stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gesellius, Lindgren, Saarinen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gesellius, Lindgren, Saarinen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Giancarlo Cornaggia-Medici

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Giancarlo Cornaggia-Medici |  Giancarlo Cornaggia-Medici |  Giancarlo Cornaggia-Medici |  |
Maa:   Italia
Miesten miekkailu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | kalvan joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | kalpa |  |
|  Kultaa | Berliini 1936 | kalvan joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 1932 | kalvan joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Berliini 1936 | kalpa |  |
Giancarlo Cornaggia-Medici (16. joulukuuta 1904 – 23. marraskuuta 1970) oli italialainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli kalpa.
Cornaggia-Medici voitti kultaa kolmissa olympiakisoissa. Amsterdamissa 1928 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa, Los Angelesissa 1932 henkilökohtaisessa kilpailussa ja Berliinissä 1936 joukkuekilpailussa. Lisäksi hän sai urallaan yhden hopea- ja yhden pronssimitalin. Hän oli ensimmäinen italialainen kalpamiekkailun henkilökohtainen olympiavoittaja.
Saavutukset

Olympiakultaa kalvan henkilökohtaisessa kilpailussa 1932
Olympiakultaa kalvan joukkuekilpailussa 1928 ja 1936
Olympiahopeaa kalvan joukkuekilpailussa 1932
Olympiapronssia kalvan henkilökohtaisessa kilpailussa 1936
Eberhard Gienger

Eberhard Gienger vuonna 2014.
Eberhard Gienger (s. 21. heinäkuuta 1951 Künzelsau, Baden-Württemberg, Saksa) on saksalainen poliitikko sekä entinen telinevoimistelija ja olympiamitalisti.
Gienger sijoittui Münchenin 1972 olympialaisten telinevoimistelussa viidenneksi joukkuekilpailussa ja 16:nneksi henkilökohtaisessa moniottelussa (pistein 111,175). Grenoblen EM-kilpailuissa 1973 hän voitti kultaa rekillä tasapistein itäsaksalaisen Klaus Kösten kanssa. Uransa ainoan maailmanmestaruuden Gienger voitti Varnassa 1974 rekillä. Bernin EM-kilpailuissa 1975 hän voitti toistamiseen rekin Euroopan-mestaruuden, tällä kertaa tasapistein neuvostoliittolaisen Nikolai Andrianovin kanssa. Lisäksi hän saavutti EM-hopeaa moniottelussa ja EM-pronssia hevosella.
Montréalin 1976 olympialaisissa Gienger saavutti pronssia rekillä tasapistein 19,475 ranskalaisen Henri Boërion kanssa. Japanilaiset Mitsuo Tsukahara ja Eizo Kenmotsu sijoittuivat heidän edelleen. Gienger oli paras länsisaksalainen joukkuekilpailussa, jossa tuloksena oli viides sija. Moniottelussa hän sijoittui 16:nneksi pistein 112,200.
Montreálin jälkeen Gienger saavutti vielä useita arvokisamitaleja. Vilnan EM-kilpailuissa 1977 hän sai hopeaa nojapuilla. Strasbourgin MM-kilpailuissa 1978 hän saavutti hopeaa rekillä ja hevosella. Essenin EM-kilpailuissa 1979 hän sai pronssia nojapuilla. Moskovan 1980 olympialaisiin hän ei voinut osallistua länsimaiden olympiaboikotin vuoksi. Vielä vuonna 1981 hän voitti Rooman EM-kilpailuissa kultaa rekillä tasapistein neuvostoliittolaisen Aleksandr Tkatševin kanssa sekä saavutti Moskovan MM-kilpailuissa hopeaa rekillä Tkatševille hävinneenä.
Gienger on myöhemmin toiminut politiikassa Saksan kristillisdemokraattinen unionin (CDU) edustajana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eberhard Gienger Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Giróvaris

| --- | --- |
Muut nimet:  Gkrávaris (Γκράβαρης)
Sijainti:  38°28′16″N, 21°00′56″E, Sámi Kefaloniá, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Ekhinadit, Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,043 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Giróvaris (kreik. Γηρόβαρης) eli Gkrávaris (Γκράβαρης) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Ekhinadeihin, ja sijaitsee Aitolia-Akarnanian rannikon edustalla Joonianmeressä etelään Drakonéran saaresta. Saaren pinta-ala on noin 0,043 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Giróvaris kuuluu Sámin kuntaan, Kefalonián alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Georgian sotilastie

