stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Confession
Kappaleet > Ranskan painos

How Can I Live – 2.57 (Gold Mix)
I’ll Find a Way – 3.59
Someone or Something – 3.06
Kappaleet > Japanin painos

I’ll Find a Way – 3.59
Arvostelut

Imperiumi: 5½/10
Soundi:
Delfim Peixoto

Delfim de Pádua Peixoto Filho (3. tammikuuta 1941 Itajaí, Santa Catarina, Brasilia – 28. marraskuuta 2016 La Uníon, Kolumbia) oli brasilialainen poliitikko, jalkapallojohtaja, Brasilian jalkapalloliiton varapresidentti, Federação Catarinense de Futebolin presidentti ja kongressin jäsen. Peixoto oli koulutukseltaan lakimies. Peixoto menehtyi lento-onnettomuudessa, jossa sai surmansa useita jalkapalloilijoita ja muita merkittäviä henkilöitä.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Delfim Peixoto
Delfina Sessa

Delfina Sessa (s. 1967) on italialainen kääntäjä ja opettaja. Hän on ansioitunut suomalaisen kaunokirjallisuuden kääntäjänä äidinkieleensä italiaan. Hänen käännöksiinsä lukeutuu muun muassa Leena Landerin, Rosa Liksomin ja Salla Simukan teoksia. Sessa on opettanut italian kieltä Turun yliopistossa. Hän on toiminut myös lukion opettajana Italiassa.
Sessan kiinnostus suomen kieleen alkoi sattumasta. 1980-luvun lopulla yliopistossa opiskellessaan hän päätti ottaa kolmannen vieraan kielen englannin ja ranskan rinnalle. Ensi alkuun uudeksi aineeksi valikoitui saksa, mutta myöhemmin ajatukset siirtyivät ei-germaanisiin kieliin. Viimeisenä mahdollisena päivänä vaihtaa opiskelukieli Sessa kuuli junassa puhuttavan outoa kieltä, joka osoittautui suomeksi. Onnekkaasti yliopistossa oli pieni suomen kielen osasto, johon Sessa liittyi neljänneksi opiskelijaksi.
Sessa ei uskonut koskaan tarvitsevansa suomen kieltä työelämässä. Kielen taitaminen kuitenkin auttoi häntä saamaan harjoittelupaikan Euroopan parlamentin käännösosastolta sen jälkeen, kun Suomi oli liittynyt Euroopan unioniin. Myöhemmin hän onnistui saamaan stipendin Suomesta, jonne hän muuttikin toimien kieltenopettajana ja kääntäjänä.
Sessan käännös Scompartimento n. 6 (Rosa Liksomin alkuperäisteoksesta Hytti nro 6) oli vuonna 2014 ehdolla arvostetun italialaisen Strega Europea -palkinnon saajaksi.
David Silverman

| David Silverman |
| --- | --- |
 David Silverman 2014
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1957 (ikä 67)  New York, New York
Ammatti:  Animaattori   Elokuvaohjaaja   Elokuvakäsikirjoittaja
David Silverman (15. maaliskuuta 1957 New York, New York) on yhdysvaltalainen animaattori, elokuvaohjaaja ja elokuvakäsikirjoittaja, joka on parhaiten tunnettu työstään animaatiosarja Simpsonien parissa. Hän on ohjannut yli 20 sarjan jaksoa, mukaan lukien kaikkein ensimmäisen jakson ”Joulurauha” vuonna 1989. Silverman on ohjannut Simpsoneihin perustuvat The Simpsons Movie -elokuvan (2007) sekä lyhytelokuvat The Longest Daycare (2012) ja Playdate with Destiny (2020). Silverman on myös käsikirjoittanut yhden Simpsonien jakson, vuonna 2018 esitetyn 29. tuotantokauden jakson ”Lisan blues” (yhdessä Brian Kelleyn kanssa).
Silverman oli toisena apulaisohjaajana Pete Docterin ohjaamassa animaatioelokuvassa Monsterit Oy (2001).
Aiheesta muualla

David Silverman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
David Gray (laulaja)

David Gray
David Gray (s. 13. kesäkuuta 1968 Sale, Suur-Manchester) on brittiläinen laulaja-lauluntekijä. Hän levytti ensimmäisen studioalbuminsa vuonna 1993. Maailmanlaajuista huomiota hän sai kuusi vuotta myöhemmin julkaistuaan neljännen albuminsa White Ladder.
Diskografia

Studioalbumit
Century Ends (1993)
Flesh (1994)
Sell, Sell, Sell (1996)
White Ladder (1999)
Lost Songs 95–98 (2000)
A New Day at Midnight (2002)
Life in Slow Motion (2005)
Draw the Line (2009)
Foundling (2010)
Kokoelma-albumit
The EPs 1992–1994 (2001)
Shine: The Best of Early Years (2007)
A Thousand Miles Behind (2007)
Greatest Hits (2007)
Elokuvat ja televisio

David Grayn musiikkia on esiintynyt muun muassa seuraavissa televisio-ohjelmissa ja elokuvissa:
"Slow Motion" Life in Slow Motion -levyltä on kuultu mm. Teho-osastossa kauden 13. alussa.
"Freedom" A New Day at Midnight -levyltä on esitetty neljännellä kaudella Aliaksessa.
"Babylon" White Ladder -levyltä on soinut mm. Boston Legalissa kauden kaksi jaksossa 27, sekä Teho-osastossa kaudella seitsemän jaksossa 19.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Gray Wikimedia Commonsissa
David Shire

| David Shire |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. heinäkuuta 1937 (ikä 87) Buffalo, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  säveltäjä
Muusikko
Soittimet:  piano 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
David Lee Shire (s. 3. heinäkuuta 1937 Buffalo, New York) on yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvasäveltäjä ja lauluntekijä. Hän sai vuonna 1977 Grammy-palkinnon Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa -elokuvan soundtrack-albumista. Vuonna 1979 Shire sai parhaan laulun Oscar-palkinnon kappaleesta "It Goes Like It Goes" elokuvasta Norma Rae. Tony-palkinnon hän sai vuonna 1983 Broadway-musikaalista Baby.
Shiren ensimmäinen aviopuoliso oli näyttelijä Talia Shire, joka edelleen käyttää Shiren sukunimeä. Vuonna 1984 Shire avioitui näyttelijä Didi Connin kanssa.
Aiheesta muualla

David Shire Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
David Shire Elonetissä.
Deborah Bull

Deborah Bull
Deborah Bull (s. 22. maaliskuuta 1963) on brittiläinen balettitanssija. Hän syntyi Derbyssä, kasvoi Kentissä sekä Lincolnshiressä ja opiskeli Royal Ballet Schoolissa.
Bull voitti Prix de Lausannen vuonna 1980. Hän oli Kuninkaallisen baletin jäsen vuosina 1981–2001, ensitanssijana vuodesta 1992 lähtien. Hän on julkaissut uransa aikana myös kolme kirjaa.
Bull toimi vuosina 1999–2005 Englannin taideneuvoston jäsenenä. Hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentaja vuonna 1999.
Deborah Compagnoni (laskettelurinne)

