stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thomas Becket

Varhaisin tunnettu kuvaus Thomas Becketin murhasta, Canterburyn katedraalista.
Pyhä Thomas Becket (21. joulukuuta noin 1118 – 29. joulukuuta 1170) oli englantilainen kirkonmies, joka toimi Canterburyn arkkipiispana vuosina 1162–1170. Surmatuksi joutunut Becket kanonisoitiin pyhäksi vuonna 1173.
Becketillä oli pitkä ja ongelmallinen suhde Englannin kuninkaaseen Henrik II:seen. Tämä koitui lopulta Becketin kuolemaksi, sillä hän ei voinut hyväksyä maallisen kuninkaan ylivaltaa kirkon asioissa. Hän lähti vuonna 1164 maanpakoon Ranskaan, mutta palasi 1170. Saman vuoden joulukuussa neljä ritaria, jotka uskoivat noudattavansa kuninkaan toivetta, surmasi hänet Canterburyn katedraalissa.
Murhaajat pakenivat Hugh de Morvillen hallitsemaan Knaresborough’n linnaan, josta he valmistautuivat siirtymään Skotlantiin. Ilmeisesti Henrik otti vastuun teosta, koska ei käskenyt pidättää ritareita. He matkustivat Roomaan tapaamaan paavia, joka rangaistukseksi määräsi heidät 14 vuoden ristiretkelle Pyhään maahan.
Perintö

Becketin elämästä on kirjoitettu paljon kaunokirjallisuutta, muun muassa T. S. Eliot teki näytelmän Murha katedraalissa, ja Jean Anouilh näytelmän Becket, jonka filmatisoinnissa esiintyivät Richard Burton ja Peter O'Toole. Geoffrey Chaucerin Canterburyn tarinoita kertoo pyhiinvaeltajien matkasta Becketin haudalle.
Becketille omistettuja kirkkoja on Widcombessa, Capelissa ja Oxfordissa. Portsmouthissa, Southsean kaupunginosassa, on yhä Pyhälle Thomas Beckettille nimetty hautausmaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas Becket Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Theobald | Canterburyn arkkipiispa 1162–1170 | Seuraaja: Roger de Bailleul |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Belarusfilm

Belarusfilm (valkoven. Беларусьфільм) on Valko-Venäjällä Minskissä toimiva elokuvastudio.
Elokuvien tuotannon Valko-Venäjällä aloitti vuonna 1924 perustettu tasavallan valistusasiain kansankomissariaatin elokuvahallinto Beldzjaržkino. Se teki uutis- ja dokumenttielokuvia ja ensimmäisen näytelmäelokuvan Ljasnaja byl (”Metsän satu”) vuonna 1927. Vuonna 1928 perustettiin elokuvastudio Savetskaja Belarus, joka toimi vuoteen 1939 saakka Leningradissa. Minskissä aloitettiin uutiselokuvien valmistus vuonna 1931 ja näytelmäelokuvien tuotanto siirtyi sinne vuonna 1939.
Elokuvastudio sai nimen Belarusfilm vuonna 1946. Toisen maailmansodan keskeyttämä näytelmäelokuvien tuotanto palasi 1950-luvulla Minskiin ja ensimmäinen värielokuva Dzetsi partyzana (”Partisaanin lapset”) tehtiin vuonna 1954. Belarusfilm sai uudet tilat vuonna 1961. Vuonna 1968 siihen liitettiin Minskin tiede-, uutis- ja dokumenttielokuvastudio. Samana vuonna alettiin tuottaa televisioelokuvia ja vuonna 1973 animaatioelokuvia. 1980-luvulla Belarusfilm valmisti vuosittain kuusi tai seitsemän näytelmäelokuvaa, 10–11 televisioelokuvaa, 110–120 jaksoa dokumentti- ja tiede-elokuvia sekä neljä animaatioelokuvaa.
Belarusfilmin omistus on Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen säilynyt valtion käsissä. Sen tuotanto on jatkunut ja kalustoa on uusittu. 2000-luvun alussa studiolla tehtiin vuosittain viidestä kuuteen näytelmäelokuvaa, kymmenen dokumenttia ja viisi animaatiota. Siellä on kuvattu myös venäläisiä televisioelokuvia.
Aiheesta muualla

