stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo William Shakespearen näytelmien elokuvasovituksista
Muut > Sekalaiset

Kauhujen teatteri (UK, 1973). Elokuvassa Vincent Price esittää Shakespeare-näyttelijää, joka kostaa arvostelijoilleen. Hän tappaa kriitikot hyödyntäen useita Shapespearen näytelmien inspiroimia tapoja
The Complete Works of William Shakespeare (Abridged), tekijänä Reduced Shakespeare Company. Tämä menestynyt komedia sisältää osia kaikista Shakespearen 37:stä näytelmästä. Live-esiintymisestä on saatavilla myös nauhoite.
Royal Shakespeare Company on julkaissut useita videoita "Great Performances" -sarjassaan, joka sisältää kohtauksia esityksistä.
Leijona talvella (US, 1966). James Goldmanin näytelmä muistuttaa Shakespearen historiallisia näytelmiä. Elokuvaversio on tehty vuonna 1968 ja näytelmää ovat esittäneet useat Shakespeare-teatteriryhmät.
The Simpsons Game (2007). Simpsonit-televisiosarjaan perustuvassa pelissä Shakespeare vartioi taivaan porttia ja estää Homerin ja Bartin sisäänpääsyn. Ääniroolissa Maurice LaMarche.
Aiheesta muualla

Luettelo William Shakespearen näytelmien elokuvasovituksista Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Bardolatry.com: Shakespeare at the Movies (englanniksi)
ShakespeareFlix: Shakespeare Movie Reviews, News, Observations, and Resources (englanniksi)
An International Database of Shakespeare on Film, Television and Radio (englanniksi)
Shakespeare on Screen, An International Filmography and Videography (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:List of William Shakespeare screen adaptations
Käännös suomeksi
Simpanssi

| Simpanssi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Yläheimo::  Ihmisapinat Hominoidea
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Suku::  Simpanssit Pan
Laji::  troglodytes
Kaksiosainen nimi
 Pan troglodytes  (Blumenbach, 1775) 
Katso myös
   Simpanssi Wikispeciesissä   Simpanssi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Simpanssi (Pan troglodytes) on Keski-Afrikassa esiintyvä simpanssien sukuun kuuluva ihmisapinalaji.
Simpansseja arvioidaan elävän luonnossa 150 000 – 250 000 yksilöä.
Simpanssit elävät puissa mutta osaavat myös liikkua maassa. Ravinnokseen simpanssi käyttää enimmäkseen hedelmiä, mutta se myös metsästää esimerkiksi pienempiä apinoita.
Anatomia ja fysiologia

Simpanssiuros on päästä takapuoleen 77–92 senttimetriä pitkä. Naaras on kymmenisen senttiä lyhyempi. Seisova urossimpanssi on 1,0–1,7 metriä korkea ja painaa 34–70 kilogrammaa, naaras 26–50 kilogrammaa. Simpanssilla on pitkät kädet, jotka yltävät seistessä polvien alapuolelle.
Simpanssit pystyvät kävelemään lyhyitä matkoja jaloillaan esimerkiksi kantaessaan jotain käsillään, mutta tavallisesti ne tukevat itseään maahan rystysillään. Puissa ne roikkuvat käsillään ja jaloillaan, ja osaavat heilauttaa itsensä ketterästi oksalta oksalle.
Täysikasvuinen urossimpanssi pystyy nostamaan suunnilleen saman taakan kuin täysikasvuinen mies; koska simpanssi on pienikokoisempi, on se kokoon suhteutettuna käsivoimiltaan ihmistä selvästi voimakkaampi. Simpanssin voimakkuudesta on tehty paljon tutkimuksia, ja niiden on väitetty olevan paljon ihmistä voimakkaampia. Niiden lihakset ovat kuitenkin ehkä vain noin 1,5 kertaa voimakkaampia kuin ihmisen.
Nuoren simpanssin karva on mustaa, ja sillä on vaaleanruskea naama. Varttuessaan simpanssin karva muuttuu tummanruskeaksi ja naama mustaksi. Vanhat simpanssiurokset ja -naaraat saattavat kaljuuntua. Simpanssit voivat elää 50-vuotiaksi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Simpanssit elävät monenlaisissa ympäristöissä Keski-Afrikassa, kuten sademetsissä, mäkisten alueiden metsissä, metsiköiden täplittämillä savanneilla ja joskus myös sellaisilla savanneilla, joilla kasvaa puita vain harvassa.
Simpansseja eli aikoinaan koko Keski-Afrikan sademetsävyöhykkeellä, ja vielä 1940-luvulla simpansseja oli mahdollisesti useita miljoonia yksilöitä. 2000-luvun alussa niiden määrä on vähentynyt noin 200 000:een, ja niitä elää enää lähinnä Kongon demokraattisessa tasavallassa, Kamerunissa, Kongon tasavallassa ja Gabonissa.
Alalajit