| Deborah Compagnoni |
| --- | --- |
Paikkakunta::  Valfurva, Italia
Talviurheilukeskus:: Santa Caterina Ski area
Vuori:: Monte Sobretta
Rinneluokitus:: Musta
Yläasema:: 2 720 m
Ala-asema:: 1 723 m
Korkeusero:: 997 m
Pituus:: 3 699 m
Keskijyrkkyys:: 27 %
Hissi
Hissi:: Santa Caterina–Plaghera– Sobretta–Vall’Alpe
Tyyppi:: Gondolihissi
Kapasiteetti:: 1 600 henkilöä/h
Ala-asema:: 1 723 m
1. väliasema:: 2 119 m
2. väliasema:: 2 720 m
Yläasema:: 2 649 m
Miehet
Syöksylasku 
Lähtö:: 2 750 m
Maali:: 1 745 m
Korkeusero:: 1 005 m
Pituus:: 3 275 m
Keskijyrkkyys:: 30,7 %
1. MC-kilpailu:: 28.12.2014
Super-G 
Lähtö:: 2 395 m
Maali:: 1 745 m
Korkeusero:: 650 m
Pituus:: 2 250 m
Keskijyrkkyys:: 28,9 %
1. MC-kilpailu:: 27.12.2016
Suurpujottelu
Lähtö:: 2 070 m
Maali:: 1 730 m
Korkeusero:: 340 m
1. MC-kilpailu:: 5.12.2020
Pujottelu 
Lähtö:: 1 930 m
Maali:: 1 730 m
Korkeusero:: 200 m
1. MC-kilpailu:: 6.1.2016
Naiset
Syöksylasku 
Lähtö:: 2 530 m
Maali:: 1 745 m
Korkeusero:: 785 m
Pituus:: 2 901 m
Keskijyrkkyys:: 27,1 %
1. MC-kilpailu:: 6.1.2005
Super-G 
Lähtö:: 2 335 m
Maali:: 1 745 m
Korkeusero:: 590 m
Pituus:: 1 993 m
Keskijyrkkyys:: 29,6 %
MM-kilpailu:: 30.1.2005
Suurpujottelu 
Lähtö:: 2 110 m
Maali:: 1 730 m
Korkeusero:: 380 m
1. MC-kilpailu:: 8.1.2005
Pujottelu 
Lähtö:: 1 930 m
Maali:: 1 730 m
Korkeusero:: 200 m
1. MC-kilpailu:: 9.1.2005
Deborah Compagnoni on laskettelurinne Santa Caterinan talviurheilukeskuksessa Valfurvassa Italiassa.
Rinne raivattiin vuoden 2005 alppihiihdon MM-kilpailuja varten. Se nimettiin paikallisen alppihiihtäjän Deborah Compagnonin mukaan. Rinteessä järjestettiin vuoden 2005 alppihiihdon MM-kilpailujen naisten kilpailut. Rinteessä järjestettiin tammikuussa 2005 MM-kilpailuiden esikisat.
Rinnettä raivattiin lisää yläosaan puuttomalle alueelle miesten syöksylaskua varten. Uusitulla rinteellä laskettiin ensimmäistä kertaa miesten syöksylasku 28. joulukuuta 2014. Rinne on korkeuseroltaan kolmanneksi suurin Wengenin Lauberhornin ja Bormion Stelvion jälkeen sekä keskijyrkkyydeltään jyrkin, tehden siitä yhden haastavimmista syöksylaskuradoista.
Daizen Maeda

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Daizen Maeda
Syntymäaika: 20. lokakuuta 1997 (ikä 26)
Syntymäpaikka: Taishi, Osaka, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Hyökkääjä
Pituus: 173 cm
Seura
Seura:  Celtic
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2016–2021 2017 2019–2020 2020 2021–2022 2022 2022– | Matsumoto Yamaga FC → Mito HollyHock → CS Marítimo → Yokohama F. Marinos Yokohama F. Marinos → Celtic Celtic | 56 (9) 36 (13)  |
Maajoukkue
| 2019– | Japani | 8 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Daizen Maeda (jap. 前田 大然, Maeda Daizen; s. 20. lokakuuta 1997 Taishi, Osaka) on japanilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä ja pituudeltaan 173-senttimetrinen.
Seurajoukkueura

Maeda on pelannut kotimaansa lisäksi Portugalissa CS Marítimossa lainalla kaudella 2019–2020 ja Skotlannissa Celticissä vuoden 2022 alusta alkaen, sielläkin ensimmäiset puoli vuotta lainasopimuksella.
Maajoukkueura

