stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Espoon seurakuntayhtymä

| Espoon seurakuntayhtymä Esbo kyrkliga samfällighet |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Jäsenmäärä:  155 977 (tammikuu 2025)
– Osuus asukkaista:  n. 48,5 %
– Jäsenlehti:  Kirkko ja kaupunki
Kirkollisvero:  1,00 %
Yhtymänjohtaja:  Risto Hämäläinen
Kirkkovaltuusto:  61 paikkaa
– puheenjohtaja:  Heikki Sorvari
     Yhdessä matkalla       Kokoomus       Kirkko kaikille       Tulkaa kaikki       Tror på det goda       Ilon kautta (SDP):  23  14  9  7  6  2
Espoon seurakuntayhtymä
Infobox OKNimi-testi OK: 
Espoon seurakuntayhtymään kuuluvat Espoon tuomiokirkkoseurakunta, Espoonlahden, Olarin, Tapiolan ja Leppävaaran seurakunnat sekä Esbo svenska församling.
Espoon seurakuntayhtymä on Suomen toiseksi suurin. Vuoden 2025 tammikuussa Espoon seurakuntayhtymän seurakuntiin kuului yhteensä 155 977 jäsentä, mikä oli noin 48,5 prosenttia Espoon asukkaista. Jäsenmäärä on ollut laskussa 2010-luvun alusta saakka. Työntekijöitä seurakunnissa ja seurakuntayhtymän virastossa oli toukokuussa 2024 yhteensä 572.
Espoon seurakuntayhtymän jäsentalouksiin jaetaan osoitteellisena Helsingin seurakuntayhtymän julkaisema Kirkko ja kaupunki -lehti.
Seurakuntavaalit

Olarin seurakunnassa 15 prosenttia äänioikeutetuista kävi äänestämässä vuoden 2010 seurakuntavaaleissa. Vuoden 2014 vaaleissa luku aleni 12,6 prosenttiin äänioikeutetuista.
Aiheesta muualla

Espoon seurakuntayhtymä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2
Zaja-Pandita

Zaja-Panditan muistomerkki Elistassa.
Zaja-Pandita (oikea nimi Namhaitšžamtso; 1599 Länsi-Mongolia – syyskuu 1662) oli Džungariassa ja Itä-Mongoliassa toiminut buddhalainen oppinut ja yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Oiraattiylimystöön kuulunut Zaja-Pandita ryhtyi 17-vuotiaana munkiksi ja lähti Tiibetiin opiskelemaan buddhalaisuutta. Vuonna 1639 hän palasi takaisin, toimi opettajana ja käänsi mongolin kielelle noin 200 teosta. Vuonna 1648 Zaja-Pandita laati klassisen mongolin kirjaimiston pohjalta uuden kirjoitusjärjestelmän, joka foneettisen tarkkuutensa ansiosta sai nimen todo bitšig (”selkeä kirjoitus”). Vuonna 1640 hän osallistui kokoukseen, jossa vahvistettiin oiraattien lakikokoelma Tsaadžiin-bitšig. Zaja-Pandita kuoli matkalla Tiibetiin. Hänen oppilaansa Radiabatora laati hänen elämäkertansa vuonna 1690.
Kalmukit käyttivät Zaja-Panditan laatimaa kirjoitusjärjestelmää vuoteen 1924 saakka.
Sotatalous

Energian säännöstelykehoitus, toinen maailmansota.
Sotatalous eli sotatalousjärjestelmä on modernin valtion toteuttamien toimenpiteiden kokonaisuus, jolla pyritään mahdollisimman tehokkaaseen yhteiskunnallisten resurssien käyttöönottoon sodankäynnissä. Toimenpiteistä syntynyt sotatalous voi pitää sisällään teollisen tuotannon kasvattamista, sotilasvoimien vahvistamista sekä raaka-aineiden hankkimista ja talouden rajoittamista. Philippe Le Billon kuvailee teoksessaan Geopolitics of Resource Wars (2005) sotataloutta ”järjestelmänä, joka tuottaa, mobilisoi ja kohdentaa resursseja väkivallan ylläpitämiseksi”.
Sotatalouden työmarkkina

