stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Drahitšyn

| Drahitšyn, Drogitšin (Драгічын, Дроги́чин) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Drahitšyn, Drogitšin
 Koordinaatit: 52°11′08″N, 25°09′37″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Brestin alue
Perustettu:  1452 (historiallinen maninta)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 856 (piiri) km²
Korkeus:  140–160 m
Väkiluku (2007):  15 000
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 drogichin-en.brest-region.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Drahitšyn (valkoven.  Драгічын) eli Drogitšin (ven.  Дроги́чин) on pieni kaupunki Brestin alueella Valko-Venäjän lounaisosissa. Kaupungin asukasluku oli noin 15 000 vuoden 2007 alussa ja samannimisen maatalousvaltaisen hallinnollisen piirin 49 358.
Piirin alueella tiedetään olleen esihistoriallista asutusta ainakin 11 000–9 000 vuotta eaa. 900-luvulla Drahitšynin alue kuului Kiovan Rusiin. Historiallinen maininta kylästä löytyy vuodelta 1452.
Liikenneyhteydet

Lähin suurempi kaupunki on Kobryn, joka sijaitsee maanteitse 53 kilometriä Drahitšynin länsipuolella. Valko-Venäjän eteläosien poikki kulkeva M10 valtatie (Brest-Kobryn-Drahitšyn-Pinsk-Homel (Gomel)) kulkee 4 kilometriä kaupunkikeskustan pohjoispuolitse. Kantatie P84 muodostaa reitin pohjoiseen Bjazoraan (41 km) ja tuo yhteyden M1 (E30) moottoritielle ja sitä kautta esimerkiksi Minskiin.
Drahitšynin piirissä on useita länsi-itäsuuntaisen Brest-Homel-radan seisakkeita tai asemia. Näistä Drahitšynin kaupunkiasema (ven.  Дроги́чин-Город,  Drogitšin-Gorod) sijaitsee keskustan eteläpuolella.
Dnepr–Bug-kanava tarjoaa proomuyhteyden piirin eteläosien läpi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Drahitšyn Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (bycity.org)
Hieman pitempi kuvaus (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (garady.org)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (puolaksi), (venäjäksi) tai (englanniksi)
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta (venäjäksi)
Kuvia kaupungista (englanniksi), (puolaksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Kuvia piiristä (englanniksi), (puolaksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Valokuvia Drahitšynin kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (globus.tut.by)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Drahitšynista matkailuviranomaisen silmin[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (belarustourism.by)
Jesse Douglas

Jesse Douglas noin vuonna 1932.
Jesse Douglas (3. heinäkuuta 1897 – 7. lokakuuta 1965) oli yhdysvaltalainen matemaatikko. Hän syntyi New Yorkissa ja opiskeli Columbia Collegessa vuosina 1920–1924. Douglas sai ensimmäisenä Fieldsin mitalin vuonna 1936 yhdessä Lars Ahlforsin kanssa. Hänet palkittiin vuonna 1930 keksimästään ratkaisusta Plateaun ongelmaan, joka tarkastelee annetun reunakäyrän määräämää minimaalipintaa.
Ongelma oli avoin vuodesta 1760, jolloin Lagrange esitti sen. Tämä saippuakuplaongelma kuuluu variaatiolaskennan piiriin ja Douglas sai ratkaisustaan Amerikan Matemaattisen Yhdistyksen Bôcherin palkinnon vuonna 1943.
Douglasista tuli myöhemmin professori New Yorkin City Collegeen (CCNY), missä hän opetti kuolemaansa asti . Tuohon aikaan CCNY tarjosi opetusta vain perusopiskelijoille ja professori Douglas opetti heille differentiaali- ja integraalilaskentaa.
Julkaisuja

Jesse Douglas, Solution of the problem of Plateau, Trans. Amer. Math. Soc. 33 (1), 1931, 263–321
Jesse Douglas, Green's function and the problem of Plateau, American Journal of Mathematics 33, 1939, 545–589
Jesse Douglas, The most general form of the problem of Plateau, American Journal of Mathematics 61, 1939, 590–608
Jesse Douglas, Solution of the inverse problem of the calculus of variations, Proceedings of the National Academy of Sciences 25, 1939 631–637
Kirjallisuus

