stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nötö
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nötö Wikimedia Commonsissa
Nötön sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Nötön kotiseutuyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
| n k Nauvo - pääsaaret ja nähtävyydet |
| --- | --- | --- |
| Pääsaaret |  Iso-Nauvo  Pikku-Nauvo  |  |
| Saaret, joihin pääsee siltayhteydellä |  Biskopsö  Ernholm  Sommarö  Kirjais  |  |
| Saaret, joihin pääsee autolautalla |  Högsar  Ängholm  Vallmo  Käldö  Ramsö  Haverö  Sandö  Öjen  Pensar  |  |
| Saaret, joihin pääsee yhteysaluksella |  Innamo  Seili  Nötö  Berghamn  Brännskär  Gullkrona  Stenskär  Trunsö  Kopparholm  Sandholm  Lökholm  Borstö  |  |
| Lautat |  L/A Elektra  Haverölautta  Pärnäinen-Korppoo  Käldö-Ramsö  Öjen-Sandö  Högsar  Pensarlautta  |  |
| Tiet |  Seututie 180  Kiinteä tieyhteys Nauvo-Parainen  |  |
| Yhteysalukset |  M/S Baldur  M/S Nordep  M/S Falkö  M/S Cheri  M/S Östern  |  |
| Rakennukset |  Nauvon kirkko  Nötön kirkko  Seilin kirkko  Engelin piirtämä asuinrakennus Fyren Seilillä  |  |
| Nähtävyydet |  Westerholminpolku  Kyrkbacken  Jungfrudansen  Varberget  Borstögumman  |  |
| Historia |  Nauvon historia  Nauvon taistelu  |  |
Oberiu

Oberiu (ven. ОБЭРИУ - Объединение реального искусства, Todellisen taiteen yhdistys) oli venäläisten avantgarderunoilijoiden 1920-luvulla muodostama ryhmittymä, jonka toiminta päättyi 1929 mutta jatkui jossain määrin toisella nimellä, joskaan ei julkisesti. Oberiu oli tunnettu esityksistään, joissa yhdisteltiin luovasti eri taiteenlajeja. Siihen kuuluivat muun muassa Daniil Harms, Aleksandr Vvedenski, Nikolai Zabolotski, Nikolai Oleinikov ja Konstantin Vaginov. Lähes kaikki oberiutit joutuivat vainotuiksi ja kuolivat Stalinin leireillä.
Kirjallisuutta

Daniil Harms, Perinpohjainen tutkimus, suom. Mika Rossi, Savukeidas 2008 ISBN 978-952-5500-37-0 (Sisältää Oberiuttien manifestin ja Jukka Mallisen jälkisanat "Oberiutit ja Daniil Harms".)
Igor Bahtjorov, Boris Levin, Daniil Harms, "Todellisen taiteen yhdistys", julkaisussa: Kulttuurivihkot vsk. 16 (1988) : 3
Michael O’Dell

| Michael O’Dell> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1957 
Koulutus ja ura
Instituutti:  Tampereen yliopisto 
Tutkimusalue:  fonetiikka 
Michael L. O’Dell on Tampereen yliopiston entinen fonetiikan yliopistonlehtori. Hänen keskeisenä tutkimuskohteenaan on puheen prosodia, erityisesti puherytmi, ajoitus ja kvantiteetti.
Nyynäinen

Nyynäinen (ruots. Nynäs) on kartano ja kylä Lemussa, nykyisen Maskun kunnan alueella Varsinais-Suomessa.
Nyynäisten kartano

Nyynäisten kartanon kulttuurihistoriallinen merkitys perustuu etenkin sen historiallisiin vaiheisiin keskiaikaisena asumakartanona sekä kruunun virkatalona. Keskiajalla Nyynäinen oli Suomen merkittävimpiä kartanoita ja se saattoi alkujaan olla yksi Suomen rannikon varhaisia kuninkaankartanoita. Nyynäinen mainitaan rälssitilana jo 1300-luvun asiakirjoissa.
Nyynäisten kartano > Omistajat

