stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinitta
Huippusuosion jälkeen

Sinitta palasi musikaalien pariin. Hänet nähtiin teoksissa Hair sekä Smokey Joe's Café. Musikaalissa What a Feeling hän esitti itseään. 1997 Sinitta antoi äänensä kuvitteellisen The Mojams -yhtyeen singlejulkaisulle "You Can Do Magic". Singlen tuottivat Mike Stock ja Matt Aitken. Singlen kansikuvana käytettiin Britannian entisen terveysministerin Edwina Currien tyttären Debbie Currien kasvoja. Sinittan nimeä ei mainittu lainkaan.
2000-luvulla Sinitta on työskennellyt myös kulissien takana uusien kykyjen löytämiseksi ja kehittämiseksi. Näihin lukeutuvat muun muassa Daniel ja Natasha Bedingfield sekä Mylene Klass. Sinitta on ollut mukana myös erinäisissä televisiotuotannoissa Britanniassa, kuten tuomarina ITV-kanavan ohjelmassa Grease Is the Word, jossa haettiin henkilöitä Sandyn ja Dannyn osiin musikaalissa Grease. Vuonna 2007 Sinitta levytti uuden version 1980-luvun hitistään "Toy Boy".
Yksityiselämä

Sinitta Malone meni maaliskuussa 2002 naimisiin tuolloin 47-vuotiaan liikemiehen Andy Willnerin kanssa. Useiden keskenmenojen jälkeen pari päätyi adoptoimaan ja vuonna 2007 perhe kasvoi pojalla ja tyttärellä. Sinittalla on ollut aikeita adoptoida lisää lapsia. Sinitta kertoi brittiläisessä Daily Mail -lehdessä tammikuussa 2008 adoptioprosessistaan:
»"Katselin (lehdestä) kaunista mustaihoista vauvaa Madonnan sylissä ja yksinkertaisesti purskahdin kyyneliin. Kaipuun ja menetyksen tunne vyöryi ylitseni.
Vapisin ja tärisin, mutta soitin sosiaalineuvojalleni kännykästäni ja rukoilin häneltä. Sanoin: 'Tiedän, ettei meitä ole vielä hyväksytty (adoptoimaan), ja tiedän etten ole Madonna, mutta jos se mitä teen työkseni auttaa asiaa, herran tähden auttakaa minua...'
Sosiaalineuvoja sanoi: 'Emme ole unohtaneet Teitä. Itse asiassa tapasimme pienen tytön jokin aika sitten ja tulitte mieleemme. Hän jopa muistuttaa Teitä ulkonäöltään.'"»
Nuoruudessaan Sinitta seurusteli muun muassa näyttelijä Brad Pittin kanssa.[lähde? ]
Eräissä lähteissä Sinitta Malonen syntymäpaikaksi on mainittu Washington (DC). Hänen syntymävuodekseen on mainittu lähteestä riippuen 1964, 1966 tai 1968.
Siniturska

| Siniturska |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Turskakalat Gadiformes
Heimo::  Turskat Gadidae
Suku::  Micromesistius
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Micromesistius australis  Norman, 1937 
Alalajit
 M. australis australis  M. australis pallidus 
Katso myös
   Siniturska Wikispeciesissä   Siniturska Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siniturska (Micromesistius australis) on eteläisen pallonpuoliskon viileissä vesissä elävä turskalaji, joka on varsinkin lounaisen Atlantin tärkeimpiä kalastuskohteita.
Koko ja ulkonäkö

Siniturska muistuttaa paljon samaan sukuun kuuluvaa sisarlajiaan, Pohjois-Atlantin mustakitaturskaa. Se on yleensä 30–60 senttimetrin pituinen, mutta voi kasvaa 90 senttimetriin. Kala on päältä siniharmaa ja pilkkujen kirjavoima, alta hohtavan valkoinen. Kolme selkäevää ovat selvästi erillään, samoin kaksi peräevää. Partasäie puuttuu. Koiraan vatsaevät ovat pidemmät kuin naaraan.
Levinneisyys