The Problem of Plateau - A tribute to Jesse Douglas and Tibor Rado, (River Edge, NJ, 1992).
M. Struwe: Plateau's Problem and the Calculus of Variations, ISBN 0-691-08510-2
R. Bonnett and A. T. Fomenko: The Plateau Problem (Studies in the Development of Modern Mathematics), ISBN 2-88124-702-4
M. Giaquinta and S. Hildebrandt: "Calculus of Variations",  Volumes I and II, Springer Verlag
Aiheesta muualla

Jesse Douglan MacTutorissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jesse Douglas Wikimedia Commonsissa
näytä
keskustele
Fieldsin mitalin saajat()
1936: Ahlfors • Douglas | 1950: Schwartz • Selberg | 1954: Kodaira • Serre | 1958: Roth • Thom | 1962: Hörmander • Milnor | 1966: Atiyah • Cohen • Grothendieck • Smale | 1970: Baker • Hironaka • Novikov • Thompson | 1974: Bombieri • Mumford | 1978: Deligne • Fefferman • Margulis • Quillen | 1982: Connes • Thurston • Yau | 1986: Donaldson • Faltings • Freedman | 1990: Drinfeld • Jones • Mori • Witten | 1994: Zelmanov • Lions • Bourgain • Yoccoz | 1998: Borcherds • Gowers • Kontsevitš • McMullen | 2002: Lafforgue • Vojevodski | 2006: Okounkov • Perelman • Tao • Werner | 2010: Lindenstrauss • Châu • Smirnov • Villani | 2014: Avila • Bhargava • Hairer •  Mirzakhani | 2018: Birkar • Figalli • Scholze • Venkatesh | 2022: Duminil-Copin • Huh • Maynard • Vjazovska
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Muut:  SNAC  IdRef
Latina

| Latina |
| --- | --- |
Oma nimi:  lingua latina
Muu nimi:  Latinitas
Tiedot
Alue:  Italian niemimaa, Välimeren ympäristö
Virallinen kieli:  Pyhä istuin
Puhujia:  ei äidinkielenä
Sija:  ei äidinkielenä
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielenhuolto:  Pontificia Academia Latinitatis 
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  itaaliset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  la
ISO 639-2:  lat
ISO 639-3:  lat
 Ohje 
Latina (lat. lingua latina, sermo latinus) on indoeurooppalainen kieli, jota puhuttiin alun perin vain Roomassa ja sitä ympäröivällä Latiumin alueella Italiassa. Rooman valtakunnan hallinnon kielenä se levisi laajalle synnyinseutunsa ulkopuolelle. Nykyään latina on sammunut kieli, koska sitä ei enää puhuta äidinkielenä. Latina pysyi silti pitkään länsimaisen tieteen ja taiteen oppineiden yhteisenä lingua francana, kunnes ranska syrjäytti sen, ja vieläkin sillä on paljon harrastajia. Latina on romaanisten kielten kantakieli. Latinan kielen tutkijaa nimitetään latinistiksi.
Romaaniset kielet, kuten espanja ja ranska, kehittyivät klassisen latinan puhutusta muodosta, vulgaarilatinasta. Euroopan lisäksi romaanisia kieliä puhutaan myös kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa. Osa romaanisista kielistä ei välttämättä eroa toisistaan kiinan ja arabian murteita enempää, vaikka ne määritellään eri kieliksi.
Joissakin yhteyksissä latina on pysynyt käytössä ja sitä opetetaan yhä kouluissa ja yliopistoissa eri maissa. Se on katolisen kirkon pääkieli, ja sitä käytetään edelleen lääketieteen tautiluokituksissa, eliöiden tieteellisissä nimissä ja oikeustieteen periaatteiden nimityksissä. Latinan sanasto on laajemminkin käytössä lainasanojen muodossa lukuisissa nykyään puhutuissa kielissä.
Historia

Latinaa puhuttiin alkuaan vain pienessä Latiumin maakunnassa (nykyään nimeltään Latiumin alue Italiassa) yhtenä kielenä muiden joukossa. Muita nykyisen Italian alueella puhuttuja kieliä olivat latinan sukukielet oski, umbri ja volski, etelän kreikkalaisalueiden kreikka sekä isolaattikieli etruski. Varhaislatinaa on säilynyt vain katkelmia.
Rooman imperiumin mukana kieli levisi koko Välimeren alueelle puhe-, kirja- ja hallintokielenä. Kreikan kieli tosin säilytti vahvan asemansa valtakunnan itäosissa. Latinan kieli toimi Välimeren länsiosien yleiskielenä puunilaissodista, 200-luvun eaa. lopulta, aina karolingiselle ajalle (700–800-luvuilla), jolloin siitä kehittyneet kansankielet eriytyivät toistaan nopeammin. Kirjakielenä latinan asema säilyi renessanssiaikaan saakka.
Historia > Kulta- ja hopeakausi

Latinan kielen kultakaudeksi kutsutaan nykyisin yleensä ajanjaksoa noin 75 eaa.–14 jaa. Aika sijoittuu tasavallan lopulle ja keisariajan alkuun. Niin sanottu klassinen latina perustuu tämän ajan kieleen. Klassinen latina tarkoittaa yläluokan käyttämää huoliteltua ja tyyliteltyä kielimuotoa, jota tavallinen kansa ei juuri käyttänyt. Merkittävimpiä latinaksi kirjoittaneita runoilijoita ja kirjailijoita tänä aikana olivat Lucretius, Catullus, Vergilius, Horatius, Livius, Ovidius, Julius Caesar ja Cicero.
Hopeakaudeksi kutsutaan kahta kultakautta seurannutta vuosisataa. Ajan kirjallisuutta on perinteisesti mutta varsin kevein perustein pidetty hieman heikompilaatuisena kuin kultakauden kirjallisuutta. Ajan tärkeitä kirjailijoita olivat Seneca, Tacitus, Juvenalis, Apuleius ja Petronius.
Arvottavat käsitteet ”kultakausi”, ”hopeakausi” ja ”klassinen” ovat nykyajan käsitteitä ja syntyneet vasta renessanssihumanistien nostettua roomalaisen kirjallisuuden ja kielen esikuvalliseen asemaan.
Historia > Vulgaarilatina

Vulgaarilatinaksi kutsutaan kansan käyttämää arkipäiväistä latinaa. Sillä tarkoitetaan yleisesti puhekieltä ja erityisesti ”rahvaan” puhumaa latinaa, mutta käsitteellä viitataan oikeastaan yksinomaan kirjalliseen latinaan. Puhuttua latinaahan ei ole säilynyt antiikin aikaisessa muodossaan, vaan sitä koskevat päätelmät on tehtävä pitkälti kirjallisten lähteiden perusteella.
Rooma levitti laajetessaan vulgaarilatinaa ympäri valtakuntaa, ennen muuta länsiosiin. Länsi-Rooman valtakunnan luhistumisen jälkeen vuonna 476 latinan murteiden eriytyminen toisistaan kiihtyi, ja vähitellen ne erilaistuivat siinä määrin, että niitä alettiin pitää eri kielinä. Näin syntyivät romaaniset kielet – muun muassa ranska, espanja, portugali, galego, romania, italia, retoromaani, provensaali, katalaani ja sardi. Latina vaikutti voimakkaasti myös muihin kieliin. On esimerkiksi arvioitu, että englanninkielisessä kirjoitetussa tekstissä noin 70–80 % sanoista saattaa olla latinalaisperäisiä.
Latinasta kehittyneille kielille on ominaista, että monet sanat ja ilmaukset periytyvät nimenomaan puhutusta vulgaarilatinasta eivätkä kirjakielestä. Siksi nykyisten romaanisten kielten vertailevalla tutkimuksella saadaan epäsuorasti tietoja myös vulgaarilatinasta. Esimerkiksi ranskan sana ”hevonen”, cheval, juontaa juurensa latinan ”kaakkia” tai ”konia” tarkoittavasta sanasta caballus eikä kirjakielen hevosta tarkoittavasta sanasta equus.
Historia > Keskiaikainen latina

Vaikka keskiajalla kansan puhumat latinan murteet erilaistuivat eri kieliksi, latina pysyi yhä käytössä ennen muuta kirkon ja hallinnon kielenä. Kirkkolatina ja keskiaikainen latina ovatkin monella tapaa lähes yhteneviä käsitteitä. Kieli oli lakannut olemasta äidinkieli, joten sen kehitys muuttui merkittävästi. Sanasto laajeni, kun uusia sanoja lainattiin vapaasti muista lähteistä. Kreikka ja germaaniset kielet olivat tärkeitä lähteitä. Latina levisi myös kirkon mukana alueille, joissa sitä ei aiemmin ollut puhuttu, esimerkiksi Irlantiin, Saksaan ja Pohjoismaihin.
Kaarle Suuren kaudella 700-luvun lopussa sai alkunsa karolinginen renessanssi. Kirjallinen latina ”syntyi uudestaan” varhaiskeskiajan vuosisatojen jälkeen. Toisaalta tämä pysäytti latinan luonnollisen kehityksen, kun kirjallinen ja puhuttu kieli lopullisesti erosivat toisistaan.
Klassisen latinan arvostus säilyi. Kirjalliset tekstit pyrkivät jäljittelemään klassisten kirjailijoiden tyyliä; kuitenkin vulgaarilatinan vaikutus näkyy tämän ajan teoksissa. Latinaan ilmestyi monia piirteitä kirjoittajien omista äidinkielistä. Sanojen ortografia muuttui radikaalisti. Muutokset ortografiassa kertovat ennen muuta muutoksista lausumisessa. Kun sanojen lausuminen muuttui, muuttui oikeinkirjoitus hankalaksi. Lausumisen muuttuminen oli niin suurta, että Erasmuksen mukaan eri maiden latinantaitoisten oli lopulta lähes mahdoton ymmärtää toisiaan. Keskiaikaisen latinan katsotaan yleensä päättyvän renessanssiin.
Historia > Humanistilatina

Humanistilatinaksi kutsutaan renessanssin aikana humanistien kehittämää latinan tyyliä. Suuntauksen tunnuslause oli ad fontes, lähteille. Humanistit pyrkivät ”puhdistamaan” latinan keskiaikaisesta sanastosta ja rakenteista. Cicero ja Vergilius asetettiin muiden yläpuolelle tyyliä määriteltäessä. Suuri osa keskiaikaisesta latinasta leimattiin ”goottilaiseksi”, termi joka sisälsi oletuksen barbaarisesta pahoinpitelystä. Tämän arvotuksen oikeudenmukaisuus on kyseenalainen.
Humanistien uudistusohjelma onnistui monilta osin. Kouluissa siirryttiin opettamaan humanistien määrittämää latinaa ja rohkaistiin humanistien suosimien tekstien tutkimista. Humanistien latinaihanne kuitenkin jäykisti kieltä. Teknisen kirjallisuuden – esimerkiksi lakikirjojen, lääketieteen oppikirjojen ja tieteellisten kirjojen – kirjoittaminen tuli huomattavasti hankalammaksi. Tämän seurauksena latinan käyttö uudessa teknisessä kirjallisuudessa vähentyi ja latina alkoi muuttua käytännöllisestä apukielestä muinaisjäänteeksi. Humanistien ansioksi voidaan kuitenkin laskea kiinnostuksen lisääntyminen moniin vanhoihin teksteihin.
Historia > Uuslatina

Uuslatinalla tarkoitetaan renessanssin jälkeistä latinaa. Uuslatina on käytössä tieteen kielenä. Carl von Linnén eliöluokitus on tärkeä esimerkki tieteellisestä latinasta. Isaac Newton kirjoitti tärkeimmän teoksensa Philosophiae Naturalis Principia Mathematica uuslatinaksi. Latina oli tuolloin Euroopassa tieteilijöiden ymmärtämä yhteinen kieli. Myös diplomatian kielenä latinalla oli merkitystä. Diplomatian kielenä latinaa voitiin pitää vaihtoehtona, joka oli kaikkien osapuolien yhteinen kieli. Louis Pasteur, Marie Curie ja monet muut jatkoivat latinan kielen säilymistä tieteen alalla. Tänä aikana latina yhteisöllisenä viestinnän kielenä menetti merkitystään.
Renessanssiaikana latina oli monin paikoin pakollinen kouluaine. Kaikki yliopistot vaativat latinan taitoa. Opiskelijoille latina puhekielenä oli yhteinen kieli, jota eri maista tulleet opiskelijat osasivat. Pariisin kaupunginosa, jossa Sorbonnen yliopisto sijaitsee, sai nykyäänkin käytetyn nimen Quartier Latin. 1800-luvun loppua kohti latinan opetus väheni huomattavasti ympäri Eurooppaa.
Historia > Latina Suomessa

