stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luigi Serafini (koripalloilija)

| Luigi Serafini |
| --- | --- |
 Luigi Serafini.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Luigi Serafini
Syntynyt: 17. kesäkuuta 1951 Casinalbo, Formigine, Italia
Kuollut: 23. elokuuta 2020 (69 vuotta) Bologna, Italia
Kansalaisuus:   Italia
Koripalloilija
Lempinimi:  Il gigante buono
Pelipaikka:  Sentteri
Pituus:  210 cm
Paino:  105 kg
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1968–1977:  Virtus Bologna Pallacanestro Milano 1958 Reyer Venezia Mestre Fabriano Basket Pallacanestro Firenze
Maajoukkueet
1971–1979:   Italia
Ottelut (pisteet):  112 (524)
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Maa:   Italia> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Länsi-Saksa 1971 |  |  |
Luigi ”Gigi” Serafini (17. kesäkuuta 1951 Casinalbo, Formigine – 23. elokuuta 2020 Bologna) oli italialainen koripalloilija. Serafini voitti Virtus Bolognassa Italian mestaruuden vuonna 1976 ja Italian cup-mestaruuden vuonna 1974. Italian maajoukkueessa hän voitti EM-pronssia Länsi-Saksassa 1971 ja edusti maata tämän lisäksi kaksissa kesäolympialaisissa ja kolmissa EM-kilpailuissa.
Elämä ja urheilu-ura

Serafini voitti Italian miesten maajoukkueessa EM-pronssia Länsi-Saksassa 1971 ja sijoittui kesäolympialaisissa neljänneksi Münchenissä 1972 ja viidenneksi Montréalissa 1976. Hän kuului maajoukkueen kokoonpanoon myös vuosien 1973, 1977 ja 1979 EM-kilpailuissa. Yhteensä Serafini pelasi vuosina 1971–1979 112 miesten maaottelua ja teki niissä 524 pistettä. Italian alle 18-vuotiaiden maajoukkueessa hän saavutti ikäluokan EM-pronssia vuonna 1970. Seurajoukkuetasolla Serafini edusti kotimaansa joukkueita, pisimpään vuosina 1968–1977 Virtus Bolognaa. Hän voitti Bolognassa Italian mestaruuden vuonna 1976 ja Italian cup-mestaruuden vuonna 1974. Serafini kuoli noin vuoden pituisen sairastelun jälkeen Bolognassa 69-vuotiaana 23. elokuuta 2020.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luigi Serafini (koripalloilija) Wikimedia Commonsissa
Luigi Serafini Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Luostariolut

Luostarioluella on alun perin tarkoitettu luostareissa munkkien panemaa olutta, jonka juuret ulottuvat aina 500-luvulle  saakka. Luostaripanimot Belgiassa valmistivat aluksi kahta erilaista olutta: vahvempi, makea dubbel saatiin ensimmäisestä mäskäyksestä, ja sitä tarjottiin tärkeille vieraille, myyntiin, sekä munkkien ravinnoksi paaston aikana. Saman viljaerän toisesta mäskäyksestä saatiin miedompi enkel, jota munkit itse käyttivät arkijuomanaan . Luostarioluita pantiin myös muualla Euroopassa, kuten Hollannissa ja Saksassa, mutta ainakin nykyisin luostariolut yhdistetään ensisijaisesti belgialaistyylisiin luostarioluisiin. Viime aikoina luostarityylisiä oluita on pantu myös Yhdysvalloissa (mm. belgialaisen Duvelin ostama Ommegang), ja Tšekin tasavallassa, jossa on aloittanut toimintansa luostaripanimo Želiv. Suomessakin on kaupallisesti pantu Dubbel- ja Tripel -tyylisiä oluita, vaikka näiden yhteydessä ei ole yritettykään luoda mielikuvaa luostarissa valmistetusta oluesta.
Useimmilla nykyisin myytävillä "luostarioluilla" ei välttämättä ole mitään tekemistä luostareiden ja munkkien kanssa. Panimo on ehkä imagosyistä ottanut nykyisen tai entisen luostarin nimen – tai jopa keksinyt täysin kuvitteellisen luostarinimen. Munkit saattavat osallistua oluen panemiseen, ja osa panimoista maksaa luostareille korvauksen nimen käytöstä. Ainoastaan muutamaa merkkiä, kuten Val-Dieu ja Abbaye d'Aulne, tehdään oikean luostarin tiloissa. Trappist-nimeä kantavat luostarioluet on kaikki tehty munkkien valvonnassa. Nimi on ollut vuodesta 1962 suojattu Belgian laissa, minkä tarkoituksena on ollut estää kaupallisten panimoiden hyötyminen taloudellisesti oikeiden munkkien kustannuksella.
Belgialaisten luostarioluiden tyylejä

Useimmat belgialaiset luostarioluet ovat pullossa jälkikäyviä, hiivaisia, sameita, hedelmäisiä ja melko täyteläisiä. Alkuperäiset (belgialaiset) luostarioluttyylit ovat:
enkel: tumma ja hedelmäinen, mutta melko mieto ja helposti juotava olut (noin keskioluen vahvuinen). Nykyisin hyvin harvinainen, lähinnä trappistiluostareissa tarjoiltava oluttyyli.
dubbel (ransk. double): tumma, makeahko ja täyteläinen olut (6,5 - 8 %).
Toisen maailmansodan jälkeen Westmallen trappistiluostari kehitti uuden, vahvan ja vaalean oluttyylin, jonka tyyliset oluet liitettiin pian myös luostarioluiden piiriin :
tripel (ransk. triple): vaalea, voimakkaampi (yli 8 %) ja humaloidumpi olut. Tripelin nimestä on liikkeellä kaksi teoriaa: ensimmäisen mukaan nimi juontaa siitä, että tripelin kantavierre on noin kolminkertainen enkeliin verrattuna. Toinen taas väittää nimen tulevan oluen kolminkertaisesta käyttämisestä. Todennäköisempi selitys kuitenkin on, että nimet viittaavat vain oluen vahvuuteen kotimaisten veroluokkien tapaan.
Dubbelista on kehitetty voimakkaampia versioita, joista käytetään nimityksiä quadrupel tai abt. Nämä ovat hyvin maltaisia, ja usein alkoholimaisia. Alkoholipitoisuus on tyypillisesti 10-12 %.   Viime vuosina markkinoille on tullut luostarioluita valmistavilta panimoilta kaksi uutta oluttyyliä, jotka myös yhdistetään luostarioluisiin: blond (ransk. blonde) ja bruin (ransk. brune). Nämä alkoholipitoisuudeltaan 5,5–7,5 -prosenttiset oluet eivät käytännössä eroa vastaavan vahvuisista, 'tavallisista' belgialaisista pintahiivaoluista.
On hyvä muistaa, että luostariolut ei ole oluttyyli, eikä välttämättä edes useamman tyylin muodostama kokonaisuus, vaan yleiskielinen termi nauttijalleen tietyn mielikuvan "hengellisestä" alkuperästään antaville oluille. Edes kaikki trappistioluet eivät mahdu edellä esitettyyn luokitteluun, vaan mm. brittiläis-saksalaisia vaikutteita saanut, kuivahumaloitu Orval, sekä Konigshoevenin Witte Trappist (witbier) ovat tyyliltään täysin näistä poikkeavia oluita.
Luostarioluita valmistavia panimoita (ilman trappist-nimen käyttöoikeutta) ja niiden luostariolutmerkkejä

Belgiassa:
Brasserie de l'Abbaye du Val-Dieu, Aubel (Val-Dieu)
Brasserie Du Bocq, Purnode-Yvoir (Corsendonk, Père Abbé, St. Benoît)
Brasserie Val De Sambre, Gozée (Abbaye d'Aulne)
Brouwerij Duvel Moortgat, Breendonk (Maredsous, St. Sebastiaan)
Brouwerij Haacht, Boortmeerbeek (Abbaye de Malonne,  Abdij van 't Park, Tongerlo)
Brouwerij Huyghe, Melle (St. Idesbald, Villers)
Brasserie Lefebvre, Rebecq-Quenast (Abbaye de Floreffe)
Brouwerij Slaghmuylder, Ninove (Witkap Pater)
Brouwerij St.Bernardus, Watou (St.Bernardus)
Brasserie St-Feuillien / Friart, Le Rouelx (St-Feuillien)
Brasserie Union, Jumet (Ciney, Grimbergen)
Brouwerij Van Eecke, Poperinge-Watou (Het Kapittel)
Brouwerij Van Steenberge, Ertvelde (Abdij van Roosenberg, Augustijn, Bornem, St. Adriaans)
Muualla (näistä vain Ommegang valmistaa belgityylisiä luostarioluita):
Saimaan Juomatehdas, Lappeenranta, Suomi (Luostari)
Brewery Ommegang, Cooperstown, Yhdysvallat (Ommegang)
Weltenburg Klosterbrauerei, Kelheim, Saksa (Weltenburger)
Klášterní Pivovar Želiv, Želiv, Tšekin tasavalta (Castulus, Gottschalk)
Saksassa on lisäksi aitoja luostaripanimoita Andechsissa, Ettalissa, Mallersdorfissa ja Ursbergissa.
Useimmat panimoista tekevät myös muita kuin luostarioluita.
Maailman vanhimman luostaripanimon olut Weltenburger Kloster Barock Dunkel.
Luna Sea

| Luna Sea |
| --- | --- |


Tiedot
Toiminnassa:  1989–
Tyylilaji:  progressiivinen rock, vaihtoehtorock, hard rock, punk rock
Laulukieli:  japani
Levy-yhtiö:  Universal Music Group
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
LUNA SEA on japanilainen rock-yhtye, joka perustettiin Kanagawassa vuonna 1989. Yhtye hajosi vuonna 2000, mutta sen jäsenet eivät puhu siitä "hajoamisena" vaan pikemminkin eräänlaisena "väliverhona". Bändi julkaisi seitsemän albumia ja useita singlejä sekä VHS/DVD julkaisuja 90-luvulla. Monet LUNA SEA jäsenet ovat aloittaneet muissa yhtyeissä, mutta yhtyeen musiikkia kuunnellaan vieläkin maailmalla. 2007 LUNA SEA johtava kitaristi SUGIZO liittyi Yoshikin "superbändi" X Japaniin.
Jäsenet

Ryuichi – Laulu
SUGIZO – Kitara & viulu
Inoran- Kitara
J – Basso
Shinya – Rummut
Albumit

Luna Sea (Huhtikuu 21.1991)
Image (Toukokuu 21.1992)
Eden (Huhtikuu 21.1993)
Mother (Lokakuu 26.1994)
Style (Huhtikuu 22.1996)
Shine (Heinäkuu 23.1998)
Lunacy (Heinäkuu 12.2000)
Singlet

"Believe" (Helmikuu 24.1993)
"In My Dream (With Silver)" (Heinäkuu21.1993)
"Rosier" (Heinäkuu 21.1994)
"True Blue" (Syyskuu 21.1994)
"Mother" (Helmikuu 22.1995)
"Desire" (Marraskuu 13.1996
"End of Sorrow" (Maaliskuu 25.1996)
"In Silence" (Heinäkuu 15.1996)
"Storm" (Huhtikuu 15.1998)
"Shine" (Kesäkuu 3.1998)
"I For You" (Heinäkuu 1.1998)
"Gravity" (Maaliskuu 29.2000)
"Tonight" (Toukokuu 17.2000)
"Love Song" (Marraskuu 8.2000)
Lárissos (kunnallisyksikkö)

| Lárissos Λάρισσος |
| --- | --- |
 Kunnallisyksikön sijainti
 Lárissos
 Koordinaatit: 38°6′N, 21°25′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Länsi-Kreikka
Alueyksikkö:  Akhaia
Kunta:  Dytikí Achaḯa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta
 – Kallikrates-koodi:  370302
Väkiluku (2011):  5 650
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  270 52
Suuntanumero(t):  26930
Rekisterikilpi:  ACh
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lárissos (kreik. Λάρισσος) tai Larissós (Λαρισσός) (virallisesti Δημοτική Ενότητα Λαρίσ(σ)ου/Λαρισσού, Dimotikí Enótita Larís(s)ou/Larissoú) on yksi Dytikí Achaḯan kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Akhaian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 5 650 (vuonna 2011).
Lárissoksen kunnallisyksikkö käsittää Dytikí Achaḯan kunnan länsiosan kunnallisyksikölle nimen antaneen Lárissos-joen varrella. Sen alueella sijaitsee pääosa Kotýchin ja Strofylián kosteikkojen kansallispuistosta. Kunnallisyksikön suurin asutus on Lápaksen kylä. Lárissos oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Dytikí Achaḯan kunnaksi yhdessä Dýmin, Móvrin ja Olenían kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Lárissoksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä­yhdys­kunta | Kylä tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Ágios Nikólaos Spáton | Ágios Konstantínos | 67 |
| Ágios Nikólaos Spáton | Ágios Nikólaos | 197 |
| Ágios Nikólaos Spáton | Moní Agíou Nikoláou (luostari) | 0 |
| Apideónas | Apideónas | 309 |
| Áraxos | Akrotírio Aráxou | 35 |
| Áraxos | Áraxos | 445 |
| Áraxos | Kalógria | 29 |
| Áraxos | Taxiárches | 0 |
| Kagkádi | Kagkádi | 409 |
| Lakkópetra | Ionikí Aktí | 26 |
| Lakkópetra | Karnári | 80 |
| Lakkópetra | Lakkópetra | 645 |
| Lakkópetra | Limanáki | 31 |
| Matarágka | Kefalaíika | 165 |
| Matarágka | Matarágka | 117 |
| Metóchi | Lápas | 1 000 |
| Metóchi | Metóchi | 349 |
| Metóchi | Néo Vouprásio | 128 |
| Metóchi | Vouprásio | 6 |
| Michói | Kándalos | 51 |
| Michói | Michói | 235 |
| Michói | Pseftéika | 4 |
| Michói | Tsamaíika | 65 |
| Pétas | Pétas | 308 |
| Ríolos | Mazaíika | 17 |
| Ríolos | Ríolos | 528 |
| Velitsés | Áno Velitsés | 239 |
| Velitsés | Káto Velitsés | 165 |
Yhteensä: 5 650
Lumihärkki

| Lumihärkki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Härkit Cerastium
Laji::  cerastoides
Kaksiosainen nimi
 Cerastium cerastoides  (L.) Britton 
Katso myös
   Lumihärkki Wikispeciesissä   Lumihärkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lumihärkki (Cerastium cerastoides, syn. C. lapponicum, Dichodon cerastoides) on kohokkikasveihin kuuluva, pohjoisen pallonpuoliskon vuoristoseutujen ja arktisten alueiden pienikokoinen kasvi.
Ulkonäkö ja koko

Löyhän mätästävästi kasvava monivuotinen lumihärkki kasvaa 3–15 cm korkeaksi. Varret ovat rentoja tai kohenevia ja toispuolisesti hienokarvaisia. Kukattomat tyvivesat ovat juurehtivia. Hieman möyheät lehdet ovat pitkulaisia tai lähes tasasoukkia ja ylöspäin käyriä. Kukinto on kaksihaarainen viuhko. Kukinnon tukilehdet ovat vihreitä, ja kukkaperässä on karvarivi. Valkoisia kukkia on 2–4 kappaletta. Sekä verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Matalasti kaksihalkoiset terälehdet ovat 8–12 mm pitkiä ja noin 1,5 kertaa verholehtien pituisia. Verholehdet ovat harvaan nystykarvaiset. Heteitä 2–10 kappaletta, vartaloita on kolme kappaletta. Suomessa lumihärkki kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on pitkähkö, kuusiliuskaisesti aukeava monisiemeninen kota.
Muista pohjoisista härkkilajeista lumihärkki muistuttaa jossain määrin tunturihärkkiä (C. alpinum) ja napahärkkiä (C. arcticum).
Levinneisyys

Lumihärkkiä tavataan Euroopassa Pyreneillä, Alpeilla, Apeniineilla, Balkanin alueen vuoristoseuduilla, Karpaateilla, Skotlannissa, Islannissa, Fennoskandian vuoristo- ja tunturialueilla ja sieltä edelleen Venäjän Jäämeren rannikkoa pitkin aina Uralvuoristolle saakka. Aasian puolella lajia tavataan Turkissa, Kaukasuksen alueella ja Iranissa sekä erillisellä laajalla alueella Keski-Aasiasta Keski-Siperiaan. Lajia esiintyy myös Pohjois-Afrikassa Länsi-Marokon vuoristoissa. Pohjois-Amerikassa lumihärkkiä kasvaa ainoastaan Koilis-Kanadassa. Lisäksi se on levinnyt Grönlannin etelä- ja keskiosien rannikkoseuduille. Suomessa lumihärkki on alkuperäislaji, jota kasvaa ainoastaan Pohjois-Lapissa. Sitä on tavattu Enontekiöltä, Muoniosta, Utsjoelta, Inarista ja Sodankylästä. Runsaimmillaan laji on Käsivarren suurtuntureilla.
Elinympäristö

Lumihärkki viihtyy vuoristoissa tai pohjoisen arktisilla alueilla riittävän kosteilla kasvupaikoilla. Suomessa lumihärkin kasvupaikat ovat tunturiseutujen valuvesi- ja lumenviipymäpaikoilla, tihkuisilla puronvarsilla ja soraisilla joenrannoilla.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2010: Lumihärkin levinneisyys Suomessa
Pohjolan kasvien pauloissa: Dichodon cerastoides (Cerastium cerastoides) - lumihärkki
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lumihärkki (Cerastium cerastoides) (Arkistoitu – Internet Archive)
Lumihärkkejä.
Loosin’ Face

| Loosin' Face Rotten Sound |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Äänitetty : Tico Tico-studiot, Kemi, 3.-4. marraskuuta 1995
 Julkaistu: 1996
 Tuottaja(t): Ahti Kortelainen
 Tyylilaji: grindcore
 Levy-yhtiö: Anomie Records
Rotten Soundin muut julkaisut
| Psychotic Veterinarian 1995 | Loosin' Face 1996 | Splitted Alive 1997 |
Loosin' Face on grindcore-yhtye Rotten Soundin vuonna 1996 ilmestynyt EP-levy. EP julkaistiin alun perin ainoastaan vinyylinä. Kappaleet on julkaistu CD-formaatissa vuonna 2003 ilmestyneellä kokoelmalevyllä From Crust 'til Grind. Osa EP:n kappaleista julkaistiin uudelleennauhoitettuna versioina Under Pressure-albumilla vuonna 1997.
Kappaleet

Sävellykset ja sovitukset Rotten Sound, sanoitukset Keijo Niinimaa.
A-puoli
Social Rinse – 2.00
Loosin' Face – 1.49
Black Rain of Bureaucracy – 1.32
Subordinated – 1.03
Saviour - Pressurewave – 2.05
Nerves – 1.17
I, A Product – 1.24
Renewer – 1.28
B-puoli
Corporate Fuck – 1.21
Your Fault – 2.00
Acoustics of the Silence – 1.31
Veenom – 0.07
Burtsum – 0.07
A Religion? – 2.48
Kokoonpano

Keijo Niinimaa – basso, laulu
Mika Aalto – kitara
Kai Hahto – rummut
Pekka Ranta – basso
Aiheesta muualla

Loosin’ Face Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Loosin’ Face Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Rotten Sound
| Keijo Niinimaa • Mika Aalto • Sami Latva • Kristian ToivainenToni Pihlaja • Ville Väisänen • Kai Hahto • Masa Kovero • Jorma Hirvonen • Pekka Ranta • Mika Häkki • Juha Yli-Koski |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Under Pressure • Drain • Murderworks • Exit • Cycles • Cursed • Abuse to Suffer • Apocalypse
EP:t:  Sick Bastard • Psychotic Veterinarian • Loosin' Face • Still Psycho • Consume to Contaminate • The Rotten Sound • Napalm • Species at War • Suffer to Abuse
Kokoelmat:  From Crust 'Til Grind
Split-albumit:  Splitted Alive • 8 Hours of Lobotomy • Seeds of Hate
Singlet:  ”Curses”
Videografia:  Murderlive
Länsi-Virginian yliopisto

| Länsi-Virginian yliopisto> West Virginia University (WVU) |
| --- | --- |

Motto:  Add to your faith virtue and to virtue knowledge
Perustettu:  1867
Tyyppi:  julkinen
Säätiön varat:  406 miljoonaa dollaria
Rehtori:  Michele G. Wheatly
Opiskelijoita:  32 248 (2013) 27 367 (2022)
Jatko-opiskelijoita:  6 905
Sijainti:  Morgantown, WV   Yhdysvallat
Osoite:  http://www.wvu.edu/
Maskotti:  The Mountaineer
Länsi-Virginian yliopisto (WVU, West Virginia University) on julkinen yliopisto Morgantownissa, Länsi-Virginian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Yliopisto on perustettu vuonna 1867, ja 2010-luvun alkuvuosina siellä opiskeli yli 30 000 opiskelijaa. WVU on niin sanottu ei-selektiivinen yliopisto, joka hyväksyy opiskelijoikseen noin 80 prosenttia hakijoista.
2020-luvulla WVU joutui monien muiden Yhdysvaltojen yliopistojen tavoin talousvaikeuksiin vähentyneen opiskelijamäärän takia. Vuonna 2023 päätettiin yli sadasta pääaineesta 28 lopettaa ja muun muassa kielten laitos lakkauttaa kokonaan. Henkilöstövaikutusten arvioitiin nousevan yli 250:een.
NCAA:n alaisessa yliopistourheilussa yliopistoa edustavat West Virginia Mountaineersin nimellä kulkevat joukkueet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länsi-Virginian yliopisto Wikimedia Commonsissa
Luosto

Luosto
Ilmakuva Luostosta. Tunturin laella on säätutka.
| --- | --- |
Tyyppi:  tunturi
Sijainti:  Sodankylä Suomi
Korkeus merenpinnasta:  514 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ukko-Luosto on Luostotuntureiden korkein laki, sen korkeus on 514 metriä merenpinnasta. Tunturi sijaitsee Suomen Lapissa, Sodankylän kunnassa 30 kilometriä Sodankylän keskustasta kaakkoon. Luostotunturit kuuluvat osittain Pyhä-Luoston kansallispuistoon. Luoston alueella sijaitsee Ilmatieteen laitoksen säätutka,  kaksi laskettelukeskusta, kolme hotellia ja kylpylä.
Myös Lampivaaran ametistikaivos viiden kilometrin päässä tunturista liittyy Luoston matkailutoimintaan. Luostolta pääsee Lampivaaraan lumikulkuneuvolla tai ulkoilutietä pitkin kesällä jalkaisin ja talvella hiihtäen.
Tapahtumia

Luosto on yksi viidestä PoroCupin Suomen Cupin osakilpailujen pitopaikasta.
Luoston alueella sijaitsevalla Ukko-Luoston sekä Aittakurun alueella järjestettiin vuosittain elokuun aikana LuostoClassic -tapahtuma. Tapahtuma oli klassisen musiikin tapahtuma, joka järjestettiin tunturiluonnossa. Jukolan viesti kilpailtiin Pyhä-Luoston maisemissa vuonna 1994.
Luostotunturit muodostavat luoteis–kaakkoissuuntaisen kvartsiittiselänteen.
Aiheesta muualla

LuostoClassic -tapahtuman kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen talviurheilukeskukset
| --- | --- |
Pohjois-Suomi:   Hetta Hiihtomaa (Enontekiö)  Iso-Syöte (Pudasjärvi)  Kallinkangas (Keminmaa)  Kirintövaara (Posio)  Levi (Kittilä)  Luosto (Sodankylä)  Olos (Muonio)  Ounasvaara (Rovaniemi)  Paljakka (Puolanka)  Pallas (Muonio)  Pyhä (Pelkosenniemi)  Ristivuori (Merijärvi)  Ruka (Kuusamo)  Ruskotunturi (Oulu)  Saariselkä (Inari)  Salla (Salla)  Saukkovaara (Ristijärvi)  Suomu (Kemijärvi)  Taivalvaara (Taivalkoski)  Ukkohalla (Hyrynsalmi)  Vuokatti (Sotkamo)  Ylläs (Kolari) 
Keski-Suomi:   Hasa (Juva)  Himos (Jämsä)  Häkärinteet (Hankasalmi)  Joupiska (Seinäjoki)  Juupavaara (Juupajoki)  Kasurila (Siilinjärvi)  Kaustinen (Kaustinen)  Kiuaskallio (Kurikka)  Koli (Lieksa)  Laajavuori (Jyväskylä)  Lakis (Vimpeli)  Lekotti (Savonlinna)  Louekallio (Sievi)  Maarianvaara (Kaavi)  Mustavaara (Kontiolahti)  Paavonrinteet (Saarijärvi)  Parra (Teuva)  Puijo (Kuopio)  Pukkivuori (Virrat)  Purnu (Hartola)  Pääskyvuori (Heinävesi)  Riihivuori (Muurame)  Ruunarinteet (Savonlinna)  Savivuori (Viitasaari)  Simpsiö (Lapua)  Tornimäki (Mikkeli)  Sotkanrinteet (Kauhajoki)  Tahko (Kuopio)  Varkaus Ski Center (Varkaus)  Vuorenmaa (Soini) 
Etelä-Suomi:   Alhovuori (Lohja)  Ellivuori (Sastamala)  Hiittenharju (Harjavalta)  Hirvensalo (Turku)  Jämi (Jämijärvi)  Granin mäki (Kauniainen)  Kalpalinna (Janakkala)  Klaukkalan tornikeskus (Nurmijärvi)  Kokonniemi (Porvoo)  Konka Ski (Rautjärvi)  Korkeakangas (Valkeakoski)  Meri-Teijo Ski (Salo)  Messilä (Hollola)  Mielakka (Kouvola)  Mustavuori (Tampere)  Myllymäki (Lappeenranta)  Peuramaa (Kirkkonummi)  Påminne (Raasepori)  FreeSki (Ruokolahti)  Ruosniemi (Pori)  Salomonkallio (Nakkila)  Sappee (Pälkäne)  Serena Ski (Espoo)  Solvalla-Swinghill (Espoo)  Sveitsi (Hyvinkää)  Talma Ski (Sipoo)  Uuperinrinteet (Hamina)  Vihti Ski Center (Vihti)
Länsi-Viron vesistöalue

Länsi-Viron vesistöalue (vir. Lääne-Eesti vesikond) on Viron vesistöjen hallintoalue, jonka alle on koottu ne vesistöt, joiden vedet laskevat Itämeren pääaltaaseen. Länsi-Viron vesistöalue jaetaan vielä neljään yksikköön eli alavesistöalueisiin (vir. alamveskond), joita ovat Läänesaarten alavesistöalue, Matsalun alavesistöalue, Harjun alavesistöalue ja Pärnun alavesistöalue. Raja Itä-Viron vesistöalueeseen kulkee vesistöalueiden valuma-alueiden yläjuoksulla Pandiveren ylängöllä ja alajuoksulla, Pandiveren pohjoispuolella, raja kulkee Valgejõen valuma-alueen itäpuolella. Raja seuraa Pandiveren eteläpuolella kulkien kohti lounasta, missä se kohtaa sekä Peipsijärven alavesistöalueen että Võrtsjärven alavesistöalueen länsirajat. Alavesistöalueista pohjoisin on Harjun alavesistöalue, jonka eteläpuolella sijaitsee Pärnun alavesistöalue, ja molempien länsipuolella sijaitsee Matsalun alavesistöalue. Merialueilla sijaitsevat suurten ja pienten saarien valuma-alueet, jotka muodostavat yhteisen Läänesaarten alavesistöalueen.
Hallinnolliset rajat eivät aina seuraa luonnon muovaavia vesistörajoja. Esimerkiksi Viron Suomenlahden rannikon valuma-alue on jaettu hallinnollisesti puoliksi Länsi-Viron Harjun alavesistöalueen ja Itä-Viron Virun alavesistöalueen kesken. Hallintoalueella sijaitsee 1 163 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea.
Aiheesta muualla

Lääne-Eesti vesikond. Ida-Eesti vesikond. Koiva vesikond: veepoliitika raamdirektiivi artikli 5 nõuete täitmine Eestis: vesikondade koondaruanne, 2005 (viroksi)