stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Banshees of Inisherin
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Colin Farrell  | … |  Pádraic Súilleabháin   |
|  Brendan Gleeson  | … |  Colm Doherty   |
|  Kerry Condon  | … |  Siobhán Súilleabháin   |
|  Barry Keoghan  | … |  Dominic Kearney   |
|  Gary Lydon  | … |  Peadar Kearney   |
|  Pat Shortt  | … |  Jonjo Devine   |
|  Sheila Flitton  | … |  rouva McCormick   |
|  Bríd Ní Neachtain  | … |  rouva O’Riordan   |
|  Jon Kenny  | … |  Gerry   |
|  Aaron Monaghan  | … |  Declan   |
|  David Pearse  | … |  pappi   |
|  Lasairfhíona Ní Chonaola  | … |  naislaulaja   |
|  John Carty  | … |  vanhempi muusikko   |
Aiheesta muualla

The Banshees of Inisherin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Reality Bites

| Reality Bites |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ben Stiller
Käsikirjoittaja:  Helen Childress
Tuottaja:   Danny DeVito  Michael Shamberg 
Säveltäjä:  Karl Wallinger
Kuvaaja:  Emmanuel Lubezki
Leikkaaja:   Lisa Zeno Churgin  John Spence 
Pääosat:   Winona Ryder  Ben Stiller  Ethan Hawke  Janeane Garofalo  Steve Zahn 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Jersey Group
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  1994
Kesto:  99 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Reality Bites on vuonna 1994 julkaistu Ben Stillerin ohjaama elokuva. Se kertoo neljästä vasta collegesta valmistuneesta nuoresta 1990-luvun Yhdysvalloissa ja heidän aikuistumisestaan ja rakkausuhteistaan.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Winona Ryder  | … |  Lelaina Pierce   |
|  Ethan Hawke  | … |  Troy Dyer   |
|  Janeane Garofalo  | … |  Vickie Miner   |
|  Steve Zahn  | … |  Sammy Gray   |
|  Ben Stiller  | … |  Michael Grates   |
|  Renée Zellweger  | … |  Tami   |
Verotuksen historia Suomessa

Tämä artikkeli käsittelee verotuksen eli verojen keräämisen historiaa Suomessa. Varhaisin tunnettu Suomessa käytössä ollut vero oli niin sanottu koukkuvero, joka oli käytössä rautakaudella. Katolinen kirkko aloitti oman verotuksen levittäytyessään Lounais-Suomeen 1200-luvun alkupuolella. Kirjavassa keskiajan verotusjärjestelmässä veroja kannettiin kruunulle, kirkolle, paikalliselle hallinnolle ja oikeudenkäytölle.
Koukkuvero

Koukkuvero on varhainen verotuksen muoto Suomessa. Toiselta nimeltään yksikkö oli aatra. Koukkuveron alkuperä on hämärä. Tutkijat arvelevat sen tarkoittaneen pakanuuden ajalla kantatilaa ja siitä maksettua veroa. Historiallisista merkinnöistä päätellen koukkuvero tunnettiin suomalaisten itämerensuomalaisten sukulaiskansojen ja slaavilaisten ja balttilaisten keskuudessa jo varhain.
Ruotsin vallan aika

1300-luvulla valtiolla ei ollut veroja, vaan ympäri maata oli Kuninkaankartanoita, joiden tuotot kuningas sai. Varsinaisia veroja ei ollut paitsi kirkon kymmenykset.
Kirkko peri kymmenyksiä (10 % maatalouden tuotannosta) jo 1200-luvulla. Uskonpuhdistuksen jälkeen (eli 1500-luvulta) valtio otti niistä osuuden.
Vuoden 1280 tienoilla rälssi (eräänlainen aateli) sai verovapauden. Talonpojilla oli silti noin puolet Ruotsin viljelysmaasta, ja aatelin maita kuningas saattoi ottaa takaisin; ne eivät varsinaisesti olleet perinnöllisiä.
Keskiajalla veroja maksettiin veroesineinä eli veroparseleina. Keskiajan kirjavat verotuskäytännöt muuttuivat 1600-luvun kuluessa, kun veronkanto-oikeus vaihtui perinnöllisten sekä osto- ja panttirälssitilojen syntymisen kautta aateliston omistusoikeudeksi. Aatelistolle osoitetut läänitykset perustuivat verotuloihin. Vuosisadan loppua kohti kruunu palautti itselleen veronkanto-oikeuden, ja talonpojat palasivat maksamaan veronsa kruunulle aatelismiehen sijaan. Vuoden 1772 hallitusmuodossa hallitsijalle annettiin oikeus päättää kruunun tulojen käytöstä maan hyödyksi ja parhaaksi aiemmin vakiintuneen kansan itseverotusoikeuden sijaan.
Vielä 1800-luvun alkupuolella Ruotsissa verotus oli paljon alle 10 % bruttokansantuotteesta.
Autonomian aika 1809–1917

