stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irma Seikkula
Teatteriura > Radio- ja Televisioteatteri

1960-luvun alussa Seikkula työskenteli Radioteatterin näyttelijänä. Hän piti radiota omalle näyttelijän­laadulleen vieraana viestintä­kanavana. Vuonna 1962 alkoi Seikkulan pitkä Televisioteatterin kausi, joka päättyi 1979. Hän näytteli kymmenissä Televisio­teatterin tuotannoissa, mukaan luettuina Elävä ruumis ja Kustaa Vaasa (1969). Alkuajat televisiossa olivat Seikkulalle mieleisiä, mutta loppu­vuosina häntä ahdistivat niin kutsutut ”nuoret radikaalit”.
Seikkulan televisio­teatterikauden voittoihin kuuluu Maja Ekelöfin romaaniin pohjautuva Siivoojan raportti vuodelta 1971. Hän onnistui tulkitsemaan roolinsa siivooja Maijana koskettavasti sortumatta kuitenkaan tunteellisuuteen. Seikkulan Maijaa on kuvailtu sinnikkään juurevaksi luonne­tutkielmaksi. Vuonna 1976 Seikkula näytteli alko­holisoitunutta, yhteis­kunnasta syrjäytynyttä naista Walentin Chorellin pienois­näytelmässä Pullon­pohja. Seikkulan jää­hyväis­näytelmä Televisio­teatterissa oli Viimeinen raja. Rooli­suoritus kuolevana äitinä sai kriitikoilta kiitosta.
Seikkula jäi Televisio­teatterista eläkkeelle alku­vuodesta 1980, mutta jatkoi vierailijana Suomen Kansallisteatterissa aina 1990-luvulle saakka. Hän oli mukana muun muassa Onnen­seitissä, joka perustui Maria Jotunin teksteihin. Samassa yhteydessä hän juhli 80-vuotis­päiviään. ”Irma, sinä olet ihme”, Suomen näyttelijäyhdistyksen puheen­johtaja Kalevi Kahra lausui onnittelu­puheessaan. Onnen­seitti jäi Seikkulan näyttelijän­uran joutsenlauluksi. Yleisradio televisioi Onnen­seitin vuonna 1996.
Elokuvaura > Koko kansan suosikki

