stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Illapa

Illapa (myös Ilyapa ja  Katoylla tai Apu Illapu) oli inkojen salamien, ukkosen ja myrskyn jumala.
Eräässä myytissä kerrotaan, kuinka hän ylitti taivaan jättiharppauksin ja hänen varjostaan muodostui Linnunrata. Kerran hän linkosi kiven sisarensa pitelemään vesiruukkuun. Tällöin lingon nahasta kuului ukkosta muistuttava ääni ja kivi välähti kuin salama. Ruukku rikkoutui ja vesi toi sateen inkoille. Inkat olivat kiitollisia ja rakensivat Illapulle vuorille korkeita temppeleitä - jotta ne olisivat mahdollisimman lähellä jumalaa. Kuivuusjaksojen aikan niissä rukoiltiin sadetta, ja jos tämä ei auttanut, uhrattiin ihmisiä.
Idäntäplämittari

| Idäntäplämittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lovimittarit Ennominae
Suku::  Täplämittarit Lomaspilis
Laji::  opis
Kaksiosainen nimi
 Lomaspilis opis  Butler, 1879 
Synonyymit
 Abraxas opis 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idäntäplämittari (Lomaspilis opis) on pienehkö, melko harvinainen, mustavalkoinen mittariperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Idäntäplämittari on selväpiirteisen mustavalkoinen perhonen. Siipien pohjaväri on valkoinen, ja niissä on sinertävänmustia laikkuja. Sekä etu- että takasiipien ulkoreunat ovat laajalti tummat, ja etusiiven tyviosan tumma laikku on melko pyöreä, ei pitkänomainen. Etusiiven etureunan keskellä oleva laikku on symmetrinen ja lähes tiimalasin muotoinen. Molempien siipiparien keskellä kulkee melko suurten ja pyöreähköjen, tummien täplien rivi. Siipiväli on 20–25 mm.
Idäntäplämittari muistuttaa suuresti hieman kookkaampaa, yleisempää ja laajemmalle levinnyttä reunustäplämittaria (Lomaspilis marginatus).
Levinneisyys ja lentoaika

Idäntäplämittarin levinneisyys ulottuu Suomesta ja Baltiasta Venäjän ja Keski-Aasian poikki Japaniin. Se on koko levinneisyysalueellaan paikoittainen. Suomessa perhosta tavataan melko harvinaisena ja harvalukuisena Keski- ja Itä-Suomessa sekä etelärannikolla. Aikuiset yksilöt lentävät kesäkuun alusta heinäkuun alkupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat

Idäntäplämittari on etenkin nuorissa koivikoissa ja pensaikkoisilla niityillä viihtyvä laji. Perhoset aloittavat lentonsa iltapäivällä ja jatkavat yöhön. Illan hämärryttyä perhoset tulevat valolle. Kotelo talvehti.
Toukka vaikuttaa syövän vain sen puuyksilön lehtiä, jolle naaras on laskenut munat.
Ravintokasvi

Toukka elää ainakin rauduskoivulla (Betula pendula).
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q13556524  BioLib: 51859  BOLD: 110155  CoL: 936FS  EoL: 414834  Fauna Europaea: 445953  Fauna Europaea (new): 3c760b7f-97b1-4ad5-85ae-3123cf78beaf  GBIF: 5149414  iNaturalist: 732659  IRMNG: 10293649  LepIndex: 238503  NCBI: 1870042  Observation.org: 184477  Open Tree of Life: 3070758  Laji.fi: MX.61539
Idänritariyökkönen

| Idänritariyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Ritariyökköset Catocalinae
Suku::  Catocala
Laji::  adultera
Kaksiosainen nimi
 Catocala adultera  Ménétries, 1856 
Katso myös
   Idänritariyökkönen Wikispeciesissä   Idänritariyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idänritariyökkönen (Catocala adultera) on kookas, ritariyökkösiin kuuluva yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Useimpien sukulaistensa tapaan idänritariyökkönen on silmiinpistävän kookas perhonen. Vartalo on tasaisen harmaa. Pohjaväriltään sinertävänharmaissa etusiivissä on hyvä suojaväri. Leveät ja tummat sisempi- ja ulompipoikkiviiru erottuvat selvästi. Sisemmän poikkiviirun ulkopuolella siivessä on laaja valkeansävyinen alue. Munuaistäplä erottuu hyvin huonosti, mutta sen vieressä siivessä on ritariyökkösille ominainen, vino, vaalea täplä, joka erottuu hieman paremmin. Takasiipien väri on helakanpunainen. Niiden tumma reuna on kapeampi kuin kulmaritariyökkösellä (Catocala nupta) ja siiven keskiosan tummassa raidassa on etureunan lähellä heikko sisäänpäinsuuntautuva lovi. Siipiväli on 73–80 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Idänritariyökkönen on levinneisyydeltään selvästi itäinen laji, jota tavataan Euroopassa vain pohjois- ja itäosissa. Levinneisyysalue jatkuu Venäjän ja Siperian poikki Kiinaan ja Koreaan. Suomessa levinneisyys on itäpainotteinen, mutta idänritariyökkönen on tunnettu vaeltaja, joka voi lentää kauaksikin syntymäsijoiltaan. Tämä laajentaa lajin esiintymisaluetta ja Suomessakin lajin voi tavata pohjoisinta Lappia myöten. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta syyskuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Yleisesti ritariyökköset ovat puistoissa ja puutarhoissa viihtyviä lajeja ja myös idänritariyökkönen elää rehevissä metsissä ja kulttuuriympäristöissä. Lajin esiintymisessä on varsin suuria vuosittaisia vaihteluita. Laji tulee hyvin syötille ja hieman huonommin valolle.
Muna on talvehtiva elämänvaihe.
Ravintokasvi

Toukka elää metsähaavalla (Populus tremula).
Aiheesta muualla

Toim. Helmut Diekmann, Jaana Ihme, Heikki Tabell ja Patrik Åberg: Idänritariyökkönen Suomen perhoset. Viitattu 25.2.2023.
Pakkanen, Pertti: Catocala adultera Ménétriés, 1856 – Idänritariyökkönen. Suomen Perhostutkijain Seura. 12.12.2013. Arkistoitu 14.3.2016. Viitattu 25.2.2023.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1374961  Wikispecies: Catocala adultera  BOLD: 56190  CoL: 92XQN  EoL: 548116  EUNIS: 311066  Fauna Europaea: 446668  Fauna Europaea (new): febf9b13-4e86-4031-bd7a-433eacdecde5  GBIF: 1797103  iNaturalist: 781120  IRMNG: 10317281  LepIndex: 277204  NCBI: 2561068  Observation.org: 184840  Laji.fi: MX.62324
Ikiviuhkot

| Ikiviuhkot |
| --- | --- |
 Meri-ikiviuhko (Limonium vulgare)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Lyijykukkakasvit Plumbaginaceae
Suku::  Ikiviuhkot Limonium  Mill.
Katso myös
   Ikiviuhkot Wikispeciesissä   Ikiviuhkot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ikiviuhkot eli rantaneilikat (Limonium) on lyijykukkakasvien heimoon kuuluva suku, jossa on 150 lajia. Ikiviuhkoja esiintyy maailmanlaajuisesti ja ne kasvavat merenrannoilla, suolaisilla soilla ja aavikoilla. Ikiviuhkot voivat olla yksi-, kaksi- tai monivuotisia ruohokasveja tai puuvartisia varpuja. Monia suvun lajeja viljellään koristekasveina. Ikiviuhkoja käytetään myös leikkokukkana.
Lajeja

