stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gabriel Viitaharju
Sisällissodan jälkeinen aika

Viitaharju palveli edelleen päällikkönä sisällissodan jälkeen Vaasan rykmentin I pataljoonan 2. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Suomen valkoiseen kaartiin ja 17. elokuuta 1918 Karjalan kaartin rykmentin 1. komppaniaan. Lapin ryhmän 1 pataljoonan Suomussalmen komppaniaan hänet siirrettiin 25. lokakuuta 1918, kunnes 7. huhtikuuta 1919 hänet nimitettiin Viipurin rykmentin 9. komppanian päälliköksi.
Armeijasta hän erosi 5. toukokuuta 1920 ja toimi sen jälkeen 1. kesäkuuta – 2. lokakuuta 1920 välisen ajan Loimaan suojeluskunnan paikallispäällikkönä ja 15. toukokuuta – 31. lokakuuta 1921 välisen ajan vanhempana rajavartijana Luoteisrajan rajavartiostossa. Myöhemmin hän siirtyi pitämän kahvilaliikettä Kemissä. Vuonna 1927 hän astui Suojeluskuntain ase- ja konepajan (SAKO) palvelukseen, josta hän siirtyi 1. syyskuuta 1932 – 18. helmikuuta 1933 väliseksi ajaksi Kenttätykistörykmentti n:o 1:een nuoremmaksi upseeriksi. Vuonna 1934 hän palasi Suojeluskuntain ase- ja konepajan palvelukseen Riihimäelle ja palveli yrityksessä talvisotaan saakka.
Talvisota

Viitaharju otti osaa talvisotaan päällikkönä Hämeen suojeluskuntapiirin Erillisessä työkomppaniassa, josta hänet siirrettiin myöhemmin Kemijärven komendantin apulaiseksi ja edelleen Työkomppania Kalterin päälliköksi. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Mäntyvaaralla ja Nälkämöjärvellä. Hänet haudattiin Riihimäelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 10. toukokuuta 1918 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Suojeluskuntain ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Vilhelm Punainen

| Vilhelm Punainen William Rufus |
| --- | --- |
 
Englannin kuningas
Valtakausi:  26. syyskuuta 1087 – 2. elokuuta 1100
Kruunajaiset:  26. syyskuuta 1087
Edeltäjä:  Vilhelm I
Seuraaja:  Henrik I

Syntynyt:  noin 1056 Normandia
Kuollut:  2. elokuuta 1100 New Forest
Hautapaikka:  Winchesterin tuomiokirkko
Suku:  Normandie
Isä:  Vilhelm I
Äiti:  Flanderin Matilda
Uskonto:  katolilaisuus
Vilhelm II  eli Vilhelm Punainen (engl. William Rufus, n. 1056 – 2. elokuuta 1100) oli Vilhelm I Valloittajan poika ja Englannin kuningas vuosina 1087–1100. Hän oli Englannin toinen normannikuningas.
Vilhelm II oli taitava sotilas, mutta julma ja vihattu hallitsija, joka verotti kirkkoa ankarasti. Jotkut olettavat liikanimen "Punainen" (lat. rufus) viittaavan verisyyteen tai kiivauteen, mutta yleisesti sen uskotaan viittaavan Vilhelmin punakkaan ihoon tai hiuksiin.
Varhaiset vaiheet

Tiedot Vilhelmin lapsuudesta ovat niukkoja. Hän on syntynyt Normandiassa joskus vuosien 1056 ja 1060 välillä Vilhelm I Valloittajan ja Flanderin Matildan kolmantena poikana. Vanhemmat veljet olivat Robert ja Rikhard. Näistä Rikhard kuoli metsästysonnettomuudessa . Robert peri Normandian läänitykset ja suosikkipoika Vilhelm isältään Englannin kruunun. Kolmas veli Henrik sai perinnöksi 5 000 hopearahaa.
Kuninkaana