Irma Seikkula ei pyrkinyt elokuvaan eikä lapsenakaan haaveillut elo­kuva­tähteydestä. Ohjaaja Nyrki Tapiovaara ”löysi” hänet etsiessään sopivaa nais­pää­osan esittäjää elo­kuvaan Juha (1937). Tapio­vaara kirjoitti Seikkulalle Kotkaan luettuaan hänestä teatteri­arvosteluja ja pyysi lähettämään valo­kuvia. Koe­kuvauksen tuloksena Seikkula sai Marjan osan, ja kuvaukset aloitettiin Kuusamossa kesällä 1936. Seikkula ei aluksi ollut roolista innoissaan, koska oli saanut romaanin Marjasta epämiellyttävän kuvan. Tammi­kuussa 1937 ensi-iltaan tullut Juha ei ollut yleisö­menestys, mutta Seikkula sai yksi­mielistä kiitosta rooli­suorituksestaan.
Kotkan Näyttämöllä esiintyessään Seikkula kiinnitti myös elo­kuva­ohjaaja Valentin Vaalan huomion. Vaala tarjosi hänelle nimi­roolia elo­kuvasta Juurakon Hulda (1937), josta tuli Seikkulan läpi­murto­elo­kuva. Hella Wuoli­joen kirjoittamassa yhteis­kunta­satiirissa köyhistä oloista tuleva tyttö etenee sinnikkyytensä avulla sisäköstä korkea­koulu­kandidaatiksi. Lopussa varakas tuomari voittaa hänen rakkautensa. Seikkulan vasta­näyttelijänä oli Tauno Palo, jolta hän kertoi saaneensa paljon tukea kuvauksen aikana. Juurakon Hulda keräsi yli miljoona katsojaa ja on edelleen neljänneksi katsotuin suomalainen elo­kuva. Seikkulan rooli­suoritus sai varauksellisen vastaanoton; hänen tulkintaansa pidettiin turhan vakavana ja puhetta liian teatraalisena. Suoritus todettiin kuitenkin kokonaisuutena onnistuneeksi.
Juurakon Hulda aiheutti ilmestyessään pahennusta poliittisissa piireissä. Elokuva leimattiin myös eräänlaiseksi 1930-luvun tuhkimotarinaksi, jossa köyhä ja kaunis tyttö saa ponnistelujensa palkinnoksi vaikutusvaltaisen miehen. Seikkulasta tuli Juurakon Huldan roolissa yleisön kestosuosikki sekä esikuva varsinkin työväestöön kuuluville nuorille naisille. Aikoinaan hänet jopa samaistettiin roolihahmoonsa. Valentin Vaala analysoi Seikkulan suoritusta: ”--- Hänen herkkä olemuksensa ja suloiset kasvonsa ilmentävät vivahdus­rikkaasti jokaista Huldan mielialaa. Hulda on ilmi­elävänä edessämme viisaana, tenhoavana, hiukan ivallisena, mutta aina lämpimän inhimillisenä.”
Vuonna 1938 Seikkula teki keskeisen roolin komediaelokuvassa Markan tähden. Muissa pää­tehtävissä nähtiin Uuno Laakso, Birgit Kronström ja Kullervo Kalske. Seikkula esitti voimistelun­opettajaa, joka kommelluksen kautta joutuu huvilan sisäköksi. Kriitikko­kunta jakautui kahtia Seikkulan roolityön suhteen. Eräät kriitikot pitivät häntä tragediennena, jonka näyttelijän­laadulle farssi oli vieras tyyli­laji, toisten mielestä hän oli myös komediennena erin­omainen. Seuraavaksi Seikkula oli jälleen Kalskeen vasta­näyttelijä urheilu­aiheisessa elo­kuvassa Avo­veteen (1939). Hänen tulkintaansa Elsan roolista pidettiin raikkaan harmonisena. Elo­kuvaa markkinoitiin ulkomaille sittemmin sodan takia peruttuja Helsingin olympialaisia varten, ja Seikkulan rooli­suoritus sai kansain­välistäkin huomiota.
Elokuvaura > Elokuvauran loppu

Vuosi­sadan puolen­välin jälkeen Seikkula teki elo­kuva­rooleja harvakseltaan, ja ne olivat aiempaa useammin sivu­osia. Hän palasi valko­kankaille vuonna 1951 maalais­kuvauksessa Pitkäjärveläiset. Nimirooli hänellä oli kahdessa Helena-sarjan elo­kuvassa: …ja Helena soittaa (1952) sekä Pää pystyyn Helena (1957). Suomalaisen elo­kuva­tuotannon hiipuessa 1960-luvulla Seikkula teki vielä satunnaisia sivu­rooleja elo­kuvissa, joiden pää­tehtävissä oli uusia neitseellisiä tähtiä kuten Pirkko Mannola ja Anneli Sauli.
Television syrjäytettyä studio­kauden elo­kuvan ikääntyvälle nais­näyttelijälle ei enää ollut töitä tarjolla. Poikkeuksena oli Valman rooli Rauni Mollbergin elo­kuvassa Aika hyvä ihmiseksi (1977), josta Seikkula palkittiin Jussi-patsaalla. Hänen alko­holisoitunutta avio­miestään esittänyt puoliso Toivo Mäkelä sai niin ikään sivu­osa-Jussin suorituksestaan.
Vuonna 1981 Seikkulalla oli sivuosa kolmi­osaisessa nuorten­sarjassa Iris Klewe. Vuosina 1995 ja 1996 hän näytteli rouva Brun­bergiä suositussa Kotikatu-televisio­sarjassa.
Yksityiselämä

