stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Piguet
Muotitalo

Vuonna 1933 Piguet perusti oman ateljeensa Rue de Cirque´lle ja vuonna 1938 hän avasi oman muotitalonsa Rond-Point des Champs-Elysee´lle. Eleanor Lambert kuvasi häntä tunnetuksi ”ohuista puvuistaan” ja tyylikkäistä päiväpuvuista ja Vogue julisti hänet ”pienen villaleningin mestariksi”.
Robert Piquet tunnetaan ehkä parhaiten siitä, että hän antoi Christian Diorille suuren tilaisuuden vuonna 1937 ja tämä sai suunnitella kolme kokoelmaa. Dior sanoi myöhemmin: ”Robert Piguet opetti minulle yksinkertaisuuden hyveet, joiden kautta todellisen eleganssin täytyy tulla.” Yksi Diorin Piguet-malleista, Cafe Anglais -niminen päiväpuku, jossa oli lyhyt ja täyteläinen hame, otettiin vastaan erityisen hyvin. Piguet'lla Dior työskenteli Pierre Balmainin rinnalla, ja hänen seuraajansa pääsuunnittelijana oli Marc Bohan. Diorin, Bohanin ja Balmainin lisäksi muita Piguetin varhain aloittaneita suunnittelijoita olivat James Galanos ja Hubert de Givenchy.
Hän on yksi vuonna 1950 Madame Lanvinin veljenpojan herra Gaumont-Lanvinin aloitteesta perustetun Couturiers Associés -järjestön perustajajäsenistä. Alkuperäinen ryhmä koostui Piguetista, Jeanne Paquinin, Jean Dessèsin, Madame Marie-Louise Carvenin ja Jacques Fathin muotitaloista. Myös Pierre Balmain kutsuttiin myöhemmin jäseneksi. Yritys kesti kolme vuotta. Nämä ”yhdistyneet muotitaiteilijat” olivat ensimmäisiä, jotka tuottivat ylellisiä valmisvaatteita, jotka olivat 1960-luvun ready-to-wear-huippujen alku.
Robert Piguet lanseerasi yhteistyössä Germaine Cellierin kanssa ensimmäisen Bandit-hajuvesiensä (luotu 1942) Yhdysvalloissa vuonna 1944 dramaattisella esityksellä, jossa malleilla oli aseita ja veitsiä, joista yhden mallin sanotaan rikkoneen tuoksupullon lattialle. Hänen menestynein tuoksunsa oli Fracas (1948), joka myös kehitettiin yhteistyössä Cellierin kanssa.
Muita Piguetin valvonnassa kehitettyjä tuoksuja olivat Visa (1945) ja Baghari (1950). Piguetin kuoleman jälkeen tuoksuja, kuten Cravache (1963) ja Futur (1960-luku), kehitettiin edelleen hänen nimensä alla, vaikka ”Robert Piguet” brändi häipyi vähitellen yleisön tiedosta, kunnes amerikkalainen Fashion Fragrances & Cosmetics Ltd osti sen vuonna 1993.
Viimeiset vuodet ja perintö

Robert Piguet oli pitkäkasvuinen ja hänellä oli aina ollut heikko terveys. Hän sairasteli viimeisinä vuosinaan ja sulki heinäkussa 1951 muotitalonsa 400 työntekijän, ystäviensä ja jopa pankkiirinsa tyrmistykseksi, koska yritys tuotti hyvin. Hän kieltäytyi aina sallimasta muotitalossaan muita suunnittelijaa kuin hän itse eikä hän halunnut nimestään muodostuvan brändiä. Viimeiset myyntituottonsa hän jakoi työntekijöilleen. Hän kuoli 54-vuotiaana Lausannessa 21. helmikuuta 1953.
Piguet'n arkistoa, joka koostuu 3 000 alkuperäissuunnitelmasta, valokuvasta ja asiakirjasta, säilytetään Musée suisse de la Modessa hänen syntymäkaupungissaan Yverdon-les-Bainsissa.
Aiheesta muualla

