stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Breach (Walk Alone)

| ”Breach (Walk Alone)” Martin Garrix & Blinders |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Bylaw
 Julkaistu: 16. lokakuuta 2018
 Tuottaja(t): Martin Garrix, Blinders
 Tyylilaji: electro house
 Kesto: 03.37
 Levy-yhtiö: STMPD RCRDS, Epic Amsterdam, Sony Netherlands
Martin Garrixin muut singlet
| ”Burn Out” 2018 | ”Breach (Walk Alone)” 2018 | ”Yottabyte” 2018 |
Blindersin muut julkaisut
| ”Leaving” 2018 | ”Breach (Walk Alone)” 2018 | ”Fire” 2018 |
Breach (Walk Alone) on alankomaalaisen DJ-tuottaja Martin Garrixin sekä puolalaisen DJ-tuottaja Blindersin kappale. Sen julkaisi STMPD RCRDS 16. lokakuuta 2018 Garrixin viiden kappaleen suuruiselta Bylaw EP:ltä. Kappaleelle on toteutettu myös Damian Karsznian ohjaama musiikkivideo, jolla Garrix ja Blinders tekevät cameoesiintymisensä.
Käännös suomeksi
Berndt Höök

Kapteeni Bror Berndt Höök metsästysasussa karhun päällä 1892.
Bror Berndt Höök (15. elokuuta 1834 Tammisaari – 21. kesäkuuta 1901 Kuopio) oli suomalainen kanavainsinööri, joka tunnettiin myös karhunkaatajana.
Höökin vanhemmat olivat tullilaitoksen luutnantti Erik Höök (1792–1848) ja Ulrika Charlotta Sofia Aminoff (1806–1885). Hän kävi Haminan kadettikoulun 1856 ja palveli sitten arkkiherttua Franz Karlin krenatöörirykmentissä 1856–1858 ja Hämeenlinnan tarkk'ampujapataljoonassa 1858–1863. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1859 ja kapteeniksi 1870.
Höök opiskeli myös insinööriksi ja oli Tie- ja vesirakennuskunnan palveluksessa vuosina 1863–1898. Hän johti kanavainsinöörinä Konnuksen kanavan rakentamista 1867–1868, Taipaleen kanavan rakentamista 1868–1870, Ahkiolahden kanavan rakentamista 1873–1874 ja Pielisjoen kanavien rakentamista 1874–1879. Höök toimi Pielisjoen kanavien kaitsijana 1879–1889 ja sen jälkeen piiri-insinöörinä Päijänteen alueella 1889–1891 ja Kuopiossa 1891–1898.
Höök kaatoi elämänsä aikana 134 täyskasvuista karhua, joista suurin painoi noin 300 kiloa. Tätä enemmän karhuja tiedetään Suomessa kaataneen vain Martti Kitusen, 193 aikuista karhua. Höök metsästi karhuja etupäässä Itä-Suomessa sekä Venäjän Karjalan puolella Ilomantsin takaisissa erämaissa. Höök käytti karhujen ampumiseen lyhyellä matkalla tehokasta kaksipiippuista haulikkoa, jonka toinen piippu oli sileä ja toinen rihlattu. Hän naulasi haulikon tukkiin hopeanaulan jokaisen karhunkaadon jälkeen niin, että niistä muodostui vähitellen tähtikuvio. Muina aseina Höök käytti Lancaster-mallista luodikkoa ja keihästä.
Höök oli vuodesta 1862 lähtien naimisissa serkkunsa, Vaasan hovioikeuden presidentin Selim Ekbomin tyttären Hedvig Augusta Ekbomin kanssa. Berndt Höökin veli Fridolf Höök johdatti suomalaisen siirtokunnan Amurinmaahan. Toinen veli insinöörieversti Alexander Alfred Höök palveli 35 vuotta Venäjän laivastossa.
Aiheesta muualla

