stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palingenesis
Filosofia ja teologia

Termi palingenesia on peräisin stoalaisuudesta, jossa sillä viitatiin demiurgin eli luojajumalan suorittamaan kaikkeuden toistuvaan uudelleenluomiseen sen jälkeen, kun kaikkeus on ensin sulautunut takaisin siihen itseen. Näin termi liittyy toiseen stoalaiseen termiin, ekpyrōsikseen eli kaikkeuden sykleissä toistuvaan tuhoon.
Termiä voidaan käyttää myös viitatessa yksittäisten ihmissielujen vaiheisiin. Pythagoralaisilla se viittasi siihen, ettei ihmisen sielu kuole ruumiin mukana, vaan syntyy uudelleen. Näin termi tarkoittaa samaa kuin metempsykhosis eli jälleensyntyminen; metempsykhosis on kuitenkin terminä paljon nuorempi.
Uudessa testamentissa sana palingenesia esiintyy kahdesti. Matteuksen evankeliumin kreikankielisessä alkutekstissä Jeesus käyttää sanaa puhuessaan viimeisestä tuomiosta, viitatessaan tuolloin tapahtuvaan uuden maailman luomiseen. Alkuperäinen lausuma olisi kuitenkin todennäköisesti ollut arameaksi. Kirkkoisät ovat käyttäneet termiä puhuessaan kasteesta ja katumuksesta.
Arthur Schopenhauer käytti termiä omassa merkityksessään. Hänellä se liittyi ajatukseen siitä, ettei tahto kuole, vaan ilmenee aina uudelleen uusissa yksilöissä.
Politiikka

Termiä on käytetty myös poliittisissa yhteyksissä. Cicero käytti termiä viitatessaan omaan paluuseensa maanpaosta. Josephus käytti sitä puhuessaan juutalaisten valtaanpaluusta.
Roger Griffin on käyttänyt fasismista termiä ”palingeneettinen ultranationalismi”. Tällä hän viittaa siihen, että sekä fasistinen Italia että natsi-Saksa puhuivat kansallisesta uudestisyntymisestä ja pyrkivät liittämään itsensä historiaan jopa myyttisin ulottuvuuksin: Benito Mussolinin Italia pyrki muodostamaan palingeneettisen perimyslinjan Rooman valtakunnasta sen ajan Italiaan, ja Adolf Hitlerin Saksa puolestaan halusi esittää itsensä palingeneettisenä uudestisyntymänä, ”Kolmantena valtakuntana”, jota edelsivät Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (”Ensimmäinen valtakunta”) ja Otto von Bismarckin Saksan keisarikunta (”Toinen valtakunta”).
Uskonto

Muslimit pitävät profeetta Muhammedin ja neljän ’oikeaan johdetun kalifin’ aikaa ”kulta-aikana”, jolloin valtakuntaa vielä hallittiin islamin periaatteiden mukaisesti ennen umaijadien edustaman rappion alkamista. Kaikissa myöhemmissä islamilaisissa valtioissa Jumalan lakia eli šariaa on täydennetty myös maallisella lainkäytöllä, mikä ei ole vastannut islamin ihanteita. Paluu šarian hallitsemaan kulta-aikaan on ollut radikaalien islamilaisten uudistusliikkeiden ohjelmana. Esimerkiksi muslimiveljeskunnan perustajan Hassan al-Bannan kirjoitukset sisältävät palingeneettistä retoriikkaa paluusta islamin juurille.
Biologia

Biologiassa palingenesis on toinen ilmaisu rekapitulaatioteorian mukaiselle organismin kehitysvaiheelle, jossa organismin muoto ja rakenne käyvät läpi lajien evoluution aikana tapahtuneet muutokset. Tässä merkityksessä sitä käytti ensimmäisenä Ernst Haeckel. Sen vastakohtana on kenogenesis.
Pallokrotit

| Pallokrotit |
| --- | --- |
 Atlantinpallokrotti (Himantolophus groenlandicus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Krottikalat Lophiiformes
Heimo::  Pallokrotit  Himantolophidae  Gill, 1861
Katso myös
   Pallokrotit Wikispeciesissä   Pallokrotit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pallokrotit (Himantolophidae) on krottikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä kaikista lämpimistä ja lauhkeista valtameristä.
Lajit ja antomia

