stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän keisarillinen armeija

| Venäjän keisarillinen armeija |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1721–1917
Valtio:   Venäjän keisarikunta
Puolustushaarat:  maavoimat
Rooli:  puolustushaara
Venäjän keisarillinen armeija eli Venäjän keisarikunnan maavoimat olivat olemassa 1700-luvun alusta Venäjän vallankumoukseen 1917 asti. 1850-luvulla Venäjän armeijan vakinaiseen väkeen kuului 938 731 sotilasta ja sen puolisotilaallisiin yksiköihin, kuten kasakoihin kuului 245 850 sotilasta.
Ennen Pietari Suuren aikaa

Pietari Suurta edeltävät Venäjän tsaarit pitivät yllä perinteisiä musketööri-joukkoja streltsejä. Streltsit olivat alun perin tsaari Iivana Julman 1500-luvun puolessä välissä perustama tehokas armeija, mutta aikaa myöten heistä oli tullut epäluotettavia ja kurittomia. Sota-aikana armeijaa täydennettiin talonpojista kootuilla yksiköillä.
1600-luvulla armeijaa uudistettiin vastaamaan ajan länsi-Eurooppalaisia sotilaallisia standardeja. Tuolloin perustetut rykmentit luokiteltiin "uuden järjestyksen" (Полки нового строя) tai "ulkomaisen järjestyksen" (Полки иноземного строя) rykmenteiksi. Rykmentit olivat erityyppisiä, kuten kantaväen-, rakuuna- ja reiter-ratsuväen rykmenttejä.
Vuonna 1631 venäläiset muodostivat kaksi uutta vakinaisen väen rykmenttiä Moskovassa. Venäjän–Puolan sodan 1632–1634 aikana muodostettiin lisäksi kuusi vakinaisen väen rykmenttiä, reiter-rykmentti ja rakuunarykmentti. Aluksi niiden miehistöön värvättiin streltsien ja maattomien pajareiden lapsista sekä muun muassa vapaaehtoisista ja kasakoista. Niiden upseerikunta koostui lähinnä ulkomailta palkatuista ammattisotilaista. Sodan jälkeen yksiköt lakkautettiin, mutta seuraavan Venäjän–Puolan sodan aikana ne perustettiin uudelleen ja ne muodostivat ydinosan Venäjän armeijan kantaväestä. Yleensä vakinaisen väen rykmentit ja rakuunarykmentit koottiin tavallisesta väestöstä ja heidän pestinsä oli elämänpituinen. Ratsuväkeen valittiin varattoman tai maattoman aateliston lapsia, joiden palveluksesta maksettiin rahalla tai mailla. Yli puolet upseerikunnasta kuului aatelistoon. Rauhan aikana osa rykmenteistä lakkautettiin kaaderia lukuun ottamatta.
Vuonna 1681 armeija sisälsi 33 vakinaisen väen rykmenttiä, joihin kuului 610 000 miestä, sekä 25 rakuuna- ja ratsuväenrykmenttiä vahvuudeltaan yhteensä 29 000 miestä.
Streltsit kapinoivat heti Fjodor III:n kuoltua 1682 ja asettivat Pietari I:n ja Iivana V:n (k. 1696) jaetulle valtaistuimelle. Streltsit kapinoivat jälleen vuonna 1698 ja kapina tukahdutettiin verisesti. Streltsejä osallistui vielä suureen Pohjan sotaan, mutta ne lakkautettiin lopullisesti sodan loppuun 1721 mennessä.
1600-luvun lopussa uudentyyppisistä rykmenteistä muodostui yli puolet Venäjän armeijasta ja 1700-luvun alussa niistä rakennettiin vakinainen armeija. Pietari perusti lisäksi Venäjän keisarillisen kaartin aluksi henkivartiokaartiksi, mutta myöhemmin siitä laajeni oma armeijansa korvaamaan epäluotettavat streltsit. Kaarti sisälsi Preobraženskin ja Semjonovin rykmentit.
Pietari Suuren kutsuntalaitos

Pietari Suuren uudistusten myötä asevelvollisuus esiteltiin Venäjällä. On tosin sanottu, että Pietarin isä tsaari Aleksei Mihailovitš käytti sitä myös. Asevelvollisia kutsuttiin Venäjällä värvätyiksi, mitä ei tule sekoittaa vapaaehtoisesti värvättyihin, joita esiintyi vasta 1900-luvun alussa.
Pietari rakensi nykyaikaisen armeijan saksalaisen mallin mukaan, mutta lisäsi siihen erityispiirteen: myös kyvykkäät aatelittomat saattoivat saada ylennyksiä, jotka lopulta sisälsivät nimityksen aatelistoon upseerinarvon yhteydessä. Tästä järjestelmästä tosin luovuttiin Katariina Suuren aikana. Asevelvollisuus perustui asutuksen koon mukaiseen kiintiöön, eli kylistä ja kaupungeista nostettiin väkeä suhteessa niissä olevien talouksien määrään. Myöhemmin järjestelmää muutettiin, jonka jälkeen nostoväen määrä perustui asutuksen asukaslukuun.
Suurimman osan 1700-luvusta palvelusaika oli elämänpituinen, kunnes vuonna 1793 sitä laskettiin 25 vuoteen. Vuonna 1834 sitä laskettiin 20 vuoteen aktiivipalveluksessa, jonka jälkeen seurasi viisi vuotta reservissä. Edelleen vuonna 1855 palvelusaika laskettiin 12 vuoteen armeijassa ja kolmeen reservissä.
Pietari Suuren hallitsijakauden lopulla armeijan koko oli – ainakin paperilla – yli 200 000 miestä, minkä lisäksi tuli vielä runsaat 100 000 kasakkaa ja muut vapaajoukot.
1760–1800

Aikakauden Venäjän armeijan historiaan liittyy vahvasti venäläinen kenraali Aleksandr Suvorov, joka on yksi harvoista suurista kenraaleista, joka ei koskaan hävinnyt taistelua.  Vuosina 1777–1783 ja 1787–1791 Suvorov palveli Krimillä ja Kaukasuksella taistellen menestyksekkäästi Osmanien valtakuntaa vastaan. Suvorov oli myös merkittävässä roolissa Kościuszkon kapinan aikaisissa taisteluissa puolalaisia vastaan. Toisen liittokunnan sodan aikana 1799 Suvorov johti Italian sotaretkeä ajaen Ranskan vallankumousarmeijan pois Italiasta, mutta määrättiin siirtymään edelleen Sveitsiin, josta hän joutui Sveitsistä poliittisista ja strategisista syistä. Hänen vetäytymisensä Sveitsin lumisten alppien yli oli sotataidon mestarinnäyte, hän pelasti armeijansa, eikä hävinnyt yhtäkään taistelua.
1805

Eurooppalaisena suurvaltana Venäjä ei jäänyt Napoleonin sotien ulkopuolelle, vaan asettui Napoleon Bonapartea vastaan uuden tsaarin Aleksanteri I:n johdolla. Vuoden 1805 aikaan Venäjän armeija muistutti monilla tavoin Ranskan vallankumousta edeltäneen Ancien régimen Ranskan armeijaa. Rykmenttiä suurempaa vakituista muodostelmaa ei ollut olemassa, korkeammat upseerit tulivat aateliston keskuudesta ja 1700-lukulaisen uskomuksen ja tavan mukaan venäläisiä sotamiehiä pieksettiin ja rangaistiin säännöllisesti kurinalaisuuden säilyttämisen nimessä. Lisäksi alemman tason upseeristo oli huonosti koulutettua ja heillä oli vaikeuksia saada miehiään toteuttamaan ajoittain monimutkaisia manöövereitä taisteluissa.
Venäjän armeijan tykistö oli kuitenkin ajan tasalla ja sen sotakorkeakouluissa koulutettu upseeristo oli taitavaa ja omistautunutta. Venäläisen tykistön sotilaat pitivät kunnia-asianaan suojella tykkejään vihollisen käsiin joutumiselta, jota ajan taistelujen manööverien vuoksi tapahtui usein.
Venäjä osallistui Kolmanteen liittokuntaan, mutta hävisi liittolaisensa Itävallan kanssa Austerlitzin taistelun 1805.
Vuonna 1809 Venäjä voitti Ruotsin Suomen sodassa, jonka seurauksena Suomi liitettiin Venäjän keisarikuntaan.
Venäjän armeijan organisaatio Napoleonin sotien aikana