Ensimmäinen tiedossa oleva omistaja oli Turun linnanpäällikkö Klaus Lydekenpoika Djäkn 1400-luvun alussa. Hänen jälkeensä kartanon omistivat:
Henrik Bitz (k. 1458), laamanni, Klaus Djeknin vävy, joka oli saanut sen avioliitosta Anna Clausson (Klasintytär) Djäknin kanssa
Eerik Bitz, laamanni, edellisen poika
Henrik Bitz nuorempi (k. 1506), laamanni, edellisen poika
Anna Tott (k. 1549), edellisen puoliso, joka sai kartanon huomenlahjaksi
Anna Hogenskild, edellisten tytär hänen toisesta avioliitostaan
Hogenskild Bielke, edellisen poika.
Hogenskild Bielke menetti vuonna 1599 kaikki tiluksensa vuonna 1599, koska hän kuului Kaarle herttuan vastustajiin. Kuitenkin jo 1500-luvun alussa osa kartanosta oli siirtynyt Fleming-suvulle. Tämän suvun jäsenistä osan kartanosta olivat omistaneet:
Ivar Jaakkimanpoika Fleming (k. 1548)
Lauri Fleming, edellisen poika, joka vuonna 1561 sai Nyynäisten vapaaherran arvon
Ivar Fleming (k. 1569), edellisen poika, Nyynäisten vapaaherra.
Vuoden 1599 jälkeen kartano oli kruunun hallussa, kunnes Kaarle IX vuonna 1605 luovutti sen kihlakunnantuomari Pentti Laurinpojalle. Vuonna 1610 Abraham Lejonhufvud nimitettiin vapaaherraksi, joka samalla sai vapaaherrakunnaksi Nyynäisten ja Monnoisten kartanot. Hänen kuoltuaan tilan sai vuonna 1619 Axel Oxenstierna "hänen vapaaherrakuntansa Kemiön parannukseksi ja asumakartanoksi." 1670-luvulla kartanon omisti kreivi J. L. Wittenberg.
Nyynäisten läänitys peruutettiin vuonna 1681 kruunulle ja tila määrättiin ruotujakolaitoksen organisoinnin yhteydessä sotilasvirkataloksi. Virkatalo annettiin vuonna 1791 vuokralle. Nyynäisten kartanolle kuului useita alustalaistaloja ja torppia jo 1600-luvulta lähtien.
Nyynäisten kartano > Kartanorakennus

Nyynäisissä tiedetään olleen kivestä tehty kartanorakennus, joka paloi 1527. Rakennuksessa oli edistyksellisesti lasi-ikkunat useissa huoneissa, mm. linnantuvassa, rouvaintuvassa ja lastentuvassa. Lisäksi vuosina 1549 ja 1574 Nyynäisissä tehdyissä inventoinneissa, joista edellisen toimitti itse Mikael Agricola, on asiakirjoihin kirjattu huomiota herättävän runsas määrä erilaisia tekstiilejä, kuten ryijyjä ja seinäverhoja.
Nykyinen, 1700-luvulta oleva päärakennus rakennettiin everstiluutnantin virkataloksi ja siirrettiin nykyiselle paikalleen mahdollisesti pihan lounaisreunasta vuonna 1811. Satulakattoinen luonnonkivinavetta valmistui 1870-luvulla ja hirsirunkoinen härkätallirakennus 1884. Meijeri rakennettiin 1920. Tilan kellari periytyy 1500-luvun alusta, se on mahdollisesti ollut 1527 palaneen kartanorakennuksen asevarasto. Kellarin päälle rakennettu pitkä verstas- ja asuinrakennus valmistui 1939. Nyynäisten tila ostettiin valtiolta 1946.
Nyynäisten kartano on toisinaan liitetty myös Elinan surma -runon tapahtumiin.
Nyynäisten kylä

Nyynäisten kylä on pinta-alaltaan entisen Lemun kunnan suurin kylä. Kylän alueella voi nähdä niin vanhalle Lemunlahden merenpohjalle muotoutuneita viljavia peltoaukeita kuin myös Hirvijoen pienen suistoalueen sekä kansainvälisesti arvokkaat lintuvesiensuojelualueet, Halkkoaukon ja Oukkulanlahden, saarineen. Kylä ylettyy Nousiaisten  rajalta aina entisen Askaisten kunnan rajalla olevalle Ruohoisenmaalle asti. Kylän alueella on myös valtion luonnonsuojelualueeksi muodostettu Nyynäisten tammilehto, joka on kasvillisuudeltaan monipuolinen ja rehevä rinnelehtokokonaisuus.
Nyynäisten kylä on aikoinaan kuulunut Nousiaisten pitäjään; vasta vuonna 1891 kylä siirtyi kirkollisesti ja vuonna 1930 hallinnollisesti osaksi Lemua.
Maisema Nyynäisistä.
Näsiät

| Näsiät |
| --- | --- |
 Lehtonäsiä (Daphne mezereum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Aitokaksisirkkaisten ydinryhmä
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Malvales
Heimo::  Näsiäkasvit Thymelaeaceae
Alaheimo::  Thymelaeoideae
Suku::  Näsiät Daphne  L.
Katso myös
   Näsiät Wikispeciesissä   Näsiät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Näsiät (Daphne) on kasvisuku, joka kuuluu näsiäkasvien heimoon. Useita näsiöitä viljellään koristepensaina. Yksi näsiälaji, lehtonäsiä kasvaa luonnonvaraisena Suomessa. Sitä kasvaa lehtometsissä suuressa osassa maata, paitsi Pohjois-Lapissa.
Sukuun kuuluu kaikkiaan noin 50 lajia. Ne ovat pienikokoisia pensaita, jotka varistavat lehtensä talveksi. Kaarna on sileä ja sitkeä. Lehdet ovat lyhytruotiset, pitkät ja kapeat. Kukat kiinnittyvät paljaaseen runkoon. Kukat ovat kaksineuvoisia ja tuoksuvat hyvältä. Hedelmät ovat yleensä punaisia, joillakin lajeila keltaisia. Koko kasvi on myrkyllinen.
Näsiälajeja

Daphne cneorum – ruusunäsiä
Daphne giraldii – keltanäsiä
Daphne gnidium – syysnäsiä
Daphne laureola – laakerinäsiä
Daphne mezereum – lehtonäsiä eli näsiä
Daphne retusa – pursunäsiä
Daphne sericea – anatoliannäsiä
Ruusunäsiä (Daphne cneorum)
Keltanäsiä (Daphne giraldii)
Syysnäsiä (Daphne gnidium)
Laakerinäsiä (Daphne laureola)
Lehtonäsiän marjoja.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Näsiät (Daphne)
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Näsiät (Daphne)
Pherobase: Floral volatiles of Genus Daphne (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q122990  Wikispecies: Daphne  APDB: 189976  APNI: 79890  BOLD: 288736  CoL: 3ZT2  EoL: 71114  EPPO: 1DAPG  FNA: 109294  FoAO2: Daphne  FoC: 109294  GBIF: 3188453  GRIN: 3393  iNaturalist: 61316  IPNI: 30024583-2  ITIS: 27125  NBN: NHMSYS0000457996  NCBI: 66679  NZOR: 2da17145-5d6a-4ed4-bf18-dab53f205e61  Open Tree of Life: 549854  PLANTS: DAPHN2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30024583-2  Tropicos: 40021838  VASCAN: 1077  WFO: wfo-4000010759
Nörfi

Nörfi (Nǫrfi), Narfi tai Nörr (Nǫrr) on yön henkilöitymän, Nóttin, isä skandinaavisessa mytologiassa.
Teksteissä

Proosa-Eddan Gylfaginning-osion mukaan Nótt on Nörfi- tai Narfi-nimisen jotunin tytär. Runo-Eddassa Nóttin isää kutsutaan kuitenkin Nörriksi, lähinnä alkusoinnun tähden. Tämä nimi esiintyy vain datiivimuodossa Nǫrvi (vaihtoehtoinen kirjoitustapa Naurvi).
Nóttin isä eri lähteissä:
Naurr, Nörr (datiivi Naurvi, Nörvi): "Vafþrúðnismál" 25 "Nótt var Naurvi borin", "Alvíssmál" 29 "Nótt in Naurvi kennda".
Narvi, Narfi: Gylfaginning 10, Egill Skallagrímssonin runo "niðerfi Narfa".
Norvi, Nörvi: Gylfaginning 10, "Forspjallsljóð" 7 "kund Nörva".
Njörfi, Njörvi: Gylfaginning 10, "Sonatorrek" "Njörva nipt".
Nori: Gylfaginning 10.
Nari: "Höfuðlausn" 10.
Neri: "Helgakviða Hundingsbana I", 4.
Teoriat

