stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Intialainen taidemusiikki
Säveltäjät ja esittäjät > Klassiset musiikit > Hindustanilaiset

Kaikkien aikojen tärkeimpänä pohjoisintialaisena muusikko-säveltäjänä pidetään 1500-luvulla elänyttä Miyan Tansenia. Tansen vaikutti mogulihallitsija Akbarin hovissa ja oli käännynnäismuslimi, vaikka islaminuskoiset hallitsijat eivät monesti (tunnetuimpia poikkeuksia Shah Jahanin poika ja kuvainraastaja Aurangzeb) tehneetkään eroa muslimi- ja hindulaisten taiteilijoiden välillä. Tansen oli Akbarin hovin arvostetuimpia muusikoita ja on säveltänyt lukuisia raagoja, joista monet kantavat hänen nimeään (Miyan ki Todi, Miyan ki Malhar, jne.). Tansenin kuoleman jälkeen elämään jäi kaksi pohjoisintialaisen musiikin koulukuntaa, Rababiya-gharana (pojan Bilas/Vilas Khan johdolla) ja Beenkaar-gharana (Saraswati-tyttären johdolla).
Säveltäjät ja esittäjät > Klassiset musiikit > Karnaattiset

Eteläisessä Intiassa vaikutti 1700-luvun lopulta 1800-luvun puoliväliin ns. Trimurti, karnaattisten säveltäjien "kolminaisuus", johon kuuluivat, yleisesti tässä järjestyksessä, pyhimyksenä pidetty (Swami) Thyagaraja (1767–1847), Muttuswami Dikshitar (1775–1835) sekä Shyama Shastri (1763–1827). Nämä kolme säveltäjää muodostavat Etelä-Intian taidemusiikin sävellystuotannon rungon. Ainakin yhden Thyagarajan sävellyksen esittämistä on sanottu karnaattisen musiikin konsertin ytimeksi, ja tällaisen teoksen esitys saattaa improvisaatioineen venyä tunninkin mittaiseksi. Dikshitarin sävellysten on sanottu olevan Thyagarajan sävellyksiä aistikkaampia ja polveilevampia. Tärkeitä säveltäjiä olivat myös "karnaattisen musiikin isä" Purandara Dasa (1484–1564), joka sävelsi joidenkin väitteiden mukaan elämänsä aikana jopa yli 450 000 laulua (josta osa oli alkeisoppimääräksi tarkoitettua ei-konserttimusikkia, ks. myöh.), sekä Travancoren maharadža Swathi Tirunal (1813–1846), joka lyhyestä iästään huolimatta ehti tulla merkittäväksi säveltäjähahmoksi.
Säveltäjät ja esittäjät > 1900- ja 2000-luvuilla > Pohjoisintialaiset

Epäilemättä arvostetuin Hindustanimusiikin vaikuttajahahmo 1900-luvulla oli 1862 Bengalissa syntynyt (Ustad) Allauddin Khan (ei tule sekoittaa niin ikään pohjoisintialaiseen muusikko Alladiya Khaniin). Allauddin Khan liittyi poikana kiertävien muusikoiden seurueeseen ja pääsi lopulta Rampurin maharadžan hoviin. Oltuaan muusikkona hovissa jonkun aikaa hän päätti täydentää opintonsa hakeutumalla ajan kuuluisimman beenin, vinan taitajan ja Miyan Tansenin Beenkaar-gharānān suoran jatkajan Ustad Wazir Khanin oppiin.
Allauddin Khan oli paitsi intialainen säveltäjä, muusikko ja multi-instrumentalisti, joka hallitsi intialaisten soittimien lisäksi lukuisia länsimaisia instrumentteja, myös arvostettu guru, opettaja, joka on kouluttanut poikansa ja tyttärensä (Ravi Shankarin ensimmäinen vaimo, surbaharin soittaja ja guru Annapurna Devi) lisäksi myös muun muassa sitaristit Ravi Shankarin ja Nikhil Banerjeen. Allauddin Khanin pääsoitin oli sarod ja yksi tärkeä hanke itse kouluttamansa ja johtamansa Maihar band.
Säveltäjät ja esittäjät > 1900- ja 2000-luvuilla > Pohjoisintialaiset > Ali Akbar Khan

