stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Duncan Kyle

Duncan Kyle, myös: James Meldrum, oik. John Broxholme, 11. kesäkuuta 1930 Bradford, West Yorkshire – 24. kesäkuuta 2000 Bury St Edmunds, Suffolk) oli englantilainen jännityskirjailija. Hän oli Alistair MacLeanin, Desmond Bagleyn ja Hammond Innesin ohella brittiläisen suoraviivaisen ja kovavauhtisen jännitysviihteen johtavia nimiä.
John Broxholme pääsi 16-vuotiaana bradfordilaisen Telegraph and Argus -lehden palvelukseen ja työskenteli alalla parikymmentä vuotta toimittajana, toimitussihteerinä ja päätoimittajana eri sanoma- ja aikakauslehdissä Leicesterissä, Leedsissä ja Lontoossa. Kirjailijanuransa hän aloitti vuonna 1967 romaanilla The War Queen, joka oli hänen 14 romaanistaan ainoa J. F. Broxholme -nimellä julkaistu. Tämän jälkeen hän otti käyttöön iskevämmän ja helpommin kirjoitettavan kirjailijanimen Duncan Kyle.
toiminnalliset seikkailuromaanit nousivat myyntilistojen kärkipäähän eri puolilla maailmaa 1970- ja 1980-luvuilla. Romaanien tapahtumapaikkoina olivat muun muassa arktiset maisemat (Jääkalterit, Jääkuilu), Skotlannin myrskyävät kalliorannat (Pelon kehto) ja Borneon viidakko (Vihreään helvettiin).
Kylen historiallisista romaaneista on parhain Kuninkaan komissaari, jonka hän on omistanut Desmond Bagleyn muistolle.. Viimeisen romaaninsa Exit hän julkaisi vuonna 1993.
Kyle kirjoitti kaikki romaaninsa käsin täytekynällä. Romaanien nimien keksimiseen hän sai apua kirjailijaystäviltään Dick Francisilta ja Ruth Rendelliltä.
Duncan Kyle kuoli 70-vuotiaana kesäkuussa 2000 muutamia viikkoja aiemmin saamansa aivohalvauksen seurauksena.
Suomennetut teokset

Jääkalterit (The Cage of Ice, 1970), suom. Matti Kannosto; Helsinki: WSOY 1972 ISBN 951-0-00458-8
Kauhunlento (Flight into Fear, 1972), suom. Matti Kannosto; Helsinki: WSOY 1973 ISBN 951-0-00846-X
Jäljitysleikki (A raft of swords; The Suvarov adventure), suom. Seppo Loponen, WSOY 1975 ISBN 951-0-07109-9
Pelon kehto (Terror's cradle), suom. Matti Kannosto; Helsinki: WSOY 1976 ISBN 951-0-07721-6
Jääkuilu ('In deep), suom. Matti Kannosto; Helsinki: WSOY 1978 ISBN 951-0-08697-5
Musta ritarikunta (Black Camelot, 1978), suom. Erkki Hakala; Helsinki: WSOY 1979 ISBN 951-0-09472-2
Vihreään helvettiin (Green River High, 1979), suom. Erkki Hakala; Helsinki: WSOY 1980 ISBN 951-0-10077-3
Pelkurin palkka (Stalking Point, 1981), suom. Aulis Rantanen; Helsinki: WSOY 1982 ISBN 951-0-11312-3
Kuninkaan komissaari (The King's Comissar, 1983), suom. Erkki Hakala; Helsinki: WSOY 1984 ISBN 951-0-12584-9
Tappava salaisuus (The dancing men), suom. Pekka Markkula, Helsinki: WSOY 1988 ISBN 951-0-14829-6
Torsten Rudeen

Torsten Rudeenin muistolaatta
Torsten Rudeen (9. maaliskuuta 1661 Lysvik, Värmlanti – 9. syyskuuta 1729 Linköping) oli ruotsalainen runoilija, runouden professori, piispa ja valtiopäiväedustaja.
Rudeen oli vuodesta 1692 alkaen runouden professori, 1706 teologian professori ja tuomiorovasti Turussa, 1708 Karlstadin superintendentti ja 1716 Linköpingin piispa. Hän on julkaissut muun muassa Finska Helicons underdånige fägnesånger (1704). Merkittävimpiä ovat hänen käsikirjoituksina säilyneet lyyrilliset runonsa. Hänen lapsensa aateloitiin 1719 nimellä Rudenschöld.
Rudeenin isä Haquinus Rudenius oli Lysvikin kappalainen ja äiti Christina Falk. Rudeen kävi Karlstadin lukion, jonka jälkeen hän meni Uppsalan yliopistoon 1678. Itämaisten kielten professorin Gustaf Peringerin ohjauksessa hän väitteli 1691 (pro gradu), saaden filosofian maisterin paperit.
Vuonna 1692 Rudeen nimitettiin Turun Akatemian runousopin professoriksi. Hän oli jo vuosia kirjoittanut runoja juhlatilaisuuksiin ja myös lausunut niitä. Turussa häneltä tilattin paljon virallisia runoja ja muistopuheita. Hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa syyskuussa 1699 ja hänen palkkapitäjäkseen määrättiin Paimio, joka vaihdettiin Piikkiöksi 1701. Vuonna 1706 hänelle myönnettiin kolmannen teologian professuuri. Samana vuonna hänet nimitettiin myös Turun ruotsalaisen seurakunnan tuomiorovastiksi ja kirkkoherraksi. Hänen toimikautensa näissä viroissa jäi lyhyeksi, sillä jo 1709 hän muutti Ruotsiin Karlstadin piispaksi. Linköpingin piispaksi hänet nimitettiin 1716, ja samalla Ruotsin valtiopäiville pappissäädyn puhemieheksi. Rudeen vihittiin 1719 teologian tohtoriksi.
Vuonna 1692 Rudeen avioitui Anna Christoffersdotter Brunellin kanssa. Tämä kuoli 1695, ja Rudeen avioitui toistamiseen 1696 Magdalena Wallvikin kanssa, joka oli kuningttaren hovineiti. Vuonna 1719 vaimo ja lapset aateloitiin, ja he saivat nimekseen Rudenschöld.
Rudeenilla oli kahdeksan lasta, joista tunnettuja ovat ainakin seuraavat:
Carl Rudenschöld (1698–1783), ruotsalainen diplomaatti, Torsten Rudeenin poika
Magdalena Rudenschöld (1766–1823), ruotsalainen poliittinen vehkeilijä, K. M. Armfeltin rakastettu, Carl Rudenschöldin tytär
Ulrik Rudenschöld (1704–1765), ruotsalainen taloustieteilijä ja runoilija, Torsten Rudeenin poika.
Turun Akatemiassa Rudeen ohjasi Benedictus Granrothin väitöskirjan joutsenten laulusta (Exercitium academicum, De cantu cygnorum). Hän ohjasi myös Jacob Wijkarin tutkielman Pohjanlahden hylkeistä.
Benjamin Rubinstein

