stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo jääkäreistä C
C > Tor Axel Chryscinicz

(10. syyskuuta 1892 Helsinki – 12. toukokuuta 1923) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat hammaslääkäri Axel Ludvig Chryscinicz ja Signe Norring. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Eugenie Apostolin kanssa. Hän kävi seitsemän luokkaa Nya svenska läroverket i Helsingfors-nimistä oppilaitosta ja jatkoi opintojaan Saksan Ilmenaussa sijaitsevassa Thüringenin teknisen opiston sähköinsinööriosastolla vuosina 1911–1914, jolloin suoritti sähköinsinööritutkinnon. Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 55 muun miehen kanssa 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin 10. syyskuuta 1915 hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin konekiväärikomppaniaan, mutta hän joutui jäämään Vaasaan sairautensa takia eikä näin ollen osallistunut komppaniansa mukana taisteluihin. Hänen parannuttuaan hänet siirrettiin 26. huhtikuuta 1918 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja otti sen päällikkönä osaa Inon saartoon. Sisällissodan jälkeen hänet siirrettiin 22. toukokuuta 1918 5. jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 28. kesäkuuta 1918 Karjalan kaartin rykmentin 2. konekiväärikomppaniaan päälliköksi. Suomen valkoiseen kaartiin hänet siirrettiin 15. lokakuuta 1918 ja aluksi hänet sijoitettiin 3. komppanian päälliköksi ja 14. helmikuuta 1919 alkaen 1. konekiväärikomppaniaan nuoremmaksi upseeriksi ja 14. lokakuuta 1919 alkaen saman komppanian päälliköksi. Hän on toiminut myös Helsingin ja Etelä-Uudenmaan suojeluskuntapiirien kurssinjohtajana ja ohjaajana. Hänet on haudattu Helsinkiin. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 10. tammikuuta 1916, Gewehrführer 18. heinäkuuta 1917, Vänrikki 11. helmikuuta 1918, Luutnantti 16. toukokuuta 1918, Kapteeni 25. helmikuuta 1920. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
Allan Wilhelm Clayhills
C > Gunnar Felix Collin

(5. toukokuuta 1890 Tammisaaren maalaiskunta – 25. syyskuuta 1956) oli suomalainen jääkäri ja tilanomistaja. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Felix Ferdinand Collin ja Hulda Amalia Boström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Edith Josefina Öhmanin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingfors-nimisestä oppilaitoksesta vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 28. syyskuuta 1915. Hänet komennettiin Suomeen tammikuussa 1916 ja oli Helsingin suojeluskunnassa kouluttajana, josta hän palasi Saksaan pataljoonan täydennysjoukkoon 11. toukokuuta 1916. Ennen Suomen sisällissotaa hän palasi kouluttajaksi Helsingin suojeluskuntaan ja sisällissodan aikana toimi Länsi-Uudellamaalla ns. rintaman takaisissa joukoissa. Sisällissodan jälkeen hän viljeli tilaansa Dragsvikissä ja vuodesta 1932 alkaen Siuntiossa Maaseudun keskinäisen palovakuutusyhtiön palveluksessa. Hän on toiminut valtion verotuslautakunnan puheenjohtajana Snappertunassa ja Tammisaaren maalaiskunnassa sekä Tammisaaren maalaiskunnan kirkko- ja kunnanvaltuustoa jäsenenä, kunnallislautakunnan varaesimiehenä sekä holhouslautakunnan puheenjohtajana. Hänet on haudattu Tammisaareen. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 2. lk;  Vapaussodan muistomitali.
Ernst Lubitsch

| Ernst Lubitsch |
| --- | --- |
 Ernst Lubitsch
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1892  Berliini, Saksa
Kuollut: 30. marraskuuta 1947 (55 vuotta)  Los Angeles, Yhdysvallat
Ammatti:  ohjaaja, näyttelijä, käsikirjoittaja, tuottaja
Puoliso:  Helene Kraus (1922–1930) Vivian Gaye (1935–1944)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1914–1948
Tunnetuimmat ohjaukset:  Ninotchka, Ollako vai eikö olla
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Oscar-kunniapalkinto 1947 
Aiheesta muualla
www.lubitsch.com
IMDb 
Elonet
Ernst Lubitsch (28. tammikuuta 1892 Berliini, Saksa – 30. marraskuuta 1947 Los Angeles, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen vuonna 1922 Yhdysvaltoihin muuttanut elokuvaohjaaja.
Lubitschin työn jälkeen liitetään käsite ”Lubitschin kosketus”, joka tosin yhdysvaltalaisen elokuvaprofessori Scott Marksin mukaan syntyi elokuvayhtiön PR-väen suunnittelutyön tuloksena.
Elämäkerta

