stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo pikkuplaneetoista: 411 001–412 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
411001:stä ja päättyen 412000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 432 001–433 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
432001:stä ja päättyen 433000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 414 001–415 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
414001:stä ja päättyen 415000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 44001–45000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
44001:stä ja päättyen 45000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 435 001–436 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 435001:stä ja päättyen 436000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 434 001–435 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
434001:stä ja päättyen 435000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltavatsapitaho

| Keltavatsapitaho |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Tuhkapitahot Silvicultrix
Laji::  diadema
Kaksiosainen nimi
 Silvicultrix diadema  (Hartlaub, 1843) 
Synonyymit
 Ochthoeca diadema 
Alalajit
 S. d. cajamarcae  S. d. diadema  S. d. gratiosa  S. d. jesupi  S. d. meridana  S. d. rubellula  S. d. tovarensis 
Katso myös
   Keltavatsapitaho Wikispeciesissä   Keltavatsapitaho Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltavatsapitaho (Silvicultrix diadema) on tyranneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Keltavatsapitaho on voi kasvaa 12–13 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Keltavatsapitahon pää ja selkä ovat väriltään oliivinruskeat. Päässä on kirkkaankeltainen silmäkulmajuova. Lajin siivet ovat tummat ja niissä kaksi punaruskeaa juovaa, jotka erottuvat heikosti osalla alalajeista. Linnun kurkku, rinta ja vatsa ovat väritykseltään keltaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltavatsapitahon levinneisyysalue ulottuu Andeilla Venezuelasta Peruun. Lajin elinympärsitöä ovat vuoristometsät useimmiten 2 000–3 100 metrin korkeudella. Lintu liikkuu metsien alakerroksissa useimmiten yksin tai pareittain.
Luettelo pikkuplaneetoista: 412 001–413 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
412001:stä ja päättyen 413000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keltaviirumullo

| Keltaviirumullo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Mullot Mullidae
Suku::  Mulloidichthys
Laji::  flavolineatus
Kaksiosainen nimi
 Mulloidichthys flavolineatus  (Lacepède, 1801) 
Katso myös
   Keltaviirumullo Wikispeciesissä   Keltaviirumullo Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Keltaviirumullo (Mulloidichthys flavolineatus) on mullojen (Mullidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji. Sitä kalastetaan ruoaksi joissain maissa.
Koko ja ulkonäkö

Keltaviirumullo kasvaa yleensä noin 25 senttimetrin mittaiseksi ja korkeintaan 43 senttimetrin mittaiseksi. Se voi painaa korkeintaan 423 grammaa. Lajilla on selkäevässään kahdeksan piikkiruotoa ja yhdeksän pehmeää ruotoa. Peräevässään sillä on yksi piikkiruoto ja seitsemän pehmeää ruotoa.
Keltaviirumullon selkäpuolen väritys vaihtelee harmaasta oliivinväriseen. Vatsa ja kyljet ovat vaaleat. Kyljissä on 1–2 pitkittäistä keltaista juovaa. Ensimmäisen selkäevän alapuolella on tumma täplä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltaviirumulloa tavataan indopasifiselta merialueelta. Sen levinneisyys ulottuu Punaiseltamereltä, Persianlahdelta ja Itä-Afrikasta Havaijille, Marquessaarille ja Pitcairnsaarten Ducie Islandille. Lajin levinneisyys rajoittuu pohjoisessa Riukiusaarille sekä Ogasawasaarille ja etelässä Lord Howen saarelle sekä Rapan saarelle. Keltaviirumullo on yleinen koko levinneisyysalueellaan, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut sen vuonna 2016 elinvoimaiseksi lajiksi.
Keltaviirumullo käyttää ravinnokseen nilviäisiä, äyriäisiä, matoja, merisiilejä ja huokoseläimiä. Lajin elinympäristöä ovat hiekkapohjaiset laguunit ja riutat. Se muodostaa toisinaan parvia. Keltaviirumullo saavuttaa sukukypsyyden Mariaaneilla hieman yli kymmenen senttimetrin mittaisena.
Kaksi keltaviirumulloa
Keltapeippi

| Keltapeippi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Keltapeipit Lamiastrum
Laji::  galeobdolon
Kaksiosainen nimi
 Lamiastrum galeobdolon  (L.) Ehrend. & Polatschek 
Synonyymit
 Galeobdolon luteum  Lamium galeobdolon (L.) L. 
Katso myös
   Keltapeippi Wikispeciesissä   Keltapeippi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltapeippi (Lamiastrum galeobdolon, syn. Lamium galeobdolon, Galeobdolon luteum) on keltakukkainen, lähinnä Euroopassa luonnonvaraisena kasvava huulikukkaiskasvi. Laji on sukunsa keltapeippien (Lamiastrum) ainoa edustaja.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotisen keltapeipin pystyt kukintovarret kasvavat 20–40 senttimetriä korkeiksi. Kukkaversojen lisäksi kasvilla on runsaasti isolehtisiä, kukattomia pintarönsyjä. Varret ovat nelisärmäisiä. Vastakkain olevat lehdet ovat leveänpuikeita, tylppä- tai matalaan herttatyvisiä ja hammaslaitaisia. Ainakin rönsyjen lehdissä esiintyy vaaleita laikkuja. Kukinnon tukilehdet ovat varsilehtien kaltaisia. Keltapeipin kukat ovat melko suuria ja ne sijaitsevat kehässä verson ympärillä. Kukan säteittäinen verhiö on 7–10 mm pitkä, 5–10-suoninen ja sen liuskat ovat 1/4–1/3 torven pituudesta. Kirkkaankeltainen teriö on 15–25 mm pitkä ja selvästi vastakohtainen. Ylähuuli on korkea ja kupera, alahuuli on kolmeliuskainen, sivuliuskat ovat lähes yhtä isoja kuin kolmiomainen, suippo keskiliuska. Emin luotin liuskat ovat lähes tai aivan samanpituisia. Suomessa keltapeippi kukkii alkukesästä touko-kesäkuussa. Hedelmä on nelilohkoinen lohkohedelmä.
Keltapeipistä tunnetaan Pohjoismaissa kahta alalajia: nimialalaji täpläkeltapeippiä (subsp. galeobdolon) sekä kirjokeltapeippiä (subsp. argentatum). Näistä jälkimmäinen on kookkaampi, kapeampilehtisempi ja suurempikukkaisempi. Merkittävin ero on lehtien vaalea kuviointi, joka kirjokeltapeipillä on yhtenäinen kun taas täpläkeltapeipillä laikuttainen.
Levinneisyys

Keltapeippiä tavataan ainoastaan Euroopassa. Luontaisena sen levinneisyysalue ulottuu Pyreneiltä Romaniaan, Länsi-Ukrainaan ja Länsi-Venäjälle. Länsi-Kaukasuksella on lisäksi muusta levinneisyysalueesta erillinen esiintymä. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Välimerelle lukuun ottamatta Sardiniaa, Sisiliaa sekä Keski- ja Etelä-Kreikkaa. Pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Skotlantiin, Etelä-Tanskaan ja -Ruotsiin sekä Itämeren etelä- ja itärantoja myöten Viroon saakka. Etelä-Norjassa, Keski-Ruotsissa ja Etelä-Suomessa laji on satunnainen tulokas. Suomessa keltapeippi on harvinainen mutta vakiintunut uustulokas lähinnä Lounais-Suomessa.
Elinympäristö

Keltapeippiä tavataan luontaisena multavissa lehdoissa, kuten Etelä-Ruotsin pyökkimetsissä. Suomessa lajia tavataan viljelyjäänteenä puistoissa, puutarhoissa ja joskus harvinaisena karkulaisena rehevissä metsissä.
Käyttö