Siniturskalla on kaksi erillistä esiintymisaluetta, joiden populaatioita pidetään eri alalajeina. Micromesistius australis australis elää Etelä-Amerikan eteläosaa ja Falklandinsaaria ympäröivissä vesissä 38. ja 62. leveysasteen välillä ja myös läheisillä Antarktiksen niemimaan sekä Etelä-Georgian ja Eteläisten Shetland- ja Orkneysaarten rannikoilla. Toinen alalaji Micromesistius australis pallidus elää Uuden-Seelannin Eteläsaarta ympäröivällä mannerjalustalla.
Elintavat

Siniturskaa tavataan yleensä 100–600 metrin syvyydessä. Se elää talvisin mannerrinteen tuntumassa ja kesällä se vaeltaa tiheinä parvina etelämmäksi mannerjalustan matalikoille, erityisesti Falklandinsaarten lounaispuolelle. Lämpiminä kesinä Etelä-Amerikan populaation vaellus suuntautuu antarktisille vesille.
Uuden-Seelannin vesillä kutu tapahtuu kesä-heinäkuussa, Etelä-Amerikassa elo-lokakuussa. Kolmessa vuodessa kala on noin 30 cm:n pituinen, kymmenessä puolimetrinen. Naaraat kasvavat koiraita nopeammin ja suuremmiksi. Siniturska on petokala, joka syö nuorena muun muassa krillejä ja muita äyriäisiä, mustekaloja ja pikkukaloja.
Kalastus ja käyttö

Siniturskaa kalastetaan sen molemmilla esiintymisalueilla. Kalastus aloitettiin 1970-luvulla ja vuosisaaliit nousivat sitten ajoittain yli 200 000 tonnin; nykyään saalis on 100 000 tonnin luokkaa. Kalastus on johtanut saaliskalojen keskikoon ja –iän pienenemiseen. Tärkeimmät pyyntimaat ovat Argentiina ja Uusi-Seelanti. Kalan lisääntymisalueilla pyynti tapahtuu pelagisilla ja pohjatrooleilla. Saalis joko pakastetaan blokkeina tai prosessoidaan kalajauhoksi rehukäyttöön.
Reichsparteitagsgelände

Kartta Nürnbergin puoluepäiväalueesta, toteutumattomat rakennukset himmeällä.
Reichsparteitagsgelände eli ”valtakunnanpuoluepäiväalue” oli Nürnbergissä Saksassa sijainnut tapahtuma- ja urheilupuisto, jossa järjestettiin 1930-luvulla kansallissosialistisen puolueen (NSDAP) vuosittaiset Nürnbergin puoluepäivät. Alueella oli spektaakkelimaista tapahtumaa varten useita rakennelmia, joista osa on säilynyt nykypäivään. Mahtavimmat alueelle suunnitellut rakennukset jäivät keskeneräisiksi toisen maailmansodan puhkeamisen vuoksi.
Puoluepäiväalueen laajuus oli kaikkiaan 16,5 neliökilometriä. Alueella on Dutzenteich-niminen järvi.
Rakennukset > Valmistuneet rakennukset