Lubitschin vanhemmat räätäli Simon ja Anna Lubitsch olivat venäjänjuutalaisia maahanmuuttajia. Hänellä oli Saksan kansalaisuus, mutta hän menetti sen, kun Adolf Hitler poisti 1930-luvulla Saksan kansalaisuuden kaikilta venäläisiltä ja puolalaisilta maahanmuuttajilta. Sen jälkeen hän anoi Yhdysvaltain kansalaisuutta, joka myönnettiin hänelle 1936. Lubitsch avioitui 1935 brittiläisen näyttelijän Vivian Gayen kanssa. Heidän tyttärensä Nicola Lubitsch syntyi 1938. Kun sota syttyi Euroopassa, Vivian Lubitsch oli tyttärensä kanssa Lontoossa. Vivian Lubitsch lähetti vauvan hoitajan kanssa Montrealiin SS Athenia -laivalla, jonka saksalaisten sukellusvene upotti 3. syyskuuta 1939. 118 matkustajaa kuoli, mutta lapsi ja lapsenhoitaja pelastuivat.
Lubitsch kuoli kuudenteen sydänkohtaukseensa 30. marraskuuta 1947. Poistuessaan Lubitschin hautajaisista Billy Wilder sanoi: ”Lubitschia ei enää ole.” William Wyler totesi siihen: ”Vielä pahempaa on, ettei enää tule Lubitschin elokuvia.” Wilderilla oli työhuoneensa oven yläpuolella kyltti, jossa luki: ”Miten Lubitsch olisi tehnyt sen?” Lubitschilla on tähti Hollywood Walk of Famellä.
Ura > Alkuvaiheet

Lubitsch lopetti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja työskenteli päivisin räätäli-isänsä liikkeessä, mutta esiintyi iltaisin musiikki- ja revyyteattereissa. 1911 hän pääsi Max Reinhardtin johtamaan Deutsches Theateriin, jossa hän nopeasti eteni pikkuosista suurempiin rooleihin. 1912 hän ryhtyi hankkimaan lisätuloja elokuva-alalta.
Ura > Saksan vuodet (1912–1922)

Lubitschin ensimmäinen elokuva näyttelijänä on saattanut olla aiemmin näytelmänä mainetta saanut Das Mirakel vuodelta 1912 (ensi-ilta 21. joulukuuta 1912), mutta varmuutta asiasta ei ole. Varmuudella tiedetään hänen elokuvanäyttelijäuransa alkaneen 1913. Näyttelijänuransa alkuvuosien lyhyissä elokuvissa hän esitti usein koomista Meyer-nimistä juutalaista kauppa-apulaista, joka neuvokkaana kiipijänä päätyy lopussa naimisiin johtajan tyttären kanssa.
Näyttelijätyön ohella Lubitsch alkoi myös ohjata elokuvia, ensimmäinen niistä oli lyhytelokuva Fräulein Seifenschaum 1914. Lubitschin ensimmäinen pitkä elokuva oli Kun olin kuollut 1916. Seuraavat pitkä elokuvat Die Augen der Mumie Ma ja Carmen (1918, kummassakin Pola Negri pääosassa) olivat hänen ensimmäisiä merkittäviä ohjaustöitään, mutta seuraavana vuonna ensi-iltansa saanut Die Austernprinzessin oli kansainvälinen menestys. Sen jälkeen hän ohjasi historiallisia suurelokuvia, kuten Madame du Barry (1919), Anna Boleyn (1920) ja Faaraon vaimo (1921) ja pienimuotoisempia komedioita kuten Vuorikissa, jotka kaikki menestyivät hyvin.
Madame du Barry oli yksi ensimmäisistä saksalaisista elokuvista, jotka ensimmäisen maailmansodan jälkeen pääsivät levitykseen Yhdysvalloissa. Siitä alkoi myös saksalaisen elokuvan ”invaasio” Yhdysvaltojen elokuvamarkkinoille. Madame du Barry, Anna Boleyn ja Carmen saivat ensi-iltansa Yhdysvalloissa 1921 ja New York Times valitsi kaikki kolme tuon vuoden 15 tärkeimmän elokuvan listalle.
Lubitsch matkusti joulukuussa 1921 ensimmäistä kertaa Yhdysvaltoihin. Siitä piti tulla pitkä mainos- ja opintomatka, joka olisi huipentunut Faaraon vaimon ensi-iltaan helmikuussa 1922. Ensimmäinen maailmansota oli kuitenkin vielä tuoreessa muistissa, ja lukuisat saksalaiset elokuvat olivat heikentäneet Yhdysvaltain elokuvantekijöiden ansioita. Lubitsch ei saanut lämmintä vastaanottoa, ja jo kolmen viikon kuluttua hän palasi Saksaan. Hän oli kuitenkin ehtinyt tutustua yhdysvaltalaisen elokuvateollisuuteen, ja hän tajusi, että saksalaisten tuotantoyhtiöiden resurssit olivat kovin vaatimattomia yhdysvaltalaisiin verrattuna.
Ura > Ohjaajana Hollywoodissa (1923–1934)

