stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eeva-Kaarina Volanen
Ura teatterissa > Kotkan Maakuntateatteri

Syksyllä 1944 Volanen haki Kotkan Maakunta­teatteriin näyttelijä Kaarlo Wilskan ehdotuksesta. Hän pääsi oitis sisään; hänen tulo­roolinsa oli Mariella avio­liitto­draamassa Kirkas hetki. Rooli­suoritus oli vaativa ja vastaan­otto nuivahko: Volasen puhe­tapaa ja olemusta pidettiin teennäisinä, mutta hänet todettiin kuitenkin lupaavaksi näyttelijättäreksi. Tammi­kuussa 1945 Volanen sai ensimmäisen taiteellisen voittonsa William Shakespearen Talvisen tarinan Perditana. Lyyrinen tyttö­hahmo sopi kuin valettu Volasen näyttelijän laatuun. Kappale esitettiin myös valtion näyttämö­taide­toimi­kunnalle. Suomen Kansallisteatterin hallinnollinen johtaja Teuvo Puro vaikuttui Volasen näyttämö­työskentelystä: hän piti tätä aitona ingenue-tyyppinä. Volanen kiinnitettiin Kansallis­teatteriin näytäntö­vuodeksi 1945–1946.
Ura teatterissa > Suomen Kansallisteatteri 1945–1956

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Hän saattoi sanoa olevansa vain väli­kappale, ikään kuin meedio, joka mielensä värähtelyllään tulkitsi jotain itseään suurempaa. Mutta hän oli myös vahva kuin Suomen perus­kallio. Mitä hän tahtoi, sen hän vei läpi, mutta koskaan hän ei tehnyt sitä häikäilemättömästi muita polkien.” | ” |
– Matti Ranin Eeva-Kaarina Volasesta
Volanen esiintyi ensimmäistä kertaa Suomen Kansallis­teatterissa keski­viikkona 5. syys­kuuta 1945. Hän näytteli Liisaa Arvi Pohjanpään kansan­komediassa Keisarin käräjät. Sitä ennen hänellä oli ollut ainoastaan avustaja­tasoisia tehtäviä. Volasen ensimmäinen päärooli Kansallis­teatterissa oli Julian osa Shakespearen klassikko­draamassa Romeo ja Julia kevät­kaudella 1946. Hänen ”tyttömäistä välittömyyttään ja hehkeää suloaan” ylistettiin, hänen äänensä mainittiin kauniin sointuvaksi. Puutteiksi arvioitiin teknisen varmuuden vähäisyys ja puheen riittämätön selkeys. Volanen vuorotteli Julian roolissa Ansa Ikosen kanssa, Romeona oli Rauli Tuomi.
Volasen uran alku­vuosien merkki­tapaus Julian ohella oli nimiosa ranskalaisen Jean Anouilhin näytelmässä Antigone, joka sai ensi-iltansa maalis­kuussa 1947. Siinä Volanen sai käydä läpi tunne­rekisterinsä ääri­päät, ja hänen tulkintaansa pidettiin henkeä­salpaavana. Vaikka Volasen Antigone kokonaisuutena oli valmista näyttelijän­työtä, tietyiltä osin hänen replikointiaan pidettiin turhan korkea­lentoisena. Antigone oli Volasen uran keskeisin käänne­kohta: sen myötä hän kohosi ensimmäisen luokan taiteilijaksi.
Volanen näytteli Kansallis­teatterin suuria päärooleja vuodesta 1947 alkaen, ja häntä alettiin pitää itsensä Ida Aalbergin manttelin­perijänä. Syksyllä 1947 hän sai ensimmäisen Tšehov-roolinsa, Irinan osan näytelmässä Kolme sisarta. Eino Kalima päätti ottaa Volasen stanislavskilaiseen Tšehov-ensembleensa, johon kuuluivat entuudestaan Tarmo Manni, Rauha Rentola ja Vilho Siivola. Ajan mittaan Volanen sai jopa kansain­välistä kuuluisuutta Tšehov-näyttelijänä. Volanen näytteli usein paitsi Kaliman myös Wilho Ilmarin ohjauksessa. Kalima ja Ilmari olivat hänen oppi-isiään ja hyviä ystäviään.
Maalis­kuussa 1950 Kansallis­teatterissa sai ensi-iltansa Tšehovin Lokki. Tšehov-asian­tuntija Eino Kaliman ohjaamassa tuotannossa Volanen näytteli Ninaa, mutta rooli­suoritus ei vakuuttanut kriitikkoja. Kevätkaudella 1953 hän tulkitsi Anjaa Kirsikkapuistossa ja syys­kaudella 1955 Sonjaa Vanja-enossa. Vähitellen ammatti­taidon karttumisen myötä Volasen Tšehov-roolit saivat lisää syvyyttä, jolloin kriitikko­vastaanottokin muuttui suopeammaksi.
Uransa alussa Volanen oli profiloitunut Kansallis­teatterin suosituksi ingenue-roolien esittäjäksi; näihin kuului muun muassa Vapun osa Serpin komediassa Katupeilin takana. Hän oli kehittynyt niiden tulkitsijana huippuunsa, ja eräät kriitikot alkoivat nähdä hänen näyttämö­työssään jo selvää manerisoitumista. Volanen tarvitsi rutkasti tahdonvoimaa ja pari­vuotisen irtioton Kansallis­teatterista karistaakseen tyttö­roolien esittäjän leiman harteiltaan.
Ura teatterissa > Tampereen Teatteri 1957–1958