Karhu-Haukka, Hakkapeliitta, 14.08.1934, nro 33, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Bjarne Andersson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bjarne Andersson |  Bjarne Andersson |  Bjarne Andersson |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Grenoble 1968 | 4 × 10 km |  |
Bjarne Lennart ”Ödeshögarn” Andersson (28. huhtikuuta 1940 – 12. elokuuta 2004) oli ruotsalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili vuodesta 1964 vuoteen 1973. Hän voitti olympiahopeaa vuoden 1968 talviolympialaisissa Grenoblessa 4 × 10 km viestissä ja sijoittui kuudenneksi 15 km kilpailussa. Andersson voitti myös Ruotsin maastohiihtomestaruuden 30 km:n matkalla vuonna 1966 ja 15 km:n matkalla vuonna 1968. Vaasa-hiihdossa Andersson sijoittui toiseksi 1965 ja 1971 sekä neljänneksi 1965 ja 1968.
Bjarne Andersson oli myös kestävyysjuoksija ja menestyi erityisesti maastojuoksussa. Hän voitti Ruotsin maastojuoksumestaruuden lyhyellä matkalla (4 km) vuosina 1969 ja 1973 sekä pitkällä matkalla (12 km) vuonna 1970. Hän oli yleisurheilumaaotteluedustaja Suomea ja Kanadaa vastaan. Andersson voitti kolme Ruotsin mestaruutta maastossa ja sijoittui kolmanneksi Lidingöloppetissa vuonna 1967. Hänen ennätyksensä radalla olivat 5 000 metrillä 14.17,8 ja 10 000 metrillä 29.54,2, puolimaraton 1.07,47 ja maraton 2.27,41. Maratonennätyksensä hän saavutti 46-vuotiaana vuonna 1986.
Uransa jälkeen Bjarne Andersson toimi Ruotsin hiihtojoukkueen päävalmentajana vuosina 1976–1980. Hän toimi Ruotsin TV:n asiantuntijakommentaattorina vuosina 1983–1987.
Bertel Broman

Bertel Axel Hjalmar Broman (21. elokuuta 1889 Helsinki – 11. toukokuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Hän voitti pronssia Amsterdamin olympiakisoissa elokuun alussa 1928 12 jalan jollaluokassa (ns. olympia-jolla). Suomen seuraava purjehdusmitali tuli vasta 24 vuotta myöhemmin Helsingin olympialaisissa.
Berndt Kahlroth

Berndt Kahlroth.
Berndt Viktor Kahlroth (25. helmikuuta 1860 Lohja – 21. huhtikuuta 1942) oli suomalainen taidekauppias ja mesenaatti.
Elämä

Lohjan Nummessa syntynyt Kahlroth muutti 15-vuotiaana Helsinkiin, jossa hän meni kultaajan oppiin. Saatuaan kisällinkirjansa 1884 Kahlroth lähti Helsingin käsityö- ja tehdasyhdistyksen stipendillä opintomatkalle Tukholmaan, josta hän lopulta päätyi Yhdysvaltoihin. Suomeen palattuaan hän perusti 1894 Helsinkiin kultaus- ja kehystysliikkeen, josta myöhemmin kehittyi taidegalleria. Vuosisadan vaihteessa Kahlroth urakoi muun muassa Helsingin tuomiokirkon ristien ja kupolien kultauksia. Galleristina Kahlroth auttoi alkuun muun muassa Helene Schjerfbeckin uran ostamalla ensimmäisenä tämän töitä. Hän teki myös yhteistyötä useiden muiden suomalaistateilijoiden, kuten Akseli Gallen-Kallelan, Jalmari Ruokokosken, Eugen Tauben, Magnus Enckellin, Pekka Halosen, Albert Gebhardin, Eero Järnefelt, Louis Sparren ja Walter Thomén kanssa.
Kahlroth asui pitkään rakennuttamassaan talossa Helsingin Pietarinkatu 3:ssa, jossa oli myös hänen verstaansa ja varastonsa. Kahlrothin poika oli Lohjan yhteiskoulun perustanut opettaja Yrjö Eloniemi. Myöhemmin Eloniemi ja Pekka Ervast perustivat Helsingin Kruununhakaan yksityisen oppikoulun Kulmakoulun, jonka rakennus valmistui 1928 Kahlrothin ja Gösta Stenmanin taloudellisella tuella. Kahlrothilla oli myös Järvenpäässä sijainnut kesäpaikka, jonka hän testamenttasi Ruusu-Risti-järjestölle. Talo päätyi sittemmin taiteilija Kurt Janssonin omistukseen.
Bertel Alanco

