stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hwangen kansallispuisto

Norsu ottaa mutakylpyä Hwangen kansallispuistossa
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjois-Matabelemaa, Zimbabwe
Pinta-ala:  14 651,0 km2 
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  engl. Hwange National Park
Tyyppi:  kansallispuisto
Perustettu:  1930 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hwangen kansallispuisto on luonnonsuojelualue Zimbabwen Matabeleland North -provinssissa. Se on ollut puistona jo 70 vuotta, ja siellä on puhveleita ja norsuja harvinaisen suurina laumoina. Puiston alue on harvaa akaasiapensastoa ja ruohikkoa, ja sitä täplittävät suolaisen mudan täyttämät kuopat, joiden äärellä isot eläimet piehtaroivat. Norsujen lisäksi puistossa tavataan 105 muuta nisäkäslajia sekä yli 400 lintulajia. Nisäkkäisiin kuuluvat leijonat, leopardit, kirahvit, seeprat ja monenlaiset antiloopit.
Marraskuussa 2023 ilmoitettiin ainakin sadan norsun kuolleen veden puutteeseen Hwangen kansallispuistossa.
Mascarpone

Mascarponea, omenanlohkoja ja kastiketta.
Mascarpone on kermasta ja maidosta juoksutettua italialaista tuorejuustoa.
Mascarponen rasvapitoisuus on 60 prosenttia kuiva-aineesta. Sen maku on mieto ja hienostunut, ja se tuoksuu happamattomalta kermalta.
Mascarponea käytetään esimerkiksi tiramisussa ja muissa jälkiruoissa. Sitä voidaan käyttää myös pääruoissa, kuten pastakastikkeissa.
Valmistus

Mascarpone valmistetaan juoksuttamalla kerman ja maidon  seosta sitruuna-, viini- tai etikkahapolla. Mascarponea on valmistettu perinteisesti lisäämällä kuumennettuun kermaan esimerkiksi sitruunamehua.
Mascarponea valmistettaessa jää jäljelle runsaasti heraa, jota voidaan käyttää esimerkiksi ricottajuuston valmistukseen. Mascarponen nimen onkin usein ajateltu juontavan italiankielen sanaan mascarpa, joka tarkoittaa erästä heratuotetta. Toinen versio nimen alkuperästä on, että se juontuisi ricottajuuston murrenimityksestä mascarpia. On myös esitetty, että nimi viittaisi espanjan kielen sanoihin más que bueno ’parempi kuin hyvä’.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mascarponevaahtoa punaviinipäärynöiden kera[vanhentunut linkki]
Kreminna

| Kreminna Кремінна |
| --- | --- |
 Kreminnan rautatieasemaa.
 lippu:  vaakuna
 Kreminna
 Koordinaatit: 49.0464°N, 38.2225°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  Siverskodonetskin piiri
Perustettu:  1680
Kaupungiksi:  1938
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  15,72 km²
Väkiluku (2021)  ():  18 417
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kreminna (ukr. Кремінна; ven. Кременная, Kremennaja), joka vuosina 1829-1897 tunnettiin nimellä Novohluh’iv (ukr. Новоглу́хів), on kaupunki Ukrainan Luhanskin alueen Siverskodonetskin piirissä. Kreminna sijaitsee Donetsin sivuhaaran Krasnan varrella noin 26 kilometriä piirikeskus Siverskodonetskin keskustasta ja 132 kilometriä aluekeskus Luhanskista luoteeseen. Ukrainan tilastokeskus arvioi Kreminnan väkiluvuksi 18 417 asukasta vuoden 2021 alussa. Kaupungin kautta kulkee ratayhteys Siverskodonetsk-Kupjansk; kaupungissa on rautatieasema.
Kreminna on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Siverskodonetskin piiriin; tätä ennen se oli Kreminnan piirin hallintokeskus.