Nörr-muoto on yhdistetty narouua-sanaan, joka esiintyy fragmentoituneessa muinaissaksilaisessa Genesis-runossa termissä narouua naht. Adolf Noreen on ehdottanut, että tämä ja täten Nörfin nimi olisi synonyymi "yölle" tai yhteydessä muinaisenglannin sanaan nearwe eli "kapea", "suljettu" tai "painostava".
Joutsenlaulu (kappale)

| ”Joutsenlaulu” Yö |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Nuorallatanssija
 Äänitetty : MSL-studio, Lempäälä, elo–syyskuu 1984
 Julkaistu: 30. marraskuuta 1984
 Formaatti: 7"
 Tuottaja(t): Costello Hautamäki
 Tyylilaji: suomirock
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Yön muut singlet
| ”Häät” 1984 | ”Joutsenlaulu” 1984 | ”Kuorotyttö” 1985 |
Joutsenlaulu on Yö-yhtyeen kappale vuodelta 1984. Se julkaistiin ensimmäistä kertaa lokakuussa 1984 ilmestyneellä Nuorallatanssija-albumilla. Singlenä Jussi Hakulisen säveltämä ja sanoittama kappale ilmestyi saman vuoden marraskuussa, ja se on julkaistu myös Hakulisen omana versiona hänen vuoden 1995 sooloalbumillaan Vieraskirja. Lisäksi ”Joutsenlaulu” on mukana lukuisilla Yön ja Hakulisen live- sekä kokoelmalevyillä.
Alkuperäinen versio > Kappaleen nimi ja aihe

Joutsenlaulu on jo antiikissa esiintynyt uskomus, jonka mukaan joutsen laulaa erityisen voimakkaasti ja kauniisti juuri hetkeä ennen kuolemaansa. Kirjallisuudessa joutsen on puhtauden ja kauneuden symboli. Hakulinen oppi joutsenlaulu-käsitteen vuonna 1983 Riihikedon lukion äidinkielen tunnilla opettajaltaan Jyrki Eskolilta, jonka tunnilla luettiin Sanan mahti -kirjaa. Kirjassa on Otto Mannisen runo ”Joutsenlaulua”, jonka merkityksestä opettaja kertoi.
Joutsenen laulu -ideasta syntyi kappale vuonna 1984. Se kertoo Hakulisen lähes 80-vuotiaasta tädistä, joka oli jäänyt yksin miehen kuoltua ja lasten muutettua pois.
Alkuperäinen versio > Äänitykset ja julkaisu

”Joutsenlaulun” piti alun perin olla mukana Eurovision laulukilpailun karsinnoissa, mutta Hakulinen joutui luopumaan ajatuksesta, koska ei saanut pidettyä sen kestoa sääntöjen sallimassa kolmessa minuutissa. Kappaleen valmistuttua Hakuliselle oli käynyt selväksi, ettei hän tule enää jatkamaan yhtyeessä pitkään, joten hän päätti säästää laulun soolouralleen. Tekeillä olleelta Nuorallatanssija-albumilta puuttui kuitenkin materiaalia, ja niin Hakulinen oli pakotettu esittelemään ”Joutsenlaulun” Yölle. Ennen Nuorallatanssijan äänitysten alkamista MSL-studiolla yhtye ehti harjoitella laulua vain yhden kerran. Koska Yön laulaja Olli Lindholm ei ollut tuolloin paikalla, hän piti sitä liian vaikeana itselleen ja ehdotti laulajaksi Hakulista. Näin ”Joutsenlaulusta” tuli yksi harvoista hänen tulkitsemistaan Yön kappaleista.
Studiossa ”Joutsenlaulu” lyhennettiin aluksi noin kolmen minuutin pituiseksi, ja lisäksi siitä poistettiin huilu- ja viuluosuudet. Popedan kiertueelle suunnanneen Costello Hautamäen tilalle levyn toiseksi tuottajaksi tullut Mika Sundqvist kuitenkin palautti laulun alkuperäiseen muotoonsa. Yhtyeen jäsenet vastaanottivat kappaleen sangen varautuneesti: Jussi Hakulisen mukaan kaikki hän mukaan lukien olivat sitä mieltä, ettei sitä julkaistaisi singlenä eikä koskaan esitettäisi keikoillakaan. Lindholmin mukaan ”Joutsenlaulu” ei olisi edes päätynyt Nuorallatanssijalle, mikäli kappaleita olisi muutoin ollut tarpeeksi. Kriitikot kuitenkin pitivät laulusta. Esimerkiksi Rumban päätoimittaja Rami Kuusinen kehui sitä ”kauniiksi, ylvääksi ja koskettavaksi”.
Alkuperäinen versio > Konserttiesitykset

Yön keikoilla Hakulinen lauloi ”Joutsenlaulun” taustanauhan säestyksellä. Hakulisen jätettyä yhtyeen Yö ei esittänyt kappaletta, vaikka yleisö Olli Lindholmin mukaan toivoi kappaletta yhtyeen jokaisessa konsertissa. Vuonna 2000 Lindholm totesi, että ”kertaakaan en ole antanut periksi”. Lokakuussa 2001 yhtye esitti ”Joutsenlaulun” Köyliön Lallintalolta alkaneella 20-vuotisjuhlakiertueella, jossa Jussi Hakulinen teki paluun yhtyeen riveihin 16 vuoden tauon jälkeen. Kiertueen kolmas konsertti Tampereen Pakkahuoneella julkaistiin myöhemmin Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti -nimisenä DVD-levynä. Sittemmin Yö esitti kappaletta keikoilla, joissa myös Hakulinen oli mukana.
Vuoden 2005 konserttikiertueella Jussi Hakulinen joutui terveysongelmien vuoksi jättäytymään pois ja valtuutti Kuolematon-albumilla mukana olleen Annika Eklundin laulamaan "Joutsenlaulun" kiertueen seitsemässä viimeisessä konsertissa. Hakulisen jätettyä yhtyeen vuonna 2011 kappaletta esitti konserteissa Olli Lindholm, jonka mukaan ”Joutsenlaulu” ei tosin koskaan ole ”puhutellut minua millään tavalla”, vaan se on Hakulisen henkilökohtainen teksti tädilleen. Lindholm kuoli sairauskohtaukseen 2019.
Vuonna 2023 Yön 40v juhlakonsertissa Tampereen Nokia Areenalla Hakulisen tytär Ellinoora Hakulinen esitti kappaleen keikalla, ensimmäistä kertaa isänsä kuoleman jälkeen.
Alkuperäinen versio > Merkitys

”Joutsenlaulu” on Yön tunnetuimpia kappaleita. Vuonna 2000 Olli Lindholm kuvaili sitä erääksi ”suomalaisen rockhistorian [– –] suurimmista biiseistä”.
Kappale on vuosien kuluessa saanut useita kärkisijoja eri äänestyksissä. Vuonna 1995 järjestetyssä Radiomafian top 500 -äänestyksessä ”Joutsenlaulu” valittiin maailman kaikkien aikojen 14. parhaaksi ja parhaaksi suomalaiseksi kevyen musiikin kappaleeksi. Helsingin Sanomien ja Radio Helsingin 2006 järjestämässä Suomen synkin laulu -äänestyksessä laulu sijoittui sijalle 9. Porin kaupungin 450-vuotisjuhlien yhteydessä vuonna 2008 pidetyssä äänestyksessä se valittiin kaikkien aikojen porilaiseksi pop-kappaleeksi. Radioasema Iskelmän vuonna 2011 järjestämässä äänestyksessä valittiin Yön 30 parasta kappaletta: ”Rakkaus on lumivalkoinen” oli ensimmäinen ja ”Joutsenlaulu” toinen.
Yön single

”Joutsenlaulu” oli kolmas singlejulkaisu Yön lokakuussa 1984 ilmestyneeltä Nuorallatanssija-albumilta. Sen B-puolella on kaksi Hakulisen säveltämää ja sanoittamaa kappaletta, joista ”Painajaisten jälkeen” löytyy myös Nuorallatanssijalta, mutta ”Skitsofreenikon päiväkirja” julkaistiin nyt ensimmäistä kertaa studioversiona. Kappaleen konserttiäänitys oli mukana jo aikaisemmin kesäkuussa ilmestyneellä livealbumilla ...ja tapahtui niinä päivinä. Studioversio on myöhemmin julkaistu myös kokoelmalla Yön pimeä puoli (1998).
Marraskuun viimeisenä päivänä ilmestynyt single nousi listoille vuodenvaihteen jälkeen tammikuussa 1985. Parhaimmillaan se oli Mitä Suomi soittaa -listalla sekä Seura-lehden kokoamalla singlelistalla sijalla 4 ja Suosikin listalla sijalla 10.
| --- | --- |
 Muusikot Yö Olli Lindholm – laulu (B1, B2)  Jani Viitanen – kitara  Juha Rauäng – basso  Veikko Lehtiranta – rummut  Jussi Hakulinen – kosketinsoittimet, laulu (A1) Vierailijat Vesa Hyrskykari – saksofoni (B1)  Safka Pekkonen – piano (A1), huilu (A1)  Petri Salonen – viulu (A1) :  Kappaleet A-puoli Joutsenlaulu – 5.32 (säv. ja san. Jussi Hakulinen) B-puoli Painajaisten jälkeen – 3.21 (säv. ja san. Jussi Hakulinen)  Skitsofreenikon päiväkirja – 2.39 (säv. ja san. Jussi Hakulinen)
Jussi Hakulisen versio

| ”Joutsenlaulu” Jussi Hakulinen |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: Vieraskirja
 Julkaistu: 1995
 Tuottaja(t): Hombre Lampinen
 Tyylilaji: pop rock
 Kesto: 05.30
 Levy-yhtiö: Flamingo Music
Jussi Hakulisen oma versio ”Joutsenlaulusta” ilmestyi hänen vuonna 1995 julkaistulla sooloalbumillaan Vieraskirja. Vierailevana muusikkona kappaleella on mukana huilua soittava Vesa-Matti Loiri.
Jussi Hakulisen versio > Muusikot

Jussi Hakulinen – laulu
Aki Peltonen – kitara, haitari
Mikko Anttonen – basso
Pete Hissa – rummut
Tapio Siitonen – kosketinsoittimet
Vesa-Matti Loiri – huilu
Yön vuoden 2017 versio

Olli Lindholm laulaa Joutsenlaulun Yön levyllä Hyvän yön lauluja, joka julkaistiin 2017.
Muita esittäjiä

”Joutsenlaulusta” on Yön ja Jussi Hakulisen lisäksi olemassa ainakin seitsemän muiden artistien levyttämää versiota:
Canto Finlandia – albumilla Canto Finlandia (2001)
For My Pain – EP:llä Killing Romance (2004)
Jani Wickholm – kokoelma-albumilla Idols 2004 (2004)
Fredi – albumilla Muuttuvat laulut (2005)
Katri Ylander – kokoelma-albumilla Synkkien laulujen maa (2006)
Samu Haber – Vain elämää ohjelmassa kaudella 6 (2017)
Saimaa – albumilla Matka mielen ytimeen (instrumentaali, 2015)
Kirkkovene – single ”Joutsenlaulu” (2020)
Suvi Teräsniska lauloi vuonna 2013 albumillisen Yön kappaleita mutta jätti eniten kunnioittamansa kappaleet pois. ”Joutsenlaulua” hän kertoi pitävänsä ”pyhimmistä pyhimpänä”.
Vain elämää

Samu Haber esitti ”Joutsenlaulun” Vain elämää -ohjelmassa vuonna 2017. Kappaleen esittäminen synnytti riidan Hakulisen ja tuotantoyhtiön välillä. Kappaleesta on poistettu useita säkeistöjä, ja hänen mukaansa sen sovitus on näin muuttunut. Hakulinen omistaa kappaleen oikeudet, joten hänellä on lain puitteissa oikeus kieltää kappaleen uudelleensovittaminen. Kiistan seurauksena ohjelmassa kuultavaa versiota ei julkaistu suoratoistopalveluihin tai äänitteellä.
Aiheesta muualla

Analyysi kappaleen melankoliasta
Obolonin piiri

| Obolonin piiri Оболонський район |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Obolonin piiri (kuvan yläosassa keltaisella) sijaitsee Dnipron länsirannalla.
Valtio:  Ukraina
Alue:  Kiova
Perustettu:  1975
Aluejaon uudistus:  2001
Pinta-ala:  108,6 km²
Väkiluku (2/2022):  316 100
 
Verkkosivu
Obolonin piiri (ukr. Оболонський район, Obolonskyi raion) on yksi Ukrainan pääkaupungin Kiovan kymmenestä hallinnollisesta piiristä (kaupunkipiiristä). Obolonin piiri sijaitsee Kiovan pohjoisosassa, Dneprin oikeanpuoleisella eli länsirannalla, keskustan pohjoispuolella.
Dneprin länsirannalla sijaitsevan Obolonin piirin kerrostaloja (ilmakuva 9/2015).
Minskin aukio.
Naapureina ovat Kiovan Podilin piiri etelässä, Svjatošynin piiri lännessä, Kiovan alueen Vyšhorodin piiri pohjoisessa, sekä Kiovan alueen Brovaryn piiri ja Kiovan Desnan piiri Dneprin vastarannalla idässä.
Piiri on perustettu vuonna 1975 alkujaan nimellä Minskin piiri. Kiovan nykyinen piirijako on vuodelta 2001, jolloin piiri sai nykyisen nimensä. Piirin pinta-ala on 108,6 neliökilometriä, ja siellä asui 316 100 asukasta helmikuun 2022 alussa.
Arkeologisten tutkimusten mukaan piirin alueella on ollut asutusta jo 20 000 vuotta sitten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Obolonin piiri Wikimedia Commonsissa
Piirin rajat Open Street Map -kartalla (ukrainaksi) (openstreetmap.org)
Obolonin piirihallinnon sivu (ukrainaksi)
Ogma

Ogma. Lee Lawrien pronssireliefi, Library of Congress John Adams Building, Washington, D.C.
Ogma on yksi Irlannin tärkeimmistä jumalista. Eräs Ogman liikanimistä on "hän joka on kuin aurinko". Ogma kuvataan tummaksi mieheksi, jonka taisteluraivo oli niin kiihkeä, että sotaretkillä hänet täytyi kahlita ja päästää irti vasta kun hetki oli oikea. Taistelussa fomoreja vastaan hän onnistui sieppaamaan heidän kuninkaansa miekan. Legendojen mukaan Ogman tärkeimpiä saavutuksia on Ogham-kirjaimiston keksiminen. Onkin mahdollista, että Ogma on ollut myös kaunopuheisuuden jumala, kuten gallialais-kelttiläinen vastineensa Ogmios.
Valter Nyström (jääkäri)

Valter Erik Nyström (25. elokuuta 1893 Helsinki – 22. syyskuuta 1935) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan konekiväärikomppaniassa.
Perhe ja opinnot

Nyströmin äiti oli Emilia Fredrika Nyström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Sigrid Irene Åströmin kanssa, josta hän erosi vuonna 1926 ja avioitui uudelleen vuonna 1927 Maria Wolotisen kanssa. Hän kävi kansakoulua ja kolme luokkaa Helsingin ruotsalaista yhteiskoulua sekä suoritti yksityisesti kuudennen luokan Nya svenska läroverket i Helsingfors-nimisessä oppilaitoksessa vuonna 1921. Hän suoritti taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1926.
Yleisurheilu-ura

Nyström saavutti yleisurheilussa viisi SM-mitalia. Hän oli SM-kilpailuissa 800 metrin juoksussa kolmas 1915, 1 500 metrin juoksussa toinen vuosina 1914 ja 1915 ja kolmas vuonna 1913 sekä 5 000 metrin juoksussa kolmas vuonna 1913.
Jääkärikausi

Nyström liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 9. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Nyström astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. huhtikuuta 1918 pataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Kämärällä sekä Viipurissa, missä hän haavoittui pahasti 26. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nyström palveli sisällissodan jälkeen nuorempana upseerina Kaartin jääkäripataljoonan 2. komppaniassa. Kaartista hänet siirrettiin 10. joulukuuta 1918 nuoremmaksi upseeriksi Suomen valkoisen kaartin 2. komppaniaan. Valkoisessa kaartissa hän hoiti useita kertoja komppanianpäällikön tehtäviä eri komppanioissa. Nyström erosi armeijasta 27. heinäkuuta 1922. Armeijan jälkeen hän astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. tammikuuta 1924 ja hänet sijoitettiin Uudenmaan eteläisen suojeluskuntapiirin (Nylands södra skyddskärsdistrikt) III alueen päälliköksi. Suojeluskunnista hän erosi 1. kesäkuuta 1927, jonka jälkeen hän toimi liikemiehenä Helsingissä. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 27. toukokuuta 1918  Luutnantti 31. heinäkuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1922 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.