Pallokrottien heimoon kuuluu 1 suku ja 18 lajia, muun muassa atlantinpallokrotti (Himantolophus groenlandicus). Heimon lajien koiraat ja naaraat eroavat kooltaan huomattavasti. Naaraat kasvavat suurimmillaan noin 46–47 cm pitkiksi, kun koiraat ovat korkeintaan noin 4 cm pitkiä. Naaras on ruumiinrakenteeltaan pallomainen ja tukeva kala. Etumainen selkäevän ruoto on pidentynyt ja sen päässä on valoatuottava elin, jossa on liuskamaisia ulokkeita. Suu ja hampaat ovat heimon kaloilla suurikokoiset. Vatsaevät puuttuvat pallokroteilta ja selkä- ja peräevät ovat lyhyehköt. Ihossa on useita piikkejä ja väriltään kalat ovat ruskeita tai mustia ja ihossa voi olla valkoisia pisteitä. Aikuiset koiraat kiinnittyvät suullaan naaraan ruumiiseen, mutta eivät ilmeisesti elä kuitenkaan naaraan loisena.
Levinneisyys

Pallokrottilajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Suurin osa lajeista elää trooppisilla alueilla, mutta niitä tavataan myös kylmiltä ja lauhkeilta leveyspiireiltä niin pohjoisella kuin eteläiselläkin pallonpuoliskolla. Pallokrotit elävät tyypillisesti yksittäin 250–4 000 metrin syvyydestä.
Paltamon vaakuna

Paltamon vaakuna
Paltamon vaakuna on Paltamon kunnan tunnus. Vaakuna on saanut aiheensa tervanpoltosta ja tervakaupasta sekä niiden keskeisestä merkityksestä alueella varsinkin 1800-luvulla, joskin Paltamossa tervaa oli poltettu jo 1600-luvulla.
Vaakunan selitys on ”kultakentässä hirsittäin, alatusten, kolme mustaa tervavenettä tynnyreineen.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Paltamon kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 20. maaliskuuta 1953. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 19. syyskuuta samana vuonna.
Aiheesta muualla

Korhonen, Tiia: Tervatalonpojat soutivat tyrskyissä henkensä uhalla – Kainuun emäpitäjän vaakunaan kätkeytyy tarinoita  3.4.2017. Yle Uutiset.
Sironta

Lasersäteilyn diffraktiokuvio kahdesta (yllä) ja viidestä (alla) raosta.
Viinilasi videoprojektorin valokeilassa saa valon siroamaan.
Sironta on fysikaalinen prosessi, missä säteily, esimerkiksi valo tai liikkuva hiukkanen, muuttaa suuntaansa kohdatessaan esteen tai tiheyden muutoksen aineessa, jossa se kulkee. Sirota voi myös mekaaninen aaltoliike, kuten fononit ja yleisemmin ääni. Sironnan voimakkuus ja suunta riippuvat muun muassa säteilyn aallonpituudesta ja polarisaatiosta ja sirottavan kappaleen muodosta ja koosta. Järjestäytyneestä rakenteesta, esimerkiksi kiteisestä mineraalista, tapahtuvaa sirontaa kutsutaan diffraktioksi.
Sironta voi tapahtua hyvin erilaisista esteistä tai tiheysvaihteluista, esimerkiksi raosta, kuplasta liuoksessa, atomista, molekyylistä, alkeishiukkasesta tai kolloidista. Säteilyn ja liikkuvien hiukkasten sironta on siis merkittävä ilmiö kaikilla fysiikan aloilla aina hiukkasfysiikasta tiiviin aineen fysiikkaan, ilmakehätieteissä ja tähtitieteessä. Sirontaa käytetään myös materiaalien tutkimukseen, sillä sironnan voimakkuus ja suunta kertovat materiaalin rakenteesta.
Sirontaa sanotaan elastiseksi sironnaksi, jos säteilyn energia ei muutu prosessissa ja epäelastiseksi sironnaksi, jos energia muuttuu. Käytännössä mikään sirontatapahtuma ei voi olla täysin elastinen. Elastiseksi sironnaksi sanotaan kuitenkin sirontaa, jossa tilanteeseen tulleen säteilyn energian muutos on niin pieni, ettei sitä kokeellisesti tavallisesti havaita ellei tarkoitus nimenomaan ole mitata tuota eroa. Elastista sirontaa on muun muassa diffraktio ja epäelastista Comptonin sironta.
Sirontatapahtumat voidaan myös jakaa koherenttiin ja epäkoherenttiin sirontaan. Koherentilla sironnalla tarkoitetaan kaikkia niitä sirontailmiöitä, joissa havaitaan säteilyn interferenssiä. Interferenssi ilmenee voimakkaina maksimeina diffraktiokuviossa. Epäkoherentissa sironnassa jokainen sirottava yksikkö sirottaa säteilyä yksinään muista riippumatta ja interferenssiä ei synny. Epäelastinen sironta on useissa tapauksissa epäkoherenttia ja elastinen sironta koherenttia. Ei kuitenkaan aina.
Matemaattinen esitys

