stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiki
Synty

Ihossa on varsinaista hikeä tuottavia ekriinirauhasia sekä apokriinirauhasia, jotka myös tuottavat nestemäistä eritettä. Ihmisellä on kahdesta viiteen miljoonaa ekriinirauhasta, jotka avautuvat pieninä reikinä iholle. Hiki niiden kiemuraisiin putkiin tihkuu viereisistä kudoksista. Ihmisen juomalta nesteeltä kuluu vain 15 minuuttia imeytyä ruoansulatuselimistöstä verenkierron kautta hikirauhasiin ja iholle.
Ihminen voi hikoilla enimmillään yli kuusi teelusikallista yhden neliömetrin ihoalueella minuutissa. Lähes kaikki ihmiset hikoilevat hiukan koko ajan, vaikkakin huomaamattomasti. Ihminen ei voi tahdonalaisesti kontrolloida hikoiluaan. Lämmön lisäksi hikoilua kiihdyttävät myös stressi ja kiihottuminen adrenaliinin ja noradrenaliinin vaikutuksesta.
Ihmiset ovat yksilöllisiä sen suhteen, mistä kohtaa kehoaan he alkavat ensiksi hikoilla jouduttuaan lämpöön. Jotkut esimerkiksi alkavat hikoilla kasvoistaan, toiset vartalostaan, jotkut jaloistaan, ja jotkut pakaroistaan. Lopulta ihminen kuitenkin hikoilee joka puolelta.
Miesten ja naisten välillä ei ole merkittäviä synnynnäisiä eroja hikoilun suhteen, vaan monet sukupuolierot selittyvät kokoeroilla ja erilaisella rasituksella.
Eläimillä

Vaikka jotkin muutkin eläimet hikoilevat, ihminen hikoilee selvästi enemmän kuin yksikään niistä. Kädellisistä paviaanit, makakit, gorillat ja simpanssit hikoilevat ihmisen tavoin ekriinirauhastensa kautta. Hevosetkin hikoilevat, mutta niillä hikeä erittyy ainoastaan apokriinirauhasista. Kilpahevoset alkavat joskus hikoilla jo lähtöviivalla, koska ne tietävät mitä on tulossa. Myös naudat, kamelit ja jotkin antiloopit hikoilevat apokriinirauhasillaan. Virtahevon punertava erite sen sijaan ei ole hikeä.
Useimmat eläimet poistavat lämpöä muilla tavoin, kuten koirat läähättämällä ja norsut suurten korviensa kautta. Jotkin eläimet viilentävät itseään voitelemalla ihonsa syljellä, virtsalla, oksennuksella tai ulosteella.
Ilmaston merkitys

Siirtyessään viileästä ilmastosta lämpimään ilmastoon ihminen sopeutuu muutokseen alkamalla heti hikoilla aiempaa nopeammin. Kuumaan tottuneet ihmiset hikoilevat vain tarpeellisen määrän.
Kuivassa ja kuumassa säässä hiki haihtuu iholta hyvin nopeasti, minkä seurauksena hikirauhaset pukkaavat liian nopeasti uutta hikeä iholle. Tämän vuoksi kuumilla ja kuivilla seuduilla, kuten Lähi-idässä, asuvat ihmiset pukeutuvat löysiin ja peittäviin vaatteisiin, jotka säilyttävät hiukan kosteutta ihon pinnassa. Kuumassa ja kosteassa säässä ihmisen täytyy päinvastoin riisua vaatteensa, jotta hiki pääsee haihtumaan ja viilentämään ihoa. Liian kuumassa ja kosteassa ihminen voi olla jopa hengenvaarassa, koska hiki ei haihdu lainkaan iholta ja keho kuumenee liikaa. Tämä ongelma voi syntyä esimerkiksi syvissä kaivoskuiluissa.
Koostumus

Hien koostumus on pitkälti samaa kuin verenkin koostumus, lukuun ottamatta punasoluja, verihiutaleita ja valkosoluja.
Hiki maistuu suolaiselta siinä olevien natrium- kloori- ja kaliumionien takia. Hiki sisältää 0,3–0,4 prosenttia ruokasuolaa, pieniä määriä kaliumkloridia, fosfaatteja, valkuaisaineita, virtsa-aineita, aminohappoja sekä maitohappoa. Hiki on lievästi hapanta. Sen pH vaihtelee tyypillisesti välillä 4,5–7,0.
Ekriinirauhasista erittyvän suolaisen ja viilentävän hien lisäksi murrosiässä aktivoituvat apokriinirauhaset tuottavat karvatuppien kautta voimakkaamman hajuista eritettä, joka kulkeutuu ihokarvoihin ja leviää tehokkaasti ilmaan. Hikeen yhdistyy lisäksi talirauhasten tuottamaa öljyä. Hiki koostuukin veden ja suolan lisäksi monesta muustakin aineesta, joita ihmisen kehoon on tullut hänen nauttimastaan ruoasta, juomasta, nautintoaineista ja antibiooteista. Jotkin tällaiset aineet voivat jopa värjätä hien kirkkaanväriseksi. Hiessä on myös aineenvaihduntatuotteita, kuten maitohappoa ja ureaa, sekä glukoosia ja metalleja. Lisäksi immuunijärjestelmä tuottaa hikeen proteiineja, jotka hillitsevät ihon mikrobien ja sienien lisääntymistä.
Hikoilun haitallinen sivuvaikutus on se, että ihminen menettää hikoillessaan arvokkaita suoloja, sillä keho ei pysty poistamaan niitä kaikkia hiestä. Kuumalla ilmalla ulkona työskentelevä ihminen voi menettää päivässä jopa 25 grammaa suolaa.
Hikoilun myötä kehosta poistuu kaikkea mitä veressäkin kiertää, myös haitallisia aineita. Hikoilu ei kuitenkaan puhdista kehoa myrkyistä, vaan se on munuaisten tehtävä.
Jotta ihminen voisi hikoilla riittävästi, hänen täytyy saada nestettä menetetyn nesteen tilalle.
Sormenjäljet ovat hikijälkiä. Niiden kemiallisessa analyysissä havaitaan, mitä ihmisen veressä on kiertänyt.
Haju

Hiki on tuoreena itsessään hajutonta. Runsas hikoilu aiheuttaa kuitenkin epämiellyttävää hajua, kun bakteeritoiminta alkaa ja bakteereista haihtuu pistävän hajuisia yhdisteitä, kuten indolia, 1-dodekanolia ja 3-metyyli-1-butaania. Ruoka-aineista valkosipuli, sipuli ja parsa vaikuttavat voimakkaimmin pahan hienhajun syntymiseen.
Vauriot vaatteille

Hikitahrat tärvelevät tekstiilejä etenkin kainaloiden kohdalta. Silkki on erityisen herkkää hielle. Hiki voi vaurioittaa tekstiiliä niin happamena kuin emäksisenäkin. Tuore hiki on yleensä hapanta, ja sen happamuusaste voi olla vain 4,5, mutta hajotessaan ja kuivuessaan hien happamuus nousee neutraaliin 7:n tasolle ja jopa lievästi emäksiseksi. Hiki heikentää kuitujen vetolujuutta, ruokkii hyönteisiä, jotka syövät myös tekstiiliä, sekä liuottaa väriaineita ja aiheuttaa värimuutoksia.
Torjunta

Deodorantteja käytetään kainaloiden hien hajun ehkäisemiseksi. Deodorantti tappaa apokriinirauhasten tuottaman eritteen ruokkimia, hajua aiheuttavia bakteereja ja tuhoaa hajumolekyylejä. Antiperspirantit pysäyttävät hikoilun. Kaikissa antiperspiranteissa käytetään alumiinia.
Aiheesta muualla

