stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isonirkko

| Isonirkko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Nirkot Notodontidae
Alaheimo::  Härkäpäät Phalerinae
Suku::  Peridea
Laji::  anceps
Kaksiosainen nimi
 Peridea anceps  Goeze, 1781 
Katso myös
   Isonirkko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isonirkko (Peridea anceps) on kookas nirkkoihin kuuluva yöperhoslaji. Suomessa se on tavattu vain muutaman kerran harhailijana.
Koko ja ulkonäkö

Etusiivet ovat muodoltaan pitkänomaiset, hieman läpikuultavat ja niiden pohjaväri on likaisen harmaanruskea, jota kellertävät siipisuomut sävyttävät. Sisempi poikkiviiru on tumma, kaareva ja terävästi mutkitteleva. Ulompi poikkiviiru erottuu heikosti. Siiven ulko-osassa siipisuonten väleissä on tummat, siivensuuntaisesti venyneet laikut. Keskitäplä on ruskea ja muodoltaan pitkulainen. Siiven takareunassa on tumma suomutupsu. Takasiivet ovat kuviottomat ja kellertävän valkoiset, vain etureunastaan tummanharmaat. Siipiväli 50–67 mm naaraiden ollessa koiraita kookkaampia ja ruumiiltaan rotevampia.
Levinneisyys ja lentoaika

Isonirkon levinneisyys kattaa suurimman osan Eurooppaa, pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Sitä tavataan myös Pohjois-Afrikassa ja idässä Kaukasukselle saakka. Suomessa lajia on tavattu vain satunnaisena harhailijana, ensimmäisen kerran Nurmijärveltä vuonna 2003. Sittemmin perhosia on tavattu muutamia kertoja Uudeltamaalta ja kerran Varsinais-Suomesta. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena toukokuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Isonirkon elinympäristöjä ovat valoisat ja lämpimät metsät, joissa kasvaa tammia. Sitä tavataan harvoin kaukana tyypilliseltä elinpaikaltaan. Perhoset aloittavat lennon illan hämärtyessä ja jatkavat keskiyölle saakka. Päivisin perhoset lepäävät puiden rungoilla tai oksilla. Valolle tulevat yksilöt ovat pääasiassa koiraita naaraiden osuuden ollessa 20–30 %. Valopyyntihavaintojen perusteella naaraat myös lopettavat lentonsa koiraita aikaisemmin illalla ja ne liikkuvat joskus tavanomaista elinympäristöään tiheämmissäkin metsissä. Laji voi sopivalla paikalla olla melko runsaslukuinen.
Naaras munii 150–250 munaa muutaman kymmenen munan ryhmiksi oksille ja lehtien alapinnoille. Toukat viihtyvät aluksi pienissä ryhmissä, mutta erakoituvat kasvaessaan. Ne oleskelevat pääasiassa lehtien alapuolella keskiruodin vieressä. Toukat ovat täysikasvuisia elo-syyskuussa, jolloin ne muuttuvat pinnaltaan öljyisiksi ja vaeltavat etsimään koteloitumispaikkaa. Kotelo on maa-aineksella naamioidun kotelokopan sisällä aivan maanpinnan alla. Kotelo talvehtii, joskus kahdestikin.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat tammet (Quercus), etelämpänä myös pyökit (Fagus) sekä koivut (Betula).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: ohjeita tummien nirkkolajien tunnistamiseen (Arkistoitu – Internet Archive)
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2900168  BioLib: 53082  BOLD: 205455  CoL: 76SBZ  EoL: 908073  EUNIS: 309071  Fauna Europaea: 446373  Fauna Europaea (new): 0137e584-c20f-4d69-beec-56aa3904abf6  GBIF: 1822346  iNaturalist: 320874  IRMNG: 11023403  LepIndex: 60562  LoB: 4424  MaBENA: PeridAnceps  NBN: NBNSYS0000006091  NCBI: 988017  Observation.org: 1998  Open Tree of Life: 153650  Laji.fi: MX.62133
Isosorbididinitraatti

