stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jan van Gilse

Jan van Gilse
Jan Pieter Hendrik van Gilse (11. toukokuuta 1881 Rotterdam – 8. syyskuuta 1944 Oegstgeest) oli alankomaalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Gilse opiskeli vuodesta 1897 Kölnissä orkesterinjohtoa ja sävellystä Franz Wüllnerin sekä pianonsoittoa Max van de Sandtin johdolla. Hän saavutti varhaisimman suosionsa jo opiskeluaikanaan Konserttialkusoitollaan ja ensimmäisellä sinfoniallaan. Gilse jatkoi joidenkin vuosien ajan opiskelua Berliinissä Engelbert Humperdinckin johdolla. Vuonna 1905 hänet nimitettiin harjoituskapellimestariksi Bremenin kaupunginteatteriin. Samana vuonna hän johti kolmannen sinfoniansa (Erhebung) esitykset Bremenissä ja Amsterdamissa. Gilse sai saksalaisen musiikkipalkinnon, jonka turvin hän pystyi työskentelemään Roomassa kahden vuoden ajan. Vuonna 1911 hän asettui vaimonsa Ada Hooijerin kanssa Müncheniin. Siellä syntyivät pariskunnan pojat vuosina 1912 ja 1916. Gilse kuitenkin palasi ensimmäisen maailmansodan aikana Alankomaihin ja sai vuonna 1917 nimityksen Utrechtin kunnallisorkesterin kapellimestariksi, jonka tehtävissä hän toimi vuoteen 1922 saakka. Vuosikymmeniä tehtävässä palvellut Wouter Hutschenruyter siirtyi musiikkikoulun johtajaksi Rotterdamiin.
Gilse ajautui erimielisyyksiin säveltäjä Willem Pijperin kanssa; Pijper arvosteli hänen työtään kapellimestarina ankarasti suositussa lehdessä. Vuonna 1922 valmistui Gilsen Rainer Maria Rilken sanoihin tekemä kantaatti Der Kreis des Lebens. Utrechtista poistuttuaan Gilse muutti Blaricumiin ja sitten Lareniin. Hän asui vuoden Sveitsissä ja asettui lopulta Berliiniin. Adolf Hitlerin noustua valtaan vuonna 1933 Gilse palasi välittömästi Alankomaihin, jossa hänet nimitettiin 1. lokakuuta 1933 Utrechtin konservatorion johtajaksi. Hän erosi tehtävistään vuonna 1937. Gilse oli perustamassa Alankomaiden säveltäjäliittoa Genecoa ja Buma-tekijänoikeusjärjestöä. Hän toimi molempien puheenjohtajana, mutta menetti asemansa natsien hyökättyä Alankomaihin. Gilse myös kieltäytyi johtamasta orkestereita, sillä juutalaisilta oli kielletty konsertteihin osallistuminen. Gilsen kaikki musiikki poistettiin kirjastojen kokoelmista ja teosten esitykset kiellettiin. Gilse perusti laittoman protestilehden nimeltään De Vrije Kunstenaar.
Gilse eli vaimonsa kanssa lukuisissa eri pakopaikoissa vuosina 1942–1944. Hänen molemmat poikansa olivat vastarintaliikkeen taistelijoita ja joutuivat natsien tappamiksi. Gilse haudattiin väärällä nimellä. Kuvanveistäjä Mari Andriessen teki muistomerkin hänen haudalleen. Gilsen musiikissaan yhdistyvät saksalaisen romantiikan ja ranskalaisen impressionismin vaikutteet. Vuodesta 1922 lähtien ranskalaiset vaikutteet korostuivat. Ne olivat esillä esimerkiksi laulusarjassa Der Gärtner (1921–1923). Gilsen myöhempään tuotantoon vaikutti myös alankomaalainen kansanmusiikki. Gilse työsti vuosina 1937–1940 oopperaa Thijl, joka kuitenkin kantaesitettiin vasta postuumisti 36 vuotta myöhemmin. Sittemmin sitä on pidetty hänen pääteoksenaan.
Jarno T. Karjalainen

