stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hydroksyyliamiini
Ominaisuudet

Hydroksyyliamiini on huoneenlämpötilassa kiinteää suhteellisen epästabiilia ainetta. Hydroksyyliamiinilla on useita konformaatioita. Muun muassa tras-, cis- ja gauche-konformaatiot. Näistä trans-konformaatio on kiinteässä olomuodossa pysyvin. Lämmitettäessä yli sulamispisteen yhdiste räjähtää herkästi muodostaen typpeä, ammoniakkia, dityppioksidia ja vettä. Hydroksyyliamiini liukenee hyvin veteen, metanoliin ja etanoliin ja nämä liuokset ovat stabiilimpia. Vesiliuos on heikosti emäksinen ja hydroksyyliamiinin emäsvakio on 6,6·10-9 mol/l. Hydroksyyliamiini on luonteeltaan ensisijaisesti pelkistin, mutta sen happamat liuokset voivat toimia myös hapettimina.
Valmistus ja käyttö

Hydroksyyliamiinin valmistamiseen on useita menetelmiä. Käytettyjä menetelmiä ovat muun muassa typpimonoksidin, typpihapon tai nitraattien pelkistys katalyyttisesti vedyn avulla, nitroalkaanien hydrolyysillä tai niin kutsutulla Raschig-prosessilla. Raschig-prosessissa ammoniumkarbonaatti reagoi typen oksidien kanssa muodostaen ammoniumnitriittiä, joka reagoi rikkidioksidin kanssa muodostaen ammoniumhydroksyyliamiinidisulfonaattia. Tämän hydrolyysillä saadaan hydroksyyliammoniumsulfaattia, josta voidaan hydroksyyliamiini vapauttaa ioninvaihdolla tai ammoniakin avulla.
Hydroksyyliamiini reagoi aldehydien ja ketonien kanssa muodostaen oksiimeja. Tärkein yhdisteen käyttökohde onkin nylonin valmistuksessa tarvittavan kaprolaktaamin valmistus. Dialdehydien ja diketonien kanssa hydroksyyliamiini muodostaa oksatsoleja. Hydroksyyliamiinia käytetään orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muun muassa lääkkeitä. Yhdistettä voidaan käyttää myös pelkistimenä, valokuvauskemikaalina, kumien ja muovien valmistuksessa polymerisaatiota säätelevänä kemikaalina ja apuaineena metallurgiassa. Usein hydroksyyliamiinin sijasta käytetään sen suoloja, kuten hydroksyyliammoniumsulfaattia, -kloridia tai -nitraattia.
Aiheesta muualla

Hydroksyyliamiinin kansainvälinen kemikaalikortti
Hydroksyyliamiinin konformaatiot
Kyläpelimannit

Kyläpelimannit oli yhtye, joka levytti 1970- ja 1980-luvuilla.
Kokoonpano

Arja Heiska
Matti Lehtinen
Antti Hosioja
Lasse Nurmi
Jorma Mattila
Diskografia

Nurkkatanssit (1976)
Ramppanpuljua ja pluttanaa (1981)
Aiheesta muualla

Kyläpelimannien esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Helsingin yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta

Valtiotieteellinen tiedekunta (ruots. Statsvetenskapliga fakulteten) on yksi Helsingin yliopiston yhdestätoista tiedekunnasta. Tiedekuntaan kuuluvat yliopiston yhteiskuntatieteelliset laitokset.
Vaiheet

Tiedekunta perustettiin heti toisen maailmansodan jälkeen 9. toukokuuta 1945 siirtämällä siihen historiallis-kielitieteellisestä osastosta (nykyisestä humanistisesta tiedekunnasta) yhteiskuntatieteelliset professuurit eli käytännöllisen filosofian, finanssi-opin, valtio-opin sekä kaksi kansantaloustieteen professuuria. Tiedekunnan vanhin oppituoli, käytännöllisen filosofian professuuri (aiemmin etiikan ja filosofian professuuri), oli yksi vuonna 1640 perustetun Turun akatemian alkuperäisestä yhdestätoista oppituolista.
Valtaosa tiedekunnan toiminnoista sijoittuu yliopiston keskustakampukselle Kruununhaan kaupunginosaan. Tiedekunnan päärakennuksena on entinen yliopistollinen opetussairaala eli Vanha klinikka (C. L. Engel, 1830) osoitteessa Unioninkatu 37.
Puhekielessä ja opiskelijoiden keskuudessa Valtiotieteellinen tiedekunta tunnetaan nimellä Valtsika tai Valtsikka. Valtiotieteellisen tiedekunnan opiskelijoiden opiskelijajärjestö on Kannunvalajat ry.
Laitokset

Ensimmäisestä tammikuuta 2010 lähtien tiedekunta koostuu kahdesta laitoksesta:
Sosiaalitieteiden laitos (entiset sosiaalipsykologian, sosiologian, yhteiskuntapolitiikan sekä viestinnän laitokset sekä tilastotiede)
Sosiaalitieteiden laitokseen kuuluvat seuraavat oppiaineet: Sosiaali- ja kulttuuriantropologia, sosiaalipsykologia, sosiaalityö, sosiologia, tilastotiede, viestintä ja yhteiskuntapolitiikka.
Politiikan ja talouden tutkimuksen laitos (entiset kansantaloustieteen, kehitysmaatutkimuksen, käytännöllisen filosofian, yhteiskuntahistorian ja yleisen valtio-opin laitokset)
Politiikan ja talouden tutkimuksen laitokseen kuuluvat seuraavat oppiaineet: Kehitysmaatutkimus, käytännöllinen filosofia, poliittinen historia, talous- ja sosiaalihistoria, taloustiede ja yleinen valtio-oppi.
Kirjallisuutta

Kortti, Jukka: Valtaan ja vastavirtaan: Helsingin yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta 75 vuotta.  (Kirjokansi, 250)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2020.  ISSN 2323-7392  ISBN 978-951-858-184-3
Aiheesta muualla

Helsingin yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki
Hymni Zeukselle

| Hymni Zeukselle> Ὕμνος εἰς Δία.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Kleanthes
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  hymnirunous, filosofia
Julkaistu:  200-luku eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hymni Zeukselle (m.kreik. Ὕμνος εἰς Δία, Hymnos eis Dia) on Kleantheen kirjoittama lyhyt, 39 riviä käsittävä heksametrimuotoinen runo. Se yhdistelee uskonnollisia aiheita ja filosofiaa stoalaisesta näkökulmasta.
Hymni on ainoa varhaisen stoalaisen koulukunnan ajoilta säilynyt (lähes) kokonainen teksti. Se on säilynyt nykyaikaan yhtenä käsikirjoituksena koodeksissa nimeltä Codex Farnesinus. Tutkijat katsovat, että tekstissä on yksi aukko säkeessä 30.
Runo esittää itse olevansa tarkoitettu hymniksi. Se voidaan jakaa kolmeen osaan: jumalan kutsuminen avuksi, argumentti ja rukous. Alussa runo ylistää Zeusta. Zeus yhdistetään maailman alkusyyhyn ja hallitsijaan, joka ohjaa koko kaikkeutta. Ihmiset ovat jumalan kuva ainoina koko luomakunnassa.
Hymni on huolestunut ihmisistä, jotka eivät välitä tästä totuudesta, eivätkä näe tai kuule jumalan universaalia lakia. Sen sijaan jotkut tavoittelevat kunniaa, jotkut rahaa ja jotkut nautintoja. Zeusta pyydetään pelastamaan ihmiset tästä tietämättömyydestä. Rukous toimii siis muistutuksena ja kehotuksena ihmisille, että he eläisivät jumalallisen maailmanjärjestyksen mukaan.
Siitä, miten runo liittyi stoalaisen koulukunnan rituaalisiin käytäntöihin, sen enempää kuin käytännöistä itsestäänkään, ei ole tietoa.
Kirjallisuutta

Asmis, Elizabeth: Myth and Philosophy in Cleanthes’ Hymn to Zeus. Greek, Roman, and Byzantine Studies, 2007, 47. vsk, s. 413–429.  Artikkelin verkkoversio.
Huttunen, N. & Kiilunen, J.: Kleantheen hymni Zeukselle: Johdanto, käännökset, selitykset ja suhde Raamattuun. Teologinen aikakauskirja, 2006, 111. vsk, s. 149—166.
Thom, Johan C.: Cleanthes' Hymn to Zeus.  (Text, translation, and commentary by Johan C. Thom. Studien und Texte zu Antike und Christentum, 33)  Tübingen:  Mohr Siebeck, 2005.
Aiheesta muualla

Cleanthes: Hymn to Zeus (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Cleanthes: Hymn to Zeus (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hypervalenttinen molekyyli

Hypervalenttinen molekyyli on molekyyliyhdiste, jossa jollain atomilla vaikuttaa olevan enemmän elektroneja kuin oktettiin tarvittavat kahdeksan. Hypervalenttisia molekyylejä muodostavat erityisesti pääryhmien 15–18 alkuaineet, jotka sijaitsevat kolmannessa tai sitä suuremmissa jaksoissa. Esimerkkejä hypervalenttisista yhdisteistä ovat muun muassa rikkiheksafluoridi, fosforipentakloridi  ja ksenontetrafluoridi. Termin hypervalenttinen yhdiste esitti ensimmäisenä professori Jeremy I. Musher vuonna 1969 kuvaamaan pääryhmien raskaampien alkuaineiden molekyylien ja kompleksien rakennetta.
Hypervalenttisten molekyylien sitoutuminen ja rakenne on pitkään ollut kiinnostuksen ja myös tieteellisten erimielisyyksien kohteena. Nykyään yleisimmin hyväksytyssä mallissa hypervalenttisissa yhdisteissä elektronit ovat delokalisoituneet useiden sitovien ja hajottavien molekyyliorbitaalien kesken. Eräät tutkijat katsovat, että hypervalenttiset yhdisteet eivät itse asiassa riko oktettisääntöä, ja koko käsite tulisi siksi hylätä harhaanjohtavana. Näkemyksensä he perustavat laskennallisiin ab initio -malleihin, joiden mukaan esimerkiksi rikkiheksafluoridissa rikin valenssielektronien määrä ei ylitä kahdeksaa.
Hypnoottinen regressio

Hypnoottinen regressio on ilmiö, jossa hypnotisoitu henkilö kokee palaavansa lapsuuteensa, sikiöaikaan tai jopa aiempiin elämiinsä. Hypnotisoitu henkilö käyttäytyy ja puhuu, kuten olettaa lapsen käyttäytyvän. Muistikuvat ovat usein mielikuvituksellisia tai suorastaan yliluonnollisia, ja niitä ilmenee sitä todennäköisemmin, mitä voimakkaammin henkilö uskoo regression toimivuuteen. Muistikuvat ovat sitä yksityiskohtaisempia, mitä enemmän henkilö tietää entuudestaan aiheelta. Kysyttäessä koehenkilöt kertovat usein myös tulevista elämistään.
Regressioterapiaksi kutsutussa uskomushoidossa psyykkisiä ja psykosomaattisia sairauksia yritetään parantaa hypnoottisen regression avulla. Menetelmän toimivuudesta ei ole tieteellistä näyttöä ja osa lääkärijärjestöistä on tuominnut sen epäeettisenä.
Hygriini

| Hygriini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (R)-1-(1-metyylipyrrolidin-2-yyli)propan-2-oni
CAS-numero:  496-49-1
PubChem CID:  440933
SMILES:  CC(=O)CC1CCCN1C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H15NO
Moolimassa:  141,21 g/mol
Hygriini eli 2-asetonyyli-1-metyylipyrrolidiini (C8H15NO) on pyrrolidiinirakenteen sisältävä alkaloidi. Sitä esiintyy erityisesti kokapensaiden lehdissä ja eräissä Solanales-lahkon kasveissa. Ulkomuodoltaan se on viskoosia keltaista ja pistävänhajuista nestettä. Se on välituote kasvien valmistaessa tropaanialkaloideja.
Ominaisuudet. biosynteesi ja kemiallinen synteesi

Muiden alkaloidien tavoin hygriini on emäksinen. Kasveissa se esiintyy optisesti puhtaana aktiivisena R(+)-isomeerina. Tämä isomeeri on suoloinaan stabiili, mutta eristettynä rasemisoituu nopeasti. Myös toinen hygriinin isomeereistä (-)-hygriini rasemisoituu nopeasti mahdollisesti avoketjuisen muodon kautta.
Kasvit syntetisoivat yhdistettä lähtien ornitiiniaminohaposta, josta muodostuu N-metyyli-Δ1-pyrroliumkationi, joka reagoi asetoetikkahapon tai asetoasetyylikoentsyymi-A:n kanssa Mannich-reaktiolla, jolloin tuotteena muodostuu hygriiniä. Hygriini hapetetaan edelleen ja kasvit tuottavat siitä tropinonia.
Hygriinin valmistamiseen synteettisesti on useita tapoja, mutta ne ovat usein monivaiheisia. Yksi tapa valmistaa hygriiniä on γ-metyyliaminobutyraldehydin ja etyyliasetoasetaatin välinen kondensaatioreaktio. Yhdistettä voidaan valmistaa myös käyttämällä lähtöaineena N-metyyliproliinin etyyliesteriä, joka pelkistetään DIBAL:in avulla ketoniksi. Muodostuva yhdiste reagoi (metoksimetyyli)trifenyylifosfoniumbromidin kanssa muodostaen vinyylieetterin, joka hajoaa spontaanisti aldehydiksi. Tämä aldehydi reagoi Grignard-reaktiolla metyylimagnesiumbromidin kanssa, jolloin muodostuu hygroliinia (C8H17NO). Hygroliini hapetetaan hygriiniksi Dess–Martin-perjodinaanilla.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Hygrine (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo hygriinia sisältävistä kasveista (englanniksi)
Hydrataatio

Hydrataatio on additioreaktio, jossa molekyyliin liitetään vettä. Orgaanisessa kemiassa hydrataatiolla tarkoitetaan reaktiota, jossa vettä lisätään tyydyttymättömään yhdisteeseen, kuten alkeeniin tai alkyyniin. Tämäntyyppistä reaktiota käytetään teollisesti etanolin, isopropanolin ja 2-butanolin valmistamiseksi. Epäorgaanisessa kemiassa hydrataatio (engl. mineral hydration) on reaktio, jossa mineraalin kiderakenteeseen lisätään vettä, jolloin muodostuu uusi mineraali, jota tavallisesti kutsutaan hydraatiksi.
Rakennustekniikassa puhutaan myös hydrataatiosta. Esimerkiksi veden ja sementin sisältämien mineraalien välillä tapahtuu reaktio, jonka vaikutuksesta sementin ja veden muodostama pasta kovettuu kuivuessaan. Ca3S:n tai Ca2S:n ja veden reaktiossa syntyy hydratoitunutta trikalsiumsilikaattia (Ca3S2H3) ja kalsiumhydroksidia (Ca(OH)2). Sementin mineraalien ominaisuudet vaikuttavat hydrataation nopeuteen ja lujuuskehitykseen.
Hydrataatio orgaanisessa kemiassa > Alkeenien ja alkyynien hydrataatio eli veden additio kaksois- tai kolmoissidokseen

Kun alkeeni reagoi veden kanssa hapon läsnä ollessa saadaan sekundäärisiä ja tertiäärisiä alkoholeja. Esimerkiksi etanolia valmistetaan eteenistä hydrataatiolla:
Reaktion mekanismi on samanlainen kuin vetyhalidin additiossa. H+ reagoi kaksoissidoksen kanssa ja kiinnittyy siihen hiileen, missä on vähemmän substituentteja ja samalla muodostuu karbokationi. Vesi käyttäytyy nukleofiilin tavoin ja luovuttaa elektroniparin karbokationille. Samalla muodostuu hiili-happi-sidos ja protonoitunut alkoholi. Viimeisessä vaiheessa H+ irtoaa ja alkoholi muodostuu.
Alkyynin hydrataation päätuote ketoni, joka on nopeassa tasapainossa vastaavan enolimuodon kanssa. Veden liittäminen alkyyneihin voidaan tehdä rikkihappoliuoksessa kun katalysaattoriksi on lisätty elohopea(II)sulfaattia, HgSO4. Reaktiossa syntyy ensin enoli, joka on pysymätön ja tautomeroituu karbonyyliyhdisteeksi, kun OH-ryhmän protoni siirtyy viereiseen atomiin. Reaktio noudattaa Markovnikovin sääntöä eli vety kiinnittyy vähemmän substituoituun hiiliatomiin. Siksi terminaalisen alkyynin hydraatiossa ei saada aldehydiä vaan ketonia. Alkyyneistä ainoastaan asetyleenistä voidaan valmistaa aldehydiä, nimittäin asetaldehydiä:
Hydrataatio orgaanisessa kemiassa > Diolien valmistus epoksideista

Epoksidieista voidaan hydrataatiolla valmistaa dioleja. Esimerkiksi oksiraanista eli etyleenioksidista tuotetaan teollisesti etyleeniglykolia.
Hydrataatio orgaanisessa kemiassa > Aldehydien ja ketonien hydraatit

Aldehydit ja ketonit reagoivat veden kanssa muodostaen 1,1-dioleja eli geminaalisia dioleja. Aldehydin tai ketonin geminaaliset diolit eivät ole pysyviä, vaan ne ovat vesiliuoksissa tietyssä tasapainossa.Tasapaino riippuu karbonyyliryhmässä olevien substituenttien induktiivisestaa vaikutuksesta ja resonanssista . Esim. asetoni on 99,9 % ketonimuodossa ja vain 0,1 % on diolimuodossa, kun taas formaldehydi on vesiliuoksessa lähes täydellisesti diolimuodossa ja sen vesiliuoksesta käytetään nimeä formaliini. Formaldehydin vetyatomi ei pysty stabiloimaan karbonyylihiilen positiivista osittaisvarausta ja siksi formaldehydi on hyvin elektrofiilinen ja reaktiivisempi kuin asetoni. Asetonin huono reaktiivisuus johtuu siinä olevista elektroneja luovuttavista metyyliryhmistä. Bentsaldehydin vesiliuoksessa hydraattimuodossa on vain 0,8% eli sen karbonyylihiili on vähemmän elektrofiilinen kuin asetaldehydin karbonyylihiili (50% on hydraattina vesiliuoksessa). Tämä johtuu resonanssista: karbonyyliryhmän π-sidos konjugoituu aromaattisen renkaan kanssa, mikä vähentää karbonyyliryhmän poolisuutta.
Hydraatin muodostus on hidas neutraaleissa olosuhteissa, koska vesi on heikko nukleofiili. Reaktiota voidaan nopeuttaa happo- tai emäskatalysaattorin avulla. Emäskatalyyttisessä reaktiossa nukleofiili on HO--ioni (parempi nukleofiili). Happokatalysaattori protonoi karbonyyliryhmän, joka tulee elektrofiilisemmaksi.
Hydrataatio orgaanisessa kemiassa > Nitriilien hydrataatio

Nitriilit reagoivat veden kanssa, jolloin muodostuu amideja:
Reaktiota käytetään mm. akryyliamidin valmistuksessa.
Hydrataatio epäorgaanisessa kemiassa

Sementin hydratoituminen:
Sementin joutuessa kosketuksin veden kanssa sen sisältämät silikaatit ja aluminaatit muodostavat hydrataatiotuotteita, jotka ajan kuluessa kovettuvat yhtenäiseksi sementtiliimaksi. Sementin hydrataatio on siis pääosin kalsiumsilikaattien hydratoitumista eli silikaateissa tapahtuvia reaktioita.
Hydrataatiossa sementtihiukkasten pinnoilla käynnistyvät kemialliset reaktiot, jolloin muodostuu sementtigeeliksi kutsuttava massa, jonka tilavuus on yli kaksinkertainen sementin alkuperäiseen tilavuuteen verrattuna. Hydratoituneet sementtihiukkaset tarttuvat toisiinsa kiinni lujasti, kun hiukkasten välille muodostuu verkkomainen rakenne.
Trikalsiumsilikaatin (3CaO·SiO2) reaktio veden kanssa saa aikaiseksi nopean lujuudenkehityksen eli betonin alkulujuuden, sillä on korkea hydrataatiolämpö (500 kJ/kg) ja se parantaa betonin sulfaatinkestävyyttä.
2 (3CaO·SiO2) + 6H2O --> ((CaO)3 · (SiO2)2 · (H2O)3) + 3Ca(OH)2
Dikalsiumsilikaattin (2CaO·SiO2) reaktio veden kanssa on lujuuden kehitykseltään hidasta, mutta sillä on suuri merkitys nimenomaan betonin lopullisen lujuuden kannalta. Sillä on alhainen hydrataatiolämpö (250 kJ/kg).
2 (2CaO·SiO2) + 4H2O --> ((CaO)3 · (SiO2)2 · (H2O)3) + Ca(OH)2
Molemmissa reaktioissa kalsiumsilikaatit reagoivat vesimolekyylien kanssa, jolloin reaktiotuotteina muodostuu kalsiumsilikaattihydraattia (CaO)k · (SiO2)m · (H2O)n) ja kalsiumhydroksidia Ca(OH)2.
Lisäksi seoksessa tapahtuu trikalsiumaluminaatin (3CaO·AI2O3) reaktio veden kanssa, joka on hyvin nopeaa ja johtaa sementtiliiman välittömään kovettumiseen. Reaktion estämiseksi sementtiin lisätään sen valmistusvaiheessa kipsiä, joka hidastaa trikalsiumaluminaatin hydrataatiota antaen betonimassalle sopivan työstöajan. Trikalsiumaluminaatille ominaista on suuri reagointinopeus ja vedentarve, pieni loppulujuus ja erittäin korkea hydrataatiolämpö (1340 kJ/kg), se myös heikentää sulfaatinkestävävyyttä.
Eteenin happokatalysoitu hydraatio
Formaldehydi esiintyy vesiliuoksessa lähes täydellisesti hydraattina.
Aldehydien ja ketonien hydrataatioreaktion mekanismi neutraaleissa, emäksisissä ja happamissa olosuhteissa.
Kymmenjärjestelmä

Kymmenjärjestelmä on todennäköisesti peräisin ihmisen kymmenestä sormesta.
Kymmenjärjestelmä eli desimaalijärjestelmä on yleismaailmallisessa käytössä oleva lukujärjestelmä, jonka kantaluku on 10. Kymmenjärjestelmän numeroita merkitään yleensä arabialaisilla numeroilla (0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9).
Kymmenjärjestelmä käyttää paikkamerkintää, jossa numeron arvo on position mukaan oikealta vasemmalle lukien ykköset, kymmenet, sadat, tuhannet jne. Viereinen numero on aina kymmenen kertaa suurempi tai pienempi (myös desimaaleissa). Esimerkiksi luku 100 sisältää tasan yhden kerran kymmenen kymmentä (kertolaskuna 1*10*10). Käytännössä kymmenjärjestelmässä jokaiseen lukuyksikköön kuuluu aina 10 edellistä lukuyksikköä.
10*1=10,10*10=100,10*100=1000, ja niin edespäin.selvennä
Kymmenjärjestelmän mukaisesti voidaan merkitä myös murtolukujen ja irrationaalilukujen likiarvoja siten, että desimaalipilkun jäljessä ensimmäinen numero merkitsee kymmenesosia, seuraava sadasosia ja niin edelleen. Tällä tavoin merkittyjä lukuja sanotaan desimaaliluvuiksi.
Kirjallisuutta

Thompson, Jan & Martinsson, Thomas: Matematiikan käsikirja.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0471-0
Numerojärjestelmät
arabialainen | armenialainen | babylonialainen | heprealainen | kiinalainen | kreikkalainen | mayalainen | roomalainen
binääri- | senaari-  | oktaali- | kymmen- (desimaali-) | duodesimaali- | heksadesimaali- | vigesimaali- | seksagesimaalijärjestelmä
Kykladiset idolit

Tyypillinen kykladinen Spedós-tyyppiä edustava idoli, n. 2800–2300 eaa. Kykladisen taiteen museo, Ateena.
Kykladiset idolit (myös kykladiset figuriinit) ovat kykladisen kulttuurin Kykladien saaristossa Kreikassa pronssikaudella tuottamia idoleita eli pienoispatsaita, joilla on saattanut olla uskonnollinen käyttötarkoitus. Kykladiset idolit ovat pääosin peräisin varhaiselta kykladiselta kaudelta (EC) noin ajalta 3200–2300 eaa.
Historia

Kykladisia idoleita tuottivat ennen kaikkea varhaisen kykladisen kauden kulttuurit, joihin viitataan nimillä Grótta-Pilós-kulttuuri (varhaiskykladinen I -kausi, EC I, n. 3200–2800 eaa.) ja Kéros-Sýros-kulttuuri (varhaiskykladinen II -kausi, EC II, n. 2800–2300 eaa.). Idoleita tuotettiin jonkin verran vielä varhaiskykladisella kaudella III (EC III, n. 2300–2100 eaa.). Kykladiset idolit ovat kulttuurin toinen omaperäinen esinetyyppi niin kutsuttujen kykladisten ”paistinpannujen” ohella.
Idoleita tuotettiin useilla Kykladien saarilla Egeanmeren saariston eteläisissä keskiosissa, ja niitä on myös löydetty monilta saarilta. Pitkä aikajakso, jolloin niitä on tehty, sekä saarten väliset etäisyydet ovat saaneet aikaan sen, että idolien tyyleissä on paljon vaihtelua. Idoleita tunnetaan ainakin 1 400 kappaletta. Suuren määrän ansiosta niitä on voitu yhteisistä piirteistä tunnistaa osin samojen, nimeltä tuntemattomien veistäjien tekemiksi. Tekijöistä käytetään nimiä kuten ”Goulandris-mestari” ja ”Steiner-mestari”. Erityinen löytöpaikka on Kéros, josta on löydetty suuri määrä idoleita, jotka on selvästi ensin rikottu muualla tarkoituksellisesti. Saari on mahdollisesti ollut jonkinlainen pyhä paikka, johon idoleita on haudattu. Muita merkittäviä löytöpaikkoja ovat muun muassa Náxos, Páros, Sýros ja Amorgós.
Kykladiset idolit tulivat uudelleen tunnetuiksi ensimmäisten löytöjen myötä 1800-luvulla. Ne herättivät huomiota erityisesti 1950- ja 1960-luvuilla ”modernistisen” ulkonäkönsä vuoksi, ja niillä oli vaikutusta ajan taiteeseen. Suosio aiheutti paljon ryöstökaivauksia, joiden vuoksi monien idolien alkuperä ja ajoitus tunnetaan huonosti, koska niitä ei ole kaivettu osana valvottuja arkeologisia kaivauksia. Suosio tuotti myös lukuisia väärennöksiä. Nykyisin idoleita on useissa museoissa, Kreikassa parhaina esimerkkeinä Kykladisen taiteen museo ja Kansallinen arkeologinen museo Ateenassa sekä Náxoksen arkeologinen museo.
Tyypilliset piirteet ja käyttö

Kykladiset idolit on valmistettu lähes aina Kykladien saarten, erityisesti Pároksen, valkoisesta marmorista. Ne esittävät joko ihmisiä, yleensä naisia, tai ihmishahmoisia jumalia. Osa hahmoista on luonnollisempia ja osa idealisoidumpia. Tyypillinen hahmo on seisova nainen, jolle on kuvattu rinnat ja jonka kädet on asetettu alkuvaiheen raskausvatsan päälle. Harvinaisempia tyyppejä ovat istuvat hahmot, joista osa soittaa esimerkiksi soitinta tai pitää muuta esinettä kädessään, sekä useiden hahmojen ryhmät. Idoleiden koko vaihtelee; useimmiten ne ovat pienehköjä, mutta myös joitakin suurikokoisia tunnetaan. Suurin osa veistoksista on noin 15–40 senttimetriä pitkiä. Pisin tunnettu on 1,48 metriä pitkä ja mahdollisesti peräisin Amorgókselta. Se on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa.
Veistokset ovat alun perin olleet kauttaaltaan maalattuja, ja niillä on ollut muun muassa maalatut kasvot, hiukset ja vaatteet. Maalauksesta on kuitenkin yleensä säilynyt vain vähäisiä jäänteitä. Maalauksen puuttuminen tekee idoleista modernin näköisiä, mutta alun perin ne ovat näyttäneet luonnollisemmilta ihmishahmoilta. Maalit ovat olleet mineraalipohjaisia pigmenttivärejä.
Suurin osa säilyneistä idoleista on löydetty haudoista. Idolien jalat ovat yleensä terävät ikään kuin ne seisoisivat varpaillaan, eivätkä ne näin ollen pysy pystyssä itsekseen ilman tukea. Tästä on päätelty, ettei niitä ole tarkoitettu asetettaviksi seisomaan pystyasentoon. Ne on mahdollisesti asetettu makaamaan hautaan yhdessä vainajan kanssa. Idoleita on kuitenkin löydetty myös muualta kuin haudoista, ja toisaalta kaikissa kykladisen kulttuurin haudoissa ei selvästikään ole ollut idoleita.
Veistosten esikuvina on nähty Egeanmeren ja Anatolian alueen neoliittisen kauden naishahmoiset veistokset. Naishahmot onkin usein tulkittu Äitijumalattariksi tai hedelmällisyyden jumalattariksi. Tähän viittaa erityisesti naishahmojen raskaustila. Toisaalta monet muut hedelmällisyyskultteihin liittyvät ainekset puuttuvat idoleista; esimerkiksi niiden rinnat ovat suhteellisen pienet. Naishahmot sekä miespuoliset hahmot voidaan tulkita myös muun muassa sielua manalaan saattaviksi hahmoiksi, aiemmin kuolleiden sukulaisten kuviksi, tai tarkoitetuiksi jonkinlaisiksi palvelijoiksi tai puolisoiksi tuonpuoleisessa. Niitä on esitetty myös lasten leluiksi, mutta tämä ei ole todennäköistä. Yleisimmän tulkinnan mukaan idolit ovat kotikulttien kulttikuvia, jotka on haudattu perheenpään mukana tai tuhottu tämän kuollessa. Juuri hautauksen keskeisyyteen viittaavat myös Kéroksen rikkinäisten idolien hautapaikan löydöt.