stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanilliinihappo
Aiheesta muualla

PubChem: Vanillic acid (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Vanillic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Vanillic acid (englanniksi)
DrugBank: Vanillic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Vanillic acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Vanillic-acid (englanniksi)
PheroBase: Floral Compound - vanillic acid (englanniksi)
Vanin piirikunta

Vanin piirikunta (georg. ვანის რაიონი, Vanis raioni) on piirikunta Imeretin hallintoalueella Georgian länsiosassa. Piirikunnassa on noin 24 512 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 577 neliökilometriä. Sen pääkaupunki on Vani, joka tunnetaan arkeologisista kaivauksistaan.
Piirikunta sijaitsee Imeretin eteläosassa Rioni-joen eteläpuolella. Se rajautuu idässä Baghdatin, pohjoisessa Tsqaltubon, lännessä Samtredian ja etelässä Tšokhataurin piirikuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vanin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Georgian kaupungit ja piirikunnat
Valopilkku

| Valopilkku |
| --- | --- |
Esitetty:  12.1.1995 – 22.5.2003
Tuotanto
Tuottaja(t):  Marjaana Mykkänen
Tuotantoyhtiö(t):  Yleisradio
Aiheesta muualla
IMDb
Valopilkku oli Yle TV1 -kanavalla vuosina 1995–2003 viikoittain lähetetty kulttuuriaiheinen makasiiniohjelma. Torstai-iltaisin kello 21.30 lähetetyn puolen tunnin mittaisen Valopilkun yhteyteen oli yleensä sijoitettu muita kulttuuriohjelmia, kuten Kulttuuriuutiset, ja puolentoista tunnin ohjelmakokonaisuutta kutsuttiin ainakin epävirallisesti nimellä ”kulttuuritorstai”. Ohjelmassa jaettiin vuosittain Vuoden Valopilkku -kulttuuripalkinto ja kunniakirjoja.
Valopilkun ensimmäinen tekijätiimi muodostui elokuvaohjelman Noitaympyrät toimittajakolmikosta Marjaana Mykkänen, Matti Paunio ja Kati Sinisalo, toimitussihteerinään A-studiota tehnyt Paula Holmila. Ohjelman loppuaikoina 2003 sitä juonsivat Minna Joenniemi ja Jouko Salokorpi. Muita tekijöitä ja juontajia olivat eri aikoina muun muassa Marko Gustavsson, Katja Härkönen, Olli Kangassalo, Minna Kontkanen, Atro Lahtela, Päivi Puukka, Jaana Semeri, Juha Suomalainen, Jouni Tulonen ja Tuula Viitaniemi.
Helsingin Sanomien Marjatta Möttölä luonnehti vastikään aloittanutta Valopilkkua huhtikuussa 1995 ”aina vain sävykkäämmäksi ja antoisammaksi kehittyväksi kulttuurin ajankohtaisohjelmaksi”. Saman lehden Petri Kemppisen mukaan tuore Valopilkku oli löytänyt jotain olennaista television mahdollisuudesta kulttuurikritiikkiin, joskin budjettirajoitteista johtuen paljolti silkan esittelyn varassa ja nostamatta esiin moniakaan epäkohtia. Hänestä ohjelman parhaat jutut olivat sisällöltään monikerroksisisia sekä visuaalisesti ja äänellisesti monitasoisia niin, että Yleisradion totunnaiset kuvausrutiinit näkyvät ohjelmassa koko ajan vähemmän. Kolumnisti Outi Nyytäjän mielestä pari vuotta pyörinyt Valopilkku-ohjelma oli todistanut eräiden muiden silloisten Yle-ohjelmien tavoin pirteällä otteellaan, että ”kulttuuri on kivaa”.
Valopilkku palkittiin kolmena vuonna Telvis-raadin valitsemana vuoden parhaana kulttuuriohjelmana.
Valopilkku lopetettiin keväällä 2003, mutta pitkälti sama tekijäjoukko alkoi syksystä alkaen toimittaa ”kulttuuritorstaihin” 20-minuuttisia Kosmos-reportaaseja.
Runoraati

Runouteen keskittynyt, Minna Joenniemen juontama Runoraati-ohjelmasarja sai alkunsa Valopilkun erikoisjaksona joulukuussa 2002 ja jatkui vuoteen 2012.
Vuoden Valopilkku

Valopilkku-ohjelman vuosittaisessa erikoisohjelmassa jaettiin kulttuurialan toimijoille asiantuntijaraadin yleisöehdotusten perusteella myöntämiä Vuoden Valopilkku -palkintoja. Palkinto oli alkuvuosina arvoltaan 15 000, sitten 20 000 ja loppuvuosina 30 000 markkaa. Palkinnon jakaminen jatkui vielä ohjelman lopettamisen jälkeen ilmeisesti vuoteen 2006 saakka.
Uomaluokittelu

Uomaluokittelu on tapa luokitella jokien valuma-alueilla sijaitsevien uomaverkostojen pääuomat ja sivu-uomat lähinnä kartografian, geomorfologian tai hydrologian tarpeisiin. Uomaluokittelulla määritetään uomaverkoston uomien välisiä suhteita ja niiden ominaisuuksia, joita uomaverkoston mallinnuksella pyritään havainnollistamaan. Uomaverkoston uomien luokittelu on ajankohtaisempi kuin aikoihin, sillä sitä tarvitaan laajojen uomaverkostojen paikkatietojärjestelmissä (GIS).
Topologinen luokittelu

Uomaverkostoja voi tutkia matemaattisesti graafiteorian (topologia) keinoin. Uomista voidaan muodostaa esimerkiksi puurakenne, jossa solmut ovat uomien yhtymiskohtia ja uomat ovat solmuja yhdistävät kaaria. Jos rajoitutaan vain kahden uoman yhtymiseen kussakin solmussa, saadaan yksinkertainen binääripuu, joka on helppo tietorakenne GIS-sovelluksien pohjaksi. Todellisia uomaverkostoja ei aina voi esittää binääripuulla, sillä esimerkiksi bifurkaatiot (uomien haarautuminen erilleen, suistohaarat) ja tulvauomien rakentaminen jokien alajuoksuille ei voi niillä mallintaa. Siksi yleisemmät graafit ovat mallinnuksissa hyödyllisempiä tietorakenteita.
Geomorfologiassa topologinen luokittelu antaa luokittelunumeron 1 uomaverkoston joensuun uomalle. Seuraavat ylävirran puolella sijaitsevat tähän yhtyvät uomat saavat numerot 2. Jokainen yhtymiskohta muodostuu ylävirran uomista, joiden numero on yksi suurempi kuin niiden yhtynyt uoma alempana. Uomaverkoston latvahaaroilla on siten suurimmat luokittelunumerot ja verkoston suurinumeroisin uoma kertoo, kuinka monta ”binääripuun oksaa” verkoston pisimpää reittiin kuuluu.
Perinteinen uomaluokittelu

Perinteinen uomaluokittelun  (engl. classical stream order, Hack's stream order tai Gravelius' stream order, saks. klassische flussordnung) johtoajatus oli etsiä uomaverkostolle ”vesitie” eli pääuoma. Pääuoman kriteeri oli yleensä jokin seuraavista: se oli vesimäärältään suurin uoma, se oli uomaverkoston pisin uoma tai se oli samanniminen joensuusta latvoille saakka. Pääuoman luokittelunumero oli 1. Sen merkitseminen aloitettiin pääuoman joensuusta, missä se laski järveen tai mereen. Sitten noustiin yläjuoksulle päin ja jokaisessa uomien yhtymäkohdassa päätettiin kumpi uoma oli kriteerin mukaan pääuoma ja kumpi sivu-uoma. Pääuomalle annetiin luokittelunumeroksi 1 ja sivu-uomalle numero 2. Pääuomaa etsittiin tällä tavalla viimeiseen latvahaaraan saakka. Kaikki sivu-uomat, joiden luokittelunumero oli 2, käytiin samalla tavalla läpi. Numero 2 tuli antaa sivu-uoman ”pääuomalle” aina sen latvahaaraan asti. Tähän yhtyneet sivu-uomat merkittiin numerolla 3. Vastaavaa luokittelua toistetiin myös sivu-uomille 3, 4 ja niin edelleen, kunnes koko uomaverkosto oli luokiteltu. Perinteisellä luokituksella ei ole enää käytännön merkitystä, sillä sen ovat korvanneet muut luokittelimenetelmät.
Virtaamien suuruuteen perustuvat luokittelut

Shreve-luokittelu  (engl. Shreve's stream magnitude ) perustui Shreven vuonna 1967 julkaisemaan tapaan huomioida esimerkiksi uomiin kertyvää vettä laskemalla yläjuoksulta tulevien uomien luokat yhteen. Jos siis kaksi 1. luokan uomaa yhtyvät, jatkaa alavirtaan 2. luokan uoma. Jos 3. luokan uoma yhtyy 5. luokan uoman kanssa, jatkaa alaspäin 8. luokan uoma. Näin ajatellen uomille annettavat luokittelunumerot eivät enää kuvaakkaan luokkia vaan ne ilmaisevat uomien summatiivisia ominaisuuksia, jotka se perii molemmilta yläjuoksulta yhtyviltä uomilta (eli kuin määrän mitta tai painokerroin, engl. magnitude). Eräs tulkinta olisi, että esimerkiksi veden määrä, virtaama ja saasteiden määrä kasvaa additiivisesti uomien yhtyessä. Uomien numerointi aloitetaan latvavesistä antamalla niille luokkanumeron 1. Silloin saadaan kuvan mukainen luokittelu.
Scheidegger-luokittelu  (engl. Scheidegger's stream magnitude ) oli samanlainen kuin Shreve-luokittelu paitsi, että latvavesien uomille annetaan luokittelussa numero 2. Scheidegger-luokittelu saadaan, kun ensin tehdään Shreve-luokittelu ja sitten kerrotaan kaikki luokittelunumerot kahdella.
Huomioita

↑  Lähteenä on käytetty englanninkielisen wikipedian artikkelia en:Stream_order henkilötietoja.
1 2 3  Luokittelumenetelmän suomenkielisen nimen tarkasta vastineesta ei ole saatu vahvistusta lähdekirjallisuudesta.
↑  Lähteenä on käytetty englanninkielisen wikipedian artikkelia en:Robert E. Horton henkilötietoja.
Kirjallisuutta

Horton, R. E.: Erosional developments of streams and their drainage basins; hydrophysical approach to quantitative morphology. Geological Society of America Bulletin, 1945, nro 56, s. 275–370.  USA. (englanniksi)
Strahler, A. N.: Quantitative analysis of watershed geomorphology. Transactions, 1957, nro 38, s. 913–920.  American Geophysical Union. (englanniksi)
Shreve, R. L.: Statistical Law of Stream Numbers. Journal of Geology, 1966, 74. vsk, s. 17-37.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Karvonen, Tuomo & Warsta, Lassi: Hydrologisten mallien pilvipalvelu, Suomessa kirjataan näkyviin Strahlerin numero, 5.12.2019
Briney, Amanda: What is stream order?
Hierarchies in trees gitta.info. GITTA. Viitattu 28.1.2020. (englanniksi)
Perinetinen uomaluokittelu hakee lähtökohdaksi ensin uomaverkoston pääuoman, jonka se numeroi luokkaan 1.
Uomaverkon Strahler-luokitus on sen suurin luokkanumero eli 3.
Kuvitteellisen uomaverkoston Strahler-numerointi:
1. latvauomat
2. uomat, johon latvauomat yhtyvät
3. uomat, johon 2. luokan uomat yhtyvät
4. uoma, johon 3. luokan uomat yhtyvät
Uomaverkoston 4. luokan uoma on valuma-alueen pääuoma, joka laskee esimerkiksi mereen.
Shreve-luokittelussa aloitetaan latvahaaroista, joille annetaan numeroksi 1. Kaksi 1. luokan haaraa yhtyvät 2. luokan haaraksi. Viimeinen uoma saa luokkanumeroksi 6, sillä se muodostuu 5.- ja 1. luokan uomista.
Uuno Laakso

| Uuno Laakso |
| --- | --- |
 Laakso 1930-luvun alkupuolella.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Uuno Alarik Laakso
Syntynyt: 1. lokakuuta 1896 Hollola
Kuollut: 6. joulukuuta 1956 (60 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Rakel Laakso (vih. 1927; ero. 1953)
Sukulaiset:  Artturi Laakso (veli)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1917–1956
Merkittävät roolit:  Tulitikkuja lainaamassa   Särkelä itte
Palkinnot
 Parhaan miessivuosan Jussi   1947 Kirkastuva sävel   1950 Katupeilin takana   Pro Finlandia 1951 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Uuno Alarik Laakso (alk. Uno Alarik Adamsson, 1. lokakuuta 1896 Hollola – 6. joulukuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Laakso teki pitkän uran teatterissa ja noin viidessäkymmenessä elokuvassa. Hän näytteli Suomen Kansallisteatterissa vuosina 1930–1956 ja oli aikansa suosituimpia koomikkoja. Elokuvissa hän esitti yleensä koomisia hahmoja usein Aku Korhosen rinnalla, kuten pääosat elokuvissa Tulitikkuja lainaamassa (1938) ja Särkelä itte (1947). Laakso palkittiin Pro Finlandia-mitalilla vuonna 1951.
Varhaisvaiheet

Uuno Laakso syntyi itsellisen Kustaa Aaretti Adamssonin perheeseen Hollolan Paimelassa. Hän lähti 11-vuotiaana töihin sahalle Lahteen ja sieltä leipurioppilaaksi Helsinkiin. Hän aloitti teatteriharrastuksen Sörnäisten Sosialidemokraattisessa nuoriso-osastossa ja opiskeli ilmaisutekniikkaa Kaarola Avellanin ja Ilmari Räsäsen johdolla.
Sisällissodan aikana Laakso kuului punakaartiin ja joutui vangiksi, mutta pääsi pakenemaan. Samaan aikaan hän pääsi haluamaansa näyttelijän ammattiin vastaamalla sanomalehti-ilmoitukseen. Laakso pääsi Suomalainen Operetti -kiertueelle avustaja-näyttelijäksi. Vuonna 1919 hän sai kiinnityksen Turun Teatteriin, jossa hän työskenteli kuusi vuotta kunnes siirtyi Viipurin Näyttämölle kaudeksi 1925–1927. Sen jälkeen hän siirtyi Helsinkiin Kansan Näyttämölle kolmeksi näytäntövuodeksi.
Ura

Vuonna 1930 alkoi Laakson 26 vuoden mittainen ura Suomen Kansallisteatterissa. Hän valloitti yleisön tuloroolissaan Shakespearen Kesäyön unelman Pulmana. Laakson klassisia menestysrooleja oli muun muassa Falstaff Henrik IV:ssä, ja myös Molièren komedioiden Tartuffen ja Saiturin pääosat olivat hänen vahvinta aluettaan. Huolimatta vahvasti liitetystä koomikon määreestään Laakso menestyi myös vakavissa rooleissa, kuten Kaj Munkin näytelmässä Sana ja Henrik Ibsenin Villisorsassa. Loistokkaita kansanmiestyyppejä hän loi muun muassa Nummisuutarien Topiaksena sekä pastori Jussilaisena näytelmässä Kuopion takana.
Laakso oli myös Suomen suosituimpia elokuvanäyttelijöitä. Hän ansioitui etenkin koomisissa rooleissa ja saavutti koko kansan suosion Siltalan pehtoorissa (1934) luutnantti Mandelcronana. Niin ikään Tulitikkuja lainaamassa, Poikani pääkonsuli ja Särkelä itte olivat Laakson taiteellisia voittoja valkokankaalla. Laakso voitti kahdesti parhaan miessivuosan Jussin, ensin vuonna 1947 elokuvasta Kirkastuva sävel ja toisen kerran vuonna 1950 elokuvasta Katupeilin takana. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi Tyttö tuli taloon (1956).
Laakso oli taiteilijalaadultaan herkkä vaistonäyttelijä, jonka huumorin pohjalla usein kajasti traaginen vire. Kulissien takana Laaksolla oli hermot pinnassa: sekä keskittymiskyky että itsetunto heikot, mikä aiheutti hänelle pitkäaikaista masennusta.
Yksityiselämä

Uuno Laakso oli naimisissa näyttelijä Rakel Laakson kanssa vuosina 1927–1953. Hänen veljensä Artturi Laakso oli niin ikään näyttelijä.
Ihmisenä Laakso oli humoristinen seuramies, mutta sai ihmisiin kontaktin vain näytellessään tai tarjotessaan ystävilleen kierroksia ravintolassa. Kotioloissa Laakso oli sisäänpäin kääntynyt, ja kärsi lähes koko ikänsä talousvaikeuksista, äärimmäisestä itsekriittisyydestä ja unettomuudesta. Laakso ja Aku Korhonen olivat keskenään hyviä ystäviä sekä työtovereita lähes neljännesvuosisadan ajan. Ystävyys päättyi, kun Korhonen vei Laakson suunnitteleman Molièren Luulosairaan kiertueen hänen nenänsä edestä, jolloin hän koki Korhosen pettäneen hänet.
Viimeisinä vuosinaan Laakso alkoholisoitui ja käytti runsaasti unilääkkeitä. Masennusta syvensivät näyttelijän työtä haitannut kuulon heikkeneminen, teatteriroolien väheneminen, avioero, välirikko Korhosen kanssa sekä Risto-pojan ennenaikainen kuolema syksyllä 1956. Laakso kuoli 60-vuotiaana itsenäisyyspäivänä 1956 otettuaan yliannostuksen unilääkettä. Hän jätti jälkeensä Näyttelijäliiton puheenjohtaja Jalmari Rinteelle osoitetun kirjeen, jossa kertoi, ettei jaksanut enää elää. Kirjeessä luki myös: ”Joulun kynttilät eivät enää loista minulle”. Kansallisteatterin johtajaa Arvi Kivimaata Laakso syytti epäoikeudenmukaisesta kohtelusta.
Laakso on haudattu Kansallisteatterin näyttelijöiden yhteishautaan Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Aiheesta muualla

Hämäläinen koomikko, Suomen Kuvalehti, 05.05.1928, nro 19, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Uuno Laakso Pariisissa, Kuva, 21.06.1939, nro 13, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vaasan ylioppilaskuoro

Vaasan ylioppilaskuoro eli VYK on neliääninen sekakuoro, jonka riveissä laulaa noin 15-30 laulajaa, joista suuri osa on vaasalaisia korkeakouluopiskelijoita. Vaasan ylioppilaskuoroon on pääasiallisesti tarkoitettu nuorille aikuisille, jotka ovat kiinnostuneet kuorotoiminnasta. VYK esittää sekä kotimaista että ulkomaista taidemusiikkia keskiajalta nykypäivään.
Historia

Vaasan ylioppilaskuoro perustettiin vuonna 2000, jolloin Vaasan yliopiston ylioppilaskunta ja Onkilahdenkoulun entiset musiikkiluokkalaiset päättivät yhdistää voimansa musiikillisen toiminnan saralla. Johtajana on siitä lähtien toiminut Juri Kadar sekä varajohtajana ja myös kuoron säestäjänä toimiva Anne Tienhaara.
Levytyksiä

Joulu (2006)
Aiheesta muualla

Kuoron kotisivut
Upolu

Upolu
Falefanlaakso Upolulla
| --- | --- |
Sijainti:  7 hallintoaluetta Samoa
Korkein kohta:  Mount Fito, 1 113 m
Pinta-ala:  1 091 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  143 418
Suurin kaupunki:  Apia
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Upolu on yksi Samoan saaristovaltion saarista. Upolun pinta-ala on 1 091 neliökilometriä ja siellä asuu suurin osa Samoan asukkaista. Asukasluku oli noin 143 400 vuonna 2011. Upolussa sijaitsee muun muassa lentokenttä sekä valtion pääkaupunki Apia. Saarella tuotetaan paljon esimerkiksi kopraa, taroa ja kaakaota ja siellä on tavattu useita trooppisia lintulajeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Upolu Wikimedia Commonsissa
Vasomotorinen keskus

Vasomotorinen keskus sijaitsee ydinjatkeessa ja aivosillassa ja se ohjaa verenkierron hermostollista säätelyä. Vasomotorinen keskus saa tietoa verenkierrosta kemiallisten aineiden ja neuronien välityksellä. Karotispoukamassa ja aortankaaressa sijaitsevat baroreseptorit tiedottavat vasomotoriselle keskukselle verenpaineesta. Ne reagoivat verisuonten seinämien venytykseen, jolloin niistä lähtee hermoimpulsseja vasomotoriseen keskukseen. Veren tilavuutta mittaavat suurten verisuonten ja sydämen eteisten seinämissä olevat tilavuusreseptorit. Autonominen hermosto välittää vasomotorisen keskuksen käskyt sydämelle ja verisuonille.
Uskonto Euroopassa

Jumalaan uskovien osuus väestöstä Euroopassa (Eurobarometri 2005).
Uskonto Euroopassa on eurooppalaisten alkuperäisuskontojen väistymisen jälkeen ollut keskeisesti kristillistä. Nykyisin Euroopassa on niin kristittyjä, uskonnottomia kuin muidenkin uskontojen kannattajia. Siirtolaisuuden myötä etenkin muslimien määrä Euroopassa on kasvanut.
Historia

Euroopan vanhat uskonnot olivat yleisesti monijumalaisia, kuten antiikin Kreikan uskonto, antiikin Rooman uskonto, germaaninen muinaisusko ja kelttiläinen muinaisusko. Rooman valtakunnan tuhoutumisen jälkeen kristinusko levisi keskiajalla vähitellen eri puolille Eurooppaa. Kristillisyys kehittyi eri suuntaan kreikankielisessä Itä-Roomassa eli Bysantissa kuin lännessä, jossa Rooman piispan eli paavin valta kasvoi. Idän ja lännen kirkot erosivat toisistaan vuonna 1054 niin sanotussa suuressa skismassa. Eurooppaan muodostui selkeä kulttuurinen raja idän ja lännen välillä.
Noin tuhannen vuoden ajan katolinen kirkko käytti merkittävää valtaa länsi-Euroopassa ja piti yllä kulttuurin yhtenäisyyttä. Antiikin kirjoituksia kopioitiin kirkon luostareissa teologiaa varten. Keskiajan arkkitehtuurin merkittävimpiä hankkeita olivat kirkot. Islam levisi muun muassa Espanjaan valloitusten myötä. Arabialainen kulttuuri välitti Eurooppaan antiikin kulttuuriperintöä, joka oli sieltä osin kadonnut. Ristiretket aiheuttivat pitkäaikaisen välirikon eurooppalaisen ja arabialaisen kulttuuripiirin välille.
Antiikin humanismi nousi renessanssin myötä. Reformaatio hajotti läntisen kirkon yhtenäisyyden. Britannia, Hollanti ja Sveitsi erosivat anglikaaniseksi ja kalvinistisiksi alueiksi, pohjoinen Saksa ja Pohjoismaat luterilaisen protestanttisuuden hallitsemiksi alueiksi. 1700-luvun valistus ja Ranskan suuri vallankumous vaikuttivat kirkon ja valtion eroon. Muun muassa Pohjoismaissa yhteiskunnan sekularisaatio on edennyt varsin pitkälle.
Uskonnollisuus

Vuonna 2010 tehdyn Eurobarometri-tutkimuksen mukaan Euroopan unionin asukkaista 51 prosenttia sanoi uskovansa jumalan olemassaoloon, 26 % jonkinlaiseen henkeen tai voimaan ja 20% ei uskonut jumalaan tai henkiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uskonto Euroopassa Wikimedia Commonsissa
Unto Parvilahti

| Unto Parvilahti |
| --- | --- |
 Unto Parvilahti.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Unto Ilmari Parvilahti
Syntynyt: 28. syyskuuta 1907 Maaria
Kuollut: 27. lokakuuta 1970 (63 vuotta) Málaga, Espanja
Unto Ilmari Parvilahti (vuoteen 1944 Boman; 28. syyskuuta 1907 Maaria – 27. lokakuuta 1970 Málaga, Espanja) oli suomalainen valokuvaaja ja liikemies, joka toimi vuosina 1941–1944 vapaaehtoisen suomalaisen SS-pataljoonan yhteystoimiston päällikkönä Berliinissä. Jouduttuaan luovutetuksi Neuvostoliittoon niin sanottujen Leinon vankien joukossa vuonna 1945 hän vietti siellä useita vuosia vankileireillä. Suomeen palattuaan hän kirjoitti muistelmakirjan Berijan tarhat (1957), jossa hän kuvaa Neuvostoliiton vankileirioloja omien kokemustensa pohjalta.
Varsinkin Parvilahden sota-aikaisesta toiminnasta on ollut liikkeellä paljon ristiriitaisia tietoja. Hän oli kansallissosialismin innokas kannattaja ja monissa kuvauksissa hänen on väitetty työskennelleen sopimattomalla tavalla saksalaisten hyväksi. Parvilahti itse kiisti muistelmateoksissaan häneen kohdistetut syytökset ja väitti olleensa perättömien ilmiantojen uhri.
Elämä > Nuoruus

Unto Bomanin vanhemmat olivat muurari August Boman ja Augusta Elina Träskman (ent. Rangell). Hän oli nuorin neljästä lapsesta. Isä oli tiettävästi entinen punakaartilainen, jota pidettiin 1920-luvulla kommunistina. Boman lähti kotoa pian kansakoulun suoritettuaan ja muutti vuonna 1924 Turusta Helsinkiin, jossa hän oli aluksi sekalaisissa tilapäistöissä, mutta suuntautui vähitellen valokuva-alalle. Oma valokuvausliike Tampereella meni vuonna 1926 konkurssiin ja perheen säästöt hävisivät. Boman suoritti asevelvollisuuden Suomen sotasataman hankintatoimistossa ja kotiutui ylimatruusina. Hän tiettävästi osallistui Mäntsälän kapinaan vuonna 1932.
Boman työskenteli Suomen ilmavoimien valokuvaajana Sortavalassa vuosina 1933–1934, mutta hän erosi vuoden kuluttua omasta pyynnöstään ilmeisesti epäiltynä sotilasvakoilusta. Etsivän Keskuspoliisin (EK) epäilyt perustuivat kuitenkin hatariin aihetodisteisiin, eikä niiden tueksi ole myöhemminkään löytynyt kunnollista näyttöä. EK (sittemmin Valpo) tarkkaili Bomania tiiviisti 1930-luvun alkupuolelta alkaen ja epäili häntä alkuun punaiseksi hänen isänsä taustan vuoksi. Todellisuudessa Boman oli jo tuolloin mukana ”kalstalaisten” kansallissosialististen järjestöjen toiminnassa. Itse hän väitti eronneensa ilmavoimista, koska kommunistin poikana hänelle ei haluttu antaa ylennystä sotilasvirkailijaksi. Hän siirtyi ilmavalokuvaajaksi Veljekset Karhumäki -yrityksen palvelukseen, josta hän puolestaan joutui lähtemään syksyllä 1936, EK:n tiedottajan mukaan kavalluksen ja muiden epämääräisten puuhiensa vuoksi.
Boman ei saanut hakemaansa työtä Maanmittaushallituksen valokuvausosastolta ja työskenteli 1930-luvun lopulla Instrumentariumin kauppaedustajana sekä optikkoliike Prisman kirjanpitäjänä. Talvisodassa hän palveli Lentolaivue 36:ssa ja välirauhan aikana hän toimi Valpon urkkijana äärivasemmiston suuntaan. Optikkoliike Prisman omistaja Gunnar Sundman kertoi myöhemmin liittyneensä Bomanin kanssa päämajan valvontaosaston pyynnöstä heinäkuussa 1940 väärillä nimillä Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuraan. Boman osallistui lokakuussa 1940 ruotsinkielisen kansallissosialistisen järjestön Samfundet Folkgemenskapin perustavaan kokoukseen, ja hänet valittiin sen johtokunnan varajäseneksi. Järjestön sihteeri ja avainhenkilö oli hänen ystävänsä, jääkäriluutnantti ja merkittävä suomalainen kansallissosialisti Gunnar Lindqvist.