Suojeluvastuun periaate
Suojeluvastuun periaatteen määritelmä > Suojeluvastuun periaatteen synty

Yhdistyneet kansakunnat (YK) perustettiin 1945 estämään aseellisten konfliktien muodostumista valtioiden välille. Kuitenkin kylmä sota monin osin vaikeutti tuon tehtävän toteuttamista ja antoi tilaa valtioiden sisäisten konfliktien syntymiselle. 1990-lukua määrittivät vahvasti laajat aseelliset konfliktit Afrikassa ja Balkanilla. Nämä konfliktit johtivat miljoonien ihmisten suureen kärsimykseen, sekä joihinkin pahimpiin humanitäärisiin tragedioihin ja joukkomurhiin toisen maailman sodan jälkeen. Näiden kriisien huippukohtina näyttäytyvät Ruandan kansanmurha ja Srebrenican joukkomurha. Kaikkein eniten, nämä kriisit paljastivat kansainvälisen yhteisön heikkouden toimia ja puuttua tehokkaasti tämän kaltaisiin humanitäärisiin katastrofeihin ja sen seurauksena 1990-luvun lopulla käytiin paljon keskusteluja humanitäärisen intervention doktriinin ongelmakohdista, sekä voimankäytöstä ihmisoikeuksien suojelussa.
1990-luvun tapahtumat, ja sitä seuranneet erillisten komissioiden raportit ja tutkimukset, osoittivat perustavanlaatuisen ongelman YK:n peruskirjaan pohjaavassa systeemissä liittyen kansainvälisen lainsäädännön normeihin, instituutioihin globaalin hallinnon tasolla, ja kuinka nämä reagoivat kansainväliseen rauhaan ja turvallisuuteen aikana, jona kriisit eivät tapahdu enää valtioiden välillä, vaan suvereenisten valtioiden rajojen sisäpuolella.
Kofi Annan kehitti 1999 ”kahden suvereniteetin” konseptin, jossa painotettiin, että olisi löydettävä tasapaino valtioiden suvereniteetin ja yksilöiden suvereniteetin, välillä. Myöhemmin tämä lähestymistapa nähtiin kansainvälisen yhteisön piirissä kyseenalaisena, sillä se antaa ymmärtää, että suvereniteettien oikeudet voidaan ulottaa myös yksilöihin.
1999 Naton interventio Kosovoon kärjisti kiistan äärimmilleen. YK:n pääsihteeri Kofi Annan peräänkuulutti YK:n yleiskokouksissa vuosina 1999 ja 2000 kansainvälisen yhteisön yhteistyön ja konsensuksen löytämistä sen suhteen, miten tällaisia konflikteja olisi syytä lähteä ratkomaan. Kanadan hallitus ilmoitti YK:n yleiskokoukselle syksyllä 2000 ICISS-komission (International Commission on Intervention and State Sovereignity) perustamisesta. Komission tehtävä oli vastata laajoihin, monialaisiin kysymyksiin laillisista moraalisiin ja operationaalisista poliittisiin ongelmiin, ja laatia niistä raportti, joka auttaisi kansainvälistä yhteisöä löytämään yhteisen sävelen kriisien ratkaisussa. 2000-luvun alussa ICISS-komissio julkaisi laajan raporttinsa otsikolla “Responsibility to Protect”.
Libyan kriisin ratkaisemiseksi peräänkuulutettiin laajalti sotilaallista väliintuloa ja suojeluvastuunperiaate testattiin ensimmäisen kerran käytännössä, kun 2011 turvallisuusneuvosto hyväksyi resoluutiot 1970 ja 1973. Näissä peräänkuulutettiin Libyan ”vastuuta suojella” ja niiden perusteella asetettiin sanktioita, sekä lopulta myös voitiin käynnistää sotilaallinen interventio.
Suojeluvastuunperiaate on suunnattu eritoten suurien humanitääristen kriisien, kansanmurhien ja ihmisyyttä vastaan olevien rikosten ratkaisemiseksi ja ehkäisemiksi. Tällaisen tapahtuman sattuessa, YK:n turvallisuusneuvosto arvioi tilanteen ja siihen liittyvät mahdolliset toimet, ja pysyviä jäsenmaita kehotetaan olemaan käyttämästä veto-oikeuttaan.