Maeda debytoi Japanin maajoukkueessa kesäkuussa 2019. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös Copa Américassa 2019. Hän on pelannut lokakuun 2022 loppuun mennessä kahdeksan A-maaottelua, joissa kaksi kertaa avauskokoonpanossa. Hän teki maalin kesäkuussa 2022 ystävyysottelussa Ghanaa vastaan. Hän kuului Japanin olympiajoukkueeseen kesällä 2021 pelatuissa Tokion olympialaisissa, joissa Japani sijoittui neljänneksi, ja tuli kolmessa ottelussa vaihdosta kentälle; hän teki maalin alkulohko-ottelussa Ranskaa vastaan.
Dada

Ensimmäisen dadanäyttelyn avajaiset Berliinissä 5. kesäkuuta 1920. Katosta roikkuu sianpäinen saksalaisupseeri. Henkilöt vasemmalta oikealle: Raoul Hausmann, Hannah Höch (istumassa), Otto Burchard, Johannes Baader, Wieland Herzfelde, Margarete Herzfelde, Dr. Oz (Otto Schmalhausen), George Grosz ja John Heartfield.
Hugo Ball, runo Karawane, vuonna 1917 julkaistusta Dada-lehdestä.
Hans Arpin veistos Tunninlyöjän avain Mainzissa, Saksassa.
Dada, joskus myös dadaismi, oli ensimmäisen maailmansodan aikana Zürichissä, Sveitsissä kehittynyt taidesuuntaus, joka vaikutti vuosina 1916–1923 kuvataiteessa, kirjallisuudessa (lähinnä runoudessa), teatterissa ja graafisessa suunnittelussa. Liike oli voimakasta kapinaa länsimaiden porvarillisuutta ja sen taide-elämää vastaan. Dadalla ei kuitenkaan ollut teoreettista perustaa. Toiminta alkoi samaan aikaan useissa eri maissa.
Historia

Dadaismi oli jo vuodesta 1913 saanut tuulta purjeisiinsa New Yorkissa Yhdysvaltoihin muuttaneiden taiteilijoiden piirissä. Ranskalainen kuvataiteilija Marcel Duchamp sai osakseen paheksuntaa ja suosiota teoksellaan Alaston laskeutumassa portaita. Hän protestoi taiteen elitismiä vastaan kokoamillaan readymade-teoksilla, jotka olivat tavallisia käyttöesineitä. Duchamp toimitti Beatrice Woodin kanssa aikakauslehtiä The Blind Man ja Rongwrong. Ranskalaiset kirjailijat Arthur Rimbaud, Comte de Lautréamont ja Jules Laforgue alkoivat samaan aikaan tavoitella uusia kirjallisia ilmaisutapoja.
Saksalainen kirjailija Hugo Ball perusti helmikuussa 1916 Zürichiin Cabaret Voltaire -nimisen taiteilijakollektiivin vastustaakseen useita vuosia jatkunutta ensimmäistä maailmansotaa. Hän kokosi taloon eri maista Sveitsiin tulleita radikaaleja. Aluksi ryhmä edusti maltillista avantgardea. Talossa oli esillä Giorgio de Chiricon, Paul Kleen ja Wassily Kandinskyn maalauksia ja siellä esitettiin Guillaume Apollinairen runoja. Duchamp kuvasi myöhemmin, että Zürichin dada horjui abstraktin taiteen, kumouksellisuuden, taidesuuntien sekoittamisen ja uusien ilmaisutapojen luomisen välissä.
Dadaismin kauppamatkustajana toimi ranskalainen, impressionismista irtautunut taidemaalari Francis Picabia, joka myi 391-nimistä aikakauslehteään  sekä New Yorkissa että Euroopassa. Hän asettui 1920 Pariisiin ja perusti sinne dadaistisen kollektiivin. Samaan aikaan myös Berliinissä vaikutti dadaistinen liike. Hieman myöhemmin myös Hannoverissa (Kurt Schwitters) ja Kölnissä oli dadaistisia epäyhteisöjä. Kölnin dadaryhmän olivat perustaneet 1920 Max Ernst, Hans Arp ja yhteiskunta-aktivisti Alfred Grunwald.
Ranskalainen avantgarde pysytteli ajan tasalla, kun Zürichin dadatoimintaan osallistunut romanialainen Tristan Tzara raportoi tapahtumista Pariisiin. Hän vaihteli kirjeitä, runoja ja lehtiä Guillaume Apollinairen, André Bretonin, Max Jacobin ja muiden ranskalaisten kirjailijoiden, kriitikoiden ja taiteilijoiden kanssa. Ensimmäinen dadataiteen näytäntö pariisilaiselle yleisölle oli Salon des Indépendantsissa vuonna 1920. Jean Crotti esitteli dadaan liitettäviä töitään, esimerkiksi työn nimeltä ”Explicatif”, jossa oli sana "Tabu".
Dada-liikkeen katsotaan lopettaneen toimintansa vuoden 1924 jälkeen, jolloin monet sen ryhmittymistä joko lopettivat toimintansa tai valitsivat uusia taideteoreettisia suuntauksia. Monet, mukaan lukien Tristan Tzara, löysivät uuden innostuksensa esimerkiksi surrealismin parista. Cabaret Voltaire hylättiin, ja vasta vuonna 2002 sen valtasi uusdadaisteiksi itseään kutsuva ryhmä. Heidät kuitenkin häädettiin ja Cabaret Voltairesta tuli museo, joka omistettiin dadan ja dadaliikkeen historialle.
Vuonna 2005 Ranskassa järjestettiin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1966 pelkästään dadaa koskeva näyttely. Pariisin modernin taiteen museosta Centre Pompidousta näyttely jatkoi Yhdysvaltoihin ensin National Gallery of Art -museoon Washingtoniin ja sieltä New Yorkin Museum of Modern Artiin, jossa näyttely loppui 2006.
Dada-nimityksen alkuperä