Bror Bertel Alanco (21. helmikuuta 1888 Hollola – 25. joulukuuta 1933) oli suomalainen taidemaalari.
Alancon vanhemmat olivat Isak Alanco (1852–1922) ja Flora Fatima Fonten (1850–1918). Hänen vanhempi veljensä oli kuvataiteilija, arkkitehti Uuno Alanko (käytti myös nimeä Uno Alanco).
Alanco kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1911. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1915–1918, 1928 ja 1934 sekä taidenäyttelyihin ulkomailla Tukholmassa 1916 ja Moskovassa 1917. Alancon muistonäyttely pidettiin Lahdessa vuonna 1937. Alanco palveli armeijassa kapteenin arvoisena 1918–1923 ja hän oli metsänhoitajan apulaisena 1923–1927. Alanco toimi myös piirustuksenopettajana oppikoulussa.
Berndt Lönnqvist

Alexander Bernhard (Berndt) Lönnqvist (1. kesäkuuta 1869 Helsinki – 19. joulukuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen ylilääkäri ja professori.
Lönnqvistin vanhemmat olivat seppä Alexander Lönnqvist ja Gustava Lovisa Westerberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1888 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1892, filosofian maisteriksi ja lääketieteen kandidaatiksi 1894, lääketieteen lisensiaatiksi 1898 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1906. Lönnqvist teki opintomatkoja Berliiniin 1892-1893, Saksaan 1900 ja Pietariin 1905 sekä opiskeli rautatiehygieniaa useissa Euroopan maissa.
Lönnqvist toimi Uudenkaupungin kaupunginlääkärinä, Helsingin kirurgisen sairaalan apulaislääkärinä ja alilääkärinä 1899–1903, Vaasan lääninsairaalan alilääkärinä sekä Joensuun yleisen sairaalan ylilääkärinä 1903–1905. Vuonna 1904 hän osallistui Suomen Punaisen Ristin ambulanssin varustamiseen Venäjän-Japanin sodan alkuvaiheissa ja toimi ambulanssin ylilääkärinä Mantsuriassa 1904–1905. Senjälkeen hän oli Helsingin yliopiston anatomian laitoksella assistenttina 1906—1918 ja hoiti samalla rautatielääkärin tointa vuodesta 1906 alkaen. Lönnqvist tuli vakinaiseksi rautatielääkäriksi 1907 ja valtion rautateiden ylilääkärinä hän oli 1918–1936. Ensimmäisen maailmansodan aikana Lönnqvist oli Suomen kaupunkiliiton sairaiden ja haavoittuneiden sotilaiden hoitoa varten perustaman sairaalan johtajana 1914–1918. Hän oli valtion tapaturmalautakunnan lääkärinä 1907–1917 ja  valtion vakuutusneuvoston lääkärinä 1918–1937. Lönnqvist oli Suomen Lääkäriseuran puheenjohtajana 1924. Hän sai professorin arvon 1913.
Berndt Lönnqvist oli naimisissa vuodesta 1896 Johanna Maria Heleniuksen kanssa.
Julkaisuja

Einige bemerkenswerte Ärtzte an der Akademie zu Åbo (Finnland) 1640-1827. E. J. Brill, Leyde 1927
Liimattalansaari