Belarusfilmin sivusto (venäjäksi)
Haapajärven seurakunta

| Haapajärven seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Haapajärven kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Kalajoen rovastikunta
Pääkirkko:  Haapajärven kirkko
Perustettu:  1838
Jäsenmäärä:  5 892 (2021)
– Osuus asukkaista:  86,6 %
Kirkollisvero:  1,75 %
Kirkkoherra:  Kari Tiirola
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haapajärven seurakunta on Haapajärven kaupungissa Pohjois-Pohjanmaalla toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Oulun hiippakuntaan ja Kalajoen rovastikuntaan.
Haapajärven seurakunta perustettiin Kalajoen seurakuntaan kuuluvana kappeliseurakuntana vuonna 1693. Itsenäiseksi seurakunnaksi se muodostettiin vuonna 1838.
Herätysliikkeet

Haapajärven seurakunta kuuluu muun Kalajokilaakson tavoin herätysliikkeiden maantieteelliseen kohtaamisalueeseen. Haapajärvi kuuluu vanhoillislestadiolaisuuden yhtenäiseen kannatusalueeseen. Alueella on voimakasta kannatusta myös uudenheräyksen parissa ja kuuluu suunnan yhtenäiseen kannatusalueeseen. Haapajärvellä vaikuttaa jossain määrin myös herännäisyys.
Papisto

Muun muassa seuraavat henkilöt ovat toimineet Haapajärven seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

1840–1847: Johan Lampén
1850–1855: Anders Helander
1859–1871: Anders Nils Holmström
1875–1883: Karl Vilhelm Silfvenius
1887–1893: Karl Isak Vilhelm Österbladh
1895–1908: Vilhelm Vaurio
1910–1939: Jalmari Heikinheimo
1940–1964: Kaarlo Jalmari Heikinheimo
1967–1974: Vilho O. J. Lauriala
1974–1999: Jussi Vihantola
1999→ Kari Tiirola
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Kalajoen rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Kalajoki  Kärsämäki  Nivala  Oulainen  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Reisjärvi  Sievi  Ylivieska  |  |
| Entiset seurakunnat |  Himanka  Merijärvi  Rautio  |  |
Oulun hiippakunta
H'otynin joukkomurha

Toisen maailmansodan aikana murhatun juutalaisväestön muistomerkki H'otynin juutalaisella hautausmaalla.
H'otynin joukkomurha oli saksalaisten ja romanialaisten sotilaiden tekemä H'otynin juutalaisväestön joukkomurha toisen maailmansodan aikana.
Tausta

H'otyn sijaitsee Bessarabiassa, joka oli osa Romaniaa vuosina 1918–1940. Neuvostoliitto miehitti Bessarabian 28. kesäkuuta 1940 Molotov-Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti. H'otyn oli merkittävä juutalaisen kulttuurin alueellinen ja historiallinen keskus.lähde?
H'otynissa oli vuoden 1930 väestölaskennan mukaan juutalaisia 5 786 ja he olivat kaupungin suurin etninen ryhmä (37,7 prosenttia väkiluvusta). Muita olivat venäläiset (37 %), ukrainalaiset (15 %) ja romanialaiset (9 %). Pohjois-Bukovinassa ja H'otynin piirissä asui 102 500 juutalaista, 11,8 prosenttia kokonaisväkiluvusta.
Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941. Osa H'otynin juutalaisista pakeni muualle Neuvostoliittoon ennen akselivaltojen joukkojen etenemistä alueelle. Natsit toteuttivat juutalaisvastaista rotupolitiikkaa. Saksa ei ollut vielä tehnyt lopulliseen ratkaisuun eli kaikkien juutalaisten tuhoamiseen tähtäävää hallinnollista päätöstä, mutta itärintamalla saksalaiset joukot toteuttivat holokaustia SS:n Einsatzgruppen-ryhmien johdolla operaatio Barbarossan alusta alkaen. Juutalaisvastaisuus eli myös Romaniassa toisen maailmansodan aikana, ja lisäksi romanialaiset syyttivät entisten alueidensa juutalaisväestöä yhteistoiminnasta Neuvostoliiton kanssa. Yleensä romanialaiset olivatkin vastuussa Einsatzgruppe D:n alueella suoritetuista juutalaisvainoista ja pogromeista, mutta H'otynissa ja läheisessä Tšernivtsin kaupungissa pogromeja johtivat ja pääosin toteuttivat saksalaissotilaat.
Murhat H'otyninissa