Simpanssi on jakautunut neljäksi alalajiksi:
Mustanaamasimpanssi eli tsego (Pan troglodytes troglodytes): Kamerun, Keski-Afrikan tasavalta, Päiväntasaajan Guinea, Gabon, Kongon tasavalta ja Kongon demokraattinen tasavalta
Guineansimpanssi (Pan troglodytes verus): Guinea, Mali, Sierra Leone, Liberia, Norsunluurannikko, Ghana ja Nigeria. Alalaji on kriittisen uhanalainen.
Pan troglodytes vellerosus: Länsi-Nigeria ja Kamerun
Pitkäkarvasimpanssi eli schweinfurthinsimpanssi (Pan troglodytes schweinfurthii): Keski-Afrikan tasavalta, Sudan, Kongon demokraattinen tasavalta, Uganda, Ruanda, Burundi, Tansania ja Sambia
Ravinto

Simpanssit syövät etupäässä kypsiä hedelmiä. Sademetsässä simpanssi löytää hedelmänsä melko pieneltä alueelta, ja yksi neliökilometri voi tarjota ravinnon yhdestä viiteen simpanssille. Harvemmissa metsissä simpanssit voivat liikkua ruoanhaussa 10–50 neliökilometrin alueella ja savannilla 120–150 neliökilometrin alueella. Simpanssinaaras liikkuu päivässä tavallisesti kahdesta kolmeen kilometriä ja uros viisi kilometriä. Löytäessään hyvän hedelmäapajan simpanssit pitävät meteliä kertoakseen laumatovereilleen löydöstään.
Simpanssi voi syödä yhden päivän aikana pariakymmentä eri kasvilajia, ja vuoden aikana jopa kolmeasataa. Hedelmien lisäksi simpanssit syövät lehtiä, kukkia ja muita kasvinosia, pähkinöitä, munia, hunajaa ja pihkaa. Kymmenen prosenttia simpanssin ruokavaliosta muodostuu eläinproteiinista, etenkin hyönteisistä kuten termiiteistä ja muurahaisista. Joskus simpanssit pyydystävät lintuja ja pieniä nisäkkäitä. Ne saalistavat joskus yksin ja joskus pienissä ryhmissä.
Lisääntyminen

Hedelmällisellä naarassimpanssilla on turvonnut vaaleanpunainen takamus. Tämä vaihe kestää muutaman päivän kerrallaan. Kiinnostunut uros kosiskelee aluksi naarasta tuijottamalla sitä, esittelemällä sukuelimiään ja elehtimällä eri tavoin. Jos naaras kiinnostuu, se lähestyy urosta ja tarjoaa peräpäätään. Parittelu on meluisa ja kestää vain muutaman sekunnin. Samalla kertaa naaraan kanssa voi paritella jopa kymmenen urosta. Vain alfauros voi kuitenkin omia naaraan itselleen sen parhaan hedelmällisyyskauden ajaksi.
Vastasyntynyt simpanssinpoikanen painaa noin kaksi kilogrammaa. Se oppii muutamassa päivässä ripustautumaan emonsa vatsakarvoihin ja roikkuu mukana kun emo liikkuu. Poikanen ottaa ensimmäiset askeleensa kuuden kuukauden ikäisenä ja alkaa kulkea emon mukana sen selässä. Se oppii tällöin myös syömään kiinteää ruokaa ja hakemaan sitä itse. Emo vieroittaa poikasen maidosta noin neljän vuoden ikäisenä. Samalla poikanen lopettaa emon selässä kulkemisen ja ryhtyy liikkumaan kokonaan omin jaloin. Nuoret simpanssit ovat erittäin leikkisiä ja energisiä.
Jos simpanssipoikanen jää orvoksi, sen sukulaiset tai muut naaraat saattavat adoptoida sen.
Sosiaalinen elämä

