stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pajuhangokas
Koko ja ulkonäkö

Pajuhangokas muistuttaa koivuhangokasta (Furcula bicuspis) ja haapahangokasta (Furcula bifida), mutta on yleisväriltään näitä harmaampi. Etusiipien pohjaväri on harmaa. Siiven poikki kulkee leveä, tummanharmaa poikkivyö, jonka sisä- ja ulkoreuna rajoittuu mustaan viiruun. Viirujen ulkopuolella on ruskeanoranssia varjostumaa. Siiven kärkiosassa on kolme tummaa, mutkittelevaa poikkiviirua ja uloimman poikkiviirun ulkopuolella siiven etureunassa on tummanharmaa, kiilanmuotoinen laikku, jonka yhteydessä on usein ruskeanoranssia varjostumaa. Takasiivet ovat vaaleanharmaat, erityisesti etu- ja takareunan ulkonurkasta tummemmat, ja niissä on tumma keskitäplä. Sekä etu- että takasiipien ulkosyrjässä siipisuonten väleissä on mustat täplät. Pohjois-Suomessa tavattavalla maantieteellisellä muodolla f. ajatar ruumiin värisävy on siipiä tummempi ja siipien kuviointi sumeaa eikä yhtä kontrastista. Siipiväli on 27–38 mm.
Aikuisen perhosen tapaan myös toukka muistuttaa erehdyttävästi koivu- tai haapahangokasta. Se on täysikasvuisena 32–40 mm pitkä ja kellanvihreä. Toukan etupäässä selkäpuolella on kyhmy, jonka etupuolella on kolmiomainen, punaruskea laikku. Takaa selkä on leveälti punaruskea. Punaruskeat alueet ovat yleensä yhteensulautuneet. Toukan peräpäässä on kaksi pitkää uloketta.
Levinneisyys ja lentoaika

Pajuhangokkaan levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta Turkkiin, Baltiaan ja aina Kiinaan ja Japaniin saakka. Välimeren alueella sitä ei kuitenkaan tavata. Lajia tavataan myös Pohjois-Amerikassa. Suomessa pajuhangokas on melko yleinen ja sitä tavataan harvakseltaan Pohjois-Lappiin saakka, ei kuitenkaan tunturialueilla. Perhoset lentävät yhtenä tai kahtena sukupolvena, joista ensimmäinen on lennossa toukokuun loppupuolelta heinäkuulle ja harvinainen toinen sukupolvi elo-syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Pajuhangokkaan elinympäristöä ovat pajuja kasvavat lehti- ja sekametsät sekä metsänreunamat. Se ei ole ilmeisesti kovin paikkauskollinen, ja joskus perhosia voi tavata muunkinlaisissa ympäristöissä. Useimmiten yksilöitä tavataan vain yksitellen tai pieniä määriä kerrallaan, eivätkä vuotuiset vaihtelut yksilömäärissä ole kovin suuria. Perhoset lentävät illan hämärtymisestä keskiyön tienoolle saakka. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, joskin naaraiden osuus jää noin viidennekseen kaikista yksilöistä.
Naaras munii 80–120 munaa yksitellen tai parin munan ryhminä lehtien alapinnoille. Toukat kuoriutuvat runsaan viikon kuluttua. Ne elävät yksin ja oleilevat mielellään auringonpaisteessa. Luultavasti suurin osa toukista elää latvustoissa. Koteloituminen tapahtuu kovaan ja puunroskilla naamioituun kotelokoppaan toukan oksan tyvelle tai rungon kaarnaan jyrsimään koloon. Myös koteloista valtaosa lienee korkealla puissa. Kotelo talvehtii, joskus kahdesti.
Ravintokasvi

