stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pekka Herlin

Pekka Aksel Herlin (15. heinäkuuta 1932 Helsinki – 4. huhtikuuta 2003 Kirkkonummi) oli 1900-luvun loppupuolen merkittävimpiä suomalaisia teollisuusvaikuttajia ja Kone Oyj:n hallituksen pitkäaikainen puheenjohtaja. Pekka Herlin loi Kone Oyj:stä Suomen ensimmäisen monikansallisen konsernin. Hän toimi yhtiössä hallituksen jäsenenä vuodesta 1954 lähtien isänsä Heikki H. Herlinin jälkeen, varatoimitusjohtajana vuosina 1962–1964, toimitusjohtajana 1964–1986 ja hallituksen puheenjohtajana 1987–2003.
Elämä

Pekka Herlin syntyi liike- ja teollisuusmiehistään tunnettuun Herlinien sukuun. Pekan isoisä Harald Herlin oli finanssisijoittaja, joka Strömbergin saneerauksen yhteydessä hankki itselleen yhdysvaltalaisia Otis-hissejä edustaneen Kone Osakeyhtiön. Harald lähetti poikansa Heikki H. Herlinin Otiksen tehtaille New Yorkiin tutkimaan amerikkalaisyhtiön toimintatapoja, seurauksella, että Kone alkoi valmistaa hissejä itse. Yhtiön tila vakiintui, kun Stockmann tilasi vuonna 1930 valmistuneeseen tavarataloonsa hissit Koneelta.
Pekka Herlin opiskeli ekonomiksi, mutta haaveili ryhtyvänsä kasvattamaan lihakarjaa isoisänsä hankkimalla Kirkkonummen Thorsvikin tilalla. Opiskelualan valinnassakin voi nähdä oman tien kulkemista, kun sekä isä että isoisä olivat insinöörejä. Monia lähimmistään Pekka Herlin joka tapauksessa tuli rekrytoimaan kauppakorkeakoulun kasvattien joukosta.
Myöhemmin vuonna 1964 hän kuitenkin aloitti 32-vuotiaana Koneen toimitusjohtajana. Koneella meni heikosti 1960-luvun puolivälissä. Isä Heikki Herlin oli kansainvälisesti suuntautunut, itsensä tarkkaan hillitsevä seuramies, mutta hänen poikansa oli luonteeltaan monikasvoinen, maanis-depressiivinen ja jopa skitsofreninen luonne. Pekka Herlinin tunteneet ihmiset luonnehtivat häntä hyvin ristiriitaisin arvioin: ”hirveän sensitiivinen ihminen”, ”jumalattoman itsepäinen”, ”hyvin charmikas ihminen”, ”avoin, nokkela ja syvällinen”, ”julma kuin mikä”, ”hirveän ujo ja arka”. Lisäksi Pekka Herlin kärsi vakavasta alkoholismista.
Pekan poika Niklas Herlin oli sitä mieltä, että ”ihmisenä isäni oli kusipää, ihmishirviö, pahinta laatua oleva sika”. Muut sisarukset eivät kuitenkaan yhdy aivan näin jyrkkään näkemykseen. Pekan lapset ovat kuvailleet häntä narsistiksi.
Politiikan taustavaikuttajana Herlin toimi vuonna 1987 osallistumalla ns. kassakaappisopimuksen tekemiseen, jolla pyrittiin vaikuttamaan tulevaan hallitusratkaisuun.
Elämä > Yrityskauppojen mies

Pekka Herlin päätti laajentaa Konetta. Herlin tunsi Hans Werthenin, joka oli yksi Wallenbergien yritysryhmän johtajista. Werthen tiesi Herlinien läheiset suhteet Urho Kekkoseen ja neuvoi järjestämään Marcus Wallenbergille mahdollisuuden tavata Kekkonen ja siinä yhteydessä esittää ostotarjous. Kekkosella oli muutenkin läheiset suhteet Herliniin. Samaan aikaan Suomi harkitsi parhaillaan, keneltä ydinvoimala tilattaisiin, ja Asea oli yksi tarjouskilpailun yhtiöistä. Kone sai kaupan myötä Asean hissiyhtiöistä 49 prosenttia. Myöhemmin Wallenbergit saivat kaupassa 43 prosenttia Koneen äänivallasta. 1970-luvun alussa Wallenbergit lunastettiin kokonaan yhtiöstä ulos.
Myöhemmin Kone osti muun muassa Westinghousen hissitehtaat Euroopassa.
Elämä > Riita omaisuudesta