| --- | --- |


Isosorbididinitraatti
Systemaattinen (IUPAC) nimi
[(3S,3aS,6R,6aS)-3-nitro-oksi-2,3,3a,5,6,6a-heksahydrofuro[3,2-b]furan-6-yyli]nitraatti
Tunnisteet
CAS-numero: 87-33-2
ATC-koodi: C01DA08
PubChem CID: 6883
DrugBank: DB00883
Kemialliset tiedot
Kaava: C6H8N2O8 
Moolimassa: 236,144
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 70 °C 
Liukoisuus veteen: 1,09 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 20 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 45–60 minuuttia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Isosorbididinitraatti (C6H8N2O8) on nitraattiestereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä verisuonia laajentavana lääkkeenä angina pectoriksen hoidossa. Isosorbididinitraatti kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa isosorbididinitraatti on värittömiä kiteitä. Se liukenee hieman veteen ja hyvin poolisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja asetoniin. Isosorbididinitraatti on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky etanoliliuoksessa on +135. Isosorbididinitraatti metaboloituu ihmisen maksassa typpimonoksidiksi ja isosorbidi-2- ja isosorbidi-5-nitraateiksi. Typpioksidi aktivoi guanylaattisyklaasia, minkä vuoksi suurten valtimoiden seinämät rentoutuvat ja verisuonet laajenevat. Aineenvaihduntatuotteina muodostuvat mononitraatit ovat myös lääkeaineena aktiivisia. Isosorbidinitraatti annostellaan nieltävänä tablettina, kielen alle laitettavana tablettina tai suihkeena. Isosorbididinitraattia käytetään angina pectoriksen hoitoon ja yhdessä nesteenpoistolääkkeiden kanssa sitä voidaan käyttää myös sydämen vajaatoiminnan hoidossa.
Haittavaikutukset

Isosorbididinitraatin aiheuttamia haittavaikutuksia voivat olla verenpaineen lasku liian alhaiseksi, rytmihäiriöt, suun kuivuminen, huonovointisuus ja allergiset oireet kuten ihottuma.
Valmistus

Isosorbididinitraattia valmistetaan lähtien sorbitolista. Sorbitolia kuumennettaan p-tolueenisulfonihapon kanssa ja tuotteena muodostuu isosorbidia. Isosorbidi nitrataan isosorbididinitraatiksi typpihapon ja rikkihapon seoksella.
Isosyanidit

Isosyanidien rakenteen resonanssimuodot (ylidi vasemmalla ja karbenoidi oikealla)
Isosyanidit eli isonitriilit tai karbyyliamiinit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R-N≡C, missä R on orgaaninen ryhmä. Isosyanideja käytetään orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Isosyanidit ovat huoneenlämpötilassa nesteitä tai molekyylimassan kasvaessa kiinteitä aineita. Yhdisteet ovat veteen liukenemattomia mutta liukenevat orgaanisiin liuottimiin. Isosyanidien rakenteessa esiintyy resonanssia ja kaksi tärkeintä muotoa ovat karbenoidimuoto ja ylidimuoto, joista karbenoidi on stabiilein. Ryhmän yhdisteet reagoivat useilla tavoilla ja voivat reagoida niin nukleofiileina kuin elektrofiileinakin sekä sykloadditioilla. Isosyanidit hydrolysoituvat veden vaikutuksesta amiineiksi ja muurahaishapoksi happamissa oloissa, mutta ovat stabiileja emäksisissä olosuhteissa. Aineet reagoivat useilla monikomponenttireaktioilla kuten Passerini- ja Ugi-reaktioilla. Useat metallit muodostavat komplekseja isosyanidien kanssa.
Erityisesti molekyylimassaltaan pienillä isosyanideilla (alle 10 hiiliatomia) on erittäin voimakas epämiellyttävä haju. Suurikokoisemmat yhdisteet ovat hajuttomia ja osalla on hedelmäinen tuoksu.
Valmistus

