stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urheiluvuosi 1992
Uinti

Barcelonan olympialaisten uintilajien menestynein maa oli 14 kultamitalia voittanut Yhdysvallat. Unkarin selkä- ja sekauimari Krisztina Egerszegi voitti kolme henkilökohtaista kultamitalia. IVY:n vapaauimari Jevgeni Sadovyi voitti kolme kultaa, joista yhden viestissä. Taitouinnin henkilökohtaisen kilpailun kultamitali päätettiin yli vuosi kisojen jälkeen jakaa kahdelle uimarille yhden tuomarin pisteitä antaessaan tekemän virheen vuoksi.
Sprinttiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut 21.–22.11. Espoossa, Suomessa. Saksa ja Ruotsi voittivat kumpikin neljä kultamitalia sekä järjestäjämaa Suomi kolme.
Voimistelu

Barcelonan olympialaisten voimistelukilpailujen menestynein joukkue oli yhdeksän kultaa telinevoimistelussa ja yhden rytmisessä voimistelussa voittanut IVY, jonka edustaja Vitali Štšerbo voitti ennätykselliset kuusi kultamitalia. Naisten puolella Romanian Lavinia Miloșovici voitti kaksi telinemestaruutta ja IVY:n Tatjana Gutsu neliottelun. Miloșovici sai permannolla ja kiinalainen Lu Li eritasonojapuilla täydet 10,00 pistettä. Rytmisessä voimistelussa kultaa voitti Aleksandra Timošenko.
Yleisurheilu

Barcelonan olympialaisten yleisurheilukilpailuissa menestyneimmät joukkueet olivat Yhdysvallat ja IVY. Maailmanennätystä paransivat Yhdysvaltain Kevin Young 400 metrin aitajuoksussa (46,78) sekä Yhdysvaltain miesten viestijuoksujoukkue 4 × 100 metrillä (37,40) ja 4 × 400 metrillä (2.55,74). Yhdysvaltain Carl Lewis voitti pituushypyssä kultaa kolmannen kerran. Marokon Khalid Skah voitti kultaa 10 000 metrin juoksussa mutta sai yleisöltä kovat buuaukset, kun hänen kierroksella jäänyt maanmiehensä Hammou Boutayeb yritti juoksun loppuvaiheissa häiritä Skahin kanssa voitosta taistellutta Kenian Richard Chelimoa.
Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut 21.3. Bostonissa, Yhdysvalloissa. Miesten maailmanmestaruuden voitti viidennen kerran Kenian John Ngugi. Naisten kilpailun ykkönen oli yhdysvaltalainen Lynn Jennings. Kenia voitti molemmat joukkuemestaruudet.
Puolimaratonin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin ensimmäisen kerran 20.9. Newcastlessa, Englannissa. Miesten maailmanmestaruuden voitti Kenian Benson Masya ja naisten britti Liz McColgan. Miesten joukkuemestaruuden voitti Kenia ja naisten Japani.
Sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailut 28.2.–1.3. Genovassa, Italiassa. Menestynein joukkue oli IVY. Seitsenottelussa Ranskan Christian Plaziat teki sisäratojen maailmanennätyksen 6 418 pistettä.
Miehet paransivat maailmanennätyksiä useissa eri lajeissa. Britti Steve Backley heitti 25.1. Aucklandissa keihästä tulokseen 91,46, joka oli uusi maailmanennätys, kun vuonna 1991 karheapintaisilla keihäillä heitetyt tulokset oli sääntömuutoksen myötä poistettu ennätystilastoista. Ukrainalainen Serhi Bubka jatkoi seiväshypyn maailmanennätyksen parantelua sentti kerrallaan: hän hyppäsi 13.6. Dijonissa tuloksen 611, paransi ennätystä seuraavan kerran 30.8. Padovassa ja päätyi 19.9. Tokiossa tulokseen 613. Barcelonan olympialaisissa yhdysvaltalainen Kevin Young juoksi 400 metrin aitajuoksussa 6.8. ennätyksen 46,78, ja kaksi päivää myöhemmin Yhdysvallat kohensi viestijuoksujen ennätyksiä aikoihin 37,40 ja 2.55,74. Kenialainen Moses Kiptanui paransi 16.8. Kölnin GP-kilpailuissa 3 000 metrin juoksun maailmanennätykseksi 7.28,96, ja kolme päivää myöhemmin hän juoksi Zürichin GP-kilpailuissa 3 000 metrin estejuoksun maailmanennätyksen 8.02,08. Yhdysvaltalainen Dan O’Brien teki 4.–5.9. Talencessa kymmenottelun uudet ME-pisteet 8891. Algerialainen Noureddine Morceli paransi 6.9. Rietissä 1 500 metrin juoksun maailmanennätykseksi 3.28,86.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluvuosi 1992 Wikimedia Commonsissa
Serket

Serket kuvattuna Tutankhamonin kanooppikaapissa.
Serket (myös Serqet tai Selkis, "Se joka saa kurkun hengittämään") oli muinaisessa Egyptissä skorpionijumalatar, jonka ensisijainen tehtävä oli suojella vainajia. Serketin palvonta juontuu ainakin 1. dynastian aikaan, ja Vanhan valtakunnan pyramiditeksteistä lähtien hänet mainitaan kuolleen faaraon suojelijaksi muiden jumalatarten seurassa.
Serketiä lähestyttiin usein skorpioninpiston parantamiseksi. Egyptiläisessä mytologiassa Serket esiintyykin yhdessä Neftyksen kanssa suojelemassa vastasyntynyttä Horus-jumalaa, kun tätä on pistetty.
Serket kuvattiin yleensä naiseksi, jolla on päänsä päällä häntänsä kohottanut skorpioni. Serket saatettiin kuvata myös krokotiili- tai leijonapäisenä, kobrana tai leijonana.
Uusheräys

Lestadiolaisuuden sukupuu.
Uusheräys on lestadiolaisuuden suunta, joka syntyi 1900-luvun alun lestadiolaisuuden hajaannuksessa. Nimensä mukaisesti se vaati liikkeeseen uutta herätystä. Liike on ollut alusta asti yleensä hyvin innokas tukemaan Suomen Lähetysseuran tekemää lähetystyötä. Uusheräys julkaisee omaa lehteä nimeltä Lähettäjä.
Uusheränneitä oli vuonna 2012 lestadiolaisuuden tutkija, kirkkohistorian professori Jouko Talosen arvion mukaan yhteensä noin 3 000 maailmassa, joten se on viidenneksi suurin lestadiolaisuuden haara maailmassa. Talosen arvioiden mukaan liikkeen kannatus oli säilynyt samana vuoden 2001 arviosta. Uusheränneitä oli 2000-luvun vaihteessa lähinnä Suomessa ja Norjassa, mutta pieniä määriä myös Amerikassa rauhansanalaisuuden (ALC) sisällä.
Synty

Lestadiolainen herätysliike jakaantui 1900-luvun vaihteen suuressa hajaannuksessa viiteen osaan, joiden nimet ovat vanhoillislestadiolaisuus, esikoislestadiolaisuus, uusheräys, narvalaisuus ja samperilaisuus. Uusheräys, narvalaisuus ja samperilaisuus erkaantuivat itsenäisiksi lestadiolaisuuden haaroiksi vuosina 1897–1898. Amerikassa hajaannus esikois- ja vanhoillislestadiolaisuuden välillä tapahtui jo vuonna 1894 mutta Euroopassa vasta noin vuonna 1900. Vuonna 1908 samperilaisten johtajan Heikki Sandbergin kuoltua samperilaiset liittyivät uusheräykseen. Narvalaisuuteen liittyi paljon uusheränneitä erityisesti Pietarissa. Narvalaisia oli aluksi hyvinkin paljon, mutta narvalaisten määrä ja toiminta laantui kiihkeän alun jälkeen hyvin nopeasti, niin että 1920-luvulla narvalaisuuden molemmat suuntaukset - lindströmiläisyys ja kumpulaisuus - lakkasivat jo käytännössä olemasta. Vanhoillislestadiolaisuuden ja uusheräyksen välillä käytiin rajankäyntiä Norjassa vuonna 1907 ja Vesisaaressa vielä 1913–1914. Amerikassa uusheräys erkaantui vanhoillislestadiolaisuudesta noin vuosina 1901–1902.
Uusheräys sai alkunsa 1800-luvun lopussa Kittilässä. Uudenheräyksen kirkkoherra K. A. Heikel kirjoittaa liikkeen alusta: "Tämä nk. uusi heräys on saanut alkunsa Jumalan sanan ja rukouksen kautta Kittilän seurakunnassa talvella 1894–1895. Sieltä se on maallikkosaarnaajain kautta levinnyt Ouluun, Helsinkiin ja moniin maaseutuihin". Muita tunnettuja uudenheräyksen saarnamiehiä olivat Fredrik Paksuniemi, Pietari Hanhivaara ja Mikko Saarenpää. Myös Väinö Havas toimi uudessaheräyksessä, kunnes siirtyi vanhoillislestadiolaisuuteen.
Uusheräyksen oppi erosi muista lestadiolaisuuden suunnista erityisesti käytäntöön otetulla opilla lain kolmannesta käytöstä. Etenkin Kittilän saarnaajat katsoivat tällöin liiallisen evankelisuuden pilanneen kristillisyyden. Uudestiheränneet korostivat lakia herättämään kristillisyyttä ja halusivat rajoittaa synninpäästön käyttöä. Lain kolmas käyttö otettiin käytäntöön. Koko lestadiolaisuutta vaadittiin heräämään uudesti. Vanhoillinen suuntaus ei hyväksynyt uuttaheräystä, koska heidän mukaansa heränneen ei enää tarvitse herätä. Uusheräyksellä oli myös väljempi seurakuntaoppi muihin pääsuuntauksiin verrattuna.
Uusheräyksen itsenäistymisajankohtana pidetään vuosia 1896–1898, jolloin sitä kannattavat saarnamiehet aloittivat järjestelmälliset lähetysmatkansa. Kittilästä käsin se saavutti pian kannatusta Itä-Lapissa sekä Rovaniemen, Kemijärven ja Sallan seudulla. Pohjanlahden rannikolla se sai jonkin verran kannatusta Siika-, Pyhä- ja Kalajokivarsilla, runsaammin Etelä-Pohjanmaalla ja Porin seudulla. Karjalassa tästä lestadiolaisuuden oppositioliikkeestä tuli pian enemmistöliike. Venäjällä Pietarissa oli lestadiolaisia ennen suurta hajaannusta eri arvioiden mukaan 700–1500. Pietarin lestadiolaisista melkein kaikki liittyivät ensin uusheräykseen 1897–1898, mutta pian sen jälkeen valtaosa Pietarin uusheränneistä liittyi narvalaisuuteen.
Oppi

Uusheräys pyrkii vaalimaan Lars Levi Laestadiuksen alulle laittaman herätysliikkeen perintöä. Tarkoituksena on Raamatun ja evankelis-luterilaisen tunnustuksen pohjalta levittää Suomessa elävää kristillisyyttä ja edistää lähetystyötä ulkomailla. Liike julistaa syntien anteeksisaamista Kristuksen kärsimisen ja kuoleman tähden. Erityisesti halutaan kuvata Jeesus Kristus kärsivänä Jumalan karitsana ja ihmistä rakastavana syntisten Vapahtajana. Henkilökohtaista rippiä käytetään, ja sen kautta katuvalle ihmiselle julistetaan kaikki hänen syntinsä anteeksi Jeesuksen nimessä ja veressä.
Toiminta ja levinneisyys

Uusheräyksellä arvioitiin vuonna 2012 olevan kannattajia noin 3 000, jolloin se oli viidenneksi suurin lestadiolaisuuden ryhmä maailmassa. Talosen arvioiden mukaan kannatus oli pysynyt samana vuoden 2001 jälkeen.. Uusheräystä suurempia lestadiolaisuuden ryhmiä ovat vuoden 2012 arvioiden mukaan vanhoillislestadiolaisuus (kannattajia 115 000), esikoislestadiolaisuus (24 000), rauhansanalaisuus (21 000) ja töröläläisyys (4 000).
Vuonna 2011 paikallisyhdistyksiä oli 20, ja niihin kuului noin 1 100 jäsentä. Liike toimittaa Lähettäjä-lehteä, jonka levikki on 2 000. Liikkeen laulukirja on Siionin matkalaulut. Samaa kirjaa käyttää myös rauhan sana, ja se on toteutettu yhteistyössä näiden kahden liikkeen välillä. Uusheräyksen luonteenomaisin toimintamuoto ovat seurat, joita järjestetään sekä kodeissa että uudenheräyksen ja seurakuntien tiloissa. Liike järjestää vuosittain Kesäseurat, joka on liikkeen valtakunnallinen päätapahtuma. Liikkeellä on kansanopisto Kalajoella (Kalajoen Kristillinen Opisto) sekä leirikeskus Heinäkallion leirikoti Kangasalla. Oulussa liikkeellä on omaa opiskelijatoimintaa.
Suomessa uusheräyksen vaikutusalueita ovat: Eno, Haapavesi, Hamina, Himanka, Helsinki, Iisalmi, Ilmajoki, Jalasjärvi, Joensuu, Kajaani, Kalajoki, Kangasala, Kemi, Kemijärvi, Kittilä, Kuopio, Kurikka, Kärsämäki, Lahti, Leväsjoki, Merijärvi, Nivala, Nurmes, Oulainen, Oulu, Pyhäjoki, Raahe, Seinäjoki, Sodankylä, Teuva, Tornio, Turku ja Ylivieska.  Uusheräyksen keskustoimisto sijaitsee Kurikassa. Uusheräyksellä on ollut toimintaa myös Vaasassa vuodesta 2011 lähtien.lähde?
Ulkomailla uusheräys toimii yhteistyössä Suomen lähetysseuran kanssa. Sillä on lähettejä Angolassa, Etiopiassa, Senegalissa, Tansaniassa ja Taiwanissa. Se tekee myös lähetystyötä Venäjän Karjalassa, missä se toimii ilman Suomen lähetysseuraa. Työn tuloksena on syntynyt Harlun seurakunta
Uusheränneet tukevat "Raamatun sanaan toimintansa pohjaavia" lähetystyöjärjestöjä, kuten esimerkiksi Kansanlähetystä.
Aiheesta muualla

Uusheräys
Uusheräyksen seurapuheita
| n k Uusheräys |
| --- | --- |
Järjestöt:  United Peace Church  Uusheräyksen Keskusliitto 
Suunnat:  Kolkuttaja-suunta  Peuralaisuus  Kontiolaisuus 
Henkilöt:  Hanhivaara  Havas  Heikel  Heiskanen  Kontio  Kopra  Merikallio  Miettinen  Paksuniemi  Peura  Saarenpää  Skinnari 
Koulutus ja media:  Heinäkallion leirikoti  Kalajoen Kristillinen Opisto  Lähettäjä 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Kesäseurat  Siionin matkalaulut
Uutelanvuoren kalliomaalaukset

| Uutelanvuoren kalliomaalaukset> Sijainti |
| --- | --- |
 Uutelanvuoren kalliomaalaukset
Koordinaatit:  61°10′1.5369″N, 26°25′39.8754″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Kouvola
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Maalauskenttä I valokuvattuna.
Detaili maalauskentästä I, punaisen sävyjä korostettu.
Uutelanvuoren kalliomaalaukset sijaitsevat Karijärven koillisosassa Kouvolassa, entisessä Jaalassa, Kymenlaaksossa. Maalauskenttiä on kaksi noin 100 metrin etäisyydellä toisistaan. Maalauskentän I löysi Seppo Laatunen ja maalauskentän II Timo Miettinen vuonna 1975.
Sijainti

Maalausalue sijaitsee Ansalahden suulla Peltosaaren vastaisella puolella. Maalauskenttä I on tehty kapeikon kohdalle matalaan kallioon säälle alttiiseen seinämään. Kallion vieressä on 2,5 metriä korkea kivipilari, jonka muodoissa on havaittu antropomorfisia piirteitä. Tätä voisi kutsua "seitakiveksi". Noin 25 metriä oikealle maalauksista sijaitsee puoliluola.
Noin 80 metriä etelään sijaitsee toinen maalauskenttä matalan kallion jyrkäneen alla kapean metsäkaistaleen takana. Molemmat maalauskentät aukeavat länsilounaaseen ja niiden lähellä on useita mökkejä. Karijärvi laskee Verlan ohi Pyhäjärveen.
Maalaukset > Maalauskenttä I

Pari metriä rannasta ja noin 3 metrin korkeudella löytyy yksi 28 senttimetriä pitkä ihmishahmo, jolla on kädet sivuille ylös kohotettuina ja polvet taivutettuina. Jalkaterät erottuvat selvästi. Pää on maalattu täyteisenä ympyränä. Jakojen välissä oleva lyhyt veto saattaa viitata mieheen. Sen vieressä näkyy pari pystyviivaa ja punaväriä.
Edellä mainitussa "seitakivessä" löytyy punamaalilla tehtyjä merkintöjä kohdassa, jotka muodostaisivat silmän ja voisivat korostaa seitaihmisen muotoja.
Maalaukset > Maalauskenttä II

Täälläkin on 42 senttimetriä pitkä ihmishahmo sekä hännällinen eläin. Ihmishahmon pää on maalattu ympyräksi ja kädet ovat ylhäällä ja jalat suoria. Näiden ympärillä on epäselviä maalausjälkiä. Eläinhahmo muistuttaa poikkeuksellisesti hännällistä eläintä, ehkä kettua tai majavaa, ja se katsoo vasemmalle. Sillä on pitkä häntä, pistemäiset korvat ja lyhyet jalat. Eläimen oikealla puolella saattaa olla katkelmia toisesta ihmishahmosta. Kuviot muodostanevat ryhmän.
Aiheesta muualla

Suomen Museot Online: Uutelanvuoren maalaukset, valokuvia[vanhentunut linkki]
Tiainen, Riina: Suomen kalliomaalausten ja luonnonmuotojen tarkastelua taidehistorian metodein[vanhentunut linkki], 2010
Lahelma, Antti: Kalliomaalaukset ja shamanismi, s.2-21, Muinaistutkija, 2001
Kare, Antero: Pyhät kalliot ja šamanismi[vanhentunut linkki], Helsingin Sanomat, 2003
Sergius II

| Sergius II |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 790 Rooma
Kuollut: 27. tammikuuta 847 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  25. tammikuuta 844
Paavius päättyi:  27. tammikuuta 847
Edeltäjä:  Gregorius IV
Seuraaja:  Pyhä Leo IV 
Sergius II (n. 790–27. tammikuuta 847) oli paavina 25. tammikuuta 844 – 27. tammikuuta 847. Hänet kruunattiin heti valintansa jälkeen, ilman vahvistusta frankkien hovista. Keisari Lothar I pahastui tästä ja lähetti armeijan vahvistamaan valta-asemaansa. Sergius kuitenkin sovitteli kiistan taitavasti.
Paaviusaikanaan hän kunnosti Roomaa, osittain hämäräperäisistä lähteistä tulevien varojen turvin.
Hänen aikanaan saraseenit ryöstelivät Roomaa ja vaurioittivat Pietarinkirkkoa ja Paavalinkirkkoa.
Uusi retoriikka

Uudeksi retoriikaksi kutsutaan 1900-luvulla alkanutta retoriikan tutkimuksen perinnettä, joka tutkii vaikuttamista ja siihen tähtääviä kielellisiä keinoja esimerkiksi politiikassa ja mainonnassa. Klassisen retoriikan vastaisesti retoriikkaa nähdään muuallakin kuin kasvokkaistilanteissa, joissa puhuja pyrkii vakuuttamaan edessään olevan yleisön. Uuden retoriikan kiinnostus ei kohdistu ensisijaisesti retoriikan tekniikkaan vaan retoriikan kriittiseen analyysiin. Uuden retoriikan keskeisiä teoreetikkoja ovat Kenneth Burke, Chaïm Perelman ja Stephen Toulmin.
Uuden retoriikan nousu

Uusi retoriikka liittyy 1950-luvulla tapahtuneeseen retoriikan kunnianpalautukseen. Tuolloin akateemisen yhteisön kielteinen asenne retoriikkaa kohtaan koki käänteen ja retoriikkaa alettiin jälleen hyödyntää tutkimuksessa. Klassinen retoriikka ei ole menettänyt merkitystään, mutta uudella retoriikalla on nykyään valta-asema tieteellisessä keskustelussa. Uusi retoriikka käsittää klassisen retoriikan ytimen, julkisen esiintymisen ja kaunopuheisuuden, vain yhdeksi retoriikan sovellutukseksi. Uuden retoriikan myötä painopiste siirtyi käytännön neuvoista analyysiin, erittelyyn ja tulkintaan. Uusi retoriikka soveltui uuden aikakauden, 1900-luvun, vaikuttamisen analyysiin: sähköisen viestinnän, maailmansotien ja kaupallistumisen aikaan. Retoriikan merkitys mainonnassa, propagandassa ja kansainvälisessä viestinnässä oli ilmeinen.
Keskeisiä teoreetikkoja

Uuden retoriikan keskeisiä teoreetikoita ovat Kenneth Burke (1897–1994), Chaïm Perelman (1912–1984) ja Stephen Toulmin (1922–2009). Näistä Perelman ja Toulmin keskittyvät argumentoinnin tutkimiseen: heitä kiinnostaa vaikuttamiseen pyrkivä kielenkäyttö. Burke on sen sijaan kiinnostunut inhimillisen toiminnan yleisten ehtojen ja vaikuttimien ymmärtämisestä. Burkelle kaikki inhimillinen toiminta on symbolien käyttöä. Burke näkee retoriikan ihmisten välisiin ristiriitoihin liittyväksi ilmiöksi.
Muita uuden retoriikan teoreetikkoja ovat muun muassa I. A. Richards (1893–1979) ja Richard Weaver (1910–1963). Richardsin tunnetuin retoriikkaa käsittelevä teos on The Philosophy of Rhetoric (1936). Weaverin teoksista merkittävimmät ovat Ideas Have Consequences (1948) ja The Ethics of Rhetoric (1953).
Kenneth Burke

Burken tärkein retoriikkaa käsittelevä teos on A Rhetoric of Motives (1950). Sitä tukee aiempi, A Grammar of Motives -teos (1945). Retoriikan lisäksi Burke käsitteli myös muita aiheita. Hän oli monipuolinen ja tuottelias kielen, kulttuurin ja politiikan ilmiöiden analyytikko ja kriitikko. Burke korostaa retorisen analyysin hyödyllisyyttä kirjallisuuden tutkimuksessa.
Burken keskeisiä ajatuksia on ajatus neljästä perustroopista, jotka ovat paitsi kielikuvia ja kielellisiä ilmiöitä, myös ajattelun ja ymmärryksen perusulottuvuuksia. Neljä perustrooppia ovat metafora, metonymia, synekdokee ja ironia. Metafora tarkoittaa jonkin asian ymmärtämistä toisen asian kautta. Metonymia on jonkin abstraktin ilmaisemista konkreettisen kautta. Synekdokeessa ilmiön jokin piirre edustaa koko ilmiötä, kuten osa kokonaisuutta tai muoto sisältöä. Ironia tarkoittaa jonkin näkökulman kyseenalaistamista tuomalla esiin vastakkaisen näkökulman mahdollisuus.
Perustrooppien lisäksi Burken keskeinen käsite on identifikaatio, samastuminen. Identifikaatio on keskeinen osa vakuuttamista. Se on ihmisten erillisyyttä kompensoiva tapahtumasarja. Identifikaatio on puhujan pyrkimystä samastaa omat ja yleisön intressit. Identifikaation vastinpari on erottautuminen. Burken mukaan kaikkialla, missä identifikaatio ja erottautuminen esiintyvät yhdessä, on retoriikkaa.
Stephen Toulmin

Yhdysvaltalaistunut britti Stephen Toulmin eroaa kahdesta edellisestä siinä, ettei hän ole varsinaisesti kirjoittanut yhtään teosta retoriikasta – se on pikemminkin sivujuonne hänen tuotannossaan. Silti hänen vaikutuksensa uuteen retoriikkaan on huomattava. Retoriikan kannalta keskeinen on hänen teoksensa The Uses of Argument (1958). Toulminia kiinnostaa argumentointi arjen ilmiönä: retoriikan tutkimuksessa tulisi lähteä empiriasta, sillä argumentaatio ei ole puhtaasti looginen ilmiö. On huomattava, että Toulminin ajattelussa pääosassa tosiaan on argumentti – esittämistilanne tai muu asiayhteys jää huomiotta.
Argumentin anatomiana tunnettu malli on peräisin Toulminilta. Sen lähtökohta on nimenomaan argumentin sisällössä, ei muodossa. Argumentin elementit jakautuvat kahteen kategoriaan: kantavaan rakenteeseen ja sääteleviin tekijöihin. Kantava rakenne muodostuu lähtötiedoista, vahvistuksista ja väitelauseista. Sääteleviä tekijöitä ovat varaukset, taustatuki ja tarkennukset, jotka säätelevät argumentin voimakkuutta, yksiselitteisyyttä ja varauksettomuutta.
Toulmin korostaa argumentaation monitulkintaisuutta ja epätäsmällisyyttä. Nämä ilmiöt johtuvat yleensä argumentaation siirtymäsäännöistä – siis siitä, millä perusteella siirrytään lähtötiedoista väitelauseisiin. Retoriikkaa analysoitaessa on etsittävä se piste, jossa lähtötiedoista siirrytään väitelauseisiin.
Uuden retoriikan jälkeen

Uuden retoriikan jälkeen retoriikan kentällä on noussut vahvasti esiin yhteiskuntafilosofinen retoriikka. Yhteiskuntafilosofisen retoriikan pohja on kuitenkin vahvasti uudessa retoriikassa. Molemmissa on sama henki ja lähestymistapa, joka poikkeaa selvästi klassisesta retoriikasta. Yhteiskuntafilosofinen retoriikan tutkimus on seurausta siitä uudelleentulkinnasta, jonka uusi retoriikka teki yleisöstä, puheesta ja vaikuttamisesta. Sille on tyypillistä kiinnostus retoriikan ja yhteiskunnan väliseen jännitteeseen sekä siihen, millainen asema yksilöllä on tämän jännitteen keskellä.
Uusvasemmisto

Länsisaksalaisia opiskelijamielenosoittajia vuonna 1968.
Uusvasemmisto viittaa laajaan 1960- ja 1970-luvuilla vaikuttaneeseen vasemmistolaiseen kulttuuriradikaaliin liikkeeseen, joka tavoitteli muun muassa yhtäläisiä kansalaisoikeuksia sekä seksuaalisuuden, abortin, sukupuoliroolien ja huumepolitiikan vapauttamista ja opintodemokratian ja opetuksen uudistamista.
Uusvasemmisto oli opiskelijaradikaalien ja heitä tukeneiden vasemmistolaisten professoreiden ja muiden älykköjen löyhä yhteenliittymä. Liike syntyi mustien kansalaisoikeusliikkeen aikana, kautta ja innoittamana ja joka etsi kapitalistisen järjestelmän tuhoa. Uusvasemmistolaiset vastustivat yhdessä Vietnamin sotaa niin kutsutun hippiliikkeen kanssa, ja moni hippi kannatti uusvasemmistoa. Mustien kansalaisoikeusliikkeessä näkyviä henkilöitä olivat Martin Luther King, Jr. sekä Malcolm X. Molemmat kuolivat murhissa.
Uusvasemmiston isänä voidaan pitää Yhdysvalloissa vaikuttanutta yhteiskuntafilosofi Herbert Marcusea. Hänen tärkeimpiä teoksiaan ovat Yksiulotteinen ihminen (1969) ja Ihmisen vapautuksesta (1971). Toinen liikkeen tärkeä teoreetikko oli ranskalainen filosofi Jean-Paul Sartre, joka kritisoi kulutusyhteiskuntaa teoksessaan Dialektisen järjen kritiikki (1960).
Oppi ja tavoitteet

Opillisesti uusvasemmiston erotti aikaisemmasta vasemmistoliikehdinnästä se, ettei se enää pitänyt tehdastyöläisiä vallankumouksen pääasiallisina tai ainoana tekijänä. Tämän sijasta puhuttiin mustista ja opiskelijoista ”uutena työväenluokana” eli jälkiteollisten yhteiskuntien sorrettuina, joiden luokatietoisuus oli kaikkein suurinta. Uusvasemmisto piti sekä ay-liikettä että valtiovaltaa olennaisina osina kapitalista järjestelmää ja viholliskuvaksi tuli ”korporatistinen liberalismi” ja sitä vallassa pitänyt byrokraattien ja toimihenkilöiden muodostama ”uusi luokka”.
Uusvasemmiston tavoitteksi tuli ”osallistuva demokratia”, jonka tulkinnanvaraisella käsitteellä tarkoitettiin ruohonjuuritason toimintamalleja, mielenilmauksia ja suoraa toimintaa joiden tarkoitus oli taata tavallisille ihmisille mahdollisuus suoraan vaikuttaa itseään ja yhteisöään koskeviin päätöksiin. Uusvasemmiston suurena julistuksena pidetään Port Huronin manifestia.
Uusvasemmisto vastusti myös Vietnamin sotaa, fasismin jäänteitä, imperialismia, rasismia ja kaupallisuutta. Uusvasemmisto nähdään usein vastakohtana erityisesti aikaisempaan vasemmistolaisuuteen tai marxilaisuuteen, joka korosti yhteiskuntaluokkia ja ammattiyhdistystoimintaa.
Historia

Näkyvimpiä uusvasemmistolaisuuden muotoja olivat opiskelijamielenosoitukset. Yhdysvalloissa perustettiin vuonna 1962 järjestö Students for a Democratic Society. Ensimmäiset levottomuudet nähtiin Berkeleyn yliopistossa vuonna 1964. Yhdysvalloissa uusvasemmisto yhdistettiin myös hippiliikkeeseen.
Omat organisaationsa uusvasemmistolaiset menettivät jo 1970-luvulla, osin FBI:n harjoittaman solutus- ja hajotustyön johdosta. Tämän jälkeen monet sanoutuivat irti puoluepolitiikasta ja käänsivät työnsä joko vihreään liikkeseen tai seksuaalista tasavertaisuutta, naisten oikeuksia ja muuta vastaavaa tavoitelleisiin kansalaisjärjestöihin.
Poliittisesti aktiivinen osa ryhtyi toimimaan demokraattisen puolueen sisällä ja jätti jälkensä puolueen linjauksiin. 2000-luvulla monet ovat etsineet paluuta myös työväenliikkeen vaikutuspiiriin.