stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harjus
Elinympäristö ja levinneisyys

Harjus elää hapekkaissa, kivi- tai sorapohjaisissa joissa tai järvenrannoilla. Virtaavissa vesissä se elää kivien seassa, joissa virtausnopeus on alhaisempi. Järvissä ja Pohjanlahden vähäsuolaisilla alueilla se taas elää kivikkoisilla selkäkareilla ja ranta-alueilla, joissa vesi on jatkuvassa liikkeessä. Lajia tavataan myös rehevöityneissä ja seisovissa vesissä, vaikka ne eivät sovellu lisääntymiseen. Harjus kestää alle neljän promillen suolapitoisuuksia ja eteläisimmät luonnonkannat ovatkin Porin-Merikarvian alueilla.
Harjus on levinneisyysalue käsittää alueita Euroopan mantereelta sekä Ison-Britannian saarelta. Idässä sitä tavataan Tonava, Volgan, Uraljoesta ja Dnestristä. Pohjois-Euroopassa lajia tavataan paljon Ruotsissa ja Suomessa sekä muutamassa joessa Tanskassa ja Etelä-Norjassa.
Ravinto ja elintavat

Harjus syö paljon selkärangattomia, kuten kotiloita, äyriäisiä sekä vesiperhosten, survaissääskien ja mäkäräisten toukkia. Kesällä suurin osa ravinnosta koostuu vedenpinnalla olevista hyönteisistä varsinkin niiden kuoriutumisen aikoihin. Järvissä elävät yksilöt syövät enemmän pohjaeläimiä, koska niissä on jokiin verrattuna vähemmän pintaravintoa. Harjuksen ravintotottumukset eivät todennäköisesti ole kovin tarkkoja, ja se syö lähes mitä tahansa, joka mahtuu sen suuhun. Harjus on kylmän veden kala, joten se syö ympäri vuoden, mutta enemmän kesäisin. Lajin mahoista on löydetty usein muun muassa kalojen mätimunia, simppuja, ahvenia, mutuja ja erilaisten kalojen poikasia. Saalistavat harjukset ovat tyypillisesti yli 35 senttimetrin pituisia.
Harjus elää sekä yksin että pienissä parvissa. Järvissä sen elinympäristöä ovat kivikkorannat ja selkäkarit, kun taas joissa hitaammin virtaavilla kivikkoiset alueet, jotka sijaitsevat koskien läheisyydessä. Joissa elävät yksilöt valtaavat itselleen reviirin, jota se puolustaa lajikumppaneita vastaan. Reviirien koko vaihtelee merkittävästi, mutta niiden koko seuraa pitkälti kalan kokoa; isommilla yksilöillä reviiri on isompi.
Harjus viettää talvet syvällä joissa tai järvissä lähellä kesän elinalueita. Pienten purojen yksilöt poistuvat syksyllä usein suurempiin jokiin talveksi. Laji on talvisaikaan hyvin paikallinen ja palaa pienempiin vesiin keväällä ennen kutua. Ne saattavat siirtyä aiemmin hetkeksi läheiseen järveen, mikäli kevättulva on hyvin voimakasta, minkä jälkeen palata takaisin jokeen.
Lisääntyminen, kasvu ja elinikä

