stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristjan Palusalu

| Kristjan Palusalu |
| --- | --- |
 Kristjan Palusalu Berliinin olympiavoittojen jälkeisissä paluujuhlissa Tallinnassa Kadriorun stadionilla elokuussa 1936.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1908 Saulepi
Kuollut: 17. heinäkuuta 1987 (79 vuotta) Tallinna
Kansalaisuus:  Viro
Uran tiedot
Pituus:  184 cm
Paino:  115 kg
Laji:  Paini
Seura:  SK Tallinna Sport (1929−1938) Tallinna Spartak (1946−1948)
Kilpauran kesto:  1929−1948
Valmentaja:  Anton Ohaka
| Mitalit> Maa:   Viro.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Viro.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Viro.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Maa:   Viro> Miesten kreikkalais-roomalainen paini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa |  Berliini 1936 |  yli 87 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | München 1937 | yli 87 kg |  |
Miesten vapaapaini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa |  Berliini 1936 |  yli 87 kg |  |
Kristjan Palusalu (vuoteen 1935 Christian Trossmann, 10. maaliskuuta 1908 Saulepi – 17. heinäkuuta 1987 Tallinna) oli Viroa edustanut painija, joka voitti sekä kreikkalais-roomalaisen että vapaapainin raskaansarjan kultamitalin vuoden 1936 olympialaisissa Berliinissä. Hän on ainoa raskaansarjan painija, joka on voittanut molempien tyylien olympiakultaa samoissa olympialaisissa. Olympiavoittojensa lisäksi Palusalu voitti Euroopan mestaruuden kreikkalais-roomalaisessa painissa vuonna 1937 ja kaksitoista Viron mestaruutta.
Painiuran alku

Keväällä 1929 Christian Trossmann meni Viron armeijaan asevelvolliseksi ja palveli Tallinnan lähellä Suurupin merilinnakkeessa. Armeijan mestaruuskilpailuissa hän saavutti painimestaruuden, jonka perusteella valmentaja Anton Ohaka kannusti häntä osallistumaan Tallinnan Sportin painiharjoituksiin. Kovimpia vastustajia hänelle olivat Olaf Luig ja Otto Viikberg, joille hän hävisi tässä vaiheessa.
Puolitoistavuotisen asevelvollisuuden jälkeen hän siirtyi Tallinnaan töihin varastomieheksi. Marraskuussa 1930 hän voitti ensimmäisen maansa painimestaruusmitalin sijoittuessaan vapaapainissa pronssille.
Nousu painin kansainväliselle huipulle

Lokakuussa 1931 Christian Trossmann osallistui ensimmäisen kerran Viron edustajana painimaaotteluun, jossa vastustajana oli Latvia. Marraskuussa 1931 hän edusti Viroa painimaaottelussa Suomea vastaan. Hän voitti Suomen edustajan Väinö Laitisen ja hävisi toiselle suomalaisedustajalle Edil Rosenqvistille. Seuraavana vuonna 1932 hänestä tuli Viron painimestari niin kreikkalais-roomalaisessa kuin vapaapainissa. Työelämässä hänestä tuli vuoden 1932 lopulla vartija Patarein vankilaan. Vuonna 1932 merkittävin kisa hänellä oli Tukholmassa, jossa vastustajat tulivat Ruotsista, Saksasta ja Unkarista. Siinä hän hävisi Unkarin Rajmund Badolle, Saksan Georg Gehringille ja Ruotsin Carl Westergrenille. Virolaisedustus kaukaisissa Los Angelesin kesäolympialaisissa oli hyvin pieni johtuen vallitsevasta taloudellisesta lamakaudesta. Ainoa Viron painija oli Yhdysvaltoihin muuttanut Osvald Käpp.
Vuonna 1933 Christian Trossman voitti jälleen molemmissa painimuodoissa Viron mestaruuden. Helsingissä kisattiin EM-kisat, joissa mukana oli neljä painijaa eli hänen lisäkseen Saksan Kurt Hornfischer, Suomen Arvo Niemelä ja Ruotsin Carl Westergren, jotka ottivat mitalit tässä järjestyksessä Trossmanin jäädessä neljänneksi. Vuonna 1934 käydyssä Viron-Suomen-Unkarin välisessä painiottelussa hän hävisi Suomen Arvo Niemelälle ja saman vuoden Viron mestaruuskilpailussa hän hävisi Nikolai Karklinille vapaapainissa. Nämä olikin Trossman/Palusalun viimeiset tappiot Virossa.
Vuoden 1934 kreikkalais-roomalaisen painin EM-kisat kisattiin Roomassa, jonne Trossmania ei lähetetty Saksan Hornfischerin voittaessa. Seuraavan vuoden 1935 kesäkuussa sukunimi muuttui Trossmanista Palusaluksi. Hänestä tuli sinä vuonna myös molempien painimuotojen maansa mestari. Sinäkään vuonna Palusalua ei lähetetty EM-kisoihin mestaruuden mennessä Hornfischerille. Vastaavasti vapaapainin EM-kisat Brysselissä jäivät myös väliin mestaruudne mennessä Sveitsin Karl Hegglinin ottaessa mestaruuden.
Berliinin olympialaispainit 1936

