stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuhkakuppi

Tuhkakuppi, jossa on palava savuke.
Tuhkakuppi on tupakantuhkalle ja -tumpeille tarkoitettu astia. Monissa tuhkakupeissa on reunoilla lovia, joita voidaan käyttää lepotelineenä savukkeen tai sikarin vielä palaessa.
Tyypillisessä tuhkakupissa on ympyränmuotoinen astia, jossa on matala reuna. Esimerkiksi autoissa on oman mallinen tuhkakuppinsa. Tuhkakupit valmistetaan yleensä lasista, kivestä, posliinista tai metallista, kuten hopeasta tai alumiinista.
Jokaisessa lentokoneessa on yhä oltava tuhkakuppi, vaikka tupakointi onkin kielletty. Tämä johtuu siitä, että mikäli joku kuitenkin sytyttäisi koneessa savukkeen, sen voi sammuttaa turvallisesti.
Troijan sota

Johann Georg Trautmannin maalaus Troijan tuhosta.
Troijan sota oli antiikin Kreikassa myyttinen sota useiden kreikkalaisten heimojen ja Troijan kaupungin välillä. Sodasta kerrotaan monissa lähteissä. Tärkeimpiä ovat runoilija Homeroksen runoelmat Ilias, joka kertoo varsinaisesta sodasta, ja Odysseia, joka kertoo kuningas Odysseuksen harharetkistä sodan jälkeen. Lisäksi sodan tapahtumat ovat aiheena monissa muissa eeppisen kykloksen nimellä tunnetun tarupiirin runoelmissa.
Troijan sota sijoittuu Kreikan pronssikaudelle mykeneläisen kauden lopulle. Kreikkalaiset pitivät sotaa todellisena historiallisena tapahtumana, ja esimerkiksi Eratostheneen esittämien laskelmien mukaan se olisi päättynyt vuonna 1184 eaa. Sitä vastoin varsinkin 1800-luvun alkupuolella useimmat tutkijat pitivät sitä pelkkänä taruna. Heinrich Schliemannin suorittamat kaivaukset kuitenkin osoittivat, että Troija on todella ollut olemassa juuri siellä, minne perimätieto on sen sijoittanutkin, ja eräiden tutkimusten mukaan se on joutunut vihollisten hyökkäyksen kohteeksi, vieläpä varsin lähellä Eratostheneen olettamaa ajankohtaa. Epäselväksi kuitenkin on jäänyt, missä määrin Troijan sotaa koskevat tarut perustuvat todellisiin tapahtumiin.
Sodan alku

Sota sai tarun mukaan alkunsa siitä, että Ateenassa vietettiin Thessalian kuninkaan Peleuksen ja merenjumalatar Thetiin häitä. Hääpari oli jättänyt kutsumatta juhliin eripuraisuuden jumalattaren Eriksen, ja tästä suuttunut jumalatar heitti hääsaliin oman häälahjansa: kultaisen omenan, johon oli kirjoitettu ”Kauneimmalle”. Troijan prinssi Paris joutui ratkaisemaan, kuka olisi tämä kaunein, jolle omena on tarkoitettu (niin kutsuttu Pariksen tuomio). Ylijumala Zeuksen puoliso Hera, tiedon ja sotimisen jumalatar Athene ja rakkauden jumalatar Afrodite olivat kukin sitä mieltä, että omena kuului juuri hänelle. Jokainen jumalatar lupasi Parikselle jotain, jos Paris antaisi omenan hänelle. Hera lupasi Parikselle koko maailman valtakunnaksi omenaa vastaan, Athene lupasi Parikselle mainetta ja Afrodite lupasi, että Parikseen rakastuisi kaunein nainen päällä maan. Paris valitsi Afroditen kauneimmaksi jumalattareksi, ja antoi hänelle omenan. Athene ja Hera päättivät kostaa hänelle.
Maailman kauneimpana naisena pidettiin Helenaa, Spartan kuninkaan Menelaoksen puolisoa. Niinpä Paris matkusti Spartaan, jossa hän ja Helena rakastuivat toisiinsa. Paris ryösti Helenan itselleen ja palasi Troijaan. Tästä suuttuneena Menelaos kokosi sotajoukon ja lähti sotimaan Troijaa vastaan, jotta saisi vaimonsa takaisin. Sotajoukon kokoonpano on lueteltu Iliaan niin kutsutussa laivaluettelossa. Homeroksen mukaan siihen kuului 1 186 laivaa, ehkä jopa 142 000 miestä.
Troija ja kreikkalaiset heimot sotivat vuosia ilman loppua. Lukuisat kirjan sankareista, muun muassa Aias, Akhilleus ja Troijan prinssi Hektor menehtyvät taisteluissa. Ilias päättyy Hektorin hautajaisiin, tiedot loppusodasta perustuvat muihin lähteisiin, lähinnä Vergiliukseen.
Odysseus matkustaa kotiin

Odysseian aihe on Odysseuksen venähtänyt paluumatka Troijan sodasta, jossa hän oli viettänyt 10 vuotta. Tästä teosta Odysseus kehui vain itseään, vaikka meren jumala Poseidon oli auttanut häntä. Siksi Odysseus sai Poseidonin vihat ylleen.
Osallistujia

| --- | --- |
 Kreikkalaisten puoli Jumalat Athene  Hefaistos  Hera  Hermes  Poseidon  Thetis Ihmiset (katso myös: laivaluettelo) Akamas  Akhilleus  Agamemnon  Agapenor  Aias  Amfidamas  Amfimakhos  Antiklos  Antilokhos  Antimakhos  Antifates  Asklepios  Automedon  Demofon  Diomedes  Ekhion  Epeios  Eteoneus  Eumelos  Euryalos  Eurybates  Eurydamas  Eurymakhos  Eurypylos  Filoktetes  Halaisos  Ialmenos  Idomeneus  Ifidamas  Kalkhas  Kanopos  Kyanippos  Leonteus  Makhaon  Medon  Meges  Menelaos  Menestheus  Meriones  Neoptolemos  Nestor  Nireus  Odysseus  Patroklos  Peneleos  Podaleirios  Podarkes  Polidarios  Polypoites  Sinon  Stentor  Sthenelos  Teukros  Thalpios  Thersandros  Thersites  Thoas  Thrasymedes  Tlepolemos:  Troijan puoli Jumalat Afrodite  Apollon  Ares  Artemis  Hades  Leto  Skamandros Ihmiset Aineias  Ainia  Andromakhe  Ankhises  Antibrote  Antifos  Asios  Askanios  Asteropaios  Astyanaks  Deifobos  Dolon  Euforbos  Eurypylos  Eurytion  Forkys  Glaukos  Hekabe  Hektor  Helenos  Hiketaon  Iapyks  Kassandra  Kebriones  Kleite  Koroibos  Kyknos  Lykaon  Memnon  Fryygian Mygdon  Pandaros  Paris  Penthesileia  Polites  Polydamas  Polyksene  Priamos  Rhesos  Sarpedon  Tenes  Teukros  Troilos
Osallistujia > Uhrit ja surmaajat

| Uhri | Surmaaja |
| --- | --- |
Akhilleus: Paris
Aias: itsemurha
Antilokhos: Memnon
Antifos: Agamemnon
Askalafos: 
Astyanaks: Neoptolemos (tai Odysseus)
Deifobos: Menelaos
Dolon: Odysseus ja Diomedes
Eurypylos: Neoptolemos
Forkys: Aias
Glaukos: Aias
Hektor: Akhilleus
Kebriones: Patroklos
Kyknos: Akhilleus
Medon: Aineias
Paris: Filoktetes
Patroklos: Hektor
Penthesileia: Akhilleus
Polites: Neoptolemos
Polyksene: Neoptolemos
Priamos: Neoptolemos
Protesilaos: Hektor
Rhesos: Diomedes
Sarpedon: Patroklos
Thersandros: Telefos
Thersites: Akhilleus
Troilos: Akhilleus
Meropsin pojat  (Adrastos ja Amfios): Diomedes
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Troijan sota Wikimedia Commonsissa
Ilias ja Odysseia Project Gutenbergissä. (englanniksi) (ranskaksi)
Vergiliuksen Aeneis Project Gutenbergissä. (englanniksi)
Troijan Helena.
Tuiskupyssy

Nockin 1700-luvun lopulla valmistama tuiskupyssy näytteillä Charlestonin museossa.
Osmanien valtakunnassa käytetty tuiskupyssy 1500-luvun alusta
Tuiskupyssy eli urkupyssy on piilukkoinen ase, jossa on monta yhtä aikaa laukaistavaa piippua. Tuiskupyssyjä käytettiin pääasiassa laivastotaisteluissa 1700- ja 1800-luvuilla. Mahdollisesti kuuluisin tuiskupyssy on Henry Nockin valmistama versio, jonka suunnittelija oli kuitenkin todennäköisesti joku muu kuin Nock itse. Nockin valmistamassa tuiskupyssyssä oli seitsemän .50-kaliiperista piippua. Ase oli aikansa mittapuulla todella tehokas, mutta siinä oli myös monia haittapuolia: ase saattoi murtaa ampujansa olkapään voimakkaan rekyylinsä tähden ja sen suuliekki saattoi sytyttää ampujan laivan purjeet tuleen. Nämä syyt tekivät aseesta hyvin epäkäytännöllisen, mikä johti sen käytön lopettamiseen 1800-luvulla.
Jyrki Tujunen

Jyrki Juhani Tujunen (s. 20. marraskuuta 1968 Helsinki) on suomalainen kilpapyöräilijä, joka edusti Suomea ratapyöräilyn ja maantiepyöräilyn arvokilpailuissa 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa.
Tujunen sijoittui Soulin olympialaisissa 1988 neljän kilometrin takaa-ajossa 11:nneksi. Ratapyöräilyn MM-kilpailuissa hän oli takaa-ajossa yhdestoista vuonna 1986, viidestoista vuonna 1987 ja 27:s vuonna 1990. MM-kilpailujen muissa lajeissa hän oli yleisessä sarjassa parhaimmillaan 20:s tuhannen metrin aika-ajossa vuonna 1986, ja tässä lajissa hän saavutti nuorten MM-hopeaa vuonna 1985. Tujunen voitti Pohjoismaiden mestaruuden tuhannen metrin aika-ajossa vuonna 1990.
Seuratasolla Tujunen edusti Let's Go -seuraa ja Vantaan Pyöräilijöitä. Hän voitti Suomen-mestaruuden tuhannen metrin aika-ajossa vuosina 1986–1988, neljän kilometrin aika-ajossa vuosina 1987–1990 ja pisteajossa vuonna 1991.
Tuhkalatikka

| Tuhkalatikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä 
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Luteet Heteroptera
Osalahko::  Marjaludemaiset Pentatomomorpha
Yläheimo::  Aradoidea
Heimo::  Latikat Aradidae
Suku::  Aradus
Laji::  laeviusculus
Kaksiosainen nimi
 Aradus laeviusculus  Reuter, 1875 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuhkalatikka (Aradus laeviusculus) on ludelaji. Se elää palaneissa metsissä havupuilla.
Tuhkalatikka on 5–6 mm pitkä ja hiilenmusta, vain siipien suojan ulompi osa on tummanruskea. Se on vartaloltaan hyvin litteä. Ulkonevat silmät osoittevat eteenpäin samoin kuin tuntosarvet molemmin puolin hyvinmuodostunutta kärsää.
Tuhkalatikkaa esiintyy Pohjoismaissa ja Venäjällä, mutta ei Keski-Euroopassa. Lajia ei tavattu Suomesta lähes 50 vuoteen, mutta vuonna 1996 Kolin kansallispuistosta löytyi taas eläviä yksilöitä, ja seuraavina vuosina niitä löydettiin lisää eri puolilta Itä-Suomea.
Suomen lajien uhanalaisluokittelussa tuhkalatikka siirrettiin luokasta "erittäin uhanalainen laji" luokkaan "silmälläpidettävä laji" vuonna 2010. Se on yksi niistä paloalueiden ludelajeista, jotka löytävät metsäpaloalueet tehokkaasti ja näyttäisivät hyötyneen metsien ennallistamispoltoista ja kulotuksista. On arvioitu, että etenkin itärajan tuntumassa olevat palojatkumoalueet voivat toimia askelkivinä lajin Suomessa esiintyville populaatioille.
Antero Tukiainen

Torsten Adolf Antero Tukiainen (26. helmikuuta 1916 Porvoo – 14. toukokuuta 1996 Porvoon maalaiskunta) oli suomalainen kilpasoutaja.
Tukiainen edusti Suomea Helsingin olympialaisissa 1952 perämiehellisen nelosen perämiehenä venekunnassa, joka sijoittui viidenneksi. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän kilpaili vuosina 1953 ja 1954. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa sisähankanelosessa vuonna 1951.
Seuratasolla Tukiainen edusti Soutuseura AEB:tä, Hamarin Eloa ja Porvoon Veikkoja. Hän voitti viisi Suomen-mestaruutta nelosissa ja kahdeksikossa vuosina 1951–1953.
Tuffi

Tuffikivilouhos Ettringenissä Saksassa
18,5 Ma.
Tuffi (ital. tufo < kreik. tofos) on tulivuoresta purkautuvasta tuhkasta iskostunutta kiveä.
Tuhkahiukkasen koko on alle 2 mm, eli hiukkaset ovat alle hiekanjyvän kokoisia tai niinkin pieniä kuin savihiukkaset ja vielä pienempiä.
Suurempia partikkeleita (2–64 mm) kutsutaan nimellä lapilli. Monesti tuffikivessä on tuhkan seassa suurempia lapilleja.
Tuffikivestä voi syntyä breksiaa. Tuffi voi mineraalikoostumukseltaan olla muun muassa ryoliittista, trakyyttista, andesiittista tai basalttista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuffi Wikimedia Commonsissa
Tsinebi

| Tsinebi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12122-67-7
PubChem CID:  5284484
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (C4H6S4N2Zn)n
Moolimassa:  275,726
Ulkomuoto:  Keltaista pulveria
Sulamispiste:  157 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,74 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Tsinebi  eli zinebi ((C4H6S4N2Zn)n) on sinkin ja etyleenibistiokarbamiinihapon suola. Yhdistettä käytetään maataloudessa fungisidina, mutta esimerkiksi Euroopan unionin ja Yhdysvaltojen alueella tsinebin käyttö on kiellettyä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa tsinebi on kellertävää kiteistä ainetta. Rakenteeltaan se on polymeerimäinen suola. Tsinebi on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta se liukenee muun muassa pyridiiniin, kloroformiin ja bentseeniin sekä rikkihiileen. Tsinebin fungisidiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se estää niiden soluhengityksen. Yhdiste hajoaa aktiivisiksi metaboliiteiksi esimerkiksi etyleenitiuraamimonosulfidiksi. Tsinebi on aktiivinen useita sieniä ja homeita vastaan.
Valmistus ja käyttö

Tsinebiä voidaan valmistaa sinkkisulfaatin ja etyleenibistiokarbamiinihapon tai sen natriumsuolan eli nabaamin välisellä reaktiolla. Yhdistettä käytetään sienitauteja vastaan muun muassa kasvis-, hedelmä-, viini- ja koristekasviviljelmillä. Yhdiste levitetään jauheena. Tsinebi on sallittu käytettäväksi muun muassa Kanadassa, Intiassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Yhdysvalloissa tsinebin käyttö muuten kuin viiniviljelmillä kiellettiin vuonna 1993 ja myös viininviljelyssä vuonna 1997. Euroopan unionin alueella yhdisteen käyttö kiellettiin vuonna 2001.
Aiheesta muualla

PubChem: Zineb (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Zineb (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Zineb (englanniksi)
Viktor Tsybulenko

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Viktor Tsybulenko vuonna 2012. |  Viktor Tsybulenko vuonna 2012. |  Viktor Tsybulenko vuonna 2012. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | keihäs |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | keihäs |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1962 | keihäs |  |
Viktor Tsybulenko (ukr.   kyrill. Віктор Цибуленко, 13. heinäkuuta 1930 Veprik – 19. lokakuuta 2013 Kiova), oli ukrainalainen keihäänheittäjä edustaen Neuvostoliittoa, olympiavoittaja Roomassa 1960.
Tsybulenkon ura huipulla oli pitkä. 188-senttinen ja 101-kiloinen Tsybulenko oli maailmantilaston kakkonen jo vuonna 1950 tuloksella 73,37. Helsingin olympialaisissa Tsybulenko jäi neljänneksi tuloksella 71,72 häviten pronssimitalin Toivo Hyytiäiselle vain 17 sentillä. EM-Bernissä Tsybulenko oli niin ikään neljäs, häviten pronssimitalin jälleen suomalaiselle, tällä kertaa Soini Nikkiselle.
Ensimmäisen arvokisamitalin Tsybulenko sai Melbournen olympialaisissa, joissa hän sai pronssia tuloksella 79,50 maailmanennätyksen tehneen Egil Danielsenin voittaessa. Tukholman EM-kisoissa 1958 Tsybulenko ei ollut mukana.
Rooman olympialaisissa Tsybulenko kiskaisi ensimmäisellä heitollaan uransa kaikkien aikojen parhaan 84,64. Sen jälkeen sääolosuhteet muuttuivat hankaliksi eivätkä parhaat tulokset enää muuttuneet; kilpailun neljä parasta heittivät lopullisen tuloksensa avauskierroksella. Kultaheitto ei ollut olympialaisten pisin keihäskaari, sillä kahdeksanneksi jäänyt Janusz Sidło oli heittänyt karsinnassa 85,14.
Tsybulenko oli mukana vielä Belgradin EM-kisoissa 1962 ja sai hopeaa Jānis Lūsisin aloittaessa neljän peräkkäisen voittonsa putken.
Aiheesta muualla

Viktor Tsubylenko (Arkistoitu – Internet Archive) Olympics at Sports-Reference.com (englanniksi)
| n k  Miesten keihäänheiton olympiavoittajat |
| --- | --- |
 1908: Eric Lemming (tavallinen) - Eric Lemming (vapaa tyyli)  1912: Eric Lemming (yhden käden) - Julius Saaristo (molemmat kädet)  1920: Jonni Myyrä  1924: Jonni Myyrä  1928: Erik Lundqvist  1932: Matti Järvinen  1936: Gerhard Stöck  1948: Tapio Rautavaara  1952: Cyrus Young  1956: Egil Danielsen  1960: Viktor Tsybulenko  1964: Pauli Nevala  1968: Jānis Lūsis  1972: Klaus Wolfermann  1976: Miklós Németh  1980: Dainis Kūla  1984: Arto Härkönen  1988: Tapio Korjus  1992: Jan Železný  1996: Jan Železný  2000: Jan Železný  2004: Andreas Thorkildsen  2008: Andreas Thorkildsen  2012: Keshorn Walcott  2016: Thomas Röhler  2020: Neeraj Chopra  2024: Arshad Nadeem 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Tilastopaja 🔒
Tukiansassilta

Etelänkylän isosilta Pyhäjoella. Sillassa on kaksinkertaiset ponsiansaat.
Tukiansassilta, myös ponsiansassilta on ansassiltatyyppi. Tukiansas on sidepalkki, joka on vahvistettu palkin alapuolisilla vinotuilla. Tukiansassiltoja on ollut niin kauan kuin siltarakenteista on säilynyt ylipäänsä mitään kirjallista tietoa. Tyyppi oli yleisin Suomessa 1800-luvulla rakennettu puusiltatyyppi. Kun tarvittiin pitempiä jännevälejä, tukiansaat voitiin tehdä moninkertaisina. Tukiansassiltoja ovat muun muassa Suomen vanhin liikenteellä oleva puusilta, vuonna 1837 valmistunut museosiltana oleva Etelänkylän isosilta ja vuonna 1966 valmistunut Nurmijärven Myllysilta, joka oli vielä 2010-luvun alussa Suomen nuorin museosilta. Se on sittemmin poistettu museosiltaluettelosta.
Tukisolukko

Tukisolukko on kasveissa olevaa paksuseinäistä solukkoa, joka lujittaa kasvin rakennetta. Tukisolukko voi muodostua paksusoppisoluista, niini- ja puusyistä tai kivisoluista. Tukisolukot ovat sijoittuneet varsissa, joissa tarvitaan taivutuskestävyyttä, yleensä lähelle pintaa erillisinä jänteinä tai lieriömäiseksi kerrokseksi. Juurissa ja vesikasvien varsissa, joissa tarvitaan enemmän vetokestävyyttä, ne ovat sijoittuneet keskustaan. Lehdissä tukisolukkoja on suonten johtosolukon ylä- ja alapuolella, missä ne kannattavat johtosolukon kanssa lehteä.
Shūji Tsurumi

Shūji Tsurumi
Shūji Tsurumi (jap. 鶴見修治, Tsurumi Shūji, s. 29. tammikuuta 1938 Tokio) on entinen japanilainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Saavutukset > Olympialaiset

Rooma 1960
Kultaa joukkuekilpailussa
Pronssia hevosella (19,150)
Neljäs moniottelussa (114,55)
Kuudes hypyssä (19,150)
Tokio 1964
Kultaa joukkuekilpailussa
Hopeaa moniottelussa (115,400), hevosella (19,325) ja nojapuilla (19,450)
Neljäs hypyssä (19,225)
Viides renkailla (19,275)
Saavutukset > MM-kilpailut

Dortmund 1966
Kultaa joukkuekilpailussa
Hopeaa moniottelussa
Tšerkessit

Tšerkessit ovat Venäjällä etupäässä Karatšai-Tšerkessiassa asuva luoteiskaukasialaista kabardin kieltä puhuva kansa. Samaa nimitystä on aikaisemmin käytetty kaikista adygelaisista kansoista: adygeista, kabardeista ja tšerkesseistä. Se esiintyy myös Turkissa ja Lähi-idässä asuvien pohjoiskaukasialaisten kansanryhmien yhteisnimityksenä.
Asuinalue ja lukumäärä

Vuonna 1989 Neuvostoliitossa oli 52 400 tšerkessiä, joista 40 200 asui Karatšai-Tšerkessiassa. Vuonna 2002 Venäjällä laskettiin olevan 60 500 tšerkessiä. Heistä 49 600 asui kotitasavallassaan, jonka väestöstä he muodostivat 11,3 %.
Vuonna 1989 kansallisuudeltaan tšerkesseistä 91,5 % puhui äidinkielenään kabardia ja 5,2 % venäjää. Toisena kielenään venäjää puhui 77,2 % kansasta. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 94,5 % tšerkesseistä osaa venäjää. Kotitasavallassaan asuvista tšerkesseistä 96,6 % puhuu kabardia ja 4,3 % abazaa.
Etninen historia

Adygelaisilla kansoilla on yhteinen historia, perinnekulttuuri ja pitkälti myös sama kieli. Tšerkessit, kabardit ja adyget käyttävät kaikki itsestään nimitystä adyge. Monet pitävät niitä samana kansana, joka on jakautunut 1800-luvun venäläisvalloituksen seurauksena.
Adyget asuivat nykyään Tšerkessiaksi kutsutulla alueella jo 400–600-luvuilla. He koostuivat 18 eri ryhmästä, joista nykyisten tšerkessien esi-isiä ovat kabardit ja besleneit. Vuonna 1804 venäläiset hävittivät seudun lähes koko adygeväestön. Vuosisadan lopulla adygepakolaisten jälkeläisiä siirrettiin nykyisten Adyge-Hablin ja Habezin piirien alueelle, jossa he muodostivat 12 kylää. 1920-luvulla seudulle palasivat vielä viiden kylän asukkaat.
Elinkeinot ja kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja ovat karjanhoito ja käsityöammatit. Asuin- ja talousrakennukset olivat yleensä puisia. Ruokavalio koostui liha, vilja- ja maitotuotteista. Yhteiskuntajärjestyksen perustan muodosti kyläyhteisö. Avioliitto oli tiukasti eksogaminen. Perinteiset suurperheet hajosivat Kaukasian sodan aikana.
Suullinen kansanperinne, muun muassa Nart-eepos, on pääosin yhteinen muiden adygejen kanssa. Huomattava merkitys on kansanmusiikilla ja tanssilla. 900–1100-luvuilla seudulle levisi Bysantista ja Georgiasta kristinusko, joka 1300-luvulta lähtien alkoi väistyä islamin tieltä. Perinteiset uskomukset säilyivät kristinuskon ja myöhemmin islamin rinnalla vahvoina. Neuvostoaikana syntyi tšerkessien kaunokirjallisuus ja ammattitaide.
Nykytilanne

Nopeasta kaupungistumisesta huolimatta suurin osa tšerkesseistä asuu yhä maaseudulla. Syntyvyys on Kaukasian muihin kansoihin verrattuna alhainen. Elinkeinorakenne on normaali, vaikka palveluammattien osuus on jonkin verran ylikorostunut. Kansallinen itsetunto on vahva, seka-avioliittojen osuus pieni ja äidinkielen asema vakaa. Vuonna 1990 perustettu kansallinen järjestö Adyge hase harjoittaa kulttuuri- ja sivistystoimintaa ja kehittää yhteyksiä eri alueilla asuvan adygediasporan välillä. 1990-luvun alussa esiintyneet pyrkimykset erillisen tšerkessiautonomian perustamiseksi ovat laantuneet.
Tuhat laulujen vuotta

| Tuhat laulujen vuotta |
| --- | --- |
Kirjailija:  Aale Tynni
Kieli:  suomi
Genre:  runous
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1957
ISBN:  951-0-06216-2 (uud. p.)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tuhat laulujen vuotta: Valikoima länsimaista lyriikkaa on Aale Tynnin vuonna 1957 ilmestynyt runoantologia.
Teoksesta ilmestyi 1974 uudistettu ja täydennetty laitos, jossa on lisäksi mukana alkutekstit. Vuonna 2004 ilmestynyt teos on vuoden 1974 laitoksesta täydennetty laitos.
Aiheesta muualla

Väinö Kirstinä: Hyvä pitkän ajan kumppani. Kiiltomato.net 4.8.2004.
Yoshiyuki Tsuruta

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Yoshiyuki Tsuruta |  Yoshiyuki Tsuruta |  Yoshiyuki Tsuruta |  |
Miesten uinti
Maa:   Japani
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | 200 m rintauinti |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | 200 m rintauinti |  |
Yoshiyuki Tsuruta (jap. 鶴田 義行, Tsuruta Yoshiyuki; 1. marraskuuta 1903 – 24. heinäkuuta 1986)  oli japanilainen uimari ja olympiavoittaja.
Tsuruta oli ensimmäinen japanilainen uinnin olympiavoittaja. Hän voitti 200 metrin rintauinnin olympiakultaa kahdesti. Amsterdamin 1928 kisoissa hän ui olympiaennätyksen 2.48,8 ja voitti Saksan Erich Rademacherin 1,8 sekunnilla. Los Angelesin 1932 kisoissa Tsuruta ui välierässä ajan 2.45,4 ja hävisi maanmiehelleen Reizo Koikelle. Finaalissa Tsuruta ui uudelleen saman ajan ja se riitti voittoon.
Tsuruta valittiin International Swimming Hall of Fameen 1968.
Saavutukset

Olympiakultaa 200 metrin rintauinnissa Amsterdamissa 1928 (aika 2.48,8)
Olympiakultaa 200 metrin rintauinnissa Los Angelesissa 1932 (aika 2.45,4)
Aiheesta muualla

International Swimming Hall of Fame: Yoshiyuki Tsuruta (Arkistoitu – Internet Archive)
Miesten 200 metrin rintauinnin olympiavoittajat
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Tuiran koulu

| Tuiran koulu> Tuiran kansakoulu |
| --- | --- |

Sijainti:  Tuira, Oulu
Koordinaatit:  65°1′26″N, 25°28′27″E
Perustettu:  1900
Rehtori:  Heikki Tikkanen
Luokat:  1–6
Oppilaita:  250
Verkkosivut
Tuiran koulu on Oulun Tuiran kaupunginosassa sijaitseva peruskoulu. Koulussa annetaan perusopetusta luokkatasoilla 1–6.
Tuiran koulun vanha rakennus on valmistunut vuonna 1900. Kaksikerroksisen uusgoottilaisvaikutteisen rakennuksen on suunnitellut rakennusmestari J. W. Lillqvist. Koulurakennusta on laajennettu samaa tyyliä noudattaen vuonna 1930.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuiran koulu Wikimedia Commonsissa
Stjerna, Pirkko (koonnut): Tuiran koulu 100 vuotta.  (Juhlajulkaisu)  Oulu:  Oulun kaupunki, 2000.  ISBN 951-9234-80-2
Tukulorit

Tukuloritulkki siskojensa kanssa 1882
Tukolorien marabout eli pyhä mies. Akvarelli 1853
Tukulorit (myös tukulöörit, tukulerit) ovat fulben kielen murretta, wolofia ja arabiaa puhuva kansa Senegalissa, Mauritaniassa ja Gambiassa. Asutus on keskittynyt Senegaljoen keskijuoksulle. Pieniä ryhmiä on myös Malissa, Guineassa ja Guinea-Bissaussa. Ulkonäöltään tukulorit ovat negridejä ja uskonnoltaan sunnalaisia muslimeja. Heitä on noin miljoona henkeä.
Nimitys tukulor on peräisin Fouta Toron aluetta ensimmäisen ja toisen vuosituhannen vaihteessa hallinneesta Tekrurin muslimivaltiosta. 1700-luvun lopulla tukulorit perustivat uuden teokraattisen valtakunnan, joka levitti islamia laajalle alueelle sekä valtasi bambaravaltiot ja Macinan. Tukulorivaltakunnan perustaja oli Umar Tall (1794–1864).
Kansan pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan kalastusta ja käsityöammatteja. Nykyään monet käyvät muualla ansiotöissä. Perinteinen yhteiskuntajärjestelmä perustuu vapaiden maanviljelijöiden ja karjanhoitajien, käsityöläisten ja orjien muodostamaan kastijärjestelmään sekä sukuyhteisöihin. Miesten moniavioisuus on yleistä. Tukulorien muslimiveljeskunnista on noussut huomattavia liikemiehiä ja yhteiskunnallisia johtajia.