Isosyanidien valmistamiseen on useita menetelmiä. Niitä ovat esimerkiksi hopeasyanidin ja alkyylihalidin reaktio, formamidien ja fosgeenin tai fosforyylikloridin reaktio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isosyanidit Wikimedia Commonsissa
Isovoihappo

| Isovoihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metyylipropaanihappo
CAS-numero:  79-31-2
PubChem CID:  6590
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H8O2
Moolimassa:  88,11 g/mol
Ulkomuoto:  neste (väritön)
Sulamispiste:  -47 °C (226 K)
Kiehumispiste:  152–155 °C (425–428 K)
Tiheys:  0,95 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen 20 g/100 ml (20 °C)
Isovoihappo on orgaaninen yhdiste, joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C4H8O2 ja rakennekaava (CH3)2CHCOOH. Isovoihaposta käytetään myös nimityksiä 2-metyylipropaanihappo, dimetyylietikkahappo ja 2-metyylipropionihappo.
Isovoihapon moolimassa on 88,11 g/mol, sulamispiste -47 °C, kiehumispiste 152–155 °C, tiheys 0,95 g/cm3, liukoisuus veteen 20 °C:n lämpötilassa 20 g/100 ml, leimahduspiste 56 °C c.c., itsesyttymislämpötila 481 °C ja CAS-numero 79-31-2. Isovoihappo liukenee kaikissa suhteissa etanoliin ja dietyylieetteriin. Yhdistettä voidaan valmistaa synteettisesti hapettamalla isobutanolia. Isovoihappoa esiintyy kukkien tuoksuissa, eräissä hedelmissä ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Katso myös isovoihapon kanssa isomeeristä voihappoa.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset

Lyhytaikainen altistus ainelle syövyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Syövyttävää nieltynä.
Aiheesta muualla

Raimo Alén: Kokoelma orgaanisia yhdisteitä, s. 364–365.  Consalen Consulting, 2009.  ISBN 978-952-92-5627-3
Isovoihapon kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Isobutyric acid (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Isobutyric acid (englanniksi)
DrugBank: Isobutyric Acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): 2-Methylpropanoic acid (englanniksi)
KEGG: Isobutyric acid (englanniksi)
ChemBlink: Isobutyric acid (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - isobutyric acid (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - isobutyric acid (englanniksi)
Isositruunahappo

| Isositruunahappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-hydroksipropaani-1,2,3-trikarboksyylihappo
CAS-numero:  320-77-4
PubChem CID:  1198
SMILES:  C(C(C(C(=O)O)O)C(=O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H8O7
Moolimassa:  192,124 g/mol
Sulamispiste:  105 °C
Isositruunahappo (C6H8O7) on trikarboksyylihappo ja sitruunahapon isomeeri. Yhdiste on tärkeä välituote sitruunahappokierrossa ja esiintyy välituotteena myös eräissä muissa aineenvaihduntareiteissä.
Biologinen merkitys

Isositruunahappoa muodostuu eliöissä sitruunahappokierron toisessa vaiheessa, jossa sitruunahappo isomeroidaan akonitaasientsyymin katalysoimana isositruunahapoksi. Reaktio tapahtuu kahdessa vaiheessa ja välituotteena muodostuu akoniittihappoa. Seuraavassa sitruunahappokierron vaiheessa isositruunahappo hapetetaan ja dekarboksyloidaan alfaketoglutaarihapoksi. Tätä reaktiota katalysoiva entsyymi on isositraattidehydrogenaasi ja reaktion välivaiheena muodostuu oksalomeripihkahappoa.
Isositruunahappo on myös osa eräiden kasvien, sienien ja bakteerien aineenvaihduntaan kuuluvaa glyoksylaattikiertoa. Glyoksylaattikierrossa isositruunahappoa muodostuu akonitaasin katalysoimana sitruunahaposta, mutta sitä ei hajoteta alfaketoglutaarihapoksi. Sen sijaan isositraattilyaasi hajottaa sen glyoksyylihapoksi ja meripihkahapoksi.
Isositruunahapon käyttö analytiikassa