Robert Piguet Parfums
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Ludvig XVIII

| Ludvig XVIII |
| --- | --- |
 Ludvig XVIII kruunajaisasussaan, François Gérard 1814
Ranskan kuningas
Valtakausi:  8. heinäkuuta 1815 – 16. syyskuuta 1824
Edeltäjä:  Napoleon I (keisari)
Seuraaja:  Kaarle X
Valtakausi:  6. huhtikuuta 1814 – 20. maaliskuuta 1815
Edeltäjä:  Napoleon I (keisari)
Seuraaja:  Napoleon I (keisari)

Syntynyt:  Louis-Stanislas-Xavier 17. marraskuuta 1755 Versailles'n palatsi, Ranskan kuningaskunta
Kuollut:  16. syyskuuta 1824 (68 vuotta) Tuileries'n palatsi, Pariisi, Ranskan kuningaskunta
Hautapaikka:  Saint-Denis’n basilika
Puoliso:  Marie Joséphine de Savoie
Koko nimi:  Louis-Stanislas-Xavier
Suku:  Bourbon (kapetingi-dynastia)
Isä:  dauphin Ludvig
Äiti:  Maria Josepha von Sachsen
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Henrik IV
Ludvig XIII
Gaston Orléans
Henriette-Marie
Ludvig XIII
Ludvig XIV
Filip I, Orléansin herttua
Ludvig XIV
Ludvig, Grand Dauphin
Ludvig, Burgundin herttua
Filip V, Espanjan kuningas
Kaarle, Berryn herttua
Ludvig XV
Ludvig XV
Ludvig, Dauphin
Ludvig XVI
Ludvig XVIII
Kaarle X
Ludvig XVI
Ludvig XVII
Ludvig XVII
Ludvig XVIII
Kaarle X
Ludvig XVIII (ransk. Louis XVIII le Désiré); (17. marraskuuta 1755 Versailles'n linna, Ranskan kuningaskunta – 16. syyskuuta 1824 Tuileries'n palatsi, Pariisi) oli Ranskan kuningas vuosina 1814–1824 lukuun ottamatta Napoleonin hetkellistä paluuta valtaan vuonna 1815.
Suku

Louis-Stanislas-Xavier, Provencen kreivin vanhemmat olivat dauphin Ludvigin, Ludvig XV:n ja puolalaistaustaisen kuningatar Maria Leszczyńskan poika ja tämän toinen puoliso, Saksin prinsessa Maria Josefina Karolina (1731–1767), joka oli Saksin vaaliruhtinas Fredrik August II (Puolan kuningas August III) ja Itävallan arkkiherttuatar Maria Josefinan tytär.
Hänellä oli kaikkiaan 12 sisarusta, joista seitsemän eli aikuiseksi asti. Vanhin veli oli kuningas Ludvig XVI, joka teloitettiin Ranskan vallankumouksessa 1793; nuorempi veli oli kuningas Kaarle X; sisar Marie Clotilde (1759–1802) avioitui Sardinian kuningas Kaarle Emanuel IV:n kanssa, joka oli myös Louis-Stanislasin lanko ja nuorin sisar prinsessa Élisabeth teloitettiin vallankumouksessa vuonna 1794.
Avioliitto

Louis-Stanislas-Xavier avioitui välittäjän avulla 16. huhtikuuta 1771 vielä Torinossa olevan morsiamensa kanssa ja uudelleen 14, toukokuuta 1771 Versailles'n palatsissa prinsessa Maria Giuseppina (Marie Joséphine) Luisa de Savoien (1753–1810) kanssa, joka oli Savoijin ruhtinas Viktor Amadeus III:n ja Espanjan infanta Maria Antonia Ferdinandan (1729–1785) toiseksi vanhin tytär. Hänen äidinpuoleiset isovanhempansa olivat kuningas Filip V ja Elisabet Farnese. Hänellä oli yksitoista sisarusta, joista kolmesta veljestä tuli Sardinian kuninkaita ja nuorempi sisar Maria Teresia (1756–1805), josta tuli aviomiehen veljen, tulevan kuningas Kaarle X:n puoliso.
Avioliitto pysyi lapsettomana, mahdollisesti koska sitä ei koskaan pantu täytäntöön. Toisaalta on olemassa tietoja keskenmenoista vuosina 1774 ja 1781.
Maanpaon aikana puoliso Marie Joséphine asui vuodesta 1792 lähtien erillään puolisostaan kotimaassaan Torinossa ja vuoden 1796 jälkeen Itävallassa Budweississa seuralaisensa Marguerite de Gourbillonin kanssa. Hän saapui veljentyttärensä Marie-Thérèsen Charlotten ja tämän serkun Artois'n kreivi Louis-Antoinen häihin 9. kesäkuuta 1799 Kuurinmaalla, Jelgavan palatsissa puolisonsa määräämänä mutta ei puhunut puolisonsa kanssa. Kuurinmaan kosteankylmä ilmasto heikensi hänen terveyttään ja hän oleskeli lääkärin suosituksesta vuodesta 1800 lähtien Bad Pyrmontissa Saksassa. Vasta heikentynyt taloudellinen tilanne pakotti hänet muuttamaan vuonna 1804 samaan talouteen puolisonsa kanssa.
Lopulta hän asettui puolisonsa kanssa vuonna 1808 Hartwell Housen kartanoon Buckinghamshireen, jossa hän kuoli marraskuussa 1810 vesipöhöön, josta oli kärsinyt jo vuosia.
Maanpako

