stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stepan Petritšenko
Elämäkerta > Nuoruus ja Kronstadtin kapina

Petritšenko oli lähtöisin ukrainalaisesta talonpoikaisperheestä. Hän syntyi Jekaterinoslavin kuvernementin Aleksandrovskin kihlakunnan Kamenkassa. Hän kävi kaksi vuotta koulua ja työskenteli putkimiehenä, kunnes liittyi vuonna 1912 Venäjän laivastoon. Petritšenko vannoi sotilasvalansa vuonna 1914 ja palveli siitä alkaen matruusina. Vallankumouksen jälkeen hän liittyi vuonna 1919 Venäjän kommunistisen puolueen jäseneksi monien muiden tavoin niin sanotun puolueviikon aikana, mutta jätti jäsenyytensä uusimatta seuraavana vuonna ”uudelleenrekisteröinniksi” nimitetyn puolueen jäsenistön puhdistuksen yhteydessä. Käydessään kotiseudullaan Ukrainassa kesällä 1920 Petritšenko tutustui Nestor Mahnon johtamaan anarkistiseen liikkeeseen. Kronstadtin laivastotukikohdan kapinan syttyessä Petritšenko oli taistelulaiva Petropavlovskin vanhempi kirjuri eli eräänlainen aluksen kansliapäällikkö.
Petritšenkon poliittisista mielipiteistä on liikkunut erilaisia tietoja. Hän ei kuulunut mihinkään poliittiseen järjestöön lyhyttä kommunistisen puolueen jäsenyyttä lukuun ottamatta. Neuvostolehdistössä häntä nimitettiin anarkistiksi, koska hän oli hyväksynyt Mahnon toiminnan Ukrainassa. Kuulusteluissaan vuonna 1945 Petritšenko ”tunnusti” kannattaneensa sosialistivallankumouksellisia.
Illalla 28. helmikuuta 1921 Petritšenko valittiin Petropavlovskin miehistön yleisen kokouksen puheenjohtajaksi. Varsinainen kapina käynnistyi kaksi päivää myöhemmin, jolloin Kronstadtin sotilaat ja siviilit uhmasivat bolševikkeja hyväksymällä poliittisia uudistuksia vaatineen päätöslauselman ja asettamalla 15-henkisen väliaikaisen vallankumouskomitean, jonka johtajaksi Petritšenko nimettiin. Hänestä tuli näin ainakin nimellisesti koko kapinan johtaja. On tosin sanottu, että Petritšenko valittiin johtoon nimenomaan poliittisten taitojen puuttumisen vuoksi.  Kapinalliset eivät yrittäneet hyökätä Kronstadtista mantereelle, vaan jäivät passiivisesti puolustusasemiin, minkä lisäksi heidän joukkojaan vaivasi järjestyksen puute. Neuvostohallituksen lähettämät joukot murskasivat kapinan valtaamalla varuskuntasaaren 17. maaliskuuta, jolloin kapinalliset joutuivat pakenemaan Suomeen. Petritšenko ja muut johtajat pakenivat ensimmäisinä Suomenlahden jään yli autolla, tuhannet muut seurasivat perässä jalkaisin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stepan Petritšenko Wikimedia Commonsissa
Kronstadtin pakolaisia Suomessa vuonna 1921, Petritšenko kolmas vasemmalta.
Hyōjirō Orii