| Benjamin Björn Rubinstein |
| --- | --- |
 Noin 1939
Henkilötiedot
Koko nimi:  Benjamin Björn Rubinstein
Syntynyt: 12. huhtikuuta 1905 Helsinki
Kuollut: 12. heinäkuuta 1989 New York
Kansalaisuus:   Suomi (1905–1957)  Yhdysvallat (1957–1989)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  psykoanalyysi
Tunnetut työt:  Psychoanalysis and the Philosophy of Science
Benjamin Björn (”Beni”) Rubinstein (12. huhtikuuta 1905 Helsinki – 12. heinäkuuta 1989 New York, New York, Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen lääkäri ja psykoanalyytikko.
Rubinstein syntyi Helsingin juutalaisyhteisöön ja kävi koulua sekä kotikaupungissaan että Kööpenhaminassa. Helsingin yliopistossa häntä kiinnostivat aluksi historia ja filosofia, mutta kun hän luki Sigmund Freudin kirjan Toteemi ja tabu, hän päätti aloittaa lääketieteen opinnot voidakseen ryhtyä psykoanalyytikoksi. Yliopistossa hän työskenteli Ragnar Granitin tutkimusassistenttina. Rubinstein valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta joulukuussa 1936. Vuosina 1937–1939 hän opiskeli Isossa-Britanniassa neurologiaa ja psykiatriaa, ja hänen koulutusanalyytikkonaan toimi Sigmund Freudin oppilas Eva Rosenfeld.
Talvisodan puhjettua hän palasi Suomeen ja palveli lääkärinä ja psykiatrina talvi- ja jatkosodassa; hänen sotilasarvonsa oli lääkintäkapteeni. Hän avioitui vuonna 1940 Dinorah Rosenthalin kanssa.
Rubinstein työskenteli Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa vuoteen 1947, jolloin hän matkusti vaimonsa kanssa Yhdysvaltoihin Menninger-säätiön psykiatriseen koulutuskeskukseen Topekaan ja työskenteli psykiatrina vuodet 1948–1953. Hän valmistui psykoanalyytikoksi Menninger-säätiön koulutusohjelmasta maaliskuussa 1953 ja perusti yksityisvastaanoton New Yorkiin. Hän ja hänen vaimonsa saivat Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1957.
Rubinsteinin laaja kirjallinen tuotanto sisältää useita merkittäviä artikkeleita psykoanalyysin filosofiasta. Aiheina olivat muun muassa psykofyysinen ongelma, motivaatio, metafora, psykoanalyyttisten selitysten logiikka ja metapsykologia. Niitä julkaistiin englannin kielellä merkittävissä kansainvälisissä tieteellisissä aikakauskirjoissa, ja ne koottiin vuonna 1997 yksiin kansiin nimellä Psychoanalysis and the Philosophy of Science: Collected Papers of Benjamin B. Rubinstein, M.D.
Aiheesta muualla

International Dictionary of Psychoanalysis. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat
Kvasikuu

Kvasikuu (yleisemmin kvasisatelliitti) on kappale, jonka kiertoaika tähden ympäri on usean kierroksen ajan sama kuin jonkin planeetan, mutta jonka radan epäkeskisyys on erilainen kuin planeetalla. Kvasikuu kiertää täten osan kiertoradastaan tähden ympäri lähempänä ja osan kauempana kuin planeetta. Muista 1:1-keskiliikeresonanssiradoista kvasikuurata eroaa siinä, että kappaleen rataelementeistä keskiliike ja keskilongitudi ovat koko ajan likimain samat kuin itse planeetalla. Planeetalta katsottuna kvasikuu tekee kierroksen planeetan ympäri aina yhden planeetan vuoden aikana, mutta retrogradiseen suuntaan, siis planeetan kiertosuuntaa vastaan. Oikeista kuista kvasikuut eroavat siinä, että niiden kiertoradat sijaitsevat planeetan Hillin pallon ulkopuolella ja ovat aina epävakaita.
Nimityksen "kvasikuu" ottivat käyttöön suomalainen tähtitieteilijä Seppo Mikkola ja kanadalainen Kimmo Innanen artikkelissaan vuonna 1997. Yleisemmin kvasisatelliitti voi viitata luonnolliseen tai keinotekoiseen satelliittiin.
Maan kvasikuita