Harjus on ainoa Suomen vesistöissä tavattava alkuperäinen lohikala, joka on kevätkutuinen. Laji saavuttaa sukukypsyyden 3–6 vuotiaana, noin 27–33 senttimetrin pituisena. Kutu käynnistyy nopeasti jäiden sulamisen jälkeen touko-kesäkuussa, kun vesi on noin 4–8 asteista. Ne voivat siirtyä kutemaan järvien ja Pohjanlahtien murtovesistä myös jokiin. Lisääntyviä harjuskantoja tavataan lisäksi osittain järven- ja merenrannikon kivikkorannoilla ja selkäkarikoilla.
Ennen kutua koiraat valtaavat muutaman neliömetrin kutureviirin, jota ne puolustavat muita koiraita vastaan. Ne kuitenkin muuttavat käytöksensä ja aloittavat kosintamenot, kun lisääntymisvalmis naaras saapuu alueelle. Kivikkoisilla pohjilla reviirit ovat pienempiä verrattuna avoimiin alueisiin, koska naapurireviiriä hallitsevaa koirasta ei haluta havaita. Joissa kutupaikat ovat usein alueella, jossa virtausnopeus on yli 40 senttimetriä sekunnissa. Kudun alueella on 2–10 senttimetrin paksuisia kiviä. Suojana voi olla esimerkiksi kiviä tai puunjuuria, muttei kasvillisuutta.
Lisääntyminen tapahtuu yleensä iltapäivällä tai illalla. Naaras kaivaa pyrstöllään muutaman senttimetrin syvyisen kutukuopan osalle mädistä. Sitten koiras ajaa naaraan pois alueelta ja jatkaa reviirin vartiointia. Naaras voi lisääntyä myös toisen koiraan kanssa, jos mätiä jäi kudusta jäljelle. Puolikiloisessa naaraassa on keskimäärin 4 000 ja kaksi kertaa painavammassa 15 000 mätimunaa, jotka ovat halkaisijaltaan 2,5–3,5 millimetriä. Mädinkehitys kestää hieman alle kuukauden.
Harjuspoikaset saavuttavat 10 senttimetrin pituuden syksyyn mennessä. Laji voi kasvaa Keski-Suomessa 40 senttimetrin pituiseksi neljässä vuodessa, mutta Lapissa kala saavuttaa vastaavan pituuden vasta kymmenessä vuodessa. Koiraat kasvavat hieman naaraita nopeammin.
Harjus on suhteellisen lyhytikäinen kala. Se elää Keski-Euroopassa yleensä vain 5–7 vuotiaaksi. Ruotsissa ollaan havaittu 10-vuotias, Sloveniassa 13-vuotias ja Saksassa 14-vuotias yksilö. Suomen vanhin yksilö oli iältään 16-vuotias Enontekiön Kivijärveltä.
Kalastus ja käyttö

Harjus on suosittua etenkin perhokalastuksessa, sillä se on siiman päässä vikkeläliikkeinen ja sinnikäs vastustaja. Lajia kalastetaan eniten pintaperhoilla, mutta myös lippauistimilla, jigeillä ja osittain verkoilla. Aiemmin käytettiin myös harrilautoja, mutta ne ovat myöhemmin lähes kadonneet. Lisäksi erityisesti kutuvaelluksella olleita kaloja tavoitelleet menetelmät lippoaminen ja nuottakalastus ovat lähes poistuneet käytöstä. Harjusta pilkitään talvisin pienissä määrin.
Harjuksen liha on maukasta ja siian lihaa kiinteämpää. Liha on kuitenkin huonosti säilyvää. Harjusta voi muun muassa paistaa, savustaa tai valmistaa graavikalaksi. Myös kalakeitto on suosittu ruoka. Mariharjus on kokonaan rauhoitettu.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Harjus (Thymallus thymallus)
Suomalaisen kalastusmatkailun edistämisseura ry (SKES): Harjus (Thymallus thymallus)
RKTL Kala-atlas: Harjus (Arkistoitu – Internet Archive)
Luontoportti: Harjus (Thymallus thymallus)
ITIS: Thymallus thymallus (englanniksi)
Thymallus thymallus (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q627960  Wikispecies: Thymallus thymallus  ADW: Thymallus_thymallus  BioLib: 15827  BOLD: 246884  CoL: 56Q8K  EoL: 204590  EPPO: TYMLTH  Fauna Europaea: 304781  Fauna Europaea (new): 33346db5-18e1-4ec4-b298-30fac12d5ff3  FishBase: 4605  GBIF: 5203999  iNaturalist: 114127  IRMNG: 11040841  ITIS: 162022  IUCN: 21875  NBN: NHMSYS0000544768  NCBI: 36185  Observation.org: 2200  OBIS: 154375  Open Tree of Life: 3887  WoRMS: 154375  Laji.fi: MX.53141 
Harjus
Petra Mede

Petra Mede (2024)
Petra Mede (s. 7. maaliskuuta 1970 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen koomikko, tanssija ja juontaja. Hän juonsi Eurovision laulukilpailun Malmössä vuonna 2013 ja Tukholmassa vuonna 2016 Måns Zelmerlöwin kanssa. Vuoden 2024 kilpailun hän juonsi Malin Åkermanin kanssa jälleen Malmössä.
Medellä on vuonna 2013 syntynyt tytär Mattias Güntherin kanssa ja vuonna 2022 syntynyt toinen lapsi, jonka hän hankki itsellisenä äitinä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petra Mede Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi 
Taiteenala:  MusicBrainz
Panssarikoulu