Sirontateoria on se matemaattinen välineistö, jolla pyritään ymmärtämään hiukkasten ja säteilyn siroamista.
Sironnan esittäminen piirroksin onnistuu muun muassa vektorikuvan avulla. Sironnassa sirottavaan kohteeseen tulevan säteilyn liikemäärää kuvaavaa aaltovektoria merkitään yleensä vektorilla k ja vastaavasti siitä lähtevän k'. Näiden erotusta eli liikemäärän muutosta eli sirontavektoria merkitään
Aaltovektorin suuruus riippuu käänteisesti säteilyn aallonpituudesta. Sirontavektorin symboli riippuu asiayhteydestä ja se saatetaan määritellä hieman eri tavoin eri aloilla. Sirontavektorin yleisimmät symbolit ovat K:n lisäksi q, k, G ja s.
Sironnan matemaattinen käsittely on yleensä hankalaa ellei tehdä joitain yksinkertaistuksia. Tästä syystä sironnan matemaattiset esitykset on nimetty eri tavoin riippuen muun muassa niissä tehdyistä yksinkertaistuksista eli approksimaatioista.
Matemaattinen esitys > Elastinen sironta

Rayleigh'n sironnassa sirottavan partikkelin koon oletetaan olevan paljon pienempi kuin säteilyn aallonpituus. Rayleigh'n sironnan perusajatuksena on hiukkasen varausjakauman oskillointi siihen vaikuttavan sähkömagneettisen säteilyn sähkökentän vaikutuksesta. Thomsonin sironnaksi kutsutaan vastaavaa elastista sirontaa vapaista elektroneista.
Laajempi approksimaatioista vapaa esitys on pallon muotoisille sirottaville kappaleille pätevä Mien teoria tai Mien sironta, missä säteilyn aallonpituudelle ja partikkelin koolle ei ole asetettu rajoituksia. Mien teoria on Maxwellin yhtälöiden analyyttinen ratkaisu sähkömagneettisen säteilyn vuorovaikutuksesta pallon muotoisen kappaleen kanssa. Mien teoria on laajennettu koskemaan myös ellipsoideja. Toisin kuin Rayleigh'n approksimaatiossa Mien ratkaisussa aineen taitekerroin voi olla kompleksiluku. Mien sirontaa käytetään esimerkiksi laskettaessa näkyvän valon sirontaa ilmakehän vesipisaroista, kun taas Rayleigh'n sironta on riittävä approksimaatio näkyvän valon sironnalle molekyyleistä.
Matemaattinen esitys > Epäelastinen sironta

Epäelastista sirontaa voi tapahtua useilla eri tavoilla, joita ovat muun muassa Ramanin sironta, Comptonin sironta ja Brillouinin sironta. Epäelastinen sironta on useilla säteilylajeilla huomattavasti epätodennäköisempi vuorovaikutustapa kuin elastinen sironta.
Historia

Sironta on ollut tärkeä osa modernin fysiikan syntyä. Comptonin sironta oli osoitus valosähköisen ilmiön lisäksi valon luonteen kaksijakoisuudesta. Vaikka säteily käyttäytyi diffraktiossa kuin aaltoliike, Arthur Comptonin 1922 havaitsema epäelastinen sironta osoitti kuitenkin, että valo käyttäytyi myös kuin hiukkanen.
Aineen rakenteen tutkimus atomitasolla oli mahdollista kokeellisesti vasta röntgendiffraktion keksimisen jälkeen 1910-luvulla. Ennen atomivoimamikroskoopin keksimistä 1986 rakennetutkimus nojasi täysin sirontamenetelmiin. Sirontamenetelmät ovat epäsuoria menetelmiä siinä missä atomivoimamikroskooppi antaa kuvan rakenteesta samalla tavalla kuin valokuvaus. Yhä edelleen röntgendiffraktio ja elektronidiffraktio ovat tärkeitä menetelmiä erityisesti biologisten molekyylien tutkimuksen apuvälineinä.
Sirontamenetelmiä