Vuoden 2001 väestönlaskennassa Kreminnan väkiluku oli 24 447. Tuolloin 81 prosenttia prosenttia asukkaista ilmoitti olevansa etnisesti ukrainalaisia ja 18 prosenttia venäläisiä.
Kreminna sai alkunsa 1600-luvun jälkipuoliskolla. Vuonna 1680 kasakat perustivat sinne asutuksen; samana vuonna myös talonpoikia (maaorjia) asui samoilla seuduilla. Hiilikaivostoiminta alkoi 1890 ja rautatie valmistui 1895. 1930-luvulla avattiin kaksi kaivosta ja löydettiin kaasuvarantoja. Kaupungin aseman Kreminna sai 1938. Piirikeskuksena se toimi vuosina 1940–2020.
Kaupunki oli 10. heinäkuuta 1942–31. tammikuuta 1943 Natsi-Saksan miehittämä. 19. huhtikuuta 2022 venäläiset miehittivät kaupungin osana Venäjän hyökkäyssotaa.
Kreminnan kaupunkia ilmakuvassa.
Kreminnan 1. kaivoksen kuonakasa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreminna Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Giacomo Raspadori

Giacomo Raspadori vuonna 2021.
Giacomo Raspadori (s. 18. helmikuuta 2000 Bentivoglio) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Serie A:ssa pelaavaa Napolia ja kuuluu myös Italian jalkapallomaajoukkueeseen. Hän on voittanut Italian- ja Euroopan-mestaruuden.
Seurajoukkueura

Raspadori pelasi Sassuolon junioreissa ja pääsi edustusjoukkueen mukana ensimmäiseen Serie A -otteluunsa toukokuussa 2019 Atalantaa vastaan. Kaudella 2019–2020 hän pelasi 11 Serie A -ottelua ja teki maalin heinäkuussa 2020 Laziota ja Genoaa vastaan. Kaudella 2020–2021 hän pelasi Serie A:ssa 27 ottelua, joista 13 ottelua avauskokoonpanossa, ja teki niissä kuusi maalia, joista kaksi huhtikuussa 2021 voitokkaassa vierasottelussa AC Milania vastaan. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Sassuolossa 36 Serie A:n ottelua, joissa teki kymmenen ja syötti kuusi maalia.
Raspadori pelasi kauden 2022–2023 lainalla SSC Napolissa 25 Serie A -ottelua, joista kymmenen avauskokoonpanossa, ja teki kaksi maalia Napolin voittaessa Italian-mestaruuden. Mestarien liigan seitsemässä ottelussa hän teki neljä ja syötti kolme maalia. Kesällä 2023 hän siirtyi vakituisesti Napoliin 26 miljoonalla eurolla. Kaudella 2023–2024 hän pelasi 37 Serie A -ottelua, joissa hän oli 14 kertaa avauskokoonpanossa, ja teki niissä viisi maalia ja syötti kolme. Mestarien liigassa hän pelasi kauden aikana kahdeksan ottelua ja teki yhden maalin.
Maajoukkueura

Raspadori pelasi useissa Italian nuorisomaajoukkueissa yhteensä yli kolmekymmentä ottelua. Alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2019 hän pelasi joukkueensa kaikki kolme ottelua ja teki maalin ainoassa Italian voittoon päättyneessä ottelussa Armeniaa vastaan. Alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2021 hän pelasi joukkueensa kaikki neljä ottelua ja teki maalin alkulohkon voitokkaassa ottelussa Sloveniaa vastaan.
Raspadori esiintyi ensimmäisen kerran Italian A-maajoukkueessa kesäkuussa 2021 ystävyysottelussa Tšekkiä vastaan tullessaan 78. minuutilla vaihdosta kentälle. Toisen A-maaottelunsa hän pelasi myöhemmin samassa kuussa tullessaan EM-kilpailujen viimeisessä alkulohko-ottelussa Walesia vastaan 75. minuutilla vaihdosta kentälle. Tämä oli hänen ainoa pelaamansa ottelu Italian Euroopan-mestaruuteen päättyneissä kisoissa. EM-kilpailuissa 2024 hän tuli alkulohko-ottelussa Espanjaa vastaan vaihdosta kentälle ja pelasi avauskokoonpanossa viimeisessä alkulohko-ottelussa Kroatiaa vastaan.