Louis-Stanislas-Xavier pakeni maasta vallankumouksen pyörteissä kesäkuussa 1791 Itävallan Alankomaihin, jossa hän julistautui Ranskan sijaishallitsijaksi. Tämän jälkeen hän liittyi muitten maanpaossa olevien prinssien seuraan Koblenzissa, jossa hän asui setänsä Saksin arkkipiispa-vaaliruhtinas Clemens Wenceslausin vastaanottamina Schönbornslustin palatsissa. Hän asui Westfalenissa Hammissa, kun Ludvig XVI teloitettiin vuonna 1793. Kruununperimyksessä seuraava, alaikäinen Ludvig XVII ei koskaan hallinnut, vaan kuoli vankeudessa vuonna 1795, jolloin Louis julistautui maanpaosta käsin Ranskan kuningas Ludvig XVIII:ksi.
Ludvig toivoi Ranskaan rajoitetusti perustuslaillista monarkistista järjestelmää. Hän siirtyi Euroopassa paikasta toiseen, oleskellen Veronassa vuonna 1796, kunnes Napoleon Bonaparten joukot valloittivat Venetsian tasavallan. Tämän jälkeen hän asui pienessä huoneistossa kauppapuodin yläpuolella Blankenburgissa Braunschweigissa kunnes kuningas Fredrik Vilhelm II kuoli. Keisari Paavali I:n kutsui hänet asumaan ja ylläpidettäväksi Kuurinmaalle Jelgavan palatsiin vuosina 1798-1801, jolloin hän kirjoitti kälynsä Marie Antoinetten elämäkerran Réflexions historiques sur Marie Antoinette. Hän kutsui luokseen Kuurinmaalle asumaan myös veljentyttärensä, prinsessa Marie-Thérèse Charlotten, jota hän kehotti kirjoittamaan muistelmat, joita voitaisiin käyttää Bourbonien propagandana. Louis järjesti Marie-Thérèsen avioliiton 9. kesäkuuta 1799 tämän serkun Artois'n kreivi Louis-Antoinen kanssa.
Vuonna 1801 Paavali I käski Napoleon Bonaparten kanssa tekemänsä sopimuksen perusteella Louisia lähtemään hoveineen Jelgavan palatsista ja Marie-Thérèsen pyynnöstä Preussin kuningatar Luise salli köyhtyneen hovin muuttaa Łazienkin palatsiin Varsovaan vuosiksi 1801-1804, joka oli Preussin hallitsemaa aluetta. Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:n määrättyä heidät lähtemään palattiin uudelleen Jelgavan palatsiin, nyt Aleksanteri I:n kutsumana vuosiksi 1804-1807, kunnes keisari ilmoitti vuoden 1807 puolivälissä että hänen Napoleonin kanssa tekemänsä sopimuksen vuoksi hän ei voinut enää taata Ranskan emigranttihovin turvallisuutta. Lopulta Louis asettui yli sadan hovivirkailijan kanssa vuonna 1808 Englantiin vuokralle Hartwell Housen kartanoon Buckinghamshireen kuningas Yrjö IV täydessä suojeluksessa ja rahallisesti avustamana.
Vuonna 1804 Napoleon oli julistautunut keisariksi, ja uuden Bourbon-kuninkaan valtaannousu näytti epätodennäköiseltä. Napoleonin kukistuttua Ludvig XVIII nousi kuitenkin vuonna 1814 Napoleonin vastustajien tuella Ranskan hallitsijaksi, mutta joutui hyväksymään kuninkaan valtaoikeuksia vahvasti karsineen perustuslain eli vuoden 1814 peruskirjan. Ludvigin valtaanpaluu aloitti Ranskassa Bourbon-restauraatioksi kutsutun ajan.
Kuningas