Irma Seikkula avioitui kollegansa Toivo Mäkelän kanssa keväällä 1944. Paris­kunta oli tavannut Kotkassa: ”Kumpikaan ei edes kosinut, oli sota-aika. – – ilman sen kummempia keskusteluja me piipahdimme seura­kunta­kansliaan – – vihittäväksi”, Seikkula valotti avio­liittoon johtaneita tapahtumia. Topilla kun sattui olemaan päivän loma. Paris­kunnalle syntyi kolme lasta: Juha (1944), Maarita (1945) ja Markku Mäkelä (1949). Alkuun Tampereella asunut perhe muutti takaisin Helsinkiin 1952. Seikkula jäi leskeksi huhtikuussa 1979. Hän asui Itä-Helsingin Vuo­saaressa lähes puoli vuosi­sataa.
Työ­toverit luonnehtivat Seikkulaa kiltiksi, hiljaiseksi ja vaatimattomaksi. Hän ei tehnyt numeroa itsestään eikä työstään. ”Olen aina ollut enemmän syrjään­vetäytyvä kuin seurallinen luonne. Nautin rauhasta”, Seikkula kertoi vuonna 1994.
Irma Seikkula kuoli 87-vuotiaana Myllypuron sairaalassa Helsingissä 8. heinä­kuuta 2001. Irma Seikkula ja Toivo Mäkelä on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Toiviainen, Sakari & Riihi­mäki, Tapio: Irma Seikkula Kavin sivuilla. Kansallinen audio­visuaalinen arkisto. Arkistoitu 5.12.2013.
Irma Seikkulan muisto­kirjoitus (Maksullinen artikkeli.) Helsingin Sanomat. 8.7.2001.
| n k Parhaan naispääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Ansa Ikonen (1944)  Lea Joutseno (1945)  Regina Linnanheimo (1946)  Emma Väänänen (1947)  Eeva-Kaarina Volanen (1948)  Eeva-Kaarina Volanen (1949)  Eeva-Kaarina Volanen (1950)  Emma Väänänen (1951)  Mirjami Kuosmanen (1952)  Rauni Luoma (1953)  Maija Karhi (1954)  Rakel Laakso (1955)  ei jaettu (1956)  Emma Väänänen (1957)  Emma Väänänen (1958)  Tea Ista (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Sinikka Hannula (1962)  Ruth Snellman (1963)  ei jaettu (1964)  ei jaettu (1965)  Riitta Elstelä (1966)  Elli Castrén (1967)  Kristiina Halkola (1968)  Liisamaija Laaksonen (1969)  Ritva Vepsä (1970)  Hillevi Lagerstam, Siiri Angerkoski (1971)  Eeva-Maija Haukinen, Eila Pehkonen (1972)  Tea Ista (1973)  Tuula Nyman, Anja Pohjola, Aino Lehtimäki (1974)  ei jaettu (1975)  Leena Uotila (1976)  Tuula Nyman (1977)  Irma Seikkula, Raili Veivo, Nanny Westerlund (1978)  Elina Salo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Rea Mauranen, Eeva Eloranta (1981)  ei jaettu (1982)  ei jaettu (1983)  Eeva Eloranta (1984)  Rauni Luoma (1985)  Soli Labbart (1986)  Pirjo Leppänen (1987)  Kaija Pakarinen (1988)  Liisamaija Laaksonen (1989)  Pirkko Hämäläinen (1990)  Kati Outinen(1991)  Irma Junnilainen (1992)  Merja Larivaara (1993)  Tiina Lymi (1994)  ei jaettu (1995)  Päivi Akonpelto (1996)  Kati Outinen (1997)  Leea Klemola (1998)  Elena Leeve (1999) 
2000–2019:  Eeva Litmanen (2000)  Outi Mäenpää (2001)  Irina Björklund (2002)  Kati Outinen (2003)  Sari Mällinen (2004)  Outi Mäenpää (2005)  Maria Lundqvist (2006)  Susanna Anteroinen (2007)  Outi Mäenpää (2008)  Elena Leeve (2009)  Minna Haapkylä (2010)  Katja Küttner (2011)  Elina Knihtilä (2012)  Laura Birn (2013)  Leea Klemola (2014)  Anu Sinisalo (2015)  Krista Kosonen (2016)  Linnea Skog (2017)  Krista Kosonen (2018)  Oona Airola (2019) 
2020–2039:  Mimosa Willamo (2020)  Alma Pöysti (2021)  Seidi Haarla (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Seikkula vuonna 1971 Televisioteatterin tuotannossa Siivoojan raportti.
Maurilio Fossati

