Smolenskin taistelu
Taistelu

Keskustan armeijaryhmä aloitti hyökkäyksensä 10. heinäkuuta Heinz Guderianin 2. panssariryhmän ylittäessä Dneprin. Saksalaiset läpäisivät Neuvostoliiton 13. armeijan ryhmityksen ja 13. heinäkuuta Guderianin joukot olivat Mogilevissa, jonne jäi saarroksiin runsaasti puna-armeijan joukkoja. Kärjessä hyökännyt Saksan 29. motorisoitu jalkaväkidivisioona oli vain 18 kilometrin päässä Smolenskista. 3. panssariryhmän 20. panssaridivisioona oli muodostanut sillanpään Väinäjoen itäpuolelle, mistä se uhkasi Vitebskiä. Panssariryhmien edetessä kohti itää uhkasi Neuvostoliiton 16., 19. ja 20. armeijoita saarrostus Smolenskissa. Neuvostojoukot tekivät uhan poistamiseksi 11. heinäkuuta vastahyökkäyksiä 19. ja 20. armeija Vitebskiin ja 21. ja 3. armeijat hyökkäsivät 2. panssariryhmän eteläiseen sivustaan lähellä Babruiskia.
Saman aikaisesti joukkojen siirron estämiseksi puna-armeija hyökkäsi myös Saksan pohjoisen ja etelän armeijaryhmien alueilla. Hyökkäykset oli suunniteltu jo ennen sotaa osana yleistä puolustussuunnitelmaa. Vastahyökkäysten merkitys saksalaisjoukkojen etenemiselle oli vain vähäinen.
Hothin 3. panssariryhmä eteni pohjoiseen kääntyen myöhemmin itään rinnan Guderianin joukkojen kanssa vallaten Polotskin ja Vitebskin. Saksan 7. ja 20. panssaridivisioona saavuttivat Jartsevon 15. heinäkuuta Smolenskin itäpuolella. Saman aikaisesti Guderianin 17. panssaridivisioonan tukema 29. motorisoitu divisioona murtautui Smolenskiin vallaten pääosan kaupungista lukuun ottamatta lähiöitä, jotka vaativat viikon kestäneet kiivaat talosta taloon käydyt taistelut Lukinin 16. armeijan pyrkiessä samalla valtaamaan kaupungin takaisin. Guderian oletti, että hyökkäystä jatkettaisiin viipymättä kohti Moskovaa, joten hän lähetti 10. panssaridivisioonan luomaan Jelnjan itäpuolelle sillanpään Desnan taakse. Sillanpään varmistukseksi lähetettiin myös 20. panssaridivisioona. Saksalaisten luoman sillanpään tuhoamisesta tuli myöhemmin Neuvostoliiton Jelnjan offensiivin tavoite ja siten eräs ensimmäisistä puna-armeijan voitoista itärintamalla.
Smolenskin taisteluiden tavoite oli asetettu Dnepristä 50 kilometrin päähän ja siten selkeänä tavoitteena oli Smolenskin alueen siivoaminen. 14. heinäkuuta annettu Johtajan direktiivi No 33 siirsi tavoitteen pois Moskovasta Kiovan valtaamiseen, jolloin von Bock kävi kärsimättömäksi ja hän vaati Guderiania etenemään kohti pohjoista ja yhdistämään voimansa Hothin joukkojen kanssa. Yhdistettyään voimansa joukot voisivat tuhota viimeiset Smolenskin vastarintapesäkkeet.
Pohjoisessa 3. panssariryhmä eteni hyvin hitaasti soisen maaston ja sateiden vuoksi. Lisäksi puna-armeijan joukot taistelivat epätoivoisesti pyrkiessään välttymään saarrostukselta. Panssariryhmien väli oli 18. heinäkuuta ainoastaan 16 kilometriä, mutta Timoshenko asetti vasta alueelle saapuneen Konstantin Rokossovskin pitämään käytävää auki. Hän pysäytti 7. panssaridivisioonan etenemisen ja siten kykeni hetkeksi vakiinnuttamaan rintaman. Avoin käytävä mahdollisti puna-armeijan joukkojen vetäytymisen motista ja samalla piti käytävää avoinna. Neuvostoliitto siirsi alueelle uusia joukkoja kuten 29., 30. 28. ja 24. armeijan, jotka aloittivat 21. heinäkuuta vastahyökkäyksen.
Hyökkäys uhkasi laajalla alueella olleita Saksan panssarijoukkoja, mutta hyökkääjien heikko yhteistoiminta ja huolto mahdollistivat hyökkäysten torjunnan ja samalla jatkaa käytävän sulkemisyrityksiä. Vastahyökkäykset loppuivat 30. heinäkuuta, jolloin viimeinen niistä saatiin torjuttua.
Saksalaisjoukot saivat 27. heinäkuuta suljettua käytävän ja Smolensk oli kokonaan saarrettu. Saartorenkaaseen jäivät 16., 19. ja 20. armeija. Kuitenkin paria päivää myöhemmin suuri joukko puna-armeijan sotilaita pääsi murtautumaan ulos saartorenkaasta 20. armeijan komentajan johdolla, kun saman aikaisesti tehtiin ulkoapäin vastahyökkäys saartorenkaan murtamiseksi. Lopulta noin 300 000 miestä joutui sotavankeuteen motin lauettua.