stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansallis-Osake-Pankki

Kansallis-Osake-Pankin logo.
Kansallis-Osake-Pankki, lyhyemmin Kansallispankki tai KOP, oli vuosina 1889–1995 toiminut suomalainen liikepankki. Se perustettiin suomalaisuusliikkeen vastineeksi ruotsinkielisten Yhdyspankille. Vuonna 1933 KOP:hen sulautui Luotto-Pankki ja vuonna 1958 Suomen Maatalous-Osake-Pankki. KOP:n pääkonttori sijaitsi Helsingin Aleksanterinkadulla Theodor Höijerin suunnittelemassa, vuonna 1893 valmistuneessa rakennuksessa, jota oli laajennettu vuosina 1925 (Onni Tarjanne) ja 1962 (Antero Pernaja).
Pankkikriisin yhteydessä vuonna 1992 STS-pankki fuusioitiin KOP:hen. Vuonna 1994 KOP joutui vakavaraisuutensa paikkaamiseksi järjestämään osakeannin, Kansallisannin, jolla se keräsi sijoittajilta kaksi miljardia markkaa lisäpääomaa. Osakekirjan ulkoasu oli koko pankin ajan samankaltainen.
Lopulta vuonna 1995 Kansallispankki ja Suomen Yhdyspankki sulautuivat muodostaen Merita Pankin (sittemmin osaksi Nordeaa). Fuusiossa Kansallispankin omistajat saivat 41,7 % Meritan osakkeista.
Kansallispankin tunnus oli sininen tyylitelty orava.
Perustaminen

Kansallis-Osakepankki perustettiin Kämpin Peilisalissa 12. lokakuuta vuonna 1889. Perustajia oli viisi: Otto Stenroth, Lauri Kivekäs, Matti Äyräpää sekä veljekset Otto ja August Hjelt. Perustamisessa kielikysymys näytteli tärkeää osaa. Pankkitoimen koettiin olevan ruotsinkielisten hallussa; tarvittiin suomalainen ja suomenmielinen liikepankki. Perustettavan pankin osakkeita merkitsi suuri joukko suomenmielisiä ihmisiä eri puolella Suomea. Perustava yhtiökokous pidettiin 12.10.1889. Pääkonttori avattiin yleisölle 8.2.1890; yksittäisiä talletuksia oli otettu ja lainoja annettu jo sitä ennen.
Pankin ensimmäinen nimi oli Kansallis-Osakepankki. Tällä nimellä pankki toimi vuodet 1889–1892, ennen kuin nimi ruvettiin kirjoittamaan kahdella yhdysmerkillä Kansallis-Osake-Pankki.
Suomalaiskansallisissa piireissä odotettiin aluksi Kansallis-Osake-Pankin toimivan aseena kielitaistelussa. Pankin johto ei kuitenkaan ajanut jyrkkää kielikantaa, vaan näki tärkeämmäksi pankin terveen kasvun turvaamisen. Jyrkkä ja selkeä kielikanta ei myöskään ollut edellytys tulla valituksi pankkiin esimieheksi tai toimikunnan jäseneksi. Eräillä paikkakunnilla aiheutuikin kiistoja, kun ruotsinkielisiä oltiin ottamassa näille paikoille. Suomenkielisen ja -mielisen liike-elämän nousu kuitenkin hyödytti pankkia sen toiminnan alkuvuosikymmeninä.
Pääjohtajat

Otto Hjelt (1889–1892)
Fredrik Nybom (1892–1914)
J. K. Paasikivi (1914–1934)
Mauri Honkajuuri (1934–1948)
Matti Virkkunen (1948–1975)
Veikko Makkonen (1975–1983)
Jaakko Lassila (1983–1991)
Pertti Voutilainen (1991–1995)
Pankin historia

Kansallis-Osake-Pankin (KOP) syntyhistorian taustalla vaikuttivat voimakkaasti suomalaisen yhteiskunnan rakenteiden ja kansainvälisten suhteiden syvät muutokset, erityisesti teollistumisen läpimurto, joka nosti aiemmin köyhän ja maatalousviljelyyn painottuvan suomalaisen yhteiskunnan köyhyydestä ennennäkemättömään talouskasvuun. KOP oli raha- ja talousmaailman ohella myös yhteiskunnallisesti ja kulttuurillisesti merkittävä ja keskeinen instituutio Suomessa, jonka poliittis-ideologisista kytköksistä ja yhteiskunnallisesta profiilista ei voinut erehtyä. Suomalaiskansallisen kapitalismin yksi suurimmista ja näkyvimmistä edistäjistä oli syntynyt kansallismielisen sivistyneistön tyytymättömyydestä vallitsevaan kulttuuriin ja politiikkaan. KOP:n taustajoukoista löytyi mm. itsenäisyyssenaattoreita, suomettarelaisen fennomanian kokoomuslaisia perillisiä sekä pellervolais-maalaisliittolaiset talonpoikaissukuhaarat.
Pankin historia > Mauri Honkajuuren loppukausi (1940–1948)

Historiallisesti tarkasteltuna tätä KOP:n toimintakautta leimasivat toinen maailmansota ja siitä seurauksena syntynyt taloudellisesti ja poliittisesti ankara Suomen yhteiskunnan jälleenrakennusaika. Sotavuosina KOP nousi tärkeimmäksi liikepankkirahoittajaksi velkaantunutta valtiota tukemaan. Poikkeusolojen säännöstelytoiminta rajoitti hiipuneen pankkisektorin liiketoimintaedellytyksiä entisestään rajojen sisäpuolelle. Omistusrakenteissa tapahtui myös merkittäviä muutoksia, kun suomalaiskansallisten yritysryhmien johtava vakuutusyhtiö Pohjola nousi KOP:n toiseksi suurosakkaaksi. Sotavuosien jälkeisenä aikana KOP:n päätehtävänä oli turvata kansakunnan itsenäisyyttä ja porvarillista yhteiskuntajärjestelmää, joiden säilymisen varassa pitkälti oli sosialisoitavaksi vaaditun yksityispankin tulevaisuus.
Pankin historia > Pankkitoiminnan sääntely, talouselämän vapauttaminen, Matti Virkkusen kausi (1948–1975)

Vaikka Matti Virkkusen yli neljännesvuosisadan kestänyttä aikaa KOP:n pääjohtajana leimasivatkin sotakorvaukset ja välttämättömät markan devalvaatiot, niin ilmassa oli varovaista optimismia. Teollisuuskapitalismi loi liike-elämälle suotuisaa kehitystä ja aikakaudelle olikin tunnusomaista voimakas talouskasvu. KOP oli voimakkaasti mukana näiden rakennemuutosten rahoittamisessa ja mahdollistamisessa suomalaisessa yhteiskunnassa. Konttoriverkosto kaksinkertaistui, asiakasmäärät kasvoivat ja pankkitekniikkaa uudistettiin. Yritystoiminnan voimakkaan laajentumisen seurauksena KOP valtasi markkinaosuuksia myös yritysfuusioiden kautta sulauttamalla pienempiä liikepankkeja. Pankkitoiminta oli tiukasti säädeltyä, vaikkakin taloutta ja ulkomaankauppaa muilta osin vapautettiin. Pääjohtaja Virkkusen voimakas persoona hallitsi Kansallispankkia ja suurta osaa suomalaisesta liike-elämästä. KOP:n tehtävänä oli tukea suomalaisten yritysten toimintaa, jotka pyrkivät luovimaan kylmän sodan jakaman maailman ristiaallokossa yhtäältä lujittamalla ja syventämällä yhteyksiä länsimaihin ja toisaalta jatkamalla diplomaattista kaupankäyntiä Neuvostoliiton kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansallis-Osake-Pankki Wikimedia Commonsissa
Moilanen, Panu: Kämpin peilisalista Savoyn juhlakerrokseen. 105 vuotta Kansallis-Osake-Pankkia.
Yhtiön pörssihistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla
Kansallis-Osake-Pankki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
KOP:n konttori, 1930-luku.
Talletuslipas
Suomen merivoimat

| Suomen merivoimat |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1918–
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  merivoimat
Rooli:  puolustushaara
Osa joukkoa:  Suomen puolustusvoimat
Koko:  6 700
Sodat ja taistelut:  talvisota jatkosota Lapin sota
Komentajat
Nykyinen komentaja:  kontra-amiraali Tuomas Tiilikainen
laivasto
lippue
laivue
viirikkö
ruotu
Suomen merivoimat (ruots. Finlands marin) on yksi Suomen puolustusvoimien kolmesta puolustushaarasta maavoimien ja ilmavoimien ohella. Se perustettiin vuonna 1918 ja on ollut oma puolustushaaransa virallisesti vuodesta 1952.
Suomen merivoimiin kuuluvat rannikkojoukot ja laivasto. Vuonna 1927 yhdistettiin rannikkotykistön ja laivaston johtoportaat, minkä jälkeen 1933 Suomen laivaston nimeksi vakiintui Suomen merivoimat.
Merivoimissa työskentelee 2 300 henkilöä. Varusmiespalveluksen merivoimissa suorittaa vuosittain 4 300 asevelvollista. Merivoimien komentajana on toiminut vuoden 2024 alusta kontra-amiraali Tuomas Tiilikainen.
Merivoimien tehtävät

Laki puolustusvoimista (11. toukokuuta 2007/551) säätää puolustusvoimien tehtävät ja niistä merivoimat osallistuu kolmeen kokonaisuuteen: sotilaalliseen puolustamiseen, muiden viranomaisten tukemiseen sekä osallistuu kansainväliseen sotilaalliseen kriisinhallintaan.
Suomen sotilaalliseksi puolustamiseksi merivoimat:
vastaa valtakunnallisesta merivalvonnasta ja meritiedustelusta
turvaa valtakunnan alueellisen koskemattomuuden merialueella tarvittaessa voimakeinoja käyttäen yhteistoiminnassa ilmavoimien ja Rajavartiolaitoksen, lähinnä merivartiostojen kanssa
vastaa valtakunnan meriyhteyksien turvaamisesta ja johtaa meriliikenteen suojaamisen
torjuu merialueen kautta suuntautuvat hyökkäykset yhteistoiminnassa muiden puolustushaarojen ja rajavartiolaitoksen kanssa
pitää yllä korkeaa valmiutta, kehittää merivoimien taktiikkaa ja taisteluvälineitä sekä vastaa niiden huollosta
kouluttaa merivoimien tarvitseman henkilöstön ja tukee vapaaehtoista maanpuolustuskoulutusta
Lisäksi merivoimat antaa lain edellyttämää virka-apua muille viranomaisille ja osallistuu kansainväliseen sotilaalliseen kriisinhallintaan.
Organisaatio

Merivoimat koostuu esikunnasta ja neljästä joukko-osastosta. Merivoimien esikunta sijaitsee Heikkilän kasarmialueella Turussa. Esikuntaa johtaa esikuntapäällikkö, vuodesta 2019 lippueamiraali Tuomas Tiilikainen. Esikunnan alaisuudessa toimii myös Laivaston soittokunta.
Suomen merivoimissa yhdistyvät rannikkotykistöstä ja muusta rannikkopuolustuksesta peräisin olevat rannikkojoukot ja laivastoa edustavat laivastojoukot. Laivastoyksiköt kuuluvat Rannikkolaivastoon ja toimivat kahdesta tukikohdasta, Pansiosta ja Upinniemestä.
Merivoimien joukko-osastot ovat:
Rannikkolaivasto (Pansio, Turku)
Rannikkoprikaati (Upinniemi, Kirkkonummi)
Uudenmaan prikaati (Dragsvik, Raasepori)
Merisotakoulu (Suomenlinna, Helsinki)
Merivoimien historia

Suomen alueen kuuluessa Ruotsiin Suomenlahdella käytiin useita taisteluita Venäjää vastaan. Laivasto-osastojen ollessa sijoitettuna Suomen rannikon tukikohtiin.
Venäjä perusti Suomeen Suomen meriekipaasin, jonka tehtävänä oli rannikonpuolustaminen yhdessä Itämeren laivaston kanssa. Se osallistui Krimin eli Oolannin sotaan, jonka aikana se miehitti muun muassa Santahaminan rannikkopattereita Viaporin pommituksen aikana. Meriekipaasin aluksina olivat muun muassa Rurik ja Kalevala.
Merivoimien historia > Itsenäistymisestä Tarton rauhaan

Itsenäisen Suomen merivoimien kalusto muodostui Venäjän maahan jättämistä aluksista, joita ei ollut voitu kuljettaa talven aikana pois. Näitä olivat Helsinkiin jätetyt kuusi S-luokan torpedovenettä, kahdeksan C-luokan torpedovenettä ja yksi miinalaiva (M-1), Poriin jätetyt kaksi miinaristeilijää (Klas Horn ja Matti Kurki), Turussa tykkivene Giljak ja vartioristeilijät Tshirok ja Filin (myöhemmin Turunmaa ja Karjala). Näiden sotalaivojen lisäksi Helsinkiin jäi vielä 15 hinaajaa, jäänmurtaja, viisi T-luokan miinavenettä, 13 proomua, kaksi uivaa telakkaa, kaksi uivaa nosturia, 17 lämpöponttonia ja kahdeksan yhteysalusta.
Kun Saksa luovutti merivoimille Helsingin ja Turun telakoilla valmisteilla olleet tykkiveneet Uudenmaan ja Hämeenmaan, merivoimat vahvistui huomattavasti, sillä nämä kaksi alusta olivat Ilmarisen ja Väinämöisen valmistumiseen saakka merivoimien voimakkaimmat alukset.
Tarton rauhansopimuksen mukaisesti Suomi palautti Neuvosto-Venäjälle S-veneet S3, S4 ja S6, raivaajat Atairin, Mikulan, MP 7:n, MP 11:n, Ahvolan ja T 12:n, viisitoista hinaajaa, neljä yhteysvenettä sekä 54 moottorivenettä.
Merivoimien historia > Tarton rauhasta talvisotaan

Laivaston liikkuvaa osaa kutsuttiin 1920-luvun alusta alkaen Rannikkolaivueeksi, ja sen kalustoon kuului 1923–1925 seuraavat alukset:
tykkiveneet Klas Horn, Matti Kurki, Uusimaa, Hämeenmaa, Turunmaa ja Karjala
torpedoveneet S1, S2 ja S5
moottoritorpedoveneet MTV-1 ja MTV-2
miinalaivat M1, Rautu, Vilppula ja Sveaborg
miinanlaskijoina yhdeksän T-venettä (Loimu, Lieska, Paukku, Pommi ja Miina)
yhteysveneinä viisi 1915 valmistunutta isompaa A-venettä
raivaajina 15 1910–1917 valmistunutta pienempää A-venettä
Suomen hallitus teki 1925 esityksen laivastolaiksi, jossa esitettiin kahden panssarilaivan, neljän sukellusveneen, neljän moottoritorpedoveneen ja koululaivan hankintaa. Esitystä muutettiin seuraavana vuonna lisäämällä yksi panssarilaiva ja 4–5 sukellusvenettä. Vuonna 1927 hyväksyttiin esitysten pohjalta laivastolaki, jonka puitteissa rakennettiin lopulta kaksi panssarilaivaa, joista tuli merivoimien kaikkien aikojen raskaimmat alukset, ja viisi sukellusvenettä, joista on nykyään jäljellä enää Vesikko. Ensimmäinen laivastolain puitteissa rakennettu alus oli sukellusvene Vetehinen, joka oli samalla ensimmäinen itsenäisessä Suomessa rakennettu sota-alus.
Vuonna 1930 vesille laskettu Väinämöinen ja vuotta myöhemmin vesille laskettu Ilmarinen olivat rakentamisajankohtanaan uudenaikaisia. Ne ovat edelleen suurimmat Suomen merivoimien käyttämät alukset. (Suunnitteilla olevat uudet Pohjanmaa-luokan korvetit ovat hieman pidempiä mutta kokonaisudessaan jäävät hieman pienemmiksi.) Kumpikin laivoista oli varustettu neljällä 254 millimetrin Bofors-tykillä kahdessa kaksoistykkitornissa. Keskiraskaan aseistuksen muodosti kahdeksan 105 millimetrin tykkiä neljässä kaksoistornissa. Lisäksi aluksissa oli vaihteleva määrä kevyempää ilmatorjunta-aseistusta.
Panssarilaivat olivat keskenään lähes identtisiä. Ne olivat raskaasti aseistettuja lauttoja, jotka kykenivät operoimaan saariston matalissa vesissä. Ne olivat hitaita ja kömpelöitä verrattuna suurvaltojen uusimpiin aluksiin. Keskustelua onkin käyty siitä, tuliko Suomi panssarilaivoissa investoineeksi vanhenevaan asetyyppiin, johon käytetyt puolustusmäärärahat olisivat tulleet paremmin hyödynnetyiksi esimerkiksi ilma-aseeseen tai panssarivaunuihin sijoitettuina. Toisaalta vuoden 1930 malliset lentokoneet tai panssarivaunut olisivat olleet jatkosodassa täysin käyttökelvottomia, kun taas panssarilaivaa neuvostoliittolaiset pitivät vielä 1944 merkittävänä uhkana.
Vuonna 1936 kaikki merivoimien alukset, joiden nimi käsitti vain tyyppikirjaimen ja numeron, nimettiin uudestaan "oikeilla" nimillä, sillä persoonattomasti nimetyllä aluksella palvelemisen oli katsottu alentavan palvelumotivaatiota.
Merivoimien historia > Talvisota (1939–1940)

Talvisodan puhjetessa laivasto kuljetti maavoimien joukkoja demilitarisoidun Ahvenanmaan puolustukseen. Tämän jälkeen päätehtävät olivat suojata kauppamerenkulkua ja estää maihinnousut.
Ensimmäisen sotakuukauden aikana Neuvostoliiton laivasto ja Suomen rannikkopuolustus ottivat yhteen Hangossa, Utössä ja Koivistolla, joista viimeksi mainitussa vaurioitui Neuvostoliiton laivaston taistelulaiva. Joulukuussa jää esti merenkulun lukuun ottamatta jäänmurtajia, joten panssarilaivat siirrettiin Turkuun vahvistamaan kaupungin ilmapuolustusta.
Merivoimien historia > Jatkosota (1941–1944)

Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat Neuvostoliiton aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä natsi-Saksan kanssa Suomenlahtea. Myös niin sanottua saattuetoimintaa suoritettiin eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä .
Merivoimien historia > Lapin sota (1944–1945)

Lapin sodan alkuvaiheessa merivoimat iskivät saksalaisten selustaan tekemällä 1. lokakuuta Oulusta käsin maihinnousun Tornioon.
Merivoimien historia > 1940-luvun jälkipuolisko

Pohjoiselle Itämerelle ja Suomenlahdella oli toisen maailmansodan aikana laskettu yli 60 000 merimiinaa ja raivausestettä. Jatkosodan päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen mukaisesti Suomen tehtäväksi tuli suorittaa merimiinakenttien raivaus Suomenlahdella. Nämä miinat olivat Suomen, Saksan ja Neuvostoliiton laskemia. Vuosina 1944–1948 yli 2 000 miehen ja 200 aluksen voimin raivattiin laaja merialue Suomenlahden perukasta Ahvenanmaalle asti puhtaaksi sodan aikana lasketuista miinoista. Tässä työssä menetti henkensä 28 miestä ja 37 haavoittui. Kotkan Haapasaaressa sijaitsee raivaajamuistomerkki. Yksittäisiä miinoja on löytynyt Suomenlahden saaristoista vielä 2000-luvullakin.
Merivoimien historia > 1950-luku

Sotien jälkeen valvontakomissio vaati rannikkotykkien rajoittamista 140 kappaleeseen ja kaikkien yli 120 mm tykkien poistamista rannikkolinnakkeista. Lisäksi sukellusveneet piti poistaa käytöstä. Puolustusvoimien ja merivoimien merkittävimmin rajoittava tekijä oli Pariisin rauhansopimus. Esimerkiksi monet asetyypit, kuten torpedoveneet, kiellettiin. Miinanraivaustyö kulutti myös merivoimien voimavaroja. Laivasto oli ikääntynyt, ja valvontakomissiolle luovutettiin mm. panssarilaiva Väinämöinen rauhan ehtojen mukaisesti. Sodan jälkeen tukikohta-alueita supistettiin ja koululaiva Suomen Joutsen muutettiin merimieskouluksi.
Vuonna 1952 annettiin uusi asetus merivoimista, johon kuului kaksi lippuetta ja kaksi laivastoasemaa. Merivoimista tuli yksi Suomen kolmesta puolustushaarasta. Samalla rannikkotykistö siirrettiin maavoimiin. Porkkala palautettiin vuonna 1956 ja aluevedet laajenivat. Laajennukset vaativat uusia aluksia ja rannikkotykistön rajoitukset menettivät merkityksensä. Linnakkeita alettiin taas varustaa raskaalla ja järeällä tykkikalustolla. Helsingin laivastoasema siirrettiin Katajanokalta Upinniemeen vuonna 1959.
Englannista ostettiin vuonna 1957 kaksi uutta Dark-luokan moottoritorpedovenettä, jotka toimivat Vasama 1- ja Vasama 2 -nimisinä moottoritykkiveneinä. Vuoden 1955 hankittiin vielä R-luokan raivaajat Rihtniemi ja Rymättylä. Lisäksi miinanraivaukseen rakennettiin kolme uutta R-luokan raivaajaa:Ruissalo, Raisio ja Röyttä, jotka soveltuivat myös vartiovenetehtäviin.
Merivoimien historia > 1960-luku

Britanniasta hankittiin merivoimille vuonna 1961 käytetty fregatti koululaivaksi, se toimi nimellä Matti Kurki. Lisäksi vuonna 1962 valmistui Nuoli-luokan moottoritykkivenelaivue, ja Neuvostoliitosta ostettiin vuonna 1964 merivoimille kaksi Riga-Iuokan saattajaa Uusimaa ja Hämeenmaa.
Merivoimien sodan ajan joukot

Merivoimien suunniteltu sodan ajan vahvuus on 31 500 henkilöä. Joukkoihin kuuluulähde?:
2 ohjusvenelaivuetta
3 miinantorjuntalaivuetta
2 miinalaivaa
3 miinalauttaa
2 rannikkojääkäripataljoonaa
6 rannikkojääkärikomppaniaa
2 rannikko-ohjuskomppaniaa
4 meritorjuntaohjuspatteria
4 kiinteää rannikkotykistöyksikköä
8 liikkuvaa rannikkotykistöyksikköä
Merivoimien aluksia

2 Hämeenmaa-luokan miinalaivaa
3 Pansio-luokan miinalauttaa
4 Rauma-luokan ohjusvenettä
4 Hamina-luokan ohjusvenettä
3 Katanpää-luokan miinantorjunta-alusta
2 Kuha-luokan miinanraivaajaa
7 Kiiski-luokan miinanraivaajaa
4 Syöksy-luokan komentovenettä
3 Kampela-luokan kuljetuslauttaa
2 Valas-luokan kuljetusalusta
Monitoimialus Louhi, joka on myös sukeltajien emäalus
Öjyntorjunta-alus Halli
Öljyntorjunta-alus Hylje
3 Fabian Wrede -luokan koulutusalusta
1 Kajava-luokan koulutusalus
Jehu-luokan maihinnousuveneet
Jurmo-luokan joukkojenkuljetusveneet
Uisko-luokan joukkojenkuljetusveneet
Utö-luokan kuljetusveneet
L-luokan linnakeveneet
G-veneet
Merivoimien muu kalusto

Meritorjuntaohjus 85 (MTO-85)
130 mm tornikanuuna (130 53 TK)
130 mm rannikkokanuuna (130 K 54)
82 mm linnoitusheitin (82 KRH 36 RT)
Rannikko-ohjus 06 (EuroSpike ER)
Lähitulevaisuuden hankintoja

Laivue 2020-projektissa rakennetaan neljä Pohjanmaa-luokan monitoimikorvettia, jotka korvaavat Rauma-luokan ohjusveneet ja Hämeenmaa-luokan miinalaivat sekä jo käytöstä poistetun miinalaiva Pohjanmaan. Suunnitelmien mukaan alukset otetaan käyttöön vuosina 2022–2027.
Laivue 2020 –hankkeen kokonaishinta on 1,2 miljardia euroa. Hankkeeseen kuuluvat mm. alukset ja taistelujärjestelmä. Hankkeen rahoitus sisältyy vuoden 2018 budjettiin ja rahoitus alkaa vuonna 2019. Aluksiin mm. asennetaan poistuvien alusten kalustoa, mm. pintatorjuntaohjus ja torpedojärjestelmä. Alusten hinnan lisäksi käyttö, ylläpito ja huoltaminen maksaa, joka rahoitetaan puolustusvoimien normaalista vuosibudjetista. Aikataulun mukaan ensimmäisen korvetin koeajo on vuonna 2024.
Vuosina 2022–2024 merivoimille hankitaan myös yhdeksän Utö-luokan huoltovenettä.
Kirjallisuutta

Merensilta, Timo: Vesikko – Suomenlahden hiljainen vartija.  Hobby-Kustannus Oy, 2009.  ISBN 978-952-5334-07-4
Meriupseeriyhdistys ry: Suomen Laivasto 1969-2003.  Meriupseeriyhdistys ry ja Suomi merellä -säätiö, 2008.  ISBN 978-951-95298-4-4
Merivoimat 100.  Merivoimien esikunta, 2018.  ISBN 978-951-25-2946-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Toremans, Guy: Fleet Review: The Finnish Navy (Suomen merivoimat) - Becoming 'Leaner and Meaner'. Seaforth World Naval Review 2020, 2019, s. 92-103.  Barnsley, UK:  Seaforth Publishing. ISBN 978-1-5267-6062-3  (englanniksi)
Merivoimat
Laivasto harjoittelee Ylen Elävä arkisto
Panssarilaivat olivat Suomen laivaston ylpeys Ylen Elävä arkisto
| n k Suomen merivoimien joukko-osastot |
| --- | --- | --- |
|  Merivoimien esikunta  Rannikkolaivasto  Rannikkoprikaati  Uudenmaan prikaati  Merisotakoulu  |  Merivoimien esikunta  Rannikkolaivasto  Rannikkoprikaati  Uudenmaan prikaati  Merisotakoulu  |  |
Luettelo Suomen merivoimien aluksista
Heikkilän kasarmin päärakennus.
Vetehinen-luokan sukellusveneitä emälaiva M-1:n kyljessä. Uloimpana vasemmalla von Fersen-luokan yhteysalus.
Panssarilaiva Ilmarinen.
Helsinki-luokan ohjusvene Oulu, Helsingin satamassa kesällä 2006.
100 56 TK Kuivasaaressa vuonna 2009
Roudasta rospuuttoon

| Roudasta rospuuttoon Viikate |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Äänitetty : Funny Farm-studio, 1999
 Julkaistu: 1999
 Tuottaja(t): Kaarle Viikate
 Tyylilaji: heavy metal, hard rock
 Kesto: 20.18
 Levy-yhtiö: Syyslevyt
Viikatteen muut julkaisut
| Vaiennut soitto 1998 | Roudasta rospuuttoon 1999 | Noutajan valssi 2000 |
Roudasta rospuuttoon on Viikatteen vuonna 1999 julkaistu EP. Levyllä kuuluu vahvasti Mana Mana- ja Lyijykomppania -yhtyeiden vaikutus. Levyn kappaleesta "Kylymä" on tehty musiikkivideo, jonka ohjasi Joonas Berghäll. Roudasta rospuuttoon EP on julkaistu kokonaisuudessaan myös Kuutamourakat-kokoelmalevyllä vuonna 2003.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut ja sovittanut Kaarle Viikate.
Taival – 2.04
Pihamaa – 3.16
Siipien havinaa – 4.11
Kylymä – 3.57
Roudasta rospuuttoon – 2.53
Viimeinen säkeistö – 3.49
Kokoonpano

Kaarle Viikate – kielisoittimet, laulu
Simeoni Viikate – lyömäsoittimet
Muita:
Ari Taiminen - kannet
Mika Jussila - masterointi
Pasi Heinikkala - valokuvat
J-J Nippala - äänitys ja miksaus
Aiheesta muualla

Albumi Roudasta rospuuttoon Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
| n k Viikate |
| --- | --- |
 Kaarle Viikate (oik. Kalle Virtanen)  Arvo Viikate (oik. Ari Taiminen)  Ervo Viikate (oik. Erkka Koskinen)  Päivi Federley  Ohto Pallas   Entiset jäsenet: Simeoni Viikate (oik. Simo Kairistola) 
Studioalbumit:  Noutajan valssi  Vuoden synkin juhla  Kaajärven rannat  Surut pois ja kukka rintaan  Unholan urut  Marraskuun lauluja I  Marraskuun lauluja II  Kuu kaakon yllä  Petäjäveräjät  Kymijoen lautturit  Panosvyö  XII – Kouvostomolli  Rillumarei!  Askel  Hiljainen 
EP:t:  Vaiennut soitto  Roudasta rospuuttoon  Alakulotettuja tunnelmia  Valkea ja kuulas  Kevyesti keskellä päivää  Iltatähden rusko  Kuolleen miehen kupletti  Kesävainaja  Linna Espanjassa 
Kokoelmat:  Kuutamourakat  Parrun pätkiä  Marraskuun singlet  Kuutamo, kaiho ja katkeruus  Katkerimmat 2011–2017 
Singlet: •	* ”Odotus” ”Piinaava hiljaisuus”  ”Ei ole ketään kelle soittaa”  ”Nuori mies nimetön”  ”Kaunis kotkan käsi”  ”Leimu”  ”Pohjoista viljaa”  ”Tie”  ”Vesi jota pelkäät”  ”Maria Magdalena”  ”Ah ahtaita aikoja”  ”Ei enkeleitä”  ”Me olemme myöhäiset”  ”Orret”  ”Viina, terva ja hauta”  ”Kuu kaakon yllä”  ”Hautajaissydän”  ”Sysiässä”  ”Adventti”  ”Oi pimeys”  ”Tervaskanto”  ”Pelastus”  ”Synkkä ventti”  ”Tuulenhuuhtomat”  ”Huomenta humalaiset”  ”Varjorastaat”  ”Kavaljeeri”  ”Vapauden sillan alla”  ”Omakuva (karvalakki päässä) ”  ”Älä pelkää pimeää”  ”Korttitalo”  ”Haamukirjoitus” 
Splitit:  KLV / Viikate 
DVD:t:  V-DVD 1: Videogaala  V-DVD 2: Iltamat 
Katso myös:  Rymäkkä  The Lunatics 
Muuta:  Diskografia