stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkumeduusat

| Pikkumeduusat |
| --- | --- |
 Lammikkomeduusa (Craspedacusta sowerbii) kuuluu pikkumeduusoihin
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Polyyppieläimet Hydrozoa
Lahko::  Pikkumeduusat Limnomedusae  Kramp, 1938
Heimot
 Armorhydridae  Geryoniidae  Microhydrulidae  Monobrachiidae  Olindiidae 
Katso myös
   Pikkumeduusat Wikispeciesissä   Pikkumeduusat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pikkumeduusat (Limnomedusae) on polyyppieläimiin kuuluva lahko. Lahkon lajeja tavataan niin makeista kuin merivesistäkin.
Taksonomia ja anatomia

Pikkumeduusoihin luetaan kuuluvaksi neljä tai viisi heimoa, joista Geryoniidae luetaan usein torvimeduusoihin. Lahkoon on alun perin valittu heimot, jotka eivät morfologialtaan sovi täysin varsipolyyppeihin (Anthoathecata) eivätkä suojuspolyyppeihinkään (Leptothecata). Molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella pikkumeduusat ei ole monofyleettinen lahko. On myös esitetty, ettei Microhydrulidae-heimon laji olisi lainkaan polyyppieläin.
Pikkumeduusien elämänkiertoon kuuluu sekä polyyppi- että meduusavaihe. Polyyppivaiheessa ne elävät pohjassa yksittäin tai korkeintaan muutamien millimetrien pituisina runkokuntina. Meduusavaiheessa meduusassa on neljä lohkoa ja muodoltaan se on usein kellomainen. Sukupuolielimet sijaitsevat meduusan säteittäiskanavissa tai manubriumissa.
Pikajuna Suomessa

Pikajuna Turkuun Kauklahdessa
Pikajuna Suomessa tarkoitti lähi- ja taajamajunaliikennettä nopeampaa yhteyttä, joka on pysähtynyt pääasiassa vain keskikokoisilla ja sitä suuremmilla asemilla. Asemaväli pikajunilla on tyypillisesti ollut noin 50–100 kilometriä. Aikatauluihin pikajunat merkittiin P-tunnuksella. Vuonna 2024 pikajunat poistuivat Suomen rautateiltä, kun yöpikajunia alettiin kutsua yöjuniksi.
Historia

Vuonna 1934 pääradalla Helsingin ja Tampereen välillä käynnistettiin ”Lentävänä Tamperelaisena” tunnettu pikajunaliikenne, jonka suurin sallittu nopeus oli 95 kilometriä tunnissa. Vuonna 1937 pikajunapareja liikennöi kahdesti päivässä väleillä Helsinki–Turku, Helsinki–Tampere ja Helsinki–Viipuri. Kahden seuraavan vuoden aikana pikajunaliikenne ulottui Seinäjoelle ja Iisalmeen.
Ensimmäiset pikajunavaunut saapuivat Saksasta vuonna 1961. Saksassa valmistettiin ensimmäiset 14 vaunua, minkä jälkeen valmistus siirtyi Suomeen Pasilan konepajalle ja Valmetille. Pikajunavaunuja valmistettiin kaikkiaan yli 600 kappaletta. Aina 2000-luvulle asti ne muodostivat VR:n junatarjonnan selkärangan. Vielä 1980-luvulla pikajunissa saattoi olla myös puukorisia päivä- ja makuuvaunuja.
Kokonaan niin sanotuista sinisistä vaunuista muodostetut pikajunat poistuivat liikenteestä maaliskuussa 2016. Kesäkuusta 2017 lähtien pikajunatunnuksella on ajettu vain yöjunia, Tolstoi-junaa ja yksittäisiä erikoisjunia. VR on korvannut pikajunat InterCity-, Pendolino- ja taajamajunilla.
VR-ilmoitti vuonna 2024, että 15. huhtikuuta 2024 alkaen kaikkia junia, joissa on makuuvaunuja, alettiin kutsua pikajuniksi. Myöhemmin kuitenkin ilmoitettiin, että yöjunia tullaan kutsumaan yksinkertaisemmin yöjuniksi. Siten pikajunat jäivät Suomen rautatiehistoriaan.
Päiväpikajuna

Päiväpikajunat eli niin sanotut tavalliset pikajunat muodostuivat päiväkäyttöön tarkoitetuista henkilövaunuista, matkatavaraosastolla varustetusta konduktöörivaunusta sekä tavallisesti myös ravintolavaunusta. Päiväpikajunien suurin sallittu nopeus oli 140–160 km/h. Alle kolmen tunnin pikajunavuorojen vaunumäärä oli yleensä 5–7. Pidemmän matkan pikajunat vähentyivät huomattavasti 2010-luvulla InterCity-kaluston lisääntymisen myötä. Pidemmän matkojen pikajunien junapituus saattoi olla yli kymmenen vaunua.
Vuodesta 2004 kaikkien päiväpikajunien vaunut olivat toisen luokan vaunuja, sillä ensimmäisen luokan vaunut muutettiin toiseen luokkaan vuonna 2004. Päiväpikajunien palveluihin kuuluivat ravintola- ja invapalvelut, lemmikki- ja allergiaosasto sekä matkatavaran, polkupyörien ja lastenvaunujen kuljetus matkatavaravaunussa.
Päiväpikajunien keskeisin reitti oli 2010-luvun lopussa Kuopio–Kontiomäki–Oulu–Rovaniemi.
Päiväpikajuna > Vaunukuvaus

Viiden vaunun junakokoonpano:
Vaunu 2, Eko-luokan matkustajavaunu, lemmikkipaikkoja
Vaunu 3, Eko-luokan matkustajavaunu, matkatavaravaunu
Vaunu 4, ravintolavaunu
Vaunu 5, Eko-luokan matkustajavaunu
Vaunu 6, Eko-luokan matkustajavaunu
Pikkumatara

| Pikkumatara |
| --- | --- |
 Galium trifidum subsp. columbianum
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophytina
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Matarakasvit Rubiaceae
Alaheimo::  Rubioideae
Tribus::  Rubieae
Suku::  Matarat Galium
Laji::  trifidum
Kaksiosainen nimi
 Galium trifidum  L. 
Katso myös
   Pikkumatara Wikispeciesissä   Pikkumatara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkumatara (Galium trifidum) monivuotinen mataroiden sukuun kuuluva kasvi. Se on pienikokoinen vain 5–25 cm korkea. Sen varsi on nelisärmäinen, ohut, rento ja karhea. Sillä on kiehkurassa 4 lehteä, jotka ovat 5–15 mm pitkiä ja tylppäkärkisiä. Se tekee niukasti pieniä valkoisia kolmiliuskaisia kukkia, joiden heteenponnet ovat keltaiset.
Pikkumataraa kasvaa laajasti Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Aasiassa. Suomessa se on melko yleinen koko maassa.
Pikkumatara viihtyy monenlaisilla merien, järvien ja jokien rannoilla sekä soilla.
Alalajit

Tällä hetkellä tunnistetaan viisi alalajia (helmikuu 2022):
Galium trifidum subsp. brevipes (Fernald & Wiegand)
Galium trifidum subsp. columbianum (Rydb.)
Galium trifidum subsp. halophilum (Fernald & Wiegand)
Galium trifidum subsp. subbiflorum (Wiegand)
Galium trifidum subsp. trifidum
Pikikurkkuseppä

| Pikikurkkuseppä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tukaanit Ramphastidae
Suku::  Viirusepät Tricholaema
Laji::  leucomelas
Kaksiosainen nimi
 Tricholaema leucomelas  (Boddaert, 1783) 
Alalajit
 T. l. affinis  T. l. centralis  T. l. leucomelas 
Katso myös
   Pikikurkkuseppä Wikispeciesissä   Pikikurkkuseppä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikikurkkuseppä (Tricholaema leucomelas) on tukaaneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Pikikurkkuseppä voi kasvaa 17 18 cm pitkäksi ja on ruumiinrakenteeltaan tukevahko. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Pikikurkkusepän päälaki, silmäkulmajuova ja kurkku ovat väriltään mustat. Otsa on punainen ja keltainen ja otsasta lähtee valkoinen juova. Myös lajin posket ovat valkoiset. Linnun selkä ja siivet ovat mustat valkoisin ja keltaisin viiruin ja laikuin. Pikikurkkusepän rinta ja vatsa ovat väriltään valkoiset. Nokka on suurikokoinen ja musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikikurkkusepän levinneisyysalue ulottuu Angolasta, Zambiasta ja Zimbabwesta Etelä-Afrikkaan. Lajin elinympäristöä ovat savannit, avoimet metsät ja pensaikot. Lintu liikkuu useimmiten yksin tai pareittain. Se syö siemeniä, hedelmiä ja hyönteisiä. Pikikurkkusepän pesimäkausi alkaa alueesta riippuen elo-syyskuussa ja päättyy huhti-kesäkuussa.
Piispatangara

| Piispatangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Tangarat Tangara
Laji::  episcopus
Kaksiosainen nimi
 Tangara episcopus  (Linnaeus, 1766) 
Synonyymit
 Thraupis episcopus 
Alalajit 
 T. e. berlepschi  T. e. caerulea  T. e. caesita  T. e. cana  T. e. coelestis  T. e. cumatilis  T. e. ehrenreichi  T. e. episcopus  T. e. leucoptera  T. e. major  T. e. mediana  T. e. nesophilus  T. e. quaesita  T. e. urubambae 
Katso myös
   Piispatangara Wikispeciesissä   Piispatangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piispatangara (Tangara episcopus) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan piispatangara on noin 17 cm. Koiras ja naaras eivät eroa toisistaan ulkonäöltään ja yleisväritykseltään lintu on sinertävän harmaa. Selkä, siivet ja pyrstö ovat väritykseltään muuta ruumista tummemmat ja vihreämmät. Siipien kupeiden väritys vaihtelee ja joillakin alalajeilla kainalot ovat valkoiset. Piispatangaran nokka on suhteellisen lyhyt ja paksu.
Levinneisyys ja elinympäristö

Piispatangaraa tavataan Keski-Amerikassa alueella, joka ulottuu Meksikosta Panamaan. Etelä-Amerikassa lajia tavataan Kolumbian ja Venezuelan pohjoisosista, Guyanasta, Surinamesta, Ranskan Guayanasta sekä Amazonin sademetsän alueelta. Lajia on yritetty siirtää myös Floridaan. Linnun elinympäristöä ovat puoliavoimet kosteat ja kuivahkot metsät ja metsien reunat, puutarhat, puistot ja kahviviljelmät. Lajia tavataan usein myös ihmisasumusten läheisyydestä. Piispatangaran elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Piispatangarat liikkuvat vuoden ympäri pareittain. Linnun pesimäkausi kestää maaliskuulta heinäkuulle. Naaras munii yhdestä kolmeen pilkullista munaa, joita se hautoo noin kaksi viikkoa. Koiraspiispatangara osallistuu kuoriutuneiden poikasten ruokintaan.
Piispatangara syö pääasiassa hedelmiä muun muassa viikunoiden suvun puista. Lisäksi laji voi syödä myös kasvien kukkia, mettä ja lehtiä sekä hyönteisiä.
Magnesia (Joonia)

| Magnesia> Μαγνησία |
| --- | --- |
 Magnesian arkeologista aluetta.
Sijainti
 Magnesia
Koordinaatit:  37°51′1″N, 27°31′33″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Tekin, Germencik, Aydın
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Joonia
Aiheesta muualla
  Magnesia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Magnesia (m.kreik. Μαγνησία, Magnēsia, joon.kreik. Μαγνησίη, Magnēsiē; myös Magnesia Maiandroksen varrella, Μαγνησία πρὸς/ἐπὶ Μαιάνδρῳ, Magnēsia pros/epi Maiandrō, lat. Magnesia ad Maeandrum) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Sen kaupunkikeskus sijaitsi lähellä nykyistä Aydınin maakunnan Tekiniä.
Magnesia oli aiolialaisten kreikkalaisten siirtokunta, ja sai nimensä emämaastaan Magnesiasta. Kaupunki sijaitsi arkaaisella sekä varhaisella klassisella kaudella eri paikassa kuin nykyisin tunnetut jäänteet. Kaupunki siirrettiin myöhemmälle paikalleen noin vuonna 399 eaa.
Maantiede

