stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rautalahti

| Rautalahti Рауталахти |
| --- | --- |
 Maantie Rautalahden rannalla.
 Rautalahti
 Koordinaatit: 61°45′22″N, 30°53′26″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Pitkärannan piiri
Kunta:  Harlu
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  388
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rautalahti (ven. Раутала́хти) on kylä Karjalan tasavallan Pitkärannan piirin Harlun kunnassa. Se sijaitsee Laatokan pohjoisrannalla kahdeksan kilometriä maanteitse Harlun taajamasta lounaaseen. Kylässä on 388 asukasta (vuonna 2012).
Rautalahden kautta kulkee Aunuksen ja Sortavalan välinen A130-maantie. Kylässä toimii saha ja kalanviljelylaitos. Turkistarhat ovat lopettaneet toimintansa.
Palveluihin kuuluu koulu, kerhotalo, lääkintäasema, yleinen sauna, kauppa, ruokala ja huoltoasema. Kylässä on ortodoksinen ja helluntailaiskirkko. Lähistöllä sijaitsee lomakylä sekä kalastus- ja metsästysmaja.
Rauta(II)

| Rauta(II)fluoridi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  7789-28-8
PubChem CID:  522690 ja 82237
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  FeF2
Moolimassa:  93,85
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  1 100 °C
Kiehumispiste:  1 837 °C
Tiheys:  4,09 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hieman veteen
  
Rauta(II)fluoridi eli ferrofluoridi (FeF2) on rauta- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä ja eräiden magneettityyppien valmistamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rauta(II)fluoridi on väritöntä kiteistä ainetta. Sen kiderakenne muistuttaa rutiilin rakennetta ja sen alkeiskoppi on tetragonaalinen. Yhdiste liukenee hieman veteen ja vetyfluoridiliuoksiin. Orgaanisiin liuottimiin se ei liukene. Vedettömän rauta(II)fluoridin lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen tetrahydraatti (FeF2·4H2O) on niin ikään väritöntä veteen hieman liukenevaa kiteistä ainetta. Rauta(II)fluoridin Néelin lämpötila on -194,15 °C eli se on antiferromagneettista tämän lämpötilan alapuolella.
Vedetöntä rauta(II)fluoridia valmistetaan kuivan kaasumaisen vetyfluoridin ja raudan tai rautasuolojen kuten rauta(II)kloridin tai rauta(II)sulfaatin välisellä reaktiolla. Sitä voidaan myös valmistaa pelkistämällä rauta(III)fluoridia tai kuumentamalla rauta(II)oksalaatin ja ammoniumfluoridin seosta. Kidevedellistä yhdistettä voidaan valmistaa liuottamalla rautaa vetyfluoridin vesiliuokseen.
Rauta(II)fluoridia voidaan käyttää katalyyttinä fluorattaessa orgaanisia yhdisteitä. Lisäksi siitä valmistetaan keraameja ja rautaa, booria ja harvinaisia maametalleja sisältäviä magneetteja.
Naamiomurhaaja

| Naamiomurhaaja> Mask of Murder |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Arne Mattsson
Käsikirjoittaja:  Volodja Semitjov
Tuottaja:  Tommy Iwering
Säveltäjä:  Björn J:son Lindh
Leikkaaja:  Carl-Olov Skeppstedt
Pääosat:   Rod Taylor  Christopher Lee  Valerie Perrine 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Kanada, Ruotsi
Tuotantoyhtiö:   Filmtrust  Master Films 
Ensi-ilta:  Saksa 18. lokakuuta 1990 (video)
Kesto:  89 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Naamiomurhaaja (Mask of Murder) on Arne Mattssonin ohjaama kanadalais-ruotsalainen kauhutrilleri vuodelta 1985. Elokuvan pääosissa ovat Rod Taylor, Christopher Lee ja Valerie Perrine. Trilleri kertoo sarjamurhaajasta pienessä kanadalaisessa kaupungissa. Naamiomurhaaja kuvattiin Ruotsissa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rod Taylor  | … |  Bob McLaine   |
|  Christopher Lee  | … |  Jonathan Rich   |
|  Valerie Perrine  | … |  Maria   |
|  Sam Cook  | … |  Ray Cooper   |
|  Terrence Hardiman  | … |  Tohtori Paul Crossland   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo, että kiinnostavinta elokuvassa on katsoa amerikkalaisnäyttelijöiden toilailua pienessä ruotsalaiskylässä. Hän antaa Naamiomurhaajalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Naamiomurhaaja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Naamiomurhaaja Elonet.
Naamiomurhaaja AllMoviessa. (englanniksi)
Rauta(II)