Nimen ”dada” alkuperä on epäselvä. Jotkut katsovat sen olevan merkityksetön sana. Toisten mielestä se tulee romanialaisten taiteilijoiden Tristan Tzaran ja Marcel Jancon usein käyttämästä romaniankielisestä sanaparista ”Da, da” – joka tarkoittaa ”kyllä, kyllä”. Joidenkin väittämien mukaan Zürichiin kokoontunut taiteilijaryhmä, jonka tarkoituksena oli perustaa uusi suuntaus, valitsivat nimen satunnaisesti pistämällä ranska–saksa-sanakirjaa summanmutikassa ja valitsemalla nimen, johon osuisivat. ”Dada” on ranskassa lastenkielinen nimitys keppi- tai keinuhevoselle. Ranskan kielessä on myös ilmaisu ”c’est mon dada” – se on harrastukseni.
Asenne ja menetelmät

Kannattajiensa mukaan dada ei ollut taidetta, se oli antitaidetta. Dadan tehtävä oli olla kaiken sen vastakohta, mitä taide edusti. Taiteeseen kuului estetiikka, dada hylkäsi sen. Jos taiteessa oli tarkoitus olla edes piilevä merkitys, dadan pyrkimys oli olla täydellisen viestitöntä – dadan tulkinta riippuu täysin katsojasta. Jos taiteen tehtävä oli olla sovittelevaa, dadan tehtävä oli loukata. Ehkä siinä tapauksessa on ironista, että dada oli nykytaiteen edeltäjä. Dadasta tuli taiteen ja maailman kommentaattori, joka siten muuttui itsekin taiteeksi.
Dadan luonteenomaisiin menetelmiin kuului kollaasi, jossa luotiin uusia teoksia hävittämällä vanhoja. Niinpä Hans Arp vuonna 1916 repi yhden guassinsa. Repiminen tuotti palasia, joiden satunnaisista paikoista muodostui kuvio. Uusi teos syntyi, kun Arp liimasi ne satunnaisille paikoilleen. Myös valokuvamontaasi tarjosi mahdollisuuksia, esimerkiksi Saksan dadaisteille maan keisarin pilkkaamiseen. Montaaseja tehtiin myös leikkaamalla osia sanomalehdistä.
Dada ja subjektiivisuus

