stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lielahden työväentalo

| Lielahden työväentalo |
| --- | --- |
Osoite:  Possilankatu 26, Tampere
Sijainti:  Lielahti, Tampere
Valmistumisvuosi:  1934
Purkuvuosi:  2010-luku?[lähde? ]
Rakennuttaja:  Lielahden Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  hirsi/ranko
Julkisivumateriaali:  lauta
Kerrosluku:  1
Kerrosala:  170 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lielahden työväentalo oli Tampereen Lielahdessa sijainnut työväentalo.
Historiaa

Ylöjärven Lielahdenkulman työväenyhdistys osti tontin vuonna 1927 ja otti sillä sijainneet rakennukset käyttöönsä. Mökkiin rakennettiin ravintola- ja kokoustilat, pienempään mökkiin otettiin vuokralainen, ja tontilla ollut lato kunnostettiin tanssipaikaksi. Samoihin aikoihin yhdistyksen nimi muutettiin Lielahden työväenyhdistykseksi.
Vuonna 1934 yhdistys päätti rakentaa tontille kokonaan uuden työväentalon. Vanha lato purettiin rakennustarpeiksi. Harjannostajaisia päästiin viettämään elokuussa 1934 ja tupaantuliaisia saman vuoden lokakuussa. Työ tehtiin enimmäkseen talkoilla 30–40 hengen voimin. Lisäksi palkattiin kaksi kirvesmiestä. Tontilla ollutta pienempää rakennusta käytettiin ilmeisesti edelleen ravintolana. Jäseniä yhdistyksessä oli talon rakentamisen aikaan noin 60.
Vuonna 1954 talon haltijaksi tuli Lielahden Järjestöyhdistys ry, joka oli SKDL:n alainen. Taloon suunniteltiin suuria remontti- ja uudistustöitä, jotka kuitenkin kaatuivat rahan puutteeseen. Taloon tehtiin pieniä korjauksia. Vuonna 1975 talossa syttyi tulipalo, jossa vain kantavat rakenteet ja ulkokuori säilyivät. Palo sai alkunsa näyttämöltä, mutta syttymissyytä ei saatu selville. Korjaustöiden yhteydessä sisustusta uusittiin, seiniin asennettiin lastulevytykset, ja talo maalattiin keltaiseksi.
Järjestöyhdistyksen toiminta hiipui, kun väki jäsenyhdistyksissä väheni. Lisäksi kiinteistöveron määrä nousi. Lopulta marraskuussa 2001 talo myytiin Tampereen kaupungille. Saadut rahat siirrettiin Leporanta-säätiölle. Leporanta on Lielahden ammattiosasto 6:n kesänviettopaikka. Kaupungille siirtymisen jälkeen talo oli pääasiassa suljettuna, ja se pääsi melko huonoon kuntoon. Vuonna 2008 arvioitiin, että sen ottaminen jälleen seurantalokäyttöön vaatisi mittavia remontteja. Talossa ei ollut esimerkiksi keittiötä ja sisä-wc:tä.
Rakennus

Talo oli osin hirsi- ja osin rankorakenteinen, ja sen pinta-ala oli 170 m². Siihen kuului juhlasali näyttämöineen, eteinen ja narikka.
Toimintaa työväentalolla

Lielahden työväenyhdistyksen alaisuudessa toimivat muun muassa ompeluseura, lasten raittiusseura Valo, nuoriso-osasto, opintokerho ja kirjallisuustoimikunta. Lisäksi talolla harjoitteli Voimistelu- ja urheiluseura Lielahden Kipinä, ja siellä kokoontuivat ammattiosastot ja osuustoimintaväki. Iltamat ja elokuvaesitykset olivat suosittuja, ja taloa vuokrattiin kokous- ja juhlatilaksi myös ulkopuolisille. Sota-aikaan tontin pienempi rakennus vuokrattiin siirtoväelle, ja talo toimi väliaikaisesti myös kansakoulun tiloina. ”Pikkumökissä” toimi myös kirjasto, jolla oli oma kirjastonhoitaja.
Lucky Hell

Lucky Hell (s. 3. tammikuuta 1985) on australialainen miekannielijä ja sirkusartisti.
Lucky Hell aloitti esiintymisen vuonna 2011. Hän on esiintynyt muun muassa Pariisin Le Lidossa, Australian Fringe World Festivalilla ja Sirkus Finlandiassa. Vuonna 2020 Hell nähtiin MTV3:n Tanssii tähtien kanssa -ohjelmassa väliaikashowna.
Hän on esiintynyt Aku Louhimiehen ohjaamassa Vuosaari-elokuvassa. Lisäksi hän avusti Louhimiestä tämän elokuvassa 8-pallo.
Hell avioitui suomalaisen sideshow-esiintyjä ja lävistäjä Jussi Paradisen kanssa vuonna 2010, mutta pari on sittemmin eronnut.[lähde? ]
Suomessa Hell on ollut otsikoissa muun muassa roikuttuaan nosturista lihakoukkujen varassa Helsingin Kaivopuistossa herättääkseen keskustelua turkiseläinten kohtelusta sekä esiinnyttyään vuoden 2017 Tubeconissa korsetissa ja alushousuissa.
Aiheesta muualla

Lucky Hell Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lord Haw-Haw

Brittisotilaiden kiinniottama William Joyce vuonna 1945.
Lord Haw-Haw on nimi, jota käytetään useasta henkilöstä, jotka kuuluttivat saksalaisen Reichsrundfunkin Britanniaan suunnattua Germany Calling -propagandalähetystä toisen maailmansodan aikana. Yleensä sillä kuitenkin tarkoitetaan William Joycea.
Nimeä käytti ensimmäisen kerran Jonah Barrington Daily Express -lehdessä 14. syyskuuta ja toistamiseen 18. syyskuuta 1939. On epäselvää, ketä henkilöä sillä alkujaan tarkoitettiin. Oletettavasti sillä viitattiin yhtenä kuuluttajana toimineeseen Norman Baillie-Stewartiin ja hänen aristokraattiseen Oxfordin aksenttiinsa. Baillie-Stewart kertoo kuitenkin omaelämäkerrassaan alkuperäisen Lord Haw-Haw’n olleen Wolff Mittler. Tunnetuin nimen kantajista on kuitenkin William Joyce, joka palkattiin toimittajaksi ja kuuluttajaksi 18. syyskuuta 1939, ja johon Joseph Goebbels 5. tammikuuta 1940 alkaen viittaa päiväkirjoissaan Lord Haw-Haw’na. William Joyce paljasti henkilöllisyytensä radiolähetyksessä 3. huhtikuuta 1941, tosin esimerkiksi BBC oli jo varmuudella tunnistanut Joycen 2. elokuuta 1940.
Lord Haw-Haw’n radiolähetysten kuulijamäärät olivat suurimmillaan niin sanotun valesodan aikana syyskuusta 1939 huhtikuuhun 1940. Alkuvuonna 1940 BBC arvioi, että kuusi miljoonaa kuulijaa kuunteli lähetyksiä vähintään joka toinen päivä, ja 18 miljoonaa kuunteli satunnaisesti. Samaan aikaan BBC:n omilla uutisilla oli 23 miljoonaa säännöllistä kuulijaa.
Syy suuriin kuuntelijamääriin – pahennusta herättävästä esitystavasta huolimatta – oli ohjelmasta saatu, usein ensimmäinen tieto kaatuneiden nimistä.
Aiheesta muualla

Germany Calling -lähetyksiä Internet Archivessa (1-10) (englanniksi)
Germany Calling -lähetyksiä Internet Archivessa (11-20) (englanniksi)
Germany Calling -lähetyksiä Internet Archivessa (20-25) (englanniksi)
William Joyce alias Lord Haw-Haw (englanniksi)
Louis Wain

43-vuotias Louis Wain vuonna 1903.
Louis William Wain (5. elokuuta 1860 Lontoo, Iso-Britannia − 4. heinäkuuta 1939 St Albans, Iso-Britannia) oli kissa-aiheisia teoksia tehnyt brittiläinen kuvataiteilija.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Wain syntyi Lontoossa vuonna 1860 kuusilapsisen perheen esikoisena. Hänen äitinsä Felicia työskenteli mattosuunnittelijana ja isä William kankaanvalmistajana. Wain oli ruumiillisesti heikko ja hän aloitti koulun vasta 10-vuotiaana. Wain lintsasi koulusta ja suhtautui opiskeluun välinpitämättömästi. 17-vuotiaana hän alkoi opiskella West London School of Art -taidekoulussa ja valmistui 20-vuotiaana vuonna 1880.
Wain työskenteli aluksi taideopettajana ja teki sen ohella freelancerinä aikakauslehdille kuvituksia saadakseen lisätuloja. Sittemmin hän siirtyi päätoimiseksi kuvittajaksi Illustrated Sporting and Dramatic News - lehteen.
Elämä > Kissatyöt

Vuonna 1884 24-vuotias Wain meni naimisiin 34-vuotiaan kotiopettaja Emily Richardsonin kanssa. Suhdetta on kuvattu onnelliseksi, mutta Richardson sairastui pian rintasyöpään. Samoihin aikoihin pari otti hoiviinsa mustavalkoisen kulkukissan pennun, jonka he nimesivät Peteriksi. Valvoessaan vaimonsa sairasvuoteen äärellä Wain alkoi piirtää Peteriä eri kuvakulmista. Ne olivat hänen ensimmäisiä kissapiirroksiaan. Emily kuoli syöpään kaksi vuotta häiden jälkeen.
Wainin työt olivat suosionsa huipulla 1800-luvulla: kuvituksia näkyi aikakauslehdissä, kirjoissa ja postikorteissa. Kissat on usein kuvattu ihmismäisissä tilanteissa, kuten pelaamassa korttia, juomassa teetä, kalastamassa tai rannalla.
Kissojen piirtämisen lisäksi Wain liittyi hyväntekeväisyysjärjestöihin, kuten "Elävien eläinten leikkelyä vastustavaan yhdistykseen" (National Anti-vivisection Society) ja "Kissojensuojeluyhdistykseen" (The Society for the Protection of Cats) sekä toimi vuosia "Kansallisen kissakerhon" (National Cat Club) puheenjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana.
Elämä > Sairastuminen

Töiden kysyntä heikkeni 1920-luvulla ja Wain alkoi köyhtyä. Osasyy Wainin talousvaikeuksiin oli se, että hän ei ollut taitava yrityksensä taloudenpidossa. Wain elätti myös siskojaan, mikä lisäsi rahanmenoa. Wain alkoi käyttäytyä loukkaavasti, harhaisesti, aggressiivisesti ja joskus väkivaltaisesti. 64-vuotiaalla Wainillä diagnosoitiin vuonna 1924 skitsofrenia. Hänet vietiin vaivaisille tarkoitettuun Springfield Hospital -mielisairaalaan Lontoon Tootingissa. Wain jatkoi sairaalassa piirtämistä ja maalaamista, ja vuoden kuluttua sairaalan vartijan tunnistettua hänen teoksensa tieto sairastumisesta levisi julkisuuteen. Ihmiset järjestivät kampanjan Wainin rahalliseksi tukemiseksi, jotta hänet saatiin siirrettyä mukavampaan The Royal Bethlem Hospital -sairaalaan Lontoon Southwarkissa. Siellä hän joutui ajan tavan mukaisesti viettämään loppuelämänsä, mutta jatkoi töidensä tekemistä.
78-vuotiaana Wain kuoli sydänkohtauksen jälkiseuraamuksiin vuonna 1939 ja hänet on haudattu Lontooseen St Maryn roomalais-katoliselle hautausmaalle.
Louis Wainin kissapiirros.
Öljyvärimaalaus "Polttarit" - The Bachelor Party. Työn valmistumisajankohta ei ole tiedossa.
Ludmila Cristea

| Mitalit> Maa:   Moldova.Naispaini.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Moldova.Naispaini.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Moldova.Naispaini.EM-kilpailut  | Maa:   Moldova> Naispaini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Moskova 2006 | 55 kg |  |
|  Hopeaa | Tampere 2008 | 55 kg |  |
|  Hopeaa | Dortmund 2011 | 55 kg |  |
|  Pronssia | Belgrad 2012 | 59 kg |  |
Ludmila Cristea (s. 27. maaliskuuta 1986 Ştefan Vodă) on moldovalainen naispainija ja entinen judoka.
Cristea osallistui vain 14-vuotiaana Sydneyn vuoden 2000 kesäolympialaisten judokilpailuihin. Naispainissa Cristea on saavuttanut EM-kilpailuista kolme hopeamitalia ja yhden pronssimitalin. Pekingin kesäolympialaisissa 2008 hän oli sarjan 55 kg kymmenes.
Lord Don’t Slow Me Down (kappale)

| ”Lord Don’t Slow Me Down” Oasis |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Julkaistu: 21. lokakuuta 2007
 Formaatti: digitaalinen lataus
 Tekijä(t): Noel Gallagher
 Tyylilaji: rock, brittipop
 Kesto: 03.17
 Levy-yhtiö: Big Brother Recordings
Oasiksen muut singlet
| ”Stop the Clocks” 2006 | ”Lord Don’t Slow Me Down” 2007 | ”The Shock of the Lightning” 2008 |
Lord Don’t Slow Me Down on rock-yhtye Oasiksen kappale, joka julkaistiin 21. lokakuuta 2007 ainoastaan internetlatauksena. Kappale julkaistiin lähinnä Lord Don’t Slow Me Down -dokumenttielokuvan DVD-julkaisun promotoimiseen.
Kappaleet

Kaikki kappaleet on kirjoittanut Noel Gallagher, ellei toisin mainita.
”Lord Don’t Slow Me Down” – 3:17
”The Meaning of Soul” (Live at City of Manchester Stadium ’05) – 2:32 (Liam Gallagher)
”Don’t Look Back in Anger” (Live at City of Manchester Stadium ’05) – 5:38
Loimaan Panimo

| Loimaan Panimo Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2018
Toimitusjohtaja:  Niina Marja Vesanen
Kotipaikka:   Loimaa, Suomi
Toimiala:  panimoteollisuus
Tuotteet:  olut
Liikevaihto:  76 000 € (2019)
Henkilöstö:  2
Kotisivu:  https://www.loimaanpanimo.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Loimaan Panimo on Loimaalla sijaitseva suomalainen pienpanimo. Panimo on perustettu vuonna 2018. Panimo ja sen yhteydessä toimiva myymälä sijaitsevat Hulmin teollisuusalueella.
Historia

Loimaalle perustettiin ensimmäinen panimo vuonna 1927 samalla nimellä kuin nykyinen panimo. Vuonna 1933 panimo perustettiin uudelleen nimellä Loimaan oluttehdas. Vuosina 1953–1966 panimomestarina toimi Georg Orlow. Tuona aikana panimo tuli tunnetuksi Loimaan pilsneristä.. Panimotoiminta lakkasi kunnan alueella vuonna 1970, kun Loimaan Panimo yhdistyi Auran Panimon kanssa..
Vuonna 2018 perustettu panimo on ilmoittanut seuraavansa aikaisemman panimon perinteitä ja valmistavansa nykyaikaisia käsityöläisoluita.
Tuotteet

Loppuvuodesta 2020 panimon valikoimaan kuului yhteensä yhdeksän olutta:
Uoma (American pale ale)
Loiva (Blond ale)
Voima (India pale ale)
Savi (Portteri)
HOP HOP (Double India pale lager)
Bohemia (Bohemian lager)
Pacific (Pacific lager)
U.S. (U.S. lager)
Rusko (Dinkel-Weizen)
Oluiden lisäksi panimo teettää tilaustyönä omia etikettejä vuokraa oluthanoja sekä tiskejä.
Ludmila Dvořáková