Isositruunahapon ja sitruunahapon suhde on hedelmämehuissa tyypillisesti vakio ja noin 1:300. Tätä suhdetta voidaan käyttää hyväksi määritettäessä mehujen aitoutta erityisesti appelsiinimehun tapauksessa. Mikäli sitruunahapon suhteellinen määrä on suurempi, on mehuun lisätty sitruunahappoa, mikä ei ole tuoremehuissa sallittua. Menetelmässä isositruunahapon esterit ja laktonit hydrolysoidaan emäksisissä olosuhteissa, minkä jälkeen isositruunahapon määrä määritetään entsymaattisesti isositraattidehydrogenaasientsyymin avulla.
Aiheesta muualla

DrugBank: Isocitric Acid (englanniksi)
Human Metabolome Database: Isocitric acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Isocitric acid (englanniksi)
Yeast Metabolome Database (YMDB): Isocitric acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Isocitric acid (englanniksi)
Seishirō Itagaki

Kenraali Seishirō Itagaki
Seishirō Itagaki (jap. 板垣 征四郎, Itagaki Seishirō; 21. tammikuuta 1885 Morioka, Japani – 23. joulukuuta 1948 Tokio, Japani) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraali ja sotaministeri Toisessa maailmansodassa.
Itagaki oli aktiivinen toimija Japanin sotaan johtaneessa liittoutumassa. Sotaministerinä hän oli vuosina 1938–1940. Huhtikuusta 1945 lähtien hän toimi muun muassa Jaavalla, Sumatralla, Malaijissa, Borneolla, Andamaaneilla ja Nikobaareilla olleiden japanilaisten joukkojen komentajana. Itagaki tuomittiin Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa kuolemaan sotarikoksista. Hänet todettiin syylliseksi sotavankien ja internoitujen siviilien kuolemiin ja aliravitsemukseen. Itagaki teloitettiin hirttämällä.
Veli Lehtelä

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lehtelä vuonna 1964. |  Lehtelä vuonna 1964. |  Lehtelä vuonna 1964. |  |
Maa:   Suomi
Miesten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | peräm:llinennelonen |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | peräm:tönkaksikko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Bled 1956 | peräm:llinen nelikko |  |
|  Kultaa | Poznań 1958 | peräm:tön kaksikko |  |
|  Hopeaa | Gent 1955 | peräm:llinen kaksikko |  |
|  Hopeaa | Praha 1961 | peräm:tön kaksikko |  |
Veli Veikko Valtteri Lehtelä (6. syyskuuta 1935 Sääksmäki – 3. kesäkuuta 2020 Valkeakoski) oli suomalainen soutaja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari. Hän ja parinsa Toimi Pitkänen ovat Pertti Karppisen jälkeen Suomen kaikkien aikojen menestyksekkäimmät kilpasoutajat.
Elämä ja urheilu-ura

Lehtelä syntyi Sääksmäellä sittemmin viisilapsiseksi kasvaneen perheen toisena lapsena. Sodan aikana hän oli kahdesti sotalapsena Ruotsissa. Koulunsa hän kävi Valkeakoskella ja jäi paikkakunnalle töihin ensin Säterin ja sittemmin Yhtyneitten Paperitehtaitten palvelukseen edeten juoksupojasta tuotannonsuunnittelijaksi.
Soutuharjoittelun Lehtelä aloitti vuonna 1953 ja souti aluksi kevyessä nelosessa Martti Mikkolaisen, Pentti Neuvosen, Jorma Kivisen ja Jouko Malmin kanssa. Vuonna 1954 hän siirtyi Toimi Pitkäsen pariksi. Uusi yhteistyö tuntui sujuvan, ja samana syksynä Suomen mestarit Raaskoski ja Eklund hävisivät heille Porvoossa 18 sekuntia. Gentin EM-kisoissa 1955 kaksikko, perämiehenään Matti Niemi, souti hopeaa häviten Sveitsille vain 2,3 sekuntia.
Elämä ja urheilu-ura > Menestyksen vuodet 1956–1960