Panssarikoulun lippu
Panssarikoulu (PSK, aik. PsK) on Hattulan Parolassa sijaitseva jalkaväen toimialakoulu, joka kouluttaa Suomen puolustusvoimien panssarijoukkojen upseereita, reserviupseereita ja muuta henkilökuntaa. Panssarikoulu perustettiin 2. huhtikuuta 1948. Valtakunnan suurimmasta aliupseerikoulusta on vuosien saatossa kehittynyt nykyaikainen mekanisoitujen ja panssarijoukkojen rauhan- ja sodanajan johtajia kouluttava jalkaväen toimialakoulu.
Panssarikoulu sijaitsee Parolannummen varuskunnassa Panssariprikaatin yhteydessä, mutta kuuluu tammikuusta 2015 alkaen hallinnollisesti Maasotakoulun Koulutuskeskuksen alaisuuteen.
Koulutus > Reserviupseeriosasto

Panssarikoululla koulutetaan valtaosa Panssari- ja mekanisoitujen joukkojen  upseerikokelaista ja tulevista reservin vänrikeistä panssarireserviupseerikursseilla, joita järjestetään kahdesti vuodessa. Kurssille valitaan oppilaita Panssariprikaatin lisäksi,Karjalan, Porin, Kainuun prikaateista sekä Jääkäriprikaatista. Kursseilla on noin 40–70 upseerioppilasta kaikkiaan seitsemällä eri linjalla. Linjat ovat panssarijääkäri-, panssaritiedustelu-, panssarivaunu-, panssaripioneeri-, panssaritulenjohto-, panssarintorjunta- sekä panssariviestilinja.
Koulutus > Korkea- ja täydennyskoulutusosasto

Kadettikurssin jalkaväkilinjan panssariopintosuunnalla opiskelevat kadetit koulutetaan Panssarikoulun Korkeakoulu- ja täydennyskoulutusosastolla mekanisoitujen ja panssarijoukkojen tuleviksi kouluttajiksi ja sodan ajan joukkojen päällystöksi. Panssariopintosuunta opiskelee Panssarikoulussa sekä perusopintojen että sotatieteiden kandidaattiopintojen aikana noin vuoden. Opintosuunnan vahvuus on noin 10 kadettia. Sotatieteiden maisterin opinnoissa noin 10 kadettia opiskelee panssariopintosuunnalla noin kolmen kuukauden ajan.
Ammatti-aliupseerit opiskelevat yleistason opintojen aselajivaiheessa panssariopintosuunnalla noin puolivuotta yleisten opintojen ja puolustushaaraopintojen jälkeen. Opinnoissa opiskelee noin 10 kersanttia.
Koulutus > Muu koulutus

Panssarikoululla järjestetään lukuisia lyhyempiä opetustilaisuuksia kantahenkilökunnalle sekä puolustusvoimien strategisten kumppanien henkilöstölle. Kertausharjoituksiin kutsutaan niin reservissä olevia panssarijoukkojen johtajia kuin heidän miehistöään. 
Panssarikoulu toteuttaa myös opetusta NATO liittolaisten panssari- ja mekanisoitujen joukkojen päällystölle erillisillä kursseilla.
Muu organisaatio

Koulutusosastojen lisäksi Panssarikouluun kuului noin 15 hengen tutkimus- ja kehittämisosasto, joka suunnitteli ja johti suuren osan jalkaväen uusien ase- ja muiden järjestelmien kenttäkokeista sekä mekanisoitujen ja panssarijoukkojen pataljoona- ja komppaniatason taktiikan ja johtamisen tutkimuksesta. Tutkimus- ja kehitysosasto siirtyi tammikuussa 2015 osaksi Maavoimien tutkimuskeskusta.
Koulun koulutus- ja kokeilutoimintaa tukevat Koulun toimisto sekä erilaista kalustoa sisältävät panssarivaunuhalli.
Perinteet

Panssarikoulun perinnepäivä on 2.4. Panssarikoulu perustettiin vuonna 1948. Vuosina 1948 - 2015 Panssarikoulu oli osa Panssariprikaatia. Sen jälkeen Panssarikoulu liitettiin osaksi Maasotakoulua.
Panssarikoulu sai lippunsa vuonna 1960. Lipun värit ja aiheet liittyvät Panssarikoulun perinteisiin ja tehtävään. Lipun keskellä on Parolan leijona, joka liittää Panssarikoulun erottamattomasti Parolannummeen. Vasemmassa yläkulmassa on sodan ajan panssaridivisioonan nuolitunnus. Laguksen nuolet liittävät Panssarikoulun osaksi suomalaisten panssarijoukkojen kunniakasta menneisyyttä ja toisaalta kuvastavat koulutuksen päämääriä. Lipun hallitsevat värit ovat jääkärin vihreä ja panssarin musta, jotka edustavat Panssarikoulun pääkoulutushaaroja ja ilmentävät aselajien välistä yhteistoimintaa.
Lipun on suunnitellut taiteilija Olof Eriksson.
Johtajia

Panssarikoulun johtajina ovat toimineet mm.
majuri Heikki Mikkola 1948–1952
everstiluutnantti Reino Honkanen 1952–1954
everstiluutnantti Lauri Paavola 1954–1955
everstiluutnantti Simo Mäkinen 1955–1958
everstiluutnantti Heikki Mikkola 1958–1961
everstiluutnantti Martti Frick 1961–1964
everstiluutnantti Yrjö Rajatora 1964–1965
everstiluutnantti Pentti Lehtonen 1965–1967
everstiluutnantti Pentti Kujala 1967–1970
everstiluutnantti Reino Raitasaari 1970–1971
everstiluutnantti Niilo Brask 1971–1974
everstiluutnantti Aulis Kemppainen 1974–1975
everstiluutnantti Kalevi Tarvainen 1975–1977
everstiluutnantti Lassi Kopra 1977–1979
majuri/everstiluutnantti Tauno Ylänne (8. marraskuuta 1979–30. syyskuuta 1982)
everstiluutnantti Raimo Turunen 1982–28.2.1984 PsK johtaja, 1.3.1985– PsK/PsPr johtaja
everstiluutnantti Touko Rissanen 1985–1988
everstiluutnantti Martti Hossi 1988–1991
everstiluutnantti Erkki Kauppinen 1991–1994
everstiluutnantti Jorma Jokisalo 1994–1996
everstiluutnantti Timo Suutarinen 1996–1997
everstiluutnantti Jukka Pennanen 1997–1999
everstiluutnantti Esa Pulkkinen 1999–2000
everstiluutnantti Pekka Toveri 1.8.2000 - 28.2.2002
majuri Kimmo Hartikainen 1.3.2002 - 31.7.2002
everstiluutnantti Jarmo Alén 1.8.2002 - 31.5.2004
majuri Kari Melanen 1.6.2004 - 30.6.2004
everstiluutnantti Ari-Pekka Nurminen 1.7.2004 - 1.8.2006
majuri Kai-Erik Jukka 2.8.2006 - 31.7.2007
everstiluutnantti Pertti Posti 1.8.2007 - 31.5.2010
everstiluutnantti Kari Nisula 1.6.2010–1.6.2012
everstiluutnantti Hannu Virta 1.6.2012 - 31.8.2012
everstiluutnantti Asko Kopra 1.9.2012–31.1.2014
everstiluutnantti Ari Laaksonen 1.2.2014-31.1.2016
everstiluutnantti Janne Hakaniemi 1.2.2016 - 28.2.2018
everstiluutnantti Janne Viitasalo 1.3.2018 - 31.12.2019
everstiluutnantti Tommi Marttinen 1.1.2020 - 28.2.2022
everstiluutnantti Matti Anttila 1.3.2022 – 2.4.2024
everstiluutnantti Mika Mäenpää 1.4.2024 alkaen
1 2 3  Opinto-opas 2014 Maanpuolustuskorkeakoulu. Viitattu 21.1.2015.
↑  Puoli vuosisataa nuolen kärjessä : Panssarikoulun historiikki 1948-1998.  Parola:  Panssarikoulu / PanssariRUK:n kannatusyhdistys, 1998.  ISBN 952-90-9703-4  (suomeksi)
↑  Hiitola, Pekka: Eversti Tauno Ylänne (1.8.1989–4.1.1993) Pohjan Prikaatin kilta. Arkistoitu 21.1.2015. (suomeksi)
Johtajia > Kirjallisuutta

Pura, Juhani: Puoli vuosisataa nuolen kärjessä : Panssarikoulun historiikki 1948-1998.  Parola:  Panssarikoulu / PanssariRUK:n kannatusyhdistys, 1998.  ISBN 952-90-9703-4  (suomeksi)
Lyly, Pentti: ”Panssarikoulu”, Jalkaväen vuosikirja 1962-1963, s. 174-182.  Helsinki:  Jalkaväen säätiö, 1962.  (suomeksi)
Aiheesta muualla

Panssarikoulu Puolustusvoimien sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Timanttituliperä

| Timanttituliperä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loistopeipot Estrildidae
Suku::  Tuliperät Stagonopleura
Laji::  guttata
Kaksiosainen nimi
 Stagonopleura guttata  (Shaw, 1796) 
Katso myös
   Timanttituliperä Wikispeciesissä   Timanttituliperä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Timanttituliperä (Stagonopleura guttata) on Australiasta kotoisin oleva loistopeippoihin kuuluva varpuslintu. Lajia pidetään myös lemmikkieläimenä.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan timanttituliperä on noin 10–13 cm. Lajin otsa, päälaki, niska, selkä ja siivet ovat väriltään tuhkanharmaat. Viininpunaisesta nokasta ulottuu silmiin musta juova. Kurkku on valkoinen. Timanttituliperällä on musta kaulus, joka jatkuu sivuilla ja on valkoisen täplittämä. Linnun vatsa on valkoinen. Yläperä on väritykseltään tulenpunainen. Koiras ja naaras muistuttavat ulkonäöltään toisiaan, mutta naaras on hieman pienikokoisempi. Nuoret timanttituliperät ovat hieman aikuisia vaaleampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Timanttituliperää tavataan Kaakkois-Australiassa alueella, joka ulottuu keskisestä Queenslandista Eyren niemimaalle ja Kengurusaarelle. Timanttituliperän elinympäristöä ovat eukalyptuspuiden dominoivat seudut, joilla kasvaa myös ruohikkoa.
Kanta ja uhat

Timanttituliperäkannan kooksi arvioidaan noin 200 000 yksilöä ja lintu luokitellaan silmälläpidettäväksi. Lajin elinympäristöä on hävinnyt huomattavan paljon ja alueella levinneet vieraat eläinlajit ovat tehneet kilpailun vaikeaksi timanttituliperälle. Elinympäristö on myös muuttunut laidunnuksen ja maaperän suolaantumisen vuoksi. Monet lajin ravintokasveista ovat yös hävinneet muiden kasvien tieltä. Timanttituliperä ei pärjää ravinnonhankinnassa parvina ruokailevalle oliivituliperälle (Neochmia temporalis).
Ravinto

Timanttituliperät hyppivät maassa etsiessä ravintoaan, lähes tai täysin kypsiä siemeniä. Toisinaan laji syö myös hyönteisiä ja niiden toukkia.
Elintavat

Soitimellaan timanttituliperäkoiras poimii erittäin pitkän ruohon ja heiluttelee sitä laulaessaan. Mikäli naaras kiinnostuu koiras lisää laulunsa ja ruohon heilutuksen voimakkuutta. Lopulta koiraslintu aukoo nokkaansa kuin ruokaa kerjäävät poikaset.
Timanttituliperän lisääntymisaika kestää elokuusta tammikuulle. Lajin pesä sijaitsee tiheässä pensaassa ja puissa. Toisinaan laji käyttää myös vanhojen haukanpesien pohjia. Pesä on rakennettu ruohoista ja höyhenistä. Naaras munii viidestä kuuteen munaa. Munia haudotaan vajaat kaksi viikkoa ja poikaset poistuvat pesästä noin kolmen viikon kuluttua kuoriutumisestaan.
Timanttituliperät ovat itsevarmoja ja arkailemattomia lintuja. Ne voivat olla myös aggressiivisia toisia loistopeippoja kuten seeprapeippoja, helmiseeprapeippoja tai suippopyrstöpeippoja kohtaan etenkin lisääntymisaikana.
Imatran rautatieasema

Imatran rautatieasema eli Imatran keskusliikenneasema (lyh. Imr) sijaitsee Imatralla, Mansikkalan ja Tainionkosken kaupunginosan välisellä rajalla, Koskitien varrella. Asemalla on huoltoasema, kioski ja lippuautomaatti. Lisäksi kiinteistössä sijaitsee Imatran kaupungin ja eri yritysten toimistoja. Rautatieasemalla on vain yksi raide, sillä itse asemalla ei ole rahtitoimintoja.
Imatralla on ollut kolme asemaa: Imatrankosken asema, Vuoksenniskan asema ja nykyinen keskusliikenneasema. Imatran vanha asemalaituri poistettiin käytöstä 26. kesäkuuta 2021, ja seuraavana päivänä avautui vuodeksi väliaikainen asemalaituri uuden Mansikkakosken ratasillan päälle. Imatran rautatieasema jakaantuu kahteen osaan, Imatran henkilöasemaan sekä Imatran tavararatapihaan. Tavararatapiha sijaitsee 2,7 kilometriä henkilöasemalta Joensuun suuntaan.
Keskusliikenneasema toimii myös linja-autoliikenteen paikallisena keskusasemana ja Matkahuollon toimipisteenä, ja yhdessä ne muodostavat matkakeskuksen. Vuonna 1977 valmistunutta huonoon kuntoon päässyttä asemarakennusta harkitaan purettavaksi ja korvattavaksi uudisrakennuksella.
Aseman lipunmyynti lakkautettiin 2. elokuuta 2014, mutta asemalla on lippuautomaatti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Imatran rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Vatslav Nižinski

| Vatslav Nižinski |
| --- | --- |
 Vatslav Nižinski 17-vuotiaana vastavalmistuneena Krasnoje Selon armeijateatterissa vuonna 1907.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta (J: 10. huhtikuuta) 1890 Kiova, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 8. huhtikuuta 1950 (60 vuotta) Lontoo, Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  balettitanssija ja koreografi
Vanhemmat:  Tomasz (ven. Foma) Nižinski ja Eleonora Bereda
Puoliso:  Romola Nižinskil
Lapset:  Tamara (s. 1920) ja Kyra (s. 1914)
Sukulaiset:  Bronislava Nižinska (sisar)
Muut tiedot
Aktiivisena:  1904 - 1913
Vatslav Fomitš Nižinski (ven. Ва́цлав Фоми́ч Нижи́нский, puol. Wacław Niżyński); (12. maaliskuuta (J: 28. helmikuuta) 1890 Kiova, Venäjän keisarikunta – 8. huhtikuuta 1950 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli puolalaissukuinen venäläinen balettitanssija ja koreografi, joka tunnettiin huimista hypyistään ja tunteikkaista tulkinnoistaan. Nižinski oli Anna Pavlovan tavoin aikansa kuuluisimpia balettitanssijoita, ja hänen nimensä muistetaan yhä edelleen. On epäselvää, pitikö Nižinski itse itseään venäläisenä vai puolalaisena. Uuden puolalaisen tutkimuksen mukaan hän piti itseään puolalaisena, vaikka kasvoikin Venäjällä eikä puhunut kunnolla puolaa.
Perintö

Vatslav Nižinskin koreografioista ei ole säilynyt riittävästi tietoa, että niitä voitaisiin esittää. Tosin Kevätuhri-baletista on myöhemmin tehty rekonstruktio, joka on ollut myös Suomen Kansallisbaletin ohjelmistossa. Myös Faunin iltapäivästä on tehty rekonstruktio valokuvien ja Nižinskin muistiinpanojen pohjalta.
Vatslav Nižinskistä ja Bronislava Nižinskasta on vuonna 2011 tehty veistokset Puolan kansallisopperan lämpiöön. Heidät esitetään rooleissaan Faunina ja Nymfinä baletissa L’après-midi d’un faune. Puolan kansallisbaletin tilauksesta veistoksen pronssista teki ukrainalainen kuvanveistäjä Giennadij Jerszow.
Myös Pariisissa oleva katu on nimetty Vatslav Nižinskin mukaan.
Kirjallisuutta

Nijinsky, Romola: Nižinski sekä Nižinskin viimeiset vuodet. Otava, 1984. ISBN 951-1-07983-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Biographie sur culture.gouv.fr. (ranskaksi)
Vasili Nishinski - balettitaivaan loistavin "tähdenlento". Näinä päivinä on tämän merkillisen ja onnettoman taiteilijan syntymästä kulunut 50 vuotta, Helsingin Sanomat, 20.6.1939, nro 163, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Herääkö Nijinski? - Herää - ei... Mielenkiintoinen koe: auttaako taide taiteilijan saamaan takaisin sielunsa valon, Aamulehti, 16.7.1939, nro 187, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 2  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 2 
Vatslav Nižinski Šeherazade-baletissa, noin vuonna 1912 Pariisi, Ballets russes
Nijinsky Venetsian Lidolla, Léon Bakst
Vatslav Nižinski, baletti Faunin iltapäivä 1912 Ballets russes, Pariisi
Vatslav Nižinski, baletti Le Pavillon de L'Armide, Saison Russe 1909 Pariisi
Vatslav Nižinski, tuulenjumala Voyun roolissa baletissa Le Talisman 1909, Mariinski-teatteri
Nijinsky, Auguste Rodin 1912
Vatslav Nižinski, baletti Le Spectre de la Rose, 1911, Ballets russes Pariisi
Vatslav Nižinskin hauta Cimetière de Montmartressa. Nižinski on kuvattu Petruška-nuken asussa.
Vatslav Nižinski ja tytär Kyra Ballets russes'in Amerikan kiertueella 1916
Vatslav Nižinski ja Bronislava Nižinska Faunina ja Nymfinä baletissa L’après-midi d’un faune, Giennadij Jerszow 2011, Puolan kansallisooppera, Varsova
Leo Lastumäki

| Leo Lastumäki |
| --- | --- |
 Leo Lastumäki (oikealla) ja Heikki Kinnunen vuonna 1972.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Leo Antero Lastumäki
Syntynyt: 28. joulukuuta 1927 Liminka
Kuollut: 29. tammikuuta 2012 (84 vuotta) Kemi
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1952–2006
Merkittävät roolit:   Teatteri:  Juhani Niskavuori  Niskavuoren naiset  Eddie Carbone  Näköala sillalta  Tuomas  Seitsemän veljestä  Särkelä  Särkelä itte  Elokuvat:  Valtteri  Lampaansyöjät  Mulon Partanen  Tuli­tikkuja lainaamassa  Televisio: useita  Ällitälli  ÄWPK – Älywapaa palokunta 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Leo Antero Lastu­mäki (28. joulukuuta 1927 Liminka – 29. tammikuuta 2012 Kemi) oli suomalainen näyttelijä. Kansa­koulun jälkeen Lastu­mäki kävi VR:n kone­paja­koulun 1946–1948 ja toimi sen jälkeen jonkin aikaa veturin­lämmittäjänä. Itseoppinut näyttelijä Lastu­mäki työskenteli muun muassa Porin Teatterissa, Teatteri Imatrassa, Tampereen Teatterissa, vierailevana näyttelijänä Mikkelissä, Kemissä, Vaasassa ja Helsingissä. Lastu­mäki jäi 1973 Helsingin kaupunginteatterista vapaaksi näyttelijäksi.
Lastumäki näytteli 1950-luvulla elo­kuvissa pikku­rooleja, ja 1970-luvulla elo­kuva­ura lähti uuteen nousuun, jolloin erityisen suosittu oli Lampaansyöjät (1972). Elo­kuvalla oli katsojia enemmän kuin vuoden muilla suomalaisilla yhteensä. Suuri­kokoisen, 195 sentti­metriä pitkän Lastu­mäen elo­kuva­tehtävät olivat pääosin komedia­rooleja muun muassa Spede Pasasen, Visa Mäkisen ja Timo Koivusalon elo­kuvissa.
Ensimmäisen televisio­roolinsa Lastu­mäki teki 1964. Hän esiintyi muun muassa televisio­sarjoissa Ilkamat, Merirosvo­radio, ÄWPK – Älywapaa palokunta,  Heksa ja Leksa ja Ällitälli.
Lapsuus ja nuoruus

Leo Lastumäki syntyi Lapinkankaan kylässä, johon kuului kymmenisen taloa. Hänen äitinsä oli muuttanut aikoinaan Savosta Liminkaan piiaksi. Isä työskenteli puuseppänä. Leolla oli kaksi vanhempaa veljeä, vuonna 1911 syntynyt Olavi ja 1919 syntynyt Sulo, joka kuoli jatkosodassa 1941. Lastumäkien perhe oli hyvin uskonnollinen. Leo Lastumäki suoritti neljä vuotta kansakoulua, ja sen jälkeen pari syyslukukautta jatkokoulua.
Koulutus

Lastumäki kuului niihin näyttelijöihin, joista sukeutui ammattilainen ilman muodollista näyttelijän koulutusta. Näyttelijämatrikkelissa on mainittu, että hän oli Elli Tompurin oppilaana 1958.
Ura

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Teatteri on ollut minulle elämänmuoto. Sitä se on varmaan suurimmalle osalle näyttelijöistä. Pitää erottua ja olla esillä muutenkin kuin näyttämöllä. | ” |
– Lastumäki