stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merikosken lukio

| Merikosken lukio |
| --- | --- |
 Merikosken koulurakennus.
Sijainti:  Teuvo Pakkalan katu 19, 90130 Raksila, Oulu
Koordinaatit:  65°0′23.5476″N, 025°29′27.186″E
Tyyppi:  lukio
Perustettu:  1957
Lakkautettu:  2023
Verkkosivut
Merikosken lukio  oli yleislukio Oulussa. Lukio toimi Tuirassa samassa rakennuksessa Merikosken yläasteen kanssa. Merikosken lukio siirtyi Oulun kaupungin päätöksellä vuonna 2021 Raksilaan OAMK:n entiseen kampukseen, joka peruskorjattiin 7,847 miljoonalla eurolla.
Historiaa

Vielä toisen maailmansodan päätyttyä kaikki Oulun oppikoulut sijaitsivat kaupungin keskustassa. Tuiran yhteiskoulun kannatusyhdistys sai luvan keskikoulun perustamiseen 1947 ja toiminta alkoi saman vuoden syksyllä Raatin saaren entisessä suojeluskuntatalossa (nykyinen Raatin nuorisotalo). Toisena lukuvuonna käyttöön saatiin Aleksanterin kansakoulun rakennus keskustassa.
Koulun entinen rakennus valmistui vuonna 1955. Koulu sai luvan laajentua 8-luokkaiseksi vuoden 1957 keväällä, ja samalla koulun nimi muutettiin Tuiran yhteiskouluksi. Ylioppilastutkinto-oikeuden koulu sai tammikuussa 1959 ja ensimmäiset ylioppilaat kirjoittivat keväällä 1960.
Toiminta yksityisenä kouluna päättyi 31. heinäkuuta 1974, kun koulu kunnallistettiin. Uudessa koulujärjestelmässä vanhasta keskikouluasteesta tuli Merikosken yläaste ja lukiosta Merikosken lukio.
Vuonna 2016 Oulun kaupunginvaltuusto teki päätöksen yhdistää Merikosken ja Pateniemen lukiot ja siirtää lukio-opetus Raksilaan OAMK:n entiseen liiketalouden kampukseen. Kaupunki osti rakennuksen Oulun seudun koulutuskuntayhtymältä ja toteutti siihen tarvittavat peruskorjaukset 2018–2021. Oulun Lyseon lukio toimi tilapäisesti merikosken lukion kanssa samassa rakennuksessa vuoteen 2023 asti. Pateniemen lukio siirtyi Raksilaan elokuussa 2023, jolloin koulut yhdistyivät ja muodostivat Raksilan lukion.
Rehtorit

Risto Pyysalo 1947–1949
Kalevi Vihma 1949–1951
Kalervo Reinikainen 1951–1955
Sanni Karjalainen 1955–1974
Juhani Aarni 1975–1989
Voitto Juutinen 1989–2003
Simo Leinonen 2003–2016
Irina Anttila 2016–2023
Kuuluisia oppilaita

Mikko Alatalo, muusikko ja kansanedustaja – yo 1970
Rauno Alatalo, biologi ja professori – yo 1971
Niina Hakalahti, kirjailija – yo 1985
Tapio Junno, kuvanveistäjä
Reima Kampman, psykiatri – yo 1963
Sirkka-Liisa Kivelä (o.s. Rusila), yleislääketieteen professori – yo 1965
Risto Lauriala, pianisti – yo 1968
Pupu Lihavisto (oik. Samuli Kerola o.s. Miettunen), muusikko, säveltäjä
Mauno Nissinen, telinevoimistelija – yo 1967
Kirsti Otsamo, näyttelijä
Rosa-Maria Ryyti, Miss Suomi -neito
Kauko Röyhkä (oik. Jukka-Pekka Välimaa), muusikko, kirjailija – yo 1978
Seppo Saarela, Kauko Röyhkä & Narttu -yhtyeen kitaristi
Eeva-Leena Tiainen (o.s. Rautio), Jane-yhtyeen laulaja
Tytti Tuppurainen, kansanedustaja – yo 1994
Hannu Väisänen, kuvataiteilija ja kirjailija
Aiheesta muualla

