stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen urheilu 1946
Jalkapallo

Suomen maajoukkue hävisi kaikki kolme maaotteluaan: Bergenissä Norjalle 12–0 sekä Helsingin olympiastadionilla Tanskalle 2–5 ja Ruotsille 0–7. Suomen ainoat maalintekijät olivat vaasalaiset Helge Svahn ja Erik Beijar. Suomea valmensi entinen maajoukkuemaalivahti Niilo Tammisalo.
Suomen-mestaruuden voitti Vasa IFK ja hopealle sijoittui Tampereen Pallo-Veikot.
Jääpallo

Suomen maajoukkue pelasi helmikuussa Helsingissä Ruotsin kanssa tasapelin 4–4.
Suomen-mestaruuden voitti Warkauden Pallo -35, hopeaa sai Helsingin Jalkapalloklubi ja pronssille sijoittui Helsingin IFK.
Paini

Vapaapainin Euroopan-mestaruuskilpailuissa Lenni Viitala voitti kultaa alle 52-kiloisten sarjassa ja Eino Virtanen alle 79-kiloisissa. Pronssille sijoittuivat Erkki Johansson alle 57-kiloisten sarjassa, Paavo Hietala alle 62-kiloisissa ja Lauri Kangas alle 67-kiloisissa.
Yleisurheilu

Euroopan-mestaruuskilpailuissa 22.–25.8. Oslossa, Norjassa Suomi saavutti neljä kultamitalia, kolme hopeaa ja viisi pronssia ja sijoittui mitalitilastossa kolmanneksi. Viljo Heino voitti kultaa 10 000 metrin juoksussa, Mikko Hietanen maratonilla, Bertel Storskrubb 400 metrin aitajuoksussa ja Valdemar Rautio kolmiloikassa. Hopeamitalisteja olivat Helge Perälä 10 000 metrin juoksussa, Väinö Muinonen maratonilla ja Yrjö Nikkanen keihäänheitossa. Pronssia saivat Väinö Suvivuo 110 metrin aitajuoksussa, Nils Nicklén korkeushypyssä, Yrjö Lehtilä kuulantyönnössä, Veikko Nyqvist kiekonheitossa ja Tapio Rautavaara keihäänheitossa. Suomen ainoa naisurheilija oli keihäänheitossa seitsemänneksi sijoittunut Regina Marjanen, joka oli Lehtilän ja Rautavaaran ohella yksi kolmesta mukaan kelpuutetusta Työväen Urheiluliiton urheilijasta.
Viljo Heino juoksi 14.9. Helsingissä 10 maililla maailmanennätyksen 49.22,2.
Túpac Amaru II