Keltapeippiä viljellään myös koristekasvina. Erityisen hyvin se sopii maanpeitekasviksi, koska sen rönsyjen lehdet pysyvät talven yli vihreinä. Puutarhakasvina keltapeippi kasvaa parhaiten puolivarjoisalla paikalla. Alustaksi kasville kelpaa parhaiten syvämultainen maa, mutta se viihtyy myös useilla muilla kasvualustoilla.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Keltapeipin (Lamium galeobdolon) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Keltapeippi (Lamium galeobdolon)
ITIS: Lamiastrum galeobdolon (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Lamium galeobdolon:  Wikidata: Q159749  Wikispecies: Lamium galeobdolon  APDB: 165301  APNI: 154843  Calflora: 8615  CoL: 6NVWR  EoL: 487145  EUNIS: 174667  FNA: 200019669  FoC: 200019669  GBIF: 2927324  GRIN: 403966  iNaturalist: 204339  IPA: 14085  IPNI: 60452701-2  IRMNG: 10515062  ISC: 115111  ITIS: 515591  MoBotPF: 263871  NBN: NHMSYS0000460080  NCBI: 53161  NSWFlora: Lamium~galeobdolon  NZOR: 71809dd9-619c-4d2b-a8d2-42caa0915c31  NZPCN: 3978  Observation.org: 152678  Open Tree of Life: 907333  PfaF: Lamium galeobdolon  PFI: 4499  Plant List: kew-107452  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:60452701-2  RHS: 31424  Tropicos: 17606359  VASCAN: 32270  VicFlora: 67e11ace-e1b4-4295-8727-fad426fd157b  WFO: wfo-0000222509 
Galeopsis galeobdolon:  Wikidata: Q21874309  APDB: 186216  APNI: 231035  CoL: 3F3XM  GBIF: 5608572  GRIN: 405472  IPNI: 447065-1  NZOR: f0fc7588-640b-41b3-82be-986305c63982  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:447065-1  Tropicos: 17603617  WFO: wfo-0000967976 
Keltapeippikasvusto Alankomaissa.
Keltapeipin kukattomia pintarönsyjä.
Kemijärven–Pelkosenniemen alue

Kemijärven–Pelkosenniemen alue (vesistöaluetunnus 65.3) on Kemijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 5 989,34 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 10,27 %. Vesistön alueen alarajana on Seitakorvan voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 27 424,02 neliökilometriä ja järvisyys 5,16 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Kemijärven alue (65.31)
Kemijoen Kostamon alue (65.32)
Kemijoen Pelkosenniemen alue (65.33)
Kiviperän–Ala-Kivijärven valuma-alue (65.34)
Javarusjoen valuma-alue (65.35)
Pyhäjoen valuma-alue (65.36)
Käsmäjoen valuma-alue (65.37)
Portinjoen valuma-alue (65.38)
Jumiskon voimalaitoksen valuma-alue (65.39)
Kemijärven vaakuna

Kemijärven (maalais)kunnan vaakuna vuosina 1954–1972 ja Kemijärven kaupungin vaakuna vuodesta 1973 lähtien.
Kemijärven kauppalan vaakuna (1960–1972).
Kemijärven vaakuna on Kemijärven kaupungin virallinen tunnus, ja sen on suunnitellut Olof Eriksson. Vaakunaselitys on ”mustassa kentässä kanto, jonka yläpää teroitettu kolmikärkiseksi ja sen molemmin puolin saatteena kuusisakarainen tähti; kaikki hopeaa”.
Kemijärven kunta päätti vuoden 1952 lopulla järjestää vaakunansuunnittelukilpailun. Kilpailun ensimmäisen palkinnon voitti Olof Erikssonin ehdotus Uhripatsas, myös kilpailun toinen (Näätävaara) ja kolmas (Metsien miesten mailla) palkinto menivät Erikssonin suunnittelemille ehdotuksille. Kunnanvaltuusto hyväksyi voittaneen ehdotuksen Kemijärven vaakunaksi. Sisäasianministeriö vahvisti kunnanvaltuuston päätöksen 3. huhtikuuta 1954. Olof Erikssonin oman selityksen mukaan vaakunan kolmikärkisen kannon saattoi ymmärtää joko käpälälautana tai kalajumalana, jotka molemmat viittaavat Kemijärven perinteisiin elinkeinoihin kalastukseen ja metsästykseen, ylös nostetut juuret viittaavat raivaustoimintaan ja vaakunan tähdet ovat Pohjantähtiä viitaten kunnan pohjoiseen sijaintiin.
Kemijärven kunnan kirkonkylä/keskustaajama erotettiin Kemijärven kauppalaksi 1957, jolloin kuntavaakuna jäi Kemijärven maalaiskunnan käyttöön. Kauppalalle vahvistettiin oma vaakuna 25. marraskuuta 1960. Vaakuna oli Ahti Hammarin suunnittelema, ja sen selitys kuului ”punaisessa kentässä kaksi siivekästä hopeista uittohaan terää ristikkäin”. Aiheen uittohaat viittaavat tukinuittoon ja siivet pyrkimyksiin kehittää kuntaa eteenpäin.
Kun Kemijärven maalaiskunta ja kauppala yhdistyivät jälleen Kemijärven kaupungiksi 1973, syntynyt kaupunki otti vaakunakseen maalaiskunnan käyttämän alkuperäisen koko kunnalle vahvistetun vaakunan. Kauppalan vaakuna jäi samassa yhteydessä epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi.
Luettelo pikkuplaneetoista: 438 001–439 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 438001:stä ja päättyen 439000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kema

Kemajokea Mežgorin luona.
Kema (ven. Ке́ма) on Volgan vesistöön kuuluva joki Vologdan alueella Venäjällä. Sen pituus on 150 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 4 480 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Kemskojejärvestä ja laskee Valkeajärveen. Suurimmat sivujoet ovat Indomanka ja Korba. Keman varrella sijaitsevat Bongan, Pokrovskojen ja Novokemskin kuntakeskukset.
Aiheesta muualla

Kema Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Kelttien sotavaunut

Sotavaunuilla oli tärkeä osa kelttien varhaisessa sodankäynnissä. Sotavaunuja on La Tènen kulttuurin varhaisissa hautalöydöissä eli 500-luvulta eaa. lähtien. Vaunut kuitenkin poistuivat laajamittaisesta käytöstä Manner-Euroopassa 100-luvulla eaa., kun keltit oppivat ratsuväen käytön, mutta Britanniassa ja Irlannissa vaunut säilyivät käytössä vielä vuosisatoja. Viimeinen kirjattu tieto sotavaunujen käytöstä Manner-Euroopassa on Rooman ja kelttien välisestä Telamonin taistelusta vuodelta 225 eaa.
Kelttien sotavaunut olivat kevyitä kaksipyöräisiä, kahden hevosen vetämiä ja edestä avoimia (tämä mahdollisti sen, että soturi siirtyi ketterästi vaunun aisalle ja heitti keihään hevosten päiden välistä.) Vaunuissa oli miehistönä ajaja ja yksi soturi. Keltit olivat taitavia vaunuseppiä, ja he oppivat ensimmäisinä Euroopassa tekemään pyöränkehän yhdestä puusta, kun siihen asti se oli tehty useammasta osasta.
Taktiikka

Julius Caesar teki Britannian valloittamiseksi kaksi sotaretkeä vuosina 55–54 eaa. Melkein heti noustuaan maihin hän kohtasi kelttien sotavaunuja:
»Sotavaunutaistelussa britit aloittavat ajamalla pitkin taistelukenttää keihäitä singoten, ja yleensä hevosten ja pyörien melun aiheuttama kauhu riittää saattamaan vastustajan rivit epäjärjestykseen. Edettyään sitten oman ratsuväkensä eskadroonien välitse he hyppäävät sotavaunuista ja jatkavat jalan. Sillä välin heidän sotavaunujensa ajajat vetäytyvät lyhyen matkan päähän taistelusta ja asettavat vaunut siten, että heidän herransa pystyvät painostettuina perääntymään omaan rintamalinjaansa. Siten he yhdistävät ratsuväen liikkuvuuden jalkaväen pysyvään voimaan;...» 
(Caesar, Gallian sota V,1)
Vaunuista siis valmisteltiin taistelua ensiksi ajamalla vaunut jonossa suoraan vihollista kohti, ja heittämällä keihäitä yritettiin saada vihollisen taistelutahto murtumaan. Jos vihollinen ei kääntynyt pakoon, käännettiin vaunut ja ajettiin vihollisen ryhmityksen editse, edelleen keihäitä heittäen. Joskus vihollinen kierrettiin kokonaan ja hyökättiin myös selustaan. Useamman tällaisen hyökkäyksen jälkeen vaunut palasivat omiensa luokse ja vaunuista taistelleet soturit jalkautuivat osaksi jalkaväkeä. Tämän jälkeen ajajat vetäytyivät taistelusta vaunujen kanssa, valmistautuen mahdolliseen vetäytymiseen. Jos kelttien hyökkäykset torjuttiin, vaunut ja ratsuväki vetäytyivät taistelusta metsän suojaan. Erityisesti tämä teki Caesariin vaikutuksen.
Luettelo pikkuplaneetoista: 45001–46000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
45001:stä ja päättyen 46000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Pena Penninkilampi

Pentti Tapani "Pena" Penninkilampi (s. 1950) on suomalainen muusikko, joka kuului Juice Leskisen Coitus Int -yhtyeen alkuperäisjäseniin. Penninkilampi soitti Coitus Int.:ssä yhtyeen hajoamiseen 1975 saakka kosketin- ja lyömäsoittimia sekä haitaria, ja on taustojen lisäksi laulanut levyillekin joitakin kappaleita, kuten "Elämässä pitää olla runkkua",, "Odysseus", "Hän hymyilee kuin lapsi" ja "Hän sammuu".
Penninkilampi muutti Outokummusta Tampereelle vuonna 1971 ja työskenteli hitsaajana Valmetilla. Hän löysi tiensä Juice Leskisen, Mikko Alatalon, Harri Rinteen ja Max Möllerin seuraan, ja nämä viisi perustivat yhtyeen Coitus Int. Soittamisen ohessa Penninkilampi dokumentoi yhtyeen toimintaa keikkapäiväkirjoihin. Yhtye teki olemassaolonsa aikana albumit Juice Leskinen & Coitus Int (1973) ja Per Vers, runoilija (1974). Se lopetti toimintansa vuonna 1975. Samana syksynä Penninkilampi lähti opiskelemaan sairaanhoito-oppilaitokseen.
Vuonna 1977 Mikko Alatalo ryhtyi kokoamaan uudelleen Coitus Int. -yhtyettä, joka sitten perustettiinkin nimellä Coitus Inc. Penninkilampi jätti lähtemättä mukaan asettaessaan työnsä mielisairaalassa etusijalle. Hän kävi laulamassa yhden kappaleen toiminnaltaan jo lakkautetun Välikausitakki-yhtyeen albumille, joka saatiin julkaistua vuoden 1978 puolella. Hän on mukana Coitus Int 50 Revival-yhtyeessä, joka kunnioittaa Juice Leskisen muistoa.
Kemi I