Volanen jäi Suomen Kansallis­teatterista työ­lomalle syys­kaudella 1957. Hän siirtyi Tampereen Teatteriin, jonka pää­johtajana hänen puolisonsa Sakari Puurunen oli toiminut jo kaksi vuotta. Paris­kunta asui Hämeenpuiston kupeessa. Kaikkiaan Volanen näytteli Tampereen Teatterissa kahdeksan roolia, mukaan luettuna Salome Kaj Munkin Idealistissa ja Judith Walentin Chorellin Ruohossa. Salomen rooli laajensi Volasen taiteellista rekisteriä: hän sai tulkittavakseen katalan naisen, ja teki tästä pääosin onnistuneen luonne­tutkielman.
Tutuista Tšehov-rooleistaan Volanen näytteli Tampereella Vanja-enon Sonjan, ohjaajana Kalima, kuten Kansallis­teatterissakin. Vanjaa näytteli Leevi Kuuranne, jota vastaan näytteleminen oli Volaselle paitsi haaste, myös inspiraation lähde. Toinen erityisen vaikea rooli oli Nataša Leo Tolstoin romaaniin perustuvassa draamassa Sota ja rauha. Kappale edusti niin kutsuttua uutta teatteria, jota oli kehittänyt eritoten ohjaaja Erwin Piscator. Hän pyrki saamaan traditionaalisten suljettujen kohtausten sijalle ”aineksen eeppisen kulun”. Käytännössä uudistettiin tilan käyttöä ja sitä myöten näyttelijöiden työtä. Volanen piti Natašaa Tampereen kautensa vaativimpana tehtävänä, ja siitä tuli yksi hänen lukuisista taiteellisista voitoistaan.
Ura teatterissa > Suomen Kansallisteatteri 1959–1990 > 1970- ja 1980-luku

Volanen oli Kansallis­teatterin tähti­näyttelijä 1960-luvulla, mutta 1970-luvulle tultaessa hänen roolinsa alkoivat vähetä ja pienentyä. Hän löysi ratkaisun työ­pulaansa monologeista; ensimmäinen niistä oli Juha Manner­korven Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet huhti­kuussa 1971. Volanen tulkitsi näytelmän kaikki roolit. Esityksestä tehtiin myös oma versionsa televisiota varten.
Vuonna 1972 Volanen näytteli Noraa Henrik Ibsenin Nukke­kodissa. Kappaleen ohjasi Sakari Puurunen ja sen ensi-ilta oli virallisen kauden ulko­puolella kesä­kuussa. Siitä tehtiin myös kiertue­näytelmä, jota esitettiin vuosi­kausia eri puolilla Suomea. Nukke­kodista tuli ensi-ilta­vuotensa teatteri­tapaus, ja eniten huomiota herätti Volasen uuden­lainen Nora-tulkinta.
Volanen nimitettiin taiteilija­professoriksi keväällä 1974. Hän sai viiden professorivuotensa aikana kaksi vierailu­kutsua: Mikkelin teatteriin ja Vaasan kaupunginteatteriin. Molemmat olivat Tšehov-tehtäviä. Mikkelissä Volanen näytteli Vanja-enon Sonjaa avio­miehensä ohjaamana ja Vaasassa Kirsikka­puiston Ranjevskajaa Hannu Lumi­vuoren ohjaamana. Lisäksi hänellä oli rooli­tehtäviä Intimiteatterissa ja Kansallis­teatterissa. Syksyllä 1974 Kansallis­teatterin suurella näyttämöllä sai ensi-iltansa Esko Elstelän ohjaama Alfred De Musset’n Lorenzo, jossa Volanen näytteli Ricciarda Cibon roolin. Keväällä 1976 Willensaunan näyttämön avajais­näytelmässä, Marin Sorescun Elämän kehdossa, Volasella oli ensimmäistä lastaan odottavan Irinan rooli. Volasen jätti­roolin tulkinnassa kiinnitettiin huomiota uuden­laiseen äänen­käyttöön ja näyttelijän koko olemisen sanottiin olevan ilmaisua. Syksyllä 1977 Kansallis­teatterin suurella näyttämöllä tuli ensi-iltaan Esko Elstelän ohjaama Pierre de Marivaux'n Harha­tunteet, jossa Volasen esittämän leskeksi jääneen markiisittaren sanottiin tekevän näytelmästä esityksellisen juhlan ja näyttämö­taiteen juhlan. Professuurinsa aikana Volanen vakiinnutti asemansa mono­logien ja runo­iltojen esiintyjänä.
Vuonna 1981 Volanen näytteli Kansallis­teatterissa Paulinea Jacques Offenbachin operetissa Pariisilais­elämää, joka oli mies­muistiin ensimmäinen operetti Kansallis­teatterin lavalla. Yleisö­vastaan­otto oli hyvä, kriitikot tosin suhtautuivat operettiin ynseästi. Kevät­kaudella 1983 Volanen tulkitsi Helene Alvingin roolin Ibsenin näytelmässä Kummittelijoita. Rooli­suoritusta luonnehdittiin muun muassa hieno­sointiseksi sooloksi. Syys­kaudella 1984 hän näytteli Lindaa Kauppamatkustajan kuolemassa. Kappale pysyi teatterin ohjelmistossa vuosi­kausia.
Eeva-Kaarina Volanen jäi Suomen Kansallis­teatterista eläkkeelle vuonna 1990, mutta jatkoi edelleen näyttämö­taiteilijan uraansa.
Ura teatterissa > Teatteriuran myöhäiskausi