Túpac Amaru II (s. José Gabriel Condorcanqui; 19. maaliskuuta 1742 – 18. toukokuuta 1781) oli alkuperäisväestön Espanjan-vastaisen kapinan johtaja Perussa vuonna 1780. Hän oli inkahallitsija Túpac Amarun pojanpojanpoika. Myöhemmin hänestä tuli lähes myyttinen hahmo itsenäisyystaistelussa ja alkuperäisväestön oikeuksien puolustamisessa.
José Gabriel Condorcanqui syntyi Tintassa, Cuscon maakunnassa ja sai jesuiittakoulutuksen. Hän oli ulkoisesti huomiota herättävä: voimakasrakenteinen, vaaleaihoinen, hyväkäytöksinen ja espanjalaisittain pukeutuva. Hänen veljensä toimi paikallisena päällikkönä, jonka tehtävä oli kerätä intiaaneilta verot Espanjan valtiolle. Veljen kuoltua päällikön tehtävä tuli José Gabriel Condorcanquille, joka hoiti tehtävää espanjalaiskuvernöörin alaisuudessa. Tehtävässään hän liikkui intiaanien alueilla. Hän tunsi inkojen perinteet ja tavat, eikä pitänyt oikeana, että inkoja kohdeltiin pakkotyöläisinä vastoin vuoden 1720 uudistusta, jossa orjuus kiellettiin. Hän pyysi kuvernööriä parantamaan intiaanien oloja tekstiilitehtaissa, kaivoksissa ja kylissä. Kun yritys epäonnistui, hän otti isoisoisänsä inkanimen ja aloitti kapinan. Aluksi hän vangitsi ja teloitti esimiehensä, kuvernööri Antonio de Arriagan Tintassa vuonna 1780.
Kansannousu oli kahteen vuosisataan ensimmäinen merkittävä kapina Espanjan valtaa vastaan ja koko Amerikan suurin intiaanikapina kautta aikojen. Se levisi koko nykyisen Perun ja Bolivian alueelle ja Argentiinan pohjoisosiin. Kreoliväestöä ei kuitenkaan saatu siihen mukaan. Tavoitteena ei ainakaan aluksi ollut Espanjan alaisuudesta eroaminen vaan intiaanien aseman parantaminen. Vastoinkäymisiä alkoi tulla, kun Cuzcon valtaus alkuvuonna 1781 epäonnistui ja Espanjalla alkoi olla alueella riittävästi asevoimaa kapinan kukistamiseen. Túpac Amaru II vangittiin huhtikuussa 1781 ja hänen vaimonsa, vanhin poikansa ja setänsä teloitettiin hänen silmiensä edessä, kuten myös muutama kapinajohtaja.
Túpac Amarun teloitus.
Túpac Amaru II tuomittiin teloitettavaksi kiinnitettynä neljään suuntaan vetäviin hevosiin. Teloitus kuitenkin epäonnistui, sillä hevoset eivät saaneet miehen raajoja irti. Sen sijaan hänet mestattiin ja paloiteltiin Cuzcon torilla, samassa paikassa kuin isoisoisänsä Túpac Amaru. Kun kapina jatkui, myös koko hänen sukunsa teloitettiin, paitsi hänen yksitoistavuotias poikansa Fernando, joka jäi eliniäkseen Espanjan joukkojen vangiksi. Kapina jatkui edelleen, ja Sangararán taistelussa 18. marraskuuta 1781 kapinalliset saivat 6 000 soturin voimin voiton espanjalaisista, joita oli 900. Kapinan kukistaminen oli verinen operaatio, jossa arvioidaan surmatun noin 100 000 intiaania. Rauha solmittiin 26. tammikuuta 1782. Inkavaatetus sekä ketšuan kieli ja kulttuuri kiellettiin väestön sopeuttamiseksi espanjalaiseen kulttuuriin.
Vaikutus

Uruguaylainen 1960—1970-luvun sissiliike Tupamaros ja perulainen 1980—2000-luvun sissiliike Movimiento Revolucionario Túpac Amaru on nimetty hänen mukaansa.
Akansienet

| Akansienet |
| --- | --- |
 Chlorophyllum molybdites, Etelä-Afrikka
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Agaricaceae
Suku::  Akansienet Chlorophyllum  Massee (1898)
Katso myös
   Akansienet Wikispeciesissä   Akansienet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Akansienet (Chlorophyllum) on suhteellisen uusi sienisuku, joka on erotettu ukonsienistä (Macrolepiota) omaksi suvukseen, koska molekyylisystemaattisin menetelmin on osoitettu näiden olevan geneettisesti suhteellisen kaukaisia toisilleen. Toisaalta latinalainen nimi Chlorophyllum on aikoinaan ollut muussa, vihreäitiöisiä helttasieniä tarkoittavassa käytössä. Akansienilajeja tunnetaan Suomesta tällä hetkellä neljä, joista akansieni ja puistoakansieni sekä joskus tarha-akansienikin kasvavat ulkosalla, mutta suomeksi nimeämätön Chlorophyllum molybdites ainakin toistaiseksi vain sisätiloissa. Viimeksi mainittu on maailmalla, etenkin Yhdysvalloissa tunnettu sienimyrkytysten aiheuttaja. Akansienilajien syötävyydestä keskustellaan edelleen.
Lajeja