Kappaleesta tai tiheysjakaumasta elastisesti sironneen säteilyn intensiteetti ja sirontakulma kertovat kappaleen tai tiheysjakauman muodosta. Tätä käytetään hyväksi monissa menetelmissä, joilla tutkitaan aineen rakennetta. Epäelastisesti siroavan säteilyn energiaa tutkimalla saadaan tietoa aineen elektronien energiatiloista. Ainakin seuraavat säteilylajien mukaan jaotellut menetelmät pohjautuvat sirontakuvioiden tulkintaan tai epäelastisesti sironneen säteilyn energian havainnointiin.
| Näkyvä valo | Röntgensäteily | Neutronit | Elektronit |
| --- | --- | --- | --- |
| diffraktio valonsironta Ramanin sironta | röntgendiffraktio pienkulmaröntgensironta  epäelastinen röntgensironta | neutronidiffraktio pienkulmaneutronisironta neutronispektroskopia | elektronidiffraktio |
Symmetrinen diffraktio pinnasta.
Panama (kudonta)

Lähikuva yksinkertaisesta panamasidoksesta.
Yksinkertaisen panamasidoksen sidospiirros.
Panama eli nattee (ransk. natté) on palttinasta johdettu kankaankudontasidos, joka näyttää punotulta. Siinä kaksi tai useampaa vierekkäistä lankaa kulkee samassa viriössä sekä loimen että kuteen suunnassa. Panama on yksinkertaisin johdetuista sidoksista ja muistuttaa pinnaltaan suurennettua palttinasidosta.
Panagiá (Lesbos)

Panagián saari.
| --- | --- |
Sijainti:  39°18′50″N, 26°26′48″E, Länsi-Lesbos Lesbos, Pohjois-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoisen Egean saaret, Tomaronísia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Korkein kohta:  40 m
Pinta-ala:  0,121 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Panagiá (kreik. Παναγιά) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saariin ja tarkemmin Tomaronísian saariin ja sijaitsee Lesboksen saaren itäpuolella. Saaren pinta-ala on 0,121 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Panagiá kuuluu Länsi-Lesboksen kuntaan, Lesboksen alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen. Se on osa Mantamádoksen kyläyhdyskuntaa.
Panagiá, suomeksi ”Neitsyt Maria”, on Tomaronísian saarista kolmanneksi suurin. Sen lounaispuolella sijaitsee saariryhmän suurin saari Barbaliás. Panagiá on yhdessä muiden Tomaronísian saarten ja eräiden muiden Lesboksen rannikon kalliosaarten kanssa osa Natura 2000 -aluetta ”Lesboksen saaret” (GR4110009). Saaren suurin korkeus on noin 40 metriä merenpinnasta laskettuna. Saarella on pieni majakka.
Panakton

| Panakton> Πάνακτον.Sijainti |
| --- | --- |
 Panakton
Koordinaatit:  38°11′03″N, 23°30′21″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pánakto/Prásino, Dervenochória, Tanágra, Boiotia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  linnoitus
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Attika/Boiotia
Kaupunki:  Ateena
Infobox OKNimi-testi OK: 
Panakton (m.kreik. Πάνακτον, lat. Panactum) oli antiikin aikainen linnoitus Attikan ja Boiotian rajalla Kreikassa. Se sijaitsi Kithairon-vuoren pohjoisrinteessä Eleutherain ja Fylen välillä. Linnoituksen arkeologinen kohde sijaitsee kukkulalla nykyisten Dervenochórian Pánakton ja Prásinon kylien välillä Tanágran kunnassa Boiotian alueyksikössä.
Ateenalaiset rakensivat Panaktonin linnoituksen ennen peloponnesolaissotaa, mahdollisesti jo arkaaisen kauden lopulla 500-luvulla eaa. Se hallitsi nykyistä Skoúrtan tasankoa, jonka kautta kulki Ateenan ja Theban välinen tie. Sitä ei luettu Attikan demosten joukkoon. Boitialaiset valtasivat Panaktonin petoksella sodan aikana vuonna 422 eaa. He myös tuhosivat linnoituksen vastoin sopimusta ennen sen palauttamista. Thukydides mainitsee linnoituksen usein Peloponnesolaissotansa viidennessä kirjassa näiden tapahtumien yhteydessä. Panakton ilmeisesti rakennettiin uudelleen sodan jälkeen.
Linnoituksen muurien pituus on ollut noin 300 metriä. Sen sisäosissa on säilynyt kahden tornin ja niiden välisen muurin jäänteitä. Aiemmin Panakton on joskus sijoitettu virheellisesti Eleutherain paikalle.
Palaminen

