stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hullu Hevonen
1860-luku

Hullu Hevonen tuli monien eri sioux-ryhmien tuntemaksi vuosina 1866-1868 hänen johtaessaan hyökkäyksiä oglala-päällikkö Punaisen Pilven (Red Cloud) alaisuudessa Bozemanin reittiä vastaan. Kyseessä ollut suurisuuntainen hanke koski rautatietä, joka ei kulkenut yksinomaan siouxien metsästysmaiden halki, vaan halkoi myös pohjoisten cheyennien ja arapahojen alueita. Yhdysvallat, joka näin rikkoi Fort Laramiessa aiemmin tehtyjä kauttakulkuoikeuksia, joutui vastaamaan sanojensa syömisestä. Punaisen Pilven oglala-sotureihin yhtyi niin pohjoisia kuin eteläisiäkin cheyennejä, jotka hyökkäsivät heinäkuussa 1865 Platte-joen varrella sijainneelle sotilasasemalle ja tuhosivat sinne matkalla olleen täydennyskaravaanin. Tämän tuhoiskun seurauksena pohjoisille tasangoille lähetettiin useita Yhdysvaltain sotilasretkikuntia, joiden pyrkimyksenä oli tuhota intiaanit kenraalimajuri Patrik E. Connorin käskystä.
Vuonna 1866 Yhdysvallat rakennutti useita linnakkeita suojaamaan Bozemanin reitin avaustöitä. Intiaanijohtajat tekivät vierailuja Fort Laramiessa neuvotellakseen kansoilleen paremmat oikeudet tulevien päivien varalle. Neuvottelujen ulkopuolella Yhdysvallat pyrki avaamaan Bozemanin reitin väkipakolla. Intiaanit ilmaisivat maittensa häpäisijöille mielipiteensä sulkien liikenteen Bozemanin reitillä ja saartaen kolme rautatien varteen kunnostettua linnaketta.
Hullu Hevonen osoitti rohkeutensa ja ovelan strategistin taitonsa kesän 1866 taisteluissa minneconjou-siouxien johtajien Mustan Kilven (Black Shield) sekä Korkean Selkärangan (High Backstone) ohella.
Saman vuoden joulukuussa  Hullu Hevonen joukkoineen järjesti ansan kapteeni William J. Fettermanille, joka 80 sotilaansa turvin oli luvannut iskeä hajalle koko siouxien kansakunnan. Käyttäen syöttinä muutamia sotureitaan Hullu Hevonen houkutteli Fettermanin miehineen pois Fort Phil Kearnyn linnakkeen näköpiiristä kohti metsäaluetta, jonka kätköissä odotti yli tuhat aseistettua intiaania. Kukaan ulkopuolinen ei ollut näkemässä mitä tapahtui, mutta kohtaamisen lopputuloksena Fetterman ja hänen miehensä löydettiin surmattuina.
Seuraavan vuoden aikana Punaisen pilven organisoima sissisota jatkui monin taisteluin. Hullu Hevonen yleni oglalain sotapäälliköksi, mutta myös useat brulè-soturit taistelivat hänen alaisenaan. Tilanne rauhoittui, kun ensimmäiset brulè- ja oglalajohtajat allekirjoittivat Fort Laramiessa kaksi erillistä rauhansopimusta 29.4 ja 25.5 vuonna 1868. Tätä ennen Yhdysvaltain hallitus oli luopunut tiehankkeestaan ja sallinut siouxien polttaa Bozemanin reitin varrella olleet linnakkeet.
Kohtalokas Fort Robinson

