stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Severin Dobrovolski
Luovutus Neuvostoliittoon

Dobrovolski oli yksi niistä paristakymmenestä henkilöstä, joita on kutsuttu Leinon vangeiksi. Liittoutuneiden valvontakomissio syytti tätä 22 miehen ryhmää Neuvostoliiton vastaisiksi terroristeiksi. Komissio määräsi silloisen sisäministerin Yrjö Leinon huolehtimaan heidän pidättämisestään ja luovuttamisestaan venäläisille, minkä jälkeen heidät kuljetettiin Leinon tietämättä heti seuraavana päivänä 21. huhtikuuta 1945 Neuvostoliittoon. Kaksi ryhmään kuulunutta onnistui välttämään pidätyksen. Yli puolet pidätetyistä oli Suomen kansalaisia. Dobrovolski oli luovutetuista vanhin ja korkea-arvoisin ja häntä pidettiin yleensä Suomessa toimineiden bolševisminvastaisten venäläisemigranttien johtajana. Leinon vankeihin myös kuuluneen Boris Björkelundin mukaan Dobrovolski oli luovutetuista henkilökohtaiselta ominaispainoltaan ainoa, jonka suhteen neuvostoviranomaisten vaatimukset olisivat voineet olla jotenkin puolustettavissa.
Neuvostoliitossa Dobrovolskia syytettiin muun muassa ROVS:n Suomen osaston johtamisesta, vakoilusta, agenttien soluttamisesta ja värväämisestä sekä Neuvostoliittoa vastaan suunnattujen terrori-iskujen ja aseistetun kaappausyrityksen johtamisesta. Pöytäkirjojen mukaan Dobrovolski kiisti olleensa vieraan vallan agentti, mutta myönsi syyllisyytensä muihin poliittisiin rikoksiin. Mitään todisteita ei oikeudenkäynnissä esitetty. Moskovan piirin sotaoikeus tuomitsi Dobrovolskin kuolemaan 27. marraskuuta 1945, ja hänet teloitettiin 26. tammikuuta seuraavana vuonna. Hän oli Leinon vangeista ainoa, joka tuomittiin Neuvostoliitossa oikean oikeusistuimen edessä.
Dobrovolskin kuolemasta oli pitkään liikkeellä ristiriitaisia tietoja. Muun muassa Björkelund kirjoitti vuonna 1966, että Dobrovolskin asianajaja olisi saanut päämiehensä kuolemantuomion muutetuksi kymmenen vuoden leirivankeudeksi ja että Dobrovolski olisi menehtynyt vankileirillä vuonna 1947. Samaa kirjoitti tutkija Veronica Shenshin vuonna 2008.
Perhe

Dobrovolskin vaimo oli viipurilaisen tehtaanomistajan tytär Ksenia Pavlovna Uljanova (1886–?). Heillä oli kaksi poikaa, joista toinen oli Severin Dolivo. Laulaja Georg Dolivo on Dobrovolskin pojanpoika.
Muuta

Dobrovolskin henkilö esiintyy sivuhenkilönä Éric Rohmerin tositapahtumiin perustuvassa vakoilutarina-elokuvassa Kolmoisagentti vuodelta 2004.lähde?
Aiheesta muualla

Pjotr Bazanov: Сын Цезаря, русский фашист (venäjäksi)
Pekka Nevalainen, Vastavallankumoukselliset, ja monarkistit. Idäntutkimus 3/2003
Kultainen orda

Kultainen orda (turkkilainen oma nimitys Uluğ Ulus, ”mahtava valtio”), joka tunnetaan myös nimellä Kiptšakkien kaanikunta, oli mongolien perustama, nykyisen Venäjän, Ukrainan ja Kazakstanin alueella sijainnut keskiaikainen valtio, eräs Mongolivaltakunnan seuraajavaltioista. Kultainen orda ”turkkilaistui” vähitellen ja täten myös virallinen kieli muuttui mongolilaisesta turkkilaiseksi. Ordan pitkäaikainen kaani Özbek omaksui islamin valtionuskonnoksi vuonna 1313.
Nykyisten tataarien etnogeneesin historia yhdistetään Kultaiseen ordaan.
Nimen alkuperä