Berliini kesäolympialaisissa elokuussa 1936 virolaiset Kristjan Palusalu ja Ago Neo painivat molemmissa painimuodoissa. Ajatuksena oli käyttää vapaapainia valmistautumisena kreikkalais-roomalaiseen painiin, jota he pitivät parempana lajinaan. Lopputulos ylitti odotukset; molemmat toivat mitalin.
Vapaapanissa Palusalu paini 11 miehen raskaassa sarjassa. Hän eteni voitoilla Tšekkoslovakian Josef Klapuchista, Ranskan Robert Herlandista, Turkin Mehmet Çobanista ja Sveitsin Werner Bürkistä sekä viimeisessä ottelussa Suomen Hjalmar Nyströmistä. Näin kulta oli Palusalun, hopea Klapuchin ja pronssi Nyströmin.
Yhden välipäivän jälkeen Palusalun kisa jatkui kreikkalais-roomalaisella painilla, jossa oli raskaassa sarjassa 12 kilpailijaa. Palusalu otti voitot Itävallan Eduard Schöllistä, Romanian Zoltan Kondorossystä, Ruotsin John Nymanista ja Turkin Mehmet Çobanista sekä viimeisessä ottelussa Saksan Kurt Hornfischeristä. Mitalijärjestys oli näin kultaa Palusalulle, hopeaa Nymanille ja pronssia Hornfischerille.
Näin Kristjan Palusalusta tuli ainutlaatuinen mestari. Hän oli ainoana painijana siihen mennessä voittanut molemmat raskaan sarjan painimuodot samoissa kisoissa. Ruotsin Ivar Johansson oli edellisissä olympialaisissa tehnyt vastaavan, mutta alemmassa sarjassa. Paluumatka junalla oli riemukulkue Virossa väkijoukkojen tungeksiessa joukkueen saapuessa Palusalu etunenässä Tallinnan Baltian asemalle sekä sieltä edelleen Kadriorun stadionille. Vastaanottojuhlallisuuksissa oli mukana Viron tasavallan silloinen johto riigivanem Konstantin Päts etunenässä. Palusalu palkittiin Viron valtion toimesta 42 hehtaarin maatilalla.
Samana vuonna Palusalu voitti molemmissa painmuodoissa maansa mestaruuden raskaassa sarjassa.
Urheilu-uran viimeiset vuodet

Olympiakisoja seuraannesta vuodesta 1937 tuli vielä Palusalulle menestysvuosi. Hän saavutti kreikkalais-roomalaisessa painissa maansa mestaruuden. Loppuottelussa kukistui nouseva tähti Johannes Kotkas. Saman vuoden maaotteluissa Suomea ja Latviaa vastaan kukistivat tutut vastustajat Hjalmar Nyström ja Alberts Zvejnieks. Toukokuussa 1937 käytiin EM-kisat Pariisissa. Niissä hän eteni mestaruuteen voitolla Saksan Gehringistä, Unkarin Gyula Bóbista, Belgian Charlierista, Ranskan Herlandista ja Ruotsin Nymanista. Loppuottelussa hän kukisti tutun vastustajan eli tšekkien Klapuchin. Näi järjestys oli Palusalu, Nyman ja Klapuch.
Vuodesta tuli Palusalun huippu-urheilu-uran viimeinen. Ura päättyi loukkaantumiseen 7. tammikuuta 1938 ottelussa toista virolaista Voldemar Roolantia vastaan, jolloin Palusalun olkapää meni paikoiltaan. Vielä maaliskuun Viron mestaruuskisoissa hän kukisti Johannes Kotkasin ja Nikolai Karklinin. Maaliskuussa käydyssä Suomi-Viro -maaottelussa tapahtui uusi loukkaantuminen ottelussa Arvo Niemelää vastaan, joka merkitsi Palusalun huippu-urheilu-uran loppua. Samana keväänä huhtikuun lopussa Tallinnassa käydyissä EM-kisoissa Viroa edusti menestyksekkäästi Johannes Kotkas.
Kristjan Palusalun muisto