Simpanssilaumassa voi elää 15–80 yksilöä. Suurimman osan ajasta simpanssit liikkuvat pienissä muutaman hengen ryhmissä.
Nuori urossimpanssi alkaa jo nuorena pyrkiä dominoimaan naaraita. Tässä auttaa se, jos sen emo on laumassa korkea-arvoinen. Uroksesta tulee lauman täysivaltainen jäsen 13–16 vuoden ikäisenä. Sukukypsyyden simpanssi saavuttaa 13–14 vuoden iässä.
Simpansseilla on urosten johtama lauma, jossa ylintä valtaa käyttää aggressiivinen alfauros. Simpanssiurokset tappelevat hierarkkisen lauman johtajuudesta ja alfauros on jatkuvien hyökkäysten kohteena säilyttääkseen aseman lauman johtajana. Muut simpanssiurokset voivat syrjäyttää alfauroksen tappamalla ja joissain tapauksissa syövät sen.
Simpanssilaumassa on selkeä mutta muuttuva hierarkia. Arvojärjestyksessä ylimmät urokset pääsevät valitsemaan ensimmäisenä lisääntymiskykyisistä naaraista. Urokset ovat sosiaalisempia kuin naaraat, ne sukivat toisiaan useasti, ja ne myös tappelevat usein. Urokset myös toistuvasti osoittavat rituaalinomaisesti toisilleen näiden paikan lauman hierarkiassa. Oma veli on urossimpanssin läheisin liittolainen.
Simpanssi on luonnollisesti väkivaltainen tappaja ja harjoittaa jengiväkivaltaa ja koordinoituja hyökkäyksiä. Eri simpanssilaumojen välillä voidaan käydä "sotia", joissa tulee kuolonuhreja.
Nukkumispesä

Simpanssi tekee joka yöksi uuden nukkumispesän. Nuori simpanssi oppii pesänrakennuksen emoltaan. Simpanssi rakentaa pesänsä tukevalle oksalle noin kymmenen metrin korkeuteen. Se solmii pesän neljästä paksusta oksasta ja useasta ohuemmasta. Lopuksi se täyttää pesän lehdillä ja risuilla. Pesän rakentamiseen kuluu kokeneelta simpanssilta vain minuutti.
Älykkyys

Simpanssin aivot ovat tilavuudeltaan 300–400 kuutiosenttimetriä, mikä on neljäsosa ihmisen aivojen koosta. Simpanssin aivokuori on melko paksu, minkä ansiosta simpanssi ei toimi vain vaistojensa ohjaamana vaan pystyy käyttäytymään joustavasti tilanteen mukaan ja ratkaisemaan ongelmia.
Simpanssit osaavat käyttää työkaluja ravinnon hankkimiseen, kuten oksia termiittien kaivamiseen koloistaan. Simpanssilaumoilla on omat kulttuurinsa, ja ne välittävät monia oppimiaan asioita sukupolvelta toiselle.
Simpanssit osaavat tunnistaa esineitä kuvista ja pystyvät oppimaan jopa viittomakieltä. Simpanssit myös läpäisevät peilitestin nopeasti eli tiedostavat itse olevansa peilikuvassa. Simpansseja ja bonoboja pidetään usein älykkäimpinä eläinlajeina ihmisten jälkeen.
Simpanssi lemmikkinä

Jotkut ihmiset pitävät simpanssinpoikasia lemmikkeinä, mutta ne kasvavat nopeasti ja niin vaarallisiksi että lemmikistä on luovuttava. Jo viisivuotiaana simpanssi on vahvempi kuin ihminen. Lukuisat ihmiset ovat saaneet vakavia vammoja lemmikkisimpanssin hyökkäyksestä siksi että lemmikistä luopumista lykätään. Lemmikkisimpanssi kasvaa aina aggressiiviseksi villieläimeksi: siitä tulee tuhoisa, se vastustaa kurinpitoa ja puree naamaan.
Geenien samankaltaisuus ihmiseen verrattuna

Ihmisen ja simpanssin kromosomit muistuttavat melkoisesti toisiaan. Kun vuonna 2005 julkistettiin tuhansien geenien vertailu ihmisen ja simpanssin välillä, genomit todettiin 96-prosenttisesti samanlaisiksi. Vaikka erot olivat suurempia kuin tähän mennessä arveltiin, samanlaisuus genomeissa on silmiinpistävä. Uudet geenit syntyvät useimmin vanhojen geenien monistuessa ja muuntuessa. Ei-monistuneet ihmisen ja simpanssin geenien osat ovat melkein 99 prosenttisesti samoja. Monistuneistakin geeneistä noin 36 prosenttia on samoja.
Kuuluisia simpansseja

Washoe, kielentutkimuksen kannalta tärkein simpanssi
Cheeta, Tarzan-elokuvien tähti
Bubbles, poptähti Michael Jacksonin entinen lemmikki
Aiheesta muualla

Laji.fi: Simpanssi (Pan troglodytes)
iNaturalist: Simpanssi (Pan troglodytes)
ITIS: Pan troglodytes (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Pan troglodytes (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Pan troglodytes, chimpanzee (englanniksi)
WWF: Simpanssi
Jane Goodall Institute: Chimpanzee Central (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Pan troglodytes:  Wikidata: Q4126704  Wikispecies: Pan troglodytes  ADW: Pan_troglodytes  BOLD: 12441  CoL: 4C92G  CMS: pan-troglodytes  ECOS: 4247  EoL: 326449  EPPO: PANZTR  GBIF: 5219534  iNaturalist: 43577  IRMNG: 11326321  ITIS: 573082  IUCN: 15933  MDD: 1000720  MSW: 12100798  NCBI: 9598  Observation.org: 80704  Open Tree of Life: 417950  Paleobiology Database: 157891  Paleobiology Database: 157891  Species+: 6692  TSA: 12795  Xeno-canto: Pan-troglodytes 
Simia troglodytes:  Wikidata: Q46122413  GBIF: 7587055  ZooBank: 3854AEAD-FF93-46F2-B0C9-6E8808AF125A 
Simpanssin luuranko.
Simpanssin alalajien levinneisyyskartta:
1. Guineansimpanssi
2. P. t. vellerosus
3. Mustanaamasimpanssi
4. Pitkäkarvasimpanssi.
Nuorilla simpansseilla on vaalea naama ja aikuisilla musta.
Simpanssit viettävät suurimman osan ajastaan muutaman yksilön ryhmissä.
Simpanssit sukivat usein toisiaan.
Simpanssi tekee joka yöksi uuden pesän.
Hannes Sigfússon

| Hannes Sigfússon> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1922 Reykjavík, Islanti
Kuollut: 1997 (74–75 vuotta)
Kansalaisuus:  Islanti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: islanti
Tuotannon kieli: islanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hannes Sigfússon (1922 Reykjavík, Islanti – 1997) oli islantilainen runoilija. Hän kuului modernisteihin eli niin sanottuihin atomirunoilijoihin ja oli Islannin ensimmäisiä varsinaisia modernisteja.
Hannes Sigfússon oli atomirunoilijoiden äänenkannattajan Birtingurin päätoimittaja. Hän asui Norjassa 1963–1988, jossa hän työskenteli kirjastonhoitajana. Hänen esikoisrunokokoelmansa Dymbilvaka (1949) ja seuraava Imbrudagar (1951) sisältävät surrealistisia runosarjoja. Ne ovat kuvallisia, hämäriä ja monimutkaisia. Myöhemmissä kokoelmissa hän on omaksunut avoimemman runokielen. Hän on kirjoittanut lisäksi romaaneja, muistelmia ja kääntänyt kirjallisuutta islanniksi.
Maj-Lis Holmbergin suomentamia runoja on antologiassa Ja tunturin takaa kuulet –: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa (Espoo: Weilin+Göös 1977 ISBN 951-35-1521-4)
Suomennettuja runoja

Afrikka
Kaksi taivasta
Neljä pienimuotoista runoa: 1
Runoni laskuvarjot
1965–1966
Viimeinen palvelus
Hankasalmen rautatieasema