Raspadori teki ensimmäisen A-maaottelumaalinsa MM-karsintaottelussa Liettuaa vastaan syyskuussa 2021. Tämän jälkeen hän on tehnyt kaksi maalia maaliskuussa 2022 ystävyysottelussa Turkkia vastaan, yhden syyskuussa Kansojen liigan otteluissa sekä Englantia että Unkaria vastaan, yhden marraskuussa 2023 EM-karsintaottelussa Pohjois-Makedoniaa vastaan ja yhden syyskuussa 2024 Kansojen liigan ottelussa Ranskaa vastaan. Hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä kaikkiaan 36 A-maaottelua ja tehnyt seitsemän maalia.
Cthulhu-tarusto

H. P. Lovecraftin Cthulhua esittävä piirros (1934).
Cthulhu-tarusto eli Cthulhun mytologia (engl. Cthulhu Mythos) on laaja 1900-luvulla syntynyt tarusto, jota hyödynnetään pääasiassa kauhukirjallisuudessa mutta myös muussa taiteessa, kuten elokuvissa, populaarimusiikissa ja peleissä. Tarusto pohjautuu yhdysvaltalaisen kauhukirjailijan H. P. Lovecraftin ja hänen kirjailijaystäviensä tarinoihin, mutta sen kokosi ja yhtenäisti August Derleth, joka myös keksi taruston nimen.
Lukuisat myöhemmät kauhukirjailijat ovat hyödyntäneet Cthulhu-tarustoa omissa teksteissään. Esimerkiksi Derlethin kirjoittamat Lovecraftin jälkeiset Cthulhu-tarinat kuitenkin erosivat Lovecraftin alkuperäisestä ajatuksesta, jossa mahtavat mutta välinpitämättömät muukalaisolennot hallitsevat kaoottista kaikkeutta. Lovecraft oli ateisti, jonka näkemykset heijastuivat hänen tarinoissaan kaikkeuden välinpitämättömyytenä suhteessa ihmiseen. Monet Lovecraft-tutkijat ovat korostaneet, ettei järjestelmällinen Cthulhu-tarusto ole varsinaisesti Lovecraftin luomus. Lovecraft itse ei tehnyt eroa Cthulhu-novellien ja muun tuotantonsa välillä, mutta korosti, että kaikki hänen tarinansa perustuivat samalle filosofiselle pohjalle, jonka mukaan ihmisellä tai inhimillisillä tunteilla ei ole kaikkeuden mittakaavassa arvoa tai merkitystä.
Taruston keskeisiä hahmoja ovat suuret muinaiset, pelottava joukko jumalolentoja, joista tunnetuin on kammottava Cthulhu. Cthulhu ja hänen palvelijansa nukkuvat ja uneksivat R’lyehin mereen uponneessa kaupungissa. ”Kun tähtien asento on oikea”, Cthulhu herää ja aiheuttaa hävitystä koko maailmassa. Taruston perusteoksena pidetään Lovecraftin vuonna 1928 julkaistua novellia ”Cthulhun kutsu”. Muita yhdistäviä piirteitä ovat kuvitteelliset Uuden-Englannin kaupungit, salatieteelliset ”kielletyt kirjat” sekä niin sanottu kosminen kauhu. Sekä Lovecraft että hänen seuraajansa laajensivat sittemmin tarustoa merkittävästi, osan toimiessa vielä Lovecraftin elinaikana ja jopa yhteistyössä hänen kanssaan.