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Eeva-Kaarinan herkkyyden sisällä oli sellainen teräksinen jousi, joka on oltava, jotta voi tehdä sellaisia rooleja kuin hän teki.” | ” |
– Näyttelijä Esko Salminen Eeva-Kaarina Volasesta
Volanen oli mukana perustamassa Raivoisat Ruusut -ensemblea 1980-luvun jälki­puoliskolla. Ryhmän alkuun­panija oli Ritva Siikala ja se koostui nais­näyttelijöistä, jotka näyttelivät sekä miesten että naisten roolit. Myös Maija Karhi kuului Ruusujen kovaan ytimeen. Raivoisat Ruusut antoi ensimmäisen näytöksensä Helsingin Kataja­nokalla sijaitsevassa entisessä kone­pajassa kesällä 1988. Kappaleen nimi oli Raivoisat ruusut – kronikka vallasta. Mukana oli nelisen­kymmentä nais­näyttelijää, Volasen ohella muun muassa Ritva Ahonen, Eeva Eloranta ja Seela Sella. Näytelmä oli sekä yleisö- että arvostelu­menestys.
Minna Canth -seura valitsi Volasen puheen­johtajakseen 1990. Samana vuonna Volanen näytteli Ritva Siikalan ohjaamana Eugene O’Neillin draamassa Pitkän päivän matka yöhön. Kappale tehtiin Lahden kaupunginteatterille. Volanen näytteli nais­pääosan, Mary Tyronen; mies­pää­osassa oli Lasse Pöysti.
Vuonna 1992 Volanen näytteli Raivoisat Ruusut -ryhmän kanssa Onnen­seitissä, joka oli Maria Jotunin novelleihin perustuva tuotanto. Onnen­seitti menestyi erin­omaisesti, ja sitä näyteltiin kaksi vuotta, mukaan luettuna taltiointi Televisio­teatterille.
Volasen myöhäis­kauden töihin kuului Helene Schjerfbeck -aiheinen monologinäytelmä Surukin on rikkautta, Helene. Vastoin odotuksia siitä tuli kaupallinen menestys, jota esitettiin paitsi Kansallis­teatterin Willen­saunassa, myös kiertueilla ympäri Suomen. Myös kriitikot lämpenivät Volasen tulkinnalle. Kirsti Petäjäniemi ohjasi näytelmän televisiolle vuonna 1992.
Volasen viimeiset roolit Kansallis­teatterissa olivat nimiosa näytelmässä Olga (1995), jonka Laura Ruohonen kirjoitti varta vasten Volaselle, ja Yorkin herttuattaren osa Shakespearen näytelmässä Rikhard III (1997). Kriitikot kehuivat Volasen Olga-tulkintaa ja näytelmä oli yleisö­menestys.
Runot

Lausunta oli olennainen osa Volasen taiteilijan uraa. Hän oli innostunut runoudesta jo lapsuudessaan äitinsä innoittamana, ja ajan mittaan hänestä kasvoi mestarillinen lausuja. 1970-luvulla Volanen alkoi tehdä runouteen liittyvää yhteis­työtä Ritva Ahosen ja Aino-Maija Tikkasen kanssa. Taiteilijattaret järjestivät yhteisiä runo­iltoja ja kiertelivät pitkin Suomea runoja lausumassa, teemoinaan muun muassa Helvi Hämäläinen. Vuonna 1988 he tekivät kiertueen Kanadassa, missä he esittivät Kalevala-aiheista runoutta.
Televisio

1960–1990-luvuilla Volanen näytteli muutamissa televisio­elo­kuvissa ja -näytelmissä. Hänen televisio­töistään huomattavimpia ovat kaksois­rooli teoksessa Magdaleena ja maailman lapset (1971) sekä Adelen rooli teoksessa Hänen olivat linnut (1976). Ritva Nuutisen ohjaama Hänen olivat linnut herätti runsaasti huomiota ja siitä tuli suomalaisen televisio­teatterin klassikko.
Volanen lainasi äänensä Lumikille satu­animaation Lumikki ja seitsemän kääpiötä vuoden 1962 animaatio­elo­kuvassa.
Vuonna 1981 Volanen näytteli Larin Paraskea liki kolmi­tuntisessa televisio­elo­kuvassa Sijan tiijän kussa synnyin. Teoksen ohjasi Sakari Puurunen. Runon­laulaja Paraske ja hänen elämänsä olivat kiehtoneet Volasta ja Puurusta jo pitkään. Volasen jäähyväis­rooli oli dementoitunut vanhus Nelly Matti Ijäksen televisio­elo­kuvassa Pala valkoista marmoria (1998). Nellyn avio­miestä Ossia tulkitsi Lasse Pöysti. Pala valkoista marmoria voitti Prix Italia -palkinnon.
Radio