| Rauta(II)asetaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  3094-87-9
PubChem CID:  18344
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (CH3COO)2Fe
Moolimassa:  173,938
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  190–200 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Rauta(II)asetaatti ((CH3COO)2Fe) eli ferroasetaatti on rauta- ja asetaatti-ionien muodostama yhdiste. Yhdistettä käytetään tekstiilien värjäyksessä ja katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Puhtaana rauta(II)asetaatti on väritöntä kiteistä ainetta, mutta se on usein kellertävää. Siitä tunnetaan myös kidevedellinen tetrahydraatti ((CH3COO)2Fe·4H2O), joka on väriltään vihreää. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja liukenee myös poolisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Rauta(II)asetaatti hapettuu helposti rauta(III)asetaatiksi.
Rauta(II)asetaattia valmistetaan liuottamalla rautajauhetta tai -romua etikkahappoon. Hapettumisen ehkäisemiseksi reaktio suoritetaan suojakaasun alla.
Rauta(II)asetaattia ja sen tetrahydraattia käytetään tekstiilien peittana erityisesti värjättäessä sinisiksi, ruskeiksi tai mustiksi. Yhdisteestä valmistetaan myös musteita. Orgaanisen kemian synteeseissä rauta(II)asetaattia käytetään katalyyttinä pelkistyksissä, Kumada-kytkennöissä, heterosyklisten yhdisteiden valmistuksessa ja hydrosilyloinneissa.
Anssi Rauhala

Anssi Rauhala Finncon 2013 -tapahtumassa Helsingissä
Anssi Rauhala (s. 1965 Helsinki) on suomalainen sarjakuvantekijä (piirtäjä, käsikirjoittaja ja kääntäjä) ja kuvittaja.
Yhdessä käsikirjoittaja Mikko Ketolan kanssa tehty, vuonna 2006 julkaistu Marian koodi aloitti sankarittaren, ”vertailevan kirkkohistorian” professori Anni Isotalon seikkailuista kertovan ranskalais-belgialaista perinnettä noudattelevan albumisarjan. Sarjan muut osat ovat Valkoisen meren timantit (2006), Bosporin helmi (2007) ja Vatikaanin vanki (2009).
Rauhalan piirtämä, Esa Niskasen alkuperäistarinaan perustuva ilmasotatarina Paluu rajan takaa ilmestyi Zum Teufel -kustannusyhtiöltä 2011.
Rauhalan ja Lauri Kairan tekemä on Mikä tekijänoikeus? -hankkeen oppimateriaaliksi tehty sarjakuva Piraattitehtaan arvoitus.
Rauhala on palkittu muun muassa Kemin sarjakuvakilpailussa vuonna 1984 novellisarjakuvien sarjassa teoksesta Yhdestoista hetki. Vuonna 1986 hän sijoittui toiseksi teoksellaan Insayddzoucqin linna.
Albumeja

Professori Anni Isotalon tutkimuksia. Käsikirjoitus: Mikko Ketola. Sarjakuvasovitus, kuvat ja väritys: Anssi Rauhala,
Marian koodi: Suomalainen Da Vinci -mysteeri.  Kirjastudio, 2006.  ISBN 952-482-030-7
Valkoisen meren timantit.  Minerva, 2006.  ISBN 952-5591-62-X
Bosporin helmi.  Minerva, 2007.  ISBN 978-952-492-065-0
Vatikaanin vanki.  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-257-9
Niskanen, Esa & Rauhala, Anssi: Korpilentäjä.  Helsinki:  Arktinen banaani, 2014.  ISBN 978-952-270-158-9
Aiheesta muualla

Jukka Laine: Marian koodi kerää pisteet kotiin. Kvaak.fi 4.2.2006.
Veli Loponen: Valkoisen Meren Timantit. Kvaak.fi 19.3.2007.
Salla Brunou: Piirtäjä Rauhalan kiireinen kesä. Kvaak.fi 18.8.2007.
Toni Jerrman: Bosporin helmi (Arkistoitu – Internet Archive). Tähtivaeltaja 4/2007.
Jukka Laine: Paavin perässä ponnari poskella. Kvaak.fi 7.9.2009.
Juhana Unkuri: Vatikaanin vanki (Arkistoitu – Internet Archive). Keskisuomalainen 28.11.2009.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  ISNI
Rautavaaran vaakuna