Nimessä oleva sana ”orda” tulee turkkilais-mongolilaisesta sanasta ordu, joka tarkoitti lähinnä leiriä.
Turkin kielessä sana ordu tarkoittaa armeijaa. Nimessä esiintyvän sanan ”kultainen” uskotaan tulleen mongolien käyttämästä suuntajärjestelmästä, jossa musta oli pohjoinen, sininen itä, punainen etelä, valkoinen länsi ja keltainen (tai kultainen) keskusta. Toisen version mukaan nimi tuli Batu-kaanin upeasta kultaisesta teltasta. Nimelle ”Kultainen orda” ei ole kirjoitettua lähdettä ennen 1500-lukua.
Turkkilaiskielisten oma nimitys valtiolle oli Ulug Ulus ( اولوغ اولوس, Uluğ Ulus), mikä tarkoittaa ”mahtava valtio”. Kultainen orda tunnetaan myös nimellä Kiptšakkien kaanikunta.
Väestö

Kultaisen ordan väestöön kuului mongoleja ja turkkilaisia heimoja, sekä pieni määrä suomalais-ugrilaisia, slaavilaisia, kaukasialaisia, ja muita kansoja. Suurin osa Kultaisen ordan väestöstä oli kuitenkin turkkilaisia, kuten kiptšakkeja, kumaaneja ja bolgaareja. Orda ”turkkilaistui” vähitellen ja lopulta menetti mongolialaisen identiteettinsä, kuitenkin Batu-kaanin alkuperäisten mongolisotureiden jälkeläisten muodostaessa yläluokan.
Ordan väestöä kutsuttiin venäläisissä ja eurooppalaisissa lähteissä yleisesti ”tataareiksi”. Myös muut naapuriväestöt sekä Kultaisen ordan feodaaliylhäisö käytti heistä kyseistä nimitystä, jonka alun perin Tšingis-kaanin soturit toivat hyökätessään Volgan Bulgariaan.
Väestö > Kieli

Kultaisen ordan puhutuin- ja virallinen kieli 1300-luvulta oli läntinen (kiptšak) horezminturkki, eli keskiturkki. Kyseisellä alueella lopulta muodostui Volgan turkki, joka toimi tataarien kirjakielenä aina 1800-luvun puoliväliin. Alku aikoina valtion kieli oli vielä ollut mongolilainen.
Turkkilaisen kielen ohella persia oli myös suhteellisen merkittävässä käytössä, etenkin runoudessa ja vielä Ordan jälkeenkin. Esimerkiksi Kazanin kaanikunnan pitkäaikainen kaani Muḥammed-Amīn (محمد امین) kirjoitti runoutta persiaksi. Arabiaa käytettiin uskonnollisten ja laillisten asioiden yhteydessä. Monet persialaiset ja arabialaiset teokset nähdään nykypäivänä osana tataarikirjallisuutta.
Tataaritaustainen kirjallisuustieteilijä Hatip Minnegulov: ”On välttämätöntä muistaa todellinen, objektiivinen, historiallinen totuus, että Ordan pääväestö koostui tataareista. Käytössä oli turkkilais-tataarin puhuttu ja kirjoitettu kieli, ja täten Kultaisen ordan pääperillisiä ovat nykyiset [Volgan] tataarit”.
Väestö > Uskonto

Kultaisen ordan viralliseksi uskonnoksi julistettiin Uzbek-kaanin (اوزبک خان) toimesta sunnalainen islam vuonna 1313, ja vuosisadan loppuun mennessä se oli levinnyt laajasti väestön keskuuteen. Tätä edesauttoi suufilaiset yhteisöt, kuten Ahmed Yasawin Yasawiyya.
Valtiossa vallitsi uskonnonvapaus, ja täten pakanat, juutalaiset ja kristityt saivat jatkaa oman uskonsa harjoittamista.
Mongolijuuret