Akansieni (C. olivieri)
Puistoakansieni (C. rhacodes)
Tarha-akansieni (C. brunneum)
Chlorophyllum molybdites
Shimogamo-jinja

| Shimogamo-jinja |
| --- | --- |
 Shimogamo-jinjan rōmon-portti
Maailmanperintökohde
Sijainti:   Japani  35°02′20″N, 135°46′21″E
Tyyppi:  Kulttuurikohde
Kriteerit:  II, IV
Tunnusnumero:  688
Valintahistoria
Valintavuosi:  1994
Shimogamo-jinja (jap. 下鴨神社, ’Kamon alempi pyhäkkö’) on šintolainen pyhäkkö Kioton kaupungissa Japanissa. Se sijaitsee Kioton pohjoisosassa Sakyōn suuralueella Kamo- ja Takanojokien yhtymäkohdan lähellä. Pyhäköllä on kaksi palvonnan kohdetta, kamit Tamayorihime no mikoto ja Kamo Taketsunumi no mikoto. Sen virallinen nimi on Kamo Mioya-jinja (jap. 賀茂御祖神社).
Shimogamo-jinja ja läheinen Kamigamo-jinja kuuluvat Japanin vanhimpiin šintolaisiin pyhäköihin. Niillä on yhteinen historia, ja ne tunnetaankin myös yhteisellä nimellä Kamo-jinja (jap. 賀茂神社). Molempien pyhäkköjen yhdessä järjestämä festivaali Aoi-matsuri on yksi Kioton kolmesta suuresta festivaalista.
Shimogamo-jinja on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Kioton historialliset monumentit” vuonna 1994.
Historia

Asutus Shimogamo-jinjan lähistöllä on vanhaa: alueella tehdyissä kaivauksissa on löydetty esineitä jo jōmon- ja Yayoi-kausilta. Legendan mukaan läheiselle Mikagevuorelle laskeutui kami jo 600-luvulla eaa. keisari Jinmun aikaan, ja pyhäkköä ympäröivä mizugaki-aita olisi rakennettu 90 eaa. keisari Sujinin hallintokaudella. Joka tapauksessa Shimogamo-jinja on yksi Japanin vanhimmista pyhäköistä, joka on perustettu jo ennen Kiotoa eli Heian-kyōta. Alun perin se toimi vaikutusvaltaisen Kamo-klaanin suojeluspyhäkkönä. Pyhäkön nimen Kamo Mioya-jinja sana ”mioya” viittaa perustajiin tai vanhempiin ja juontuu siitä, että kami Tamayorihime no mikotoa pidetään Kamigamo-jinjan pyhäkössä palvotun kamin Kamo Wakeikazuchi no mikoton äitinä, Kamo Taketsunumi no mikotoa vuorostaan Tamayorihime no mikoton isänä.
Pyhäkön perustamiseen liitetystä myytistä on hiukan erilaisia versioita. Erään version mukaan Kamo Taketsunumi no mikoto laskeutui maan päälle Takachihovuorella, opasti Jinmua sotaretkellään ja asettui sen jälkeen Yamashiron provinssiin, mahdollisesti Kamojoelle. Siellä Taketsunumi nai Ikakoyahime-kamin, ja parille syntyi kaksi lasta, Tamayorihiko ja Tamayorihime. Myöhemmin Tamayorihime oli peseytymässä Kamojoessa, josta hän poimi punaisen nuolen. Asetettuaan sen vierelleen sänkyynsä hän alkoi odottaa poikalasta. Kun poika oli varttunut, Taketsunumi halusi saada tietää, kuka hänen isänsä oli. Pojalle annettiin sakea, ja häntä pyydettiin viemään se isälleen. Poika nousi katon läpi taivaalle: isän pääteltiin olevan ukkosen kami Honoikazuchi, ja pojalle annettiin nimi Wakeikazuchi (’jaettu ts. puolikas ukkonen’).
Kun Japanin pääkaupunki siirrettiin Heian-kyōhon 700-luvun lopussa, pyhäkön kameista tuli koko kaupungin ja Japanin keisarihuoneen suojelijoita, minkä myötä pyhäkkö sai paljon vaikutusvaltaa. Vuonna 810 siellä alkoi työskennellä keisarihovista valittu papitar (saiin), joka oli saanut koulutuksensa Isen pyhäkössä (saigū). Tämä perinne jatkui 400 vuoden ajan. Keisarit palvoivat pyhäköllä säännöllisesti. Shimogamo-jinja esiintyykin usein Heian-kauden klassisessa kirjallisuudessa, kuten Genjin tarinassa ja Tyynynaluskirjassa. Kamigamo-jinjan tavoin siitä tehtiin myös Yamashiron provinssin pääpyhäkkö (ichinomiya).
Shimogamo-jinjalle kertyi laajoja läänitysalueita ympäri Japania. Vaikka Kamakura-kaudella ja Muromachi-kaudella yhteydet moniin läänityksiin katkesivatkin, Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla pyhäkkö sai lisää maata Tokugawa-sotilashallinnolta. Monet aikakauden nō-näytelmät sijoittuvat pyhäkölle. Meiji-restauraation yhteydessä vuonna 1868 Shimogamo-jinjasta tehtiin kanpei-taisha, yksi tärkeimmistä keisarillisista pyhäköistä.
Shimogamo-jinja suojeltiin valtion muinaisjäännöksenä vuonna 1983. Unescon maailmanperintöluetteloon se valittiin vuonna 1994.
Pyhäkköalue > Pääpyhäkkö