Maurilio Fossati

Maurilio Fossati (24. toukokuuta 1876 – 30. maaliskuuta 1965) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali. Hänet vihittiin papiksi 27. marraskuuta 1898 ja nimitettiin Nuoron hiippakunnan piispaksi 24. maaliskuuta 1924. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giuseppe Gamba.
2. lokakuuta 1929 Fossati nimitettiin Sassarin arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 12. tammikuuta 1930. Hänet nimitettiin Torinon arkkipiispaksi 11. joulukuuta 1930 ja asetettiin tähän virkaan 8. maaliskuuta 1931. Kardinaaliksi hänet valittiin 13. maaliskuuta 1933, jolloin hänet nimitettiin San Marcellon kardinaalipapiksi. Fossati osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja vuosien 1939, 1958 ja 1963 konklaaveihin.
Fossati johti Torinon arkkihiippakuntaa, kunnes kuoli 88 vuoden iässä.
Outi Pieski

Petra Laiti ja Outi Pieski Espoon EMMAssa Pieskin Čuolmmadit-näyttelyssä 6. tammikuuta 2019
Outi Pieskin taideteos Eatnu, eadni, eana - Virta, emo, maa saamelaiskäräjien istuntosalin seinällä Sajoksessa.
Outi Pieski eli Čiske-Jovsset Biret Hánsa Outi (s. 1973 Helsinki) on Utsjoella asuva ja työskentelevä saamelainen kuvataiteilija. Pieskin teokset käsittelevät muun muassa saamelaista kulttuuria, alkuperäiskansojen oikeuksia, Saamenmaan dekolonisaatiota, luontosuhdetta ja kestävää kehitystä. Hän käyttää teoksissaan usein saamenkäsityön (duodji) tekniikoita ja materiaaleja ja nostaa esiin naisten käsityöperinnettä.
Taiteellinen työskentely

Pieskin tuotantoon kuuluu maalauksia, valokuvaa, grafiikkaa, kollaaseja ja suurikokoisia installaatioita. Hän ammentaa teoksiinsa usein värejä, menetelmiä ja muotoja saamenkäsityön perinteestä. Esimerkiksi installaatio Kokoontuminen (pohjoisaameksi Čohkiideapmi, 2017) rakentuu saamenpuvun huivin hapsuja muistuttavista muodoista. Pieski on käyttänyt teoksessa huivin solmimistekniikkaa. Teos on saanut innotuksensa saamenpukuisten ihmisten kokoontumisesta.
Pieski kuuluu kolmanteen saamelaiseen kuvataiteilijasukupolveen. Helsingissä kasvaneen Pieskin lapsuudenkodissa ei puhuttu saamea, vaikka hänen isänsä oli saamelainen. Pieski on halunnut tuoda taiteellaan näkyviin saamelaiskulttuuria. Luonto ja sen säilyttöminen on Pieskin taiteessa keskeistä. Hänen maalauksistaan löytyy viittauksia muun muassa tunturiluontoon. Pieski on kiinnittänyt huomiota myös globaaliin ilmastonmuutosta koskevaan keskusteluun ja alkuperäiskansojen luontosuhteeseen, sen elvyttämiseen ja turvaamiseen.
Ura