Ludmila Dvořáková (11. heinäkuuta 1923 Kolín – 30. heinäkuuta 2015 Praha) oli tšekkiläinen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.
Dvořáková opiskeli Prahan konservatoriossa. Hän pohti alun perin ryhtymistä pianistiksi tai viulistiksi, mutta päätyi valitsemaan urakseen laulamisen, jota hän opiskeli Jarmila Vavrdovan johdolla vuosina 1942–1949. Hän teki oopperadebyyttinsä vuonna 1949 Ostravassa Leoš Janáčekin Katja Kabanovan nimiroolissa. Tämän jälkeen Dvořáková esiintyi nimirooleissa Jenůfassa, Rusalkassa ja Aidassa. Hän esiintyi myös Almavivan roolissa Figaron häissä ja Leonorena Trubaduurissa. Dvořáková totesi vuonna 2014, että tšekinkielisiä oopperoita ei paljon esitetty noihin aikoihin Tšekkoslovakian ulkopuolella. Hän harjoitteli itse kolmetoista tšekkiläistä roolia ja myöhemmin esitti myös ulkomailla konserttilaulajana Bedřich Smetanan, Bohuslav Martinůn, Janáčekin ja Antonín Dvořákin lauluja.
Dvořáková työskenteli vakituisesti Bratislavassa vuosina 1952–1954 ja Prahassa vuosina 1954–1960. Prahan-vuosina hänen rooleihinsa kuuluivat Leonore (Fidelio), Octavian (Ruusuritari), Ariadne, Tosca ja Marschallin (Ruusuritari). Alun perin hän oli ajatellut suuntautua italialaiseen ohjelmistoon, mutta hänen kysyntänsä raskaampiin saksalaisrooleihin kasvoi, jolloin hän luopui alkuperäisestä suunnitelmastaan. Vuonna 1960 Dvořáková liittyi Staatsoper Unter den Lindeniin, jossa hänen rooleihinsa kuului Brünnhilde (Valkyyria). Brünnhilden roolin hän tulkitsi myös Covent Gardenissa vuonna 1966 Georg Soltin johdolla. Metropolitan-oopperassa hän teki ensiesiintymisensä samana vuonna Leonoren roolissa (Fidelio). Wieland Wagnerin kutsumana Dvořáková esiintyi Bayreuthin oopperajuhlilla kuuden kauden ajan vuodesta 1965 alkaen. Hänen rooleinaan siellä olivat Gutrune ja Venus (Tannhäuser), Brünnhilde (Valkyyria), Kundry (Parsifal) ja Ortrud (Lohengrin). Vuonna 1971 Dvořáková esiintyi taas Soltin johdolla Covent Gardenissa, tällä kertaa Isolden roolissa oopperassa Tristan ja Isolde. Myöhemmin samana vuonna hän esiintyi eisllä Colin Davisin johdolla Leonorena Fidelion tuotannossa. Vuonna 1974 hän teki esiintymisen Staatsoper Unter den Lindenissä nimiroolissa Emil Petrovicsin yksinäytöksisessä koomisessa konserttioopperassa Lysistrata.
Dvořáková otti myöhemmällä urallaan myös mezzosopraanorooleja, joita olivat Herodias (Salome) ja Kostelnicka (Jenůfa). Hän vetäytyi laulu-uraltaan vuonna 1985, sai vuonna 2002 Thalia-palkinnon ja vuonna 2012 tšekkiläisen musiikin edistämisestä Antonín Dvořák -palkinnon. Hän oli vuodesta 1950 naimisissa Rudolf Vašatan kanssa, kunnes mies kuoli vuonna 1982. Dvořáková itse kuoli tulipalossa Prahassa 92-vuotiaana.
Levätkää rauhassa, komisario Palmu

Levätkää rauhassa, komisario Palmu on syyskuussa 2021 Tampereen Komediateatterilla ensi-iltansa saanut näytelmä, joka perustuu Mika Waltarin aiemmin julkaisemattomaan elokuvakäsikirjoitukseen, Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu. Näytelmän on dramatisoinut Joel Elstelä ja ohjannut Panu Raipia.
Levätkää rauhassa, komisario Palmu on Tampereen Komediateatterin 30-vuotisjuhlanäytelmä. Se on samalla maailman kantaesitys.
Näytelmässä eläkkeelle jäänyt Komisario Palmu selvittää varakkaan patriarkan murhaa - apunaan etsivät Kokki ja Virta.
Kirjailija Panu Rajalan mukaan Elstelä ei ole tehnyt suuria muutoksia Waltarin käsikirjoitukseen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Aimo Räsänen  | … |  Komisario Frans J. Palmu   |
|  Mikko Vaismaa  | … |  Päällikkö Virta   |
|  Risto Korhonen  | … |  Etsivä Kokki   |
|  Kake Aunesneva  | … |  Maisteri Lautander  |
|  Anna Haaranen  | … |  Emännöitsijä Johansson  |
|  Jere Riihinen  | … |  Taiteilija Lautanterä  |
|  Jarmo Perälä  | … |  Tuomari Luste  |
|  Saara Pohjoismäki  | … |  Neiti Lumme  |
|  Aku Sajakorpi  | … |  Rakennusurakoitsija Sipponen / Tappura  |
|  Ari Myllyselkä  | … |  Tohtori Saksinen / Brunkkenberg  |
Muut tekijät

Mika Waltari - alkuperäisteksti
Joel Elstelä - dramatisointi
Panu Raipia - ohjaus
Oskari Löytönen - lavastus
Kaisa Savolainen - pukusuunnittelu
Jussi Kamunen - valosuunittelu
Janne Pärnänen - äänisuunnittelu
Johanna Paakkanen - maskeeraus- ja kampaussuunnittelu
Matti Pekkanen - videosuunnittelu
Jere Riihinen - graafinen suunnittelu (+ rooli)
Harri Hinkka - kuvat
Vastaanotto

Näytelmän vastaanotto kriitikoiden puolesta on ollut pääsääntöisesti positiivinen. Joitain lainauksia:
"Näytelmän lopputulos on viihdyttävä, nostalginen, vähän hupsu, mutta sydämmellinen kamarinäytelmä". - Seppo Roth, Aamulehti
"Panu Raipian ohjaus on tiivistä ja loistavasti rytmitettyä. Roolitus on kokonaisuudessaan onnistunut. Alun pysäyttävä ensimmäinen kohtaus odottaa ratkaisuaan läpi koko näytelmän. Hiukan tiivistämistä tarinan alun ravintolakohtaukseen olisin kaivannut. Tarinana Levätkää rauhassa, komisario Palmu on kiinnostava ja erilainen kuin nähdyt Palmu-elokuvat – ihan hyvällä tavalla." - Irmeli Heliö, Kulttuuritoimitus
"Muutamista näkemistäni teatteri-Palmuista tämä Aimo Räsäsen luoma hahmo on selvästi paras. Hänessä on sopivasti auktoriteettia, on myös karskia huumoria ja hyvällä tyylitajulla tavoitettua tilanneoivallusta. Panu Raipia on kieltämättä ohjannut jutun nokkelasti ja joustavasti." - Panu Rajala, panurajala.fi
Komediateatterille ennen esittämättömän näytelmän dramatisoinut Waltarin lapsenlapsi Joel Estelä on onnistunut erinomaisesti. Tapahtumat etenevät kiinnostavasti ja jännitys säilyy loppuun asti. Aimo Räsästä parempaa Palmua ei olisi hevin löytynyt. Hän ei jäljittele Joel Rinnettä vaan luo omanlaisensa, aidon komisarion." - Katariina Fleming, Tamperelainen
"Tampereen Komediateatterin historiallinen rutistus on ison työn hedelmä. Lopputulos kertoo, että kaikki ovat olleet voimakkaalla palolla mukana esityksen mahdollistamisessa. Lavasteet johdattivat turvallisesti 1960-luvun Stadiin. Pukusuunnittelu on huolehtinut siitä, että roolihenkilöiden arvot ja asemat tulivat selviksi. Valo-, ääni- ja video-osaajat varmistivat huikeat tunne-elämykset." - Matti Pulkkinen, Radio SUN
Aiheesta muualla

Levätkää rauhassa, komisario Palmu - Tampereen Komediateatteri
Näytelmän arvostelu - Aamulehti, Seppo Roth (tilaajille)
Aimo Räsänen komisario Palmuna - kuva (flickr)
Louise Schack Elholm

| Louise Schack Elholm |
| --- | --- |

Tanskan kirkko-, maaseutu- ja pohjoismaisen yhteistyön ministeri
 Mette Frederiksenin II hallitus 15. joulukuuta 2022 – 23. marraskuuta 2023  
Edeltäjä:  Ane Halsboe-Jørgensen (kirkkoministeri) Flemming Møller Mortensen (pohjoismaisen yhteistyön ministeri)
Seuraaja:  Morten Dahlin
Kansankäräjäedustaja
 13. marraskuuta 2007–  
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. lokakuuta 1977 (ikä 46) Sorø, Tanska
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  Venstre
Tutkinnot:  Kööpenhaminan yliopisto
Louise Schack Elholm (s. 26. lokakuuta 1977 Sorø) on tanskalainen Venstren poliitikko, joka toimi Tanskan kirkko-, maaseutu- ja pohjoismaisen yhteistyön ministerinä joulukuusta 2022 marraskuuhun 2023. Hän on istunut kansankäräjillä vuodesta 2007.
Yksityiselämä

Myös Louise Schack Elholmin mies Torsten Schack Pedersen on Venstren kansanedustaja. Heillä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Louise Schack Elholm Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla (tanskaksi)
Lorenzo Snow

Lorenzo Snow
Lorenzo Snow (3. huhtikuuta 1814 – 10. lokakuuta 1901) oli Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon viides presidentti, profeetta ja ilmestyksensaaja vuodesta 1898 aina kuolemaansa asti. Häntä edelsi virassa Wilford Woodruff ja seurasi Joseph F. Smith.
Elämäkerta > Kuolema

Lorenzo Snow kuoli keuhkokuumeeseen Salt Lake Cityssä 10. lokakuuta 1901. Hänen seuraajakseen nousi Joseph F. Smith.
Indro Montanelli

| Indro Montanelli |
| --- | --- |
 Indro Montanelli vuonna 1992
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1909 Fucecchio, Italia
Kuollut: 22. heinäkuuta 2001 Milano, Italia
Kansalaisuus:  Italia
Ammatti:  toimittaja, kirjailija, historioitsija
Puoliso:  Margarethe Colins de Tarsienne (1942–1951), Colette Rosselli (1974–1996)
Indro Montanelli (22. huhtikuuta 1909 Fucecchio, Italia – 22. heinäkuuta 2001 Milano, Italia) oli italialainen toimittaja ja historioitsija. Lähes 70 vuotta kestäneen uransa aikana Montanelli nousi yhdeksi Italian arvovaltaisimmista historioitsijoista, ja on todennäköisesti 1900-luvun tunnetuin italialainen toimittaja. Hänen nimensä kytketään Italiassa lähes automaattisesti Corriere della Sera -sanomalehteen, jonka näkyvin hahmo hän oli vuosikymmenien ajan, kunnes 1974 erosi lehden palveluksesta ja perusti sanomalehden Il Giornale. Montanelli oli Suomessa kirjeenvaihtajana talvisodan aikana ja loi siitä kirjoittamallaan kirjalla I cento giorni della Finlandia (1940) Italiassa pitkään säilyneen positiivisen kuvan suomalaisista sankarikansana, joka urheasti puolustautui kimppuunsa hyökännyttä bolsevikkijättiä vastaan.
Montanelli tunnettiin kolonialismin puolustajana. 1930-luvulla Etiopian sotaretken aikana Montanelli osti ja nai 12-vuotiaan eritrealaisen tytön. Hän kiisti myös pitkään, että italialaiset käyttivät Etiopiassa kemiallisia aseita, mutta myönsi lopulta vuonna 1996, että sinappikaasua oli käytetty. George Floydin kuoleman jälkeisten mielenosoitusten aikana kesäkuussa 2020 Milanossa sijaitseva Montanellin patsas töhrittiin ”rasisti”- ja ”raiskaaja”-tekstein.
Nuoruus

Montanellin isä, filosofian opettaja Sestilio Montanelli oli leipurin poika, joka oli saanut mahdollisuuden opiskella ja avioitua arvostetun porvarisperheen tyttären Maddalena Doddolin kanssa. Heidän poikansa etunimi Indro oli isän keksimä, hindulaisen Indra-jumaluuden italialainen maskuliinimuoto. Indro Montanellin opiskelu sujui hyvin, vaikka hänellä jo nuorena ilmeni taipumusta masennuskausiin, joista hän kärsi koko ikänsä. Hän vei vuonna 1926 koulunkäynnin menestyksellisesti päätökseen ja aloitti lakiopinnot Firenzen yliopistossa, jossa hän hakeutui fasistisen opiskelijayhdistyksen (GUF) jäseneksi. Lakitieteen opinnot Montanelli päätti menestyksekkäästi vuonna 1930, ja kaksi vuotta myöhemmin hän suoritti jo toisen yliopistotutkinnon, sillä kertaa politiikan tutkimuksessa. Il Frontespizio -kirjallisuuslehdessä ilmestyi kesällä 1930 hänen ensimmäinen artikkelinsa Byron e il cattolicesimo.
Fasismin palveluksessa > Fasistien toimittajana vuoteen 1935

Montanellin lehtimiehen ura aukesi hänen fasistisen seuran valintansa ansiosta, kun hän vuonna 1933 sai mahdollisuuden kirjoittaa artikkeleita Berto Riccin kaksi vuotta aikaisemmin perustamaan "kapitalismin ja porvarillisuuden vastaiseen" kulttuurilehteen L’Universaleen. Kahden seuraavan vuoden aikana Montanelli julkaisi lehdessä parikymmentä artikkelia, jotka eivät ainoastaan olleet kulttuuriaiheisia vaan käsittelivät myös sisä- ja ulkopoliittisia kysymyksiä. Hän kirjoitti samanaikaisesti myös Benito Mussolinin perustamaan päivälehteen Il Popolo d’Italiaan. Tämä vei hänet 5. heinäkuuta 1934 diktaattorin vastaanotolle yhdessä muiden L’Universale-lehden toimittajien kanssa. Läsnä oli myös Mussolinin silloinen lehdistötoimiston johtaja Galeazzo Ciano. Menestyksekkäästi alkanut ura yllytti nuoren Montanellin kokeilemaan myös ulkomailla toimimista. Hän muutti kesällä 1934 Pariisiin toimittamaan fasistista L’Italie nouvelle -lehteä. Yritys oli sikäli menestyksekäs, että hän sai julkaistua vielä noin 15 artikkelia. Hän sai kuitenkin potkut jo saman vuoden joulukuussa kritisoituaan joitakin Pariisin fasistijärjestöjä tavalla, joka ei lehden kustantajia miellyttänyt. Sillä ei kuitenkaan ollut vaikutusta hänen muille lehdille tekemäänsä työhön, paitsi siten, että hänelle tarjottiin palstatilaa uusissakin. Kirjoittaminen jäi kuitenkin toiselle sijalle, kun Etiopian sotaretki alkoi lähestyä. Montanelli ilmoittautui vapaaehtoiseksi kesäkuussa 1935.