Hyōjirō Orii
Hyōjirō Orii (jap. 折居彪二郎, Orii Hyōjirō) oli japanilainen lintujen keräilijä, joka keräsi lintuja muun muassa Koreasta 1900-luvun alussa.
Orii opiskeli teini-ikäisenä Alan Owstonin johdolla lintujen luokittelua Jokohamassa vuonna 1904. Orii vieraili Koreassa ensi kerran 1906 Malcolm Andersonin apulaisena. Vuonna 1907 hän ryhtyi keräämään lintuja Owstonille Kiinassa, kunnes Owston lopetti työsuhteen ja jätti hänet selviämään omin neuvoin Yunnanissa. Orii hankkiutui Hokkaidoon maanviljelijäksi, kunnes markiisi Nagamichi Kuroda palkkasi hänet keräämään lintuja Ryūkyūsaarilta 1921–1922.
Vuodesta 1923 alkaen aina toisen maailmansodan alkamiseen saakka Orii keräsi eläimiä markiisi Yoshimaro Yamashinalle. Hän keräsi lintuja koko silloisen Japanin imperiumin alueelta, muun muassa Formosasta, Mantšuriasta, Sahalinilta, Kuriileilta, Mikronesiasta ja kaikilta muilta pienemmiltä Japanin saarilta, sekä Koreasta. Sodan sytyttyä Orii vetäytyi pienelle maatilalleen Hokkaidoon, jossa hän eli vielä 1940-luvun puolimaissa.
Orii keräsi Koreasta enemmän lintuja kuin kukaan toinen ornitologi. Hän keräsi eläimiä myös Keisuke Kobayashille vuonna 1910.
Aiheesta muualla

YAMASHINA, YOSHIMARO. 1948. Hyojiro Orii: An Appreciation. Tori, 12 (57):47-53. English summary
IP-fragmentaatio

Esimerkki suuremman protokollapaketin jakamisesta pienempiin osiin.
IP-fragmentaatio tarkoittaa IP-verkkopaketin pilkkomista, kun suuren pakettikoon verkosta tulevan paketin on siirryttävä pienemmän pakettikoon verkossa (RFC 791). Paketti voidaan myös merkitä kieltämään pilkkominen, jolloin paketti hylätään välittämisen sijaan. Pilkottujen pakettien uudelleenkoostaminen ei kuulu näkyä TCP/IP-viitemallin ylemmille kerroksille (RFC 815). Tyypillisesti on suotavaa että paketit ovat verkon suurimman sallitun pakettikoon mukaisia (RFC 1191).
Pakettikoot (engl. maximum transmission unit, MTU) ovat käytössä verkossa tehtävän puskuroinnin yksinkertaistamiseen ja vaihtelevat suuresti käytetyn laitteiston mukaan.
IPv6-verkossa pakettien pilkkomista verkossa ei sallita, vaan lähettävän solmun on pääteltävä maksimaalinen MTU-koko (RFC 8200).
Hyötypuutarha

Hyötypuutarhan kasvimaa
Kukkiva puutarha, Vincent van Gogh, 1888
Hyötypuutarha on puutarhatyyppi, jossa viljellään hyötykasveja, joita ovat vihannekset, juurekset, peruna, sipulit, marjat ja yrtit. Vihanneksista tunnetuimpia ovat kaalit, salaatit, pavut, herne, tomaatti, kurkku, kurpitsa ja paprikat. Yleisimpiä juureksia ovat punajuuri, porkkana, retiisi, retikka, nauris ja lanttu. Yleisiä viljeltyjä marjoja ovat puutarhamansikka, vadelma ja mustaherukka. Hedelmistä yleisimpiä ovat omena, luumu ja kirsikka. Tunnetuimpia yrttejä ovat basilika, meirami, persilja, sitruunamelissa, mintut, korianteri, rakuuna ja liperi.
Kuten koristepuutarhassa, myös hyötypuutarhassa kasvupaikan sijainnin edullisuus on tärkeä. Kasvimailla on sekä rivejä että penkkejä. Kasvimaan muotoja on monenlaisia ja jokainen voi tehdä sen muotoisen penkin, minkä katsoo itse parhaaksi. Penkki voi olla myös kohopenkki, jonka reunojen ympärys voi olla esimerkiksi puinen. Myös kasvihuoneviljelyssä sijainnilla on merkitystä. Kasvihuone tulisi sijoittaa paikkaan, joka on paitsi kasven kannalta mahdollisimman hyvä, myös hoitotoimenpiteiden kannalta mahdollisimman käytännöllinen.
Kasvivuorottelu auttaa kasvinsuojelussa. Hyvä vuorotteluväli on kolme tai neljä vuotta. Kasvinsuojelussa auttaa myös kateharso.
Kirjallisuutta