Lubitsch lähti Saksasta Hollywoodiin 1922, kun Mary Pickford oli palkannut hänet ohjaajaksi. Hän ohjasi Pickfordin elokuvan Rosita, joka oli sekä arvostelumenestys että kaupallinen menestys. Lubitsch ja Pickford olivat kiistelleet kuvausten aikana ja Rosita jäikin heidän ainoaksi yhteiseksi elokuvaksi. Vain yhden ainoan yhdysvaltalaisen elokuva jälkeen Lubitsch oli ilman työtä. Hänen sai solmittua Warner Brothersin kanssa harvinaislaatuisen sopimuksen: kuusi elokuvaa kolmessa vuodessa, oikeus valita näyttelijät ja muut työntekijät sekä oikeus päättää lopullisesta leikkausversiosta.
Lubitschin elokuvat Warner Brothersilla olivat pienimuotoisia ihmissuhde-elokuvia, jotka käsittelivät moralisoimatta seksuaalisuutta avioliitossa ja sen ulkopuolella. Tämän kauden elokuvia olivat muun muassa Avioliiton ilveilyä (1924), Hänen suuri kiusaksensa (1925) ja Sellaista on Pariisissa (1926). Hänen elokuvansa eivät kuitenkaan tuottaneet hyvin ja lopulta Lubitsch ja Warner Brothers purkivat sopimuksen. MGM-Paramount osti oikeudet jäljellä oleviin elokuviin. Lubitschin ensimmäinen MGM-elokuva Vanha Heidelberg (1927) sai hyvät arvostelut, mutta oli tappiollinen
Äänielokuvan tulo antoi Lubitschille mahdollisuuden ohjata musikaaleja. Lubitschin musikaaleissa tanssi- ja laulukohtaukset nivoutuivat saumattomasti elokuvan juoneen, mikä mullisti juuri syntyneen lajityypin. Lubitsch kuvasi musikaalinsa ilman ääntä ja ääni lisättiin vasta jälkituotantovaiheessa. Tämän ansiosta Lubitsch pystyi vapaasti käyttämään eri kuvakulmia ja -kokoja ilman, että hänen olisi tarvinnut huolehtia mahdollisista häiriöäänistä. Tämä tekniikka oli käytössä vuosikymmeniä. Prinssi-puoliso (1929), Monte Carlo (1930) ja The Smiling Lieutenant (1931) olivat kriitikoiden mielestä uuden musikaalilajityypin mestariteoksia.
The Similing Lieutenant oli Lubitschin ensimmäinen yhteinen elokuva käsikirjoittaja Samson Raphaelsonin kanssa. Muita olivat muun muassa Huolia paratiisissa, Kauppa kulman takana ja Taivas odottakoon.
Lubitsch luennoi USC School of Cinema-Television -elokuvakoulussa 1929.
Lubitschin seuraava elokuva oli Samson Raphaelsonin kirjoittama komedia Huolia paratiisissa (1932). Sitä pidetään yhtenä hänen parhaista elokuvistaan ja monien mielestä siinä ”Lubitschin kosketus” on täydellisimmillään. Kriitikko David Thompson on myöhemmin hyväntahtoisesti kuvaillut sitä todella amoraaliseksi elokuvaksi. Sekä kriitikot että katsojat pitivät kuitenkin tästä kyynisestä komediasta. Sen tekeminen oli mahdollista, koska yhdysvaltalaisen elokuvateollisuuden itsesensuuri ei vielä ollut voimassa. Kun se astui voimaan 1934, elokuva poistettiin levityksestä. Se vapautui pannasta vasta vuonna 1968. Yhdysvalloissa se ei koskaan ilmestynyt videona ja DVD:lläkin vasta 2003.
Kriitikko Michael Wilmington on kirjoittanut Lubitschin elokuvista:
Lubitsch teki vuosina 1929–1934 kymmenen elokuvaa, joista vain kolme ei ollut musikaaleja: komediat Huolia paratiisissa ja Meidän herrojen kesken (1933) sekä sodanvastaisen draaman Särkynyt sävel 1932.
Kirjallisuutta

Bourget, J.-L. & O'Neil, E.: Lubitsch o la sátira romántica - Lubitsch: Satire and Romance, Festival Internacional de cine de San Sebastián and Filmoteca Española, San Sebastián/Madrid, Spain, 2006 (kaksikielinen (espanja ja englanti); käännös ranskankielisestä alkuteoksesta (1987))
Eyman, Scott: Ernst Lubitsch: Laughter in Paradise, Simon & Schuster, New York, 1993. ISBN 0671749366
Raphaelson, Samson: ”Muistikuvia ystävästä”, Lubitschin persoona. Filmihullu 7–8/1977.
Weinberg, Herman G.: The Lubitsch Touch: a Critical Study, New York, Dutton, n. 1968.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Cinema of Ernst Lubitsch
Ernst Lubitsch Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Photographs and bibliography
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Lubitsch Iloisen lesken (1934) trailerissa.
Eila Seppälä

| Eila Seppälä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Eila Esteri Seppälä (o.s. Saarto)
Syntynyt: 1. tammikuuta 1916 Turku
Kuollut: 5. heinäkuuta 1968 (52 vuotta) Västerås, Ruotsi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjastonjohtaja
Arvonimi: filosofian kandidaatti
Vanhemmat:  Edla Saarto ja Assar Saarto
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Arvo Seppälä
Eila Esteri Seppälä (o.s. Saarto 1. tammikuuta 1916 – 5. heinäkuuta 1968) oli suomalainen kirjastoalan kehittäjä, joka oli perustamassa Kirjastovirkailijayhdistystä, rakennutti Suomen ensimmäisen vain kirjastokäyttöön tarkoitetun kirjastoauton ja edisti kotimaisen kirjastoalan tieteenhaaran syntymistä.
Ura