Venäjän keisarillinen armeija liittyi mukaan Napoleonin ajan sotiin noudattaen edellisellä vuosisadalla vallinnutta järjestelmää sekä hallinnollisesti ja että kentällä. Yksiköt tunnettiin niiden komentajien tai operaatioalueiden nimien mukaan. Hallinnollisesti rykmentit liitettiin sotilaspiirejä edeltäviin armeijan tarkastuslaitoksiin, joihin sisältyi nostoväen koulutuskeskukset, varuskunnat ja linnakkeiden varuskunnat sekä tykistön makasiinit.
Aleksanterin isän Paavali I:n aikana Venäjän armeija oli läpikäynyt uudistuksia preussilaisen esikuvan mukaan, mutta heti hänen kuoltuaan uudistuksia vastustaneet upseerit ajoivat niitä alas poistaen suuren osan preussilaisesta vaikutuksesta. Armeijassa oli paljon yhteneväisyyksiä muihin eurooppalaisiin armeijoihin, kuten monarkin oma kaarti, linjajalka- ja linjaratsuväki ja kenttätykistö. Omaleimaisesti se sisälsi myös suuren joukon puolisotilaallisia kasakkayksiköitä, jotka harvinaisten rauhanjaksojen aikana palvelivat keisarikunnan eteläisten rajojen vartijoina ja sodan aikana taas täysinä kevyen ratsuväen yksiköinä. Kasakoiden itsenäisyyden, aloitekyvyn ja vapaan liikkuvuuden vuoksi ne tarjosivat Venäjän armeijalle usein paljon paremman tiedustelun, kuin muut ajan eurooppalaiset armeijat saivat. Keisarikuntaan kuuluneelta Ukrainan alueelta nostettiin myös muita kevyen ratsuväen yksiköitä, kuten ulaani- ja husaarirykmenttejä.
Toinen poikkeuksellinen piirre Napoleonin sotien aikana oli vapaaehtoinen kansalaiskaarti (Народное ополчение), joka oli aiemmin ollut käytössä Romanovien aikana 1600-luvun alussa. Kansalaiskaartilla oli merkittävä vaikutus Napoleonin Grande Arméen torjumisessa Venäjällä vuonna 1812. Juuri suureksi kasvaneen vapaaehtoisarmeijan vuoksi Napoleonin sotaretkeä Venäjälle kutsutaan nimellä isänmaallinen sota.
Vuonna 1806 suurin osa tarkastuslaitoksista poistettiin ja korvattiin ranskalaisen esikuvan mukaan divisioonajaolla, joka tosin perustui vieläkin alueellisuuteen. Vuoteen 1809 mennessä armeijaan kuului vakinaisina kenttäyksiköinä 25 jalkaväkidivisioonaa, jotka kukin muodostuivat kolmesta jalkaväkiprikaatista ja yhdestä tykistön prikaatista. Barclay de Tolly nimitettiin sotaministeriksi 1810 ja hän jatkoi uudelleenorganisointia ja muiden muutosten tekemistä aina komppaniatasolle asti. Tällöin perustettiin myös erillisiä krenatööridivisioonia, joihin liitettiin yksi kevyen jalkaväen jääkäriprikaati vapaassa muodostelmassa tapahtuvaa kahakointia varten.
Venäjän armeijan organisaatio Napoleonin sotien aikana > Venäjän keisarillinen kaarti

Suurherttua Konstantinin johtama Venäjän keisarillinen kaarti kasvoi viidestä rykmentistä kahden divisioonan vahvuiseksi. Divisioonista muodostettiin V jalkaväen armeijakunta, jota Borodinon taistelussa johti kenraaliluutnantti Lavrov. Vuoden 1814 jälkeen kaartiin liitettiin kaksi omalla tykistöllä varustettua ratsuväen divisioonaa.
Miljutinin uudistukset

Venäjän Krimin sodassa kärsimän tappion jälkeen sotaministeri kreivi Dmitri Miljutinin (virassa 1861–1881) aikana pantiin alulle joukko sotilaallisia uudistuksia. Koko Venäjän alue jaettiin sotilaspiireihin. Lapsia ei enää värvätty kadeteiksi tai miehistöön, vaan siirryttiin yleiseen ja tasavertaiseen asevelvollisuuteen. Asevelvollisuus oli pakollinen kaikille 20-vuotiaille miehille, ja lyhennetty palvelusaika kesti kuusi vuotta, jota jatkoi yhdeksän vuoden pituinen reserviaika. Uusi järjestelmä loi Venäjälle suuren reservipohjan, joka voitiin mobilisoida sodan syttyessä. Se myös salli pienemmän armeijan ylläpitämisen rauhan aikana. Myös ruumiillinen rangaistus kiellettiin.
Myös sotilaiden koulutusjärjestelmää uudistettiin ja peruskoulutus sallittiin kaikille palvelukseen kutsutuille. Miljutinin uudistuksia pidetään etappina Venäjän historiassa. Ne poistivat Pietari Suuren aikaisen kutsuntalaitoksen ja ammattilaisarmeijan sekä loivat uudenlaisen armeijan, joka on säilynyt 2000-luvulle. Ennen Miljutinia armeijalla ei ollut parakkeja, vaan se asui korsun tapaisissa päällystetyissä kaivannoissa sekä hökkeleissä.
Uudistuksilla oli kuitenkin mullistava vaikutus keisarikunnan tulevaisuuteen. Uuden sukupolven nuoret sotilaat säilyttivät maalaisidentiteettinsä ja kun he palasivat kotikyliinsä lukemaan oppineina, koulutettuina ja maailmaa nähneinä sekä uusin taidoin ja ajatuksin varustettuina, he eivät olleet enää tyytyväisiä maaseudun väen muuttumattomiin ja usein kurjiin oloihin, vaan he radikalisoituivat ja alkoivat kyseenalaistamaan ja vastustamaan vallitsevaa järjestelmää.
Suomeen sijoitetut joukot

Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä kesällä 1914 Suomen suuriruhtinaskuntaan oli sijoitettuna Venäjän VI armeijaan kuulunut 22. armeijakunta, joka kuitenkin siirrettiin pian rintamalle. Korvaaviksi joukoiksi Suomeen siirrettiin VI armeijan 67. ja 84. divisioona sekä Orenburgin kasakkarykmentti. Lokakuussa myös ne siirrettiin rintamalle, ja Suomeen jätettiin 35 000 sotilasta. Vuonna 1915 muodostettiin helmikuussa Suomea varten 10. nostoväkiarmeijakunta ja kesällä 42. armeijakunta, joka jäi Suomeen. Siihen kuului kaksi jalkaväkidivisioonaa, pioneeripataljoona, ratsuväkiprikaati ja rajavartioprikaati, yhteensä 50 000 sotilasta. Elokuussa 1917 venäläisiä sotilaita oli Suomessa noin 100 000 miestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän keisarillinen armeija Wikimedia Commonsissa
Ei kaikki kultaa mikä kiiltää. Vanhan miehen muistelmia Venäjän armeijan "loistoajoilta" 1870-luvulta, Hakkapeliitta, 19.06.1934, nro 25-26, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
1600-luvun Streltsejä leveäteräisine sotakirveineen ja musketteineen.
Alexander von Kotzebue: Nöteborgin linnoituksen valtaus 1702 Öljyvärimaalaus, 1846. Pietari keskellä kuvaa.
Vasili Surikov: Suvorovin armeija ylittää alpit, öljyvärimaalaus 1899.
Francis Davis Millet: 50 ruoskaniskua, 1887
Venäjän sotilaspiirit vuonna 1913.
Dmitri Aleksejevitš Miljutin
Käännös suomeksi
Dhyana

| Dhyana> sanskriitinkielinen nimi |
| --- | --- |
latinisaatio: Dhyāna
devanāgarī: ध्यान
paalinkielinen nimi
latinisaatio: Jhāna
devanāgarī: झान
sinhala: ඣාන
kiinankielinen nimi
Hanyu pinyin: Chán
Wade-Giles: Ch'an
kantoninkiinalainen IPA: sɪm4
kantoninkiinalainen jyutping: sim
Hanzi: 禪
Jiantizi: 禅
koreankielinen nimi
uudistettu latinisaatio: Seon
McCune-Reischauer: Sŏn
Hangul: 선
Hanja: 禪
japaninkielinen nimi
Romaji: Zen
Kanji: 禅
vietnaminkielinen nimi
Quốc ngữ: Thiền
Dhyāna (sanskriittia) tai Jhāna (paalia) voi viitata meditaatioon yleensä tai meditaatiotilan tyyppiin tai syvyysasteeseen. Se on buddhalaisuuden avainkäsitteitä. Samaa tarkoittavia sanoja ovat kiinan chán ja japanin zen.
Dhyāna buddhalaisuudessa

Paali-kaanonissa Buddha kuvailee kahdeksaa toistaan seuraavaa meditaatioon uppoutumisen tilaa eli jhānaa. Ensimmäiset neljä, puhtaiden hahmojen meditaatiotilat, liittyvät fyysiseen maailmaan ja viimeiset neljä, hahmottomat meditaatiotilat, liittyvät ainoastaan henkiseen maailmaan; neljässä ylimmässä jhānassa ei siis ole kehon kokemusta.
Natalia Barbu

| Natalia Barbu |
| --- | --- |
 Natalia Barbu vuonna 2024.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. elokuuta 1979 (ikä 45)
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Aktiivisena:  2001–
Tyylilajit:  pop, rock
Soittimet:  viulu
Levy-yhtiöt:  Sony BMG
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Natalia Barbu (s. 22. elokuuta 1979 Bălți) on moldovalainen poplaulaja. Hänet valittiin edustamaan maataan Eurovision laulukilpailuun 2007 kappaleella ”Fight”, ja hän sijoittui finaalissa kymmenenneksi 109 pisteellä. Barbusta tuli maansa kolmas euroviisuedustaja. Maan aiemmat osallistumiskerrat olivat vuosina 2005 ja 2006. Barbu edusti maataan myös vuoden 2024 Euroviisuissa, kappaleella ”In the Middle”.
Barbu on julkaissut muun muassa singlen Ingerul meu (Enkelini), joka pysyi Romanian Top 100 -listalla yksitoista viikkoa.
11. kesäkuuta 2011 hän meni naimisiin miljonääri Toni Sotan kanssa. Heillä on poika Victor (s. 24. joulukuuta 2011).
Natalia Barbu, ESC 2024
Diskografia

Intre Ieri Si Azi (2001)
Zbor De Dor (2003)
Eurovision Song Contest - Helsinki 2007 (2007)
”Fight” - 2007
Haastattelu

Natalia antoi Wikipedialle haastattelun.
Natalia Barbun haastattelu. Haastattelun tehnyt Tronic.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Aiheesta muualla

Natalia Barbun oma Youtube-sivu
Barbun viralliset sivut (viimeksi muokattu keväällä 2007)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Oma Mäkikossa

Oma Toini Mäkikossa-Engelberg, o.s. Ek, ent. Noponen, kirjailijanimi Oma Mäkikossa (6. maaliskuuta 1903 Helsinki – 31. tammikuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen kirjailija joka kirjoitti myös nimillä Oma Ek-Noponen, O. T. Mäkikossa ja Anja Tavi.
Mäkikossan tunnetuin teos on Miina Sillanpään elämäkerta Yhteiskunnalle omistettu elämä : Miina Sillanpään elämän ja työn vaiheita.
Teoksia

Nimellä Oma Ek-Noponen:
Naisia, jotka ovat nähneet Aleksis Kiven.    Porvoo 1934
Askolan naiset ja heidän käsityönsä.    Porvoo 1935
Vanhaa Mäntsälää 1.   Porvoo 1936
Nimellä O. T. Mäkikossa:
Yleinen talousmaantiede : kauppaoppilaitoksia varten.     WSOY 1940
Nimellä Oma Mäkikossa:
Neuvostoliiton talousmaantiede : opintosuunnitelma : Helmer Smedsin ja Jorma Mattilan "Tuntematon Venäjä" -teoksen mukaan.   Työväen sivistysliitto, Lappeenranta 1946
Neuvostoliiton talousmaantiedon opiskelu : johdanto ja selityksiä Oma Mäkikossan laatimaan opintosuunnitelmaan. Työväen sivistysliitto, Lappeenranta 1946
Yhteiskunnalle omistettu elämä : Miina Sillanpään elämän ja työn vaiheita.    Tammi 1947
Nimimerkillä Anja Tavi:
Onnen pyörä : nuorisoromaani.   Gummerus 1940
Kirstin lukuvuosi : nuorisoromaani.   Kustannus ja kauppa, Helsinki 1947
Aiheesta muualla

Oma Ek-Noponen : Tuntematon Hermanni, Helsingin Sanomat, 16.12.1934, nro 339, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Oma Ek-Noponen : Aletaaks naattaa - kuka on? Helsinkiläistä kotiseutua, Helsingin Sanomat, 19.05.1935, nro 133, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
O. T. Mäkikossa : Satamakuvia Itämeren itäliepeiltä, Helsingin Sanomat, 16.08.1936, nro 219, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
O. T. Mäkikossa : Johannes Linnankosken kotiseutua, Helsingin Sanomat, 24.07.1938, nro 195, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
O. T. Mäkikossa : Sokerin diktatuuri. Lääke- ja ylellisyystavarasta tärkeäksi ravintoaineeksi ja talouspoliittiseksi tekijäksi, Helsingin Sanomat, 19.11.1939, nro 313, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2
Badajoz

| Badajoz |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Badajoz
 Koordinaatit: 38°52′44″N, 6°58′1″W 
Valtio:  Espanja
Itsehallintoalue:  Extremadura
Maakunta:  Badajoz
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
 – Pormestari:  Francisco Javier Fragoso Martínez
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1440 km²
Väkiluku (2021):  150 610
 – Väestötiheys:  105 as./km²
 
 www.aytobadajoz.es 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Badajoz on Badajozin maakunnan pääkaupunki ja suurin kaupunki Extremaduran itsehallintoalueella Espanjassa. Se sijaitsee lähellä Portugalin rajaa Guadiana-joen vasemmalla rannalla Madridin–Lissabonin rautatien varrella. Vuonna 2021 kaupungissa oli 150 610 asukasta.
Badajozissa on myös piispanistuin. Tuomiokirkko on vuodelta 1238. Kaupungin ympäristössä on maurilinnoituksen raunioita.
Historia

Badajozia ei mainita roomalaisissa lähteissä. Vuonna 1031 se nousi pienen emiraatin pääkaupungiksi. Portugali valtasi sen vähäksi aikaa 1168, jonka jälkeen se sai itsenäisyytensä, kunnes Kastilian ja Leónin kuningaskunta valloitti sen vuonna 1229 Alfonso IX:n johdolla.
Portugalilaiset saartoivat kaupungin 1660 ja 1705 liittoutuneet Espanjan perimyssodassa. Napoleonin sotien aikaan ranskalaiset hyökkäsivät alueelle tuloksetta vuosina 1808 ja 1809, mutta 1811 espanjalainen komendantti lahjottiin antautumaan. Englantilaiset valtasivat kaupungin viimein 1812 Arthur Wellesleyn johdolla kärsien raskaita tappioita.
Sotilas- ja tasavaltalaiskapina alkoi kaupungissa elokuussa 1883 epäonnistuen täysin. Espanjan sisällissodassa nationalistit valtasivat kaupungin ja joukko tasavaltalaisia vankeja teloitettiin härkätaisteluareenalla.
Badajoz on valtiomies Manuel de Godoyn, Alcaldian herttuan (1767–1851) ja taidemaalari Luis de Moralesin (1509–1586) synnyinpaikka. Kaksi Moralesin maalausta on säilynyt katedraalissa.
Kuvia

Plaza de España ja kaupungintalo (oik.)
Catedral de Badajoz
Puerta de Palmas
Casas de Reina on Rooman vallan aikainen amfiteatteri.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Badajoz Wikimedia Commonsissa
Pakistanin joukkotuhoaseet

Pakistanin joukkotuhoaseet ovat ydinasejärjestelmiä, joita Pakistan on pyrkinyt saamaan ainakin 1970-luvun alkupuolelta asti. Niihin liittyy riittävä infrastruktuuri ohjusten laukaisemiseksi maasta, lentokoneista tai sukellusveneistä.
Vuonna 2011 maalla arvioitiin olevan noin sata ydinpommia. Pakistan räjäytti ensimmäisen ydinlatauksensa vuonna 1998 Ras Kohin vuoristossa Chagain kukkuloiden lähellä. 1990-luvulla ja 2000-luvulla Pakistan on hankkinut Pohjois-Koreasta ja Kiinasta ohjuksia, joita kutsutaan muun muassa nimillä Shaheen ja Ghauri ja yhteisnimellä Hatf, "Kuolettava".
Päätöksen ydinaseen käyttämisestä tekee Pakistanin pääministeri, joka on virkansa puolensa maan ydinaseneuvoston puheenjohtaja. Neuvoston päätös tehdään konsensuspohjalta, mutta puheenjohtaja äänestää viimeisenä.
Teknologia

Pakistanin aseet pohjautuvat rikastettuun uraaniin, jota on helpompi ja turvallisempi tuottaa ja käsitellä kuin plutoniumia. Uraanin rikastustekniikkana on ollut kaasusentrifugi.lähde?
Pakistan testasi ydinaseita 1998 vastavetona Intian ohjelmaan. Varmoja voidaan olla kahdesta räjäytyksestä. Myös Pakistanin kuten Intian epäillään liioitelleen vuoren sisässä räjäytettyjen aseiden tehoa ja ehkä sanoneen räjäyttäneensä olemattomia latauksia. Pakistanin ensimmäinen koe Chagain kukkuloilla oli Khanin mukaan kiihdytetty fissioase. Pakistanin kokeiden voimat lienevät olleen todellisuudessa 10 ja 5 kt. Pienet räjähdystehot viittaavat mahdollisesti käytetyn tekniikan alkeellisuuteen.
Suhteet muihin maihin avun saajana ja antajana

Pakistan on mukana Etelä-Aasian "kolmiodraamassa" jossa Pakistan ja Kiina ovat Intian vihollisia. Kiina on pitkäaikainen Pakistanin tukija ja on toimittanut Pakistanille muun muassa ydinaseen piirustukset sekä ohjuksia. Pakistanin ohjus- ja ydinaseohjelma perustuvat pitkälle salakuljetettuun tekniikkaan, sillä maan oma rajallinen teollinen kapasiteetti ei pysty tuottamaan ydinaseen tekoon vaadittavaa korkeatasoista tekniikkaa. Osa Kiinan alueella suoritetuista ydinkokeista on saattanut ehkä olla Pakistanin ydinaseiden testauksia, Kiina olisi "lainannut" Lop Norin aluetta Pakistanille.lähde?
Pakistan on hankkinut Hatf-sarjan ohjuksia joihin kuuluvat muun muassa Shaheen ja Ghauri ja tehnyt monia onnistuneita ohjuskokeita. Sillä arvioidaan olevan kaikkiaan noin sata ydinkärkeä eli enemmän kuin Intialla. Ohjukset ovat enimmäkseen tuontitavaraa muun muassa Kiinasta ja Pohjois-Koreasta. Pakistan tulee hankkimaan luultavasti uusia ohjuksia, joilla on pidempi kantomatka.
Intialaisten lähteiden mukaan pakistanilaiset tiedemiehet ovat myyneet ydinasetekniikkaa muun muassa Pohjois-Koreaan, Iraniin ja Libyaan.
Aiheesta muualla

Nuclear weapon programmes of India and Pakistan (Arkistoitu – Internet Archive)
Mehtäkylä

Mehtäkylä on kylä Kalajoen pohjoisrajalla.
Kylän asutus on keskittynyt pääsääntöisesti Alavieska–Yppäri-maantien suuntaisesti lähes kahdeksan kilometrin matkalle. Kylässä asuu noin 360 henkilöä. Kalajoen keskustaan on matkaa noin 16–20 kilometriä. Oulainen, Ylivieska ja Raahe ovat kaikki 35–55 kilometrin säteellä kylästä hyvien liikenneyhteyksien päässä.
Transnistria

Transnistria (rom. Transnistria (Транснистриа), ukr. Придністров'я, Prydnistrovja, ven. Приднестровье, Pridnestrovje), aiemmin joskus myös Transdnestria, on valtaosin Dnestrjoen itärannalla oleva noin 200 kilometriä pitkä ja 20 kilometriä leveä Moldovan alue, joka rajoittuu idässä Ukrainaan. Transnistria on yksipuolisesti julistautunut itsenäiseksi, mutta mikään maa ei ole tunnustanut sen itsenäisyyttä.
Alueen nimi

Nimi Transnistria tulee alueen sijainnista Dnestrjoen (moldovaksi Nistru) takana, siis Moldovasta katsoen. Virallisesti Moldovan hallitus käyttää alueesta nimeä Dnestrin vasemman hallintoalueyksikkö (moldovaksi Unitățile Administrativ-Teritoriale din Stînga Nistrului, lyh. Stînga Nistrului).
Itse alueella käytetään virallisia nimiä rom. Republica Moldovenească Nistreană (Република Молдовеняскэ Нистрянэ), ukr. Придністровська Молдавська Республіка, Prydnistrovska Moldavska Respublika ja ven. Приднестрoвская Молдавская Республика, Pridnestrovskaja Moldavskaja Respublika eli Dnestrian moldovalainen tasavalta.
Historia

Alkuaan romaniaksi Transnistria-nimeä on historiallisesti käytetty Dnestr- ja (eteläisen) Etelä-Bugjoen välisestä alueesta. Neuvostoliitossa alue kuului Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan alaiseen Moldovan autonomiseen neuvostotasavaltaan vuodesta 1924 ja neuvostojoukkojen miehitettyä Bessarabian Romanialta vuonna 1940 Moldovan sosialistiseen neuvostotasavaltaan Baltan piiriä lukuun ottamatta. Toisessa maailmansodassa Transnistria oli Romanian miehittämänä kolmen ja puolen vuoden ajan 1941–1944 omana hallinnollisena Transnistrian kuvernoraattinaan, joka alueena oli laajempi kuin nykyinen Transnistria pääkaupunkinaan Odessa.