Saksan Etelän armeijaryhmään kuuluneet saksalais-romanialaiset joukot miehittivät H'otynin 7. heinäkuuta 1941. He käskivät juutalaisia pysymään kodeissaan. SS-upseerien johtama osasto kiersi talosta taloon ja pidätti noin 2 000 juutalaista, jotka vietiin kaupungin torille ja ammuttiin. Muutama päivä myöhemmin jäljelle jääneet juutalaiset määrättiin kokoontumaan juutalaisen koulun luokse. Saksalaiset tutkivat talot ja ampuivat löytämänsä piiloutuneet juutalaiset. Yöllä sotilaat veivät naiset ja tytöt erilleen koululle kerääntyneistä ja raiskasivat heidät, surmaten osan jälkeenpäin. Vankeina pidetyille ei annettu ruokaa tai juomaa, jonka vuoksi satoja heikompia, erityisesti sairaita, vanhuksia ja pieniä lapsia, kuoli viiden päivän kuluessa. Viidentenä päivänä SS-upseerin komentamat saksalaissotilaat valikoivat vankien joukosta juutalaisyhteisön johtohenkilöitä, joihin kuuluivat rabbi Twersky sekä 57 korkeasti koulutettua, kuten lakimiehiä, lääkäreitä ja opettajia, ja veivät heidät kaupungin ulkopuolelle, jossa heidät teloitettiin. Osa kaupungin muista asukkaista ryösti juutalaisten omaisuutta kun he olivat vangittuina. Ryhmä yhteistyötä tehneitä ukrainalaisia ja romanialaisia osallistui juutalaisten murhaamiseen.
Jäljelle jääneiden kohtalo

H'otyn jäi Romanian hallintaan. 1. elokuuta osa henkiinjääneistä siirrettiin H'otynista itään Barnovan kylään. Barnovassa romanialaiset sotilaat pakottivat osan ryhmästä kaivamaan omat hautansa, joihin heitä sitten haudattiin jopa elävältä. Loput ryhmästä kuljetettiin edelleen Sokyrjanyn keskitysleiriin (rom. Secureni).
H'otyniin jääneet juutalaiset marssitettiin Atakiin (nyk. Moldovan Otaci), jossa osa sairastui siellä puhjenneeseen epidemiaan. Hengissä selvinneet kuljetettiin takaisin Sokyrjanyyn, jossa moni sairastui lavantautiin ja muihin tartuntatauteihin. Lopuksi jäljelle jääneet juutalaiset karkotettiin Transnistriaan. Sotaa edeltäneestä juutalaisyhteisöstä hengissä säilyi noin 500, joista suurin osa kuului ennen saksalais-romanialaisten joukkojen saapumista paenneisiin.
Puna-armeija valtasi H'otynin maaliskuussa 1944 ja kaupunki liitettiin osaksi Neuvostoliittoa.
Nykyaika

H'otyn on osa Ukrainan Tšernivtsin aluetta, jossa se on H'otynin piirin keskus. Sen noin 9 700 asukkaasta noin kymmenen on juutalaisia. Kaupungissa on juutalainen hautausmaa, jossa ei ole tunnistettuja joukkohautoja. Hautausmaa on holokaustissa murhatun H'otynin juutalaisväestön muistomerkki ja siellä on heille omistettu hautakivi. Kaupungin ulkopuolella on joukkohauta, jonka hautakivessä on noin 70 paikalla murhatun juutalaisen nimet.
Aiheesta muualla

Luettelo, jossa on osa H'otynissa murhattujen nimistä (englanniksi)
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet
Begoniat

| Begoniat |
| --- | --- |
 Begonialajikkeita.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Cucurbitales
Heimo::  Begoniakasvit Begoniaceae
Suku::  Begoniat Begonia  L.
Katso myös
   Begoniat Wikispeciesissä   Begoniat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Begoniat eli vinolehdet (Begonia) on suku begoniakasvien eli vinolehtikasvien (Begoniaceae) heimossa. Suvussa on noin 1 000 lajia, jotka kasvavat alkuperäisinä Aasian, Afrikan ja Amerikan trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla. Ranskalainen kasvitieteilijä Charles Plumier antoi kasveille nimen työtoverinsa Michel Bégonin mukaan.
Lajeja ja muunnoksia