Jarno "Jape" T. Karjalainen on suomalainen basisti. Hän soittaa muun muassa Tuure Kilpeläinen ja Kaihon Karavaani -yhtyeessä. Hän soittaa yleensä kontrabassoa.
Joey Maxim

| Joey Maxim |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Giuseppe Antonio Berardinelli
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1922 Cleveland, Ohio
Kuollut: 2. kesäkuuta 2001 West Palm Beach, Florida
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  -
Pituus:  185 cm
Painoluokka:  alempi raskassarja
Kätisyys:  oikeakätinen
Ammattilaistilastot
Ottelut:  115
Voitot:  82
– tyrmäysvoitot:  21
Tappiot:  29
Ratkaisemattomat:  4
Joey Maxim (28. maaliskuuta 1922 – 2. kesäkuuta 2001), oikealta nimeltään Giuseppe Antonio Berardinelli, oli yhdysvaltalainen ammattilaisnyrkkeilijä ja alemman raskaansarjan maailmanmestari. Hänen taiteilijanimensä tulee Maxim-konekivääristä, jota pidetään ensimmäisenä nykyaikaisena konekiväärimallina. Maxim ei ollut aikansa kovaiskuisimpia nyrkkeilijöitä ja saavutti vain 21 tyrmäysvoittoa 115 ottelussa, mutta korvasi puutteensa muutoin viisaalla ottelemisella ja kykeni voittamaan monia aikakautensa parhaista nyrkkeilijöistä.
Ura

Maxim ryhtyi ammattilaiseksi 18-vuotiaana vuonna 1941. Ensimmäisissä 11 ottelussaan hän voitti pisteillä muun muassa Nate Boldenin ja Red Burmanin. Seuraavana vuonna hän kärsi tappion Jimmy Bivinsille ja kahdesti Ezzard Charlesille. Tappioista huolimatta hän jatkoi kulkuaan kohti painoluokkansa maailman huippua ja otteli myös raskaassa sarjassa, jossa hän voitti vuonna 1946 Jersey Joe Walcottin – häviten tosin seuraavana vuonna tälle kahdesti. Vuonna 1948 Maxim hyvitti aikaisemman tappionsa raskassarjalaiseksi siirtyneelle Bivinsille voitettuaan jo aikaisemmin syksyllä luoteisen Tyynenmeren raskaan sarjan mestaruuden Bill Peterseniltä. Vuonna 1949 hän kärsi jälleen tappion Ezzard Charlesille, mutta seuraavassa ottelussaan hän voitti nimiinsä Amerikan alemman raskassarjan mestaruuden 15 erää kestäneessä ottelussa Gus Lesnevichiä vastaan.
24. tammikuuta 1950 Maxim pääsi ottelemaan Freddie Millsiä vastaan alemman raskaansarjan maailmanmestaruudesta Lontooseen. Altavastaajana otteluun lähtenyt Maxim yllätti kaikki tyrmäämällä vastustajansa kymmenennessä erässä. 30. tammikuuta 1951 Maxim kohtasi jälleen Charlesin. Chicagossa käydyssä ottelussa oli panoksena Charlesin hallussa ollut raskaan sarjan maailmanmestaruus, mutta myös tällä kertaa voitto meni Charlesille tuomaripisteillä.
Saman vuoden kesällä Maxim palasi takaisin alempaan raskassarjaan ja puolusti mestaruuttaan Bob Murphyä vastaan. Joulukuussa hän kohtasi jälleen Charlesin, ja taaskin voitto meni Charlesille kaikin tuomariäänin. Kesäkuussa 1952 Maxim puolusti mestaruuttaan Sugar Ray Robinsonia vastaan New Yorkin Yankee Stadiumilla 48 000 katsojan edessä. Robinson, joka oli vienyt mestaruuden kahdessa alemmassa painoluokassa, lähti otteluun ennakkosuosikkina ja hallitsikin kamppailua vakuuttavasti, mutta lopulta helle ja nestehukka koituivat hänen kohtalokseen ja ottelu tuomittiin Maximin voittoon 14. erässä teknisellä tyrmäyksellä. Paahtavassa kuumuudessa jopa kehätuomari Ruby Goldstein pyörtyi kymmenennessä erässä, ja hänen tilalleen tuli Ray Miller. Maxim menetti mestaruutensa seuraavassa ottelussaan joulukuussa Archie Moorelle. Seuraavan kahden vuoden aikana hän oli Mooren haastajana vielä kahdesti mestaruusottelussa, mutta hävisi molemmilla kerroilla.
Vielä kesäkuussa 1954 Maxim voitti tittelittömässä ottelussa Floyd Pattersonin kaikin tuomariäänin, vaikkakin kaikki 11 paikalla ollutta toimittajaa olivat eri mieltä voittajasta. Pian tämän jälkeen Maxim ajautui Carl "Bobo" Olsonin kohtaamisesta alkaneeseen tappiokierteeseen ja lopetti uransa vuonna 1958 hävittyään kahdeksan uransa yhdeksästä viimeisestä ottelusta.
232 eaa.