Bledin EM-kisoissa 1956 Lehtelä ja Pitkänen soutivat neljässä eri luokassa, joista kolmessa he selviytyivät alkuerien voittajina suoraan loppukilpailuun. Vain kahdeksikossa he putosivat jatkosta. Nelosessa he soutivat Kauko Hännisen ja Reino Poutasen kanssa, ja vaikka heillä ei ollut kovinkaan paljon yhteistä harjoittelua takana, saavuttivat he Suomen kaikkien aikojen ensimmäisen soudun Euroopan mestaruuden. Perämiehenä veneessä oli Matti Niemi. Tiukan ohjelman vuoksi Lehtelä ja Pitkänen eivät ehtineet osallistua perämiehettömien kaksikkojen loppukilpailuun, vaikka he olivat soutaneet alkuerien nopeimman ajan. Perämiehellisessä kaksikossa he sijoittuivat neljänneksi. EM-kisojen menestys ratkaisi sen, että Suomesta lähetettiin soutajia loppuvuonna pidettäviin Melbournen olympialaisiin.
EM-kultaa voittanut joukkue ehti ennen Melbournen matkaa harjoittelemaan pari viikkoa yhdessä, viikon Turussa ja viikon Valkeakoskella. Australiassa ongelmia tuotti ensin kisa-asujen puute, ja miehet harjoittelivat ensimmäisen viikon kauluspaidoissa. Kilpailuun suomalaiset saivat soudettavakseen itseään huomattavasti isommille miehille tarkoitetun vanhan veneen, mutta heille keräilyerässä hävinnyt Brasilian joukkue antoi lainaksi oman veneensä, jolla Suomi saavutti loppukilpailussa pronssia hävittyään Italialle 11,5 sekuntia ja kesän aikana selvästi heikommaksi osoittautuneelle Ruotsille 8,5 sekuntia.
Lehtelä meni armeijaan vuonna 1957 saatuaan siihen saakka lykkäystä aluksi jalkapallossa vioittuneen polven takia ja sitten vielä Soutuliiton pyynnöstä. Hänen palvellessaan Porin Prikaatissa Turussa vuosi 1957 oli harjoituksellisesti hänelle ja Pitkäselle välivuosi. Duisburgin EM-kisoissa he sijoittuivat kuitenkin kaksikossa kuudenneksi (perämiehenä Erkki Laaksonen). Vuonna 1958 Lehtelä ja Pitkänen saavuttivat perämiehettömässä kaksikossa Euroopan mestaruuden Poznańissa ja seuraavana vuonna Pohjoismaiden mestaruuden Mölndalissa. Mâconin EM-kisoissa 1959 miehet saivat kylmän kylvyn, kun alkuerän harjoittelulähdössä Pitkäsen airon hela katkesi ja vene kaatui, eikä menestystä tullut.
Rooman 1960 olympialaisten soutukilpailut käytiin Albanojärvellä kovassa helteessä. Ensimmäistä kertaa arvokilpailuissa rata oli merkitty poijuilla. Lehtelä ja Pitkänen voittivat perämiehettömässä kaksikossa alkueränsä ja sijoittuivat välierässä toiseksi Saksan jälkeen. Loppukilpailua suomalaiset johtivat osan matkaa, mutta lopputuloksena oli pronssimitali. Neuvostoliitto oli 1,79 sekuntia ja Itävalta 0,11 sekuntia nopeampi.
Elämä ja urheilu-ura > Olympiamitalien jälkeen