Historia > Osaksi kauhun valtavirtaa

Cthulhu-pastissien ja -ihailijoiden määrä kasvoi 1970-luvun mittaan nopeasti, samoin Lovecraft-aiheisen tutkimuskirjallisuuden. Varhainen Cthulhu-tutkimus keskittyi kiistelemään siitä, mitkä Lovecraftin novellit voidaan lukea Cthulhu-tarustoon kuuluviksi. Myöhemmin Lovecraft-tutkijoiden ja Cthulhu-taruston ihailijoiden välille syntyi kuitenkin erimielisyyksiä. Tutkijat ovat usein korostaneet Lovecraftin tuotannon omaleimaisuutta ja eroavaisuuksia myöhempään Cthulhu-tarustoon. Cthulhu-taruston sijaan Lovecraft-tutkijat ovat keskittyneet Lovecraftin tuotannon filosofisiin aineksiin ja kaunokirjallisiin esikuviin. Tutkijat ovat myös korostaneet, ettei Lovecraft ainakaan tietoisesti kehitellyt tuotantoaan selvärajaisiksi tarinasikermiksi, ja Daniel Harmsin mukaan tällaiset jaottelut ovat mielivaltaisia.
Uusien Cthulhu-pastissien ilmestyminen jatkui kiistoista huolimatta. Vuonna 1980 jopa menestyskirjailija Stephen King julkaisi Cthulhu-vaikutteisen novellin ”Crouch End”. Lisäksi vanhat Cthulhu-novellit saivat runsaasti näkyvyttä Lin Carterin toimittamista antologioista, joihin hän usein sisällytti Cthulhu-tarustoa käsitteleviä novelleja. Lovecraftin ja Cthulhu-taruston suosio laski 1980-luvun alussa. Syynä oli mahdollisesti se, että Derlethin kuoltua Arkham House alkoi julkaista perinteisempää kauhua ja tieteiskirjallisuutta. Cthulhu-tarustoa käsitteleviä novelleja ilmestyi edelleen erilaisten pienkustantamojen kokoelmissa ja lehdissä, mutta niiden levikki oli pieni.
Vuonna 1981 ilmestyi Sandy Petersenin suunnittelema Cthulhun kutsu -roolipeli, jonka maailma perustui Lovecraftin ja hänen seuraajiensa kirjoihin. Pelillä ei tuoreeltaan ollut juuri vaikutusta alan kirjallisuuteen, mutta se esitteli Cthulhu-taruston suurelle ihailijajoukolle ja mahdollisti siten lajityypin vähittäisen renessanssin. 1990-luvun mittaan Cthulhu-pastisseja ilmestyi jälleen tiheään. Niiden suosiota lisäsivät Robert M. Pricen toimittamat lukuisat Cthulhu-antologiat. Vuosituhannen vaihteeseen mennessä Cthulhu-tarusto oli suositumpi kuin koskaan, ja internet lisäsi edelleen sen suosiota. Vuonna 2003 Neil Gaiman voitti Hugo-palkinnon novellillaan ”Vihreiden kirjainten arvoitus”. Tarinassa Sherlock Holmes päätyy tutkimaan Cthulhu-tarustoon kytkeytyvää mysteeriä. Encyclopædia Britannican mukaan Cthulhu-tarustosta on tullut ”kulttuuri-ilmiö”, joka kirjallisuuden ohella on innoittanut musiikkia, kauhuelokuvia sekä ”ehkä kaikkein tärkeimpänä monenlaisia pelejä”, kuten lauta-, kortti-, rooli- ja tietokonepelejä.