Viron uuden itsenäisyyden syntyvuosina 1980-luvun puolivälin jälkeen Palusalun suoritukset tulivat esille aivan eri tavalla kuin aiemman neuvostovallan aikana hänen uransa jälkeen. Nyt pyrittiin vaalimaan hänen muistoaan monin eri tavoin. Vuonna 1986 Tallinna Kalev perusti hänen nimellään urheilukoulun. Vuodesta 1988 Tallinnassa on järjestetty painissa kansainvälinen Kristjan Palusalun muistoturnaus. Vuonna 1989 virolainen rahtilaiva nimettiin hänen nimensä mukaan.
Vuodesta 2003 lähtien on Viron olympiakomitea lahjoittanut "Kristjanin kultaisen patsaan" Viron vuoden urheilijalle. Palusalun syntymän 100-vuotispäivänä julkaisi Viron postilaitos hänen kunniakseen postimerkin. Tallinnassa paljastettiin 10. maaliskuuta 2009 Kristjan Palusalun muistomerkki, kun oli kulunut 101 vuotta hänen syntymästään. Samana vuonna hänestä julkaistiin 55 minuutin mittainen elokuva "Palusalu" ohjaajanaan Kristiina Davidjants.
Aiheesta muualla

Kristjan Palusalu – Sports Reference LLC. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Profiili FILA:n tietokannassa (englanniksi)
Teemägi, Erlend: ”Maadlus”, Eesti Spordi Aastaraamat 1918-1940, s. 285-315.  Tallinn:  Eesti Spordiajaloo Selts, 2015.  ISBN 978-9949-38-463-1  (viroksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Virolaiset Tallinnan Sportin painimestarit Ago Neo (vas.) ja Kristjan Palusalu (oik.) Berliinin olympialaisten aikaan. Palusalu voitti molempien painimuotojen raskaat sarjat. Neo puolestaan otti raskaassa keskisarjassa (alle 87 kg) kreikkalais-roomalaisessa pronssia ja vapaassa hopeaa.
Kristjan Palusalu loikattuaan rintaman yli Suomen puolelle yhdessä suomalaisten urheilumiesten nyrkkeilijä Valle Reskon ja urheilujohtaja Viktor Smedsin seurassa marraskuussa 1941. Smedsin rooli sodan aikana oli toimia sotavankien kuulustelijana.
Puna-armeijan Viron valtauksen kunniakseen teettämä Pronssisoturi-patsas, jossa mallina oli vuonna 1946 Kristjan Palusalu. Patsas siirrettiin suuren kohun saattelemana huhtikuussa 2007 alkuperäiseltä paikaltaan Tõnismäeltä uuteen paikkaan Tallinnan sotilashautausmaalle.
Kristjan Palusalu kuoli 17. heinäkuuta 1987. Hänet haudattiin Tallinnan Metsäkalmistuun. Kuvassa hauta, jossa hän lepää yhdessä vaimonsa Ellenin kanssa, joka haudattiin miehensä viereen vuonna 2004.
Yhdysvaltain episkopaalinen kirkko