Vähitellen Pekka Herlin siirtyi käytännön johdosta Koneen hallituksen puheenjohtajaksi.
Vuonna 1996 Pekka Herlinin pojasta Antista tuli yhtiön pääjohtaja. Vuonna 1999 Pekka Herlin allekirjoitti lahjakirjan, jolla valta Koneessa siirtyy hänen pojalleen Antille.  Tämä aiheutti sukuyhtiössä riidan, jonka seurauksena Antin veli, filosofian tohtori Ilkka Herlin erosi yhtiön hallituksesta. Ilkka oli ajanut Koneen osakesarjojen yhdistämistä. Ilona ja Niklas Herlin erotettiin Koneen osakkeita omistavan Security Tradingin hallituksesta. Perheen omistus jaettiin kahteen yhtiöön: Holding Manutasiin ja Security Tradingiin.
Myöhemmin Kone jäi Antille ja muut lapset saivat Koneesta erotetun Cargotecin.
Elämä > Viimeiset vaiheet

Pekka Herlin menehtyi 4. huhtikuuta 2003  sairastettuaan pitkään syöpää.selvennä Hänen tehtäviään hallituksen puheenjohtajana jatkoi hänen poikansa Antti Herlin.
Yksityiselämä

Herlinin vaimo oli Kirsti (o.s. Vilkuna),  jonka vanhemmat olivat Kustaa Vilkuna ja Liisa Virkkunen (ent. Snellman). Heillä on viisi lasta, Antti (s. 1956), Ilkka (s. 1959), Hanna (s. 1955), Niklas (1963–2017) ja Ilona (s. 1965).
Aiheesta muualla

Herlin, Niklas: Pahan ihmisen seurassa. Uusi Suomi 23.9.2009.
Pekka Herlin. Ylen Elävä arkisto.
Herlin, Pekka hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland
Herkkusienet

| Herkkusienet |
| --- | --- |
 Peltoherkkusieni Agaricus arvensis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Agaricaceae
Suku::  Herkkusienet Agaricus  L.
Katso myös
   Herkkusienet Wikispeciesissä   Herkkusienet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herkkusienet (Agaricus) on Agaricales-lahkoon kuuluva suku, johon kuulua satoja lajeja. Joukossa on sekä myrkkysieniä että merkittäviä ruokasieniä. Joitakin lajeja viljellään ravinnoksi.
Suomen herkkusienet tunnetaan huonosti. Kun pyritään tarkkaan lajinmääritykseen, törmätään heti kahteen ongelmaan. Ensimmäinen on lähes kaaosmainen nimistön kirjavuus, jota ei ainakaan helpota se, että monet tutkijat yhdistelevät nimiä synonyymeiksi toisistaan poikkeavasti. Pahimmillaan saattaa yhdellä (tai useammalla?) lajilla olla jopa kahdeksan eri nimeä.  Toisaalta eri auktorit käyttävät samaa nimeä selvästi eri lajeista.
Alkuaan Agaricus-suku merkitsi yleensä helttasientä, kunnes Fries alkoi jakaa sitä alasukuihin, jotka on sittemmin nostettu itsenäisen suvun arvoon. (Paul Kummer oli tässä aktiivinen.)  Herkkusienet Fries merkitsi Psalliota-sukuun. Nykyisten nimistösääntöjen mukaan kuitenkin nimi Agaricus pitää säilyttää entisen merkityksensä tyypillisimmän osan nimenä. Näin Psalliota-nimi on jäänyt synonyymiksi ja Agaricus on tullut merkitsemään herkkusieniä. Tosin ranskalaiset ja eräät muutkin tutkijat suosivat edelleen Psalliota-nimeälähde?.
Toinen vaikeus on selvien tuntomerkkien epämääräisyys ja suuri vaihtelevuus. Sen seurauksena eri lajien tuntomerkit menevät osaksi päällekkäin. Tämä hankaloittaa varsinkin ns. kulttuurilajien tarkkaa määritystä. Yleensä tarkkaan lajinmääritykseen tarvitaan lisäksi mikroskooppista ja kemiallista tutkimusta.
Itiöemän rakenne

Joitakin poikkeuksia (valkoukonsienet (Leucoagaricus), kaulussienet (Stropharia), jauhikkaat (Melanophyllum)) lukuun ottamatta sieni on hyvin helppo määrittää herkkusieneksi. Sukuna se on lähes yhtä selväpiirteinen kuin esimerkiksi kärpässienten suku. Yhteisiä ominaisuuksia herkkusienille ovat muun muassa kuiva, ei sateellakaan limainen lakin pinta, rengas jalassa ja jalan helppo irtoavuus lakista. Jalan tyvessä ei ole kärpässienelle tyypillistä tuppea. Kosketeltaessa tai leikattaessa herkkusieni usein värjäytyy joko keltaiseksi tai punaiseksi. Heltat ovat nuoressa sienessä vaaleat, joko harmahtavat tai lihanpunaiset. Ne tummuvat iän myötä niin, että vanhan sienen heltat ovat liki mustat. Itiöpöly on suklaanruskeaa. Nämä kaksi viimeistä ominaisuutta ovatkin varmin tapa erottaa herkkusieni tappavan myrkyllisestä valkokärpässienestä, jonka itiöpöly on valkoista ja heltat eivät vanhanakaan tummu.
Lakin halkaisija on tavallisesti 5-15 cm, kääpiöherkkusienillä vain 2-4 cm. Haju vaihtelee. Se voi olla miellyttävän sienimäinen, anista tai karvasmantelia muistuttava, mutta myös epämiellyttävä, karbolia, virtsaa, jodia tai raakaa kalaa muistuttava.
Kasvupaikat

Parhaita herkkusienten kasvupaikkoja ovat vanhat puistonurmikot, suurten kuusien alustat, muurahaispesät, laidunniityt ja vastaavat. Myös rehevissä lehdoissa kasvaa oma lajistonsa.
Levinneisyys

Useimpien herkkusienten levinneisyyden pohjoisraja on Suomessa tutkimatta. Suku on kuitenkin eteläpainotteinen niin, että lajimäärä harvenee selvästi pohjoiseen mentäessä. Joitakin lajeja (esimerkiksi kuusiherkkusieni, nurmiherkkusieni ja peltoherkkusieni) voi kuitenkin löytää koko Suomesta aina Lappia myöten. Herkkusienilajeja lienee Suomessa runsaat 30.
Käyttö

Syötävyyden kannalta herkkusienet muodostavat ehkä kaikkein tärkeimmän sienisuvun. Läntisen maailman viljellyistä sienistä ne muodostavat edelleen leijonanosan. Luonnonvaraisistakin herkkusienistä useimmat ovat erittäin herkullisia. Myös niiden ravintoainekoostumus on herkkutatin ohella sienten parhaita. On kuitenkin vältettävä keräämästä varsinkaan kellertyviä herkkusieniä alueilta, joissa ne voivat kerätä raskasmetalleja ja muita saasteita. Herkkusieniä poimiessa täytyy myös varmistaa erityisen huolellisesti, ettei sekoita sientä tappavan myrkylliseen valkokärpässieneen. Lisäksi Suomessa esiintyy ainakin yksi lievästi myrkyllinen haisuherkkusieni (käytetty myös nimeä meriherkkusieni Agaricus bernardi). Sen sijaan varsinaista myrkkyherkkusientä (Agaricus xanthodermus) ei ole tavattu Suomesta.
Luettelo lajeista

Agaricus chionodermus
Kesäherkkusieni (A. altipes)
Anisherkkusieni (Agaricus silvicola)
Haisuherkkusieni eli meriherkkusieni (A. bernardii syn. A. maleolens, Suomen ympäristöministeriö luokittelee kahdeksi lajiksi)
Hakaherkkusieni  (A.benesii)
Helmiherkkusieni (A. placomyceslähde?, A. moelleri)
Jättiherkkusieni (A. macrosporus)
Kupariherkkusieni (A. cupreobrunneus)
Kuusiherkkusieni (A. essetteilähde?, A. silvicola)
Kääpiöherkkusieni (A. comtulus)
Nurmiherkkusieni (A. campestris)
Peltoherkkusieni (A. arvensis)
Piennarherkkusieni (A. subperonatus tai A. vaporarius)
Puistoherkkusieni (A. bitorquis)
Rusoherkkusieni (A. lutosus)
Siroherkkusieni (A. semotus)
Tapionherkkusieni (A. silvaticus)
Tuppiherkkusieni (A. gennadii)
Upeaherkkusieni (A. augustus)
Valkoherkkusieni (A. nivescens)
Veriherkkusieni (A. langei, syn. ruskoherkkusieni A. mediofuscus)
Viljelyherkkusieni (A. bisporus, syn. A. hortensis)
Villaherkkusieni (A. leucotrichus)
Aiheesta muualla

Laji.fi: Herkkusienet (Agaricus)
Mushroom Expert: The Genus Agaricus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q390456  Wikispecies: Agaricus  APNI: 133339  AusFungi: 60015006  AusLichen: 30022392  CoL: QKG  EoL: 16518  EPPO: 1AGARG  FloraBase: 38652  GBIF: 2518646  iNaturalist: 49548  IndexFungorum: 17030  MycoBank: 17030  NBN: NHMSYS0001473007  NCBI: 5340  NZOR: 6094320e-4026-4756-ad6e-f1ac73838a8f  Open Tree of Life: 737448  SpeciesFungorum: 17030  WoRMS: 177221
Richard Mason (s. 1977 kirjailija)

Richard Mason Helsingin kirjamessuilla 2008.
Richard Mason (s. 1977 Johannesburg, Etelä-Afrikka) on englantilainen proosakirjailija. Esikoisteos The Drowning People (1999) nosti hänet maineeseen, joka kävi hänelle ahdistavaksi.
Mason muutti kymmenvuotiaana vanhempiensa kanssa Englantiin. Hän kävi Etonia ja opiskeli sen jälkeen New Collegessa Oxfordin yliopistossa. Hänen ensimmäinen romaaninsa Meren huoneissa (The Drowning People, 1999) ilmestyi, kun hän opiskeli ensimmäistä vuotta Oxfordissa, ja se on käännetty 22 kielelle.
Mason on perustanut kirjoituspalkkioistaan Kay Mason Foundationin vuonna 1988 itsemurhan tehneen sisarensa muistoksi. Sisar sairasti kaksisuuntaista mielialahäiriötä. Säätiön tarkoituksena on tarjota nuorille eteläafrikkalaisille parasta tarjolla olevaa koulutusta, ja noin 30 oppilasta on päässyt tämän tuen piiriin. Säätiön suojelija on Nobelin rauhanpalkinnon saanut eteläafrikkalainen arkkipiispa Desmond Tutu.
Mason on ilmoittanut julkisesti olevansa homoseksuaali, ja hänen esikoiskirjansa käsittelee sitä teemaa.
Mason on käynyt Suomessa kahdesti, esikoiskirjan ilmestyessä vuonna 1999 ja kolmannen kirjan suomennoksen Muistojen huoneet ilmestyttyä 2008.
Teokset

The Drowning People, 1999 suom. Meren huoneissa, suomentanut Mika Tiirinen, Gummerus 1999 ISBN 951-20-5615-1
Us, 2004, suom. Yhdessä, suomentanut Mika Tiirinen, Gummerus, 2004 ISBN 951-20-6602-5
The Lighted Rooms, 2008 suom. Muistojen huoneet, suomentanut Maria Erämaja, Gummerus, 2008 ISBN 978-951-20-7606-2
Aiheesta muualla

Kay Mason Foundation
Article on Richard Mason
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  SNAC  IdRef
Mastaba

Mastaba-haudan rakenne.
Mastaba oli eräs muinaisten egyptiläisten käyttämä hautarakennustyyppi. Mastaba oli suorakaiteen muotoinen, tiilistä tai luonnonkivistä tehty tasakattoinen rakennus, jonka ulkoseinät olivat sisäänpäin kaltevat. Egyptin pyramidien rakentamisen katsotaan kehittyneen mastaboiden rakentamisesta. Kaikkien aikojen ensimmäinen egyptiläinen pyramidi, Djoserin porraspyramidi, oli vain joukko päällekkäin rakennettuja mastaboja.
Sana mastaba tulee arabian penkkiä tarkoittavasta sanasta ja sillä viitataan hautarakennuksen ulkomuotoon, joka muistuttaa litteää, selkä- ja käsinojatonta penkkiä, jossa ei ole jalkoja. Mastaba saattoi olla jopa 50 metriä pitkä ja sisältää kolmekymmentä huonetta, joiden joukossa oli kappeli ja joiden seinillä oli piirtokirjoituksia.
Ensimmäiset mastabat ovat peräisin noin vuodelta 3150 eaa. Tuolta aikakaudelta on säilynyt Skorpioni-nimisen yläegyptiläisen kuninkaan mastaba, joka on rakennettu U-kirjaimen muotoon ja jaettu suorakulmion muotoisiin huoneisiin. Myöhemmistä mastaboista poiketen siinä ei ole kattoa.
Mastaboja rakennettiin myöhemmin pyramidien aikaankin ylimystölle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mastaba Wikimedia Commonsissa
Matanzas

Näkymä Matanzasiin.
Matanzas on kaupunki Atlantin rannikolla Länsi-Kuubassa. Sieltä on Kuuban pääkaupunkiin Havannaan matkaa noin 80 km. Se on merkittävä satama- ja teollisuuskaupunki, ja siellä on 1600-luvulla rakennettu linnoitus. Kaupungin itäpuolella on lentokenttä ja Varaderon lomakeskus. Asukkaita vuonna 1991 oli 115 000. Vuonna 2012 asukasluku oli 145 246.
Se on Matanzasin provinssin pääkaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Matanzas Wikimedia Commonsissa
Wade Hampton III

Wade Hampton
Wade Hampton III (28. maaliskuuta 1818 – 11. huhtikuuta 1902) oli etelävaltioiden ratsuväenkenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Sodan jälkeen hän oli myös Etelä-Carolinan kuvernööri ja senaattori.
Lapsuus ja nuoruus

Hampton syntyi Charlestonissa, Etelä-Carolinassa. Hänen isänsä oli Wade Hampton II (1791–1858), eli ”eversti Wade Hampton”: yksi etelävaltioiden rikkaimmista viljelijöistä (ja suurimman orjamäärän omistaja), rakuunaupseeri vuoden 1812 sodassa ja kenraali Andrew Jacksonin adjutantti New Orleansin taistelussa.
Hampton kasvoi rikkaassa perheessä ja sai yksityisopetusta. Hänen harrastuksiaan olivat ratsastus ja metsästys. Hänet tunnettiin karhunkaatajana: hänen tiedetään tappaneen yli 80 karhua. Vuonna 1836 Hampton valmistui Etelä-Carolinan yliopistosta ja opiskeli lakia. Hampton meni kuitenkin mukaan politiikkaan ja hänet valittiin Etelä-Carolinan yleiskokoukseen 1852. Hän toimi senaattorina 1858–1861. Hamptonin isä kuoli vuonna 1858 ja hän peri valtavan omaisuuden. Siihen kuuluivat plantaasit, joiden johtoon hän oli kouluttautunut, ja yhden etelän suurimmista määristä orjia.
Sisällissodan alku

Huolimatta konservatiivisista näkemyksistään eroamiseen unionista ja orjuuteen Hampton oli lainsäätäjänä vastustanut unionia ja sisällissodan alussa Hampton oli uskollinen kotiosavaltiolleen. Hän erosi senaatista ja liittyi sotamiehenä Etelä-Carolinan miliisiin. Kuitenkin Etelä-Carolinan kuvernööri vaati, että Hampton hyväksyy everstin arvon, vaikka hänellä ei ollut lainkaan sotilaskokemusta. Hampton järjesti ja osittain rahoitti yksikön nimeltä "Hamptonin legioona", joka käsitti kuusi komppaniaa jalkaväkeä, neljä komppaniaa ratsuväkeä ja tykistöpatterin. Hän rahoitti henkilökohtaisesti kaikki aseet legioonalle.
Huolimatta melko korkeasta 42 vuoden iästään ja sotilaskokemuksen puutteesta Hampton oli luontainen ratsuväen mies – urhea ja loistava hevosmies. Hän oli toinen kahdesta upseerista, jotka ylennettiin kenraaliluutnanteiksi ratsuväessä. Toinen oli Nathan Bedford Forrest.
Hampton oli ensimmäisessä taistelussaan heinäkuussa 1861 ensimmäisessä Bull Runin taistelussa, jossa hän levitti divisioonansa ratkaisevalla hetkellä antaen näin Thomas J. "Stonewall" Jacksonin prikaatille aikaa saapua kentälle. Hampton haavoittui viidesti sodan aikana; ensimmäisen kerran johtaessaan hyökkäystä Unionin tykistöasemaa vastaan, kun luoti raapaisi hänen otsaansa.
Prikaatinkenraaliksi

Hampton ylennettiin prikaatinkenraaliksi 23. toukokuuta 1862, kun hän komensi prikaatia Stonewall Jacksonin divisioonassa Pohjois-Virginian armeijassa. Virginian niemimaan sotatoimiin liittyneessä Seven Pinesin taistelussa 31. toukokuuta 1862 hän haavoitti pahasti jalkansa, mutta pysyi hevosensa selässä, yhä tulen alla. Hampton palasi palvelukseen johtamaan prikaatia Seven Daysin taisteluihin, vaikka prikaati ei joutunut merkittäviin yhteenottoihin.
Fredericksburgin taistelu

Peninsula-kampanjan jälkeen kenraali Robert E. Lee järjesteli uudestaan ratsuväkeään divisioonaksi J. E. B. Stuartin komentoon, joka valitsi Hamptonin vanhimmaksi alaisekseen, komentamaan yhtä kahdesta ratsuväenprikaatistaan. Talvella 1862 Fredericksburgin taistelussa Hampton johti ratsuväen ryöstöretkien sarjaa vihollislinjojen taakse, ja kaappasi lukuisia vankeja ja tarvikkeita kärsimättä yhtään tappiota ja ansaiten kiitokset kenraali Leeltä. Chancellorsvillen taistelussa Hamptonin prikaati oli sijoitettu etelään James-joelta eikä ollut mukana taistelussa.
Gettysburgin taistelu

Gettysburgin kampanjassa Hampton haavoittui lievästi Brandy Stationin taistelussa, sodan suurimmassa ratsuväentaistelussa. Hänen prikaatinsa otti sen jälkeen osaa Stuartin villiin seikkailuun koillisessa, heilui unionin armeijan ympäri ja menetti yhteyden Leehen. Stuart ja Hampton saavuttivat Gettysburgin lähiseudun myöhään 2. heinäkuuta 1863. Juuri kaupungin ulkopuolella Hampton kohtasi unionin ratsuväkimiehen, joka osoitti häntä kiväärillä 200 jaardin päästä. Hampton hyökkäsi sotilaan kimppuun ennen kuin tämä ehti laukaista kiväärinsä, mutta toinen sotilas iski häntä sapelilla yllättäen takaraivoon. 3. heinäkuuta Hampton johti ratsuväen hyökkäystä itään Gettysburgista yrittäen häiritä unionin selusta-alueita, mutta törmäsi unionin ratsuväkeen. Hän sai kaksi uutta sapelinhaavaa päänsä etupuolelle, mutta jatkoi taistelua, kunnes sirpale haavoitti lantion. Hänet vietiin takaisin Virginiaan samassa ambulanssissa kuin kenraali John Bell Hood.
1864

3. elokuuta 1863 Hampton ylennettiin kenraalimajuriksi ja hän sai ratsuväen divisioonan komentoonsa. Hänen Gettysburgissa saamansa haavat parantuivat hitaasti, eikä hän varsinaisesti palannut palvelukseen kuin vasta marraskuussa. Overland-sotaretkillä 1864 Stuart kaatui Yellow Tavernin taistelussa ja Hampton sai ratsuväen armeijakunnan komentoonsa 11. elokuuta 1864. Hän kunnostautui uudessa asemassaan verisessä Trevilian Stationin taistelussa, voitti Philip Sheridanin ratsuväen eikä todellisuudessa hävinnyt yhtään ratsuväentaistelua sodan lopussa. Marraskuussa Hampton johti "Lihapihvien ryöstöretkeä", missä hänen joukkonsa veivät 2400 päätä karjaa ja 300 vankia vihollislinjojen takaa.
Lokakuussa 1864 lähellä Petersburgia Hampton lähetti poikansa Prestonin, luutnantin ja adjutantin viemään viestiään. Jälkeenpäin Hampton ja hänen toinen poikansa Wade IV löysivät hänen ruumiinsa. Myös Wadea ammuttiin ja hänkin kuoli pian sen jälkeen.
1865

Kun Leen armeija joutui pullonkaulaan Petersburgin piirityksessä tammikuussa 1865, Hampton palasi Etelä-Carolinaan värväämään lisää sotilaita. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi 14. helmikuuta 1865. Hän antautui unionille Joseph E. Johnstonin Pohjois-Carolinan armeijan kanssa. Hampton oli vastentahtoinen antautumaan. Hänen kotinsa Millwoodissa, lähellä Columbiaa, Etelä-Carolinassa oli poltettu, hänen tavaransa oli viety unionin joukkojen tarvikkeiksi ja hänen orjansa oltiin vapautettu. Ymmärrettävästi katkerana Hampton oli Menetetty asia-liikkeen alkuperäisiä edustajia kenraali Jubal Earlyn rinnalla, yrittämässä selittää pois konfederaation häviötä sodassa. Hampton oli erityisen vihainen, kun mustat Unionin joukot saapuivat valtaamaan hänen kotiosavaltiotaan.
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Hampton oli yksi republikaanien jälleenrakentamispolitiikan suurimpia vastustajia etelävaltioissa. Vuonna 1876 hänet valittiin Etelä-Carolinan kuvernööriksi. Hänet tunnettiin kotiosavaltionsa "pelastajana", sillä hän voitti vaaleissa radikaalin republikaanin Daniel Henry Chamberlainin. Hänet valittiin virkaan toisen kerran vuonna 1878. Seuraavana vuonna hän erosi virasta päästyään Yhdysvaltain senaattiin, jossa hän oli vuoteen 1891. Vuosina 1893–1897 hän työskenteli rautatiekomissiossa. Vuonna 1899 hänen kotinsa Columbiassa Etelä-Carolinassa tuhoutui tulipalon seurauksena, ja vanhana miehenä hänellä oli vain rajallisesti rahaa ja keinoja saada uusi asunto. Protestien jälkeen hänen ystävänsä kuitenkin rahoittivat hänelle uuden asunnon.
Hampton kuoli Columbiassa ja hänet on haudattu Trinityn katedraalin kirkkomaahan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wade Hampton III Wikimedia Commonsissa
Eicher, John H., and Eicher, David J., Civil War High Commands, Stanford University Press, 2001, ISBN 0-8047-3641-3.
Jarrell, Hampton M.: Wade Hampton and the Negro.  University of South Carolina Press, 1969.
Tagg, Larry, The Generals of Gettysburg (Arkistoitu – Internet Archive), Savas Publishing, 1998, ISBN 1-882810-30-9.
Wells, E. L., Hampton and Reconstruction, Columbia, South Carolina: 1907.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  US Congress 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Wade Hampton III
Käännös suomeksi
Heuristiikka

Heuristiikka (sana juontaa juurensa kreikan kielen ilmaisusta heureka, ”löysin”) on kognitiivisen psykologian määrittelemä epäformaali menetelmä ongelmanratkaisuun. 
Heuristiikkaa käytetään metodina, joka johtaa yleensä varsin nopeasti riittävän lähelle parasta mahdollista lopputulosta. Heuristiikkaa ovat esimerkiksi erilaiset nyrkkisäännöt, akateemiset arvaukset, intuitiiviset päätökset sekä niin sanottu "maalaisjärki".
Yleistä heuristiikasta

Heuristiikassa on kyse valmiiden, etukäteen mietittyjen tai hankittujen ratkaisumallien soveltamisesta  ongelmanratkaisussa, sekä tietokoneohjelmissa että ihmismielessä. Yksinkertainen esimerkki heuristiikasta on niin sanottu ”yritys ja erehdys”: kun polkupyöräremontin aikana valitaan ruuvia laatikosta, niin sopivan kokoisen ruuvin löytämiseen ei yleensä käytetä mittareita eikä lajittelua, vaan yksinkertaisesti kokeillaan parhaalta näyttävää vaihtoehtoa ja tarvittaessa uusitaan yritys.
Heuristiset prosessit ovat yksi määritelmä ongelmalle. Asia ei itsessään ole ongelma, mikäli se ei synnytä yksilössä heuristisia prosesseja. Näitä edellä mainittuja prosesseja ovat muun muassa ajatteluprosessin käynnistäminen, ylläpitäminen sekä säätely. Heuristiikkojen ja heurististen prosessien käytössä on suuria eroja yksilöiden välillä, etenkin verrattaessa ongelmaa ratkaisevien noviisien sekä asiantuntijoiden kognitiivisia kykyjä.
Etenkin rahoituksen käyttäytymistaloustieteellinen koulukunta on kiinnostunut yksilöiden heuristisista prosesseista sekä niiden soveltamisesta taloudellisten toimijoiden tehdessä päätöksiä epävarmuuden vallitessa (ks. Prospektiteoria).