Alueella sijaitsi entuudestaan useita rakennelmia. Vuonna 1906 valmistunut ulkoilmatapahtumapaikka Luitpoldhain muutettiin vuosina 1933–1936 Luitpoldarena-nimiseksi suureksi aukioksi korokkeineen. Se toimi puoluepäivien päänäyttämönä aina Zeppelinfeldin valmistumiseen asti. Natsipuolue oli kokoontunut siellä jo vuosina 1927 ja 1929. Lähellä oli vuonna 1906 valmistunut 16 000 katsojan messuhalli Luitpoldhalle, jossa puoluekokoukset kokoontuivat. Vuonna 1928 valmistunut vanha urheilustadion palveli Hitlerjugend-järjestön tapahtumia. Lisäksi alueella oli vuonna 1929 valmistunut Ehrenhalle (”muistohalli”), muistomerkki ensimmäisessä maailmansodassa kaatuneille. Luitpoldarena maisemoitiin takaisin puistoksi sodan jälkeen, Luitpoldhalle tuhoutui liittoutuneiden ilmapommituksissa vuonna 1942. Stadion ja Ehrenhalle ovat säilyneet nykypäivään.
Uudisrakennuksista ensimmäinen oli arkkitehti Albert Speerin suunnittelema, vuosina 1935–1937 rakennettu Zeppelinfeld-stadion. Juran kalkkikivestä rakennettu, muinaisen Pergamonin alttarin innoittama ja  kansallissosialistista uusklassismia edustava katsomorakennus (Zeppelintribüne) oli 390 metriä pitkä ja 24 metriä korkea, ja siinä oli 70 000 paikkaa. Speer pyrki siinä ensi kerran soveltamaan niin sanottua raunioarvo-oppia, jonka mukaan rakennus oli suunniteltu sellaiseksi, että se raunioituisi kauniisti vuosituhansien kuluessa. Amerikkalaiset miehitysjoukot järjestivät voitonparaatinsa Zeppelinfeldillä 22. huhtikuuta 1945 ja räjäyttivät katsomon huipulla olleen hakaristiveistoksen. Katsomon päällä ollut pilarihalli purettiin sortumisvaaran vuoksi vuonna 1967, mutta muilta osin rakennelma on säilynyt. Se toimii nykyään Norisring-autokilparadan katsomona.
Alueen halki kulkee vuonna 1938 valmistunut kahden kilometrin mittainen Grosse Strasse -niminen leveä paraatikatu, joka osoittaa kohti kaupungin keskustassa sijaitsevaa Nürnbergin linnaa.
Rakennukset > Keskeneräisiksi jääneet rakennukset

Puoluepäiväalueen muiden rakennusten oli tarkoitus valmistua vuoteen 1945 mennessä. Osin valmiiksi ehti arkkitehti Ludwig Ruffin vuonna 1934 suunnittelema kongressihalli (Kongresshalle), hevosenkengän muotoinen, noin 50 000 – 60 000 katsojan kokoinen katetuksi tarkoitettu stadion. Sen ulkonäkö jäljittelee Rooman Colosseumia, tosin se on esikuvaansa suurempi. Kongressihallin rakennustyöt keskeytyivät vuonna 1943, jolloin seinät olivat valmiina mutta katto ja sisustus puuttuivat. Rakennus on säilynyt ja nykyään Nürnbergin kaupunki vuokraa sitä erilaiseen käyttöön.
Speerin suunnittelema Märzfeld eli Marskenttä olisi ollut armeijan taistelunäytöksille tarkoitettu 995 x 611 metrin laajuinen paraatikenttä, johon olisi kuulunut 160 000 hengen katsomo. Sitä olisi ympäröinyt kolme kilometriä pitkä aita, jossa olisi ollut 28 kivitornia ja niiden välissä riippumassa 960 valtavaa hakaristilippua. Lisäksi Marskentän kunnia-aition luo olisi pystytetty 60 metriä korkea naishahmoa esittävä patsas. Marskenttää alettiin rakentaa vuonna 1938, mutta työt keskeytettiin kaksi vuotta myöhemmin, kun valmiina oli osa katsomoa ja 11 ympärystornia. Puolivalmiit rakennelmat tuhottiin räjäyttämällä 1967 ja niiden kivimurska käytettiin läheisten meluvallien rakennusaineena. Kentän paikalla on nykyään asuinkerrostaloja.
Mahtavin Speerin alueelle suunnittelemista rakennuksista oli Deutsches Stadion, joka valmistuessaan olisi ollut maailman suurin urheiluareena. Sen esikuvana oli Ateenassa sijaitseva antiikin aikainen Panathinaïkó-stadion. Stadion olisi ollut 550 metriä pitkä, 460 metriä leveä ja 93 metriä korkea. Katsojapaikkoja olisi ollut 405 000, neljä kertaa niin paljon kuin Speerin suunnittelemalla Berliinin olympiastadionilla. Katsomossa olisi ollut 150 penkkiriviä ja yläriveille olisi vienyt 264 pikahissiä, joihin olisi mahtunut yhtä aikaa 32 000 ihmistä. Deutsches Stadionin peruskivi laskettiin syyskuussa 1937, mutta rakennustyöt eivät edenneet kovinkaan pitkälle. Stadioniin tarkoitettua graniittia louhittiin muun muassa Flossenbürgin keskitysleirillä. Graniittia tilattiin myös kahdeksalta suomalaiselta kiviveistämöltä 59 miljoonan markan arvosta. Pääosaa tilatusta graniitista ei ehditty toimittaa Saksaan ja se siirtyi sodan jälkeen niin sanottujen saksalaissaatavien osana Neuvostoliiton omaisuudeksi.
Alueen suojelu ja museo