Pieski valmistui vuonna 2000 Taideyliopiston Kuvataideakatemiasta maalaustaiteen linjalta. Hän on opiskellut myös Pohjois-Karjalan AMKK:n kuvataidelinjalla Joensuussa(1992-1994) sekä Saamelaisalueen koulutuskeskuksessa Inarissa. Pieski on käynyt 1990-luvulla Helsingin kuvataidelukion.
Pieskin yksityisnäyttelyitä on ollut esillä Suomessa, muissa Pohjoismaissa ja Englannissa. Hän on osallistunut myös lukuisiin yhteisnäyttelyihin eri puolilla maailmaa. Yhdessä muiden Miracle Workers -kollektiivin jäsenten kanssa Pieski toteutti vuonna 2019 Venetsian biennaalin Suomen Alvar Aalto -paviljongin näyttelyn. Vuonna 2017 Pieski toteutti tilaustyönä suurikokoisen Kokoontuminen- installaation lontoolaisen kulttuurikeskus Southbank Centren kuratoimaan Nordic Matters -tapahtumaan. Yhdessä Birit Haarlan ja Katja Haarlan kanssa Pieski valmisti vuoden 2021 Helsinki Biennaaliin maayhteyttä käsittelevän videoinstallaation Guhte Gullá - Here to Hear. Art Ii Biennaalissa kesällä 2024 oli esillä Pieskin ympäristötaideteos Edellä kävijät, joka kävi keskustelua luonnon monimuotoisuuden säilyttämisestä.
Pieski on saanut taiteellisesta työstään useita tunnustuksia. Vuonna 2011 hänen Maja-installaationsa palkittiin Mäntän kuvataidepalkinnolla. Vuonna 2017 hänelle myönnettiin Suomen taideakatemian palkinto, johon kuului yksityisnäyttely EMMA - Espoon modernin taiteen museossa. Perusteluissa kiiteltiin Pieskin tapaa ammentaa saamelaiskulttuurista ja nostaa samalla esiin vähemmistökulttuurin asiaa. Vuonna 2024 Pieski sai kuvataiteen alan Suomi-palkinnon. Hän oli myös yksi vuoden 2014 Ars Fennica -palkintoehdokkaista.
Aktivismi

Pieski arvosteli yhdessä Marja Helanderin kanssa Kiasmaa vuonna 2016 taiteilija Jenni Hiltusen tekemän videoteoksen vuoksi, jossa esiintyi vähäpukeisia naisia tanssimassa saamenpuvussa. Pieski vaati yhdessä muiden aktivistien kanssa Nordeaa vetäytymään alkuperäiskansan maille Yhdysvaltoihin Pohjois-Dakotaan rakennettavan öljyputken rahoituksesta vuonna 2016. Hän on myös vastustanut Tenon kalastussopimusta.
Näyttelyitä

Tate St Ives -taidemuseo, Cornwall, Iso-Britannia, 2024).
Emma - Espoon modernin taiteen museo, Espoo 2018.
Kristin Hjellegjerde Gallery, Lontoo, 2014.
Julkisen tilan teoksia

Eatnu, eadni, eana – virta, emo, maa (2012), Saamelaiskulttuurikeskus Sajos, Inari.
Sanattomat ilontuojat (2010) Vesalan monitoimitalo, Oulu.
Palkinnot

Kulttuurin Suomi-palkinto 2024
Suomen taideakatemian palkinto 2017
Mäntän kuvataidepalkinto 2011
Teoksia kokoelmissa

Saamelaismuseo Siida
Rovaniemen taidemuseo
Suomen Kansallisgalleria
Norjan valtion taidekokoelma
Jenny ja Antti Wihurin rahaston kokoelma
Aineen taidemuseo
Aiheesta muualla

Outi Pieskin verkkosivut.
Outi Pieski Kuvataiteilijamaterikkelissa.
Outi Pieskin teoksia Kansallisgallerian kokoelmissa.
Kobe Shimbun

| Kobe Shimbun> 神戸新聞 |
| --- | --- |

Kustantaja:  Kabushiki-gaisha Kobe Shimbunsha
Levikki:  500 000 (11/2016)
Perustettu:  11. helmikuuta 1898
Sitoutuneisuus:  keskusta-vasemmisto
Kotikunta:  Kōbe
Kotimaa:   Japani
Ilmestymistiheys:  päivittäin
Kieli:  japani
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kobe Shimbun (jap. 神戸新聞, Kōbe Shinbun) on Japanissa julkaistava japaninkielinen sanomalehti. Lehti on ilmestynyt 11. helmikuuta 1898 alkaen. Lehteä kustantaa kōbelainen kustannusyhtiö Kobe Shimbun Co., Ltd.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kobe Shimbun Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Tieteilijät:  CiNii
Agbadza