Historia > Lovecraftilainen okkultismi

Oman lukunsa muodostivat Cthulhu-mytologian innoittamat okkulttiset teokset, joista ensimmäiset ilmestyivät 1970-luvulla. Kenneth Grant yritti teoksessaan The Magical Revival (1972) yhdistää Lovecraftin fiktiota Aleister Crowleyn esoteerisiin oppeihin. Lovecraft oli tiedostamattaan ammentanut samasta ”maagisesta virrasta”, josta Crowley ammensi tietoisesti. Tämä tapahtui Grantin mukaan unissa, sillä Lovecraft oli luontaisesti lahjakas astraalimatkailun saralla. Grantin perustamaa okkultismin suuntausta kutsutaan tyfonilaiseksi (engl. Typhonian).
Saatanan kirkon perustaja Anton LaVey ihaili Lovecraftia. Hän ei kirjaimellisesti uskonut Lovecraftin luomuksiin, mutta piti tämän ajattelua ja kaikkeuskäsitystä innoittavina satanismilleen. Vuonna 1972 julkaistussa teoksessa The Satanic Rituals on kolme Cthulhu-vaikutteista rituaalia: Yhdeksän kulman seremonia (vrt. Lovecraftin ”Unet noitatalossa”), Kutsu Cthulhulle (vrt. ”Cthulhun kutsu”) ja Die Elektrischen Vorspiele (vrt. Lovecraftin aineellinen käsitys todellisuudesta). The Satanic Rituals julkaistiin LaVeyn nimissä, mutta ilmeisesti mainitut kolme rituaalia olivat Michael Aquinon kirjoittamia. Aquino perusti sittemmin Setin temppelin, joka Saatanan kirkosta poiketen uskoo yliluonnollisen olemassaoloon.
1970-luvulla ilmestyivät myös ensimmäiset ”todelliset” Necronomiconit. Niistä tunnetuin on niin sanottu ”Simonin Necronomicon” (1977), joka yhdistelee Cthulhu-tarustoa sumerilaiseen mytologiaan. Valheellisesta markkinoinnista huolimatta yksikään Necronomiconeista ei ole aito, vaan kirjat on kirjoitettu Lovecraftin kuoleman jälkeen. Lovecraftin ei myöskään tiedetä saaneen vaikutteita sumerilaisesta kirjallisuudesta tai vapaamuurarien opeista, vaikka Necronomiconin eri versiot ovatkin vihjailleet tällaista. Lovecraft-harrastajien parissa Necronomiconien maine on ollut varsin kehno.
On olemassa joukko pieniä uususkonnollisia yhteisöjä, jotka palvovat Cthulhu-taruston suuria muinaisia. Niistä merkittävimmät ovat lontoolainen Haunters of the Dark ja pääasiassa internetin välityksellä yhteyttä pitävä Esoteric Order of Dagon eli EoD. Haunters of the Dark katsoo Lovecraftin olleen maagisesti lahjakas, vaikkakaan ei välttämättä tietoinen omista kyvyistään. Yhteisö pitää suuria muinaisia todellisina olentoina, joihin ihmiset voivat rituaalien avulla saada yhteyden. EoD kunnioittaa Lovecraftia profeettana, jonka teosten kautta on mahdollista tavoittaa ihmismielen syvä, tiedostamaton kerros.
Vastaanotto

Sadat eri kirjailijat ovat kirjoittaneet Cthulhu-tarustoon kuuluvia novelleja ja romaaneja, ja kaunokirjallisuuden historiassa ilmiö on laajuudessaan ainutlaatuinen. Uusia Cthulhu-tarustoon kuuluvia teoksia ilmestyy jatkuvasti, ja ne edustavat monia eri lajityyppejä ja viihdemuotoja.
Daniel Harmsin mukaan juuri taruston laajuus on sen suosion salaisuus. Kirjallisuudessa oli aiemminkin esiintynyt kuvitteellisia mytologioita, mutta ne olivat rajoittuneet yhden kirjailijan teoksiin. Cthulhu-kirjailijoita on paljon, ja lukijalla on siksi mahdollisuus valita tyyliltään ja teemoiltaan omaan makuunsa sopivia tekstejä. Harms myös arvioi, että Cthulhu-tarinoille ominainen epämääräinen viittaaminen ja tulkinnanvaraisuus tekevät tarustosta kiehtovan salaperäisen. Lukija voi joko nauttia tuntemattoman pelosta tai perehtyä tarustoon syvemmin lukemalla lisää aiheesta kirjoitettuja kirjoja. Halutessaan hän voi jopa kirjoittaa itse uusia Cthulhu-kertomuksia.
