stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ivermektiini
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Ivermectin
Bristol University School of Chemistry, Molecule of the Month: Ivermectin (englanniksi)
Ball Arena

| Ball Arena |
| --- | --- |


Rakennuksen tiedot
Sijainti:  1000 Chopper Circle, Denver, Colorado 80204
Koordinaatit:  39°58′9″N, 83°0′22″W
Avattu:  1. lokakuuta 1999
Omistaja:  E. Stanley Kroenke
Kustannukset:  160 miljoonaa USD
Katsojakapasiteetti
 17 417 – 21 000 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ball Arena (aiemmin Pepsi Center) on areena Denverissä, Coloradon osavaltiossa. Se on kotiareena useille joukkueille:
Colorado Avalanche, NHL
Denver Nuggets, NBA
Colorado Mammoth, NLL
Colorado Crush, AFL
Tapahtumia

NHL:n tähdistöottelu 2001
NBA:n tähdistöottelu 2005
WWE Night of Champions 2003 (Nimi oli tuolloin Vengeance)
KBPI-festivaali 4. marraskuuta 2008, jossa esiintyivät Metallica, Down ja The Sword.
Kuvia

Areena satelliittikuvissa.
Sisältä Colorado Avalanchen ottelun aikana.
Sisältä Colorado Avalanchen ottelun aikana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pepsi Center website
Google maps
NHL-joukkueiden kotiareenat
| Läntinen konferenssi |  | Itäinen konferenssi |
| --- | --- | --- |
| American Airlines Center | Ball Arena | Bridgestone Arena | Canada Life Centre | Climate Pledge Arena | Crypto.com Arena | Enterprise Center | Honda Center | Mullett Arena | Rogers Arena | Rogers Place | SAP Center at San Jose | Scotiabank Saddledome | T-Mobile Arena | United Center | Xcel Energy Center |  | Amalie Arena | Canadian Tire Centre | Capital One Arena | Centre Bell | FLA Live Arena | KeyBank Center | Little Caesars Arena | Madison Square Garden | Nationwide Arena | PNC Arena | PPG Paints Arena | Prudential Center | Scotiabank Arena | TD Garden | UBS Arena | Wells Fargo Center |
Joseph Jenkins Roberts

| Joseph Jenkins Roberts |
| --- | --- |
 Roberts arviolta vuonna 1865
Liberian 1. presidentti
 3. tammikuuta 1848 – 7. tammikuuta 1856  
Varapresidentti:  Nathaniel Brander Anthony D. Williams Stephen Allen Benson
Edeltäjä:  virka perustettu
Seuraaja:  Stephen Allen Benson
Liberian 7. presidentti
 1. tammikuuta 1872 – 3. tammikuuta 1876  
Varapresidentti:  Anthony W. Gardiner
Edeltäjä:  James Skivring Smith
Seuraaja:  James Spriggs Payne
Liberian 2. kuvernööri
 3. syyskuuta 1841 – 3. tammikuuta 1848  
Edeltäjä:  Thomas Buchanan
Seuraaja:  virka lakkautettu
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1809 Petersburg, Virginia, Yhdysvallat
Kuollut: 24. helmikuuta 1876 (66 vuotta) Monrovia, Liberia
Ammatti:  liikemies, poliitikko
Puoliso:  Sarah Roberts Jane Rose Waring
Tiedot
Puolue:  Republikaaninen puolue
Uskonto:  kristinusko
Joseph Jenkins Roberts (15. maaliskuuta 1809 – 24. helmikuuta 1876) oli Liberian tasavallan ensimmäinen (1848–1856) ja seitsemäs (1872–1876) presidentti.
Tausta ja yksityiselämä

