Petsamon retket
Petsamon miehitys 1920 > Miehitys

3. helmikuuta retkikunta sai avattua lennätinyhteyden Salmijärveltä Petsamoon, jonne samana iltana lähetettiin kolme miestä tiedustelijoiksi linjankorjaajiksi tekeytyneinä. Suurin osa Walleniuksen miehistä oli jäänyt matkan varrelle turvaamaan 520 kilometrin pituista reittiä, joten retkikunta miehitti Petsamonvuonon kylät 7. helmikuuta vain 18 miehen voimin. Aluetta hallussaan pitäneellä kasakkakapteeni Sokolovskilla oli ainoastaan puolenkymmentä miestä, joten vastarintaa ei ollut. Perille saavuttuaan Wallenius, E. N. Manninen ja Pietari Autti tapasivat kapteeni Sokolovskin Alaluostarissa, jonka kasarmille hän järjesti retkikunnalle majoituksen. Päämaja perustettiin rakennukseen, joka oli aikaisemmin toiminut myös Venäjän valkoisen armeijan ja brittien esikuntana. Samalla osaston sotilaalliseksi johtajaksi nimitettiin Walleniuksen tilalle luutnantti Alfred Sippus. Uudelleenjärjestely aiheutti johtosuhteisiin sekavan tilanteen, kun Sippus sai käskynsä armeijalta, mutta retkikunnan päällikkö Wallenius omansa edelleen ulkoministeriöstä. Lisäksi kaikki poliittiset asiat siirrettiin Suomen Murmanskin konsulaatin päällikölle Eero Lampiolle, jonka uudeksi toimipaikaksi määrättiin Petsamo.
Helmikuun jälkipuoliskolla valkoisten valta Muurmannin alueella alkoi bolševikkien edetessä lähestymään loppuaan. Petsamossa paikalliset asukkaat vapauttivat valkoiseen armeijaan asevelvollisina pakko-otetut miehet, joita pidettiin vuonolle ankkuroidussa sotalaivassa. 18. helmikuuta Murmanskista saapui valkoisten terroria paenneita satoja pakolaisia, joiden joukossa oli myös bolševikkien kannattajia, jotka muodostivat Petsamoon oman punakaartinsa Walleniuksen luvalla. Hän antoi sen johtoon jopa kaksi omaa miestään kapteeni Pietari Autin sekä vääpeli Kurt Teiran. Pian punakaarti syrjäytti Petsamon miliisin ja otti vangiksi 11 valkoista, joiden joukossa oli myös kapteeni Sokolovski. Tilanne ratkesi lopullisesti 21. helmikuuta, jolloin entinen valkoinen upseeri Aleksandrov syrjäytti Muurmannin kuvernöörin Vasili Jermolovin ja lähetti etelään panssarijunan avaamaan tietä bolševikeille. Aleksandroviin apuna vallankaappauksessa olleet joukot koostuivat lähinnä Jäämeren rannan suomalaiskalastajista sekä seudun suomalaisista metsätyömiehistä.
Bolševikkien valtaannousun jälkeen Walleniukselle vihdoin luvattiin hänen pitkään pyytämiään lisävoimia. Hallitus lähetti matkaan Kajaanin sissipataljoonasta kootun sadan miehen osaston sekä muonalaivan, jonka tuomilla elintarvikkeilla oli retkikunnan huoltamisen lisäksi myös tarkoitus saada paikallinen väestö suomalaisten puolelle. Murmanskissa ollut Lampio matkusti adjutanttinsa Sulo-Veikko Pekkolan kanssa Vuoreijaan noustakseen sieltä muonalaivan kyytiin. Hallituksen suunnitelma kuitenkin epäonnistui, kun maaliskuun alussa Helsingistä matkaan lähtenyt höyrylaiva Silvia ajoi karille Tanskan salmissa ja joutui telakalle. Koska vahvistusten saapumisen tiedettiin venyvän pitkään maaliskuun puolelle, lähetti Wallenius aikaa voittaakseen jääkäriluutnantti Yrjö Koiviston ja vääpeli Teiran Murmanskiin neuvottelemaan bolševikkien kanssa. Heidän matkansa aikana retkikunta miehitti Parkkinan kylässä sijainneen lennätinkonttorin, josta lähetettiin Petsamon kyläneuvoston nimissä tekaistu sähke Murmanskiin. Sen mukaan vahvojen suomalaisjoukkojen oli havaittu lähestyvän Petsamoa etelästä.
Luutnantti Sippus sai 8. maaliskuuta sotilasjohdolta määräyksen pitää Petsamo hallussa, mutta kaksi päivää myöhemmin hallitus sähkötti Walleniusta vetäytymään ylivoimaisen vihollisen edessä. Hallitus oli saanut tietonsa Koivistolta, että Murmanskissa oli 30 sotalaivaa, ja lisäksi Lampio oli ilmoittanut Vuoreijassa kuulleensa, kuinka Kalastajasaarennon asukkaat ja Norjaan paenneet punakaartilaiset olivat yhdessä päättäneet karkottaa suomalaisjoukot Petsamosta. Wallenius vastasi hallituksen käskyyn pyytämällä 1 000 miehen lisävoimia ja tykistöä. 10. maaliskuuta Petsamoon saapui myös kolttasaamelaisia mukanaan bolševikkien uhkavaatimus, jonka mukaan retkikunnan on poistuttava vuonolta viimeistään 20. maaliskuuta. Koivisto ja Teira palasivat pari päivää myöhemmin, ja kertoivat, että Murmanskissa oli noin 1 000 bolševikkia, joista puolet oli entisiä Muurmannin legioonan suomalaisia.
Kajaanin sissipataljoonan täydennysjoukot saapuivat luutnantti Feliks Tuiskun johdolla 18. maaliskuuta. Walleniuksen osaston vahvuus oli nyt 196 miestä, joista 156 oli Petsamonvuonolla ja loput reitin varrella varmistamassa. Petsamon punakaarti riisuttiin välittömästi aseista, sillä pienestä koostaan huolimatta se oli jo muodostunut retkikunnalle uhaksi. Samaan aikaan tuli uusia tietoja, joiden mukaan bolševikit olivat suunnittelemassa maihinnousua vuonolle sekä samanaikaisesti maitse tehtävää saartoliikettä retkikunnan selustaan. Tilanne oli muutoinkin pahentunut, sillä maltillisimmatkin asukkaat olivat kääntyneet avoimen vihamieliseksi suomalaisia kohtaan, koska heidän katsottiin läsnäolollaan vain aiheuttavan sodan. Myös ruoka alkoi olemaan lopussa, ja osa miehistä kävi syömässä luostarissa, jossa munkit jumalanpalvelusten jälkeen tarjosivat keittoa. Nälän johdosta miehistön mieliala laski. Lisäksi pelättiin bolševikkien saarrostusta ja jotkut olivat jopa ryhtyneet sympatisoimaan punaisia. Kantahenkilökuntaan kuuluvat aliupseerit puolestaan muistuttivat kolmen kuukauden pituisen sopimuksensa olevan pian umpeutumassa.
Retkikunnan kannalta epäedulliseksi muuttuneen tilanteen johdosta Wallenius päätti vetää joukkonsa Petsamonvuonon rannalta, vaikka hallitus oli samaan aikaan päättänyt lähettää Oulusta vahvistukseksi majuri Gustaf Taucherin johtaman 500 miehen vahvuisen Pohjanmaan jääkäripataljoonan. Sen saapuminen vei kuitenkin 3–4 viikkoa, kun taas bolševikeilla oli Murmanskista laivalla vain kuuden tunnin matka. Vuono oli myös erittäin huonosti puolustettavissa, sillä maihinnousupaikoista käsin pystyi helposti katkaisemaan etelään johtavan perääntymistien. 20. maaliskuuta käydyn neuvonpidon jälkeen Wallenius antoi perääntymiskäskyn ja suomalaisjoukot alkoivat poistumaan vuonolta seuraavana aamuna. Luostarikirkossa pidettiin vielä jumalanpalvelus, jossa retkikunnan kenttäpappi Arvi Järventaus yritti rohkaista miehiä.