Vanhimmat tunnetut latinankieliset kirjoitukset Suomessa lienevät roomalaisissa kolikoissa, joita kulkeutui Suomeen jo ajanlaskumme ensi vuosisatoina. Näitä kuitenkaan tuskin ymmärrettiin. Latinaksi olivat myös jotkin rautakautisten miekkojen säiläkirjoitukset. Suomessa toisinaan kopioitiin kolikoita ja ehkä säiläkirjoituksiakin, vaikka kirjoitusmerkkien merkitystä ei ymmärretty.
Suomessa latinaa on puhuttu jo lähes tuhannen vuoden ajan välillä vähemmän, välillä enemmän. Latina saavutti Suomen yli puoli vuosituhatta Rooman luhistumisen jälkeen, mutta siitä tuli silti hallinnon ja uskonnon kieli. 1600-luvuilta lähtien latina oli keskeinen osa suomalaista yliopisto-opetusta, ja se oli pitkään pakollinen osa ylioppilaskirjoituksia. Yliopistollinen opetus oli niin ikään pitkään latinankielistä, samoin yliopistolliset väitöskirjat laadittiin 1700-luvulle saakka lähes yksinomaan latinaksi.
Latina vaikutti suomen kielen muotoutumiseen välillisesti, kun kirjakielen luojat ja kielioppien kirjoittajat muovasivat kieltä osittain latinan mallin mukaisesti.tarkistettava
Kuten muuallakin Euroopassa, latinan lukijoiden määrä on tasaisesti laskenut. Edelleen sitä voi yhä opiskella monissa kouluissa ja sen voi kirjoittaa ylioppilaskirjoituksissa sekä lyhyenä että laajempana kielenä.
Yleisradio lähetti kesäkuuhun 2019 latinankielistä uutislähetystä Nuntii Latini, jossa kerrottiin viikoittaisia tapahtumia latinaksi. Jukka Ammondt on tehnyt 1990-luvulla kolme latinankielistä CD-levyä, jotka sisältävät suomalaisia tangoja ja Elvis Presleyn tunnetuksi tekemiä lauluja.
Vuosina 1902–2001 Suomessa tehtiin 47 latinan kieltä käsittelevää väitöskirjaa.
Merkitys

Latina vaikuttaa edelleen monin tavoin, ja sitä voidaan nähdä eri paikoissa. Usein sitä ei osaa edes tunnistaa. Esimerkiksi monien yritysten ja tuotteiden nimet ovat latinaa, kuten Volvo (suom. minä pyöritän), tai näennäislatinaa, joka muistuttaa latinaa, kuten Destia. Tunnetuimmat ovat latinankieliset lentävät lauseet, kuten Alea iacta est ('Arpa on heitetty.'). Useimmat näistä lentävistä lauseista ovat syntyneet vasta antiikin jälkeen.
Latinasta, samoin kuin kreikasta, on myös peräisin suuri joukko kansainvälisiksi tulleita sanoja, varsinkin tieteellisiä termejä ja muita niin sanottuja sivistyssanoja, joita nykyisin käytetään vain hieman muuntuneina lähes kaikissa kielissä.
Kasvien ja eläinten tieteelliset nimet perustuvat latinaan sekä latinalaisittain kirjoitettuun kreikkaan: Canis lupus – susi, Corvus corax – korppi. Kaikkialta maailmasta löytyy julkisissa rakennuksissa latinankielisiä piirtokirjoituksia (inscriptiones). Monet musiikin, tieteen, tekniikan ja muiden alojen termit tulevat latinasta.
Katolisessa kirkossa latinan kieltä käytetään erimaalaisten pappien kesken useissa jumalanpalvelukseen liittyvissä yhteyksissä. Vatikaanin viralliset asiakirjat ovat latinaksi. Vatikaanissa latinan sanastoa kehitetään jatkuvasti ja uusille termeille kehitetään latinankielisiä nimiä (esimerkiksi CD on discus compactus).
Merkitys > Latina ja nykykielet