Pyhäkkö on rakennettu Kamo- ja Takanojokien yhtymäkohdan pohjoispuolelle jäävälle kolmionmuotoiselle alueelle. Sitä kutsutaan yleisesti nimellä Shimogamo-jinja eli ’alempi Kamon pyhäkkö’, koska se sijaitsee Kamo Wakeikazuchi-jinjan pyhäköltä katsottuna Kamojokea alavirtaan. Pyhäkköä ympäröi Tadasu no mori (糺すの森) -niminen metsäalue, joka on noin 12,4 hehtaarin laajuinen. Metsä on vuosisatoja vanha, ja sitä kutsutaan usein ”aarniometsäksi” (genseirin), mutta todellisuudessa se on hoidettua kaupunkimetsää. Nykyisin metsässä on lähinnä lehtipuita, mutta sen tiedetään palaneen lähes kokonaan ainakin Ōnin-sodassa 1400-luvulla, minkä jälkeen sinne istutettiin havupuita. Pyhäkölle johtava tie (sandō) kulkee metsän läpi. Sen varrella on kaksi torii-porttia ja kivinen, veneen muotoinen allas käsien pesua varten (temizuya).
Koska pyhäkössä palvotaan kahta kamia, sillä on kaksi päähallia. Läntiseen päähalliin (nishi-honden) on pyhitetty Kamo Taketsunumi no mikoto, itäiseen päähalliin (higashi-honden) Tamayorihime no mikoto. Molemmat rakennukset on valittu Japanin kansallisaarteiksi. Taketsunumia on vanhastaan palvottu etenkin Kioton suojelijakamina, Tamayorihimeä avioliiton, synnytyksen ja lastenkasvatuksen suojelijana. Nykyiset päähallit on rakennettu vuonna 1863, ja ne edustavat koristelematonta nagare-zukuri-tyyliä. Pyhäkköä ympäröi kaksi kairō-käytävää, joista ulomman läpi johtaa kirkkaanpunainen rōmon-portti, sisemmän läpi chūmon-portti.
Pyhäköllä on lukuisia muitakin rakennuksia, joista 35 on nimetty tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Niihin kuuluvat esimerkiksi tanssipaviljonki maidono, Hosodono-halli, Hashidono-halli ja kugosho eli keittiö. Vanhimmat rakennukset ovat vuodelta 1629. Aiemmin pyhäkkö rakennettiin uudelleen joka 21. vuosi (shikinen sengū), mutta nykyisin rakennuksia ainoastaan korjataan tarpeen mukaan. Säännöllistä uudelleenrakentamista harjoitettiin ainakin 1000-luvun puolivälistä 1300-luvulle, sen jälkeen epäsäännöllisemmin.
Tadasu no mori -metsää
Pyhäkön torii-portti
Maidono-paviljonki
Sazareishi-kivi
Pyhäkön sisätilaa
Pyhäkköalue > Sivu- ja alapyhäköt

Shimogamo-jinjalla on monia sivu- ja alapyhäkköjä (sessha ja massha). Sivupyhäköihin lukeutuu Kawai-jinja (河合神社), jossa palvotaan Tamayorihime no mikotoa naisten suojelijakamina. Pyhäköllä käytetään käsipeilin muotoisia ema-votiivilaattoja. Niihin on hahmoteltu kasvot, joihin palvoja voi lisätä mieleisiään piirteitä. 1100-luvulla syntynyt kirjailija Kamo no Chōmei oli pyhäkön papin poika ja vietti siellä lapsuutensa. Pyhäkölle onkin rakennettu kopio Chōmein erakkomajasta (Hōjō no an), jota kuvaillaan hänen kirjoittamassaan klassikkoteoksessa Hōjōki.
Puhdistautumiseen tarkoitettu pyhäkkö Inoue-sha (井上社) tai Mitarashi-sha (御手洗社) sijaitsee paikassa, jossa pienen Mitarashi-virran vettä kuplii maan pinnalle. Paikalle on rakennettu suorakulmiomainen allas, jonne johtaa kivisiä askelmia. Lähteellä suoritetaan erilaisia seremonioita, kuten sairauksien parantamiseen tarkoitettu Mitarashi-festivaali, jossa osallistujat kävelevät virran poikki paljain jaloin, syyskauden alun nuoltenkeruuseremonia, jossa miesjoukko kilpailee altaan pohjalle kiinnitetyistä puikoista, ja Aoi-festivaalia edeltävä seremonia Saiōdai no misogi no gi (斎王代の禊の儀).
Mainitsemisen arvoinen sivupyhäkkö on myös Aioi no yashiro (相生社), jossa rukoillaan onnekasta parisuhdetta (en-musubi). Pyhäköllä on kaksi pyhää sakaki-puuta eli salpapensasta, jotka on sidottu yhteen shimenawa-köydellä. Puiden juurella kasvaa uusi taimi. Pieni Inji-sha-pyhäkkö (印璽社) aivan päähallien vieressä on omistettu sinettien kamille, ja nykyisin siellä rukoillaan erityisesti sopimusten onnistumista. Seitsemän Kotosha-pyhäkköä (言社) on puolestaan omistettu Ōkuninushille ja kuudelle muulle kamille. Pyhäkköjen kamit tunnetaan vanhastaan 60 vuoden kalenterin suojelijoina. Jokaiseen Kotosha-pyhäkköön liitetään yksi tai kaksi kiinalaisen horoskoopin merkkiä.
Kawai-jinjan pyhäkkö
Kamo no Chōmein majan kopio Kawai-jinjalla
Mitarashi-sha
Kolme Kotosha-pyhäkköä
Festivaalit

Shimogamo-jinjan tärkein festivaali on vuosittain 15. toukokuuta yhdessä Kamigamo-jinjan kanssa järjestettävä Kamo-matsuri eli Aoi-matsuri, yksi Kioton kolmesta suuresta festivaalista. Sen nimi merkitsee kirjaimellisesti ”taponlehtijuhlaa” ja juontuu alun perin Asarum caulescens -kasvista, jolla festivaalin vaunut ja osallistujat koristeltiin. Festivaalin viettäminen lienee alkanut 500-luvun puolivälissä keisari Kinmein valtakaudella. Siihen kuuluu pitkä kulkue, jonka reitti vie Kioton keisarilliselta palatsilta Shimogamo-jinjan kautta Kamigamo-jinjalle. Kulkueen osallistujat ovat pukeutuneet Heian-kauden yläluokan asuihin.
Muita pyhäköllä järjestettäviä tapahtumia ovat Heian-kaudella pelatun kemari-pallopelin ennallistus 4. tammikuuta ja yabusame-ratsastusjousiammuntanäytös 3. toukokuuta. Ennen Meiji-restauraatiota yabusame-rituaali tunnettiin Shimogamon pyhäköllä nimellä kisha (騎射), ja sillä on pitkä historia, joka ulottunee pyhäkön alkuajoille saakka. Kesäkuun alussa pyhäköllä pidetään tulikärpäsfestivaali (蛍火の茶会, keika no chakai), johon liittyvät teeseremonia ja pyhäkön portilla järjestettävät markkinat. Pyhäkkö tunnetaan myös yleensä elokuisin järjestettävästä vanhojen kirjojen festivaalista (furuhon no matsuri).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shimogamo-jinja Wikimedia Commonsissa
Shimogamo-jinjan internetsivut
| n k 22 pyhäkköä |
| --- | --- |
Ylemmät 7 pyhäkköä:  Ise-jingū  Iwashimizu Hachiman-gū  Kamo-jinja (Kamo Mioya-jinja · Kamo Wakeikazuchi-jinja)  Matsunoo-taisha  Hirano-jinja  Fushimi Inari-taisha  Kasuga-taisha 
Keskimmäiset 7 pyhäkköä:  Ōharano-jinja  Ōmiwa-jinja  Isonokami-jingū  Ōyamato-jinja  Hirose-taisha  Tatsuta-taisha  Sumiyoshi-taisha 
Alemmat 8 pyhäkköä:  Hiyoshi-taisha  Umenomiya-taisha  Yoshida-jinja  Hirota-jinja  Yasaka-jinja  Kitano Tenman-gū  Niukawakami-jinja  Kifune-jinja 
| n k Muinaisen Kioton historialliset monumentit |
| --- | --- | --- |
| Kioto |  Daigo-ji  Ginkaku-ji  Kamigamo-jinja  Kinkaku-ji  Kiyomizu-dera  Kōzan-ji  Nijōn linna  Ninna-ji  Nishi-Hongan-ji  Ryōan-ji  Saihō-ji  Shimogamo-jinja  Tenryū-ji  Tō-ji  |  |
| Uji |  Byōdō-in  Ujigami-jinja  |  |
| Ōtsu | Enryaku-ji |  |
Shimogamo-jinja vuoden 1865 valokuvassa
Nishi-honden vuoden 1915  valokuvassa
Saiōdai no misogi no gi -seremonia ennen Aoi-festivaalia
Björn Waldegård

| Björn Waldegård |
| --- | --- |
 Björn Waldegård 1984
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. marraskuuta 1943 Solna, Ruotsi
Kuollut: 29. elokuuta 2014 (70 vuotta)
Kansalaisuus:   Ruotsi
WRC-ura
Aktiivivuodet:  1975-1992
Kartanlukija(t):   Hans Thorszelius  Fred Gallagher
Entiset tallit:  BMW Alitalia Lancia Ford Toyota Alitalia Fiat Mercedes
Kilpailuja:  95
Maailmanmestaruuksia:  1 (1979)
Voittoja:  16
Palkintosijoja:  35
Erikoiskoevoittoja:  290
MM-pisteitä:  428
Ensimmäinen kilpailu:  Monte Carlon ralli 1973
Ensimmäinen voitto:  Ruotsin ralli 1975
Viimeinen voitto:  Safari-ralli 1990
Viimeinen kilpailu:  Safari-ralli 1992
Kartanlukija Franz Wurz ja Björn Waldegård vuonna 1984.
Björn Waldegård (12. marraskuuta 1943 – 29. elokuuta 2014) oli ruotsalainen rallikuljettaja. Hän voitti kaikkien aikojen ensimmäinen henkilökohtaisen rallin maailmanmestaruuden vuonna 1979.
Waldegård muistetaan yhtenä kaikkien aikojen parhaista ja menestyneimmistä ruotsalaisista ralliautoilijoista. Hän voitti urallaan kaikkiaan 16 rallin MM-sarjan osakilpailua ja ylsi palkintokorokkeelle 35 kertaa. Vuoden 1979 maailmanmestaruus ratkesi Waldegårdin eduksi vain yhden pisteen erolla Suomen Hannu Mikkolaan.
Ura

Waldegård oli mukana MM-sarjassa alusta asti (Monte Carlo -ralli 1973). Hänen viimeinen MM-rallinsa oli Safari-ralli 1992. Waldegård tunnettiin rallimaailmassa "Afrikan kettuna", sillä Waldegård keräsi yhteensä seitsemän voittoa Norsunluurannikon rallista ja Safari-rallista.
Waldegård voitti vuoden 1990 Safari-rallin 46 vuoden ja 5 kuukauden ikäisenä ja hän oli pitkään vanhin MM-osakilpailun voittanut kuljettaja. Ennätyksen rikkoi Sébastien Loeb tammikuussa 2022.
Waldegård ja Stig Blomqvist ovat toistaiseksi ainoat ruotsalaiset rallin maailmanmestarit. Aktiiviuransa jälkeen Waldegård toimi muun muassa Eurosportin rallikommentaattorina.
Yksityiselämä

Waldegård kuoli syöpään 70-vuotiaana.
Rallin MM-sarjan voitot

|   #   | Kausi | Osakilpailu | Kartanlukija | Auto |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1975 |  25. Ruotsin ralli | Hans Thorszelius | Lancia Stratos HF |
| 2 | 1975 |  17. Sanremon ralli | Hans Thorszelius | Lancia Stratos HF |
| 3 | 1976 |  18. Sanremon ralli | Hans Thorszelius | Lancia Stratos HF |
| 4 | 1977 |  25. Safari-ralli | Hans Thorszelius | Ford Escort RS1800 |
| 5 | 1977 |  24. Akropolis-ralli | Hans Thorszelius | Ford Escort RS1800 |
| 6 | 1977 |  26. Walesin ralli | Hans Thorszelius | Ford Escort RS1800 |
| 7 | 1978 |  28. Ruotsin ralli | Hans Thorszelius | Ford Escort RS1800 |
| 8 | 1979 |  26. Akropolis-ralli | Hans Thorszelius | Ford Escort RS1800 |
| 9 | 1979 |  7. Kanadan ralli | Hans Thorszelius | Ford Escort RS1800 |
| 10 | 1980 |  12. Norsunluurannikon ralli | Hans Thorszelius | Mercedes 500 SLC |
| 11 | 1982 |  12. Uuden-Seelannin ralli | Hans Thorszelius | Toyota Celica 2000GT |
| 12 | 1983 |  15. Norsunluurannikon ralli | Hans Thorszelius | Toyota Celica Twincam Turbo |
| 13 | 1984 |  32. Safari-ralli | Hans Thorszelius | Toyota Celica TCT |
| 14 | 1986 |  34. Safari-ralli | Fred Gallagher | Toyota Celica TCT |
| 15 | 1986 |  18. Norsunluurannikon ralli | Fred Gallagher | Toyota Celica TCT |
| 16 | 1990 |  38. Safari-ralli | Fred Gallagher | Toyota Celica GT-Four ST165 |
Shrek ja ikuinen onni

| Shrek ja ikuinen onni> Shrek Forever After |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mike Mitchell
Käsikirjoittaja:  Josh Klausner Darren Lemke
Tuottaja:  Gina Shay Teresa Cheng
Säveltäjä:  Harry Gregson-Williams
Kuvaaja:  Yong Duk Jhun
Leikkaaja:  Nick Fletcher
Pääosat:  Mike Myers Eddie Murphy Cameron Diaz Antonio Banderas Julie Andrews John Cleese Walt Dohrn
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures DreamWorks Animation Pacific Data Images
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Paramount Pictures Microsoft Store Netflix
Ensi-ilta:   21. toukokuuta 2010  17. kesäkuuta 2010  9. heinäkuuta 2010
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, dubattu suomeksi
Budjetti:  135–165 miljoonaa dollaria
Tuotto:  752 600 867	dollaria
Edeltäjä:  Shrek kolmas
Seuraaja:  Shrek 5
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Shrek ja ikuinen onni (Shrek Forever After, alk. nimi Shrek Goes Fourth) on neljäs Shrek-elokuva. Se sai ensi-iltansa vuonna 2010. Elokuvan on tuottanut DreamWorks Animation.
Näyttelijät

Alkuperäinen versio
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mike Myers  | … |  Shrek   |
|  Cameron Diaz  | … |  Fiona   |
|  Eddie Murphy  | … |  Aasi   |
|  Antonio Banderas  | … |  Saapasjalkakissa   |
|  Walt Dohrn  | … |  Tittelintuure   |
|  Julie Andrews  | … |  Kuningatar Lillian    |
Suomenkielinen versio
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Samuli Edelmann  | … |  Shrek   |
|  Tiina Isohanni  | … |  Fiona   |
|  Jukka Rasila  | … |  Aasi   |
|  Heikki Sankari  | … |  Saapasjalkakissa   |
|  Jani Alkio  | … |  Tittelintuure   |
|  Jarmo Koski  | … |  kuningas Harold   |
|  Eeva Eloranta  | … |  kuningatar Lillian   |
|  Paavo Kerosuo  | … |  Pipari   |
|  Sam Huber  | … |  Brogan   |
|  Ville Myllyrinne  | … |  Köksä   |
|  Antti Pääkkönen  | … |  Pinokkio   |
Arvioita

Episodi-lehdessä neljä kriitikkoa antoi elokuvalle pisteitä keskiarvona 2,75.
Aiheesta muualla

Shrek ja ikuinen onni Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Aiheesta muualla > Arvostelut

Anton Vanha-Majamaa: Shrek ja ikuinen onni (2010)  9.7.2010. Filmgoer.fi. Arkistoitu 1.9.2011. Viitattu 12.7.2010.
Alphons de Cuyper

| Mitalit> Maa:   Belgia. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Belgia. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Belgia. Olympialaiset  | Maa:   Belgia>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Antwerpen 1920 | kuvanveisto |  |
Alfons ”Alphons/Alphonse” Josef De Cuyper (1887 Heverlee, Leuven – 1950 Gent) oli belgialainen kuvanveistäjä, taidemaalari ja olympiamitalisti.
De Cuyper osallistui vuoden 1920 Antwerpenin olympialaisiin, joissa voitti pronssia kuvanveistossa teoksellaan Lanceur de Poids et Coureur. Olympiateos on kadonnut.
Tansaniankarhepuu

| Tansaniankarhepuu |
| --- | --- |
 Tansaniankarhepuu Tansaniassa Manyarajärven kansallispuiston parkkipaikan luona
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Boraginales
Heimo::  Karhepuukasvit Cordiaceae
Suku::  Karhepuut Cordia
Laji::  goetzei
Kaksiosainen nimi
 Cordia goetzei  Gürke 
Katso myös
   Tansaniankarhepuu Wikispeciesissä   Tansaniankarhepuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tansaniankarhepuu (Cordia goetzei) on karhepuiden (Cordia) sukuun kuuluva kasvilaji.
Tansaniankarhepuu on pieni puu tai joskus pensasmainen, ja kasvaa noin 2–15 metriä korkeaksi, joskus jopa 18 metriä korkeaksi. Laji on kaksikotinen. Sen tuottamat hedelmät ovat oransseja, 0,8–1,9 cm pitkiä ja halkaisijaltaan 0,6–1,3 cm. Kunkin hedelmän sisällä on yksi isohko siemen.
Tansaniankarhepuu kasvaa luontaisena Itä-Afrikassa Somalian, Kenian, Tansanian, Sambian, Malawin, Mosambikin ja Zimbabwen alueilla. Lajia tavataan erilaisissa metsissä, kuten ranta- ja sademetsissä merenpinnan tasosta 1350 metrin korkeuteen asti.
Tansaniankarhepuun lehdistä ja juurista valmistettua keitosta on käytetty paikallisesti lääkkeenä lepraa ja malariaa vastaan.