Mongolivaltakunnan perustajan suurkaani Tšingis-kaanin kuoltua vuonna 1227 valtakunta jaettiin hänen neljälle pojalleen. Näistä Jotši-kaani oli jo kuollut, joten kaukaisimmat alueet nykyisellä Etelä-Venäjällä saivat hänen poikansa Batu-kaani (Sinisen eli itäisen ordan johtaja) ja Orda-kaani (Valkoisen eli läntisen ordan johtaja).
Batu valloitti Volgan Bulgarian vuonna 1236 ja mongolit saivat nopeasti haltuunsa Rutenian aroalueet ja ottivat paikallisen turkinsukuisen väestön armeijaansa. Sen jälkeen Batu valloitti suurimman osan Kiovan Rusista hävittäen sen kukoistavan pääkaupungin Kiovan. Batu valloitti Novgorodia ja Pihkovaa lukuun ottamatta kaikki muutkin venäläiset ruhtinaskunnat ja myös Novgorodin ruhtinas Aleksanteri Nevski myöntyi mongolien kauppavaihtoon ja tulleihin.lähde?
Batun Sininen orda jatkoi hyökkäystään länteen Puolaan ja Unkariin kukistaen siellä vastaan asettuneet länsieurooppalaiset ritariarmeijat. Vuonna 1241 suurkaani Ögödei kuoli ja Batu joutui luopumaan Puolan ja Unkarin valloituksista ottaakseen osaa seuraajakilpailuun. Venäjän valloitukset sen sijaan jäivät Batu-kaanille, ja hän perusti vuonna 1242 pääkaupunkinsa Sarain, joka lienee sijainnut Volgan alajuoksulla.
Kukoistusaika

Batu-kaanin kuoltua vuonna 1255 valtakunta kukoisti vielä vuosisadan. Batun veli Berge-kaani yhdisti Valkoisen ja Sinisen ordan. Ordan sotilaallinen mahti saavutti huippunsa Uzbeg-kaanin (1312–1341) kaudella, jolloin armeijassa oli 300 000 sotilasta. Kultainen orda oli 1200-luvun loppupuolella ja 1300-luvun alkupuolella Euraasian suurin valtiomuodostelma.
Kukoistusaika > Sisäinen organisaatio

Ordan yksinvaltias oli kaani, jonka valitsi mongolien perinteinen kurultai-kokous Batun jälkeläisten joukossa. Pääministeriä, joka myös oli etninen mongoli, nimitettiin ”ruhtinaiden ruhtinaaksi”. Ministerejä sanottiin visiireiksi. Paikallishallitsija baskakit keräsivät veroja, ja joutuivat kansan tyytymättömyyden maalitauluksi. Siviili- ja sotilashallintoa ei yleensä eroteltu toisistaan. Orda menetti nopeasti mongolialaisen identiteettinsä. Vaikka mongolit muodostivat yläluokan, suurin osa väestöstä oli turkinsukuisia ja muita alueen alkuperäisiä paimentolaisheimoja.
Ordasta tuli pian pikemminkin kaupunki- kuin paimentolaisvaltio. Pääkaupunki Saraista kehittyi kukoistava metropoli. Siellä arvellaan olleen 600 000 asukasta. Huolimatta venäläisten käännytystyöstä Saraissa, mongolit enimmäkseen säilyttivät animistiset uskomuksensa, kunnes Uzbeg-kaani (1312–1341) sääti islamin valtionuskonnoksi. Eräiden venäläisruhtinaiden on kerrottu tulleen murhatuksi Saraissa, koska he kieltäytyivät kumartamasta pakanallisille symboleille, mutta murhien syyt saattavat todellisuudessa olleet pikemminkin poliittisia. Kaanit olivat yleensä uskonnollisesti suvaitsevaisia ja pääkaupunkin Saraihin perustettiin ortodoksinen piispanistuin. He vapauttivat ortodoksisen kirkon veroista sillä ehdolla, että papit rukoilivat kaanin terveyden puolesta.
Kukoistusaika > Vasallit ja liittolaiset

Orda keräsi veroja alamaisilta kansoiltaan: venäläisiltä, armenialaisilta, georgialaisilta ja Krimin kreikkalaisilta. Kristittyjen toiminta omilla alueillaan ei kaaneja häirinnyt, kunhan veroa maksettiin. Vasallivaltioita ei koskaan suoraan liitetty Ordaan, ja venäläisruhtinaat saivat pian oikeuden kerätä mongoliveron itse. Verot olivat kuitenkin raskaat, niiden laiminlyönnistä rangaistiin ankarasti ja vasallivaltioiden sivistysarvoille ja kehitykselle Ordan aika oli tuhoisa. Mongolit verottivat venäläisiä kymmenyksillä. Jos kymmenyksiä (10 %) ei ollut varaa maksaa rahana, vietiin omaisuutta ja työmiehiä orjiksi ja sotimaan.
Ordan politiikka Venäjällä noudatti ohjenuoraa ”hajota ja hallitse”. Tataarit pyrkivät solmimaan nopeasti vaihtelevia liittoja paikallisten ruhtinaiden kanssa pitääkseen alueen heikkona ja jaettuna. Liettuan nousu suurvallaksi 1300-luvulla merkitsi haastetta tataarien ylivallalle. Liettuan suuriruhtinas Algirdas löi tataarit Bug-virran varrella vuonna 1362 käydyssä Sinisten vesien taistelussa ja valtasi Kiovan sekä suuren osan Kiovan Rusin vanhoista alueista. Liettuan vastapainoksi kaani pyrki muodostamaan Moskovasta johtavan venäläisen valtion. Moskovan Iivana I Kalitalle myönnettiin suuriruhtinaan arvo ja oikeus kerätä veroja muilta venäläisruhtinailta.
Sarain kautta käytiin vilkasta kauppaa genovalaisten Mustanmeren tukikohdista. Mamelukkien Egypti oli Ordan pitkäaikainen kauppakumppani ja liittolainen Välimerellä.
Hajaannus ja luhistuminen