Cthulhu-tarusto on herättänyt monien okkultistien mielenkiinnon. Harms arvioi tämän johtuvat siitä, että Lovecraft tunsi tosimaailman mytologioita hyvin ja siksi Cthulhu-tarustolla on monia aidosta kansanperinteestä muistuttavia piirteitä. Samasta syystä okkultistit löytävät Cthulhu-novelleista omia käsityksiään heijastelevia piirteitä.
S. T. Joshin mukaan Cthulhu-tarinoiden keskimääräinen taso on heikko. Lovecraftin novelli ”Dunwichin hirviö” oli eräs Derlethin suosikkeja ja siitä tuli keskeinen esikuva lajin myöhemmille edustajille. Tätä Joshi pitää valitettavana, sillä kertomuksen ilmeinen hyvä vastaan paha -asetelma, teatraalinen melodraama ja tahaton komiikka tarjosivat mallin monille myöhemmille kirjoittajille. ”Cthulhun kutsun” ja ”Värin avaruudesta” kaltaiset hienovaraisemmat tarinat olisivat tarjonneet aineistoa huomattavasti kiinnostavammalle kirjallisuudelle. Markku Sadelehto kuvailee Lovecraft-pastisseja  ”kauhean proosan [tulvaksi], joka on riivannut genrekirjallisuutta aina 1930-luvulta lähtien.”
Robert M. Price julkaisi vuonna 1992 artikkelin ”The Worst of the Cthulhu Mythos”, jossa kysyi retorisesti, mitkä tekstit tulee lukea taruston huonoimpiin – ”Suurin osa.” Keskeinen ongelma on Pricen mukaan se, että jäljittelijät ovat hylänneet Lovecraftin estetiikan ja keskittyneet kuvitteellisen mytologian esittelyyn. Niiden järjestelmällistäminen huipentuu Cthulhun kutsu -roolipeliin, joka jättää kirjallisuuden pois kokonaan ja tyytyy luetteloimaan hirviöiden ominaisuuksia. Erityisen huonoina kirjailijoina hän mainitsee August Derlethin ja Lin Carterin, jotka keskittyivät mytologiaan juonen ja jännitteen kustannuksella, sekä Brian Lumleyn, jonka tarinat ovat kömpelö sekoitus James Bondia ja Cthulhu-tarustosta lainattuja hirviöitä. Ramsey Campbellin antologia New Tales of the Cthulhu Mythos on periaatteessa onnistunut, koska se pyrkii hylkäämään genren kuluneimmat kaavat. Käytännössä antologian novellien yhteys Cthulhu-tarustoon on kuitenkin kosmeettinen. Michael Shean The Colour Out of Time on Pricen mukaan poikkeuksellisen epäonnistunut jatko-osa Lovecraftin tekstille.
Toistuvia aiheita > Suuret muinaiset

Cthulhu-taruston tunnetuin ja keskeisin elementti ovat suuret muinaiset, jotka kuvataan niin kammottaviksi, että pelkästään niiden näkeminen voi ajaa ihmisen hulluuteen. Lovecraftin mukaan suuret muinaiset ovat vieraista ulottuvuuksista saapuneita olentoja. Myöhemmissä teksteissä ne on usein tulkittu pahantahtoisiksi epäjumaliksi. Taruston olennoista tunnetuin on ”suurten muinaisten ylipappi” Cthulhu, joka on maannut miljoonia vuosia kuolemankaltaisessa unessa meren pohjassa, uponneessa R’lyehin kaupungissa. Tähän liittyy tunnettu ja tarustossa usein toistuva sanonta ”Ph’nglui mglw’nafh Cthulhu R’lyeh wgah’nagl fhtagn” eli ”Talossaan R’lyehissä kuollut Cthulhu odottaa uneksien”. Telepaattisten voimiensa avulla suuret muinaiset ovat hankkineet ihmisten joukosta itselleen avustajia, ja kun ”tähdet ovat oikein”, R’lyeh nousee merestä ja suuret muinaiset palaavat valtaan palvojiensa avustamina.
Suuria muinaisia yhdistäviä piirteitä ovat suuri koko, telepaattiset voimat ja vankeus, joka rajoittaa olennon toiminnan tietylle alueelle. Ihmisen näkökulmasta suuret muinaiset vaikuttavat pelottavilta ja pahantahtoisilta, mutta todellisuudessa ne ovat vain välinpitämättömiä ja pitävät ihmisiä merkityksettöminä. Halutessaan hirviöt voisivat tuhota ihmiskunnan mutta eivät sitä kuitenkaan tee, koska eivät muista tai viitsi.
Toisinaan suurista muinaisista erotetaan ”ulommat jumalat” eli ”toiset jumalat”. Luokitus on peräisin Cthulhun kutsu -roolipelistä ja levisi kaunokirjallisuuteen vasta 1990-luvun lopulla. Suuret muinaiset kuvataan usein persoonallisiksi ja aineellisiksi olennoiksi, kun taas toiset jumalat ovat kaikkeuden voimien henkilöitymiä. Ulommista jumalista voimakkain on ”sokea idiootti” Azathoth, kaikkeuden keskipisteessä hoviaan pitävä ”demonisulttaani”, joka edustaa maailman luonutta alkukaaosta. Muita toisia jumalia ovat esimerkiksi portinvartija Yog-Sothoth, joka Azathothin kanssa hallitsee maailmankaikkeutta, sekä naispuolinen tai androgyyni hedelmällisyydenjumala Shub-Niggurath eli ”Pukki jolla on tuhat lasta”. Ulompien jumalten sanansaattajana toimii Nyarlathotep, joka kykenee ottamaan monenlaisia hahmoja ja jolla on lukuisia maanpäällisiä palvojia.
Jotkut Lovecraft-tutkijat kiistävät jaottelun suuriin muinaisiin ja ulompiin jumaliin ja luopuvat yrityksistä luokitella Cthulhu-taruston olentoja. Myös Cthulhun kutsun uusin laitos (2015) on luopunut jumalten luokittelusta ja korostaa Lovecraftin käyttämän termistön epäjohdonmukaisuutta.
Toistuvia aiheita > Muita olentoja

Pienoisromaanissaan Hulluuden vuorilla Lovecraft antaa yksityiskohtaisen selonteon maapallon historiasta ja toistuvista avaruusolentojen valloitusretkistä. Ensimmäisenä maapallolle saapuivat muinaiset (Elder Things), jotka muistuttivat osittain eläintä ja osin kasvia. Ne hallitsivat maapalloa satojen miljoonien vuosien ajan ja loivat ensimmäiset elolliset olennot. Alkulimasta muinaiset muovasivat myös shoggotheiksi kutsutut muotoaan muuttavat orjat, jotka rakensivat isännilleen valtavia kivisiä kaupunkeja. Noin 50 miljoonaa vuotta sitten maapallolle saapui Cthulhun rotu, joka koostui maapallolle vieraasta aineesta. Muinaiset ja Cthulhun rotu kävivät pitkän ja raa’an sodan. Rauhansopimuksessa muinaiset saivat meret ja vanhat mantereet, kun taas uudet mantereet annettiin Cthulhun rodulle. Sittemmin R’lyeh ja muut Cthulhun rodun kaupungit kuitenkin upposivat merten alle. Jurakaudella maapallolle saapuivat myös rapumaiset sieniolennot (mi-go), joiden kotiplaneetta oli Yuggoth eli Pluto. Nekin koostuivat oudosta aineesta ja valloittivat ”pohjoiset maat”, jolloin muinaiset joutuivat vetäytymään Etelämantereelle, joka oli niiden alkuperäinen asuinsija. Valtakautensa lopulla muinaiset loivat itselleen lemmikiksi ja ravinnoksi ”alkukantaisen nisäkkään” eli ihmisen esi-isän. Muinaiset kuolivat sukupuuttoon noin miljoona vuotta sitten, pitkän taantumisen ja ilmastonmuutoksen seurauksena. Niiden jälkeensä jättämiä raunioita hallitsevat katkerat ja vastenmieliset shoggoth-orjat.
