor Swiftin kappale vuodelta 2014. Swift sävelsi kappaleen Max Martinin ja Shellbackin kanssa. Martin ja Shellback toimivat lisäksi tuottajina. Kappale julkaistiin Swiftin albumilla 1989 27. lokakuuta 2014. Se julkaistiin albumin viidentenä singlenä 31. elokuuta 2015.
”Wildest Dreams” on balladi, joka kertoo kohtalokkaasta suhteesta. Laulaja haluaa rakastetun muistavan hänet, vaikka suhde päättyisi. Kappaleelle kuvattiin 1950-luvulle sijoittuva musiikkivideo, jossa kaksi näyttelijää rakastuu elokuvan kuvauksissa Afrikassa. Videon ohjasi Joseph Kahn.
”Wildest Dreams” nousi Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -listan sijalle viisi. Se nousi kymmenen kärkeen myös Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Kanadassa. Kappale oli Suomessa radiosoittolistan sijalla 7 ja latauslistan sijalla 15.
”Wildest Dreams” kuului Swiftin konserttikiertueiden The 1989 World Tour (2015) ja The Eras Tour (2023–2024) vakituiseen ohjelmistoon. The 1989 World Tour -kiertueella hän esitti sen medleynä kappaleen ”Enchanted” kanssa.
Swift julkaisi kappaleesta uuden levytyksen ”Wildest Dreams (Taylor’s Version” vuonna 2021. Uusi versio nousi Billboard Hot 100 -listan sijalle 19.
Tyyli ja sanoitukset

”Wildest Dreams” on balladi ja tyyliltään synthpop-musiikkia. Kappaleessa on vaikutteita dreampopista.
Sanoitukset kertovat kohtalokkaasta ja tuhoon tuomitusta suhteesta. Laulaja haluaa rakastetun muistavan hänet aina, vaikka suhde päättyisi. Swift kertoi NPR:n haastattelussa, että ”Wildest Dreams” heijastaa hänen fatalistisia näkemyksiään parisuhteessa.
Tuotanto ja julkaisu

”Wildest Dreams” on mukana albumilla 1989, joka julkaistiin 27. lokakuuta 2014. Taylor Swift kirjoitti kappaleen ruotsalaisten tuottajien Max Martinin ja Shellbackin kanssa. Martin ja Shellback toimivat lisäksi kappaleen tuottajina.
Kappale julkaistiin albumin viidentenä virallisena singlenä radioon 31. elokuuta 2015. Sen musiikkivideo sai ensi-esityksensä samana päivänä MTV Video Music Awards -gaalan ennakko-ohjelmassa. Levy-yhtiö Big Machine julkaisi syyskuussa lisäksi tuottaja R3habin tekemän  remix-version ”R3hab Remix”.
Vastaanotto

”Wildest Dreams” sai kriitikoilta pääosin hyvän vastaanoton. Esimerkiksi Hot Press piti sitä albumin parhaana kappaleena.  Useissa arvioissa kehuttiin kappaleen tunnelmaa. Myös Swiftin laulua kehuttiin ja sanottiin vietteleväksi.
Kappaletta on verrattu Lana Del Reyn tuotantoon.
Osa arvioista kritisoi Swiftiä Del Reyn kopioimisesta ja sanoi Swiftin oman tyylin hävinneen. Toiset pitivät Del Reyn vaikutteita positiivisena asiana. Esimerkiksi Sputnik Music kirjoitti kappaleen todistavan, että Swift osaa ottaa vaikutteita muilta ja luoda jotain uutta ja ainutlaatuista.
”Wildest Dreams” menestyi hyvin kaupallisesti, vaikka siitä ei tullut yhtä isoa hittiä kuin aiemmista singleistä ”Shake It Off” ja ”Blank Space” Kappale nousi Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -listan sijalle viisi. Se pääsi ykkössijalle pop-, adult pop - ja dance/mix-radiolistoilla.
Kappale nousi Yhdysvaltojen lisäksi listoille monissa muissa maissa. Se oli kymmenen kärjessä Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Kanadassa. Isossa-Britanniassa kappale pääsi singlelistan sijalle 40.
Suomessa ”Wildest Dreams” oli radiosoittolistan sijalla 7 ja latauslistan sijalla 15. Se ei noussut viralliselle singlelistalle.
Single on myynyt platinaa muun muassa Yhdysvalloissa, Australiassa ja Isossa-Britanniassa. Se on saanut Brasiliassa harvinaisen timanttilevyn sertifikaatin.
Musiikkivideo