| --- | --- |
Vuosisadat: 300-luku eaa. · 200-luku eaa. · 100-luku eaa.
Vuosikymmenet: 300-luku eaa. · 290-luku eaa. · 280-luku eaa. · 270-luku eaa. · 260-luku eaa. · 250-luku eaa. · 240-luku eaa. · 230-luku eaa. · 220-luku eaa. · 210-luku eaa. · 200-luku eaa. · 190-luku eaa.
Vuodet: 300 eaa. · 299 eaa. · 298 eaa. · 297 eaa. · 296 eaa. · 295 eaa. · 294 eaa. · 293 eaa. · 292 eaa. · 291 eaa. · 290 eaa. · 289 eaa. · 288 eaa. · 287 eaa. · 286 eaa. · 285 eaa. · 284 eaa. · 283 eaa. · 282 eaa. · 281 eaa. · 280 eaa. · 279 eaa. · 278 eaa. · 277 eaa. · 276 eaa. · 275 eaa. · 274 eaa. · 273 eaa. · 272 eaa. · 271 eaa. · 270 eaa. · 269 eaa. · 268 eaa. · 267 eaa. · 266 eaa. · 265 eaa. · 264 eaa. · 263 eaa. · 262 eaa. · 261 eaa. · 260 eaa. · 259 eaa. · 258 eaa. · 257 eaa. · 256 eaa. · 255 eaa. · 254 eaa. · 253 eaa. · 252 eaa. · 251 eaa. · 250 eaa. · 249 eaa. · 248 eaa. · 247 eaa. · 246 eaa. · 245 eaa. · 244 eaa. · 243 eaa. · 242 eaa. · 241 eaa. · 240 eaa. · 239 eaa. · 238 eaa. · 237 eaa. · 236 eaa. · 235 eaa. · 234 eaa. · 233 eaa. · 232 eaa. · 231 eaa. · 230 eaa. · 229 eaa. · 228 eaa. · 227 eaa. · 226 eaa. · 225 eaa. · 224 eaa. · 223 eaa. · 222 eaa. · 221 eaa. · 220 eaa. · 219 eaa. · 218 eaa. · 217 eaa. · 216 eaa. · 215 eaa. · 214 eaa. · 213 eaa. · 212 eaa. · 211 eaa. · 210 eaa. · 209 eaa. · 208 eaa. · 207 eaa. · 206 eaa. · 205 eaa. · 204 eaa. · 203 eaa. · 202 eaa. · 201 eaa. · 200 eaa. · 199 eaa.
Jarno Pirinen

Jarno Pirinen (s. 24. helmikuuta 1981 Raahe) on suomalainen pesäpalloilija. Pirinen eduusti koko uransa Superpesiksessä pelaavia Pattijoen Urheilijoita. Pirinen saavutti yhden SM-hopean kaudella 2002 ja yhden SM-pronssin kaudella 2001. Hän pelasi ulkokentällä kakkosvahtina. Pirinen pelasi 87 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi kaksi kunnaria ja seitsemän tavallista juoksua, toi 24 juoksua ja keräsi 172 kärkilyöntipistettä. Pirinen pelasi 19 Superpesiksen ylemman loppusarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi kaksi tavallista juoksua, toi kolme juoksua ja keräsi 33 kärkilyöntipistettä.
Jean-David Morvan

2017
Jean-David Morvan (s. 28. marraskuuta 1969 Reims, Marne, Ranska) on ranskalainen sarjakuvakäsikirjoittaja.
Jean-David Morvan opiskeli taideaineita Saint-Lucin instituutissa Brysselissä. Morvan koetti ensin sarjakuvan piirtämistä, mutta havaitsi pian vahvuutensa olevan käsikirjoittamisessa, ja nyt hänet tunnetaan parhaiten juuri sarjakuvakäsikirjoituksistaan. Hän asuu Reimsissä Ranskassa.
Tärkeimmät sarjat, joita hän on käsikirjoittanut ovat Piko ja Fantasio, Sir Pyle and Merlin José Luis Munueran kanssa, ja Sillage Philippe Buchet’n kanssa.
Palkinnot

2002: ehdokkaana Angoulême International Comics Festival Prix Jeunesse 9-12 ans Angoulêmen kansainvälisillä sarjakuvafestivaalilla
2004: ehdokkaana Prix Jeunesse 9-12 ans Angoulêmen kansainvälisillä sarjakuvafestivaalilla
2006: Prix Jeunesse 9-12 ans Angoulêmen kansainvälisillä sarjakuvafestivaalilla
2007: Paras nuorten sarjakuva:  Prix Saint-Michel
2008: Ehdokkaana "Parhaasta tarinasta": Prix Saint-Michel
Käännös suomeksi
John Robinson (näyttelijä)

John Robinson (s. 25. lokakuuta 1985, Portland, Oregon) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Elephant ja Lords of Dogtown.
Robinson on myös toiminut mallina.
Aiheesta muualla

John Robinson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jonas Dembélé

Jonas Dembélé (s. 15. toukokuuta 1963) on malilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Sanin hiippakuntaan 12. heinäkuuta 1992 ja nimitettiin Kayesin hiippakunnan johtoon 31. tammikuuta 2013. Dembélén edeltäjä oli ollut kesäkuussa 2011 eläkkeelle jäänyt Joseph Dao.
Dembélé vihittiin piispaksi 11. toukokuuta 2013. Pääkonsekraattorina toimi Martin Krebs, jota avustivat Jean Zerbo ja Jean-Gabriel Diarra.
Jean-Efflam Bavouzet

Jean-Efflam Bavouzet
Jean-Efflam Bavouzet (s. 17. lokakuuta 1962 Lannion) on ranskalainen pianisti. Hän opiskeli Pierre Sancanin johdolla Pariisin konservatoriossa ja aloitti levytysuransa 1990-luvun alussa, jolloin julkaisi tulkintojaan Joseph Haydnin ja Frédéric Chopinin teoksista.
Bavouzet sai varhaisella urallaan ensipalkinnon kansainvälisessä Beethoven-kilpailussa Kölnissä, Young Concerts Artists Auditions -voiton New Yorkissa (1986) ja Steven de Groote -kamarimusiikkipalkinnon Van Clirbun -kilpailussa (1989). Bavouzet debytoi Orchestre de Parisin kanssa Georg Soltin kutsusta vuonna 1995. Hän aloitti läheisen yhteistyösuhteen Pierre Boulez'n kanssa Béla Bartókin kolmannen pianokonserton esityksellä Orchestre de Parisin kanssa vuonna 1998. Hän on tehnyt yhteistyötä myös sellaisten kapellimestarien kuin Vladimir Ashkenazyn, Valeri Gergijevin, Daniele Gattin, Andrew Davisin, Marc Albrechtin, Lawrence Fosterin, Charles Dutoit'n, Esa-Pekka Salosen, Andrew Littonin, Ingo Metzmacherin, Kent Naganon, Zoltán Kocsisin ja Vasili Sinaiskin kanssa.
Bavouzet on levyttänyt pelkästään Chandos-levymerkille vuodesta 2007. Hän otti projektikseen kaikkien Claude Debussyn pianoteosten levyttämisen ja on levyttänyt myös muiden ranskalaissäveltäjien, kuten Maurice Ravelin ja Jules Massenet'n tuotantoa. Debussy-hankkeellaan hän on saanut monia palkintoja, joita ovat olleet BBC Music Magazine Award (2009), Gramophone-palkinto (2009) ja Diapason d'Or (2008). Vuosina 2007 ja 2008 hän sai Le Monde de la musiquen Choc de l'année -palkinnon. Vuosina 2010–2011 Bavouzet kiersi Yhdysvalloissa ja esiintyi ensimmäistä kertaa New Yorkin filharmonikkojen kanssa. Hänet valittiin vuonna 2012 ICMA:n vuoden artistiksi. Hän on myös toiminut Lofoottien pianofestivaalin taiteellisena johtajana Norjassa.
Bavouzet'n ohjelmisto ulottuu nykyohjelmistoon, josta hän on esittänyt Bruno Mantovanin ja Jörg Widmannin teoksia. Bavouzet on elinikäinen professori pianonsoitossa Detmoldin musiikkiyliopistossa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Jan van Hemessen

