stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
René Lalique

Laliquen lasienkeleitä Jerseyn St. Matthew's -kirkossa.
Laliquen riipus.
René Lalique (6. huhtikuuta 1860 Ay – 1. toukokuuta 1945 Pariisi) oli ranskalainen lasiesineiden ja korujen suunnittelija sekä lasitehtailija, joka tunnetaan taidelasitöistään, hajuvesipulloistaan, maljakoistaan, kyntteliköistään sekä autojen keulakoristeista.
Kun René Lalique oli kaksivuotias, hänen perheensä muutti Marnen departementista Pariisin lähiöön. 12 vuoden iässä hän pääsi Collège Turgot -kouluun. Laliquen isä kuoli pojan ollessa kuudentoista ikäinen. Tuon jälkeen René Lalique työskenteli kultaseppä Louis Aucocin apulaisena. Hän opiskeli pari vuotta iltaluokalla Pariisin École nationale supérieure des arts décoratifs -oppilaitoksessa ja sitten toiset kaksi vuotta Lontoon Sydenhamissa Kristallipalatsin taidekoulussa, jossa hän oppi muun muassa graafista suunnittelua.
Palattuaan Englannista Lalique työskenteli freelance-korusuunnittelijana muun muassa Cartierille ja Boucheronille, kunnes vuonna 1885 perusti oman yrityksen. Vuosisadan vaihteessa hänet tunnettiin johtavana art nouveau -tyylin korutaiteilijana, jonka asiakkaisiin kuului muiden muassa näyttelijä Sarah Bernhardt.
Lalique vaihtoi 1920-luvulla art nouveausta uuteen geometrisempään art deco -tyyliin ja sai suunniteltavakseen muun muassa valtamerialus S/S Normandien ruokasalin ja suuren salongin lasipylväät ja muut lasiteokset sekä Jerseyn saaren Millbrookin St Matthew's -kirkon sisustuksen.
Lasitehtailijana Laliquea pidetään yhtenä ensimmäisistä, jotka kehittivät lasiesineiden teollisia valmistusmenetelmiä niin, että tavallisillakin ihmisillä alkoi olla niihin varaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta René Lalique Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  South Australia  KulturNav  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:René Lalique
Käännös suomeksi
Laivasuunnittelu

Tahitian Princess Tórshavnissa, Färsaarilla, elokuussa 2009.
Laivasuunnittelu tarkoittaa tehtävää, jonka tarkoitus on laatia vesiliikennevälineiden suunnitelmat koskien näiden muotoilua, rakennetta, huollettavuutta ja käsiteltävyyttä. Laivasuunnittelu sisältä niin perusteet kuin sovelletun tutkimuksen, kehityksen, rakenteiden luokittelun ja laskelmat alusten koko eliniän ajan. Laivasuunnitteluun kuuluu myös turvallisuus- ja luokituslaitosten vaatimusten mukaisten dokumenttien, hyväksyntöjen ja suunnitelmien laatiminen.
Tärkein sisältö

Sana alus sisältää kaikki vesikulkuvälineet, myös vettä syrjäyttämättömät maaefektialukset ja vesilentokoneet, joita käytetään tai voidaan käyttää vesikuljetuksiin. Laivasuunnittelun oleellisimmat kohteet ovat:
HydrostatiikkaLaivan rungon poikkileikkuksia eri kohdista alusta
Hydrodynamiikka
Rakennesuunnittelu
Tilankäytön suunnittelu
Laivanrakennus
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
History of naval architecture: Ferreiro, "Ships and Science", MIT Press 2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
Tankkerin kansinäkymä
Kai Laitinen

Kai Laitinen
Kai Leo Kaarlo Laitinen (27. syyskuuta 1924 Suonenjoki – 11. maaliskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja kriitikko. Hän toimi Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden professorina vuosina 1986–1989. Hänen laatimansa Suomen kirjallisuuden historia (1981) on alan keskeinen yleisesitys.
Laitinen aloitti uransa toimittajana. Hän työskenteli Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikkona (1950–1958) ja Parnasson päätoimittajana (1958–1965). Toimittajantyönsä ohessa hän valmisteli pitkään väitöskirjaa, joka käsitteli Aino Kallasta. Tutkielma valmistui vuonna 1973.
Laitinen siirtyi toimittajantöistä yliopistomaailmaan assistentiksi vuonna 1969. Hänet nimitettiin kotimaisen kirjallisuuden apulaisprofessoriksi vuonna 1975 ja professoriksi vuonna 1986. Hän hoiti virkaa muutaman vuoden, ennen kuin hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1989.
Laitinen valitsi vuoden 1993 Finlandia-palkinnon saajan. Samanlaisessa tehtävässä hän oli jo vuonna 1964, kun italialaiskirjailija Dacia Maraini vastaanotti häneltä kansainvälisen kustantamoiden myöntämän Prix Formentor -kirjallisuuspalkinnon Mallorcalla.
Laitisella oli useita luottamustehtäviä muun muassa Suomen Kirjailijaliitossa ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa. Hänet tunnettiin kirjallisuuden popularisoijana ja suomalaisen modernismin suunnannäyttäjänä.
Julkaisuja

Puolitiessä, esseekokoelma (1958)
Suomen kirjallisuuden historia (1981)
Metsästä kaupunkiin, esseekokoelma (1984)
Aino Kallaksen mestarivuodet (1995)
Pitkät vedet ja maailmanrannat, muistelmateos (2004)
Suomen kirjallisuuden historia. Otava Helsinki 1981. ISBN 951-1-06187-9
Laitinen Kai – Suurpää Matti – Mäkelä Hannu (toim.): Suomen kirjallisuuden antologia 1–8. Otava 1963–1975. ISBN 951-1-01303-3.
Palkintoja ja tunnustuksia

Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 1987
Suomen tietokirjailijat ry:n Warelius-palkinto, 1989
Kordelinin palkinto 1999
Aiheesta muualla

In memoriam Kai Laitinen 1924–2013. Books from Finland. 14 March 2013. (englanniksi)
Laitinen, Kai hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Lainsäädäntö

Lainsäädäntö tarkoittaa valtiossa voimassa olevia oikeussäännöksiä ja niiden antamiseen liittyviä valtioelinten toimia eli lainsäädäntää. Lainsäädäntö on lainkäytön ja hallinnon rinnalla oleva oikeusvaltion valtiollisen toiminnan muoto, joka tuottaa kirjoitettua eli säädännäistä oikeutta. Se tarkoittaa sekä kansanedustuslaitoksen säätämiä lakeja että toimeenpanovallan antamia asetuksia ja laajasti ymmärrettynä koko voimassa olevaa oikeutta. Asetuksiin rinnastettavia ovat valtioneuvoston ja ministeriöiden päätökset.
Ahvenanmaan maakunnan maakuntalainsäädäntö perustuu maakunnalla olevaan lainsäädäntövaltaan sen itsehallintolaissa säädetyissä asioissa. Ahvenanmaan maakuntapäivien hyväksymä maakuntalaki on oikeusministeriön ja Ahvenanmaan valtuuskunnan lausunnon jälkeen esiteltävä tasavallan presidentille. Hän voi korkeimman oikeuden lausunnon saatuaan määrätä maakuntalain raukeamaan osittain tai kokonaan, jos hän katsoo lain koskevan Suomen turvallisuutta tai sen säätämisen ylittävän maakuntapäivien toimivallan.
Säädännön määrä

Yhteiskuntaa sääntelevät tärkeimmät normit löytyvät lakikirjoista, ja lakikirjoja on täydellinen sarja Eduskunnan kirjastossa.
Niitä on kirjaston hyllyillä yhteensä 15,3 metriä, koottuna 254-osaiseen Suomen säädöskokoelma -kirjasarjaan. Raamatullisen ohuille sivuille on printattu kaikki Suomen lait ja asetukset vuodesta 1860 alkaen. Sen jälkeen sarja on täydentynyt joka vuosi sitä mukaa kuin vanhoja normeja on kumottu ja uusia säädetty. Niitä on säädetty 1970-luvusta lähtien yli tuhat vuodessa, yhteensä jo 91 802 vuoden 1860 ja syyskuun 2014 välillä.
Lainsäädäntökausi