Nykyisistä kielistä kaikkein lähintä sukua latinalle ovat romaaniset kielet, jotka kaikki ovat noin 2000 vuoden aikana kehittyneet puhutusta latinasta eli niin sanotusta vulgaarilatinasta. Myös muut indoeurooppalaiset kielet, kuten kelttiläiset ja germaaniset kielet, ovat sukua latinalle, mutteivät niin läheistä. Koska latinalla oli niin merkittävä asema Euroopassa, se on antanut useita lainasanoja lähestulkoon kaikkiin Euroopassa puhuttuihin kieliin.
Esimerkkinä latinan ja romaanisten kielten läheisyydestä voidaan käyttää latinan sanaa lingua, "kieli". Romaanisissa kielissä sana ei ole muuttunut juurikaan. Espanjassa se on lengua, portugalissa língua, italiassa ja galegossa lingua, ranskassa langue, katalaanissa llengua, sardissa limba ja romaniassa limbă. Englanti puolestaan on saanut oman language-sanansa lainasanana ranskan kautta. Muiden indoeurooppalaisten kielten vastaavat sanat eroavat latinasta enemmän, vaikka ovatkin eräissä tapauksissa myös romaanisen kielialueen ulkopuolella peräisin samasta kantasanasta; vrt. englannin tongue, saksan Zunge ja ruotsin tunga.
Merkitys > Lääketieteellinen latina

Lääkärit joutuvat päivittäisessä työssään paljon tekemisiin latinan kielen kanssa. Diagnoosit ja toimenpidekuvaukset laaditaan näet edelleen latinaksi, koska ne ovat yleismaailmallisia ja mahdollistavat sen, että eri maiden ammatinharjoittajat ymmärtävät toisiaan. Lääketieteellisen latinan ymmärtämiseksi ei tarvitse osata koko latinan kielioppia. Verbejä ja pronomineja käytetään vähän, mutta substantiiveja, adjektiiveja ja lyhenteitä paljon. Lisäksi lääketieteelliseen latinaan on otettu viljalti kreikankielistä sanastoa. Yksinkertaisessa diagnoosissa sairauden tai vamman paikka osoitetaan genetiivillä, joka asettuu sairautta merkitsevän pääsanan jälkeen. Myös prepositioilmaukset ovat diagnoosilatinassa yleisiä.
Lääketieteelliset diagnoosit muodostuvat tavallisesti yhdestä potilaan vaivaa tarvittavan tarkasti kuvaavasta sanasta, esimerkiksi dementia (henkinen tylsistyminen) tai ulcus (haava). Jos diagnoosiin tarvitaan useampia sanoja, se muodostuu yleensä substantiivista ja sen jälkeen tulevasta, sitä tarkentavasta adjektiivista, esimerkiksi abscessus profundus (syvä paise) tai paikkaa kuvaavasta anatomisesta termistä fractura humeri (olkavarrenluun murtuma).
Ääntäminen

Kielien ääntämiskäytäntö normaalisti vaihtelee ajan kuluessa. Näin on käynyt myös latinalle. Äänteiden äännearvot muuttuivat jo Rooman aikoina useaan otteeseen. Tämä on voitu havaita tutkimalla piirtokirjoituksissa esiintyviä kirjoitusvirheitä ja muihin kieliin kulkeutuneita lainasanoja, jotka kielivät sanojen todellisesta ääntämisestä kunakin aikana.
Ääntäminen > Klassinen ääntämys

Nykyään Suomessa käytetään yleensä suomea äidinkielenään puhuville sopivaksi mukailtua ja yksinkertaistettua versiota latinan niin sanotusta klassisesta ääntämyksestä, joka on tiedeyhteisön ennallistus tasavallan loppuaikojen oletetusta ääntämyksestä. Latinaa opetellaan Suomessa lausumaan periaatteessa hyvin samalla tavalla kuin suomea. Kuitenkin:
c lausutaan aina k:na: circus [kirkus]
ae ja oe lausutaan ee:nä, esimerkiksi amoenae [ameːneː] , luonnonkauniit, paitsi jos a ja e kuuluvat eri tavuihin, esimerkiksi aer [aːer] , ilma, ilmakehä. Joskus kirjaimien kuulumista eri tavuihin merkitään treemalla eli erokepisteillä ¨, esimerkiksi Aboënsis, turkulainen.
Joissain suomalaisissa oppilaitoksissa, kuten Turun yliopistossa, noudatetaan aikaisempaa tasavallan ajan latinan ääntämystä, jolloin diftongit ae ja oe saavat niiden aiemman foneettisen asun [ai̯] ja [oi̯].
Todennäköisesti tasavallan lopun aikojen ääntämys olisi ollut näiden kahden välimaastossa – suunnilleen [ae], [oe], kuten Savon murteessa suomen kielessä.
i-kirjaimella merkitään, paitsi i-vokaalia, myös äänteitä j, ji ja ij; esimerkiksi iam [jam], inicere [injikere], maior [maijor].
ng-äänteen jäljessä oleva u äännetään v:nä, jos seuraa samaan tavuun kuuluva vokaali; esimerkiksi lingua [lingva].
s:n jäljessä oleva u äännetään v:nä, jos seuraa samaan tavuun kuuluva vokaali: suadent [svaadent].
qu lausutaan kv: aqua [akva].
ch äännetään k:na: pulcher [pulker].
th esiintyy vain lainasanoissa ja se äännetään t:nä: Thebae [teːbeː].
ph esiintyy vain lainasanoissa ja se äännetään f:nä: philosophus [filosofus].
Latinassa ei ole kirjaimia eikä äänteitä ä:lle tai ö:lle.
Klassisen latinan ääntäminen oli tosiasiassa tätä monimutkaisempaa,, mutta käytännössä nykyisin opetetaan ainakin Suomessa yllä kuvatun kaltaista ääntämistä.
Ääntäminen > Rekonstruoitu klassinen ääntämys