Hankasalmen rautatieasema (lyh. Hks) sijaitsee Hankasalmella Pieksämäen ja Jyväskylän välisellä rataosuudella noin 40 kilometriä Pieksämäeltä länteen ja lähes saman verran Jyväskylästä itään. Hankasalmen kirkonkylältä on noin kymmenen kilometrin matka Hankasalmen asemanseudulle, joka sijaitsee valtatie 9:n ja valtatie 23:n yhteisen väylän varrella. Rautatieaseman pikavuoropysäkin kautta ajetaan Jyväskylän, Suonenjoen ja Kuopion välisiä linja-autovuoroja sekä vakiovuoroja Hankasalmen kirkonkylälle.
Asemarakennus on valmistunut vuonna 1917 Thure Hellströmin laatimien V luokan asemarakennuksen tyyppipiirustusten mukaan.
Kyseessä on Kangasniemen ja Konneveden keskustaajamien sekä oman asemansa henkilöliikenteen menettämisen jälkeen myös Laukaan kunnan Lievestuoreen taajaman lähin rautatieasema. Kangasniemelle on asemalta etäisyyttä noin 40 kilometriä, Konnevedelle noin 43 kilometriä ja Lievestuoreelle noin 19 kilometriä.
Hankasalmen rautatieasemalla pysähtyy nykyisin kahdeksan Intercity-junaa päivässä, neljä kumpaankin suuntaan, sekä neljä Pendolino-junaa, kaksi kumpaankin suuntaan. Asemalle rakennettu vesitorni on muutettu läheisen Hankasalmen sahan hakesiiloksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hankasalmen rautatieasema Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Hankasalmen rautatieasema (Q18682512)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema, ratapiha
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Hankasalmi
sijainti: Hankasalmen asemanseutu
katuosoite: Ratakatu 7
koordinaatit: 62°18′10″N 26°28′42″E﻿ / ﻿62.30264°N 26.47833°E﻿ / 62.30264; 26.47833
Satu Halttunen

Satu Maarit Halttunen (s. 11. marraskuuta 1974 Helsinki)  on suomalainen tanssitaiteilija.
Henkilöhistoria

Halttunen opiskeli Teatterikorkeakoulun tanssitaiteen laitoksella Helsingissä (1994–1998) ja The School for New Dance Developmentissa Amsterdamissa (1999). Halttunen kuului Tanssivintin vapaaoppilasluokkaan vuosina 1990–1994. Lisäksi hän on suorittanut lukuisia kursseja, joissa opettajina ovat toimineet muun muassa Ohad Naharin, Wim Vandekeybus, David Zambrano, Ushio Amagatsu, Katie Duck, Anzu Furukawa, Meg Stuart ja Eileen Standley.
Halttusen puoliso on kuvanveistäjä Hans-Christian Berg.
Taiteellinen toiminta

Halttunen on tanssinut Tero Saarinen Companyssa vuodesta 1999 vakituisena vierailijana ja toiminut koreografi Tero Saarisen assistenttina teoksissa Frail Line (2006), Next of Kin (2008), Double Lives (2010), Vox Balaenae (2011), Absent Presence (2011), MESH (2014), VORTEX (2014) ja MORPHED (2014). Vuosina 2000–2010 hän kuului myös Tommi Kitti & Co vakituiseen kokoonpanoon. Lisäksi hän on tanssinut Kirsi Monnin ja Arja Raatikaisen sekä muiden tunnettujen suomalaiskoreografien teoksissa. Halttunen on esiintynyt myös kolmessa israelilaisen Yuval Pickin teoksessa. Vuonna 2005 hän osallistui amerikkalaisen Deborah Hayn soolotanssiprojektiin ja vuonna 2010 Hayn ryhmäteokseen Lightening.
Palkinnot ja apurahat

Halttunen on saanut Suomen Kulttuurirahastolta yksivuotisen taiteilija-apurahan vuosina 2006 ja 2010. Kriitikko Minna Tawast valitsi Halttusen Vuoden Naistanssijaksi Dance Europe -lehden listauksessa vuonna 2003 ja kriitikko Donald Huteran valitsi Halttusen Vuoden naistanssijaksi samaisen lehden listauksessa vuonna 2002. Halttunen edusti Suomea Eurovision nuorten tanssijoiden kilpailun Suomen osakilpailussa vuonna 1993.
Aiheesta muualla