| Yhdysvaltain episkopaalinen kirkko |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  anglikaanisuus
Hallinto:  episkopaalinen
Johtaja:  Michael Curry
Yhteistyötahoja:  NCC (Päälinja)
Toiminta-alue:  Yhdysvallat
Perustettu:  1789
Irtautunut:  Englannin kirkosta
Kirkkoon yhdistyneet:  Havaijin kirkko (1890-luvulla)
Kirkosta irtautuneet:  Reformoitu episkopaalikirkko (1873), Pohjois-Amerikan anglikaanikirkko (2009), Pyhän Pietarin istuimen personaaliordinariaatti (katoliseen kirkkoon, 2012)
Seurakuntia:  6249 (2022)
Jäseniä:  1 432 082 (2022)
Aiheesta muualla
The Episcopal Church
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Episkopaalinen kirkko (engl. Episcopal Church, TEC) on lähinnä Yhdysvalloissa toimiva anglikaaninen kirkkokunta. Se määrittelee itsensä protestanttisesti, mutta silti katoliseksi.
Kirkolla on seurakuntia Yhdysvaltojen lisäksi Taiwanissa, Mikronesiassa, Länsi-Intiassa, Keski- ja Etelä-Amerikassa sekä Euroopassa. Yhdysvaltain episkopaalinen kirkko kuuluu jäsenyhteisönä National Council of Churches-järjestöön.
Historia

Kirkon Connecticutin papisto valitsi vuonna 1783 piispakseen Samuel Seaburyn. Englannin laki kuitenkin esti vihkimästä piispaksi henkilöä, joka ei vannonut uskollisuutta monarkille, joten hänet vihittiin Skotlannissa. Laillisten esteiden poistamisen jälkeen Canterburyn arkkipiispa vihki William Whiten Pennsylvanian piispaksi ja Samuel Provoostin New Yorkin piispaksi.
Vuonna 2003 kirkon kirkolliskokous valitsi äänin 128–63 New Hampshiren piispaksi avoimesti homoseksuaalin Gene Robinsonin. Valinta aiheutti runsaasti kiistoja sekä pelkoa kirkon yhtenäisyyden vaarantumisesta. Valinnan seurauksena erityisesti Afrikan ja Aasian konservatiiviset anglikaanit katkaisivat välinsä Yhdysvaltain episkopaalisen kirkon kanssa.
Vuonna 2009 episkopaalisen kirkon ja Kanadan anglikaanisen kirkon liberalisoitumiseen pettyneet erosivat näistä kirkoista ja perustivat Pohjois-Amerikan anglikaanisen kirkon (Anglican Church in North America, ACNA), jolla oli vuoteen 2016 mennessä lähes tuhat seurakuntaa ja yli 100 000 jäsentä. Vuonna 2012 katolinen kirkko perusti episkopaalisessa kirkossa kirkon pappisvirkaa koskeviin ratkaisuihin sekä seksuaalietiikkaan pettyneille oman personaaliordinariaatin, johon liittyneet saivat säilyttää osan liturgisista käytänteistään ja johon liittyvät episkopaalipapit saattoivat päästä katolisen kirkon papeiksi vaikka olisivatkin naimisissa. Alkuvaiheessa noin tähän ordinariaattiin ilmaisi liittymishalunsa sata pappia, kuusi seurakuntaa ja noin 1 400 seurakuntalaista.päivitettävä
Kirkko hyväksyi sääntömuutoksen, jonka perusteella se alkoi 1. heinäkuuta 2015 vihkiä samaa sukupuolta olevia pareja.
Yhteiskunnallinen vaikutusvalta

Episkopaalisella kirkolla on jäseniä vajaat kaksi miljoonaa, ja episkopaalien osuus Yhdysvaltojen väestöstä on puolen prosentin luokkaa. Episkopaalit ovat keskimäärin huomattavasti varakkaampia ja koulutetumpia kuin useimpiin muihin yhdysvaltalaisiin uskonnollisiin ryhmiin kuuluvat, ja he ovat määräänsä nähden yliedustettuja amerikkalaisen liike-elämän ja politiikan korkeimmissa johtotehtävissä. Kaksi kolmasosaa Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittaneista oli episkopaaleja, ja usea teollisuudessa tai finanssialalla vaurastunut amerikkalaissuku, kuten esimerkiksi Vanderbilt, Astor, Morgan ja Harriman, oli taustaltaan episkopaalinen. Episkopaaleja ovat olleet myös useat Yhdysvaltojen presidentit, kuten George Washington, James Madison, Franklin D. Roosevelt, Gerald Ford ja George H. W. Bush.
Kannatusalueet