Puutarha ja Piha, Satoisa hyötytarha, Juha Forsblom, Weilin+Göös, 2007, Isbn 978-951-0-30989-6
Suomalaiset marjat, Sinikka Piippo, Minerva, 2010, Isbn 978-952-492-351-4
Suuri yrttikirja, Jekka McVicar, Suomeksi toimittanut Elsi Saariaho, WSOY, 2004, Isbn 951-0-28654-0
Hilma Svedal

| Hilma Svedal |
| --- | --- |
 Hilma Svedal Alaska-puistonsa portaiden luona.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Hilma Wounsch
Syntynyt: 2. lokakuuta 1870 Strömstad, Ruotsi
Kuollut: 2. heinäkuuta 1965 (94 vuotta)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  kotiapulainen, kullankaivaja, yrittäjä
Puoliso:  John Svedal (1912–?)
Hilma Svedal (o.s. Wounsch; 2. lokakuuta 1870 Strömstad, Ruotsi – 2. heinäkuuta 1965) oli ruotsalainen kotiapulainen, joka osallistui Klondiken kultaryntäykseen ja kotimaahan palattuaan perusti Strömstadiin Alaska-nimisen puiston, joka on nykyisin suosittu turistikohde.
Elämä

Hilma Svedal syntyi vuonna 1870 Strömstadissa kalastajaperheeseen. Hänellä oli kuusi pikkusiskoa ja kolme isoveljeä. Hän työskenteli kotiapulaisena ja opiskeli Blomsholmin kansalaisopistossa.
Svedal matkusti vuonna 1897 S/S Norway -aluksella Kristianiasta (nyk. Oslo) New Yorkiin ja ansaitsi siellä neljän vuoden ajan elantonsa kotiapulaisena. Hän jatkoi sitten länteen ja päätyi Sacramenton, Seattlen ja Skagwayn kautta Klondiken Dawson Cityyn. Siellä hän työskenteli kokkina ja kaivoi kultaa. Kaupungista hän löysi myös tulevan miehensä, norjalaisen John Svedalin, jonka kanssa meni naimisiin vuonna 1912.
Pariskunta matkusti vuonna 1925 Ruotsiin, jossa majoittui Hilman perimän tilan maille teltassa, mihin he olivat Amerikassa tottuneet. John ei viihtynyt Ruotsissa ja palasi Amerikkaan, mutta Hilma jäi Ruotsiin. He eivät kuitenkaan virallisesti eronneet.
Svedal alkoi Ruotsissa rakentaa perimilleen maille Nord Långön saarelle kivipuutarhaa, jonka nimesi Alaskaksi. Vuonna 1926 hän rakensi Alaskaan pienen kivirakennuksen nimeltä Igloon, johon hän muutti asumaan. Tämän jälkeen valmistui bungalow, jossa hän asui 20 vuotta. Hän rakensi myös paikallisten avulla hulevesien poistojärjestelmän ja alkoi istuttaa Alaskaan erilaisia eksoottisia kasveja. Vuosina 1930–1933 hän vieraili siskonsa luona San Franciscossa ja jatkoi sitten Alaskan varustelua erilaisin rakennelmin, kuten tuolloin valmistumassa olleen Golden Gate Bridgen mukaan nimetty silta ja Golden Inn -niminen majatalo. Puistosta alkoi muodostua turistikohde. Toisen maailmansodan aikana Ruotsin puolustusvoimat perusti Alaskaan pienen tukikohdan ja majoitti sotilaita majatalossa.
Toisen maailmansodan jälkeen Svedal myi Alaskan sisarenpojalleen Johan Carl Lundbergille ja muutti itse mantereen puolelle mutta kävi usein Alaskassa. Golden Inn -majatalo paloi vuonna 1962, ja matkailijoiden määrä puistossa väheni huomattavasti. Se myytiin valtiolle vuonna 1964, ja se jäi rappeutumaan. Vasta 1990-luvulla sitä alettiin entisöidä, ja se avattiin uudelleen vuonna 1996.
Hilma Svedal kuoli 94-vuotiaana vuonna 1965, ja hänet haudattiin Skeen kirkon hautausmaalle. Hänen hautakivessään lukee hänen mottonsa "Don't worry" (suom. Älä murehdi).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hilma Svedal Wikimedia Commonsissa
Alaska-puutarha vuonna 2009.
Hilma Svedalin hautakivi Skeen kirkon hautausmaalla.
Stiff Little Fingersin diskografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
 Stiff Little Fingersin jäsenet vuonna 2006. Vasemmalta oikealle: Ian McCallum, Steve Grantley, Jake Burns ja Ali McMordie.
Julkaisut
| ↙Studioalbumit | 11 |  |
| ↙Livealbumit | 18 |  |
| ↙Kokoelmat | 7 |  |
| ↙EP:t | 9 |  |
| ↙Singlet | 16 |  |
| ↙Videot | 4 |  |
Tämä artikkeli on Stiff Little Fingersin diskografia.
Studioalbumit

Inflammable Material (1979)
Nobody’s Heroes (1980)
Go for It (1981)
Now Then... (1982)
All the Best (1983)
Flags and Emblems (1991)
Get a Life (1994)
Tinderbox (1997)
Hope Street (1999)
Guitar and Drum (2003)
No Going Back (2014)
Kokoelmat

All the Best (1983)
The Peel Sessions (1989)
Tin Soldiers (2000)
Anthology (2002)
The Radio One Sessions (2003)
Wasted Life (2007)
Assume Nothing, Question Everything: Very Best of Stiff Little Fingers (2012)
Livealbumit

The Christmas Album (1979)
Broken Fingers/Live in Aberdeen (1979)
Hanx! (1980)
Live and Loud (1988)
No Sleep ’Til Belfast (1988)
Greatest Hits Live (1988)
See You Up There (1989)
Alternative Chartbusters (1991)
Fly the Flags (1991 )
BBC Radio 1 Live in Concert (1991)
Pure Fingers (1995) (1993)
B’S, Live, Unplugged & Demos (1995)
Handheld and Rigidly Digital Live (1999)
Fifteen and Counting... Live at the Barrowland 17th March 2006 (2006)
Live in Aberdeen 1979 (2007)
Best Served Loud (2016)
Rockers (2016)
Live At Rockpalast 1980 & 1989 (2021)
Videot

Live on Rockpalast (1980)
See You Up There (1988)
Handheld and Rigidly Digital Live (1999)
Best Served Loud (2015)
Singlet

”Suspect Device” (1978)
”Alternative Ulster” (1978)
”Gotta Gettaway” (1979)
”Straw Dogs” (1979)
”At the Edge” (1980)
”Nobody’s Hero” (1980)
”Back to Front” (1980)
”Just Fade Away” (1981)
”Silver Lining” (1981)
”Listen” (1982)
”Talkback” (1982)
”Bits of Kids” (1982)
”Price of Admission” (1982)
”Beirut Moon” (1991)
”Get a Life” (1994)
”Guitar and Drum” (2004)
EP:t