Sotatalouden työvoiman keskeinen ulottuvuus on työmarkkinoiden sääntelyrakenne. Riippumatta siitä, mikä on työpaikkojen tuhoutumisen ja luomisen ’tasapaino’, yksi keskeisimmistä sotatalouden työmarkkinoiden ominaispiirteistä on aiemmin tapahtuneen rauhanajan talouden lainsäädännön ja yleisten talousnormien hylkääminen. Sotatalouden työmarkkinoiden toiminnan sääntely tapahtuu valvonnan sekä väkivallan kautta. Työmarkkinoita kontrolloiviin toimenpiteisiin voivat kuulua esimerkiksi Taylorin lähestymistavan mukainen työtehtävien standardointi, keskeytysten eliminointi sekä valvonnan lisääminen.
Resurssien allokointi sotataloudessa

Sotatalouden toteuksen tavat ovat hyvin vaihtelevia. Monet valtiot lisäävät suunnittelun astetta talouksissaan sotien aikana; monissa tapauksissa tämä ulottuu säännöstelyyn ja joissakin tapauksissa myös siviilien asevelvollisuuteen, esimerkiksi naisten pakottamisen tukemaan sotatoimia. Maatalousarmeija on konsepti, jossa naisia kutsutaan osallistumaan maataloustöihin ja ruoantuotantoon sodan aikana. Tämä voi sisältää rekrytoimisen maatiloille, viljelyalueille tai ruoanjalostusteollisuuteen. Tällaiset pakkoaloitteet pyrkivät vastaamaan yhteiskunnan työvoimapulaan ja estää taloutta joutumasta syvempiin vaikeuksiin.
Sotatalouden resurssoinin käsite on yhdistetty ”sotilaskeynesiläisyyden” käsitteeseen, jossa hallituksen sotilasbudjetti vakauttaa liiketoiminnan syklejä ja vaihteluja ja/tai sitä käytetään taistelemaan taantumia vastaan. Tarjontapuolella on havaittu, että sodilla voi joskus olla teknologisen kehityksen kiihdyttävä vaikutus sellaisiin mittoihin, että talous vahvistuu merkittävästi sodan jälkeen, etenkin jos se on välttänyt sodasta johtuvan tuhon. Näin oli esimerkiksi Yhdysvaltojen tapauksessa ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana. Valtion makrotalousinstrumenttina sotaa käytetään viimeisenä keinona taloudellisten kriisiolosuhteiden hallintaan. Sotatalouden olosuhteissa valtion taloutta voidaan, poikkeusolosuhteiden vallitessa, yrittää tasapainoittaa erityisesti laajentamalla sotateollisuuden palveluita sekä lisäämällä työllisyyttä sotilasalalla.
Resurssien allokointi sotaan suuntautuvaan talouden toimintaan tuo mukanaan valtion sisäisen riskin. Rauhanajan talouden ajan politiikan laiminlyönti saattaa johtaa nopeaan väestön köyhyyteen, etenkin sodalle tyypillisen voimakkaasti kasvavan eriarvoisuuden yhteydessä. Pahimmillaan se voi merkitä paluuta kolonialistisiin sotatalouden malleihin, jossa sodan myötä yhteiskunnallista valtaa saaneet sotateollisuuden kaupalliset yritykset pyrkivät saavuttamaan monopolistisia etuoikeuksia vaikutusalueillaan ja nojaavat siirtotyövoimaan kaukaisemmista työvoiman lähtöalueilta. Teollisuudenaloja käsittävien etuoikeuksien seurauksena syntyy, tai ylläpidetään, kapeaa yhteiskunnallista kehitysmuotoa, mikä voi lisätä niin sodan laajenemisen kuin yhteiskunnallisen romahduksen riskiä.
Venäjän sotatalous

Ruotsalaisen analyytikon Emil Wannhedenin mukaan Venäjän puolustusmenojen osuus bruttokansantuotteesta ennen helmikuun 2022 hyökkäystä Ukrainaan oli noin 4–5 prosenttia, ja helmikuuhun 2024 tämä luku oli noussut noin 7 prosenttiin. Tätä voi verrata aiempaan: esimerkiksi toisen maailmansodan alkaessa Neuvostoliiton sotilasmenojen osuus oli karkeasti arvioiden lähes 20 prosenttia bruttokansantuotteesta, sodan aikana reilusti yli 50 prosenttia ja kylmän sodan lopulla noin 15 prosenttia. Siten ei voida väittää, että koko venäläinen yhteiskunta olisi muuttunut ja sen toiminta olisi suunnattu sotaponnisteluihin.
Suomen Pankin analyysin mukaan Ukrainan sodan seurauksena Venäjälle suunnatut sanktiot ovat johtaneet maan talouden laskusuhdanteeseen. Länsimaissa käyttöönotetut rahoitussanktiot ovat eristäneet Venäjän ulkomaisesta rahoituksesta, ja vientikiellot rajoittavat pääsyä kansainväliseen huipputeknologiaan. Venäjän sotataloudessa on jo otettu käyttöön hinnanrajoitusmekanismeja, jotka esimerkiksi pyrkivät alentamaan venäläisen öljyn hintaa. Vuonna 2023 laaditun raportin mukaan asetetut ja asianmukaisesti toteutetut sanktiot ovat vaikuttaneet merkittävästi kohdistettuihin sektoreihin ja ne ovat osoittautuneet tärkeäksi työkaluksi rajoittamaan Venäjän kykyä käydä sotaa.
Tutkimusinstituutti Peterson Institute of International Economicsin raportin mukaan sanktioiden toimiva käyttö Venäjän kaltaista suurvaltaa vastaan kuitenkin edellyttää pitkäaikaista sitoutumista kauppaa sekä rahoitusta koskevien rajoitusten toteuttamiseen ja valvontaan. Sanktiot aiheuttavat kustannuksia sekä kohdemaalle että niitä asettaville maille, joten länsimaiset, esimerkiksi pienimpien EU-maiden, talouspäättäjät tarvitsevat taloudellista tukea sekä maakohtaisia verohelpotuksia maidensa talouksien tasapainottamiseen sekä poliittisen tuen ylläpitämiseen.
Energiansäästökampanja, toinen maailmansota.
Kyyroksen sotaretki

| Kyyroksen sotaretki> Ἀνάβασις.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ksenofon
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  historia
Julkaistu:  300-luku eaa.
Suomennos
Suomentaja:  J. A. Hollo
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1998 (2. painos)
ISBN:  951-0-22668-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kyyroksen sotaretki tai Kymmenentuhatta (m.kreik. Ἀνάβασις, Anabasis) on kreikkalaisen sotilaan ja historioitsijan Ksenofonin kirjoittama historiateos.
Teos kertoo, kuinka Persian kuningas Kyyros nuorempi vuonna 401 eaa. kokoaa armeijan, johon kuuluu 10 000 kreikkalaista palkkasotilasta, mukaan lukien Ksenofon itse. Kyyros yrittää kukistaa veljensä Artakserkses II:n, mutta kärsii tappion Kunaksan taistelussa. Kreikkalaiset palkkasotilaat päättävät tämän jälkeen marssia kotiin vihamielisen Vähän-Aasian läpi.
Historia > Teoksen kirjoittaja

Ksenofon syntyi noin 427 eaa. ateenalaiseen yläluokan perheeseen. Hän tapasi Sokrateen, jolla oli suuri vaikutus nuoreen Ksenofoniin. Vuonna 404 eaa. Ksenofon osallistui spartalaisten tukemaan palkkasotajoukkoon, jonka persialaisen prinssin Kyyros palkkasi sotaretkelle veljeään vastaan. Sotaretken jälkeen Ksenofon osallistui Spartan kuninkaan Agesilaoksen sotaan Persiaa vastaan. Palattuaan Kreikkaan Ksenofon ei saanut palata Ateenaan, koska hän oli sotinut Spartan puolella. Sotaretken jälkeen Ksenofon asettui asumaan Peloponnesokselle, aluksi Spartaan, mutta myöhemmin Olympian lähelle. Ksenofonin pojat kävivät läpi niin sanotun spartalaisen kasvatuksen. Myöhemmin, Spartan kärsittyä tappion sodassa thebalaisia vastaan, Ksenofon palasi Ateenaan.
Ksenofon itse mainitsee Hellenikassaan, että eräs Themistogenes Syrakusalainen olisi Anabasiksen kirjoittaja. Myös Sudassa kerrotaan, että Anabasiksen todellinen kirjoittaja olisi Themistogenes. Jo antiikin aikaina Plutarkhos kuitenkin väitti, että Themistogenes oli Ksenofonin käyttämä pseudonyymi. Nykyaikana on myös väitetty, että Themistogenes olisi tosiaan ollut olemassa ja että hänen kirjoittamansa Anabasis olisi hävinnyt. Ilmeisesti Ksenofon käytti Themistogenestä pseudonyyminään, jotta teos, joka käsitteli myös häntä itseään, vaikuttaisi luotettavammalta. Tästä voi myös päätellä, että Ksenofon kirjoitti Anabasiksen ennen Hellenikan alkuosaa, joka käsittelee vuosia 411–401 eaa.
Stefanos Byzantionlainen mainitsee vielä yhden Anabasiksen, jonka kirjoitti Sofainetos Stymfaloslainen, eräs Ksenofonin kumppaneista sotaretkellä. Stefanoksen teoksessa on neljä hyvin lyhyttä sitaattia Sofainetoksen teoksesta. On väitetty että 300-luvulla eaa. elänyt historioitsija Eforos käytti Sofainetoksen teosta lähteenään, ja Diodoros Sisilialainen käytti puolestaan lähteenään Eforosta. Diodoroksen versiossa Kyyroksen sotaretkestä Ksenofon mainitaan vasta kun kreikkalaiset ovat päässeet Traakiaan. Ehkä Ksenofon päätti kirjoittaa oman version Anabasiksesta sen jälkeen kun Sofaenetos oli julkaissut oman teoksensa, jossa Ksenofonin roolia tapahtumissa aliarvioitiin. Toisaalta Sofainetoksen teos saattaa olla myöhempi väärennös.
Kyyroksen sotaretken lisäksi Ksenofon kirjoitti useita muita teoksia, jotka käsittelivät useita aiheita, kuten filosofiaa, politiikkaa ja sodankäyntiä. Kyyroksen sodankäyntiä pidetään kuitenkin yleisesti hänen mestariteoksenaan.
Historia > Kirjoitusajankohta

Ehdotuksia Anabasiksen kirjoitusajankohdaksi on monta. On ehdotettu, että Ksenofon kirjoitti teoksen noin vuonna 390 eaa., eli pian tapahtumien jälkeen. On myös ehdotettu 360-lukua eaa. ja jopa 350-lukua eaa. Itse teoksessa on hyvin vähän vihjeitä tästä. 360-lukua kannattavien mukaan Ksenofon kirjoitti teoksensa esikuvana ehdotetulle kreikkalaiselle sotaretkelle Persiaa vastaan. Ateena ja Sparta sotivat tuolloin Thebaa vastaan, joka sai tukea Persialta. On myös ehdotettu, että Ksenofon kirjoitti teoksensa kahdessa osassa; ensimmäinen osa olisi julkaistu protestina vuoden 386 eaa. "kuninkaan rauhaa" vastaan ja toinen osa nostamaan spartalaisten mielialoja.
Historia > Tekstihistoria

Ksenofonin Anabasiksen nykypäivään säilyneet versiot perustuvat kaikki kahteen eri käsikirjoitusryhmään, jotka tunnetaan nimillä "f" ja "c". Näiden ryhmien käsikirjoitukset eroavat toisistaan, mutta myös ryhmien sisällä on eroja. Anabasis käännettiin ranskaksi vuonna 1509, saksaksi 1540, italiaksi 1547, espanjaksi 1552 ja englanniksi 1623.
Sisältö > Tapahtumien tausta

Kyyros oli Persian kuninkaan Dareios II:n poika. Noin vuonna 408 eaa. Dareios nimitti hänet Lyydian, Kappadokian ja Fryygian satraapiksi sekä Vähän-Aasian sotilaspäälliköksi. Darioksen kuollessa vuonna 404 eaa. Kyyroksen vanhemmasta veljestä Artakserkseestä tuli uusi kuningas. Kaarian satraappi Tissafernes kertoi Artakserkseelle että Kyyros suunnitteli kapinaa, mutta Artakserkses armahti veljensä. Kyyros päätti kuitenkin kapinoida ja alkoi koota armeijaa, jota hän sanoi tarvitsevansa sotaan pisidialaisia vastaan. Tissafernes kertoi kuitenkin Artakserkseelle Kyyroksen armeijan suuruudesta ja pian Artakserkses alkoi myös valmistella sotaan Kyyrosta vastaan. Kyyroksen armeijan runko koostui 14 000 kreikkalaisesta palkkasotilaasta, joita johti Klearkhos Spartalainen. Aluksi Kyyros ilmoitti aikovansa käyttää kreikkalaisjoukkoja Persian vihollisia vastaan, Kilikiassa hän ilmoitti että hänen tavoitteenaan oli Babylon, jonka hän uskoi saavansa puolelleen. Tämän jälkeen hän aikoi jatkaa Persiaan. Kreikkalaiset suostuivat tähän, kun Kyyros lupasi heille suuren palkkion.
Vaikutus

Selkeän kieliasunsa vuoksi tämä Ksenofonin teos on kautta aikojen ollut yleensä ensimmäinen kreikankielinen teos, jonka kreikan opiskelijat ovat lukeneet. Sitä on käytetty klassisen kreikan lukukirjana.
Kyyroksen sotaretkeä ihailtiin jo antiikin aikana. 100-luvulla jaa. elänyt Arrianos käytti sitä mallinaan kirjoittaessaan oman Anabasiksensa, joka käsitteli Aleksanteri Suurta. Reetorit ylistivät Ksenofonin kieltä.
Suomalainen sarjakuvapiirtäjä Petri Hiltunen on kuvittanut sarjakuvateoksen Anabasis. Sen on kustantanut Arktinen Banaani ja sen osat ilmestyivät 2011 (Anabasis: 1. Osa, Kyyroksen sotaretki) ja 2013 (Anabasis: 2. Osa, Tuhanten miesten marssi).
Kirjallisuutta > Suomennos

Ksenofon: Kyyroksen sotaretki (Anabasis).  (Kreikankielestä suomentanut ja johdannolla varustanut t:ri K. Jaakkola)  Pori:  Satakunnan kirjateollisuus Oy, 1929.
Ksenofon: Kyyroksen sotaretki.  (Anabasis.) Suomentanut ja selittävällä hakemistolla varustanut J. A. Hollo. Johdannon kirjoittanut Edwin Linkomies. 2. painos (1. painos 1960 Antiikin klassikot -sarjassa)  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22668-8
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Xenophon: Volume III: Anabasis.  (Loeb Classical Library 90. Translated by Carleton L. Brownson. Revised by John Dillery)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1998.  ISBN 9780674991019  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Household, Geoffrey: Kymmenen tuhannen paluu.  Suomentanut Jukka Kemppinen. Otava, 1969.
Persian valtakunta ja Ksenofonin johtamien sotilaiden kulkema reitti.
Delta-tokoferoli

| Delta-tokoferoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2R)-2,8-Dimetyyli-2-[(4R,8R)-4,8,12-tetrametyylidekyyli]-6-kromanoli
CAS-numero:  119-13-1
PubChem CID:  92094
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C27H46O2
Moolimassa:  402,65 g/mol
Sulamispiste:  < 25 °C
Delta-tokoferoli on yksi E-vitamiinin muodoista. E-koodiltaan delta-tokoferoli on E 309 ja sitä käytetään alfa-tokoferolin, beeta-tokoferolin ja gamma-tokoferolin tavoin elintarvikkeissa estämään happamoitumista ja säätelemään elintarvikkeen toimintaa.
Aiheesta muualla

PubChem: delta-Tocopherol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Delta-Tocopherol (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): d-Tocopherol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): delta-Tocopherol (englanniksi)
ChemBlink: D-delta-Tocopherol (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Delta-Tocopherol (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:delta-Tocopherol
Käännös suomeksi
Isomalti

| Isomalti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2R,3R,4R,5R)-6-[(2S,3R,4S,5S,6R)-3,4,5-trihydroksi-6-(hydroksimetyyli)oksan-2-yyli]oksiheksaani-1,2,3,4,5-pentoli
CAS-numero:  64519-82-0
PubChem CID:  3034828
SMILES:  C(C1C(C(C(C(O1)OCC(C(C(C(CO)O)O)O)O)O)O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H24O11
Moolimassa:  344,312 g/mol
Isomalti on makeutusaine ja sokerialkoholi, jota käytetään sokerin korvikkeena. Se on glukoosin ja maltitolin disakkaridi.
Isomalti poikkeaa sokerista siinä, ettei se vaikuta veren sokeriarvoihin, koska se käyttäytyy ruoansulatuksessa niin kuin ruokakuitu. Isomalti ei myöskään ole yhtä haitallinen hampaille kuin sokeri. Tavallinen sokeri on noin puolet isomaltia makeampaa.
Isomalti pystyy kiinnittämään vettä itseensä ja sen takia sitä käytetään elintarvikkeissa myös aromivahventeena, kosteudensäilyttäjänä, stabilointiaine-, täyte- ja kantaja-aineena.
Kemiallinen rakenne

Isomaltin kemiallinen kaava on C12H24O11, CAS-numero 64519-82-0, moolimassa 344,312 g/mol ja E-koodi E 953.
Sotarikos

Malmedyn verilöylyssä teloitetun tykkipatteri B:n kuuluneen miehistön ruumiita.
Japanilaiset hautaavat vankeja elävältä Nanjingin verilöylyn yhteydessä.
Japanilainen sotilas Yasuno Chikao mestaa australialaisen sotavangin, Leonard G. Siffleetin.
My Lain verilöylyn uhreja.
Sotarikos on sodan tai siihen verrattavissa olevan konfliktin yhteydessä tapahtuva kansainvälisillä sopimuksilla rikokseksi määritelty teko, josta on Suomessa tarkemmin määritelty kansallisesti rikoslain 11 luvussa: ”Sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan”. Kansainvälisesti sotarikos-käsitteelle suuntaviivoja antaa muun muassa kaikkien Euroopan unionin maiden ratifioima niin sanottu Rooman perussääntö, jonka suhteen tuomiovalta on Haagissa sijaitsevalla Kansainvälisellä rikostuomioistuimella. Myös Suomen allekirjoittamat Geneven sopimukset määrittelevät niiden mukaiset törkeät rikokset sotarikoksiksi.
Historia > Yleistä

Monissa maissa sodankäyntiä rajoittavia määräyksiä sisällytettiin maiden omiin sotilaallisiin lakeihin. Kehitys sodankäynnissä johti jo 1700-luvulla siihen, että näiden lakien valvomista varten perustettiin sotilastuomioistuimia, jotka asettivat syytteeseen määräyksiä rikkoneet.
Ensimmäinen sodankäyntiä määrittelevä kansainvälinen sopimus oli vuoden 1864 Geneven yleissopimus. Se käsitteli lähinnä sairaiden ja haavoittuneiden sotilaiden hoitamista ja suojelemista. Vuonna 1907 Geneven yleissopimus ulotettiin koskemaan myös merisodankäyntiä ja vuonna 1929 ilmasodankäyntiä. Vuosina 1899–1907 solmittiin Haagin sopimukset, joissa asetettiin rajoitteita aluksi vain maasodankäynnille. Niissä todetaan muun muassa:
Sodankävijöitä on nimenomaan kielletty:
a) käyttämästä myrkkyä ja myrkytettyjä aseita;
b) petoksella tappamasta tai haavoittamasta vihollisen kansakuntaan tai armeijaan kuuluvia henkilöitä;
c) tappamasta tai haavoittamasta vihollista, joka pantuaan pois aseensa tai kykenemättä enää niitä käyttämään on antautunut armoille;
d) julistamasta, että armoa ei anneta;
e) käyttämästä aseita, ammuksia tai aineita, jotka tuottavat tarpeettomia kärsimyksiä;
g) hävittämästä tai takavarikoimasta vihollisen omaisuutta paitsi milloin sellainen hävittäminen ja takavarikoiminen käy sodan aiheuttamasta pakosta tuiki välttämättömäksi
Merisodankäyntiä koskevia kansainvälisiä sopimuksia ei tehty ennen toista maailmansotaa. Tosin Haagin sopimuksessa kiellettiin puolustamattomien satamien pommittaminen, ja Lontoon vuoden 1930 sopimus kielsi sukellusveneitä upottamasta kauppalaivoja, paitsi jos niiden miehistö ja matkustajat saatettiin turvaan ennen upottamista.
Geneven protokolla kielsi kemialliset aseet vuonna 1925.
27. kesäkuuta 1928 Pariisissa solmittu Kellogg–Briand-sopimus kielsi sodan politiikan teon välineenä. Vaikka sen allekirjoitti 62 valtiota, kuten Suomi, sen tarkoitus estää sodat epäonnistui, mutta se vaikutti huomattavasti kansainvälisen oikeuden kehitykseen.lähde?
Historia > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen voittaneet ympärysvallat asettivat erityisen ”Sodan aloittajien vastuuta ja rangaistusten toimeenpanoa käsittelevän komission”. Se kokoontui 25. tammikuuta 1919 ja suositteli toimia vihollismaiden sotarikoksista syytettyjä kansalaisia vastaan. Komissio antoi raportin, jossa se totesi, että kaikki sodan lakeja ja tapoja tai ihmisyyden lakeja rikkoneet viholliset tuli asettaa syytteeseen käskyvallasta ja arvosta riippumatta. Tätä varten tuli perustaa erityinen korkea tuomioistuin, joka tutkisi ja tuomitsisi tapauksia kansainvälisen oikeuden mukaan. Suurin osa ympärysvalloista kannatti raporttia, mutta Yhdysvallat vastusti, sillä vastaavasta tuomioistuimesta ei ollut ennakkotapausta.
Useat komission suosituksista sisällytettiin sotarikollisten rankaisemista käsitteleviin kohtiin Versailles’n rauhansopimuksissa. Ympärysvallat antoivat Saksalle 3. helmikuuta 1920 luettelon, jossa oli 896:n oikeudelle luovutettavan nimet. Saksan hallitus kuitenkin kieltäytyi ja esitti, että luettelon henkilöt tuli asettaa syytteeseen Saksan korkeimmassa oikeudessa Leipzigissa. Ympärysvallat suostuivat. Lopputuloksena vain hyvin harvat syytetyistä tuomittiin, ja heistäkin monet pääsivät pakenemaan vankiloista. Joka tapauksessa annetut tuomiot osoittivat, että sotalakien rikkomisesta voitiin tuomita rangaistuksiin.
Historia > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan jälkeen 8. elokuuta 1945 Lontoossa järjestetyssä liittoutuneiden kokouksessa määriteltiin sotarikokseksi myös rikokset rauhaa vastaan ja hyväksyttiin kansainvälisen sotilastuomioistuimen peruskirja. Nämä määritelmät olivat syyteperusteena Nürnbergin, Tokion ja Helsingin sotarikosoikeudenkäynneissä.
Nürnbergin tuomioistuimen peruskirjan ja tuomion sisältämät kansainvälisen oikeuden periaatteet hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen päätöslauselmassa 95 (I) 11. joulukuuta 1946, ja niiden perusteella YK:n Kansainvälisen oikeuden toimikunta kirjasi ylös seitsemän periaatetta.
Sotarikoksen käsitteen yleiseen määrittelyyn ovat ajan myötä vaikuttaneet useat kansainväliset sopimukset, kuten Geneven sopimukset ja Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus. Ongelmana on usein ollut sopimusten ratifioinnin puutteellinen maantieteellinen kattavuus konfliktien osapuolten kesken. Esimerkiksi Suomi ratifioi Geneven sopimukset vuonna 1955.
Muita sodan sääntöä kirjaavia kansainvälisiä sopimuksia ovat muun muassa:lähde?
Convention on Certain Conventional Weapons (vuodelta 1980), joka rajoittaa sirpaleaseiden, maamiinojen, polttoaseiden ja sokeuttavien laseraseiden käyttöä.
Chemical Weapons Convention (vuodelta 1993), joka kieltää kemiallisten aseiden tuotannon ja varastoinnin
Convention on the Physical Protection of Nuclear Material
Sotarikosoikeudenkäynneissä sovelletut juridiset periaatteet ovat poikenneet joskus merkittävästikin siihen saakka vallalla olleista käytänteistä. Voittajavaltiot ovat voineet soveltaa itse kehittämäänsä lainsäädäntöä yleisistä oikeuskäytänteistä poiketen taannehtivastikin, eli viitaten tapahtumiin ennen sovellettavan lain määrittelyä ja voimaantuloa.