Ravi Shankarin ystävänä paremmin tunnettu amerikkalainen viulisti-kapellimestari Yehudi Menuhin toi vuonna 1955 intialaisen sarodistin, Allauddin Khanin pojan, Ali Akbar Khanin (1922–2009) Amerikkaan esiintymään. Kolme konserttia käsittäneen kiertueen lisäksi levytettiin myös ensimmäinen intialaista taidemusiikkia sisältävä levy. Menuhinin kerrotaan myöhemmin sanoneen, että Ali Akbar Khan on ”maailman paras [tällöin elossa oleva] muusikko”. Ali Akbar Khan on yhtenä suurimmista 1900-luvun intialaisen musiikin mestareista pidetty instrumentalisti-säveltäjä ja tehnyt Ravi Shankarin tavoin musiikkia myös muun muassa moneen elokuvaan.
Säveltäjät ja esittäjät > 1900- ja 2000-luvuilla > Pohjoisintialaiset > Kolme sitaristia

Merkittäviä 1900-luvun pohjoisintialaisia instrumentalisteja ovat myös vuosisadan taitavimmat sitarinsoittajat. Ravi Shankar, Vilayat Khan ja Nikhil Banerjee ovat kaiketi kolme heistä arvostetuinta (Vilayat Khania (1928–2004) pidetään kaikkein merkittävimpänä sitarin taitajana heti kansainvälisesti tunnetuimman sitaristin Ravi Shankarin (1920–) jälkeen). Ravi Shankar on paitsi kenties kaikkien aikojen kansainvälisesti tunnetuin intialainen muusikko, myös yhdysvaltalaisen viulisti Yehudi Menuhinin avustuksella tärkein yksittäinen intialaisen taidemusiikin maailmanlaajuisesta tunnettuudesta vastaava henkilö.[lähde? ] Nikhil Banerjee (1931–1986) oli Ravi Shankarin guru bhai, oppilas saman opettajan alaisuudessa, sekä lapsitähtenä uransa All India Radiossa (AIR) aloittanut ja etenkin ulkomailla hyvin tunnettu muusikko.
Säveltäjät ja esittäjät > 1900- ja 2000-luvuilla > Pohjoisintialaiset > Muut instrumentalistit

Kuuluisimmaksi intialaisen taidemusiikin levytykseksi on mainittu 1960-luvulla ensi kertaa julkaistu instrumentaalilevy Call Of The Valley, jossa soittavat Hariprasad Chaurasia (bambuhuilu bansuri), Brijbhushan Kabra (slidekitara), Shivkumar Sharma (santur) ja Marikrao Popatkar (tabla). H. Chaurasia on epäilemättä tunnetuin intialainen huilisti, Shivkumar Sharma niin ikään soittimensa tunnetuin edustaja ja edesmennyt Ali Akbar Khanin oppilas B. Kabra edellisen tavoin instrumenttinsa pioneeri intialaisessa taidemusiikissa (nykyisin tunnetuin intialainen kitaristi on Kabran oppilas Debashish Bhattacharya).
Säveltäjät ja esittäjät > 1900- ja 2000-luvuilla > Pohjoisintialaiset > Laulajat

Tunnetuin 1900-luvulla vaikuttanut pohjoisintialainen laulaja on Lata Mangeshkar, joka on esiintynyt lukemattomien hindi-elokuvien playback-laulajana ja on Guinnessin ennätysten kirjassa eniten levyttäneenä laulajana. Nimenomaisesti taidemusiikkiin erikoistuneista naislaulajista merkittävä on esimerkiksi Gangubai Hangal. Tunnetuimpia Hindustanimusiikin miespuolisia laulajia on 1922 syntynyt Bhimsen Joshi, duoista mainittakoon dhrupad-tyylin elvyttäjät Dagar Brothers.
Säveltäjät ja esittäjät > 1900- ja 2000-luvuilla > Eteläintialaiset

Kenties tärkein 1900-luvun lopun intialainen laulajatar oli eteläintialaisen perinteen edustaja, rouva M. S. Subbulakshmi (1916–2004).[lähde? ] Hän nautti kotimaassaan jopa M. K. Gandhin taholta erittäin suurta suosiota, mutta oli myös muun muassa UNESCOn Kansainvälisen musiikkineuvoston kunniajäsen. Naismuusikot ovat etenkin devadasien ajoista olleet Intiassa yleisiä, mutta suurin osa heistä on ollut, ja on, laulajia. Subbulakshmia historiallisessa mielessä kenties vielä tärkeämpiäkenen mukaan? eteläintialaisia 1900-luvun musiikinesittäjiä olivat laulajatar Bangalore Nagarathnammal (1878–1952) sekä 1860-luvulla syntynyt vinansoittaja Veena Dhanammal, joka oli epäilemättä aikansa merkittävin, arvostetuin ja tunnetuin intialaisen taidemusiikin piirissä vaikuttanut nainen.
Merkittäviä melodisia solisteja ovat 1931 syntynyt viulisti M. S. Gopalakrishnan (yleisesti "MSG"), joka Ali Akbar Khanin tavoin sai ylistysarvion Yehudi Menuhinilta, ja jota pidetään Intiassa viulistien korkeimpaan huippuun kuuluvana. Huilisteista mainittakoon N. Ramani, ja niin ikään hyvin tunnettu K. S. Gopalakrishnan. Rumpaleista tärkeitä ovat esimerkiksi mridangaminsoittaja Palghat Raghu ja ghataminsoittajat V. Suresh, S. Karthick ja John McLaughlinin kanssa esiintyneestä Shakti-yhtyeestä tunnettu T. H. "Vikku" Vinayakram. Erikoisuus, ja mestari omalla tavallaan on intialaisittain modifioidun mandoliinin soittaja U. Srinivas, joka on niin kotimaassaan kuin maailmanlaajuisesti tunnettu ja arvostettu. Mieslaulajia ovat muun muassa veljesduo Hyderabad Brothers.
Soittimet

Intiassa soittimet jaetaan neljään pääryhmään sen perusteella, miten niiden ääni muodostuu. Vanhimpia intialaisia soittimia ovat todennäköisesti erilaiset lyömäsoittimet sekä huilut. Nykyisin taidemusiikissa arvostetaan ihmisäänen jälkeen eniten tiettyjä kalvollisia lyömäsoittimia, luuttumaisia kielisoittimia, bambuhuiluja, sekä (etelässä) viulua.
Soittimet > Pohjois-Intia

Hindustanimusiikissa suosituimmat soittimet ovat pitkäkaulaluuttu sitar sekä rumpupari tabla. Suosittu on myös sylissä pidettäen soitettava luuttu sarod sekä jousisoitin sarangi. Kaikkia näitä soittimia, etenkin sitaria ja sarodia, käytetään myös soolosoittimina.
Soittimet > Etelä-Intia

Karnaattisen musiikin tärkeimpinä pidetyt soittimet ovat rumpu mridangam, Vina-luuttu ja Euroopasta noin 1700-luvulla maahan rantautunut viulu. Lisäksi bambuhuilulla (kulal), jota kahden viimeksi mainitun tavoin käytetään sekä säestys- että soolosoittimena, on tärkeä rooli.
Teoreettiset perusteet

Intialaisen musiikinteorian lähtökohtana voitaneen pitää hindulaista maailmankaikkeuden perimmäiseen luonteeseen liittyvää käsitystä, jonka mukaan "ääni on Jumala" ("Nada Brahma"), eli todellisuuden syvin olemus on musiikin keinoin saavutettavissa. Tähän liittyen intialainen, eli lähtökohdiltaan hindulainen musiikkitiede erottaa kaksi erilaista maailmassa esiintyvän äänen tyyppiä: ahata nada (=syttynyt ääni) ja anahata nada (=syttymätön ääni). Ensiksimainittu viittaa ihmiskorvan kuultavissa oleviin, ts. luonnon ääniin, ja jälkimmäinen ikään kuin "ikuiseen ääneen", jonka voivat havaita vain henkisesti kaikkein harjoittuneimmat olennot. Musiikki kuuluu luonnollisesti edelliseen ryhmään.
Intiassa musiikki on, yleisesti, kaikkein tärkeimpänä pidetty taidemuoto, mutta sitä ei kuitenkaan taiteena luokitella täysin muista taiteista erilleen: intialaisessa taideterminologiassa on peruskäsite sangeet, joka viittaa kollektiivisesti vokaali- ja instrumentaalimusiikkiin sekä tanssiin. Johtava intialainen esittävän taiteen korkeakoulu onkin nimeltään Sangeet Natak Akademi (natak = draama).
Intialaisen musiikin tärkeimpänä pidetty elementti on epäilemättä melodia, vaikkakin toinen intialaisen musiikin osanen, rytmi on myös erittäin pitkälle kehittynyttä. Melodiaa hallitsee käsite "raaga" ja rytmiä "taala", harmonia rajoittuu muutamaan esitettävän kappaleen edetessä paikallaan pysyvän äänen urkupisteeseen. Intialainen musiikinteoria ei tunne harmonian käsitettä lainkaan.
Melodian teoreettinen perusta alkaa käsitteestä sargam, joka viittaa asteikon seitsemään eri säveleen (shadjam (sa), rishabham (ri), gandharam (ga), madhyamam (ma), pancham (pa), dhaivatham (dha) ja nishadham (ni)).  Ensimmäistä ja viidettä sävelastetta lukuun ottamatta jokaisella sävelellä on käytännössä kaksi vaihtoehtoista muotoa, muodostaen näin kahdentoista mahdollisen sävelen joukon oktaavin sisällä. Analyyttisiä tarkoituksia varten sargamin sävelet luokitellaan kahteen "tetrakordiin", poorva-angaan (sa–ma) ja uttarangaan (pa–sa). Sargam viittaa myös muun muassa laulutapaan, jossa lyyrisenä materiaalina käytetään sargam-asteikon sävelten nimiä.
Teoreettiset perusteet > Taala