78 Revolution (1980)
£1.10 Or Less (1982)
No Sleep ’Til Belfast 12″ (1988)
The Peel Sessions (1988)
The Wild Rover (1989)
The Last Time 12″ (1989)
Beirut Moon (1991)
Can’t Believe in You 12" (1994)
Harp (1994)
Sorvajärvi (Konnevesi)

| Sorvajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Konnevesi, Äänekoski
Koordinaatit:  62°47′57″N, 26°02′35″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen keskiosan alue (14.42)
Laskujoki:  Pyhäjoki Keiteleeseen 
Järvinumero:  14.429.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  103,4 m  
Pituus:  1,1 km  
Leveys:  200 m  
Rantaviiva:  2,776 km  
Pinta-ala:  12,44 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiSorvajärvi 
Sorvajärvi  on Keski-Suomessa Konnevedellä ja Äänekoskella Pyhälahden lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 1,1 kilometriä pitkä, 200 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 12,4 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 2,8 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen keskiosan alueella (14.42), jonka Pyhäjoen valuma-alueeseen (14.429) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 103,4 metriä mpy.
Suomalais-ugrilaisen kulttuurirahaston säätiö

| Suomalais-ugrilaisen kulttuurirahaston säätiö |
| --- | --- |
Perustettu:  19.12.1931
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Johtaja:  Riho Grünthal
Säätiön sivut
Suomalais-ugrilaisen kulttuurirahaston säätiö on suomalainen säätiö, jonka tarkoituksena on edistää suomalais-ugrilaisia kulttuuriyhteyksiä. Sen kotipaikka on Helsinki.
Säätiö toteuttaa tarkoitustaan myöntämällä apurahoja ja tunnustuspalkintoja, järjestämällä sukukansojen välisiä kokouksia ja tukemalla muita kulttuurihankkeita suomalais-ugrilaisten kansojen piirissä. Säätiön jakaa apurahoja tutkimusten tekoon, julkaisutoimintaan ja kongressi- ja opintomatkoihin. Aikaisemmin säätiö tunnettiin nimellä Suomalais-ugrilainen Kulttuurirahasto.
Historia > 1930-luvulla