Juhannuskokko on näyttävä esimerkki palamisesta.
Tuli saadaan aikaan hankaamalla kahta elementtiä.
Palaminen on kemiallinen reaktio, jossa palava aine reagoi hapen kanssa. Reaktiossa vapautuu lämpöenergiaa ja syntyy reaktiotuotteita, kuten täydellisen palamisen lopputuotteita vettä ja hiilidioksidia. Tavallisimmin palamisella tarkoitetaan niin nopeaa reaktiota, että aineen lämpötila nousee useisiin satoihin asteisiin.  Erityisen nopeaa palamista kutsutaan lähteestä riippuen humahtamiseksi ja räjähtämiseksi. Palamisesta voi syntyä kaasussa tapahtuva valoilmiö, jota kutsutaan liekiksi. Ilman liekkiä tapahtuvaa palamista kutsutaan hehkupaloksi (kats. hiillos). Kun arkikielessä puhutaan tulesta, tarkoitetaan yleensä liekkipaloa. Hallinnasta riistäytynyttä palamista sanotaan tulipaloksi.
Kemiassa ja biologiassa puhutaan myös hitaasta palamisesta, jossa lämpö ehtii levitä ympäristöön siten, ettei tulenliekkejä esiinny eikä lämpötila nouse kovin korkeaksi. Sellaista tapahtuu esimerkiksi lahoamisessa ja soluhengityksessä. Myös raudan ruostuminen ja ruoansulatus on hidasta palamista.
Palon edellytykset

Liekkipalaminen edellyttää toimiakseen syttyvää ainetta, riittävän korkeaa lämpötilaa, riittävästi happea sekä katkeamatonta ketjureaktiota, toisin sanoen palavasta aineesta irtoavien ja palamisen virittämien vapaiden radikaalien jatkuvaa kohtaamista, mistä syntyy liekki. Liekkipalaminen on käytännössä kaasun palamista.
Vain kiinteät aineet voivat palaa hehkumalla. Hehkupalon edellytykset ovat muuten samat kuin liekkipalon, mutta koska hehkuessa happi yhtyy palavaan aineeseen suoraan aineen pinnassa, katkeamatonta ketjureaktiota ei tarvita.
Kun jokin palon edellytyksistä poistetaan, palo sammuu.
Palamiseen liittyviä vanhoja sanoja