Seppälälle kertyi yli 30 vuotta kestänyt kirjastoalan ura, joka alkoi vuonna 1936 Helsingin kaupunginkirjastossa muun muassa amanuenssina ja sivukirjastonhoitajana. Hän siirtyi vuonna 1956 Hämeenlinnan kaupunginkirjaston johtajaksi ja sen jälkeen Turun kaupunginkirjaston johtajaksi. Uransa aikana saamia oppejaan hän hyödynsi toimiessaan Tampereen yliopiston kirjasto-opin lehtorina.
Ollessaan Turun kaupunginkirjaston johtajana 1959–1961 Seppälä nykyaikaisti vuosisadan alussa rakennettua kirjastoa muun muassa sisustuksen osalta. Keskeisin kirjastoalan muutostekijä oli kuitenkin Suomen ensimmäisen varta vasten kirjastokäyttöön rakennetun kirjastoauton hankinta Turkuun vuonna 1961. Tuolloin ei oikein tiedetty, millaisia kirjastoautojen tulisi olla. Seppälä kävikin hakemassa oppia ulkomailta. Turun autosta tuli tavallaan esikuva Suomen autokirjastotoiminnalle.
Seppälä siirtyi vuonna 1961 kirjasto-opin lehtoriksi Yhteiskunnalliseen korkeakouluun, jonka nimi muuttui vuonna 1966 Tampereen yliopistoksi. Hän oli virassa vuoteen 1968. Päämääräksi nousi kirjasto-alan opintojen kehittäminen. Syksyllä 1967 Seppälä laati yhteiskunnalliselle opetusjaostolle perustellun esityksen professuurin saamiseksi humanistiseen tiedekuntaan. Esityksessä korostettiin, että kirjastotutkinnon opiskelu (kielet, kaksi approbatur-arvosanaa) tapahtui jo suurelta osin tiedekunnissa. Siirtyminen tiedekuntaan mahdollistaisi jatko-opiskelun kirjasto-opissa.
Seppälä osallistui aktiivisesti myös kirjastoalan järjestötoimintaan. Vaasassa pidettiin 10. kesäkuuta 1945 Suomen kirjastoseuran vuosikokous, jonka yhteydessä Seppälä piti alustuksen kirjastovirkailijayhdistyksen perustamisesta. Hän toimi Kirjastovirkailijayhdistyksen sihteerinä 1945–1947, ja myöhemmin varapuheenjohtajana (1946–1947, 1949 ja 1951–1952) ja puheenjohtajana 1948 ja 1950. 1960-luvun alussa hän oli mukana Pohjoismaisen kesäakatemian dokumentaatiota ja modernia informaatiotekniikkaa käsittelevässä jaostossa. Yliopistolehtoriuransa aikana hän oli kirjastoasian neuvottelukunnan jäsen vuodesta 1964 alkaen.
Julkaisuja

Seppälä, Eila, Turun kaupunginkirjasto 1863–1963 : esivaiheita ja myöhempi kehitys. Turku : Turun kaupunki 1963
Seppälä, Eila, Suomen vapaan kansansivistystyön bibliografia : 1961–1966. Julkaisussa: Vapaa kansansivistystyö 1967, s. 202–209.
Kannila, Helle ; Seppälä, Eila ; Kauppi, Raili (1964)  Kirjastonhoitajien koulutus on uudistettava. Kirjastolehti 57 (1964), s. 177, 251, 251–252.
Aiheesta muualla

Lindström, Ari, Kirjakaapeista asiakkaan pöydälle. Tampereen yliopiston kirjasto 80 vuotta. Tampere University Press 2005
Keijo Seppänen

| Keijo Seppänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Keijo Martin Seppänen
Syntynyt: 18. joulukuuta 1912 Hiitola
Kuollut: 5. huhtikuuta 1990 Haninge, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä, teatteriohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb
Keijo Martin Seppänen (18. joulukuuta 1912 Hiitola – 5. huhtikuuta 1990 Haninge, Ruotsi) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki näyttämöuransa lähinnä kaakkoisen Suomen lavoilla, kuten Viipurin Kaupunginteatterissa, 1930- ja 1940-luvuilla.
Ura

Keijo Seppäsen vanhemmat olivat sähköasentaja Aleksander Seppänen ja Hildur Lindgren. Keijo Seppänen muutti vanhempiensa mukana isänsä synnyinkaupunkiin Kotkaan jo vuonna 1914. Hän opiskeli näyttämötaiteita muun muassa Kuusankosken Työväenopistossa. Seppäsen ensimmäinen näyttelijänkiinnitys oli Kotkan Maakuntateatteriin 1933–1937. Vuosina 1938–1939 ja edelleen 1940–1942 hän työskenteli näyttelijä-järjestäjänä Lahden Teatterissa. Jatkosodan aikana tie jatkui Viipurin Kaupunginteatteriin 1942–1943 ja Kannaksen Teatteriin 1943–1944. Sodan jälkeen Seppänen näytteli Tampereen Ympäristöteatterissa 1946–1947 ja 1950. Vuosina 1948–1950 hän näytteli Kuusankosken Teatterissa.
Seppäsen roolitehtäviä olivat muun muassa Kamelianaisen Armand ja herra Avovirta Mika Waltarin komediassa Huhtikuu tulee, joka oli 1950-luvun taitteessa varsin suosittu näytöskappale kautta Suomen. Seppäsen ohjaustehtäviä olivat muun muassa Seitsemän veljestä, Neljä naista, Syntynyt terve tyttö ja Paljon melua tyhjästä.
Suomalainen elokuvateollisuus pyöri täysillä Seppäsen aktiiviuran aikana, mutta Seppänen oli mukana vain yhdessä elokuvassa. Hänellä oli kreditoimaton tehtävä Ville Salmisen melodraamassa Haaviston Leeni vuonna 1948.
Muuta

Seppäsen ensimmäinen aviopuoliso oli näyttelijä ja laulaja Olivia Gebhard (1897–1976). Liitto alkoi 1937 ja päättyi eroon 1946. Pariskunnan Seppänen-Gebhard liitto oli värikäs ja vaiheikas, ja siihen toi oman lisänsä viidentoista vuoden ikäero. Vuonna 1946 Seppänen avioitui pankkivirkailija Eeva Airi Järveläisen kanssa. Myöhemmin Seppänen avioitui Ruotsissa asuneen Laura Laila Linnea Astala-Lehénin (1913–1982) kanssa. He erosivat 1979 ja Seppänen muutti asumaan seuraavana vuonna Haningeen, jossa kuoli vuonna 1990. Seppänen on haudattu Österhaningen hautausmaalle Ruotsiin.
Schrödingerin yhtälö

Schrödingerin yhtälö on kvanttimekaniikassa käytetty aaltoyhtälö, joka osoittaa, millainen aaltofunktio hiukkaseen liittyy, kun sillä on tietyn suuruinen energia ja se on tietynlaisessa potentiaalissa. Schrödingerin yhtälöllä on olennaisen tärkeä osa kvanttimekaniikan teoriassa, jossa se vastaa merkitykseltään Newtonin toista lakia klassisessa mekaniikassa, sillä molemmat kuvaavat liikettä. Yhtälön kehitti itävaltalainen fyysikko Erwin Schrödinger vuonna 1926.
Yleinen Schrödingerin yhtälö

Yleinen Schrödingerin yhtälö voidaan esittää muodossa
missä  \scriptstyle \Psi ({\vec {x}},t) on paikasta  \scriptstyle {\vec {x}} ja ajasta  \scriptstyle t riippuva aaltofunktio,  \scriptstyle \hbar  redusoitu Planckin vakio,  \scriptstyle m hiukkasen massa,  \scriptstyle V sen paikasta riippuva potentiaalienergia ja  \scriptstyle i imaginaariyksikkö.
Hamiltonin operaattorin
avulla Schrödingerin yhtälö voidaan kirjoittaa lyhemmin muotoon
Yleinen Schrödingerin yhtälö > Bra-ket-esitys

Kvanttimekaniikan matemaattisessa formuloinnissa jokainen systeemi esitetään kompleksisessa Hilbertin avaruudessa siten, että jokaista systeemin hetkellistä tilaa vastaa yksikkövektori ko. avaruudessa. Tämä tilavektori esittää todennäköisyyksiä kaikille mahdollisille systeemiin liitettyjen mittausten tuloksille. Systeemin tilan muuttuessa ajan kuluessa tilavektori muuttuu vastaavasti ajan funktiona. Tämä ajasta riippuva Schrödingerin yhtälö antaa tiedon tilavektorin muutostaajuuden suuruudesta.
Diracin kehittelemää bra-ket-merkintätapaa käyttäen hetkellinen tilavektori ajanhetkellä  \scriptstyle t merkitään ket-vektorilla  \scriptstyle \left|\psi (t)\right\rangle , tällöin Schrödingerin yhtälö on muotoa
Yleinen Schrödingerin yhtälö > Schrödingerin yhtälön muuttujat

Hamiltonin operaattori kuvaa systeemin kokonaisenergiaa. Kuten voima Newtonin toisessa laissa, Schrödingerin yhtälö ei anna sen tarkkaa muotoa, vaan se pitää muodostaa erikseen systeemin fysikaalisten ominaisuuksien perusteella.
Aaltofunktion  \psi  amplitudia sanotaan todennäköisyysamplitudiksi, koska sen neliö osoittaa todennäköisyyden sille, että hiukkanen on tietyllä alueella.
Ajasta riippumaton Schrödingerin yhtälö

Monissa tarkasteluissa oletetaan stationaarinen tila, mikä tarkoittaa, että systeemi on energian (Hamiltonin operaattorin) ominaistilassa. Koska Hamiltonin operaattori määrää systeemin aikakehityksen, ei stationaarisessa tilassa olevan hiukkasen aaltofunktio riipu ajasta. Myös kaikkien mitattavien suureiden odotusarvot ovat ajasta riippumattomia stationaarisessa tilassa.
Kolmiulotteisessa potentiaalissa hiukkasen ajasta riippumaton Schrödingerin yhtälö on muotoa
missä  \scriptstyle \nabla ^{2} on gradientin divergenssi ja  U({\vec {r}}) on systeemin potentiaalienergiaa vastaava operaattori. Yhtälö voidaan kirjoittaa myös muodossa
Ajasta riippumaton Schrödingerin yhtälö > Taustaa

Schrödingerin yhtälöä ei voida johtaa klassisen fysiikan avulla, vaan se perustuu kokonaan kvanttiteoriaan. Kvanttiteoria sai alkunsa Max Planckin vuonna 1900 esittämästä ja Albert Einsteinin vuonna 1905 edelleen kehittämästä teoriasta, jonka mukaan sähkömagneettiset aallot syntyvät aina tietyn kokoisina "paketteina", kvantteina eli fotoneina, ja yhden fotonin energia riippuu aallon taajuudesta yhtälön
mukaisesti. Täten säteilyllä on sekä aalto- että hiukkas­luonne. Vuonna 1924 Louis de Broglie esitti aine­aalto­hypoteesinsa, jonka mukaan myös ainehiukkasilla, esimerkiksi elektroneilla on aalto-ominaisuuksia. Niillekin pätee yllä mainittu yhtälö, ja lisäksi niiden aallonpituus riippuu liikemäärästä (p) yhtälön
mukaisesti.
Jo klassisessa fysiikassa aaltoja voidaan kuvata yleisellä aaltoyhtälöllä
missä  \psi  on aallon muotoa esittävä aaltofunktio ja v aallon vaihenopeus eli sen taajuuden ja aallonpituuden tulo.
Ajasta riippumaton Schrödingerin yhtälö saadaan tästä de Broglien kaavojen avulla seuraavasti. Oletetaan, että hiukkasen massa on m, nopeus vh ja kokonaisenergia E. Tällöin sen liikemäärä on p = mvh, jolloin siihen liittyvän aallon taajuus on edellä sanotun mukaan f = E/h, aallonpituus  \lambda ={\frac {h}{p}} ja vaihenopeus näiden tulo v = E / p. Hiukkasen liike-energia saadaan vähentämällä sen kokonaisenergiasta sen potentiaalienergia Ek = E – U. Koska hiukkasen liikemäärän ja liike-energian välillä vallitsee yhteys
saadaan sen liikemäärälle myös lauseke
ja koska vaihenopeus on v = E / p = hf / p, saadaan sille lauseke
Aaltofunktio  \psi  on tyypillisesti muotoa
jolloin sen toinen derivaatta ajan suhteen on
Kun tämä sijoitetaan edellä esitettyyn yleiseen aaltoyhtälöön, saadaan
ja kun tähän edelleen sijoitetaan edellä saatu vaihenopeuden lauseke, saadaan
Koska vakiolle h / 2 π käytetään vakiintuneesti merkintää  \hbar , sen avulla sekä supistamalla tekijä f2 pois voidaan edellä saatu yhtälö muuntaa muotoon
ja edelleen yleisemmin käytettyyn muotoon
Klassisen fysiikan tuntemissa aalloissa funktio  \psi  vastaa sitä suuretta, jonka vaihteluista aaltoliike muodostuu, ja joka voi olla esimerkiksi pinnan korkeus vesiaalloissa, paine ääniaalloissa tai sähkökentän voimakkuus sähkömagneettisissa aalloissa. Alkujaan ei ollut selvää, mikä on tämän suureen merkitys hiukkasiin liittyvissä aalloissa, mutta myöhemmin kehitetyn todennäköisyys­tulkinnan mukaan tämän aaltofunktion amplitudin neliö osoittaa todennäköisyyden sille, että hiukkanen löytyy kustakin paikasta.