Liikahikoilu,Terveyskirjasto: Lääkärikirja Duodecim, Kustannus Oy Duodecim 2009
Hienhaju, Terveyskirjasto.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Marcus Ziemann: Suomi, hajuttomien ihmisten maa – kun hiki ei saa haista. Yle uutiset 15.3.2015.
Jarmo Wallenius: Hiki buustaa ajattelua ja bisnestä, Kemia-lehti, 5/2016 (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Ihon poikkileikkaus. Hikirauhaset oranssilla värillä korostettuna.
Saunaan mennään hikoilemaan ja peseytymään. Pekka Halosen maalaus.
Antet

Antet (monikko lat. Antae, kreik. Áνται) olivat todennäköisesti alun perin iranilainen ja myöhemmin slaavilaistunut valtio tai eri heimojen liittouma, joka vaikutti nykyisen Ukrainan alueella ajanlaskun alulta 500-luvun loppupuoliskolle. Antet on joskus nähty ensimmäisen slaavilaisen valtion perustajina. Ukrainaan alun perin alaanien mukana ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla ajanlaskun alun jälkeen saapuneet antet nousivat goottien tilalle oman alueensa voimatekijäksi hunnien saapumisen jälkeen 300-luvun loppupuolella. Heidät mainitaan esimerkiksi historioitsijoiden Jordanesin ja Prokopioksen kirjoituksissa. Antet katosivat avaarien saapumisen jälkeen ja viimeinen maininta heistä historiallisissa lähteissä on vuodelta 602.
Historia

Antet tunnetaan esimerkiksi goottitaustaisen historioitsija Jordanesin ja itäroomalaisen Prokopioksen kirjoituksista. Molemmat historioitsijat kirjoittivat anteista osittain ristiriitaisesti.
Antejen alkuperää ei tunneta varmasti historiallisten lähteiden epäselvyyksien ja arkeologisten todisteiden puutteen takia. Ilmeisesti antet olivat yksi nykyisen Ukrainan seudulle ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla jälkeen ajanlaskun alun saapuneista iranilaisien alaanien alaheimoista. 300-luvulla antet asuttivat aluetta Prut-joen ja Tonavan alajuoksun välillä. Heidän valtakeskuksensa liikkui sittemmin kohti pohjoista samalla, kun heimoon ilmeisesti sulautui paikallisia slaavilaisia heimoja. Slaaveista muodostui ilmeisesti ajan myötä antejen sotilasyläluokka, joka peri kuitenkin nimensä iranilaisilta edeltäjiltään. Esimerkiksi Jordanes kuvaili 500-luvulla anteja yhdeksi useista mainitsemistaan slaavilaisista ryhmistä. Prokopios kirjoitti anteista Jordaneksesta poiketen slaaveista erillisenä ryhmänä. Jordanes mainitsee edelleen antejen olevan Mustanmeren alueen kansoista "rohkeimpia" ja että antejen hallitsema alue käsitti maat Dneprin ja Dnestrin välillä.
Gootit olivat siirtyneet vuoden 250 jälkeen Etelä-Ukrainaan ja Krimin niemimaalle. Antet sotivat gootteja vastaan ja näihin yhteenottoihin liittyen tunnetaan nimeltä joitakin antejen johtajista, kuten 300-luvulla elänyt antejen kuningas Boz. Antet tekivät myös useita ryöstöretkiä Bysantin valtakuntaan. Gootit heikkenivät merkittävästi hunnien saapuessa 300-luvun loppupuolella. Goottien heikkeneminen jätti heidän alueilleen valtatyhjiön, jonka antet täyttivät. Heidän valtakeskuksensa liikkui saman vuosisadan aikana Etelä-Bugin yläjuoksulle ja parin seuraavan vuosisadan aikana Volyniaan ja lopulta Dneprin keskijuoksulle. Antet heikkenivät merkittävästi avaarien saapuessa alueelle 500-luvun loppupuoliskolla. Viimeinen maininta anteista historiallisissa lähteissä on vuodelta 602.
Yhteiskunta ja kulttuuri

Antejen yhteiskunnallisesta rakenteesta ei ole yhteisymmärrystä. Jotkin tutkijat ovat esittäneet antejen luoneen oman valtiorakenteensa, kun taas muualla on esitetty heidän edustavan ennemminkin hajanaisempaa eri heimojen liittoumaa. Ukrainalaiset historioitsijat ovat esittäneet antet eräänlaisena Ukrainan valtion esimuotona ja ensimmäisenä slaavilaisena valtiona. Joskus on esitetty antejen myös muodostaneet huomattavan laajan slaavilaisen valtakunnan, joka olisi käsittänyt alueet Oderilta lännessä aina Donets-joelle itään. Suurin osa tutkijoista on käsittänyt antejen vaikutusalueen ulottuneen kuitenkin vain itäslaavien asuinalueille.
Antet rakennuttivat linnavuoria, jotka Ukrainassa tunnetaan nimellä horody tai horodyštša. Linnavuorten yhteydestä on löydetty metalliesineitä ja keramiikkaa, jotka on tavallisesti yhdistetty Tšernjah’ivin ja Penkivkan kulttuureihin. Yksi antejen tärkeistä keskuksista sijaitsi nykyisen Kiovan alueella. Antet kävivät paikalta kauppaa esimerkiksi Bysantin valtakuntaan.
Germaanien kultainen solki Unkarista. Soljen alapuolen kreikankielinen kaiverrus ANTIKOY viittaa antejen kukistajaan.
Kakure kirishitan

Kakure kirishitan (jap. 隠れキリシタン, suom. piilossa olevat kristityt) on nimitys niille Japanin kristityille, jotka noudattavat edelleen vainojen takia uskonsa salanneiden japanilaisten kristittyjen tapoja.
Kun kristinuskon harjoittaminen sallittiin Japanissa vuonna 1873, osa Japanin kristityistä jatkoi vainojen aikana kehittämien tapojensa seuraamista. Uskontoon kuuluu esimerkiksi tiettyjä buddhalaisia ja šintolaisia piirteitä, uskonnon harjoittamista kirkkojen sijaan kodeissa ja tietynlaista oman uskon salailua.
Historia ja tavat

Lähetystyöntekijät toivat kristinuskon Japaniin vuonna 1549. Japanin ensimmäisiä kristittyjä on kutsuttu portugalilaisperäisellä nimellä kirishitan (port. cristão). Kun vuonna 1614 kristinusko kiellettiin maassa, Japanin kristityt jatkoivat uskontonsa harjoittamista salassa.
Koska vainojen ajan kristityt eivät voineet turvallisesti käyttää esimerkiksi rukoilun tukena kristinuskossa pyhinä pidettyjä kuvia ja esineitä, he käyttivät niiden sijaan esineitä, jotka eivät ensisilmäyksellä vaikuttaneet kristinuskoon liittyviltä. Esimerkiksi Maria Kannon -patsaita on sanottu sellaisiksi esineiksi. Ne esittivät hieman Neitsyt Marian kaltaista buddhalaista jumalatarta Guanyiniä, mutta kristityt palvoivat niitä Marian kuvana. Kristityt myös naamioivat rukouksensa niin, että ensikuulemalta ne kuulostivat buddhalaiselta messuamiselta. Uskontoon alkoi naamioinnin nimissä yhdistyä myös muita buddhalaisuuteen, šintolaisuuteen ja esi-isien palvontaan liittyviä asioita. Uskovien kodissa on perinteisesti ollut esimerkiksi alttari, johon jättää lahjoja esi-isille ja šintolaisille jumalille. Alttarin yhteydessä on saattanut olla kätketty paikka kristityille esineille, kuten ikoneille ja pyhälle vedelle.
Vainojen aikaan kristityt myös muuttivat asumaan syrjäisille alueille ja sellaisiin paikkoihin, joissa heidän oli helppoa esittää seuraavansa jotain Japanin perinteisistä uskonnoista. He kokoontuivat uskonnon harjoittamista varten toistensa koteihin, ja messuja sekä juhlien järjestämistä johti johtaja-asemassa ollut henkilö. Uskonnolliset esineet olivat yhteisessä omistuksessa.
Nykyaika

Vuonna 1873 kristinuskon harjoittaminen sallittiin taas Japanissa, ja myös piilossa olleisiin kristittyjen kyliin alettiin rakentaa katolisia kirkkoja. Osa Japanin kristityistä kääntyi buddhalaiseksi tai šintolaiseksi, ja osa alkoi noudattaa katolisen kirkon oppeja. Loput kristityt kuitenkin jatkoivat vainojen aikana kehittämien tapojensa seuraamista. Heitä alettiin kutsua nimellä kakure kirishitan. Yleisesti ottaen vainojen ajan kristittyjen omanlaiset kulttuuriperinteet alkoivat kuitenkin vähitellen muuttua ja hälvetä.
Kakuri kirishitan -kristittyjen nykyinen tarkka määrä ei ole tiedossa, mutta tiedetään, että heitä on vain vähän. Uskovien määrä on myös vähentynyt. Heidän yhteisöjään elää ainakin joillain syrjäisillä saarilla. He ovat jatkaneet samoja tapoja kuin vainojen aikaankin, mukaan lukien uskon salailua. Vain harvat heistä haluavat kertoa uskonnostaan esimerkiksi toimittajille, tieteilijöille tai vierailijoille. Erään haastatellun kristityn mukaan salailussa on osin kyse kunnioituksesta esi-isiä kohtaan ja osin siitä, että salailusta on tullut osa uskoa.
Buddhalaiseen tyyliin tehty Maria-Kannon-posliinipatsas.
NTP (tietotekniikka)

| TCP/IP-pino |
| --- | --- |
sovelluskerros sovelluskerros: BGP · DHCP · DNS · ESMTP · FTP · HTTP · IMAP · IRC · LDAP · MGCP · NNTP · NTP · POP3 · RPC · RTP · RTSP · SIP · SMTP · SNMP · SOCKS · SSH · Telnet · TLS/SSL · XMPP  ·  (..lisää..)
kuljetuskerros kuljetuskerros: TCP · UDP · QUIC · DCCP · SCTP · RSVP · RIP · ECN
verkkokerros verkkokerros: IP (IPv4 ja IPv6) · ICMP (ICMPv6) · IGMP · IPsec
siirtoyhteyskerros: ARP · IS-IS · NDP · OSPF · L2TP · PPP
fyysinen kerros
NTP (engl. Network Time Protocol) on UDP-pohjainen protokolla täsmällisen aikatiedon välittämiseen tietokoneiden välillä.
Protokolla on suunniteltu ottamaan huomioon verkon muuttuvat viiveet. Sama protokolla toimii sekä usean palvelimen kellojen keskinäiseen tahdistamiseen, että asiakas-palvelin käytössä.
Historia

NTP:n edeltäjiin kuului toukokuussa 1983 standardoidu Time-protokolla, joka lähetti pyydettäessä yksinkertaisia aikaleimoja verkon yli 32-bittisen Unix-ajan muodossa.
Aika voitiin asettaa rdate-ohjelmalla.
Tästä seuraava askel oli 4.3BSD:ssa vuonna 1985 esitelty timed, joka pyöri taustalla ja piti aikaa pysyvästi synkronissa palvelimen kellon kanssa.
NTP:n suunnitteli Delawaren yliopiston professori David Mills, joka sai rahoitusta ARPANETiin liittyvään kehitystyöhön. 1990-luvun puolivälissä Mills luovutti ntpd-ohjelmiston uusien julkaisujen tekemisen Harlan Stennille.
NTP:n monimutkaisuuden vuoksi esiteltiin vuonna 1992 Simple Network Time Protocol (SNTP).  SNTP käyttää NTP:n verkkoprotokollaa, mutta ei vaadi paikallisella laitteella massamuistia ja sille riittää yksi aikapalvelin.
Historia > Muita toteutuksia

ntpd-ohjelmistolle on kehitetty vaihtoehtoja.
OpenBSD-projektilla on oma toteutuksensa OpenNTPD, joka toteuttaa NTPv3/SNTPv4 -protokollat. Se esiteltiin OpenBSD 3.6 -versiossa.
OpenNTPD:ta pidetään jossain suhteissa vajavaisena verrattuna referenssitoteutukseen. Sen päämäärä on koodin yksinkertaisuus ja turvallisuus ja ylläpidon helppous.
chrony on vaihtoehtoinen toteutus, jota sponsoroi Red Hat, joka käyttää sitä omassa Linux-jakelussaan.
systemd-timesyncd on SNTP-asiakas, joka kuuluu systemd-pakettiin. Se on oletuksena Debianissa ja siihen perustustuvissa jakeluissa julkaisusta "bookworm" lähtien.
Muita versioita ovat olleet NTPsec, joka on turvallisuudeltaan vahvennettu versio perustuen vuoden 2015 referenssitoteutukseen, ja Poul-Henning Kampin FreeBSD:lle vuonna 2014 kehittämä ntimed.
Microsoft Windows tukee NTP:tä Windows 2000:sta lähtien osana Windows Time service (W32Time) -palvelua
macOS 10.13 High Sierra lisäsi NTP-protokollan tuen timed-daemoniin.
NTP-hierarkia

Usein NTP-palvelimet toimivat hierarkkisesti siten että yksi tai useampi 1. tason (stratum) palvelin saa aikansa suoraan ulkoisesta aikalähteestä tai esimerkiksi GPS:n välityksellä, atomikellolta tai tietokoneen emolevyn reaaliaikakellosta. Stratum-taso ei siis kerro palvelimen kellon tarkkuudesta, vaan palvelimen sijainnista verkkohierarkiassa.
Stratum-tasot ovat hierarkkisia. 2-tason palvelimet hakevat aikansa vähintään yhdeltä 1. tason palvelimelta. Stratum 3 -tason kellot hakevat aikansa kakkosilta jne. Tasoja voi olla 16.
Perinteisesti loppukäyttäjät hakevat ajan stratum 2 -tason palvelimilta. Asiakas voi käyttää joko yhtä tai useampaa palvelinta. Kolme NTP-palvelinta on vähimmäismäärä, jotta asiakas voi päätellä mikä kelloista on väärässä.
Ajan välitys voidaan hoitaa lähiverkossa broadcast- tai multicast-lähetyksenä, jolloin useat asiakkaat saavat ajan yhdestä multicast- tai broadcast-paketista.
Ajan käsittely

Karkaussekuntien käsittelyssä NTP pysäyttää kellon eikä etene karkaussekunnin aikana, joka eroaa POSIXin käytännöistä. Google on ehdottanut karkaustahran käyttöä, joka jakaa karkaussekunnin pienemmissä erissä vuorokauden ajalle, jolloin jokainen sekunti on 11,6 mikrosekuntia pidempi.
Standardit

NTP määritellään seuraavissa RFC-dokumenteissa:
RFC 956 Algorithms for Synchronizing Network Clocks
RFC 958 Network Time Protocol (NTP)
RFC 1305 Network Time Protocol (Version 3)
RFC 5905 Network Time Protocol Version 4 (NTPv4)
RFC 7822 Network Time Protocol Version 4 (NTPv4) Extension Fields
RFC 8573 Message Authentication Code for the Network Time Protocol
Palvelimet

Suomen viralliseen aikaan synkronoidut viralliset ja julkiset NTP-palvelut ovat VTT MIKES:in ylläpitämiä. Kuka tahansa voi käyttää MIKESin julkista stratum 2 -tason NTP-palvelua.
Microsoft Windowsin oletusaikapalvelimena on time.windows.com.
Lisäksi monilla yrityksillä, yliopistoilla, tutkimuslaitoksilla, organisaatioilla ja asevoimilla on omat aikapalvelimet omien laitteittensa käyttöön, kuten time.google.com, time.apple.com, time.cloudflare.com, time.facebook.com, time.nist.gov, ntp.ripe.net, clock.isc.org
NTP-palvelinten hierarkia
Itämeren jäätikkövirta

Itämeren jäätikkövirta (engl. Baltic Sea Ice Stream) tai Itämeren virtauskieleke (engl. Baltic Sea Ice Lobe) on viime jääkaudella Fennoskandian mannerjäätikköön kuulunut ja Pohjois-Ruotsin suunnalta virrannut jäätikkövirta, jonka pääasiallinen virtausreitti on ollut Ruotsin tuntureilta Pohjanlahdelle, sieltä varsinaiselle Itämerelle ja laajimmillaan aivan sen eteläosiin saakka. Silloin, kun jäätikkövirta ei ole täyttänyt kokonaan Itämeren allasta, on Itämeren altaaseen muodostunut joko Baltian jääjärvi tai Atlanttiin aukeava merenlahti.
Tutkimuksen tilanne

Viime jääkauden loppuvaiheen tapahtumien selvitykset ovat vuosituhannen vaihteen jälkeisissä tutkimuksissa tarkentuneet. Itämeren jäätikkövirtaa pidetään edelleen yhtenä Fennoskandian mannerjäätikön merkittävimpänä jäätikkövirtana, joka on virrannut pääasiassa Itämeren altaassa. Sen virtausreitti alkaa Skandeilta, josta se on laskeutunut alas Pohjanlahden altaaseen, missä se on kääntynyt kohti etelää, ja sitten se on jatkanut varsinaisen Itämeren altaassa ja virrannut siellä edelleen kohti etelää. Monissa tutkijoiden jäätikkövirtamalleissa on Itämeren jäätikkövirta ollut nopealiikkeinen ja sen kuljettama jäämäärä ja eroosiokuorma on ollut huomattava. Eräitä nykytutkimuksen avoimia kysymyksiä ovat tapa, jolla jäätikkövirta on haarautunut pienemmiksi virtauskielekkeiksi. Kielekkeiden jakajina ovat ohuen jäätikön aikana toimineet ainakin Gotlanti ja Bornholm, mutta paksun jäätikön aikana niillä ei ole ollut merkitystä jäätikön toiminnalle. Koska jääkauden loppuvaiheessa jäätikkö peitti laajat alueet allensa, pyyhkivät jäätiköiden virtaukset jääkauden alkuaikojen tapahtumien jäänteitä mennessään. Selviä merkkejä jäätikön toiminnasta löytyy sen sijaan jäätikön sulamisen ajalta alkaen noin 18 000 vuotta sitten (lyhennetään alla vs). Koska jäätikön kuljettaman tunnistettavan kivimateriaalin leviäminen kohti etelää ei ole vastannut jäätikkövirtakysymykseen riittävän tarkasti, on asiaa yritetty selvittää jopa jäätikön kuljettamien maa-ainesten inventoinnilla. Mutta sekään ei ole antanut yksiselitteistä kuvaa tilanteesta. Nykyinen suuntaus on tutkia jäätikön mahdollista toimintaa käyttämällä tietokonemallinnusta, johon on lisätty mukaan mahdollisimman paljon tutkimusdataa.
Jäätikkövirta ja virtauskieleke > Varhais- ja Keski-Veikselin jäätiköitymiset

Veiksel-jääkausi jaetaan kolmeen kauteen: Varhais-, Keski- ja Myöhäis-Veikselin jäätiköitymiseen. Kaksi ensimmäistä kautta tunnetaan huonommin kuin Myöhäis-Veikselin kausi, sillä useimmat aiempien kausien jäätiköiden toiminnasta jääneet maastonmerkit ovat tuhoutuneet myöhemmällä kaudella. Kahden ensimmäisen kauden aikajänne on 90 000 vuoden pituinen, mutta sen jäätiköitymiset voidaan kuvata muutamin havainnoin. Ensimmäinen laajempi jäätiköityminen tapahtui 115 000–100 000 vs. Jäätiköt peittivät silloin Skandit ja osan Suomen Lappia. Perämerelle ajautui jäätiköitä vuorilta, mutta ei sen pidemmälle. Noin 10 000 vuotta kestäneen lämpimämmän vaiheen jälkeen ilmasto kylmeni taas ajanjaksolle 90 000–80 000 vs. Jäätiköt olivat tällä kertaa laajempia kuin ensimmäisessä jäätiköitymisvaiheessa ja mannerjäätikkö ulottui Pohjanlahdelle ja siellä Ahvenanmaalle asti. Jäätiköitymisten välissä on esimerkiksi Suomessa ollut laajoja havu- ja koivumetsiä. Noin 70 000 vs alkoi intensiivisempi ja laajempien jäätiköitymisten sarja, jonka aikana edellistä jäätiköitymisiä seurasi aina sitä suurempia jäätiköitymisiä. Itämeren jäätikkövirta on laajojen jäätiköitymisten aikana aina aktivoitunut, mutta sen tarkemmista vaiheista on vain vähän tietoa. Esimerkiksi noin 50 000 vs jäätiköt peittivät jo koko Fennoskandian, Itämerenaltaan ja laajoja alueita Luoteis-Venäjällä. Siten koko Itämeren allas toisinaan on ollut jäätiköiden peittämää Puolaan, Saksaan ja jopa Tanskaan asti. Niistä yksi on tapahtunut 34 000–30 000 vs, jolloin jäätikkö eteni Bornholmille asti. Alla käsitellään viimeistä ja laajinta etenemistä, joka on ollut laajimmillaan noin 25 000 vs alkaen.
Jäätikkövirta ja virtauskieleke > Nuoremman dryaskauden jälkeen

Nuorimmalla dryaskaudella on Itämeren jäätikkövirta täyttänyt Selkämeren altaan ja levinnyt sieltä päätekielekkeenä Ahvenanmaan saaristoon, Tukholman saaristoon ja Mälarenjärvelle asti sekä kaakossa Lounais-Suomeen. Päätekieleke on levinnyt viuhkamaisesti ja se reuna on muodostanut kaaren, joka on ylettynyt Hollolasta Hankoon ja Itämeren yli Ruotsiin Nyköpingin seuduille. Suomessa sitä kutsutaan Itämeren virtauskielekkeeksi.
Nuorimmalla dryaskaudella on Lounais-Suomessa sijainnut Itämeren virtauskieleke ehtinyt jo jakaantua kahdeksi osakielekkeeksi, jotka virtasivat rinnakkain hieman eri tavalla. Niiden väliin on jäänyt maastossa paikoitellen selvästi havaittava saumamuodostuma (tai harjujakso), joka kulkee linjalla Pori, Harjavalta, Köyliö, Oripää ja Koski. Kun kielekkeen reuna edelleen perääntyi, vapautui Satakunta ja Ahvenanmaan saaristo jäästä. Koska jäätikkö virtasi Selkämeren altaassa, on sen myöhemmät vaiheet jääneet tarkemmin selvittämättä. Lopuksi jäätikön reuna on noussut Ruotsissa sen rannikolle, jossa jäätikkö on ollut enää lyhytikäinen.
Geologisia muodostumia

Tunnetuimat ja varhain havaitut jäätikkömuodostumat sijaitsevat kaikki maalla. Vasta nykyiset merenpohjan viistoluotaukset ovat tuoneet näkyviin muodostumia sedimenttien pinnalta. Alla on esitetty kirjallisuudessa käsiteltyjä muodostumia, jotka liittyvät Itämeren jäätikkövirtaan tai sen sivukielekkeisiin.