Liimattalansaari
| --- | --- |
Sijainti:  Puumala Etelä-Savo Suomi
Vesialue:  Saimaa: varsinainen Saimaa
Korkein kohta:  135 m mpy.
Pinta-ala:  7,95 km²  
| --- | --- |
Asukasluku:  noin 20 
Asutuskeskukset:  Liimattala
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Liimattalansaari on saari varsinaisella Saimaalla Puumalassa Etelä-Savossa.
Maantietoa

Liimattalansaari on 4,6 kilometriä pitkä, 3,4 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 8,0 neliökilometriä . Se sijaitsee Suur-Saimaan ja Lietveden välisessä saaristossa Lintusalon ja Niinisaaren välissä sekä Rokansaaren kaakkoispuolella. Saaren pohjoispuolelta virtaa Vehkovirta, johon on merkitty Saimaan syväväylä. Muissa ilmansuunnissa ovat vesistöt saariston salmia ja lahtia. Idässä Niinisaaren puolella aukeaa Niinivesi, joka kapenee etelässä Liimattalanvirraksi. Etelässä on Syyrinkiselkä ja Kurensalon saari, jonka länsipuolelle jää Maunolanselkä. Selän ylittää pengertie Lintusaloon ja tien pohjoispuolella on Uittamoinselkä ja Alainenlahti. Selän pohjoisosassa se kapenee Varisvirraksi, joka saa vettä pohjoisen Vehkovirralta.
Saaren salmista ja lahdista löytyy pieniä lähisaaria. Vehkovirrassa sijaitsevat esimerkiksi Laihasaari, Palosaari, Pitkäsaari, Pukkisaari ja Munaluoto. Laihasaareen ja Pitkäsaareen on rakennettu pengertieyhteydet. Niiniveden puolella on tiheä pieneten saarien saaristo. Niistä suurimmat ovat Iso Suurisaari, Pieni Suurisaari, Jaakonsaari ja Pilttuusaaret. Syyrinkiselällä hallitsee suuri Pönnönsaari sekä Raatosaari, Lammassaari, Hiidensaari, joita käytettiin apuna saaristotietä rakennettaessa, ja vielä suuri Kiilsaari. Uittamoinselällä ovat suurimpia saaria Sikosaari, Eteissaaret, Haapasaari ja Inkosaari. Varisvirrassa on Varissaari ja suuri Kortesaari.
Liimattalansaari on kaksiosainen siten, että Uittamoinselän Alainenlahti ja Syyrinkiselän Taipaleenlahti lähes kohtaavat toisensa Taipaleenkannaksella, joka on vain 70 metriä leveä. Saaren pääosa jää kannaksen pohjoispuolelle ja etelässä sijaitsee pienempi osa. Pääosassa saarta on vielä yksi huomattava lahti Lehmäinlahti, joka aukeaa saaristoiseen Niiniveteen. Lahden suojana ovat Huuhanniemi ja Metonniemi. Pohjoisrannassa kohoaa Suurenvuorenniemi. Liimattalansaari on mäkinen. Huomattavia mäkiä ovat Kennäinmäki, joka kohoaa 115 metrin korkeuteen mpy., ja saaren eteläosan Säkkimäki (115 m). Suurenvuorenniemessä sijaitseva mäki kohoaa 105 metrin korkeuteen. Sieltä voi nähdä hyvin Syväsaarenvirralle päin. Vaikka mäkiä on paljon, ei soita esiinny runsaasti. Suurin suoalue sijaitsee saaren pääosan keskellä. Suolla sijaitsee myös Suurijärvi (3 ha). Sen eteläpuolella on Pienijärvi (1,5 ha), josta on johdettu kuivatusojat Vehkovirran Lauttasalmiin.
Saaren kylä Liimattala kattaa kaiken asutuksen saarella eniten kiinteästi asuttuja talouksia löytyy saaren pienestä eteläosasta. Saaren saaristotie on yhdystie 15123, joka alkaa Hätinvirran lossilla, tulee Niinisaaresta pääosan etelärantaan ja se pujahtaa heti eteläosan läpi Lintusaloon. Taipaleenlahden tienhaarasta alkaa monihaarainen tiestö, josta pääsee kaikkialle saaren pohjoisosiin sekä myös Laihasaareen ja Pitkäsaareen.
Historiaa

Vuonna 2009 oli saarella 19 vakituista asukasta, 42 vapaa-ajan asuntoa ja niissä 168 asukasta.
Aiheesta muualla

Säkkimäen laavu
Puumalan kartta-alueen kallioperä, GTK
Suur-Saimaan luonto- ja virkistysalueselvitys, 2005
Lepistönlampi (Sysmä, Nikkaroinen)

| Lepistönlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Sysmä
Koordinaatit:  61°23′55″N, 25°42′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Päijänteen alue (14.22)
Laskuoja:  Kolunoja Auhjärveen 
Järvinumero:  14.229.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  90,8 m  
Pituus:  660 m  
Leveys:  370 m  
Rantaviiva:  2,357 km  
Pinta-ala:  13,878 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiLepistönlampi 
Lepistönlampi  on Päijät-Hämeessä Sysmässä Nikkaroisen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 13,9 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Lintulanjoen valuma-alueeseen (14.229) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 90,8 metriä mpy.
Berndt Lindahl

| Berndt Lindahl |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1894
Kuollut: 17. lokakuuta 1975
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Berndt Lindahl (11. tammikuuta 1894 – 17. lokakuuta 1975) oli suomalainen näyttelijä.
Ura

Lindahlin vanhemmat olivat Axel Lindahl ja Märtha Höberg. Käytyään Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulun 1912–1914 hän aloitti näyttelijän uransa Turun ruotsalaisessa teatterissa, jossa hän toimi vuoteen 1921. Sen jälkeen Lindahl näytteli Svenska Teaternissa 1921–1923, Ruotsalaisen Teatteriyhdistyksen kiertueessa 1923–1927 ja Kaivohuoneen Teatterissa 1926–1927.
Lindahlin roolitehtäviä olivat muun muassa Daniel Hjort ja Arvid Stålarm (Daniel Hjort), Ferdinand Hagert (Suuri rooli) ja Robert Stafford (Ostettu ja maksettu).
Lindahl näytteli myös Suomi-Filmin palveluksessa. Hänellä oli sivurooli mykkäelokuvissa Myrskyluodon kalastaja (1924), Kyllä kaikki selviää (1926), Muurmanin pakolaiset (1927) ja varhaisessa äänielokuvassa Tukkipojan morsian (1931).
Boris Berlin

Boris Berlin (27. toukokuuta 1907 Harkova – 24. maaliskuuta 2001 Toronto) oli venäläissyntyinen, sittemmin kanadalaistunut ja uuden asuinmaansa kansalaisuuden vuonna 1931 saanut säveltäjä ja pianopedagogi. Hän opiskeli Sevastopolissa, Genevessä ja Berliinissä. Hänen opettajiaan viimeksi mainitussa kaupungissa olivat Mark Hambourg ja Leonid Kreutzer.
Berlin aloitti uransa pianistina, joka esiintyi Saksassa ja Sveitsissä, mutta keskittyi pian pianopedagogiikkaan. Hän opetti ensin Hampurissa, sittemmin The Royal Conservatory of Musicissa Torontossa (vuodesta 1928) ja Toronton yliopistossa (vuodesta 1970). Berlin kirjoitti yli kaksikymmentä pedagogista teosta. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Louis Applebaum, Dorothy Sandler-Glick, Gwen Beamish MacMillan, Kenneth MacMillan, Bernadene Blaha, Andrew Markow, Adrienne Shannon, Christina Petrowska, Geraldine Schuster-Leder, Peter C. Simon, Lydia Wong, Rudy Toth ja Norman Amadio.
Berlin sai vuonna 2000 Kanadan ritarikunnan upseerin arvon, mutta menehtyi ennen seremoniaa, jossa arvo olisi virallisesti annettu.
Budimir Vujačić

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 4. tammikuuta 1964 (ikä 60)
Syntymäpaikka: Titograd, Jugoslavia
Kansalaisuus:  Montenegro
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 190 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1984-1985 1985-1987 1988-1989 1989-1993 1993-1997 1997 | Obilić Freiburg Vojvodina Partizan Sporting Portugal Vissel Kobe |  |
Maajoukkue
| 1989-1996 | Jugoslavia | 12 (0) |
Budimir Vujačić (s. 4. tammikuuta 1964 Titograd) on montenegrolainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Vujačić debytoi Jugoslavian maajoukkueessa 1989. Hän on pelannut 12 maaottelua.
Lee Iacocca

| Lee Iacocca |
| --- | --- |
 Iacocca Valkoisessa talossa vuonna 1993.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1924 Allentown, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 2. heinäkuuta 2019 (94 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  liikemies
Puoliso:  Mary McCleary (1956–1983) Peggy Johnson (1986–1987) Darrien Earle (1991–1994)
Muut tiedot
Järjestö:  Ford (1970–1978) Chrysler (1979–1992)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Lido Anthony ”Lee” Iacocca [ˌaɪ.əˈkoʊkə] (15. lokakuuta 1924 – 2. heinäkuuta 2019) oli yhdysvaltalainen teollisuusjohtaja. Hän teki pitkän uran autoteollisuudessa; ensin Fordilla ja sitten Chrysler Corporationilla.
Iacoccan nopea eteneminen liikealalla alkoi 1950-luvulla. Hän aloitti Fordilla insinöörinä, mutta osoitti enemmän lahjoja myyntipuolella. Hän menestyi urheilullisen mutta edullisen Mustangin markkinoinnissa hyvin, ja vuonna 1970 hän eteni yrityksen johtotehtäviin. Railakas johtamistyyli johti erottamiseen 1978. Vuonna 1979 hän aloitti Chryslerillä. Yhtiöllä meni huonosti, Iacocca järjesti sille liittovaltion rahoitusta ja yhtiö pelastui. Sen jälkeen Iacoccaa pidettiin sankarina.
Hänen omaelämäkertansa Iacocca: An Autobiography on vuodelta 1984. Hän tuki vuoden 2000 presidentinvaaleissa George W. Bushia, mutta oli vuoteen 2004 mennessä siirtynyt John Kerryn kannattajiin. Vuoden 2012 vaaleissa hän tuki Barack Obaman vastustajaa Mitt Romneyta.
Varhainen elämä

Iacocca syntyi Pennsylvanian Allentownissa italialaisille vanhemmille, jotka johtivat Yocco's Hot Dogs -ravintolaa. Lee valmistui William Allen High Schoolista 1942 sekä Lehighin yliopistosta 1945.
Valmistuttuaan Lehighistä hän sai Wallace Memorial Fellowshipin ja pääsi Princetonin yliopistoon. Tämän jälkeen hän aloitti työt Ford Motor Companyllä insinöörinä.
Ura Fordilla

Iacocca aloitti työt Ford Motor Companylla elokuussa 1946. Työskenneltyään hetken insinöörinä, hän pyysi että voisi siirtyä myynnin ja markkinoinnin puolelle. Toimiessaan apulaismyyntipäälikkönä Philadelphian alueella hän sai kansallista huomiota ”56 for '56” -kampanjallaan, jolla tarjottiin mallivuoden 1956 Fordien ostajille lainaa 20 prosentin käsirahalla ja 56 dollarin kuukausimaksulla kolmen vuoden ajaksi. Kampanja levisi koko maahan ja Iacocca pyydettiin Dearborniin, jossa hän sai useita ylennyksiä lyhyessä ajassa. 10. marraskuuta 1960 hänet nimitettiin Ford-divisioonan varapuheenjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi. Hänestä tuli Fordin puheenjohtaja 10. joulukuuta 1970.
Iacocca oli mukana usean menestyneen Fordin valmistaman auton, kuten Ford Mustangin, Lincoln Continental Mark III:n ja Ford Escortin suunnittelussa. Hän kannatti myös muita ideoita, joita Ford ei koskaan käyttänyt tuotannossaan, mutta joita Chrysler myöhemmin käytti, kuten K-kori ja tila-auto. Puheenjohtajana hän joutui riitoihin Henry Ford II:n kanssa. Iacocca erotettiin 13. heinäkuuta 1978, vaikka yhtiö teki noin 2 miljardia dollaria voittoa sinä vuonna.
Ura Chryslerillä

Chrysler Corporation yritti saada Iacoccaa tulemaan, kun se oli vahvassa tappiokierteessä ja Chrysler Europe oli myyty Peugeotille, jotta rahaa säästyisi. Chrysler teki tappiota Pohjois-Amerikankin markkinoilla. Suuri syy tälle oli Dodge Aspenin ja Plymouth Volarén takaisinkutsumiset. Iacocca sanoi myöhemmin, että kumpaakaan autoa ei olisi pitänyt valmistaa. Hän tuli Chryslerille ja aloitti suuret uudistukset. Työntekijöitä irtisanottiin ja Iacocca toi vanhoja työtovereitaan Fordista Chryslerille.
Fordista Iacocca toi myös ”Mini-Max”-projektin, josta myöhemmin kuoriutui Dodge Caravan ja Plymouth Voyager. Henry Ford II ei ikinä halunnut olla tekemisissä projektin kanssa. Mini-Max oli uudelleenmuotoiltu versio Toyotan valmistamasta tila-autosta, jonka myynti Aasiassa ja Etelä-Amerikassa oli onnistunut hyvin. Hal Sperlich, joka oli projektin liikkeelle paneva voima ja saanut potkut Fordilta muutama kuukausi ennen Iacoccaa, oli siirtynyt Chryslerille.
Iacocca siirtyi Chryslerille hetki sen jälkeen, kun yhtiö oli esitellyt Dodge Omni ja Plymouth Horizon -mallit. Molemmilla oli samankaltaisuuksia Volkswagen Rabbitin kanssa. Etuvetoisesta Omnista ja Horizonista tuli nopeasti suosittuja ja jo ensimmäisenä myyntivuotena myytiin noin 300 000 autoa.
Ura Chryslerillä > Chryslerin tukipaketti 1979

Iacocca lähestyi Yhdysvaltain kongressia 1979, kun hän ymmärsi että Chrysler joutuisi lopettamaan toimintansa ellei se saisi lisää rahoitusta. Yhtiö sai lainansa sillä ehdolla että se vähentäisi kustannuksia ja lakkauttaisi vanhoja ohjelmiaan.
Ensimmäiset K-korin autot esiteltiin vuonna 1981. Ne olivat Dodge Aries ja Plymouth Reliant. Vuosien 1980–1982 taantuman aikana esitellyt mallit olivat pieniä, suorituskykyisiä, halpoja ja etuvetoisia. Molemmat menestyivät hyvin. Iacocca palautti myös ison Imperialin Chryslerin mallistoon uudeksi lippulaivaksi.
Chrysler esitteli tila-auton vuonna 1983. Se oli johti Yhdysvaltain automarkkinoita 25 vuotta. K-korin, tila-auton ja Iacoccan uudistusten takia yhtiö pystyi maksamaan takaisin lainansa seitsemän vuotta odotettua aikaisemmin.
Iacocca johti American Motors Corporationin (AMC) sulautumista Chrysleriin vuonna 1987. Tämä toi tuottoisan Jeep-brändin Chryslerin omistukseen. AMC:n rippeistä perustettu Eagle-divisioona jäi lyhytikäiseksi. AMC:n suunnittelema Jeep Grand Cherokee oli jo lähes valmis. Malli tuli kuitenkin myyntiin vasta 1992.
1980-luvulla Iacocca oli mukana monissa Chryslerin mainoksissa. Hän käytti niissä lauseita kuten ”Ylpeys on palannut” ja ”Jos pystyt löytämään paremman auton, osta se!”.
Iacocca eläköityi loppuvuodesta 1992.
Ura Chryslerillä > "Paluu" Chryslerille 1995

Iacocca auttoi miljardööri Kirk Kerkoriania vihamielisessä yrityskaappauksessa, joka epäonnistui. Seuraavana vuonna Kerkorian ja Chrysler tekivät viisivuotisen sopimuksen, joka sisälsi suukapulamääräyksen, joka esti Iacoccaa puhumasta julkisesti Chrysleristä.
Heinäkuussa 2005 Iacocca työskenteli Chryslerillä markkinoijana yhdessä Jason Alexanderin ja Snoop Doggin kanssa auttaakseen yhtiötä ”Employee Pricing Plus” -ohjelman mainostamisessa. Iacocca käytti jälleen mainoksissa ”Jos pystyt löytämään paremman auton, osta se!” -lausetta. Vastapalvelukseksi DaimlerChrysler lahjoitti diabetesta tutkivan Iacocca Foundation -säätiölle dollarin jokaisesta autosta, joka myytiin 1. heinäkuuta ja 31. joulukuuta 2005 välisenä aikana.
Yksityiselämä > Avioliitot ja perhe

Hän oli naimisissa Mary McClearyn kanssa vuodesta 1956, kunnes tämä kuoli diabeettisiin komplikaatioihin vuonna 1984. He saivat kaksi tytärtä; Kathryn ja Lia. Maryn kuoleman jälkeen Iacoccasta tuli diabetestä sairastavien potilaitten puolestapuhuja.
Iococca nai Peggy Johnsonin huhtikuussa 1986, mutta Iacocca mitätöi avioliiton seuraavana vuonna. Hän meni naimisiin Darrien Earlen kanssa vuonna 1991, mutta erosivat kolme vuotta myöhemmin.
Iacocca kuoli Bel Airissa Los Angelesissa 2. heinäkuuta 2019 .
Yksityiselämä > Politiikka

Kirjassaan Where Have All the Leaders Gone Iacocca kertoi, että oli harkinnut presidenttiehdokkuutta vuoden 1988 vaaleissa kunnes hänen ystävänsä Tip O’Neill sai hänet suostuteltua pois.
Pennsylvanian kuvernööri Robert P. Casey keskusteli Iacoccan kanssa mahdollisesta ehdokkuudesta senaatinvaaleissa, mutta Iacocca kieltäytyi.
Iacocca tuki republikaanien ehdokasta George W. Bushia vuoden 2000 presidentinvaaleissa. Vuonna 2004 hän tuki Bushin vastustajaa, demokraattien John Kerryä. Vuonna 2006 hän tuki Dick DeVosia Michiganin kuvernöörivaaleissa. Iacocca oli myös mukana DeVosin mainoksissa. Hän tuki New Mexicon kuvernööriä Bill Richardsonia vuoden 2008 presidentinvaaleissa. Presidentinvaaleissa 2012 hän tuki republikaanien Mitt Romneyta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lee Iacocca Wikimedia Commonsissa
Iacocca oli mukana Ford Mustangin suunnittelussa. Kuvassa vuoden 1964 Mustang convertible.
Dodge Aries
Jeep Grand Cherokee oli yksi syistä miksi Chrysler osti AMC:n. Iacocca kannatti kauppaa epätoivoisesti.
Iacocca ja presidentti Bill Clinton syyskuussa 1993.