Hullu Hevonen oli antautumisensa ehdoiksi vaatinut kenraali Crookilta kaksi lupausta: pysyvän turvan ihmisille, jotka häneen luottivat ja vapauden poistua reservaatista biisonijahdin ajaksi. Crook halusi näyttää Hullulle Hevoselle Valkoisen Amerikan voiman ja houkutteli tätä matkustamaan Washingtoniin tapaamaan presidentti Rutherford B. Hayesia. Suostuttelut jäivät vaille vastakaikua Crookin monista yrityksistä huolimatta, sillä Hullu Hevonen ei halunnut tulla samanlaiseksi kuin ne intiaanit, jotka olivat käyneet ihastelemassa valkoisen miehen ihmeellisyyksiä.
Oglala-siouxeille perustettu Punaisen Pilven toimipiste (myöhemmin Pine Ridgen reservaatti) ei kuitenkaan pystynyt takaamaan asukkailleen ongelmatonta tulevaisuutta. Reservaattiin joutuneet nuoret miehet pitivät Hullua Hevosta yhä johtajanaan, vaikka tämä yritti elää eristäytyneenä muusta joukosta. Elokuussa 1877 Yhdysvaltain armeijan värvärit kenraali Crookin myötävaikutuksella yrittivät taivuttaa Hullun Hevosen ja hänen nuoret kannattajansa pukeutumaan armeijan siniseen asetakkiin taistelemaan nez-perce-intiaaneja vastaan. Jotkut sotureista olivat valmiit menemään armeijan leipiin, ja tämä nostatti Hullun Hevosen tunteet pintaan. Hän antoi ymmärtää, että oli jättänyt sodat taakseen, eikä halunnut myöskään kansansa nousevan enää uusiin sotiin sen enempää valkoisia kuin punaisiakaan vastaan. Jotkut oglalain johtajat eivät kannattaneet Hullua Hevosta, vaan laittoivat liikkeelle huhun, että tämä hautoi kapinaa ja aikoi paeta reservaatista. Nuori kokematon toimistoupseeri kertoi esimiehilleen huhusta.
Kenraali Crook saapui selvittämään juorun todenperäisyyttä. Muuan intiaanitiedustelija varoitti kenraalia kertoen, että Hullu Hevonen suunnitteli tämän surmaamista. Crook otti varoituksen tosissaan monen muun siouxin vahvistaessa tiedustelijan väitteen todeksi. 4. syyskuuta suuri joukko sotilaita lähetettiin pidättämään oglala-soturia, mutta tämä oli paennut tajuttuaan itseään vastaan solmitun salaliiton. Hullu Hevonen pidätettiin ja intiaanipoliisien vartioimana hänet kuljetettiin takaisin Fort Robinsoniin, jossa syntyneessä tappelussa joku linnakkeen sotilaista iski häntä pistimellä vatsaan.
5. syyskuuta 1877, noin neljä tuntia tapahtuneen välikohtauksen jälkeen, Hullu Hevonen todettiin kuolleeksi. Siitä, mitä oli tapahtunut ei saatu koskaan täyttä varmuutta.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Isä, olen pahasti loukkaantunut. Kerro kansalleni etteivät he voi turvata minuun enää. | ” |
– Hullu Hevonen Fort Robinsoniin rientäneelle isälleen vähän ennen kuolemaansa. 
Hullun Hevosen kuolema merkitsi käytännössä loppua tasankointiaanien taisteluille vanhan elämäntapansa puolesta.
Avioliitot

Hullulla Hevosella oli kolme vaimoa, jotka olivat Black Buffalo Woman (Musta Biisoni), Black Shawl (Musta Hartiahuivi) ja Helen ”Nellie” Laravie. Ensimmäinen tytöistä, joka oli vaikutusvaltaisen oglala-päällikkö Punaisen Pilven veljentytär, oli ollut Hullun Hevosen nuoruudenaikainen rakkaus. Tyttö oli kuitenkin naitettu toiselle miehelle: No Waterille. Avioliiton takana uskottiin olleen Punainen Pilvi, joka valtaansa kasvattaakseen oli järjestänyt veljentyttärelleen hyvän naimakaupan. Varakkaasta perheestä lähtöisin ollut No Water, joka omisti useita hevosia, ei osoittautunut Mustan Biisonin mieleiseksi aviomieheksi. Tyttö oli valmis jättämään tämän, mutta No Water ei halunnut laskea häntä menemään. Lopulta vaimo pakeni saadakseen olla Hullun Hevosen kanssa.
Mustasukkainen ja aseistautunut No Water jäljitti parin vuonna 1870. Toista päivää pakomatkalla olleet rakastavaiset olivat aterioimassa ystäviensä kanssa tiipiissä, kun No Water oli temmannut majan ovisuojan ylös ja astunut sisään revolveri kädessään. Kasvoihin luodista haavoittunut Hullu Hevonen toipui tämän tapauksen yhteydessä saamistaan vammoista, mutta välikohtaus himmensi hänen mainettaan. Hän joutui luopumaan myös  sotapaidastaan, koska oli uskaltanut asettaa omat mieltymyksensä heimon etujen edelle. No Water joutui maksamaan uhrilleen kaksi hevosta korvaukseksi aiheuttamistaan vammoista.
Vuonna 1871 Hullu Hevonen nai Mustan Hartiahuivin, joka Punaisen Pilven myötävaikutuksella järjestettiin miehensä luo palanneen Mustan Biisonin tilalle. He saivat tyttären, jonka nimeksi tuli Kokipapia. Hän kuoli kuitenkin kahden vuoden ikäisenä valkoisen miehen tautiin, joko koleraan tai tuberkuloosiin. Kolmas vaimo, Nellie Larrabee (Laravie), oli puoliverinen; isänsä puolelta ranskalainen äidin ollessa cheyenne. Liitto solmittiin vuonna 1877. On mahdollista, että kaunis ja nuori Nellie oli osa sitä suunnitelmaa, jonka avulla Hullu Hevonen haluttiin saattaa myötämieliseksi Yhdysvalloille ja vieraannuttaa nuoret soturit hänestä. Pahaksi ja petolliseksi kuvattu Nellie yritti virittää miehelleen pirullisen ansan, ja myrkyttää tämän mielen. Paetessaan sotilaita päivää ennen kuolemaansa Hullu Hevonen hylkäsi Nellien ja otti mukaan edellisen vaimonsa.
Ensimmäisestä ”vaimosta” (avioliitto ei ollut virallinen) ei ampumisvälikohtauksen jälkeen ollut kovin paljon mainintoja. Hän sai toisen lapsen, joka oli tytär ja jonka vaaleus nostatti esiin huhut, joiden mukaan lapsi oli Hullun Hevosen. Asiaa ei koskaan varmistettu. Lännen historiaan erikoistunut kirjailija Larry McMurtry esittää teoksessaan Crazy Horse arvelun, että Hullu Hevonen ei aivan täysin toipunut siitä, ettei saanut jatkaa suhdettaan Mustaan Biisoniin. Lisäksi Hullua Hevosta painoi syyllisyys velipuolensa Pikku Haukan kuolemasta. Tämä oli joutunut kaivosmiesten surmaamaksi samaan aikaan, kun hän itse oli paennut kylästä Mustan Biisonin kanssa.
Musta Hartiahuivi eli pitkän elämän kuollen Pine Ridgen reservaatissa todennäköisesti vasta vuonna 1927. Viimeinen vaimo Nellie Larrabee, joka tunnettiin myös nimellä Chi-Chi solmi myöhemmin uuden avioliiton ja eli elämänsä Rosebudin reservaatissa.
Mies nimen takana

Hullu Hevonen oli vaitelias mies, joka ei kerskunut urotöillään eikä pitänyt esillä sotasaavutuksistaan saamiaan symboleja. Kirjailija George E. Hyde on kuvaillut häntä hyvin ujoksi ja syrjäänvetäytyväksi. Julkisesti hänen kuultiin puhuvan vain harvoin ja yleisiin traditioihin hän jätti osallistumatta.
Ulkoiselta olemukseltaan Hullua Hevosta on kuvailtu hoikaksi, melko kevytrakenteiseksi mieheksi, joka painoi arviolta 70 kiloa. Hän kantoi punaista haukansulkaa seuraten nuorena nähtyä näkyään. Hänen pitkät hiuksensa eivät olleet niin mustat kuin intiaaneilla yleensä, vaan enemmänkin ruskeat. Samoin hänen ihonsa oli vaaleampi kuin heimoveljillään ja kasvonpiirteet hienot. Ampumistapaus 1860-luvun lopulla muutti hänen kasvonsa, sillä lähietäisyydeltä ammuttu luoti osui yläleukaan vahingoittaen todennäköisesti myös hampaita. Lisäksi ruuti oli saattanut palaa kiinni kasvoihin ja jättää jälkiä. Vaikka itse ampumahaava parani, jäi jäljelle arpi, joka kiristi kasvojen alaosaa ja veti suupieliä alaspäin saaden aikaan hieman ylimielisen ilmeen. Muuttunut ulkonäkö muistutti Hullua Hevosta viimeisten vuosien ajan hänen onnettomasti päättyneestä rakkaussuhteestaan Mustaan Biisoniin ja oli mahdollisesti syynä myös siihen, ettei hän antanut valokuvata itseään. Joittenkin lähteiden mukaan hän pelkäsi "Shadow catcheria" (kameraa). Hänen itsensä on kerrottu sanoneen, että hän halusi pysyä kasvottomana niin valkoisten kuin punaistenkin vihollistensa vuoksi.
Tyttärensä Kokipapian kuoleman jälkeen Hullu Hevonen pyrki lievittämään tuskaansa perustamalla seuran, joka tunnettiin nimellä Hoksi Hakata eli "Viimeksi syntyneiden poikien yhdistys". Käytännössä kyseessä oli soturiseura, johon hän itse valitsi 40 rohkeaa nuorukaista eri perheistä. Tämä valittu joukko kävi seuraavien vuosien aikana läpi monet sodat johtajansa kanssa toimien samalla hänen henkivartijoinaan. Perheiden nuorimpien poikien valitseminen Hoksi Hakataan perustui kunniaan ja arvostukseen, jota nuoret miehet halusivat enemmän kuin mitään muuta. Saadakseen sitä he olivat valmiit tekemään yhä suurempia urotöitä noustaakseen arvostetumpaan asemaan kuin seuran ulkopuoliset vanhemmat veljet. Eräs seuran jäsenistä, oglala-soturi nimeltään Elk Eagle, eli vielä 1940-luvulla lähennellen sadatta ikävuottaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Authorized Biography of Crazy Horse and His Family Part One: Creation, Spirituality and the Family Tree. William Matson and Mark Frethem producers. The Crazy Horse family tells their oral history on DVD.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Bozemanin reitti merkitty keltaisella.
Hunkpapa-johtaja Gall (Sappi).
George Custer noin vuotta ennen kuolemaansa.
Kenraali George Crook.
Hullun Hevosen muistolle.
Heikki Hyvönen (kansanmuusikko)

Heikki Olavi Hyvönen (2. elokuuta 1924 Joroinen – 12. elokuuta 2011) oli suomalainen tuohisoittimella kalevalaista ja karjalaista perinnemusiikkia soittava kansanmuusikko, taiteilijanimeltään ”Salmin Feodor”.
Hyvönen syntyi Joroisissa, mutta varttui 13-vuotiaaksi asti lastenkodissa Laatokan pohjoisrannan Salmissa. Hänet tunnettiin kylänraitilla laulelevana pikkupoikana, jolle annettiin makeisia tai muuta hyvää palkkioksi. Lastenkodista hän siirtyi Hernbergin perhetilalle, jossa hän oli paimenena ja teki muita sekalaisia töitä. Paimenessa hän ryhtyi kokeilemaan tuohenpalalla soittamista.
15-vuotiaana hän karkasi evakkomatkalta sotilaaksi ja sai talvisodan syttyessä komennuksen huoltokomppaniaan. Siellä hän sai lisäoppia tuohellasoitosta yksikkönsä alikersantilta Kalervo Korhoselta. Heikki Hyvönen alkoi kutsua tuohenpalaa tuohisoittimeksi ja esiintyi usein Syvärin rintamajoukoille jatkosodan vuosina.
Sodan päätyttyä Heikki Hyvönen osti mandoliinin, jonka soittamista hän opiskeli omatoimisesti. Vuosina 1947–1950 hän opiskeli Jyväskylän musiikkiopistossa säveltäjä Jaakko Linjaman johdolla säveltapailua ja klarinetinsoittoa, mutta klarinetin hän joutui myöhemmin jättämään työssä saamansa sormivamman takia.
Hyvönen jatkoi esiintymisiä tuohellasoittajana, ja soitti muun muassa Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla sekä Japanissa, Kanadassa, Yhdysvalloissa, Ruotsissa, Saksassa sekä  Neuvostoliitossa etenkin Karjalan alueella.
Heikki Hyvönen lahjoitti Kansalliskirjastoon 1998 nuotit noin 50 säveltämästään ja sanoittamastaan laulusta, joista seitsemän on lastenlauluja. Laulujen yleisin aihepiiri on Karjala ja sen luonto. Vuonna 1998 Hyvönen myös julkaisi musiikkiaan c-kasetilla nimellä Elämäni on laulu.
Vuonna 2009 ruotsinkielinen Sahlgrens-kustantamo julkaisi 250-sivuisen kirjan Heikki Hyvösen lyhyistä kertomuksistä hänen elämänsä varrelta. Kirjan nimi on Pikku-Heikki och Mannerheim – barnsoldat i Finlands armé.
Aiheesta muualla

Sahlgren, Karl (toim.): Pikku-Heikki och Mannerheim – barnsoldat i Finlands armé, Sahlgrens förlag 2009. ISBN 9789519016740.
Ikkelä, Petri: Tuohi soittimena, opinnäytetyö, Sibelius‐Akatemia, Kansanmusiikin osasto 1997, Heikki Hyvösestä s. 3–5.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Hyppyhäntäiset

| Hyppyhäntäiset |
| --- | --- |
 Isotoma-laji
 Devonikausi - Nykyaika (Holoseeni) 400–0 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Entognatha
Lahko::  Hyppyhäntäiset  Collembola  Lubbock, 1870
Heimot
 Alalahko Arthropleona Yläheimo Entomobryoidea Kirjohyppiäiset Entomobryidae  Sulkahyppyhännät Isotomidae  Oncopoduridae  Paronellidae  Tomoceridae  Yläheimo Poduroidea Brachystomellidae  Töppöhyppiäiset Hypogastruridae  Pökköhyppiäiset Neanuridae  Odontellidae  Kynsihyppyhännät eli Valkohyppiäiset Onychiuridae  Vesihyppyhännät Poduridae  Alalahko Symphypleona Dicyrtomidae  Katiannidae  Pallohyppiäiset Sminthuridae  Sminthurididae  Bourletiellidae  Arrhopalitidae 
Katso myös
   Hyppyhäntäiset Wikispeciesissä   Hyppyhäntäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hyppyhäntäiset (Collembola) on niveljalkaisten lahko. Niitä pidettiin ennen hyönteisinä, mutta nykyään lasketaan niihin kuusijalkaisiin, jotka eivät kuulu hyönteisiin. Hyppyhäntäisiä tavataan ympäri maailman ja niitä tunnetaan yli 6000 lajia. Suomesta hyppyhäntäislajeja tunnetaan hieman yli 200.
Eläimet ovat saaneet suomenkielisen nimensä monilla lajeilla takaruumissa sijaitsevasta hyppyhangosta, jonka avulla ne voivat paeta saalistajiaan.
Fossiiliaineiston perusteella hyppyhäntäiset lukeutuvat varhaisimpiin maaeläimiin. Ryhmästä tunnetaan runsaasti meripihkaan säilyneitä fossiileja, mutta esimerkiksi Skotlannista löydetty Rhyniella praecursor -fossiili sijoittuu devonikaudelle noin 400 miljoonan vuoden taakse.
Piirteitä

Hyppyhäntäiset ovat 1–4 millimetrin pituisia niveljalkaisia. Väritykseltään ne ovat usein valkoisia tai harmaita, mutta myös värikkäitä ja kirjavia lajeja esiintyy. Eläimet ovat paljain silmin tarkasteltaessa hieman matomaisia, mutta suurennuslasilla katsottaessa niiltä paljastuu kuitenkin kuusi jalkaa sekä lyhyet, nelijaokkeiset tuntosarvet
Eräs piirre, joka erottaa hyppyhäntäiset hyönteisistä, on niiden suuosat, jotka eivät ole ulkonevat kuten hyönteisillä. Suuosat ovat lajista riippuen purevat tai imevät. Toinen piirre on takaruumiin jaokkeiden lukumäärä, joka on hyppyhäntäisillä vain kuusi, kun hyönteisillä jaokkeita on aina 11.
Monilla lajeilla on takaruumiissaan hyppyhanko (furca), joka sijaitsee takaruumiin neljännen jaokkeen alapinnalla ja jota ne pitävät taivutettuna vatsan alle kolmannen jaokkeen lisäkkeiden (tenaculum) kiinnipitämänä. Tarvittaessa eläin voi laukaista hangon ja pongahtaa pakoon. Anurida-suvun sekä muutaman muun suvun lajeilta hanko kuitenkin puuttuu. Ryhmälle ainutlaatuinen piirre on takaruumiin ensimmäisen jaokkeen alapuolella oleva vatsaputki (collophora), jonka tarkka merkitys on tuntematon, mutta sillä saattaa olla merkitystä eläimen nestetasapainon säätelyssä. Vatsaputken kahden laajenevan rakkulan avulla eräät lajit voivat myös kiinnittyä vedenpintaan ja tarvittaessa ponkaista ilmaan samaan tapaan kuin hyppyhangon avulla.
Siipiä ei ole ja näköaistimina toimivat korkeintaan kahdeksasta pistesilmästä muodostuvat alkeelliset verkkosilmät.
Elinympäristö ja elintavat

Hyppyhäntäisten yksilötiheys on suurempi pohjoisessa kuin tropiikissa ja ne lisääntyvät paremmin viileässä kuin lämpimässä. Hyppyhäntäisiä elää myös arktisilla alueilla. Ne selviävät napaseutujen talvesta kuivattamalla ruumiistaan kaiken nesteen.
Hyppyhäntäiset viihtyvät kosteissa oloissa. Suurin osa elää maaperässä karikkeen joukossa, mutta jotkut myös lahoavilla puunrungoilla tai aluskasvillisuudessa. Eräät lajit elävät suolaisten tai suolattomien vesilammikoiden pinnalla. Kevättalvella hyppyhäntäisiä voi nähdä hangella suurina ryhminä. Näihin talvella esiintyviin lajeihin kuuluu etenkin Hypogastrura nivicola, mutta etenkin arktisten alueiden hyppyhäntäisiin lukeutuu myös muita psykrofiilisiä lajeja.
Ravinnokseen ne käyttävät hajoavaa orgaanista ainesta, sienirihmastoa, mikroskooppisia leviä, kasvien siitepölyä ja itiöitä sekä bakteereja. Hyppyhäntäiset lukeutuvat maaperän tärkeimpien orgaanisen jätteen kierrättäjien joukkoon. Eräät lajit syövät myös eläviä kasveja ja ovat tuholaiseläimiä.
Hyppyhäntäiset lisääntyvät kuten ensimmäiset maaniveljalkaiset. Koiras laskee spermatoforin maahan, josta naaras poimii sen mukaansa. Muutamat lajit lisääntyvät neitseellisesti. Muodonvaihdos on olematon. Munasta kuoriutuva nymfi käy läpi 3–8 (useimmiten 4–5) toukkavaihetta ennen aikuistumistaan ja aikuinen eläin luo vielä nahkansa 1–3 kertaa. Hyppyhäntäisen elinkaari kestää yhdestä puoleentoista vuotta. Talvehtiva vaihe on lajista riippuen muna tai aikuinen.
Tuhoeläiminä merkitystä on ainakin pieniä kasvintaimia vioittavalla Bourletiella hortensis -lajilla sekä sieniviljelmiä vahingoittavalla Hypogastrura armata -lajilla.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Hyppyhäntäiset (Collembola)
ITIS: Collembola (englanniksi)
UK Collembola taxonomy and ecology[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q190701  Wikispecies: Collembola  ADW: Collembola  AFD: Collembola  BioLib: 19589  BOLD: 372  BugGuide: 258362  CoL: 9P  EoL: 336  EPPO: 1COLLO  Fauna Europaea: 11187  GBIF: 546  iNaturalist: 49470  IRMNG: 11233  ITIS: 914185  NCBI: 30001  NZOR: 9f667394-500c-43ad-8100-fb137020c1ae  Open Tree of Life: 269712  Paleobiology Database: 133900  Plazi: 3ED85DF8-A30F-37E4-5237-50426383C4A8  WoRMS: 118086
Hyökkäysvaunupataljoona

Hyökkäysvaunupataljoona (HvP 1925 – 1. toukokuuta 1927) oli Suomen armeijan Hyökkäysvaunurykmentistä (HvR) organisaatiouudistuksella 1925 supistettu puolustuslaitoksen joukkoyksikkö. Muodostettua Hyökkäysvaunupataljoonaa supistettiin edelleen 1. toukokuuta 1927 Erilliseksi Hyökkäysvaunukomppaniaksi (HvK). Hyökkäysvaunupataljoonan sijoituspaikka oli Hämeenlinnan Poltinaholla. Vilho Nenonen kannatti panssariaselajin lakkauttamista Suomessa.
Kirjallisuutta

Hovilainen, Pentti: Tankkirykmentistä Panssaripataljoonaan 1919–1949. Hämeenlinna: Panssaripataljoonan upseeri- ja aliupseerikunta, 1949.
Pekka Kantakoski. Suomalaiset panssarivaunujoukot 1919–1969. 1969 362 sivua.
Erkki Käkelä. Laguksen miehet – Marskin nyrkki. Panssarikilta ry  1992. 486 sivua. ISBN 9529038585
Muikku, Esa & Purhonen, Jukka: Suomalaiset panssarivaunut 1918–1997. APALI 1998. 208 sivua. ISBN 9789525026337
Brantberg, Robert: Lagus – Ritari n:o 1. Revontuli 2010 288 sivua ISBN 9789525767377
Henri Silovaara. Panssarijoukkojen koulutus Panssariprikaatissa 1942–1944. Pro gradu -tutkielma 2013. 103 sivua. Saatavilla: PDF
Hyvä hallintotapa

Hyvä hallintotapa (engl. Corporate governance) on määritelty muun muassa organisaation hallintojärjestelmäksi, jolla organisaatiota johdetaan ja valvotaan sekä toiminnan organisoinniksi sidosryhmien edut huomioon ottavalla tavalla. Hyvä hallintotapa käsittää suhteet paitsi omistajiin myös muihin sidosryhmiin.
Periaatteet

Hyvään hallintotapaan kuuluu  omistajien oikeuksien suojeleminen, omistajien tasapuolinen kohtelu, omistajien lakisääteisten oikeuksien tunnustaminen ja heidän osallistumisensa rohkaiseminen, organisaation taloudellisten tietojen oikea-aikainen ja tarkka raportointi sekä organisaation johtoelimen ohjaus- ja valvontatehtävät ja tilivelvollisuus. Valvontatehtävät käsittävät huolehtimisen siitä, että taloudellisten tietojen raportointi on oikea-aikaista ja tarkkaa, että tilintarkastus, sisäinen valvonta, riskienhallinta, lakien ja määräysten noudattaminen ja johtamis- ja hallintokäytännöt on järjestetty asianmukaisesti ja että merkittävimpiä liiketoimia ja eturistiriitatilanteita tarkastellaan riittävästi ja niihin reagoidaan tarvittaessa.
Aiheesta muualla

OECD Principles of Corporate Governance (englanniksi)
Toivo Häkkinen

Toivo Häkkinen
Toivo Nikodemus Häkkinen (9. toukokuuta 1904 Leivonmäki – 15. toukokuuta 1944 Viipuri) oli Mannerheim-ristin ritari numero 46. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 14. tammikuuta 1942. Sotilasarvoltaan Häkkinen oli majuri.
Häkkinen kuoli jatkosodassa 13. sotasairaalassa. Hänet on haudattu Leivonmäelle.
Hyvetietoteoria

Hyvetietoteoria eli hyve-epistemologia on tietoteorian lohko, joka tarkastelee käsitysten muodostajien ominaisuuksia. Tunnetuimman muotoilun on esittänyt yhdysvaltalainen filosofi Linda T. Zagzebski.
Hollola

| Hollola |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°59′15″N, 025°31′00″E
Maakunta:  Päijät-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Lahden seutukunta
Kuntanumero:  098
Hallinnollinen keskus:  Salpakangas
Perustettu:  1865
Kuntaliitokset:  Hämeenkoski (2016)
Kokonaispinta-ala:  727,46 km² 164:nneksi suurin 2022 
– maa:  651,23 km²
– sisävesi:  76,23 km²
Väkiluku:  22 855 45:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  35,10 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  16,9 %
– 15–64-v.:  57,7 %
– yli 64-v.:  25,3 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  96,5 %
– ruotsinkielisiä:  0,3 %
– muut:  3,2 %
Kunnallisvero:  8,3 % 243:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Päivi Rahkonen
Kunnanvaltuusto:  43 paikkaa
  2021–2025   • Kok.   • PS   • SDP   • Kesk.   • Vihr.   • KD   • Vas.:   11 10 8 7 4 2 1
hollola.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hollola on Suomen kunta, joka sijaitsee Päijät-Hämeen maakunnassa. Kunnan pinta-ala on 727,46 km², josta 76,23 km² on vesistöjä. Kunnassa asuu 22 855 ihmistä, ja väestötiheys on 35,1 asukasta/km². Hollola on väkiluvultaan yksi Suomen suurimmista kunnista, joka ei käytä kaupunki-nimitystä. Hollolaa suurempia tässä suhteessa ovat Uudellamaalla sijaitsevat Nurmijärvi, Kirkkonummi, Tuusula ja Vihti.
Hollolan naapurikuntia ovat pohjoisessa Asikkala, lännessä Hausjärvi ja Hämeenlinna, idässä Lahti sekä etelässä Kärkölä ja Orimattila. Hollola kuuluu Lahden seutukuntaan. Hollolasta Helsinkiin on 111 km ja Tampereelle 121 km.
Hollolan kuntakeskus on Salpakangas, joka sijaitsee valtatie 12:n varrella lähellä Lahden länsirajaa. Hollolan kirkonkylä on jäänyt sen rinnalla pieneksi kyläksi. Hämeenkoski liitettiin Hollolaan 1. tammikuuta 2016. Hollolan kunnasta on liitetty Lahden kaupunkiin alueita useita kertoja. Lahden kauppala perustettiin Hollolan kunnan Lahden kylään, josta tuli 16. marraskuuta 1905 Lahden kaupunki.