Keskitysleiri
Neuvostoliitossa

Vuoden 1918 elokuussa talonpoikaiskapinan jälkiselvityksissä Vladimir Lenin antoi määräyksen: ”Epäilyttävät suljettava keskitysleiriin kaupungin ulkopuolelle.” Syyskuussa vuonna 1918 kansankomissaarien neuvosto antoi dekreetin punaisesta terrorista. Joukkoteloitusohjeiden lisäksi siinä todettiin: ”Suojattava neuvostotasavalta luokkavihollisilta eristämällä nämä keskitysleireihin.” Vaikka Neuvostoliiton keskitysleireihin lähetettiin myös sotaoikeuden kautta, varsinaisesti niihin virtasi tuomitsemattomia. Varhaisimpia leirejä oli Solovetskin luostariin perustettu vankileiri.
Neuvostoliittoon perustettiin vuonna 1929 virasto nimeltä Gulag hallinnoimaan maan vankileirijärjestelmää. Viraston nimen mukaan myös maan vankileirijärjestelmää alettiin kutsua gulagiksi. Virallinen nimitys leireille oli ojennustyöleiri., kun taas Gulag-verkosto alkoi kasvaa Neuvostoliiton vankilajärjestelmästä vuosina 1929–1930 tehtyjen päätösten pohjalta, kun leirien käyttöä työleireinä laajennettiin. Vaikka vangit näännytettiin työllä, leirien tuottavuus jäi aina matalaksi, ja ne olivatkin taloudellinen rasite.
Gulagiin kuului monentyyppisiä paikkoja, kuten vankiloita, rangaistussiirtoloita, ojennustyöleirejä, maataloussiirtokuntia ja ”erityissiirtoloita”. Suoranaisia tuhoamisleirejä ei ollut, mutta joissakin leireissä vankien annettiin välinpitämättömästi kuolla nälkään, kylmään ja tauteihin. Erään arvion mukaan gulagien vangeista 90 prosenttia selvisi vankeudesta hengissä. Josif Stalinin aikana 20–40 prosenttia vangeista vapautettiin vuosittain.
Vankileirien saaristo ulottui kaikkialle Neuvostoliiton länsirajalta kaukoitään. Osa leireistä oli niin syrjäisiä, että niistä ei kannattanut yrittää paeta, kuten pahamaineiset Kolyman alueen leirit idässä. Toiset leirit oli sijoitettu asuttujen alueiden laitamille, mutta niiden asukit eivät karkaamisvaaran vuoksi päässeet leirin ulkopuolelle tekemään työtä. Joitain leirejä, etenkään ”erityissiirtoloita”, ei juurikaan erotettu ulkopuolisesta yhteiskunnasta, ja osa vangeista sai käydä leirin ulkopuolella ilman saattajaa. Myös osa vapautetuista vangeista jäi ”vapaaehtoisiksi” työntekijöiksi leireihin, sillä heillä ei ollut paljon vaihtoehtoja.
Vuosina 1929–1930 leireille kuskattiin lähinnä kulakeiksi syytettyjä maanviljelijöitä. Kahdesta miljoonasta karkotetusta oli vuotta myöhemmin yli puolet kuollut, karannut tai kadonnut. Stalinin vainojen aikana vuosina 1937–1938 leireille vangittiin noin 1,6 miljoonaa kommunistia, ”kansanvihollista” tai ”vastavallankumouksellista” perheineen, joiden Stalin pelkäsi uhkaavan itseään. Moni heistä oli sotilas- tai talousasiantuntijoita. Toista maailmansotaa edeltävinä vuosina ja sodan aikana leireille tai vartioimattomille syrjäseuduille Siperiaan ja Kazakstaniin karkotettiin Neuvostoliiton rajaseutujen vähemmistökansoja, kuten itäeurooppalaisia, suomalaisia (esim. siperiansuomalaiset), baltteja (ks. esim. kesäkuun kyyditykset), saksalaisia, kreikkalaisia, armenialaisia, turkkilaisia, kurdeja, keskiaasialaisia ja korealaisia. Sota-aikana leirien kuolleisuus nousi 20 prosenttiin. Sodan loppuvuosina gulagin vankiluku puolittui, koska suuri osa vangeista siirrettiin tehtaisiin tai rintamalle.