stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DCA-sopimus
Ruotsin DCA-sopimus

Yhdysvaltojen ja Ruotsin välinen DCA-sopimus allekirjoitettiin Washingtonissa 5. joulukuuta 2023. Allekirjoittajina olivat Ruotsin puolustusministeri Pål Jonsson ja Yhdysvaltojen puolustusministeri Lloyd Austin. Sopimuksessa Yhdysvallat sai käyttöönsä yhteensä 17 sotilas­tukikohtaa tai -aluetta Ruotsissa:
Berga: rykmentti ja harjoitusalue
Boden: rykmentti ja harjoitusalue
Halmstad: rykmentti ja laivuealue
Härnösand: harjoitusalue ja satama
Kiiruna: sotilasleiri- ja harjoitusalue
Kristinehamn: rykmentti ja harjoitusalue
Kvarn: sotilasleiri- ja harjoitusalue
Luulaja: laivuealue
Ravlunda: sotilasleiri- ja harjoitusalue
Revingehed: rykmenttialue
Ronneby: laivuealue
Såtenäs: laivuealue
Uppsala: laivuealue
Vidsel: lentokenttä sekä testialue
Visby: rykmentti ja harjoitusalue
Älvdalen: leiri- ja harjoitusalue
Östersund: leiri- ja harjoitusalueet
Sopimuksen perusteella Yhdysvaltojen on mahdollista investoida esimerkiksi varuskuntiin ja sotilasalueisiin Ruotsissa. Se ohjaa Yhdysvaltojen henkilöstön maahantulosta ja poistumisesta, ennakkovarastoinnista, logistiikasta, sotilaiden ja siviilityön­tekijöiden turvallisuudesta.  Sotilaat, joilla on henkilökortti ja komennustodistus, eivät tarvitse maahan saapuessaan passia tai viisumia. Yhdysvaltalaisiin sovelletaan Yhdysvaltojen lainsäädäntöä, vakavissa rikoksissa tuomiovallan voivat ottaa Ruotsin viranomaiset. Sopimus kieltää syyttämisen oikeudessa syytetyn poissa­olevana, ellei tämä ole tarkoituksellisesti pakoillut oikeutta. Sopimuksessa ei mainita ydinaseita, mutta siihen on kirjattu "tietyntyyppiset aseet". Tätä pidetään kryptisenä.
Ruotsin valtiopäivät hyväksyivät DCA-sopimuksen äänin 266 puolesta ja 37 vastaan 18. kesäkuuta 2024.
Tanskan DCA-sopimus

Tanskan ulkoministeri Lars Løkke Rasmussen ja Yhdysvaltojen ulkoministeri Antony Blinken allekirjoittivat maiden välisen DCA-sopimuksen 21. joulukuuta 2023 Washingtonissa. Sopimuksen perusteella Yhdysvaltojen joukkoja voidaan sijoittaa kolmeen lentotukikohtaan Jyllannin saarella, joita ovat:
Karupin lentotukikohta
Skrydstrupin lentotukikohta
Aalborgin lentotukikohta
DCA-sopimus ei koske Färsaaria ja Grönlantia. Maa on aiemmin kieltänyt ydinaseiden sijoittamisen alueelleen rauhan aikana ja nyt solmittava sopimus ei tätä muuta.  Sopimus on voimassa aluksi kymmenen vuotta. Tanskan parlamentti hyväksyy sopimuksen ennen sen voimaan tuloa. On arvioitu, että aikaa tähän kuluu noin vuosi.
Viron DCA-sopimus

Viro ja Yhdysvallat allekirjoittivat DCA-sopimuksen 17. tammikuuta 2017. Sopimuksessa Yhdysvaltojen käyttöön annetaan
Ämarin lentotukikohta
Tapan sotilastukikohta
Keskusharjoitusalue.
Sopimus päivitettiin vuonna 2023. Sopimuksessa käsitellään  Yhdysvaltojen sotilaallista läsnäoloa Virossa, panostaa divisioonan kehittämiseen, kyberpuolustusyhteistyötä sekä Baltian yhteisiä puolustushankkeita. Se käsittelee myös joukkojen majoittamiseen, avun vastaaottoamisen tarvittavan infrastruktuurin kehittämiseen, yhteiseen harjoitustoimintaan ja useisiin muihin osa-alueisiin liittyvää yhteistoimintaa.
Aiheesta muualla