Dada ei lyhyen olemassaolonsa aikana tuottanut kovinkaan paljon merkittäviä taideteoksia. Asenteena se on kuitenkin jatkanut olemassaoloaan. Taiteilijan subjektiivisuus tarkoitti, että hänen ei tarvinnut kuvata aiheita objektiivisesti. Niinpä Picabia rikkoi kameran, ja sanoi sen olevan valokuvaaja Alfred Stieglitzin muotokuva. Dadaliikkeen taiteilijat olivat turhautuneet taiteeseen, taidehistoriaan ja historiaan ylipäätään. Monet heistä olivat ensimmäisen maailmansodan veteraaneja, jotka olivat tulleet kyyniseksi ihmisyyttä kohtaan nähdessään mitä ihminen kykeni tekemään toiselle ihmiselle Euroopan taistelukentillä. Tämä ilmeni myös taiteilijoiden välipitämättömänä suhtautumisena omiin teoksiinsa.
Monet dadaistit yrittivät tavoittaa teoksiinsa alitajunnan antamaa sisältöä. Sen ajateltiin olevan taiteellisen luomistyön salattu laki. Sen vuoksi taiteen piti hylätä ulkomaailman jäljittely. Osa dadaisteista ajatteli, että geometria olisi otettava uudeksi kuvataiteen perustaksi, osa taas tavoitteli musiikin tavoin jäsenneltyä työskentelyä, “maalauksen jatkuvaa bassoa”. Kolmas tapa oli Hans Arpin omaksuma orgaanisten muotojen ja spontaanien väriläikkien luominen. Myöhemmin surrealistit nimittivät tätä automatismiksi. Dada vei osan tekijöistä erilaisiin ääri-ilmiöihin, kokoamaan sattuman luomuksia, kadulta kerättyjä jätteitä tai tekemään lähes pimeydessä tehtyjä maalauksia. Duchamp teki vuoden 1920 tienoilla liikkuvien esineiden kinetiikkaa ja Picabia erilaisia samankeskisiä ympyröitä.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen dada oli keino ilmaista hämmennystä, jota moni ihminen tunsi maailman käännyttyä ylösalaisin. Dada ei yritä löytää merkitystä epäjärjestyksestä, vaan hyväksyy sen luonnollisuutena. Monet löysivät tämän epäjärjestyksen dadan kautta ja käyttivät sitä ilmaistakseen tyytymättömyytensä aikaisemman järjestyksen estetiikalle ja sen aiheuttamalle tuholle.
Varhaisia dadaisteja

Guillaume Apollinaire
Hans Arp
Hugo Ball
Arthur Cravan
Jean Crotti
Marcel Duchamp
Max Ernst
Raoul Hausmann
Emmy Hennings
Richard Huelsenbeck
Marcel Janco
Francis Picabia
Man Ray
Hans Richter
Kurt Schwitters
Sophie Täuber
Tristan Tzara
Danielin kirja (elokuva)

| Danielin kirja> Daniel |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sidney Lumet
Käsikirjoittaja:  E. L. Doctorow
Perustuu:  E. L. Doctorow’n romaaniin
Tuottaja:  Burtt Harris
Säveltäjä:  Bob James
Kuvaaja:  Andrzej Bartkowiak
Pääosat:  Timothy Hutton Mandy Patinkin Lindsay Crouse Edward Asner
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures
Ensi-ilta:  1983, Suomessa 1984
Kesto:  131 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Danielin kirja (Daniel) on Sidney Lumetin ohjaama brittiläis-yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1983. Ethel ja Julius Rosenbergin vakoiluoikeudenkäyntiin ja kuolemantuomioihin pohjautuva elokuva perustuu E. L. Doctorow’n romaaniin, josta kirjailija itse sovitti elokuvan käsikirjoituksen. Pääosia elokuvassa näyttelevät Mandy Patinkin ja Lindsay Crouse ”Isaacsonin” pariskuntana ja Timothy Hutton heidän Daniel-poikanaan.
Vastaanotto ja jälkimaine

Helsingin Sanomien ensi-ilta-arviossa huhtikuussa 1984 Mikael Fränti pitää Lumetin elokuvaa yhtä vaativana seurattavana kuin Doctorow’n romaania, mutta kehuu nuoren Timothy Huttonin roolisuoritusta. Myös muut pääosien esittäjät saavat häneltä arvostusta, mukaan lukien Danielia ja hänen sisartaan varhaisvuosina esittävät lapsinäyttelijät. Elokuvaa on myös arvosteltu siitä, että se jättää tarinan etäiseksi ottamatta kantaa tapaukseen. The New York Timesin kriitikot valitsivat Danielin kirjan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Daitō-ryū aiki jūjutsu

| Daitō-ryū aiki jūjutsu |
| --- | --- |
Tunnetaan myös nimillä:  Daitō-ryū Daitō-ryū Jujutsu
Perustettu:  n. 1900
Alkuperämaa:   Japani
Perustaja(t):  Sōkaku Takeda
Löydä lisää urheiluaUrheilun teemasivulta
Sōkaku Takeda
Daitō-ryū aikijūjutsu (jap. 大東流合気柔術) on perinteinen japanilainen kamppailulaji. Daitō-ryū aikijūjutsu tunnetaan parhaiten levittäjästään Sōkaku Takedasta.  Kyseisellä tyylisuunnalla saattaa olla pitkäkin historia, mutta kirjattuja tietoja ei koulukunnasta ole ennen Takedaa. On hyvin mahdollista, että Takeda oli Daito-ryūn perustaja.
Daitō-ryūn tunnetuin harrastaja on Morihei Ueshiba, Aikidōn perustaja joka oppi lajia suoraan Takedalta. Nykyaikainen kiinnostus Daitō-ryūta kohtaan johtuukin pitkälti sen yhteydestä Aikidōon.[lähde? ]
Daitō-ryū-tyylit

Nykyään Daito-ryū voidaan jakaa ainakin kahteen "tyyliin": Daito-ryū aikibudō on Sokakun pojan, Tokimune Takedan, perustama formaali suunta 1950-luvun alussa. Tokimune laati formaalit vyökoetekniikat ja jakoi nämä osiin modernien kyū-dan-vyöarvojen mukaan (Hiden mokuroku eli Shoden) ja otti käyttöön judosta tutun kyū-dan-järjestelmän osoittamaan edistymistä aikibudōssa. Daitō-ryū aikijūjutsu taas noudattelee Sokaku Takedan opetuksia ja epämuodollista opetustapaa. Yleistyksenä voidaan sanoa, että aikibudō on hyvin formaali systeemi, jossa japanilaiset käytöstavat (reihō) näyttelevät suurta osaa ja lopetukset suoritetaan lähinnä käsin, sekä muodollisella miekaniskulla. Vastustaja myös heitetään usein kauaksi itsestä. Aikijūjutsu puolestaan käyttää kolmea periaatetta: Älä seiso vastustajan edessä, heitä/kaada/pudota vastustaja lähelle omia jalkojasi ja käytä lopetuksiin käsiä vahvempia jalkoja. Muodollisuudet eivät myöskään näyttele samanlaista roolia kuin aikibudōssa. Nämä tyylit eroavat käytännössä melko tavalla toisistaan, eikä asiaa tuntemattoman olisi kovin helppoa tunnistaa niitä samaan koulukuntaan kuuluviksi.
Sodan jälkeisen Japanin voimakas pasifismi toi suuria muutoksia taistelulajien (budō/bujutsu) harjoitteluun. Enää ei ollut kovinkaan hyväksyttävää  puhua vastustajan tappamiseen tähtäävistä tekniikoista, vaan luonteen kasvattaminen nousi tärkeimmäksi päämääräksi. Lajit myös muuttuivat entistä enemmän näytöksissä suurta suosiota nauttivien näyttävien liikkeiden ja heittojen suuntaan. Ihmisillä ei ollut turvallisessa Japanissa varsinaista käyttöä tehokkaille, mutta kivuliaammille ja vähemmän näyttäville tekniikoille.
Edellä kerrottu auttaa selittämään tekniikoiden muuntumisen myös Daitō-koulukunnassa. Suurin osa Daitō-ryūn nimellä kulkevista tyyleistä on käytännössä formaalia ja näyttävyyteen tähtäävää aikibudōa (esim. Katsuyuki Kondon haara ja Seishinkai)  tai pääasiassa aiki-tekniikoihin (aikijutsu/aiki no jutsu) perustuvaa "pehmeää" suuntausta (Kōdōkai, Roppōkai ym.) tai näiden variaatioita. Sõkaku Takedan opettamaa tekniikkaa harjoitellaan sellaisenaan enää hyvin harvassa paikassa.
Daitō-ryū Suomessa

Pasi Savoranta (nyk. Sasuga ry) ja Marko Kempas (nyk. Mudoson ry) toivat Daitō-ryūn Suomeen (Helsinki) vuonna 1995 harjoiteltuaan Osakassa kolme kuukautta.
Suomessa Daitō-ryū aikijūjutsuun keskittyvää linjaa edustaa Sasuga ry.. Tämän seuran pääopettaja on Yutaka Amatsu, joka oli Takuma Hisan paras oppilas ja ainoa, jolle Hisa opetti koko järjestelmän Menkyō kaiden -tekniikoita myöten. Hisa puolestaan sai ainoana todistuksen kaiken tiedon välityksestä (Menkyō kaiden) Sokaku Takedalta.
Fudoshin ry ja Mudoson ry opettavat sekä Daitō-ryū aikijūjutsua että Daitō-ryū aikibudōa samaan aikaan. Nämä seurat kuuluvat Takumakaihin, joka on alun perin Takuma Hisan oppilaiden 1970-luvulla perustama järjestö. Takuma Hisan kuoltua vuonna 1980 osa oppilaista toi Takumakain perustekniikoiksi Tokimune Takedan aikibudō-järjestelmän (Hiden mokuroku).
Pehmeämpää Daitō-ryū aikijutsua edustaa puolestaan Muden Juku -järjestöön kuuluva ryhmä Helsingissä vastuuhenkilönään Markku Kumpulainen.
Dormagen

| Dormagen |
| --- | --- |
 Roomalaiskatolinen kirkko Dormagenissa.
 vaakuna
 Dormagen
 Koordinaatit: 51°6′N, 6°59′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Hallintopiiri:  Düsseldorf
Piirikunta:  Rhein-Kreis Neuss
Hallinto:  
 – Pormestari:  Erik Lierenfeld (SPD)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  85,50 km²
Korkeus:  45 m
Väkiluku (31.12.2022):  65 147
 – Väestötiheys:  762 as./km²
 
 www.dormagen.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dormagen on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se sijaitsee Düsseldorf–Köln–Mönchengladbach-alueella ja kuuluu Düsseldorfin hallintopiiriin sekä Rhein-Kreis Neussin piirikuntaan.
Kaupungin pinta-ala on 85,50 neliökilometriä, ja se on jaettu 16 kaupunginosaan. Vuoden 2022 lopussa Dormagenissa oli 65 147 asukasta. Asukastiheys on 762 as./km². Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 62 208 asukasta, ja sen asukkaista noin 50 prosenttia oli roomalaiskatolisia ja noin 20 prosenttia evankelisia.
Nimi Dormagen juontuu nimestä Durnomagus, jota antiikin roomalaiset käyttivät paikalla olleesta sotilastukikohdasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dormagen Wikimedia Commonsissa
Dormagenin viralliset sivut (saksaksi)