Agbadza-tanssijoita Ghanassa.
Agbadza (myös Agbadja) on Ewe-kansalta peräisin olevaa musiikkia ja tanssia, josta kehittyi sota-aikojen jälkeen hyvin suosittu vapaa-ajan tanssi ja musiikki.
Agbadzaa harjoittivat alun perin Ghanan Voltan alueen ewet, erityisesti Hogbetsotso-juhlassa, jota viettivät Anlon Ewe-kansa. Tanssia harjoitetaan nykyaikana Ghanan, Togon ja Beninin eteläosissa, sekä osassa Lounais-Nigeriaa.  Agbadja on tunnettu ja suosittu Länsi-Afrikassa. Cotonoussa agbadzaa esitetään Klahodji-nimisessä paikassa, joka sijaitsee lähellä merta.
Agbadza-tanssia esitetään yleensä hautajaisissa, häissä ja juhlissa. Sitä saatetaan esittää missä tahansa tilaisuudessa, jossa halutaan korostaa ewe-kansan identiteettiä, koska muut etniset ryhmät tunnistavat tämän musiikin olevan juuri eweiltä peräisin. Jokainen on tervetullut liittymään tanssiin, toisin kuin muissa ewe-tansseissa, jotka on joskus varattu tietylle iälle, uskonnolle tai sukupuolelle.
Alkuperä ja kehitys

Ewet kävivät eri aikoina sotia ja kokivat sortoa ennen asettumistaan Ghanan Voltan alueelle ja Etelä-Togoon. Kouluttaakseen sotureita taisteluun ewet käyttivät erilaisia lauluja ja tansseja rohkaistakseen heitä. Tällä tavalla syntyi Atrikpui -niminen tanssi, josta kehittyi myöhemmin Agbadza. Sitä ei enää käytetä sotatarkoituksiin, vaan pikemminkin iloisiin tapahtumiin.
Agbadzaa esitettiin ennen myös, kun joku hyvin tärkeä henkilö, kuten vodun-päällikkö kuoli. Agbadjan esittämisen tarkoitus on tuoda iloa menehtyneen sielulle ja surijoille.
Alkuperä ja kehitys > Moderni käyttö

Beniniläinen laulaja Bessanvi Gbessi kiinnostui Monon departementin kylästä Oumakonista löytämästään agbadzasta. Hän jatkoi suurten ewe-laulajien perintöä "modernisoimalla" agbadzaa sovittamalla mukaan puhallinsoittimia ja melodisia pianosovituksia.
Tanssi ja perusliikkeet

Agbadza on Ewe-kansan “kansallistanssi”. Siinä vartalo kyykistyy ja ojentuu, ja käsivarsien liike muistuttaa linnun siipien pyristelyä. Sen muoto on melko yksinkertainen. Ihmiset nousevat tanssimaan saavuttaessaan innostuksen, yleensä pienessä, kahdesta neljään henkeä koostuvassa ryhmässä. Aluksi he tanssivat paikoillaan alueen ulkokehällä, kunnes sogo soittaa aaltoilevan jakson, joka ilmoittaa tanssijoille, että heidän on valmistauduttava. Kun sogo korottaa rummun kielen, tanssijat etenevät pienin askelin eteenpäin, samalla voimakkaasti käsiään ja vartaloaan liikuttaen. Esitysalueen ulkoreunalla tanssijat suorittavat kadenssin, kääntyvät ympäri ja toistavat saman liikesarjan takaisin aloittamaansa paikkaan. Milloin tahansa useat muutkin ryhmät voivat täyttää tanssialueen ja antaa esitykselle hajautetun muodon.
Agbadza-tanssi perustuu viiteen perusliikkeeseen:
1. Banyinyi on lyhyt johdanto rukouksena jumalille ja esi-isille,
2. Vutsortsor, joka on päätanssi,
3. Adzo, joka on vähemmän energinen ja jossa käytetään vain päärumpua yhdessä agogon ja axatsen (helistin) kanssa,
4. Hatsatsa jossa esitetään gangokuin ja atoken kanssa ajankohtaisempia, historiallisia, filosofisia ja pohtivia lauluja,
5. Vutsortsor on lopussa uusi kierros päätanssista, joka kestää yleensä useita tunteja.
Instrumentit