Kun Suomi liitettiin 1809 autonomisena osana Venäjän keisarikuntaan, koko verotusjärjestelmä – maksettavat verot, veroperusteet ja verollepanot – jäi lähes täysin Ruotsin ajan mukaiselle käytännölle. Ruotsin kuninkaan käytännössä ratkaiseva valta valtiontalouden hoidossa sopi myös Aleksanteri I:lle, joka Porvoon valtiopäivillä muutti vanhaa käytäntöä sen verran, että lupasi valtion tulot käytettäväksi yksinomaan Suomen omiin tarpeisiin. Vuonna 1809 maavero oli edelleenkin tärkein vero, mutta sen rinnalla kannettiin kruununkymmenyksiä, henkiveroja ja muita pienempiä veroja.
Vuonna 1809 perustettiin myös Suomen oma keskushallinto, jonka tehtäviin kuului myös verotuksen järjestäminen. Keisari allekirjoitti 18. elokuuta 1809 hallituskonseljin (vuodesta 1816 Keisarillisen Suomen senaatti) ohjesäännön, jolla perustettiin muun muassa valtiovarainministeriö. Valtiovarainministeriö jakautui finanssitoimituskuntaan ja kamaritoimituskuntaan. Finanssitoimituskunta hoiti valtion omaisuutta ja hallintoa sekä maan elinkeinoja. Kamaritoimituskunta piti huolen valtion verosaatavista ja kirjanpidosta, julkisten tilien tarkastuksesta sekä henkikirja- ja väkilukuluettelojen ylläpidosta.
Ensimmäinen autonomian ajan huomattava verouudistus toteutettiin 1840-luvulla, kun monien kirjavien ja ikivanhojen verolukujen tilalle tuli käyttöön yksi ainoa veroluku, verorupla. Toinen merkittävä uudistus oli kokonaistulon käsitteeseen ja veronmaksukykyyn perustuvan tuloverotuksen käyttöönotto. Toisin sanoen, mitä suuremmat tulot, sitä suuremmat verot. Tämä toteutui 1860-luvulla säädetyssä suostuntaverossa ja 1880-luvulla säädetyssä kunnallisverossa.
Itsenäisyyden aika > 1917–1960

Suomi itsenäistyi vuonna 1917. Eduskunta hyväksyi heinäkuussa 1917 valtalain, jonka mukaan eduskunta on sisäpoliittisissa kysymyksissä korkein vallankäyttäjä Suomessa. Yhdessä valtalaki ja joulukuussa 1917 annettu Suomen itsenäisyysjulistus tarkoittivat korkeimman valtiovallan siirtämistä Suomen suuriruhtinaan vallan perineeltä Venäjän väliaikaiselta hallitukselta eduskunnalle.
Autonomian ajalla toteutettu kunnallisveron muuttaminen tuloihin perustuvaksi lisäsi osaltaan halua uudistaa myös valtion verotusjärjestelmää. Vuonna 1920 säädettiin ensimmäinen tulo- ja omaisuusverolaki (TOL), joka koski valtionverotusta. Valtionverotuksen toimitti verolautakunta ja kunnallisverotuksen taksoituslautakunta. Aina 1600-luvulta peräisin ollut leimaverotus jakautui vastikkeettomaan saantoon kohdistuvaan perintö- ja lahjaveroon sekä vastikkeelliseen luovutukseen kohdistuvaan leimaveroon. Vanhat maaverot samoin kuin henkiraha lakkautettiin vuoden 1925 alusta.
Verohintataksat lakkautettiin vuoden 1931 alusta, minkä jälkeen veroja ei voinut enää maksaa muutoin kuin rahana. Toisen maailmansodan vauhdittamana helmikuussa 1941 tuli voimaan liikevaihtovero. Valtiovarainministeriön liikevaihtoverokonttorin alaisuuteen perustettiin liikevaihtoverotoimistoja. Vuonna 1943 säädettiin uusi tulo- ja omaisuusverolaki (TOL). Suomen ensimmäinen ennakkoperintälaki säädettiin myös vuonna 1943, ja sitä perusteltiin muun muassa sodasta johtuvalla verojen perinnän kehittämistarpeella. Suomi jaettiin vuonna 1943 valtionverotusta varten veropiireihin, ja lääninhallitukset alkoivat huolehtia veronkannosta. Tätä ennen veronkanto oli ollut kruununvoudin ja maistraattien vastuulla. Uudistuksen yhteydessä syntyi uusi ammattiryhmä: lääninverotarkastajat.
Vuonna 1960 toteutui aina vuodesta 1926 alkaen vireillä ollut suuri välittömän verotuksen hallinnon uudistus, jonka seurauksena luovuttiin valtion ja kunnan verotuksen erillisyydestä. Verotuslain tullessa voimaan vuonna 1960 Suomeen perustettiin 215 veropiiriä ja niihin verotoimistot. Valtion verolautakunnan ja kunnallisen taksoituslautakunnan sijaan tuli verolautakunta. Veromuistutukset käsitteli tutkijalautakunta. Jokaisessa kunnassa oli oma verolautakunta ja tutkijalautakunta. Verolautakunta teki muodollisesti kaikki verotuspäätökset. Samassa yhteydessä perustettiin myös lääninverotoimistot, joiden tehtävänä oli virka-alueellaan johtaa ja valvoa verotuslaissa mainittujen verojen ja maksujen määräämistä ja maksuunpanoa.
Verotuksen osittaisuudistuskomitea jätti 17. kesäkuuta 1966 valtiovarainministeri Mauno Koivistolle neljännen osamietintönsä. Siinä ehdotettiin veroilmoituksesta ja verolipuilla perittävistä lisäveroista sekä veronpalautuksista luopumista, minkä jälkeen vero pidätettäisiin suoraan palkasta.
Itsenäisyyden aika > 2000-luvulta eteenpäin

Harmaan talouden torjuntaan ryhdyttiin panostamaan valtionhallinnossa perustamalla eri hallinnonalojen yhteistyöprojekti Virke vuonna 2000. Suomi siirtyi euron käyttöön vuonna 2002, mikä vaati verohallinnossa arviolta 300 henkilötyövuoden edestä muutostöitä tietojärjestelmiin. Markat esiintyivät aiempien vuosien muutosverotuksessa vielä vuoteen 2007 asti.
Vuosikymmentä voi pitää verotukseen liittyvän asiakaspalvelun kehittymisen aikakautena. Verohallinnon ja Patentti- ja rekisterihallituksen yhteinen YTJ-yritystietojärjestelmä otettiin käyttöön 1. huhtikuuta 2001. Puhelinpalvelu valtakunnallisissa palvelunumeroissa käynnistettiin 5. huhtikuuta 2004. Palkka.fi -palvelu otettiin pilottikäyttöön syksyllä 2005. Kaikille asiakkaille se aukeni seuraavan vuoden helmikuussa. Vuonna 2006 veroilmoitusta ei enää täytetty tammikuussa. Veroilmoituksen ja veroehdotuksen korvannut esitäytetty veroilmoitus tuli tarkistettavaksi kaikille luonnollisille henkilöille ensimmäisen kerran keväällä 2006. Verokortti verkossa -palvelu oli rajoitetussa käytössä vuonna 2006. Varsinaisesti palvelu otettiin käyttöön seuraavana vuonna.
Pääoma- ja yritysverotusuudistus astui voimaan vuonna 2005. Keskeistä uudistuksessa oli se, että osinkotuloihin liittyvästä yhtiöveron hyvitysjärjestelmästä luovuttiin. Myös myyntivoittojen verotusta uudistettiin. Varallisuusvero poistui käytöstä vuoden 2006 alusta.
Vuoden 2007 alussa voimaan tullut lakimuutos antoi Verohallitukselle mahdollisuuden siirtää töiden tasaamiseksi henkilöverotuksen verovelvollisryhmän verotuksen toisen viraston alueelle. Niinpä noin 150 000 vantaalaisen palkan- ja eläkkeensaajan verotus siirrettiin Lappiin, Savoon ja Kainuuseen. Vuoteen 2008 mennessä toiminnot järjestettiin kaikissa verovirastoissa asiakasryhmittäin. Jokaisessa virastoissa oli yksi yhteisöasiakkaita palveleva yritysverotoimisto ja henkilö- ja yrittäjäasiakkaita palvelevia verotoimistoja.
Veroilmoitus verkossa -palvelu avattiin keväällä 2008, jolloin esitäytetyn veroilmoituksen tietoja saattoi ensimmäistä kertaa korjata verkkopalvelun kautta. Ensimmäisenä sähköisesti ilmoitettavana tietona olivat matkakulut. Veronsaajille (valtio, kunnat, seurakunnat, Kela, metsänhoitoyhdistykset) suunnattu Veronsaajien verkkopalvelu avattiin keväällä 2009.
Cinema Paradiso

| Cinema Paradiso> Nuovo Cinema Paradiso |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Giuseppe Tornatore
Käsikirjoittaja:  Giuseppe Tornatore
Tuottaja:  Franco Cristaldi Giovanna Romagnoli
Säveltäjä:  Ennio Morricone Andrea Morricone
Kuvaaja:  Blasco Giurato
Leikkaaja:  Mario Morra
Tuotantosuunnittelija:  Andrea Crisanti
Pukusuunnittelija:  Beatrice Bulgari
Pääosat:  Philippe Noiret Salvatore Cascio Marco Leonardi Jacques Perrin
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska Italia
Tuotantoyhtiö:  Les Films Ariane
Levittäjä:  Miramax Fandango at Home
Kesto:  155 min 124 min (International cut) 174 min (Director's cut)
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cinema Paradiso (Nuovo Cinema Paradiso) on vuonna 1988 julkaistu italialainen draamaelokuva, jonka käsikirjoitti ja ohjasi Giuseppe Tornatore. Elokuvan pääosissa näyttelevät Jacques Perrin, Philippe Noiret, Leopoldo Trieste, Marco Leonardi, Agnese Nano ja Salvatore Cascio. Elokuvan tuottivat Franco Cristaldi ja Giovanna Romagnoli. Musiikista vastasi Ennio Morricone poikansa Andrea Morriconen kanssa.
Juoni

Toisen maailmansodan jälkeen pienen italialaiskylän keskipiste on elokuvateatteri, jonka koneenkäyttäjänä toimii joviaali Alfredo (Noiret). Eräänä päivänä konehuoneeseen kurkistaa pieni isätön Totò-poika (Cascio), joka alkaa viettää yhä enemmän aikaa Alfredon apulaisena elokuvanäytöksissä. Tarina seuraa heidän elinikäistä ystävyyttään elokuvien vaihtuessa ja maailman muuttuessa. Elokuvassa nähdään monia otteita vanhoista eurooppalaisista ja Hollywood-klassikoista.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Antonella Attiu  | … |  Maria nuorena   |
|  Philippe Noiret  | … |  Alfredo   |
|  Jacques Perrin  | … |  Salvatore Di Vita   |
|  Salvatore Cascio  | … |  Totò, Salvatore lapsena   |
|  Mario Leonardi  | … |  Salvatore nuorena   |
Vastaanotto ja myöhempi arvostus

Cinema Paradiso palkittiin parhaana vieraskielisenä elokuvana sekä Oscar-, Golden Globe, César- että Bafta-palkintogaalassa. Baftassa se sai lisäksi parhaan miespääosan (Noiret), parhaan miessivuosan (Cascio), parhaan alkuperäismusiikin (Morricone) ja parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen (Tornatore) palkinnot. Se oli ehdolla myös kuudessa muussa sarjassa.
Cannesin elokuvajuhlilla Cinema Paradiso sai tuomariston palkinnon ja oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi. Monien muiden ehdokkuuksien ja palkintojen myötä elokuva oli yksi elokuvavuoden 1988 palkituimpia töitä.
Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 30 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Käännös suomeksi
Antiseptiikka

Antiseptisen aineen käyttämistä iholla.
Antiseptiikka tarkoittaa pieneliöiden, kuten bakteerien ja homeiden, vähentämistä lääketieteellisten toimenpiteiden yhteydessä. Antiseptiikka voi olla fysikaalista (esimerkiksi lämpö) tai kemiallista (antiseptiset aineet). Jotkin antiseptiset aineet kuten alkoholi tuhoavat suoraan mikrobien soluseinämiä, toiset tunkeutuvat solujen sisään ja saavat aminohappoja vapautumaan, jotkin aineet taas vaikuttavat mikrobisolujen aineenvaihduntaan.
Koska useimmat antiseptiset aineet ovat myrkyllisiä lähde?, muun muassa leikkaussaleissa pyritään nykyisin antiseptiikan sijasta aseptiikkaan, jossa pyritään muun muassa steriloimalla instrumentit toimimaan niin, ettei pieneliöitä lainkaan pääse tilanteeseen. Antiseptiikkaan liittyvät läheisesti käsitteet desinfektio ja eritetahradesinfektio.
Tyypillisiä antiseptisiä aineita ovat
etanoli
isopropanoli
boorihappo
vetyperoksidi
jodi
fenyliyhdisteet
tujoni
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antiseptiikka Wikimedia Commonsissa
Paistetut vihreät tomaatit

| Paistetut vihreät tomaatit> Fried Green Tomatoes |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jon Avnet
Käsikirjoittaja:  Fannie Flagg Carol Sobieski
Tuottaja:  Jon Avnet Jordan Kerner
Säveltäjä:  Thomas Newman
Kuvaaja:  Geoffrey Simpson
Leikkaaja:  Debra Neil
Pääosat:  Kathy Bates Mary Stuart Masterson Jessica Tandy Mary-Louise Parker Cicely Tyson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Electric Shadow Productions Act III Communications
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  27. joulukuuta 1991
Kesto:  130 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paistetut vihreät tomaatit (Fried Green Tomatoes) on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, joka perustuu Fannie Flaggin romaaniin Fried Green Tomatoes at the Whistle Stop Cafe. Elokuvan on ohjannut Jon Avnet.
Juoni

1980-luvun etelävaltioissa elävä Evelyn Couch (Bates) on ikääntyvä nainen, jonka avioelämä on ikävystyttävää ja elämä muutenkin tarkoituksetonta. Hän vierailee miehensä kanssa vanhusten hoitokodissa, jossa miehen täti ajaa Evelynin ulos huoneesta. Evelyn alkaa jutella elämäniloisen vanhan Ninnyn (Tandy) kanssa. Evelyn lumoutuu Ninnyn tarinoista ja alkaa käydä ahkerasti häntä tapaamassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kathy Bates  | … |  Evelyn Couch   |
|  Mary Stuart Masterson  | … |  Idgie Threadgoode   |
|  Mary-Louise Parker  | … |  Ruth Jamison   |
|  Jessica Tandy  | … |  Ninny Threadgoode   |
|  Cicely Tyson  | … |  Sipsey   |
|  Chris O’Donnell  | … |  Buddy Threadgoode   |
|  Stan Shaw  | … |  Big George   |
|  Gailard Sartain  | … |  Ed Couch   |
|  Timothy Scott  | … |  Smokey Lonesome   |
|  Gary Basaraba  | … |  Grady Kilgore   |
|  Lois Smith  | … |  Mama Threadgoode   |
|  Danny Nelson  | … |  Pappa Threadgoode   |
|  Jo Harvey Allen  | … |  Naistietoisuuden kouluttaja   |
|  Macon McCalman  | … |  Syyttäjä   |
|  Richard Riehle  | … |  Pastori Scroggins   |
|  Raynor Scheine  | … |  Curtis Smoot   |
|  Grace Zabriskie  | … |  Eva Bates   |
|  Reid Binion  | … |  Young Julian   |
|  Nick Searcy  | … |  Frank Bennett   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä luonnehtii elokuvaa lämminhenkiseksi tunnelmoinniksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Paistetut vihreät tomaatit Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Dersu Uzala (vuoden 1975 elokuva)

| Dersu Uzala> Дерсу Узала |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Akira Kurosawa
Käsikirjoittaja:   Akira Kurosawa  Juri Nagibin 
Tuottaja:  Nikolai Sizov
Säveltäjä:  Isaak Švarts
Kuvaaja:  Asakazu Nakai
Pääosat:   Maksim Munzuk  Juri Solomin 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani  Neuvostoliitto 
Tuotantoyhtiö:  Mosfilm
Levittäjä:  Mokép
Ensi-ilta:  1975
Kesto:  141 min
Alkuperäiskieli:  venäjä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dersu Uzala on neuvostoliittolais-japanilainen elokuva vuodelta 1975. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama elokuva kertoo metsästäjä Dersu Uzalasta. Elokuva perustuu venäläisen tutkimusmatkailijan Vladimir Arsenjevin vuonna 1923 julkaisemaan kirjaan, joka kertoo hänen matkoistaan Ussurin alueella Venäjällä, sekä nanai-metsästäjästä, joka toimi Arsenjevin ryhmän oppaana vuosina 1902–1907. Dersu Uzala on nostettu elokuvan päähenkilöksi. Häntä esittää tuvalainen näyttelijä Maxim Munzuk.
Elokuva palkittiin Oscarilla parhaana ulkomaalaisena elokuvana. Suomessa se ylsi 175 344 katsojallaan vuoden 1976 ensi-iltaelokuvista kuudenneksi katsotuimmaksi. Sitä esitettiin Helsingissä Mannerheimintiellä sijainneessa neuvostoliittolaisia elokuvia esittäneessä Kosmos-Filmin Capitol-elokuvateatterissa yhtämittaisesti lähes yhden vuoden ajan maaliskuusta 1976 lähtien.
Tuotanto

tuotantoyhtiö Mosfilm otti yhteyttä Akira Kurosawaan elokuvasta, joka perustuisi venäläiseen kirjallisuuteen ja kuvattaisiin Neuvostoliitossa, tietäen tämän olevan venäläisen kirjallisuuden vannoutunut ystävä. Neuvostoliiton suurlähettiläs oli kertonut Kurosawalle, että maassa oli pulaa hyvistä käsikirjoittajista ja ohjaajista. He olivat silti ällistyneitä kun Kurosawa ehdotti elokuvan aiheeksi juuri Vladimir Arsenjevin Dersu Uzala -kirjaa, jonka hän oli lukenut jo 1930-luvulla, koska se oli lähes tuntematon Neuvostoliiton ulkopuolella. Ohjaaja oli suunnitellut kirjan pohjalta elokuvaa jo 1950-luvulla Japanissa, mutta oli huomannut sen sovittamisen liian vaikeaksi kotimaansa olosuhteisiin mm. käännösongelmien suhteen. Kurosawa oli itse uransa pohjalla, edellisen elokuvansa Köyhän pikajuna epäonnistuttua vuonna 1970, ja hän oli yrittänyt itsemurhaa. Yksikään japanilainen elokuvastudio ei enää suostunut rahoittamaan hänen elokuviaan.
Elokuvan pääosaan neuvostoliittolaiset halusivat Kurosawan luottonäyttelijä Toshirō Mifunen, mutta tämä ei ollut halukas niin pitkään elokuvaprojektiin. Mosfilm antoi ohjaajalle täydellisen taiteellisen vapauden, vaikka perfektionistista Kurosawaan kritisoitiinkin hitaudesta, kun päivittäinen 70 mm:n filmille kuvattu metrimäärä ei ollut odotetunlainen. Tuotanto kesti kokonaisuudessaan kolme vuotta ja elokuvaa kuvattiin yhdeksän kuukauden ajan aidoilla tapahtumapaikoilla Venäjän Kaukoidässä Ussuriassa, mikä oli Kurosawan unelmien täyttymys. Sadan hengen pääasiassa venäjää puhuvaan kuvausryhmään kuului vain kuusi japanilaista työntekijää, joilla oli yksi tulkki. Lähimmän tuotantoavustaja Teruyo Nogamin mukaan Dersu Uzala oli ohjaajan vaativin produktio Seitsemän samurain ohella.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Maxim Munzuk  | … |  Dersu Uzala   |
|  Juri Solomin  | … |  kapteeni Vladimir Arsenjev   |
|  Suimenkul Tšokmorov  | … |  Jan Bao   |
|  Svetlana Daniltšenko  | … |  rouva Anna Arsenjeva   |
|  Dmitri Koršikov  | … |  Vova, Arsenjevin poika   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Dersu Uzala (1975) Leffatykki.  18.06.2003. Viitattu 27.1.2023.
Kitti, Jouni: Mitä Dersu Uzala opetti? JouniKitti.fi. Viitattu 27.1.2023.
French, Philip: Dersu Uzala The Guardian.  8.1. 2012. Viitattu 27.1.2023. (englanniksi)
| n k Akira Kurosawan ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
1940-luku:  Sugata sanshirō (1943)  Kaikkein kaunein (1944)  Zoku sugata sanshirō (1945)  Ne jotka astuvat tiikerin hännälle (1945)  Asu o tsukuru hitobito (1946)  En valita nuoruuttani (1946)  Ihmeellinen sunnuntai (1947)  Juopunut enkeli (1948)  Hiljainen kaksintaistelu (1949)  Kulkukoira (1949) 
1950-luku:  Skandaali (1950)  Rashomon – paholaisen portti (1950)  Idiootti (1951)  Ikiru – tuomittu (1952)  Seitsemän samuraita (1954)  Elän pelossa (1955)  Seittien linna (1957)  Pohjalla (1957)  Kätketty linnake (1958) 
1960-luku:  Pahat nukkuvat hyvin (1960)  Yojimbo – onnensoturi (1961)  Samuraimiekka (1962)  Taivas ja helvetti (1963)  Punaparta (1965) 
1970-luku:  Köyhän pikajuna (1970)  Dersu Uzala (1975) 
1980-luku:  Kagemusha – varjokenraali (1980)  Ran (1985) 
1990-luku:  Akira Kurosawan unet (1990)  Elokuun rapsodia (1991)  Mādadayo (1993)
Alexander Melville Bell

| Alexander Melville Bell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. maaliskuu 1819 Edinburgh
Kuollut: 7. elokuu 1905 Washington
Kansalaisuus:  Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
Koulutus ja ura
Opinnot:  Edinburghin yliopisto
Instituutti:  Lontoon yliopisto, Edinburghin yliopisto
Tutkimusalue:  Fonetiikka
 Nimikirjoitus
Alexander Melville Bell (1819–1905) oli skotlantilainen foneetikko. Bell loi kielen oikean ääntämisen oppimiseksi "geneettisen" äännemerkkisysteemin, joka ohjeistaa puhe-elinten asentoja. Hän esitteli tällaisen aakkoston muun muassa teoksessaan Visible Speech vuonna 1867. Foneettisin perustein hän laati lisäksi pikakirjoitusjärjestelmän Stenography vuonna 1852. Bell oli ääntämisen opettajana eri yliopistoissa. Hänen keksimänsä fonautografi on ollut tuntuvaksi hyödyksi kuurojen opetuksessa.
Autokamera

Autokameroita
Autokamera (engl. dashcam) on auton tuulilasin sisäpuolelle kiinnitettävä pieni videokamera, joka kuvaa ja tallentaa ajon aikana ajoneuvon edessä avautuvaa näkymää tapahtumineen. Autokamerasta voidaan tarkistaa jälkikäteen etenkin henkilö- tai omaisuusvahinkoihin johtaneita tilanteita.
Englanninkielinen nimitys dashcam tulee englannin kielen sanoista, jotka tarkoittavat kojetaulua (engl. dashboard) ja kameraa (engl. camera). Suomeksikin laitetta kutsutaan usein kojelautakameraksi. Paremman näkyvyyden vuoksi autokamera asennetaan kuitenkin kojetaulun sijasta yleensä tuulilasin yläreunaan.
Käyttö

Autokamera käynnistyy joko automaattisesti autoa käynnistäessä tai erikseen manuaalisesti. Kamera tallentaa silmukkana eli kameran muistikortille ei tallennu koko matka, vaan esimerkiksi sen havaitsemat kolaritilanteetselvennä.