Toukka syö pääasiassa pajuja (Salix), metsähaapaa (Populus tremula) sekä koivuja (Betula).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura: ohjeita vaaleiden nirkkolajien tunnistamiseen (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
Perhoswiki[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q998134  Wikispecies: Furcula furcula  BioLib: 53036  BOLD: 197672  CoL: 933YX  EoL: 637474  Fauna Europaea: 446464  Fauna Europaea (new): d0793184-15d5-4bcf-86a0-4f99778b6101  GBIF: 1822610  iNaturalist: 466046  LoB: 6449  MONA: 7939.1  MaBENA: FurcuFurcu  NBN: NBNSYS0000006083  NCBI: 987943  Observation.org: 1826  Open Tree of Life: 160257  Laji.fi: MX.62123
Siroco (S72)

| Siroco |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cartagena
Kölinlasku:  27. marraskuuta 1978
Laskettu vesille:  13. marraskuuta 1982
Palveluskäyttöön:  5. joulukuuta 1983
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 460 t (pinnalla) 1 740 t (sukellus)
Pituus:  67,6 m
Leveys:  6,8 m
Syväys:  5,5 m
Koneteho:  2 × SEMT-Pielstick 16 PA -dieselmoottoria 3 600 bhp + sähkömoottorit 4 600 shp
Nopeus:  12/20 solmua
Miehistöä:  54
Aseistus
Aseistus:  4 × 533 mm torpedoputkea
Siroco (runkonumero S72) oli Espanjan laivaston vuonna 1982 vesille laskettu Galerna-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin toukokuussa 1975 Cartagenasta, missä köli laskettiin 27. marraskuuta 1978. Alus laskettiin vesille 13. marraskuuta 1982 ja otettiin palvelukseen 5. joulukuuta 1983.
Palvelus

Espanjan talouskriisin vuoksi alus poistettiin palveluksesta kesäkuussa 2012, jotta suunniteltua modernisointia ei tarvitsisi toteuttaa. Suunnitelman mukaan alus on kolmen muun aluksen varaosina, kunnes uudet S80 luokan alukset saadaan palvelukseen.
Paisios Athoslainen

Paisios Athoslainen (kreik. Παΐσιος o Αγιορείτης), siviilinimeltään Arsenios Eznepidis (25. heinäkuuta 1924 – 12. heinäkuuta 1994) oli ortodoksinen munkki sekä 1900-luvun kuuluisin ortodoksinen hengellinen ohjaaja. Ekumeeninen patriarkaatti kanonisoi hänet pyhien joukkoon 13. tammikuuta 2015. Hänen vuosittaisekseen muistopäiväksi tuli hänen kuolinpäivänsä 12. heinäkuuta.
Elämä > Varhainen elämä

Arsenios Eznepidis syntyi Farasan kylässä, nykyisen Turkin Çamlıcassa kreikkalaiseen kymmenlapsiseen perheeseen Prodromos ja Eulogia Eznepidikselle hieman ennen Kreikan ja Turkin väestönvaihtoa. Hänet kastoi pyhien joukkoon luettu pappismunkki Arsenios Kappadokialainen, joka nimesi hänet itsensä mukaan ja ennusti hänelle tulevaisuutta luostarissa. Arsenioksen perhe joutui muuttamaan väestönvaihdon yhteydessä Kónitsaan Epeiroksen alueelle. Arsenios suoritti siellä peruskoulun hyvillä arvosanoilla ja opiskeli puusepän ammatin. Hän osallistui Kreikan sisällissotaan kuningaskunnan puolella radiomiehenä.
Elämä > Luostariin

Arsenios kotiutettiin armeijasta vuonna 1950. Tämän jälkeen hän lähti pian Athosvuorelle kilvoittelemaan.
Kirjallisuutta > Elämäkerta

Pappismunkki Angeloglu Kristodulos: Pyhän vuoren vanhus Paisios.  Suomentanut nunna Kristoduli. Helsinki:  Rista ry, 2000.  ISBN 951-98464-0-9
Kirjallisuutta > Paisioksen teoksia

