Venäjän keskitys
Yleistä

Kolme ensimmäistä Venäjän keskitys -suunnitelmaa laadittiin kenraalimajuri Oscar Enckellin toimiessa yleisesikunnan päällikkönä, mutta niiden pohjana käytettiin jo vuonna 1919 Hannes Ignatiuksen kautena laadittuja kolmea liikekannallepanosuunnitelmaa. WK 1 valmistui vuonna 1921, WK 2 ja WK 3 useana versiona vuosina 1921–1923. Suunnitelmat oli tarkoitettu vaihtoehtoisiin tilanteisiin: WK 1 perustui ensisijaisesti puolustukseen Karjalankannaksen pääasemassa, mutta siihen sisältyi mahdollisuus työntää vastahyökkäyksellä rintama Kannaksen kapeimmalle kohdalle Venäjän puolelle rajaa; WK 2 perustui puolustukseen epäedullisemmassa asemassa Viipurin itäpuolella, mikäli Neuvosto-Venäjä tekisi yllätyshyökkäyksen ja Suomen joukkoja ei ehdittäisi ryhmittää pääasemaan, mutta myös sen ajatuksena oli päästä vastahyökkäyksellä pääasemaan; WK 3 oli erittäin edulliseen tilanteeseen tarkoitettu suunnitelma hyökkäyksestä kohti Pietaria, ja siinä vihjattiin mahdollisuuteen valloittaa Suomelle uusia alueita. Enckell tuli jo vuonna 1923 siihen johtopäätökseen, että vain puolustukselliset suunnitelmat olivat realistisia, joten WK 3:a ei lähetetty sotatoimiyhtymien komentajille, mutta sitä ei myöskään kumottu.
Kenraalimajuri K. M. Walleniuksen toimiessa yleisesikunnan päällikkönä laadittiin vuonna 1930 valmistunut uusi puolustussuunnitelma VK 27, jonka pääajatuksena oli vastahyökkäys vihollisen selustaan itäisellä Karjalankannaksella ja rintaman työntäminen edullisempaan puolustusasemaan silloisen valtakunnanrajan itäpuolelle. VK 27:n on katsottu kuvastaneen Suomen puolustusvoimien johtoon nousseiden jääkäriupseerien hyökkäyksellistä ajattelutapaa. Suunnitelmaan kohdistui alusta alkaen epäluuloja, koska se tarjosi vain yhden ratkaisumallin. Lisäksi vuonna 1930 everstiluutnantti V. A. M. Karikosken johtama yleisesikunnan operatiivinen toimisto totesi VK 27:n epärealistiseksi tehtyään laskelmia Suomen ja Neuvostoliiton liikekannallepanojen nopeuksista. Vuonna 1931 laadittiin pelkkään puolustukseen perustunut VK 31.
VK 27 edellytti Kannaksen pääaseman linnoittamista rauhan aikana, joten puolustussuunnitelmat jouduttiin uusimaan, kun linnoitusten lopulliset sijaintipaikat saatiin päätettyä. Pääpuolustusasema sijoitettiin lopulta suunnilleen samalle linjalle, kuin mihin sitä oli jo Enckellin aikana kaavailtu. K. L. Oeschin esikuntapäällikkökautena laadittiin alueellisen liikekannallepanojärjestelmän käyttöönoton yhteydessä vuonna 1934 kaksi uutta vaihtoehtoista suunnitelmaa, VK 1 ja VK 2. Uusi VK 1 oli VK 27:ää läheisesti muistuttanut vastahyökkäyssuunnitelma, jossa lisäksi Laatokan pohjoispuolella suomalaiset olisivat siirtyneet suoraan hyökkäykseen pyrkien työntymään aina Kantalahteen ja Muurmannin radalle saakka. VK 1 oli tarkoitettu edulliseen tilanteeseen, jossa Neuvostoliitto olisi samanaikaisesti sodassa myös muita valtioita vastaan. Epäedullisempaan tilanteeseen tarkoitettu VK 2 perustui ajatukseen puolustuksesta Kannaksen pääasemassa ja vastahyökkäyksistä ainoastaan Laatokan pohjoispuolella. Molemmissa suunnitelmissa Kannakselle rajan lähelle sijoitettavien suojajoukkojen oli tarkoitus hidastaa vihollisen hyökkäystä, jotta muut joukot ehdittäisiin keskittää pääpuolustusasemaan.
Vuoden 1934 suunnitelmat säilyivät lähes muuttumattomina toisen maailmansodan puhkeamiseen saakka. Niistä VK 2 valittiin toteutettavaksi syksyn 1939 ylimääräisten harjoitusten aikana ja se muodosti siten lähtökohdan Suomen strategialle talvisodassa.