Begonia acutifolia – suippubegonia
Begonia chlorosticta – laikkubegonia
Begonia conchifolia – simpukkabegonia
Begonia decora – malakanbegonia
Begonia dregei – pullobegonia
Begonia foliosa – myrttibegonia
Begonia foliosa var. miniata – pisarabegonia
Begonia glabra – suikerobegonia
Begonia heracleifolia – liuskabegonia
Begonia hispida
Begonia hispida var. cucullifera – kehtobegonia
Begonia hydrocotylifolia – lakkabegonia
Begonia imperialis – keisaribegonia
Begonia maculata – pilkkubegonia
Begonia manicata – kaulusbegonia
Begonia masoniana – rautaristibegonia
Begonia metallica – kiiltobegonia
Begonia minor – jamaikanbegonia
Begonia peltata – nukkabegonia
Begonia radicans – riippabegonia
Begonia serratipetala – pronssibegonia
Begonia socotrana – sokotranbegonia
Begonia carolineifolia – sormibegonia
Begonia johnstonii – kenianbegonia
Lajikeryhmiä ja risteymiä

Begonia × argenteoguttata – hopeabegonia
Begonia Bowerae-ryhmä – tiikeribegonia
Begonia × cheimantha – annansilmä, joulubegonia
Begonia Corallina-ryhmä – korallibegonia
Begonia × credneri – hohtobegonia
Begonia Elatior-ryhmä – pauliinabegonia
Begonia × erythrophylla – maksabegonia
Begonia Rex-ryhmä – kuningasbegonia
Begonia Semperflorens-ryhmä – kesäbegonia
Begonia Tuberhybrida-ryhmä – mukulabegonia
Camellia-ryhmä – kameliabegonia
Fimbriata-ryhmä – neilikkabegonia
Marmorata-ryhmä – ballerinabegonia
Multiflora-ryhmä – mukulabegonia
Pendula-ryhmä – neitobegonia
Rosiflora-ryhmä – ruusunnuppubegonia
Begonia × weltoniensis – weltonbegonia
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Begonia
Suomen Lajitietokeskus: Begoniat – Begonia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158617  Wikispecies: Begonia  APDB: 188595  APNI: 122828  CoL: 7NQM3  EPPO: 1BEGG  FNA: 103695  FoC: 103695  GBIF: 2874710  GRIN: 1356  iNaturalist: 126405  IPNI: 327437-2  IRMNG: 1279767  ITIS: 22327  NBN: NHMSYS0000456420  NCBI: 3681  NZOR: a742c87e-15f0-40a2-aeb5-25b14101bc29  Open Tree of Life: 530190  PLANTS: BEGON  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:327437-2  SEINet: 19066  Tropicos: 40025930  uBio: 5866019  WFO: wfo-4000004308
Józef Beck

| Józef Beck |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1894 Varsova, Kongressi-Puola
Kuollut: 5. kesäkuuta 1944 Stănești, Romania
Ammatti:  diplomaatti ja poliitikko
Titteli:  Puolan ulkoministeri 1932–1939
Józef Beck (4. lokakuuta 1894 – 5. kesäkuuta 1944) oli puolalainen diplomaatti ja poliitikko. Alun perin Józef Piłsudskin luottomiehenä tunnettu Beck toimi Puolan ulkoministerinä vuodesta 1932 vuoteen 1939. Puola tasapainotteli natsi-Saksan ja Neuvostoliiton välillä joutuen lopulta vuonna 1939 niiden miehittämäksi. Beck oli toimintansa takia kiistelty hahmo.
Elämäkerta > Nuoruus ja varhainen ura

Józef Beck syntyi Varsovassa 4. lokakuuta 1894 ja varttui nuoruudessaan Galiciassa. Beck opiskeli ensin Lwówin (nyk. Lviv) polyteknisessä yliopistossa ja sittemmin Wienin vientiakatemiassa. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Beck jätti opintonsa kesken ja liittyi puolalaisiin legiooniin. Beck oli puolalaisten legioonien ensimmäisessä prikaatissa, joka oli myöhemmin itsenäistä Puolaa johtaneen  Józef Piłsudskin henkilökohtaisessa komennossa. Hän osallistui taisteluihin itärintamalla Venäjää saaden mainetta esimerkiksi Kostiuchnówkan taistelussa. Lopulta hänet lähetettiin puolalaisen salaisen sotilasorganisaation (Polska Organizacja Wojskowa eli POW) jäsenenä Ukrainaan, jossa hän soti vuodesta 1918 Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa.
Sotien jälkeen Beck työskenteli puolalaisena sotilasattaseana Pariisissa ja Brysselissä vuosina 1922–1923 ja opiskeli Varsovan sotilaskorkeakoulussa valmistuen tykistön everstiluutnanttina vuonna 1925. Józef Piłsudski oli vakuuttunut etenkin Beckin diplomaattisista kyvyistä. Beck oli myös mukana Piłsudskin toukokuun vallankaappauksessa 1926. Vuosina 1926–1930 Beck toimi puolustusministerin kansliapäällikkönä, elokuusta joulukuuhun 1930 salkuttomana varapääministerinä, varaministerinä 6. joulukuuta 1930 lähtien. Hänestä tuli 2. marraskuuta 1932 ulkoministeri ja vuonna 1935 Varsovaa edustava senaattori.
Elämäkerta > Ulkoministerinä

Beck tunnettiin Piłsudskin uskollisena seuraajana ja luottomiehenä. Piłsudski asetti hänet johtamaan viitoittamaansa puolalaista ulkopolitiikkaa, jossa maa tasapainotteli Saksan ja Neuvostoliiton välissä. Beckin johdolla Puola allekirjoitti hyökkäämättömyyssopimuksen Neuvostoliiton kanssa 25. heinäkuuta 1932 ja natsi-Saksan kanssa 26. tammikuuta 1934. Sopimusta Neuvostoliiton kanssa jatkettiin uudella kymmenvuotisella sopimuksella 5. toukokuuta 1935. Beck jatkoi Puolan ulkopoliittista linjaa myös Piłsudskin kuoltua toukokuussa 1935. Puola haki itsenäisempää asemaa suhteessa Ranskaan ja ajoi myös vahvaa linjaa naapurimaidensa suhteen. Tavoitteena oli saavuttaa Puolan johtajuus niin sanotussa kolmannessa Euroopassa alueellisena suurvaltana. Ranskan suhteen esimerkiksi Saksan kanssa solmittu hyölkkäämättömyyssopimus oli ongelmallinen, sillä Puolan ja Ranskan liittolaisuus perustui yhteiseen puolustautumiseen Saksaa vastaan. Liettualle annettiin uhkavaatimus maaliskuussa 1938 ja saman vuoden lokakuussa Tšekkoslovakia painostettiin luopumaan Zaolzien alueesta Puolalle. Beckistä oli lopulta tullut hyvin epäsuosittu henkilö eri Euroopan maissa. Toiminta Tšekkoslovakiassa sai Puolan näyttämään Saksan liittolaiselta. Saksa ei myöskään tyytynyt liittämään itseensä pelkästään Tšekkoslovakian sudeettialueita.
Elämäkerta > Toinen maailmansota

Beck oli alun perin arvioinut Saksan Puolalle muodostaman uhan väärin. Saksa alkoi vuosina 1938 ja 1939 vaatia Danzigin eli Gdańskin liittämistä Saksaan, käytävää Itä-Preussiin ja Puolan liittymistä antikomintern-sopimukseen. Maa yritti toisaalta myös kosiskella Puolaa puolelleen. Puolalle väläyteltiin esimerkiksi mahdollisuutta liittää itseensä osia Neuvostoliiton Valko-Venäjästä ja Ukrainasta. Beck kieltäytyi kuitenkin Saksan ehdotuksista jo varhaisessa vaiheessa. Sen sijaan hän hyväksyi Ison-Britannian takeet Puolan itsenäisyydestä 31. maaliskuuta ja vahvisti Puolan liittolaisuuden Britannian kanssa sopimuksilla 6. huhtikuuta ja 25. lokakuuta 1939. Huhtikuussa 1939 Saksan johtaja Adolf Hitler sanoi irti Saksan ja Puolan välisen hyökkäämättömyyssopimuksen. 5. toukokuuta Beck piti tunnetuksi tulleen puheen Puolan parlamentissa eli sejmissä, jossa hän tuomitsi Hitlerin pitämän puheen ja käsitykset Lebensraumista. Neuvostoliitto vaati kesän 1939 aikana Puolaa hyväksymään puna-armeijan suojeluksen, johon Beck ei taipunut.
Saksa hyökkäsi Puolaan syyskuussa 1939. Brittien ja Ranskan sodanjulistusta Saksalle 3. syyskuuta pidettiin Beckin ulkopoliittisena voittona. Lopulta tästä ei kuitenkaan ollut Puolan kannalta apua. Beck ja koko muu Puolan hallitus siirtyivät rajan yli Romaniaan yöllä 17.–18. syyskuuta. Romaniassa Beck internoitiin. Beck vietti koko loppuelämänsä maanpaossa, jonka aikana hän kirjoitti omaa politiikkaansa selittäneen teoksen Ostatni raport (1946). Beck kuoli Romanian Stăneștissa 5. kesäkuuta 1944. Beck sai osakseen kritiikkiä Puolassa useilta eri tahoilta. Hänet nähtiin kielteisesti usein myös länsimaissa ja Neuvostoliitossa. Kiistanalaista on kuitenkin ollut, oliko Beckin linjalle Puolan kannalta realistisia vaihtoehtoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Józef Beck Wikimedia Commonsissa
Mieluummin eversti kuin kenraali, Kuva, 24.05.1939, nro 11, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  SNAC  IdRef 
Beck vuonna 1926.
Beck puhuu Puolan sejmissä 5. toukokuuta 1939.
Christine Belford

