stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Patricia Churchland

| Patricia Smith Churchland |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1943 (ikä 81)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Kalifornian yliopisto
Tutkimusalue:  mielenfilosofia, neurofilosofia, tieteenfilosofia, ympäristöetiikka
Palkinnot:  MacArthur Fellowship 1991
Aiheesta muualla
patriciachurchland.com
Patricia Smith Churchland (s. 16. heinäkuuta 1943) on kanadalais-amerikkalainen filosofi, joka on työskennellyt Kalifornian yliopistossa, San Diegossa vuodesta 1984. Hänet palkittiin MacArthur-palkinnolla vuonna 1991. Churchland opetti filosofiaa Manitoban yliopistossa vuosina 1969–1984. Hän on filosofi Paul Churchlandin puoliso ja tunnetaan erityisesti työstään mielenfilosofian ja neurofilosofian parissa. Muita Churchlandin erikoistumisaloja ovat tieteenfilosofia ja ympäristöetiikka.
Taustoja

Churchland yhdistetään karsivan materialismin (eliminatiivinen materialismi, eliminativismi) ajattelusuuntaukseen, jonka mukaan niin sanotun kansanpsykologian käsityksiä joudutaan todennäköisesti korjaamaan, kun tieteen kautta aivojen toimintaa ymmärretään paremmin. Hän on myös filosofinen naturalisti (luontoon perustuva todellisuuskäsitys), koska hän on sitä mieltä, että apriorisella ajattelulla ei voida selvittää mielen luonnetta. Tässä suhteessa hän eroaa filosofeista, jotka rajoittuvat käsitteelliseen erittelyyn toivoen sanovansa jotakin hyödyllistä mielen luonteesta. Hänen nykyinen työskentelynsä on suuntautunut myös niin sanottuun neuroetiikkaan ja tutkii valinnan, vastuun ja moraalisääntöjen yhteyttä aivojen toimintaan, kehitykseen ja vuorovaikutukseen kulttuurin kanssa.
Churchlandin kirjoista on suomennettu Neurofilosofia, joka ei nimestään huolimatta ole hänen teoksensa Neurophilosophy (1986) vaan Brain-wise (2002). Susan Blackmore haastatteli Churchlandia ja hänen puolisoaan vuonna 2006 ilmestyneeseen kirjaansa Conversations on Consciousness.
Teokset

The Computational Brain.  (Patricia S. Churchland ja Terrence J. Sejnowski)  Cambridge, Massachusetts:  The MIT Press, 1992.  ISBN 978-0-262-03188-2  (englanniksi)
Neurophilosophy. Toward a Unified Science of  the  Mind-Brain. Cambridge, Massachusetts: The MIT Press, 1986. ISBN 0-262-03116-7
The Computational Brain Patricia S. Churchland ja T. J. Sejnowski. Cambridge, Massachusetts: The MIT Press, 1992.
Neurophilosophy and Alzheimer’s Disease. Toimittanut Y. Christen ja Patricia S. Churchland. Berlin: Spinger-Verlag, 1992.
The Mind-Brain Continuum. Toimittanut R. R. Llinas and Patricia S. Churchland. The MIT Press, 1996.
On the Contrary. Critical Essays 1987–1997. Paul M. Churchland ja Patricia S. Churchland. Cambridge, Massachusetts: The MIT Press, 1998.
Brain-Wise. Studies in Neurophilosophy. Cambridge, Massachusetts: The MIT Press, 2002. Suomeksi: Neurofilosofia.  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra cognita, 2004.  ISBN 952-5202-81-X
Teokset > Muuta kirjallisuutta

Blackmore, Susan: Conversations on Consciousness.  Oxford:  Oxford University Press, 2005.  ISBN 978-0-19-280622-2  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Patricia S. Churchlandin kotisivut. (englanniksi)(Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Patricia Churchland mielenfilosofian sanakirjassa Dictionary of the Philosophy of Mind. (englanniksi)
Rothman, Joshua: Where morality lives (Arkistoitu – Internet Archive). Boston Globe 24.4.2011. (englanniksi)
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:  William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:  Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Lucien Clergue

| Lucien Clergue |
| --- | --- |
 Lucien Clergue, 1975.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1934 Arles, Ranska
Kuollut: 15. marraskuuta 2014 (80 vuotta) Nîmes, Ranska
Ammatti:  valokuvaaja, taiteilija
Lucien Clergue [lysjɛ̃ klɛʁɡ] (8. elokuuta 1934 Arles – 15. marraskuuta 2014 Nîmes) oli ranskalainen valokuvaaja.
Elämäkerta

Clergue syntyi Arlesissa, Ranskassa. Hän aloitti viulunsoiton opintonsa seitsenvuotiaana. Useampia vuosia myöhemmin hänen opettajansa totesi, ettei voi opettaa tälle enää mitään uutta. Perhe omisti pienen kaupan, eikä sillä ollut varaa maksaa Lucienin konservatorio-opintoja. Vuonna 1949 hän opetteli valokuvauksen alkeet. Neljä vuotta myöhemmin hän näytti töitään härkätaistelussa tapaamalleen Pablo Picassolle, joka hillitysti pyysi saada nähdä muita töitä. Seuraavan puolentoista vuoden aikana nuori Clergue työskenteli tavoitteenaan lähettää kuvia Picassolle. Tänä aikana hän työsti valokuvasarjaa ”Saltimbanques” kiertävistä viihdyttäjistä, akrobaateista ja harlekiineista. Työn alla oli myös sarja, jonka aiheena olivat haaskat.
4. marraskuuta 1955 Lucien Clergue vieraili Picasson luona Cannesissa. Heidän ystävyytensä kesti lähes 30 vuotta, Picasson kuolemaan saakka. Clerguen kirja Picasso mon ami muistelee heidän ystävyytensä tärkeitä hetkiä.
Clergue valokuvasi paljon Etelä-Ranskan romaneja. Lisäksi hän auttoi kitaristi Manitas de Plataa kuuluisuuteen.
Vuonna 1968 hän perusti ystävänsä, kirjailija Michel Tournierin kanssa Rencontres d’Arles -valokuvausfestivaalin, joka järjestetään Arlesissa heinäkuisin.
Clergue kuvitti myös kirjoja, esimerkkinä kirjailija Yves Navarre.
Vuonna 2005 hänelle myönnettiin Lucie Award taidevalokuvaussaavutuksistaan. Vuonna 2007 Arlesin kaupunki huomioi Lucien Clergueta järjestämällä retrospektiivin hänen 360 valokuvastaan vuosilta 1953–2007.
Hänet nimettiin Kunnialegioonan ritariksi 2003 ja valittiin Ranskan instituutin Académie des Beaux-Artsin jäseneksi 31. toukokuuta 2006 uuden valokuvaukselle omistautuneen osaston perustamisen yhteydessä. Clergue oli ensimmäinen valokuvaaja, joka pääsi akatemian jäseneksi valokuvauksen oppituolille.
Clerque kuoli 80-vuotiaana Nîmesissä 15. marraskuuta 2014.
Teoksia

Corps mémorable , Pierre Seghers editions, Paris, 1957. Paul Éluardin runoja, kansi Pablo Picasso, johdantoruno Jean Cocteau
Uudelleentoimitettu vuonna 1960 ilman Cocteaun runoa. Käännetty saksaksi vuonna 1963, jossa sensorit vaativat muutoksia yhteen valokuvista.
Vuonna 1969 uudelleenjulkaisu, jossa oli lisää valokuvia.
Vuonna 1996 uudelleenjulkaisu runoilijan satavuotisjuhlien yhteydessä. ISBN 9782221084236
Viimeisin painos julkaistiin vuonna 2003. Nîmesin Carré d’Art juhlisti kirjan 50-vuotisjuhlia järjestämällä näyttelyn vuonna 2006.
Portraits, Actes Sud, Arles, 2005, ISBN 2742754237
Émile Cohl

Émile Cohl
Émile Cohl (4. tammikuuta 1857 – 20. tammikuuta 1938), syntymänimeltään Émile Eugène Jean Louis Courtet, oli ranskalainen pilapiirtäjä, sarjakuvapiirtäjä ja animaattori.
Cohl toimi nuoruudessaan sekä valokuvaajana että pilapiirtäjänä. Pilapiirtäjänä hän saavutti mainetta, ja oli yksi aikansa tunnetuimmista piirtäjistä. Parhaiten Cohl tunnetaan kuitenkin piirrosanimaation uranuurtajana. Hänen ensimmäinen animaatioelokuvansa oli vuonna 1908 valmistunut Fantasmagorie, ja sitä pidetään kaikkien aikojen ensimmäisenä kokonaan piirrettynä animaatioelokuvana. Cohl kokeili myös nukke-elokuvan tekoa vuonna 1910.
Cohlin elokuvissa seikkailivat usein valkoiset tikku-ukot tummalla taustalla. Hänen animaatioilleen oli tyypillistä yksinkertaisuus, liioittelu ja vapaa fantasia. Cohlin animaatioilla oli myös vakiosankari, Fantoche. Cohl teki vuosien 1908–1918 välillä arviolta 200 lyhyttä animaatiota.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Émile Cohl Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 2  3  Puola 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Matthias Claudius

