stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Birger Lemberg
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin armeijan uudelleen järjestelyn yhteydessä Suomen valkoiseen kaartiin, jossa toimi 15. kesäkuuta 1918 alkaen 2. komppanian päällikkönä ja hoiti useita kertoja pataljoonankomentajan tehtäviä. Armeijasta hän erosi 8. lokakuuta 1919 ja siirtyi 1. toukokuuta 1920 alkaen suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin Helsingin suojeluskuntapiirin sotilasohjaajaksi ja 20. heinäkuuta 1921 alkaen piiripäälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 31. maaliskuuta 1923. Hän osallistui vuoden 1924 alussa niin sanottuun upseerikapinaan, jonka tarkoituksena oli painostaa Lauri Igmania ottamaan hallitukseensa puolustusministeriksi Lauri Malmberg tiukkoine ehtoineen, johon vaatimukseen Ingman sitten myöntyikin presidentti Ståhlbergin periaatteellisesta vastustuksesta huolimatta. Kyseisen selkkauksen aikana hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 16. huhtikuuta 1924 ja hänet sijoitettiin Kenttätykistörykmentti 1:n talouspäälliköksi.
Luottamustoimet

Hän toimi Helsingin kaupungin verotuslautakunnan ja valtion tulo- ja omaisuusverolautakunnan jäsenenä vuosina 1920 - 1925.
Julkaisut

Muistelmateos, Jägarpojkar, 1924.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. helmikuuta 1916  Gruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Yliluutnantti (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918  Majuri 8. lokakuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Albrecht Dürer

| Albrecht Dürer |
| --- | --- |
 Omakuva, 1498
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1471 Nürnberg
Kuollut: 6. huhtikuuta 1528 (56 vuotta) Nürnberg
Kansalaisuus:  Saksa
Taiteilija
Ala:  taidemaalari, taidegraafikko
Taidesuuntaus:  saksan renessanssi
Kuuluisimpia töitä:  Apokalypsi-sarja 1498, Suuri passio 1498–1510, Pieni passio 1510–1511, Ritari, kuolema ja paholainen 1513, Melankolia 1514, Sarvikuono 1515
 Nimikirjoitus
Jänis, vesiväri, 1502.
Melankolia, kaiverrus, 1514.
Omakuva, 1493.
Albrecht Dürer (21. toukokuuta 1471 – 6. huhtikuuta 1528) oli saksalainen taidemaalari ja graafikko, puupiirrosten ja kuparikaiverrusten tekijä. Düreriä pidetään saksalaisen renessanssin merkittävimpänä taiteilijana. Hänet tunnetaan parhaiten puupiirrossarjoista Apokalypsi (1498), kahdesta sarjasta aiheena Jeesuksen ristiinnaulitseminen: Suuri passio (1498–1510) ja Pieni passio (1510–1511) sekä useista erillisistä kuparikaiverruksista, kuten Ritari, kuolema ja paholainen (1513) sekä Melankolia I (1514).
Tausta ja varhaistuotanto

Dürer syntyi ja kuoli Nürnbergissä. Suku, joka oli lähtöisin Unkarista saksalaisti nimen Thürer asetuttuaan Nürnbergiin vuonna 1455. Isä, myös nimeltään Albrecht, oli kultaseppä, joka palveli Hieronymus Helferin apulaisena ja meni vuonna 1468 naimisiin tämän tyttären Barbaran kanssa. He saivat 18 lasta, joista Albrecht oli kolmanneksi tai toiseksi vanhin. Albrechtin veljestä Hans Düreristä tuli myös tunnettu taiteilija.
Dürerin isä lienee toivonut poikansa jatkavan hänen ammattiaan, ja 15-vuotiaana Dürer menikin oppipojaksi kaupungin merkittävimmälle taiteilijalle Michael Wolgemutille. Wolgemut oli tuottelias, mutta keskinkertainen pienten myöhäisgoottilaisten töiden tekijä. Dürer oppi maalaamisen lisäksi myös puunleikkaamista ja kuparikaiverruksen perusteita Wolgemutin alaisena.Harjoitteluaikansa lopussa vuonna 1490 hän lähti kiertämään maata (Wanderjahre eli vaellusvuodet) kisällijärjestelmän sääntöjen mukaisesti. Hän saapui pari vuotta myöhemmin Colmariin aikomuksenaan opiskella Martin Schongauerin johdolla, joka oli aikakautensa arvostettu maalaaja-kaivertaja. Hän sai tietää Schongauerin kuolleen edellisenä vuonna, mutta sai ystävällisen vastaanoton taiteilijan suvulta Colmarissa ja Baselissa. Heidän johdollaan hän sai ilmeisesti jonkin verran harjoittaa metallin- ja puunkaiverruksen suunnittelua. Hän lähti Baselista vuonna 1494 ja palasi Nürnbergiin. Tältä kaudelta on vain vähän hänen töitään jäljellä.
Vuodet 1507–1511

Vuodet 1507–1511 kuluivat pääasiassa piirtämisessä. Hän tuotti tällöin neljä merkittävää teostaan:
Aatami ja Eeva, 1507
Neitsyt ja iiris, 1508
Neitsyt Marian taivaaseenastuminen, 1509, alttaritaulu
Pyhän kolminaisuuden kumarrus, 1511
Tämän ajanjakson aikana hän viimeisteli kaksi puukaiverrussarjaansa Suuri passio ja Neitsyt Marian elämä, jotka molemmat julkaistiin vuonna 1511 yhdessä Apokalypsi-sarjan toisen painoksen kanssa.
Vuosina 1511–1514 Dürer keskittyi puun ja kuparin kaivertamiseen, varsinkin kuparin. Tärkein jakson työ oli "Pienen passion" 37 aihetta puulle, ensijulkaisu 1511, sekä samasta teemasta 15 pientä kuparikaiverrusta vuonna 1512. Vuosina 1513 ja 1514 valmistuivat Dürerin kolme kuuluisinta kuparikaiverrusta:
Ritari, kuolema ja paholainen ("Ritter, Tod und Teufel") – tai yksinkertaisesti  Ritari ("Ritter"), 1513
Melankolia, 1514 ja
Pyhä Hieronymus työhuoneessaan, 1514.
Vuodet 1515–1520

Vuosina 1515–1520 hän tuotti erityyppisiä töitä. Muotokuvia pellavalle vuonna 1516, eriaiheisia kaiverruksia, kokeiluja rauta- ja sinkkilevyille syövyttämisestä sekä keisari Maksimilian I:lle ennen tämän kuolemaa vuonna 1519 tehtyjä töitä, kuten Keisari Maksimilianin riemukaari ja Sarvikuono.
Kesällä 1520 Dürer teki yhdessä vaimonsa ja palvelijansa kanssa neljännen ja viimeisen matkansa Alankomaihin osallistuakseen uuden saksalais-roomalaisen keisarin Kaarle V kruunajaisiin Aachenissa ja saadakseen uusia työtehtäviä. Hän teki useita piirustuksia käydessään matkalla eri kaupungeissa ja palasi heinäkuussa 1521 kotiin matkalta, jonka aikana hän oli sairastunut tunnistamattomaan sairauteen, mikä vaikutti häneen hänen loppuelämänsä ajan.
Nürnbergissä hän alkoi työskennellä uskonnollisten kuvien parissa, mutta mitään suurempia töitä ei enää syntynyt luonnoksia lukuun ottamatta. Tähän vaikutti heikentyvä terveys ja aika, jonka hän käytti teoreettisiin töihinsä, kuten geometriaan, perspektiivioppiin, ihmisvartalon mittasuhteiden ja linnoittautumisen tutkimiseen. Hän ei ollut lahjakas kirjoittaja, mutta työskenteli kovasti kirjoituksiaan varten.
Viimeiset vuodet

Viimeisinä vuosinaan hän teki vain vähän taidetta. Maalauksista mainittakoon Hieronymus Holtzschuherin muotokuva, Madonna ja lapsi vuodelta 1526 sekä kaksi paneelia, joissa ovat etualalla Pyhät Johannes ja Pietari, sekä taustalla Pyhät Paavali ja Markus. Kuparikaiverruksina Dürer teki vain muutaman muotokuvan, kuten Mainzin kardinaali-vaaliruhtinaan, Saksin vaaliruhtinas Fredrik Viisaan sekä hänen ystäviensä humanististen oppineiden Willibald Pirckheimerin, Philipp Melanchthonin ja Erasmus Rotterdamilaisen muotokuvat.
Elinaikanaan Dürer viimeisteli ja julkaisi kaksi kirjaa. Niistä geometriaa ja perspektiiviä käsittelevä julkaistiin Nürnbergissä vuonna 1525 ja linnoittautumista käsittelevä kaksi vuotta myöhemmin. Ihmisruumiin mittasuhteita käsittelevä teos julkaistiin pian hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1528.
Merkitys

Düreriä pidetään aikakautensa suurimpana saksalaisena taiteilijana ja ensimmäisenä saksalaisena protestanttisena renessanssitaiteilijana. Hän oli hyvin monipuolinen ja arvostettu jo elinaikanaan, omasta mielestään arvostetumpi ulkomailla kuin kotimaassaan. Hänen kaiverruksilleen ja piirroksilleen oli ominaista runsaat yksityiskohdat sekä suurikokoisuus ja niistä otettiin jo hänen elinaikanaan paljon vedoksia.
Teoksia

Ecce Homo, 1490–1492.
Ilmestyskirjan neljä ratsastajaa, 1497–1498.
Omakuva, 1500.
Pala ruohikkoa, akvarelli, 1503
Aatami ja Eeva, kaiverrus, 1504.
Aatami ja Eeva, 1507.
Vanhus ja rahakukkaro, 1507.
Ritari, kuolema ja paholainen, 1513.
Sarvikuono, kaiverrus, 1515.
Rukoileva Maria, 1518.
Keisari Maksimilian I:n muotokuva, 1519
Desiderius Erasmus, kaiverrus, 1526
Neljä apostolia, öljy puupaneelille, 1526
Kirjallisuutta

Anzelewsky, Fedja: Albrecht Dürer: Das malerische Werk.  Deutscher Verlag fur Kunstwissenschaft, 1991.  ISBN 9783871571374
Bartrum, Giulia, Koerner, Joseph Leo & Kuhlemann, Ute: Albrecht Dürer and his legacy: the graphic work of a Renaissance artist.  British Museum, 2002.  ISBN 9780714126333
Hutchison, Jane Campbell: Albrecht Dürer: A Biography.  Princeton University Press, 1992.  ISBN 9780691002972
Koreny, Fritz: Albrecht Dürer and the Animal and Plant Studies of the Renaissance.  Little, Brown, and Company, 1988.  ISBN 9780821216248
Panofsky, Erwin: The Life and Art of Albrecht Dürer.  Princeton University Press, 2005.  ISBN 9780691122762
Russell, Francis: The World of Dürer, 1471–1528.  Time-Life, 1967.
Schauerte, Thomas: Dürer: Das ferne Genie. Eine Biographie.  Reclam, 2012.  ISBN 978-3150108567
Strauss, Walter Leopold: Albrecht Dürer: Wood Cuts and Wood Blocks.  Abaris Books, 1980.
Strieder, Peter: The Hidden Dürer.  Phaidon, 1978.  ISBN 9780714818634
Strieder, Peter: Albrecht Dürer: Paintings, Prints, Drawings.  Abaris Books, 1982.  ISBN 9780898350425
White, Christopher: Dürer: The Artist and his Drawings.  Watson-Guptill, 1971.  ISBN 9780823015344
Wolf, Norbert: Albrecht Dürer: Werkverzeichnis der Gemälde.  Prestel Verlag, 2010.  ISBN 978-3791342085
Vollmann, Rolf: Der Dürer Verführer: oder Die Kunst, sich zu vertiefen.  Albrecht Knaus Verlag, 2011.  ISBN 978-3813504378
Wölfflin, Heinrich: Kunst Albrecht Dürers.  Phaidon, 1971.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albrecht Dürer Wikimedia Commonsissa
Webmuseum - Dürer: taiteilija ja teokset (englanniksi)
Albrecht Dürer Kansalligalleria.
Mathematicans Dürer (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Artchive (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Albrecht Dürer, Obrazy, Galeria obrazów (puolaksi)
Albrecht Dürer Europeanassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja 2  3  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  zbMATH 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  Scientific illustrators  FID  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Victoria  Prado  RKD Artists  SIKART  Städel  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 2
Lentolaivue 46

Lentolaivue 46 oli Suomen ilmavoimien Lentorykmentti 4:ään kuuluva kaukotoimintalentolaivue, joka perustettiin ilmavoimien organisaatiouudistuksen yhteydessä 1933. Ensimmäisiksi koneikseen laivue sai Bristol Blenheimit 1937.
Talvisota

Talvisodan alkaessa laivueella oli käytettävissään yhdeksän lentokelpoista Bristol Blenheim -lentokonetta.
Talvisota > Tappiot

1. joulukuuta 1939 BL-110 törmäsi kallioon Rautalammilla eksyttyään. Koko miehistö menehtyi.
6. tammikuuta 1940 BL-112 ammuttiin alas Riihilammella, miehistö haavoittui.
28. tammikuuta 1940 BL-108 syöksyi maahan matalalla olleen pilviverhon vuoksi. Miehistö sai surmansa.
14. helmikuuta 1940 BL-123:n moottori pysähtyi startissa Luonetjärvellä, miehistö loukkaantui.
29. helmikuuta 1940 BL-126:n moottori sammui startissa Utissa.
7. maaliskuuta 1940 BL-122 ammuttiin alas Viipurinlahdella. Ohjaaja haavoittui, ampuja ja tähystäjä menehtyivät.
10. maaliskuuta 1940 BL-133 ammuttiin alas Viipurinlahdella, koko miehistö sai surmansa.
Talvisota > Ilmavoitot

20. joulukuuta 1939 ampuja kersantti V. Mörsky ampui Mantsin alueella alas I-16-hävittäjän
1. maaliskuuta 1940 sama ampuja Koiviston alueella samanlaisen hävittäjän.
Jatkosota

Marraskuussa 1941 valtakunnanmarsalkka Hermann Göring lahjoitti ilmavoimille viisitoista Dornier Do 17Z -pommikonetta, jotka sijoitettiin Lentolaivue 46:een. Laivue supistettiin kaksi lentueiseksi kalustotappioiden seurauksena. Kolmas lentue perustettiin uudelleen vuoden 1943 lopulla, kun saksalaisilta hankittiin Iljušin Il-4-lentokoneita. 14. helmikuuta 1944 laivueen nimeen liitettiin toimintaa kuvaava etuliite, Lentolaivue 46:sta tuli Pommituslentolaivue 46.
Komentajat

majuri Olavi Sarko
majuri Reino Artola
Ute Lemper

Ute Lemper vuonna 2008.
Ute  Gertrude Lemper (s. 4. heinäkuuta 1963 Münster, Länsi-Saksa) on saksalainen laulaja, näyttelijä, lauluntekijä, tanssija ja kuvataiteilija. Hänet tunnetaan etenkin kabaree-lajityypin taitajana ja Kurt Weillin laulujen tulkitsijana.
Ute Lemper varttui katolilaisessa perheessä. Hänen isänsä toimi pankinjohtajana ja äiti lauloi oopperassa. Ute-tytär otti piano-, laulu- ja tanssitunteja, toimi avustajana paikallisessa teatterissa ja liittyi 16-vuotiaana jazz-rock-yhtyeeseen nimeltä Panama Drive Band. Hän opiskeli kölniläisessä tanssiakatemiassa ja Max Reinhardtin draamakoulussa Wienissä. 1980-luvun alussa hän alkoi esittää Länsi-Berliinissä Kurt Weillin lauluja pianistin kanssa pienissä klubeissa ja levytti niistä pienipainoksisen albumin. Se kantautui suuren Decca Records -levy-yhtiön päättäjien tietoon, ja he tekivät Lemperin kanssa sopimuksen Weillin koko tuotannon levyttämisestä.
Näyttämörooleja

Lemper on ollut mukana muun muassa Cats-musikaalin ensimmäisessä wieniläisversiossa sekä näytellyt Sally Bowlesin roolissa Cabaret-musikaalissa Pariisissa, mistä hänelle myönnettiin Molière-palkinto. Velma Kellyn roolin Chicago-musikaalissa hän teki New Yorkissa ja Lontoossa, jossa hänet palkittiin Laurence Olivier -palkinnolla. Vuonna 1991 Maurice Béjart kirjoitti baletin La mort subite Ute Lemperin tanssittavaksi. Sitä esitettiin Pariisissa ja Saksassa. 1990-luvun lopulla Lemper kuitenkin jätti teatterityön.
Elokuvarooleja

Ute Lemper näytteli Marie-Antoinetten roolissa Pierre Granier-Deferren vuonna 1989 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa L’Autrichienne. Sen jälkeen hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Prorva (Ivan Dykhovichny 1992), Bogus (Norman Jewison 1996), Jean Galmot, aventurier (Alain Maline 1990), Peter Greenawayn Prosperon kirjat (1991), George Miltonin Appetite (1998) ja Robert Altmanin Prêt-à-Porter (1994).
Hän teki laulunumeroita Disneyn Pieni merenneito -animaation saksalaisversioon 1989 ja esiintyi Esmeraldan saksalaisäänenä vuoden 1996 elokuvassa Notre Damen kellonsoittaja.
Levytyksiä

Billboard-lehti antoi Lemperille Crossover Artist of the Year -tunnustuksen 1993–1994. Hän on levyttänyt paljon etenkin Kurt Weillin ja Jacques Brelin musiikkia ja saksalaisia kabareelauluja, tulkinnut Marlene Dietrichin ja Édith Piafin tunnetuiksi tekemiä lauluja. Sooloalbumejaan varten hänelle ovat kirjoittaneet lauluja muiden muassa Scott Walker, Nick Cave, Tom Waits, Elvis Costello, Philip Glass ja Neil Hannon, ja 2000-luvulla Lemper on alkanut säveltää ja sanoittaa lauluja myös itse. Hän on esittänyt omia laulujaan konserteissa muun muassa suomalaisen Tapiola Sinfoniettan kanssa.
New Yorkissa asuva Lemper on tullut tunnetuksi myös uusklassisen tyylin taidemaalarina pitämiensä näyttelyiden kautta. Hänen omaelämäkertansa Unzensiert julkaistiin 1995.
Diskografiaa

Cats (alkuperäinen saksankielinen produktio 1983)
Ute Lemper Singt Kurt Weill (1987)
Life is a Cabaret (1987)
Ute Lemper Sings Kurt Weill (1988)
Starlight Express (musikaalin alkuperäinen saksankielinen produktio 1988)
I Dreamed a Dream (1988)
Crimes of the Heart (1989)
Die Dreigroschenoper (1990)
The Seven Deadly Sins (1990)
The Wall - Live in Berlin (1990)
Arielle, die Meerjungfrau (1990)
Andrew Lloyd Webber Welterfolge (1990)
Prospero's Books (1991)
Ute Lemper Live: Ihre Grossen Tournee-Erfolge (1991)
The Michael Nyman Songbook (1991)
Homo Faber (1991)
Guarda La Fotografia (1991)
Illusions (1992)
Prorva (1992)
Komisch' Wetter (1992)
Ute Lemper Sings Kurt Weill - Volume 2 (1993)
Espace Indécent (1993)
Portrait of Ute Lemper (1995)
City of Strangers: Songs by Sondheim, Prévert... (1995)
Die Eisprinzessin (1995)
Birds in Cages (1995)
Der Glöckner von Notre-Dame (1996)
Berlin Cabaret Songs (versions in English and German, 1996/1997)
Nuits Étranges (1997)
All That Jazz: The Best of Ute Lemper (1998)
Chicago (Lontoon produktio 1998)
Kurt Gerrons Karussell (1999)
Punishing Kiss (2000)
Little Water Song (2000)
But One Day... (2002, Decca/Universal Classics)
Blood & Feathers: Live from the Café Carlyle(2005)
Between Yesterday and Tomorrow (2009)
Paris Days, Berlin Nights (2012)
Forever: The Love Poems of Pablo Neruda (2013)
Filmografiaa

1985: Drei gegen Drei, ohjaus Dominik Graf
1989: L’Autrichienne, ohjaus Pierre Granier-Deferre
1990: Jean Galmot, aventurier, ohjaus Alain Malline
1991: Prosperon kirjast, ohjaus Peter Greenaway
1992: Pierre qui brûle (TV)
1992: Schuldlos schuldig
1992: Prorva, ohjaus Ivan Dykhovichny
1994: Prêt-à-Porter, ohjaus Robert Altman
1996: Bogus, ohjaus Norman Jewison
1997: Menneisyys käsissä
1997: Combat de fauves, ohjaus Benoît Lamy
1998: Appetite
1999: Kurt Gerrons Karussell
2012: Deauville
Aiheesta muualla

Lemperin viralliset sivut
Ute Lemper Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ute Lemper
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
Käännös suomeksi
Leocereus bahiensis

| Leocereus bahiensis |
| --- | --- |
 Leocereus bahiensis on sukunsa ainoa laji.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Leocereus  Britton & Rose (1920)
Laji::  bahiensis  Britton & Rose (1920)
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Leocereus bahiensis on Brasiliassa kasvava kaktuskasvilaji. Se on puuvartinen ja kukkii yöllä. Tieteellinen sukunimi on annettu A. Pacheco Leãon mukaan, joka oli Rio de Janeiron kasvitieteellisen puutarhan johtaja.
Ulkonäkö ja koko

Kasvi on pysty tai hieman lamoava. Hieman turvonneesta, puutuneesta juuristosta kohoaa yksi tai useampia varsia jopa kolmen metrin korkeuteen. Ne ovat liereitä, puutuneita, limattomia, ohuita, oliivinvihreitä ja 10–19-uurteisia. Piikkejä on ryhmässään 8–16; ne ovat ohuita, neulamaisia ja kellertäviä tai tummanruskeita. Kukat sijaitsevat varren kärjen tuntumassa ja ovat putkimaisia, valkoisia ja 20–25 mm leveitä. Vihreässä kukkapohjuksessa on suomuja ja kalpeita piikkejä ja ulkopinnalla tummia karvoja ja sukasia. Kehälehdet ovat lyhyitä. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, punainen ja avautumaton; kuihtuneita kukan osia on jäljellä. Siemenet ovat kiiltävän mustia, litteitä tai hieman koveria.
Levinneisyys

Laji kasvaa Brasiliassa Bahian pohjoisosasta Minas Geraisin keskiosiin ulottuvalla alueella.
Lennätin

Kartta tärkeimmistä lennätinlinjoista vuodelta 1891.
Lennätin on yleisnimitys useille erityyppisille laitteille, joilla tekstimuotoinen viesti voidaan välittää alkuperäistekstiä fyysisesti siirtämättä. Yleensä, kuten tässä artikkelissa, lennättimellä tarkoitetaan sähköistä lennätintä, jossa viesti siirretään sähköisesti johdinta pitkin. Ennen sähköistä lennätintä oli käytössä optisia lennättimiä. Radiota kutsuttiin aluksi usein langattomaksi lennättimeksi.
Lennättimellä välitettyjä viestejä kutsuttiin sähkösanomiksi. Nimitys on myöhemmin lyhentynyt sähkeeksi. 1930-luvulta alkaen teleksi syrjäytti morseaakkoset sähkösanomien välittämisessä. Ennen kaukopuheluiden yleistymistä sähkösanomat olivat hyvin suosittuja. Sähkösanomia käytettiin usein liiketoimien vahvistamiseen, koska sähkösanomasta jäi aina kirjallinen dokumentti.
Historiaa

Ensimmäisen kaupallista liikennettä välittäneen sähköisen lennättimen rakensivat William Fothergill Cooke ja sir Charles Wheatstone. Heidän laitteensa otettiin käyttöön Lontoossa 1838. Cooken ja Wheatstonen lennätin käytti useaa johdinta, joilla ohjattiin viiden mittarineulan liikkeitä. Sen mukaan, mitkä kaksi neulaa kulloinkin kääntyivät ja mihin suuntiin, vastaanottaja saattoi lukea, minkä kirjaimen lähettäjä lähetti.
Ensimmäisen käytännöllisen lennätinjärjestelmän rakensivat Yhdysvalloissa Samuel Morse ja Alfred Vail. New Yorkin ja Baltimoren välinen lennätinlinja otettiin käyttöön 24. toukokuuta 1844. Tälle lennättimelle riitti yksi johdinyhteys, sillä eri merkit koodattiin sähköttämällä erilaisia pulssijonoja eli Morsen aakkosia. Morsen ja Vailin lennättimen käyttö levisi nopeasti ja muutaman vuoden kuluessa syrjäytti kilpailevat järjestelmät lähes täysin.
Kesäkuussa 1860 USA:n kongressi sääti lain mantereen halki kulkevasta lennätinlinjasta. Siinä säädettiin esimerkiksi sanomien enimmäishinnoista. Uutta linjaa tarvittiin Chicagon sekä San Franciscon lähellä olevan Carson Cityn välille 1 700 km. Järjestelmän rakentamisen tarjouskilpailun voitti Western Union -yhtiö, jota johti Hiram Sibley. Linja rakennettiin Yhdysvaltojen sisällissodan riehuessa. Jotta työ etenisi nopeasti, siitä tehtiin kahden yhtiön välinen kilpailu: voittanut saisi hävinneeltä 50 dollaria jokaiselta sen tarvitsemalta ylimääräiseltä päivältä. Rakentaminen eteni 5–12 km päivässä ja parhaimmillaan rakentajaryhmä pystytti 200 pylvästä päivässä. Arvaamaton vastus olivat intiaanit, joita linjan varrella hyviteltiin monin tavoin. Linja valmistui puolessa vuodessa 24. lokakuuta 1861, jolloin kalifornialainen tuomari lähetti sähkeen presidentti Lincolnille Washingtoniin. Rakentamiskilpailun voittanut ryhmä oli valmis 6 päivää aikaisemmin. Lennättimestä tuli suuri kaupallinen menestys, ja se teki Pony Express -nimisen pikapostilinjan tarpeettomaksi.
Pysyvä lennätinkaapeliyhteys Atlantin poikki saatiin 27. heinäkuuta 1866. Intian ja Euroopan välisellä yhteydellä oli käytössä kaapeli Persianlahden halki jo 1864. Suomen ensimmäinen merenalainen lennätinyhteys taas oli Uudenkaupungin–Grisslehamnin lennätinkaapeli.
Suomeen perustettiin Venäjän Keisarikunnan Lennätinlaitoksen alaisuuteen oma lennätinpiiri, jonka pääpaikka oli Pietarissa. Suomen lennätinpiirin ensimmäinen sähkölennätinlinja valmistui vuonna 1855 Helsingistä Pietariin, ja ensimmäinen sähkösanoma lähetettiin sen kautta Viipuriin 5.6. samana vuonna. Ensimmäinen suomenkielinen sähkösanoma lähetettiin 9.4.1862 Turusta Elias Lönnrotille hänen 60-vuotispäivänään. Vuonna 1917 perustettiin Suomen valtion lennätinlaitos, jonka pääkonttori oli Helsingissä.
Lennätin rautateillä

Rautatieliikenteessä lennätin oli käytössä kaikkialla maailmassa.
Suomen rataverkolla lennätinlinja rakennettiin jokaisen radan yhteyteen. Valtionrautatiet käytti lennätintä 1950-luvulle asti, jolloin puhelimen uudistuminen syrjäytti sen. Vain Neuvostoliiton liikenteessä lennätin säilytti asemansa aina vuoteen 1978 asti. Suomalaisista kapearaiteisista rautateistä vain Loviisan–Vesijärven rautatie käytti lennätintä, muut käyttivät alusta alkaen puhelinta. Joillakin yksityisillä kapearaiteisilla oli omat puhelinlinjansa asemien välillä.