Intialaisessa taidemusiikissa melodian perustana olevaa raagan määritelmää huomattavasti selkeämpi on taalan, rytmisyklin käsite. Pohjoisessa ja etelässä, aivan kuten raagojenkin kohdalla, on omat taalansa, joista pohjoisessa tunnetuin on 16-iskuinen ja nelijakoinen Tintaal, ja etelässä kahdeksan iskun mittainen Aadi Thaalam (4 + 2 + 2 iskua). Vaikka länsimaisen onkin suhteellisen helppo kiinnittyä näiden rytmisyklien teoreettiseen sykkeeseen, on Intiassa myös monia perusrakenteeltaankin hyvin vaikeita, vajaitakin tahdinosia sisältäviä ja epätasaisesti aksentoituja taaloja. Taala on kuitenkin perusmuodossaan melko yksinkertainen ja matemaattisen selkeä kokonaisuus, jonka teorian hahmottamiseen ei vaadita länsimaiselta kuulijalta läheskään raagan ominaisuuksien sisäistämiseen vaadittavaa keskittyneisyyttä.
Taalan perusosasia (anga) ovat taalan ensimmäinen isku sam(am), kierto (hindustan) avartaan, tahti (hindustan) vibhag ja isku (hindustan matra / karnaattisessa aksharā. Karnaattisessa traditiossa on lisäksi peruskäsitteet (niin ikään anga-käsitteen alla) laghu, drutam ja anudrutam, jotka ovat yleisimmän, 35 (=5 x 7) eri taalaa sisältävän järjestelmän (Suladi Sapta (=7) Thaala) syklien rakennusosasia. Lisäksi karnaattisessa perinteessa on niin sanottuja Chāpu-taaloja, joista tunnetuimmat Khanda (5 iskua) ja Misra (7 iskua). Chāpu Taalan jokainen isku voidaan myös jakaa pienempiin osiin.
Jokaisella taalalla on tietty määrä iskuja, jotka on jaettu tahteihin niin, että tahdin ensimmäinen isku on aina aksentoitu (hindustan: tali) tai nonaksentoitu (hindustan: khali). Taalan tärkein ja voimakkaimmin aksentoitu isku on sam, joka kuitenkin joissain poikkeustapauksissa (Hindust. Rupaktaal) saattaa olla nonaksentoitu. Säännön mukaan käytännössä kaikki rumpalin esityksessä improvisoimat kadenssit (esimerkiksi hindustan: tiihai, karnaattisessa mora) päättyvät sam-iskulle.
Sävellystyypit

Intialaisessa taidemusiikissa on paitsi rytmisoittimin säestettyä tai säestämätöntä raagaa, myös "varsinaisia" sävellyksiä. Intialaiset sävellykset (elokuvamusiikkia, filmi git, lukuun ottamatta) erovat kuitenkin länsimaisen taidemusiikin sävellyksistä etenkin siinä, että niiden esityksiin sisältyy voimakkaana elementtinä improvisaatio. Intialaisessa musiikissa esittäjä on toisin sanoen aina myös säveltäjä, ja melodinen solisti – niin ikään kurinalaisesti opetellun perinteen pohjalta improvisoivan lyömäsoittajan säestyksellä – käyttää niin pohjoisessa kuin etelässä kenties suurimman osan konsertista teemoja varioimalla ja täydentämällä. Intialaisen taidemusiikin sävelmät ovat useimmiten lauluja, myös silloin kun niitä on tapana esittää instrumentaalisesti.
Sävellystyypit > Etelä

Karnaattisen musiikin sävelmät, erotuksena raagoille, ovat tärkeämmässä osassa esityskäytäntöä kuin Hindustanimusiikissa. Edellisessä myös sävellysten - ja sävellystyyppien - määrä lienee suurempi. Karnaattisia tanssisäestyskappaleita ovat tillaanat (Intian tunnetuimpaan, Bharata Natyam - tanssiin) ja padamit, muita sävellyksiä gitat (harjoituslaulut), varnamit (lauluetydit, konsertin avauskappaletyyppi), kritit (tärkein sävellystyyppi), swarajatit (harjoituskappaleita), jatiswaramit (harjoituskappaleita) ja jaavalit (eroottisesti vihjailevia lauluja). Kaikkia etydinomaisia sävellyksiä (abhayasa gana) esitetään konserteissa, lukuun ottamatta koulutuksen aloittavia gita-kappaleita. Jokaisessa konsertissa esitetään kuitenkin myös varsinaisia konserttikappaleita (sabha gana), joista ainakin yksi on kriti. Kritin esitys kestää usein yli puoli tuntia, ja sitä onkin verrattu intensiteetiltään ja kestoltaan länsimaiseen sinfoniaan.
Sävellystyypit > Pohjoinen