Uutinen Merikosken lukion muutosta v. 2021
Joseph Lortz

Joseph (Adam) Lortz (13. joulukuuta 1887 Grevenmacher, Luxemburg – 21. helmikuuta 1975 Luxemburg) oli katolinen kirkkohistorioitsija. Hän oli arvostettu reformaation tutkija ja ekumeenikko.
Lortz vihittiin papiksi 1913. Sodan jälkeen hän opetti Mainzin yliopistossa ja toimi parikymmentä vuotta Euroopan historian instituutin johtajana, jolloin hän muodosti ympärilleen Luther-tutkimuksen koulukunnan.
Lortzin työtä pidetään käännekohtana katolisessa reformaationtutkimuksessa sen irtautuessa aiemmasta polemiikista objektiivisempaan lähestymistapaan. Häntä ei tutkimuksessa kiinnosta juurikaan Martti Lutherin persoonallisuus. Lortzin pääväite oli, että Luther nujersi itsessään katolisuuden, joka ei ollutkaan perimmältään katolisuutta. Ajatus, että Lutherin ero kirkosta olisi perustunut väärinkäsitykseen, on kuitenkin liian pitkälle menevä tulkinta hänen pääteoksensa Die Reformation in Deutschland valossa. Lortzin tutkimuksella on katsottu olevan vaikutusta siihen avoimuuteen, jota Vatikaanin toinen kirkolliskokous osoitti Lutherin pyrkimyksiä kohtaan.
Joseph Lortzin oppilaita ovat muun muassa Erwin Iserloh ja Peter Manns. Muita Lortzin koulukuntaan kuuluvia teologeja ovat muun muassa ranskalainen Daniel Olivier ja amerikkalainen Jared Wicks.
Rihmasto

Rihmasto (engl. rhizome) on jälkistrukturalistinen käsite, joka kuvaa epälineaarista verkostoa, joka kytkee "jonkin pisteen johonkin toiseen pisteeseen". Käsite esiintyy Gilles Deleuzen ja Felix Guattarin kirjassa A Thousand Plateaus viittaamassa verkostoihin, jotka luovat yhteyksiä merkkien ketjuissa, vallan rakenteissa sekä taiteiden, tieteiden ja sosiaalisten kamppailujen tilanteissa ilman ilmeistä järjestystä tai koherenssia. Rihmasto on moninaisuuksien rakenne, joka ei muistuta puurakennetta. Sen sijaan siinä on hilan kaltaisia rakenteita.
Rihmastolla on samankaltaisuutta hypertekstin kanssa siinä mielessä kuin eräät kirjallisuudentutkijat ovat jälkimmäistä tarkastelleet  (esim. "Hypertekstillä ei ole siis perinteisessä mielessä vakaita rakenteita"). Deleuzelle rihmasto on hänen Difference and Repetition -teoksessa esittämänsä "ajatuskuvan" (image of thought) käsitteen laajennus.
Rihmasto tiedon muotona ja yhteiskuntamallina

