stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liikenteen historia

Liikenteen historia alkaa esihistoriallisilta ajoilta, jolloin ihmiset kulkivat maalla enimmäkseen jalan ja joskus hevosilla. Kulkureitteinä olivat yleensä vesireitit.
Varhaisimmasta merenkulun kehityksestä ovat merkkeinä laivojen kuvat. Varhaisimmat laivan kuvat ovat löytyneet Egyptistä ajalta 3400 ekr. Kreetalta on löytynyt laivan kuvia ajalta noin 2200 ekr. Pyörä keksittiin Mesopotamiassa 3000-luvulla ekr., mutta varsinaiset kärryissä käytettävät pyörät keksittiin 2500 ekr. Muinaistiet olivat usein kaupankäynnin väyliä. Esimerkiksi Suomen vanhin tunnettu tie, 800-luvulla rakennettu Hämeen Härkätie toimi kaupankäyntiväylänä meren rannikon kauppapaikkojen ja sisämaan välillä. Myös aikoinaan Kiinasta Välimeren seudulle johtanut Silkkitie oli kaupankäyntiväylä. Viikingeilä oli kauppareittejä merireittien lisäksi myös idässä, missä ne kulkivat Skandinaviasta Dneprjoen kautta Mustallemerelle ja Välimerellä sijaitsevaan Bysanttiin saakka. Tämä Viikinkien idäntie meni osin maitse, osin jokia myöten.
Kulkuneuvot ja tekniikka > Laivat

Hellenistisellä aikakaudella Kreikassa rakennettiin laivoja, joiden keula oli matalalla ja perä oli koholla.
Viikingit kulkivat aikoinaan paljon meriteitse. He keksivät kölin ja heillä oli erilaisia laivoja eri tarkoituksiin. Kauppalaivat olivat leveämpiä kuin sotalaivat.
Kulkuneuvot ja tekniikka > Automobiilit

Ensimmäisen "itsestään liikkuvan" kulkneuvon eli automobiilin kehitti ranskalainen Nicolas-Joseph Cugnot 1760-luvulla. Tämä ajoneuvo toimi höyrykattilan avulla. Ensimmäisen kaupalliseen tarkoitukseen tarkoitetun auton kehitti Karl Benz 1885. Ensimmäisen maantieajon bensiinikäyttöisellä autolla teki Bertha Benzin 1888, kun hän matkasi Mannheimista Pforzheimiin. Daimler ja Benzin perustivat yhdessä autoja valmistavan yhtiön 1926. Yhtiön valmistama automerkki oli Mercedes.
Varhaisin tiedetty maininta moottoripyörästä on vuodelta 1893. Tästä 20 vuotta aiemmin tiedetään olleen polkupyöriä, joissa oli apumoottori. Moottoripyöräteollisuudessa tapahtui merkittävää kehitystä 1920-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen Japanissa tapahtui suuri nousu moottoripyöräteollisuudessa.
Kulkuneuvot ja tekniikka > Raideliikenne

Nykyisiä rautateitä edelsivät puisista kiskoista koostuneet raideväylät. Ensimmäiset raiteilla liikkuneet vaunut toimivat Mesopotamian ja Intian alueella 2900-luvulla ekr. Ennen nykyisiä raidejärjestelmiä raideliikenne kulki köysiratoja myöten. 1900-luvulla junaliikenteen kannalta tapahtui merkittävää kehitystä Isossa-Britanniassa, Ranskassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa. 1960-luvulla tapahtui yleismaailmallisesti merkittävää vilkastumista raideliikenteessä.
Kulkuneuvot ja tekniikka > Lentoliikenne

Lentosuunnistuksessa oli merkittävä kehittäjä Sir George Gayley (1773-1857). Gottlieb Daimler kehitti ensimmäiset yksisylinteriset polttomoottorit lentokoneisiin 1885. Polttomoottorikoneiden osalta tapahtui merkittävää kehitystä 1900-luvun alussa. Yhdysvaltalaiset Wrightin veljekset, Wilbur ja Orville Wright kehittivät ensimmäisen ilmaa raskaamman lentokoneen. He lensivät lentokoneella ensimmäistä kertaa julkisesti 1908.
Kaatuneiden urheilijoiden muistokilpailut (jalkapallo)

Kaatuneiden urheilijoiden muistokilpailut järjestettiin vuonna 1940 Helsingissä 20.–22. heinäkuuta. Jalkapallo-ottelut olivat 20. heinäkuuta Olympiastadionilla. Vastakkain olivat Suomen Palloliiton ja Työväen Urheiluliiton Helsingin ja liittojen mestarit eli Helsingin mestareina vastakkain HJK ja Helsingin Kullervo sekä liittojensa mestareina TPS ja KTP. Otteluiden kesto oli poikkeuksellisesti 2 × 30 minuuttia.
Ottelut

HJK v Helsingin Kullervo
| HJK | 6–2 (2–1) | Helsingin Kullervo |
| --- | --- | --- |
| Seppola  3' Lehtonen  25'  35'  58' Salo  46'  50' |  | Partanen  5' Korlin  48' |
TPS v KTP
| TPS | 3–1 (1–0) | KTP |
| --- | --- | --- |
| Teräs  11'  32'  42' |  | Niilonen  36' |
Raunistulan rehutehdas

Raunistulan viljasiilo kuvattuna kesällä 2006.
Raunistulan hylätyn rehutehtaan varastohalli 8. elokuuta 2004. Halli tuhoutui tulipalossa kesällä 2005.
Raunistulan rehutehdas oli Turun Raunistulassa sijainnut Hankkijan entinen viljasiilo ja tuotantorakennus.
Historia

Keskusosuusliike Hankkija rakennutti 1910 puurakenteisen varastorakennuksen Turun Raunistulaan. Yksitoista vuotta myöhemmin vierelle nousi betoninen varastorakennus. 1959 valmistuivat viljavarasto ja kuivauslaitos. Turun yksiköstä tuli Hankkijan suurin ja nykyaikaisin.
Vuoden 1970 laajennuksessa rakennetut terässiilot romahtivat ensimmäisen täyttönsä aikana. Muutaman vuoden kuluttua siilot romahtivat jälleen – henkilövahingoilta kuitenkin vältyttiin molemmilla kerroilla. Parhaimmillaan tehtaassa valmistui 300 000 kiloa rehua yhden päivän aikana. Työntekijöitä rehutehtaalla oli enimmillään 85.
Rehunvalmistus Raunistulassa loppui pian Hankkijan konkurssin jälkeen, vuonna 1993. Pienimuotoinen toiminta jatkui vielä viisi vuotta, minkä jälkeen rakennukset jäivät lopullisesti tyhjilleen.
Vuodet teollisuuskäytön loppumisen jälkeen

Hankkijan teollisuuskauppojen yhteydessä Danisco Oy:lle siirtynyt tehdaskompleksi asetettiin myyntiin ensimmäisen kerran jo 1993. Tehtaan tiloihin suunniteltiin esimerkiksi opiskelija-asuntoja, mutta hanke hylättiin pian liian kalliina. Siiloalue suojeltiin vuonna 2000 teollisuushistoriallisin perustein asemakaavalla, mutta kaava peruttiin kaksi vuotta myöhemmin, koska rakennuksista löytyi ihmisille haitallista mikrobikasvustoa. 2004 siiloalueen omistus siirtyi Oy Business Park Auralle.
Tehdas esiintyi vuoden 2005 elokuvassa Tyttö sinä olet tähti, joka kuvattiin muiltakin osin Turussa.
Rehutehdas purettiin vuoden 2010 aikana ja YIT on rakentanut paikalle kerrostaloja. Alueelle, joka on nimetty Barkerinrannaksi,  on kaavoitettu kahdeksan punatiilistä kerrostaloa, joista kuudes valmistui syystalvella 2015.
Onnettomuudet

Tehtaan varastohalli paloi 2005; paperialan työsulun vuoksi halliin oli varastoitu tonneittain paperia.
12-vuotias poika putosi viljasiiloon ja kuoli putoamisesta saamiinsa vammoihin 22. heinäkuuta 2009.
Kesla

| Kesla Oyj |
| --- | --- |

Tunnuslause:  YOUR RESPONSIBLE PARTNER
Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Osake:  OMXH: KELAS
Markkina-arvo:   14,0 milj. € (31.12.2022)
Perustettu:  1960
Toimitusjohtaja:  Pasi Nieminen
Puheenjohtaja:  Vesa Tuomi
Kotipaikka:  Joensuu, Suomi
Toimiala:  teollisuustuotteet ja -palvelut
Liikevaihto:   45,9 milj. € (2022)
Liikevoitto:   -1,319 milj. € (2022)
Henkilöstö:   246 (keskim. 2022)
Kotisivu:  www.kesla.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kesla Oyj on suomalainen pörssiyritys, jonka kotipaikka on Joensuu. Yritys on metsäteknologian kehittämiseen, valmistukseen ja markkinointiin erikoistunut konepajakonserni, joka hallitsee puunkorjuun koko tuotantoketjun. Keslan tuotteisiin kuuluvat auto- ja teollisuusnosturit, hakkurit, harvesterikourat, metsäkonenosturit ja traktorin metsävarusteet, perävaunut ja kuormaimet.
Historia

Yritys sai alkunsa vuonna 1954, kun ensimmäisen traktorinsa ostanut Antti Kärkkäinen alkoi pohtia, kuinka kivet saisi kätevästi kerättyä pois pelloilta. Kärkkäinen kehitti ja teki itse omat kivenraivauskoneensa, sillä valmiita ei ollut saatavilla. Näin saivat alkunsa Kivi-Antti-kivensiirtolaite ja Isokita-raivauskoukku. Naapurit kiinnostuivat Antin keksinnöistä ja tilasivat niitä myös itselleen. Laitteita valmistettiin alkuun naapurikylän pajalla, kunnes Antti Kärkkäinen päätti laittaa tilansa uuteen käyttöön ja perusti 19. elokuuta 1960 Rantasalmen Raivausväline -yrityksen.
Antti Kärkkäinen kuoli vuonna 1969, jonka jälkeen yrityksen otti hoitoonsa ensin hänen vanhin poikansa Raimo ja sitten nuorempi poika Seppo vuonna 1971. Lisätilojen tarpeessa yritys muutti ensin hetkeksi Joroisiin ja sieltä Kesälahdelle 1974. Kesälahdesta yritys sai nykyisen nimensä Kesla.
Kesla päätti tammikuussa 1988 laajentaa omistuspohjaansa ja listautui Helsingin pörssin OTC-listalle. Samoihin aikoihin yritys laajensi toimintaansa henkilönostimien suunnitteluun ja markkinointiin. Kesla valmisti viimeiset maatalouskoneensa vuonna 1995.
Vuonna 2000 Kesla osti hakehakkurin tuoteoikeudet saksalaiselta hakkurivalmistajalta. Tämän ympärille Kesla hyödynsi omaa osaamistaan metallirakenteiden, kuten vaunurungon ja nosturin sekä hydrauliikan ja automatiikan osalta, ja kehitti kilpailukykyisen hakkuripaketin yrittäjäkäyttöiseen hakettamiseen.
Vuonna 2007 Kesla osti MFG Components Oy:n Tohmajärveltä. MFG:stä tuli Keslan itsenäinen tytäryhtiö. Kesla Components fuusioitui MFG:hen vuonna 2008. Näin ollen MFG:llä on toimipisteet Tohmajärvellä ja Ilomantsissa.
Kirjallisuutta

Salmela, Sirkka-Liisa: Riihipajasta metsäteknologian moniosaajaksi: Kesla 50.  Joensuu:  Kesla Oyj, 2010.  ISBN 978-952-92-7551-9
Aaltonen, Sirkka-Liisa: #yourlifetimematch - Lähikuvassa Kesla 2010-2020.  Joensuu:  Kesla Oyj, 2021.  ISBN 978-952-94-4795-4
Aaltonen, Sirkka-Liisa: #yourlifetimematch - Close-up Kesla 2010-2020.  Joensuu:  Kesla Oyj, 2021.  ISBN 978-952-94-4867-8
Aiheesta muualla

Kesla
Keslan osake- ja pörssihistoriaa porssitieto.fi:ssä
Close-up Kesla 2010-2020
Lähikuvassa Kesla 2010-2020
Kesla 20RH -harvesterikoura
Elektronikuori

Kuvassa on bariumatomi, jolla on kuusi elektronikuorta.
Kvanttimekaniikassa elektronikuori eli pääenergiataso on ryhmä atomiorbitaaleja, joilla on sama pääkvanttiluku n. Elektronikuorimallilla voidaan kuvata elektronien keskimääräistä sijaintia atomiytimen ympärillä. Elektronikuoret koostuvat alielektronikuorista, joilla on niille ominainen pyörimismäärää eli liikemäärämomenttia kuvaava kvanttiluku, sivukvanttiluku l. Yhdessä elektronikuoret muodostavat atomin elektronikonfiguraation.
Elektronikuorien sijainti ja nimeäminen

Elektroneilla ei ole tarkkaa hetkellistä sijaintia elektroniverholla, vaan kvanttimekaniikan lakien mukaisesti on vain tietty todennäköisyys löytää niitä tietyltä etäisyydeltä atomiytimestä. Mitä kauempana ytimestä elektronit ovat, sitä helpompi ne on irrottaa atomista. Lähellä ydintä olevien elektronien irrottamiseen vaadittava energia on suurin.
Elektronikuoret on nimetty kirjaimilla historiallisista syistä johtuen. Sisintä kuorta merkitään kirjaimella K, seuraavaa kuorta kutsutaan kirjaimella L ja niin edelleen. Nimeäminen johtuu Charles Barklan ja Henry Moseleyn röntgenabsorptiokokeista. He löysivät K- ja L-kuoret, mutta eivät olleet varmoja löytyisikö vielä lisää kuoria, joilla olisi korkeampi energia. He halusivat nimetä kuoret aakkosjärjestyksessä, joten jättivät aakkosten alkupäähän tilaa. Samaa notaatiota käytetään edelleen absorptiospektroskopiassa Siegbahnin notaatiossa.
Elektronien määrä kuorilla

Jokaisella kuorella voi olla korkeintaan 2n2 elektronia, missä n on kuoren järjestysnumero (pääkvanttiluku). K-kuori on ytimestä katsottuna sisin, joten se on ensimmäinen kuori (n = 1). Ensimmäisen kuoren elektronien maksimimäärä on siis kaksi, toisen 8, kolmannen 18 ja niin edelleen.
Sitoutuminen

Atomit pyrkivät pääsemään tilaan, jossa niiden elektronikuoret ovat täydet. Tämä selittää, miksi jalokaasut, joiden kuoret ovat täysiä, ovat niin vakaita ja eivät mielellään reagoi muodostaen kemiallisia yhdisteitä. Orgaanisessa kemiassa yleisimmät atomit, happi, typpi, ja hiili, pyrkivät saamaan uloimmalle kuorelle oktetin eli kahdeksan elektronia. Sitoutumalla ja jakamalla elektroneja ne saavat täydet elektronikuoret. Oktettisääntöä käytetäänkin ennustamaan yhdisteiden stabiiliutta. Siirtymämetalleille oktettisääntö ei kuitenkaan päde, vaan niille käytetään 18 elektronin sääntöä. Vastaavasti vety ja helium haluavat uloimmalle kuorelleen kaksi elektronia, sillä niiden uloin kuori on K-kuori, johon ei enempää mahdu.
Talitiainen

| Talitiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaiset Paridae
Suku::  Talitiaiset Parus
Laji::  major
Kaksiosainen nimi
 Parus major  (Linnaeus, 1758) 
 talitiaisen ja sen lähisukulaisten levinneisyydet
Katso myös
   Talitiainen Wikispeciesissä   Talitiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Talitiainen (Parus major) on Euroopassa ja Aasiassa laajalle levinnyt tiainen. Sitä tavataan yleisenä ihmisten asuinpiirien lähellä, talvella siemeniä ja jyviä sisältävien lintulautojen tai ruokintapaikkojen ansiosta, kesällä linnunpönttöjen. Talitiaisen kansanomaisempi nimitys on talitintti.
Koko ja ulkonäkö

Talitiainen on 13,5–16 cm pitkä. Talitiaisella on keltainen vatsa, sammalenvihreä selkä, siniharmaat siivet ja pyrstö, kiiltävän musta pää ja valkoinen poskilaikku. Siivellä on valkoinen siipijuova ja pyrstön reunat ovat valkoiset. Rinnasta vatsaan kulkee musta pystyjuova, joka on koiraalla leveämpi ja muodostaa vatsan keskelle mustan alueen. Koiraan vatsa on yleensä myös kirkkaamman keltainen kuin naaraalla, mutta muuten sukupuolet ovat samannäköiset. Nuorten yksilöiden poskilaikku on kellansävyinen ja ne ovat väreiltään vanhoja yksilöitä himmeämpiä.
Vanhat talitiaiset sulkivat täydellisesti pesinnän jälkeen heinä–syyskuussa. Sulkasadon kesto on Suomessa keskimäärin 68 päivää. Nuoret linnut vaihtavat koko poikaspukunsa, lukuun ottamatta siipisulkia ja käsisulkien peitinhöyheniä, elo–syyskuussa. Lähes kaikki nuoret vaihtavat myös pyrstösulat. Sulkasadon jälkeen ikäluokkien erottaminen maastossa on yleensä mahdotonta.
Vanhin suomalainen rengastettu talitiainen on ollut tavattaessa yli 12-vuotias. Se on rengastettu 6. kesäkuuta 2004, jolloin se arvioitiin vuoden ikäiseksi. Rengastaja tapasi sen uudestaan 31. maaliskuuta 2016. Edellinen ennätysikä oli 9 vuotta 2 kuukautta 5 päivää. Vanhin eurooppalainen on ollut Saksassa löydetty talitiainen, joka oli ainakin 15 vuotta 5 kuukautta vanha.
Koko ja ulkonäkö > Laulu

Ääninäytteet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Nykyään talitiaisen perinteinen ti-ti-tyy-laulu on harvinainen, tilalle on tullut lyhyempi  ti-tyy (ohje), joskus jopa yksitavuinen ääni;  erilaisia muunnoksia esiintyy. Muutoksen syytä ei vielä tiedetä. Ensiksi muutos todettiin kaupungeissa, jolloin arveltiin kaupungin melun muuttaneen laulua, mutta sama muutos on tapahtumassa myös maaseudulla. Tämän on arveltu johtuvan siitä, että kaupunkien ja maaseudun lintupopulaatiot sekoittuvat keskenään.selvennä
Talitiaisella on runsaasti erilaisia ääniä. Kutsuäänet ovat kirkkaita ja kuuluvia vihellyksiä; varoitusääni on vihainen, käheä särinä. Talitiaisen laulanta alkaa kaikista linnuista ensimmäisenä. Laulanta alkaa heti, kun päivän pituus on noin 7 tuntia, mikä tapahtuu Etelä-Suomessa tammikuun puolivälin tienoilla ja Pohjois-Suomessakin helmikuulla.
Levinneisyys

Talitiainen on levinnyt ihmisasutuksen mukana koko Suomeen, pohjoisessa sitä tosin ei esiinny aivan joka paikassa. Kaupungeissa se on runsaslukuinen. Kannan arvioidaan olevan noin 2 miljoonaa paria, talvella 4–7 miljoonaa yksilöä. BirdLife Suomen vuosittain tammikuussa järjestämässä Pihabongaus-tapahtumassa talitiainen on usein yleisin havainto.
Talitiainen on levittäytynyt koko Eurooppaan ja keskiseen Aasiaan aina Japaniin saakka, ja se on Euraasian yleisimpiä lintulajeja. Euroopassa pesivän kannan kooksi on arvioitu 46–91 miljoonaa paria.
Elinympäristö

Talitiainen pesii erilaisissa metsissä sekä puistoissa ja muissa kulttuuriympäristöissä. Suomen talitiaiskannasta suurempi osa pesii nykyään kulttuuriympäristössä kuin metsissä.
Talitiainen pesii kaikenlaisissa metsissä, jos vain sopiva kolo tai pönttö on saatavilla.
Lisääntyminen

Talitiainen lisääntyy ahkerasti, sillä poikueita voi syntyä kaksikin kesässä ja yhdessä poikueessa voi olla 10 poikasta. Talitiainen rakentaa pesän rungon aina seinäsammalesta. Pesiessään suureen pöllönpönttöön se vuoraa pohjan kauttaaltaan noin 10 cm paksulla seinäsammalmatolla ja rakentaa pesäkupin pöntön nurkkaan. Pesäkupin se vuoraa karvoilla, höyhenillä, langanpätkillä ynnä muulla pehmusteella. Muninta alkaa Etelä-Suomessa vapun tienoilla. Naaras munii 6–12, keskimäärin 9,5, valkeaa punaruskeapilkkuista munaa vuorokauden välein. Haudonta alkaa vasta, kun viimeinenkin muna on munittu, ja kestää noin kaksi viikkoa. Hautovaa naarasta ei saa häiritä, koska silloin se hylkää herkästi munapesän. Mikäli haudonta-aikaan juuri ennen kuoriutumista sattuu viileä sääjakso, talitiainen voi tauottaa hautomista säädellen näin munien kuoriutumisaikaa otollisempaan ajankohtaan, jolloin proteiinipitoisen hyönteisravinnon määrä on runsaampi.
Poikaset kuoriutuvat yleensä saman vuorokauden sisällä. Ne lähtevät pesästä lentokykyisinä vajaan kolmen viikon ikäisinä. Molemmat vanhemmat ruokkivat poikasia, mutta vain naaras hautoo munia. Poikaspesää talitiainen ei helposti hylkää. Pesästä lähdön jälkeenkin vanhemmat huolehtivat poikueesta viikon tai pari. Usein pari munii toisen pesueen juhannuksen jälkeen. Siinä on yleensä vähemmän munia kuin ensimmäisessä, ja haudontakin kestää pari päivää vähemmän. Näiden pesien poikaset lähtevät pesästä elokuussa.
Jos ensimmäinen pesue tuhoutuu, munitaan usein uusi pesue. Tätä sanotaan uusintapesimiseksi, erotukseksi toisesta pesinnästä. Uusintapesässä on vähemmän munia kuin ensimmäisessä, sillä naaras ei jaksa heti tuottaa monia energiaa vaativia munia. Uusintapesä voi sijaita samassa tai eri kolossa kuin ensimmäinen pesä.
Ravinto

Talitiainen on kaikkiruokainen. Se syö siemeniä, jyviä sekä kesällä hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Keväällä se syö mielellään silmuja ja versoja ja käy juomassa lehtipuiden mahlaa; talvella sen voi tavata usein nokkimassa rasvaa ruokintapaikoilla ja haaskoilla. Talvella talitiainen syö puiden oksissa talvehtivia ötököitä ja vierailee ahkeraan lintulaudoilla. Poikasia ruokitaan pääasiassa hyönteistoukilla, kirvoilla ynnä muilla, joskus myös siemenillä tai maapähkinöillä. Englannissa talitiaiset oppivat 1960-luvulla nokkimaan maitopullon foliosuojuksen rikki ja syömään maidon pinnalle kertyneen kerman. Sama tapa levisi myös Suomeen. Unkarissa talitiaisten on havaittu muun ravinnon puutteessa metsästävän pieniä talvehtivia lepakoita. Suomessa joidenkin talitiaisten on havaittu metsästävän toisia pikkulintuja.
Talitiaisten saalista ovat ainakin seuraavat hyönteisten toukat ja aikuiset: ruskomäntypistiäinen (Neodiprion sertifer), mänty-yökkönen (Panolis flammea), lehtinunna (Lymantria dispar), seitsenpistepirkko (Coccinella septempunctata), omenakääriäinen (Cydia pomonella), kastanjanmiinakoi (Cameraria ohridella), Thaumetopoea pityocampa, täplänapakotilo (Discus rotundatus), isolehtikuusipistiäinen (Pristiphora erichsonii), Apocheima pilosaria, Dendrolimus punctatus, tummapussikoi (Coleophora serratella), ritarilude (Lygaeus equestris),  Metaceronema japonica ja ritariperhonen (Papilio machaon).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Talitiainen (Parus major)
iNaturalist: Talitiainen (Parus major)
LuontoPortti: Talitiainen (Parus major)
Suomen lintuatlas: Talitiainen (Parus major)
Encyclopedia of Life (EOL): Parus major (englanniksi)
ITIS: Parus major (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Parus major (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25485  Wikispecies: Parus major  ADW: Parus_major  Avibase: 7296BC772F2643AD  BioLib: 8950  BirdLife: 22735990  BOLD: 70326  BOW: gretit1  BTO: bob14640  CoL: 75SVV  eBird: gretit1  EPPO: PRUSMA  EUNIS: 1182  EURING: 14640  Fauna Europaea: 97276  Fauna Europaea (new): 0619a1ea-27d0-4382-b46a-2f0d8375acf8  GBIF: 9705453  IBC: great-tit-parus-major  iNaturalist: 203153  IRMNG: 11232841  ITIS: 561864  IUCN: 22735990  NBN: NHMSYS0000530533  NCBI: 9157  Observation.org: 140  Open Tree of Life: 515143  Paleobiology Database: 368939  Paleobiology Database: 368939  TSA: 12949  WoRMS: 558568  Xeno-canto: Parus-major  ZooBank: 05A5AA4A-BBD8-4C20-80D1-D38C729BEF48  Laji.fi: MX.34567 
Talitiainen puussa
Talitiaisen munia.
Talitiaisen poikanen.
Talitiainen talipallon kimpussa.
Suojaliivi

Yhdysvaltain merijalkaväen sotilas pukeutuneena luotiliiveihin.
Suojaliivi on suojavaruste, jolla yleisimmin tarkoitetaan liiviä, jonka tarkoitus on vähentää luotien ja sirpaleiden osumasta tai teräaseiden viilloista sekä pistoista ihmiselle aiheutuvia vammoja. Tyypillisimpiä suojaliivien käyttäjiä ovat poliisi, rajavartijat, tullitarkastajat, vanginvartijat ja sotilaat.
Suojaliivejä valmistetaan myös suojaamaan muilta vammoilta. Esimerkiksi ratsastajia, moottoripyöräilijöitä ja laskettelijoita varten valmistetaan liivejä mahdollisen kaatumisen aiheuttavien vammojen vähentämiseksi.
Suojaliivejä valmistetaan eri vahvuisina, eri käyttötarkoituksia varten.
Kaikkein kevyimpiä liivityyppejä ei juurikaan tavata ammattikäytössä, eivätkä ne riitä suojaamaan kuin kaikkein pienitehoisimmilta käsiaseilta.
Sirpaleliivi on luotiliivin tavoin tehty suojaamaan käyttäjänsä ylävartaloa esimerkiksi kranaatin sirpaleilta. Liivin suojaava materiaali voi olla Kevlar, keraamiset levyt tai muut vastaavat materiaalit. Sirpaleliivi ei pysäytä aseiden luoteja. Sirpaleliiviä käyttävät pääasiassa sotilaat. Esimerkiksi asepalvelustaan suorittavat käyttävät sirpaleliivejä ampuessaan kranaatinheittimellä.
Vartijat ja Suomen poliisivoimat käyttävät yleisimmin NIJ IIA- tai NIJ IIIA -luokiteltuja liivejä, jotka riittävät kevyempien käsiaseiden luotien pysäyttämiseen sekä iskujen ja lyöntien torjumiseen. Jotkut näistä liiveistä soveltuvat myös puukoniskujen aiheuttamien vammojen minimointiin.
Varhaisvaiheet

Historiallisesti luodinkestävien liivien voidaan katsovan periytyvän entisaikojen haarniskoista. Ensimmäiset kuitupohjaiset luodinkestävät liivit tehtiin silkistä, mutta ne eivät pysäyttäneet kuin heikkotehoisten mustaruutiaseiden ammuksia. Toisen maailmansodan aikana kehitettiin nailonista koostuvia flak-liivejä, jotka osoittautuivat tehokkaiksi ainoastaan kranaatinsirpaleita vastaan. Tehokkaampien käsiaseiden luodit kuitenkin lävistivät ne. Myöhemmin luodinkestävien liivien materiaaliksi tuli Kevlar, joka oli kohtalaisen kevyt ja suojasi käsiaseiden luodeilta.
Suojausteho

Luodinkestävän liivin nimi on sikäli harhaanjohtava, että useimmat luodinkestävät liivit tarjoavat tehokasta suojaa ainoastaan pistoolilla ammuttuja luoteja vastaan. Kiväärin luodeilta liivit suojaavat vähän tai eivät lainkaan. Joissakin luotiliiveissä on metallista kuten teräksestä tai titaanista, keraamisista aineista tai polyeteenistä valmistettuja levyjä, jotka antavat lisää suojaa elintärkeille alueille. Nämä suojalevyt on huomattu tehokkaiksi matalaenergiaisia pistooleita ja jopa joitakin kivääreitä vastaan, mikäli luoti todella osuu levyyn. Tämäntyyppiset liivit ovat yleisiä sotilaskäytössä. Pelkästään Kevlarista koostuvat liivit ovat jääneet tehottomiksi ammustekniikan kehittyessä. Esimerkiksi CRISAT NATO -standardin mukaiset suojaliivit sisältävät titaanisen tuen.
Lisäksi useat liivit suunnitellaan suojaamaan myös veitseniskuilta. Tämä tapahtuu päällystämällä liivien ulompi kerros hiekkapaperin kaltaisella materiaalilla tai sijoittamalla hyvin ohut hartsilla kovetettu lasikuitukerros Kevlar-levyjen väliin. Poliisille ja vartijoille tämänkaltainen suoja on tärkeä.
Liivin ei ole tarkoitus suojata käyttäjäänsä poikkeuttamalla luotia suunnastaan, vaan yksittäiset materiaalikerrokset tarttuvat luotiin ja pakottavat sen jakamaan energiansa suuremmalle alalle. Luoti muuttaa samalla muotoaan ja toivon mukaan pysähtyy ennen tunkeutumista kehoon. Vaikka liivit pysäyttävätkin luodin toivotulla tavalla, useimmiten luodin liike-energia on tarpeeksi suuri murtamaan kylkiluita tai pahimmillaan aiheuttamaan vakavia sisäisiä vaurioita. Myös pelkillä mustelmilla ja nyrjähdyksillä voi selvitä.