Irakin historia
Irakin kuningaskunta > Toinen maailmansota ja vallankumous

Valtaan noussut Abdulilah ja 1930-luvun lopulla pääministerinä toiminut Nuri as Said olivat brittimyönteisiä. Sen sijaan panarabialaisuuden aatteella oli vahva asema maan armeijassa, etenkin maan pohjoisosista kotoisin olleiden upseerien keskuudessa. Nämä alueet olivat kärsineet eniten Osmanien valtakunnan hajoamisesta. Brittien rooli Palestiinan kapinan tukahduttamisessa vuosina 1936-1939 vain kasvatti brittivastaisuutta Irakin armeijassa. Toisen maailmansodan lähestyessä Natsi-Saksa yritti hyödyntää brittivastaista mielialaa ja saada Irakin tuen akselivalloille. Sodan syttyessä vuonna 1939, pääministerinä toiminut Nuri as Said katkaisi Irakin diplomaattisuhteet Saksan kanssa, kuten maan oli pakko tehdä noudattaakseen sopimusvelvotteitaan brittien kanssa.
Vuonna 1940 Irakin pääministeriksi nousi Rašid Ali al-Kailani. Nuri as Said jatkoi maan ulkoministerinä. al-Kailani oli varautuneempi suhteissaan Isoon-Britanniaan, ja kun Italia liittyi sotaan, as Said ei pystynyt taivuttamaan ministeristöä katkaisemaan suhteet myös Italiaan. Päinvastoin uusi pääministeri asetti rajoituksia brittijoukkojen liikkumiselle Irakissa ja lähestyi akselivaltoja. Sekä as Said että kuningasta sijaistanut Abdulilah painostivat al-Kailania eroamaan pääministerin virasta. Vastauksena al-Kailani ja neljä kenraalia suorittivat sotilasvallankaappauksen vuonna 1941, syrjäyttäen sekä Abdulilahin että as Saidin. Molemmat pakenivat Transjordaniaan.
al-Kailani perusti tämän jälkeen äärinationalistisen siviilihallituksen, joka antoi brittijoukoille vain ehdollisen suostumuksen brittien pyyntöihin joukkojen liikkumisesta Irakin alueella. Britit vastasivat nopeasti saapumalla maahan Persianlahdelta. Tätä seurasi kuukauden kestänyt sota Ison-Britannian ja Irakin välillä. Tänä aikana al-Kailani ja hänen hallituksensa pakeni Egyptiin. Britit perustelivat miehitystä sillä, että maan hallitus oli rikkonut maiden välillä vuonna 1930 solmittua sopimusta.
Brittimiehityksen myötä valtaan Irakissa palasivat maltillisemmat johtajat. Isolle-Britannialle annettiin mitä se vaati, eli se sai hyödyntää Irakin infrastruktuuria ja Irak julisti sodan akselivalloille tammikuussa 1942. al-Kailanin kannattajat erotettiin maan hallinnosta ja osa internoitiin sodan ajaksi. Neljä upseeria, jotka olivat tehneet vallankaappauksen, hirtettiin. Vallankaappauksen kukistamiseen Iso-Britannia käytti Transjordanian legioonaa, ja Abdulilah asetti heidät valtionhallinnon asevoimiin. Kansallismieliseen tunteeseen brittimiehitys vaikutti voimakkaasti. Vallankaappauksen jälkimainingeissa Irakin monarkia erosi täysin nationalistisesta suuntauksesta. Monarkialta katsottiin puuttuvan kansan tuki ja hidastavan maan kehitystä.
Toinen maailmansota pahensi Irakin sosiaalisia ja taloudellisia ongelmia. Sodan mukanaan tuomat hintojen nousut ja pula tarvikkeista lisäsi mahdollisuuksia riistoon ja kasvatti kuilua varakkaamman ja köyhemmän väestönosan välillä. Samalla kun varakkaat rikastuivat korruption kautta, keskiluokan tulot putosivat. Vielä heikommassa asemassa olivat talonpojat, jotka elivät vuonna 1932 tehdyn maareformin raskaan taakan alla, kun maanomistajina toimineet heimošeikit käärivät kaikki voitot myymällä sadon brittiläisille miehitysjoukoille. Sosioekonomisten ongelmien lisäksi Irakia vaivasi johtajuuskriisi. Vallankaappauksen kukistuttia maan poliittisena johtajana toimi pääministeri Nuri as-Said. Hänen brittimyönteisyytensä ja itsevaltainen hallintotapansa oli yhä enemmän ristiriidassa Irakin nationalistisen suuntauksen kanssa.
Sodan aikana Irakista tuli Ison-Britannian tukeman Arabiliiton perustajajäsen. Liittoon kuuluivat Irakin lisäksi Egypti, Transjordania, Libanon, Saudi-Arabia, Syyria ja Jemen. Vaikka Arabiliitto suunniteltiin näennäisesti edistämään arabien yhtenäisyyttä, monet arabinationalistit pitivät sitä brittien hallitsemana länsimielisten arabivaltioiden liittoutumana. Irak liittyi myös YK:n jäseneksi vuonna 1945.