Deleuze ja Guattari käyttävät termejä rhizome ja rhizomatic (kreikan sanasta ῥίζωμα, juuristo) kuvaamaan teoriaa ja tutkimusalaa, joka mahdollistaa moninaiset, ei-hierarkkiset tulo- ja lähtöpisteet tiedon esittämisessä ja tulkinnassa. Teoksessa Thousand Plateaus he asettavat (sieni)rihmaston vastakkain hierarkkisen, puun kaltaisen käsiterakenteen kanssa, joka perustuu dualistisiin (binaarisiin) kategorioihin ja valintoihin. Rihmasto toimii monitasoisesti ja lajirajoja ylittäen, kun taas puurakenne toimii pystysuorien ja lineaaristen kytkentöjen varassa. Rihmaston käsite liittyy biologiseen mutualismin (mutualism) käsitteeseen, jossa kaksi lajia toimii yhdessä muodostaen moninaisuutta (ykseyttä, joka on itsessään moninainen). Hybridit ja geenien horisontaaliset siirtymät ovat rihmastomaisia (rhizomatic) tässä mielessä.
Rihmasto esittää historian ja kulttuurin narratiivin sijasta karttana tai laajana keskinäisten vaikutusten kenttänä, jolla ei ole tiettyä alkuperää tai syntyä, sillä
rihmastolla ei ole alkua eikä loppua, vaan se on aina keskellä ja välissä. Rihmaston tasottainen liike vastustaa kronologioita ja järjestyksiä. Sen sijaan
se suosii kasvun ja edistymisen nomadista järjestelmää.
Rihmastossa "kulttuuri leviää kuin veden pinnassa käytössä olevassa tilassa tai valuen alaspäin kohti uusia tiloja säröjen ja kuilujen kautta ja kuluttaa niihin tiensä.
Pinta voi katkeilla ja liikkua, mutta nämä häiriöt ievät jätä jälkiä, samalla tavoin kuin vedellä on voimaa etsiä tietään tasapainotilaa kohti ja luoda siten sileää pintaa".
Rihmastoon liittyviä periaatteita

Deleuze ja Guatteri hahmottelevat Thousand Plateaus -teoksen esittelyssään rihmaston käsitettä seuraavasti:
1. ja 2. Kytkeytymisen ja heterogeenisuuden periaate: "Mikä tahansa rihmaston piste voidaan kytkeä ja täytyy voida kytkeä mihin tahansa muuhun."
3. Moninaisuuden periaate: moninaista (multiple) käsitellään substantiivina, moninaisuutena, siten, että se kieltäytyy olemasta suhteessa Yhteen (One).
4. Merkityksettömien repeämien  (asignifying rupture) periaate: Rihmasto voi särkyä, mutta se elpyy vanhoista tai uuista osistaan.
5. ja 6. Kartografian (cartography) ja siirtokuvan (decalcomania) periaatteet: rihmasto ei myönny mihinkään rakenteelliseen tai toiminnaliiseen malliin: se on "kartta eikä jälki". Periaatteet toimivat yhdessä: "mikä erottaa kartan jäljestä, on, että se on kokonaan suuntautunut kohti kokeiluja yhteydessä todellisuuden kanssa".
Kirjallisuutta

Deleuze, Gilles & Guattari, Félix (Transl. Brian Massumi): A Thousand Plateaus:Capitalism and Schizophrenia.  London, New York:  Continuum, (1980) 2004.  ISBN 978-0-8264-7694-4  (englanniksi)
Guattari, Félix & Sylvère Lotringer (editor): Chaosophy.  New York:  Semiotext(e), 1995.  ISBN 1-57027-019-8  (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Rhizome (philosophy) – 9.5.2022 versio
Käännös suomeksi
Finlandia-palkinto