Hindustanimusiikin sävellysmuodot ovat harvalukuisempia kuin etelässä, mutta myös pohjoisessa monilla sävellystyypeillä on hyvin voimakas asema. Kaikkein arvokkaimpia sävellyksiä ovat satoja vuosia vanhat prabandha-tyylistä polveutuvat dhrupadit, joita esitetään useimmin laulettuna. Dhrupadin seuraaja on khayāl/khyāl (suom. mielikuvitus), joka on nykyisin Pohjois-Intian tärkein sävellysmuoto, ja kuten edeltäjänsä, myös tapa esittää raaga. Khayāl-sävellystä esiintyy kahta muotoa, nopea, kevyt chhotā (suom. pieni) khayāl ja hidas, arvokkaampi barā (suom. suuri) khayāl.
Ice MC

| Ian Campbell |
| --- | --- |
 Ice MC vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. maaliskuuta 1965 (ikä 59)
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Ice MC
Aktiivisena:  1989–
Tyylilajit:  eurodance, reggae
Levy-yhtiöt:  Polydor Records 
Aiheesta muualla
icemc.co.uk
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ice MC (oikealta nimeltään Ian Campbell) (s. 22. maaliskuuta 1965 Nottingham) on englantilaissyntyinen elektronista musiikkia ja reggaeta esittävä artisti. Hänen vanhempansa ovat alkuperältään jamaikalaisia.
Lempinimensä ”Ice” (jää) hän sai lukioaikana. Hän teki vuonna 1989 ensimmäisen singlensä ”Easy”, joka menestyi Euroopassa. Hän itse luonnehti ensimmäistä singleään reggae-musiikiksi, mutta kuulijat pitivät sitä eurodance-musiikkina.
Vuonna 1994 julkaistu albumi Ice'n'Green menestyi hyvin. Kyseisestä albumista tulivat suosituksi kappaleet ”It's a Rainy Day”, sekä ”Think About the Way”. Albumilla Ice MC käyttää jamaikalaista raggamuffin-tyylistä räppäystä. Albumin naislauluosuudet on tehnyt italialainen laulaja Alexia. Albumin tuotti italialainen Roberto Zanetti, artistinimellä Robyx.
Diskografia > Albumit

1990 Cinema
1990 My World - The Early Songs
1994 Ice'n'Green
1995 Ice'n'Green - The Remix Album
1996 Greatest Hits And Remixes
1996 Dreadatour
2002 Ice MC: Disco Collection
2004 Cold Skool
Diskografia > Singlet

1989 ”Easy”
1990 ”Scream”
1990 ”Cinema”
1990 ”OK Corral!”
1990 ”The Megamix”
1991 ”People”
1991 ”Happy Weekend”
1992 ”Rainy Days”
1993 ”Take Away the Colour”
1994 ”Think About the Way” (tunnetaan myös nimellä Bom Digi Bom)
1994 ”It's a Rainy Day”
1995 ”Take Away the Colour ('95 Reconstruction)”
1995 ”Ice 'N' Mix”
1995 ”Megamix”
1995 ”Run Fa Cover”
1996 ”Russian Roulette”
1996 ”Funkin' With You”
1996 ”Give Me the Light”
1996 ”Music for Money”
1997 ”Let's Take it Easy”
1998 ”Energy”
2004 ”It's a Mir”
2004 ”My World”
IDA (radiokanava)

| IDA> Mediatiedot |
| --- | --- |
https://idaidaida.net
IDA on virolainen nettiradiokanava joka aloitti lähetyksensä Tallinnassa vuonna 2018 ja Helsingissä helmikuussa 2020. Helsingin Sörnäisissä sijaitsevaa IDA Helsinkiä tuottavat samat ihmiset, jotka ovat Kaikun, Post Barin ja Tannerin takana.
IDA toimii vapaaehtoisten voimin ja on voittoa tavoittelematon online-kanava.
Hindenburgin onnettomuus

| LZ 129 Hindenburg |
| --- | --- |
 Hindenburgin tuho
Yhteenveto
Päivämäärä:  6. toukokuuta 1937
Onnettomuustyyppi:  tulipalo
Tapahtumapaikka:  Lakehurst, New Jersey, Yhdysvallat
Lähtöpaikka:  Frankfurt am Main, Saksa
Määränpää:  Lakehurst, New Jersey, Yhdysvallat
Kuolleita:  36 (13 matkustajaa, 22 miehistöstä, 1 kenttähenkilökunnasta)
Eloonjääneitä:  62
Lentokone
Konetyyppi:  ilmalaiva
Lentoyhtiö:  Deutsche Zeppelin-Reederei
Rekisteritunnus:  D-LZ129
Matkustajia:  36
Miehistöä:  61
LZ 129 Hindenburg saapui 6. toukokuuta 1937 kello 16.00 kolme päivää kestäneen lennon jälkeen Lakehurstin ylle New Jerseyssä. Muutaman tunnin kuluttua se tuhoutui ja 36 henkeä kuoli historian siihen asti pahimmassa siviililento-onnettomuudessa.
Onnettomuuden seurauksena kaikki zeppeliinilennot päättyivät kokonaan ilmailun historiassa.
Hindenburg Manhattanin yläpuolella 6. toukokuuta 1937.
Hindenburg, natsismin symboli

Versailles’n sopimuksesta huolimatta Luftschiffbau Zeppelin -yhtiö oli alkanut valmistaa uudelleen zeppeliinejä kaupalliseen käyttöön vuonna 1928. Yhtiön silloinen toimitusjohtaja Hugo Eckener rakennutti tuohon aikaan ensimmäisen kaupalliseen käyttöön tarkoitetun ilmalaiva Graf Zeppelinin.
Toimitusjohtaja Eckener oli jo monta vuotta yrittänyt saada lupaa käyttää herkästi syttyvän vetykaasun sijasta turvallisempaa heliumia zeppeliinien nostokaasuna, mutta Yhdysvallat, joilla oli monopoli heliumin tuotannossa, oli hyvin haluton myymään sitä kansallissosialistiseen Saksaan. Siksi Luftschiffbau Zeppelin -yhtiö oli tehnyt tiiviistä yhteistyötä amerikkalaisen Goodyear-yhtiön kanssa heliumin käyttölupaneuvotteluiden helpottamiseksi amerikkalaisten kanssa.
Tilanne oli kuitenkin poliittisesti muuttumassa Saksassa. Natsipuolue oli noussut valtaan vuonna 1933 ja valtion taloudellinen tuki mahdollisti lisätilauksia yhtiölle. Apu ei kuitenkaan ollut pyyteetöntä, sillä natsipuolue vaati Hindenburgin nimen muuttamista Adolf Hitleriksi ja valtavan hakaristin maalaamista ilmalaivan kangaspintaan. Hakaristivaatimusta ajoi kiivaasti Saksan propagandaministeri Joseph Goebbels, joka halusi käyttää zeppeliinejä natsismin teknisten saavutusten symboleina. Hindenburgin uudelleennimeämistä Hitleriksi ei toimitusjohtaja Eckener suostunut toteuttamaan, sillä hänen tarkoituksenaan ei alun perinkään ollut käyttää Hindenburgia poliittisessa propagandassa, vaan kaupallisessa liiketoiminnassa. Siksi Saksan edesmenneen valtakunnanpresidentti Paul von Hindenburgin nimi pysyi edelleen LZ 129 -aluksen nimenä. Eckener kuitenkin suostui maalauttamaan hakaristit Hindenburgin sivuvakaimiin.
Tuleva Hindenburgin lento 6.5.1936 Yhdysvaltoihin olisi tärkeä matka yhtiölle ja sen kaupalliselle toiminnalle, mutta myös valtava propagandavoitto Saksalle ja natsismille. Säännölliset lennot Saksasta Yhdysvaltoihin oli tarkoitus aloittaa vuonna 1937.
Lento Frankfurt-Lakehurst 3.–6.5.1937