Sana palaa on ikivanha ja omaperäinen sana suomensukuisissa kielissä. Se on johdettu syömistä tai nielemistä merkitsevästä kantasanasta pala (rekonstruktio). Samasta kantasanasta on johdettu myös osaa merkitsevä sana pala (myös palanen), alun perin "suupalan" merkityksessä. Sanat palella ja pakkanen taas on ilmeisesti johdettu palaa-sanasta, ja tällöin on ajateltu, että pakkanen polttaa tai on voimakas kuin tuli. Sama ajatus, tulen ja kylmän vertaus, on pohjalla myös paljon myöhemmässä sanassa tulipalopakkanen, joka tavallaan ilmaisee saman asian kahdesti. Tulipalopakkasella tarkoitetaan myös kovia pakkasia, joiden aikana varsinkin ennen oli vaara, että talo syttyy palamaan, koska sitä täytyi lämmittää niin paljon ja voimakkaasti pitkiäkin aikoja, että esimerkiksi piippu saattoi haljeta suurista lämpötilavaihteluista.
Sana syttyä on ilmeisesti tarkoittanut tulen iskemistä eli tulen sytyttämistä kipinöistä, jotka saatiin lyömällä esineitä vastakkain. Sana syttyä on yleisimmän käsityksen mukaan johdettu yhteen iskemistä merkitsevästä syteä-verbistä. Samasta juontuvat myös sanat sykkiä ja sysätä. Tuli on siis sytytetty "sysäämällä" esineitä yhteen. Sykkimisen merkityksen kautta myös sana sydän on samaa kantaa. Toisen teorian mukaan sana syttyä on ikivanhaa lainaa arjalaiskielistä, mutta tässäkin tapauksessa se olisi alun perin merkinnyt juuri tulen iskentää.
Polttaa-sanasta paljastuu toinen tulen sytyttämisen tapa. Sana polttaa on sukua porata-sanalle, ja tämä yhteys käy selvemmäksi läheisistä sanoista porottaa ja poro (tuhka). Sanojen taustalla on kitkan kasvattamaan lämpöön perustuvan tuliporan käyttö. Tulipora on keppi, jota on pyöritelty nopeaan tahtiin joko kämmenten välissä tai jousen avulla, samalla, kun sen päätä on painettu puuta vasten. Hankaus on lämmittänyt puuta ja lopulta sytyttänyt sen palamaan. Nuohous on voinut myös merkitä tulen hankaamista, ja poron tavalla myös nuoha on merkinnyt tuhkaa. Vaivoin kytevän aineksen eli kydön nostatus ilmiliekkiin, lietsonta, taas tarkoittaa puhumista tulelle eli puhaltamista tuleen, samaan tapaan kuin loitsu tarkoittaa puhumista ikään kuin jotain yliluonnollista puhaltaen. Sana liekki lieneekin tullut lietsoa-sanasta ja tarkoittanut lietsottua tulta, ilmiliekkiä. Ilmestyessään liekki leimahtaa.
Tuli lienee sanoista vanhin. Sille on vastineita kaukaisissakin suomalais-ugrilaisissa kielissä. Sitä ei tiedetä lainatun tai johdetun mistään, tosin yhteyksiä tulla-verbiin on ehdotettu. Jos näin olisi, merkitys olisi voinut kehittyä käsityksestä, että tuli tulee eli ilmestyy, kuten on asian laita sanassa ilmiliekki.
Tulentekotapoja

Tuli voidaan saada aikaiseksi muiden muassa seuraavilla välineillä:
Kitka
Suurennuslasi
Sytytin
Tulitikut
Tulukset
Muut eksotermiset kemialliset reaktiot; esimerkiksi hartsin kuumeneminen kovettuessaan
Luonnossa tuli voi syttyä muiden muassa seuraavilla tavoilla:
Meteoriitti
Salama
Vulkaanisen toiminnan seurauksena
biologinen toiminta; esimerkiksi kiivas bakteeritoiminta juuri leikatussa ruohossa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Palaminen Wikimedia Commonsissa
Valonlähteet
| --- | --- |
Luonnollinen: Luminesenssi - Taivaankappaleet - Salama - Tuli
Palaminen: Kynttilä - Lyhty - Kalkkivalo - Kaasuvalaistus - Öljylamppu - Öljytuikku - Argand-lamppu - Bude-lamppu - Carcel-lamppu 
Hehkuminen: Hehkulamppu - Halogeenilamppu - Nernst-lamppu - PAR-lamppu - Tilley-lamppu - Voimavalolyhty
Fluoresenssi: Loistelamppu - Energiansäästölamppu - Induktiolamppu
Valokaari: Kaarilamppu - Jablotškovin kynttilä
Kaasupurkauslamppu: Suurpainenatriumlamppu - Pienpainenatriumlamppu - Monimetallilamppu - Elohopeahöyrylamppu - Ksenonlamppu - Hohtolamppu
Muut: hohtodiodi (LED) - Rikkiplasmalamppu - Plasmapallo
VR:n makasiinit paloivat Helsingissä 5. toukokuuta 2006.
Syttyvä tulitikku.
Padel

| Padel |
| --- | --- |

Ensimmäinen ottelu:  1969
Kehittäjä:  Enrique Corcuera
Alkuperämaa:  Meksiko
Piirteet
Tyyppi:  mailapeli
Kilpailumuodot:  nelinpeli, kaksinpeli
Varusteet:  padelmaila, padelpallo
Pelikenttä:  padelkenttä
Pelialue:  20 × 10 m (6 m)
Kilpailutoiminta
Kansainvälinen kattojärjestö:  Federación Internacional de Pádel (FIP)
Rekisteröityjä pelaajia:  300 000
Tärkeimmät kilpailut:  World Padel Tour
Infobox OKNimi-testi OK: 
Padel on mailapeli, jonka säännöt ja pelikenttä ovat eräänlainen yhdistelmä tennistä ja squashia. Kenttä on pienen tenniskentän kaltainen verkkoineen, mutta uloimpien rajaviivojen sijasta kenttää rajoittavat seinät. Pallo saa pelissä tietyin rajoituksin osua seinään ja kimmota siitä, kuten squashissa. Padelia pelataan sääntöjen mukaan aina nelinpelinä, mutta sitä on mahdollista pelata myös kahdestaan padelin kaksinpelikentällä.
Vuonna 2021 padelin harrastajia on koko maailmassa noin 18 miljoonaa, joista noin 300 000 kuuluu johonkin kansalliseen lajiliittoon. Espanjassa padel on erityisen suosittua – siellä pelaajia on kuusi miljoonaa ja pelikenttiä 20 000. Peli on erittäin suosittu myös Latinalaisessa Amerikassa, ja sen suosio on kasvanut 1990-luvulta lähtien jatkuvasti muuallakin maailmassa, myös Suomessa.
Historia

Padel on kehittynyt muiden mailapelien, etenkin tenniksen, pohjalta. Michiganilainen pastori Frank Beal kehitti 1800-luvun lopulla tenniksestä muunnelman, jossa pelikenttä oli puolet tenniskenttää pienempi, tennispallo vaihtui kumipalloksi ja tennismaila kiinteäksi puiseksi mailaksi. Bealin keksimä laji, nimeltään paddletennis, ‘melatennis’, levisi Michiganista New Yorkiin, jossa siitä tuli etenkin köyhempien kaupunkilaisten suosikki. Yhdysvaltain paddletennisliitto perustettiin 1920-luvun puolivälissä, ja lajista tuli suosittua kautta maan.
Scarsdalelaiset Fessenden Blanchard ja James Cogswell kehittivät vuonna 1928 paddletenniksen muunnelman nimeltä platform tennis, ‘lavatennis’, jossa pelattiin puisella korotetulla alustalla. Myöhemmin pelikentän ympärille vedettiin kanaverkko, jonka kautta palloa sai lyödä. Platform tennistä ja paddletennistä pelattiin yleensä nelinpelinä.
Nykymuotoinen padel sai alkunsa Acapulcossa Meksikossa vuonna 1969, kun liikemies Enrique Corcuera pystytti fronton-pelikenttänsä päätyyn ja sivuille seinät. Tenniksestä peliin otettiin pallo ja pistejärjestelmä, ja platform tenniksestä maila. Corcuera nimesi pelinsä paddle corcueraksi. Hänen liikemiesystävänsä Alfonso de Hohenlohe toi lajin Marbellaan Espanjaan vuonna 1974 ja uudisti samalla kenttää ja sääntöjä hiukan. Pian laji levisi Marbellasta koko Espanjaan.
Maailman ensimmäinen padelkattojärjestö APPTAS perustettiin vuonna 1987 ja kansainvälinen padelliitto FIP vuonna 1991. Laji levisi Espanjasta ensin Ranskaan ja Italiaan sekä Argentiinan kautta muualle Amerikkaan. Vuonna 1989 keksitty siirrettävä lasinen kenttä teki padelista hyvän yleisölajin ja lisäsi sen suosiota. Maailmanmestaruudesta pelattiin ensimmäisen kerran Madridissa vuonna 1992. Yhdysvaltain padelyhdistys perustetiin vuonna 1993, ja samana vuonna Espanjassa laji tunnustettiin virallisesti urheilulajiksi. Vuonna 1997 lajin nimen viralliseksi kirjoitusmuodoksi vakiintui padel. Myös sääntöjä kehitettiin ja yhtenäistettiin edelleen.
1990-luvulla ja sen jälkeen padelin lajiliittoja on perustettu kymmeniin maihin, myös Suomeen. Ammattilaisten kilpailusarja Padel Pro Tour perustettiin vuonna 2005, ja vuonna 2012 sen tilalle perustettiin World Padel Tour -sarja. 2020-luvun alussa padel-turnauksia pelataan vuosittain 15–20, ja parhaille mies- ja naispelaajille on rankinglistat.