Rautavaaran vaakuna
Rautavaaran vaakuna on Rautavaaran kunnan tunnus. Sen vuoriaihe raudanmerkkeineen tekee vaakunasta puhuvan. Kirveet viittaavat metsätöiden merkitykseen seudulla.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kolmoisvuori, jonka yläpuolella kaksi kirvestä vinoristikkäin, kaikki hopeaa; vuoressa punainen raudanmerkki.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Rautavaaran kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 28. heinäkuuta 1953. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 5. tammikuuta 1954.
Kari Mäkinen

| Kari Mäkinen |
| --- | --- |
 Arkkipiispa Kari Mäkinen
Turun ja Suomen arkkipiispa
 1.6.2010–1.6.2018 
Edeltäjä:  Jukka Paarma
Seuraaja:  Tapio Luoma
Turun arkkihiippakunnan piispa
 1.1.2006–31.5.2010 
Edeltäjä:  Ilkka Kantola
Seuraaja:  Kaarlo Kalliala
Ulvilan kirkkoherra
 1994–2005 
Seuraaja:  Marianne Känä
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kari Olavi Mäkinen
Syntynyt: 5. tammikuuta 1955 (ikä 69) Turku
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  arkkipiispa
Vanhemmat:  Paavo Mäkinen Liisa Herneranta
Puoliso:   Eija Marjatta Ojala (vih. 1979) 
Muut tiedot
Koulutus:  Pappisvihkimys (1979) teologian tohtori (1989)
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Kari Olavi Mäkinen (s. 5. tammikuuta 1955 Pori) toimi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ja Turun arkkipiispana vuosina 2010–2018. Mäkinen vihittiin Turun Tuomiokirkossa arkkipiispan virkaan 6. kesäkuuta 2010. Hän jäi eläkkeelle 1. kesäkuuta 2018.
Tausta ja yksityiselämä

Mäkinen valmistui teologian kandidaatiksi (vast. nyk. maisteri) vuonna 1979 ja lisensiaatiksi vuonna 1987. Väiteltyään hän sai teologian tohtorin arvon vuonna 1989. Mäkinen vihittiin papiksi vuonna 1979, ja hän on suorittanut ylemmän pastoraalitutkinnon vuonna 1991. Mäkinen on suorittanut siviilipalveluksen.
Kari Mäkisellä on puolisonsa sairaalapastori Eija Mäkisen kanssa neljä lasta.
Ura kirkossa

Mäkinen toimi seurakuntapastorina Helsingin Roihuvuoren 1979 ja Lauttasaaren vuosina 1979–1984 seurakunnissa, Länsi-Porin seurakunnassa 1989 sekä Ulvilan seurakunnassa 1989–1993 ja tutkijana 1984–1989. Vuonna 1994 hän toimi Helsingin yliopiston kirkkohistorian vs. apulaisprofessorina. Vuonna 1994 Mäkinen valittiin kirkkoherraksi Ulvilan seurakuntaan, jossa hän työskenteli vuoteen 2005. Turun tuomiokapitulin pappisasessorina hän oli 1998–2004 ja Turun tuomiokapitulin hiippakunnallisen tukiprojektin tehtävissä 1. elokuuta – 31. joulukuuta 2006. Hän toimi Turun arkkihiippakunnan piispana vuosina 2005–2010.
Kari Mäkinen on toiminut piispainkokouksen jäsenenä vuosina 1998–1999 sekä 2002–2003, erinäisten kirkollisten valiokuntien ja työryhmien jäsenenä, Pyhän Henrikin Säätiön hallituksen jäsenenä vuodesta 1998 sekä säätiön hallituksen varapuheenjohtajana vuodesta 2002.
Ura kirkossa > Arkkipiispaksi

Jukka Paarman jäädessä eläkkeelle vuonna 2010 Mäkinen asettui ehdolle arkkipiispaksi saaden ensimmäisellä vaalikierroksella eniten ääniä. Arkkipiispan vaalin toisella kierroksella 11. maaliskuuta 2010 Mäkinen voitti vastaehdokkaansa, Helsingin yliopiston dogmatiikan professori Miikka Ruokasen äänin 593–582.
Näkemyksiä