Magnesian poliksen kaupunkikeskus sijaitsi vuodesta 399 eaa. lähtien Thoraks-vuoren (nyk. Gümüşdağ) rinteessä Maiandros (nyk. Menderes) -joen sivuhaaran Lethaioksen varrella. Joki sai alkunsa Paktyes-vuorelta Efesoksen suunnalta. Kaupungin paikalla oli aikaisemmin oletettavasti sijainnut Leukofrys-niminen kaupunki.
Magnesian varhaisempaa, arkaaisen ja varhaisen klassisen kauden paikkaa ei tunneta varmuudella. Sen on ehdotettu sijainneen Maiandros- ja Lethaios-jokien yhtymäkohdassa ensin mainitun pohjoispuolella paikassa, joka oli arkaaisella kaudella lähellä myöhemmin täyttynyttä Latmoksenlahtea, ja noin viiden kilometrin päässä myöhemmästä kaupungista.
Kaupunkia kutsuttiin yleisesti Magnesiaksi Maiandroksen varrella erotuksena Lyydian Magnesiasta eli Magnesiasta Sipyloksen juurella. Myöhäisissä lähteissä esiintyy kaupunki nimeltä Maiandros eli Maiandrupolis, mutta se oli eri kaupunki ja sijoitetaan Magnesiasta lounaaseen.
Magnesian kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Magnesian alue oli hedelmällistä ja tuotti muun muassa viiniä, viikunoita ja kasviksia. Magnesiasta lähti kolme päätietä, yksi koilliseen kohti Tralleista, toinen itään kohti Prieneä ja kolmas länteen kohti Efesosta. Strabon kuvasi kaupungin sijaitsevan Tralleisin ja Efesoksen välisellä tiellä. Nykyisin kaupungin arkeologisen alueen halkaisee valtatie.
Historia > Varhaishistoria ja mytologia

Magnesia oli alkuperältään aiolialainen kaupunki, ja kreikkalaisen perinteen mukaan sen olivat perustaneet Thessalian Magnesiasta tulleet siirtokuntalaiset, mistä kaupunki myös sai nimensä. Lisäksi siirtokuntalaisiin liittyi joitakin kreetalaisia. Siirtokuntalaiset ohjasi varhaisemman Leukofrysin paikalle Delfoin oraakkelin antama ennustus. Myös Magnesialla Sipyloksen juurella oli samanlainen historia.
Kreikkalaisen mytologian mukaan leykofryslainen Leykofryene, paikallisen kuninkaan Mandrolytoksen tytär, petti kotikaupunkinsa kreikkalaisille siirtokuntalaisille. Tästä tuli kaupungissa palvotun Artemiin epiteetti Leukofryene. Leukofryene-neidon uskottiin olleen haudattu Artemiin pyhäkön, myöhemmän Artemis Leukofryenen temppelin, paikalle.
Taustan vuoksi Magnesiaa ei otettu mukaan Joonian liittoon, vaikka se sijaitsi muiden liiton kaupunkien keskellä. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Magnēs (Μάγνης).
Historia > Arkaainen ja varhainen klassinen kausi

Magnesia vaikuttaa nousseen nopeasti kukoistavaksi kaupungiksi. Se oli sodassa Efesoksen kanssa 600-luvulla eaa. Lyydia valtasi Magnesian kuningas Gygeen aikana. Kimmerialaiset kuitenkin valtasivat ja tuhosivat kaupungin jossakin välissä samalla vuosisadalla. Tämän jälkeen paikka asutettiin uudelleen, joko Miletoksesta tai Athenaioksen mukaan Efesoksesta käsin.
Magnesian lyömiä tetradrakhmoja, n. 155–145 eaa. Kuvituksessa Artemiin pää sekä alaston Apollon nojaamassa kolmijalkaan.
Persia valtasi Magnesian vuonna 547/546 eaa., samoihin aikoihin seudun muiden kreikkalaiskaupunkien kanssa. Persian satraapit asuivat kaupungissa ajoittain 500-luvulla eaa. Artakserkses luovutti Magnesian hallittavaksi Ateenasta maanpakoon karkotetulle Themistokleelle siinä tarkoituksessa, että tämä järjestäisi sieltä hänelle leipää.
Magnesia löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien. Se ei koskaan ollut mukana Ateenan johtamassa Deloksen meriliitossa, johon seudun muut kreikkalaiskaupungit kuuluivat. Themistokles kuoli kaupungissa vuonna 459 eaa. Tämän jälkeen sitä hallitsi hänen poikansa Arkheptolis, joka nai sisarpuolensa Mnesiptoleman. Näin kaupunkia hallitsi tuohon aikaan harvinaislaatuinen kreikkalainen dynastia. Themistokleen jälkeläiset ilmeisesti palasivat Ateenaan vuoden 412 eaa. jälkeen.
Spartalaiset valtasivat Magnesian persialaisilta Korintin sodan aikaan vuonna 400 eaa. Thibronin johdolla. Tämän jälkeen, noin vuonna 399 eaa., Magnesian kaupunkikeskus siirrettiin nykyisin tunnetulle paikalleen, joka oli helpompi puolustaa.
Historia > Myöhemmältä klassiselta kaudelta roomalaiselle kaudelle

Uudelle paikalle siirretty Magnesia oli demokratia ainakin 300-luvun eaa. lopulla, ja siellä tiedetään olleen bule eli neuvosto ja demos eli kansankokous. Sen valtiomuoto oli mukana Aristoteleen koulukunnan kokoelmassa 158 kaupungin valtiomuodot. Magnesia löi omaa pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien.
Aleksanteri Suuri valtasi Magnesian vuonna 334 eaa. Se vaihtoi usein omistajaa hänen kuolemaansa seuranneissa diadokkisodissa. Filippos V antoi Myuksen alueen magnesialaisille vuonna 201 eaa., mutta Apamean rauhassa vuonna 188 eaa. alue palautui Miletokselle. Rooman Syyrian sodan jälkeen Magnesia liitettiin Pergamonin alueisiin. Seurannut aika oli kaupungin suurinta kukoistuskautta.
Magnesia pysyi uskollisena Roomalle Mithridateen sodissa ensimmäisen vuosisadan eaa. alkupuolella, ja sai kiitokseksi vapaamman aseman. Kaupunki säilyi olemassa keisarikaudella, vaikkakin esiintyy harvemmin antiikin lähteissä. Sen mainitsevat kuitenkin vielä Plinius vanhempi ja Tacitus. Kaupunki kärsi suuria tuhoja maanjäristyksessä vuonna 17 jaa., jonka jälkeen sitä kunnostettiin keisari Tiberiuksen tuella.
Magnesia oli menestyksekäs Olympian kisoissa, ja sillä tiedetään olleen kisavoittoja koko antiikin ajalla ainakin 15. Kaupungilla oli myös ainakin yksi voitto Python kisoissa. Magnesiassa itsessään vietettiin joka neljäs vuosi Leukofryena-juhlaa, johon kuului kilpailuita. Niihin tuli osallistujia Sisiliasta ja Persiasta asti.
Magnesiassa oli varhaiskristillinen seurakunta viimeistään vuonna 110 jaa. Ignatios osoitti sille Kirjeen magnesialaisille. Kaupunki löi rahaa vielä 200-luvulla jaa. keisari Gallienuksen aikana. Gootit tuhosivat kaupungin vuonna 262, eikä se koskaan palautunut ennalleen tämän jälkeen.
Historia > Myöhempi historia ja kaivaukset

Varhaisella bysanttilaisella kaudella Magnesia oli piispanistuin, ja sen piispat mainitaan usein kirkolliskokousten osallistujien joukossa. Myöhemmällä keskiajalla Magnesia oli Bysantille lähinnä pieni rajalinnoitus. Turkkilaiset valtasivat seudun noin vuonna 1300. Paikka hylättiin lopulta tulvien vuoksi.
Magnesian paikan tunnisti ensimmäisenä brittiläinen William John Hamilton vuonna 1800. Arkeologiset tutkimukset paikalla alkoivat 1800-luvun alkupuolella pääasiassa Artemiin temppelin löytämiseksi. Ranskalaiset arkeologit löysivät ja kaivoivat osia temppelistä lopulta vuosina 1842–1843. Laajemmat arkeologiset kaivaukset Magnesian alueella aloitti Saksan arkeologinen instituutti 1890-luvulla. Niitä johti Carl Humann. Tämän jälkeen kaivauksissa oli pitkä tauko. Ankaran yliopisto on jatkanut niitä vuodesta 1985, ja työt jatkuvat edelleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Magnesia Wikimedia Commonsissa
Magnesian Themistokleen aikana lyömä raha, n. 465–459 eaa.
Magnesian raunioita.
Agoran itälaidan pylväikön jäänteitä.
Reliefin katkelma Artemis Leukofryenen temppelin alttarista. Pergamon-museo.
Theatronin rauniot.
Stadionin rauniot.
Pihlajaperhonen

| Pihlajaperhonen |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Kaaliperhoset Pieridae
Alaheimo::  Pierinae
Suku::  Aporia
Laji::  crataegi
Kaksiosainen nimi
 Aporia crataegi  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Pihlajaperhonen Wikispeciesissä   Pihlajaperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pihlajaperhonen (Aporia crataegi) on kaaliperhosten heimoon kuuluva suurikokoinen päiväperhonen. Laji esiintyy palearktisella alueella.
Levinneisyys

Pihlajaperhonen esiintyy Pohjois-Afrikasta ja Länsi-Euroopasta Aasian lauhkeiden osien kautta Koreaan ja Japaniin. Laji puuttuu Euroopassa pohjoisimmista osista, Britteinsaarilta sekä Korsikasta ja Sardiniasta.
Suomessa levinneisyys ulottuu suunnilleen Oulun ja Kuhmon seuduille. Esiintyminen on kuitenkin paikoittaista, voimakkaimmat kannat ovat Kaakkois-Suomessa.
Koko ja ulkonäkö

Pihlajaperhosen etusiiven pituus on yleensä 28–37 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 51–67,5 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia. Siipien yläpuolen pohjaväri on valkoinen. Siipisuonet ovat koirailla tummanruskeat tai mustat, naarailla ruskeat. Etusiiven yläpuolella on koirailla kapea tumma diskoidaalitäplä, joka naarailta yleensä puuttuu. Siipien alapinnalla on koirailla varsinkin takasiivissä hajanaisia mustia suomuja. Naaraan siivet ovat hyvin ohutsuomuiset.
Aporia crataegi ♂
Aporia crataegi ♂ △
Aporia crataegi  ♀
Aporia crataegi  ♀ △
Elinympäristö

Pihlajaperhosen elinympäristöä ovat niityt, puutarhat, pientareet, metsänreunat ja metsänaukiot, merenpinnan tasolta noin 2 000 metrin korkeuteen asti.
Lentoaika ja elintavat

Lentoaika on yhtenä sukupolvena yleensä toukokuusta heinäkuuhun riippuen esiintymisalueesta. Suomessa paras lentoaika on keskimäärin kesäkuun loppupuolella ja heinäkuun alkupuolella. Pihlajaperhonen on kyvykäs lentäjä, joka liitelee paljon. Perhoset ovat kuitenkin paikkauskollisia. Pihlajaperhoset parveilevat ja kerääntyvät toisinaan rykelmiksi maahan imemään kosteutta.
Toukat kutovat puiden ja pensaiden lehdille seittiverkkoja, jonka suojassa ne elävät suurina ryhminä. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana. Koteloituminen tapahtuu mataliin oksiin ja ruohonkorsiin.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat monet ruusukasvien (Rosaceae) heimon lajit, kuten kotipihlaja (Sorbus aucuparia), ruotsinpihlaja (Sorbus intermedia), suomenpihlaja (Sorbus hybrida), tuomi (Prunus padus), oratuomi (Prunus spinosa), orapihlajat (Crataegus), tarhaomenapuu (Malus domestica) ja pensasangervot (Spiraea) sekä joskus myös koivut (Betula).
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Pihlajaperhonen (Aporia crataegi)
Suomen Perhoset: Pihlajaperhonen
Keskisuomalainen: Pihlajaperhonen[vanhentunut linkki]
Iltalehti: Pihlajaperhonen (Aporia crataegi) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Aporia crataegi (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q811483  Wikispecies: Aporia crataegi  BioLib: 51331  BOLD: 82244  CoL: 5VQKD  EoL: 171404  EPPO: APORCR  EUNIS: 91153  Fauna Europaea: 440897  Fauna Europaea (new): 523a53f2-a58d-42a4-ade6-dec7f2e55a5b  GBIF: 1920218  iNaturalist: 61295  IRMNG: 11234729  LepIndex: 173191  LoB: 5490  MaBENA: AporiaCrata  MycoBank: 454234  NBN: NHMSYS0000501147  NCBI: 129397  Observation.org: 651  Open Tree of Life: 881844  Paleobiology Database: 292592  Laji.fi: MX.60772 
Naaras
Toukkia
Kotelo
Pikkutikkupesärotta

| Pikkutikkupesärotta |
| --- | --- |
 John Gouldin piirros lajista vuodelta 1863
Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Rottaeläimet Muridae
Alaheimo::  Varsinaiset rotat ja hiiret Murinae
Suku::  Tikkupesärotat Leporillus
Laji::  apicalis
Kaksiosainen nimi
 Leporillus apicalis  Brazenor, 1936 
Katso myös
   Pikkutikkupesärotta Wikispeciesissä   Pikkutikkupesärotta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkutikkupesärotta (Leporillus apicalis) oli Muridae-heimoon, varsinaisten rottien ja hiirten (Murinae) alaheimoon ja tikkupesärottien (Leporillus) sukuun kuulunut jyrsijälaji. Se luokitellaan hävinneeksi lajiksi, koska siitä ei ole havaintoja 50 vuoteen.
Pikkutikkupesärotan ruumiin pituus oli 17–20 senttimetriä ja hännän pituus 22–24 senttimetriä. Sen selkäpuolen turkki oli väriltään ruskeaan, keltaiseen ja harmaaseen vivahtava, vatsapuolen turkki valkea. Häntä oli karvainen ja valkea.
Pikkutikkupesärotta eli vielä 1800-luvulla laajalla alueella Australian eteläosassa. Se kuitenkin harvinaistui 1900-luvun alussa, eikä sitä ole pyydystetty kertaakaan vuoden 1933 jälkeen eikä nähty kertaakaan vuoden 1970 jälkeen. Pieniä viitteitä on kuitenkin siitä, että se olisi edelleen olemassa. Pikkutikkupesärotan harvinaistumisen ja oletetun häviämisen syynä olivat todennäköisesti Australiaan siirtolaisten tuomat uudet nisäkäspedot, joilta laji ei pystynyt suojautumaan.
Pikkutikkupesärotta eli suurissa, jopa metrin korkuisissa ja kolmen metrin levyisissä yhteispesissä, jonka ne rakensivat oksanpätkistä ja tikuista.
Piláfi (Pátmos)

| --- | --- |
Muut nimet:  Ái Louká (Άη Λουκά), Áis Loukás (Άης Λουκάς), Agíou Foká (Αγίου Φωκά)
Sijainti:  37°18′45″N, 26°33′55″E, Pátmos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,003 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Piláfi (kreik. Πιλάφι) eli Ái Louká (Άη Λουκά, myös Áis Loukás, Άης Λουκάς) eli Agíou Foká (Αγίου Φωκά) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Pátmoksen saaren itärannikon Loukákian rannan edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,003 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Piláfi kuuluu Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.