Maapalloa seuraa joitain asteroideja, jotka kiertävät planeettaamme lähes samalla radalla Auringon ympäri. Näistä voi muodostua Maan kvasikuita. Tällä hetkellä ainoat kappaleet, joita voidaan kutsua kvasikuiksi, ovat asteroidit (164207) 2004 GU9, (277810) 2006 FV35, 2013 LX28, 2014 OL339 sekä poikkeuksellisen vakaalla kvasikuuradalla liikkuva 469219 Kamo`oalewa (aikaisemmin: 2016 HO3). Vuodesta 1996 vuoteen 2006 saakka asteroidin 2003 YN107 rata oli Maan kvasikuurata. 2003 YN107 on luultavasti lähtöisin Kuuhun kohdistuneen törmäyksen aiheuttamista kimpaleista. Astroidi (164207) 2004 GU9 liikkuu normaalisti niin sanotulla hevosenkenkäradalla, mutta on viimeiset 500 vuotta ollut Maan kvasikuu. Tilanne jatkuu samanlaisena seuraavat 500 vuotta. Myös asteroidi 2015 SO2:n rata Maan läheisyydessä vaihtelee ajoittain hevosenkenkä- ja kvasikuuradan välillä.
Asteroidi 2002 AA29, joka tällä hetkellä liikkuu Maan radan tuntumassa hevosenkenkäradalla, siirtyy kvasikuuradalle 500 vuoden kuluttua.
Asteroidi 3753 Cruithne liikkuu myös satunnaisin väliajoin Maan kvasikuuradalla, mutta tavallisesti se kulkee hevosenkenkärataa myöten.
Kamo`oalewa "kiertää" Maata 38–100 Kuun etäisyyden päässä.
Muiden Aurinkokunnan kappaleiden kvasikuut

Asteroidi 2002 VE68 on Venuksen kvasikuu ja löytöjärjestyksessään ensimmäinen kvasikuuradalta tavattu kohde.
Transneptunisiin kohteisiin lukeutuva (309239) 2007 RW10 liikkuu Neptunuksen läheisyydessä kvasikuuradalla.
Plutino (15810) 1994 JR1 on kääpiöplaneetta 134340 Pluton tilapäinen kvasikuu Myös kääpiöplaneetta 1 Cereksen ja asteroidi 4 Vestan ratojen läheisyydessä liikkuu kappaleita, jotka päätyvät ajoittain näiden kvasikuuradoille.
Aiheesta muualla

http://www.newscientist.com/article.ns?id=dn4814
Quasi-satellite Information Page
Cruithnen ja Maan radat.
Kustaa III:n sota

Kustaa III:n sota oli Ruotsin ja Venäjän välinen sota kesäkuusta 1788 elokuuhun 1790. Sota syttyi Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n aloitteesta ja päättyi Värälän rauhaan ilman selvää voittajaa tai ilman rajamuutoksia.
Vuonna 1772 säädyiltä vallan kaapannut Kustaa III halusi vahvistaa omaa asemaansa kuninkaana ja palauttaa Ruotsin mahtia sekä hattujen sodan jälkeisessä Turun rauhassa vuonna 1743 menetetyt alueet. Eino Jutikkalan mukaan Kustaa III:n haluun hyökätä Venäjälle vaikutti myös Suomessa esiintynyt itsenäisyysliike, joka haki tukea juuri Venäjältä.
Kustaa III oli jo pitkään valmistellut sotaa Venäjää vastaan. Hän harkitsi myös sotaa Tanskaa vastaan ja Norjan liittämistä Ruotsiin, mutta Britannian vastustus esti sen.
Tilanne kävi otolliseksi sodan aloittamiselle idässä, kun Venäjä joutui sotaan Turkin kanssa vuonna 1787. Kun Venäjä oli sodassa Mustallamerellä, Kustaa III arveli mahdolliseksi onnistua Pietarin valtaamisessa nopealla iskulla. Poliittisena tavoitteena Kustaa III:lla oli jopa Venäjän keisarinnan Katariina II:n syrjäyttäminen ja hänen poikansa Paavalin nostaminen valtaistuimelle.
Naamioitua hyökkäyssotaa

Kustaa III:lle oli tärkeää, että Venäjä näyttäisi hyökkääjältä. Ensinnäkään kuninkaalla ei vuoden 1772 hallitusmuodon mukaan ollut oikeutta aloittaa hyökkäyssotaa. Toisaalta kyse oli ulkopoliittisesta pelistä: Katariina II:n olisi vaikeaa saada Tanskaa avukseen, jos Venäjä näyttäisi hyökkääjältä.
Keväällä 1788 kuningas järjesti väärennettyjä raportteja Venäjän sotavalmisteluista Suomen rajan tuntumassa. Tällä verukkeella hän sai luvan liikekannallepanoon 21. toukokuuta ja kesäkuussa joukkoja siirrettiin Ruotsista Suomeen.
Kustaa III teetti venäläisiä sotilaspukuja ja lähetti ne Savon prikaatin komentajalle. Tarkoitus oli vielä väärässä asepuvussa järjestää tekosyy sodalle. Kustaan kannalta onnekkaasti venäläissotilaat eksyivät Puumalan Vuolteensalmessa rajan väärälle puolelle. Tästä syntyi 28. kesäkuuta 1788 pieni kahakka, joka riitti syyksi: Savon prikaati ylitti rajan, valtasi Savonlinnan ja aloitti Olavinlinnan piirityksen.
Venäjä julisti sodan Ruotsille 11. heinäkuuta 1788. Ruotsin pääarmeija oli jo tätä ennen ylittänyt Kymijoen määränpäänään Pietari.
Suunnitelmissa nopea isku Pietariin

Alun perin Kustaa III:n suunnitelmana oli lyödä Venäjän laivasto perinpohjaisesti merellä ja sen jälkeen vallata nopeasti Pietari ja Kronstadt. Suunnitelmat kuitenkin muuttuivat, kun Ruotsin ja Venäjän avomerilaivastot kävivät meritaistelun Suursaaren edustalla 17. heinäkuuta 1788. Taistelu päättyi ratkaisemattomana, ja molemmat menettivät yhden linjalaivan. Ruotsin laivasto vetäytyi Suomenlinnaan.
Kun kaivattua suurta merivoittoa ei tullut, nousi Kustaa III elokuussa maihin Haminan edustalla. Hänen tarkoituksenaan oli hyökätä maitse Viipurin kautta Pietariin. Haminassa osoittautui, että armeijan moraali oli kehno ja upseeristo haluton hyökkäämään. Ns. Liikkalan nootista ja Anjalan liittokirjasta tunnettu upseerikapina aiheutti sen, että Kustaa III ja Ruotsin armeija joutui sekasortoisesti vetäytymään vanhoille rajoille.
Sotatoimet olivat tämän jälkeen käytännössä poikki seuraavaan kesään saakka. Kuningas Kustaa III lähti elokuussa Ruotsiin Tanskan aloittaman sodan takia. Avomerilaivastoa kohtasi varsinainen katastrofi, kun pelätty toisintokuume levisi miehistöjen keskuuteen ja tappoi tuhansittain sotilaita. Laivasto oli Ruotsissa lähes kaksi vuotta täysin taudin nujertamana, millä oli valtava vaikutus sotatoimien kulkuun.
Ratkaisu Ruotsinsalmessa

Vuonna 1789 Venäjä pyrki Savon valtaamiseen. Venäjän edetessä kohti Mikkeliä käytiin Porrassalmella kesäkuussa suuret taistelut, jotka päättyivät Ruotsin torjuntavoittoon. Silti venäläiset onnistuivat valtaamaan Mikkelin.
Eversti von Stedingk joutui vetämään Ruotsin joukot Joroisiin. Sieltä tehtiin vastahyökkäyksiä, ja Savo saatiin kesän aikana takaisin. Suurimman voittonsa Ruotsin armeija sai 5. heinäkuuta 1789 Rantasalmen Parkumäellä.
24. elokuuta 1789 Ruotsin saaristolaivasto kärsi Ruotsinsalmen ensimmäisessä meritaistelussa Kotkan edustalla suuren tappion.
Kesällä 1790 tautitilanne avomerilaivastossa helpottui ja taistelut keskittyivät merelle. Lukuisten yhteenottojen jälkeen ratkaisevaksi muodostui Ruotsinsalmen toinen meritaistelu 9. heinäkuuta 1790. Ruotsin saaristolaivasto sai Ruotsin ja Itämeren historian suurimmassa meritaistelussa komean voiton. Tämän jälkeen Venäjän keisarinnan Katariina II oli valmis rauhaan, joka solmittiin Värälässä 14. elokuuta 1790.
Sodassa kuoli yli kaksikymmentä tuhatta ruotsalaista ja suomalaista meri- ja maavoimien sotilasta. Vain 1 500 kaatui taisteluissa, loput sortuivat tauteihin.
Sodan vaikutukset

Sodan suurimmat vaikutukset saattoi aiheuttaa sen aikana voimaan saatettu yhdistys- ja vakuuskirja vuodelta 1789. Sota nosti kuninkaan kannatusta ja kansallismielisyyttä. Nämä auttoivat Kustaa III:ta sanelemaan ja saaman hyväksytyksi vuoden 1772 hallitusmuotoon lisäyksen, joka lisäsi kuninkaan valtaa. Yhdistys- ja vakuuskirja oli merkittävä myös Suomen kannalta, sillä se oli voimassa aina vuoden 1919 tasavaltalaiseen hallitusmuotoon asti.
Kustaa III ei ehtinyt nauttia sodan tuomasta nosteesta kovin kauan. Valtataistelussa alakynteen jääneessä aatelistossa jäi kytemään viha, joka huipentui kuninkaan murhaan 1792.
Venäjällä sota kasvatti kiinnostusta Vanhan Suomen alueen puolustuksen vahvistamiseen. Seurauksena oli mittavan Pietaria suojaavan Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmän perustaminen.
Vuonna 1861 kuollut kapteeni Karl Adolf Brakel oli viimeinen elossaollut Kustaa III:n sotaan osallistunut suomalainen.
Sodan vaiheita

1788
28. kesäkuuta, Puumalan kahakka
11. heinäkuuta, Katariina II julisti sodan Ruotsille
17. heinäkuuta, Suursaaren taistelu
9. elokuuta, Liikkalan nootti
12. elokuuta Anjalan liittokirja
29. syyskuuta, Kvistrumin taistelu
1789
17. toukokuuta, Ruskealan taistelu, sodan ainoa Karjalassa käyty taistelu
13. kesäkuuta, ensimmäinen Porrassalmen taistelu
19. kesäkuuta, toinen Porrassalmen taistelu
28. kesäkuuta, Utin taistelu
15. heinäkuuta, Kaipiaisten taistelu
21. heinäkuuta, Parkumäen taistelu
26. heinäkuuta, Öölannin taistelu
24.–25. elokuuta, Ruotsinsalmen ensimmäinen meritaistelu
9. lokakuuta Laitaatsillan taistelu
1790
15. huhtikuuta, Kärnänkosken-Partakosken taistelut
29. huhtikuuta, Valkealan taistelu
13. toukokuuta, Räävelin taistelu
15. toukokuuta, Haminan taistelu
18.−19. toukokuuta Tillolan taistelu
3.–4. kesäkuuta, Kronstadin taistelu
4. kesäkuuta, Savitaipaleen taistelu
3. heinäkuuta, Viipurinlahden taistelu (Viipurin kujanjuoksu)
9.–10. heinäkuuta, Ruotsinsalmen toinen meritaistelu
14. elokuuta, Värälän rauha
Kirjallisuutta

Stig Jägerskiöld, Ruotsinsalmi – Kustaa III:n meritaistelut, Otava 1999, ISBN 951-1-09586-2
Aiheesta muualla

Museovirasto: Kustaan sota
Mikkelin kaupunki: Kustaan sota ja Porrassalmen taistelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Mikkelin kaupunki: Liikkalan nootti (Arkistoitu – Internet Archive)
Kustaan Sota -multimedia
Keltin parakkien valloitus. Kymintehtaitten suojeluskunnan löytämä sotilashauta kertoo, Hakkapeliitta, 19.12.1933, nro 51-52, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kustaa III:n päämaja vaunuliiterinä. Harvinainen muistomerkki puolentoista vuosisadan takaa, Hakkapeliitta, 16.08.1938, nro 33, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kymen ylimeno ja Utin taistelu 150-vuotismuisto, Hakkapeliitta, 20.06.1939, nro 25-26, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ruotsin ja Novgorodin/Venäjän rauhansopimukset (päättyneet sodat)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Pähkinäsaaren rauha 1323 Täyssinän rauha 1595 (pohjoismainen viisikolmattavuotinen sota) | Stolbovan rauha 1617 (Inkerin sota) | Kardisin rauha 1661 (Pohjan sota) | Uudenkaupungin rauha 1721 (suuri Pohjan sota)   Turun rauha 1743 (hattujen sota) | Värälän rauha 1790 (Kustaa III:n sota) | Haminan rauha 1809 (Suomen sota) |  |
Rue de Rivoli

Rue de Rivolin länsiosa nähtynä Place de la Concorden laidalla olevasta Hôtel de la Marinesta. Oikealla Jardin des Tuileries.
Rue de Rivolin itäosa Le Marais'n kaupunginosassa.
Rue de Rivoli on noin kolmen kilometrin pituinen länsi–itä-suuntainen katu Pariisin keskustassa, 1. ja 4. arrondissementin alueella.  Se johtaa Place de la Concorden koilliskulmasta itään, ja sen itäpäästä johtaa sen jatkeena oleva lyhyt Rue Saint-Antoine Place de la Bastillelle. Kadun länsiosa kulkee Jardin des Tuileries’n pohjoisreunaa pitkin, ja se jatkuu välittömästi Louvren pohjoispuolitse. Sen varrella Tuileries’n puistossa on taidemuseona toimiva Jeu de Paume. Rue de Rivoli tunnetaan myös huomattavana liikekatuna.
Kadun länsiosan pohjoisreunalla olevilla rakennuksilla on pitkä yhtenäinen julkisivu. Niiden kohdalla jalkakäytävä kulkee katettuna, pylväsrivin ajotiestä erottamana arkadikäytävänä rakennusten ylempien kerrosten alla.
Katu rakennettiin 1800-luvun alussa Napoleonin määräyksestä, ja se sai nimensä Rivolin taistelun mukaan, jossa hän oli voittanut itävaltalaiset.  Aluksi se ulottui vain Place de la Concordelta Louvren kohdalle, mutta 1850-luvulla, Napoleon III:n ja Georges-Eugène Haussmannin aikana, sitä jatkettiin nykyiseen pituuteensa..
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rue de Rivoli Wikimedia Commonsissa
Kalle Kuutola

Karl Arvid (Kalle) Kuutola (27. lokakuuta 1886 Pietari – 16. syyskuuta 1974) oli suomalainen taidemaalari.
Kuutola opiskeli Viipurin Taiteenystäväin piirustuskoulussa 1901–1904 sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1904–1907. Myöhemmin hän opiskeli Pariisissa Académie Colarossissa 1911-1913 ja Académie André Lhotessa 1931–1932.
Kuutola oli 1930-luvulla mukana Ryhmä 34:ssä, johon kuuluivat lisäksi taiteilijat Uuno Eskola, Atte Laitila, Hugo Otava ja Matti Waren-Waris. Hän osallistui ryhmän näyttelyihin Helsingissä 1934 ja Tukholmassa 1935. Kuutola asetti yhdessä taidemaalari Bruno Tuukkasen kanssa näytteille ensimmäiset kubismia edustaneet maalaukset Viipurissa vuonna 1914.
Kuutola omisti myös kehysliikkeen.
Teoksia

Pojan pää : akvarelli. 1906lähde?
Seinejoki, Meudon : öljymaalaus. 1914
Alaston : öljymaalaus. 1925lähde?
Kolme sulotarta : öljymaalaus. 1932lähde?
Silta : öljymaalaus.lähde?
Kirjallisuutta

Leena Räty : Kalle Kuutola suomalaisen kubismin edustajana, Jyväskylän yliopiston pro gradu -tutkielma, Jyväskylä 1989 ISBN 951927877X
Leena Räty : Kalle Kuutola, unohdettu kubisti : Etelä-Karjalan taidemuseossa 16.2.-25.3.1990, näyttelyjulkaisu. Lappeenrannan kaupunki, Lappeenranta 1990
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Kalle Kuutola
Leena Räty : Kalle Kuutola suomalaisen kubismin edustajana, Jyväskylän yliopiston pro gradu -tutkielma, Jyväskylä 1989
"Tukholmalainen" Nordström ja "pariisilainen" Kuutola, Suomen Kuvalehti, 20.10.1934, nro 43, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Artur Rubinstein

Artur Rubinstein Carl Van Vechtenin kuvaamana 1937.
Artur (Arthur) Rubinstein (28. tammikuuta 1887 Łódź – 20. joulukuuta 1982 Genève) oli puolalaissyntyinen yhdysvaltalainen pianisti. Häntä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä pianisteista.
Rubinstein syntyi Łódźissa juutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli pianonsoittoa Varsovassa ja piti ensikonserttinsa Berliinissä vuonna 1900. Hän jatkoi opintojaan Karl Heinrich Barthin johdolla. Vuonna 1904 hän siirtyi Pariisiin, jossa hän tutustui mm. säveltäjiin Maurice Ravel ja Paul Dukas sekä viulisti Jacques Thibaud'hon. Hän esitti Camille Saint-Saënsin toisen pianokonserton säveltäjän läsnä ollessa. Ensikonserttinsa New Yorkissa Rubinstein piti vuonna 1906 ja Lontoossa vuonna 1912.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Rubinstein asui Lontoossa ja esiintyi yhdessä viulisti Eugène Ysaÿen kanssa. Vuosina 1916–1917 hän teki kiertueen Espanjaan ja Etelä-Amerikkaan; hänen kiinnostuksensa espanjalaisen kielialueen säveltäjiin, kuten Enrique Granadosiin, Isaac Albéniziin, Manuel de Fallaan ja Heitor Villa-Lobosiin,  juontuu tältä ajalta. Toisen maailmansodan ajan Rubinstein asui Yhdysvalloissa, ja hän sai kansalaisuuden vuonna 1946. Rubinsteinin ura jatkui vuoteen 1976 asti, jolloin heikentynyt näkö ja kuulo lopulta pakottivat hänet vetäytymään estradeilta.
Vaikka Rubinstein muistetaankin konserttisolistina, hän oli myös erinomainen kamarimuusikko, jonka esiintymiskumppaneihin kuuluivat mm. Henryk Szeryng, Jascha Heifetz, Gregor Piatigorsky ja Guarneri-kvartetti.
Rubinstein tunnetaan valtavasta ohjelmistostaan, johon kuului Frédéric Chopinin tuotanto lähes kokonaan, melkein kaikki romanttinen pianokirjallisuus sekä myös hänen oman aikansa "moderni" pianomusiikki.
Kunnianosoituksia

Presidential Medal of Freedom (USA)
Pyhän Jaakon miekan sotilaallinen ritarikunta (Portugali, 1972)
Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia, 1979)
Jälleensyntyneen Puolan ritarikunta (Puola)
Kunnialegioona (Ranska)
Alfonso X Viisaan siviiliritarikunta (Espanja)
Brittiläisen imperiumin ritarikunta (Yhdistynyt kuningaskunta)
Kirjallisuutta

Rubinstein, Arthur: Huima nuoruuteni. (Alkuteos: My young years.) Lyhentäen suomentanut Aila Gothóni. Kirjayhtymä, Helsinki. 1975. ISBN 951-26-1054-X
Rubinstein, Arthur: Vuosia, elämää. (Alkuteos: My many years.) Suomentanut Aila Gothóni. Kirjayhtymä, Helsinki. 1980. ISBN 951-26-1928-8
Rubinstein, Arthur: Ihmisiä, elämää. (Alkuteos: My many years.) Suomentanut Aila Gothóni. Kirjayhtymä, Helsinki. 1981. ISBN 951-26-1975-X