1340-luvun Musta surma heikensi merkittävästi Kultaista ordaa. Vuonna 1357, kun Jani Beg-kaani murhattiin, Orda joutui pitkään sisällissotaan, jossa kaani vaihtui seuraavan viiden vuosikymmenen aikana keskimäärin vuoden välein. Tänä aikana Moskova, Astrahan ja Kovaresmia pyrkivät eroon Ordasta, ja Dnepr-joen alajuoksun alue siirtyi Puola-Liettualle. Kenraali Mamai, joka ei ollut muodollinen hallitsija pyrki palauttamaan Ordan vallan Venäjällä. Dmitri Donskoi löi hänen komentamansa tataarit Kulikovon taistelussa vuonna 1380. Mamaita seurannut Toktamyš valloitti Sinisen ordan alueen ja palautti Kultaisen ordan hetkeksi alueelliseksi mahdiksi. Hän hävitti Moskovan suuriruhtinaskunnan ja useita muita ympäröiviä kaupunkeja kostona kapinasta vuonna 1382.
Kuoliniskun Ordalle antoi Timur Lenk, joka 1300-luvun lopussa tuhosi Toktamyšin armeijan, hävitti Ordan pääkaupungin Sarain, ryösti Krimin kauppakeskukset ja vei taitavimmat käsityöläiset omaan pääkaupunkiinsa Samarkandiin. Toktamyš murhattiin vuonna 1406. Hän oli Ordan viimeinen vahva kaani, ja hänen jälkeensä kaanikunta alkoi hajota. 1440-luvulta alkaen Orda oli hajaannuksessa ja jakaantuneena kahdeksaan erilliseen kaanikuntaan: Siperian, Qasimin, Kazanin, Astrahanin, Kazakkien, Uzbekkien, Krimin ja Suur-ordan kaanikuntiin. Mikään näistä ei yksinään ollut Moskovaa voimakkaampi, ja Moskovan suuriruhtinaskunta irrottautuikin tataarien kontrollista lopullisesti vuonna 1480 Ugra-joen taistelun jälkeen.
Kultainen Orda tuhoutui lopullisesti vuonna 1502 sodassa Astrahanin kaanikuntaa vastaan. Viimeinen kaani Ahmed pakeni Liettuaan. Hän kuoli vuonna 1529. Sota tuhosi Kultaisen ordan ja heikensi Astrahanin kaanikuntaa huomattavasti. Samaan aikaan Moskovan suuriruhtinaskunta kävi hyökkäykseen Iivana III:n johdolla. Kaanikunnat liitettiin Moskovaan yksi kerrallaan 1500-luvulla, lukuun ottamatta Krimin kaanikuntaa, josta tuli Osmanien valtakunnan vasallivaltio vuonna 1475, kunnes se liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1783.
Tärkeimmät kaanit