Georgian sotilastie vuonna 1901
Georgian sotilastie (georg. საქართველოს სამხედრო გზა, Sakartvelos samkhedro gza, ven. Военно-Грузинская дорога, Vojenno-Gruzinskaja doroga) on Suuren Kaukasuksen ylittävä, Venäjän ja Georgian toisiinsa yhdistävä pohjois–eteläsuuntainen vuoristotie. Sen reitti alkaa Tbilisin ja Kutaisin väliseltä tieltä Mtskhetan luoteispuolelta ja johtaa Pasanaurin ja Stepantsmindan kautta Pohjois-Ossetian Vladikavkaziin.
Georgian sotilastien reitti Kaukasuksen yli on ollut käytössä jo ennen ajanlaskun alkua, mutta nykyisen tien rakensivat venäläiset 1700-luvun lopulla 800 sotilaan voimin. Se menetti suuren osan merkityksestään maiden välisenä yhteytenä, kun rautatie Kaspianmeren rannikkoa pitkin valmistui vuonna 1883. Nykyisin tie muodostaa tärkeän yhteyden Tbilisistä Khevin vuoristoalueelle. Tie on huonossa kunnossa ja talvisin usein osittain suljettu lumen vuoksi.
Reitti

Georgian sotilastie haarautuu Tbilisin ja Kutaisin välisestä tiestä Mtskhetan luoteispuolella ja johtaa sieltä pohjoiseen Aragvijoen laaksoa pitkin Žinvalin padolle ja Ananuriin. Se kulkee Mtiuletin alueen läpi Pasanaurin vuoristolomakohteen kautta Gudaurin kylään. Tämä 2 196 metrin korkeudella merenpinnasta sijaitseva hiihtokeskus on tien varren korkein asuttu paikka. Seuraavaksi se ylittää Džvarin solan, joka on 2 379 metrin korkeudessa tien korkein kohta, ja saapuu Khevin vuoristoalueelle Stepantsmindan eli Qazbegin kaupunkityyppiseen taajamaan Terekjoen varrella. Tie seurailee jokilaaksoa Kazbekvuoren itäpuolella Darialin rotkon kautta Venäjän rajan yli pohjoiseen Vladikavkaziin saakka.
Kulttuuri

Lukuisat venäläiset kirjailijat seurasivat Georgian sotilastietä ja kirjoittivat kokemastaan. Aleksandr Puškin kulki tietä pitkin vuonna 1829; häntä seurasivat Mihail Lermontov, Maksim Gorki, Leo Tolstoi ja Vladimir Majakovski.
Kuvia

Silta Georgian sotilastiellä 1800-luvun lopussa
Tie lähellä Pasanauria 1800-luvun lopussa
Džvarin sola toukokuussa
Darialin rotko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georgian sotilastie Wikimedia Commonsissa
Exploring the Georgian Military Highway Hidden Europe (englanniksi)
Venäläinen kartta sotilastiestä vuodelta 1913
Gibbonit

| Gibbonit |
| --- | --- |
 Lari (Hylobates lar)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini 
Osalahko::  Apinat Simiiformes 
Yläheimo::  Ihmisapinat Hominoidea
Heimo::  Gibbonit Hylobatidae  Gray, 1871
 Gibbonien levinneisyys suvuittain
Suvut 
 Bunopithecus  Gibbonit (Hylobates)  Nomascus  Symphalangus 
Katso myös
   Gibbonit Wikispeciesissä   Gibbonit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gibbonit eli pienet ihmisapinat (Hylobatidae) on kaakkoisaasialainen apinaheimo. Se muodostaa yhdessä isojen ihmisapinoiden (Hominidae) kanssa ihmisapinoiden yläheimon (Hominoidea). Gibboneita on luokittelusta riippuen 14–19 eri lajia.
Gibbonit ovat tunnettuja liikkumamuodostaan, jossa ne heiluttavat itseään oksistossa eteenpäin. Tätä varten gibbonien eturaajat ovat huomattavasti pidemmät kuin takaraajat ja peukalo on lähellä rannetta, jotta oksasta kiinniottaminen olisi helpompaa. Gibbonien turkki on harmaa, ruskea tai musta. Ne ovat kooltaan 45–90 senttimetriä pitkiä ja painavat 4–13 kilogrammaa. Laajalle levinneen larin (Hylobates lar) mustanruskeasta turkista erottuvat valkeina naaman reunukset, kädet ja jalat. Taka-Intian luoteisosissa elävän hulokin (Hylobates hoolock) mustassa turkissa on valkea otsavyö. Edellisiä suurempi on lähes musta siamanki (Hylobates syndactylus), jolla on iso kurkkupussi ja jonka toinen ja kolmas varvas ovat ihopoimun yhdistämät. Se elää Malakan niemimaalla ja Sumatralla. Siamanki on lajeista selvästi suurin.
Gibbonit ovat päiväaktiivisia ja elävät pääosan ajastaan puissa, johon ne ovat loistavasti sopeutuneet. Ne asuvat pääasiassa sademetsissä, mutta niitä tavataan vuoristometsissäkin aina 1 800 metriin.
Gibbonit ovat pariuskollisia. Pari ja niiden jälkeläiset asuvat omalla reviirillään, jota puolustavat tunkeilijoita vastaan. Reviiri voi olla kooltaan jopa 50 hehtaaria. Gibbonit joutuvat kuitenkin harvoin tappeluihin, sillä puolustuskeinoihin kuuluvat lähinnä huudot ja uhkailu esimerkiksi rikkomalla oksia.
Gibbonit syövät bambun lehtiä ja muiden puiden lehtiä.
Luokittelu

Mammal Species of the World -hakuteoksen mukaan gibbonit luokitellaan neljään sukuun, joissa on 14 lajia.
Bunopithecus
Hulokki (Bunopithecus hoolock)   erittäin uhanalainen
Gibbonit (Hylobates )
Notkeagibboni (Hylobates agilis)   erittäin uhanalainen
Hylobates albibarbis   erittäin uhanalainen
Klossingibboni (Hylobates klossii)   erittäin uhanalainen
Lari (Hylobates lar)   erittäin uhanalainen
Hopeagibboni (Hylobates moloch)   erittäin uhanalainen
Borneongibboni (Hylobates muelleri)   erittäin uhanalainen
Kalottigibboni (Hylobates pileatus)   erittäin uhanalainen
Nomascus
Indokiinangibboni (Nomascus concolor)   äärimmäisen uhanalainen
Nomascus gabriellae   erittäin uhanalainen
Nomascus hainanus   äärimmäisen uhanalainen
Nomascus leucogenys   äärimmäisen uhanalainen
Nomascus siki   erittäin uhanalainen
Symphalangus
Siamanki (Symphalangus syndactylus)   erittäin uhanalainen
Muun muassa Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee hulokit omaan Hoolock-sukuun ja kahteen eri lajiin, Hoolock hoolock sekä Hoolock leuconedys.
Gilakin kieli

Gilakin puhuma-alue.
Gilakin kieli (gilakiksi giläkī) on Iranissa Kaspianmeren etelärannalla sijaitsevassa Gīlānin provinssissa asuvien gilakien puhuma iranilainen kieli. Vuonna 1998 sen puhujia arvioitiin olevan 2,7 miljoonaa henkeä.
Gilaki kuuluu iranilaisten kielten luoteisryhmään. Se toimii etupäässä yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Gilakiksi on julkaistu kaunokirjallisuutta sekä ajoittain myös sanoma- ja aikakauslehteä, mutta varsinaista kirjakieltä sille ei ole kehittynyt. Julkaisuissa on käytetty arabialais-persialaista kirjaimistoa. Suurin osa gilakeista osaa myös persiaa. Kielessä on runsaasti arabialaisia ja persialaisia lainasanoja.
Aiheesta muualla

Gilaki Encyclopaedia Iranicassa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Iranilaiset kielet
avesta
belutši
dari
gilaki
kurdi
luri
mazandarani
osseetti
paštu
persia
tadžikki
tališi
tati
Geronimo (vuoden 1993 elokuva)

| Geronimo> Geronimo: An American Legend |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walter Hill
Käsikirjoittaja:  John Milius
Tuottaja:   Neil Canton  Walter Hill 
Säveltäjä:  Ry Cooder
Kuvaaja:  Lloyd Ahern II
Leikkaaja:   Donn Aron  Carmel Davies 
Tuotantosuunnittelija:  Joe Alves
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  10. joulukuuta 1993
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  50 000 000 USD
Tuotto:  18 635 620 USD
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Geronimo: An American Legend on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut elokuva, jossa Geronimoa näyttelee Wes Studi. Elokuva kertoo kuuluisan apassipäällikkö Geronimon vaiheista.
Juoni

Elokuva perustuu Geronimon elämään. Apassi-intiaanit ovat sopineet Yhdysvaltojen kanssa reservaatteihin menemisestä. Kaikki Apassit eivät kuitenkaan tyydy kohtaloonsa Maissin kasvattajina, varsinkaan Geronimo. Yhdysvaltojen hallitus ei pidä lupauksiaan koskien intiaanien maita, ja Geronimo, yhdessä 30 muun intiaanin kanssa, aloittaa taistelun intiaanien puolesta.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Jason Patric   | … |  Lt. Charles Gatewood   |
|   Gene Hackman   | … |  Brig. Gen. George Crook   |
|   Robert Duvall   | … |  Al Sieber   |
|   Wes Studi   | … |  Geronimo   |
|   Matt Damon   | … |  Lt. Britton Davis   |
|   Rodney A. Grant   | … |  Mangas    |
|   Kevin Tighe   | … |  Brig. Gen. Nelson A. Miles   |
|   Steve Reevis   | … |  Chato    |
|   Carlos Palomino   | … |  Sgt. Turkey    |
|   Victor Aaron   | … |  Ulzana    |
|   Stuart Proud Eagle Grant   | … |  Sgt. Dutchy    |
|   Stephen McHattie   | … |  Schoonover    |
|   John Finn   | … |  Capt. Hentig    |
|   Lee de Broux   | … |  City Marshal Joe Hawkins    |
|   Rino Thunder   | … |  Old Nana   |
Arvioita

Helsingin Sanomien Pertti Avola kirjoitti Geronimon olevan komeiden maisemakuvien perinteinen western, joka kärsii käsikirjoittaja John Miliukselle tyypillisestä machoilusta, pysähtyneestä dialogista ja Jason Patricin kehnosta roolisuorituksesta. Sen sijaan Geronimon näyttelijää Wes Studia hän kehui. Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä luonnehtii elokuvaa ehyeksi, asialliseksi ja visuaalisesti jyhkeäksi uuswesterniksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Glaukofyytit

| Glaukofyytit |
| --- | --- |
 Glaucocystis sp.
Tieteellinen luokittelu
domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
yläkunta::  Archaeplastida
kaari::  Glaukofyytit Glaucophyta  Boblin 1901, Skuja 1954
Sukuja
 Cyanophora  Glaucocystis  Gloeochaete 
Katso myös
   Glaukofyytit Wikispeciesissä   Glaukofyytit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Glaukofyytit (Glaucophyta) on hyvin pieni ryhmä yksisoluisia vesissä eläviä leviä. Lajeja on kuvattu vain 13, ja niitä on tavattu lähinnä suolattomista vesistä. Taksonomian kannalta glaukofyytit muodostavat oman hyvin vanhan kehityslinjansa, jonka otaksutaan polveutuvan samasta muinaisesta aitotumaisten kantahaarasta kuin kasvien ja punalevien itsenäisten kehityslinjojen.
Glaukofyytit ovat solurakenteensa puolesta hyvin mielenkiintoisia, sillä niissä on käytännössä havaittavissa viherhiukkasten kehittyminen endosymbionttisista syanobakteereista. Niiden soluissa on hyvin pitkälle surkastuneita endosymbionttisia syanobakteereja, joissa on säilynyt syanobakteereille ominainen peptidoglykaanista koostuva soluseinä sekä valon vangitsemiseen käytettävä fykobiliinipigmentti. Koska nämä syanobakteerit eivät ole vielä niin surkastuneita, että niitä voitaisiin kutsua viherhiukkasiksi, eivätkä toisaalta enää kuitenkaan itsenäiseen elämään kykeneviä bakteereja, niitä nimitetään syanelleiksi.
Glaukofyytit ovat eläviä fossiileita, joiden avulla on saatu paljon tietoa viherhiukkasten evoluutiosta. Kasvien ja viherlevien kehityslinja on ilmeisesti saanut alkunsa glaukofyyttien kaltaisista eliöistä. Molekyylisystemaattisten tutkimusten perusteella on kuitenkin päätelty, että kasvien ja viherlevien viherhiukkaset eivät suoraan polveudu glaukofyyttien syanelleista.
Johann Glauber

Johann Glauber
Johann Rudolph Glauber (1604–1668) oli saksalainen kemisti, joka tunnetaan etenkin rikkihapon (H2SO4) tuotantomenetelmien kehittämisestä.
Glauber valmisti rikkihappoa polttamalla rikkiä (S) ja kaliumnitraattia (KNO3) vesihöyryä sisältävässä astiassa. Hän totesi myös, että tällä tavoin saatu rikkihappo oli samaa ainetta, jota ennestään oli saatu kuumentamalla vihreää vihtrilliä eli ferrosulfaattia. Glauber keksi myös keinon, jolla rikkihaposta saadaan valmistettua typpihappoa (HNO3).
Glauber oli myös ensimmäinen tunnettu suolahapon valmistaja. Glauberin onnistui tässä käsittelemällä ruokasuolaa eli natriumkloridia rikkihapolla.
Glauber elätti itsensä valmistamalla erilaisia kemiallisia yhdisteitä, ja nykyisin glaubersuolan nimellä tunnetulle natrium­sulfaatille (Na2SO4·10H2O) nimen sal mirabile, koska hän uskoi sillä olevan ihmeellisiä lääke­tieteellisiä ominaisuuksia. Hänen kehittämänsä valmistusohjeet noin 30 yhdisteelle julkaistiin hänen elinaikanaan sekä alkukielellä saksaksi että englanninkielisinä käännöksiä. Glauberia kiinnosti yhdisteiden hyödyntäminen lääke-, värjäys- ja lannoiteteollisuudessa, ja kuuluisimmassa teoksessaan Dess Teutschlands Wohlfarth hän vaatii Saksan luonnonvarojen hyödyntämistä isänmaan vaurauden kehittämiseksi.
Glauber kehitti myös uudenlaisia uuneja, joiden avulla voitiin saavuttaa entistä korkeampia lämpö­tiloja.
Gingham

Gingham-ruutukuvio.
Punaruudullinen gingham yhdistetään usein keittiöön ja ruokailuun.
Gingham tai ginggang on palttinasidoksista puuvillakangasta, joka on kudottu valkoisella ja värillisellä langalla erilaisiksi ruutu- ja raitakuvioiksi. Tyypillinen gingham-kuvio on arkikäyttöön tarkoitetuissa pöytäliinoissa suosittu keittiöruutu eli vichy-ruutu. Ohuempia gingham-kankaita käytetään muun muassa miesten kauluspaitoihin, paksumpia naisten leninkeihin, keittiötekstiileihin ja esiliinoihin. Kuosit vaihtelevat yksinkertaisesta vichy-ruudusta skottiruutuja muistuttaviin monimutkaisempiin ruutukuvioihin.
Suomessa gingham-kankaita käytettiin 1900-luvun puolivälissä yleisesti eri ammattialojen naisten, kuten karjakkojen, sairaanhoitajien ja keittiötyöntekijöiden työasuissa. Miehille kuvio on tuttu varusmiespunkan päiväpeitteestä. Hyvin pieniruutuista gingham-kangasta jopa kutsuttiin kauppanimellä sairaanhoitajatarkangas.
Englanninkielinen nimi gingham tulee ehkä malaijinkielisestä adjektiivista genggang, joka tarkoittaa raidallista. Gingham-kankaat olivatkin aluksi useimmiten raidallisia, mutta kankaankudonnan teollistuessa 1800-luvun Englannissa kankaista alettiin tehdä yhä useammin ruudullisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gingham Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Gingham
Käännös suomeksi
Azandet