Finlandia-palkinto on vuonna 1984 perustettu suomalainen kirjallisuuspalkinto, jonka jakaa vuosittain Suomen Kirjasäätiö tunnustuksena ansiokkaan romaanin kirjoittajalle. Finlandia-palkinto on Suomen tunnetuin kirjallisuuspalkinto.
Alun perin palkinto myönnettiin mille tahansa kaunokirjalliselle teokselle, mutta vuodesta 1993 sen on voinut saada vain romaani. Samana vuonna sääntöjä muutettiin siten, että lopullisen palkinnonsaajan valitsee lautakunnan ehdolle nimeämistä 3–6 kirjasta yksi tuomari. Vuonna 2024 valintalautakunnan koko kasvoi kolmesta kuuteen.
Aiemmin palkinto myönnettiin sääntöjen mukaan vain Suomen kansalaiselle, mutta sääntöjä muutettiin vuonna 2010 suomeksi kirjoittavan slovakialaisen Alexandra Salmelan noustua ehdokkaaksi. Uusien sääntöjen mukaan palkinto voidaan myöntää ansiokkaalle suomalaiselle romaanille riippumatta kirjoittajan kansalaisuudesta.
Palkinnon suuruus oli alun perin 100 000 markkaa. Sittemmin palkinnon arvo on ollut 26 000 euroa ja vuodesta 2008 alkaen 30 000 euroa.
Finlandia-palkinnon lisäksi vuodesta 1989 on jaettu vuosittain myös Tieto-Finlandia (nyk. tietokirjallisuuden Finlandia) ansiokkaalle suomalaiselle tieto- tai oppikirjalle sekä vuodesta 1997 Finlandia Junior -palkinto (nyk. lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia) suomalaiselle lasten- tai nuortenkirjailijalle. Molempien palkintojen arvo on 30 000 euroa.
Vuodesta 1984 lähtien on jaettu vuosittain myös Pikku-Finlandia, joka myönnetään abiturienteille ja muille keskiasteen oppilaitosten päättöluokkien oppilaille järjestetyn kirjallisuusesseiden kirjoituskilpailun voittajalle. Kilpailun järjestävät Äidinkielen opettajain liitto ja Svenska modersmållärarföreningen i Finland Suomen Kirjasäätiön tuella. Kilpailun voittaja palkitaan 800 eurolla ja Finlandia-palkinnon ehdokaskirjoilla.
Tilastoja

Joulukuussa 2013 Helsingin Sanomat profiloi Finlandia-voittajia vuosina 1993–2012, eli siitä lähtien kun kilpailussa on palkittu ainoastaan romaaneja. 20 vuoden aikana ruotsinkielinen teos oli voittanut palkinnon neljä kertaa: Bo Carpelan kahdesti (1993 ja 2005), Kjell Westö vuonna 2006 ja Ulla-Lena Lundberg vuonna 2012. Kustantamoista eniten voittajia oli Otavalla ja WSOY:llä, kummallakin kahdeksan. Esikoisteoksia oli palkittu kaksi, Kristina Carlsonin Maan ääreen (1999) ja Johanna Sinisalon Ennen päivänlaskua ei voi (2000). Sukupuolella ei juuri todettu olleen merkitystä: nainen oli palkittu yhdeksän kertaa, mies 11. Nuorin palkittu on vuonna 2019 palkinnon saanut Pajtim Statovci 29-vuotiaana.
Neljä kirjailijaa on voittanut palkinnon kaksi kertaa: he ovat Bo Carpelan, Olli Jalonen, Jukka Viikilä ja Pajtim Statovci.
Aiheesta muualla

Kaunokirjallisuuden Finlandia-palkinto Suomen Kirjasäätiön verkkosivuilla
| n k Suomalaiset kirjallisuuspalkinnot |
| --- | --- |
Aforistiikka:  Valtakunnallinen aforismikilpailu  Vuoden aforismikirja  Samuli Paronen -palkinto 
Kaunokirjallisuus:  Finlandia-palkinto  Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto  J. H. Erkon kirjoituskilpailu  Jarkko Laine -palkinto  Kalevi Jäntin palkinto  Nuori Aleksis -palkinto  Savonia-kirjallisuuspalkinto  Svenska Ylen kirjallisuuspalkinto  Tiiliskivi-palkinto  Toisinkoinen-palkinto 
Käännökset:  J. A. Hollon palkinto  Jarl Hellemann -palkinto  Mikael Agricola -palkinto  Valtion ulkomainen kääntäjäpalkinto 
Lasten- ja nuortenkirjallisuus:  Anni Polva -palkinto  Anni Swan -mitali  Arvid Lydecken -palkinto  Kaarina Helakisa -palkinto  Laivakello-palkinto  Lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia  Lasten LukuVarkaus -palkinto  Onnimanni-palkinto  Punni-palkinto  Pääskynen-palkinto  Rudolf Koivu -palkinto  Runeberg Junior  Tirlittan-palkinto  Topelius-palkinto 
Tieteis- ja fantasiakirjallisuus:  Atorox-palkinto  Kuvastaja  Tähtifantasia-palkinto  Tähtivaeltaja-palkinto 
Tietokirjallisuus:  Kanava-palkinto  Lauri Jäntin tietokirjapalkinto  Oppikirjailijapalkinto  Tietokirjailijapalkinto  Tietokirjallisuuden Finlandia  Tieto-Lauri  Tietopöllö-palkinto  Warelius-palkinto  Vuoden historiateos  Vuoden keittokirja  Vuoden tiedekirja 
Näytelmätekstit:  Lea-palkinto 
Muut palkinnot:  Aleksis Kiven palkinto  Alvar Renqvist -palkinto  Edvard Richter -palkinto  HelMet-kirjallisuuspalkinto  Kaarlen palkinto  Kiitos kirjasta -mitali  Kirjailija kiittää -palkinto  Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto  Kankaanpää-palkinto  Kirjallisuuden valtionpalkinto  Kirjapöllö  Möllärimestari  Napero-Finlandia  Pirkanmaan kirjoituskilpailu  Runeberg-palkinto  Sarjakuva-Finlandia  Saamelaisneuvoston kirjallisuuspalkinto  Suomen Ekonomien kirjallisuuspalkinto  P. E. Svinhufvudin muistosäätiön kirjallisuuspalkinto  Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto  Tampereen kaupungin kääntäjäpalkinto  Tollanderin palkinto  Tulenkantaja  Waltari-palkinto  Veijo Meri -palkinto  Väinö Linnan palkinto  Vuoden urheilukirja  Vuoden johtolanka -palkinto  Suunta-palkinto  Vuoden kaunein kirja  Vuoden kirjateko -palkinto  Vuoden kristillinen kirja  Vuoden luontokirja 
Lakkautetut palkinnot:  Eeva Joenpelto -palkinto  J. H. Erkon palkinto  Koskenkorva-palkinto  Olvi-säätiön kirjallisuuspalkinto  Tauno Karilaan palkinto  Pirkanmaan Plättä  Vuoden runoilija 
Runous:  Eeva-Liisa Manner -palkinto  Eino Leinon palkinto  Runo-Kaarina-palkinto  Tanssiva karhu 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle  Uppslagsverket Finland
Derek Roy

| Derek Roy |
| --- | --- |
 Roy Edmonton Oilersin paidassa helmikuussa 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. toukokuuta 1983 (ikä 41) Ottawa, Ontario, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Roysy, Royvechkin
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  175 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2003–
Aik. seurat:  Rochester Americans (AHL) Buffalo Sabres (NHL) Dallas Stars (NHL) Vancouver Canucks (NHL) St. Louis Blues (NHL) SC Bern (NLA) Avangard Omsk (KHL) Traktor Tšeljabinsk (KHL) Linköpings HC (SHL) EHC München (DEL)
NHL-varaus:  32. varaus, 2001 Buffalo Sabres
Aiheesta muualla
www.derekroy.com
Derek Roy (s. 4. toukokuuta 1983 Ottawa, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ura > OHL:ssä

Ennen ammattilaisuraansa Roy pelasi vuodet 1999–2003 Kitchener Rangersissä juniorisarja OHL:ssä. Hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan 66 runkosarjaottelua ja teki 87 tehopistettä, 34 maalia ja 53 syöttöpistettä ollen OHL:n tulokkaiden pistepörssin voittaja sekä joukkueensa eniten pisteitä ja maaleja tehnyt pelaaja. Kauden päätteeksi hänet valittiin sekä OHL:n että Canadian Hockey Leaguen tulokkaiden tähdistöön ja palkittiin Emms Family Awardilla OHL:n vuoden tulokkaana. Lisäksi Canadian Hockey League palkitsi hänet CHL Sportsmanlike Player of the Year -palkinnolla hyvästä urheiluhengestä ja CHL Plus/Minus Awardilla. Hän oli Kitchener Rangersin paras pistemies ja maalintekijä myös kahdella seuraavalla runkosarjakaudella, kausina 2000–2001 ja 2001–2002.
Neljännellä ja viimeisellä OHL-kaudellaan Roy oli runkosarjassa Kitchenerin sisäisen pistepörssin toinen 18 runkosarjaottelua enemmän pelanneen Mike Richardsin jälkeen. Keväällä 2003 hän oli johdattamassa Kitcheneriä joukkueen kapteenina ensin OHL:n mestaruuteen (J. Ross Robertson Cup) ollen OHL:n pudotuspelien toiseksi tehokkain pelaaja Ottawa 67's -joukkueessa pelanneen Corey Locken jälkeen ja myöhemmin Canadian Hockey Leaguen mestaruuteen, Memorial Cupin voittoon. Roy palkittiin keväällä 2003 Wayne Gretzky 99 Awardilla OHL:n pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana sekä Stafford Smythe Memorial Trophylla Memorial Cup -turnauksen arvokkaimpana pelaajana. Lisäksi hänet valittiin Memorial Cup -turnauksen tähdistökentälliseen. Roy pelasi nelivuotisen OHL-uransa aikana 243 runkosarjaottelua, joissa teki yhteensä 335 tehopistettä, 147 maalia ja 188 syöttöpistettä.
Ura > NHL:ssä

Buffalo Sabres varasi Royn NHL:ään numerolla 32 varaustilaisuuden 2001 toisella kierroksella. Ammattilaisuransa hän aloitti syksyllä 2003. Hänelle kertyi NHL-kokemusta kauden 2003–2004 aikana 49:n ottelun verran, joissa hän teki 19 tehopistettä, yhdeksän maalia ja kymmenen syöttöpistettä. Osa kaudesta kului myös Rochester Americansissa AHL:ssä, jossa hän pelasi 26 runkosarjaottelua tehoin kymmenen maalia ja 16 syöttöpistettä sekä 16 pudotuspeliottelua tehoin kuusi maalia ja kahdeksan syöttöpistettä.
Seuraavan kauden Roy pelasi kokonaan Americansissa NHL-kauden peruunnuttua työsulun vuoksi. Hän oli runkosarjassa Rochesterin neljänneksi paras pistemies Chris Taylorin, Thomas Vanekin sekä Jason Pominvillen jälkeen ja pudotuspeleissä joukkueen tehokkain pelaaja yhdessä Paul Gaustadin kanssa. Roy aloitti NHL-kauden 2005–2006 AHL:ssä, mutta pelattuaan vahvan alkukauden Rochesterissa, hänet nostettiin ylös Sabresin NHL-miehistöön, johon hän kuului koko loppukauden. Hän pelasi tuon kauden aikana 70 NHL:n runkosarjaottelua tehden 46 tehopistettä, 18 maalia ja 28 syöttöpistettä, seitsemänneksi eniten joukkueensa sisällä, sekä 18 NHL:n pudotuspeliottelua ollen konferenssifinaaleihin edenneen Sabresin kolmanneksi tehokkain pelaaja Daniel Brièren ja Chris Druryn jälkeen tehtyään tehot viisi maalia ja kymmenen syöttöpistettä.
Roy oli kaudella 2007–2008, neljännellään NHL:ssä, ensimmäisen kerran Buffalo Sabresin eniten pisteitä tehnyt pelaaja. Hän teki tuolla kaudella NHL-uransa ennätyspisteet, 81 tehopistettä, 32 maalia ja 49 syöttöpistettä, 78:ssa ottelussa. Hän on ollut joukkueensa paras pistemies myös kausina 2008–2009 ja 2009–2010. Runkosarjakausi 2010–2011 jäi Royn osalta kesken 35:n ottelun jälkeen hänen reisilihaksensa repeydyttyä joulukuussa pelatussa ottelussa ja tarvittua leikkausta. Ennen loukkaantumistaan hän oli ollut tuollakin kaudella joukkueensa eniten pisteitä tehnyt pelaaja. Keväällä 2011 hän palasi jäille yhteen pudotuspeliotteluun.
Heinäkuussa 2012, kahdeksan Buffalossa pelatun kauden jälkeen, Roy siirtyi pelaajakaupassa Dallas Starsiin. Sabres sai vaihdossa hyökkääjä Steve Ottin ja puolustaja Adam Pardyn. Huhtikuussa 2013 hän siirtyi vuorokausi ennen kauden 2012–2013 siirtotakarajaa Vancouver Canucksiin, joka antoi Starsille vaihdossa puolustaja Kevin Connautonin sekä toisen kierroksen varausvuoron.
Heinäkuussa 2013 Roy siirtyi yksivuotisella sopimuksella St. Louis Bluesiin ja heinäkuussa 2014 niin ikään yksivuotisella sopimuksella Nashville Predatorsiin. Joulukuussa 2014 hän siirtyi Edmonton Oilersiin.
Ura > Maajoukkueessa

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Pyeongchang 2018 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Kanada 2008 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 2009 | jääkiekko |  |
| Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Kanada 2003 | jääkiekko |  |
Roy on voittanut Kanadan maajoukkueessa olympiapronssia 2018 ja MM-hopeaa 2008 ja 2009. Alle 20-vuotiaiden jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa hän pelasi kerran, vuonna 2003, ollen niissäkin voittamassa hopeaa.
Aiheesta muualla

Derek Roy Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)
Jouppi (Seinäjoki)

| Jouppi |
| --- | --- |
 Joupin tupa.
 Kaupungin kartta, jossa Jouppi korostettuna.
Kaupunki:  Seinäjoki
Suuralue:  Läntinen
Kaupunginosa nro:  13
Väkiluku:  3 360 (31.12.2022)
Postinumero(t):  60320
Lähialueet:   Alakylä  Huhtala  Jouppila  Kultavuori  Pruukinranta 
Jouppi on yksi Seinäjoen lähiöistä. Kaupunginosa sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä kaupungin ydinkeskustasta ja kuuluu Läntiseen suuralueeseen, jonka Seinäjoki erottaa kantakaupungista. Joupissa on kerros-, rivi- ja omakotitaloja.
Joupin kaupunginosa jakaantuu kahteen tilastoalueeseen: Jouppiin ja Kultavuoreen. Vuoden 2022 joulukuussa niiden yhteenlaskettu väkiluku oli 3 360, josta 2 280 asui Joupin tilastoalueella.
Heti Joupin pohjoispuolella, kantatie 67:n ja Suupohjan radan takana avautuu Alajoen alava viljelymaisema, joka kuuluu Suomen valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin.
Historia

Seinäjoen varhaisin asutus on luultavasti lähtenyt liikkeelle täältä: joen varressa sijaitseva Joupin talo on varhaisin tunnettu (1546) asuintalo Seinäjoella.lähde?
1800-luvulla kaupanteko keskittyi Östermyraan, joka oli nuoren kunnan ydinkeskus. 1870-luvulla kaupanteon painopiste siirtyi Joupin, Jouppilan ja Nyykoolin seudulle.
Jouppiin rakennettiin 1990-luvulla runsaasti kaupallisia palveluita, esimerkiksi K-Citymarket. Myös vuonna 1987 perustetun suomalaisen autokaupan J. Rinta-Joupin pääkonttori sijaitsee edelleen Seinäjoen Joupin kaupunginosassa.  Nykyisin J. Rinta-Joupilla on myös toinen karavaaneihin ja autohuoltoon keskittynyt toimipiste Herralankadulla.
Vuoden 2003 syksyllä Jouppi koki asukkaiden kasvun suuren osan uusien ja nykyisen SeAMK-opiskelijoiden muuttaessa asumaan kaupunginosaan, kun sen ja Jouppilan raja-alueelle valmistui Frami-teknologiakeskus, jossa sijaitsee Seinäjoen ammattikorkeakoulun tekniikan, kulttuurin ja liiketalouden yksiköt.selvennä Joupissa on myös alakoulu.
Jouppiin alettiin vuonna 2008 suunnitella suurta kauppakeskusta Lakeuden Ankkuria, jonka piti valmistua jouluksi 2016, mutta hanke viivästyi. Vuonna 2016 toinen pääkumppani YIT yllättäen vetäytyi hankkeesta, mutta uudeksi yhteistyökumppaniksi saatiin Toivo Sukarin Ideapark. Hankaluuksista huolimatta rakennustyöt alkoivat vuonna 2018 ja Ideapark Seinäjoki avattiin marraskuussa 2019.
Galleria

Kerrostaloasutusta Joupissa.
Uusi poliisitalo Fallesmanni Seinäjoen Joupissa.
Joupin koulu.
Luhtitalo Krouvarinkadulla.
2000-luvulla rakennettu Kultavuoren asuinalue Joupin eteläosassa.
K-Citymarket.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jouppi (Seinäjoki) Wikimedia Commonsissa
Incredible Nothing

Incredible Nothing on vuonna 2002 perustettu vantaalainen yhtye, joka yhdistelee soundissaan grungea, powerpoppia, punkia ja rockia. Yhtyeen esikoispitkä albumi Temporary Insanity ilmestyi syksyllä 2005. Ensisingle "Basic Emotion Preach" ylsi singlelistalla parhaimmillaan sijalle 5. Kesken toisen albuminsa äänitysten yhtyeen laulaja/kitaristi Jukka Åkerman esiintyi Suomessa ja ulkomailla Lapkon ja Bitch Alertin keikkakokoonpanoissa. Marraskuussa 2010 yhtye julkaisi toisen albuminsa 27. Osaan albumin sävellyksistä ja sovituksista on osallistunut Disco Ensemblen kitaristina tunnettu Jussi Ylikoski. Myös Lapkon Ville Maljaa kuullaan levyn kappaleella "Take! Take! Take!". Uutena elementtinä yhtye on lisännyt repertuaariinsa koskettimet, joita soittaa Jukka Åkerman.
Jäsenet

Jukka Åkerman – kitara, laulu, piano
Jani Sutinen – kitara, taustalaulu
Teppo Vapaus – rummut
Oskari Tilkanen – basso
Julkaisut > Albumit

27 (11/2010)
Temporary Insanity (9/2005)
Julkaisut > Singlet

Stars Are Nothing Next To You (8/2010)
This Is The Echo/TV Is On (9/2006)
Basic Emotion Preach (8/2005)
Julkaisut > Omakustanteet

"White EP" (5/2008)
Deal With It, Sleep With It (4/2005)
Such a Gay Boy (9/2004)
Wishful Thinking (6/2004)
Simple Satisfaction (5/2003)
"Black EP" (4/2003)
"White demo" (2002)
Julkaisut > Videot

Stars Are Nothing Next To You (2010)
Running Through My Head (2008)
This Is The Echo (2006)
Deal With It, Sleep With It (2005)
Such A Gay Boy (2004)
Simple Satisfaction (2003)
Aiheesta muualla

Incredible Nothingin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Incredible Nothing Facebookissa
Incredible Nothingin haastattelu YleX-radiokanavalla
Compagnie Internationale des Wagons-Lits

CIWL:n logo
Georges Nagelmackers
Compagnie Internationale des Wagons-Lits (suom. Kansainvälinen makuuvaunuyhtiö) tai CIWL, Compagnie des Wagons-Lits tai Wagons-Lits, on kansainvälinen rautatieyhtiö, joka omistaa kansainväliseen matkustamiseen käytettyjä junalinjoja Euroopassa.
Nykyään Compagnie Internationale des Wagons-Lits'n omistaa ranskalainen Accor Group. Compagnie Internationale des Wagons-Lits (et des Grands Express Européens) -yhtiön perusti belgialainen Georges Nagelmackers vuonna 1872.