Basil Liddell Hart
Epäsuoran sodankäynnin teoria

Analysoituaan ensimmäisen maailmansodan kulutussotaa ja Sommen sekä Verdunin kaltaisten joukkoteurastusten hirvittäviä tappioita, hän kehitti epäsuoran lähestymisen teorian. Epäsuoran sodankäynnin ajatus on vaikuttaa vihollisen taisteluvoiman sijasta vihollisen taistelukykyyn ja -tahtoon. Hän korosti, etenkin toisen maailmansodan jälkeen, psykologisen vaikuttamisen välttämättömyyttä.
Epäsuoran toimintatavan teorian takana on ajatus siitä, että jokainen voima synnyttää aina vastavoiman, jotka asettuvat tasapainoon, ja seurauksena on sodankäynnissä tällöin hidas ja tuskallinen näännytyssota. Tällöin ainoa mahdollisuus on horjuttaa tätä tasapainoa iskemällä niitä tekijöitä vastaan, joiden varassa tasapaino on. Perinteinen sodankäynti kohdistuu suoraan vihollisen taisteluvoimaa eli sen elävää voimaa, kalustoa ja linnoituksia vastaan, ja sen tarkoituksena on vastustajan taisteluvoiman tuhoaminen; ensimmäisessä maailmansodassa se johti näännytyssotaan ja joukkoteurastukseen, sillä puolustaja oli aina paremmassa asemassa kuin hyökkääjä. "Epäsuoran" sodankäynnin ajatuksena on iskeä vihollisen sodankäyntikykyä ja -tahtoa vastaan: pyritään tuhoamisen sijaan kiertämään vihollisen taisteluvoima ja isketään niihin tekijöihin, jotka ylläpitävät taisteluvoimaa – huoltoon, energianjakeluun, polttoaineenjakeluun, kauppaan, viestiyhteyksiin sekä moraaliin. Kun vihollisen sodankäyntikyky tuhotaan, myös sen taisteluvoima luhistuu.
Epäsuora menetelmä ei ole doktriini, vaan pikemminkin lähestymistapa sodankäyntiin, jossa korostetaan vaikuttamisen tosiasiallista tapahtumista suoraa lähestymistapaa pidempänä aikasarjana. Siihen liittyy doktriininomaisia piirteitä, jos halutaan korostaa esimerkiksi miten merisota on kautta aikojen perustunut juuri tämäntapaiseen toimintatapaan - vihollisen merikaupan ja merihuollon tuhoamiseen. Merisodan tärkein muoto on toisaalta upotussota, ja varsinaiset laivastot ovat olemassa vain oman kauppamerenkulun suojaamiseksi, vihollisen kauppamerenkulun tuhoamiseksi sekä vihollisen taisteluvoimien torjumiseksi. Liddell Hartin suurin ansio oli tuon perusperiaatteen kiteyttäminen vaikuttamisen muodoksi ja sen soveltaminen yleistettäväksi sodankäynnin perustaksi. Selkeistä eroavaisuuksista huolimatta suora- ja epäsuora lähestymistapa ovat toisiinsa liittyviä, eikä sodankäynti koskaan voi olla pelkästään toista.
Liddell Hartin doktriinin pohjalla oli kaksi havaintoa:
Suorat hyökkäykset lujissa asemissa olevaa vihollista vastaan ovat tuomittuja epäonnistumaan, eikä pelkästään niihin pitäisi turvautua.
Lyödäkseen vihollisensa hyökkääjän on ensin horjutettava vihollinen tasapainosta, mitä ei tehdä itse hyökkäyksellä, vaan se tulee tehdä ennen varsinaiseen hyökkäykseen ryhtymistä.
Hänen omilla sanoillaan "strategiassa pisin kiertotie on usein lyhin reitti kohteeseen; suora lähestymistapa näännyttää hyökkääjän ja lujittaa vastarintaa lyhentämällä linjoja, kun taas epäsuora lähestymistapa vaikeuttaa vihollisen voimien yhteistoimintaa". Liddell Hartin mukaan myös sodankäynnissä taistelua ei ratkaista niinkään taistelukentällä, vaan sotapäällikköjen mielissä: taistelu on hävitty vasta, kun toinen päälliköistä aloittaa vetäytymisen. Onnistumisen salaisuus on vihollisen pitäminen epätietoisena omasta tilanteesta ja omista aikeista, ja yrittämällä jotain sellaista, mitä hän ei odota, ja mihin hän ei ole valmistautunut. Liddell Hart ja Fuller loivat näin pohjan salamasodan konseptille.
Hän päätyi johtopäätöksiinsä tutkimalla historian suurten strategien toimintaa, heidän voittojaan ja heidän tappioitaan. Liddell Hartin mukaan onnistumisen salaisuutena on epäsuora toimintatapa, ja että epäsuora metodi on toimiva lähestymistapa myös muissa inhimillisen elämän osa-alueilla, kuten liike-elämässä, ihmissuhteissa jne.
Liddell Hart esitti teoriansa ensi kerran vuonna 1929 teoksessaan The Decisive Wars of History. Teoria kehittyi tämän jälkeen edelleen ja sai lopullisen muodon 1941 julkaistussa Strategy: The Indirect Approach. Kirjasta otettiin useita lisäpainoksia ja se nousi yhdeksi 1900-luvun luetuimmista sotateoreettisista tutkimuksista. Ennen toista maailmansotaa Britannian armeijan vanhoilliset ylemmät upseerit suhtautuivat Liddell Hartiin torjuvasti, mutta hän sai innokkaan vastaanoton nuorten upseerien keskuudessa, joista monista tuli kenraaleja toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen.