stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koutajoen vesistö
Vesistö Suomen puolella > Suomen vesistöaluejako

Suomen vesistöaluejaossa Suomen puolelle ulottuvan Koutajoen latvavesistöalueen toisessa jakovaiheessa ovat seuraavat Suomen puolelle kokonaan tai osittain ulottuvat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Oulankajoen alaosan alue (73.01)
Kitkajärven alue (73.02)
Naatikkajoen valuma-alue (73.05)
Posiojärven valuma-alue (73.03)
Aventojoen valuma-alue (73.06)
Oulankajoen yläosan valuma-alue (73.07)
Onkamojoen valuma-alue (73.08)
Kuusinkijoen valuma-alue (73.04)
Tuntsajoen yläosan alue (73.09)
Osa-alueista alueet 73.01–73.08 kuuluvat Oulankajoen valuma-alueeseen pääosin Sallan, Posion ja Kuusamon kunnissa Suomessa ja alue 73.09 Tuntsajoen valuma-alueen yläosaan Sallan kunnassa Suomessa.
Vesistö Suomen puolella > Suomen vesistöaluejako selitettynä > Oulankajoen yläosa

Oulankajoki saa alkunsa Sallan eteläosista, jossa sen varrelle jää muun muassa Sallan Hirvasvaaran kylä. Täältä joki virtaa Kuusamon koillisimman osan kautta Venäjän puolelle Oulangan kansallispuistossa.
Oulankajoen yläjuoksuun Sallan ja Kuusamon rajoilla yhtyvät Kuusamon puolelta etelästä Aventojoki (valuma-alueen tunnus 73.06) ja Sallan puolelta pohjoisesta Savinajoki, jonka valuma-alueeseen kuuluvat Koutajoen latvavesistöalueen toisen jakovaiheen osa-alueet 73.013-73.017 ensimmäisen jakovaiheen osa-alueesta 73.01 ja ensimmäisen jakovaiheen osa-alue 73.08. Aventojoen valuma-alueen suurin järvi on Kallunkijärvi Kuusamossa. Savinajoen valuma-alueen suurin järvi on Onkamojärvi Sallassa Sallatunturien itäpuolella Suomen ja Venäjän rajalla.
Vesistö Suomen puolella > Suomen vesistöaluejako selitettynä > Paanajärven lähivaluma-alue

Venäjän puolelle jää joesta lyhyempi osuus joen laajentumana olevan Paanajärven lähivaluma-alueella ennen kuin joki laskee Venäjän puolella Pääjärveen. Siitä ulottuu Suomen puolelle vähäisiä latvavesiä Sovajoen valuma-alueen länsiosissa.
Vesistö Suomen puolella > Suomen vesistöaluejako selitettynä > Kuusinkijoki

Oulankajoen sivujoista Kuusinkijoki laskee Oulankajokeen etelästä Suomen puolelta niin, että Venäjän puolelle jäävät vain joen suu lähellä Suomen ja Venäjän rajaa sekä joen valuma-alueen ylimmät latvavedet kaakossa.
Kuusinkijoen valuma-alueen (osa-alue 73.04) laajuus on noin 1 005 km² josta noin 809 km² Suomen puolella Kuusamossa ja loput Venän puolella.
Valuma-alueen suurimipia järviä ovat Suomen puolella Kuusamossa sijaitsevat Suininki ja Kiitämä.
Vesistö Suomen puolella > Suomen vesistöaluejako selitettynä > Kitkajoki

Kitkajoki laskee Oulankajokeen niin ikään etelästä Suomen puolella vain vähän matkan päästä Venäjän rajasta.
Sen valuma-alue (osa-alueet 73.02, 73.03 ja 73.05) on kokonaan Suomen puolella pääosin Kuusamon ja Posion kuntien alueella.
Valuma-alueen suurin järvi on Kitkajärvi. Se jakautuu kapean salmen toisistaan erottamaan Ala-Kitkaan ja Yli-Kitkaan. Yli-Kitkaan laskee kapean salmen kautta Posionjärvi, jonka rannalla on Posion keskustaajama. Ala- ja Yli-Kitkan sekä Posionjärven vedenpintojen korkeus on sama 240,4 m.
Yli-Kitkan pohjoispuolella osa-alueella 73.02 sijaitsee Kirintöjärvi, jonka luoteispuolisten vaarojen tuntumassa on useita pieniä järviä.
Vesistö Suomen puolella > Suomen vesistöaluejako selitettynä > Pääjärven lähivaluma-alue

Yllä lueteltujen valuma-alueiden lisäksi Suomen puolelle ulottuu Kuusamon itäosassa eräitä Venäjän puolella Tavajärveen ja edelleen Tavajoen kautta Pääjärveen laskevia Tavajoen vähäisiä latvavesiä.
Vesistö Suomen puolella > Suomen vesistöaluejako selitettynä > Tuntsajoen valuma-alue

Sallassa Suomen alueelle ulottuu alempana Koutajoen vesireittiin laskrevan Tuntsajoen valuma-alueen ylintä latvaa.
Valtionrajojen muutokset vesistön alueella

Paanajärvi sekä siihen laskevat Sovajoki (eli Tervajoki), Mäntyjoki, Malinajoki, Mutkajoki (eli Astervajoki) ja Selkäjoki sijaitsivat ennen toista maailmansotaa ja Sallan–Kuusamon alueen luovutusta kokonaan Suomen alueella. Alueluovutuksen jälkeen ne jäivät kokonaan Neuvostoliiton, myöhemmin Venäjän alueelle.
Pääjärveen laskevista joista Oulankajoki, Nuorusenjoki, Tavajoki, Kormuanjoki ja Ponselijoki laskivat ennen toista maailmansotaa itään Suomen rajan poikki niin että Oulankajoen koko Paanajärven alapuolinen osuus ja muista joista näiden alajuoksu olivat Venäjän ja myöhemmin Neuvostoliiton puolella. Sallan–Kuusamon alueen luovutuksen jälkeen joet jäivät kokonaan Neuvostoliiton ja myöhemmin Venäjän puolelle. Suomen alueelle ulottuivat alueluovutusten jälkeen vain Tavajoen valuma-alueen läntisimmät latvat Tavajärven länsipään luona.
Suurimpia kyliä Kuusamon luovutetulla alueella olivat Paanajärvi ja Tavajärvi samannimisten järvien rannoilla. Kuusamon kylistä Tavajärvestä pohjoiseen sijaitsi Vatajärvi. Vanhalla Suomen itärajalla Kuusamon itäisimmässä osassa Ponselijoen varressa sijaitsi Kenttikylä ja Tavajoen varressa Siikalainen. Sovajoen järvireitillä Sallan puolella sijaitsi Sallan Sovajärven kylä.
Kuusinkijoen valuma-alueen latvoilla Kuusamon luovutettuun alueeseen kuuluvia kyliä olivat Enojärvi, Tolpanjärvi ja Pukari.
Tuntsajoen valuma-alueesta Sallassa (kunnan nimenä vuoteen 1936 Kuolajärvi) oli ennen toista maailmansotaa Suomen alueella sen pääosa joen keski- ja yläjuoksulla vain alaosan ollessa Venäjän puolella.
Tärkeimpiä jokia Suomen puolella tällä alueella olivat ennen toista maailmansotaa Tuntsajokeen idästä laskeva Vaatsimenjoki ja Tuntsajokeen lännestä laskeva Kutsajoki, johon edelleen lounaasta laskee Vuosnajoen järvireitti. Kutsajoen varteen perustettiin sen vielä kuuluessa Suomeen vuonna 1938 Kutsan luonnonpuisto. Tämän alueen kyliä tai muita asutuksia Sallan kunnassa olivat Vuosnajärvi, Tuutijärvi, Kurtti (Alakurtti, Yläkurtti) ja Vuorijärvi
Sallan–Kuusamon alueen tultua luovutetuksi Neuvostoliitolle Suomen puolelle jäi Tuntsajoen valuma-alueesta vain sen ylin latva Tuntsan erämaassa Sallan nykyisessä koillisosassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koutajoen vesistö Wikimedia Commonsissa
Koutajoki. Teoksessa: Tietosanakirja 4, s. 1456-1457.  Helsinki:  Tietosanakirja-osakeyhtiö.  Kirjan verkkoversio Projekt Runebergissa Viitattu 23.10.2019.
Koutajärvi. Teoksessa: Tietosanakirja 4, s. 1458.  Helsinki:  Tietosanakirja-osakeyhtiö, 1912.  Kirjan verkkoversio Projekt Runebergissa Viitattu 23.10.2019.
Simone Veil

| Simone Veil |
| --- | --- |
 Veil vuonna 2008
Ranskan perustuslakineuvoston jäsen
 3.3.1998 – 3.3.2007  
Edeltäjä:  Jean Cabannes
Seuraaja:  Renaud Denoix de Saint Marc
Ranskan sosiaali- ja terveysministeri
 30.3.1993 – 11.5.1995  
Presidentti:  François Mitterrand
Pääministeri:  Édouard Balladur
Edeltäjä:  Bernard Kouchner
Seuraaja:  Élisabeth Hubert
Euroopan parlamentin puhemies
 1979–1982  
Edeltäjä:  Emilio Colombo
Seuraaja:  Piet Dankert
Ranskan terveysministeri
 28.5.1974 – 4.7.1979  
Presidentti:  Valéry Giscard d'Estaing
Pääministeri:  Jacques Chirac Raymond Barre
Edeltäjä:  Michel Poniatowski
Seuraaja:  Jacques Barrot
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1927 Nizza
Kuollut: 30. kesäkuuta 2017 (89 vuotta) Pariisi
Kansalaisuus:  ranskalainen
Puoliso:  Antoine Veil
Lapset:  3
Tiedot
Puolue:  Union pour la démocratie française
 Nimikirjoitus
Simone Veil (o.s. Jacob) (13. heinäkuuta 1927 Nizza, Ranska – 30. kesäkuuta 2017 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen poliitikko, joka selvisi holokaustista Auschwitzista. Hänen mukaansa on nimetty Loi Veil -laki, jolla Ranskassa sallittiin abortti. Tämän lain hän sai aikaan vuonna 1975 toimiessaan terveysministerinä. Hän oli myös ensimmäinen nainen, joka on toiminut Euroopan parlamentin puheenjohtajana (1979–1982). Veil oli Ranskan akatemian jäsen.
Tausta ja yksityiselämä

Simone Jacob syntyi Nizzassa vuonna 1927. Hän oli nuorin arkkitehti André Jacobin ja tämän vaimon Yvonne Steinmetzin neljästä lapsesta. Perhe ei ollut erityisen uskonnollinen, mutta juutalaisiin kohdistuneet toimet osuivat myös heihin. André Jacobia kiellettiin ensin harjoittamasta arkkitehdin ammattiansa.
Saksalaiset pidättivät 30. maaliskuuta 1944 Simonen, vanhimman siskoksen Madeleinen ja heidän äitinsä. Simone oli edellisenä päivänä suorittanut lukion loppukokeensa. Heidät vietiin ensin Auschwitz-Birkenauhun ja sieltä Bergen-Belseniin. Sisarukset vapautettiin 15. huhtikuuta 1945, mutta heidän äitinsä oli kuollut pilkkukuumeeseen. Denise-sisko oli puolestaan liittynyt sodan aikana Ranskan vastarintaliikkeeseen. Hän oli jäänyt kiinni ja oli ollut vankina Ravensbrückin keskitysleirillä. Hän selvisi hengissä peittelemällä juutalaista identiteettiänsä. Simonen isän ja Jean-veljen kohtalosta ei ole jäänyt merkintöjä.
Vapautumisensa jälkeen Veil kirjoittautui sekä Sorbonnen oikeustieteelliseen tiedekuntaan että Pariisin yliopiston yhteiskuntatieteelliseen laitokseen. Kun Simone Veil valmistui, hän alkoi työskentelemään raatimiehenä Ranskan oikeusministeriössä vastuualueenaan naisten olojen parantaminen vankiloissa.
Vuonna 1946 Simone meni naimisiin Antoine Veilin kanssa. Parille syntyi kolme lasta.
Poliittinen ura

Kun Valéry Giscard d’Estaing oli valittu Ranskan presidentiksi, Veil nimitettiin Jacques Chiracin johtaman hallituksen terveysministeriksi vuonna 1974. Tätä tehtävää hän hoiti myös Raymond Barren pääministerikaudella heinäkuuhun 1979 saakka. Veil oli toinen nainen ministerinä Ranskassa. Ensimmäinen oli ollut terveysministerinä 1947–1948 toiminut Germaine Poinso-Chapuis.
Veil tuli ministerinä tunnetuksi saatuaan parlamentin hyväksynnän raskauden keskeyttämisen mahdollistavalle laille. Laki astui voimaan 17. tammikuuta 1975. Hän oli ehdottanut lakia marraskuussa 1974. Asiaa käsiteltiin kolmen päivän ajan, ja Veil joutui lain vastustajien kohteeksi. Eräs kriitikko kysyi Veililtä, haluaako tämä lähettää lapset uuneihin. Aborttilain jälkeen Veil keskittyi muihin yhteiskunnallisiin kysymyksiin. Hän oli muun muassa vastuussa lääketieteen opintojen uudistamisesta ja kampanjoi tupakointia vastaan.
Poliittinen ura > Euroopan parlamentissa

Kesä-heinäkuussa 1979 Veil siirtyi Valéry Giscard d’Estaingin pyynnöstä hallituksesta johtamaan Union pour la démocratie française (UDF) -puolueen listaa, kun Euroopan parlamentti valittiin ensimmäisen kerran yleisillä vaaleilla. Veil valittiin parlamenttiin, missä hänet puolestaan valittiin sen puhemieheksi. Hän oli puhemiehenä 1979–1983. Europarlamentaarikkina hän toimi vuoteen 1993. Veil oli ensimmäinen nainen, joka toimi Euroopan parlamentin puheenjohtajana.
Yhdessä Jacques Chiracin kanssa Veil oli tarjonnut vuonna 1984 kansalle yhtyneen opposition vaihtoehdon Euroopan parlamentin vaalissa, ja heidän yhteislistansa sai 7. kesäkuuta 1984 kaikkiaan 43 prosentin kannatuksen.
Poliittinen ura > Paluu Ranskaan

Ranskan politiikkaan Veil palasi vuonna 1993, kun hänet valittiin Edouard Balladurin hallituksen terveys-, sosiaali- ja kaupunkiasioiden ministeriksi. Veil ajoi ministerinä muun muassa taloudellista tukea naisille, jotka halusivat jäädä töistä huolehtimaan lapsiaan. Veil toimi ministerinä vuoteen 1995.
Veil johti vuosina 1997–1997 Haut Conseil à l’intégration -virastoa, joka keskittyi maahanmuuttajien kotouttamiseen. Sieltä hän siirtyi vuonna 1998 perustuslakineuvostoon, missä hän toimi yhdeksän vuoden ajan. Veil johti vuosina 2000–2007 holokaustin muistoa ylläpitävää Fondation pour la mémoire de la Shoah -järjestöä ja vuosina 2003–2009 hän oli Trust Fund for Victims -säätiön puheenjohtaja. Ranskan akatemiaan Veil valittiin vuonna 2008.
Helmikuussa 1998 Ranskan senaatin puheenjohtaja René Monory nimitti Veilin Ranskan perustuslakineuvoston jäseneksi. Hän aloitti toimessa 3. maaliskuuta, ja toimi siinä aina 3. maaliskuuta 2007 asti.
Viimeiset vuodet ja kuolema

Veil joutui viimeisinä vuosinaan jättäytymään heikkenevän terveytensä takia aktiivisesta roolista politiikassa. Hän kuoli Pariisissa kesäkuussa 2017. Veilin poika Jean sanoi 5. heinäkuuta pidetyssä muistotilaisuudessa antavansa anteeksi äidilleen anteeksi sen, että tämä kaatoi vettä poikansa päälle. Kertoman mukaan syy veden kaatoon olivat olleet Jeanin misogyniset kommentit.
Aluksi Veil haudattiin Montparnassen hautausmaalle. Heinäkuussa 2018 Veilin maalliset jäänteet siirrettiin Panthéoniin kunnianosoituksena hänen tekemästään työstä. Veilistä tuli tuolloin viides nainen, joka on haudattu Panthéoniin. Tilaisuuden muistopuheen piti presidentti Emmanuel Macron.
Palkinnot ja tunnustukset

Kunnialegioonan suurristi (Ranska, 2012)
Saksan liittotasavallan ansioritarikunnan suurristi (Länsi-Saksa, 1975)
Leijonan kansallinen ritarikunnan suurupseeri (Senegal, 1975)
Norsunluurannikon ansioritarikunnan suurupseeri (Norsunluurannikko, 1976)
Tunisian tasavallan ansioritarikunnan suurupseeri (Tunisia, 1977)
Ouissam Alaouiten ritarikunnan komentaja (Marokko, 1978)
Portugalin ansioritarikunnan suurristi (Portugali, 1987)
Luxemburgin ansioritarikunnan suurristi (Luxemburg, 1978)
Etelän Ristin ritarikunnan suurristi (Brasilia, 1978)
Urhoollisuuden ritarikunnan suurupseeri (Kamerun, 1983)
Henrik Purjehtijan ritarikunnan suurristi (Portugali, 1993)
Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentaja (Yhdistynyt kuningaskunta, 1997)
Kolmen Tähden ritarikunnan suurristi (Latvia, 2007)
Lähde:
Heinrich Heine -palkinnon Veil sai vuonna 2010
Teokset

L’Adoption, données médicales, psychologiques et sociales. Määritä julkaisija!
Les hommes aussi s’en souviennent. Discours du 26 novembre 1974 suivi d’un entretien avec Annick Cojean, Simone Veil et Annick Cojean.  Stock, 2004.
L’Adoption, données médicales, psychologiques et sociales. Määritä julkaisija! ISBN 2-234-05720-5
Jesajan luterilainen seurakunta

| Jesajan luterilainen seurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  tunnustuksellinen luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelisluterilainen lähetyshiippakunta
Rovastikunta:  Hämeen rovastikunta (LHPK)
Perustettu:  2011
Jäseniä:  62 (2023)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jesajan luterilainen seurakunta on Suomen evankelisluterilaisen lähetyshiippakunnan seurakunta Jyväskylässä. Jyväskylässä alettiin viettää jumalanpalveluksia vuonna 2008 ja seurakunta järjestäytyi vuonna 2011. Seurakunta pitää jumalanpalveluksensa Jyvälän kansanopiston rakennuksessa. Aiemmin se piti ne Jyväskylän adventtikirkossa.
| Vuosi | Jäseniä | Huomautus |
| --- | --- | --- |
| 2012 | 17 |  |
| 2013 | 21 | Jumalanpalvelusyhteisöstä muodostui Lähetyshiippakunnan seurakunta. |
| 2014 | 28 |  |
| 2015 | 28 |  |
| 2016 | 40 |  |
Marie Laveau

Marie Laveaun hauta miehensä sukumausoleumissa New Orleansin St. Louis Cemetery -hautausmaalla.
Marie Catherine Laveau (n. 10. syyskuuta 1801, New Orleans – 16. kesäkuuta 1881), oli neworleansilainen voodoo-papitar ja kaupungin voodoo-kuningatar.
Marie Laveau syntyi mahdollisesti vuonna 1801. Hän oli ranskankielinen Louisianan kreoli. Laveaussa oli tiettävästi kongolaista, eurooppalaista ja intiaaniverta, ja hän syntyi vapaana. Hän meni ensimmäisen kerran naimisiin vuonna 1819. Hänen toinen aviomiehensä oli ranskalainen aatelinen ja armeijan kapteeni Christophe Glapion, jonka kanssa hän sai useita lapsia. Laveau oli luku- ja kirjoitustaidoton.
Laveaun elämästä ei tiedetä kovinkaan paljon varmaa, ja moni hänestä kerrottu tarina saattaa kertoa hänen samannimisestä tyttärestään, joka oli myös tunnettu voodoo-papitar. Laveaun kerrotaan työskennelleen ennen papittaren uraansa varakkaiden naisten kampaajana. Hän alkoi järjestää julkisia voodoo-seremonioita Lake Pontchartrainin ja Bayou Saint Johnin rannalla. Laveau oli harras katolilainen, ja hän yhdisteli voodoohon kristinuskoa. Laveaun ansiosta voodoo saavutti suosiota paitsi mustien, myös valkoisten neworleansilaisten keskuudessa.
Laveausta tuli yksi New Orleansin vaikutusvaltaisimmista naisista. Hän keräsi suuren omaisuuden, toimi viinin maahantuojana ja hankki itselleen New Orleansin suurimman kenkäkokoelman. Hänen väitettiin myös toimineen parittajana, joka hankki varakkaille valkoisille miehille rakastajattaria. Hän käytti taitojaan ja vaikutusvaltaansa vähäosaisten hyväksi: hän hoiti keltakuumeen ja koleran uhreja sekä osti orjia vapaaksi.
Laveaun muistoa ja legendaa ylläpidetään yhä New Orleansin voodoopiireissä. Hänen haudakseen uskottu Glapionin sukuhauta on suosittu pyhiinvaelluspaikka, jonne vierailijat jättävät esineitä ja raapustelevat kolmen X:n sarjoja.
Maaningan seurakunta

Maaningan seurakunta oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka perustettiin vuonna 1871. Seurakunta liitettiin osaksi Kuopion Kallaveden seurakuntaa 1. tammikuuta 2015, samana päivänä voimaan tulleen kuntaliitoksen seurauksena.
Kirkkoherrat

Maaningan seurakunnan vakinaisina kirkkoherroina toimivat seuraavat papit:
Axel Frederik Hahl 1886–1898
Oscar Fabritius 1901–1902
Elias Evert Roschier 1903–1911
David Konstantin Kröger 1915–1933
Matti A. Castren 1935–1945
Paavo Eino Johannes Elovaara 1946–1959
Timo Kaarlo Väätänen 1960–1975
(Ilkka Heikki) Jussi Huttunen 1975–2006
Arto Tapio Penttinen 2006–2013
Juha Petteri Hämäläinen vt.kirkkoherrana 1.7.2013–31.12.2014
Aiheesta muualla

Kuopion seurakunnat: Kallavesi
| n k Kuopion tuomiorovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Alava  Järvi-Kuopio  Kallavesi  Männistö  Puijo  Siilinjärvi  Tuomiokirkkoseurakunta  |  |
| Entiset seurakunnat |  Juankoski  Kaavi  Karttula  Kasurila  Kuopion maa- ja kaupunkiseurakunta  Kuopio (msrk)  Maaninka  Muuruvesi  Nilsiä  Riistavesi  Säyneinen  Tuusniemi  Vehmersalmi  |  |
Kuopion hiippakunta
Sumerin historia

Vanhin tunnettu sivilisaatio Sumer kehittyi Mesopotamiassa asteittain kylien kasvaessa ajan myötä yhä suuremmiksi. Uruk-kaudella vuoden 3900 eaa. jälkeen kehitettiin kuvakirjoitus, rakennettiin suuria kaupunkeja ja temppeleitä. Varhaisdynastisella kaudella 2900 eaa. alkaen kaupunkivaltiot kamppailivat ylivallasta keskenään, mikä päättyi Akkadin suurvallan perustamiseen. Sen jälkeen maata hävittivät vuoristosta hyökänneet gutilaiset. Sumerin sivistys kukoisti vielä uussumerilaisella ajalla 2150–2000 eaa., minkä jälkeen elamilaiset hyökkäsivät ja amorilaiset valtasivat maan.
Varhaiset maanviljelijät

Sumerin historia liittyy yleiseen maanviljelyn syntyyn Lähi-idässä. Villejä kasveja kerättiin Lähi-idässä hyvin varhain, jo noin 21 000 eaa. suurriistan metsästäjien kaudella. Viljely alkoi joskus välillä 11 000–9500 eaa.
ehkä Levantissa, Kaakkois-Turkissa tai Mesopotamian pohjoispuolisilla kukkuloilla. Tällöin ihmiset asettuivat asumaan paikoilleen. Jeriko oli varhainen linnoitettu viljan viljelyllä tai keräilyllä elänyt kylä. Siellä asui muurin ympäröimänä pyöreäpohjaisissa taloissa PPNA-kaudella noin 2000 asukasta. Viljely yleistyi Lähi-idässä voimakkaasti välillä 9500–8000 eaa. Noin 9200–8500 eaa. siirryttiin Lähi-idässä kiinteästä kyläasutuksesta kertoviin neliömäisiin, hyvin tehtyihin taloihin. Samoihin aikoihin karjanhoito alkoi. Pian viljelyn jälkeen alettiin Kaakkois-Turkin Cayonussa työstää kuparia, ja muualla valmistaa saviastioita.
Vaikka yleensä on uskottu ensimmäisten kiinteiden kylien liittyneen maanviljelyyn, uudet löydöt puhuvat toista. Varhainen kylälöytö oli todennäköisesti metsästyksellä elänyt Göbekli Tepe Kaakkois-Turkista. Tämän mukaan asutus voi olla kiinteätä, jos metsästämällä saadaan riittävästi ravintoa.
Vuoteen 7000 eaa. mennessä mm. Zagros-vuorten rinteille Kurdistaniin ja Lorestāniin oli syntynyt maanviljelystä ja karjanhoidosta elantonsa saavia kyliä.
Vuohi, lammas ja nauta oli kesytetty, samoin tunnettiin ohra ja vehnä. Vuorten rinteet olivat sateisempia kuin alanko. Keramiikka tuli käyttöön noin 7000 eaa. Varhaisen Mesopotamian kehityksen painopiste näyttää olleen Van- ja Urmiajärven ja Mosulin välisillä vuorenrinteillä. Peltojen keinokastelu lienee otettu käyttöön alueella, jolla vuotuinen sademäärä vaihtelee vuodesta toiseen ja on viljankasvatuksen rajamailla.
Kun ilmasto noin 5500 eaa. muuttui sateisemmaksi, väestö saattoi siirtyä jokien varsille. Etelä-Irakin tulvatasangoilla sadeviljely ei ole mahdollista, ainoastaan keinotekoinen kastelu: kaivetaan kanavia, joilla johdetaan vettä jokien penkereille. Toisaalta taas yläjuoksulla keinokastelu on mahdotonta, joet virtaavat jyrkissä kanjoneissa, ollaan sadeviljelyn varassa.
Hassuna, Halaf ja Samarra

Tällä kaudella linnoitettiin Pohjois-Mesopotamian kyliä, joissa on merkkejä temppeleistä ja kasteluviljeystä. Kehitys kohti sivilisaatiota alkoi. Merkkejä tästä on löydetty ikivanhasta Sawwanin kylästä. Kasteluviljely vaatii suurta työmäärää ja jonkinlaista työnjohtoa. Kauppa laajeni tällä kaudella. Kaupattiin muun muassa lapis lazulia, karneoleita, alabasteria ja obsidiaania. Halaf-kaudella ilmestyi kaksikammioinen savenvalajan uuni.
Ubaid-vaihe

Ubaid-kaudella asutus levisi noin 5800–5500 eaa. Pohjois-Mesopotamiasta Etelä-Mesopotamian tulvatasangolle, minne syntyi kasvavia kyliä. Kauden loppupuolella Mesopotamian kulttuuri laajeni jokilaakson ulkopuolelle ehkä kaupan, ehkä sotien kautta. Noin 4500 eaa. suuria keskuskyliä, joiden ympärillä pienempien kylien rypäitä, ja temppelit alkoivat kasvaa ja mutkistua. Tämä kielii jonkinlaisen uskonnollisen päällikkyyden synnystä, mahdollisesti keskuksia johti ylipappi tai papisto tuki päällikköä. Lienee ollut verotusta ja työvelvollisuus. Uskonto lienee vaikuttanut ensimmäisten suurten keskusten syntyyn.
Kehityksen painopiste näyttää pitkään jatkuneen Pohjois-Mesopotamiassa. Ehkä jo noin 4500 eaa. Pohjois-Mesopotamian Khabur-joen varrella Koillis-Syyriassa ollut Tell Brak oli kasvanut kaupungiksi, ja huomattavasti etelän asutuskeskuksia suuremmaksi. Kauden lopulla temppelit sijaitsivat tasanteella, joka ennakoi myöhempää porraspyramidia. Kauppaa käytiin Persianlahdella ja muualla etäämmällä. Eräiden tietojen mukaan seemiläisiä olisi saapunut maahan 4000 eaa.
Kauden alussa oli Urissa suuri tulva kun meren pinta nousi hitaasti ilmaston lämmetessä. Katastrofaalinen äkillinen vedenpaisumus se ei silti ollut. Monet Ubaidin kauden löytöpaikat ovat peittyneet savikerrostuman alle.
Uruk-kausi

Noin 3800 eaa. ilmasto kuivui äkkiä mikä luultavasti lisäsi väestön keskittymistä kaupunkeihin.
Uruk-kaudella noin 3500–3400 eaa. alettiin merkitä numeroita, ja noin 3200–3100 eaa. Uruk IV -kaudella ilmestyivät ensimmäiset kuvamerkit savi- ja kivitauluihin.
Joidenkin mukaan sumerilaiset saapuivat maahan noin 3300 eaa. Kylät kasvoivat kaupungeiksi ja Sumerin kaupunkisivilisaatio syntyi. Rakennettiin suuria temppeleitä, joiden koristelu oli mahtava. Tämä kertoo papiston suuresta mahdista, joka heikkeni myöhemmin Mesopotamiassa. Kauden alussa tai edellisen kauden lopussa 4500–4000 eaa. lienee ollut joitain suuria kaupunkimaisia keskuksia Pohjois-Mesopotamiassa ja Uruk nousi suureksi Etelä-Mesopotamiassa. Tämä synnytti kilpailun pohjoisen ja etelän välille, joka päättyi 3500 Urukin kukistaessa Syyrian suuren keskuksen Tell Hamoukarin.
Džemdet Nasr -kausi 3100–2900 eaa.

Urukin vaikutus laajeni 3100–2900 eaa. kauas. Merikauppa laajeni kauas, kaupunkivaltiot olivat voimakkaita ja kirjoitus yleistyi huomattavasti. Kauden lopussa 2900–2750 eaa. oli ainakin Šuruppakin seuduilla suuri tulva, joka ulottui Kišiin asti. Sekä Eufrat että Tigris tulvivat yli äyräittensä.
3200 eaa. oli alkanut kuiva kausi, Piora-oskillaatio. Syntyi suuri hiekkadyyni, joka patosi Karunjoen ja synnytti suuren järven, joka lopulta murtautui ulos.