Tuhlaajapoika ilotalossa, vuodelta 1536, Bryssel, Belgian kuninkaallinen taidemuseo.
Jan van Hemessen (n. 1500 – n. 1575) oli alankomaalainen taidemaalari, joka työskenteli Antwerpenissa ja Haarlemissa. Hänen töissään näkyy italialaisen taiteen sekä Massusin ja Mabusen vaikutusta. Hän käsitteli uskonnollisia aiheita ja laatukuvia romanistiseen tapaan. On sanottu, että van Hemessen oli "aikansa ekspressionisti". Hänen katsotaan ennakoineen 1600-luvun laatukuvamaalausta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jan van Hemessen Wikimedia Commonsissa
Jean-Denis Délétraz

| Jean-Denis Délétraz |
| --- | --- |
 Jean-Denis Délétraz 2012
Henkilötiedot
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1994–1995
Talli(t):  Larrousse, Pacific
Kilpailuja:  3
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Australian GP 1994
Viimeinen kilpailu:  Euroopan GP 1995
Jean-Denis Délétraz (s. 1. lokakuuta 1963 Geneve) on entinen sveitsiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui kolmeen Formula 1 -sarjan kilpailuun, joihin hän pääsi mukaan sponsoriensa avustamana.
Ennen Formula 1 -uraansa hän saavutti kaksi voittoa ajaessaan Formula Fordia. Formula Fordista hän siirtyi Ranskan Formula 3 -luokkaan vuosiksi 1985–1987. Ensimmäisenä vuonnaan hän sijoittui pisteissä kolmanneksi. Seuraavana vuorossa oli Formula 3000 vuosina 1988–1991. Hän sijoittui parhaimmillaan kaksi kertaa kolmanneksi.
Kaudella 1994 formulatalli Larroussella oli talousvaikeuksia, joten se korvasi toisen kuljettajansa Erik Comasin Délétrazilla kauden viimeisessä kilpailussa, sillä Délétrazin sponsorit toivat rahaa tallille. Ensimmäisissä aika-ajoissaan ennen Australian GP:tä 1994 Délétraz onnistui hieman yllättäen jättämään Domenico Schiattarellan Simtekin taakseen, eikä näin ollen joutunut lähtemään viimeisestä lähtöruudusta. Kilpailussa Deletraz ajoi 6 sekuntia kärkeä ja 2 sekuntia tallikaveriaan Hideki Nodaa hitaampia kierrosaikoja. Hänet ehdittiin ohittaa kierroksella 10 kertaa ennen keskeytystä vaihdelaatikkovikaan kilpailun loppupuolella.
Kaudella 1995 Pacific -talli ajautui talousvaikeuksiin, jolloin se päätti ajattaa tallipaikastaan maksavia kuljettajia talouden kohentamiseksi. Délétrazilla oli sponsoreita, joten hän pääsi Pacific -talliin kauden 1995 loppupuoliskolla. Tarkoituksena oli ajaa kauden viisi viimeistä kilpailua. Délétrazin ensimmäinen kilpailu uudessa tallissa oli Portugalin GP, joka päättyi keskeytykseen jo kilpailun alkukierroksilla. Délétraz ajoi 12 sekuntia kärkeä ja 7 sekuntia tallikaveriaan hitaampia kierrosaikoja ja joutui kierroksella ohitetuksi jo seitsemännellä kierroksella. Hän joutui keskeyttämään kierroksella 14 käteen iskeneen krampin vuoksi. Seuraavassa kilpailussa, Euroopan GP:ssä Délétraz onnistui paremmin. Hän lähti viimeisestä lähtöruudusta 9 sekuntia kärjelle jääneenä, mutta pääsi sentään maaliin, tosin kilpailun viimeisenä ja 7 kierrosta kärjelle jääneenä.
Pian kilpailun jälkeen selvisi, että hänen rahansa eivät olleetkaan päätyneet Pacificin tilille, joten hän joutui jättämään formulat, eikä hän enää koskaan saanut uutta tilaisuutta Formula 1 -sarjassa. Formula 1 -uransa jälkeen hän on ollut aktiivinen Le Mansin 24 tunnin ajossa ja urheiluautoluokissa. Hän on osallistunut Le Mansin 24 tunnin ajoon kahdeksan kertaa ja ollut parhaimmillaan kaksi kertaa viides. Hän on myös voittanut Span 24 tunnin ajon vuonna 2007.
Hänen poikansa Louis Delétraz on myös autourheilija.
Formula 1 -saavutukset

| Vuosi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Talli | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994 | Larrousse | BRA  | PFC  | SMR  | MON  | ESP  | CAN  | FRA  | GBR  | GER  | HUN  | BEL  | ITA  | POR  | EUR  | JPN  | AUS Kesk |  | Larrousse | 0 |
| 1995 | Pacific | BRA  | ARG  | SMR  | ESP  | MON  | CAN  | FRA  | GBR  | GER  | HUN  | BEL  | ITA  | POR Kesk | EUR 15 | PFC  | JPN  | AUS  | Pacific | 0 |
Ähtärin historia

Ähtäri on kaupunki Etelä-Pohjanmaan maakunnassa Suomessa. Se perustettiin vuoden 1865 paikallishallinnon uudistuksen seurauksena vuonna 1867 ja siitä tuli kaupunki vuonna 1986.
Ähtärin Shell (entinen)
Ähtärin rautatieasema
Esihistoria ja Ähtärin nimi

Ähtärin alueelta on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja Lopetista ja Akkosaaressa. Ennen vuotta 2016 Museoviraston rekistereissä oli kaikkiaan 95 kohdetta Ähtäristä, vuonna 2016 tehdyssä esiselvityksessä niitä löytyi lisää.
Ähtäri-nimi on todennäköisesti peräisin kivikauden ja erätalousaikaisen uudisasutuksen väliltä. Tuolloin alueella vaelsi harva saamelaisväestö, jolla onkin selvä vaikutus ähtäriläiseen nimistöön. Suuren järven ja sittemmin koko kunnan nimi ei kuitenkaan liene saamelaisperäinen, vaikka Sodankylästä löytyykin sopivantuntuinen verrokki, Ätsärijoki. Yksimielisyyttä nimen alkuperästä ei ole saavutettu. Yhtymäkohtia on nähty viron sanaan ätsä ’kukka, kukinto’ (mistä rentukka muistuttaa myös pitäjän vaakunassa) ja ruotsin sanaan ed ’taival’ (josta edsjö → Etseri). Äänneyhteys on myös huomattu laatusanoihin äkäinen ja äkeinen, joka yhteys tunnetaan myös Äetsästä. Mitä tuo Ätsäjärvi, Ätsäri sitten onkin merkinnyt, Ähtäri on joka tapauksessa alun perin vesistön nimi.
Erätalousaika ja Ähtärin asuttaminen