Klassisen latinan äännejärjestelmä on yleisesti rekonstruoitu seuraavanlaiseksi:
|  | Labiaalit | Dentaalit | Palataalit | Velaarit> tavalliset | Velaarit> labialisoidut | Glottaalit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Klusiilit | b p (pʰ) | d t (tʰ) |  | g k (kʰ) | gʷ kʷ |  |
| Frikatiivit | f | s (z) |  |  |  | h |
| Nasaalit | m | n |  | ŋ |  |  |
| Tremulantit |  | r |  |  |  |  |
| Approksimantit |  | l | j |  | w |  |
Foneemit /pʰ tʰ kʰ/ esiintyvät ainoastaan muinaiskreikkalaisissa lainasanoissa, joissa ne edustavat kreikan kirjaimia φ θ χ. Niiden aspiraatio kuului todennäköisesti ainoastaan yläluokkaisessa puheessa.
Myös /z/ esiintyi ainoastaan kreikkalaisperäisissä sanoissa kirjaimen ζ vastineena. Se äännettiin todennäköisesti sanan alussa [z], mutta sanan sisällä kahden konsonantin välissä kahdennettuna, [zː]. Tämä poikkeaa sen muinaiskreikkalaisesta ääntämyksestä [dz] tai [zd].
Useimmissa tapauksissa /m/ ääntyi sellaisenaan, mutta sanan lopussa se saattoi hävitä nasalisoiden ja pidentäen edeltävän vokaalin, esimerkiksi decem ääntyi [dɛ.kẽː].
|  | etu | keski | taka |
| --- | --- | --- | --- |
| suppea | i iː |  | u uː |
| keskinen | ɛ eː |  | o oː |
| väljä |  | a aː |  |
Klassisessa latinassa oli viisi pitkää ja viisi lyhyttä vokaalia. Vokaalipituus oli foneemista. Kreikkalaisissa lainasanoissa saattoivat esiintyä /y yː/, jotka kuitenkin äännettiin muussa kuin yläluokkaisessa puheessa yleensä /u/ tai /i/.
Ääntäminen > Keskiaikainen ja muu ääntämys

Lausuttaessa latinaa keskiaikaisten ääntämissääntöjen mukaan:lähde tarkemmin?
c äännetään s:nä tai ts:nä etuvokaalin (e, i, y, ae, oe) edessä; esimerkiksi Cicero [tsitseroo]
ti äännetään [tsi] jos sitä seuraa vokaali; esimerkiksi tristitia [tristitsia]. Ääntämys on alkuperäinen jos t-kirjainta edeltää s; esimerkiksi bestia [bestia]
sc äännetään etuvokaalin edellä s.
h ei äänny lainkaan.
Eri kieliä puhuvat ääntävät latinaa eri tavoin. Siinä, missä suomalaiset lausuvat c:n lähes aina [k], joissakin kielissä se lausutaan eri tavalla ennen etuvokaalia, esimerkiksi englantilaiset lausuvat tuolloin [s] ja italialaiset [tš]. Ääntämistä on kuitenkin pyritty yhtenäistämään klassiseen käytäntöön.