Lovecraftin tarinoissa esiintyy myös Yithin suurrotuna tunnettu ajassa matkustava laji. Olennot eivät siirry fyysisesti ajasta toiseen vaan vaihtavat telepaattisesti mieliään eri aikakausina elävien älyllisten olentojen kanssa. Myös mi-got vaikuttavat maapallolla edelleen, kidnappaavat ihmisiä ja harjoittavat kaivostoimintaa salaisista vuoristotukikohdistaan käsin. Meriä puolestaan hallitsevat kalan ja ihmisen risteytystä muistuttavat syväläiset, jotka mieluusti parittelevat ihmispalvojiensa kanssa. Myöhemmät Cthulhu-kirjailijat ovat kehitelleet omia otuksiaan, joita ovat esimerkiksi August Derlethin ”iljettävä tcho-tcho-kansa”, Burman viidakossa elävä puoli-inhimillisten kannibaalien kansa.
Toistuvia aiheita > ”Lovecraft-maa”

Kuvitteelliset Uuden-Englannin kaupungit ja muut tapahtumapaikat ovat olennainen osa Cthulhu-tarustoa, ja ne tunnetaan usein nimellä ”Lovecraft-maa”. Lovecraft itse näyttäisi hahmottaneensa kuvitteellista maailmaansa juuri sen maantieteen, ei niinkään taruolentojen kautta.
Lovecraftin fiktiivisen maantieteen keskus on Massachusettsissa sijaitseva Arkham, joka oli muotoiltu väljästi todellisen Salemin kaupungin pohjalta. Lovecraft kuvasi muitakin kuvitteellisia Massachusettsin paikkoja, joista Innsmouth muistuttaa Newburyportia ja Kingsport Marbleheadia. Dunwichin Lovecraft rakensi Hampdenia, Wilbrahamia ja Monsonia ympäröivien alueiden pohjalta. Lovecraftin kuvaileman Massachusettsin osan läpi virtaa Miskatonicjoki, jonka etelärannalla Arkham sijaitsee. Arkhamissa toimii Miskatonicin yliopisto, jonka kirjastossa on laaja kokoelma salatieteellisiä teoksia. Lovecraft painotti kirjoissaan Miskatonicin tieteellisyyttä ja järkiperäisyyttä. Tuoreemmissa Cthulhu-tarustoon kuuluvissa teoksissa yliopisto esitetään usein okkulttisena oppilaitoksena.
Sepitteellisten paikkojen ohella Lovecraft sijoitti novellejaan myös todellisiin Uuden-Englannin paikkoihin, kuten kotikaupunkiinsa Providenceen. Muita Cthulhu-tarustossa toistuvia paikkoja ovat Boston, Salem, Danvers, Marblehead, Gloucester ja Newburyport. Toisinaan mainitaan jopa todellisia yksittäisiä rakennuksia kuten kirjastoja.
Myöhemmät Cthulhu-taruston kirjailijat ovat kehitelleet omia paikkojaan. Ramsey Campbell on Cthulhu-tarinoissaan luonut Englannissa sijaitsevan Brichesterin kaupungin ja Goatswoodin metsän.