Batu-kaani 1227–1255
Orda-kaani 1227–1251
Sartaq-kaani 1255-1256
Qun Quran 1251–1280
Ulaqtši-kaani 1256-1257
Berke-kaani 1257–1266
Möngke Temür 1266–1280
Töde Möngke 1280-1287
Kötšü-kaani 1280–1302
Töle Buqa 1287-1291
Toqta 1291–1312
Bujan tai Bajan-kaani 1302-1309
Muhammad Uzbeg-kaani 1313–1341
Tīnī Beg 1341-1342
Jānī Beg 1342–1357
Berdi Beg 1357-1359
Qulpa-kaani 1359-1360
Kildi Beg 1361-1362
ʿAbdallāh-kaani, nukkehallitsija kenraali Mamain hallinnassa 1362, 1367-1368, 1369
Kair Pūlād (Mīr Pūlād) 1362-1364
Tugluq Tīmūr 1363 -n. 1365
ʿAzīz Šaikh 1364-1367
Mubārak Kwāja n. 1365-1369
Haṣan Beg 1368-1369
Qutluq Kwāja 1369-1370
Urus-kaani 1369-1370
Tūlūn Beg Kānum (k. 1386), Berdi Begin tytär, nukkehallitsijatar kenraali Mamain hallinnassa 1370-1371 ja tämän vaimo, Toktamyšin vaimo 1380
Muḥammad-Sulṭān, nukkehallitsija kenraali Mamain hallinnassa 1371-1373
Hājjī Tšerkes 1373-1374
Urus-kaani 1374-1375, 1375-1377
Qāgān Beg 1375-1377
ʿArab Šāh 1377-1380
Tīmūr Malik 1377-1379
Toktamyš 1379–1395
Qujurtšuq 1395-1397, Timur Lenkin suojatti, hallitsi vain ordan länsiosaa
Tīmūr Qutluq-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun, Nogai ordan perustajan (1352–1419) kanssa 1397-1399
Sādī Beg-kaani, nukkehallitsija, emiiri Edigun alainen 1399-1407
Pūlād-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun kanssa 1407-1410
Tīmūr-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun kanssa 1410-1411
Jalāl ad-Din Zeleni Saltan 1411-1412, Toktamyšin vanhin poika
Karīm Berdi 1412-1413, Toktamyšin toiseksi vanhin poika
Kebek 1413-1414, Toktamyšin kolmanneksi vanhin poika
Jabbār Berdi 1414-1415, 1416-1417, Toktamyšin neljänneksi vanhin poika
Tšekre-kaani, liitossa emiiri Edigun kanssa 1415-1416
Darwīsh, emiiri Edigun nukkehallitsija 1417-1419
Ḥājjī Muḥammad, nukkehallitsija emiiri Edigun pojille Ulugh Muḥammadille ja Dawlat Berdille 1419–1421
Barāq-kaani 1421-1427
Ulug Muḥammad 1427-1433
Sajjid Aḥmad I 1433-1435
Kütšük Muḥammad 1435–1459
Maḥmūd-kaani 1459–1465
Aḥmad-kaani 1465–1481
Šaik Aḥmad 1481–1502
Huomautuksia

↑  mong. Алтан Орд (Altan Ord)
tat. Алтын Урда (Altın Urda)
ven. Золота́я орда́ (Zolotaja orda)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kultainen orda Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Golden Horde
Batu-kaani valtaistuimella, hän perusti Kultaisen ordan ja hallitsi sitä vuosina 1205–1255. Rashid al-Din, n. 1300.
Kultainen orda vuonna 1313, Sininen orda ja Valkoinen orda
Käännös suomeksi
Dumfriesshirenkettukoira

| Dumfriesshirenkettukoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Skotlanti,  Iso-Britannia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  1920-luku
Alkuperäinen käyttö:  ketun metsästys
Muita nimityksiä:  Dumfriesshire Black and Tan Foxhound, Dumfriesshire Hound
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  kookas
Väritys:  black & tan
Dumfriesshirenkettukoira (Dumfriesshire Black and Tan Foxhound) on sukupuuttoon kuollut skotlantilainen koirarotu. Sitä käytettiin saukkokoiran jalostuksessa, mikä kuitenkin lopetettiin vuonna 1978 saukon metsästyksen kieltämisen jälkeen.
Ulkonäkö

Dumfriesshirenkettukoira oli kookas. Se oli aina väriltään musta ruosteenruskein merkein (black-and-tan).
Alkuperä

Sir John Buchanan Jardine, vuonna 1937 ilmestyneen Hounds of the World -teoksen kirjoittaja aloitti rodun jalostamisen vuonna 1921 käyttämällä walesinkettukoira-taustaista englanninkettukoiraa nimeltä Whipcord, vihikoiraa nimeltä Ledburn Boswell ja gascogne-saintongenajokoiraa nimeltä Triomphe. Jalostuksen alussa syntyi mm. yksilö Harlequin, joka oli taustaltaan 3/4 kettukoira ja 1/4 vihikoira. Myöhemmin Buchanan käytti jalostukseen myös black-and-tan-värisiä englanninkettukoiria, mm. Silverton Woodman- ja Croome Clansman -sukuisia. Lisäksi hän käytti Tynedale'sta ja College Valley'stä peräisin olleita kettukoiria. Jalostus vaikeutui jo toisen maailmansodan myötä, minkä lisäksi 2000-luvun alussa voimaan tullut metsästyslaki kielsi ketun metsästyksen koirien avulla. Tämän seurauksena tuolloin vielä olemassa olleen ajueen yksilöt erotettiin toisistaan ja myytiin ranskalaisille ja amerikkalaisille metsästäjille.
Dumfriesshirenkettukoirat esittivät vihikoiria vuoden 1978 elokuvassa The Thirty Nine Steps, joka kuvattiin osittain Kettleholmissa.lähde?
Käännös suomeksi
E Alom

E Alom ("lasten kantaja") on mayojen luojajumalatar ja luojajumala E Quaholomin puoliso. E Alom mainitaan mayojen pyhässä kirjassa, Popol Vuhissa. E Alomin ja E Quaholomin poika on taivaan jumala Gukumatz.
Anto Leikola

| Anto Leikola |
| --- | --- |
 Anto Leikola Turun kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. kesäkuuta 1937 (ikä 87) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  eläintiede
Palkinnot:  Valtion tiedon­julkistamis­palkinto 1969, 1980 Warelius-palkinto 1988 J. A. Hollon palkinto 2001
 Mittava kirjallinen tuotanto, noin 4 000 julkaisua. 
Anto Heikki Albert Leikola (s. 8. kesäkuuta 1937 Helsinki) on suomalainen biologi, tutkija, tietokirjailija ja professori. Leikola on saanut kahdesti valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
Elämä

Anto Leikola kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1955 Helsingin normaalilyseosta, jossa hänen luokkatovereinaan olivat muiden muassa historioitsija Matti Klinge ja runoilija Pentti Saarikoski. Nuoruudessaan Leikola haaveili papin tai lääkärin urasta, mutta hänen opettajanaan ollut tohtori L. Arvi P. Poijärvi sai hänet kiinnostumaan luonnontieteistä.
Leikola valmistui 1959 filosofian kandidaatiksi eläintieteestä. Tohtoriksi Leikola väitteli 1963. Hän on luonut pitkän uran Helsingin yliopistossa. Tutkimustyössään hän on keskittynyt muun muassa lintujen ja sammakkoeläinten alkionkehityksen varhaisvaiheiden selvittämiseen. Sittemmin hän siirtyi biologiasta muihin aiheisiin. Hän on työskennellyt aate- ja oppihistorian professorina Oulun yliopistossa ja oppihistorian professorina Helsingin yliopistossa (1988–1998). Hän on vaikuttanut monissa kansalaisjärjestöissä.  Aleksis Kiven Seuran puheenjohtajana hän toimi vuosina 2002–2014. Lauri Jäntin säätiön varapuheenjohtajana hän on toiminut vuodesta 1984.
Leikola on erityisen tunnettu mittavasta yleistajuisesta kirjallisesta tuotannostaan. Hän on julkaissut esseitä, pakinoita, kolumneja, oppikirjoja ja lehtiartikkeleita. Lisäksi hän on kääntänyt suomeksi runsaasti tietokirjoja. Leikola on myös perehtynyt tieteenhistoriaan erityisesti biologisen tutkimuksen osalta.
Perhe

Anto Leikolan poika on toimittaja Markus Leikola ja veli metsätieteilijä Matti Leikola. Hänen isänsä oli lääkäri ja poliitikko Erkki Leikola, tätinsä gynekologi, Suomen ensimmäinen naisprofessori Laimi Leidenius sekä äidinisänsä lääkintäkenraalimajuri Eino Suolahti. Anto Leikolan pikkuserkku oli kalastaja ja ympäristöfilosofi Pentti Linkola.
Palkintoja ja tunnustuksia

Valtion tiedonjulkistamispalkinto 1969, 1980
Kansanvalistusseuran palkinto 1974
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 1978
Kordelinin rahaston palkinto 1985
Suomen tietokirjailijat ry:n Warelius-palkinto 1988
K. E. von Baer -mitali 1992
Sanomalehdistön kunniamitali 1997
J. A. Hollon palkinto 2001
Kirjallisuutta