Episkopaalisen kirkon suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat Washington DC, Rhode Island, Connecticut, Virginia ja Wyoming. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Easton, Jackson, Charlottesville, Bennington ja Sheridan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain episkopaalinen kirkko Wikimedia Commonsissa
Babm

Babm on keinotekoinen kieli. Sen suunnitteli japanilainen Fuishiki Okamoto, joka julkaisi kielestä yksityiskohtaisen kuvauksen kirjassaan vuonna 1962.
Okamoto suunnitteli babmin kansainväliseksi apukieleksi, mutta kuten suurin osa muistakin, se vaipui käytännössä täysin unholaan. Omien sanojensa mukaan Okamoto toteutti kielensä siten, että sen kielioppisäännöt olisivat hyvin yksinkertaiset, mutta kuitenkin kaikkien asioiden sanalliseen ilmaisemiseen riittävät.
Pohjois-Makedonian vaakuna

Nykyinen, vuodesta 2009 käytössä ollut vaakuna.
Eräs ehdotus Pohjois-Makedonian uudeksi vaakunaksi.
Pohjois-Makedonian vaakuna on Pohjois-Makedonian tunnus lipun ohella. Se koostuu seppeleestä, jossa on vehnäntähkä, tupakanlehtiä ja oopiumunikon siemeniä, jotka on sidottu makedonien kansallispuvun tapaan koristellulla nauhalla. Keskellä on vuoristo kuvaten Pirinvuoria, sittemmin Šarvuoria, vesistö kuvaten Vardarjokea, sittemmin myös Ohridjärveä, sekä auringonnousu. Sosialistisen Jugoslavian ajalta peräisin oleva vaakuna on edelleen Makedonian vaakunana, vaikka maa itsenäistyi vuonna 1991. Vaakunan huipulla ollut perinteinen kommunismin symboli, viisisakarainen punainen tähti, poistettiin kuitenkin vuonna 2009.
Vuonna 1992 ehdotettiin vanhan vaakunan korvaamista modernisoidulla versiolla vanhimmasta nykyisen Makedonian alueeseen liittyvästä tunnuksesta, 1300-luvun Fojnican vaakunasta, jossa on kultainen leijona punaisella kilvellä. Suosituimman ehdotuksen teki Makedonian nykyisen lipun suunnitellut arkkitehti ja graafinen suunnittelija Miroslav Grčev. Ehdotus kuitenkin hylättiin, sillä monet makedonienemmistöiset puolueet, kuten keskustaoikeistolainen VMRO-DPMNE, käyttävät jo samankaltaista symbolia lipuissaan. Myös Makedonian albaanit hylkäsivät ehdotuksen, koska heistä se edusti vain makedoneja eikä kaikkia makedonialaisia. Lisäksi lähes samanlainen tunnus on Bulgarian vaakunassa.
Aiempia vaakunoita

1944–1946
1946–2009
Koevoluutio

Koevoluutio (yhteisevoluutio) on evoluutiobiologian käsite, joka tarkoittaa kahden tai useamman lajin vastavuoroista vaikutusta toistensa evoluutioon.
Koevoluutiota on esimerkiksi se, kuinka parasiittien ja isäntälajin toisiinsa kohdistamat valintapaineet voivat johtaa yhteiseloon ja jopa lajien väliseen symbioosiin.
Kolibreja ja orkideoja.
Tunnettu esimerkki koevoluution aikaansaannoksista ovat orkideojen ja kolibrien vuorovaikutus. Kolibrit ovat riippuvaisia kukkien medestä ja kasvit ovat riippuvaisia kolibrien pölyttämisestä; linnuille on kehittynyt pitkä nokka ja kasveille syvät kukat.
Koevoluutiota esiintyy myös saalistaja–saalis-suhteessa; tätä kutsutaan Punaisen Kuningattaren hypoteesiksi. Tässä ei ole kysymys riippuvuussuhteesta vaan vastavuoroisesta kilpavarustelusta, jossa saalistajan sopeutuminen eli adaptaatio johtaa saaliiseen kohdistuvan valintapaineen kasvamiseen ja kääntäen.
Molekyylibiologiassa koevoluutio tarkoittaa useamman biomolekyylin välisen vuorovaikutuksen toisistaan riippuvaa kehitystä. Esimerkkinä on hormoni–reseptori-parien kehitys. Gabriel Dover havaitsi vuonna 1984, että oli olemassa kolmas, molekyylitasolla vaikuttava voima, molecular drive, joka selitti sen mitä luonnonvalinta ja geneettinen ajautuminen eivät voineet selittää.
Solubiologiassa koevoluution esimerkkinä pidetään endosymbioositeoriaa, jolla selitetään mitokondrioiden, plastidien ja viherhiukkasten olemassaoloa. Koevoluution avulla voidaan selittää, miksi mitokondriot näyttivät bakteereilta niin ulkonäkönsä kuin perimänsäkin osalta.
Tähtitieteessä koevoluutio tarkoittaa galaksien ja mustien aukkojen vaikutusta toistensa syntymiseen. Erich Jantsch liitti kosmoksen kehityksen koevoluutiota muistuttavaan prosessiin kirjassaan The Self-organizing Universe.
Myös maapallon ja elämän yhteistä kehitystä kutsutaan koevoluutioksi.
Hamm

