Lavr Kornilov
Elämäkerta > Vallankumousvuosi 1917

Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen yhteydessä Kornilov nimitettiin Pietarin sotilaspiirin komentajaksi, missä ominaisuudessa hän asetti entisen keisariperheen kotiarestiin Tsarskoje Selon palatsiin väliaikaisen hallituksen määräyksestä. Kornilov yritti palauttaa kurin armeijaan vallankumouksen jäljiltä, mikä teki hänestä epäsuositun Pietarissa. Kun hallitus ei toukokuun alussa antanut hänelle lupaa tukahduttaa Pietarissa puhjenneita hallituksen vastaisia mielenosoituksia aseellisesti, hän pyysi turhautuneena siirtoa takaisin rintamalle ja sai nimityksen 8. armeijan komentajaksi. Kesäkuussa niin sanotun Kerenskin hyökkäyksen sivustaa suojaamaan määrätty Kornilovin armeija onnistui tekemään odottamattoman läpimurron ja valtasi tilapäisesti Halytšin ja Kalušin. Pian omien joukkojen kurittomuus pakotti Kornilovinkin perääntymään, jolloin hän hurjistui ja määräsi tykistön ampumaan omia karkaavia joukkojaan.
Kerenskin hyökkäyksen epäonnistuminen johti useimpien armeijan komentajien vaihtoon, jolloin Kornilov singahti huipulle. Uusi pääministeri Aleksandr Kerenski nimitti hänet 20. (7.) heinäkuuta 1917 lounaisrintaman komentajaksi ja 1. elokuuta (19. heinäkuuta) koko armeijan ylipäälliköksi uupuneen Aleksei Brusilovin tilalle. Kornilov nähtiin ammattiupseerina, joka ei sekaantuisi politiikkaan. Hän oli myös sopiva poliittinen kompromissi, sillä hänen kurinpalautuspyrkimyksensä vetosivat autoritaarisuuden kannattajiin ja toisaalta hänen vaatimaton syntyperänsä ja tsaariperheen vangitseminen demokraatteihin. Oikeisto alkoi nähdä Kornilovissa Venäjän pelastajan. Saapuessaan elokuussa Kerenskin aloitteesta Moskovassa pidettyyn valtakunnankonferenssiin hän sai etenkin upseereilta ja yläluokalta haltioituneen vastaanoton. Kornilov sai jalkaväenkenraalin arvon vuonna 1917.
Kornilovin ja pääministeri Kerenskin välille syntyi nopeasti vastakkainasettelu. Kornilov halusi laajentaa poikkeustilan koko maahan, ulottaa Kerenskin rintamakarkureille palauttaman kuolemanrangaistuksen myös rintaman takana oleviin varuskuntiin ja siviileihin, lakkauttaa rintamajoukkojen sotilasneuvostot sekä asettaa puolustusteollisuuden ja rautatiekuljetukset armeijan valvontaan lakkojen estämiseksi. Kerenski vaikutti olevan samaa mieltä mutta ei suostunut toteuttamaan ehdotuksia. Monet Kornilovin oikeistolaisista kannattajista toivoivat hänen syrjäyttävän Kerenskin ja palauttavan ”järjestyksen” maahan. Myös apulaissotaministeri Boris Savinkov tuki Kornilovia.
Saksan vallattua syyskuun alussa Riian Kornilov päätti siirtää joukkoja rintamalta Pietariin ”vahvistaakseen hallitusta” kumouksellisia voimia vastaan ja vaati Kerenskiä julistamaan pääkaupungin sotatilaan, antamaan hänelle ylipäällikkönä ylimmän vallan myös siviiliasioissa sekä saapumaan itse päämajakaupunkiin Mogiljoviin. Ilmeisesti Kornilovin yllätykseksi Kerenski tulkitsi tämän vallankaappausyritykseksi ja julisti hänet erotetuksi 9. syyskuuta (27. elokuuta). Raivostunut Kornilov lähetti alkuperäisen suunnitelmansa mukaisesti kenraali Aleksandr Krymovin komentaman III armeijakunnan kohti pääkaupunkia, mikä nyt merkitsi avointa kapinaa hallitusta ja Kerenskiä vastaan. Kerenski turvautui kaappauksen torjumisessa muun muassa bolševikkien punakaartien apuun, ja rautatietyöläiset estivät Krymovin armeijakunnan kuljetuksen Pietariin. Mogiljovin kaupungin työläis- ja sotilasneuvosto vangitsi Kornilovin ja tätä tukeneet päämajan kenraalit 14. (1.) syyskuuta, ja seuraavana päivänä heidät vietiin vankeina Byhoviin.
Kornilovin kapina heikensi Kerenskin hallituksen uskottavuutta ja vahvisti Kerenskiä vastustanutta äärivasemmistoa. Armeija ajautui entistä syvempään sekasortoon, kun sotilaat surmasivat estoitta Kornilovin tukijoiksi epäiltyjä upseereita. Marraskuun alussa bolševikit kaappasivat vallan ja syrjäyttivät itse Kerenskin.