Vuodesta 1945 alueen on omistanut Nürnbergin kaupunki. Jäljellä olleet rakennukset suojeltiin historiallisena muistomerkkinä vuonna 1973. Kongressihallin yhteydessä on vuodesta 2001 toiminut Dokumentationszentrum Reichsparteitagsgelände (”valtakunnanpuoluepäiväalueen dokumentaatiokeskus”) -niminen museo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reichsparteitagsgelände Wikimedia Commonsissa
Geländeinformationssystem ehemaliges Reichsparteitagsgelände (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Puoluepäivät Luitpoldarenalla 1934.
Zeppelinfeldin katsomo 1930-luvulla.
Zeppelinfeldin katsomo 2015 (takasivu).
Kongressihalli.
Ruissalon kahakka

Väkivaltainen tiedustelu Turun seudulla, kohtaus Oolannin sodasta, Ruissalon kahakkaa esittävä R. W. Ekmanin maalaus vuodelta 1854.
Ruissalon kahakka oli Oolannin sodan aikana 22. elokuuta 1854 Turun lähellä tapahtunut pieni yhteenotto, jossa brittiläiset sotalaivat tulittivat Ruissalon viereistä Pukinsalmea suojanneita venäläis-suomalaisia tykkipattereita ja tykkiveneitä.
Muistaminen

Ruissalon Kalkkiniemessä paljastettiin vuonna 2005 muistolaatta paikalla, jossa sijaitsi yksi kahakkaan osallistuneista tykkipattereista.
Robert Juvonen

| Robert Juvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Robert Juvonen
Syntynyt: 13. elokuuta 1991 (ikä 33)
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pelintekijä
Pituus:  185 cm
Paino:  85 kg
Nyk. joukkue:  Kobrat
Sarja:  Korisliiga
Pelaajaura
Seurajoukkueet
2008–2010 2010–2011 2012–2013 2013–2015 2016–2018 2018–:  JKS / Team Uusimaa KTP-Basket Keravan Kori-80 BC Jyväskylä JBA Kobrat
Robert Juvonen (s. 13. elokuuta 1991) on suomalainen koripalloilija. Hän on saavuttanut SM-pronssia vuonna 2011 ja miesten I-divisioona B:n mestaruuden vuonna 2014.
Pelaajaura

Keravan Kori-80:n kasvatti Juvonen pelasi muutamia nuorten maaotteluita ja menestyi A-poikien SM-sarjassa. Hän voitti Järvenpään Koripalloseurassa A-poikien Suomen mestaruuden vuonna 2008 ja SM-pronssia vuonna 2010. Vuosina 2008–2010 Juvonen edusti JKS:n/Team Uusimaan miesten edustusjoukkuetta miesten I-divisioonassa.
Syyskuussa 2010 Juvonen siirtyi Korisliigassa pelanneeseen KTP-Basketiin. Helmikuussa Juvonen heitti ottelussa LrNMKY:tä vastaan viime hetken korin, joka ratkaisi KTP:lle sen pääsarjahistorian tuhannennen voiton. Juvosen rooli KTP:ssä jäi kauden aikana pieneksi, mutta kotkalaiset voittivat kauden päätteeksi SM-pronssia.
Toukokuussa 2011 Juvonen teki sopimuksen I-divisioonajoukkue FoKoPon kanssa muttei pelannut kauden aikana. Kaudella 2012–2013 Juvonen pelasi I-divisioonaa Keravalla ja vuodet 2013–2015 BC Jyväskylässä, joka nousi ensimmäisellä Juvosen kaudella M1DA:han.
Kaudella 2015–2016 Juvonen piti tauon kilpakoripallosta. Seuraavat kaksi kautta hän edusti jyväskyläläistä M1DA-joukkue JBA:ta jossa kehittyi elämänsä vireeseen. Jälkimmäisellä kaudellaan, joka jäi selkävaivojen vuoksi vain yhdeksän ottelun mittaiseksi, Juvonen pelasi 22,0 pisteen, 5,4 levypallon, 4,4 korisyötön ja 2,8 pallonriiston keskiarvoilla. Kauden jälkeen Juvonen totesi JBA:n valmennuksen kanssa tarvitsevansa kehittyäkseen kovatasoisempia otteluita.
Kesäkuussa 2018 Juvonen teki 1+1-vuotisen sopimuksen Korisliigassa pelaavaan Kobriin.
Sacavém

| Sacavém |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Sacavém
 Koordinaatit: 38°47′34″N, 9°6′14″W 
Valtio:  Portugali
Alue:  Lissabonin alue
Ala-alue:  Suur-Lissabon
Piiri:  Lissabon
Kunta:  Loures
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,08 km²
Väkiluku (2011):  18 469
 – Väestötiheys:  4 527 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sacavém on kaupunki Portugalissa vain muutama kilometri Lissabonista koilliseen. Vuonna 2011 siellä oli 18 469 asukasta. Kaupunki on tunnettu keramiikastaan.[lähde? ] Hallinnollisesti Sacavém kuuluu Louresin kunnan Sacavém e Prior Velho -pitäjään. Sacavém oli oma pitäjänsä vuoteen 2013 asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sacavém Wikimedia Commonsissa
SK-105 Kürassier

SK-105 Kürassier panssarintorjuntavaunu.
SK-105 Kürassier on itävaltalainen 105 mm kanuunalla aseistettu kevyt panssarivaunu.
Kürassierin alusta perustuu Saurer 4K 4FA-miehistönkuljetuspanssarivaunuun, jonka nimike Itävallan puolustusvoimissa on Schützenpanzer A1. Saurerwerke, josta myöhemmin tuli Steyr Daimler Puch, valmisti vuonna 1967 Kürassierin ensimmäisen prototyypin. Vuonna 1971 valmistui viisi esisarjan vaunua. Vaunun sarjatuotanto alkoi pian tämän jälkeen. Kürassierissa on ranskalaista AMX-13-vaunua varten suunniteltu torni, jossa on GIATin valmistama 105 mm CN 105-57 -panssarivaunukanuuna. Tykki on varustettu latausautomaatilla. Nuoliammuksen lähtönopeus on 1 475 m/s ja panssarinläpäisy 500-550 mm 90 asteen iskukulmalla.
Kürassierin torni on poikkeaa ulkonäkönsä osalta tavanomaisista panssarivaunutorneista, sillä siinä tykin asekilpi on samaa osaa tornin katto- ja takapanssarin sekä kylkipanssarin yläosan kanssa. Tykin korotusta säädettäessä koko tornin yläosa seuraa mukana.
Vaunun enimmäinen tienopeus on 65-68 km/h ja toimintamatka 520 km. 6-sylinterisen dieselmoottorin teho on 320 hv (238 kW).
Rodney Alcala

Alcala vuonna 1979
Rodney James Alcala (23. elokuuta 1943 San Antonio, Texas – 24. heinäkuuta 2021) oli 1970-luvun lopulla ainakin neljä naista ja yhden lapsen surmannut, kuolemaan tuomittu sarjamurhaaja. Hän syntyi Texasissa ja liittyi 17-vuotiaana armeijaan. Hän saavutti vuonna 1978 voiton The Dating Game -show'ssa.
Neljä naisuhriaan Alcala murhasi Los Angelesin piirikunnassa vuosina 1977–1979. Surmattu lapsi oli 12-vuotias tyttö, Robin Samsoe Huntington Beachista. Hän joutui siepatuksi ollessaan pyöräilemässä balettitunnille 20. kesäkuuta 1979. Ruumis löydettiin kahdentoista päivän kuluttua, ja Alcala pidätettiin kuukauden kuluttua tytön katoamisesta. Häntä syytettiin Samsoen murhasta ensimmäistä kertaa vuonna 1980. Hänet tuomittiin kuolemaan kahdesti, mutta molemmilla kerroilla valitukset johtivat tuomion kumoamiseen. Syytteisiin lisättiin neljän naisen murhat vuonna 2006.
Vuonna 2010 uutisoitiin Alcalan saaneen kolmatta kertaa kuolemantuomion Robin Samsoen murhasta sekä lisäksi tulleen tuomituksi neljästä muusta murhasta. Neljä selvittämätöntä henkirikosta oli paljastunut Alcalan tekemiksi, kun uusi laki velvoitti hänet antamaan DNA-näytteen. Samsoen lisäksi häntä syytettiin näin ollen Jill Barcombin (18), Georgia Wixtedin (27), Charlotte Lambin (32) ja Jill Parenteaun (21) tappamisesta. Hän edusti oikeudessa itseään.
Alcala oli jo vuonna 1972 saanut tuomion neljä vuotta aikaisemmin tekemästään pahoinpitelystä, kidnappauksesta ja raiskauksesta, joiden uhrina oli ollut 8-vuotias tyttö. Ehdonalainen vapaus koitti tekijälle tällöin jo kahden vuoden kuluttua. Samsoen murhatessaan hän oli takuita vastaan vapaalla ja odotti 15-vuotiaan tytön pahoinpitelyä ja raiskausta koskenutta oikeudenkäyntiä, jossa hänet tuomittiinkin vuonna 1980 vankeuteen yhdeksäksi vuodeksi.
Kalifornian yliopistosta, Los Angelesista valmistunut Alcala oli harrastelijavalokuvaaja. Hänen älykkyysosamääränsä oli 160, mikä merkitsee hänen olleen huippuälykäs.
Kuolema

Rodney Alcala kuoli 24.7.2021 luonnollisen kuoleman.
Seton sisämeri

| Seton sisämeri 瀬戸内海 |
| --- | --- |
 Seton sisämeri ja sitä ympäröivät paikat ilmakuvassa, jossa sisämeri on rajattuna valkoisella
Valtio:   Japani
Merialue:  Tyynimeri
Saaria:  n. 1 000
Suurin syvyys:  105 m
Keskisyvyys:  38 m
Seton sisämeri (jap. 瀬戸内海, Seto Naikai), myös pelkkä Sisämeri, on Japanissa sijaitseva merialue, joka erottaa toisistaan kolme maan pääsaarta Honshūn, Shikokun ja Kyūshūn. Sisämeri toimii kansainvälisenä kulkuyhteytenä, joka yhdistää Tyynenmeren Japaninmereen. Ennen San'yō-honsen-rautatien rakentamista se toimi myös tärkeimpänä kulkureittinä Kansain ja Kyūshūn välillä.
Maantieteelliset piirteet

Seton sisämeren rannikkoa reunustavat Yamaguchin, Hiroshiman, Okayaman, Hyōgon, Kagawan, Ehimen, Fukuokan sekä Ōitan prefektuurit. Rannikon suurimpia kaupunkeja ovat Hiroshima, Iwakuni ja Matsuyama.
Itä-länsisuuntaisella Seton sisämerellä on pituutta 450 kilometriä ja sen leveys vaihtelee 15 kilometristä 55 kilometriin. Sen pinta-ala on 23 000 km² ja sillä on rantaviivaa 6 900 kilometriä. Sisämeren syvin kohta on 105 metriä, mutta keskimäärin syvyyttä on vain 38 metriä. Idässä sisämeri yhdistyy Narutosalmen kautta Kiin kanaaliin, joka puolestaan yhdistyy Tyyneenmereen. Lännessä Sisämeri yhdistyy Japaninmereen Kanmonsalmen kautta ja Tyyneenmereen Bungon kanaalin kautta. Jokaisella Seton sisämeren osalla on oma japaninkielinen nimensä, kuten myös monilla pääsaarten väliin jäävillä salmilla. Sisämerellä sijaitsee lähes tuhat saarta, mukaan lukien isompia saaria, kuten Awajishima ja Shōdoshima. Monet pienemmistä saarista ovat asumattomia.
Maantieteelliset piirteet > Suurempia saaria

Itäosassa: Awaji, Shōdoshima, Ieshimasaaret, Naoshimasaaret ja Shiwakusaaret
Keskiosa: Omishima, Innoshima, Itsukushima (myös Miyajima), Hinasesaaret, Kasaokasaaret
Länsiosa: Suooshima, Uwakaisaaret, Hashirajimasaaret
Historia

Jääkaudella merenpinta oli todennäköisesti matalammalla kuin nykyään. Jään sulaessa vesi valui Chūgokun ja Shikokun vuoristojen väliseen matalampaan kohtaan ja muodosti alueen, joka nykyään tunnetaan Seton sisämerenä. Muinaisista ajoista lähtien Seton sisämeri on ollut tärkeä kulkuväylä rannikkoalueidensa välillä. Se oli myös tärkein kulkureitti Japanin ja muiden maiden, kuten Korean ja Kiinan, välillä. Vielä suurten valtateiden, kuten Nankaidon ja San'yodon, valmistumisen jälkeenkin Sisämeri säilyi tärkeänä kulkureittinä.
Keskiajalla Iyon provinssin, nykyisen Ehimen prefektuurin, alueella syntyivät suiguneiksi kutsutut merimiesjoukot. Heidän tehtävänsä oli vartioida Seton sisämerta, mutta joinakin aikoina he myös ryöstelivät siellä. Useiden ryhmien yhdistäessä voimansa syntyi rannikkovartiosto nimeltään Iyo-Suigun. Vartiosto kukisti alueella ryösteleviä wakō-merirosvoja, ja he taistelivat Genpein sodassa ja puolustivat Japania mongolien hyökkäyksiä vastaan vuosina 1274 ja 1281. Edo-kaudella Seton sisämeri oli yksi Japanin vilkkaimmista liikenneväylistä. Se oli pääasiallinen reitti paitsi Kansain ja Kyūshūn välillä, myös Hokurikun, Tōhokun ja jopa Hokkaidōn välillä kulkeville laivoille. Sisämeren tärkeimpiä satamia olivat tuolloin Osakan, Sakain, Shimotsuin, Ushimadon ja Tomonouran satamat. Meiji-restauraation jälkeen Sisämeren rannikkoalueet teollistuivat nopeasti ja yksi Keisarillisen Japanin laivaston tukikohdista rakennettiin Kuren kaupunkiin. Meiji-kaudesta lähtien maaliikenteen kehitys oli vähentänyt Sisämeren merkitystä liikenneväylänä.
Seton sisämeren merkitys > Teollisuus

Seton sisämeren rannikkoalueet ovat yksi modernin Japanin teollistuneimmista alueista. Osakan, Kōben ja Hiroshiman lisäksi rannikon suuria teollisuuskaupunkeja ovat Kurashiki, Kure, Fukuyama ja Ube Honshūlla sekä Sakaide ja Niihama Shikokulla. Hiroshiman prefektuurissa sijaitseva Innoshima on myös tunnettu laivanrakennuksestaan ja saarella sijaitsevasta telakasta. Yhteensä Seton sisämeren rannikolla asuu noin 30 miljoonaa japanilaista eli 24 % koko Japanin väestöstä. Sisämeren rannikko on erityisen suosittua raskas- ja kemianteollisuuden aluetta. Suurimmat teollisuudenalat ovat teräs- ja laivateollisuus sekä 1960-luvulta lähtien öljynjalostus ja siitä johdettu tuotanto. Alueella harjoitetaan myös kalastusta ja maanviljelyä. Merestä pyydystetään vuosittain 270 000 tonnia kalaa.
Seton sisämeren merkitys > Liikenne

Historiallisesti Seton sisämeri on ollut Japanin tärkeimpiä liikennereittejä. Nykyisin sitä käytetään pääasiallisesti sekä kansainväliseen että Japanin sisäiseen rahtikuljetukseen ja toisaalta paikalliseen kuljetukseen rannikkoalueiden ja niiden läheisyydessä sijaitsevien saarten välillä. 1980-luvulta lähtien Honshūn ja Shikokun välisinä kulkureitteinä on toiminut kolmen moottoritien muodostama siltajärjestelmä, jotka tunnetaan Honshūn-Shikokun siltaprojektina. Järjestelmään kuuluvia siltoja ovat mm. Akashi-Kaikyōn silta, Suuri Seton silta ja Kurushima-Kaikyōn silta.
Seton sisämeren merkitys > Turismi

Sisämeren ilmasto ja näkymät ovat tehneet siitä suositun turistialueen. Seton sisämeren rannikkoalueet, pois lukien Osakan prefektuuri ja osa Wakayaman prefektuuria, nimettiin Setonaikain kansallispuistoksi vuonna 1934 ja se on yksi Japanin vanhimmista kansallispuistoista. Miyajiman saarella sijaitseva Itsukushiman pyhäkkö on Unescon maailmanperintökohde ja yksi Japanin kuuluisimmista nähtävyyksistä Tokion ja Kioton ulkopuolella. Pyhäkön naapurikaupungista Hiroshimasta löytyy alueen toinen Unescon maailmanperintökohde Hiroshiman rauhanmuistomerkki. Muita Sisämeren tunnettuja turistikohteita ovat myös oliiveistaan tunnettu Shōdoshima ja vuorovesien aiheuttama Naruton pyörre. Rannikolta löytyvistä historiallisista kohteista turisteja houkuttelevat muun muassa Yashima Takamatsussa ja Kurashiki.
Ympäristöongelmat

1960–1970-luvuilla Seton rannikolle kohosi uusia tehtaita Japanin talouden nousujohteisen kehityksen myötä. Tehtaat lisäsivät alueelle vapautuvan saasteen määrää ja aiheuttivat punaisten vuorovesien lisääntymisen ja kalakannan harventumisen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seton sisämeri Wikimedia Commonsissa
The Association for the Environmental Conservation of The Seto Inland Sea (englanniksi)
Setonaikain kansallispuisto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Seton sisämeren ylittävä Seto Ōhashi -silta.
Itsukushiman pyhäkkö on yksi Sisämeren tunnetuimmista nähtävyyksistä. Kuvassa Itsukushiman torii eli portti.
STN Atlas

STN ATLAS Elektronik GmbH oli saksalainen puolustusalan yritys, joka valmisti antureita ja muita elektronisia tai tietokonekomponentteja, kuten tutkaa, kaikuluotaimia, palonhallintajärjestelmiä ja simulaatioita. Vuonna 2003 Rheinmetall DeTec AG ja BAE Systems Germany ostivat STN Atlasin ja se jaettiin kahdeksi yhtiöksi: Atlas Elektronik laivastojärjestelmille, BAE Systemsin entinen tytäryhtiö (nykyisin ThyssenKrupp ja EADS:n omistuksessa) ja Rheinmetall Defence Electronics maa- ja lentokonejärjestelmiin/simulaatioihin, Rheinmetallin tytäryhtiö.