Limonium aureum – kultaikiviuhko
Limonium bellidifolium – lankaikiviuhko
Limonium bonduellei – keltaikiviuhko
Limonium gmelinii – unkarinikiviuhko
Limonium perezii – rotkoikiviuhko eli kanarianikiviuhko
Limonium platyphyllum – hopeaikiviuhko
Limonium sinuatum – sini-ikiviuhko
Limonium tetragonum – kiinanikiviuhko
Limonium arborescens – puuikiviuhko
Limonium bourgeaui – famaranikiviuhko
Limonium brassicifolium – palleikiviuhko
Limonium brassicifolium subsp. brassicifolium – kaitapalleikiviuhko
Limonium brassicifolium subsp. macropterum – leveäpalleikiviuhko
Limonium cancellatum – polvi-ikiviuhko
Limonium dendroides – miekkaikiviuhko
Limonium fruticans – soikkoikiviuhko
Limonium humile – hoikkaikiviuhko
Limonium imbricatum – limi-ikiviuhko
Limonium macrophyllum – anaganikiviuhko
Limonium ovalifolium – lusikkaikiviuhko
Limonium ovalifolium subsp. canariense – kanarianlusikkaikiviuhko
Limonium ovalifolium subsp. gallicum – ranskanlusikkaikiviuhko
Limonium ovalifolium subsp. lusitanicum – portugalinlusikkaikiviuhko
Limonium ovalifolium subsp. ovalifolium – marokonlusikkaikiviuhko
Limonium ovalifolium subsp. pyramidatum – portosantonlusikkaikiviuhko
Limonium papillatum – nyppyikiviuhko
Limonium pectinatum – kampaikiviuhko
Limonium preauxii – fataganikiviuhko
Limonium puberulum – tähti-ikiviuhko
Limonium redivivum – gomeranikiviuhko
Limonium spectabile – mascanikiviuhko
Limonium sventenii – agaetenikiviuhko
Limonium thouinii – libyanikiviuhko
Limonium tuberculatum – lobosinikiviuhko
Limonium vulgare – meri-ikiviuhko
Ikiviuhkoista on erotettu muihin sukuihin tataariviuhko (Goniolimon tataricum) ja rusoikitähkä eli tähkäikiviuhko (Psylliostachys suworowii).
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: ikiviuhkot eli rantaneilikat (Limonium)
Suomen Lajitietokeskus: Ikiviuhkot – Limonium
ITIS: Limonium (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Limonium (englanniksi)
Flora of China: Limonium (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157375  Wikispecies: Limonium  APDB: 192161  APNI: 110578  BioLib: 38838  CoL: 62YMP  eFloraSA: Limonium  EoL: 60744  EPPO: 1LIIG  FloraBase: 21903  FNA: 118606  FoAO2: Limonium  FoC: 118606  FoIO: limonium  GBIF: 3082293  GRIN: 6849  iNaturalist: 63366  IPNI: 32154-1  IRMNG: 1360375  ITIS: 21329  NBN: NHMSYS0000460350  NCBI: 46093  NZOR: 687e8ed0-86a2-477c-b578-7c9c4446dfd0  Open Tree of Life: 387506  PLANTS: LIMON  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331722-2  Tropicos: 40007021  VASCAN: 1346  VicFlora: d0853caf-530d-416b-b589-967cd9946e3f  WFO: wfo-4000021808  WoRMS: 232101
Juhani Iivari

Pekka Toivo Juhani Iivari (s. 28. syyskuuta 1947) on Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteen professori emeritus.
Henkilötiedot ja opinnot

Juhani Iivari  syntyi Kolarissa 1947. Hänen vanhempansa olivat rakennustyömies Väinö Oja ja puhelunvälittäjä Emmi Iivari. Ylioppilaaksi Iivari valmistui Pellon yhteiskoulusta vuonna 1967 ja sitten Oulun yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1974, filosofian lisensiaatiksi 1978 ja filosofian tohtoriksi 1983.
Ammatillinen ja muu toiminta

Iivari  toimi Oulun yliopiston kansanterveystieteen laitoksen väliaikaisena laboraattorina 1974, sitten tietojenkäsittelyopin laitoksen assistenttina ja vt. yliassistenttina 1974–1979, vt. apulaisprofessorina 1979 sekä 1980–1984, vt. professorina 1979–1980, tietojenkäsittelyopin lehtorina 1982–1987, vs. professorina 1985 ja 1986–1987 sekä apulaisprofessorina (tietojärjestelmät) 1987–1991. Iivari toimi Jyväskylän yliopiston professorina 1992–1996, samalla kun oli Oulun yliopiston dosentti. Tietojenkäsittelytieteen professori Oulun yliopistossa Iivari oli vuodesta 1996 vuoteen 2011, jolloin hän jäi eläkkeelle. Uransa aikana Iivari on ollut vierailevana tutkijana State University of New Yorkissa Binghamtonissa ja Houstonin  yliopistossa 1988–1989.
Pentti Kerola ja Juhani Iivari olivat ensimmäiset tietojenkäsittelytieteen professorit Oulun yliopistossa. Iivari on ollut tietojärjestelmätieteen koulutusohjelman koordinaattori, lisäksi hän on toiminut IFIP- ja ACM-järjestöissä sekä ollut kahteen otteeseen Tietojenkäsittelytieteiden Seuran hallituksen jäsen. AIS (Association for Information Systems) - järjestö myönsi Iivarille AIS Fellow -arvonimen vuonna 2012. AIS on tietojärjestelmätieteen tutkijoiden maailmanlaajuinen järjestö, jolla on noin 4000 jäsentä.
Juhani Iivarilla on julkaisuja tietojenkäsittely- ja tietojärjestelmätieteen, tietojenkäsittelyteorian sekä systemoinnin alueelta. Hänen väitöskirjansa vuodelta 1983 käsitteli ns. PIOCO-mallia. Hän on myös julkaissut omakerrallisen e-kirjan "En olisi saanut syntyä nykyaikaan: Sattumia ja tabuja elämäni varrelta".
Aiheesta muualla

Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteiden laitos
Iivari, J. 2003. Akateemisia aivoituksia systeemityöstä, sen koulutuksesta ja tutkimuksesta. Sytyke-lehti, numero 3/04, s. 2-5. Iivarin artikkeli systeemityöstä (Viitattu 20.2.2008)
Iivari, J. 2007. Miljardin euron puhallus. Suomen Kuvalehti, 30.5.2007. Iivarin kannanotto huippuyliopistokeskusteluun (Viitattu 20.2.2008)
Iivarista AIS Fellow[vanhentunut linkki] (Viitattu 31.3.2012)
Iivari, J. 2015. En olisi saanut syntyä nykyaikaan: Sattumia ja tabuja elämäni varrelta. Elisa Kirja, Google Play. ISBN 978-952-6613-29-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  DBLP
Höyrysäiliöveturi

Pankakosken tehtaiden Porter-höyrysäiliöveturi. Veturi on säilyneistä yksi kolmesta jossa sylinterit ovat edessä.
Saastamoinen Oy:n Haapaniemen sahan Borsig-höyrysäiliöveturi, "Karhu", Haapamäen talleilla. Veturista on riisuttu luistikoneistot hinausta varten, vain kiertokanget ovat jäljellä pyörien tasapainottamiseksi.
Borsig-höyrysäiliöveturin höyrynlatausventtiili. Kytkimen lenkkiosa riisuttu vaihtotyön helpottamiseksi
ÄSR 3 -höyrysäiliöveturi Minkiön varikolla. "Piippu" on sylinterien höyrynpoistoventtiili: tässä veturissa sylinterit ovat useimmista muista poiketen edessä. Veturiin on tässä kuvassa vaihdettu Museorautatien omat keskuspuskimet alkuperäisten tilalle.
Höyrysäiliöveturi, toisinaan myös pulloveturi tai Termospullo, joissakin vanhimmissa kirjoituksissa akkumulaattoriveturi, on omaa höyrynkehityslaitteistoa vailla oleva höyryveturi, jossa kattilan paikalla on painesäiliö. Normaalista höyryveturista poiketen höyrysäiliöveturissa ei ole lainkaan avotulta, eikä siitä poistu ympäristöön hiilipölyä (engl. fireless locomotive: tuleton veturi). Höyrysäiliöveturi toimii joko höyryllä tai paineilmalla, joka lisätään siihen tankkaamalla. Veturityyppiä ei pidä sekoittaa tankkiveturiin.
Veturityyppi kehitettiin aikanaan hoitamaan vaihtotyötä tulenaroilla teollisuusalueilla, esimerkiksi öljynjalostamoissa, kaasulaitoksissa ja lautatarhoilla. Lisäksi ahtaissa tunneleissa ja raiteilla varustetuissa varastosuuleissa normaalihöyryveturin savu ja kipinät aiheuttivat vaaratilanteita. Muut vetokalustovaihtoehdot – sähkö- ja paineilmaveturit tai vinssi- ja hevosvedot – olivat merkittävän paljon heikkovoimaisempia ja muutoinkin epäkäytännöllisiä, joten tarkoitukseen kehitettiin sellainen höyryveturi joka ei aiheuttanut tulenvaaraa.
Toinen merkittävä syy tyypin olemassaoloon oli se, että niissä voitiin hyödyntää suurten teollisuushöyrykattiloiden hukkatehoa. Näin vetureihin ei tarvinnut hankkia erikseen polttoainetta, vain voiteluaineet ja muut huoltotarvikkeet jotka tarvittiin joka tapauksessa.
Tämä veturityyppi on tehty lähes yksinomaan teollisuuskäyttöön, yleisessä liikenteessä sitä ei ole käytetty kuin aivan satunnaisesti, jos jollain yleistä liikennettä harjoittaneella teollisuusradalla on ollut tällainen ja se on sattumoisin ollut ainoa varaveturina käytettävissä ollut. Näin esim. Kuusankosken-Voikan rautatiellä: yhtiön ainoa höyrysäiliöveturi KVR7 kävi yhtiön historian mukaan joitakin kertoja Voikan tehtailta Kuusankoskella viemässä ja hakemassa täysmittaisen junan – veturin kertalataus riitti hyvin tähän
Höyrysäiliöveturit Suomessa

Toijalan Veturimuseon mukaan Suomessa oli käytössä kaikkiaan yhteensä 16 höyrysäiliöveturia (9 kapea- ja 7
leveäraiteista). Vetureita on säilynyt 6 kappaletta: 4 leveäraiteista ja 2 kapearaiteista. Kapearaidevetureista yksi oli 1 067 mm:n, kaksi 750 mm:n ja kuusi 600 mm:n akselivälillä. Suurin osa vetureista oli saksalaisia: Hanomagin, Henschelin, Krauss-Maffein, Orenstein & Koppelin, Rheinmetall Borsigin ja Hohenzollernin valmistamia. Yksi on amerikkalainen H.K. Porterin rakentama.
Suomessa on valmistettu joitakin höyrysäiliövetureita. Suomeen jäi 2 koemielessä Lokomon ja Rosenlewin rakentamaa. Ne kuuluivat Kaukas Oy:lle ja Oulujoki Oy:lle, ja molemmat olivat 600 mm:n raideleveyksillä. Lokomon veturia käytettiin Kaukas-yhtiön Lauritsalan tehtaiden kapearaiteilla ja Oulujoki Oy käytti omaa veturiaan voimalaitostyömaillaan. Veturit olivat aivan eri kokoisia: Lokomon veturi vastasi kooltaan ja ulkoasultaankin varsin tarkkaan saksalaista Henscheliä eli oli jokseenkin suurin mahdollinen 600 mm radalle. Rosenlewin tekemä koehöyrysäiliöveturi oli kautta aikojen pienin lajissaan jääden jostain syystä ainoaksi valmistuneeksi kappaleeksi. Nämä molemmat veturit olivat klassista takasylinteristä mallia.
Kaukas Oy:n veturi romutettiin 1950-luvun alkupuolella, oletettavasti noin vuonna 1953, tehtaan vanhalla propsilaanilla yhdessä muiden yhtiön kapearaideveturien kanssa. Oulujoki Oy:n veturi katsastettiin viimeisen kerran vuonna 1971. Se katosi rekistereistä myöhemmin, ja veturin lopullinen kohtalo on selvittämättä.
Lisäksi sotakorvauksina toimitettiin höyrysäiliövetureita: Enso-Gutzeit Oy:n Lypsyniemen konepaja rakensi osuutenaan sotakorvauksista kuusi kaksiakselista 750 mm:n raideleveyksistä höyrysäiliöveturia, jotka menivät Liepājaan öljysataman liikenteeseen. Nämäkin veturit olivat klassista takasylinteristä mallia.
Lypsyniemessä vetureita rakentamassa olleet suomalaiset merimiehet näkivät parikin näistä vetureista työssä Liepājassa 1950-luvulla. . Toistaiseksi näistä kuudesta harvinaisuudesta ei ole ajantasaista tietoa myöhemmistä vaiheista.
Suomessa käytetyissä ja täällä valmistetuissa höyrysäiliövetureissa ei missään ollut paineilmajärjestelmää eikä suoratoimintajarrua. Kaikissa oli vain höyryjarru sekä mekaaninen seisontajarru. Joissakin vetureissa, esim ÄSR3, on vain mekaaninen heittovipujarru joka toimii sekä käyttö- että seisontajarruna.
Lähes kaikkien säilyneiden höyrysäiliöveturien tehonsäätölaite toimii paaki- eli vipuohjauksella; vain Veturimuseon Hanomagissa on tehonsäätöruuvi
Höyrysäiliöveturit Suomessa > Romutettuja yksilöitä

Leveäraiteisista on romutettu kolme: ainoa kunnallisessa omistuksessa ollut, saksalaisperäinen, alun perin Hackmann Oy:n Johanneksen tehtaille tullut leveäraiteinen Krauss-Maffei 4289/1927 -höyrysäiliöveturi, joka meni sittemmin Helsingin Kaupungin Sähkölaitoksen voimalatyömaiden käyttöön, josta se myytiin Enso-Gutzeitin Kaukopään tehtaille. Vuonna 1972 se myytiin Tikkurilaan Metalliyhtymä Oy:lle purettavaksi.
Samalla kertaa samalle purkajalle meni myös toinen Kaukopään leveäraiteinen höyrysäiliöveturi, Henschel 23279/1936, joka alun perin oli palvellut Enson Kotkan tehtaita. Molemmat veturit – kuten selkeä enemmistö muistakin – olivat kaksiakselisia. Näitä kahta veturia harkittiin ensin museoitaviksi mutta nopeasti todettiin että niiden yleiskunto oli toivottoman huono, ja ne saivat mennä koska tietoon tuli että höyrysäiliövetureita oli jäljellä useitakin parempikuntoisia – Oulun Henschel jopa käytössäkin.
Lisäksi Serlachiuksen Mäntän tehtailla oli kaksiakselinen Borsig 12227/1929-veturi josta on säilynyt vain niukasti tietoa. Tekniset tiedot ovat samat kuin Saastamoisen veturissa. Tämä veturi romutettiin tehtaan alueella joskus 70-luvun puolivälissä vähin äänin.
600-milliset höyrysäiliöveturit ehdittiin romuttaa kaikki ennen kuin niitä ehdittiin edes tarjota museoitavaksi. Näin siksi että viimeisenkin tällaisen veturin käyttö loppui ennen kuin museorautatieaate pääsi kunnolla käyntiin. Poikkeus on Rosenlewin koeveturi, mutta sen olemassaolokin selvisi harrastajille vasta 1980-luvulla – jolloin pelastaminen oli auttamatta myöhäistä.
Useimmista romutetuista yksilöistä on säilynyt hyvä valikoima kuvia ja tietysti tekniset tiedot.
Höyrysäiliöveturit muualla maailmassa

Höyrysäiliöveturien merkittävin valmistaja on aina ollut Saksa. Siellä ja yleensäkin saksankielisellä alueella veturityyppi on edelleen käytössä. Erityisesti öljyteollisuus jonka prosessit tarvitsevat runsaasti korkeapainehöyryä käyttää kipinöimätöntä höyrysäiliöveturia edelleen monilla jalostamoilla ja öljyvarastoilla.
Myös entisessä DDR:ssa ja muissa itäblokin valtioissa höyrysäiliöveturit ovat vielä ahkerassa käytössä; niukalla budjetilla toimivat valtiot ovat huomanneet että tällainen veturi on ehdottomasti halvempi käyttää kuin näennäisesti modernimmat dieselveturit. Ja koska prosessihöyryä on riittämiin, sitä käytetään. DDR:in RAW Meiningen valmisti ison sarjan höyrysäiliövetureita vuonna 1981.
Sveitsin Dampflokomotiv- und Maschinenfabrik DLM vei kaksi Meiningen-tyyppistä veturia Saksasta Sveitsiin ja uudisti niitä vuonna 2010. Ne ovat valmiina vaihtotöihin teollisuusradalla.
Myös Englannissa, Irlannissa ja tietysti Yhdysvalloissa käytetään tätä veturityyppiä sellaisessa teollisuudessa, joka käyttää runsaasti prosessihöyryä toiminnoissaan ja jolla siis on siitä runsas tarjonta. Määrä on kylläkin hiljalleen laskenut ja yhä useammat veturit museoitu.
Näistä vetureista huomattavassa osassa on myös paineilmajärjestelmä pumppuineen ja säiliöineen suoratoimintajarrua varten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Höyrysäiliöveturi Wikimedia Commonsissa
Kaukas Oy:n tehdasradan höyrysäiliöveturi, valmistanut Lokomo Oy, 2-4-0f, 187/1935. Tätä veturia valmistui vain prototyyppikappale, joka pitkän palvelun jälkeen romutettiin Lauritsalan propsikentällä noin vuonna 1953.
Kaukas Oy:n tehdasradan höyrysäiliöveturi, Henschel. Vastasi aika tarkkaan kooltaan ja ominaisuuksiltaan Lokomon koeveturia. Palveli yhtä kauan ja romutettiin samoihin aikoihin samalla kentällä.
Entinen Oulu Oy:n höyrysäiliöveturi Haapamäellä kesän 2000 kunnossaan.
Kamiina Toijalan Veturimuseon höyrysäiliöveturin hytissä.
Henschel-höyrysäiliöveturi vuodelta 1952 saksalaisella voimalaitoksella Grosskraftwerk Mannheim. Veturin vasemmassa kyljessä käyntisillalla on suoratoimintajarrun ilmapumppu. Jarrujärjestelmän paineilmasäiliö hiukan edempänä käyntisillan alla. Myös tämä veturi on takasylinterinen.
DLM:in uudistettu höyrysäiliöveturi 002, näytteillä Schaffhausenissa vuonna 2010
Itävaltalaisen Strasshoffin öljynjalostamon korkeapaineinen höyrysäiliöveturi (40 bar). Klassinen takasylinterimalli.
Pennsylvania Power & Light -voimayhtiölle kuulunut höyrysäiliöveturi Pennsylvanian rautatiemuseossa. Amerikkalaiset höyrysäiliöveturit olivat useinkin etusylinterisiä, niin tämäkin.
Hämeen rintama

Hämeen rintama oli Suomen sisällissodan rintamalinja, joka kulki aluksi Hämeen läänin pohjoisosassa, nykyisten Pirkanmaan ja Keski-Suomen maakuntien alueella sekä myöhemmin sodan loppuvaiheessa myös nykyisessä Kanta-Hämeessä. Hämeen rintama muodosti niin sanotun länsirintaman yhdessä Satakunnan rintaman kanssa. Se kulki Tampereen pohjoispuolella Kurusta Ruoveden, Vilppulan ja Kuoreveden kautta edelleen Längelmäelle ja päättyi Päijänteen länsirannalle Kuhmoisiin. Hämeen rintamasta muodostui sodan aikana sen päärintama, jossa käytiin lopputuloksen kannalta ratkaisevat taistelut, kuten maalis-huhtikuun vaihteen Tampereen taistelu. Se oli myös sisällissodan verisin näyttämö, jonka taisteluissa sai surmansa yli 40 prosenttia sodan kaikista kaatuneista. Hämeen rintamalla kaatui noin 1 900 punaista ja 1 400 valkoista, joiden joukossa on myös noin 50 valkoisten riveissä taistellutta ruotsalaista vapaaehtoista sekä useita kymmeniä punaisten puolella taistelleita venäläisiä.
Hämeen rintama on käsitteenä neutraali ja kuvastaa myös sen maantieteellistä sijaintia. Valkoiset kutsuivat Hämeen rintamaa sodan aikana Länsirintamaksi, johon kuuluivat myös Satakunnan puoleiset rintamalohkot. Punaiset puolestaan käyttivät siitä nimitystä Pohjoisrintama tai Läntisen rintaman pohjoisosa.