Hindenburg oli lähtenyt Frankfurt am Mainista 3. toukokuuta kolmepäiväiselle lennolle kohti Lakehurstia.
Ylittäessään Atlantin valtamerta Hindenburg oli kohdannut voimakasta vastatuulta ja oli joutunut lentämään ukkosrintaman läpi, jonka vuoksi Hindenburg myöhästyi kymmenen tuntia aikataulustaan.
Saapuessa Yhdysvaltain rannikolle Hindenburgin kapteeni Max Pruss päätti ohjata aluksen New Yorkin keskustan yläpuolelle, kunnes vastatuuli Atlantilta heikkenisi. Huonolla säällä lentämistä nimittäin vältettiin, vaikka Luftschiffbau Zeppelin -yhtiö oli mainostanut, että ilmalaivalla olisi turvallista matkustaa säällä kuin säällä. Hindenburgin käyttämä tulenherkkä vetykaasu oli yksi syy, miksi laskeutumista vältettiin erityisesti ukonilmalla.
Hindenburgin lipuessa Manhattanin yläpuolelle ihmiset juoksivat kaduille ihailemaan massiivista näkyä. Manhattanin liikenne oli hetken pysähdyksissä, kun autoissa olevat matkustajat ihailivat Hindenburgia, ennen kuin heidän piti taas jatkaa matkaa. Ilmalaivan ympärillä lensivät pienkoneet, jotka olivat tulleet juhlistamaan Hindenburgin lentoa Yhdysvaltoihin.
Kun Hindenburgin kapteeni Max Pruss sai Lakehurstin lentoaseman päällikkö komentajakapteeni Charles Rosendahlilta tiedon radiolla, että laskeutuminen voi tapahtua, oli jo alkanut taas sataa tihkusadetta. Kello oli jo 19.00 illalla.
Yli kaksisataa kenttähenkilökunnan jäsenistä oli odottamassa Hindenburgia Lakehurstissa, jotta laskeutuminen voitaisiin suorittaa ja ilmalaiva voitaisiin kiinnittää köysillä kiinnitystorniin.
Hindenburgin laskeuduttua 90 metrin korkeuteen näkivät eräät maassa olevat ihmiset staattisen sähkön aiheuttamia kipinöitä. Eräät silminnäkijät todistivat, että zeppeliinin katekangas vuotaisi kaasua ulos ihan kuin säiliöissä olisi vuoto.
Ilmalaivan laskeutuminen sujui hitaasti mutta tasaisesti. Lähestyttäessä kiinnitysmastoa kapteeni kytki moottorit peruutusvaihteella, jotta alus pysähtyisi paikoilleen. Sen jälkeen aluksesta pudotettiin 500 litran vesipainot. Alus laskeutui tasaisesti 60 metriä, minkä jälkeen ankkuri heitettiin alas.
Kello 19.25 Hindenburgin perä syttyi tuleen, ja liekit levisivät ilmalaivan ylle salamannopeasti. Herkästi syttyvä vetykaasu leimahti humahdellen Hindenburgin yllä. Maassa olevat ihmiset juoksivat pakokauhun vallassa pois putoavan, tulen peittämän ilmalaivan alta.
Tulipalo eteni ilmalaivan keulaan, ja alus vajosi perä edellä maahan. Hindenburgin keula osoitti hetken kohti taivasta, kunnes se romahti maahan. Kaikki oli ohi 37 sekunnissa, ja Hindenburgista oli jäljellä vain savuava kuori.
Hindenburgin laskeutumisen aikana yleisön joukossa oli NBC:n radiotoimittaja Herbert Morrison, joka tallensi pikalevylle aluksen laskeutumista. Morrisonin selostaessa Hindenburgin rungon harjalle syttyi liekki. Yhtäkkiä koko ilmalaiva peittyi tuleen ja paksu savuseinä kohosi kymmenien metrien korkeuteen.
Herbert Morrisonin selostus chicagolaiselle WLS radio-asemalle Hindenburgin onnettomuudesta Lakehurstista.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet