stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Macina
Islamilainen valtio

1800-luvun alussa Macinaan ilmestyi Timbuktussa suufilaiseen Qadiriyya-veljeskuntaan liittynyt Amadu Lobbo, joka ryhtyi saarnaamaan pyhää sotaa uskostaan luopuneita muslimeja ja animisteja vastaan. Hänen puhdasoppisuutta ja tasa-arvoa korostava sanomansa sai vastakaikua fulbeylimystöön tyytymättömien kastiryhmien, maanviljelijä-rimaibejen ja karjapaimenten keskuudessa. Amadun menestystä edisti Sokoton sulttaanikunnan luoneen Usman dan Fodion esimerkki.
Ahmadun nostattama kapina päättyi Macinan ardon, heimoylimystön ja heitä tukeneiden bambaroiden tappioon Djennén luona vuonna 1818. Voittaja otti nimen Seku Amadu ja julistautui oikeauskoisten hallitsijaksi. Macinasta tuli islamilainen teokratia Dina, jonka emiiri oli samaan aikaan maallinen ja hengellinen hallitsija. Moptin lähelle rakennettiin uusi pääkaupunki Hamdallahi. Vuonna 1819 vallattiin Djenné ja vuonna 1826 Timbuktu, joka säilytti itsehallintonsa. Idässä Dina ulottui Homboriin saakka ja etelässä käytiin jatkuvia käännytyssotia animisteja vastaan.
Seku Amadu pyrki järjestämään valtakuntansa puhtaan islamin periaatteiden mukaisesti. Sen johdossa oli uskonoppineiden neuvosto, joka sääti lakeja ja vastasi niiden toimeenpanosta. Kastijärjestelmää lievennettiin, kaikista vapaista miehistä tuli asevelvollisia ja verotus järjestettiin islamilaisen lain mukaan. Verojen ja orjien avulla ylläpidettiin armeijaa ja valtio perusti lukuisia koraanikouluja. Kaupankäynnille asetettiin säännöt ja paimentolaisia asutettiin vakituisiin kyliin, mikä edisti yhteiskunnan vakiintumista.
Seku Amadun hallintokauden (1818–1845) lopussa Dina taisteli jälleen Timbuktua hallinneiden tuaregien kanssa. Hänen poikansa Amadu Seku (1845–1853) kävi sotia Segua vastaan ja seuraava emiiri Amadu Amadu (1853–1862) joutui kohtaamaan Umar Tallin lännestä hyökänneen  tukuloriarmeijan. Islamiin kääntyneen Segun hallitsijan kanssa liittoutunut Dina kärsi vuonna 1862 ratkaisevan tappion Hamdallahin luona ja Amadu Amadu pakeni Timbuktuun. Hänet otettiin kiinni ja teloitettiin, ja Macina lakkasi olemasta itsenäisenä valtiona.
Osa tukulorivaltakuntaa

Fulbejen ja dogonien ahdistama Umar Tall sai surmansa Bandiagaran ylängöllä vuonna 1864.
Macinaa hallitsi sen jälkeen hänen veljenpoikansa Tijani Tall, joka siirsi pääkaupungin Bandiagaraan. Tijani säilytti Seku Amadun luoman hallintorakenteen ja ylläpiti hyviä välejä dogoneihin. Macinan viimeinen tukulorihallitsija oli ranskalaisten vuonna 1893 asettama Umarin poika Aguibu Tall, joka alennettiin tavalliseksi heimopäälliköksi vuonna 1902.
Macinan hallitsijat

| --- | --- |
 Diallo-dynastia Maga Diallo (noin 1400–1404)  Ibrahim (1404–1424)  Alioun (1424–1433)  Kanta (1433–1466)  Alioun II (1466–1480)  Nia (1480–1510)  Soudi (1510–1539)  Ilo (1539–1540)  Hamadou-Siré (1540–1543)  Hamadou-Pullo (1543–1544)  Boubou-Ilo (1544–1551)  Ibrahim-Boyé (1551–1559)  Boubou Mariama (1559–1583)  Hamadou-Amina (1583–1603)  Boubou-Aissata (1603–1613)  Ibrahim-Boyé (1613–1625)  Silamaga-Aissata (1625–1627)  Hamadou-Amina II (1627–1663):  Alioun III (1663–1673)  Gallo-Haoua (1673–1675)  Gorouri (1675–1696)  Gueladio (1696–1706)  Guidado (1706–1761)  Hamadou-Amina III (1761–1780)  Ya-Gallo (1780–1801)  Hamadi-Diko (1801–1810) Bari-dynastia Cheikou Amadou (1810–1844)  Amadou Cheikou (1844–1852)  Amadou Amadou (1852–1862) Tall-dynastia El Hadj Omar Tall (1862)  Tijani (1862–1887)  Tapsirou (1887–1888)  Muniru (1888–1893)  Aguibu (1893–1902)
Magdeburg-luokka

| Magdeburg-luokka |
| --- | --- |
 SMS Breslau

Tekniset tiedot
Uppouma:  4 570 t
Pituus:  138,7 m
Leveys:  13,5 m
Syväys:  4,4 m
Koneteho:  25 000 shp
Nopeus:  27,5 solmua
Miehistöä:  18 upseeria ja 336 miehistönjäsentä
Aseistus
Meritorjunta:  12 x 10,5 cm SKL/L45 -tykkiä 2 x 50 cm torpedoputkea 120 miinaa
Magdeburg-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston neljän 1910-1912 valmistetun aluksen kevyt risteilijäluokka, jonka alukset palvelivat ensimmäisessä maailmansodassa. Aluksista tuhoutui sodan aikana kolme.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SMS Magdeburg | AG Weser, Bremen | 1910 | 13. toukokuuta 1911 | 20. elokuuta 1912 | tuhoutunut ajettuaan karille 26. elokuuta |
| SMS Breslau | AG Vulcan, Stettin | 1910 | 16. toukokuuta 1911 | 20. elokuuta 1912 | Ottomaanien laivastolle nimellä Midilli upotettu tammikuussa 1918 |
| SMS Strassburg | Kaiserliche Werft Wilhelmshaven | 1910 | 24. elokuuta 1911 | 9. lokakuuta 1912 | Italialle sotakorvauksena 1919 nimellä Taranto romutettu 1946-1947 |
| SMS Stralsund | AG Weser, Bremen | 1910 | 4. marraskuuta 1911 | 10. joulukuuta 1912 | Ranskalle sotakorvauksena 1919 nimellä Mulhouse |
Machi-bugyō-shō

Machi-bugyō-shō tarkoittaa feodaalisen Japanin kaupungin maistraattia. Sekä samurai-luokasta että muista yhteiskuntaluokista palvelukseen määrätyt virkamiehet kuten poliisit, palomiehet ja tuomarit palvelivat shōgunaattia machi-bugyō-shōssa. Japanilaisissa kaupungeissa machi-bugyō-shō vastasi esimerkiksi verojen keruusta, poliisitoimesta, siviili- ja rikosoikeudesta ja palolaitoksesta.
Machi-bugyō-shō - kaupungin maistraatti

Vuonna 1631 kolmas Tokugawa-klaanin shōgun Tokugawa Iemitsu perusti silloiseen Edoon (nykyiseen Tokioon) keskushallinnon eli shōgunaatin siviilipoliisivoimat, mukaan lukien virat ja arvoasteet. Edoon perustettiin kaksi Machi-bugyō-shō eli kaupungin maistraattia (kolmas machi-bugyō-shō perustettiin kaupunkiin vuosien 1702-1719 välisenä aikana). Edossa oli aluksi kaksi maistraattia: pohjoinen maistraatti kita machi-bugyō ja eteläinen minami machi-bugyō. Viittaus pohjoiseen ja eteläiseen maistraattiin ei Edon kaupungin tapauksessa tarkoita maistraattien sijaintia vaan edellä mainitut maistraatit vuorottelivat samoja vastuita ja velvollisuuksia keskenään kuukauden aikajaksolla. Esimerkiksi partioituaan kuukauden kaupunkia pohjoinen maistraatti luovutti partiointivastuun eteläiselle ja sai kuukauden aikana esiin tulleiden tapausten ja rikosten sekä oikeustoimien raportoimiseen valvoville viranomaisille.
Machi-bugyō-shō - kaupungin maistraatti > Valvonta kohdistui pääasiassa chōnin-luokkaan

Samurai-luokan ja sekä papiston (buddha-munkit ja shinto-pappit) juridiset asiat eivät yleensä kuuluneet machi-bugyō-shōn tomenkuvaan vaan niitä hallinnoivat valvojat ō-metsuke ja metsuke sekä hengellisiin asioihin perehtynyt virasto jisha-bugyō-shō jolla oli juridinen määräysvalta kaikkiin buddhalaisiin luostareihin ja shintolaisiin pyhäkköihin. Machi-bugyō-shōn valvonta kohdistuikin lähinnä kaupungin kauppiaisiin sekä käsityöläisiin ja rikostutkinta kaupungissa tapahtuneisiin rikoksiin.
Machi-bugyō-shō -maistraatin virat

Machi-bugyō-shōssa työskenteli eriasteisissa viroissa sekä samurai-luokkaa että alempien luokkien chōnin väkeä, jotka olivat yleensä virkaansa määrättyjä, mutta joistakin viroista tuli pikkuhiljaa isältä pojalle periytyviä.
Yoriki.
Machi-kata yoriki oli ylemmissä virkatehtävissä toimiva samurai. Yoriki vastaa nykyaikana poliisin viroista lähinnä poliisipäällikköä tai nimismiestä.
Dōshin
Machi-kata dōshin oli alemmissa virkatehtävissä toimiva samurai, joka usein toimi partioiden johtajana. Dōshin vastaa nykyaikana poliisin viroista lähinnä komisariota.
Komono
Oli kokopäiväisesti poliisitehtävissä toimiva, ei-samurai-luokkaan kuuluva henkilö (tavallisesti chōnin), joka tavallisesti toimi suoraan Dōshinin alaisena poliisipartiossa.
Goyōkiki ja Meakashi
Olivat osapäiväisesti apulaipoliisitehtävissä toimivia, ei-samurai-luokkaan kuuluvia, tilanteen mukaan värvättäviä henkilöitä. Usein goyōkiki tai meakashi saattoi olla paikallinen rikollinen joka tunsi ihmiset, vuorovaikutussuhteet ja tilanteet tarkoin mutta jonka uskollisuus machi-bugyō-shōlle ja lainkuuliaisuus ylipäätään oli heikko. Machi-bugyō-shōn antama palkkio poliisityöstä työskentelevälle Goyōkikille ja meakashille oli hyvin vähäinen ja usein näiden henkilöiden pääelanto tulikin yksityisten maksamasta vartioinnista tai muista oheistöistä tai elinkeinosta. Goyōkiki ja meakashi olivat kuitenkin oikeutettuja tekemään virallisen pidätyksen huutamalla "Go yō!" eli "virallisella asialla".
Okappiki
Okappikit olivat palkattuja kätyreitä tai ilmiantajia ("vasikoita"), jotka vakoilivat ja hankkivat tietoja rikollisista ja muista huomioitavista aiheista. Alhaisimmista yhteiskuntaluokista tai niiden ulkopuolelta värvätyt okappikit vastasivat myös kuulustelussa tarvittaessa järjestettävästä kidutuksesta.
Poliisiasemat ja vartiotuvat

Tokugawa-kauden Edossa oli poliisiasemia (gosho) sijoitettuna kaupungin tärkeisiin pisteisiin, mutta todella kattavia olivat vartiotuvat (tsujiban) joita oli Edossa noin kuutisensataa. Nämä vastaavat nykyajan Japanin poliisien "koppeja"  (kōban).
epäillyn kuulustelu
teloitetun käyttö miekan leikkuutestaukseen
Maciste, il gladiatore più forte del mondo

| Maciste, il gladiatore più forte del mondo |
| --- | --- |
 Italialaisen DVD-julkaisun kansikuva.
Ohjaaja:  Michele Lupo
Käsikirjoittaja:  Lionello De Felice, Ernesto Guida
Tuottaja:  Elio Scardamaglia
Säveltäjä:  Francesco De Masi
Kuvaaja:  Guglielmo Mancori
Leikkaaja:  Alberto Gallitti
Tuotantosuunnittelija:  Piero Poletto
Lavastaja:  Mario Giorsi
Pääosat:  Mark Forest, Scilla Gabel, Vittorio Sanipoli, José Greci
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Leone Film
Ensi-ilta:  13. syyskuuta 1962
Kesto:  90 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  444 616 592 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
DBCult
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Maciste, il gladiatore più forte del mondo (”Maciste, maailman vahvin gladiaattori”) on vuonna 1962 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Michele Lupo. Sen sankaria Macistea esittää yhdysvaltalainen Lou Degni alias Mark Forest.
Juoni

Prinssi Oniris palkkaa joukon roomalaisia gladiaattoreita tekemään vallankaappauksen pienessä Mersabadin kuningaskunnassa. Maciste saa vihin juonesta, kukistaa vallananastajat ja palauttaa prinsessa Taliman valtaistuimelle. Alkutekstien mukaan kyseessä on ”historiallisesti todenmukainen” tarina Macistesta, jolla ei ole vielä yliluonnollisia voimia toisin kuin sankarin useimmissa muissa elokuvissa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mark Forest  | … |  Maciste   |
|  Scilla Gabel  | … |  Talima   |
|  Vittorio Sanipoli  | … |  Rufo   |
|  José Greci  | … |  Resia   |
|  Jon Chevron  | … |  Bango   |
|  Erno Crisa  | … |  Oniris   |
|  Germano Longo  | … |  Lidonio   |
|  Dan Vadis  | … |  Sidone   |
|  Harold Bradley  | … |  Pukos   |
|  Carlo Pisacane  | … |  tavernanpitäjä   |
|  Maurizio Conti  | … |  Menide   |
|  Franca Polesello  | … |  tyttö tavernassa   |
|  Calisto Calisti  | … |  Sclepione   |
|  Ciccio Barbi  | … |  katsoja areenalla   |
|  Pietro Ceccarelli  | … |  Astorige   |
|  Nino Di Napoli  | … |  tavernan asiakas   |
|  Dolly  | … |  simpanssi   |
|  Alfio Caltabiano  | … |  Fisio   |
|  Claudio Scarchilli  | … |  Arminio   |
|  Umberto Silvestri  | … |  Bruto   |
Tuotanto

Maciste, il gladiatore più forte del mondo on kuvattu Eastmancolor-väreissä Totalscope-laajakangastekniikalla Incir De Paolisin studiolla Roomassa sekä Tor Caldaran luonnonsuojelualueen maisemissa. Se on Michele Lupon ensimmäinen ohjaustyö ja eräänlainen jatko-osa vuonna 1961 menestyneelle Maciste ja manalan valtiattarelle (it. Maciste, l’uomo più forte del mondo). Seuraavana vuonna Lupo teki Mark Forestin kanssa vielä kolmannenkin lähes samannimisen elokuvan Maciste, l’eroe più grande del mondo (”Maciste, maailman suurin sankari”).
Elokuva on lapsellisen suoraviivainen toimintaseikkailu, jonka juoni on geneerinen, huumori alkeellista ja henkilöhahmot täysin yksiulotteisia. Ohjaajalle ominaisen tarkan rytmityksen ja näyttävien tappelukohtausten ansiosta se toimii silti kohtalaisen hyvin omassa tyylilajissaan. Toimintajaksojen tähdeksi kohoaa ensimmäisessä peplumroolissaan esiintyvä Dan Vadis.
Maciste, il gladiatore più forte del mondo menestyi kaupallisesti melko hyvin tuottaen Italiassa lähes 450 miljoonan liiran pääsylipputulot. Se on saatavilla hyvälaatuisena italialaisena DVD-julkaisuna, joka sisältää vain italiankielisen ääniraidan.
Aiheesta muualla

Maciste, il gladiatore più forte del mondo Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kurtisaani

Kreikkalainen kurtisaani vastaanottaa asiakastaan. Attikalainen punakuvioinen ruukku, maalattu Ateenassa noin 460 eaa.–450 eaa.
Japanilainen oiran-kurtisaani Hokusain teoksessa.
Kurtisaani on ylhäisöpiireissä liikkuva prostituoitu tai rakastajatar.
Kurtisaaneja on ollut jo antiikin Kreikassa sekä keskiaikaisessa Intiassa ja Japanissa. Kreikassa kurtisaaneja vastasivat hetairat, Intiassa pyhät devadasit ja Japanissa oiranit ja tayūt. Euroopassa kurtisaanit (ransk. courtesan, ‘hovinainen’) yhdistetään Italian, Ranskan ja Englannin hoveihin, joissa oli rahaa, aikaa ja kiinnostusta nauttia heidän taidoistaan. Kurtisaanit tarjosivat seuraansa kuitenkin muillekin varakkaille miehille.
Työnkuva

Useimmat kurtisaanit aloittivat uransa köyhinä tyttöinä, jotka ryhtyivät alalle parantaakseen asemaansa. Jotkut heistä nousivat varakkaiksi. Kurtisaanit oli koulutettu herättämään miesten huomio ja miellyttämään heitä. Kurtisaanit olivat kauniita ja hyvätapaisia, he pukeutuivat huolellisesti ja laittoivat hiuksensa, ja he osasivat laulaa, soittaa ja tanssia sekä keskustella henkevästi. Toisin kuin tavallisilla prostituoiduilla, kurtisaanilla oli tavallisesti vain yksi mies, joka ylläpiti hänen ylellistä elämäntapaansa.
1500-luvun Italian kurtisaanit

1500-luvun kurtisaanit liikkuivat renessanssin ajan paavien moraaliltaan höltyneissä hoveissa. Monet paavit pitivät rakastajattaria ja saivat aviottomia lapsia. Nämä naiset olivat sekä kauniita että henkevän älykkäitä, ja heidän oli pystyttävä tarjoamaan miehille myös hengen nautintoja. Renessanssiajan kurtisaanit elivät paheellista ja ylellistä elämää, omistivat komeita taloja ja järjestivät loisteliaita päivällisiä.
1600-luvun Ranskan kurtisaanit

Ranskassa 1600-luvulla elänyt kurtisaani Ninon de l'Enclos yhdistetään vielä nykyäänkin hienostuneisuuteen ja aistillisuuteen. Hän oli aikakauden ensimmäisiä kurtisaaneja, eikä tällainen elämäntapa ollut tuolloin kovin hyväksytty. Kirjailija Molière oli yksi hänen ystävistään. Hän avasi Pariisiin salongin, jossa vieraili kaupungin arvovaltaisinta väkeä. Emäntä viihdytti heitä tanssimalla ja luuttua soittamalla. Sanotaan, että Ninonia ei niinkään kiinnostanut rikkauden tai ylellisyyden tavoittelu, vaan se vaikutusvalta, jonka kauneus ja charmi saavat aikaan. Hän sai monia seuraajia, ja paheksunta kurtisaaneja kohtaan vaimeni.
1700-luku ja madame de Pompadour

Ranskan kuningas Ludvig XV:n rakastajatar Madame de Pompadour oli syntyjään porvariluokkaan kuulunut Jeanne-Antoinette Poisson. Oltuaan jonkin aikaa naimisissa hän päätti, ettei porvarillinen avioliitto ollut sitä, jota hän elämältään halusi. Hän sai vuonna 1745 kutsun kuninkaan naamiaisiin ja sai siellä kuninkaan rakastumaan itseensä. Tämä oli poikkeuksellista, sillä muut kuninkaan rakastajattaret olivat aatelisia. Madame de Pompadourilla oli kyky kohottaa alakuloisen kuninkaan mielialaa, ja hän vaikutti myös tämän tekemiin päätöksiin. Hän vietti loisteliasta ja tuhlailevaa elämää, joka herätti suuttumusta kansan keskuudessa. Kansan viha alkoi suuntautua myös kuninkaaseen, mikä enteili Ludvig XVI:n ajan vallankumousta.
1800-luvun kurtisaanit

Belle époquen vuosina 1900-luvun taitteessa moni tunnettu kurtisaani tanssi Folies Bergèressä. Tuon ajan kurtisaaneista kuuluisimpia olivat Caroline Otero ja Mata Hari.
Kurtisaanien myytti

Salaperäistä kurtisaanihahmoa sellaisena kuin se kirjallisuudessa ja taiteessa tunnetaan voidaan perustellusti pitää romantisoituna ja osin perusteettomana tulkintana.
Yksi tunnetuimmista kaunokirjallisista salaperäisen kurtisaanihahmon kuvauksista on Alexandre Dumas nuoremman Kamelianainen. Hänet kuvataan kuitenkin hyväsydämisenä naisena, vastakohtana monille muille kurtisaanikuvauksille.
Uskonnoissa kurtisaanit on usein nähty esimerkkinä katumuksesta, kuten kristinuskossa Magdalan Maria, tai vaarallisista viettelijänkyvyistään, joilla he houkuttelevat miehet pois uskonnon harjoittamisesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kurtisaani Wikimedia Commonsissa
Veronica Franco, venetsialainen kurtisaani ja runoilija. Maalaus Paolo Veronese n. 1575.
Kuuluisa ranskalainen kurtisaani Madame de Pompadour.
Madonna (nimi)

| Madonna |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Donna, Maddy 
Nimen alkuperä:  italialainen nimi; juontuu latinan sanoista mea domina ’valtiattareni’ 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Madonna on italialaisperäinen naisen etunimi.
Merkitys

Madonna-nimi koostuu italian sanoista ma (mia) ja donna, joiden kirjaimellinen merkitys on ’naiseni’ tai ’rouvani’. Erityisesti katolisessa kirkossa ja kristillisessä taiteessa nimi liitetään Jeesuksen äitiin Mariaan. Suomen kielessä madonnaa voidaan käyttää myös kuvaannollisena ilmauksena Neitsyt Marian kaltaisesta (enkelimäisen puhtaasta tai kauniista) naisesta.
Nimi Suomessa

Madonnasta on tullut osa suomalaista etunimistöä 1900-luvun jälkipuoliskolla. Sitä on annettu lapsille lähinnä pop-artisti Madonnan uran aikana: vuosina 1980–1999 syntyneitä Madonna-nimisiä naisia on tilastoitu 18 ja vuosina 2000–2019 syntyneitä 12. Ennen 1980-lukua nimi on ollut Suomessa äärimmäisen harvinainen.
Madonna-nimi ei ole mukana almanakassa, mutta se esiintyy Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemassa kissojen nimipäiväkalenterissa. Siinä Madonnan nimipäivä on 3. syyskuuta.
Tunnettuja Madonnia

Madonna Louise Veronica Ciccone (s. 1958), Madonna, yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, näyttelijä, elokuvaohjaaja ja kirjailija
Madonna Wayne Gacy, Pogo, oik. Stephen Gregory Bier Jr. (s. 1964), yhdysvaltalainen kosketinsoittaja,
HMS Magdala (1870)

| HMS Magdala |
| --- | --- |
 HMS Magdala

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Thames Ironworks and Shipbuilding Company
Kölinlasku:  6. lokakuuta 1868
Laskettu vesille:  2. maaliskuuta 1870
Palveluskäyttöön:  marraskuu 1870
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1904
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 340 t
Pituus:  68,6 m
Leveys:  13,7 m
Syväys:  4,6 m
Koneteho:  1 436 ihp
Nopeus:  10 solmua
Miehistöä:  155
Aseistus
Aseistus:  4 × 10" MLR -tykkiä
HMS Magdala oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1870 vesillelaskettu Cerberus-luokan taistelulaivat.
Valmistus

Alus tilattiin Thames Ironworks and Shipbuilding Companyltä ja sen köli laskettiin 6. lokakuuta 1868. Alus laskettiin vesille 2. maaliskuuta 1870 ja se valmistui marraskuussa.
Palvelus

Siirrettäessä alusta Intiaan sille asennettiin kolme tilapäismastoa. Siirto tehtiin purjein ilman saattajaa. Alus palveli koko uransa Bombayn satamassa tehden ainoastaan lyhyitä purjehduksia tulitoimintaharjoituksiin. Alus myytiin romutettavaksi tammikuussa 1903 ja se romutettiin 1904.
SMS Magdeburg (1911)

| SMS Magdeburg |
| --- | --- |
 SMS Magdeburg

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  AG Weser, Bremen
Kölinlasku:  1910
Laskettu vesille:  13. toukokuuta 1911
Palveluskäyttöön:  10. joulukuuta 1912
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut ajettuaan karille Suomenlahdella 26. elokuuta 1914
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 570 t (suunniteltu) 5 587 t (kuormattu)
Pituus:  136 m (vesiraja) 138,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  13,4  m
Syväys:  5,1 m
Koneteho:  3-akselinen, 3 Bergman-turbiinimoottoria 29 904 shp
Nopeus:  27,6 solmua
Miehistöä:  18 upseeria ja 336 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  12 x 105 mm SKL/L45 -tykkiä 2 x 50 cm torpedoputkea 120 miinaa
SMS Magdeburg oli Saksan keisarikunnan laivaston Magdeburg-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin AG Weseriltä Bremenistä osana vuosien 1908-1909 laivasto-ohjelmaa ja sen köli laskettiin 1910. Alus laskettiin vesille 13. toukokuuta 1911 ja se valmistui 20. elokuuta 1912.
Palvelus

Alus ajoi 26. elokuuta 1914 karille Osmussaaren edustalla laskiessaan miinoja. Se joutui Venäjän keisarikunnan laivaston risteilijöiden yllättämäksi. Venäläiset onnistuivat pelastamaan tuhoamaltaan alukselta koodikirjoja sekä toimittamaan ne Britannian tiedustelupalvelulle, joka kykeni koodikirjojen avulla murtamaan saksalaisten käyttämän koodin.
Magda

| Magda |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Magga, Maggie, Makkie
Nimen alkuperä:  Magdalena
Infobox OKNimi-testi OK: 
Magda on kansainvälinen naisen etunimi. Se on lyhennetty muoto Magdalenasta.
Suomessa Magda ei ole koskaan ollut mukana almanakassa, mutta siitä huolimatta nimi on ollut varsin yleisesti käytössä, erityisesti maan länsiosissa. Digi- ja väestötietoviraston mukaan Magda on toukokuuhun 2020 mennessä ollut Suomessa etunimenä 179 naisella.
Tunnettuja Magdoja

Magda Genuin (s. 1979), italialainen maastohiihtäjä
Magda Goebbels (1901–1945), Joseph Goebbelsin vaimo
Magda Julin (1894–1990), ruotsalainen taitoluistelija ja olympiavoittaja
Magda Linette (s. 1992), puolalainen tennispelaaja
Magda Lupescu (1896–1977), Romanian kuningas Kaarle II:n rakastajatar
Magda Olivero (1910–2014), italialainen oopperalaulaja
Magda Paulányi (1945–2024), unkarilainen keihäänheittäjä
Magda Schneider (1909–1996), saksalainen näyttelijä
Magda Szabó (1917–2007), unkarilainen kirjailija
Magda Vášáryová (s. 1948), slovakialainen näyttelijä, diplomaatti ja poliitikko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Magda Wikimedia Commonsissa
Kuriton sukupolvi (näytelmä)

| Kuriton sukupolvi |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Kirjoitettu:  1936
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  komedia
Aihe:  Väärinymmärretty professori ryhdistäytyy ja panee perheensä kuriin
Kantaesitys:  lokakuu 1936
Kantaesityspaikka:  Tampereen Teatteri
Henkilöt
Henkilöt:  Reinhold Varavaara, matematiikan professori  Rva Varavaara  Kali (Galilo), heidän lapsensa  Japi (Jaana)  Pelle (Pentti)  Marja, ylioppilas  Husu, ylioppilas  Liina, palvelija  H. B. Huitu, johtaja, Tampere
Kuriton sukupolvi on Mika Waltarin kirjoittama komedianäytelmä vuodelta 1936. Se kertoo väärinymmärretystä ja outona pidetystä professorista, jota hänen perheensä pitää pilkkanaan. Professori ryhdistäytyy kuitenkin yllättäen, kun hänen työnsä valmistuu ja hän nousee maailmanmaineeseen. Kuritonta sukupolvea on pidetty Waltarin ensimmäisenä menestysnäytelmänä, ja sitä esitettiin paljon teattereissa vuosina 1936–1938 ja uudestaan 1953–1955. Sen pohjalta on tehty myös kaksi elokuvaa, vuonna 1937 Wilho Ilmarin ja 1957 Matti Kassilan ohjaamana.
Taustaa

Mika Waltari on kertonut tarinaa, jonka mukaan hänen vaimonsa Marjatta oli sanonut hänelle perheriidan päätteeksi: ”Sinulla ei ole sitten yhtään huumorintajua!” Niinpä Waltari päätti näyttää olevansa humoristi ja kirjoittaa komedian. Hän kirjoitti Kurittoman sukupolven parissa päivässä kesällä 1936, heti sen jälkeen kun oli kirjoittanut vakavan aatedraaman Akhnaton, auringosta syntynyt. Samana kesänä hän kirjoitti vielä romaanin Surun ja ilon kaupunki. Näytelmä on julkaistu kokoelmateoksessa Mika Waltarin näytelmät vuonna 1999.