Ludvigin pyrkimys lähinnä symbolisella tasolla häivyttää vallankumouksen merkitystä teki hänestä nopeasti epäsuositun. Napoleonin noustua uudelleen valtaan Ludvig pakeni Gentiin, mutta palasi Waterloon taistelun vuonna 1815 ja Napoleonin lopullisen tappion jälkeen kuninkaaksi. Tätä ”toista restauraatiota” seurasi etenkin Ranskan eteläosissa kuningasmielisten terrori Napoleonia kannattaneita kohtaan. Kuningas ja hänen ministerinsä vastustivat julkisesti väkivallantekoja, mutta eivät käytännössä tehneet paljoakaan niiden estämiseksi. Ludvigin ministerit olivat aluksi suvaitsevia, mutta hallinto muuttui myöhemmin konservatiivisemmaksi.
Perintö

Ludvig XVIII kuoli 68-vuotiaana 16. syyskuuta 1824 Tuileries'n linnassa Pariisissa kärsittyään jo kauan ylipainosta, kihdistä ja kuoliosta jaloissa. Häntä seurasi hallitsijana nuorempi veli, Artois'n kreivi Charles-Philippe, kuningas Kaarle X.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Napoleon I (Ranskan keisarina) | Ranskan kuningas 1814–1815 | Seuraaja: Napoleon I (Ranskan keisarina) |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Napoleon I (Ranskan keisarina) | Ranskan kuningas 1815–1824 | Seuraaja: Kaarle X |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Provencen herttua (Ludvig XVIII) ja vanhempi veli Berryn herttua (Ludvig XVI), François Hubert Drouais 1757
Provencen herttua Louis 23-vuotiaana, Joseph Siffred Duplessis n. 1778
Ludvig XVIII työhuoneessaan Tuileries'n linnassa, François Gérard 1823
Wakamiya (1913)

| Wakamiya /  若宮丸 |
| --- | --- |
 Wakamiya

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Robert Duncan and Company, Port Glasgow
Laskettu vesille:  21. syyskuuta 1900
Palveluskäyttöön:  17. elokuuta 1914
Poistui palveluskäytöstä:  1. huhtikuuta 1931
Loppuvaihe:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 844 t
Pituus:  111,25 m
Leveys:  14,6 m
Syväys:  5,8 m
Koneteho:  1 590 ihp
Nopeus:  10 solmua (65 km/h)
Miehistöä:  234
Aseistus
Aseistus:  2 × 79 mm tykkiä 2 × 47 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × Farman MF.11 lentokonetta
Wakamiya (jap. 若宮丸) oli keisarillisen Japanin laivaston vesilentokoneidenemälaiva sekä ensimmäinen japanilainen lentotukialus. Rahtialuksesta muutettu alus otettiin palvelukseen elokuussa 1914, jolloin sen lentokalustona oli neljä Japanissa valmistettua Renaultin 70 hevosvoiman moottorilla varustettua Maurice Farmanin suunnittelemaa vesilentokonetta. Syyskuussa alukselta lähteneet lentokoneet tekivät ensimmäisen laivaston ilmahyökkäyksen.
Valmistus

William R. Rea Shipping Company tilasi aluksen Port Glasgow'sta Robert Duncan and Companyn telakalta, missä köli laskettiin vuonna 1900. Alus laskettiin vesille 21. syyskuuta 1901 ja valmistui lokakuussa nimellä MS Lethington.
Palvelus