Kemi 1
| --- | --- |
Sijainti:  Kemi Suomi
Vesistö:  Perämeri 
| --- | --- |
Värit:  Musta, punainen 
| --- | --- |
Valmistunut:  1975 
| --- | --- |
Valon korkeus:  25 m
Valonkanto:  18,9 km
Valon ominaisuudet:  Fl W 4s 
Tutka:  T 
| --- | --- |
ARLHS:  FIN016 
Admiralty:  C4082 
List of Lights:  28462 
MarineTraffic:  1000006040 
NGA:  116-18772 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kemi I (Kemi 1) on majakka Kemin satamiin johtavan väylän suulla Perämerellä. Majakka sijaitsee avomerellä noin 37 kilometrin päässä Ajoksen satamasta etelälounaaseen ja noin 34 kilometriä Krunnien saaristoon kuuluvasta Ulkokrunnin saaresta länteen. Se on pari kilometriä Suomen aluevesirajan ulkopuolella.
Vuonna 1973 Kemin edustalle rakennettiin kaksi uutta pohjamajakkaa, Kemi I ja Kemi II, korvaamaan vanhaa majakkalaiva Kemiä. Majakkatornit rakennettiin käyttäen uutta menetelmää. Niiden perustaksi juntattiin merenpohjaan pyöreitä teräspylväitä, joiden päälle sijoitettiin teräksinen majakkatorni. Kemi I:n huipulle asennettiin myös helikopterin laskeutumistasanne. Kun uudet majakat valmistuivat ja otettiin käyttöön, poistettiin majakkalaiva Kemi asemapaikaltaan 15. marraskuuta 1973.
Majakka ei kuitenkaan kestänyt jääliikuntojen aiheuttamia voimia ja tärinää, vaan sen loistolaite sammui jo joulukuussa. Tornin yläosa huojui jääliikuntojen voimasta pahimmillaan jopa yli kymmenen metriä edestakaisin. Jääliikuntojen voimasta sekä Kemi I että Kemi II päätettiin räjäyttää vesirajasta, ja majakkalaiva Kemi siirrettiin vielä yhdeksi purjehduskaudeksi asemapaikalleen.
Nykyinen Kemi I on rakenteeltaan pohjamajakka, jonka torniosa seisoo merenpohjaan upotetun betonisen jalustan, kasuunin päällä. Kasuuni rakennettiin Oulun satamassa ja hinattiin sijoituspaikalleen kesäkuussa 1975.
Kun kasuuni oli upotettu haluttuun kohtaan sen tyhjä tila täytettiin rautamalmin rikastusjätteellä joka olikin toimiva ratkaisu.
Majakassa on myös tutkamajakka sekä yksi Suomen ensimmäisistä automaattisista säähavaintoasemista, jossa mitataan ilman lämpötilaa, kosteutta ja painetta sekä tuulen suuntaa ja nopeutta.
Kemiallinen merkki

Kloorimolekyyli
Kemiallinen merkki on lyhyt, latinalaisia aakkosia käyttävä merkintätapa alkuaineelle. Kaikilla luonnollisilla alkuaineilla on yksi tai kaksi kirjainta pitkä kemiallinen merkki, mutta joillakin keinotekoisilla alkuaineilla se on väliaikaisesti kolme kirjainta pitkä. Kemiallisilla yhdisteillä on niissä olevien alku­aineiden kemiallisista merkeistä yhdistämällä muodostetut kemialliset kaavat.
Kun alkuaineen kemiallisessa merkissä on kaksi kirjainta, on aina ensimmäinen kirjain isolla ja jälkimmäinen pienellä. Täten esimerkiksi Co on koboltin kemiallinen merkki, kun taas CO on hiilimonoksidin eli hiilen (C) ja hapen (O) yhdisteen kemiallinen kaava.
Kemiallisia merkkejä ja kaavoja käytetään esimerkiksi lyhenteinä, materiaalitekniikassa ilmaisemaan lejeerinkien seossuhteita ja reaktioyhtälöissä. Ne otettiin käyttöön 1800-luvun alkupuolella Jöns Jacob Berzeliuksen aloitteesta.  Merkit ovat alkuaineiden latinalaisten nimien lyhenteitä, esimerkiksi Au (kulta) on peräisin latinan sanasta aurum. Ne ovat tunnettuja maailmanlaajuisesti, kun taas monien vanhoista ajoista tunnettujen alku­aineiden nimet vaihtelevat eri kielissä. Niinpä esimerkiksi natriumin ja kaliumin kemialliset merkit ovat kaikkialla maailmassa Na ja K, vaikka muun muassa englannin kielessä näiden alkuaineiden nimet ovatkin  sodium ja potassium.
Alkuaineen merkki on sama saman alkuaineen kaikille isotoopeille. Mikäli ne on tarpeen erottaa toisistaan, esimerkiksi ydin­fysiikassa, lisätään merkin yhteyteen isotoopin massaluku, joka kirjoitetaan merkin eteen yläkulmaan. Esimerkiksi 14C tarkoittaa hiili-isotooppia, jonka massaluku on 14, eli ns. radio­hiiltä.  Toisinaan lisätään myös alku­aineen järjestys­luku merkin eteen alakulmaan, jolloin mainitun isotoopin merkki on 146C.
Järjestysluvultaan suurimpia alkuaineita ei ole välttämättä vielä virallisesti nimetty, vaan ne ovat saaneet väliaikaisen nimen perustuen latinankielisiin lukusanoihin. Niiden väliaikaiset kemialliset merkit ovat kolmi­kirjaimisia, esimerkiksi alkuaine 119 on ununennium (Uue). Nykyisin suurin pysyvästi nimetty alkuaine on oganesson (Og), järjestysluku 118.
Suomalaisista alkuaineelle nimensä on antanut Johan Gadolin (gadolinium).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kemiallinen merkki Wikimedia Commonsissa
Kemin komppania

Kemin komppania oli vuosien 1733-1734 toimeen pannun ruotujaon mukaisesti yksi Pohjanmaan jalkaväkirykmenttiin kuuluva osa.
Se muodostui ruoduista :
Hailuoto 12
Liminka 7
Oulu 46
Ii 34
Kemi 44
Pudasjärvi 7
Kemin Lapin seurakunta

Kemin Lapin seurakunta oli historiallinen seurakunta Lapissa. Seurakunta aloitti toimintansa 1673, kun Kemin seurakunta, joka käsitti tuolloin koko Lapinmaan alueen jaettiin Kemin seurakunnaksi ja Kemin Lapin seurakunnaksi. Länsipuoli Lapista jäi Kemin seurakuntaan, kun itäinen puoli Inarista Kuusamoon liitettiin uuteen seurakuntaan.
Kemin Lappi oli alkujaan yksi Ruotsin kuudesta lapinmaasta eli historiallisesta kauppa- ja verotusalueesta Lapissa yhdessä Tornion Lapin, Luulajan Lapin, Piitimen Lapin, Uumajan Lapin ja Ångermanlandin Lapin kanssa.
Seurakunnan keskukseksi suunniteltiin alkuvaiheessa Sompion Lapinkylää, mutta sen asukkaat vastustivat hanketta ja saivatkin estetyksi seurakunnan ja kirkon tulon alueelleen. Kun perustetun seurakunnan etelälaidalle oli muuttanut yhä enemmän uudisasukkaita, vaihtoehdoksi nousi Kuusamo. Ensimmäinen kirkkoherra Gabriel Tuderus nimitettiin Alatornion kirkkoherraksi v. 1682 ja hänen seuraajakseen Kemin Lapin kirkkoherraksi nimitettiin Henrik Cajanus. Hän sai aikaan väliaikaisen kirkon ja papin asunnon rakentamisen nykyisen Kuusamon keskustaajaman lähelle Torangintaipaleelle. Väliaikainen kirkko nousi sinne v. 1687 tai 1688. Kappelin lähelle valmistui myös pappila vuonna 1691, mutta Henrik Cajanus ehti juuri kuolla ennen muuttoa sinne. Virkatalon ensimmäinen asukas oli Samuel Julenius, Etelä-Pohjanmaalta Kuusamoon siirtynyt triviaalikoulun lehtori, joka oli yksinäinen ja perheetön pappismies. Varsinainen kirkko valmistui vihdoin vuonna 1695 suunnilleen nykyisen kirkon paikalle. Seurakunnan nimi muuttui Juleniuksen saadessa vuonna 1692 kirkkoherran valtakirjan. Silloin käytettiin ensimmäisen kerran nimitystä Kuusamon Lapin seurakunta.
Kemin Lapissa on vielä 1800-luvulla puhuttu keminsaamen kieltä.
Luettelo pikkuplaneetoista: 436 001–437 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 436001:stä ja päättyen 437000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.