Hän syntyi vapaana Yhdysvalloissa Virginian osavaltiossa sijaitsevan Petersburgin kaupungissa. Hänet laskettiin ”mustaihoiseksi”, mutta hänen esi-isistään noin 7/8 oli eurooppalaisia. Lapsuusvuosinaan Roberts sai jonkinlaista perustavanlaatuista koulutusta, mutta opetteli itse lukemaan ja kirjoittamaan. Roberts pyöritti pienimuotoista yritystoimintaa Petersburgissa. Koska Roberts laskettiin Yhdysvalloissa mustaihoiseksi, hänellä oli vaikeuksia löytää palkkatöitä, eikä hän saanut äänestää. Lisäksi hän eli muiden afroamerikkalaisten tavoin jatkuvan kidnappausuhan alla, minkä johdosta hän olisi voinut päätyä orjaksi. Tämän johdosta Robertsille syntyi halu lähteä Yhdysvalloista, ja monien kohtalontovereidensa tavoin hän haaveili Afrikassa sijaistsevasta maasta, jonne afroamerikkalaiset olisivat tervetulleita.
Robertsin perhe oli vahvasti uskossa ja he kokivat olevansa kutsuttuja käännyttämään Afrikan alkuperäiskansoja kristinuskoon.
Vuonna 1828 Roberts meni naimisiin Sarah-nimisen naisen kanssa. Pari suunnitteli perheen perustamista, mutta Sarah sekä lapsi kuolivat synnytyksen yhteydessä. Robertsin toinen vaimo oli Jane Rose Waring, joka oli myös muuttanut Liberiaan. Tästä liitosta ei syntynyt lapsia.
Tausta ja yksityiselämä > Muutto Liberiaan

Oleessaan 20-vuotias Roberts muutti Liberiaan äitinsä sekä viiden sisaruksensa kanssa. Roberts saapui Monroviaan Harriet-nimisen laivan tuomana 24. maaliskuuta 1829. Samalla kyydillä saapui tuolloin 10-vuotias James Spriggs Payne, josta myös tuli aikoinaan Liberian presidentti. Muuttoa mahdollisti Amerikan siirtomaaseura, joka tuki vapaina syntyneiden ja vapautettujen afroamerikkalaisten muuttoa Afrikkaan. Kaikki afroamerikkalaiset eivät kuitenkaan halunneet lähteä, ja esim. Frederick Douglassin mielestä koko operaatio oli vain keino varmistaa, ettei vapailla mustilla olisi sijaa yhdysvaltalaisessa yhteiskunnassa.
Roberts perusti kaupan Monroviaan ja myöhemmin lähti mukaan politiikkaan.
Poliittinen ura

Amerikan siirtomaaseuraan kuuluva valkoihoinen Thomas Buchanan toimi alkujaan Liberian siirtokunnan kuvernöörinä ja Roberts hänen epävirallisena avustajanaan. Vuonna 1833 Roberts valittiin šeriffiksi, jonka vastuulla oli mm. verojen kerääminen siirtokunnassa. Kun Buchanan kuoli, Roberts nimitettiin kuvernööriksi hänen tilalleen. Hän oli ensimmäinen mustaihoinen tehtävässä. Hänen johdollaan Liberian siirtomaa alkoi neuvottelemaan sopimuksia, joskin epäreiluja, Liberian alueella jo asuvien heimojen kanssa. Lisäksi hän pyri saamaan eurooppalaisten tunnustuksen siirtokunnalleen.
Kuvernööri Roberts kampanjoi Liberian itsenäisyyden puolesta, koska katsoi sen olevan reitti lailliseen ja sopimusperusteiseen kaupankäyntiin ulkomaien kanssa. Esimerkiksi britit eivät pitäneet siirtomaana minään muuna kuin "filantropisen yhdistyksen kaupallisena kokeiluna".
Poliittinen ura > Presidenttinä

