stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Butšan piiri

| Butšan piiri Бучанський район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Kiovan alueen kartalla
 Koordinaatit: 50.5482°N, 30.2175°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Kiovan alue
Perustettu:  17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Butša (36 971 as., 2021)
Pinta-ala  ():  2 555,5 km²
Väkiluku (2021 (arvio)):  362 382
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
 
Verkkosivu
Butšan piiri (ukr. Бучанський район, Butšanskyi raion) on hallinnollinen piiri Ukrainan pohjoisosassa Kiovan alueella. Piiri on perustettu osana Ukrainan heinäkuun 2020 aluehallinnollisia muutoksia. Butšan piiri rajoittuu idässä Kiovaan, etelässä Fastivin piiriin, lännessä Žytomyrin alueeseen (Žytomyrin piiri) ja pohjoisessa Vyšhorodin piiriin. Piirin hallinnollinen keskus on Butša (36 971 as., 2021).
Butšan piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Kiovan alueen piirien lukumäärän seitsemään. Uuden Butšan piirin pinta-alaksi tuli 2 555,5 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Butšan piirin väkiluvuksi 362 382 (1.1.2021). Kaupunkilaisiksi luokiteltiin 63,4 prosenttia piirin asukkaista (229 910 as.), eli kolmen kaupungin (Butša, Vyšneve, Irpin) ja kymmenen kaupunkityyppisen taajaman väestö (Babyntsi, Borodjanka, Vorzel, Hostomel, Klavdijevo-Tarasove, Kodra, Kotsjubynske, Makariv, Nemišajeve, Piskivka). Näistä Kotsjubynsken (ukr. Коцюбинське) kaupunkityyppinen taajama sijaitsee Kiovan länsiosan Svjatošynin piirin ympäröimänä enklaavina.
Aivan Irpinin kaupungin pohjoispuolella, Hostomelin kaupunkityyppisessä taajamassa toimii Ukrainan valtiollisen aseteollisuuskonserni Ukroboronpromin hallinnoima Antonovin lentoasema (Kiova-Antonov; UKKM, rahtiliikenteen ja lentokoneteollisuuden käyttämä lentoasema, 3,5 km kiitotiellä).
Ukrainan tietotoimisto Ukrinform uutisoi taisteluista 24. helmikuuta 2022 venäläisiä maahantunkeutujia vastaan Hostomelin lentoaseman (Antonovin lentoasema; UKKM) läheisyydessä. Kenttä oli jonkin aikaa venäläisten hyökkäyshelikoptereiden ja maahanlaskujoukkojen hallussa, mutta samana iltana Ukraina ilmoitti ottaneensa kentän jälleen haltuunsa.
Butšan rautatieasema.
Irpinin keskustaa. Irpin on Kiovan luoteinen esikaupunki.
Hostomelin rahtilentoasema sijaitsee Irpinin laidalla.
Vyšneve on käytännössä Kiovan läntinen esikaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Butšan piiri Wikimedia Commonsissa
BÖÖ! Maailman parhaita kummitustarinoita

| BÖÖ! Maailman parhaita kummitustarinoita |
| --- | --- |
 Toisen painoksen kansikuva
Kirjailija:  Charles Dickens   Edith Nesbit   Oscar Wilde   Mark Twain
Kieli:  suomi
Genre:  novelli
Kustantaja:  Helsinki Media
Julkaistu:  1999
Sivumäärä:  109
ISBN:  951-32-0845-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
BÖÖ! Maailman parhaita kummitustarinoita on Helsinki Media Company Oy:n kustantama novellikokoelma, jonka toisen painoksen on valmistanut vuonna 1999 Juvalla WSOY:n  Kirjapainoyksikkö. Novellit on ruotsin kielestä  suomentanut Taija Kuula. Kirja on osa Sisters Club -tyttökirjasarjaa. Kirjastoluokitus on 84.5.
Kirjassa on alkusanat sekä viisi klassista kummitustarinaa:
Charles Dickensin ”Hämärätarinoita” ("To Be Read at Dusk”)
Edith Nesbitin ”Marmoriritarit” ("Man-Size in Marble”)
Oscar Wilden ”Cantervillen kummitus” ("The Canterville Ghost”)
Charles Dickensin ”Ratavartija” (”The Signal Man”)
Mark Twainin ”Kummitustarina” (”A Ghost Story”)
Tamara Bykova

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Soul 1988 | korkeushyppy |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1983 | korkeushyppy |  |
|  Hopeaa | Rooma 1987 | korkeushyppy |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ateena 1982 | korkeushyppy |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 1983 | korkeushyppy |  |
|  Hopeaa | Liévin 1987 | korkeushyppy |  |
Tamara Bykova (s. 21. joulukuuta 1958 Azov) on olympiamitalille ja maailmanmestariksi yltänyt neuvostoliittolainen korkeushyppääjä.
Äitinsä puolelta kreikkalaistaustainen, 179-senttinen Tamara Bykova sijoittui yhdeksänneksi Moskovan 1980 olympialaisten korkeushypyssä. Kaksi vuotta myöhemmin Ateenan EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa. Talvella 1983 hän voitti sisäratojen Euroopan mestaruuden hyppäämällä hallimaailmanennätykseksi 203 cm, joka oli ulkoratojenkin ME-tulosta parempi. Samana kesänä Helsingin MM-kilpailuissa hän ylitti 201 cm, jolla voitti lajin ensimmäisen maailmanmestaruuden. Los Angelesin 1984 olympialaiset jäivät häneltä väliin olympiaboikotin vuoksi. Vuonna 1984 Bykova ylitti ennätyksekseen jääneen tuloksen 205 cm, joka oli maailmanennätys vajaan kuukauden ajan.
Muutaman vuoden tauon jälkeen Bykova palasi vuonna 1987 arvokisamitaleille. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa Stefka Kostadinovan takana. Saman vuoden syksyllä hän ylitti Rooman MM-kilpailuissa 204 cm, mikä riitti hopeaan, kun Kostadinova teki uuden maailmanennätyksen 209 cm. Soulin 1988 olympialaisissa Bykova saavutti pronssia tuloksella 199 cm. Sisäratojen MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa vuosina 1989 ja 1991. Vielä Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän sijoittui seitsemänneksi.
Tamara Bykova sai kolmen kuukauden kilpailukiellon jäätyään kiinni vuoden 1990 Hyvän tahdon kisoissa efedriinin käytöstä.
Parhaat tulokset vuosittain 1974–1984

1974: 150 cm
1975: 172 cm
1976: 170 cm
1977: 170 cm
1978: 185 cm
1979: 188 cm
1980: 197 cm
1981: 196 cm
1982: 198 cm
1983: 204 cm (ME)
1984: 205 cm (ME)
Burullus

| Burullus |
| --- | --- |
 Kalastajia Burulluksella lähellä pientä saarta.
Maanosa:  Afrikka
Valtiot:   Egypti
Maakunnat:  Kafr al-Šaykh
Koordinaatit:  31°28′59″N, 30°52′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Mittaustietoja
Pituus:  60  km
Leveys:  20  km 
Keskisyvyys:  0,75 – 1 m
Suurin syvyys:  2,07  m 
Saaria:  n. 50
 fiBurullus 
Burullus on järvi Niilin suistolla Egyptissä. Järvi on hyvin matala ja murtovetinen. Se on tärkeä kosteikkoalue ja yksi Niilin suiston parhaiten säilyneistä kosteikoista.
Maantiede

Burullus sijaitsee Egyptissä Niilin suistoon pohjoisosassa. Välimerestä sitä erottaa vain ohut hiekkasärkkä. Järvi on hyvin matala ja murtovetinen. Sulapitoisuus kasvaa kohti järven pohjoisosaa ja laskee kohti etelää, jossa vesi on lopulta makeaa. Sen keskisyvyys on 75–100 cm. Järveen laskee vettä kuutta eri kanavaa ja uomaa pitkin etelästä ja se laskee Välimereen vain yhdestä kohtaa järven koillisosassa. Järvellä on noin 50 pienehköä saarta. Järvi on suojeltua Ramsar-aluetta.
Maantiede > Luonto