Eeva-Kaarina Volanen näytteli vuosina 1947–1978 lukuisissa radio­kuunnelmissa, jotka tekivät hänestä tunnetun Suomen syrjäisimpiä kyliä myöten. Erityisen aktiivisesti Volanen esiintyi radiossa vuosina 1947–1957. Suomalainen televisio­toiminta ei ollut vielä alkanut ja radio­teatteri oli elo­kuviakin suositumpaa. Hella Wuolijoki kirjoitti teoksensa Tyttö kuun­sillalta (1951) ennen kaikkea Volasta ajatellen, Volasen vasta­näyttelijänä kuunnelmassa oli Tauno Palo. Valko­kankaalla vastaavia rooleja tulkitsivat Ansa Ikonen ja Joel Rinne.
Kuunnelmien lisäksi Volanen esitti radiossa runoja. Hänen äänensä muistetaan esimerkiksi uuden­vuoden­öistä, jolloin hän luki Eino Leinon Hymyilevän Apollon.
Volanen esiintyi muun muassa seuraavissa kuunnelmissa:
Maurice Maeter­linck: Sokeat (1947)
Jean Anouilh: Antigone (1947)
Anton Tšehov: Lokki (1948)
William Shakespeare: Romeo ja Julia (1949)
Johann Wolfgang von Goethe: Faust (1949)
Henrik Ibsen: Nukkekoti (1949)
William Shakespeare: Othello (1950)
Anton Tšehov: Kirsikka­puisto (1950, 1955)
Anton Tšehov: Kolme sisarta (1951)
Aleksis Kivi: Lea (1952)
Friedrich von Schiller: Orleansin neitsyt (1953)
Leo Tolstoi: Ylös­nousemus (1954)
Molière: Don Juan (1960)
Eino Leino: Kalevala-sarja (1961)
Juha Manner­korpi: Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet (1970)
Marja-Liisa Vartio / Marjatta Lahtonen: Hänen olivat linnut (1975)
Opetustyö

Volanen oli taiteellisen työnsä ohella teatteri­pedagogi. Hän opetti taiteilija­professori­kautensa aikana Teatteri­koulussa. Hän oli pidetty opettaja, koska oli itse mukana koko ajan. Lisäksi hän suhtautui työhönsä siinä määrin vakavasti, ettei oppilaskaan voinut jäädä välin­pitämättömäksi. Helsingin yliopiston teatteri­tieteen opiskelijoille Volanen opetti näytelmän analysointia.
Valikoitu rooliluettelo

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Hänessä yhtyy huippu­tekniikka sisäiseen, voimakkaaseen tunteeseen.” | ” |
– Rauni Luoma Eeva-Kaarina Volasesta
Eeva-Kaarina Volanen näytteli noin 130 teatteri­roolia.
| --- | --- |
 Shakespeare-tehtäviä Julia, Romeo ja Julia, 1946  Desdemona, Othello, 1947  Viola, Loppiaisaatto, 1949  Perdita, Talvinen tarina, 1945, 1950  Titania, Kesäyön unelma, 1953  Lady Macduff, Macbeth, 1964  Hippolyta-Titania, Kesä­yön unelma, 1980  Yorkin herttuatar, Rikhard III, 1997 :  Tšehov-tehtäviä Irina, Kolme sisarta, 1947  Irina Arkadina, Lokki 1985  Nina, Lokki, 1950, 1961  Anja, Kirsikkapuisto, 1953  Sonja, Vanja-eno, 1955, 1957, 1975  Ranjevskaja, Kirsikka­puisto, 1963, 1976  Olga, Kolme sisarta, 1971 
Vappu, Seere Salminen: Katu­peilin takana, 1946
Antigone, Jean Anouilh: Antigone, 1947
Lea, Aleksis Kivi: Lea, 1951
Elina, Eino Leino: Maunu Tavast, 1952
Mariane, Molière: Saituri, 1956
Maggie, Tennessee Williams: Kissa kuumalla katolla, 1956
Liisa, Aleksis Kivi: Seitsemän veljestä, 1956
Judith, Walentin Chorell: Ruoho, 1958, 1961
Nataša, Leo Tolstoi / Erwin Piscator: Sota ja rauha, 1959
Indran tytär, August Strindberg: Uninäytelmä, 1959
Maiju, Minna Canth: Papin perhe, 1963
Ysé, Paul Claudel: Keskipäivän taite, 1965
Eleonora d’Este, Johann Wolfgang von Goethe: Torquato Tasso, 1965
Helena, Eeva-Liisa Manner: Touko­kuun lumi, 1966
Antigone, Sofokles: Antigone, 1968
Maija Salminen, Juha Mannerkorpi: Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet, 1971
Nora, Henrik Ibsen: Nukke­koti, 1972
Amanda, Tennessee Williams: Lasinen eläintarha, 1974
Helene, Henrik Ibsen: Kummittelijoita, 1983
Linda, Arthur Miller: Kauppamatkustajan kuolema, 1984
Mary, Eugene O’Neill: Pitkän päivän matka yöhön, 1989
Useita rooleja, Maria Jotuni, Marja Kaarina Mykkänen ja Ritva Siikala: Onnenseitti, 1994
Olga, Laura Ruohonen: Olga, 1995
Aiheesta muualla

Eeva-Kaarina Volanen muistelee (Televisiohaastattelu vuodelta 1999.) Yle Elävä arkisto.  11.4.2012.
Volanen, Eeva-Kaarina hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kaarlo (Matti Ranin) ja Vappu (Eeva-Kaarina Volanen) epookki­komediassa Katu­peilin takana.
Nokiuunilintu

| Nokiuunilintu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Uunilinnut Phylloscopidae
Suku::  Uunilinnut Phylloscopus
Laji::  fuligiventer
Kaksiosainen nimi
 Phylloscopus fuligiventer  (Hodgson , 1845) 

Katso myös
   Nokiuunilintu Wikispeciesissä   Nokiuunilintu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokiuunilintu (Phylloscopus fuligiventer) on uunilintujen heimoon kuuluva aasialainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Nepalin, Kiinan lounaisosat, Sikkimin ja Bhutanin. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Brian Houghton Hodgson kuvaili lajin holotyypin Nepalista vuonna 1845.
Curtiss F9C Sparrowhawk

F9C Sparrowhawk
Curtiss F9C Sparrowhawk (suom. Varpushaukka) on kevyt kaksitasoinen hävittäjälentokone, joita oli sijoitettu Yhdysvaltain laivaston USS Akron (ZRS-4) ja USS Macon (ZRS-5) ilmalaivoihin 1931–1935.
XF9C-1 kiinnittymässä USS Akroniin toukokuussa 1932.
Historia

Curtiss F9C suunniteltiin alun perin Yhdysvaltain laivaston 10. huhtikuuta 1930 julkistamaa pienen laivastohävittäjän suunnittelukilpailua varten, muut osallistujat olivat General Aviation (aiemmin Fokker) XFA-1 ja Berliner-Joyce XFJ-1 koneillaan.
XF9C-1 (laivaston sarjanumero A8731) tilattiin Curtissilta 30. kesäkuuta 1930. Se teki ensilentonsa maaliskuussa 1931. Koneessa oli metallinen itsekantava runko ja pyrstö, sekä kankaalla verhoillut metallirunkoiset siivet, laskutelineissä ei ollut muotosuojia. Moottorina oli 420 hevosvoimainen Wright R-975C (J-6-9) Whirlwind -tähtimoottori.
XF9C-2 oli Curtissin yksityisesti rakentama toinen prototyyppi, sen moottorina oli 438 hevosvoimainen R-975E-3-moottori, sen ylätaso oli kiinnitetty kymmenen senttiä korkeammalle kuin ensimmäisessä prototyypissä ja laskutelineissä oli muotosuojat.
Laivaston pienten laivastohävittäjien suunnitelmaa ei toteutettu ja Sparrowhawkit olisi poistettu käytöstä, ellei niille olisi löytynyt uutta tehtävää.
Yhdysvaltain laivasto tilasi 6. lokakuuta 1928 kaksi jäykkärunkoista ilmalaivaa, USS Akronin ja Maconin, ja jo suunnitteluvaiheessa ne oli tarkoitus varustaa lentokoneitten kuljetusmahdollisuudella. Suunnitteluvaiheessa ei kuitenkaan ollut vielä olemassa tehtävään sopivia hävittäjiä. Sparrowhawk todettiin ihanteelliseksi ilmalaivakäyttöön pienen kokonsa vuoksi.
Koneen ylätasoon kiinnitettiin tarttumakoukku, jolla kone kiinnittyi ilmalaivan "trapetsiin", minkä jälkeen se vedettiin ilmalaivaan. Koneet varastoitiin ilmalaivan rungon sisään, mistä ne laukaistiin kiinnittämällä trapetsiin ja laskemalla rungon ulkopuolelle, minkä jälkeen hävittäjän lentäjä vapautti koneen kiinnityskoukun. Ilmalaivalta toimiessaan Sparrowhawkien laskeutumistelineet yleensä poistettiin ja korvattiin ylimääräisellä polttoainesäiliöllä lentoajan ja toimintasäteen pidentämiseksi.
Kumpikin ilmalaiva pystyi kuljettamaan neljä hävittäjää runkonsa sisällä ja yhtä rungon ulkopuolella.
Vaikka Sparrowhawkien tarkoitukseksi yleensä mielletään ilmalaivojen puolustus, niiden pääasiallinen tehtävä kuitenkin oli tiedustelutoiminta ja siten pidentää meritiedusteluun tarkoitettujen ilmalaivojen tehokasta toiminta-aluetta.
Ilmalaiva USS Akron (ZRS-4), 1931–1933

USS Akron oli ensimmäinen Yhdysvaltain laivaston kahdesta jäykkärunkoisesta ilmalaivasta. Se rakennettiin Akronissa, Ohiossa ja otettiin palveluskäyttöön lokakuun lopulla 1931. Sitä käytettiin jäykkärunkoisten ilmalaivojen teknisen ja operationaalisen laivastokäytön tutkimiseen.
Akron joutui 4. huhtikuuta 1933 ankaraan myrskyyn New Jerseyn rannikolla ja pian keskiyön jälkeen se syöksyi pyrstö edellä mereen. Vain kolme aluksen 76:sta miehistön jäsenestä selvisi onnettomuudesta hengissä.
Ilmalaiva USS Macon (ZRS-5), 1933–1935

USS Macon, Akronin sisaralus rakennettiin myös Akronissa. Se teki ensilentonsa huhtikuussa 1933, vain muutama viikko sisaraluksensa tuhoutumisen jälkeen. Lentotestien jälkeen se otettiin palveluskäyttöön kesäkuussa 1933.
Ollessaan 12. helmikuuta 1935 palaamassa meriharjoituksista tukikohtaansa Moffett Fieldiin, Kaliforniaan, USS Macon joutui Point Surin edustalla myrskyyn, jonka aiheuttamien vaurioiden seurauksena se vaipui mereen. Onnettomuudessa menehtyi vain kaksi miehistön jäsentä, mutta ilmalaiva upposi mereen, päättäen samalla Yhdysvaltain laivaston kokeilut jäykkärunkoisilla ilmalaivoilla.
Koneitten kohtalo

Neljä seitsemästä Sparrowhawkista menetettiin onnettomuudessa, kolmesta jäljelle jääneestä koneesta poistettiin niitten tarttumakoukut ja ne uudelleennimettiin XF9C-2:ksi. Kaksi niistä romutettiin San Diegossa 1936. Ainoa jäljelle jäänyt kone siirrettiin laivaston lentotukikohtaan Anacostiaan, Marylandiin. Vuonna 1939 se lahjoitettiin Smithsonian-instituutille tarttumakoukun jäljitelmällä varustettuna.
Se mikä koneista on kyseessä on epäselvää, joittenkin lähteitten mukaan se on XF9C-2 (9264), mutta Dick Smithin kirja Akron and the Macon väittää sen olevan 9056. Museum of Naval Aviation, jonka hallussa kone nykyään on, sanoo näytteillä olevan koneen olevan XF9C-2:n, 9056:n ja 9057:n yhdistelmä.
Tekniset tiedot (F9C-2)

Lähde: [lähde? ]
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&06.02700006,27 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&07.07500007,75 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.03400003,34 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&016.010000016,1 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0961.&&&&00961 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&01262.&&&&001 262 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Wright R-975-22 -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0310.&&&&00310 kW (&&&&&&&&&&&&0415.&&&&00415 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0283.&&&&00283 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0475.&&&&00475 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&05853.&&&&005 853 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&0515.&&&&00515 m/min
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&&078.&&&&0078 kg/m²
Teho-painosuhde: 0,24 kW/kg
Aseistus
2 × .30-06 kaliiperin Browning-konekivääriä
Kirjallisuutta

Peter M. Bowers: Curtiss Aircraft, 1907–1947, Naval Institute Press, 1987.
Gordon Swanborough and Peter M. Bowers: United States Navy Aircraft Since 1911, Naval Institute Press, 1990.
William T. Larkins: US Navy Aircraft, 1921–1941, Orion Books, 1988.
John Wegg: General Dynamics Aircraft and their Predecessors, Naval Institute Press, 1990.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
How An Airship Became a Flying Aircraft Carrier
Curtiss F9C "Sparrowhawk" Fighters Part I
Curtiss F9C "Sparrowhawk" Fighters Part II
National Air and Space Museum (Arkistoitu – Internet Archive)
F9C USS Akronin hangaarissa vuonna 1932.
USS Macon-ilmalaiva
Pensasuunilintu

| Pensasuunilintu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Uunilinnut Phylloscopidae
Suku::  Uunilinnut Phylloscopus
Laji::  subaffinis
Kaksiosainen nimi
 Phylloscopus subaffinis  Ogilvie-Grant , 1900 

Katso myös
   Pensasuunilintu Wikispeciesissä   Pensasuunilintu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pensasuunilintu (Phylloscopus subaffinis) on uunilintujen heimoon kuuluva kaakkoisaasialainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Kiinan keski-, kaakkois- ja eteläosia sekä Vietnamin pohjoisosan Tonkininlahden länsipuolella. William Robert Ogilvie-Grant kuvaili lajin holotyypin Kiinan Guizhoun lounaisosasta vuonna 1900.
Pikkutiltaltti

| Pikkutiltaltti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Uunilinnut Phylloscopidae
Suku::  Uunilinnut Phylloscopus
Laji::  neglectus
Kaksiosainen nimi
 Phylloscopus neglectus  Hume, 1870 

Katso myös
   Pikkutiltaltti Wikispeciesissä   Pikkutiltaltti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkutiltaltti (Phylloscopus neglectus) on uunilintujen heimoon kuuluva aasialainen varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää vuoristoiset alueet Iranista eteläiseen Turkmeniaan, itäiseen Uzbekistaniin, läntiseen Tadžikistaniin, Pohjois- ja Kaakkois-Afganistaniin sekä Pakistanin läntiseen Balochistaniin. Allan Octavian Hume kuvaili lajin holotyypin Pakistanin Bahawalpurista vuonna 1870.