Mäkistä pidettiin arkkipiispanvaalissa liberaalina ehdokkaana. Häntä kuvailtiin pohdiskelevana filosofina, joka haluaa kirkon olevan moderni ja tulevaisuuteen katsova. Mäkinen suhtautuu myönteisesti maahanmuuttoon ja on toivonut pakolaisille nykyistä parempaa kohtelua Suomessa sekä turvallista reittiä Eurooppaan.
Mäkinen herätti syksyllä 2010 kohua sanomalla kuuluvansa keskiluokkaan, vaikka hänen vuosiansionsa olivat edellisenä vuonna 111 667 euroa ja arkkipiispana hän on Suomen valtiollisen protokollan ylimmässä päässä.
Mäkisen samaa sukupuolta olevien avioliittoa koskeva lausunto herätti keskustelua marraskuussa 2014. Mäkinen kertoi Facebook-päivityksessään iloitsevansa eduskunnan päätöksestä antaa oikeus avioliiton solmimiseen myös homopareille. Seuranneen viikonlopun aikana noin 13 000 ihmistä erosi kirkosta ja jopa kolme neljäsosaa eronneista sanoi eronsa syyksi Mäkisen myönteiset lausunnot eduskunnan avioliittopäätöksestä. Mäkisen lausunnot ovat kuitenkin saaneet myös paljon tukea sekä kannustusta, ja kirkkoon myös liityttiin lausuntojen seurauksena tavanomaista enemmän. Liittyneiden määrä oli kuitenkin muutamissa kymmenissä, eli huomattavasti vähäisempi kuin eronneiden. Vaikka Mäkinen suhtautuu myönteisesti samaa sukupuolta olevien avioliiton kirkolliseen vihkimiseen, on vihkimistä ennen kuitenkin oltava asiasta kirkon yhteinen päätös.
Pääsiäislauantaina 2016 Mäkinen lupasi MTV:n haastattelussa kirkon suojelevan kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneita turvapaikanhakijoita. Mäkisen kommentteja seuranneina päivinä kirkosta erosi lähes tuhat suomalaista Eroakirkosta.fi-sivuston kautta.
Arkkipiispa Kari Mäkisen mielestä kirkon tehtävä ei ole puolustaa Suomen etua.
Julkisuudessa on herännyt epäilyjä, että arkkipiispa Mäkinen voisi olla sitoutumattomana presidenttiehdokkaana SDP:n tukemana.milloin? Piispa tyrmäsi huhun.
Kunnianosoituksia

Suomen leijonan ritarikunta (Suomi, 2014)
Julkaisut

Hämärässä kypsyy aamu.  Helsinki:  Kirjapaja, 1986.  ISBN 951-621-648-X
Unelma jälkikristillisestä kulttuurista ja uskonnosta. Tulenkantajien oppositio kansankirkollista arvomaailmaa vastaan 1924–1930.  Helsinki:  Suomen Kirkkohistoriallinen Seura, 1989.  ISBN 951-902-173-6
Aiheesta muualla