Burullus on yksi parhaiten säilyneitä kosteikkoja Niilin suistolla. Etenkin järven etelärannikkoa kattavat ruovikot. Ruokolajeihin lukeutuvat erityisesti Phragmites- ja Typha-heimojen lajit. Vedenalaisiin lajeihin lukeutuvat esimerkiksi Potamogeton-heimon lajit. Järvi on myös tärkeä lintualue. Lisääntyviä lajeja on noin 35 ja niihin lukeutuvat esimerkiksi pikkutiira, kynsihyyppä, aavikkokehrääjä ja afrikankukaali. Burullus on myös luultavasti pikkukiurun Niilin suiston endeemisen alalajin Calandrella rufescens nicolli tärkein elinalue. Alueella pesivien lajien lisäksi Burullus on tärkeä vesilintujen talvehtimisalue. Edellä mainittuihin lajeihin lukeutuvat esimerkiksi ruskosotka, haapana ja punajalkaviklo. Rannikolla lisääntyy valekarettikilpikonnia. Nisäkkäistä alueella esiintyy esimerkiksi viidakkokissa.
Historia ja ihminen

Järven arabiankielinen nimi Burullus on lainattu järven koptinkielisestä nimestä, joka on puolestaan johdos kreikankielisestä nimestä Paralos. Kreikankielinen nimi tarkoittaa yksinkertaisimmillaan rantavyöhykettä. Paikalliset ovat pitkään harjoittaneet kalanviljelyä. Tapa on säilynyt näihin päiviin asti jo kaudelta ennen Egyptin muslimivalloitusta.
Kartta 1800-luvulta.
Kalastajia.
Kultabulbuli

| Kultabulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Thapsinillas
Laji::  affinis
Kaksiosainen nimi
 Thapsinillas affinis  (Hombron & Jacquinot, 1841) 
Synonyymit
 Alophoixus affinis 

Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultabulbuli (Thapsinillas affinis) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Kultabulbulia tavataan Indonesiassa Molukeilla. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kultabulbuli Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q767062  Wikispecies: Hypsipetes affinis  Avibase: 712764DCB01E43C6  BirdLife: 103838632  BOW: golbul3  CoL: 564DX  eBird: golbul3  EoL: 920448  GBIF: 2486194  iNaturalist: 204460  ITIS: 916234  IUCN: 103838632  NCBI: 2022818  Observation.org: 194853  Xeno-canto: Thapsinillas-affinis
C/-43 K1

| C/-43 K1 |
| --- | --- |

Löytäminen
Löytäjä:  tuntematon
Löytöpäivä:  44 eaa.
Muut nimet:  Caesarin komeetta
Kiertorata
Apheli:  ? AU
Periheli:  0,22 AU
Isoakselin puolikas:  ? AU
Eksentrisyys:  ~1,0
Kiertoaika:  ? a
Inklinaatio:  110°
Edellinen periheli:  44 eaa.
Seuraava periheli:  ?
C/-43 K1 tai Caesarin komeetta on komeetta, joka näkyi kirkkaana vuonna 44 eaa.. Se on todennäköisesti antiikin ajan kuuluisin komeetta. Vaikka komeetta oli hyvin kirkas ja näkyi päivälläkin, niin sen  kuuluisuus ei tule niinkään sen näkyvyydestä, vaan siitä että se näkyi juuri Julius Caesarin murhan jälkeen Rooman yllä.
Buteenidioli

| Buteenidioli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  But-2-eeni-1,4-dioli
CAS-numero:  110‐64‐5
PubChem CID:  643790
SMILES:  C(C=CCO)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H8O2
Moolimassa:  88,104 g/mol
Sulamispiste:  4 °C (cis-isomeeri)
Kiehumispiste:  235 °C
Tiheys:  1,07 g/cm3
Liukoisuus veteen:  619 g/l (25 °C)
Buteenidioli (C4H8O2) on tyydyttymättömiin dioleihin eli kaksi hydroksyyliryhmää sisältäviin alkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteesien lähtöaineena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa buteenidioli on väritöntä tai hieman kellertävää viskoosia nestettä. Yhdisteellä esiintyy cis-trans-isomeriaa ja cis-isomeeri on tavanomaisempi. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Buteenidioli reagoi alkoholeille tyypillisillä tavoilla ja muodostaa esimerkiksi polyestereitä dikarboksyylihappojen kanssa reagoidessaan. Yhdisteen kaksoissidos voidaan pelkistää vedyttämällä. Yhdiste reagoi aldehydien kanssa muodostaen rengasrakenteisia asetaaleja, happojen kanssa muodostaen dihydrofuraania ja reaktiivisten dieenien kanssa Diels–Alder-reaktiolla.
Valmistus ja käyttö

Buteenidiolia valmistetaan pelkistämällä butyynidiolia vedyttämällä. Katalyyttinä käytetään palladiumin ja sinkin seosta. Näin syntyy cis-isomeeria. Toinen tapa on etyylin ja formaldehydin välinen reaktio. Trans-buteenidiolia voidaan valmistaa hydrolysoimalla trans-1,4-dikloori-2-buteenia. Buteenidiolin cis-isomeeria käytetään muiden orgaanisten yhdisteiden valmistamiseen. Siitä valmistetaan muun muassa hyönteismyrkkynä käytettävää endosulfaania, B6-vitamiinia, hartseja ja muovinpehmentimiä. Trans-isomeerillä ei ole merkittäviä käyttökohteita.
USS Burrows (DE-105)

| USS Burrows |
| --- | --- |
 USS Burrows

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dravo Corporation, Wilmington, Delaware
Kölinlasku:  24. maaliskuuta 1943
Laskettu vesille:  2. lokakuuta 1943
Palveluskäyttöön:  19. joulukuuta 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 240 t
Pituus:  93 m
Leveys:  11,2 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  6 000 shp
Nopeus:  21 solmua
Miehistöä:  15 upseeria ja 201 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  3 × 3" tykkiä 2 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä 8 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä 3 × 21" (533 mm) torpedoputkea 8 × syvyyspomminheitintä 1 × Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin 2 × syvyyspommikiskoa
USS Burrows (runkonumero DE-105) oli Yhdysvaltain  laivaston Cannon-luokan saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa Atlantilla suojaten saattueita.
Valmistus

Alus tilattiin Wilmingtonista Delawaresta Dravo Corporationilta. Sen köli laskettiin 24. maaliskuuta 1943 ja alus laskettiin vesille 2. lokakuuta kumminaan Ruth C. Tech. Alus otettiin palvelukseen 19. joulukuuta, ja sen ensimmäisenä päällikkönä oli Robert W. Graham.
Palvelus

Alus lähti 30. joulukuuta 1943 Philadelphiasta koeajoihin Bermudalle, mistä USS Burrows palasi Philadelphiaan 9. helmikuuta 1944. Se käväisi telakalla, jossa koeajoissa havaitut viat korjattiin, ennen lähtöään Norfolkiin koululaivaksi. Kolmisen viikkoa myöhemmin alus sai määräyksen siirtyä New Yorkiin odottamaan ensimmäistä saattuetehtäväänsä.
Vuoden 1945 joulukuun lopun ja tammikuun 1946 alus makasi ankkurissa Guiuanin satamassa tai sään seurantapartiossa. Alus sai 31. tammikuuta määräyksen liittyä 16. saattajaviirikköön palatakseen Yhdysvaltoihin. Vierailtuaan Pearl Harborissa 13. helmikuuta alus jatkoi edelleen San Pedroon, jossa se kiinnittyi laituriin 23. helmikuuta. Maaliskuussa alus jatkoi matkaansa Norfolkiin palveluksesta poistamista varten. Se siirrettiin reserviin 14. kesäkuuta 1946 Green Covessa Floridassa.
Hr. Ms. Van Amstel

Vuonna 1950 USS Burrows päätettiin luovuttaa Alankomaille osana MDAP-ohjelmaa (engl. Mutual Defence Aid Program). Alus hinattiin helmikuussa Bostoniin huollettavaksi ja se siirrettiin uusille omistajille 1. kesäkuuta. Alus poistettiin Yhdysvaltain laivaston alusluettelosta 26. syyskuuta.
Alankomaiden laivasto nimesi aluksen Hr. Ms. Van Amsteliksi ja se palveli seitsemäntoista vuotta, kunnes se poistettiin palveluksesta 1968. Alus myytiin Simons Scheepsslooparij N. V.:lle Rotterdamiin romutettavaksi.
Hr. Ms. Jan van Amstel
Butyloitu hydroksianisoli

| Butyloitu hydroksianisoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  25013-16-5
PubChem CID:  24667
SMILES:  CC(C)(C)C1=C(C=CC(=C1)O)OC.CC(C)(C)C1=C(C=CC(=C1)OC)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C11H16O2
Moolimassa:  180,238 g/mol
Sulamispiste:  48-55 °C
Kiehumispiste:  264-270 °C
Tiheys:  1,059 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Butyloitu hydroksianisoli eli butyylihydroksianisoli tai BHA (C11H16O2) on fenoleihin kuuluvien 2-tert-butyyli-4-hydroksianisolin ja 3-tert-butyyli-4-hydroksianisolin seos. Yhdistettä käytetään hapettumisenestoaineena muun muassa elintarvikkeissa sekä petrokemian tuotteissa.
Ominaisuudet

Butyloitu hydroksianisoli on huoneenlämpötilassa valkoista vahamaista ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, propyleeniglykoliin ja petrolieetteriin. Butyloidun hydroksianisolin karsinogeenisuudesta on ristiriitaista tietoa. Toisaalta sen on todettu ehkäisevän eräiden yhdisteiden aiheuttamia maksakasvaimia, eikä sitä ole todettu mutageeniseksi Amesin testillä. Toisaalta butyloidun hydroksianisolin on havaittu aiheuttavan rotilla kasvaimia vatsaan ja virtsarakkoon.
Valmistus ja käyttö

Butyloitua hydroksianisolia valmistetaan alkyloimalla p-metoksifenolia tert-butanolin tai isobuteenin avulla. Noin 90 % on 3-isomeeria ja loput ovat 2-isomeeria. Yhdistettä voidaan valmistaa metyloimalla hydrokinonin ja tert-buteenin tai isobuteenin muodostamaa reaktiotuotetta.
Butyloitua hydroksianisolia voidaan käyttää hapettumisenestoaineena muun muassa öljyissä, rasvoissa, kastikkeissa ja leipomotuotteissa. Aineen E-koodi on E320. Sitä voidaan käyttää hapettumisenestoaineena myös petrokemian tuotteissa, kumeissa, lääkkeissä ja kosmetiikassa.
Bustamante (1913)

| Bustamante |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Sociedad Española de Construcción Naval, Cartagena
Kölinlasku:  25. elokuuta 1911
Laskettu vesille:  3. tammikuuta 1913
Palveluskäyttöön:  23. maaliskuuta 1914
Poistui palveluskäytöstä:  20. lokakuuta 1930
Tekniset tiedot
Uppouma:  540 t
Pituus:  64,7 m
Leveys:  6,7 m
Syväys:  1,7 m
Koneteho:  6 250 shp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  70
Aseistus
Aseistus:  2 × 57 mm tykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
Bustamante oli Espanjan laivaston vuonna 1913 vesillelaskettu Bustamante-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Sociedad Española de Construcción Navalilta Cartagenasta, missä köli laskettiin 25. elokuuta 1911. Alus laskettiin vesille 3. tammikuuta 1913 ja otettiin palvelukseen 23. maaliskuuta 1914.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 20. lokakuuta 1930.
Helsingin Jalkapalloklubin historia

Helsingin Jalkapalloklubin historia alkaa vuodesta 1907, jolloin seura perustettiin. Ensimmäisen Suomen-mestaruutensa seura voitti jalkapallossa vuonna 1911. Aluksi HJK:lla oli toimintaa useassa eri lajissa, mutta myöhemmin seura profiloitui jalkapalloseuraksi. Seura ehti voittaa useita Suomen-mestaruuksia myös jääpallossa, jääkiekossa ja taitoluistelussa. Vuonna 1976 seura lopetti toimintansa käsipallossa, josta lähtien se on keskittynyt vain jalkapalloon. Vuodesta 1964 lähtien HJK on pelannut jalkapallossa pääsarjatasolla, ja kaikkiaan se on ollut poissa pääsarjatasolta ainoastaan seitsemänä kautena.
HJK on ainoa suomalaisseura, joka on pelannut nykyisessä Mestarien liigassa lohkovaiheessa. Lisäksi seura on ainoa jokaisella Veikkausliiga-kaudella esiintynyt seura. HJK on voittanut historiansa aikana eniten jalkapallon Suomen-mestaruuksia sekä miehissä että naisissa.
Historia > Seuran perustaminen

Helsingissä jalkapallo oli herättänyt kiinnostusta jo 1900-luvun alussa, mutta kaupungin ensimmäiset ottelut järjestettiin vuonna 1906. Muun muassa Helsingin Unitaksella, Polyteknikkojen urheiluseuralla ja Herkules-seuralla oli omat jalkapallojoukkueet. Nämä olivat kuitenkin yleiseuroja ja kaupungista puuttuikin jalkapalloon painottunut seura. Herkulekseen kuulunut Franz Fredrik Wathén mietti jalkapallon erikoisseuran perustamista vuoden 1906 loppupuolella. Helmikuussa 1907 Wathén toi suunnitelmansa julkisuuteen ja sai niille kannatusta. Saman vuoden toukokuussa tehtiin periaatteellinen päätös seuran perustamisesta. Seuran nimeksi otettiin Helsingin Potkupalloklubi eli Helsingfors Sparkbollsklubb. Seuran virallinen perustamiskokous pidettiin 19. kesäkuuta Kaisaniemen keilaradalla. Uudeksi viralliseksi nimeksi valittiin Helsingin Jalkapalloklubi eli Helsingfors Fotbollsklubb, ja puheenjohtajaksi valittiin Wathén.
Ensimmäisen pelinsä HJK pelasi Tammisaaressa paikallista tehdasjoukkuetta vastaan ja voitti ottelun maalein 4–2. Elokuussa 1907 joukkue osallistui myös Tampereen Pyrinnön järjestämään turnaukseen, jonka loppuottelussa se hävisi Polyteknikkojen urheiluseuralle 1–2. Syyskuussa Wathén oli mukana perustamassa Suomen Palloliittoa. Vuonna 1908 HJK sääti seuraan säännöt, joista merkittävin oli kielikysymys, sillä seuran viralliseksi kieleksi päätettiin suomi. Tapauksen johdosta osa pelaajistosta siirtyi Unitakseen ja Helsingin IFK:hon. Samana vuonna pelattiin ensimmäistä kertaa jalkapallon Suomen-mestaruudesta. Tällöin mestaruus ratkaistiin cup-muotoisella sarjalla ja HJK sai vastaansa Unitaksen. Ottelu päättyi tasapeliin, mutta Unitaksen voitettua uusintapelin, oli HJK ulkona loppuottelusta. Myös seuraavana kautena HJK putosi ensimmäisen ottelun jälkeen, sillä HIFK pudotti joukkueen. Vuonna 1909 seuran ohjelmistoon otettiin jääpallo, mutta aluksi lajin harrastajia oli vähän.
Historia > Perustajajäsenet

| --- | --- |
 Franz Fredrik Wathén  Armas Willamo  Bruno Tirkkonen  Walter Lindfors  Oiva Willamo  Vilho Suvirinne  Theodor Tirkkonen  Arthur Smahl  Akseli Toivonen (myöh. Tolamaa) :  Jussi Rinne  K. Tamminen  Hirsch Bentkower  Gustav Hägglund  Bertil Broman  Kalle Koskinen  Gösta Löfgren  Kaarlo Soinio
Historia > 1930-luku ja sotavuodet

Vuonna 1930 pelattiin jalkapallossa ensimmäistä kertaa sarjamuotoinen kausi, mutta tällöin HJK ei ollut mukana. Seuraavana vuonna seura pääsi mukaan pääsarjaan, mutta putosi sarjasta voittamatta otteluakaan. Vuonna 1932 jalkapallojaosto nousi jälleen pääsarjaan, ja HJK:n jääkiekkojoukkue voitti toisen Suomen-mestaruutensa. Seuraavan kerran HJK juhli SM-kultaa jääkiekossa vuonna 1935. Vuosikymmenen aikana HJK voitti jalkapallon Suomen-mestaruuden vuosina 1936 ja 1938. Vuosikymmenen lopulla HJK osallistui myös Ruotsi–Suomi-sarjaan, jossa olivat mukana maiden parhaat jalkapallojoukkueet. Vuoden 1939 Mestaruussarjassa seura oli ennen viimeisiä otteluita toinen, mutta talvisota keskeytti kauden. Päätösotteluita päätettiin aluksi siirtää, mutta lopulta Turun Palloseura julistettiin voittajaksi. Sodan vuoksi seuran toiminta oli vähäistä ja vasta toukokuussa 1940 HJK pelasi ensimmäisen jalkapallo-ottelun. Mestaruussarja-kausi pidettiin cup-muotoisena ja HJK putosi jatkosta hävittyään välierissä Viipurin Susille. Sotavuosina seuran oli vaikea saada pelaajia joukkueisiinsa erityisesti syksyisin. Sotien aikana seurassa mietittiin myös koripallon ottamista lajivalikoimaan, mutta lopulta ajatuksesta luovuttiin. Vuonna 1943 HJK otti lajivalikoimaansa mukaan käsipallon, jonka lisäksi keilailu teki paluun seuran ohjelmistoon. Ensimmäisellä käsipallon SM-sarjakaudella HJK sijoittui hopealle, ja Turun Palloseura voitti sarjan mestaruuden.
Historia > Aika sotien jälkeen ja 1950-luku

Kauden 1945 päätteeksi HJK putosi jalkapallon pääsarjasta, mutta vain kaudeksi. Vuonna 1946 seura aloitti naisjaoston toiminnan ja HJK aloitti toiminnan naisten käsipallossa. Seuraavana vuonna seuran jääkiekkojoukkue putosi pääsarjasta ja myös jääpallojoukkue sekä jalkapallojoukkue olivat lähellä putoamista. Vuonna 1948 HJK:n jääpallojoukkue putosi ensimmäistä kertaa historiassaan pääsarjatasolta, mutta seuran jääkiekkojoukkue nousi takaisin pääsarjaan. Sen sijaan HJK:n käsipallojaosto kärsi hallipulasta ja joutui pelaamaan vain lyhyitä turnauksia ja ystävyysotteluita. Jääpallojoukkue teki paluun pääsarjaan vain yhden kauden jälkeen, mutta vuonna 1949 yksikään HJK:n jalkapallojoukkue ei voittanut yhtäkään mestaruutta. Tämän lisäksi seuran jalkapallojoukkue putosi Suomensarjaan. Seuran jääpallojoukkue jatkoi hissiliikettä ja putosi jälleen pääsarjasta. Uusi nousu pääsarjaan tapahtui vuonna 1951. Myös HJK:n jalkapallojoukkue yritti sarjanousua hankkimalla valmentajaksi unkarilaisen Janos Nagyn, mutta lopulta joukkue sijoittui sarjan toiseksi. Kaudella 1952 HJK onnistui sarjanousussa voitettuaan Suomensarjan länsilohkon pisteen erolla Turun Tovereihin.
Vuonna 1953 HJK:n käsipallojoukkue nousi pääsarjaan, jolloin seuran joukkueet olivat edustettuina kaikissa palloilulajien pääsarjoissa. Tätä kesti vain yhden kauden, sillä heti seuraavana vuonna käsipalloilijat sijoittuivat mestaruussarjassa viimeisiksi. HJK:n jalkapallojoukkueen päävalmentajaksi siirtyi maajoukkuevalmentaja Aatos Lehtonen, joka valmensi joukkueen SM-hopealle heti kaudella 1956. Tämän jälkeen jalkapallojoukkue juuttui mestaruussarjan keskikastiin. Seuran taloudellinen tilanne oli tiukka eikä se pystynyt satsaamaan lajeihin yhtä paljoa kuin erikoisseurat.