Kappaleelle tehtiin musiikkivideo, jonka ohjasi korealais-amerikkalainen ohjaaja Joseph Kahn. Videota kuvattiin Botswanassa, Etelä-Afrikassa ja Kaliforniassa. Videon tarina sijoittuu 1950-luvulle. Swift esittää näyttelijää, joka kuvaa romanttista seikkailuelokuvaa Afrikassa ja rakastuu vastanäyttelijäänsä. He kuitenkin riitaantuvat ja rakkaussuhde päättyy. Swift tapaa vastanäyttelijänsä seuraavan kerran elokuvan ensi-illassa ja on ilmeisen järkyttynyt nähdessään tämän toisen naisen kanssa. Videon miespääosaa esittää Scott Eastwood. Videon tuotot lahjoitetaan luonnonsuojeluun.
Videon visuaalista ilmettä kehuttiin useissa arvioissa. Esimerkiksi ABC News piti videota visuaalisesti vaikuttavana. Rolling Stone kirjoitti, että jäljittelee vanhan Hollywoodin glamouria. Kahn on kertonut ottaneensa vaikutteita Afrikkaan sijoittuvista historiallisista elokuvista kuten Afrikan kuningatar (1951) ja Minun Afrikkani (1985).
Videota kritisoitiin kolonialistisen Afrikan ihannoinnista. Kritiikeissä tuotiin esiin, että videossa esiintyy lähinnä valkoisia ihmisiä ja kauniita maisemia. Sen sanottiin romantisoivan aikakautta, johon kuului orjuutta, väkivaltaa ja sortoa.  Kahn puolusti videota sanomalla, että se ei kerro kolonialismista vaan rakkaudesta ja sen tekemiseen osallistui myös mustia ihmisiä.
Listasijoitukset

| Maa ja lista | Korkein sija |
| --- | --- |
 Australia (ARIA Charts): 3
 Belgia (Ultratop Flanders): 33
 Etelä-Afrikka (EMA, radiosoitto): 5
 Irlanti (IRMA): 39
 Islanti (RÚV): 8
 Iso-Britannia (Britannian singlelista): 40
 Itävalta (Ö3 Austria Top 40): 21
 Kanada (Canadian Hot 100): 4
 Kanada (Canada CHR/Top 40): 1
 Kanada (Canada Hot AC): 1
 Kanada (Canada AC): 2
 Kreikka (Billboard, latauslista): 3
 Libanon (Top 20): 14
 Meksiko (Billboard, radiosoitto): 46
 Puola (radiosoitto): 3
 Ranska (SNEP): 122
 Skotlanti (OCC): 9
 Slovakia (IFPI, radio): 8
 Slovenia (SloTop): 14
 Suomi (Suomen virallinen lista, latauslista): 15
 Suomi (Suomen virallinen lista, radiosoitto): 7
 Tsekki (IFPI, radio): 25
 Unkari (Mahasz): 
 Uusi-Seelanti (Recorded Music NZ): 8
 Yhdysvallat (Billboard Hot 100): 5
 Yhdysvallat (Adult Pop Airplay): 1
 Yhdysvallat (Pop Airplay): 1
 Yhdysvallat (Dance/Mix Airplay): 1
 Yhdysvallat (Adult Contemporary Airplay): 2
Global 200 (Billboard, 2021): 170
Myyntipalkinnot

| Maa | Sertifikaatti | Myöntäjä |
| --- | --- | --- |
|  Australia | 9x platinaa | Australian Recording Industry Association |
|  Brasilia | timanttilevy | Pro-Música Brasil |
|  Espanja | platinaa | Productores de Música de España |
|  Iso-Britannia | 2x platinaa | British Phonographic Industry |
|  Italia | platinaa | Federazione Industria Musicale Italiana |
|  Itävalta | platinaa | IFPI Austria |
|  Kanada | platinaa | Music Canada |
|  Norja | kultaa | IFPI Norge |
|  Portugali | 2x platinaa | Associação Fonográfica Portuguesa |
|  Saksa | kultaa | Bundesverband Musikindustrie |
|  Tanska | platinaa | IFPI Danmark |
|  Uusi-Seelanti | 3x platinaa | Recorded Music NZ |
|  Yhdysvallat | 4x platinaa | Recording Industry Association of America |