Kari Mäkinen (Arkistoitu – Internet Archive)
Kari Mäkinen radio-ohjelmassa Kuusi kuvaa, 26.3.2016 Yle
Kari Mäkinen kertoo suhteestaan kirjallisuuteen radio-ohjelmassa Kultakuume, 12.7.2016 Yle
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Jukka Paarma | Turun arkkipiispa 2010–2018 | Seuraaja: Tapio Luoma |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ilkka Kantola | Turun arkkihiippakunnan piispa 2006–2010 | Seuraaja: Kaarlo Kalliala |
| n k Turun ja Suomen arkkipiispat |
| --- | --- | --- |
| Katoliset piispat (1134–1550) |  Henrik* (1134–1158)  Rodolfus* (~1202–~1209)  Folkvinus* (~1210–~1234)  Tuomas (~1234–1245)  Bero I (~1248–1258)  Ragvald I (1258–1266)  Catillus (1266–1286)  Johannes (1286–1290)  Maunu I (1291–1308)  Ragvald II (1309–1321)  Pentti Gregoriuksenpoika (1321–1338)  Hemming (1338–1366)  Henrik Hartmanninpoika (1366–1367)  Johannes Pietarinpoika (1367–1370)  Johannes Westfal (1370–1385)  Bero Balk (1385–1412)  Maunu Tavast (1412–1450)  Olavi Maununpoika (1450–1460)  Konrad Bitz (1460–1489)  Maunu III Särkilahti (1489–1500)  Lauri Suurpää (1500–1506)  Johannes Olavinpoika (1506–1510)  Arvid Kurki (1510–1522)  Ericus Svenonius (1523–1527)  Martti Skytte (1528–1550)  |  |
| Luterilaiset piispat (1554–1817) |  Mikael Agricola (1554–1557)  Pietari Follingius (1558–1563)  Paavali Juusten (1563–1575)  Ericus Erici Sorolainen (1583–1625)  Isaacus Rothovius (1627–1652)  Aeschillus Petraeus (1652–1657)  Johannes Terserus (1658–1664)  Johannes Gezelius vanhempi (1664–1690)  Johannes Gezelius nuorempi (1690–1718)  Herman Witte (1721–1728)  Lars Tammelin (1728–1733)  Jonas Fahlenius (1734–1748)  Johan Browallius (1748–1755)  Karl Fredrik Mennander (1757–1775)  Jakob Haartman (1776–1788)  Jakob Gadolin (1788–1802)  Jakob Tengström (1803–1817)  |  |
| Luterilaiset arkkipiispat (1817–) |  Jakob Tengström (1817–1832)  Erik Gabriel Melartin (1833–1847)  Edvard Bergenheim (1850–1884)  Torsten Thure Renvall (1884–1898)  Gustaf Johansson (1899–1930)  Lauri Ingman (1930–1934)  Erkki Kaila (1935–1944)  Aleksi Lehtonen (1945–1951)  Ilmari Salomies (1951–1964)  Martti Simojoki (1964–1978)  Mikko Juva (1978–1982)  John Vikström (1982–1998)  Jukka Paarma (1998–2010)  Kari Mäkinen (2010–2018)  Tapio Luoma (2018–)  |  |
*=historiallisuus epävarmaa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Vatikaani 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Rauta(II)

| Rauta(II)fosfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  14940-41-1
PubChem CID:  9863567
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Fe3(PO4)2
Moolimassa:  357,49
Ulkomuoto:  Siniharmaa kiteinen aine
Tiheys:  2,58 g/cm3 (oktahydraatti)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Rauta(II)fosfaatti (Fe3(PO4)2) eli ferrofosfaatti on rauta- ja fosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään keramiikan väriaineena ja katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rauta(II)fosfaatti on valkoista kiteistä ainetta, mutta muuttuu nopeasti siniharmaaksi tai ruskehtavaksi osittaisen hapettumisen vuoksi. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Rauta(II)fosfaatti esiintyy useimmiten kidevedellisinä muotoina, esimerkiksi tri-, tetra- ja oktahydraatteina (Fe3(PO4)2·3H2O, Fe3(PO4)2·4H2O ja Fe3(PO4)2·8H2O). Oktahydraattia esiintyy luonnossa vivianiittimineraalina. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoihin.
Rauta(II)fosfaattia voidaan valmistaa saostamalla rauta(II)yhdisteiden vesiliuoksista alkalimetallifosfaattien, kuten natriumfosfaatin avulla. Toinen tapa on rauta(III)fosfaatin pelkistus rautajauheella.
Rauta(II)fosfaattia käytetään väriaineena keramiikassa ja katalyyttinä Sitä on tutkittu myös litiumioniakuissa käytettävän litiumrautafosfaatin valmistukseen.

| Rauta(II)oksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1345-25-1
PubChem CID:  14945 ja 168499111
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  FeO
Moolimassa:  71,85
Ulkomuoto:  Musta kiteinen aine
Sulamispiste:  1 377 °C
Tiheys:  6,0 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
  
Rauta(II)oksidi eli ferro-oksidi (FeO) on rauta- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lasin värjäykseen ja katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Rauta(II)oksidi on väriltään mustaa kiteistä ainetta, jonka alkeiskoppi on kuutiollinen. Yhdiste ei liukene veteen eikä orgaanisiin liuottimiin, mutta liukenee happoihin. Yhdiste on stabiili ainoastaan yli 575 °C:n lämpötilassa ja tätä alemmissa lämpötiloissa sillä on taipumus disproportioitua metalliseksi raudaksi ja rauta(II,III)oksidiksi. Yhdiste voi myös olla pyroforista. Rautaoksidista tunnetaan huoneenlämpötilassa metastabiili muoto. Rautaoksidi on usein epästoikiometrista johtuen Fe2+-ionien helposta hapettumisesta Fe3+-ioneiksi. Tyypillinen koostumus on Fe0,84O–Fe0,95O.
Rauta(II)oksidia voidaan valmistaa kuumentamalla rautajauhetta matalassa paineessa yli 560 °C:n lämpötilaan tai kuumentamalla rauta(II)oksalaattia alhaisessa paineessa. Tuotteen nopea kuumentaminen johtaa kiteytymiseen metastabiiliin muotoon. Rauta(II)oksidia voidaan käyttää lasin värjäämiseen vihreäksi ja muun muassa ammoniakin valmistuksessa katalyyttinä.
Rauta(III)

| Rauta(III)fluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7783-50-8
PubChem CID:  24552 ja 9833942
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  FeF3
Moolimassa:  112,85
Ulkomuoto:  Kidevedettömänä vihreää, kidevedellisenä kellanruskeaa kiteistä ainetta
Sulamispiste:  1 000 °C
Tiheys:  3,87 g/cm3
Liukoisuus veteen:  59,2 g/l (25 °C)
  
Rauta(III)fluoridi (FeF3) eli ferrifluoridi on rauta- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä ja fluoraavana reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä sekä magneettien valmistamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rauta(III)fluoridi on vihreää kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on rombinen. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen trihydraatti (FeF3·3H2O). Tämä on väriltään kellertävänruskeaa kiteistä ainetta ja sillä on kaksi kidemuotoa α- ja β-muodot. Rauta(III)fluoridi liukenee hieman veteen ja on liukenematonta orgaanisiin liuottimiin. Fluoridiliuoksiin aine liukenee muodostaen heksafluoroferraatti(III)ioneja ([FeF6]3-).
Kidevedetöntä rauta(III)fluoridia valmistetaan rauta(III)kloridin ja vetyfluoridin välisellä reaktiolla. Kidevedellistä yhdistettä saadaan liuottamalla rauta(III)oksidia vetyfluoridin vesiliuokseen ja haihduttamalla vesi pois. Se voidaan myös kiteyttää vetyfluoridiliuoksesta.
Rauta(III)fluoridia käytetään pääasiassa rautakobolttineodyymimagneettien valmistamiseen. Sitä käytetään myös orgaanisen kemian synteeseissä fluoraavana reagenssina sekä fluoraus-, polymerointi- ja hydrokrakkausreaktioiden katalyyttinä. Se katalysoi myös ksenonin ja fluorin välisten sidosten muodostumista. Rauta(III)fluoridia voidaan myös lisätä valuraudan joukkoon ja siitä valmistetaan eräitä keraameja.

| Ferrikloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  Rautakloridi   Rautatrikloridi   Rauta(III)kloridi
CAS-numero:   10025-77-1 (heksahydraatti) 7705-08-0  10025-77-1 (heksahydraatti)
PubChem CID:  24380 ja 166033
SMILES:  Cl[Fe](Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  FeCl3
Moolimassa:  162,2 (vedetön)   270,3 (heksahydraatti)
Ulkomuoto:  Kellertävää kiteistä jauhetta tai kokkareita
Sulamispiste:  304 °C (vedetön)   ~37 °C (heksahydraatti)
Kiehumispiste:  ~316 °C (vedetön)   280–285 °C (heksahydraatti)
Tiheys:  2,804 g/cm³ (vedetön)   1,82 g/cm³ (heksahydraatti)
Liukoisuus veteen:  Liukenee
   
Rauta(III)kloridi eli ferrikloridi (FeCl3) on rauta- ja kloridi-ionien muodostama ioniyhdiste. Aine on kuivana kellertävää kidemäistä jauhetta tai kokkareita ja imee helposti ilmasta vettä muodostaen kidevedellistä heksahydraattia FeCl3·6H2O. Yhdiste liukenee veteen, alkoholiin, eetteriin ja asetoniin. Ferrikloridi on melko tahraavaa. Yhdisteestä käytetään myös nimiä rautakloridi ja rautatrikloridi. Ferrikloridissa rauta on hapetusluvulla +III.
Rauta(III)kloridia valmistetaan romuraudan ja kloorikaasun välisellä reaktiolla tai liuottamalla raudan oksideja tai karbonaatteja suolahappoon. Valmistuksessa voidaan myös hyödyntää esim. terästeollisuuden sivuvirtoja. Hapetuksessa kolmiarvoiseksi on kloorin sijaan mahdollista käyttää esimerkiksi happea tai vetyperoksidia.
Ferrikloridia käytetään yleisesti vedenpuhdistuksessa ja jätevedenpuhdistuksessa saostuskemikaalina sekä viemäriverkostojen hajunpoistoon, kuten myös useissa reaktioissa, esim. klooraus-, Friedel–Crafts-alkylointi- ja Friedel–Crafts-asylointireaktioissa sekä piirilevyjen syövytykseen.
Suomessa ferrikloridia valmistaa Voda Nordic Oy Raahessa. Ruotsissa sekä muualla Euroopassa ferrikloridia valmistaa mm. Kemira.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kemiran tuotesivu[vanhentunut linkki]
Rauta(III)kloridin kansainvälinen kemikaalikortti
Rauman vaakuna

Rauman vaakuna
Rauman vaakuna on Rauman kaupungin heraldinen tunnus. Sen aihe mukailee kaupungin keskiaikaista sinettiä vuodelta 1490. Vaakunan selitys on ”kultaisen latinalaisen ristin jakamassa sinisessä kilvessä neljä kultaista minuskeli r-kirjainta, yksi kussakin neljässä kentässä.”
Vaakunan historiaa

Eurajoen pitäjään kauppa- ja luostaripaikaksi muodostunut Rauma sai kaupunginoikeutensa vuonna 1441. Kaupungin varhaisin tunnettu tunnus on vuodelta 1490 peräisin oleva sinetti, jossa on kuvattuna risti sekä neljä r-kirjainta. Ristin on katsottu viittaavan kaupungin fransiskaaniluostariin sekä Pyhän Ristin kirkkoon, r-kirjaimien viitatessa kaupungin nimeen. Myöhemmissä sineteissä risti kuvattiin irtonaisena ja r-kirjainten tilalla oli kuvattuna kirjaimet R, A, U ja M. Vaakunaksi sinettikuvio vahvistettiin jo vuonna 1793.
Vuonna 1861 venäjänsaksalainen heraldikko Bernhard von Köhne laati oman ehdotuksensa Rauman vaakunaksi, jossa vaakunan muoto palautettiin kaupungin ensimmäisen sinetin malliseksi. Poiketen aiemmasta vaakunasta von Köhne kuitenkin ehdotti vaakunan väreiksi kultaisella pohjalla olevaa mustaa ristiä. Toisissa luonnoksissaan von Köhne esitti kilven väriksi myös punaista. Vaakunan nykyinen malli vakiintui käyttöön viimeistään heraldikko George Granfeltin vuonna 1892 julkaiseman Finlands städers vapen -kirjan myötä, jossa vaakuna kuvattiin kaupungin ensimmäisen sinetin mukaisena.
Carolus Lindbergin uudelleen piirtämä vaakuna ja sen nykyinen heraldinen selitys vahvistettiin käyttöön tasavallan presidentti Risto Rytin asetuksella 11. syyskuuta 1942. Nykyisen ulkoasunsa vaakuna sai 2. marraskuuta 1992. Vaakunan päällä on kultainen Satakunnan herttuakunnan kruunu. Sitä ei vaakunaselityksessä vahvisteta vaakunaan, mutta vanhat kaupungit käyttävät kruunua kilven yllä historiallisena muistona. Vaakunan pohjalta on laadittu myös Rauman kaupungin käyttämä lippu.
Vaakunan historiaa > Galleria

Rauman vuoden 1490 sinetti.
Rauman sinetti vuodelta 1625.
Piirros Rauman vanhasta vaakunasta vuodelta 1861.
Bernhard von Köhnen ehdotus Rauman vaakunaksi vuodelta 1861. Kolkka viittaa kaupungin sijaintiin Turun ja Porin läänissä.
Von Köhnen laatimia luonnoksia Rauman vaakunasta.
George Granfeltin malli Rauman vaakunasta vuodelta 1892.
Carolus Lindbergin vuoden 1942 vaakunan alkuperäispiirros.
Vaihtoehtomalleja vuoden 1942 vaakuna-asetuksesta.
Rauman kaupungin käyttämä lippu.