| Matthias Claudius |
| --- | --- |
 Matthias Claudius
Henkilötiedot
Syntynyt: 1740
Kuollut: 1815 (74–75 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Matthias Claudius (1740−1815) oli saksalainen kansanrunoilija ja kirjailija. Hän julkaisi 1770−1775 Wandsbeckissa lähellä Hampuria lehteä Wandsbecker Boten. Claudiuksen merkitys perustuu hänen toimintaansa kansankirjailijana. Hän oli saanut vaikutusta pietismistä. Hänen runoilleen on ominaista yksinkertaisuus, tunteikkuus, mutta myös karkeasävyisyys ja satiiri. Hän toimitti itse teoksiensa painoksen nimeltä Asmus omnia sua secum portans, oder Sämmtliehe Werke des Wandsbecker Boten (1775).
Suomennetut teokset

Kultaisia elämänohjeita vanhemmille (Goldene Lebensregel für junge Eltern), suomentanut Mari Vilkanen, Hämeenlinna: Päivä, 1999 ISBN 951-622-783-X
Suomennetut teokset > Suomennetut runot

Lähde:
Ihminen, teoksessa: Laulujen virta: saksalaista lyriikkaa seitsemänsadan vuoden varrelta, suom. Arvi Kivimaa, WSOY 1936
Kylvömies, teoksessa: Laulujen virta
Tyttö ja Kuolema, teoksessa: Laulujen virta
Tähtienkatsoja Lise, teoksessa: Laulujen virta
Paratiisissa Aatami, teoksessa: Kuu kultainen terälehti, toim. & suom. Pertti Nieminen, Otava, 2008 ISBN 978-951-1-23007-6
Siskoille, teoksessa: Luotilanka, suom. Erkki Mutru, Koilliskulma 1989 ISBN 951-8999-00-7
Tyyni ilta, taas saavuthan tienoolle ihanalle! Kuulet laulumme, teoksessa: Lounatuulia, (Was mir Freude schenkt) Kirjapaja 1990 ISBN 951-621-977-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Matthias Claudius Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings 2  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Paul Collier

Paul Collier Maailman talousfoorumissa 2013.
Paul Collier (s. 23. huhtikuuta 1949) on brittiläinen kehitystaloustieteen professori Oxfordin yliopistossa. Hän on maailman johtavia kehityspolitiikan asiantuntijoita ja on toiminut Maailmanpankin kehitystutkimuksen osaston johtajana 1998–2003.
Euroopan pakolaiskriisin aikana hän kritisoi EU:n toimintaa ja katsoi, että olisi järkevää palauttaa pakolaiset pakolaisleireihin, eikä keskittyä auttamaan venepakolaisia, mikä saattaa vain houkutella uusia ihmisiä yrittämään Välimeren ylittämistä. Vuonna 2013 julkaistussa kirjassa Exodus: How Migration is Changing Our World hän kirjoitti, että liian suuri kulttuurinen monimuotoisuus heikentää yhteenkuuluvuuden tunnetta ja yhteiskunnallista luottamusta. Hän pitää maahanmuuton taloushyötyjä pieninä.
Collier kannattaa kapitalismia, mutta haluaa säännellä sitä ja pitää kiinni yhteisöllisyydestä. Kirjassaan The Future of Capitalism: Facing the New Anxieties hän ehdottaa, että yhteiskuntaluokkien, kaupunkien ja maiden väliset juovat voidaan parantaa eettisen valtion, eettisen yrityksen, eettisen perheen ja eettisen maailman käsitteillä.
Kirjallisuus

The Bottom Billion: Why the Poorest Countries are Failing and What Can Be Done About It, Oxford University Press, 2007 ISBN 9780195311457
Wars, Guns and Votes: Democracy in Dangerous Places, Harper, March 2009 ISBN 978-0061479649
The Plundered Planet: Why We Must, and How We Can, Manage Nature for Global Prosperity, Oxford University Press, 2010 ISBN 978-0-19-539525-9
Plundered Nations?: Successes and Failures in Natural Resource Extraction co-edited with Anthony J. Venables, Palgrave Macmillan UK, 2011 ISBN 978-0-230-29022-8
Exodus: How Migration is Changing Our World, Oxford University Press, October 2013 ISBN 978-0195398656
The Future of Capitalism: Facing the New Anxieties, Allen Lane, April 2018 ISBN 978-0241333884
José Raúl Capablanca

| José Raúl Capablanca |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  José Raúl Capablanca
Syntynyt: 19. marraskuuta 1888
Kuollut: 8. maaliskuuta 1942 (53 vuotta)
Kansalaisuus:  kuubalainen
Shakinpelaaja
Titteli:  suurmestari
Maailmanmestari:  1921–1927
José Raúl Capablanca (19. marraskuuta 1888 Havanna, Kuuba – 8. maaliskuuta 1942 New York, Yhdysvallat) oli kuubalainen shakinpelaaja ja shakin kolmas maailmanmestari. Hän voitti mestaruuden vuonna 1921 ottelussa Emanuel Laskeria vastaan ja menetti sen vuonna 1927 Aleksandr Alehinille.
Capablanca oli lapsinero ja oppi shakin jo neljävuotiaana. Urallaan hän voitti suurimman osan turnauksistaan. Hänellä on positiiviset tilastot kaikkia vahvoja pelaajia vastaan Paul Keresiä lukuun ottamatta. Monet pitävät Capablancaa yhtenä kaikkien aikojen parhaista pelaajista. Capablanca hävisi koko aikuisurallaan vain 37 vakavaa peliä ja hänellä oli noin kahdeksan vuoden tappioton putki vuosina 1916–1924. Normaalin shakin lisäksi Capablanca oli erityisen vahva pika- ja simultaanipeleissä.
Capablanca toimi myös kuubalaisena diplomaattina Euroopan eri maissa. Hän oli kahdesti naimisissa ja sai ensimmäisestä avioliitostaan kaksi lasta, tyttären ja pojan. Capablanca kuoli aivoverenvuotoon seuratessaan pelejä Manhattanin Shakkiklubilla 53-vuotiaana.
Elämä > Varhainen ura

Capablanca muutti vuonna 1904 Yhdysvaltoihin oppiakseen englantia sekä opiskellakseen Columbian yliopistossa. Loppuvuodesta 1905 hän kävi New Yorkissa ja sen kuuluisalla Manhattanin shakkiklubilla. Hän alkoi käydä klubilla säännöllisesti pelaamassa, ja vuoden kuluttua hän oli yksi klubin parhaista pelaajista. Erityistä taitoa Capablanca osoitti pikapeleissä. Hän muun muassa voitti 32 pelaajan pikapeliturnauksen, johon osallistui myös maailmanmestari Emanuel Lasker. Vuonna 1906 Capablanca pääsi myös yliopistoon opiskelemaan kemiantekniikkaa.
Capablanca herätti huomiota simultaanitaidoillaan. Tämän ansiosta American Chess Bulletin -lehti sponsoroi Capablancalle koko maan laajan simultaanikiertueen. Kiertue alkoi 12. tammikuuta 1909 ja Capablanca teki useita maailmanennätyksiä sen aikana. Hän muun muassa voitti ensimmäiset 132 peliään. Kaksi kuukautta kestäneen kiertueen aikana Capablanca pelasi 27:ssä kaupungissa 602 peliä, joista hän saavutti yhteensä 96,4 prosentin tuloksen.
Capablancan simultaanimenestys herätti paljon huomiota, minkä seurauksena järjestettiin näytösottelu hänen ja Pohjois-Amerikan parhaana pidetyn pelaajan, Frank Marshallin välille. Pelit alkoivat 19. huhtikuuta 1909. Voittoon vaadittiin kahdeksan pelivoittoa. Marshall oli ottelun selvä ennakkosuosikki, mutta kaikkien yllätykseksi Capablanca voittikin ottelun tuloksella kahdeksan voittoa, yksi tappio ja neljätoista tasapeliä.
Ottelun jälkeen Capablanca piti lomaa ja vieraili kotimaassaan Kuubassa perheensä luona. Tämän jälkeen hän jatkoi uudelle simultaanikiertueelle Pohjois-Amerikkaan. Kiertueen aikana Capablanca saavutti yhteensä 469 voittoa, 17 tappiota ja 23 tasapeliä (94,4 %). Vuoden 1910 helmikuussa Capablanca osallistui New Yorkin osavaltion shakkimestaruuskilpailuihin, jotka hän voitti ennen toiseksi tullutta Marshallia. Kesällä Capablanca kutsuttiin Hampurissa pidettyyn kansainväliseen turnaukseen. Hän hyväksyi kutsun, mutta joutui jäämään lopulta pois turnauksesta sairastumisen takia. Talvella Capablanca teki kolmannen simultaanikiertueen. Tällä kertaa hän voitti 234 peliä, hävisi 19 ja 33 päättyi tasan (87,6 %). Heti kiertueen jälkeen Capablanca osallistui New Yorkin turnaukseen, jossa hän ylsi heikon alun jälkeen toiselle sijalle.
19. helmikuuta 1911 San Sebastiánissa, espanjalaisessa kylpyläkaupungissa, toimiva Gran Casino järjesti kansainvälisen turnauksen, johon oli kutsuttu vain shakkimestareita, jotka olivat saavuttaneet vähintään kaksi kertaa kolmannen sijan kansainvälisissä turnauksissa. Ainoana poikkeuksena oli Capablanca. Käytännössä kaikki sen ajan parhaat pelaajat osallistuivat turnaukseen Laskeria lukuun ottamatta. Etenkin Ossip Bernstein ja Aron Nimzowitsch vastustivat Capablancan osallistumista, sillä hän ei ollut osoittanut vahvuuttaan kansainvälisissä turnauksissa. Capablanca kuitenkin yllätti voittamalla heidät molemmat ja samalla koko turnauksen puolen pisteen erolla jaetulle toiselle sijalle tulleisiin Akiba Rubinsteiniin ja Milan Vidmariin. Capablanca sai myös ensimmäisen kierroksen pelistään Bernsteinia vastaan turnauksen ensimmäisen kauneuspalkinnon.
Elämä > Ensimmäinen maailmansota

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
Marshallin gambiitin ensiesiintyminen. Valkea saa jatkossa sotilaan voiton, mutta musta saa vaarallisen aloitteen. Alkuperäisessä pelissä Capablanca onnistui puolustautumaan oikein ja voitti pelin.
Vuoden 1914 heinäkuussa Capablanca lähti Pietarista aikeenaan matkustaa Etelä-Amerikkaan. Hän matkusti Berliinin ja Pariisin kautta. Berliinissä hän otteli pikapeliottelun Emanuel Laskerin kanssa tuloksella 6½–3½. Hän lähti Cherbourg-Octevillestä höyrylaivalla Atlantin yli. Ensimmäinen maailmansota syttyi Capablancan ollessa matkalla. Capablanca oleskeli muutaman kuukauden Buenos Airesissa pelaten simultaaneja ja näytösotteluita. Sodan takia matkustaminen ei ollut helppoa, mutta Capablanca järjesti suhteillaan itselleen paikan Yhdysvaltoihin lähtevällä rahtilaivalla. Hän saapui vuoden 1915 tammikuussa Philadelphiaan, josta hän jatkoi matkaansa New Yorkiin. Capablanca osallistui New Yorkissa kaksinkertaisena pelattuun turnaukseen, jonka hän voitti pisteen erolla Marshalliin. Seuraavan vuoden alussa Capablanca otti osaa Isaac L. Ricen muistoturnaukseen New Yorkissa. Hän voitti turnauksen kolmen pisteen erolla toiseksi tulleeseen ja sai pelistään Schröderiä vastaan kauneuspalkinnon.
Capablanca piti lomaa turnauksista, kunnes osallistui Manhattanin shakkiklubin järjestämään turnaukseen New Yorkissa vuonna 1918. Ensimmäisellä kierroksella Capablanca sai vastaansa Marshallin, joka oli valmistellut mustilla useamman vuoden ajan espanjalaiseen peliin uutuutta, joka kantaa nykyään nimeä Marshallin gambiitti. Marshall uhrasi kahdeksannessa siirrossaan d-sotilaansa aloitteeseen ja sai lupaavan hyökkäyksen aikaan. Capablanca pystyi kuitenkin torjumaan Marshallin hyökkäykset ja voitti lopulta pelin. Peliä on kutsuttu yhdeksi maailman kauneimmista shakkipeleistä. British Chess Magazine -lehden lukijat äänestivät pelin yhdeksi 1900-luvun alun parhaista peleistä, ja sitä on analysoitu sadoissa shakkikirjoissa. Capablanca pelasi turnauksessa myös toisen merkittävän pelin, josta hän sai turnauksen toisen kauneuspalkinnon. Capablanca voitti turnauksen lopulta 10½/11 Boris Kostićin ollessa toinen tuloksella 9/11.
Elämä > Maailmanmestariksi

Capablancan ja Kostićin välille järjestettiin ottelu Havannaan. Se alkoi 25. maaliskuuta 1919 ja voittajaksi oli tarkoitus julistaa ensimmäisenä kahdeksan voittoa saavuttanut. Capablanca kuitenkin voitti suoraan viisi ensimmäistä peliä, minkä jälkeen Kostić luovutti ottelun.
Elokuussa järjestettiin Hastingsissa, Englannissa kansainvälinen shakkiturnaus, jolla oli tarkoitus juhlia liittoutuneiden voittoa maailmansodassa. Hävinneiden valtioiden pelaajia ei ollut kutsuttu turnaukseen, mikä laski turnauksen tasoa. Capablanca voitti turnauksen pisteen erolla toiseksi sijoittuneeseen Kostićiin. Capablanca jäi Britanniaan loppuvuodeksi ja antoi simultaaninäytöksiä pelaten muun muassa Westminsterin palatsissa parlamentin jäseniä vastaan.
Capablanca oli haastanut Laskerin maailmanmestaruusotteluun ensimmäistä kertaa jo vuonna 1911. Lasker oli tavallaan hyväksynyt haasteen, mutta asetti yhteensä 17 ehtoa, joihin kuului tärkeimpänä se, että haastajan piti voittaa ottelu vähintään kahdella pisteellä, jotta hän olisi voittanut mestaruuden. Capablanca piti ehtoja siksi epäreiluina, eikä suostunut pelaamaan. Pelaajat riitaantuivat, eivätkä olleet enää puheväleissä. Vuoden 1919 marraskuussa Hollannin Shakkiliitto tiedusteli Capablancan halukkuutta otteluun Laskerin kanssa. Pitkien neuvottelujen jälkeen elokuussa 1920 saatiin sopimus valmiiksi. Lasker ehti yhdessä vaiheessa jo luopua mestaruudestaan ilman ottelua, mutta Capablanca halusi oikean ottelun. Ottelu alkaisi Havannassa 1. tammikuuta 1921. Ottelupalkkio oli 20 000 dollaria, joista 11 000 menisi Laskerille joka tapauksessa. Voittoon vaadittiin kahdeksan voittoa tai pistejohto 24. pelin jälkeen.
Ottelu pidettiin lopulta 1921 maaliskuun puolivälissä. Lasker ei kuitenkaan valmistautunut otteluun kunnolla, vaan piti sitä välttämättömänä tapahtumana, jonka lopuksi kuubalainen nousisi maailmanmestariksi. Ottelusta Lasker sanoi myöhemmin seuraavasti:
»Ajatus ottelusta oli huolestuttanut minua niin pitkään, niin usein ja niin turhaan, että siitä oli jo tullut minulle taakka. Kaikki ilo ottelusta oli jo mennyt ja kaikki mitä oli jäljellä, oli kokea jotain epämiellyttävää.»
Neljä ensimmäistä peliä olivat Laskerin painostusta, mutta Capablanca puolusti hyvin ja kaikki päättyivät tasan. Viidennessä pelissä Lasker pelasi mustilla ja uhrasi laadun saavuttaakseen hyökkäyksen. Capablanca kuitenkin puolusti tarkasti ja voitti loppupelissä Laskerin tehtyä virheen. Ottelu jatkui taas neljällä tasapelillä. Kymmenennessä pelissä Lasker antoi Capablancan pelata liian vapaasti ja lopulta joutui antautumaan loppupelissä. Myös yhdestoista peli päättyi kuubalaisen voittoon. Seuraavat kaksi peliä päättyivät taas tasan. 14. pelissä Lasker ajautui aikapulaan, minkä jälkeen hän menetti laadun ja Capablanca vei värinsä voittoon. Tässä vaiheessa Capablanca johti ottelua 4–0 kymmenellä tasapelillä. Lasker olisi halunnut vaihtaa pelikaupunkia, koska tunsi itsensä sairaaksi, mutta kun siihen ei suostuttu, hän luovutti ottelun.