Ähtärin seudulla ei ollut pysyvä asutusta ennen myöhäistä keskiaikaa. Erämaat oli jaettu metsästystä, kalastusta ja kaskenpolttoa varten satakuntalaisille ja hämäläisille talonpojille. He viljelivät kesällä maata kotiseudullan, mutta tekivät talvella pyyntimatkoja näille erämaa-alueille. Järjestelmä purettiin vuonna 1552 annetulla eräreduktiolla. Sen jälkeen myös karulle Suomenselälle alkoi tulla pysyvää asutusta: pirkkalaisten eräoikeuksien omistajien lisäksi savolaisia ja viimeksi myös pohjalaisia.
Ensimmäinen maininta asutuksesta Ähtärissä on vuoden 1589 maantarkastuskirjassa. Alastaipaleella oli kyläntapainen, lisäksi asutusta oli Peränteellä, Ouluvedellä ja Hankavedellä sekä Vehulla. Ähtärin asuttajat olivat maanviljelijöitä, jotka raivasivat viljavat maat nopeasti pelloiksi Kaskiviljely aloitettiin jo ennen alueen asutusta. Sen sijaan tervaa poltettiin vain kotitarpeiksi. Etelä-Pohjanmaalla tärkeä tervatalous vahvistui Ähtärissä vasta 1800-luvulla.
Ähtäri kuului Ruoveden vuonna 1565 perustettun seurakuntaan. Matka kirkolle oli pitkä. Oman kirkon perustamisasiakirja on vuodelta 1651. Ensimmäinen kappeli rakennettiin Hankolanmäelle, jossa seisoo myös nykyinen, järjestyksessä neljäs kirkkorakennus vuodelta 1937.
Ähtärin kappelikuntaan kuului aluksi vain 27 taloa. Kappelikuntarajoja järjesteltiin sen mukaan, miten kirkkoväki kulki vesireittejä pitkin.
Ruotsin vallan aika

Ähtäri pysyi erittäin harvaanasuttuna koko sen ajan, jolloin se kuului Ruotsiin. Tähän vaikuttivat toistuvat katovuodet ja nälänhädät  1570-luvun kylmä ajanjakso, jota kutsutaan pieneksi jääkaudeksi,  vuosi 1601 joka muistetaan nimellä suuri olkivuosi,   1700-luvun katovuodet 1633, 1648–50, 1657 ja etenkin  1666–68 (Laurin hallavuodet), jolloin koko maassa kuoli yli neljännesmiljoona ihmistä ja vielä 1697 (suuri kuolovuosi).
Epävakautta aiheutti myös jatkuva sotiminen. Suurvalta Ruotsi hyökkäsi milloin Saksaan, milloin Baltiaan. Kolmikymmenvuotinen sota käytiin 1618–1648. Suuressa Pohjan sodassa, Ruotsin suurvalta-asema romahti.
Kaarle XII:n kärsittyä tappion Pultavan taistelussa 1709. Venäjän sotatoimet suuntautuivat Suomeen, ja venäläisvaara ylti Pohjanmaalle. Alkoi miehitysaika, isoviha. Ähtäri oli syrjäinen paikka merkittävien tieyhteyksien ulottumattomissa. Vuoden 1713 Pälkäneen taistelun jälkeen, kun ruotsalaisjoukkojen pako alkoi, Ähtärissäkin näkyi pakenevia sotilaita.  Kostotoimet kuitenkin koskivat välillisesti myös Ähtäriä. Vastarintaa tukahduttaakseen venäläiset vangitsivat lähes kaikki viranhaltijat. Koko laajaan seurakuntaan jäi vain yksi pappi, Ähtärin kappalainen Johannes Collinus.
Ähtäriläisiä oli mukana myös 1700-luvun loppupuolen sodissa, mutta ne eivät olleet paikkakunnan kannalta kovin merkittäviä. Sen sijaan  Suomen sota 1808-1809 kosketti suoranaisesti myös Ähtäriä.
Kunnan alueella käytiin Myllymäen sotakorven taistelu 20. elokuuta 1808. Myllymäen yhteenotto oli Alavuden taistelun (18.8.) jälkinäytös. Alavudelta perääntyvät venäläiset pyrkivät Ähtärin ja Myllymäen kautta Keuruulle. Heidän peräänsä lähetetty suomalaisosasto yhytti pakenijat ensin Inhassa, Nääsin salmen kohdalla ja toistamiseen Myllymäen sotakorvessa.  Sotakorven maastosta kerrotaan sittemmin löytyneen luurankoja, tykinkuulia ja pistimiä, mutta varsinaisia kaivauksia alueella ei ole tehty. Keuruun talvitien varresta löytyi miekka, jota säilytetään Ähtärin kotiseutumuseossa.
Autonomian ajan uudistukset

Isojako, joka toteutettiin vuosina 1776–1822, merkitsi Ähtärissä lähinnä uudistilojen syntymistä, sillä vanhojen tilojen maat eivät olleet olleet pirstoutuneita sarkajaonkaan aikana.
Vuonna 1841 muodostetun uuden käräjäkunnan tuomarit Jacob Henrik Gadd, Erik Gustaf Roschier ja Walfrid Emanuel Waldén ovat olleet merkittäviä vaikuttajia Ähtärin kehitykselle.
Vuoden 1865 paikallishallinnon uudistus pakotti perustamaan maallisia paikallishallintoyksiköitä seurakuntien rinnalle. Ähtärissä kunnan perustamisesta päätettiin vuoden 1867 tapaninpäivänä kirkonmenojen jälkeen talonpoikien (Obadias Tempakka ja Heikki Ruha) johtamassa kuntakokouksessa ilman isompia juhlallisuuksia.
Vuonna 1866 annetun kansakouluasetuksen jälkeen myös maaseudulle perustettiin kouluja:  Niemisvedelle  1868 ja kunnallinen koulu kirkonkylään 1883. Myllymäki sai oman koulun vasta 1892.
Ähtäriläisillä oli ollut piirilääkäri Turussa jo vuodesta 1754, mutta pitkän matkan takia sairaanhoito jäi käytännössä kotikonstien ja kansanparantajien varaan.  Vuoden 1819 jälkeen lääkärin pääsi ensin Saarijärvellä, sitten Kuortaneella ja lopulta Alavudella.  Ensimmäinen oma kunnanlääkäri palkattiin vuonna 1912.
Asukasluvun kehitys itsehallinnon aikana

| Vuosi | Asukasluku |
| --- | --- |
1720: n. 240
1750: n. 370
1810: 748
1850: 2 112
1865: 2 981
1870: 2 917
1880: 3 874
1890: 4 956
1900: 5 991
1910: 7 108
1920: 7 728
1930: 7 745
1940: 7 285
1950: 8 507
1960: 8 412
1970: 7 601
1980: 7 528
1990: 7 400
2000: 7 300
2005: 6 885
Ähtärin asukasluku kasvoi 1800-luvun aikana lähes nelinkertaiseksi, itsehallinnon alun 748 hengestä lähelle 3 000:ta. Kasvu johtui suuresta syntyvyydestä, joka ylitti selvästi kuolleisuuden tautiepidemipista huolimatta. 1880-luvun alkuun asti Ähtäristä muutti pois enemmän ihmisiä kuin Ähtäriin, mutta elinkeinorakenteen monipuolistuessa ja varsinkin rautatien rakentamisen jälkeen Ähtäriin muutti enemmän kuin sieltä pois. Noihin aikoihin kaski- ja tervatalous päättyivät, mutta metsätalous toi maaseudulle rahaa ja työpaikkoja.
Vuodet 1870-1930 olivat Pohjanmaalla "suuren amerikansiirtolaisuuden aikaa", kun suomalaisia kutsuttiin täyttämään Pohjois-Amerikan työvoimapulaa. Lähtijöistä enemmistö oli nuoria, naimattomia miehiä. Vuoteen 1910 mennessä Ähtäristä lähti 1020 siirtolaista Amerikkaan, eniten heistä 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä.