stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Rantala (juoksija)

| Erkki Rantala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1935 Kortesjärvi
Kuollut: 7. syyskuuta 2021 (86 vuotta) Jämsä, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  170 cm
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Kortesjärven Järvi-Veikot (-1954) IF Drott (1955) Kaipolan Vire (1956-)
Kilpauran kesto:  1954–1965
Erkki Antero Rantala (28. huhtikuuta 1935 Kortesjärvi – 7. syyskuuta 2021 Jämsä) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Hän edusti aktiiviurallaan Kortesjärven Järvi-Veikkoja, IF Drottia ja Kaipolan Virettä. Hän oli pituudeltaan 170 cm.
Rantala juoksi 10 000 metrin Suomen ennätyksen 29.21,0 Helsingissä 13. syyskuuta 1959. 3 000 metrillä hänen ennätyksensä oli 8.10,2 (Imatra 20. heinäkuuta 1962) ja 5 000 metrillä 14.08,4 (Helsinki 1. heinäkuuta 1957).
Rantala voitti 10 000 metrin Suomen-mestaruuden Helsingissä 1959 ajalla 30.28,6. Hän saavutti samalla matkalla SM-hopeaa 1957, 1960 ja 1965. 5 000 metrillä hän sai SM-hopeaa 1957 ja SM-pronssia 1959.
Viestijuoksun SM-kilpailuissa Rantala saavutti 4 × 1 500 metrin viestissä kultaa 1957 ja 1959, hopeaa 1963 sekä pronssia 1956 ja 1961.
Rantala voitti maastojuoksun pitkän matkan (10/11 kilometriä) Suomen-mestaruuden 1956, 1957 ja 1958 sekä sai SM-pronssia 1959. Hän voitti joukkuekilpailun Suomen-mestaruuden pitkällä matkalla 1956, 1957, 1958, 1959, 1962 ja 1964 sekä lyhyellä matkalla (6 km) 1965.
Rantala edusti Suomea aikuisten maaotteluissa 5 000 ja 10 000 metrillä vuosina 1957–1965. Hän voitti 10 000 metriä Suomi–Ruotsi-maaottelussa Tukholmassa 1957. Hän sai Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa pronssia 10 000 metrillä 1965.
Ammatiltaan Rantala oli rakennusmestari.
Yann Bisseck

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 Bisseck vuonna 2022.
Henkilötiedot
Koko nimi: Yann Aurel Ludger Bisseck
Syntymäaika: 29. marraskuuta 2000
Syntymäpaikka: Köln, Saksa
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 196 senttimetriä
Seura
Seura: Inter Milan
Pelinumero: 31
Junioriseurat
-2007: Adler Dellbrück
2007-2018: Köln
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2018-2022 | Köln | 3 | (0) |
| 2019 | Holstein Kiel (laina) | 3 | (0) |
| 2019-2020 | Roda JC (laina) | 10 | (1) |
| 2020-2021 | Vitória Guimarães (laina) | 0 | (0) |
| 2021-2022 | Aarhus (laina) | 30 | (1) |
| 2022-2023 | Aarhus | 32 | (4) |
| 2023- | Inter Milan | 1 | (0) |
Maajoukkue
| 2016- | Saksa U17 | 4 | (1) |
| 2018- | Saksa U18 | 3 | (0) |
| 2018- | Saksa U19 | 7 | (1) |
| 2022- | Saksa U21 | 8 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 7. elokuuta 2023.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 7. elokuuta 2023.
Yann Aurel Ludger Bisseck (s. 29. marraskuuta 2000 Köln, Saksa) on saksalais-kamerunilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Inter Milanoa ja Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta. Bisseck on 196 senttimetriä pitkä, hän painaa 83 kilogrammaa, ja on oikeajalkainen. Inter Milanossa hänellä on sopimus kesään 2028 asti. Inter Milanoon hän siirtyi tanskalaisseura Aarhusista 7 miljoonan euron siirtokorvauksella heinäkuussa 2023. Bisseck on pelannut Aarhusissa Tanskan Superliigaa yhteensä 62 ottelua, joissa hän on tehnyt yhteensä viisi maalia. Inter MIlanossa Bisseck teki debyyttinsä Serie A:n ensimmäisen kierroksen ottelussa Monzaa vastaan elokuussa 2023, tullen Matteo Darmianin tilalle kentälle 83. peliminuutilla. Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa Bisseck on pelannut kahdeksan ottelua, joissa hän on tehnyt yhden maalin Israelia vastaan alle 21-vuotiaiden EM-kisoissa 2023, jolloin hän oli myös joukkueen kapteeni. Kesäkuussa 2023 Transfermarkt  arvioi Bisseckin arvon olleen 5 miljoonaa euroa.
Sanojen johtaminen

Sanojen johtaminen tarkoittaa uusien sanojen luomista olemassa olevien sanojen pohjalta johdinten avulla. Johtamisen tuloksena syntynyttä sanaa kutsutaan johdokseksi. Johtaminen voi olla joko kielen luonnollista kehitystä tai määrätietoista kielenhuoltoa.
Sanojen johtamisen ja taivuttamisen välinen raja on jossain määrin liukuva; aina ei ole selvää onko kyse eri sanoista vai saman sanan eri taivutusmuodoista. Esimerkiksi substantiivi johtaminen on johdos verbistä johtaa, mutta se on myös kyseisen verbin neljännen infinitiivin nominatiivimuoto.
Suomen kielelle on ominaista johdosten runsaslukuisuus; suomen kielessä on noin 200 johdinta. Suomen kielessä on myös paljon johdoksista edelleen johdettuja sanoja. Näin voi muodostua pitkiäkin johdosketjuja (esimerkiksi kauppa > kaupallinen > kaupallistua > kaupallistuminen).
Ison suomen kieliopin johdostyyppit

Iso suomen kielioppi erittelee yhdeksän pääjohdostyyppiä muodollisin kriteerein. Yhteen kategoriaan voi kuulua useita eri johtimia.
Ison suomen kieliopin johdostyyppit > Nominit

Substantiivista adjektiivi (esim. nisä-nisäkäs)
Adjektiivista adverbiaali (esim. kaunis-kauniisti)
Lokatiivi eli paikkajohdos (esim. mummo-mummola)
Näkökulmaa ilmaisevat johdokset (esim. tyttö-tyttönen, tyhjä-tyhjähkö)
Kollektiivijohdokset: lisäävät tarkoitteiden lukumäärää ja kiinnittävät huomion ryhmään kokonaisuutena (esim. saari-saaristo)
Ison suomen kieliopin johdostyyppit > Verbit

Verbistä substantiivi (esim. hypätä-hyppy)
Muuntelujohdokset koskevat verbin aspektia. Niillä voidaan muunnella siis verbin ilmaiseman tapahtuman jatkuvuutta, toistuvuutta tai hetkellisyyttä (esim. hypätä-hyppiä-hypähtää-hypähdellä)
Muuttamisjohdokset luovat tilaa tekijälle tai teon aiheuttajalle. Yleisimmin ne ovat 1. infinitiivejä (esim. kuori-kuoria)
Muuttumisjohdokset keskittyvät muutokseen. Pääte on -tUA (-tua/-tyä) (esim. yhdistää-yhdistyä)
Viimeisin sanapari havainnollistaa hyvin myös muuttamisjohdinten merkitystä; yhdistää sisältää ajatuksen aktiivisesta toimijasta (teon aiheuttajasta) joka yhdistää kaksi asiaa toisiinsa, yhdistyä taasen siltä, että kaksi asiaa yhdistyvät itsestään eikä tarvitse ottaa niinkään kantaa siihen mikä sen on aiheuttanut.
Vrt. X yhdistää Y:n Z:aan / Y ja Z yhdistyvät
Aiheesta muualla

Sanojen johtaminen suomen kielessä. Joensuun yliopisto. Web Archive.
Yasujirō Ozu

| Yasujirō Ozu> 小津 安二郎 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1903 Fukagawa, Tokio
Kuollut: 12. joulukuuta 1963 (60 vuotta)
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Ensimmäinen matka
Aiheesta muualla
www.cinemaclassics.jp/ozu
IMDb 
Elonet
Yasujirō Ozu, (jap. 小津 安二郎, Ozu Yasujirō; 12. joulukuuta 1903 Fukagawa, Tokio – 12. joulukuuta 1963) oli merkittävä japanilainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänellä oli oma erityinen tekninen tyylinsä, jota hän oli kehitellyt mykkäelokuvan ajoilta. Avioliitto ja perhe, etenkin sukupolvien välinen suhde, ovat hänen teostensa läpikäyviä teemoja.
Elämä

Isä lähetti kymmenvuotiaan Ozun ja tämän sisarukset isoisän luokse Matsuzakaan Mien prefektuuriin, jossa hän sitten asui lähes koko lapsuutensa. Hän kävi koulun sisäoppilaitoksessa, mutta viihtyi paikallisessa elokuvateatterissa paremmin kuin koululuokassa. Hän työskenteli lyhyen aikaa opettajana ennen kuin vuonna 1923 palasi Tokioon Shochikun elokuvayhtiön palvelukseen. Ozu kuoli syöpään 60-vuotissyntymäpäivänään 1963. Hänen haudallaan Engaku-jissa Kamakurassa ei ole nimeä, vain pelkkä kirjoitusmerkki mu.
Dokumentteja ja kunnianosoituksia

Iranilaisen elokuvan mestarin Abbas Kiarostamin ohjaus Five Dedicated to Ozu (2003) on kunnianosoitus Ozulle. Elokuva koostuu viidestä pitkästä otosta, joiden kunkin keskimääräinen pituus on 16 minuuttia.
Wim Wendersin dokumenttielokuvassa Tokyo-Ga ohjaaja matkustaa Japaniin tutkimaan Ozun maailmaa ja haastattelee Chishu Ryuta ja Yuharu Atsutaa.
Ozun syntymän satavuotispäivää muistettiin 2003 useilla elokuvajuhlilla eri puolilla maailmaa. Shochiku tuotti elokuvan Café Lumière (珈琲時光), jonka taiwanilainen Hou Hsiao-Hsien ohjasi kunnianosoituksena Ozulle. Siinä oli suora viittaus Ozun elokuvaan Ensimmäinen matka (1953), ja sen ensi-ilta oli Ozun syntymäpäivänä.
Halliwell's Film Guiden entinen toimittaja John Walker sijoitti Ensimmäisen matkan ykköseksi tuhannen parhaan elokuvan listalleen.
Aiheesta muualla

Yasujirō Ozu Elonetissä.
Yasujirō Ozu Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Digital Ozu (englanniksi)
Profile at Japan Zone (englanniksi)
Directions for finding Yasujiro Ozu's grave at Engaku-ji (englanniksi)
"The quiet master", The Guardian (englanniksi)
Yasujiro Ozu, Japanese Movie Database (japaniksi)
Shigehiko Hasumi, Ozu's Angry Women (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Mu muinaisella tyylillä kirjoitettuna
Yasujirō Ozun hauta Engaku-jin temppelissä. Graniittikivessä ei ole hänen nimeään vaan kirjoitusmerkki "Mu" eli 'tyhjyys'.
Gekko Paavilainen

Kirjailija Gekko Paavilainen.
Gekko Paavilainen (s. 22. tammikuuta 1972 Paltamo) on Tampereella asuva suomalainen kirjailija ja parturi-kampaaja.
Elämä ja ura

Gekko Paavilainen tunnetaan erityisesti Nelosen televisio-ohjelmasta Sillä silmällä, jossa hän vastasi ohjelmassa stailattavien heteromiesten ulkonäöstä. Paavilainen on syntynyt Kainuussa sijaitsevassa Paltamossa ja muuttanut Tampereelle vuonna 1991.
Hän on valmistunut parturi-kampaajaksi vuonna 1996 Tampereen ammattioppilaitoksesta ja työskentelee alalla päätoimisesti Tampereella sijaitsevassa Glohair-kampaamossa. Paavilaiselle on myönnetty hiusalan ainoa kotimainen tunnustuspalkinto, Kultakampa, vuonna 2005. Kultakampa-mainepalkinnon myöntää hius- ja kauneusalan ammattilehti Pinni.
Gekko Paavilainen kirjoittaa artikkeleita, teatteri-, elokuva-, sarjakuva- ja musiikkiarvioita Man Made Lifestyle -verkkosivustolle. Lisäksi hänet tunnetaan lukuisien tapahtumien ja festareiden juontajana sekä DJ:nä. Paavilainen asuu Tampereella aviomiehensä kanssa.
Teokset > Yksisarvinen

ntamo, 2020, ISBN 978-9-52215788-1(pehmeäkantinen), ISBN 978-9-18000320-9 (e-kirja), ISBN 978-9-18000319-3 (äänikirja)
Yksisarvinen on Paavilaisen fiktiivinen esikoisromaani. Se kertoo päähenkilön Rekon kasvutarinaa lukiolaisesta itselliseksi nuoreksi homomieheksi. Kainuun kasvatti löytää Tampereelta vapauden ja rakkauden. Kirjassa eletään 1990-luvun alkua ja Reko joutuu kamppailemaan ennakkoluuloja vastaan. Teoksesta on tehty myös äänikirja, jonka lukijana toimii Antti Väre. Äänikirjan on julkaissut Word Audio Publishing International Ab.
Teokset > Kaksisarvinen

ntamo, 2023, ISBN 978-9-52215870-3
Kaksisarvinen on Paavilaisen fiktiivinen romaani, joka on Yksisarvisen jatko-osa. Se jatkaa ensimmäisen kirjan henkilöiden tarinaa aina 70-luvulta nykypäivään.
Teokset > Vanhat rouvat ja katapultti

ntamo, 2024, ISBN 978-952-215-914-4. Vanhat rouvat ja katapultti on Gekko Paavilaisen ensimmäinen lastenkertomus. Tarina sijoittuu pieneen Välimeren rannikkokylään, jossa naapurukset Consuela ja Selena ovat päätyneet keskinäiseen vihanpitoon. Rouvien palvelijat puuttuvat asiaan hyväntahtoisella juonella, jonka toteutukseen osallistuvat myös kyläläiset. Tarina soveltuu kaikenikäsille.
Aiheesta muualla

Gekkopaavilainen.fi
ntamo.fi
Gekko Paavilainen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
STTinfo: Gekko Paavilaisen esikoisromaani Yksisarvinen on elämänmakuinen kasvutarina
YLE: Gekko Paavilaisen esikoisromaanissa Yksisarvinen rakastutaan Tampereeseen ja toiseen mieheen
Aamulehti: Televisio-ohjelma nosti tamperelaiskampaajan koko Suomen tietoisuuteen – nyt Gekko Paavilainen yllättää uudella aluevaltauksella (Arkistoitu – Internet Archive)
Pinni: Minun viikkoni – Gekko Paavilainen
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva
Väinö Paananen

Väinö Aapeli Paananen (käytti Saksassa ollessaan peitenimeä Pahnen), (10. kesäkuuta 1889 Savonlinna – 22. heinäkuuta 1964) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Aapeli Paananen ja Hilma Sofia Antikainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1916 Frieda Gertrud Liesbeth Riehterin kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan reaalilyseosta vuonna 1908 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1908–1912 sekä Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla vuosina 1913–1914. Paananen kävi Baurinan taistelukoulun vuonna 1925 ja sotilashallinnollisten kurssien ensimmäisen jakson vuosina 1926–1927 ja toisen jakson vuosina 1927–1928.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään ja sen 2. komppaniaan. Hänet komennettiin värväystehtäviin Suomeen ja Ruotsiin 15. syyskuuta 1915. Tällä matkallaan hän järjesteli Suomessa myös uusia etappiteitä. Takaisin pataljoonaan hän saapui 21. joulukuuta 1915. Seuraavana vuonna tarkalleen 26. huhtikuuta 1916 hänet siirrettiin Wetterhoffin toimistoon Berliiniin, missä hän työskenteli aina 26. elokuuta 1917 saakka, jolloin hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet edelleen siirrettiin takaisin pataljoonan 2. komppaniaan 26. syyskuuta 1917. Vielä kerran hänet komennettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 18. marraskuuta 1917 ja takaisin komppaniaansa kotiinpaluun aattona 11. helmikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi adjutantiksi  1. jääkärirykmentin esikuntaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kämärällä, Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Paananen toimi sisällissodan jälkeen Valkoisen kaartin II ja III pataljoonan adjutanttina. Valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 Sotaväen esikuntaan, missä hänet määrättiin esikunnan komendantiksi sekä talousasiain toimiston päälliköksi. Taloustarkastajan vanhemmaksi toimistoupseeriksi hänet nimitettiin 1. tammikuuta 1922 ja taloustarkastajan vanhemmaksi apulaiseksi 1. tammikuuta 1923. Näiden töidensä lisäksi hän hoiti myös esikunnan komendantin tehtäviä. Seuraavaksi hänet määrättiin 1. heinäkuuta 1925 alkaen talousasiainesiupseerin toimeen ja 15. kesäkuuta 1928 alkaen sotilashallinnollisten kurssien johtajaksi. Sotaväen esikunnasta Paananen siirrettiin 1. heinäkuuta 1934 alkaen 1. Divisioonan 
intendentiksi.
Talvi- ja jatkosota

Paananen osallistui talvisotaan Kannaksen Armeijan intendenttinä ja  myöhemmin maavoimien intendenttinä sekä Puolustusvoimain Pääesikunnan Kauttakulkuliikenteen järjestelytoimistossa. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin puolustusministeriön Yhteysosaston päälliköksi, missä tehtävässä hän palveli koko sodan ajan. Sodan jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta, mutta jäi puolustusministeriöön niin sanottuun palkkiovirkaan, jossa hän toimi vuoteen 1951 saakka. Hänet haudattiin Honkanummen hautausmaalle.
Opetustoimi

Paananen opetti sotilashallinnollisilla kursseilla ja Sotilashallinnollisessa koulussa vuosina 1928–1934. Paananen suorittanut taloudelliselle puolustusneuvostolle kirjallisia tutkimuksia taloudellista puolustusvalmiutta koskevista kysymyksistä.
Luottamustoimet

Paananen oli vuonna 1928 puolustuslaitoksen edustajana komiteassa, jonka tehtävänä oli laatia alustava ehdotus talousalaa koskevien kysymysten järjestämisestä liikekannallepanon varalta. Hän toimi myös Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina  1928–1938 ja Helsingin upseeriyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuodesta 1927 alkaen sekä oli Oy Sotilastalon johtokunnan jäsenenä vuodesta 1928 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hiffsgruppenführer 6. helmikuuta 1916  Gruppenführer 16. marraskuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1922  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 1941 |     |  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Wetterhoffin toimisto. Istumassa vasemmalta lehtori Johannes Öhquist, luutnantti Schüss, tuomari Wetterhoff, kapteeni Höckert, yliluutnantti Braun. Seisomassa vasemmalsta vääpeli Scheer, yliluutnantti von der Heyden, gruppenführer Gustav Paulig, jefreitteri Gubalke, paroni Oelsen, hilfsgruppenführer Lauri Gulin, gruppenführer Axel Waldemar Ström, gruppenführer Väinö Paananen, vääpeli Noak.
Kaarina Kaikkonen

| Kaarina Kaikkonen |
| --- | --- |
 Varjo, Tampere Satakunnankatu
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1952 (ikä 72) Iisalmi
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  Maalaustaide Kuvanveisto Installaatio Ympäristötaide Tilataide
Kuuluisimpia töitä:  Tie (2000), Varjo (1999&2015)
Palkinnot
 Kuvataiteen valtionpalkinto, Suomi-palkinto, Ympäristötaiteen palkinto, Pro Finlandia 
Aiheesta muualla
kaarinakaikkonen.fi
Ympäristötaide
Casagrande & Rintala, , teräksinen puisto Japanissa, 2003.
Suuntauksia
Installaatio | Maataide | Paikkasidonnainen taide | Tilataide | Valotaide
Suomalaisia tekijöitä
Jan-Erik Andersson | Marco Casagrande | Saara Ekström | Kaarina Kaikkonen| Ismo Kajander | Marja Kanervo | Jussi Kivi | Antti Laitinen | Harri Larjosto | Tuuli Luukas | Annikki Luukela | Anni Rapinoja | Sami Rintala | Catarina Ryöppy | Charles Sandison | Maaria Wirkkala
Ulkomaisia tekijöitä
Carl Andre | John Baldessari | Christo ja Jeanne-Claude | Jan Dibbets | Ian Hamilton Finlay | Hamish Fulton | Andy Goldsworthy | Hans Haacke | Michael Heizer | Robert Irwin | Nancy Holt | Richard Long | Walter de Maria | Ana Mendieta | Dennis Oppenheim | Robert Smithson | James Turrell | Wolf Vostell
Teoksia
Hiljainen kansa | Kolme aitaa | Maaltapako | 1000 Rauhanlippua
Sisko Kaarina Kaikkonen (s. 28. maaliskuuta 1952 Iisalmi) on suomalainen kuvanveistäjä. Hänen miesten pikkutakeista tekemänsä installaatio Tie oli Helsingin tuomiokirkon portailla vuonna 2000. Kaikkosen käytetyistä vaatteista tekemiä teoksia on ollut esillä eri puolilla maailmaa.
Kaikkosen installaatiot ovat kooltaan ja vaikutukseltaan monumentaalisia, mutta materiaalien suhteen maanläheisiä. Kierrätettyjen arkiesineiden merkitys voi nousta väkijoukkomaisesta anonyymiydestä tai toisaalta henkilökohtaisuudesta. Teokset herättävät mielikuvia suurista yhteiskunnallisista ilmiöistä ja luonnonkatastrofeista, mutta moniselitteisyydestä huolimatta ne ovat helposti lähestyttäviä.Vuoden  2012  alusta alkaen hän on ollut taiteilijaprofessori. Vuonna 2013 hänelle myönnettiin Suomen Leijonan 1. luokan ritarimerkki ja 2022 Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitali.
Taiteellinen ura ja tuotanto

Kaarina Kaikkonen on opiskellut Kuvataideakatemiassa vuosina 1978–1983, aiemmin hän opiskeli Kuopion yliopistossa lääketieteellistä fysiikkaa. Kaikkonen aloitti taidemaalarina, mutta hän tuli tunnetuksi veistäjänä ja installaatioiden tekijänä. Teoksissa onkin veisto- ja tilataiteen ohella elementtejä maalaustaiteesta, kuten pimeästä kohti valoa 'maalatut' asteikot, jotka on toteutettu erivärisiä paitoja tai puvuntakkeja lajittelemalla.
Kaarina Kaikkosen suurikokoisten installaatioiden nimet liittyvät usein tiehen, polun etsimiseen tai lentämiseen. Vaatteiden, kuten pikkutakkien, solmioiden ja kauluspaitojen ohella Kaikkonen käyttää materiaalinaan myös muun muassa naisten kenkiä, vessapaperia ja kahvipakkauksia. Kaikkosen materiaalit ovat usein kierrätysmateriaaleja, mutta kyse ei kuitenkaan ole vain kierrätyksestä. Ennemminkin käytetyt esineet tuovat mukanaan omia merkityksiään ja pienen viittauksen käyttäjäänsä.
Kaikkonen on tehnyt veistoksia myös muun muassa lujitemuovista, kuten jättikokoisia syksyn lehtiä kuvannut Ja tuuli käy sinun ylitsesi (1992). Lapinlahden lukion pihalle vuonna 2004 pienempänä toteutettu pronssiveistos Korkea veisu liikkui samassa aihepiirissä.
Kaikkosen installaatioiden vaikutusta on luonnehdittu dramaattiseksi. Takit luovat syvyysilluusioita ja perspektiivisiä näkymiä, jotka yleensä liittyvät klassiseen maalaukseen ja piirustukseen.
 Näkymän tilallisuus syntyy muun muassa vaatteiden asettelusta eri sävyjen mukaan. Yksittäisten esineiden sommittelu massaksi antaa tilallisen ohella käsitteellistä ulottuvuutta. Tuloksena on puhuttelevia ja absurdeja tunnelmia, joissa ihmiskunnan jatkumo näyttäytyy laakeana maisemana.
Taiteellinen ura ja tuotanto > Maalauksista kohti tilaa ja kolmiulotteisuutta

Kaikkonen valmistui taidemaalariksi 1980-luvun alussa. Jo maalauksissa hän pyrki vahvalla materiaalisuudella rikkomaan kaksiulotteisuutta samoin kuin muutama muukin samaan aikaan Taideakatemian koulussa opiskellut, kuten Marja Kanervo ja Pauno Pohjolainen. Melko pian hän tekikin selkeästi kolmiulotteisia teoksia ja rakensi niitä suoraan tilaan. Tilateoksia oli ensimmäisen kerran esillä ryhmänäyttelyssä 1985. Metallilangasta taivutettuihin herneenpalkomaisiin rakenteisiin oli kiinnitetty kipsisiä ja lasikuidusta tehtyjä kappaleita. Alumiinista Kaikkonen teki maalattuja lippuja, jotka olivat 1986 esillä Nervanderinkadun yllä Taidehallin Kuuntelua-näyttelyn yhteydessä.
Kaikkonen muotoili tuolloin myös suuria aaltoilevia veistoksia kovetetusta ruskeasta voimapaperista. Muotoina hän käytti herneenpalkoja, veneitä, siemenkotia ja kohtumuotoja. Paperin rinnalla hän alkoi käyttää samaan tapaan lasikuitua ja miesten takkeja, housuja ja paitoja.
Teokset muuttuivat yhä selkeämmin omiksi tiloikseen. Vaikuttavaksi mainittu Ja tuuli käy sinun ylitsesi -installaatio täytti 1992 Kuvanveistäjäliiton Galleria Sculptorin Kaikkosen kymmenennessä yksityisnäyttelyssä. Teos koostui suurista puun lehdistä, jotka oli työstetty lasikuidusta, hartsista ja paperista. Toisessa näyttelyssä Sculptorissa 1995 oli esillä myös luontoon ja puihin viittaava installaatio Meri, joka täytti gallerian koivun lehdettömillä oksilla.
Taiteellinen ura ja tuotanto > Puvuntakeista ja muista vaatteista tehdyt installaatiot

Kaikkosen ensimmäiset pikkutakkiteokset olivat esillä Amerin galleriassa vuonna 1988 teoksessa Jo saavutettu etu, jossa kovitetuista takeista oli tehty matkalaukkuja muistuttavia riviin aseteltuja kappaleita. Määrällisesti näyttävässä asemassa pikkutakit olivat ensi kerran 1991 Savonlinnan taidemuseossa, jonne Kaikkonen teki 500 takin version Amer-galleriassa olleesta teoksesta.
Kaikkosen ensimmäinen ulos tehty vaateteos oli Jo saavutettu etu 1990 Kotkan paloasemalla.
Käytetyt miesten takit nousivat 1990-luvulla pääosaan yhä useammissa teoksissa. Takki viittaa teoksissa enemmänkin ihmisyyteen yleisesti kuin vaikkapa sukupuoleen. Samaa muotoa toistavat teokset voi nähdä kommenttina urakilpailuun, jossa persoonallisuuden korvaa suureen massaan yhdistävä muotti. Monissa pikkutakkiteoksissa on ylevyyttä ja vaikuttavuutta, ja Kaikkonen on muunnellut materiaalia varsin erilaisten näkymien rakennusaineeksi.