Liberia julistautui itsenäiseksi vuonna 1847 ja Roberts valittiin tässä yhteydessä maan ensimmäiseksi presidentiksi. Vuonna 1849 Roberts teki valtiovierailun Britanniaan, joka suostui tunnustamaan Liberian itsenäisyyden. Kolme vuotta myöhemmin hän teki vastaavan matkan Manner-Eurooppaan ja sai myös sieltä tunnustusta maansa suvereniteetille. Ensimmäisen kautensa aikana Robertsilla oli kolme varapresidenttiä. Vuonna 1856 varapresidenttinä Stephen Allen Benson valittiin uudeksi presidentiksi.
Ensimmäisen presiudenttikautensa jälkeen Roberts siirtyi kenraalin uralle Liberian asevoimiin ja sitten suurlähettilääksi Ranskaan ja Britanniaan. Hän tapasi mm. kuningatar Viktorian ja keisari Napoleon III:n. Vuonna 1851 hän mukana perustamassa Liberia College -korkeakoulua, jossa hän toimi ensin professorina ja vuonna 1862 koulun ensimmäisenä kanslerina.
Vuonna 1872 hänet valittiin uudelleen presidentiksi. Toisella kaudellaan Roberts pyrki kehittämään maan koulutusjärjestelmää sekä laajentamaan valtion rajoja. Pohjoinen raja brittien siirtokunnan kanssa, vuonna 1871 otettu laina sekä Liberian alkuperäisväestön vastustus aihheuttivat kuitenkin ongelmia. Vuonna 1875 hän ei kuitenkaan kyennyt enää hoitamaan virkaansa terveysongelmien takia, vaan sitä hoiti varapresidentti Anthony Gardiner.
Kuolema ja muistaminen

Roberts kuoli 24. helmikuuta 1876 alle kaksi kuukautta sen jälkeen, kun hänen toinen virkakautensa oli päättynyt. Testamentissaan Roberts jätti koko omaisuutensa, omistamansa maan ja 10 000 dollaria, Liberian koulutusjärjestelmän kehittämisen tueksi. Roberts on haudattu Monroviassa sijaitsevalle Pine Grove -hautausmnaalle.
Robertsportin kaupunki, Robertsin kansainvälinen lentoasema sekä Monroviassa sijaitseva Roberts Street on kaikki nimetty Robertsin kunniaksi. Lisäksi hänen kasvonsa koristavat Liberian vuonna 1997 käyttöön otettua 10 dollarin seteliä sekä vanhaa viiden dollarin seteliä (liikkeessä 1989–1991). Hänen syntymäpäivänsä (15. maaliskuuta) on kansallinen vapaapäivä Liberiassa. Myös Virginian Petersburgissa sijaitsee Robertsille omistettu monumentti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joseph Jenkins Roberts Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC
Luettelo Pohjois-Savon aluevaltuutetuista

| Pohjois-Savon aluevaltuusto |
| --- | --- |
 
Tyyppi
Tyyppi:  yksikamarinen
Johto
Puheenjohtaja:  Hannu Tsupari (sd.)
1. varapuheenjohtaja:  Kati Hynninen (kok.)
2. varapuheenjohtaja:  Anne Kumpusalo-Vauhkonen (kesk.)
3. varapuheenjohtaja:  Minna Reijonen (ps.)
Kokoonpano
Edustajia:  69
Puolueet:       Keskusta (21)       SDP (13)       Kokoomus (12)       Perussuomalaiset (6)       Vasemmistoliitto (6)       KD (5)       Vihreä liitto (4)       Liike Nyt (1)      VL (1)
Vaalit
Viimeisimmät vaalit:  23. tammikuuta 2022
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Pohjois-Savon hyvinvointialueen aluevaltuutettuina:
Vaalikausi 2022–2025

