stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Šahovskaja

| Šahovskaja (Шаховская) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Moskovan alue Venäjällä, alla taajaman sijainti alueella
 Šahovskaja
 Koordinaatit: 56.0328°N, 35.5086°E 
Valtio:  Venäjä
Hallintoalue:  Moskovan alue
Piiri:  Šahovskajan piiri
Väkiluku (2010)  ():  10 728
Postinumero:  143700
Suuntanumero(t):  +7 49637
 
 www.shahadmin.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šahovskaja (ven. Шаховска́я) on kaupunkimainen taajama ja Šahovskajan piirin keskus Moskovan alueen länsiosissa Venäjällä. Taajama sijaitsee Moskovasta Latvian Riikaan johtavan rautatien (rautatieasema Šahovskaja) ja samansuuntaisen valtatien (M9) varrella. Vuonna 2010 taajamassa asui 10 728 ja koko piirissä 25 372 henkeä.
Šahovskajan rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Šahovskaja Wikimedia Commonsissa
Juan José Saer

| Juan José Saer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1937 Santa Fen maakunta, Argentiina
Kuollut: 11. kesäkuuta 2005 (67 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: espanja
Palkinnot
 Nadal-palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juan José Saer (28. kesäkuuta 1937 Santa Fen maakunta, Argentiina – 11. kesäkuuta 2005) oli argentiinalainen kirjailija.
Saerin vanhemmat olivat syyrialais-libanonilaisia, mutta Saer syntyi Argentiinassa. Hän muutti 30-vuotiaana Pariisiin, jossa hän asui loppuelämänsä. Hän kirjoitti 12 romaania, kuusi novellikokoelmaa ja kaksi runoteosta. Hän kuoli keuhkosyöpään. Ennen Ranskaan muuttoa Saer opetti Santa Fen yliopistossa elokuvantutkimusta ja kritiikkiä ja jatkoi aihepiirin tutkimusta Ranskassa Rennesin yliopistossa. Hänen vaimonsa on ranskalainen, ja hänellä on kaksi lasta.
Saerin tyyli on hyvin niukkaa, ja teosten aihepiiri on peräisin hänen vanhasta kotikaupungistaan Santa Festä ja hänen myöhemmästä kotikaupungistaan Pariisista, jossa asuu myös monien hänen romaaniensa kapinallinen päähenkilö komisario Morvan.
Saerin romaani Pilvet ilmestyi suomeksi 2022. Teoksen johdantoluvussa kirjan tarinan kerrotaan olevan vanha käsikirjoitus. Tarinan tapahtumaympäristö on Argentiina vuonna 1804. Romaanin kertoja, tohtori Weissin avustaja, perustaa tohtorin kanssa mielisairaalan, josta tulee suosittu. Kertoja lähtee hakemaan potilaita hevoskyydillä pitkän matkan takaa. Menomatka sujuu, mutta paluumatka on täynnä vastoinkäymisiä. Kriitikko Outi Hytönen kehuu Parnassossa Saerin henkilökuvausta loistavaksi kaunokirjallisuudeksi. Hän kehuu myös suomentaja Arto Rintalan työn jälkeä. Rintala "leikittelee ylevän muodollisilla lauserakenteilla, käyttää vanhahtavia sanoja – – eikä tyydy ilmeisimpiin ratkaisuihin". Hytönen viittaa Rintalan aiempiin Cervantes-suomennoksiin, joista tulleen kokemuksen hän arvelee tuntuvan Pilvissä.
Suomennettu teos

Pilvet (Las nubes) suom. Arto Rintala. Turku: Fabriikki Kustannus 2022 ISBN 978-952-69000-7-0
Palkinnot ja tunnustukset

Nadal-palkinto
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juan José Saer Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Valo Saikku

Valo Saikku (5. huhtikuuta 1929 Loimaa – 26. toukokuuta 2015 Urjala) oli suomalainen toimittaja, rajatiedon harrastaja ja kuoronjohtaja. Hän johti muun muassa Rekolan sekakuoroa.
Saikku esittää ruumista Lauri Törhösen ohjauksessa Raja 1918.
Julkaisuja

Valo Saikku, Jaakko Laitinen: Transsendenttinen mietiskely Suomessa. Kirjayhtymä 1977 ISBN 951-26-1409-X
Valo Saikku, Jouko Pursiainen: Terveysopas : hyvinvoinnin hakuteos. Hki : Suomen luontaisterveyden liitto, 1984– (Vuosijulkaisu)
Rajatietoa. Helsinki : Rajatiedon yhteistyö/Rajatiedon keskus, [1999?]
Saharan eteläpuolinen Afrikka

Saharan eteläpuolinen Afrikka on merkitty karttaan vihreällä.
Saharan eteläpuolinen Afrikka eli Musta-Afrikka on se osa Afrikkaa, joka sijaitsee Saharan autiomaasta etelään. Saharan eteläpuolinen Afrikka eroaa merkittävästi kulttuurillisesti Saharan siitä erottamasta Pohjois-Afrikasta. Viimeisen jääkauden loppumisesta lähtien alueita on Niilin laaksoa lukuun ottamatta erottanut Saharan autiomaa. Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan voidaan laskea eri määritelmien mukaan yli 40 valtiota.
Alueen väkiluku on eri määritelmien mukaan 622–840 miljoonaa, ja se kaksinkertaistuu 25 vuodessa. Syntyvyys on keskimäärin 6,1 lasta naista kohden, ja lapsikuolleisuus on korkea.
Saharan eteläpuolinen Afrikka on ihmislajin alkukoti, ja sieltä, Etiopiasta, on löydetty ihmisen varhaisimmat fossiilit.
1800-luvulla Saharan eteläpuolinen Afrikka oli eurooppalaisille ja länsimaille ”pimeää Afrikkaa”, jota ei ollut tutkittu tai kartoitettu. Eurooppalaiset valloittivat suurimman osan mantereesta 1800-luvun kuluessa ensimmäiseen maailmansotaan päättyneellä valloituskaudella siirtomaikseen.
Saharan eteläpuolisessa Afrikassa on laajat luonnonvarat; toisaalta muita kuin mineraaleja on vaikea viedä maailmanmarkkinoille.
Köyhyys

Saharan eteläpuolinen Afrikka on maailman köyhintä aluetta. Alueella on maailman vakavin AIDS-ongelma, ja vuoden 1997 lopussa HI-virusta kantoi 21 miljoonaa aikuista. Lisäksi sitä vaivaavat pitkään jatkuneet aseelliset konfliktit ja laaja korruptio.
Köyhyys > Kehitys

Tulot (GNI) henkeä kohden ovat moninkertaistuneet Saharan eteläpuolisessa Afrikassa: 137 Yhdysvaltojen nykydollaria vuonna 1962, 503 vuonna 2000 ja 1738 vuonna 2014. Eliniänodote oli 41, 51 ja 59 vuotta, vastaavasti. Koulussa käynti oli 82 % vuonna 2000 ja 98 % vuonna 2014. Väestönkasvu on kiihtynyt. Hiilidioksidipäästöt ovat alempia kuin 1980-luvulla.
Kirjallisuutta

Teppo, Annika (toim.): Afrikan aika. Näkökulmia Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan. Gaudeamus, 2011 ISBN 978-952-495-199-9
Kari Saikkonen

| Kari Saikkonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. joulukuuta 1961 (ikä 63) Tampere
Ammatti:  subarktisen ekologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Turun yliopisto (FK 1990, FT 1994)
Instituutti:  Turun yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kari Tapani Saikkonen (s. 13. joulukuuta 1961 Tampere) on suomalainen biologi ja Turun yliopiston Biodiversiteettiyksikössä työskentelevä subarktisen ekologian professori (6/2018−). Hän on tutkinut muun muassa ilmastonmuutoksen vaikutusta luonnon monimuotoisuuteen, mikrobien roolia ekosysteemeissä ja ympäristön kemikalisoitumisen riskejä.
Saikkonen valmistui Turun yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1990 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1994. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1994) käsitteli metsää tuhoaviin mäntypistiäisiin kuuluvan ruskomäntypistiäisen (lat. Neodiprion sertifer) ja sen luontaisten vihollisten vuorovaikutusta ympäristön muutoksissa. Työ oli otsikoitu Interactions among the European pine sawfly, its host and natural enemies : consequences of environmental changes. Vuosina 1995−1997 hän oli post doc -tutkijana Arizonan osavaltionyliopistossa Yhdysvalloissa. Turun yliopiston ekologian dosentiksi hänet nimitettiin 1999. Ammatillisen opetuksen opettajapätevyyden hän sai vuonna 2006 (HAMK).
Työurallaan Saikkonen on ollut Maj ja Tor Nesslingin säätiön rahoittama tutkija (1991−1995). Tätä seuranneen post doc -vierailunsa jälkeen hän on työskennellyt Turun yliopiston vanhempana tutkijana (1997−2000), Suomen Akatemian vanhempana tutkijana (2000−2005), Maatalouden tutkimuskeskuksen (MTT) määräaikaisena tutkimusprofessorina (2005−2007) ja Turun yliopiston  Kevon tutkimusaseman asemanjohtajana (2007−2009). Ennen kutsua Turun yliopiston professoriksi hän oli Luonnonvarakeskuksen (Luke) tutkimusprofessori vuosina 2009−2018. Turun yliopiston arktisen ekologian professorina hän aloitti kesäkuussa 2018. Saikkonen on tuonut esille muun muassa Utsjoella sijaitsevan Kevon tutkimusaseman sopivuutta ilmastonmuutostutkimuksessa.
Aiheesta muualla

Kari Saikkosen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Belgia 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID
Bečej

| Bečej |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna

 Koordinaatit: 45°37′0″N, 20°02′0″E 
Valtio:  Serbia
Autonominen alue:  Vojvodina
Piirikunta:  Etelä-Bačka
Korkeus:  77 m
Väkiluku (2011):  23 895
Aikavyöhyke:  UTC+1
 
 www.becej.rs 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bečej (serb. Бечеј, unk. Óbecse) on  Pohjois-Serbiassa Vojvodinan autonomisen alueen kaupunki. Kaupungissa oli 23 895 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bečej Wikimedia Commonsissa
Bečejin kaupungin kotisivut (unkariksi), (serbiaksi)
Tasavalta

Tasavalta on valtiomuoto, jolla yleensä tarkoitetaan valtiota, joka ei ole monarkia. Usein tasavallan valtionpäänä toimii määräajaksi tehtävään valittu henkilö tai toimielin. Lisäksi tasavallassa yleensä ainakin osa kansalaisista voi osallistua poliittiseen päätöksentekoon. Tasavallalle ei kuitenkaan ole olemassa täysin yksiselitteistä ja yleisesti hyväksyttyä määritelmää. Tasavallan määritelmä on myös vaihdellut eri aikoina.
Tasavallan käsite esiintyy jo antiikin historian yhteydessä, esimerkiksi puhuttaessa Rooman tasavallasta. Antiikin aikana käytetty tasavallan käsite kuitenkin erosi monella tapaa nykyisestä tasavallan käsitteestä, ja tasavallalla saatettiin tuolloin tarkoittaa mitä tahansa laillisesti hallittua poliittista yhteisöä. Keskiajalla muodostui useita kauppiaseliitin hallitsemia oligarkkisia tasavaltoja ja reformaation jälkeen eräät monarkkeja vastaan nousseet kapinalliset perustivat tasavalloiksi kutsuttuja poliittisia yhteisöjä. Nykyisen kaltainen ajatus tasavallasta monarkialle vastakkaisena hallitusmuotona kuitenkin yleistyi vasta Ranskan suuren vallankumouksen ja Yhdysvaltain itsenäistymisen jälkeen.
Tasavaltojen poliittisten järjestelmien välillä on suuria eroja. Yleensä tasavallan päämiestä kutsutaan nykyään presidentiksi. Presidentillä saattaa olla laajat valtaoikeudet, ja hän saattaa toimia myös maansa hallituksen johtajana. Toisaalta osassa tasavalloista presidentin asema on lähinnä seremoniallinen ja valtion tärkein vallankäyttäjä on pääministeri.
Etymologia ja määritelmä

Tasavalta on tarkoittanut osin eri asioita eri aikoina ja eri kulttuureissa. Useissa kielissä tasavaltaa tarkoittavan sanan etymologiset juuret ovat latinan kielen termissä res publica (julkinen asia). Klassisessa merkityksessä termi ei sulje pois mitään tiettyä valtiomuotoa, vaan sillä tarkoitettiin mitä tahansa poliittista yhteisöä, joka ei ole tyrannia, eli laiton yksinvalta. Klassisessa merkityksessään ilmaus res publica käsitti siis myös oikeudenmukaisesti hallitun monarkian, aristokratian tai oligarkian.
Sanan merkitys alkoi muuttua vasta 1600-luvulla. Vielä vuonna 1576 ranskalainen yhteiskuntafilosofi Jean Bodin määritteli tasavallan "suvereenin vallankäyttäjän oikeudenmukaisesti järjestetyksi hallinnoksi, joka kattaa joukon sukuja sekä heitä yhteisesti koskevia asioita." Tasavalta miellettiin siis miksi tahansa vallankäytöksi, joka oli paitsi oikeutettua, mutta myös julkista, eli ei esimerkiksi perheen tai suvun sisäisiä asioita koskevaa. Monarkian vastakohtana sanaa alettiin käyttää yleisesti vasta Ranskan vallankumouksen ja Yhdysvaltain vapaussodan myötä.
Nykyään sanalla tasavalta viitataan yleensä juuri sellaiseen valtiomuotoon, jonka valtionpäämies ei ole monarkki. Voidaan myös ajatella, että tasavallassa ainakin osalla kansalaista tulee olla mahdollisuus vaikuttaa valtion poliittiseen päätöksentekoon. Toisaalta tasavalta voi tarkoittaa myös mitä tahansa valtiota, jossa valtionjohdossa toimii määräajaksi tehtävään valittu henkilö tai toimielin.
Suomen kielen sana tasavalta on peräisin Elias Lönnrotilta, joka ehdotti sanaa vuonna 1836. Sana tuli korvaamaan lainatermin republiikki. Muita termille res publica ehdotettuja historiallisia suomennoksia ovat olleet muiden muassa vapaa hallitusmuoto, vapaavalta, tasavallasto ja vapaakunta.
Historia > Antiikin tasavallat

Nykyään antiikin Kreikan kaupunkivaltioihin ja Rooman tasavaltaan sekä muutamiin muihin antiikin ajan poliittisiin yhteisöihin viitataan usein tasavaltoina. Tämä on osin ongelmallista, sillä antiikin aikana ei esiintynyt nykyisen kaltaista ajatusta tasavaltalaisesta poliittisesta aatteesta tai edes määrätynlaisesta tasavaltalaisesta valtiomuodosta. Antiikin valtioita voidaan kyllä tietyin ehdoin kutsua tasavalloiksi, mutta ei ole lainkaan ilmeistä, että antiikin tasavallat ja modernit tasavallat ilmentäisivät toistensa kaltaisia valtiomuotoja tai että niiden välillä olisi suoraa historiallista jatkumoa.
Antiikin kreikkalaisen ja roomalaisen poliittisen ajattelun lähtökohta oli, että oikeutetun vallankäytön tulee tapahtua oikeudenmukaisina pidettyjen sääntöjen mukaan ja oikeudenmukaisina pidettyjen instituutioiden kautta. Esimerkiksi yksinvaltaisen monarkin vallankäyttöä ei välttämättä pidetty ongelmallisena, mikäli tämä oli saavuttanut asemansa laillisesti ja salli vapaille kansalaisille riittävän määrän henkilökohtaisia vapauksia. Vastakohta oikeutetulle vallankäytölle oli tyrannia, jossa valta oli oikeudettoman laajaa tai sitä käytti laittomasti asemansa saavuttanut itsevaltias. Klassisessa merkityksessä tasavallalla saatettiin tarkoittaa lähes mitä tahansa poliittista yhteisöä, joka ei ollut laiton tyrannia.
Osa yhteiskuntafilosofeista, historioitsijoista ja politiikan tutkijoista on pyrkinyt löytämään yhtäläisyyksiä antiikin yhteiskuntafilosofian ja nykyaikaisen tasavaltalaisen aatteen välillä. Erityisesti Aristoteleen poliittinen filosofia on ollut laajan mielenkiinnon kohteena. On esimerkiksi korostettu sitä, että jo Aristoteleella esiintyy ajatus aktiivisen kansalaisuuden ihanteesta, joka on ominaista myöhemmälle tasavaltalaiselle aatteelle. Toisaalta kyseistä ajatusta voidaan myös haastaa, sillä Aristoteles ei pitänyt aktiivista poliittista kansalaisuutta kaikille valtioille välttämättömänä. Sen sijaan hän katsoi sen kuuluvan lähinnä ateenalaiseen demokratiaan. Oligarkkisesti johdetuissa tasavalloissa Aristoteles ei nähnyt poliittisesti aktiivista kansalaisuutta erityisen tavoiteltavana.
Toinen esimerkki antiikin ajan väitetystä esiasteesta modernille tasavallalle on niin sanottu sekoitettu valtiomuoto. Sekoitettu valtiomuoto on historioitsija Polybioksen esittämä käsite, jolla kuvataan ennen kaikkea Spartassa sekä osittain myös Rooman tasavallassa käytettyä hallintotapaa. Sekoitettu valtiomuoto yhdistää piirteitä monarkiasta, aristokratiasta ja demokratiasta, jolloin näiden välillä vallitsisi väitetysti kestävä tasapainotila eri vallankäyttäjien tasapainottaessa ja valvoessa toinen toisiaan. Väitettä, jonka mukaan sekoitettu valtiomuoto olisi esiintynyt Polybioksen kuvaamalla idealisoidulla tavalla antiikin valtioissa, voidaan pitää monelta osin epäuskottavana. Ajatus poliittisten instituutioiden välisen vallanjaon tärkeydestä ja eri vallankäyttäjien toisiaan tasapainottavasta vaikutuksesta on kuitenkin ollut tärkeä myöhemmälle tasavaltalaiselle ajattelulle.
Historia > Keskiajan kauppatasavallat

Keskiaikaisten kauppatasavaltojen synty ajoittuu myöhäisantiikin ja varhaiskeskiajan taitteeseen. Näiden oligarkkisesti hallittujen kaupunkivaltioiden omintakeinen valtiomuoto juontaa juurensa 700-luvulle, jolloin esimerkiksi Venetsia oli osa Bysantin valtakuntaa. Kaupungin johtoon asetettiin korkea virkamies, josta käytettiin nimitystä doge (latinan sanasta dux, "johtaja").
Varhaiskeskiajalla dogen valtaoikeudet olivat huomattavan laajat, ja virasta yritettiin myös tehdä muutamaan otteeseen perinnöllistä, aatelisarvon kaltaista asemaa. Tässä ei kuitenkaan onnistuttu, ja noin 1100-luvulta alkaen dogen yksinvaltaa vastustava aristokraattinen eliitti onnistui luomaan kauppatasavaltoihin erilaisia dogen valtaa kontrolloivia instituutioita.
Kauppatasavallat erosivat monin tavoin nykyisistä tasavalloista. Niiden hallinto oli luonteeltaan oligarkkinen, ja valtiolliseen elämään pääsi osallistumaan vain rajattu määrä valtasukuja. Dogen virassa oli myös monarkiaa muistuttavia piirteitä. Virka oli esimerkiksi elinikäinen, joskaan ei perinnöllinen. Dogen yhteiskunnallinen ja oikeudellinen asema myös rinnastui jotakuinkin ruhtinaan tai prinssin aatelisarvoon.
Italian kauppatasavaltojen kaltaisia kauppiaseliitin johtamia kaupunkivaltioita syntyi myös muualle Euroopaan. Esimerkiksi Hansaliittoon kuuluvat kaupungit olivat yleensä kauppiasluokan johtamia. Myös Sveitsissä syntyi myöhäiskeskiajalla omintakeinen vapaiden talonpoikien yhteishallinto, joka syrjäytti aluetta aiemmin hallineen feodaaliaatelin, ja jota voidaan pitää monella tapaa tasavaltalaisena. Lopulta renessanssiajalle tultaessa Euroopan voidaan sanoa jakautuneen maata omistavan aatelin hallinnoimiin monarkioihin ja kauppiaseliitin hallitsemiin tasavaltoihin.
Renessanssiajalla yhteiskuntafilosofien kiinnostus kauppatasavaltojen hallitusmuotoa kohtaan kasvoi. Etenkin Venetsian tasavallan ja sen monimutkaisten valtaelinten ajateltiin ilmentävän antiikin ajattelijoiden ihannoimaa sekoitettua valtiomuotoa. Myös muualla Euroopassa alettiin paikka paikoin vaatia sellaisten valtaelinten tai lakien asettamista, jotka kykenisivät valvomaan monarkin valtaa suhteessa säätyihin. Nämä tavallaan tasavaltalaiset vaikutteet eivät kuitenkaan vielä tässä vaiheessa haastaneet monarkiaa valtiomuotona. Monarkian kumoamisen sijaan alettiin yleisemmin vaatia monarkin, aatelin ja alempien säätyjen välistä valtaa tasapainottavia uudistuksia.
Historia > Protestanttiset tasavallat

1500-luvulta alkaen Euroopassa alkoi esiintyä protestantismin piiristä nousevaa liikehdintää, joka pyrki haastamaan niin katolisen kirkon kuin katolisten hallitsijoidenkin asemaa. Aatelin ja porvariston kapinaa monarkkia vastaan pyrittiin oikeuttamaan esimerkiksi sillä, että myös antiikin valtioissa esiintyi monarkin valtaa kontrolloivia laillisia instituutioita. Erityisesti Jean Calvin omaksui ajatuksen, jonka mukaan hallitsijaa vastustavilla virkamiehillä voisi olla vastaavanlainen oikeus asettua hallitsijaansa vastaan kuin Rooman valtakunnan tribuuneilla tai Spartan eforeilla oli. Myöskin skotlantilaiset ja englantilaiset protestantit sekä ranskalaiset hugenotit pyrkivät oikeuttamaan vaatimuksiaan osin antiikin tasavaltalaisuudesta juontavilla ajatuksilla.
Muutamassa protestanttisessa valtiossa omaksuttiin myös tasavaltalainen hallitusmuoto. Alankomaiden tasavalta syntyi vuosina 1568-1609 katolista Espanjaa vastaan kapinoineista protestanttisista provinsseista. Nämä lopulta liittoutuivat yhdeksi tasavaltalaiseksi valtioksi. Alankomaiden tasavalta säilyi itsenäisenä aina vuoteen 1795 asti.
Myös Englannissa Englannin sisällissodan seurauksena kuningas Kaarle I teloitettiin, ja vuonna 1649 valta siirrettiin valtioneuvostolle ja parlamentille. Englannin tasavaltaa hallitsi sen lyhyen olemassaolon ajan käytännössä Oliver Cromwellin johtama sotilasdiktatuuri. Cromwellin hallinto pyrki ennen kaikkea luomaan yhteiskunnan, jossa vallitsisi laaja uskonnonvapaus. Kokeilu jäi lyhytaikaiseksi. Oliver Cromwell menehtyi vuonna 1658, minkä jälkeen valtion johtoon nousi hänen poikansa Richard Cromwell. Hallitsijana kyvytön Richard joutui luopumaan vallasta jo vuonna 1659. Vuonna 1660 kuningaskunta palautettiin voimaan ja Kaarle II kutsuttiin Englannin valtaistuimelle.
Historia > Sosialistiset kansantasavallat

1900-luvulta alkaen monarkioiden ja liberaalien tasavaltojen ohelle alkoi muodostua sosialistisia tasavaltoja. Jo ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheissa Venäjän keisarikunnan tilalle muodostui sosialistinen Neuvostoliitto. Toisen maailmansodan jälkeen sosialistinen valtiomuoto levisi yhä laajemmalle, ja sosialistisia kansantasavaltoja perustettiin Itä-Euroopan lisäksi Aasiaan (Kiina, Kambodža, Vietnam) ja Afrikkaan (Angola, Etiopia, Mosambik). Myös Kuuba omaksui sosialistisen hallintotavan.
Kansantasavaltojen hallintotavoissa ja yhteiskunnallisissa oloissa esiintyi suurtakin vaihtelua. Valtioita yhdisti lähinnä se, että ne pyrkivät vaihtelevissa määrin rajoittamaan yksityisomistusta, keskittämään taloudellisia resursseja valtion käsiin ja keskittämään poliittista valtaa yhden puolueen haltuun. Sosialismin leviäminen hiipui Berliinin muurin murtumisen ja Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Tämän jälkeen useat sosialistisista kansantasavalloista ovat luopuneet sosialistisesta hallintomuodosta. Nykyään lähinnä Kiina ja Kuuba sitoutuvat virallisesti sosialistiseen valtiomuotoon.
Poliittinen järjestelmä > Valtionpää

Ranskan suuren vallankumouksen ja Yhdysvaltain itenäistymisen jälkeen tasavallalla on tarkoitettu yleisimmin sellaista valtiomuotoa, jonka valtionpää valitaan säännöllisin väliajoin perustuslakiin perustuvalla valintatavalla. Tasavalta on tällä tavoin määriteltynä vastakohta perinnölliselle monarkialle, jossa valtionpään asema on elinikäinen ja periytyvä. Tasavaltojen valtionpäämiesten virkanimikkeissä, valtaoikeuksissa ja valintatavoissa on kuitenkin huomattavia eroja. Lisäksi osassa tasavalloista valtionpään asema voi olla elinikäinen ja jopa vaikutusvaltaisempi kuin mitä monarkiassa yleensä on. Näin on esimerkiksi Pohjois-Koreassa.
Tasavallan valtionpäästä voidaan käyttää lukuisia eri nimityksiä. Nykyään yleinen tasavallan valtionpään virkanimi on presidentti. Presidenttien asema vaihtelee hyvin paljon eri tasavaltojen välillä - täysin seremoniallisesta asemasta valtion merkittävimpään vallankäyttäjään. Mikäli presidentin valtaoikeudet ovat vähäiset, toimii maan merkittävimpänä poliittisena johtajana usein pääministeri.
Useimmissa tasavalloissa presidentti valitaan virkaansa vaaleilla, jotka yleensä pyrkivät olemaan ainakin jollain tapaa demokraattiset. Usein presidentti valitaan suoralla kansanäänestyksellä tai valitsijamiesten välityksellä. Myös maan parlamentti saattaa nimittää presidentin, ja näin on esimerkiksi Israelissa ja Kreikassa.
Presidentti saattaa saavuttaa asemansa myös epädemokraattisesti. Useissa maissa vaaleilla valitut presidentit ovat jatkaneet valtakauttaan poikkeustilalakien turvin. Toisaalta esimerkiksi vallankaappauksen myötä epädemokraattisesti valtansa saaneet johtajat saattavat pyrkiä legitimoimaan asemaansa nimittämällä itsensä presidentiksi.
Historiallisesti presidentti virkanimikkeenä on peräisin siirtomaa-ajalta, jolloin Brittiläisen imperiumin eräitä korkeita virkamiehiä kutsuttiin kyseisellä nimityksellä. Yhdysvaltain itsenäistyttyä perustettiin Yhdysvaltain presidentin virka. Sittemmin lukuisat myöhemmin perustetut tasavallat ovat omaksuneet tavan kutsua valtionpäätä presidentiksi.
Aiemmin historiassa tasavaltojen päämiehistä on käytetty myös lukuisia muita nimityksiä. Esimerkiksi Rooman tasvallan korkeimpia virkamiehiä kutsuttiin konsuleiksi. Venetsiassa ja eräissä muissa keskiaikaissa kauppiastasavalloissa valtionpään nimitys puolestaan oli doge.
Poliittinen järjestelmä > Presidenttijohtoinen tai parlamentaarinen järjestelmä

Tasavaltojen poliittisia järjestelmiä voidaan luokitella presidentin valtaoikeuksien mukaan. Erityisesti eroja on siinä, toimiiko presidentti myös hallituksen päämiehenä, vai onko toimeenpanovaltaa käyttävällä hallituksella oma erillinen päämies.