Christine Belford vuonna 1973.
Christine Belford (s. 14. tammikuuta 1949 Amityville, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Belford on esiintynyt elokuvissa Lännen kovanaamat (Pocket Money, 1972), Pirullinen ansa (The Groundstar Conspiracy, 1972) ja Christine – tappaja-auto (1983). Televisiorooleja hänellä on ollut esimerkiksi sarjoissa Diagnoosi: Murha, Dynastia, Perhe on paras, Tyttökullat ja Wonder Woman.
Aiheesta muualla

Christine Belford Elonetissä.
Christine Belford Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Viktor Belenko

Viktor Belenko
Viktor Ivanovitš Belenko (ven. Виктор Иванович Беленко 15. helmikuuta 1947 Naltšik, Neuvostoliitto - 24. syyskuuta 2023 Illinois, Yhdysvallat) oli neuvostoliittolainen sotilaslentäjä, joka loikkasi Japanin kautta Yhdysvaltoihin.
Belenko oli suunnitellut loikkaamista useita kuukausia. Sopiva tilaisuus koitti, kun hän oli laivueensa kanssa harjoituslennolla Japaninmerellä.
Luutnantti Belenko lensi 6. syyskuuta 1976 saman vuoden helmikuussa numerolla 31 valmistetun  MiG-25-hävittäjän Tšugujevkan sotilaslentokentältä Vladivostokin lähistöltä Japanin Hokkaidōlle Hakodaten siviililentokentälle matalalennossa tutkien kantaman alapuolella. Laskeutuessaan kone oli törmätä kentältä nousevaan Boeing-matkustajakoneeseen.
Neuvostoliitto vaati Belenkoa ja konetta palautettavaksi, mutta Japani kieltäytyi ja päästi Yhdysvallat osallistumaan koneen tutkimiseen. Belenko haki poliittista turvapaikkaa Yhdysvalloista ja sai sen.
Kone siirrettiin Yhdysvaltain ilmavoimien tukikohtaan 80 kilometrin päähän Tokiosta tutkittavaksi. Amerikkalaiset olivat yllättyneitä siitä, ettei kone ollutkaan niin kehittynyt kuin oli luultu. Belenkolta he edelleen yllätyksekseen kuulivat, että neuvostoarmeijan olot olivat surkeat, sotilaat olivat nälissään ja saivat kokea sadistisia rangaistuksia pienistä rikkeistä.
12. lokakuuta 1976 kone vietiin purettuna neuvostoliittolaiseen alukseen Hitachin lähelle, mistä se kuljetettiin Latviaan Väinänlinnaan Neuvostoliiton ilmavoimien akatemiaan koulutuskoneeksi. 1980-luvun lopulla kone poistettiin käytöstä ja romutettiin.
Belenko tuomittiin Neuvostoliitossa kuolemaan maanpetturuudesta rikoslain 64. pykälän perusteella. Belenko ryhtyi Yhdysvalloissa sotilasilmailun opettajaksi ja meni naimisiin ja sai kaksi lasta. Erottuaan ilmavoimista hän ryhtyi liikemieheksi.
Belenko sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1980 kongressin asetuksella. Hän otti sukunimekseen nimen Schmidt ja eleli enimmäkseen pienissä kaupungeissa Yhdysvaltain Keskilännessä. Kylmän sodan päätyttyä hän alkoi taas käyttää Belenko-nimeä.
Neuvostoliitto joutui tapauksen vuoksi uusimaan ilmavoimiensa omakonetunnusjärjestelmän kahdella miljardilla ruplalla.
Belenko ei ollut ensimmäinen sotalentokoneella loikannut itäeurooppalainen sotilas. Marraskuussa ja toukokuussa vuonna 1953 kaksi puolalaista lentäjää loikkasi MiG-15-lentokoneella Tanskaan.
Belenko kuoli 76-vuotiaana, lyhyen sairauden jälkeen pienessä Rosebudin kaupungissa eteläisessä Illinoisissa 24. syyskuuta 2023.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viktor Belenko Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki