Juhani Suomi
Tutkimukset

Suomen historiatuotannon pääteos on massiivinen kahdeksanosainen elämäkertasarja presidentti Urho Kekkosesta. Sen ensimmäinen osa Myrrysmies julkaistiin Kekkosen kuolinvuonna 1986 ja viimeinen osa Umpeutuva latu neljätoista vuotta myöhemmin vuonna 2000. Hallitusneuvos Matti Kekkonen antoi Suomen lainata Urho Kekkosen arkiston asiakirjoja henkilökohtaiseen käyttöönsä Ulkoministeriön arkistoon elämäkertatutkimuksen tekemisen ajaksi. Tämä synnytti yleisen käsityksen, että Kekkosen perikunta olisi antanut Suomelle yksinoikeuden UKK-arkiston materiaaliin ennen 1990-luvulla tapahtunutta käyttörajoitusten poistoa ja Suomea kutsuttiin tämän vuoksi Kekkosen ”virallisen” elämäkerran kirjoittajaksi. Opittuaan tulkitsemaan Kekkosen vaikeaselkoista käsialaa Suomi toimitti kommentoiden Kekkosen päiväkirjat neliosaiseksi kirjasarjaksi. Suomen jättimäistä Kekkos-kirjasarjaa on kiitetty tärkeäksi perustutkimukseksi.
Suomi on kertonut tehneensä ensimmäisen aloitteen Urho Kekkosen elämäkerran kirjoittamiseksi jo vuonna 1979. Tällöin hän lähetti asiaa koskevan kirjeen silloiselle tasavallan presidentin kanslian kansliapäällikölle Juhani Perttuselle, mutta on epäillyt, päätyikö kirje koskaan presidentille saakka. Vastauskirjeessään Suomelle Perttunen sanoi presidentin parhaillaan kirjoittavan omia muistelmiaan. Suomi tapasi Kekkosen muutaman kerran henkilökohtaisesti virka-asioissa, mutta elämäkerran kirjoittamisesta ei ollut koskaan puhetta. Suomen suunnitelma Kekkosen elämäkerran kirjoittamisesta tuli julkisuuteen hänen annettuaan haastattelun Helsingin Sanomille syyskuussa 1983. Tutkija Ari Uino – Sylvi Kekkosen sukulainen – kirjoitti samaan aikaan omaa Kekkos-elämäkertaansa, jonka hän oli pannut alulle jo 1970-luvun puolivälissä.
Suomen Kekkos-elämäkertaa on myös kritisoitu. Jo elämäkertahankkeen julkistamisen jälkeen syksyllä 1983 professori Osmo Apunen nostatti kysymyksen Suomen pääasiallisena lähteenään käyttämän, Orimattilassa säilytettävän Kekkosen arkiston omistusoikeudesta. Seuranneessa keskustelussa kysyttiin, oliko yksityisellä arkistosäätiöllä oikeus säilyttää omissa tiloissaan valtiollisen viran hoidossa kertyneitä asiakirjoja. Elämäkerran ensimmäisen osan ilmestyttyä elokuun lopulla 1986 silloinen pääministeri Kalevi Sorsa vaati Suomea lopettamaan koko projektin, koska Kekkosen elämäkerran kirjoittaminen ”haittasi Suomen päivätyötä”. Omien sanojensa mukaan Suomi ryhtyi nostamaan Kekkosta esiin aikana, jolloin tätä pyrittiin poliittisista syistä painamaan unohduksiin. Syksyllä 1992 Suomi ja Hannu Rautkallio julkaisivat kumpikin omat teoksensa, jotka käsittelivät Kekkosen ensimmäistä presidenttikautta, ja seurauksena oli Suomen ja Rautkallion julkinen yhteenotto, joka koski etenkin Kekkosen toimintaa syksyn 1961 noottikriisin yhteydessä.
Kekkos-teostensa jatkoksi Suomi käsitteli Suomen poliittista ajankuvaa Kekkosta tasavallan presidenttinä seuranneen Mauno Koiviston presidenttikaudella kolmiosaisessa kirjasarjassa. Sarjan ensimmäinen osa Pysähtyneisyyden vuodet. Mauno Koiviston aika 1981–84 ilmestyi vuonna 2005. Toinen osa Epävarmuuden vuodet. Mauno Koiviston aika 1984–1986 ilmestyi syyskuussa vuonna 2006. Epävarmuuden vuosien julkistamisen yhteydessä Suomi ilmoitti laittavansa ristiriitaisen vastaanoton saaneen kirjasarjansa ainakin toistaiseksi jäihin. Radiohaastattelussa hän piti ensimmäisen teoksen aiheuttamaa reaktiota ”tavattoman ylimitoitettuna” ja kertoi julkisuudelta piilossa tapahtuneen asiaan liittyen vielä ”paljon ikävämpiä” asioita. Sarjan kolmas osa Kohti sinipunaa. Mauno Koiviston aika 1986-1987 ilmestyi vuonna 2008. Lisäksi Suomi on julkaissut laajan tutkimuksen Mannerheimin presidenttivuosista ja jo aikaisemmin suppeamman Risto Rytistä.
Suomen kirjalliseen tuotantoon kuuluu lisäksi runsaasti Suomen ulkopolitiikkaa ja sen vaikuttajahahmoja käsitteleviä pienimuotoisempia tutkimuksia sekä poliittisen kulttuurin kritiikkiä sekä nimellään että nimimerkillä.