Pyhä Paisios Athosvuorelainen: Kristityn kilvoitus.  (Kreikankielinen alkuteos: Γέροντος Παϊσίου Αγιορείτου. Λόγοι, Πάθη και αρετές)  Suomentanut Sini Seine. Heinävesi:  Lintulan Pyhän Kolminaisuuden luostari, 2015.  ISBN 978-952-68382-0-5
Pyhä Paisios Athosvuorelainen: Rukouksesta.  Suomentanut Nunna Kristoduli. Heinävesi:  Lintulan Pyhän Kolminaisuuden luostari, 2016.  ISBN 978-952-68382-2-9
Pyhän Vuoren Vanhus Paisios: Pyhä Arsenios Kappadokialainen - Elämä ja ihmeet.  (Alkuteos: Ὁ Ἅγιος Ἀρσένιος ὁ Καππαδόκης, Pyhän Kosmas Aitolialaisen Veljestön julkaisuja 2)  Suomentanut Hannu Pöyhönen. Joensuu:  Pyhän Kosmas Aitolialaisen Veljestö, 2002.  ISBN 951-98896-1-2
Pyhän Vuoren Vanhus Paisios: Pyhän Vuoren isiä ja elämää.  (Alkuteos: Agioreítai patéres kai agioreítika, Pyhän Kosmas Aitolialaisen Veljestön julkaisuja 7)  Suomentanut Hannu Pöyhönen. Joensuu:  Pyhän Kosmas Aitolialaisen Veljestö, 2006.  ISBN 951-98896-6-3
Pyhän Vuoren vanhus Paisioksen opetuksia.  (Kreikankielinen alkuteos: Λογοι Γεροντος Παϊσιου Αγιορειτου)  Suomentanut nunna Kristoduli. Helsinki:  Kirjapaja Oy, 2004.  ISBN 951-607-024-8
Aiheesta muualla

Vanhus Paisios Athosvuorelaisen elämä
Vanhus Paisios Pyhän Vuoren isien kokemuksessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Saint Paisios of Mount Athos
Käännös suomeksi
Sirohemi

Sirohemin rakenne.
Sirohemi on raudan ja sirohydrokloriinin muodostama tetrapyrroleihin kuuluva kompleksiyhdiste. Sirohemi on rakenteeltaan läheistä sukua hemille ja se esiintyy välttämättömänä koentsyyminä bakteereissa, kasveissa ja sienissä sulfiittien ja nitriittien aineenvaihdunnassa. Sirohemin kemiallinen kaava on C42H44FeN4O16, moolimassa 916,671 g/mol ja CAS-numero 52553-42-1.
Biosynteesi ja biologinen rooli

Sirohemiä bakteerit, kasvit ja sienet muodostavat uroporfyrinogeeni III:sta. Ensimmäisessä vaiheessa kaksi uroporfyrinogeeni III:n pyrrolirenkaista metyloidaan, jolloin muodostuu dihydrosirohydrokloriini eli prekorriini-2. Tässä reaktiossa metyyliryhmän lähteenä on S-adenosyylimetioniini. Seuraavassa vaiheessa dihydrosirohydrokloriini hapetetaan entsyymin katalysoimana sirohydrokloriiniksi. Sirohemin biosynteesin viimeinen vaihe on sirohemiferrokelataasin katalysoima kompleksinmuodostuminen rautaionin ja sirohydrokloriinin välille.
Sirohemi on olennaisena osana nitriittireduktaaseja ja sulfiittireduktaaseja. Nitriittireduktaasit pelkistävät nitriitit ammoniumioneiksi, joita eliöt voivat käyttää typen lähteenä ja sulfiittireduktaasit pelkistävät sulfiitit sulfideiksi, jotka toimivat rikin lähteenä eräissä aminohapposynteeseissä. Arkeissa ja eräissä hapettomissa olosuhteissa elävissä bakteereissa sulfiittireduktaasi on tärkeä osa solujen energiantuotantoa. Sirohemiryhmä on entsyymeissä sitoutuneena raudan ja rikin muodostamiin klustereihin.
Aiheesta muualla

PubChem: Sirohaem (englanniksi)
DrugBank: Siroheme (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Siroheme (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Siroheme (englanniksi)
Palemonit