Azandet eli zandet ovat etninen ryhmä Keski-Afrikan tasavallassa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Kongon tasavallassa ja Etelä-Sudanissa. Heitä on eri arvioiden mukaan 750 000 − 2 000 000. Azandet voidaan jakaa useisiin etnisiin alaryhmiin. Vanha nimitys azandeille on niam-niam.
Historia

Azandet polveutuvat useista eri kansoista. 1700-luvulla vuotta sitten ambomou-nimellä tunnettu kansa eli Mbomoujoen varsilla nykyisten Kongon demokraattisen tasavallan ja Keski-Afrikan tasavallan alueilla. Ambomouita johti avongara niminen klaani, jonka johdolla ambomout alistivat useita heitä ympäröineitä kansoja. Levittäytymisen myötä ambomout levisivät Sudanin alueelle. Useimmat alistetuista kansoista vaihtoivat kielensä azandeen ja he alkoivat pitää itseään azandeina huolimatta ryhmien huomattavista eroavaisuuksista. 1800-luvulla azandien maille alkoivat tulla siirtomaavallat. Belgialaisten Kongon vapaavaltio perustettiin 1885 ja ranskalaisten Oubangui-Charin siirtomaa perustettiin vuonna 1894. Britit kukistivat vuonna 1905 Sudania hallinneen azandekuninkaan Gbudwen. 1920-luvulla azandeja yritettiin sopeuttaa asuttamalla heitä tieverkostojen lähelle. 1940-luvulla useat sudanin azandeista alkoivat viljellä maahantuotua puuvillaa. Siirtomaiden itsenäistyttyä azandet ovat olleet osapuolina eri maissa syntyneissä levottomuuksissa.
Kulttuuri > Elinkeinot

Azandet ovat perinteisesti olleet maanviljelijöitä, jotka kasvattivat maissia, bataatteja ja hirttä. Lisäksi kasvatettiin kanoja ja metsästettiin villieläimiä. 1920-luvulla azandejen elämäntapa muuttui vähemmän liikkuvaksi uudelleenasutusohjelmien takia. Azandet saattoivat alkaa kasvattaa karjaa uusilla alueillaan, mikä ei ollut mahdollista heidän perinteisillä alueillaan tsetsekärpästen takia. Puuvillan tulo teki azandeista vähemmän omavaraisia ravintonsa suhteen ja enemmän riippuvaisia puuvillasta saadusta myyntivoitosta.
Kulttuuri > Yhteiskunta

Azandeilla on kuningas, joka kuuluu aina avongara-klaaniin. Muita klaaneja on yli 180. Klaanijärjestelmä periytyy aina mieheltä ja klaani kokoontuu esimerkiksi hautajaisten tai naimisiin menojen yhteydessä. Muuten klaanien jäsenet eivät ole kovin usein tekemisissä keskenään. Klaania pienempi yhteiskuntaluokka on perhetila, joka oli myös perinteisessä taloudessa ja politiikassa perusyksikkö.
Kulttuuri > Uskonto

Azandet uskovat Mboli nimiseen jumalaan, joka on kaikkivoipa. Heidän uskontonsa ei kuitenkaan ole monoteistinen, vaan siihen kuuluu useita muitakin aspekteja, kuten vainajien palvominen. Perinteiseen uskoon on kuulunut myös se, että noidat, jotka ovat useimmiten miespuolisia, voivat aiheuttaa sairauksia ja sadon menetyksiä. Noita voidaan tunnistaa myrkyttämällä kanan nokka ja kysymällä siltä syylisen nimeä. Jos kana kuolee, epäilty on syylinen. Syyllistä ei kuitenkaan välttämättä odota sen pahempi rangaistus kuin kehotus lopettaa noituminen. Tämä johtuu siitä, että azandet uskovat noidan voivan harjoittaa noituutta itse tiedostamatta tätä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Azandet Wikimedia Commonsissa
Azande-sotureita aseineen ja kilpineen, toinen mies vasemmalta pitelee kädessään harppua. Kuvannut Richard Buchta 1877–1880.
Azandejen noitatohtori. Kuvannut Richard Buchta 1877–1880.
Gini

Gin tonic -drinkki ja sitruunaviipale.
Bee's Knees -cocktail, joka on valmistettu ginistä, hunajasta ja sitruunamehusta
Gini on viina, joka tislataan viljasta ja maustetaan katajanmarjoilla ja muilla kasveilla. Maustaminen voidaan tehdä tislauksessa, hauduttamalla tai sekoittamalla. Gini on nykyaikana suosittua etenkin juomasekoituksissa kuten martinissa. Suomessa giniä käytetään alkuperäisen lonkeron ainesosana.
Katajanmarjat antavat ginille sen tunnistettavan ominaismaun. Nimensä gini onkin saanut latinan katajaa tarkoittavasta sanasta juniperus. Perinteisen ginin maku on hyvin kuiva. Englannissa kuiva gini tunnetaan nimellä London dry gin erotukseksi Plymouth ginistä, joka on makeampaa.
Historia

Gini keksittiin 1600-luvulla Englannissa hollantilaisen katajanmarjaviina geneverin muunnelmana.
Vuonna 1690 Britanniassa tuli voimaan laki, jolla pyrittiin rohkaisemaan kansallista viinantuotantoa lakkauttamalla monopoli ja alentamalla brittiläisten alkoholijuomien veroja. Lainmuutoksen seurauksena ginistä tuli maassa nopeasti hyvin suosittua. Vuonna 1729 Englannissa tuotettiin jo yli neljä miljoonaa gallonaa giniä. Kaupunkiköyhälistön suosima juoma oli usein huonolaatuista, ja se saatettiin maustaa katajanmarjojen sijaan tärpätillä.
1700-luvun jälkipuoliskolta alkaen Britannian parlamentti onnistui hillitsemään ginin kulutusta lainmuutoksilla, rajoituksilla ja tuotannon valvonnalla. Juomaa sai kutsua giniksi vain, jos se oli maustettu katajanmarjoilla, eikä se ollut liian makeaa tai yli 50-prosenttista. Vähittäiskauppiaat kuitenkin usein tislauttivat juoman uudelleen ennen myyntiä ja makeuttivat sen itse. Makua voimistettiin pippurilla ja muilla mausteilla.
1800-luvun puolivälissä, kun tislausmenetelmät kehittyivät, brittiläinen gini menetti viljan maun, joka geneverissä yhä oli. Maku giniin saatiin nyt mausteista. Ginistä tuli aiempaa laadukkaampaa, ja aiemmin lähinnä köyhien suosiman juoman käyttö yleistyi tavallisenkin kansan keskuudessa.
Vuonna 1879 ginin vähimmäisvahvuudeksi määrättiin 37 prosenttia. Britanniassa ja sen imperiumissa sekä Pohjois-Amerikassa suosioon nousivat brändit kuten Gordon’s, Booth’s, Seager and Evans, Tanqueray, Nicholson, Coates ja Burnett. Kuluttajat alkoivat suosia kevyempää ja kuivempaa giniä. Koska ginin perusmaku oli neutraali, juomaa ei enää makeutettu aiempaan tapaan, ja mausteetkin olivat vakiintuneet, ginistä oli tullut homogeenista. Katajanmarjojen ohella mausteena käytettiin etenkin karhunputkea, korianteria ja orris rootia, mutta toisinaan myös eksoottisempia mausteita.
1900-luvulla kevyt ja neutraali gini oli suosittua juomasekoituksissa. 1970-luvulla votka ohitti kuitenkin ginin juomasekoitusten suosituimpana perustana. Ginin suosio on 2000-luvulla kääntynyt uuteen nousuun.
William Hogarthin Gin Lane kuvaa ginin aiheuttamia sosiaalisia ongelmia 1750-luvun Lontoon slummeissa.