Gangokui: on raudasta tehty kaksikelloinen  lyömäsoitin, jota soitetaan kepillä. Atoke on myös rautaa, banaaninmuotoinen soittokello, jota soitetaan pienellä takorautaisella sauvalla. Atokea voidaan käyttää gangokuin sijasta, joten niitä käytetään samaan tarkoitukseen.
Kello: Sen fraseeraus toistuu, se vahvistaa kappaleen tahdin ja se toimii koko yhtyeen aikajanana.
Sogo: On yhtyeen johtava rumpu. Se osoittaa muille rummille, mitä heidän on tarkoitus soittaa. Tämän rummun signaali antaa myös merkin tanssijoille, kun heidän pitäisi aloittaa tanssi rummun kielen avulla.
Kidi: On yhtyeen toinen rumpu. Se viestii Sogon kanssa ja luo keskustelun rummutuskielellä.
Kagan: Tukirumpu, jolla on koko esityksen ajan rytmi ja jonka kellon kanssa vuorovaikutuksessa luo tietyn melodian.
Ajatse: Helmikoristeltu helistin seuraa aikajanan rytmiä tiiviisti ja täydentää Agbadzan laulua.
Taputus: Agbadzassa taputusta käytetään lisäämään kappaleeseen ihmisten vuorovaikutusta ja luomaan tiheä musiikillinen tekstuuri, jossa on runsaasti energiaa.
Laulu: kutsu ja vastaus

Agbadza-lauluja ei ole suunniteltu vain yhden henkilön laulettavaksi. Musiikin sosiaalisuus laulun johtajan (hen,,) ja laulavan ryhmän (haxelawo) välillä on keskeistä agbadzan kokemiselle. Runojen ja laulelmien perusedellytys on vuorovaikutus muutamien johtavien laulajien ja useiden ryhmäosuutta laulavien välillä. Tätä musiikin tarjoamista ja vastaanottamista kutsutaan kirjallisuudessa ja Afrikan musiikin tutkimusten suullisessa traditiossa tavallisesti sanalla “kutsu ja vastaus”. Se vaikuttaa voimakkaasti sävelmien muotoon, melodiaan ja tonaalisuuteen. Hen„ päättää järjestyksen, jossa laulu lauletaan, laulaa johdannon vapaalla rytmillä ja kantaa päävastuun laulunjohtajan osuudesta kutsussa ja vastauksessa. Kun instrumentit ovat aloittaneet, yksi tai kaksi muuta laulajaa toimivat päälaulajan mukana auttaen soinnuttamisessa ja/tai  kontrapunktisen linjan kietomisessa mukaan. Johtavan laulajan osuus kohottaa melodiaa ja antaa tilaa suuremman kuoron aloittamiselle, jonka sanat ja vire voivat kaikua, vahvistaa tai kommentoida johtajan viestiä. Jokaisen laulun rytmin oleellinen piirre on siirtymähetki yhden tai kahden heikomman äänen ja useiden äänten voiman välillä.
Kutsu : Se Se Se Ioooo
Vastaus : Aho Aho Ahoooo
Kutsu : Se Se Se Iooo
Vastaus : Aho Aho Ahoooo
Kaikki: Enyo o Egble o ahooo
Aiheesta muualla

Foli Alorwoyie, Gideon ja Locke, David: Agbadza: Songs, Drum Language of the Ewes.  African Music Publishers, 2013.  ISBN 9781934621004
Bessanvi KoffiBessanvi Gbessi yhtyeineen esiintyy Grand-Popossa, Beninissä.
Locke, David: ”4”, An Approach to Musical Rhythm in Agbadza.  (kirjassa Thought and Play in Musical Rhythm)  Oxford University Press, 2019.  Teoksen verkkoversio Viitattu 17.1.2020. (englanniksi)
Kuwor, Sylvanus Kwashie, Understanding African Dance in Context: Perspectives from Ghana, Department of Dance, University of Ghana, Legon.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Agbadza
Rummuttajat soittavat Agbadzaa.
Helsingissä tanssitaan agbadzaa beniniläisen orkesterin säestyksellä.
Käännös suomeksi
Axel Bergkvist

| Axel Bergkvist> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. kesäkuuta 2000 (ikä 24) Insjön, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  176 cm
Paino:  91 kg
Seura
Seura:  Färjestad BK
Sarja:  SHL
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2022–
Aik. seurat:  Leksands IF (Allsvenskan)   BIK Karlskoga (Allsvenskan)   Mora IK (Allsvenskan)
NHL-varaus:  200. varaus, 2019 Arizona Coyotes
Axel Bergkvist (s. 1. kesäkuuta 2000 Insjön, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Bergkvist edustaa SHL-joukkue Färjestad BK:ta. Hänellä on sopimus joukkueen kanssa kauden 2026–2027 loppuun saakka.
Bergkvistin kasvattajaseura on Leksands IF. Ennen SHL-uraansa hän pelasi myös OHL-juniorisarjassa Kitchener Rangersin joukkueessa. NHL-joukkue Arizona Coyotes varasi hänet seitsemännellä kierroksella 200. varausvuorolla vuoden 2019 NHL:n varaustilaisuudessa. Bergkvist on pelannut 114 SHL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on tehnyt 15 maalia ja 31 syöttöä eli yhteensä 46 tehopistettä. Hän on pelannut yhdeksän SHL:n pudotuspelien ottelua ilman tehopisteitä. Uran tilastot päivitetty 16 tammikuuta 2025.
Eugene O’Neill

| Eugene O’Neill |
| --- | --- |
 Eugene O’Neill 1936
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. lokakuuta 1888 New York
Kuollut: 27. marraskuuta 1953 (65 vuotta) Boston
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 1936 
Aiheesta muualla
www.eoneill.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eugene Gladstone O’Neill (16. lokakuuta 1888 New York, Yhdysvallat – 27. marraskuuta 1953 Boston, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija. O’Neill toi Anton Tšehovin, Henrik Ibsenin ja August Strindbergin edustaman dramaattisen realismin amerikkalaiseen näytelmäkirjallisuuteen. Heti ensimmäinen O’Neillin näytelmä, Taivaanrannan tuolla puolen (Beyond the Horizon, 1920), voitti näyttämötaiteen Pulitzer-palkinnon. Hän sai kaksi muuta Pulitzeria näytelmistään Anna Christie (1922) ja Strange Interlude (1928). Hänelle myönnettiin kirjallisuuden Nobel-palkinto vuonna 1936.
O’Neillin isä oli suosittu näyttelijä, ja Eugene O’Neill kulki lapsuusvuosinaan äitinsä kanssa mukana isän kiertueilla. Seitsemänvuotiaasta kolmetoistavuotiaaksi hän kävi katolista koulua, sitten valmistavaa koulua ja yhden vuoden Princetonin yliopistossa. Nuoruusvuosinaan hän teki satunnaisia töitä maissa ja merillä.
Myrskyisän elämän elänyt O’Neill oli aviossa kolmasti. Hänen tyttärensä Oona meni 17-vuotiaana naimisiin Charles Chaplinin kanssa 1943, minkä jälkeen O’Neill teki tämän perinnöttömäksi, samoin kuin poikansa Shanen, jonka elämäntapaa isä ei hyväksynyt. Hänen poikansa ensimmäisestä avioliitosta teki itsemurhan.