Isänsä Vilhelm Valloittajan maatessa kuolinvuoteellaan Vilhelm Punainen lähti Englantiin, jossa hänet  kruunattiin Westminsterissä 26. syyskuuta 1087. Se että Vilhelm Valloittajan maat oli jaettu kahden veljen kesken, aiheutti ongelmia niille aatelisille, joilla oli maita molemmin puolin Kanaalia. Ainoana mahdollisuutena nähtiin yhdistää jälleen Englanti ja Normandia yhden hallitsijan alaisuuteen. Tämä johti vuoden 1088 kapinaan, jota johti Vilhelm Valloittajan velipuoli Bayeuxin piispa Odo. Robert ei onnistunut saapumaan Englantiin johtamaan kannattajiaan ja Vilhelm voitti englantilaisten kannatuksen rahalla ja lupauksilla paremmasta hallinnosta. Odo sai lähteä Normandiaan.
Vuonna 1090 Vilhelm yritti vallata Normandian, mutta ei onnistunut kovin merkittävästi sotatoimissaan, ja niinpä hän aloitti neuvottelut veljensä kanssa. Vuoden 1091 alkuun mennessä Vilhelm ja Robert olivat päässeet sopimukseen siitä, että heidän nuorinta veljeään Henrikiä ei päästetä valtaan ja Vilhelm auttoi Robertia valtaamaan Ranskalle menetetyt maat erityisesti Mainessa.
Sopimus unohdettiin kuitenkin muutamassa vuodessa, ja Vilhelm valloitti Normandian uudelleen vuonna 1094, tällä kertaa lahjomalla Ranskan Filip I:n vetämään tukensa Robertille. Suuremmat välienselvittelyt jäivät Vilhelmin suostuteltua veljensä liittymään ensimmäiselle ristiretkelle. Robert panttasi herttuakunnan 10 000 hopeamarkasta Vilhelmille ja lähti ristiretkelle vuonna 1096 palaten vasta syyskuussa 1100, kuukausi Vilhelmin kuoleman jälkeen.
Englannissa Vilhelmin hallitusaika oli rauhatonta. Vuonna 1095 Robert de Mowbray, Northumbrian jaarli, jätti saapumatta Curia Regisiin, hovin kokoukseen, ja Vilhelm vastasi tähän lähettämällä armeijan, joka löi jaarlin sekä vei tältä hänen asemansa. Toista aatelista, Eun Vilhelmiä, syytettiin myös petoksesta ja hänet sokaistiin ja kastroitiin. Vuosina 1095 ja 1097 Vilhelm yritti myös valloittaa Walesin siinä onnistumatta. Sitten hän palasi Normandiaan vuonna 1097 ja aina vuoteen 1099 taisteli Ranskassa halliten pohjoista Mainea, mutta epäonnistuen Ranskan hallussa olleen Vexinin maakunnan osan valloituksessa.
Vilhelm taisteli myös Skotlannin kuningasta Malcolm III:ta vastaan, pakottaen hänet vannomaan uskollisuudenvalan vuonna 1091 ja valloittaen rajakaupunki Carlislen ja Cumbrian vuonna 1092. Alnwickin taistelussa 13. marraskuuta 1093 Malcolm ja hänen poikansa Edvard tapettiin ja Malcolmin veljestä Donaldista tuli Skotlannin kuningas. Vilhelm kannatti Malcolmin poikaa Duncania, joka nousi valtaan lyhyeksi aikaa, ja sitten Edgaria, joka valloitti Lothianin vuonna 1094 ja lopulta suisti Donaldin vallasta 1097 Vilhelmin avulla Edgar Athelingin johtamassa taistelussa. Edgar tunnusti Vilhelmin Lothianin hallitsijaksi ja vieraili Vilhelmin hovissa.
Kuolema

Vilhelm II kuoli metsästysretkellä New Forestissa saatuaan osuman nuolesta, mahdollisesti seurueeseen kuuluneen aatelismies Walter Tirelin ampumana. Jotkut ovat epäilleet tapausta murhaksi, mutta tuoreeltaan sitä pidettiin metsästysonnettomuutena. Paikalla, jossa Vilhelmin uskotaan kuolleen, on nykyään muistokivi. Vilhelm Punainen on haudattu Winchesterin katedraaliin.
Vilhelm Punaisen kuolema. Litografia, 1895
Rufus Stone, muistokivi Vilhelm Punaisen oletetulla kuolinpaikalla.
Viitaniemen louhos

Viitaniemen louhos on Eräjärvellä sijaitseva avolouhos, josta louhittiin runsaasti litiumia sisältävää maasälpää vuosina 1935–1965. Louhoksen esiintymä oli rikas ja tärkeä litiumin lähde toiminta-aikanaan.
Esiintymän löytyminen

Viitaniemen maasälpäesiintymä löytyi sattumalta vuonna 1935 silloisen maanomistajan, Viitaniemen tilan emännän marjastusmatkalla löytämien, kotiinsa tuomien kauniinvalkoisten kivien perusteella. Emännän marjastusmatkan kerrotaan menneen pilalle, koska hän oli viehtynyt kauniisiin kiviin ja hänen kannettuaan ne kotiinsa marjakorissa kolmen kilometrin päähän, marjat olivat liiskaantuneet niiden painosta. Kivet olivat runsaasti litiumia sisältävää maasälpää, jotka toimitettiin tutkimuksiin. Koekairausten perusteella kalliosta löydettiin rikas litiumesiintymä, ja kaivostoiminta aloitettiin samana vuonna, lähes välittömästi ensimmäisten näytteiden löydyttyä.
Kaivostoiminta

Kaivostoiminnan alueella aloitti paikallinen Uiherlan Sälpä Oy, joka työllisti parhaillaan useita miehiä. Maasälpä eriteltiin kivilouheesta käsin ja vuosituotanto oli 2000-5000 tonnia.
Maasälpätilaukset Itä-Saksaan loppuivat vähitellen 1960-luvun loppua kohti ja kaikki helposti saatavissa oleva maasälpä oli louhittu pois vuoteen 1968 mennessä, jolloin viimeinen lasti maasälpää vietiin laivalla ulkomaille ja louhos suljettiin.
Paikalle jäi kaksi suurta kallioon louhittua kuoppaa ja suuret jätekivikasat, joiden siirtämistä pois ei katsottu enää tarpeelliseksi. Kasat ovat kuitenkin louhoksen sulkemisesta asti tarjonneet siellä vieraileville kiviharrastajille ja -ammattilaisille arvokkaan retkeilykohteen.
Louhoksen mineraalit

Viitaniemen louhos lienee nykyisin tunnetuin sieltä löydetyistä täysin uusista, erittäin harvinaisista mineraaleista. Louhoksesta on löydetty lukuisia mineraaleja, joita ei ole löydetty vielä mistään muualta maapallolta; monet näistä esiintyvät hajanaisesti ja hyvin pieninä rakeina, joita on hyvin vaikea löytää ilman mikroskooppitutkimuksia. Näitä ovat muun muassa millimetrien kokoisina yksittäisinä rakeina esiintyvä moriniitti ja louhoksen mukaan nimetty, mikroskooppisen pieninä säleittäisinä kidekasaumina esiintyvä viitaniemiitti ja ruusunpunainen väyryneniitti (kuvassa).
Louhoksen mineraalit > Jalokivet

Louhoksessa esiintyy myös paljon topaasia, kauniinsinistä korukiveä, jota louhoksen jätekivikasoissa on massoittain, mutta läpinäkyvät, kristallinkirkkaat jalokiviluokan topaasit ovat myös hyvin harvinaisia.
Toinen mainittava louhoksessa esiintyvä jalokiviluokan mineraali on turmaliini, jota esiintyy niin ikään kaikkialla louhoksessa, mutta myös sen jalokiviluokkaiset kiteet ovat hyvin pieniä, näin ollen vaikeasti havaittavia ja myös harvinaisia.
Jalokivenä parhaiten tunnettua zirkonia tavataan louhoksessa paljon, mutta kaikki Viitaniemen zirkonit ovat olleet epäjaloja, ruskeita ja täynnä sulkeumia olevia pieniä kiteitä. Ne ovat kuitenkin haluttuja kiviharrastajien kokoelmissa.
Louhoksen mineraalit > Kallioperä

Viitaniemen louhoksen kivilaji kuuluu karkearakeisiin pegmatiitteihin. Tämän vuoksi harvinaisten mineraalien ja jalokiviluokkaisen topaasin ja turmaliinin (pegmatiiteille tyypillisiä mineraaleja) esiintyminen on alueella poikkeuksellisen runsasta. Louhoksesta on laskettu löytyneen yhteensä 97 eri mineraalia, enemmän kuin yhdestäkään muusta pegmatiittilouhoksesta Suomesta.
Louhos on nykyisin yksityisomistuksessa ja suosittu niin ammatti- kuin harrastelijageologien retkeilykohde.
Viitaniemen louhoksesta löytynyt harvinaisia mineraaleja sisältävä kivinäyte: punainen mineraali on väyryneniittiä, vaaleanharmaa herderiittiä, jota ympäröi tummanharmaa fluoriapatiitti. Keltainen mineraali on hienojakoista muskoviittia.
Topaasikidenäytteitä Viitaniemestä. Oikea ja alin kide kuvassa ovat läpinäkyvää jalotopaasia.
Oskari Vilho

| Oskar Vilhelm Gröneqvist |
| --- | --- |
 Oskari Vilho Harpagonin roolissa Molièren näytelmässä Saituri
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. tammikuuta 1840 Kuhmalahti, Suomi
Kuollut: 21. toukokuuta 1883 (43 vuotta) Görbersdorf, Sleesia
Ammatti:  näyttelijä
Oskari Vilho (alkuaan Oskar Vilhelm Gröneqvist; 23. tammikuuta 1840 Kuhmalahti – 21. toukokuuta 1883 Görbersdorf, Sleesia) oli suomalainen näyttelijä ja suomenkielisen näyttämötaiteen edistäjä. Vilhon ja hänen ystäväpiirinsä suuri nuoruuden tavoite oli vakinaisen suomenkielisen teatterin perustaminen. Näyttelijäntyössään Vilho korvasi heikot fyysiset puitteensa henkisellä väkevyydellään.
Lapsuus ja nuoruus

Oskari Vilhon vanhemmat olivat opettaja Wilhelm Gröneqvist ja Gustafva Nordlund. Vilho aloitti koulunsa Uudessakaarlepyyssä ja jatkoi Hämeenlinnan lyseossa, josta hän valmistui ylioppilaaksi 1863. Fredrik Cygnaeuksen suosituksesta hän pääsi opiskelemaan Tukholman kuninkaallisen teatterin oppilaskouluun vuosiksi 1863 ja 1864. Hänen lahjakkuutensa teki vaikutuksen, ja hänelle tarjottiin näyttelijän paikkaa Tukholmasta, mutta hän kieltäytyi ja palasi Suomeen.
Teatteriura

Synnyinmaahansa palattuaan Vilho oli aktiivisesti mukana suomenkielisessä seuranäyttämötoiminnassa. Kun vakituista suomenkielistä teatteria ei kuitenkaan saatu aikaiseksi, hän turhautui ja aloitti opinnot yliopistossa. Hän suoritti kameraalitutkinnon 1869 ja ryhtyi virkamieheksi. Samana vuonna hän oli avustamassa Kaarlo Bergbomia Aleksis Kiven Lean kantaesityksen järjestämisessä. Kun suomalainen teatteri vihdoin aloitti vuonna 1872, Oskari Vilho kuului sen ydinjoukkoon. Hän toimi Bergbomin apulaisena. Suomalaisen teatterin kiertäessä maaseutua Vilho toimi seitsemän vuotta teatterin apulaisjohtajana.
Vilho teki myös näyttelijäntyötä, vaikka hänen ulkoiset edellytyksensä siihen olivat huonot. Hänen äänensä oli heikko, vartalonsa vähäinen ja kasvonsa liian arkiset. Fyysiset puutteet korvasi kuitenkin henkinen luomisvoima sekä terävä äly. Tulkitsemiensa hahmojen luonteenkuvauksessa hän oli erittäin analyyttinen ja tarkka. Oskari Vilhon näyttämötaiteellisiin suorituksiin lukeutuivat muun muassa Sakeas näytelmässä Lea, Aapeli näytelmässä Kihlaus sekä nimiosa Ludvig Holbergin Jeppe Niilonpojassa. Erityisen vakuuttavan näyttämöluoman hän loihti Molièren romanttisen komedian Saiturin päähenkilöstä Harpagonista. Vilhon traagisiin näyttämöhahmoihin kuului esimerkiksi Kuninkaan alut -näytelmän piispa Nikolaus.
Vilhon useista opintomatkoista merkittävin suuntautui Venäjälle, Saksaan, Ranskaan sekä Tanskaan vuosina 1875 ja 1876. Hänen elämänsä katkesi rintatautiin. Vilho haki sairauteensa apua Saksan Görbersdorfista, jossa hän kuoli 43-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Oskari Vilho on Wikiaineistossa
Vilho, Oskari Tietosanakirja osa 10, palstat 1263–1264 Tietosanakirja-osakeyhtiö 1919
Kansallisbiografia.fi
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Majakkalaiva Vinga

Majakkalaiva Vinga Lyypekinlaiturissa Helsingin Eteläsatamassa syyskuussa 2018.
Majakkalaiva Vinga on ruotsalainen entinen majakkalaiva, joka rakennettiin Helsingborgin telakalla vuonna 1926 ja otettiin käyttöön 1929. Aluksen asemapaikka oli Göteborgin ulkopuolella. Se poistettiin käytöstä vuonna 1965, kun Trubaduren majakka korvasi sen.
Alus on Hylkysaaren laiturissa kunnostettavana. Sen omistaja on suomalainen.lähde?
Ensimmäinen ristiretki

Ensimmäinen ristiretki oli vuosina 1095–1099 käyty uskonnollisesti perusteltu sotilaallinen konflikti kristityn Euroopan ja islamilaisen idän välillä. Ristiretki alkoi, kun paavi Urbanus II onnistui saarnoillaan vakuuttamaan joitakin maallisia hallitsijoita Pyhän maan uhatusta asemasta. Alun perin Bysantin keisari oli pyytänyt apua paavilta vedoten seldžukkien uhkaan, sillä he olivat valloittaneet monia Bysantille kuuluvia alueita Anatoliasta. Paavin motiivina oli myös halu yhtenäistää kristittyjen rivejä.
Ensimmäinen ristiretki koostui oikeastaan kahdesta retkestä. Tavallisten talonpoikien joukko lähti matkaan vuoden 1096 keväällä puoli vuotta ennen varsinaista ristiretkiarmeijaa. Kansan ristiretkeksi kutsuttu tapahtuma päättyi lähes kaikkien talonpoikien kuolemaan. Ristiretkiarmeija onnistui päämääränsä saavuttamisessa paremmin. Ristiretken seurauksena Jerusalem siirtyi kristittyjen hallintaan ja Palestiinan alueelle perustettiin useita ristiretkivaltioita. Lisäksi Pyhälle maalle matkaavia pyhiinvaeltajia suojelemaan perustettiin ritarikuntia. Niistä tunnetuin on Temppeliherrain ritarikunta.
Taustaa > Euroopan hajaannus

Ensimmäisen ristiretken ja siinä ohella kaikkien ristiretkien siemenet kylvettiin jo ennen Rooman valtakunnan hajoamista. Kristinuskon piirissä vallitsi useita eri näkemyksiä jo ajanlaskun alun jälkeen, kuten vaikkapa areiolaisuus, gnostilaisuus ja donatolaisuus. Kristinuskolle ei ollut vielä vakiintunut yhteistä oppia, vaan eri opit kilpailivat keskenään Nikean kirkolliskokoukseen saakka. Kokouksessa areiolaisuus tuomittiin suoraan harhaopiksi, mutta siitä huolimatta areiolaisuutta ei onnistuttu poistamaan. Tämä tiesi alkua tulevien vuosisatojen teologisille kiistoille. Vuosina 381–787 kristityt pitivät kuusi kirkolliskokousta, joiden päämäärä oli selvä: linjata oikeaoppinen kristinusko.
Eurooppaan muodostui samalla kaksi uskonnollista keskusta: paavin hallitsema Rooma ja isapostoloksen (Bysantin keisarin) hallinnoima Konstantinopoli. Leo I:n ansiosta paavin asema tässä dipolissa nousi hierarkiassa korkeammalle. Länsi-Rooman heikentyessä germaanien ja muiden hyökkäilyjen takia, paavin asema vastavuoroisesti kasvoi. Jo Gelasius I:llä oli tarvittava arvovalta moittimaan maallista hallitsijaa kirkon sisäisiin asioihin puuttumisesta. Itä-Roomassa tilanne oli toinen, sillä keisarilla oli yksiselitteisesti ylin valta, kirkonkin suhteen.
Bysantin keisarin asemaa ihannoitiin läntisessä Euroopassa maallisten hallitsijoiden keskuudessa. Itä-Rooman jäljittelijänä kunnostautui Kaarle Suuri, joka loi suurvallan Länsi-Eurooppaan. Kaarle toivoi pääsevänsä kiistattomaan valta-asemaan, muttei onnistunut pyrkimyksissään täysin. Länsi-Eurooppaan syntyi samalla keisarien ja paavin välinen valtataistelu. Kiistaa käytiin myös lännen ja idän välillä, kun Kaarle Suuri oli kruunattu ”roomalaisten keisariksi”, mutta Bysantissa keisarin arvonimeä ei hyväksytty muille kuin omalle keisarille. Bysantin keisari Mikael I lopulta suostui kutsumaan lännen hallitsijaa keisariksi, muttei kuitenkaan roomalaisten keisariksi. 800-luvun lopulla läntinen keisarikunta hajosi, mutta se elvytettiin vuonna 962, kun paavi Johannes XII kruunasi Saksan kuninkaan Otto I:n Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaksi. Läntinen Eurooppa poikkesi siinäkin suhteessa Bysantista, että aiemmassa oli monitahoinen hallintahierarkia, kun taas jälkimmäisessä valta oli keskittynyt keisarille.
Länsi-Eurooppa joutui niin viikinkien kuin madjaarien hyökkäysten kohteeksi. Bysanttia taas uhkasi turkkilaisten ja muiden muslimien voiman kasvu. Läntisen ja itäisen kirkon välinen suuri skisma huipentui vuoteen 1054, jolloin Rooman paavi ja Konstantinopolin patriarkka julistivat toisensa kirkonkiroukseen.
Taustaa > Kohti sotaa

Gregorius VII kutsui vuonna 1074 Kristuksen sotilaita (milites Christi) auttamaan Bysanttia, kun osa turkkilaisista olivat haluttomia antautumaan seldžukkien valtaan ja hyökkäilivät Bysanttia vastaan. Bysanttilaiset vastasivat hyökkäyksiin, mutta joukkojen tunkeuduttua vieraalle maalle he kokivat kovan tappion Manzikertin taistelussa. Gregoriuksen kutsu ei saanut vastakaikua lännessä.
Ajatus pyhästä sodasta muslimeja vastaan tuntui Euroopan uskonnollisista ja maallisista vallanpitäjistä sekä väestöstä yleensä ottaen hyväksyttävältä useista syistä. Yksi syy oli kristittyjen kuningaskuntien viimeaikainen menestys taistelussa muslimeja vastaan Välimerellä. Toinen syy oli poliittisen kristillisyyden herääminen. Kolmas syy oli Jerusalemin ja sitä ympäröivien paikkojen näkeminen pyhinä. Seldžukkien valtakunnan Lähi-idän alueetkin olivat varsin sekasortoisessa tilassa, mikä olikin laukaisevana tekijänä. Bysantti halusi käyttää tilaisuuden hyväkseen ja palauttaa aiemmin omistamansa alueet.
Muutamat munkit kuten Pietari Erakko ja Gautier Tyhjätasku kertoivat muslimien ahdistelevan ja estävän kristittyjen pyhiinvaeltajien pääsyn Jerusalemin pyhille alueille. Urbanus II:n saattoi paavina ollessaan ristiretkiaatteen julkiseen tietoisuuteen. Hän halusi pyhien alueiden valtaamista takaisin kristityille. Ristiretkiaatteen kantavana voimana ja oikeutuksena sodalle oli taistelu vääräuskoisia vastaan, kristityille tärkeän Jerusalemin ja sen lähialueiden valtaus sekä paavin toive saada ristiretken avulla yhdistettyä itäinen ja läntinen kirkko.
Ristiretken tapahtumat > Ristiretken alku > Juutalaisvainot

Euroopassa oli ollut juutalaisvastaisuutta jo vuosisatojen ajan, mutta ensimmäisen ristiretken myötä juutalaisia joutui ensi kertaa järjestelmällisen teloituksen kohteeksi. Osa ristiretkeen osallistujista näki, ettei sodassa vääräuskoisia vastaan ollut kyse ainoastaan Pyhällä maalla elävistä muslimeista vaan yhtä lailla myös kotimaassa elävistä juutalaisista. Kesällä 1096 Gottschalkin, Volkmarin ja Emichon johtama 10 000-henkinen armeija lähetettiin Reininlaaksoon tuhoamaan ja ryöstelemään juutalaisten omaisuutta sekä synagogia. Laajoilta joukkomurhilta ei vältytty. Juutalaisvainoista kertoo muiden muassa kronikoitsija Salomon bar Simeon.
Juutalaisia pakotettiin kääntymään kristinuskoon kuoleman uhalla. Suurin osa valitsi mieluummin kuoleman ja tappoivat itsensä ennen kuin tulivat teurastetuksi. Ensimmäiset juutalaiset saivat surmansa jo Speyerissä, Kölnissä, Wormsissa ja Mainzissa. Ensimmäisen kuuden kuukauden aikana lähes 10 000 juutalaista surmattiin. Paavi Urbanus II ei ollut saarnoissaan kuitenkaan kehottanut juutalaisvastaisuuteen. Euroopan juutalaisvainoista puhuttaessa ensimmäisen ristiretken yhteydessä voidaan käyttää nimeä saksalaisten vuoden 1096 ristiretki.
Ristiretken tapahtumat > Paronien ristiretki > Jerusalemin piiritys

Kun marssi vihdoin kohti Jerusalemia alkoi, maksoivat useiden kaupunkien johtajat ristiretkeläisille siitä, etteivät nämä hävittäisi matkansa varrella olevia kaupunkeja. Ristiretkeläisten saapuessa Tripolin alueelle he joutuivat ongelmiin. Aluetta hallitsivat Egyptin fatimidit, joiden kanssa ristiretkeläiset olivat solmineet liiton. Tämän johdosta ristiretkeläisten oli lähetettävä delegaatio Egyptiin pyytämään Jerusalemin vapaaehtoista luovuttamista ristiretkeläisille. Kun vastaus oli kieltävä, aloittivat ristiretkeläisjoukot hyökkäyksensä Palestiinan kaupunkeja vastaan, missä fatimideilla ei ollut silloin lainkaan sotajoukkoja. Ristiretkeläiset saapuivat Jerusalemin lähistölle 6. kesäkuuta 1099. Fatimidien armeija Jerusalemissa oli valmistautunut kristittyjen saapumiseen. He olivat kaataneet lähistön puut piirityskalustoa varten ja tukkivat kaupunkiin johtaneet kaivot. Suojamuurin heikoimpia kohtia yritettiin vahvistaa.
Ristiretkeläisille oli selvää, että fatimidit lähettäisivät apuvoimia, joten hyökkäys oli saatava mahdollisimman aikaisin aloitettua, siitäkin huolimatta ettei heillä ollut käsissään kunnollista kalustoa. Hyökkäys epäonnistui, joten parempaa hyökkäyssuunnitelmaa alettiin laatia. Ristiretkeläiset päätyivät hyökkäämään kahdelta suunnalta. Ranskalaiset luoteesta katapultein, piiritystornin ja muurinmurtajan avulla. Raymond palkkasi italialaisen William Raicaunin hyökkäämään kaupungin eteläkolkasta Sionin portin kautta. Julkisen sovinnon tehtyään ristiretkeläiset tekivät ratkaisevan käänteen. Öiseen aikaan ranskalaiset purkivat oman piiritystorninsa, muurinmurtajansa ja katapulttinsa siirtäen ne kaupungin muurin pohjoisosaan, jossa oli Jerusalemin puolustajien kannalta heikoin kohta. Muutos vaati paljon työtä, mutta se oli piirittäjien kannalta vaivanarvoista koska myös puolustajat joutuivat tekemään vastaavan operaation ja vielä vahvistaa muuria siltä kohtaa. Eteläistä muuriakaan ei saanut unohtaa.
Hyökkäyksen alettua 13. heinäkuuta ranskalaiset onnistuivat heti murtamaan etummaisen vallin. Puolustajilla oli etelässä parempi onni, sillä he onnistuivat tuhoamaan piirittäjien katapultin. Pohjoisessa puolustus epäonnistui täysin kun Gottfied Bouillonilainen sai piiritystorninsa avulla sotilaat muurin ylitse kaupungin sisälle. Sillä aikaa kun Bouillonilainen avaututti kaupungin portteja, Tankred miehitti Temppelivuoren. Tiedon kiirittyä eteläosan puolustajille, he pakenivat nopeasti Davidin torniin. Suuri osa kaupunkilaisista pakeni valloittajien tieltä, mutta ne jotka eivät päässeet pois, tapettiin. Jerusalemin piiritystä seurannutta joukkomurhaa on myöhempinä aikoina paisuteltu todellisuutta suuremmaksi.
Godefroy de Bouillon otti itselleen kaupungin hallitsijuuden ja kuninkaan sijasta arvonimen Advocatus Sancti Sepulchri (suom. "Pyhän haudan suojelija"). Valtauksen yhteydessä tapahtunutta verilöylyä lienevät muslimit myöhempinä aikoina suurennelleet, mutta tästä huolimatta joukkomurhia tapahtui myös kaupungin valtaamisen yhteydessä sekä sen jälkeen.