Suomen ja Yhdysvaltojen välinen DCA-sopimus 18. joulukuuta 2023
Norjan ja Yhdysvaltojen välinen DCA-sopimus 16. huhtikuuta 2021
Ruotsin ja Yhdysvaltojen välinen DCA-sopimus 5. joulukuuta 2023
Tanskan ja Yhdysvaltojen välinen DCA-sopimus 21. joulukuuta 2023
Viron ja Yhdysvaltojen välinen DCA-sopimus 17. tammikuuta 2017
Yhdysvaltojen ulkoministeri Antony J. Blinken, ulkoministeri Elina Valtonen ja puolustusministeri Antti Häkkänen puolustusyhteistyösopimuksen allekirjoitustilaisuudessa, joulukuussa 2023
Yhdysvaltojen armeijan 2. ratsuväkirykmentin joukot moottorimarssilla Suomessa Niinisalon harjoitusalueelta 8. toukokuuta 2022.
Yhdysvaltain armeijan asiantuntija Anson Curry 10. vuoristodivisioonan 2/30 kevyen jalkaväen yksiköstä vaihtaa päähineitä Norjan armeijan jäsenten kanssa juuri ennen laajennettua yhteisoperaatiota osana Bold Quest 2009 -tapahtumaa.
Itämeri  – Ruotsalainen upseeri, joka on määrätty nopeaan partioveneeseen HSwMS Norrköpingiin, tarkkailee Ticonderoga-luokkan ohjattua ohjusristeilijä USS Vella Gulfia ja saksalaista öljylaivaa FGS Rhoenia Itämerellä vuosittaisen meriharjoituksen Baltic Operations 2003 aikana kesäkuussa 2003. Yhdysvallat ja 12 muuta maata osallistuvat harjoitukseen. BALTOPS 2003:n tarkoituksena oli parantaa liittoutuneiden ja rauhankumppanuusmaiden välistä yhteistoimintaa.
Yhdysvaltojen M1-panssarimiehistön jäsen tarkistetaan ammusten varalta suoritettuaan taisteluammunnan Nordic Tank Challenge -kilpailussa 25. toukokuuta 2016 Holstebrossa Tanskassa.
Kenraalimajuri, komentaja Duane A. Gamble puhuu virolaisten liittolaisten kanssa Tapan sotilastukikohdassa Virossa heinäkuussa 2015.
Dukkha

Dukkha (paaliksi दुक्ख; sanskritiksi दुःख, duḥkha) on eräs keskeinen buddhalaisuuden käsite, jota Buddha käytti ensimmäisen jalon totuuden yhteydessä. Sana suomennetaan usein kärsimykseksi. Dukkhan merkitys on kuitenkin paljon laajempi – sillä tarkoitetaan kaikkia kielteisiä tunnetiloja aina lievästä tyhjyyden tunteesta fyysiseen ja henkiseen kipuun. Termille ei ole yhtä ainoaa sopivaa suomennosta. Se voidaan kääntää esimerkiksi epätyydyttäväksi, epätäydelliseksi, turhauttavaksi tai pysymättömäksi.
Buddhalaiset eivät usko, että elämä olisi silkkaa kärsimystä, vaan onnellisuus (sukkha) on yhtä hyväksytty osa elämää. Kaikki hyväkin on kuitenkin pysymättömänä dukkhaa. Sanan etymologiseksi alkuperäksi selitetään usein kärrynpyörä, joka on huonosti kiinni. Sen takia se tärisee ja hyppelehtii ja tekee matkanteosta epämiellyttävää.
Buddha käytti sanaa dukkha ensimmäisessä jalossa totuudessa: elämä on dukkha. Elämä on epätyydyttävää. Asiat voisivat aina olla jossakin suhteessa paremmin. Ensimmäinen jalo totuus pyrkii opettamaan, että kärsimys on väistämätön osa elämää ja kaikki joutuvat kokemaan sitä. Neljä jaloa totuutta käsittelevät dukkhan alkuperää ja sen sammumista.
Buddhan mukaan dukkhaa on syntymä, sairaus, vanhuus ja kuolema, kipu, ero siitä mistä pitää, kosketus siihen mistä ei pidä ja se ettei saa mitä haluaa. Lyhyesti kaikki viisi takertumisen kohdetta (skandhat) ovat dukkha. Buddhalaisuuden mukaan dukkha kytkeytyy jollakin tavoin kaikkiin asioihin ja tekoihin.
Buddha jaotteli dukkhan kolmeen päätyyppiin. Niitä ovat:
dukkha-dukkha: Ilmeisin kärsimyksen muoto, eli fyysinen ja henkinen kipu ja kärsimys. Niihin lukeutuu vanhuus, sairaus ja kuolema.
viparinama-dukkha: muutoksen, pysymättömien onnellisten hetkien ja pettävien odotusten aiheuttama epätyydyttävyys, turhautuminen, suru tai kärsimys.
sankhara-dukkha: hienovarainen yleinen epätyydyttävyyden tunne, joka nousee johtuen maailman ehdonvaraisesta luonteesta.
Dukkha on myös yksi olemassaolon tuntomerkeistä pysymättömyyden (paaliksi anicca tai sanskritiksi anitya) ja itsettömyyden (paaliksi anatta tai sanskritiksi anatman) ohella. Koska olemassa olevat asiat ovat pysymättömiä, ne ovat dukkhaa eli kykenemättömiä tuomaan lopullista onnea.
Porvoo Hunters

| Porvoo Hunters |
| --- | --- |

Perustettu:  1997
Kaupunki:  Porvoo, Suomi
Kotiareena:  Porvoon jäähalli
– kapasiteetti:  1500
Sarjataso:  Suomi-sarja
Värit:           
Toimitusjohtaja:  Markku Välimäki
Puheenjohtaja:  Markku Välimäki
Päävalmentaja:   Pekka Siikala
Kapteeni:   Miika Runsala
Suomi-sarja
Mestaruudet:  0
Hopeaa:  1 (2019)
Pronssia:  2 (2022, 2023)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Porvoo Hunters on porvoolainen jääkiekkoseura. Seuran edustusjoukkue pelaa kaudella 2024–2025 Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Suomi-sarjassa. Joukkue on pelannut monta kautta Suomi-sarjassa, jonne se nousi ensimmäisen kerran kauden 2006–2007 päätteeksi.  Hunters pelaa kotiottelunsa Porvoon jäähallissa, jonne mahtuu 1 500 katsojaa.
Saavutukset

Suomi-sarjan hopeaa: 2018-19
Suomi-sarjan pronssia: 2021-22, 2022-23
Jääkiekon II-divisioona, Eteläisen lohkon mestari: vuonna 2014
Tunnettuja pelaajia > Kasvatit pääsarjatasolla

Christian Heljanko
Rasmus Heljanko
Lauri Kulmala
Tuomas Luotonen
Mika Partanen
Janne Seppänen
Tunnettuja pelaajia > Muut joukkueessa pelanneet ammattilaiskiekkoilijat

Pekka Kärkkäinen
Miikka Lindholm
Timo Niemi
Jonni Talas
Teppo Virta
Pasi Vikström
Aiheesta muualla

Huntersin kotisivut
| n k Suomi-sarja |
| --- | --- |
Joukkueet (2024–25):  FPS  Haukat  Hunters  JHT  LeKi  Muik Hockey  PEPO  Pyry  RaaheK  Riemu  SaPKo  S-Kiekko  Titaanit  Virkiä
Alkuaine

Alkuaineiden jaksollinen järjestelmä.
Alkuaine määritellään aineeksi, jonka atomien ytimissä on tietty määrä protoneja. Alkuaineita ei myöskään voida jakaa tai muuttaa toiseksi aineeksi kemiallisessa prosessissa.
Alkuaineet koostuvat atomeista, joiden ytimissä on protoneja, joita kiertää yhtäläinen määrä elektroneja. Protonien lukumäärä määrää alkuaineen järjestysluvun eli niin kutsutun atomiluvun. Saman alkuaineen atomeilla on siten sama atomiluku. Esimerkiksi atomit, joiden ytimessä on kuusi protonia, ovat hiiliatomeja. Ytimessä voi olla vaihteleva määrä neutroneja; tällaisia saman alkuaineen erilaisia ytimiä kutsutaan alkuaineen isotoopeiksi.
Virallisesti varmennettuja alkuaineita tunnetaan nykyään 118 erilaista, joista 94 kevyintä alkuainetta esiintyy luonnossa ja loput, raskaammat alkuaineet on valmistettu keinotekoisesti ydinreaktioiden avulla. Nykyisin tunnetuista alkuaineista 80:llä on pysyviä isotooppeja ja muiden alkuaineiden kaikki isotoopit ovat radioaktiivisia.
Alkuaineet voidaan jakaa kemiallisten ominaisuuksiensa suhteen karkeasti kahdentyyppisiin aineisiin: metalleiksi ja epämetalleiksi. Jos alkuaineella on sekä metallien että epämetallien ominaisuuksia, sitä kutsutaan puolimetalliksi. Alkuaineet on ryhmitelty tarkemmin rakenteensa perusteella jaksolliseen järjestelmään, jonka avulla voi myös ennustaa alkuaineiden kemiallisia ominaisuuksia. Alkuaineet muodostavat yhdisteitä, jotka voidaan yleisesti ottaen jakaa ioni- tai molekyyliyhdisteiksi.
Alkuaineiden löytämisen historia

Alkuaine-käsitteellä on pitkä historia. Esimerkiksi Thales piti vettä alkuaineena, josta kaikki muut aineet olisivat syntyneet, myöhemmin eräät muut filosofit pitivät sellaisena ilmaa tai tulta. Myöhemmin tuli yleisesti hyväksytyksi alkujaan Empedokleen esittämä ja myös Aristoteleen kannattama käsitys, että oli olemassa neljä alkuainetta, maa, vesi, ilma ja tuli. Näitä kutsutaan usein klassisiksi alkuaineiksi. Kuitenkin jo vanhoista ajoista oli tunnettu useita sellaisiakin aineita (hiili, rikki ja joukko metalleja), joiden nykyisin tiedetään olevan alkuaineita, mutta yksikään niistä ei ollut sellaiseksi tunnistettu. Nykyinen käsitys alkuaineista on muodostunut vasta 1700–1800-luvuilla.
Alkuaineiden löytämisen historia > Varhaiset löydöt

Antiikin aikana tunnettiin alkuaineista hiili, hopea, kupari, rikki, tina, kulta, lyijy, rauta ja elohopea.
1200-luvulla Albertus Magnuksen uskotaan löytäneen arseenin.
1450-luvulla Johan Thölde kuvasi antimonin tieteellisesti.
1500-luvulla tunnettiin jo vismutti, mutta sen kuvasi tarkasti 1753 Claude François Geoffroy.
1526 Paracelsus tunnisti sinkin.
1669 Hening Brand kuvasi fosforin, hieman myöhemmin saman teki Robert Boyle.
Alkuaineiden löytämisen historia > 1700-luvulla löydetyt alkuaineet

1700-luvulla löydettiin 19 alkuainetta.
1732: koboltti (Georg Brandt)
1741: platina (toisistaan riippumatta Antonio de Ulloa, jonka löytö julkistettiin 1748, ja Charles H. Wood – Amerikan intiaanit tunsivat tämän metallin)
1751: nikkeli (Axel Fredrik Cronstedt)
1755: magnesium (Joseph Black)
1766: vety (Henry Cavendish, sen nimesi Antoine Lavoisier)
1771: happi (Joseph Priestley)
1772: typpi (Daniel Rutherford)
1774: kloori (Carl Wilhelm Scheele) ja mangaani (Johan Gottlieb Gahn)
1778: molybdeeni (Scheele)
1782: telluuri (Franz-Joseph Müller von Reichenstein)
1783: volframi (Juan José ja Fausto Elhuyar)
1789: uraani ja zirkonium (Martin Heinrich Klaproth)
1793: strontium (Klaproth)
1794: yttrium (suomalainen Johan Gadolin)
1797: titaani (Klaproth) ja kromi (Louis Nicolas Vauquelin)
1798: beryllium (Vauquelin)
Alkuaineiden löytämisen historia > 1800-luvulla löydetyt alkuaineet

1800-luvulla löydettiin pääosa alkuaineista ja huomattiin niissä olevan säännönmukaisuuksia, mikä johdatti Mendelejevin jaksollisen järjestelmän keksimiseen.
1801: vanadiini (Andrés Manuel del Río) ja niobium (Charles Hatchett)
1802: tantaali (Anders Gustaf Ekeberg)
1803: cerium (Martin Heinrich Klaproth, Jöns Jakob Berzelius ja Wilhelm von Hisinger), rodium ja palladium (William Hyde Wollaston), osmium ja iridium (Smithson Tennant)
1807: kalium ja natrium (Humphry Davy)
1808: kalsium ja barium (Davy) sekä boori (Joseph Louis Gay-Lussac ja Louis-Jacques Thenard)
1811: jodi (Bernard Courtois)
1817: litium (Johan August Arfwedson), kadmium (Friedrich Strohmeyer ja samanaikaisesti K.S.L Hermann) ja seleeni (Jöns Jakob Berzelius)
1823: pii (Berzelius)
1825: alumiini (Hans Christian Ørsted)
1826: bromi (Antoine Jérôme Balard)
1828: torium (Berzelius). Vuonna 1798 löydetty beryllium eristettiin puhtaana (Friedrich Wöhler ja samanaikaisesti Antoine Bussy)
1839–1841: lantaani (Carl Gustaf Mosander)
1843: terbium ja erbium (Mosander)
1844: rutenium (Karl Klaus)
1860: cesium ja rubidium (Robert Bunsen ja Gustav Kirchhoff, spektroskopian avulla)
1861: tallium (Sir William Crookes)
1863: indium (Ferdinand Reich ja Theodor Richter)
1868: helium (samanaikaisesti Pierre Jansen ja Norman Lockyer, auringon spektristä. Maapallolta sitä löydettiin vasta 1890-luvulla.)
1874: gallium (Paul Emile Lecoq de Boisbaudran; alkuaineen olemassaolon ja ominaisuudet ennusti Mendelejev 1871)
1878: ytterbium (Jean Charles Galissard de Marignac)
1879: tulium (Per Teodor Cleve), skandium (Lars Fredrik Nilson), holmium (Marc Delafontaine, Jacques-Louis Soret ja Per Teodor Cleve) sekä samarium (de Boisbaudran)
1880: gadolinium (de Marignac)
1885: praseodyymi (Carl Auer von Welsbach; Mosanderin 1839 erottama didymiumiksi kutsuttu aine osoittautui praseodyymiksi ja neodyymiksi)
1886: dysprosium (de Boisbaudran), germanium (Clemens Winkler) ja fluori (Henri Moissan). Monet fluoriyhdisteet oli tunnettu jo kauan aikaisemmin ja niiden oli oletettu sisältävän tuntematonta alkuainetta, jonka monet tutkijat olivat yrittäneet eristää, mutta vasta vuonna 1886 Moissan onnistui sen tekemään.
1894: argon (Lordi Rayleigh ja Sir William Ramsay)
1898: jalokaasut neon, krypton ja ksenon (Ramsay), radium ja polonium (Pierre ja Marie Curie)
1899: aktinium (André Debierne)
Alkuaineiden löytämisen historia > 1900-luvulla löydetyt alkuaineet

1900-luvulla löytyi vielä muutamia alkuaineita luonnosta, mutta suurin osa uusista löydöistä oli lyhytikäisiä keinotekoisia alkuaineita.
1900: radon (Friedrich Enrst Dorn)
1901: europium (Eugène-Anatole Demarçay)
1907: lutetium (Georges Urbain)
1913: protaktinium (Kasimir Fajans, Oswald Göhring, Frederick Soddy, John Cranston, Lise Meitner ja Otto Hahn)
1923: hafnium (Dirk Coster ja György Hevesy)
1925: renium (Walter Noddack ja Ida Tacke)
1937: teknetium (Carlo Perrier ja Emilio Segrè; ensimmäinen keinotekoinen alkuaine)
1939: frankium (Marguerite Perey; viimeinen luonnosta löytynyt alkuaine)
1940: astatiini (Dale R. Corson, K.R. Mackenzie ja Segrè)
1940: neptunium (Edwin McMillan ja Philip H. Abelson)
1940: plutonium (Glenn T. Seaborg, Arthur C. Wahl, Joseph W. Kennedy ja Segrè)
1944: curium ja amerikium (Seaborg)
1945: prometium (Jacob A. Marinsky)
1949: berkelium (Albert Ghiorso, Seaborg, Stanley G. Thompson ja Kenneth Street Jr.)
1950: kalifornium (Ghiorso, Seaborg, Thompson ja Street)
1952: einsteinium (sekä Argonnen ja Los Alamosin laboratorioissa että Kalifornian yliopistossa)
1953: fermium (sekä Argonnen ja Los Alamosin laboratorioissa että Kalifornian yliopistossa) ja mendelevium (Seaborg ja Evans G. Valens)
1958: nobelium (Ghiorso, Seaborg, John R. Walton ja Torbørn Sikkeland)
1961: lawrencium (Ghiorso, Sikkeland, Almon Larsh ja Robert M. Latimer)
1964: rutherfordium (Dubnan ydintutkimuskeskus Neuvostoliitossa)
1970: dubnium (Ghiorso)
1974: seaborgium (Kalifornian yliopiston ydintutkimuskeskus)
1976: bohrium (Juri Oganesjan Dubnan ydintutkimuskeskuksessa; varmistettiin GSI:ssä 1982)
1982: meitnerium (Peter Armbruster ja Gottfried Münzenberg)
1984: hassium (Armbruster ja Münzenberg)
1994: darmstadtium ja röntgenium (S. Hofmann ja V. Ninov)
1996: kopernikium (Hofmann ja Ninov)
1999: flerovium (Dubnan ydintutkimuskeskus)
Alkuaineiden löytämisen historia > 2000-luvulla löytyneet alkuaineet

2000: livermorium (Dubnan ydintutkimuskeskus ja Lawrence Livermoren laboratorio)
2003: moskovium (Dubnan ydintutkimuskeskus ja Lawrence Livermoren laboratorio)
2004: nihonium (K. Morita työryhmineen (RIKEN) Japanissa)
2006: oganesson (Dubnan ydintutkimuskeskus ja Lawrence Livermoren laboratorio)
2010: tennessiini (Dubnan ydintutkimuskeskus ja Lawrence Livermoren laboratorio)
Maapallon ja maailmankaikkeuden yleisimmät alkuaineet

Happi on yleisin alkuaine maankuoressa ja pii toiseksi yleisin (massan perusteella). Koko maapallon yleisin on rautapitoisen ytimen vuoksi rauta, hapen ollessa toiseksi yleisin.
Kymmenen maailmankaikkeuden yleisintä alkuainetta esitettynä miljoonasosina (parts per million):
| Alkuaine | ppm |
| --- | --- |
Vety: 739 000
Helium: 240 000
Happi: 10 700
Hiili: 4 600
Neon: 1 340
Rauta: 1 090
Typpi: 970
Pii: 650
Magnesium: 580
Rikki: 440
Uusien alkuaineiden etsiminen

Alkuaineita voidaan valmistaa laboratorio-olosuhteissa. Tällaisia keinotekoisia alkuaineita ovat muun muassa livermorium, einsteinium ja seaborgium. Kokeellisesti tuotetuille aineille annetaan ensin väliaikainen nimi, joka muodostuu alkuaineen järjestysluvun mukaisista kolmesta peräkkäisestä lukusanaa ilmaisevasta, latinalais- tai kreikkalaisperäisestä tavusta, kuten alkuaineelle 124: yksi-kaksi-neljä (un + bi + quad + ium = unbiquadium). Alkuaineen nimen perään lisätään myös liite -ium. Aineen päätymisestä virallisesti alkuaineiden listaan päättää IUPAC.
Kirjallisuutta

Hamilo, Marko & Lauri Niinistö (toim.): Alkuaineet.  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 2007.  ISBN 978-952-5557-16-9
Strathern, Paul: Mendelejevin uni: Puuttuvien alkuaineiden etsintä.  ((Mendeleyev’s dream: The quest for the elements, 2000.) Suomentanut Juha Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2004.  ISBN 952-5202-62-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Berga

Berga voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Berga, kaupunki Espanjassa
Berga, kunta Saksi-Anhaltissa Saksassa
Berga/Elster, kaupunki Thüringenissä Saksassa
Suomessa:
Berga, kylä Kemiönsaaressa
Berga, kylä Närpiön Pirttikylässä
Ruotsissa:
Berga, Eslövin kaupunginosa
Berga, Helsingborgin kaupunginosa
Berga, Linköpingin kaupunginosa
Berga, Kalmarin kaupunginosa
Berga, taajama Högsbyn kunnassa
Berga, taajama Norrköpingin kunnassa
Berga, pientaajama Söderhamnin kunnassa
Berga, pientaajama Tjörnin kunnassa
Bergan piiri, usean Ruotsin piirin nimi
Klapikone

Halkaisuteräklapikone Japa Pilke
Klapikone on laite, jolla saadaan nopeasti ja tehokkaasti pilkottua jopa kokonaisia puunrunkoja polttopuiksi.
Eri mallisissa klapikoneissa on useita erilaisia toimintamekanismeja. Kaikissa niissä kuitenkin on sama toimintaperiaate: puunrungot katkaistaan määrämittaisiksi ja halkaistaan. Toimintaperiaatteita on suuren voimantarpeen takia käytännössä vain kaksi: mekaaninen tai hydraulinen. Klapikoneet ovat suurehkoja ja painavia laitteita. Siirto tapahtuu mallista riippuen henkilöautolla vetäen tai traktorin kolmipistenostolaitteeseen kiinnitettynä.
Eri mallit > Sahaavat mallit

Sahaavat laitteet katkaisevat rangan joko pyöreällä kovametalliterällä eli sirkkelin terällä tai sahaavalla laipalla, joka on samanlainen kuin moottorisahoissa.
Sahaavassa koneessa puunrungon katkaisu tapahtuu katkaisuaukossa pyörösahanterän avulla, jonka jälkeen katkaistu osa putoaa halkaisukoneeseen, joissakin malleissa katkaistu osa on erikseen asetettava halkaisukoneeseen. Tämän jälkeen valmiit klapit yleensä kuljetetaan automaattisesti kuljetinhihnalla- tai ketjulla koneen ulkopuolelle.
Leikkuuterä saattaa olla automaattisesti liikkuva, eli terä siirtyy katkaisuasentoon tietyin väliajoin, yleensä 3–5 sekunnin välein. Joissakin malleissa käyttäjän on itse ajettava leikkuuterä alas esimerkiksi jalkapolkimella.
Jotkut sahaavat koneet vaativat kaksi käyttäjää: syöttäjän, jonka tehtävä on katkaista runkoja sirkkelillä, sekä halkojan, joka asettelee katkaistut puut halkaisijaan. Laitteet tuottavat sahanpurua, ja työ on joskus keskeytettävä koneen puhdistuksen ajaksi. Voimanlähteenä on yleensä traktorin hydrauliikka.
Sahaavilla laitteilla voidaan käsitellä myös huomattavan suuria puita vaivattomasti, ja ne ovat suosittuja suurien polttopuumäärien teossa.lähde?
Eri mallit > Giljotiinimallit

