stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkuprioni
Elinympäristö

Pikkuprioni viettää valtaosan elämästään lennossa meren yllä. Se pesii yhdyskunnissa pikkusaarilla. Maalla linnun liikkuminen on erittäin kömpelöä.
Lisääntyminen

Pikkuprioni kaivaa pesäkäytävän jaloillaan ja nokallaan piilottaen sen suun kasvillisuuden suojaan. Se voi myös pesiä kalliononkaloissa. Lintu saapuu pesimäpaikkaansa vain yöaikaan. Naaras munii yhden munan. Haudonta-aika on noin 55 päivää ja poikanen pysyy pesässä noin seitsemän viikkoa.
Ravinto

Pikkuprioni syö meren pieneläimistöä, eritoten krillejä ja muita äyriäisiä sekä hankajalkaisia.
Pinakoli

| Pinakoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,3-dimetyylibutaani-2,3-dioli
CAS-numero:  76-09-5
PubChem CID:  6425
SMILES:  CC(C)(C(C)(C)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H14O2
Moolimassa:  118,172 g/mol
Sulamispiste:  41,1 °C
Kiehumispiste:  174,4 °C
Tiheys:  0,967 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hieman veteen
Pinakoli (C6H14O2) on dioleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä ja hajusteissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa pinakoli on värittömiä kiteitä. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen heksahydraatti (C6H14O2·6H2O). Pinakoli liukenee hieman veteen ja liukoisuus lämpimään veteen on suurempi kuin liukoisuus kylmään. Yhdiste liukenee hyvin etanoliin ja dietyylieetteriin. Happamissa olosuhteissa pinakoli toisiintuu pinakoloniksi ja tämä reaktio tunnetaan pinakolitoisiintumisena.
Valmistus ja käyttö

Pinakolia valmistetaan pelkistämällä asetonia magnesium- tai natriumamalgaaman avulla tai asetonin elektrolyyttisellä pelkistyksellä.
Pinakolia käytetään lähtöaineena valmistettaessa esimerkiksi lääkeaineita ja sitä voidaan myös käyttää hajusteissa
Pionerski

Pionerskin satamaa.
Pionerski (ven. Пионе́рский) on kaupunki Kaliningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Itämeren rannalla 36 kilometriä Kaliningradista luoteeseen. Kaupungista on rautatieyhteys Kaliningradiin, Primorskiin ja Zelenogradskiin. Asukkaita on 11 800 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on perustettu vuonna 1254. Vuoteen 1945 se kuului Saksan Itä-Preussiin nimellä Neukuhren. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1946. Pionerskissa on kalastussatama ja kalateollisuutta. Seutu on suosittua lomanviettoaluetta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pionerskin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kaliningradin alueen kaupungit
Perry Main

Perry Main oli brittiläinen meriupseeri 1700-luvulla.
Joulun alla 1735 kapteeni Main sai komentoonsa 60-tykkisen linjalaivan HMS Worcester. Laiva oli vasta valmistunut Portsmouthin telakalta. Syksyllä 1739 Main johti Worcesteria osana Edward Vernonin laivasto-osastoa, jonka tehtävä oli häiritä Espanjan siirtokuntia ja meriliikennöintiä Karibianmerellä, vaikka varsinaista sotaa ei ollut vielä julistettu. Hän osallistui sodan Jenkinsin korvasta ensimmäiseen taisteluun 1. joulukuuta 1739. Portobellon taistelu päättyi brittien voittoon.
Ranskan liityttyä sotaan Main sai vuonna 1741 komentoonsa kolmannen luokan linjalaivan HMS Orfordin. Hän kaappasi ranskalaisen laivan, josta tuli mukavasti palkintorahoja. 14. helmikuuta 1745 hänen laivansa haaksirikkoutui myrskyssä Kuuban ja Hispaniolan välisessä Windward Passagessa. Main ja hänen miehistönsä pelastuivat ja palasivat Englantiin HMS Ripponin kyydissä saman vuoden kesäkuussa.
Pimeä keskiaika

Runoilija Francesco Petrarca loi "pimeän aikakauden" käsitteen. Cycle of Famous Men and Women, Andrea di Bartolo di Bargillacin fresko, Galleria degli Uffizi, Firenze, n. 1450.
Pimeä keskiaika on suomen kielessä puhekielinen ilmaisu, jossa ajatus antiikkia seuranneesta kulttuurin rappeutumisesta ja yhteiskunnallisesta hiipumisesta on siirretty tarkoittamaan niin sanottua "keskiaikaa"  eli noin tuhannen vuoden ajanjaksoa suunnilleen vuosien 500 ja 1500 välissä.
Englanninkielessä "Dark ages" tarkoittaa lähinnä varhaiskeskiaikaa korkeintaan vuoteen 1000 asti. Usein käytetty määritelmä "pimeälle keskiajalle" on myös ajanjakso vuodesta 476 vuoteen 800, eli ajanjakso Länsi-Rooman lakkauttamisesta karolingiseen renessanssiin. Tältä ajalta on säilynyt vain vähän kirjallisia dokumentteja. Toisena päätepisteenä saatetaan käyttää vuotta 1066, eli viikinkiretkien loppumista ja Englannin normannivalloitusta.
1800-luvulla lisääntynyt tietämys keskiajan saavutuksista alkoi kyseenalaistaa tapaa leimata koko aikakausi "pimeäksi". Myös koko keskiajan käsite on alkanut herättää historioitsijoiden arvostelua.
Käsitteen historia

Pimeästä aikakaudesta alkoivat puhua renessanssihumanistit, jotka halusivat 1300–1500-luvuilla erottautua heitä edeltäneestä ajanjaksosta ja liittää itsensä ihailemaansa antiikin aikaan. Samalla kun he pyrkivät korostamaan aikansa "uutuutta" ja vapautta, he pyrkivät maalaamaan tämän edeltäneen ajanjakson mahdollisimman synkillä väreillä, ilottomaksi, ruttoiseksi, tietoa vailla olleeksi ja kirkon vallan kahlehtimaksi onnettomaksi välivaiheeksi antiikin kulttuurin ja sen uudelleensyntymän (ital. rinascimento, josta ransk. renaissance) välissä. Aluksi vain antiikin kulttuuriin ja latinankieleen liittynyt ajatus pimeästä välivaiheesta yleistyi myöhemmin muillekin elämänaloille. 1600-luvun lopulla saksalainen oppinut Christoph Cellarius (1638–1707) loi historian jaon kolmeen osaan, jossa "keskiaika" (337–1453) sai tehtäväksi edustaa välivaihetta antiikin ja uuden ajan välillä.
Hannele Klemettilän mukaan myös romantikot kantoivat kortensa kekoon pimeästä keskiajasta. Länsi-Euroopassa 1700-luvun jälkipuoliskolla ja teollisen vallankumouksen kaudella voimistunut romantiikka "löysi" keskiajan uudelleen nostaen sen muotiin mutta kärjistäen sen piirteitä. Keskiajasta luotiin mielikuva hurjana ja romanttisena aikakautena. On arveltu, että tämän mielikuvan taustalla oli pyrkimyksiä paeta mielikuvituksen kautta ankeana pidetystä aikalaistodellisuudesta.
{{Jaakko Tahkokallio]]n mukaan vielä 1800-luvun lopulla Jacob Burckhardtin teos Italian renessanssin sivistys levitti ja yleisti merkittävällä tavalla ajatusta pimeästä keskiajasta ja valoisasta renessanssista. Käsitettä on käytetty 2020-luvulla niin Yleisradiossa kuin Heäsingin Sanomissakin kuvaamaan Afganistania taliban-hallinnon päästessä valtaan. Tahkokallio paheksuu vertausta ja tuo esiin miten monessa suhteessa keskiaika erosi myönteisesti taliban-Afganistanista: muun muassa naisen asema poikkesi edukseen, kouluissa luettiin muutakin kuin Raamattua, ja Euroopassa oli keskiajan lopulla jo kattava korkeakouluverkosto. Käsitys eli pitkälle 1900-luvulle saakka myös tieteellisessä historiankirjoituksessa, ja vasta toisen maailmansodan jälkeen se on murtunut useiden tutkijoiden työn tuloksena.lähde?
Klemettilän mukaan keskiajalla julmuudesta puhumisen tavat olivat omanlaisensa, jonka vuoksi niistä on seurannut myöhemmin monia väärinkäsityksiä. Usein on myös jätetty huomioimatta keskiajan kirjoittajien ideologiaan, didaktiikkaan ja propagandaan liittyvät päämäärät. Lisäksi kuva-aineiston ja draamamateriaalin käytössä ja tulkitsemisessa on ollut samanlaisia ongelmia.
Käsitys keskiajan pimeydestä elää yhä sitkeästi yleisessä historiatietoisuudessa vanhentuneiden yleisesitysten sekä monien teemaa hyödyntäneiden kaunokirjallisuuden ja populaarikulttuurin teosten takia. Eräät keskiajan tieteenhistorioitsijat ovat nykyään, paitsi vaivautuneita pimeysmyytistä, myös tästä historian  kolmijaosta ylipäätään.
Keskiajan maineenpalautus

Euroopan keskiaika on ymmärretty ajaksi suunnilleen vuosien 500 ja 1500 välillä, joka alkoi Länsi-Rooman viimeisen keisarin luopumisesta vallasta 476  ja päättyi tuhat vuotta myöhemmin sellaisiin tapahtumiin kuin Konstantinopolin valloitus (1453), Amerikan löytäminen (1492), uskonpuhdistuksen alkaminen (1517) tai Rooman ryöstö (1527).  Puhe pimeästä keskiajasta peittää alleen sen, että keskiajan vuosisadat poikkesivat suuresti toisistaan sekä sen, että niiden aikana tapahtui dynaamista kehitystä, joiden pohjalta Eurooppa nousi koko maailmassa ehdottomaan johtoasemaan tieteen, talouden ja teknologian aloilla. Historioitsija Jaakko Tahkokallion kirja "Pimeä aika. Kymmenen myyttiä keskiajasta"  (2019) purkaa perusteellisesti "pimeän keskiajan" myyttiä.
Pilalehti

”Meidän vihollisiamme: tyhmyys, ihmisviha, häveliäisyys, kiihkoilu.” Josef Benedikt Englin pilakuva Simplicissimuksessa vuonna 1896.
Pilalehti on humoristis-satiirinen aikakauslehti, jonka tarkoitus on hauskuuttaa ja huvittaa, mutta tarvittaessa myös ivata, pilkata ja ironisoida. Sen sisältö koostuu pilajutuista, pakinoista ja piirroksista, joissa käsitellään usein ajankohtaisia tapahtumia. Pilalehtien tunnusomaisin ainesosa on pilapiirros eli karikatyyri, joka voi olla luonteeltaan huvittava ja harmiton, mutta myös kantaa ottava, poliittinen tai jopa propagandistinen. Lehdet voidaan luokitella poliittisiin ja epäpoliittisiin, mutta näiden ryhmien välinen rajanveto on usein hankalaa.
Pilalehtien historiaa

Pilalehtien synty liittyy pilapiirrosten julkaisemista helpottaneen litografiatekniikan kehitykseen. Ensimmäiseksi pilalehdeksi on mainittu ranskalaisen Charles Philiponin vuonna 1830 perustama La Caricature, joka yhdisti tekstin ja litografiakuvan poliittisen taistelun välineeksi. Philipponin kamppailu epäkohtia ja kuningasvaltaa vastaan jatkui vuonna 1832 Le Charivarissa.
Englantilainen Figaro in London (1831–1839) toi pilalehdistöön kokosivun poliittisen puupiirroskarikatyyrin ja siihen liittyvän pääkirjoituksen. Henry Mayhewin vuonna 1841 perustama Punch oli poliittisesti miedompi ja kehittyi vastaamaan viktoriaanisen keskiluokan maailmankuvaa. Sen kansilehtien ”cartooneista” tuli esikuva 1800-luvun englantilaisille karikatyristeille.
Saksassa alan uranuurtaja oli Kaspar Braunin Münchenissä vuonna 1844 perustama Fliegende Blätter, josta tuli Punchin jälkeen Euroopan suosituin pilalehti. Bismarckin kauden johtava poliittinen lehti oli berliiniläinen Kladderadatsch (1848–1944). Sensuuri ja lehtien kaupallistuminen synnyttivät Keski-Euroopassa porvarillisen perhepilalehden, joka pyrki tarjoamaan harmitonta viihdettä loukkaamatta ketään. Ranskassa tätä tyyppiä edustivat La Vie parisienne ja vuonna 1894 perustettu Le Rire, joiden huumorivalikoimaan kuuluivat myös eroottiset vitsit. Kantaa ottavaa liberaalia suuntaa edustivat Ranskassa Le Courrier français ja taiteellisesti korkeatasoinen Chat noir. Ruotsin ensimmäinen pilalehti oli vuosina 1862–1924 ilmestynyt Söndags-Nisse, joka lainasi aineksia saksalaisista lehdistä.
1800-luvun lopulla syntyivät työväen pilalehdet. Niistä erityisen suosittu oli Wilhelm Blosin Stuttgartissa vuonna 1884 perustama Der wahre Jacob, saksalaisten sosiaalidemokraattien tärkein agitaatioväline. Vuosisadan vaihde oli eurooppalaisen kantaa ottavan pilalehdistön kukoistusaikaa. Liberaalien yhteiskuntakriittisistä lehdistä merkittävimmäksi nousi Münchenissä ilmestynyt Simplicissimus (1896–1944), jonka satiirin tehoa lisäsivät uuden moniväripainon tarjoamat mahdollisuudet. Thomas Theodor Heinen johtama lehti arvosteli muun muassa preussilaista militarismia, keisarikulttia ja byrokratian valtaa. Vaikutteet levisivät maasta toiseen ja lisääntynyt kansainvälisyys kehitti karikatyyriä taiteellisesti.
Ensimmäisen maailmansodan aikana eurooppalaiset pilalehdet hylkäsivät oppositioroolinsa ja alistuivat nationalistisen propagandan äänitorviksi. Sodan jälkeen saksalaisen pilalehdistön merkitys romahti ja myös Ranskassa lehtien määrä väheni. Asemansa pystyi säilyttämään vain uudistunut Punch, josta muodostui kansallinen instituutio. Levikiltään sen veroiseksi ylsi neuvostoliittolainen Krokodil, jonka piirtäjäryhmä Kukryniksy viljeli propagandan ohella myös yhteiskuntakritiikkiä. Modernin pilalehdistön uudistajaksi kehittyi vuonna 1925 perustettu amerikkalainen The New Yorker, jonka absurdi huumori heijasti yhä monimuotoisempaa yhteiskuntaa. Keinovalikoiman kasvaessa pilalehtien määrä ja merkitys on vähentynyt ja niiden sisältämät ainekset ovat siirtyneet sanomalehtiin ja muihin medioihin.
Suomalainen pilalehdistö

Suomen ensimmäinen säännöllisesti ilmestynyt pilalehti oli vuonna 1870 perustettu ruotsinkielinen Kurre. Kaikkiaan Suomessa on ilmestynyt satoja pilalehtiä, joista noin 85 täyttää aikakauslehden kriteerit. Useimmat lehdet ovat olleet lyhytikäisiä ja niiden ilmestymistiheys on vaihdellut.
Suomalaisten pilalehtien kultakausi sijoittuu 1900-luvun alkuun, jolloin ne politisoituivat voimakkaasti. Puoluepoliittinen pilalehdistö alkoi taantua 1930-luvulla. Jatkosodan aikana syntyi uusia viihdelehtiä, mutta perinteisen pilalehdistön kukoistus päättyi viimeistään 1950-luvulla. Sitkeähenkisimmistä olivat Heikki Marttilan eli nimimerkki Arijoutsin kustantama ja toimittama pilalehti Arijoutsin Pippuri, joka ilmestyi vuoteen 1974 saakka, sekä vuonna 1975 aloittanut Pahkasika. 1960-luvun ja 1970-luvun alun ilmiö olivat miehille tarkoitetut ”seksipilalehdet”. Pilalehtien perinteitä ovat jatkaneet vappulehtien kaltaiset tilapäisjulkaisut.
Suomalainen pilalehdistö > Suomalaisia pilalehtiä

Kurre 1870–1879
Veitikka 1871–1872
Lentävät Lehdet 1877
Pilkkakirves 1881–1883
Spets 1882–1889
Matti Meikäläinen 1884–1899
Velikulta 1896–1917
Fyren 1898–1922
Tuulispää 1903–1957
Kurikka 1905–1954
Ampiainen 1910–1927
Hovnarren 1917–1924
Kerberos 1917–1921
Piloja ja pilakuvia 1921–1939
Garm 1923–1953
Blinkfyren 1924–1939
Tuisku 1924–1930
Pilajuttuja ja piirroksia 1943–1950
Siili 1945–1951
Arijoutsin Pippuri 1947–1974
Arpuusi 1971–1973
Hauska puolituntinen 1969–1977
Pahkasika 1975–2000
Aiheesta muualla

Kaarina Rouhtula : Ensimmäiset suomenkieliset pilalehdet Veitikka, Lentävät Lehdet, Pilkkakirves, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 19.11.1933, nro 47, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mahu (Lomonosovin piiri)

| Mahu Подмошье, Podmošje |
| --- | --- |
 Kaprion eteläpuoliset kylät vuoden 1860 kartalla.
 Mahu
 Koordinaatit: 59°41′25″N, 28°59′8″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Lomonosovin piiri
Kunta:  Kaprio
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  62
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mahu (ven. По́дмошье, Podmošje) on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Kaprion kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängön pohjoisreunalla neljä kilometriä Kapriosta lounaaseen. Kylässä on 62 asukasta (vuonna 2010).
Kaprion ujestin Kargalin pogostaan kuulunut kylä mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Se esiintyy alkuperäisasukkaittensa asuttamana myös ruotsalaisten 1600-luvun alussa laatimassa maakirjassa.
Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 Mahussa asui 359 vatjalaista, 17 savakkoa ja 15 äyrämöistä. Kylässä puhuttiin itävatjaa, mutta se oli pitkälti venäläistynyt jo 1900-luvun alkuun mennessä. Paikallisesta kielimuodosta kertoo Lauri Kettusen keräämä Vatjan kielen mahun murteen sanasto.
Mahun talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin he kuuluivat Pietarhovin kihlakunnan Kaprion volostiin ja Kaprion ortodoksiseen seurakuntaan. Kylässä oli hautausmaa ja tsasouna. Kaprion luterilaisen seurakunnan kyläluettelossa Mahua ei mainita. Neuvostoaikana Mahu kuului Kaprion kyläneuvostoon.
Kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan yli 200 henkeä.
Pikkukultasiipi

| Pikkukultasiipi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Sinisiipiset Lycaenidae
Suku::  Lycaena
Laji::  phlaeas
Kaksiosainen nimi
 Lycaena phlaeas  (Linnaeus, 1761) 
Synonyymit
 Chrysophanus phlaeas  Polyommatus phlaeas 
Katso myös
   Pikkukultasiipi Wikispeciesissä   Pikkukultasiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkukultasiipi (Lycaena phlaeas) on sinisiipisten (Lycaenidae) heimoon kuuluva pieni päiväperhonen, joka esiintyy useana alalajina laajalla alueella holarktisella alueella.
Koko ja ulkonäkö

Pikkukultasiiven etusiipien yläpinnan pääväri on hohtavan oranssi, ulkoreunassa on musta reunus. Takasiipien pääväri on tummanharmaa, ulkoreunassa on oranssi reunus. Etusiiven alapuolen pääväri on vaaleanoranssi ja takasiiven alapuolen harmaanruskea. Siipien kärkiväli on 22–34 mm, pohjoisen alalajin L. p. polaris yksilöt ovat eteläisiä kookkaampia. Sukupuolet muistuttavat toisiaan, mutta naaras on yleensä koirasta kookkaampi eivätkä sen etusiivet ole yhtä suipot.
Perhosella esiintyy melko usein värimuoto f. caeruleopunctata, jolla on takasiiven yläpinnan oranssin reunuksen vierellä rivi vaaleansinisiä täpliä. Harvinaisella värimuodolla f. cuprinus oranssi väri on kokonaan korvautunut kellanvalkoisella.
Levinneisyys ja lentoaika

Pikkukultasiiven levinneisyys ulottuu useina eri alalajeina Pohjois-Afrikasta, Etiopiasta ja Keniasta Pohjois-Eurooppaan ja Aasian lauhkean vyöhykkeen kautta Japaniin saakka sekä Pohjois-Amerikassa lauhkealta vyöhykkeeltä aina kylmän vyöhykkeen Pohjois-Grönlantiin ja Ellesmerensaarelle saakka. Pikkukultasiipi onkin maailman pohjoisimpia päiväperhosia.
Suomessa levinneisyysalue on kaksiosainen. Kultasiipeä tavataan Ahvenanmaalta ja etelärannikolta pohjoista kohti vähitellen harvinaistuvana suunnilleen Tornio–Oulu–Kajaani-linjalle saakka sekä uudelleen Pohjois-Lapissa. Keski-Lapista laji puuttuu. Syynä tähän saattaa olla kesän pituus: Etelä- ja Keski-Suomessa jälkimmäisen sukupolven tuottamat toukat ennättävät talvehtimisvaiheeseen ja toisaalta Pohjois-Lapissa ainoan sukupolven jälkikasvu on sopivassa vaiheessa syksyn tullen. Sen sijaan näiden alueiden välillä toukat olisivat talvehtimisen kannalta sopimattomassa kasvuvaiheessa eikä talvehtiminen onnistu
Lentoaika on levinneisyysalueen eteläisimmissä osissa helmi-maaliskuusta alkaen ja pohjoisempana, kuten Suomessa, toukokuusta alkaen kahtena tai useampana sukupolvena. Aivan pohjoisessa, kuten alalaji Lycaena phlaeas polaris, vain yhtenä sukupolvena kesä-heinäkuussa. Etelässä lentoaika voi jatkua marraskuuhun saakka.
Elinympäristö ja elintavat

Pikkukultasiiven elinympäristöä ovat niityt, pientareet, puutarhat, metsänaukeat, kalliot ja rannat. Se on paikkauskollinen ja vaatii 1–2 hehtaarin suuruisen, perhosille sopivan alueen, jotta populaatio pysyy elinvoimaisena. Perhoset lentelevät ahkerasti käyden kukilla ja koiraat etsivät naaraita sekä lennellen että tähystäen korkealla paikalla istuen. Perhoset lepäävät usein maassa siivet osittain avattuina ja varsinkin avoimessa maastossa voivat kerääntyä iltaisin ryhmiksi yöpymään.
Naaras munii munat yksitellen tai pareittain ravintokasvien lehdille ja ne kuoriutuvat 4–10 päivää myöhemmin. Kesällä toukka on täysikasvuinen jo 2–3 päivää myöhemmin, mutta syksyllä kehitys on hitaampaa. ja laji talvehtii toukkana. Keväällä talvehtinut toukka kasvaa noin kuukauden ajan ennen koteloitumistaan. Kotelovaihe kestää 1–3 viikkoa. Toukkia on kerrotaan tavatun myös muurahaispesistä.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat hierakat, kuten niittysuolaheinä (Rumex acetosa), ahosuolaheinä (Rumex acetosella), poimuhierakka (Rumex crispus) ja hevonhierakka (Rumex longifolius) sekä joskus tatarlajit (Polygonum).
Alalajeja

Lycaena phlaeas abbotti
Lycaena phlaeas americana
Lycaena phlaeas arctodon
Lycaena phlaeas arethusa
Lycaena phlaeas chinensis
Lycaena phlaeas coccinea
Lycaena phlaeas comedarum
Lycaena phlaeas daimio
Lycaena phlaeas ethiopica
Lycaena phlaeas feildeni
Lycaena phlaeas flavens
Lycaena phlaeas ganalica
Lycaena phlaeas kamtschatica
Lycaena phlaeas oxiana
Lycaena phlaeas phlaeas – Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa, myös Välimeren ja Atlantin saarilla
Lycaena phlaeas phlaeoides – Madeiralla
Lycaena phlaeas polaris – Euroopan pohjoisosissa
Lycanea phlaeas pseudophlaeas
Lycaena phlaeas shima
Lycaena phlaeas stygiana
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Pikkukultasiipi (Lycaena phlaeas)
Suomen Perhoset: Pikkukultasiipi
Keskisuomalainen: Pikkukultasiipi[vanhentunut linkki]
Iltalehti: Pikkukultasiipi (Lycaena phlaeas) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Lycaena phlaeas (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Lycaena phlaeas:  Wikidata: Q740169  Wikispecies: Lycaena phlaeas  BAMONA: Lycaena-phlaeas  BioLib: 51371  BOLD: 22791  BugGuide: 3817  CoL: 3WJ52  EoL: 262721  EPPO: LYCZPH  EUNIS: 90388  Fauna Europaea: 441185  Fauna Europaea (new): 2c069614-782e-416f-94e8-824e17bc0c06  GBIF: 1929697  iNaturalist: 55655  IRMNG: 10615347  ISC: 31741  ITIS: 777788  LepIndex: 200881  LoB: 4107  MONA: 4251  MaBENA: LycaenPhlaeas  NatureServe: 2.113630  NBN: NHMSYS0000516465  NCBI: 282391  Observation.org: 712  Open Tree of Life: 6211  Laji.fi: MX.60816 
Papilio phlaeas:  Wikidata: Q109585181  GBIF: 7398107
Pink Cadillac

| Pink Cadillac |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvateatterijuliste
Ohjaaja:  Buddy Van Horn
Käsikirjoittaja:  John Eskow
Tuottaja:  Michael Gruskoff  David Valdes
Säveltäjä:  Steve Dorff
Kuvaaja:  Jack N. Green
Leikkaaja:  Joel Cox
Pääosat:  Clint Eastwood Bernadette Peters
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:   26. toukokuuta 1989  3. marraskuuta 1989
Kesto:  116 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pink Cadillac on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut komediallinen toimintaelokuva, jonka pääosissa esiintyivät Clint Eastwood ja Bernadette Peters. Sen on ohjannut Buddy Van Horn.
Juoni

Eastwood on palkkionmetsästäjä Tommy Nowak, jonka tehtävänä on ottaa kiinni takuita vastaan vapaaksi päässeet rikolliset. Työ sujuu rutiinilla, mutta Nowak on kovan paikan edessä, kun hänen on otettava kiinni Lou Ann McGuinn (Peters), pienen vauvan yksinhuoltaja, jolla on hallussaan neljä miljoonaa varastettua dollaria ja entinen miesystävä rikoskumppaneineen perässä.
Arvioita

Helsingin Sanomien Pertti Avola kirjoitti elokuvan ensi-illan aikoihin, ettei muista Clint Eastwoodin aiemmin näytelleen näin huonossa elokuvassa. Myös Asko Alanen piti Video-oppaassa vuodelta 1994 Pink Cadillacia Eastwoodin uran ”syvimpänä pohjamutana” ja antoi sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Maiotis

Satelliittikuva Donin suistosta.
Maiotis (m.kreik. Μαιῶτις, Maiōtis; lat. Maeotis) tai Maiotiin järvi (m.kreik. ἡ Μαιῶτις λίμνη, hē Maiōtis limnē; lat. Lacus Maeotis) oli antiikin aikana Skyytiassa Tanais-joen eli nykyinen Donin suulla sijaitsevista suoalueista ja koko Asovanmerestä käytetty nimi. Pelkkä suo tunnettiin näiden lisäksi myös nimellä Maiotiin suo (lat. Palus Maeotis). Meren ympäristön asukkaita kutsuttiin maiotilaisiksi, mutta on epäselvää saivatko he nimensä suosta vai suo heistä.
Käännös suomeksi
Mauno Maisala

Mauno Kalevi Maisala (26. elokuuta 1933 Koivisto – 27. joulukuuta 2009) oli suomalainen kilpasoutaja.
Maisala edusti Suomea Tokion 1964 olympialaisissa perämiehellisessä nelosessa. Joukkue karsiutui keräilyerissä. EM-kilpailuissa Maisala sijoittui kahdeksanneksi vuonna 1963 ja yhdeksänneksi vuonna 1964.
”Manu” Maisala edusti seuratasolla Wärtsilän Soutajia, Nesteen Soutajia ja Turun Soutajia. Hän voitti eri luokissa kymmenen Suomen mestaruutta vuosina 1959–1965.
Maisala harrasti myös hiihtoa, juoksua ja pyöräilyä, toimi seuravalmentajana ja Turun Soutajien soutukapteenina. Hänelle on myönnetty SSoL:n hopeinen ansiomerkki.
Mauno Maisala oli ammatiltaan levyseppä. Hänen isoveljensä Matti Maisala oli myös soudun olympiaedustaja.
Pioneeripataljoonan määrävahvuus (jatkosota)

Pioneeripataljoonan kokoonpano ja määrävahvuus jatkosodan alussa oli seuraavanlainen.
Yksiköinä pioneeripataljoonaan kuului:
Komentaja ja Esikunta
1.Pioneerikomppania
2.Pioneerikomppania
3.Pioneerikomppania
Valonheitinjoukkue
Henkilöstöä: 17 upseeria, 100 aliupseeria ja 462 miestä, yhteensä 579 henkeä
Moottoriajoneuvoja: 5 henkilöautoa, 20 kuorma-autoa, 9 erikoisajoneuvoa sekä 5 moottoripyörää
Muita kulkuvälineitä: 265 polkupyörää
Hevosia: 36 vetohevosta