| --- | --- |
 Suomen Keskusta Markku Siponen  Antti Kivelä (2022) Heikki Smolander (2022–)  Merja Rautiainen  Aino Kanniainen  Minna Pellikka  Markku Rossi  Riitta Raatikainen  Riikka Pirkkalainen (2022–2023) Tapio Tolppanen (2023–)  Aleksi Eskelinen  Vesa Linnanmäki  Kari Loponen  Mia Simpanen  Tarja Pöyhönen  Mira Kokkonen  Matti Kärkkäinen  Minna Back-Hytönen  Tiina Nousiainen  Anne Kumpusalo-Vauhkonen  Marjaana Pitkänen  Sallamaarit Markkanen  Terttu Ruotsalainen  Pekka Taipale (2024-) Suomen Sosialidemokraattinen Puolue Hannu Tsupari  Kati Åhman  Tuula Väätäinen  Simo Kokko  Hannu Kokki  Tiina Kaartinen  Risto Daavitsainen  Irja Sokka  Pia Hedman  Anne Aholainen  Nina Hakokivi  Veijo Tirkkonen  Neeta Röppänen :  Kansallinen Kokoomus Marko Kilpi  Kati Hynninen  Karoliina Partanen  Markku Eestilä  Olli-Pekka Ryynänen  Mika Rissanen  Kari Ojala  Sakari Pääkkö  Miia Eskelinen-Fingerroos  Allu Koskinen  Arttu Pöyhönen  Teijamari Laasonen-Balk (2022–2023) Pekka Taipale (2023–2024) Perussuomalaiset Minna Reijonen  Ilpo Kärkkäinen  Outi Peltola  Minna Rissanen  Vuokko Hämäläinen  Tiina Grönlund Vasemmistoliitto Laura Meriluoto  Matti Semi  Kari Haring  Rauno Pikkarainen  Juha Pitkänen  Kirsti Puurunen Suomen Kristillisdemokraatit Sari Essayah  Annukka Ojala  Björn Cederberg  Riitta Anttila  Sari Kaurala Vihreä liitto Kaisa Kantele  Marja Berg  Harri Auvinen  Noora Heikkinen (2022–2023) Ulla Santti (2023–) Muut Leena Pöksyläinen (liik.)  Pekka Timonen (Ps.→2022→VL.)
Prosenttiyksikkö

Suhdeyksiköt
Prosentti
Promille
ppm/ppb/ppt
Prosenttiyksikkö
Peruspiste
n
k
Prosenttiyksikkö on mitta, joka ilmaisee prosenttiosuuksien välisiä absoluuttisia eroja.
Puolueen kannatus kasvoi 10 prosentista 12 prosenttiin ilmaisee kahden prosenttiyksikön absoluuttista kasvua ja 20 prosentin suhteellista kasvua.
Se, että lainan korko nousee 10 prosentista 11 prosenttiin, merkitsee, että korko kasvaa 10 prosenttia tai korko kasvaa yhden prosenttiyksikön.
Mielipidetutkimusten virhemarginaali ilmoitetaan prosenttiyksikköinä. Jos ehdokkaan A kannatus on 60 prosenttia ja ehdokkaan B kannatus 40 prosenttia ja tutkimuksen virhemarginaaliksi on ilmoitettu kolme prosenttiyksikköä, tämä tarkoittaa sitä, että otoksen perusteella arvioidaan, että ehdokkaiden todellinen kannatus on todennäköisimmin A:n osalta 57–63 % ja B:n osalta 37–43 %.
Inkerikot

Inkerikot tai inkeroiset ovat Inkerin alkuperäistä itämerensuomalaista väestöä. Inkerikkojen historiallinen enemmistöuskonto on ortodoksisuus kun taas Suomesta aikanaan Inkeriin siirtyneistä inkeriläisistä on valtaosa luterilaisia. Neljään päämurteeseen jakautuvan inkeroisen kielen puhujien lukumäärä lasketaan nykyisin sadoissa. Määrä on vähentynyt ratkaisevasti viimeisen vuosisadan aikana. Murteista kaksi on vielä eläviä, eli Soikkolan ja Ala-Laukaan murteet, ja kaksi niistä on jo sammunut eli Ylä-Laukaan ja Hevaan murteet.
Puhtaimpia inkeroisalueita olivat Inkerissä Laukaansuu, Kaprio, Soikkola ja Hevaa Suomenlahden rannalla ja Lempaala Pohjois-Inkerissä sekä muutamat kylät entisellä Suomen puoleisella Karjalankannaksella Raudussa ja Metsäpirtissä. Etelä-Inkerissä sijaitsi vielä niin sanottu Ylä-Laukaan inkeroisalue Ortesjoen varrella.
Inkerikkoja ei pidä sekoittaa inkeriläisiin eli inkerinsuomalaisiin, jotka ovat alueelle Ruotsin vallan aikaan siirrettyjen ja muuttaneiden savolaisten ja länsikarjalaisten kuten jääskeläisten, lappeelaisten ja äyräpääläisten jälkeläisiä.
Historia

Inkeroisten varhaisimmasta historiasta arvellaan, että varhaiskarjalaiset jakaantuivat 800–900-lukujen tietämillä nyky-karjalaisiksi ja inkerikoiksi. Ensimmäinen historiallinen maininta inkerikoista (ven. ižory) on vuodelta 1228. Inkeriin, jonne vatjalaiset olivat virolaisten tutkijoiden mukaan tulleet jo 1000-luvulla, inkerikot saapuivat 1200-luvulla, mutta heidän saapumissuunnistaan tiedetään varmaksi vain se, että on eri kuin vatjalaisilla. Inkerikot ovat käyttäineet historiansa varhaisina aikoina itsestään kansannimeä karjalaiset. Sen on katsottu puoltavan käsitystä inkeroisten siirtymisestä Inkerinmaalle Muinais-Karjalasta tai jostain Olhavan suupuolella sijainneesta karjalais­keskuksesta. Yleisesti inkeroisten uskotaankin saapuneen Inkerinmaalle idästä.
1000-luvulla inkerikot taistelivat useissa sodissa Novgorodin ruhtinaskunnan puolella. Ruotsin ja Novgorodin solmima Pähkinäsaaren rauha erotti inkerikot suurimmasta osasta muista karjalaisista. Lisäksi epävakaus rajalla johti monien muuttoon muualle. Moskovan ruhtinaskunnan otettua alueen haltuunsa vuonna 1478 alueelle alkoi muuttaa venäläisiä uudisasukkaita. 1500-luvulle mennessä inkerikot alkoivat käyttää venäläisiä nimiä, mutta kansallinen identiteetti säilyi yhä.
Kun Ruotsi otti Inkerin haltuunsa vuonna 1617 suuri osa ortodoksisesta väestöstä (mukaan lukien inkeroiset ja vatjalaiset) muutti pois ruotsalaisten luterilaistamispolitiikan johdosta. Ruotsin vallan aikana alueelle tuli suomalaisia siirtolaisia etenkin Savosta ja Karjalasta. Inkerikot eivät juurikaan sulautuneet suomalaiseen väestöön sillä naimisiin meno ortodoksien ja luterilaisten välillä oli harvinaista. Venäjä otti alueen takaisin haltuunsa Suuressa Pohjan sodassa vuonna 1703 ja alkoi rakentaa Pietarin kaupunkia inkeroisalueelle. Kaupungin kasvaessa kasvoi myös venäläisväestö sen ympärillä. Vuonna 1732 inkerikkoja laskettiin olevan Inkerinmaalla 14 500 henkilöä.
Historia > 1900-luvulta 2010-luvulle

Tilastojen mukaan vuonna 1917 Inkerissä asui 20 000 inkerikkoa. Vuonna 1926 Venäjän väestönlaskennassa inkerikoiksi ilmoittautui 26 100 henkilöä ja Virossa noin 1 000 henkilöä. Venäjän kommunistivallankumouksen jälkeen inkeroisten asema koheni hetkellisesti ja muutamissa inkeroiskylissä alettiin käyttää inkeroista opetuskielenä. Kielellä julkaistiin myös kirjoja, joista osa oli käännöskirjallisuutta, ja Leningradin yliopiston inkeriläissyntyinen dosentti Väinö Junus kehitti inkeroiselle kirjakielen.
Vuonna 1932 Junus laati Dubovin ja Lensun kanssa inkeroisen aapisen, seuraavina vuosina kaksi lukukirjaa ja vuonna 1936 inkeroisen kieliopin. Ensimmäiset kirjat perustuivat Soikkolan murteeseen, mutta vuoden 1936 kielioppiin oli otettu piirteitä myös Ala-Laukaan kielimuodosta. Oppikirjoissa on havaittavissa myös vaikutteita suomen kielestä. Kulttuurillinen kehitys pysähtyi nopeasti, ja vuonna 1937 inkerikonkielinen opetus lopetettiin. Syynä tähän oli Josif Stalinin valtaannousu. Väinö Junus teloitettiin Stalinin vainoissa syyskuussa 1937 ampumalla. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeenkään inkeroiselle ei ole yritetty kehittää uutta kirjakieltä.
Jatkosodan aikana inkeroisia evakuoitiin yhdessä vatjalaisten ja inkeriläisten kanssa Suomeen, mutta sodan jälkeen Neuvostoliitto vaati evakkojen luovuttamista takaisin ja inkerikot sijoitettiin Novgorodin, Kalininin ja Jaroslavlin alueille, jotka eivät ole perinteisiä inkeroisten asuinalueita. Toisen maailmansodan jälkeen inkerikkoja oli enää 1 062. Syynä tähän olivat nimenomaan sodan jalkoihin jääminen, mutta myös sulautuminen venäläiseen valtaväestöön.
Vuonna 1979 inkeroisia laskettiin asuvan silloisessa Neuvostoliitossa 748, mutta on mahdollista, että osa inkeroisista on tilastoitu venäläisiksi. Vuoden 1989 Venäjän väestölaskennassa 890 henkeä ilmoitti kansallisuudekseen inkeroisen. Manja Lehto Lundin yliopistosta esittää, että luku oli tuolloin noin 2 000 henkeä, mutta lisää, ettei tiedossa ollut, kuinka moni heistä taitoi inkeroisen kielen. 1990-luvun alussa inkeroisväestön kooksi arvioitiin 300–800 henkeä. Vuoden 2010 Venäjän väestönlaskennassa luku oli enää 266 henkilöä, ja heistäkin vain 126 puhui inkeroisen kieltä.
Kulttuuri

Inkeroisryhmistä erityisesti Soikkolan asukkaat ovat tiettävästi aina pitäneet itseään karjalaisina. Inkerikkojen perinteisiä elinkeinoja olivat kalastus ja käsityöläisyys. Kuten muutkin itämeren suomalaiset kansat, inkerikot harjoittivat runonlaulantaa. Monet runoista kertoivat samoista aiheista kuin karjalaiset ja suomalaiset runot, jotka päätyivät Kalevalaan. Ehkä tunnetuin inkerikko on runonlaulaja Larin Paraske. Paraske on näyttelijä Eeva Litmasen isoisän äidinäiti. Näin ollen hän on sukua myös Litmasen tyttärelle Karoliina Franckille.
Toinen tunnettu inkeroisrunonlaulaja oli Ontropo Melnikov, joka syntyi vuonna 1834 Vuoleen Sohvolassa ja kuoli siellä vuonna 1915. Laulettuaan runoja vuonna 1859 kansanperinnettä keräämässä olleelle ylioppilas F. A. Saxbäckille Melnikov sai moision työvoudilta julkisen raipparangaistuksen. Omien sanojensa mukaan Ontropo Melnikov ei muistanut runoja Larin Paraskeen lailla, koska "Mieheltä, joka julkisesti kärsii raipparangaistuksia kuin pahantekijä, jäykät niskat niksahtaa, vielä muistikin murenee”. Traagisilla aineksilla oli Melnikovin lauluissa huomattava sijansa, ja hän lauloi muun muassa balladin miehentappajaneidosta.
Inkerikot ovat perinteisesti saaneet toimeentulonsa maanviljelystä ja kalastuksesta. Myöhemmin tärkeiksi aloiksi on muodostunut myös erilainen käsityöläisyys. Läntiset inkerikot olivat tunnettuja erityisesti raudantyöstötaidoistaan ja itäiset inkerikot kudonnastaan. Inkerikkokylät olivat jo 1800-luvulla lähes täysin identtisiä venäläisten kylien kanssa.
Suuri uhka inkerikkojen ja samalla alueella vielä elävien vatjalaisten kulttuurille on heidän asuinalueelleen suunnitteilla oleva Ust-Lugan teollisuuskeskus ja satama, minkä johdosta ihmisiä joudutaan siirtämään alueelta pois, todennäköisimmin Pietariin, jossa sulautumisriski kasvaa merkittävästi. Kaupungista tulee suunnitelmien mukaan 35 000 asukkaan kokoinen.
Inkeroiskulttuuria on pyritty elvyttämään sen hankalasta asemasta huolimatta. Useissa Kingiseppin piirin kylissä toimii lauluryhmiä, jotka esiintyvät inkeroisen kielellä. Esimerkiksi Viistinän kylässä on toiminut vuodesta 1993 alkaen inkeroisten kotiseutumuseo.
Inkeroisten kansalliseepos on yhteinen vatjalaisten kanssa, ja sen nimi on Pääskölintu – päivälintu. Teoksen on laatinut Arvo Survo.
Kulttuuri > Uskonto

Vuonna 1534 Novgorodin arkkipiispa kertoi inkerikkojen palvelevan metsiä, kiviä, jokia, järviä, soita, lähteitä, vuoria, kukkuloita, aurinkoa, kuuta ja tähtiä, auringon nousua kohti oli tapana kumartaa. Inkerikot antoivat jumaluuksilleen myös uhreja kuten kotieläimiä. Lapset nimesi shamaani eli arbui. Vieläkin perinteisiin kuuluu "kalmoille" eli kuolleille vietävä ruoka. Nykyisin inkerikot ovat ortodokseja.
Genetiikka

Vuoden 2024 tutkimuksen mukaan inkerikkojen yleisin isälinjan haploryhmä on suomalais-ugrilaisille kansoille tyypillinen N1c, etenkin sen alaryhmä N3a4. Heidän muita haploryhmiään ovat muun muassa I1 ja R1a. Autosomaaliselta DNA:ltaan inkerikot muistuttavat muita itämerensuomalaisia ja erottuvat etnisistä venäläisistä. Erityisen läheisiä he ovat autosomaalisen DNA:n suhteen inkerinsuomalaisten ja vatjalaisten kanssa.
Kirjallisuutta

Brailovskaja, S.M. & Rybnikova, M.A.: Lukukirja inkeroisia oppikoteja vart. Kolmas oppivuus. Vennäen kiilest käännetty. Leningrad: 1933.
Jokipii, Mauno (toim.): Itämerensuomalaiset: Heimokansojen historiaa ja kohtaloita.  Jyväskylä:  Atena, 1995.  ISBN 951-9362-80-0
Junus, V. J.: Lukukirja inkeroisia oppikoteja vart. Toiseel oppivuuvveel. Leningrad: 1933.
Jussila, R. (toim.): Inkeroismurteiden käänteissanasto. (Lexica Societatis Fenno Ucricae XVIII, 2). Helsinki: 1986.
Kettunen, L.: Suomen murteet II. Murrealueet. Helsinki: 1930.
Kuronen, Aira: Inkerikot: Historia, uskonto ja perinne.  Onkamo:  Kannaksentie, 2008.  ISBN 978-952-92-4372-3
Laakso, J. (toim.): Uralilaiset kansat. Tietoa suomen sukukielistä ja niiden puhujista. Helsinki: 1991.
Laanest, Arvo: Isurid ja isuri keel. Tallinn: 1964.
Laanest, Arvo: Isuri murdetekste. Tallinn: 1966.
Laanest, Arvo: Sissejuhatus läänemere soome keeltesse. Tallinn: 1975.
Laanest, Arvo: Isuri keele ajalooline foneetika ja morfoloogia. Tallinn: 1986.
Laanest, Arvo: Isuri keele Hevaha murde sonastik. Tallinn: 1997
Lehto, Manja: Ingrian Finnish: Dialect Preservation and Change. Uppsala: 1996.
Nevalainen, P. & Sihvo, H. (toim.): Inkeri. Historia, kansa, kulttuuri. (SKST 547). Helsinki: 1991.
Nirvi, R. E. (toim.): Inkeroismurteiden sanakirja. Lexica societatis Fenno-ugricae XVIII. Helsinki: 1971.
Porkka, V.: Ueber den Ingrischen Dialekt mit Berück­sichtigung der übrigen finnisch-ingerman­ländischen Dialekte. Helsingfors: 1885.
Ruoppila, V.,: Äyrämöismurteiden äännehistoria. (SKST 245.) Helsinki: 1955.
Ruoppila, V.: Kalevala ja kansankieli. SKS. Helsinki: 1967.
Ruoppila, V. (toim.): Itäkannaksen murresanakirja. (SKST 392). Helsinki: 1984.
Ruoppila, V.: Venäläisperäistä sanastoa suomen murteissa. (Suomi 136). SKS. Helsinki: 1986.
Sjögren, A. J.: Ueber die Finnische Bevölkerung des St. Peter­burgischen Gouvernements und ueber den Ursprung des Namens In­ger­mannland. St. Peters­burg:  1833.
Tetjurev, V. A.: Luunnontiito. Alkuoppia vart. III oppivuus. Ensimäin osa. Leningrad: 1933.
von Köppen, P.: Ethnographische Karte St. Peterburgischen Gouvernements. St. Petersburg: 1849.
Aiheesta muualla

Inkeroisenkielinen Wikipedia hautomossa
Video inkerikoista (Arkistoitu – Internet Archive)
Inkerikkojen venetyyppi laiba Suomenlahdella
Larin Paraske
Maryland

Maryland on Yhdysvaltojen osavaltio, joka liittyi liittovaltioon 7. osavaltiona 28. huhtikuuta, 1788. Sen postitunnus on MD. Marylandin pääkaupunki on Annapolis ja osavaltion rajanaapureina ovat Pennsylvania pohjoisessa, Länsi-Virginia lännessä, Delaware idässä ja Virginia sekä Marylandista aikoinaan erotettu Columbian liittopiiri etelässä. Marylandin kuvernöörinä on toiminut tammikuusta 2023 demokraattien Wes Moore.
Maantiede

Marylandin rajanaapureina ovat Pennsylvania pohjoisessa, Länsi-Virginia lännessä, Delaware idässä ja Virginia etelässä.
Marylandin ympäristö on vaihtelevaa. Sitä on kutsuttu ”Amerikaksi pienoiskoossa”, sillä maisema vaihtelee hiekkadyyneistä metsä- ja vuoristoalueisiin villieläimineen. Marylandin osavaltiossa ei ole ollenkaan luontaisia järviä. Kaikki järvet ovat syntyneet ihmisten tekemien patorakennelmien seurauksina. Suurin järvistä on Deep Creek Lake osavaltion länsiosassa.
Suurimmat joet ovat Patapsco, Patuxent, Potomac ja Susquehanna.
Vuoden kuumin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Baltimoressa on noin 33,4 celsiusastetta. Keskimääräinen alin lämpötila on pakkasen puolella tammikuussa vain −0,1 celsiusastetta.
Marylandin kartta
Deep Creek Lake Appalakeilla, osa­valtion länsi­osissa.
Chesapeakenlahden rannikkoa
Historia

Nykyisen osavaltion alueella on liikkunut metsästäjä-keräilijöitä jääkauden väistymisestä alkaen. Eurooppalaisten tullessa aluetta asuttaneet heimot kuuluivat algonkin-kansoihin. Alueen luoteispuolella asuneet irokeesit ahdistelivat näitä, ja brittien irokeeseja vastaan lupaama suojelus paransi eurooppalaisten ja intiaanien välejä alkuvuosina.
Vuonna 1608 John Smith kartoitti Chesapeakelahden ympäristöä. Myöhemmin 1600-luvulla alueelle muutti Euroopasta uskontonsa tähden vainottuja. Alueesta muodostettiin Marylandin provinssi.
Marylandilaiset osallistuivat aktiivisesti Amerikan vallankumoukseen.
Maryland ratifioi Yhdysvaltojen perustuslain seitsemäntenä osavaltiona 28. huhtikuuta 1788. Vuonna 1791 se antoi maata ja varoja jotta liittovaltion pääkaupunkia voitiin alkaa rakentaa.