| Hamm |
| --- | --- |
 Näkymä Hammin keskustaan
 vaakuna
 Hamm
 Koordinaatit: 51°41′N, 07°49′E 
Valtio:  Saksa
Alue:  Nordrhein-Westfalen
Hallintopiiri:  Arnsberg
Piirikunta:  kaupunkipiiri
Hallinto:  
 – Pormestari:  Marc Herter (SPD)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  226,46 km²
Korkeus:  63 m
Väkiluku (31.12.2022):  180 849
 – Väestötiheys:  799 as./km²
 
 www.hamm.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hamm on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Kaupunki sijaitsee Lippejoen varrella, Ruhrin metropolialueen koillisosassa ja on pinta-alaltaan noin 226 km². Vuoden 2022 lopussa siellä oli 180 849 asukasta. Hamm muodostaa oman kaupunkipiirinsä (kreisfreie Stadt), eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista.
Hammin perusti Markin kreivi Adolf I vuonna 1226. Sana Hamm tarkoittaa ”kulmaa” vanhassa alasaksan murteessa, jota alueella tuolloin puhuttiin; nimitys tulee kaupungin sijainnista Lippe- ja Ahse-jokien liki suorakulmaisessa yhteenvirtauskohdassa. Vuonna 1469 Hammista tuli Hansaliiton jäsen, ollen yksi tärkeimmistä alueensa silloisista keskittymistä. 1800-luvulla kivihiilen kaivu sekä teräksen tuotanto tuli Hammissa tärkeäksi, kuten myös muualla Ruhrin alueella.
Sri Kamadchi Ampalin temppeli Hammissa oli valmistuessaan Euroopan suurin hindutemppeli.
Vaikka Hamm on ollut olemassa jo keskiajalta lähtien, kaupungin vanhojen rakennusten kanta ei ole kovinkaan suuri. Tämä johtuu niin kolmikymmenvuotisen sodan tuhoista kuin toisen maailmansodan ilmapommituksista, joissa molemmissa valtaosa kaupungin rakennuskannasta tuhoutui. Hammissa on yksi Euroopan suurimmista hindutemppeleistä, 2002 valmistunut Sri Kamadchi Ampalin temppeli.
Hammissa on tärkeä rautateiden risteysasema. Kaupunki sijaitsee Bundesautobahn 1:n ja Bundesautobahn 2:n risteämiskohdan lähellä. Kaupungissa on runsaasti raskasta teollisuutta, joka tuottaa muun muassa johtoja, kaapeleita ja elektroniikkaa.
Ystävyyskaupungit

Hammilla on yhdeksän ystävyyskaupunkia:
Neufchâteau, Ranska, vuodesta 1967
Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat, vuodesta 1969
Bradford, Yhdistynyt kuningaskunta, vuodesta 1976
Chattanooga, Tennessee, Yhdysvallat, vuodesta 1977
Mazatlán, Meksiko, vuodesta 1978
Toul, Ranska, vuodesta 1987
Oranienburg, Brandenburg, Saksa, vuodesta 1990
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hamm Wikimedia Commonsissa
Kaupungin viralliset sivut (saksaksi)
Nordrhein-Westfalenin kaupunkipiirit ja piirikunnat
| --- | --- |
Kaupungit:  Aachen  Bielefeld  Bochum  Bonn  Bottrop  Dortmund  Duisburg  Düsseldorf  Essen  Gelsenkirchen  Hagen  Hamm  Herne  Köln  Krefeld  Leverkusen  Mönchengladbach  Mülheim  Münster  Oberhausen  Remscheid  Solingen  Wuppertal 
Piirikunnat:  Aachenin kaupunkialue  Borken  Coesfeld  Düren  Ennepe-Ruhr-Kreis  Euskirchen  Gütersloh  Heinsberg  Hereford  Hochsauerland  Höxter  Kleve  Lippe  Märkischer Kreis  Mettmann  Minden-Lübbecke  Oberbergischer Kreis  Olpe  Paderborn  Recklinghausen  Rheinisch-Bergischer Kreis  Rhein-Erft-Kreis  Rhein-Kreis Neuss  Rhein-Sieg-Kreis  Siegen-Wittgenstein  Soest  Steinfurt  Unna  Viersen  Warendorf  Wesel
Suunnistus

Suunnistaja ylittää ojaa.
Suunnistus on urheilulaji, jossa kuljetaan maastossa tarkoituksena löytää karttaan merkityt rastit oikeassa järjestyksessä mahdollisimman nopeasti. Maasto voi olla rakentamatonta luontoa, esimerkiksi metsää tai rakennettua puistoa ja taajamaa. Kartan lisäksi suunnistamisen apuna voidaan käyttää kompassia.
Suunnistusrata on merkitty karttaan purppuraisella kolmiolla (lähtöpaikka), ympyröillä (rastipisteet) ja kahdella sisäkkäisellä ympyrällä (maali). Radan kiertojärjestys osoitetaan numeroin ja lähtöä, rastipisteitä ja maalia yhdistävällä purppuraisella viivalla. Maastossa rastipisteissä on yleensä kankaasta ommeltu, kolmisivuinen oranssi-valkoinen rastilippu. Rastilipun yhden sivun koko on 30 cm × 30 cm.
Historia

Nykymuotoisen suunnistuksen katsotaan alkaneen ruotsalaisesta 1800-luvun sotilaskoulutuksesta. Kilpasuunnistus alkoi Norjassa vuonna 1897. Suomessa ensimmäisen varsinaisen suunnistuskilpailun järjesti Helsingin IFK 1923, mutta vasta 1930-luvun alkupuolella suunnistus tuli laajemmin urheiluseurojen ohjelmaan. Ensimmäinen suomenmestaruuskilpailu järjestettiin Vihdissä 1935.
Ensimmäinen maailmanmestaruuskilpailu järjestettiin 1.–2.10.1966 Fiskarin kylässä Pohjassa, läntisellä Uudellamaalla. Kaikki mitalit menivät Pohjoismaille. Mukana oli kilpailijoita ainakin Bulgariasta, Itä-Saksasta, Itävallasta, Norjasta, Ruotsista, Suomesta, Sveitsistä, Tanskasta, Tšekkoslovakiasta ja Unkarista. Miesten kilpailumatka oli 14,1 kilometriä ja naisten 6,6 kilometriä. Vuoteen 2003 saakka maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin joka toinen vuosi. Vuoden 2021 jälkeen kilpaillaan sprintti- ja metsämatkat vuorovuosin.
Suomen Suunnistusliitto, vuoteen 1959 Suomen Suunnistamisliitto, perustettiin 1945, samana vuonna Norjan kanssa. Ensimmäinen kansallinen lajiliitto oli perustettu Ruotsissa jo 1938, Tanskan seuratessa 1942. Kansainvälinen Suunnistusliitto (IOF) perustettiin 1961. Alusta alkaen mukana olivat Suomi, Ruotsi, Norja ja Tanska, sekä kuusi muuta maata.. Sittemmin Kansainväliseen Suunnistusliittoon on liittynyt kansallisia lajiliittoja kaikkiaan 75:stä maasta. Suomessa suunnistusliiton jäsenseuroja on kaikkiaan 329.