Palemonit oli legendaarinen Liettuan suuriruhtinaskunnan ja Rutenian suuriruhtinaista koostunut hallitsijasuku. Legenda syntyi 1400-1500 -luvuilla todistamaan ajatusta, että liettualaiset olisivat alkuperältään antiikin roomalaisia. Jo aikaisemmin Jan Długosz (1415-1480) kirjoitti liettualaisten olleen alkuperältään roomalaisia, mutta ei antanut tarkempia tietoja asiasta. Legenda on esitetty ensimmäisen kerran Liettuan kronikoiden toisessa redaktiossa 1530-luvulla. Tuohon aikaan Puola-Liettuan unioniin kuulunut Liettua kiisteli Puolan kuningaskunnan kanssa väitteestä, että Puola olisi tuonut sivistyksen pakanalliseen ja barbaariseen Liettuaan. Liettualaisen aateliston pyriki osoittamaan Puolalle hallitsijasukunsa aatelisen alkuperän.
Kronikan mukaan Rooman keisari Neron sukulainen Palemon  pakeni Roomasta 500 aatelisperheen kanssa. He matkustivat pohjoiseen Itämeren kautta Niemen-joen suistoon ja purjehtivat sieltä ylävirtaan kunnes saapuivat Dubysan suulle. Sinne Palemonit asettuivat ja hallitsivat maata kunnes Geminidien suku syntyi.
Vielä 1900-luvun alkuun legendaa pidettiin totena, mutta nykyajan historioitsijat pitävät sitä vain myyttinä.
Paavo Haavikon bibliografia

Tämä on luettelo kirjailija Paavo Haavikon tuotannosta.
Runot

Tiet etäisyyksiin.  Porvoo:  WSOY, 1951.
Tuuliöinä.  Helsingissä:  Otava, 1953.
Synnyinmaa.  Helsingissä:  Otava, 1955.
Lehdet lehtiä.  Helsingissä:  Otava, 1958.
Talvipalatsi.  Helsingissä:  Otava, 1959.
Puut, kaikki heidän vihreytensä.  Helsingissä:  Otava, 1966.
Neljätoista hallitsijaa.  Helsingissä:  Otava, 1970.
Runoja matkalta salmen ylitse.  Helsingissä:  Otava, 1973.  ISBN 951-1-00969-9
Kaksikymmentä ja yksi.  Helsingissä:  Otava, 1974.  ISBN 951-1-01588-5
Viiniä, kirjoitusta.  Helsingissä:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-02452-3
Viisi sarjaa nopeasti virtaavasta elämästä.  Helsinki:  Arthouse, 1987.  ISBN 951-96086-0-5
Toukokuu, ikuinen.  Helsinki:  Arthouse, 1988.  ISBN 951-96135-6-0
Talvirunoja.  Helsingissä:  Art House, 1990.  ISBN 951-884-043-1
Puiden ylivertaisuudesta.  Helsinki:  Art House, 1993.  ISBN 951-884-123-3
Prosperon runot.  Helsinki:  Art House, 2001.  ISBN 951-884-322-8
Kokoelmia

Rakkaudesta ja kuolemasta.  Helsinki:  Arthouse, 1989.  ISBN 951-884-001-6
Kirjainmerkit mustat: Runot 1949–1966.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-19041-1  Sisältää myös aiemmin julkaisemattomia runoja vuosilta 1949–50.
Tyrannin ylistys: Runot 1970–1981.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19352-6  Sisältö pääasiallisesti kokoelmista: Neljätoista hallitsijaa (1970), Runoja matkalta salmen ylitse (1973), Kaksikymmentä ja yksi (1974), Viiniä, kirjoitusta (1976)
Runot! Runot 1984–1992.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18414-4  Sisältää kokoelmat After the Deadline (1984 rajattuna painoksena), Con amore, con furore (1985 rajattuna painoksena), Viisi sarjaa nopeasti virtaavasta elämästä (1987), Toukokuu, ikuinen (1988), Talvirunoja (1990), Musta Herbaario (1992, ennen julkaisematon) sekä aforismikokoelmissa Pimeys (1984) ja Kansalaisvapaudesta (1989) mukana olleet runot.
Talvipalatsi: Varhaisversion rekonstruktio vuodelta 1959.  Helsinki:  Art House, 2001.  ISBN 951-884-307-4
Valitut runot 1949–2001.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31939-2
Kootut runot.  Helsinki:  Teos, 2014.  ISBN 978-951-851-454-4
Proosa

Yksityisiä asioita: Romaani.  Helsingissä:  Otava, 1960.
Toinen taivas ja maa: Romaani.  Helsingissä:  Otava, 1961.
Vuodet: Romaani.  Helsingissä:  Otava, 1962.
Lasi Claudius Civiliksen salaliittolaisten pöydällä: Kolme novellia.  Helsingissä:  Otava, 1964.
Barr-niminen mies: Romaani.  Helsingissä:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-08178-0
Rauta-aika.  Helsingissä:  Otava, 1982 (uusi painos 2010).  ISBN 951-1-06756-7
Erään opportunistin iltapäivä.  Helsinki:  Arthouse, 1988.  ISBN 951-96135-0-1
Fleurin koulusyksy.  Helsinki:  Art House, 1992.  ISBN 951-884-076-8
Anastasia ja minä.  Helsinki:  Art House, 1994.  ISBN 951-884-148-9
Yksityisiä asioita: 60-luvun proosa.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20114-6
Fantastisia kertomuksia: Proosa 1976–1995.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20915-5
Pahin ja paras: Romaani.  Helsinki:  Art House, 1996.  ISBN 951-884-201-9
Mustat kantarellit: Kolme novellia.  Helsinki:  Art House, 2004.  ISBN 951-884-392-9
Näytelmät

Münchausen; Nuket.  Helsingissä:  Otava, 1960.
Ylilääkäri.  Helsingissä:  Otava, 1968.
Soitannollinen ilta Viipurissa 1918.  Helsingissä:  Otava, 1978.  ISBN 951-1-04977-1
Viisi pientä draamallista tekstiä.  Helsingissä:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06332-4
Kullervon tarina.  Helsingissä:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-07146-7
Sulka: 12 näytelmää . Helsinki: WSOY, 1997. ISBN 951-0-21855-3
Sisältö: Sulka (1973). Ratsumies (1974), Kuningas lähtee Ranskaan (1974), Harald Pitkäikäinen (1974), Agricola ja kettu (1968), Kuningas Harald, jäähyväiset (1978), Kaisa ja Otto (1976), Herra Östanskog (1981), Ne vahvimmat miehet ei ehjiksi jää (1976), Naismetsä (1981), Englantilainen tarina (1990), Anastasia ja minä (1994).
Airo ja Brita.  Helsinki:  Art House, 1999.  ISBN 951-884-259-0
Hitlerin sateenvarjo.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29123-4
Oopperalibretot

Paavo Suuri. Suuri juoksu. Suuri uni., 2000.
Aforismit

Puhua, vastata, opettaa.  Helsingissä:  Otava, 1972 (uusi painos 2009).  ISBN 951-1-00027-6
Ikuisen rauhan aika.  Helsingissä:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06512-2
Pimeys.  Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12714-0
Näkyväistä maailmaa: Aforistiset sarjat 1972–1984 . Helsinki: WSOY, 1985. ISBN 951-0-13282-9
Sisällys: Puhua, vastata, opettaa (1972), Puolustuspuhe (1977, teoksesta Ihmisen ääni), Ikuisen rauhan aika (1981), Pimeys (1984) ja Rahasta (1973).
Kansalaisvapaudesta.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-13434-1
Käytännön metafysiikka.  Helsinki:  Art House, 2001.  ISBN 951-884-317-1
Muistelmat

Ihmisen ääni . Helsinki: WSOY, 1977. ISBN 951-0-08301-1
Sisällys: Puolustuspuhe, aforismi -ja runosarjoja. Väljästi omaelämäkerrallinen.
Yritys omaksikuvaksi.  Helsinki:  Arthouse, 1987.  ISBN 951-96086-1-3
Vuosien aurinkoiset varjot.  Helsinki:  Art House, 1994.  ISBN 951-884-146-2
Prospero: Muistelmat vuosilta 1967–1995.  Helsinki:  Art House, 1995.  ISBN 951-884-157-8
Kahden vuoden päiväkirja: Muistiinmerkittyä vuosilta 1995–1998.  Helsinki:  Art House, 2001.  ISBN 951-884-319-8
Historia

Kansakunnan linja: Kommentteja erään tuntemattoman kansan tuntemattomaan historiaan 1904–1990.  (Laajennettu laitos, 1. laitos 1977)  Helsinki:  Art House, 1990.  ISBN 951-884-048-2
Nuijasota: Sisällissodan vuodet 1596–1599.  Helsinki:  Art House, 1996.  ISBN 951-884-206-X
Suuri keinottelu: Pariisin maailmannäyttelystä Tarton rauhaan.  Helsinki:  Art House, 1997.  ISBN 951-884-212-4
Päämaja – Suomen hovi.  (4. korjattu painos (1. painos 1999))  Helsinki:  Art House, 2007.  ISBN 978-951-884-438-2
Kannanotot

Murtuva keskiluokka: Aikalaiskirjoitus.  Helsinki:  Art House, 1992.  ISBN 951-884-104-7
Ilmestyskirja -sarja Tuomas Keskisen ja Kimmo Pietiläisen kanssa:
Suomen tauti: Sen diagnoosi ja hoito.  Helsinki:  Art House, 1992.  ISBN 951-884-059-8
Lamavuodesta 91 kriisivuoden 92 kautta katastrofivuoteen 93.  Helsinki:  Art House, 1992.  ISBN 951-884-064-4
Jatkoaika presidentille: Kaaoksen arvoton järjestelmä.  Helsinki:  Art House, 1992.  ISBN 951-884-108-X
Tässä sitä ollaan: Optimistinen arvio.  Helsinki:  Art House, 1993.  ISBN 951-884-136-5
Pitkä vuosi mutta kullattu kulttuuri.  Helsinki:  Art House, 1993.  ISBN 951-884-109-8
Kyllä se siitä tai sitten ei.  Helsinki:  Art House, 1993.  ISBN 951-884-113-6
Aikalaishulluudesta: Arvio maan henkisestä tilasta.  Helsinki:  Art House, 1993.  ISBN 951-884-139-X
Traktaatit.  (Tekstit julkaistu aiemmin Suomen kuvalehdessä)  Helsinki:  Art House, 1998.  ISBN 951-884-211-6
Tulevaisuudesta.  Helsinki:  Art House, 1996.  ISBN 951-884-188-8
Ei. Siis kyllä: Proosaa.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31940-6
Muu tietokirjallisuus

Vuosisadan merikirja: Effoan sata ensimmäistä vuotta 1883–1983.  (teksti ja kuvitussuunnitelma Paavo Haavikko)  Effoa-Suomen Höyrylaiva, 1983.  ISBN 951-99438-1-1
Vaella Helsingissä.  (Teksti: Paavo Haavikko. Kuvat: Kristian Runeberg ´)  Helsinki:  Helsingin kaupunki, 1986.  ISBN 951-0-13441-4
Tämä minun ankara vuosisatani.  (Kirjannut ja toimittanut Paavo Haavikko)  Art House, 2000.  ISBN 951-884-288-4  (1. laitos 1981, Urho Kekkosen haamukirjoittajana Paavo Haavikko)
Helsinki – kaupunki graniittisilla juurilla, avaralla niemellä.  (Toimittanut Paavo Haavikko)  Helsinki:  Art House, 2000.  ISBN 951-884-275-2
Tarja Halosen tarina: Naisen muotokuva politiikan kehyksissä.  Helsinki:  Art House, 2001.  ISBN 951-884-316-3
Sipoonjoki

| Sipoonjoki |
| --- | --- |
 Sipoonjoki Brobölessä heinäkuussa 2022.
Alkulähde:  Oritojan ja Parkojan yhtymä  60°29′26″N, 25°14′15″E
Laskupaikka:  Söderkulla, Sipoonlahti, Suomenlahti  60°16′56″N, 25°19′31″E
Maat:  Suomi
Pituus:  n. 40 km
Valuma-alue:  220,48 km²
Sipoonjoki (ruots. Sibbo å) on itäisellä Uudellamaalla virtaava, noin 40 kilometriä pitkä ja monihaarainen joki. Se saa alkunsa Oritojasta ja Parkojasta, jotka yhtyvät Pohjois-Paippisissa Sipoon pohjoisosassa. Joki virtaa etelään ja kulkee Paippisten ja Nikkilän kautta. Se laskee Söderkullan eteläpuolella Sipoonlahteen. Sipoonjoen puromainen pohjoisosa virtaa metsässä, mutta Paippisten eteläpuolella rannat ovat pääosin peltoa.
Sipoonjoessa on muutamia koskia, joista suurimmat ovat Hommanäsissä. Koskien pudotuskorkeudet ovat pieniä. Joen vesi on sameaa ja runsasravinteista.
Sipoonjoki kuuluu Natura 2000 -alueeseen. Natura-alueeseen kuuluu vain vesialueita, ja sen pinta-ala on 58 hehtaaria. Sipoonjoki on yksi harvoista Suomenlahteen laskevista joista, joissa on luontaisesti lisääntyvä meritaimenkanta. Sipoonjoki on myös maisemallisesti tärkeä, ja sen jokilaakso on luokiteltu maakunnallisesti arvokkaaksi maisema-alueeksi.
1200- ja 1300-luvuilla ruotsalaiset uudisasukkaat purjehtivat Sipoonjoen vesireittejä ylöspäin ja perustivat asuinpaikkojaan Sipoonjoen sekä sen sivujokien hedelmällisissä laaksoissa. Nykyisellään joki muistuttaa paikoin enemmänkin ojaa. Joen mukaan on nimetty Sipoon toinen yhtenäiskoulu, Sipoonjoen koulu.
Sipoonjoen kuntokartoitus

Vuoden 2023 aikana Sipoonjoen vesistöalueen purojen tilaa ja kunnostustarve selvitettiin erilaisilla tutkimuksilla ja maastoinventoinneilla. Tulokset korostavat, että Sipoojoen ja sen sivujokien tilaa on parannettava uoman kunnostuksella sekä erilaisilla eroosiota ja kuormitusta vähentävillä toimenpiteillä valuma-alueella.
Kartoituksen perusteella Sipoonjoen valuma-alueella on säilynyt runsaasti pienvesiluontoa. Vesialueella on kuitenkin myös laajalti kunnostustarpeita. Sipoonjoen yläjuoksu ja sen purot ja sivujoet ovat luoneet savimaahan syviä uurteita. Purot eivät vuoda syvistä laaksoista ympäröivälle maalle, ja näin ollen purolaaksot ovat säilyneet suhteellisen lähellä luonnontilaa. Lähdepurot ovat kuitenkin monissa tapauksissa voimakkaammin viljeltyjä.
Sipoonjoen kuntokartoitus > Kalakanta

Sipoojoen kalakanta on tyypillinen ravinteikkaille rannikkojoille, ja särki on sen hallitseva kalalaji. Kalaston tila on Sipoonjoen alaosalla kohtalainen ja joen keskiosissa hyvä. Sipoonjoen kalaston erityispiirre on Itä-Uudenmaan ainoa säilynyt alkuperäiseksi luokiteltu meritaimenkanta. Aiemmilla elinympäristökunnostuksilla ja kalastuksen säätelyllä on onnistuttu vahvistamaan häviämisen partaalla ollutta alkuperäistä taimenkantaa, mutta kanta on edelleen pieni. Sipoonjoen meritaimenkanta eroaa geneettisesti muista Suomen kannoista, mutta se on paljon samankaltaisempi suomalaisten kuin virolaisten kantojen kanssa.
Sipoonjoen kuntokartoitus > Ekologia

Pohjaeläinnäytteenoton perusteella Sipoonjoen pääuoman ekologinen tila on hyvä ja sivujokien tila kohtalainen. Pohjatutkimuksissa ei havaittu uhanalaisia tai lähes uhanalaisia lajeja. Piilevätutkimusten perusteella Sipoonjoen ekologinen tila on pääosin kohtalainen tai epätyydyttävä, osin jopa huono. Piilevä- ja pohjaeläintutkimusten tulokset ja sietokykyisten lajien runsaus viittaavat ravinteikkaisiin olosuhteisiin ja suureen kiintoaine- ja ravinnekuormitukseen. Voimakkaat virtaamavaihtelut vaikuttavat erityisesti Sipoonjoen vesieliöiden ja levien tilaan. Kielteiset vaikutukset korostuvat erityisesti pitkien kuumien ja kuivien jaksojen aikana, jolloin virtaamat voivat pahimmillaan kuivua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sipoonjoki Wikimedia Commonsissa
Palladion (Ateena)

| Palladion> Παλλάδιον |
| --- | --- |
Sijainti:  Ateena, Attika, Kreikka
Rakennustyyppi:  pyhäkkö
Valmistumisvuosi:  500-luku eaa.?
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Palladion (m.kreik. Παλλάδιον tai oikeusistuin ”ἐπὶ Παλλαδιῳ, epi Palladiō”; lat. Palladium) oli antiikin aikainen Athenelle omistettu pyhäkkö Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsi antiikin aikaisten lähteiden mukaan kaupungin etelä- tai kaakkoisosissa kaupunginmuurien ulkopuolella.
Palladion sai nimensä Athenen kulttikuvasta palladionista, jonka katsottiin olleen tuotu Ateenaan Troijasta. Palladionilla toimi oikeusistuin, joka käsitteli ei-ateenalaisten murhatapaukset ja vahingoiksi esitetyt surmatapaukset. Tällaisena se liittyi läheisesti Delfinioniin, jonka oikeusistuimessa käsiteltiin myös vastaavanlaisia tapauksia. Kreikkalaisessa mytologiassa oikeusistuimen alkuperä liitettiin Ateenan kuningas Demofoniin. Kun tämä takavarikoi palladionin Argoksen kuninkaalta Diomedeelta ja tämän miehiltä Faleronin satamassa, hän joko surmasi argoslaiset syntyneessä kahakassa, tai aiheutti vahingossa jonkun ateenalaisen kuoleman. Tämän jälkeen hänen tuomionsa luettiin Palladionilla, ja tämän jälkeen sitä käytettiin samaan tarkoitukseen.
Palladionin pyhäköstä huolehtivat Gefyraioi- ja Buzygai-suvut. Palladion-kulttikuvaa ilmeisesti säilytettiin pyhäkössä ainakin alun perin, vaikka toisaalta klassisella kaudella sen sijoituspaikaksi mainitaan yleensä Erekhtheion Akropoliilla. Kulttikuva pestiin vuosittaisessa juhlassa meressä. Tämä seremonia on usein yhdistetty virheellisesti samankaltaiseen Plynteria-juhlaan.
Palladionin sijaintia ei tunneta. Eräässä teoriassa se yhdistetään Olympoksen Zeuksen temppelin lounaispuolelta läheltä Ilissos-jokea löydettyyn pieneen stoaan eli pylväshalliin, joka on ajoitettu arkaaiselle kaudelle 500-luvun eaa. puoleen väliin. Toisen teorian mukaan se olisi sijainnut Faleronissa, johon mainittu myytti Demofonista ja palladionista sijoittui. Pyhäkkö on joskus sijoitettu myös Ksypeten demokseen nykyisen Ateenan ja Faleronin väliselle alueelle.