Alus vuokrattiin venäläisille. Venäjän-Japanin sodassa keisarillisen Japanin laivaston torpedovene No. 72 valtasi 12. tammikuuta 1905 Cardiffista Vladivostokiin matkanneen aluksen lähellä Okinoshimaa. Japanin hallitus lunasti aluksen ja liitti sen laivastoon nimellä Takasakimaru. Alus sai virallisen nimensä Wakamiyamaru 1. syyskuuta.
Alus vuokrattiin 22. maaliskuuta 1907 NYK:lle, joka vastasi sen liikennöinnistä. Vuonna 1913 alus siirrettiin laivastolle, joka muutti sen vesilentokoneidenemälaivaksi. Muutostyöt saatiin päätökseen 17. elokuuta 1914, jolloin sen uppouma oli 7 720 tonnia ja miehistöä aluksella oli 234 henkeä. Alus oli suunniteltu kahdelle kannella kuljetettavalle ja kahdelle reservissä olevalle lentokoneelle. Lentokoneet laskettiin veteen lentoonlähtöä varten, ja laskeutumisen jälkeen ne nostettiin jälleen vedestä alukseen.
Ensimmäisen maailmansodan alettua aluksesta tuli 5. syyskuuta 1914 maailman ensimmäisen alukselta tehdyn ilmahyökkäyksen lähtöpaikka, kun sen lentokoneet hyökkäsivät Kiinassa Tsingtaon edustalla olevalle Kiaochowinlahdelle. Seuraavana päivänä aluksen koneet hyökkäsivät Itävalta-Unkarin laivaston risteilijää SMS Kaiserin Elisabethia ja Saksan keisarikunnan laivaston tykkivenettä SMS Jaguaria vastaan Qiaozhounlahdella, mutta kumpaankaan alukseen ei saatu osumaa. Aluksen lentokoneet pommittivat maamaaleja Tsingtaossa sekä Qiaoxhounlahdella olleita aluksia syyskuusta alkaen aina 6. marraskuuta 1914 saakka piiritettäessä Tsingtaota.
Alus osui miinaan 30. syyskuuta, minkä seurauksena se joutui viikoksi telakalle. Korjausten aikana aluksen lentokoneet olivat maatukikohdassa Shazikoussa, mistä ne jatkoivat pommitus- ja tiedustelulentojaan. Lentokoneet tekivät piirityksen aikana kaikkiaan 49 lentoa, joiden aikana pudotettiin 190 pommia saksalaisten asemiin. Saksalaiset antautuivat 7. marraskuuta, minkä jälkeen alus kuljetti japanilaiset lentokoneet takaisin Japaniin.
Alus luokiteltiin 1. kesäkuuta 1915 lentokoneidenemälaivaksi ja se liitettiin Yokosukan lentotukikohtaan. Alus muutettiin 1. huhtikuuta 1920 lentotukialukseksi valmistamalla etukannelle 20,27 m metrin lentoonlähtötasanne, jolloin se nimettiin uudelleen Wakamiya-kaniksi (jap. 若宮艦). Alukselta teki luutnantti Torao Kuwabara ensimmäisen lentoonlähdön japanilaiselta alukselta Sopwith Pupilla kesäkuussa 1920. Alus oli vuodesta 1924 alkaen koealuksena. Se poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1931 ja romutettiin seuraavana vuonna.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Japanese seaplane carrier Wakamiya
Käännös suomeksi
Adiantumit

| Adiantumit |
| --- | --- |
 Tarha-adiantumi (Adiantum pedatum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Luokka::  Pteridopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Sanikkakasvit Pteridaceae
Suku::  Adiantumit Adiantum  L. (1753)
Katso myös
   Adiantumit Wikispeciesissä   Adiantumit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Adiantumit eli hiussaniaiset (Adiantum) on sanikkakasvien (Pteridaceae) heimoon kuuluva suuri saniaissuku. Sukuun kuuluu ainakin 170 lajia, mutta mahdollisesti paljon enemmänkin.
Useita adiantumilajeja viljellään huonekasveina.
Lajeja

Adiantum aleuticum – tarha-adiantumi
Adiantum capillus-veneris – neidonadiantumi eli neidonhiussaniainen
Adiantum caudatum – ituadiantumi
Adiantum chilense
Adiantum comorense – kaartoadiantumi
Adiantum cristatum
Adiantum edgeworthii – viuhka-adiantumi
Adiantum fimbriatum
Adiantum flabellulatum
Adiantum fragile
Adiantum fulvum – rusoadiantumi
Adiantum hispidulum – australianadiantumi
Adiantum latifolium
Adiantum melanoleucum
Adiantum pedatum – tarha-adiantumi eli kanadanhiussaniainen
Adiantum platyphyllum
Adiantum polyphyllum
Adiantum pulverulentum
Adiantum pyramidale
Adiantum raddianum – viheradiantumi
Adiantum reniforme – pyöröadiantumi
Adiantum roborowskii
Adiantum shepherdii
Adiantum subcordatum
Adiantum tenerum – huntuadiantumi
Adiantum trapeziforme – siipiadiantumi
Adiantum venustum – himalajanadiantumi
Adiantum villosum
Aiheesta muualla

ITIS: Adiantum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Adiantum (englanniksi)
Flora of China: Adiantum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q673823  Wikispecies: Adiantum  APDB: 187792  APNI: 76198  CoL: B8V4W  eFloraSA: Adiantum  EoL: 37262  EPPO: 1ADIG  FloraBase: 20882  FNA: 100603  FoAO2: Adiantum  FoC: 100603  GBIF: 2650796  GRIN: 209  iNaturalist: 48436  IPNI: 91018-3  IRMNG: 1117105  ITIS: 17307  NBN: NHMSYS0000455605  NCBI: 13817  NZOR: 7e8c41a2-b83c-413a-8303-c00885f389fd  Open Tree of Life: 164367  PLANTS: ADIAN  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:328214-2  Tropicos: 40032854  VASCAN: 778  VicFlora: caab9ba6-6dd7-44a5-bddc-eed7a8583c63  WFO: wfo-4000000695
Hyönteiset

| Hyönteiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta  Linnaeus, 1758
Lahkot
 Jäytiäiset Psocoptera  Kaislakorennot Megaloptera  Kaksisiipiset Diptera  Kehruujalkaiset Embioptera  Kierresiipiset Strepsiptera  Kirput Siphonaptera  Koskikorennot Plecoptera  Kovakuoriaiset Coleoptera  Kummitussirkat Phasmatodea  Kärsäkorennot Mecoptera  Käärmekorennot Raphidioptera  Nivelkärsäiset Hemiptera  Notoptera  Perhoset Lepidoptera  Pihtihäntäiset  Dermaptera  Pistiäiset Hymenoptera  Päivänkorennot Ephemeroptera  Ripsiäiset Thysanoptera  Rukoilijasirkat Mantodea  Siimahäntäiset Archaeognatha  Sorosiipiset Zoraptera  Sudenkorennot Odonata  Suorasiipiset Orthoptera  Torakat Blattodea  Toukkasukahäntäiset Zygentoma  Verkkosiipiset Neuroptera  Vesiperhoset Trichoptera  Täit Phthiraptera 
Katso myös
   Hyönteiset Wikispeciesissä   Hyönteiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jan van Kesselin öljymaalaus vuodelta 1653
Hyönteiset (Insecta) on lajimäärältään suurin biologinen luokka. Hyönteisiä tunnetaan yli miljoona lajia, ja ne kattavat yli puolet kaikista tunnetuista eliölajeista. Vielä tuntemattomia hyönteislajeja uskotaan olevan paljon enemmän, siten että nykyisin elävien lajien kokonaismäärä olisi jopa kuudesta kymmeneen miljoonaa. Hyönteiset kuuluvat niveljalkaisten (Arthropoda) pääjaksoon.
Anatomia > Ruumis