Giljotiiniperiaatteella toimivissa koneissa on joko ylös-alas liikkuva tai ympäri pyörivä terärumpu. Yhtäaikaisesti leikkaava sekä halkaiseva terä katkaisee puunrungon yhdellä teränliikkeellä oikean mittaiseksi sekä halkaisee sen pituussuunnassa. Ensimmäisen halkaisukerran jälkeen puun runko on mahdollista halkaista neljään osaan kääntämällä runkoa 90°, koska halkeama puussa etenee katkaisukohtaa huomattavasti pidemmälle. Tämän jälkeen puunkappaleet putoavat usein kuljetushihnalle, jolla ne siirretään kokonaan koneen ulkopuolelle kekoon. Voimanlähteenä on yleensä traktorin voimanulosotto nivelakselin välityksellä tai hydraulimoottori.
Kone tuottaa jonkin verran hakejätettä, sillä katkaisuterä murskaa osan puusta. Tämä johtuu yleensä koneen kulumisesta ja kone on jätteen tuoton lisääntyessä huollettava. Giljotiinimallit ovat sahaaviin verrattuna hieman nopeampia, varsinkin jos kyseessä on kevyt ja helposti hallittava puutavara.
Halkaisuruuvi

Halkaisuruuvi on traktorin voimansiirtolaitteisiin kytkettävä työkone, jonka tarkoituksena on halkaista puupölkky sivusta pyörivällä kartiomallisella ruuvilaitteella. Ruuvihalkaisija voi olla myös sähkö- tai polttomoottorikäyttöinen. Kyseisen laitteen käyttöturvallisuudessa on kuitenkin erittäin suuria puutteita ja sen käyttöä kannattaa välttää, koska se on erittäin vaarallinen jopa oikein käytettynä. Yleisimmät vaaranaiheuttajat on itsetehdyt mallit joissa ruuvin turvavarusteisiin ei ole välitetty kiinnittää huomiota. Kaupallisissa valmisteissa on kaikissa halkosyöttäjä johon halkaistava puu asetetaan ja työnnetään ruuvihalkaisijaan. Tämä vähentää tapaturmariskiä huomattavasti koska yllättävän liikkeen sattuessa syöttäjä suojaa käyttäjää estämällä kynsille lyöntejä vähentäen takertumis- ym. lipsahdus-vahinkoja.kenen mukaan?
Aiheesta muualla

Klapikone silpoo kymmenien kädet vuosittain, nuorin uhri ollut 3-vuotias – Kirurgi: "Käsi ei koskaan tule entiselleen" Yle, 2018
Hakki Pilke klapikone ketjusaha katkaisulla.
Halkaisuteräkoneella tehtyjä klapeja.
Georgetown (elokuva)

| Georgetown |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Christoph Waltz
Käsikirjoittaja:  David Auburn
Perustuu:  Franklin Foerin artikkeliin ”The Worst Marriage in Georgetown” (The New York Times Magazine, 2012)
Tuottaja:   John Cheng  Brad Feinstein  David Gerson  Andrew Levitas  Brett Ratner 
Säveltäjä:  Lorne Balfe
Kuvaaja:  Henry Braham
Leikkaaja:  Brett M. Reed
Pääosat:   Christoph Waltz  Vanessa Redgrave  Annette Bening 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Cornerstone Films  Gerson Films  InterTitle Films  Metalwork Pictures  RatPac-Dune Entertainment  Romulus Entertainment 
Levittäjä:  STX Entertainment
Ensi-ilta:   2019-4-2727. huhtikuuta 2019 (Tribeca)  2021-5-1414. toukokuuta 2021 (Yhdysvallat)  
Kesto:  99 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Georgetown on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut Christoph Waltzin ohjaama yhdysvaltalainen rikosdraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Waltz itse, Vanessa Redgrave ja Annette Bening. Se on Waltzin ensimmäinen teatterielokuvaohjaus.
Elokuva perustuu Franklin Foerin artikkeliin ”The Worst Marriage in Georgetown”, joka julkaistiin The New York Times Magazine -lehdessä vuonna 2012. Artikkeli käsittelee Georgetownissa vuonna 2011 tapahtunutta 91-vuotiaan seurapiirihenkilö Viola Herms Drathin murhaa. Drathin murhasi hänen nuorempi toinen aviomiehensä Albrecht Gero Muth, joka tuomittiin 50 vuodeksi vankeuteen vuonna 2014.