Apartheid
Historia > Musta tietoisuus -liike ja Yhdistynyt demokraattinen rintama > Soweton mellakat

Vuonna 1974 bantuopetuksen ministeri Michael C. Botha ja varaministeri Andries Treurnicht päättivät aloittaa aikaisemmin huomiotta jätetyn bantuopetuksen lain pykälän toimeenpanon, jonka mukaan opetuksessa tuli käyttää englantia ja afrikaansia tasaveroisesti. Mustien eteläafrikkalaisten mielessä afrikaans liittyi maan sortojärjestelmään ja monet koulujen johtokunnat kieltäytyivät toteuttamasta päätöstä ja oppilaat alkoivat boikotoida oppitunteja. 16. kesäkuuta 1976 sadat lukiolaiset Sowetossa lähtivät mielenosoitusmarssille koulultaan kohti alueen jalkapallostadionia vastalauseena afrikaansinkielistä opetusta vastaan. Alueelle kerääntyi pian suuri joukko poliiseja, jotka alkoivat tulittaa oppilaita ja heittää kyynelkaasukranaatteja. Kun uutinen 13-vuotiaan oppilaan Hector Pietersonin kuolemasta levisi alueella, oppilaat ja Soweton asukkaat hyökkäsivät hallintorakennuksia vastaan ja polttivat muun muassa virastorakennuksen. Poliisien tulituksessa kuoli ainakin kolme mielenosoittajaa ja toistakymmentä haavoittui. Hallitus sulki seuraavana päivänä kaikki alueen koulut ja asetti maan armeijan hälytystilaan.
Treurnicht ilmoitti, että Etelä-Afrikan ”valkoisilla alueilla” (joihin Sowetokin kuului) hallituksella oli oikeus päättää käytetystä opetuskielestä ja oikeusministeri Kruger syytti oppilaita kommunisteiksi. Samana päivänä hallituksen murskatessa mielenosoituksia kuoli 176 mielenosoittajaa ja useita satoja lisää seuraavien kuukausien aikana. Soweton mielenosoitukset levisivät nopeasti koko maahan ja nuorten opiskelijoiden aktiivisuus herätti henkiin myös vanhemman väestön vastarinnan. Afrikkalaisten kaupunkialueella ihmiset ryhtyivät järjestäytymään poliittisesti samalla tavoin kuin 1950-luvun vastarintakampanjoiden aikana. Mellakoiden jälkeen sadat nuoret afrikkalaiset pakenivat naapurimaihin ilmoittautuen PAC:n ja ANC:n sissisotilaskoulutukseen. Sowetossa alkoi 13. syyskuuta 1976 laaja lakko, joka pysäytti noin 80 % Johannesburgin tehtaista, virastoista ja hotelleista. Lakko päättyi 15. syyskuuta ja sen aikana sattuneissa välikohtauksissa kuoli 16 ihmistä.
Soweton mellakoiden väkivaltainen tukahduttaminen herätti myös kansainvälistä huomiota. YK:n yleiskokous oli jo vuonna 1962 tuominnut apartheid-järjestelmän ja vuonna 1963 turvallisuusneuvosto oli asettanut Etelä-Afrikan vapaaehtoiseen aseidenvientikieltoon. Mellakoiden jälkeen turvallisuusneuvosto muutti aseidenvientikiellon pakolliseksi kaikille YK:n jäsenvaltioille. Maailmalla syntyi myös voimakkaita kansanliikkeitä painostamaan yrityksiä lopettamaan liiketoiminnan Etelä-Afrikassa. Myös eteläafrikkalaiset urheilijat suljettiin pian kansainvälisten kilpailujen ulkopuolelle ja eteläafrikkalaista kulttuuria ja matkailua ryhdyttiin boikotoimaan laajasti.
ANC ja PAC alkoivat myös toipua johtajistonsa vangitsemisesta ja maanpakoon joutumisesta. 1970-luvun puolessa välissä molemmat aloittivat sissijoukkojen soluttamisen Etelä-Afrikkaan erityisesti Swazimaasta, josta oli tullut merkittävä Soweton mellakoiden jälkeen pakolaisiksi lähteneiden eteläafrikkalaisten sotilaskoulutusalue. Swazimaa kuitenkin kielsi järjestöt vuonna 1977 ja sissikoulutus jouduttiin siirtämään muihin eteläisen Afrikan maihin. ANC:n uuden strategian tavoitteeksi nousi ”aseellisten hyökkäysten eskaloiminen yhdistettynä joukkoliikkeiden luomiseen maan sisällä” tavoitteena kansannousu. 1970-luvun lopulla ANC:n ja PAC:n sabotaasikampanja kiihtyi ja pommeja räjähti lukuisissa hallintorakennuksissa ja muun muassa Etelä-Afrikan hiili-, öljy- ja kaasuyhtiön pääkonttorissa, Koeburgin ydinvoimalassa ja Etelä-Afrikan ilmavoimien tiedustelupäämajassa Pretoriassa.