Hyönteisten tunnusmerkillisin piirre on niiden kolmeen osaan jakautunut vartalo. Vartalon osat ovat pää, keskiruumis ja takaruumis. Päässä on tuntosarvet ja kolme paria suuosia, keskiruumiissa kolme jaoketta ja takaruumiissa on alkujaan ollut 12 jaoketta, mutta joillain lajeilla takaruumiin jaokkeet ovat heikosti kehittyneet, surkastuneet tai kokonaan hävinneet.
Pää erottuu selvästi keskiruumiista ja on usein hyvin liikkuva. Päässä on silmät, jotka ovat yleensä verkkosilmät, pari tuntosarvia ja kolme paria suuosia eli ylä- ja alaleuat sekä alahuuli. Suuosien toiminta riippuu ruoan hankintavasta, ja ne voivat olla purevat, nuolevat-imevät, pistävät-imevät tai imevät.
Verkkosilmät ovat pään sivuilla. Vaikka ne ovatkin liikkumattomat, niiden näkökenttä on laajempi kuin selkärankaisilla silmien muodon ja rakenteen ansiosta. Silmät ovat puolipallomaiset, ja niiden pinnassa on lukuisia keilamaisia pikkusilmiä. Jokainen näkökeila on oma kokonaisuutensa, jossa on kupera kitiinilinssi ja sen alla neljä keilalinssiä. Näkökeilojen määrä vaihtelee runsaasti: Pselaphus-suvun kovakuoriaisilla niitä on vain 20, kun Mordella-lajeilla  niitä on 25 000. Verkkosilmien lisäksi hyönteisillä on usein pistesilmiä, joita tavallisesti on kolme.
Tuntosarvet ovat muodostuneet jaokkeista. Niiden määrä ja muoto vaihtelevat runsaasti. Tyvijaoke on yleensä muita jaokkeita paksumpi ja pidempi. Tuntosarvissa on useimmiten tunto- ja hajuaistinelimet.
Keskiruumis jaetaan kolmeen jaokkeeseen. Niistä ensimmäisessä on eturaajat, toisessa keskiraajat ja siivellisillä hyönteisillä etusiivet ja kolmannessa takaraajat ja -siivet. Jaokkeet ovat kehittyneet eri tavalla, ja niiden keskinäinen koko vaihtelee. Raajoissa on tyypillisesti lonkka, reisirengas, reisi, sääri, nilkka ja kynsijaoke. Etu- ja takaraajat eroavat usein erikoistumisen takia: eturaajoja käytetään esimerkiksi saaliin pitämiseen tai kaivamiseen ja takaraajoja esimerkiksi hyppäämiseen tai uimiseen.
Siivet ovat kehittyneet kitiinisestä ulkoisesta tukirangasta eli eksoskeletonista. Siipiin ei yleensä kiinnity lihaksia suoraan, vaan siipien liike saa alkunsa keskiruumiin värähtelystä. Siipiä on lähtökohtaisesti kaksi paria, siis yhteensä neljä kappaletta, mutta niistä osa on voinut muuttua lentämisen kannalta sopimattomaan muotoon (esimerkiksi kovakuoriaisilla, kaksisiipisillä) tai ne saattavat puuttua kokonaan (kuten kirpuilla). Siivellisyys vaihtelee paitsi lahkoittain myös lajitasolla; on esimerkiksi kovakuoriais- ja perhoslajeja, joissa vain koirailla on siivet.
Takaruumiissa on tavallisesti 11 varsinaista jaoketta ja kärkijaoke eli telsoni. Etujaokkeet voivat laskostua taaempien alle tai sulautua keskiruumiseen. Lähimpänä peräaukkoa olevat jaokkeet voivat olla muuntautuneet monenlaisiin tarkoituksiin: niitä voidaan käyttää suvunjatkamiseen, ne voivat olla surkastuneet tai kätkeytyneet edellisten jaokkeiden alle.
Anatomia > Elintoiminnot

Hyönteisten verensokeri on selkärankaisista poiketen trehaloosi. Verenkierto on avoin. Sydämen, joka sijaitsee eläimen takaruumiissa selkäpuolella, ympärillä olevat rakenteet keräävät ruumiinnesteen eli hemolymfan ilmaputkien ympäriltä, ja sydän pumppaa nesteen lyhyitä ”valtimoita” pitkin virtaamaan vapaasti eläimen kudoksissa. Hyönteisten pienen koon takia hengityselimistö on vaatimaton, sillä happi pääsee pienimmillä lajeilla kaikkiin kudoksiin pelkän diffuusionkin avulla. Isommillakaan lajeilla ei silti esiinny keuhkoja, vaan hyönteisen kitiinikuoren lävistävät ilmaputket eli trakeat, joiden kautta happi pääsee syvemmällä eläimessä sijaitseviin kudoksiin.
Hermosto on alkeellinen. Pään sisällä sijaitseva hermosolmu toimii aivoina. Keskushermorunko kulkee eläimen vatsapuolella ja siihen liittyy muutamia muita suurempia hermosolmuja.