Lainsäädäntökausi eli legislatuurikausi eli legislatuuri on kansanedustuslaitoksen vaalikausi eli aika, jonka sen jäsenten toimivalta kestää. Suomessa eduskunnan toimikausi kestää neljä vuotta.
EU-lainsäädäntö Suomessa

Euroopan unionin sekundaarilainsäädäntöön kuuluvat muun muassa asetukset, direktiivit ja päätökset, joita sovelletaan suoraan tai välillisesti EU:n jäsenvaltioihin.
Suomessa vuoden 2013 lopulla tehdyn arvion mukaan enintään viidennes eduskunnan hyväksymistä laeista oli sellaisia, joissa viitattiin EU:n säännöksiin.
Aiheesta muualla

EU:n lainsäädännön tiivistelmät – Europa.eu
Eliel Saarinen

| Eliel Saarinen |
| --- | --- |
 Nuori Eliel Saarinen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Gottlieb Eliel Saarinen
Syntynyt: 20. elokuuta 1873 Rantasalmi, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 1. heinäkuuta 1950 (76 vuotta) Bloomfield Hills, Michigan, Yhdysvallat
Ammatti:  arkkitehti
Arvonimi: professori
Puoliso:  Mathilda Tony Charlotta Gyldén, Minna Carolina Mathilda Louise (Loja) Gesellius
Lapset:  Eva-Lisa (s. 1905), Eero (s. 1910)
Arkkitehti
Koulutus:  Polyteknillinen opisto
Taidesuuntaus:  jugend, art deco, international style ja Jugendstil
Merkittävät työt:  Helsingin päärautatieasema
Gottlieb Eliel Saarinen (20. elokuuta 1873 Rantasalmi, Suomen suuriruhtinaskunta – 1. heinäkuuta 1950 Bloomfield Hills, Michigan, Yhdysvallat)  oli kansainvälisesti tunnettu suomalainen arkkitehti. Hänen päätyylisuuntansa olivat kansallisromantiikka ja jugend. Hänen vanhempansa olivat rovasti Juho Saarinen ja Selma Saarinen (o.s. Broms). Pankinjohtaja, pankkiylitarkastaja Hannes Saarinen oli Eliel Saarisen veli. Eliel Saarinen on haudattu Hvitträskiin Kirkkonummelle.
Eliel Saariselle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1919.
Arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarinen

Opiskellessaan teknisessä korkeakoulussa Eliel Saarinen tutustui kahteen muuhun nuoreen arkkitehtiin, Herman Geselliukseen ja Armas Lindgreniin. Kolmikko perusti 1896 arkkitehtitoimisto Gesellius, Lindgren & Saarinen. Valmistuttuaan koulusta 1897 kolmikko osallistui arkkitehtikilpailuun, joka järjestettiin Pariisin vuoden 1900 maailmannäyttelyyn tulevasta Suomen paviljongista. Gesellius, Lindgren ja Saarinen voittivat kilpailun kansallisromanttisella ehdotuksellaan. Linnamainen, kansallisilla aiheilla koristettu paviljonki, jonka suurta hallia hallitsivat Akseli Gallen-Kallelan Kalevala-freskot, sai valtavan julkisuuden. Paviljonki oli yksi maailmannäyttelyn suosituimmista. Rakennuksesta tuli kansallisromanttisen arkkitehtuurin suunnannäyttäjä ja arkkitehtitoimistolle alkoi tulvia työtarjouksia.
Herman Geselliuksen, Armas Lindgrenin ja Eliel Saarisen yhteiset työt kuuluvat Suomen kansallisromanttisen arkkitehtuurin mestariteoksiin. Näihin kuuluivat muun muassa vakuutusyhtiö Pohjolan toimitalo (1901) ja Kansallismuseo (1905–1910) Helsingissä, Suur-Merijoen kartano Viipurin maalaiskunnassa (1904, tuhoutui sodassa) sekä arkkitehtikolmikon oma "erämaa-ateljee" Hvitträsk (1902) Kirkkonummella. Toimisto suunnitteli myös useita asuintaloja Helsinkiin ja kehitti kokonaisvaltaista kansallisromanttista sisustustaidetta etenkin Suur-Merijoen kartanossa ja Hvitträskissä.
Itsenäinen ura Suomessa

Arkkitehtitoimisto hajosi vuonna 1905, ja Saarinen alkoi toimia itsenäisenä arkkitehtina. Samalla hänen tyylinsä alkoi muuttua rönsyilevästä kansallisromantiikasta rationaalisempaan ja klassillisempaan suuntaan. Tämä näkyy selvästi Saarisen tunnetuimmasta työstä, Helsingin päärautatieasemasta (1905–1914). Samoja arkkitehtonisia ideoita Saarinen käytti myös muissa saman ajan töissään, kuten Viipurin rautatieasemassa (1913, tuhoutui jatkosodassa) sekä Lahden (1912) ja Joensuun (1914) kaupungintaloissa.
Arkkitehtuurin lisäksi Saarinen loi myös muuta käyttötaidetta. Suomen vuosien 1909 ja 1922 setelisarjat olivat Saarisen suunnittelemia. Ensimmäinen edusti jugend-tyyliä kansantalouden eri osa-alueisiin liittyvine aiheineen, jälkimmäinen lähinnä kansallisromantiikkaa alastomine ihmisryhmineen ja maisemineen. Hän suunnitteli myös Saarisen mallina tunnetun itsenäisen Suomen ensimmäisen postimerkkisarjan vuonna 1917.
Eliel Saarinen avioitui liikekumppanin sisaren, kuvanveistäjä Loja Geselliuksen kanssa. Hvitträskin erämaa-ateljeesta muodostui nopeasti käsityöläisten ja arkkitehtien keskus, jossa vierailivat muun muassa venäläinen kirjailija Maksim Gorki, kriitikko Julius Meier-Graefe, marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim ja säveltäjä Jean Sibelius.
Toteutumattomat suunnitelmat

1910–1920-luvulle sijoittuvat Saarisen kuuluisat toteutumattomat kaupunkisuunnitelmat, joissa hän hahmotteli Helsingin kasvamista eurooppalaisen luokan suurkaupungiksi. Saarinen teki kuitenkin mittavia kaupunkisuunnitelmia myös ulkomaille. Vuonna 1911 Saarinen osallistui Canberran asemakaavasta järjestettyyn kansainväliseen arkkitehtuurikilpailuun ja sijoittui toiseksi. Seuraavana vuonna hän laati kunnianhimoisen Suur-Tallinnan yleiskaavaehdotuksen, joka sisälsi muun muassa tarkat väestöennusteet.
Näiden töiden ajatuksia Saarinen kehitteli edelleen Munkkiniemi–Haaga-suunnitelmassa (1915), jossa hän luonnosteli valtavan esikaupunkimetropolin Munkkiniemen ja Haagan alueelle kantakaupungin luoteispuolelle. Pro Helsingfors -suunnitelmassa (1918) hän kaavaili Helsingin ympärille vyöhykemäisesti leviäviä esikaupunkeja, joilla oli jokaisella oma keskuksensa, sen ympärillä olevat huvila-alueet, joita erottivat toisistaan viheralueet ja joita yhdisti raideliikenneverkko. Saarisen esikaupungit, joiden esikuvana oli tuohon aikaan Englannissa muodissa ollut puutarhakaupunkiajattelu, ennakoivat lähiörakentamisen aikaa, joka alkoi Helsingissä vasta puoli vuosisataa myöhemmin.
Saarinen voitti vuonna 1908 arkkitehtikilpailun uudesta eduskuntatalosta. Hänen ehdotuksessaan monumentaalinen, kansallisromanttinen eduskuntatalo oli sijoitettu Tähtitorninmäen huipulle. Suunnitelmaa ei kuitenkaan toteutettu, ja eduskuntatalosta järjestettiin myöhemmin uusi kilpailu, jonka voitti J. S. Sirén. Vuonna 1921 Saarinen suunnitteli Kalevalaseuran tilauksesta Kalevalatalon, josta oli tarkoitus tulla kansanperinteeseen ja kansanrunouteen keskittyvien tieteiden ja taiteiden tyyssija. Saarisen piirtämä temppelimäinen jättirakennus, joka oli koristeltu kansallisromanttisella symboliikalla ja joka oli tarkoitus sijoittaa Munkkiniemeen, ei koskaan edennyt suunnitelmaa pitemmälle.
Saarinen laati vuonna 1917 ehdotuksen Turun uudeksi raatihuoneeksi, koska vanha raatihuone oli vaurioitunut pahoin Turun suuressa palossa vuonna 1827. Ns. Samuel Bernerin raatihuoneen keskiaikainen kellari ja seinämuurit säilyivät, ja niiden pohjalle rakennettiin asuintalo, joka myöhemmin korotettiin kolmikerroksiseksi. Tornia ei ole vielä palautettu. Saarisen suunnittelema uusi raatihuone olisi edustanut jugendtyyliä ja olisi torneineen muistuttanut jonkin verran Helsingin nykyistä päärautatieasemaa. Ehdotusta ei kuitenkaan koskaan toteutettu, eivätkä lukuisat muutkaan suunnitelmat ja pyrkimykset uuden raatihuoneen rakentamiseksi Turkuun ole tähänkään päivään mennessä tuottaneet tulosta.
Ura Yhdysvalloissa

Saarisen kansainvälinen läpimurto oli vuonna 1922 järjestetty Chicago Tribune -lehden pilvenpiirtäjän suunnittelua koskenut kilpailu. Saarinen sijoittui kilpailussa toiseksi. Hänen rohkeasti massoitellulla suunnitelmallaan oli syvällinen vaikutus Yhdysvaltojen pilvenpiirtäjien suunnitteluun.
Saarinen laati myös Chicagon tuolloin joutomaana olleelle ranta-alueelle mittavan parannussuunnitelman.
Työkiireistään huolimatta Saarinen ei unohtanut kotimaataan, vaan hän kävi joka kesä lomalla Hvitträskissä 1940-luvulle saakka. Kun hän oli erään kerran jälleen lähdössä Suomeen, Yhdysvaltain viranomaiset ilmoittivat, ettei hänellä ollut paluuta Yhdysvaltoihin, ellei hän anoisi Yhdysvaltain kansalaisuutta. Saarisesta tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1945, eikä hän sen jälkeen enää koskaan käynyt Suomessa.
Cranbrook, amerikkalainen unelma

Sanomalehtikustantaja George Gough Boothin aktiivisuuden ansiosta Saarinen muutti vuonna 1923 Yhdysvaltoihin kehittämään ja suunnittelemaan Cranbrookin Taideakatemiaa ja muita uuden kampusalueen rakennuksia. Booth oli hankkeen mesenaatti ja samalla sen ensisijainen pääsuunnittelija, joka pyysi Saarista hankkeen pääarkkitehdiksi. Saarisen tehtäviin kuuluivat sekä alueen että rakennusten suunnittelu ja opettaminen. Cranbrook oli Bauhausin amerikkalainen vastine ja perillinen. 1930-luvulla Saarinen siirtyi vähitellen yhä enemmän opetustoimen johtoon, ja hän veti Cranbrookiin oman perheensä lisäksi monia suomalaisia suunnittelijoita. Saarinen suunnitteli Cranbrookiin 1920–1930-luvuilla useita rakennuksia, muun muassa Cranbrook School for Boys, Kingswood School for Girls, The Institute for Science ja The Academy of Art. Boothin ja Saarisen yhteistoiminta oli 1900-luvun onnistuneimpia yhteistyöhankkeita.
Saarinen suunnitteli 1940-luvulla Yhdysvaltoihin kaksi huomattavaa kirkkorakennusta, Columbukseen First Christian Churchin ja Minneapolisiin Christ Lutheran Churchin. Hän työskenteli myös yhdessä arkkitehtipoikansa Eero Saarisen kanssa. Heidän töitään ovat muun muassa Kleinhansin konserttitalo Buffalossa ja First Christian Church (Tabernacle-kirkko) Indianassa. Saaristen toimiston päätyö vuodelta 1949, jonka lopulliset piirustukset laati Eero Saarinen, on General Motorsin teknillinen keskus Detroitissa.
Eliel Saarisen töitä

Pariisin maailmannäyttelyn Suomen paviljonki, Pariisi, 1900
Paloniemen kartano, Lohja, 1900 (paloi 1950, jäljellä huvimaja, venevaja ja metsänvartijan talo)
Hvitträsk, Kirkkonummi, 1902
Hvittorp, Kirkkonummi, 1902
Tampereen Säästöpankin talo, Tampere, 1903
Villa Miniato, Espoo, 1903
Suur-Merijoen kartano, Viipurin maalaiskunta, 1901–1904 (raunioitunut)
Helsingin päärautatieasema, Helsinki, 1919
Kotkan konserttitalo (entinen työväentalo), Kotka, 1907
Emanuelinkirkko, Helsinki, 1907 (purettu)
Suomen kansallismuseo, Helsinki, 1905–1910
Tarulinna-huvila, Sortavala 1909
Lahden kaupungintalo, Lahti, 1911
Paavalinkirkko, Tartto, 1913
Joensuun kaupungintalo, 1914
Viipurin rautatieasema, Viipuri, 1913 (tuhoutunut 1941)
Marmoripalatsi, Helsinki, 1918
Munkkiniemen pensionaatti, Helsinki 1918
Harjun peruskoulu (entinen Lahden tyttölyseo), Lahti, 1923
Palkintoja ja kunnianosoituksia

Suomen leijonan suurristi
Suomen Valkoisen Ruusun K I
Professorin arvo 1919
Kunniatohtori: Helsinki 1932
Kunniatohtori: Teknillinen korkeakoulu 1934
Kunniatohtori: Karlsruhe 1933
Kunniatohtori: Michiganin yliopisto 1933
Kunniatohtori: Harvard 1940
Kunniatohtori: Cambridgen yliopisto 1940
AIA Gold Medal: 1947
Kunniatohtori: Draken yliopisto 1948
Kunniatohtori: Des Moinesin yliopisto 1948.
Royal Gold Medal: 1950
Galleria

Helsingin päärautatieasema.
Suomen paviljonki Pariisin maailmannäyttelyssä.
Joensuun kaupungintalo.
Hvitträsk Kirkkonummella oli Saaristen erämaa-ateljee.
Lahden kaupungintalo.
Suomen kansallismuseo, Helsingissä.
Pankkitalo Tallinnassa, Virossa.
Hvittorp Kirkkonummella.
Marmoripalatsi Helsingin Kaivopuistossa.
Saarisen ehdotus Chicago Tribune Towerin suunnittelukilpailussa.
First Christian Church, Columbus.
Nuorisoseurantalo Ljungheda, Kirkkonummella
Cranbrook Academy Grounds, Bloomfield Hills, Michigan
Cranbrook Art Museum. Bloomfield Hills, Michigan
Kleinhans Music Hall, Buffalo (Yhdessä Eero Saarisen kanssa)
Eliel Saarisen mukaan nimetty

Eliel Saarisen tie (1952), Helsinki
Elielinaukio (1996), Helsinki
Eliel Saarisen puisto, Joensuu
Elielinkuja, Joensuu
Postimerkki 1973
Ravintola Eliel, Helsingin päärautatieasema
Elielinkatu, Lahti
Eliel Saarisen tie, Rantasalmi (2023)
Saarinen rue Pariisissa
Kirjallisuutta

Tuomi, Timo: Eliel ja Eero Saarinen.  Helsinki:  Ajatus Kirjat, 2007.  ISBN 978-951-20-7215-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eliel Saarinen (englanniksi)
Suomen rakennustaiteen museon arkkitehtiesittely (Arkistoitu – Internet Archive)
Tulevaisuuden metropolit – Luku sekä esipuhe teoksesta Eliel ja Eero Saarinen (Arkistoitu – Internet Archive)
Cranbrook Academy of Arts (Arkistoitu – Internet Archive)
Erkki Kivijärvi : Tokkasten torpasta pilvenpiirtäjiin, Suomen Kuvalehti, 18.12.1928, nro 51-52, s. 36, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuinka Eliel Saarinen nykyisin asuu, Suomen Kuvalehti, 27.09.1930, nro 39, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kingswood School. Eliel Saarisen viimeisin työ Amerikassa, Suomen Kuvalehti, 07.05.1932, nro 19, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hvitträskistä Cranbrookiin. Eliel Saarinen uudelleen ihannekoteja luomassa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 14.08.1932, nro 33, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Gustaf Strengell : Pilvenpiirtäjä suomalaisleimaisena. Eliel Saarisen osuus Amerikan rakennustaiteessa, Helsingin Sanomat, 25.02.1934, nro 54, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  EUTA  Structurae  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  SNAC  IdRef 
Helsingin päärautatieasema
Osa Munkkiniemi–Haaga-suunnitelman pienoismallista
Eliel Saarinen vuonna 1973 julkaistussa posti­merkissä. Taustalla toteutumaton suunnitelma edus­kunta­talosta Helsingin Tähtitornin vuorella.
Päällysvesi

Kerrostunut vesi jakautuu harppauskerroksen (metalimnion) yläpuoliseen päällysveteen (epilimnion) ja alapuoliseen alusveteen (hypolimnion).
Kuva näyttää kerrostuneisuuden ja veden pystysuuntaisen sekoittumisen dimiktisessä järvessä. Dimiktinen järvi sekoittuu kahdesti vuoden aikana.
Päällysvesi on jonkin vesialtaan harppauskerroksen yläpuolella olevaa vettä. Harppauskerros erottaa päällysveden alusvedestä.
Epilimnion tarkoittaa järven pintakerrosta lämpötilakerrostuneisessa järvessä. Kerros on sekoittunut tasaisesti. Epilimnion on termokliinin yläpuolella ja kerros eroaa alempana olevasta metamolimnionista tiheyden perusteella.
Lämpötila epilimnionissa on korkein kesällä ja kylmin talvella. Nämä lämpötilaerot erottavat epilimnionin muusta vesipatsaasta. Kerros on tärkeä fysikaalisille ja ekologisille prosesseille.
Rånejoen vesistö

Ruotsin päävesistöalueet
Rånejoki levenee selkeästi Näätämösuandossa.
Rånejoen keskijuoksulla Överstbyssä Korpforsenin koski.
Valuma-alueen yläjuoksulla Jällivaarassa virtaava Venetjoki on matala.
Rånejoen vesistö (vesistöaluetunnus 7 ) muodostuu Pohjanlahden Perämereen Rånefjärdeniin  Råneåssa  laskevan Rånejoen ja sen sivujokien yhteisestä valuma-alueesta, jonka kokonaispinta-ala on 4 206 neliökilometriä (km²). Se on yksi Ruotsin päävesistöalueista, joka sijaitsee kokonaan Norrbottenin läänissä laskien Lapin maakunnassa mereen Norrbottenissa. Joen pääuomassa tai ylipäätään koko vesistössä ei ole vesivoimalaitoksia. Se on toistaiseksi rauhoitettu vesivoiman rakentamiselta.
Pääuoma

| Pääuoman osuudet> nimi | Pääuoman osuudet> pituus (km) |
| --- | --- |
Rånejoki (mereen): 7
Bölsselet: 
Prästholmsselet: 
Rånejoki: 2
Niemiselet: 
Rånejoki: 4
Degerselet: 
Rånejoki: 1
Gunnarsbyträsket: 
Överstbyträsket: 
Rånejoki: 5
Valvtäsket: 
Rånejoki: 139
Råneträsket: 
Hárrejåhkå: 11
Harrijärvi: 
Hárrejåhkå: 9
Lähteet: 1 = 
Vesistön pääuomana on sen nimikkojoki Rånejoki (myös Raunajoki, ruots. Rånejoki, luulajansaameksi Ráddneädno, pohjoissaameksi Rávnaädno ), joka saa alkunsa Råneträsketin järvestä Jällivaarassa 360,9 metrin korkeudelta mpy. . Pääuoman pohjoisin osuus on tunturipuro, joka laskee Råneträsketiin. Puro on nimeltään Hárrejåhkå ja sen lähdejärvi on pieni Rovasenjärvi. Pääuoman kokonaispituus on yli 217 kilometriä .