Vuonna 1961 Lehtelä ja Pitkänen voittivat luokkansa Henleyn regatassa, jonka ainoat suomalaisvoittajat he edelleenkin ovat. Kaksinkamppailuissa he voittivat edellisen vuoden olympiavoittajat sekä kaksi englantilaista paria. Kilpailupäivän aamuna Lehtelä sai Suomesta sähkeitse tiedon, että hänen perheeseensä oli syntynyt tyttölapsi. Samana vuonna he saavuttivat EM-hopeaa Saksalle hävinneenä Prahassa ja vuonna 1963 Pohjoismaiden mestaruuden Tampereella. Kööpenhaminan EM-kisoissa 1963 kaksikko sijoittui seitsemänneksi ja Amsterdamin EM-kisoissa 1964 kuudenneksi, mikä varmisti kisamatkan Tokion olympialaisiin. Siellä tuloksena oli kuudes sija. Lehtelä ja Pitkänen jatkoivat kilpailemista vielä neljä vuotta mutta eivät vakavasti enää pyrkineet Méxicon olympialaisiin.
Lehtelä ja Pitkänen harjoittelivat ahkerasti, mutta punttien nostelu ei kuulunut heidän harjoitusohjelmaansa, vaan he hankkivat voimansa muilla tavoin. Vuonna 1961 kaksikko valittiin Suomen parhaitten urheilijoitten listalla viidenneksi sekä vuosina 1958 ja 1960 yhdeksänneksi. Ennen Pertti Karppisen olympiavoittoa vuonna 1976 he olivat ainoat kymmenen parhaan listalle päässeet soutajat.
Viimeiset aktiivivuodet ”Vesse” Lehtelä souti pariairokaksikkoa Martti Mikkolaisen kanssa ja voitti siinä Suomen mestaruuksia. Yhteensä hän voitti 29 Suomen mestaruutta. Seuratasolla hän edusti Valkeakosken Vesiveikkoja.
Lehtelän poika Jorma Lehtelä on muusikko ja soudun moninkertainen arvokisaedustaja. Hänen serkkunsa Kalevi Lehtelä voitti Suomen mestaruuden soudun pariairokaksikossa vuonna 1964.
Lehtelä sai vasta kilpauransa jälkeen, vuonna 1974, tietää sairastaneensa tyypin 1 diabetesta, mikä selitti hänen joissakin kilpailuissa kokemiaan vaikeuksia. Hän menetti viimeisinä vuosinaan näkökykynsä glaukooman etenemisen takia. Lehtelä kuoli Valkeakosken sairaalassa 84-vuotiaana 3. kesäkuuta 2020.
Saavutuksia

Olympiapronssia Melbournessa 1956 (perämiehellinen nelonen)
Olympiapronssia Roomassa 1960 (perämiehetön kaksikko)
Olympiakisoissa kuudes Tokiossa 1964 (perämiehetön kaksikko)
EM-kultaa Bledissä 1956 (perämiehellinen nelonen) ja Poznańissa 1958 (perämiehetön kaksikko)
EM-hopeaa Gentissä 1955 (perämiehellinen kaksikko) ja Prahassa 1961 (perämiehetön kaksikko)
Tunnustuksia
Pro Urheilu -palkinto 2009
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Veli Lehtelä Wikimedia Commonsissa
Veli Lehtelä Olympedia. (englanniksi)
Veli Lehtelä Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Lehtelä (takana) ja Toimi Pitkänen vuonna 1964.
Isovireonapsija

| Isovireonapsija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Vireonapsijat Inezia
Laji::  subflava
Kaksiosainen nimi
 Inezia subflava  (P. L. Sclater & Salvin, 1873) 
Alalajit
 I. s. obscura  I. s. subflava 
Katso myös
   Isovireonapsija Wikispeciesissä   Isovireonapsija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isovireonapsija (Inezia subflava) on tyranneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Isovireonapsija voi kasvaa 11–12 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Isovireonapsijan pää ja selkä ovat väriltään vihertävän ruskeat. Siivet ovat mustat ja niissä on kaksi valkoista raitaa. Myös pyrstö on musta ja sen kärki on valkoinen. Lajin rinta ja vatsa ovat väriltään keltaiset ja rinnassa voi olla vihertäviä juovia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isovireonapsijan levinneisyyslaue ulottuu Amazonian alueella Brasiliasta pohjoisessa Venezuelaan ja etelässä Boliviaan. Levinneisyysalue seuraa suuria jokia.  Lajin elinympäristöä ovat galleriametsät ja jokivarsien ja järvien rantojen pensaikot. Lintu liikkuu yleensä yksin tai pareittain, eikä yleensä liiku kauas vesialueista.
Isä Mitron ajatuksia elämästä, työstä, uskosta