Säätiö on perustettu suomalais-ugrilaisen kulttuuriyhteyden edistämiseksi. Perustamista edesauttoivat ne varat, joita oli jäänyt yli kahden ensimmäisen Suomalais-ugrilaisen kulttuurikongressin järjestämisestä. Kongressit olivat Suomen, Viron ja Unkarin kesken 1920-luvulta lähtien järjestettyjä niin sanottuja kulttuurikokouksia eli -kongresseja. Niitä järjestettiin aluksi joka toinen vuosi ja vuoden 1931 jälkeen joka viides vuosi.
Suomen valtioneuvosto vahvisti Suomalais-ugrilaisen kulttuurirahaston säätiön perustamisen 19. joulukuuta 1931. Säädekirjan allekirjoittajat olivat tarkastaja Matti Pesonen; professori K. S. Laurila; Helsingin kaupunginjohtaja Antti Tulenheimo; kansakoulujen tarkastaja Alfred Jotuni; esittelijäneuvos, kansliapäällikkö Yrjö Loimaranta; ja Helsingin Normaalilyseon rehtori F. A. Hästesko. Aluksi uusi säätiö oli tiiviissä yhteistoiminnassa vuonna 1926 perustetun Suomalais-ugrilaisen Kulttuuritoimikunnan eli Suomalais-ugrilaisen Kulttuuritoimikunnan Suomalaisen osaston kanssa. Se perustettiin pitämään yhteyttä Budapestissa vuonna 1928 pidetyn suomalais-ugrilaisen kulttuurikokouksen ja seuraavan kokouksen välillä. Toimikunnalla oli osastot myös Virossa ja Unkarissa. Kulttuuritoimikunnan huomattaviin saavutuksiin kuului vuonna 1937 solmittujen Suomen ja Unkarin sekä Suomen ja Viron välisten kulttuurisopimusten tehokas valmistelutyö. Kulttuuritoimikunnan Suomen osasto oli toiminnassa vielä 1950-luvulla.
Muutoin Suomalais-ugrilaisen kulttuurirahaston säätiön toiminta oli varsin hiljaista 1930-luvulla. Ennen toista maailmansotaa sen vuosittaisten hallituksen kokousten pöytäkirjoissa on oikeastaan vain kaksi varsinaista päätöspykälää. Niissä mainitut asiat olivat sittemmin kulttuuritoimikunnan keskeisiä toimintasuuntia. Ensinnäkin säätiön hallituksen puheenjohtaja Matti Pesonen ehdotti 14. huhtikuuta 1932, että jonkin valtion edustaja ottaisi Kansainliitossa tiedusteltavaksi, voitaisiinko vaikuttaa siihen, että avautuisi mahdollisuuksia kulttuuriyhteyteen Venäjällä asuvien suomalaisten sukukansojen kanssa. Yrjö Loimaranta puolestaan ehdotti, että lähetettäisiin tunnettuja esitelmien pitäjiä luennoimaan sukukansojen kokous- ja juhlatilaisuuksissa.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Sotien jälkeen säätiö oli pitkään ainoa sellainen organisaatio, joka teki niin sanottua heimotyötä. Vuonna 1950 kulttuurirahaston säätiön hallitus päätti ostaa säätiölle edellisinä vuosina ulkomailla ilmestynyttä arvokasta virolaista kirjallisuutta ja sijoittaa hankinnat Helsingin yliopiston virolaisen laitoksen kirjastoon. Laitoksella itsellään ei ollut varoja näihin hankintoihin.
Helmikuussa 1951 tohtori Lauri Hakulinen esitti ajatuksen, että säätiö mahdollisesti voisi avustaa niitä suomalaista kielitiedettä lukevia ylioppilaita, jotka opiskelevat viroa ja haluaisivat parantaa kielitaitoaan käytännöllisen harjoituksen avulla opiskelemalla jonkin aikaa Ruotsissa sikäläisten virolaisten perheittein keskuudessa. Säätiön hallitus päätti myöntää tähän tarkoitukseen viisi 10 000 markan stipendiä. Tästä stipendiaattitoiminnasta tulikin säätiölle sen keskeisinta toimintaa. Säätiön tuen turvin sai yli 50 ylioppilasta käytännön viron oppia Ruotsissa 11 vuoden aikana.
Neuvostoliiton miehitettyä Viron suomalaiset pystyivät matkustamaan maahan vasta vuodesta 1964 alkaen. Säätiö tuki näille matkoille menijöitä. 1970-luvulla säätiö avusti 20–30 hengen suuruisten opiskelijaretkikuntien matkoja Viroon. 1970-luvun lopusta lähtien säätiön on myöntänyt tutkijoille matkastipendejä myös Petroskoihin. Samaten se on myöntänyt stipendejä tutkijoiden ja taiteilijoiden Unkarin-matkaan.
Filosofian tohtori, dosentti Timo Salminen on kirjoittanut säätiöstä vuonna 2019 julkaistun historiikin. Julkaisu on taitettu ja painettu Karjalan sivistysseurassa.
Apurahat

Säätiö jakaa edelleen apurahoja tutkimusten tekoon, julkaisutoimintaan ja kongressi- ja opintomatkoihin, myös erillisestä Antti Sovijärven nimikkorahastosta apurahoja eri yhteisöille. Säätiön varat muodostuvat saaduista lahjoituksista. Säätiöön voidaan perustaa nimikkorahastoja, joille säätiön hallitus vahvistaa ohjesäännöt.
Vuosina 2019–2020 säätiö on tukenut muun muassa Viron soveltavan kielitieteen yhdistystä, Sukukansojen ystävät ry:tä ja M. A. Castrénin seuraa.
Suksibaletti

Suksibaletti (myös akrohiihto tai taitohiihto, engl. ski ballet ja myöhemmin acroski), on vanha freestylehiihdon muoto, jossa kilpailijat laskevat loivaa rinnettä alas, ja tekevät musiikin tahtiin temppuja, joista olennaisena ja näyttävänä osana ovat erityisesti sauvojen varassa tehdyt voltit. Vuonna 1988 Calgaryn talviolympialaisissa sekä Albertvillen vuoden 1992 talviolympialaisissa suksibaletti oli näytöslajina, joskaan siitä ei koskaan tullut virallista olympialajia. Nykyisin suksibaletin kilpailutoiminta on lähes kokonaan loppunut.
Suksibaletti oli osa 1970- ja 1980-luvun ammattimaisia freestyle-hiihtolajeja ja sitten virallista Kansainvälisen hiihtoliiton lajistoa vuoteen 2000 asti. Sitä kutsuttiin nimellä acroski vuonna 1990. Se ei ole enää osa freestylehiihdon kilpailulajeja.
Yleiskatsaus

Suksibaletti sisälsi esityskoreografian, johon kuului muun muassa käännöksiä, piruetteja, jalkojen ristimistä, sekä sauvojen avulla ja ilman sauvoja tehtyjä hyppyjä ja pyörähdyksiä rinteessä. 1970-luvun puolivälin jälkeen kilpailuesitys taustamusiikkeineen kesti 90 sekuntia. Hetken aikaa 1980-luvulla järjestettiin myös hiihdon paribalettikilpailuja, jossa urheilijat esiintyivät pareittain, ja esitykseen kuului myös nostoja ja synkronisia liikkeitä. Tuomaristo arvioi esityksen taitoluistelun arvioinnin kaltaisesti, ja arvioinnin osa-alueita ovat tyyli, esityksen taiteellisuus ja tekninen toteutus.
Merkittäviä lajin urheilijoita

Hermann Reitberger, Suzy Chaffee, Lane Spina, Conny Kissling, Cathy Féchoz, Sharon Petzold, Fabrice Becker, Rune Kristiansen, George Fuehrmeier sekä Richard Schabl.
Merkittäviä lajin urheilijoita > Suomalaisia kilpailijoita

Timo Kanninen, Antti Inberg
Aiheesta muualla

Muistatko? Tämä nyt jo ”haudattu” laji nähtiin vielä 90-luvulla talviolympialaisissa (Ilta Sanomat, 13.2.2014)
Suksibaletti vaihtui tositoimiin (Yle, 16.12.2013)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ski ballet – 27.6.2021 versio
Käännös suomeksi
Imants Kalniņš

Imants Kalniņš
Imants Kalniņš (s. 26. toukokuuta 1941 Riika) on latvialainen säveltäjä ja nationalistisen Isänmaan ja vapauden puolesta -puolueen (latv. Tēvzemei un Brīvībai/LNNK) parlamentaarikko.
Kalniņš opiskeli taidemusiikkia, ja hänen tuotantoonsa tällä alalla kuuluu mm. kuusi sinfoniaa, kuoromusiikkia, oopperoita sekä elokuva- ja teatterimusiikkia. Hänet tunnetaan kuitenkin myös rock-lauluntekijänä; hän johti 1960-luvulla latvialaista 2xBBM-yhtyettä.
Kalniņšin rocklaulujen esittäjinä ovat tulleet tunnetuiksi yhtyeet Menuets ja Pērkons, ja hän on lisäksi tehnyt yhteistyötä muusikko Ainars Mielavsin kanssa. Hän perusti myöhemmällä urallaan myös oman Turaidas Roze -yhtyeensä. Rockin ja taidemusiikin vaikutteita yhdistellään rockoopperassa Ei, jūs tur! sekä rockoratoriossa Kā jūra, kā zeme, kā debess.
Kalniņš osallistui 1980–1990-lukujen vaihteessa aktiivisesti Tautas Fronte -liikkeeseen, jonka toiminta oli tärkeä tekijä Latvian irtautumisessa Neuvostoliitosta.
Sonic Riders

| Sonic Riders |
| --- | --- |
 Sonic Ridersin eurooppalainen kansikuva
Kehittäjä:  Sonic Team
Julkaisija:  SEGA
Suunnittelija:  Yuji Naka, Hisao Oguchi
Pelisarja:  Sonic the Hedgehog
Julkaistu:    21. helmikuuta 2006   17. maaliskuuta 2006   23. helmikuuta 2008
Lajityyppi:  ajopeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  3+
Alusta:  PlayStation 2, Nintendo GameCube, Xbox, PC
Jakelumuoto:  muistikortti, kovalevy
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK    : 
Sonic Riders on Segan ja Sonic Teamin tuottama ja vuonna 2006 julkaisema videopeli, joka kuuluu Sonic-pelisarjaan. Peli on ajopeli, jossa liikutaan futuristisissa ympäristöissä leijulaudoilla keräten voimanlisäyksiä. Se on myös viimeinen Sonic-peli, joka valmistettiin Nintendon GameCube- ja Microsoftin Xbox-konsoleille. Pelin soundtrack on julkaistu cd-alustalle.
Pelaaminen

Pelissä edetään leijulaudoilla, Extreme Geareilla, jotka käyttävät voimanlähteenään ilmaa. Mikäli ilma loppuu, joutuu pelaaja juoksemaan varikkopisteelle, keräämään tarpeeksi sormuksia saavuttaakseen seuraavan tason voimanlisäyksenä tai ottamaan "ilmamonitorin", lisäilmaa saa myös temppuja tekemällä. Boost-toiminto saa pelaajan hyökkäämään. Sormuksia keräämällä pelaaja saavuttaa voimanlisäyksen, joka kasvattaa ilmatankin kokoa ja mahdollistaa voimakkaampien hyökkäysten käytön.
Sonic Heroes -pelissä tutuksi tulleet hahmotyypit ovat taas käytössä. Kullakin hahmotyypillä on omat etunsa, esimerkiksi nopeustyyppi voi railata kaiteita pitkin, lentotyypin hahmo voi oikoa lentämällä (menemällä lentorampista), kun taas voimahahmo voi mennä esteiden läpi. Lisäksi erikoiskykyjen käyttö täyttää pelaajan ilmamittaria.
Pelaaminen > Pelimuodot > Tarina

Tarinamoodissa pelaaja seuraa pelin tapahtumia joko Sonicin ja hänen ystäviensä tai Babylon Rogues-joukkion näkökulmasta. Radat ovat kummassakin erilaisia ja sijoittuvat yleensä eri vuorokauden aikaan.
Sankarien tarinassa on kuusi rataa ja Babylonialaisten tarinassa seitsemän. Pelin viimeinen tarina pelataan Sonicilla.
Pelaaminen > Pelimuodot > Mission Mode

Tehtävämoodi avautuu kun pelaaja on läpäissyt tarinan. Jokainen pelin rata sisältää erilaisia tehtäviä, joita läpäisemällä saa auki lisää tehtäviä ja mitaleita. Tehtävissä on erilaisia kriteereitä jotka täytyy täyttää, joista esimerkkejä;
saavuta tietty pistemäärä tempuilla
läpäise rata alle tietyn ajan
kerää tietty määrä esineitä
Tehtävät arvostellaan eri mitalein pronssista kultaan, mitaleilla voi avata uusia hahmoja.
Pelaaminen > Pelimuodot > Survival Mode

Tämä moodi sisältää kaksi erilaista pelimuotoa
Race: Pelaajan tulee napata Kaaossmaragdi radan varrelta ja mennä viiden renkaan läpi vältellen vihollista, joka yrittää varastaa smaragdin hyökkäämällä pelaajaa kohti.
Battle: Taistelumoodissa pelaajan tulee hyökkäillä muita kisaajia vastaan. Jokainen pelaaja aloittaa kolmella terveyspisteellä ja menettää yhden terveyspisteen aina joutuessaan hyökkäyksen kohteeksi. Viimeinen pelaaja hengissä voittaa.
Hahmot > Aloitushahmot

Nopeustyyppi: Sonic the Hedgehog, Amy Rose, Jet the Hawk
Lentotyyppi: Miles "Tails" Prower, Wave the Swallow
Voimatyyppi: Knuckles the Echidna, Storm the Albatross