Satu Halttunen Suomalaisen tanssin tietokannassa
Satu Halttusen esittely Tero Saarinen Companyn sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Hamburger Flugzeugbau

Blohm & Voss BV 141 kentällä.
Hamburger Flugzeugbau GmbH (lyhenne HFB) perustettiin kesäkuussa 1933  telakkayhtiö  Blohm & Vossin tytäryhtiöksi. Nimensä mukaan se toimi Hampurissa. Yhtiö lopetti toimintansa itsenäisenä yhtönä vuonna 1937 sulautuen konserniin nimikkeellä Blohm & Voss, Abteilung Flugzeugbau.
Historia

Versailles’n rauhansopimuksen kieltäessä lentokoneenrakennuksen Saksalta ensimmäisen maailmansodan jälkeen, saksalaiset sotateollisuusyhtiöt etsivät keinoja kiertää kieltoa. Henschel pyrki saamaan telakkayhtiö Blohm & Vossin mukaan lentokonetehtaan perustamiseen. Täten syntyi Hamburger Flugzeugbau GmbH.
Sen ensimmäinen lentokone oli kaksitaso, Ha 135. Sen suunnittelivat Reinhold Mewes  ja Viktor Maugsch, joka tuli hetkeksi yhtiöön Heinkelilta ja siirtyi pian Fieselerille. Yksipaikkainen koulukone Ha 136 oli tehtaan uuden pääsuunnittelijan Richard Vogtin käsialaa. Hän siirtyi yhtiöön Dornierilta ja oli työskennellyt myös Japanissa Kawasaki Heavy Industriesin lentokonetehtaalla. Seuraava kone oli Ha 137, joka hävisi tarjouskilvassa Fieselerin Fi 98:lle.
Yritys päätyi vuonna 1969 Messerschmitt-Bölkow-Blohmille.
Lentokoneet

Blohm & Voss BV 40, hävittäjä
Blohm & Voss Ha 135, koulukone
Blohm & Voss Ha 136, koulukone
Blohm & Voss Ha 137, rynnäkkökone
Blohm & Voss BV 138, lentovene
Blohm & Voss Ha 139, kuljetuskone
Blohm & Voss Ha 140, vesikone
Blohm & Voss BV 141, tiedustelukone
Blohm & Voss BV 142, tiedustelukone
Blohm & Voss BV 143, liitopommi
Blohm & Voss BV 144, matkustajakone
Blohm & Voss BV 155, hävittäjä
Blohm & Voss P 194, taistelukone
Blohm & Voss P 212, hävittäjä, jossa suihkumoottori
Blohm & Voss BV 222, lentovene
Blohm & Voss BV 238, suuri lentovene
Blohm & Voss BV 246, liitopommi
Blohm & Voss BV 250, maaversio koneesta BV 238
Blohm & Voss P 205, hävittäjä
HFB 320, matkailukone
Lentokoneet > Konseptit

Blohm & Voss P.184
Blohm & Voss P.188, pommikone, jossa suihkumoottorit
Aiheesta muualla

Saksalainen virtuaali-ilmailumuseo (Arkistoitu – Internet Archive)
Walter Blohm - Muistelmia (Arkistoitu – Internet Archive)
Hermann Pohlmann, Chronik eines Flugzeugwerks 1932-1945, Motorbuchverlag 1979, ISBN 3-87943-624-X
Susanne Wiborg, Walther Blohm Schiffe und Flugzeuge aus Hamburg, Christians Verlag 1993, ISBN 3-7672-1189-0
GlobalSecurity.org (englanniksi)
Blohm & Voss BV 238
Hamiltoninajokoira

| Hamiltoninajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ruotsi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 53
Alkuperäinen käyttö:  jänistä ja kettua ajava koira
Nykyinen käyttö:  ajava koira
Muita nimityksiä:  hamiltonstövare, chien courant de Hamilton, sabueso Hamilton, hamiltoni hagijas, ruotsinajokoira
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #132
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 53–61 cm narttu 49–57 cm
Väritys:  kolmivärinen
Hamiltoninajokoira (ruots. hamiltonstövare) on ruotsalainen jäniksen ja ketun metsästykseen tarkoitettu koirarotu. Nykyisin sitä pidetään Ruotsin kansallisrotuna. Rodusta huolehtii Ruotsissa Svenska Hamiltonstövareföreningen ja Suomessa Suomen Ajokoirajärjestö.
Ulkonäkö

Rotu on rakenteeltaan sopusuhtainen ja voimakasluustoinen, ja sillä on selvä sukupuolileima. Pää on pitkänomainen, kallo kohtalaisen leveä ja hieman holvautunut, kuono pitkä ja lähes tasaleveä. Kirsu on musta ja sieraimet avoimet. Hampaat ovat hyvin kehittyneet ja voimakkaat; purenta leikkaava purenta. Silmät ovat mantelinmuotoiset ja tummanruskeat; ilmeeltään rauhallinen. Korvat ovat riippuvat ja pehmeät. Posket ovat litteät. Kaula on pitkä ja voimakas ja liittyy runkoon kauniisti; uroksilla kaula on selvästi kaareutunut. Selkä on voimakas ja tasainen. Lanne on lihaksikas ja lantio pitkä, leveä ja hieman viisto. Sekä etu- että takaraajat ovat suorat ja yhdensuuntaiset. Lavat ovat pitkät ja lihaksikkaat. Kyynärpäät ovat tiiviisti rungon myötäiset, eivät rintakehän alapuolelle sijoittuneet. Ranteet ovat joustavatlähde? ja välikämmenet hieman viistot ja joustavat. Reidet ovat leveät ja lihaksikkaat ja sekä kintereet että polvet ovat hyvin kulmautuneet. Välijalat ovat lyhyet, kuivat ja pystysuorat koiran seistessä. Käpälät ovat soikeat ja varpaat hyvin kaareutuneet ja tiiviisti yhdessä. Sillä on myös hyvä askelpituus ja sen liikkeet ovat yhdensuuntaiset ja tehokkaat. Urosten säkäkorkeus on 53–61 cm (ihanne 57 cm) ja narttujen 49–57 cm (ihanne 53 cm).
Karvapeite on karheaa ja tiiviisti rungonmyötäistä kaikkialla muualla paitsi päässä, korvissa ja raajojen etuosissa, joissa se on lyhyttä ja sileää. Väritys on aina kolmivärinen (tricolor): musta mantteli, niska ja hännän yläpuoli; punaruskea (kullanruskeasta lämpimään punaruskeaan) pää, korvat, kaulan sivut, rungon alapuoli, lavat, reidet ja hännän alapuoli; valkoista päässä (usein piirtona tai laukkina), kurkussa, niskassa, rinnassa, raajojen alaosassa, käpälissä ja hännänpäässä.
Luonne ja käyttäytyminen

Hamiltoninajokoira on luonteeltaan ystävällinen ja rauhallinen.
Alkuperä > Kopparberginajokoira

Vuonna 1910 syntyi Kopparbergets Ess, joka niitti mainetta niin näyttelyissä kuin metsästyskokeissakin. Se luokiteltiin rotunsa sisällä ns. B-luokkaan (koirat, joilla on vaihtelevampi sukupuu - taustalla mm. schillerinajokoiraa). Sen jälkeläisiä kutsuttiin nimellä kopparbergsstövare ("kopparberginajokoira"), ja ne olivat tavalliseen hamiltoninajokoiraan verrattuina kooltaan pienempiä, rakenteeltaan elegantimpia ja väriltään lämpimämpimiä. Näyttelyissä ne pärjäsivät alkuperäistä rotua paremmin, mutta saavutetun menestyksen myötä tämän uuden kauniin linjan metsästysominaisuudet katosivat. Vasta kun voittaja-luokassa kilpailevilta koirilta alettiin vaatia metsästystuloksia, alkoi näyttelymenestykseen tähdännyt kasvatus hiipua. Vuonna 1923 hamiltoninajokoiran B-luokan nimeksi muutettiin kopparbergsstövare, ja samalla siitä tuli oma erillinen rotunsa. Rotujen väliset eroavaisuudet olivat kuitenkin vähäiset, ja vuosien aikana niiden välillä tehtiin monia risteytyksiä. Vuonna 1933 ne yhdistettiinkin jälleen yhdeksi roduksi, hamiltoninajokoiraksi.
Ruotsalainen ajokoira vuodelta 1915. Väritys vastaa nykyistä hamiltoninajokoiraa.