stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
RMS Titanic
Onnettomuuden jälkeen > Uhrit

Lopulta ymmärrettiin, että kyseessä oli rauhan ajan suurin merionnettomuus, joka oli vaatinut 1 517 uhria. Vain 706 ihmistä selvisi onnettomuudesta. Ensimmäisessä luokassa matkustavia miehiä pelastui enemmän kuin kolmannen luokan lapsia. Uhrien ja Titanicilla matkustaneiden määrästä on esitetty erilaisia arvioita. Epävarmuus johtuu monista seikoista, kuten siitä, että jotkut matkalipun ostaneet peruivat matkansa viime hetkellä.
| Luokka | Lukumäärä | Selviytyjiä | Selviytyjät % | Kuolleet | Kuolleet % |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. luokka | 329 | 199 | 60,5 % | 130 | 39,5 % |
| 2. luokka | 285 | 119 | 41,8 % | 166 | 58,2 % |
| 3. luokka | 710 | 174 | 24,5 % | 536 | 75,5 % |
| Miehistö | 899 | 214 | 23,8 % | 685 | 76,2 % |
| Yhteensä | 2 223 | 706 | 31,8 % | 1 517 | 68,2 % |
Titanicilla matkustaneista aikuisista naisista 72 prosenttia, lapsista 50 prosenttia ja aikuisista miehistä 16 prosenttia selvisi onnettomuudesta. Laivan naispuolisesta henkilökunnasta selvisi 91 prosenttia ja miespuolisesta 21 prosenttia.
Tunnetuimpia onnettomuuden uhreja olivat liikemies John Jacob Astor IV, laivan suunnittelija Thomas Andrews, Yhdysvaltain presidentin sotilasavustaja Archibald Butt, kaivosmagnaatti Benjamin Guggenheim sekä Macy’s -tavaratalon omistaja Isidor Straus vaimoineen.
Monille turman uhreille on pystytetty muistomerkkejä. Näihin kuuluvat päällikkö Smithin patsas Lichfieldissä, Titanicin orkesterin muistomerkki Broken Hillissä ja Ballaratissa Australiassa, Wallace Henry Hartleyn muistomerkki Colnessa Lancashiressa sekä Isidor ja Ida Strausin muistomerkki New Yorkissa Yhdysvalloissa. Vuonna 2012, kun onnettomuudesta oli kulunut sata vuotta, avattiin Belfastiin Titanic-aiheinen museo, Titanic Belfast.
Titanicilla matkustaneista koirista vain kolme sylikoiraa pelastui omistajineen, vaikka koirat vapautettiin laivan kennelistä. Monet matkustajat kertoivat nähneensä koirien juoksevan pitkin kantta.
Onnettomuuden jälkeen > Onnettomuustutkinta

Onnettomuuden jälkeen sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa järjestettiin julkiset kuulemiset. Yhdysvaltain tilaisuus alkoi 19. huhtikuuta, ja puheenjohtajana toimi senaattori William Alden Smith. Britannian kuulemistilaisuus alkoi lordi Merseyn alaisuudessa 2. toukokuuta. Kummassakin tilaisuudessa tehtiin samat johtopäätökset: pelastusveneiden määrää koskeva lainsäädäntö oli vanhentunutta ja epätarkkaa, päällikkö Smith ei ollut ottanut jäävuorivaroituksia huomioon, pelastusveneitä ei ollut täytetty kunnolla, eikä laiva ollut hidastanut vauhtiaan. Californianin päällikköä arvosteltiin voimakkaasti siitä, että laiva ei mennyt auttamaan Titanicia.
Monet eloonjääneet kolmannessa luokassa matkustaneet valittivat myöhemmin siitä, että laivan henkilökunta auttoi ensimmäisen luokan matkustajia mutta että samalla laivan ovet lukittiin niin, että kolmannen luokan matkustajia estettiin pääsemästä pelastusveneisiin. Väitteelle ei kuitenkaan löydetty perusteluja turman jälkeisessä tutkinnassa.
Kummassakaan kuulemistilaisuudessa ei pidetty huolimattomuutta IMM:n tai White Star Linen osalta turman syynä. Miehistö oli vain seurannut normaalikäytäntöjä, joten onnettomuus voitiin luokitella ”luonnonilmiön" aiheuttamaksi. Britannian kuulemisessa todettiin lisäksi, että päällikkö Smith oli noudattanut perinteistä toimintatapaa, jota ei aiemmin ollut pidetty vaarallisena. Loppuraportissa huomautettiin myös, että yksistään Britannian lipun alla matkustavat laivat olivat kuljettaneet 3,5 miljoonaa matkustajaa edellisen kymmenen vuoden aikana ja ihmishenkiä samana aikana menetettiin vain 73.
Onnettomuuden jälkeen > Seuraukset

Onnettomuuden seurauksena otettiin käyttöön useita ohjeita, joiden tarkoitus oli parantaa merenkulun turvallisuutta. Laivoihin määrättiin pakollisiksi enemmän pelastusveneitä, pelastusveneharjoituksia piti järjestää säännöllisesti ja matkustajalaivoilla tuli olla lennätin käytössä ympärivuorokautisesti. Pohjois-Atlantin jäävuoritilannetta vartioimaan perustettiin kansainvälinen jäävartiosto, ja merenkäynnin turvallisuusohjeiden yhteensovittamiseksi sovittiin kansainvälinen SOLAS-sopimus.
Onnettomuus aiheutti myös taloudellisia menetyksiä. White Star Linen korvausvastuu selvitettiin vakuutusoikeudenkäynneissä, jotka alkoivat Yhdysvalloissa kesäkuussa 1915 piirituomari Julius M. Mayerin johdolla. Sitä ennen 22. helmikuuta 1913 oli tehty päätös, jonka mukaan yhdysvaltalaisella oikeudella oli oikeus kuulla vahingonkorvausvaateita asiassa. Yhdysvaltojen lain mukaan laivan omistajien vastuu rajoittui vain laivan pelastushintaan (engl. salvage value), jonka oli arvioitu olevan noin 97 000 Yhdysvaltain dollaria. Erillisessä päätöksessä todettiin kuitenkin, että Ison-Britannian laki päti korvausvaatimusten kokonaissummaan, joka oli 16,8 miljoonaa dollaria. Korvausvaatimukset piti lähettää oikeudelle 14. tammikuuta 1913 mennessä, ja niitä voitiin tehdä neljässä kategoriassa: hengenmenetys, omaisuudenmenetys, hengen- ja omaisuudenmenetys sekä vammautuminen ja omaisuudenmenetys. Yksittäisten henkilöiden tekemät korvausvaatimukset vaihtelivat omaisuudenmenetyksiä koskien 41 dollarista lähes 180 000 dollariin. Lisäksi eräs maahantuoja teki asiakkaidensa puolesta korvausvaatimuksen, jonka summa oli yli 220 000 dollaria. Suurimman hengenmenetystä koskevan korvausvaatimuksen – miljoona dollaria – teki erään teatterinomistajan leski. Vaatimukset saatiin käsiteltyä 28. heinäkuuta 1916 mennessä, ja korvauksia jaettiin yhteensä 663 000 dollarin arvosta.
Hylyn löytyminen ja tutkimukset

Titanicin hylkyä ei voitu paikallistaa vuosikymmeniin kehittymättömän sukellustekniikan vuoksi. Hylky löydettiin vasta 1. syyskuuta 1985, kun Robert Ballard löysi vedenalaisella Argo-kameralla merenpohjassa makaavan jättiläislaivan konehuoneen höyrykattilan. 73 vuotta aiemmin uponneen loistoristeilijän löytyminen herätti paljon huomiota. Hylyn sijainnista oli ollut liikkeellä virheellisiä tietoja, minkä takia se löydettiinkin vasta 1985.
Titanicin hylky makaa Pohjois-Atlantin pohjassa 3 798 metrin syvyydessä 560 kilometrin päästä Newfoundlandista. Paapuurin puoleinen potkuri on irronnut aluksen tömähdettyä merenpohjaan. Vedenpaine on murskannut lasikupolin ja muita ikkunoita pirstaleiksi, keulamasto on kaatunut ja voimistelusalin katto romahtanut. Ruoste on peittänyt Titanicin nimikyltin ja muodostanut keulaan keulakuvan kaltaisen muodostelman, vaikka Titanicissa ei ollut keulakuvaa. Hylyn lähistöllä on paljon irtotavaraa.
Hylky on pahoin rapistunut ja vaurioitunut, ja rautaa syövien bakteerien on laskettu hävittävän siitä yli 45 kilogrammaa rautaa joka päivä. Hylkyyn on alettu järjestää myös turistisukelluksia, jotka osaltaan vaurioittavat hylkyä. Kesäkuussa 2023 Titan-sukellusveneen onnettomuudessa kuoli viisi henkilöä. Erityisesti laivan etukansi on kärsinyt pienoissukellusveneiden käsittelyssä. Lisäksi Titanicin hylky on turistien jättämien roskien peitossa, ja tutkijat ovatkin todenneet, ettei se ole enää arkeologisesti puhdas. Titanic ei ole hautautunut meren pohjaan, joten se on täysin suojaton bakteerien aiheuttamaa hajoamista vastaan, ja suuri osa laivan pienemmistä osista on jo tuhoutunut. Laivan keula on vielä kokonainen ja suhteellisen hyvässä kunnossa, mutta noin sadan vuoden kuluttua siitäkin on jäljellä luultavasti vain pieniä osia. Vuonna 2012 Titanicin hylky pääsi Unescon suojelulistalle, joten hylyn myyminen, tuhoaminen ja hajottaminen on kielletty.
RMS Titanic -yhtiö sai vuonna 1994 tuomioistuimen päätöksellä yksinoikeuden nostaa esineitä Titanicin hylystä. Vuoteen 2010 mennessä pintaan olikin nostettu jo noin 5 500 esinettä. Yritys rahoitti vuonna 2010 tehdyn kolmiulotteisen kartoituksen, jonka avulla hylystä saatiin yhtä tarkkaa tietoa kuin jos se olisi nostettu pintaan. Samana vuonna yhdysvaltalainen oikeus päätti, että yrityksellä oli oikeus nostopalkkioon, jonka summa olisi yhtä suuri kuin vuosina 1993–2004 nostettujen esineiden käyvän markkina-arvon yhteissumma.
Titanicin hylyn ruosteesta löydettiin vuonna 2010 ennestään tuntematon bakteerilaji, joka sai nimekseen Halomonas titanicae.
Legendoja > Valo horisontissa

Osa matkustajista ja miehistön jäsenistä kertoi myöhemmin havainneensa horisontissa, Titanicin paapuurin puolella huomattavasti pienemmän aluksen valon. Neljäs perämies Joseph Boxhall päätteli aluksen olevan niin lähellä, että hän antoi sille merkkejä viestilampulla. Valoa kohti alettiin soutaa, mutta yksikään pelastusvene ei saavuttanut sitä. Valo ei voinut tulla Californianista, koska se oli Titanicista pohjoiseen eli tyyrpuurin puolella. Jälkeenpäin on arveltu valon tulleen pienestä hylkeenpyyntialuksesta, joka olisi ollut vain kymmenen kilometrin päässä Titanicista. Alus höyrysi pois, koska miehistö oli laittomissa puuhissa ja pelkäsi joutuvansa pidätetyksi.
Legendoja > SOS

Toisin kuin yleisesti uskotaan, Titanicin onnettomuus ei ollut ensimmäinen kerta, kun SOS-hätämerkkiä käytettiin. SOS-hätämerkin käyttöä ehdotettiin kansainvälisessä konferenssissa Berliinissä jo vuonna 1906, se ratifioitiin vuonna 1908, ja se on ollut käytössä siitä lähtien. SOS-hätämerkin sijasta brittisähköttäjät tosin käyttivät vanhempaa CQD-hätämerkkiä. Pääsähköttäjä Jack Phillips käytti CQD:tä, kunnes apusähköttäjä Harold Bride sanoi hänelle: ”Lähetä SOS, se on uusi tunnus ja tämä saattaa olla viimeinen tilaisuutesi käyttää sitä.” Onnettomuudessa menehtynyt Phillips vaihtoi kehotuksen jälkeen CQD:n SOS-tunnukseen.
Legendoja > Kirjallinen yhteensattuma

Vuonna 1898 Morgan Robertson julkaisi Futility (”Turhuus”) -nimisen pienoisromaanin, joka kertoi jäävuoreen törmäyksen vuoksi uponneesta Titan-nimisestä loistoristeilijästä, joka olisi ollut aikansa ylellisin laiva. Romaanissa kuvattu laiva on hieman Titanicia lyhyempi ja teholtaan pienempi, mutta muuten kirjan Titanin tiedoissa on nähty yhtäläisyyksiä Titanicin tietojen kanssa. Robertson tosin julkaisi vuonna 1912 kirjastaan uuden version, jossa aluksen mittoja oli muutettu vastaamaan enemmän Titanicia.
Titanic kirjallisuudessa ja elokuvissa

Titanicilla on ollut merkittävä vaikutus populaarikulttuuriin uppoamisestaan saakka. Onnettomuus on innoittanut lukuisia kirjoja, näytelmiä, elokuvia, runoja ja taideteoksia, ja sen merkityksestä, tarkoituksesta ja seurauksista on tehty erilaisia tulkintoja.
Heti turman jälkeen julkaistiin lukuisia aihetta käsitteleviä runoja. Näistä Thomas Hardyn ”The Convergence of the Twain” (1912) oli yksi merkittävimmistä. Turmasta selvinneiden – kuten Margaret Brownin, Charles Lightollerin sekä Violet Jessopin ja Archibald Gracien – kokemuksista kertovia tekstejä julkaistiin joko heidän elinaikanaan tai postuumisti. Lisäksi useat kynäilijät yrittivät hyötyä tragediasta tuottamalla sensaatiokirjoja, joiden tiedot poimittiin usein epätarkoista lehtijutuista. Vuonna 1955 julkaistiin Walter Lordin arvostettu tietokirja Titanicin kohtalonyö, joka perustui useisiin selviytyneiden kertomuksiin.
Titanicista kertovia draamaelokuvia on tehty useita. Ensimmäinen niistä, Saved from the Titanic, julkaistiin vain 29 päivää laivan uppoamisen jälkeen. Sen pääosaa esitti Titanicin uppoamisesta selvinnyt mykkäelokuvatähti Dorothy Gibson. Natsi-Saksa hyödynsi onnettomuutta propagandaelokuvassa Titanic (1943). Tämän lisäksi tarina on esiintynyt amerikkalaisessa melodraamassa Titanic (1953). Isossa-Britanniassa tuotettua elokuvaa Titanicin kohtalonyö (1958) pidetään yhä historiallisesti totuudenmukaisimpana, mutta taloudellisesti parhaiten on menestynyt James Cameronin Titanic (1997), joka oli pitkään maailman eniten rahaa tuottanut elokuva.
Television yleistyttyä Titaniciin liittyvistä aiheista on tehty lukuisia televisiotuotantoja, jotka ovat vaihdelleet lyhyistä piirretyistä televisiosarjojen jaksoihin sekä aiheesta kertoviin televisiodraamoihin. Aihetta on käsitelty myös science fictionissa, kuten vuonna 1966 esitetyssä yhdysvaltalaisen The Time Tunnel -televisiosarjan ensimmäisessä jaksossa.
Suomalaisista kirjailijoista Titanicin tuho sai sekä V. A. Koskenniemen (”Mr. Hartley”) että Eino Leinon (”Titanic”) kirjoittamaan runon, ja kummallakin oli aiheena laivalla esiintynyt orkesteri. Salanimellä Esko Waltala on Edvin Calamnius kirjoittanut romaanin Titanicin perikato, joka on ainoa aihetta käsittelevä suomalainen romaani.
Kirjallisuutta

Appelsin, Ulla: Titanicin tuntematon lapsi.  Helsinki:  Ajatus, 2003.  ISBN 951-20-6408-1
Eaton, John P. & Haas, Charles A.: Titanicin kohtalonyö.  (Titanic. Destination Disaster. The Legends and the Reality, 1989.)  Suomentanut Juha Peltonen. Helsinki:  Koala, 2003.  ISBN 952-5186-48-2
Wetterholm, Claes-Göran: Titanic. Suomalaisten siirtolaisten uponneet unelmat.  Helsinki:  Alfamer, 2012.  ISBN 978-952-472-143-1
Ylikarjula, Simo: Titanicin vuosisata 1912–2012. Unelmalaivan ihmiskohtalot.  Helsinki:  Katharos, 2012.  ISBN 978-952-5957-21-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jari Saarisen Titanic-sivut (Arkistoitu – Internet Archive).
Titanicin suomalaiset muistot – 100 vuotta haaksirikosta (Arkistoitu – Internet Archive). Arkistolaitoksen verkkonäyttely.
Överlevande från Titanic. Yle Arkivet. (ruotsiksi)
Encyclopedia Titanica, Titanicin tietokirja. (englanniksi)
Titanic Historical Society. (englanniksi)
RMS Titanic, Inc (Arkistoitu – Internet Archive). Titanicin hylyn tutkintaa varten perustetun yhtiön sivut. (englanniksi)
Titanic Inquiry Project. Jäljennökset Yhdysvaltain senaatin ja Britannian kauppaministeriön onnettomuustutkinnasta sekä näiden loppuraportit. (englanniksi)
Tutkijat: Kuu osallinen Titanicin uppoamiseen. Helsingin Sanomat 7.3.2012.
Kamala haaksirikko Atlannin waltamerellä. Maailman suurin laiva törmännyt jääwuorta wastaan. Helsingin Sanomat 17.4.1912. s. 5. (Kansalliskirjasto).
What’s inside the Titanic? Tietokoneanimaatio, joka havainnollistaa laivan rakennetta kolmiulotteisen mallin avulla. 22 min 14 s.
RMS Titanic Real Time Sinking Remastered. 2 h 45 min pituinen tietokoneanimaatio kuvaa laivan uppoamisen reaaliajassa.
Titanic: First ever full-sized scans reveal wreck as never seen before BBC:n uutinen kolmiulotteisesta mallista, joka on rakennettu kuvaamalla meren pohjassa sijaitseva hylky kokonaisuudessaan. (englanniksi)
Titanicin koko verrattuna ihmiseen, henkilöautoon, linja-autoon ja Airbus A380:een.
Titanicin sisaralus Olympicin paapuurin puoleinen potkuri.
Ensimmäisen luokan vastaanottohuone.
Olympicin, Titanicin sisaraluksen, lasikupoli.
Titanicin kuntosali.
Titanicin ensimmäisen luokan hytti.
Titanicin toisen luokan hytti.
Titanicin kolmannen luokan hytti.
Titanicin kansien poikkileikkaukset.
Titanicin päällikkö, kommodori Edward J. Smith.
Titanicin hylyn sijainti merkitty kuvaan punaisella rastilla. Kuvassa näkyy myös Titanicin reitti kokonaisuudessaan.
Muutamia päiviä Titanicin uppoamisen jälkeen otettiin tämä kuva jäävuoresta, jossa voi nähdä merkkejä punaisesta maalista.
Titanicin laskosvene D saapui RMS Carpathialle kello 7.15 aamulla 15. huhtikuuta 1912. Uppoamisyönä veneeseen tulvi jääkylmää merivettä.
Willy Stöwer, Titanicin tuho. Teoksessa jäävuoren ruhjoma keula painuu pinnan alle ja nostaa perän ylös.
Animaatio uppoamisesta.
RMS Carpathia.
New York Heraldin etusivu onnettomuuden jälkeen.
Southamptoniin pystytetty muistomerkki Titanicin onnettomuudessa kuolleiden konemiesten muistoksi.
Aikalaispiirros Yhdysvaltain kuulemisten joistain todistajista. Oikeassa yläkulmassa senaattori William Alden Smith.
Erään teorian mukaan jäävuori olisi painanut Titanicin kylkeä siten sisään, että kyljen teräslevyt ratkesivat niittauksistaan. Tämä selittäisi sen, miksi törmäys ei juurikaan kuulunut tai tuntunut laivan sisällä.
Titanicin keula (2004).
Mallinnus Titanicin lähettämästä hätäviestistä.
Saved from the Titanic -elokuvan (1912) mainosjuliste.
Denise Guénard

| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Belgrad 1962 | viisiottelu |  |
Denise Guénard (o.s. Laborie, 13. tammikuuta 1934 Saint-Maurice, Val-de-Marne – 23. toukokuuta 2017) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka menestyksekkäimmät lajit olivat 80 metrin aitajuoksu ja viisiottelu.
Denise Laborie kilpaili 18-vuotiaana Helsingin 1952 olympialaisissa ja karsiutui alkuerissä sekä 100 metrin juoksussa että 4 × 100 metrin viestijuoksussa. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui 80 metrin aitajuoksussa neljänneksi ajalla 11,3 s. Hän osallistui myös 4 × 100 metrin viestijuoksuun, jossa Ranska karsiutui alkuerissä. Avioitumisensa jälkeen hän osallistui Rooman 1960 olympialaisissa 80 metrin aitajuoksuun ja karsiutui välierissä.
Belgradin EM-kilpailuissa 1962 Denise Guénardin päälaji oli viisiottelu, jossa hän saavutti hopeaa koottuaan ennätyspisteensä 4 735 pistettä. Hänen tuloksensa ottelun osalajeissa olivat 10,9 s 80 metrin aitajuoksussa, 11,65 m kuulantyönnössä, 157 cm korkeushypyssä, 580 cm pituushypyssä sekä 24,4 s 200 metrin juoksussa. Hän juoksi edelleen myös 4 × 100 metrin viestijuoksussa, jossa Ranska karsiutui alkuerissä. Tokion 1964 olympialaisissa hän sijoittui viisiottelussa 12:nneksi pistein 4 548 sekä 4 × 100 metrin viestijuoksussa kahdeksanneksi ajalla 46,1 s. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän sijoittui viisiottelussa kahdeksanneksi tuloksella 4 483 pistettä. Osalajien tulokset olivat tällöin 11,2 s, 11,13 m, 156 cm, 564 cm ja 25,7 s.
Guénard voitti useita Ranskan mestaruuksia: viisiottelussa vuosina 1953–1954, 1961 ja 1963–1968, 80 metrin aitajuoksussa vuosina 1954–1955, 1960–1962 ja 1965, korkeushypyssä vuosina 1953 ja 1964, pituushypyssä vuosina 1965–1966 sekä kiekonheitossa vuonna 1959. Ranskan ennätyksiä hän paranteli viisiottelussa ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa. Hän oli pituudeltaan 168-senttinen ja painoi aktiivivuosinaan 57 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 11,7 (1963)
200 metrin juoksu: 24,4 (1962)
80 metrin aitajuoksu: 10,8 (1965)
Korkeushyppy: 166 (1968)
Pituushyppy: 608 (1963)
Kiekonheitto: 43,26 (1959)
Viisiottelu: 4 735 (1962)
Robert Bobin

Robert Bobin (2. elokuuta 1920 – 10. helmikuuta 1994) oli ranskalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kolmiloikka.
Bobin sijoittui Brysselin EM-kilpailuissa 1950 kolmiloikassa kahdeksanneksi tuloksella 14,02 m. Kaksi vuotta aiemmin Lontoon olympialaisissa hän hyppäsi karsinnassa tuloksen 14,13 m mutta se ei riittänyt loppukilpailuun selviytymiseen.
177-senttinen Bobin voitti kolmiloikassa Ranskan mestaruuden vuosina 1945 ja 1950. Hän paransi Ranskan ennätystä kolmasti: vuonna 1947 lukemiin 14,42 m sekä seuraavana vuonna lukemiin 14,58 m ja 14,65 m.
Jean-Pierre Goudeau

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Bern 1954 | 4×400 metriä |  |
Jean-Pierre Goudeau (25. helmikuuta 1933 Pariisi, Ranska – 18. heinäkuuta 2024) oli ranskalainen pikajuoksija.
Goudeau saavutti Bernin EM-kilpailuissa 1954 kultaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa Ranskan ennätyksellä 3.08,7. Helsingin 1952 olympialaisissa hän sijoittui viestissä kuudenneksi ajalla 3.10,1, joka sekin oli silloin Ranskan ennätys. Henkilökohtaisissa lajeissa hän karsiutui alkuerissä sekä Helsingin olympialaisten 400 metrin juoksussa (aika 48,8) että Melbournen 1956 olympialaisten 200 metrin juoksussa (aika 22,0).
Goudeau voitti Ranskan mestaruuden 200 metrillä vuonna 1951 ja 400 metrillä vuonna 1955. Hän sivusi 400 metrillä Ranskan ennätystä 47,5 s lokakuussa 1954. Seuratasolla hän edusti Paris UC:tä. Hän on pituudeltaan 183-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 75 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

200 metriä: 21,9 (1952)
400 metriä: 47,5 (1954)
800 metriä: 1.53,1 (1956)
Arlette Ben Hamo

Arlette Ben Hamo vuonna 1950.
| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Bryssel 1950 | viisiottelu |  |
Arlette Ben Hamo (ent. Moynié, s. 22. maaliskuuta 1930 Saint-Martin-de-Fontenay, Calvados, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli viisiottelu.
Arlette Ben Hamo voitti 20-vuotiaana Brysselin EM-kilpailuissa 1950 kultaa viisiottelussa kerättyään silloisen pistetaulukon mukaan 3 204 pistettä. Hänen tuloksensa ottelun osalajeissa olivat 10,11 m kuulantyönnössä, 150 cm korkeushypyssä, 26,1 s 200 metrin juoksussa, 12,4 s 80 metrin aitajuoksussa sekä 518 cm pituushypyssä. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui 11:nneksi tuloksella 4 106 pistettä uudistetulla pistetaulukolla.
Henkilökohtaiset ennätykset

200 metrin juoksu: 26,1 (1950)
80 metrin aitajuoksu: 11,9 (1954)
Pituushyppy: 555 (1954)
Viisiottelu: 4 106 (1954)
Michèle Bonnaire

Michèle Bonnaire (s. 15. huhtikuuta 1946) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli viisiottelu.
Bonnaire sijoittui Budapestin EM-kilpailuissa 1966 viisiottelussa 16:nneksi 4 280 pisteellä. Hänen tuloksensa ottelun osalajeissa olivat 11,6 s 80 metrin aitajuoksussa, 11,54 m kuulantyönnössä, 153 cm korkeushypyssä, 525 cm pituushypyssä sekä 26,2 s 200 metrin juoksussa.
Franck Bonnet

Franck Bonnet (s. 3. lokakuuta 1954 Villejuif) on entinen ranskalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli korkeushyppy.
Bonnet sijoittui korkeushypyssä Ateenan EM-kilpailuissa 1982 kahdeksanneksi tuloksella 218 cm. Kahdeksan vuotta aiemmin Rooman EM-kilpailuissa hän ei selviytynyt karsinnasta loppukilpailuun ylitettyään vain 211 cm. Vuonna 1973 hän voitti nuorten Euroopan-mestaruuden.
197-senttinen Bonnet voitti korkeushypyssä Ranskan mestaruuden ulkoradoilla vuonna 1981 ja hallissa vuonna 1982. Vuonna 1981 hän hyppäsi Ranskan ennätyksen 227 cm ja seuraavana vuonna sisäratojen Ranskan ennätyksen 226 cm.
Anamilaiset

Anamilaiset (Anamim) ovat muinainen kansa tai heimo, joka Raamatun mukaan polveutuu Nooan pojanpojasta Misraimista. Nimi Anamim on heprealainen monikkomuoto, joka esiintyy sellaisenaan myös englanninkielisessä Raamatussa.  Koska egyptiläisten on yleisesti arvioitu olevan Misraimin jälkeläisiä, niin myös anamilaisten asuinpaikan arvellaan olleen Egypti.
Assyrian kuninkaan Sargon II:n ajalta (700-luvulta eaa.) peräisin olevassa nuolenpäätekstissä arvioidaan viitattavan Anamimin jälkeläisiin nimellä ”Anami”.
Vaunujoki

| Vaunujoki Koiranoja |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Sastamala
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Vaunujoen valuma−alue (35.133)
Pinta-ala:  78,23 km²  
Järvisyys:  0,88 % 
Pääuoman pituus:  noin 19 km 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Lakkiniemi (ojien yhtymäkohta)
 :  61.42003°N, 22.78230°E
Laskupaikka:  Liekovesi, Vinkkilä, Vammala
 :  61.3490°N, 22.8493°E
Sivu-uomat:  Lattio-oja, Koiranoja
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  noin 72 m  
Laskukorkeus:  57,5 m  
Korkeusero:  14,5 m
Pituus:  11,5 km  
Kaltevuus:  1,26 m/km
Muuta
Vaunujoki on Pirkanmaalla Sastamalassa Vammalan Vinkkilässä, Myllymaalla ja Lakkiniemessä sijaitseva Kokemäenjoen sivujoki, joka muodostaa 19 kilometriä pitkästä pääuomasta 11 kilometrin alajuoksun osuuden.