| Isä Mitron ajatuksia elämästä, työstä, uskosta |
| --- | --- |

Kirjailija:  Mitro Repo
Genre:  elämäntaito, ortodoksinen usko
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  271
ISBN:  978-951-0-34603-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Isä Mitron ajatuksia elämästä, työstä, uskosta on Mitro Revon vuonna 2008 ilmestynyt kirja. Teoksessa hän kirjoittaa elämästä, työstä ja ortodoksisesta uskosta. Hän kirjoittaa myös vanhemmistaan, arkkipiispa Paavalista, Kirka Babitzinista ja Urho Kekkosesta. Mukana ovat myös esimerkiksi pappilan pashan ja pääsiäislampaan teko-ohjeet. Tekstin rinnalla on valokuvaaja Janne Gröningin kuvakertomus Suomen luonnosta eri vuodenaikoina.
Aiheesta muualla

Martti Mäkisalo: Kultamunia isä Mitron suusta. Helsingin sanomat 19.11.2008.
Eeva Salonen: Mitron mietteet kirjaksi[vanhentunut linkki]. Ortodoksiviesti 8/2008.
Isoviherkalastaja

| Isoviherkalastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Kuningaskalastajat Alcedinidae
Suku::  Viherkalastajat Chloroceryle
Laji::  amazona
Kaksiosainen nimi
 Chloroceryle amazona  (Latham, 1790) 
Katso myös
   Isoviherkalastaja Wikispeciesissä   Isoviherkalastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isoviherkalastaja (Chloroceryle amazona) on kuningaskalastajiin kuuluva lintulaji. Laija tavataan laajalta alueelta Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan isoviherkalastaja on suurehko lintu ja voi kasvaa 28–30 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Isoviherkalastajakoiras on päästään, töyhdöstään, selästään, siivistään ja pyrstöstään kiiltävän tummanvihreä. Kurkku ja kaula ovat väriltään valkoiset ja vatsa on valkoinen lukuun ottamatta kylkien vihreitä viiruja. Rinta on koiraalla punaruskea. Naaraslintu muistuttaa koirasta ulkonäöltään muuten, mutta rinta on tummanvihreä. Isoviherkalastajan nokka on hyvin pitkä, muistuttaa muodoltaan keihäänkärkeä ja on väriltään mustat. Myös lajin jalat ovat mustat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isoviherkalastajaa tavataan alueelta, joka ulottuu Meksikosta Keski-Amerikan läpi Kolumbiaan ja Andien itäpuoleleta laajalta alueelta, joka ulottuu Venezuelasta Amazonin altaalle ja etelään Argentiinaan asti. Laijn elinympäristöä ovat jokien virtapaikat. Se saalistaa ruuakseen kaloja, erityisesti tetroja ja rapuja. Se istuu puun oksalla ja sopivan saaliin havaittuaan syöksyy veteen nokka edellä. Isoviherkalastajan pesimäkausi kestää tammikuulta toukokuulle. Lintu rakentaa pesänsä tunneliin joentörmään.
Isoviherkalastajanaaras
Isä Mitron sanakirja

| Isä Mitron sanakirja: Ortodoksiset termit selityksineen |
| --- | --- |

Kirjailija:  Mitro Repo
Genre:  ortodoksisuus
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  271
ISBN:  978-951-0-33100-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Isä Mitron sanakirja: Ortodoksiset termit selityksineen on Mitro Revon vuonna 2007 ilmestynyt kirja, joka pohjautuu Ortodoksiviesti-lehdessä ilmestyneeseen artikkelisarjaan.
Aiheesta muualla

Isä Mitron sanakirja opastaa ortodoksisen uskonnon maailmaan[vanhentunut linkki]. WSOY 18.10.2007.
Martti Mäkisalo: Isä Mitro osaa markkinoida ortodoksisuutta. Helsingin sanomat 24.12.2007.