Klinge, Matti: ”Leikola, Anto (1937–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 6, s. 31–32.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-447-9  / Teoksen verkkoversio.
Pekonen, Osmo: Humanistin sielunmaisema. Helsingin Sanomat 6.12.1997.
Pekonen, Osmo: Seireenit laulavat, basiliskit hönkivät. Helsingin Sanomat 2.1.2003.
Pekonen, Osmo: Norsusta nautilukseen. Keskisuomalainen 25.11.2012.
Pekonen, Osmo – Sten, Johan (toim.): Lapin tuhat tarinaa: Anto Leikolan juhlakirja. Mäntykustannus, 2012. ISBN 978-952-5712-72-8
Aiheesta muualla

Riisuttu, verhoton, karvaton, paljas -keskusteluohjelma vuodelta 1972, Leikola yhtenä osanottajista. Ylen Elävä arkisto.
Isto Vatanen: Olennaista asiaa olemattomista olennoista. (Arkistoitu – Internet Archive) Agricola 18.11.2002.
Leikola, Anto hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
E Quaholom

E Quaholom ("lasten siittäjä") on mayojen luojajumala ja luojajumalatar E Alomin puoliso. E Quaholom mainitaan mayojen pyhässä kirjassa, Popol Vuhissa. E Quaholom on taivaan jumala Gukumatzin isä.
Henry Drummond

| Henry Drummond |
| --- | --- |
 Henry Drummond
Henkilötiedot
Syntynyt: 1851
Kuollut: 1897 (45–46 vuotta)
Kansalaisuus:  englanti
Ammatti:  luonnontutkija, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Pääteokset:  Luonnonlait hengen maailmassa
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Henry Drummond (1851−1897) oli englantilainen luonnontutkija ja uskonnollinen kirjailija. Drummond oli luonnontieteen professori Glasgow'n Free church collegessa. Hän tahtoi teoksissaan osoittaa luonnontieteen ja kristinuskon yhtäpitävyyttä. Huomattavin Drummondin teoksista on Natural law in the spiritual world (suomenn. Luonnonlait hengen maailmassa), jossa hän pyrkii osoittamaan, että samat lait vallitsevat luonnon ja hengen maailmassa. Drummondin oppi on kristillisesti sävyttynyttä kehitysoppia. Suomeksi on julkaistu lisäksi useita pieniä kirjasia. Drummondin kirjoissa vallitsee lämmin, kristillinen henki.
Suomennetut teokset

Luonnon lait hengen maailmassa, englannin kielestä suom. Antti Mäkinen, Tampere: Hagelberg 1890
Rakkaus, suurin maailmassa, ruotsin kielestä suom. Albin Järvinen, Helsinki: Edlund 1890
Rakkaus, suurin kaikista, suom. Aatto S., Porvoo: WSOY 1890
Suuri muutos: Henry Drummondin pitämä esitelmä, suomennos, Jywäskylässä: [kustantaja tuntematon] 1891 Sarja: Kyläkirjasto: lukemisia Suomen kansalaisille erinäisissä aineissa, toimittanut K. J. Gummerus, vsk. 19, 1891, no 3.
Muutettu elämä: esitelmä, suom. Antti Mäkinen, Porvoo: WSOY 1891
Rauha olkoon teille!: esitelmä, suom. Aatto S., Porvoo: WSOY 1891
Kristillisyyden ohjelma: esitelmä, suomensi Aatto S., Porvoo: WSOY 1892
Keski-Afrikka, ruotsista suom. K. A. Pohjakallio (Petrelius). Helsinki: G. W. Edlund 1893. (digitoitu julkaisu)
Suurin maailmassa: esitelmä, suom. T. Waljakka, Hamina: E. Wirkki 1900
Apina, jota ei voitu tappaa: kaksi kertomusta, suomentanut Väinö Koivisto, Helsinki: Kustannusoy Kansa 1911
Apina, joka ei ottanut kuollakseen: kertomuksia, (yhteissidos) Porvoo: WSOY, 1919 (digitoitu julkaisu)
Suurin asia maailmassa, suom. Tapio Nousiainen, Ashram-tuki 1968
Suurin niistä on rakkaus, suom. Hanna Virtanen, Helsinki: Book Garden 2019 ISBN 978-952-7321-08-9 (verkkoaineisto)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henry Drummond Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef