stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
R-luokan vartiovene
Veneet > Röyttä

Viimeinen R-luokan vartiovene Röyttä oli vuodesta 2000 lähtien Sinisen reservin käytössä koulutusaluksena. Aluksen alus osallistui mm merivoimien sotaharjoituksiin sekä juhlatilaisuuksiin.
Toisin kuin muissa R-luokan veneissä, Röytässä on rakettien laukaisussa tulevan liekin sammutusjärjestelmä.
Röyttä on peruskorjattu 1980 ja uudelleen 2000, kun se luovutettiin Siniselle reserville. Alus ajoi vuonna 2005 karille, jonka jälkeen vakuutusyhtiö lunasti sen ja myi edelleen. Röyttä on nimetty uudelleen Vartiovene 55:ksi ja sen omistaa yksityinen yritys Helsingissä.
Kolumbian laivasto

Oy Laivateollisuus Ab kehitti vuosina 1965–1966 luokasta saatujen kokemusten pohjalta Kolumbian laivastolle kolme vartiovenettä: Carlos Alban, Jorge Soto del Corvalin ja Nito Restrepon.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vartiovene 55
YouTube: Vartiovene Röyttä
Tereftaloyylikloridi

| Tereftaloyylikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,4-bentseenidikarbonyylikloridi
CAS-numero:  100-20-9
PubChem CID:  7488
SMILES:  C1=CC(=CC=C1C(=O)Cl)C(=O)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H4Cl2O2
Moolimassa:  203,012 g/mol
Sulamispiste:  78 °C
Kiehumispiste:  259 °C
Tiheys:  1,34 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi
Tereftaloyylikloridi (C8H4Cl2O2) on tereftaalihaposta johdettu happokloridi. Yhdistettä käytetään valmistettaessa muun muassa kestäviä tekokuituja.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa tereftaloyylikloridi on valkoisia, neulamaisia kiteitä. Se reagoi veden ja alkoholien kanssa, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin, kuten dietyylieetteriin. Tereftaloyylikloridia valmistetaan tereftaalihapon ja tionyylikloridin välisellä reaktiolla.
Tereftaloyylikloridia käytetään eräiden lääkkeiden ja väriaineiden valmistuksessa. Tärkein käyttökohde on kuitenkin erilaisten tereftaalihappojohdannaisten, kuten polyesterien  ja polyamidikuitujen valmistus. p-Fenyleenidiamiini reagoi tereftaloyylihapon kanssa muodostaen aramidikuituihin kuuluvaa erittäin kestävää Kevlaria. Para-asemassa toisiinsa nähden sijaitsevat aromaattiset ryhmät antavat kuidulle sen lujuuden. Reaktiossa liuottimena käytetään heksametyylifosforiamidia ja N-metyylipyrrolidonia.
Aiheesta muualla

ChemBlink: Terephthaloyl chloride (englanniksi)
Aimo Raassina

| Aimo Raassina |
| --- | --- |
 Kapteenit Aimo Raasina (vas.) ja Lyytinen (oik.) Vuosalmella 12. elokuuta 1944.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1910 Ruskeala
Kuollut: 17. elokuuta 1986 (76 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  rikospoliisi, jatkosodan aikainen pataljoonankomentaja ja aktiivi urheilutoimija
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1939–1944
Komentajuudet:  Komppanian päällikkö 1941-1944 Pataljoonan komentaja 1944
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  everstiluutnantti
Kunniamerkit:  Vapaudenristi 2. lk Vapaudenristi 3. lk Vapaudenristi 4. lk (2 kertaa) SL 1. lk Rautaristi 2. lk
Ylennykset:  kapteeni (1942) majuri (1957) everstiluutnantti (1967)
Joukko-osasto:  Liikkuva sotapoliisikomppania (Talvisota) JR 7 (Jatkosota) JR 49  (Jatkosota)
Joukkoyksikkö:  II/JR 7
Aimo Tapio Raassina (18. kesäkuuta 1910 Ruskeala – 17. elokuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen siviliammatiltaan rikospoliisi, jatkosodan aikainen pataljoonankomentaja ja aktiivi urheilutoimija. Sotilasarvoltaan hän oli everstiluutnantti.
Aimo Raassina syntyi Laatokan Karjalassa Ruskealassa ja kävi keskikoulun Hämeenlinnan lyseossa. Asevelvollisuudessa hävi kävi RUK:n vuonna 1933. Hän toimi siviilissä rikosetsivänä Hämeenlinnan poliisilaitoksessa vuosina 1934-1944.
Sotavuodet

Talvisotaan Raassina osallistui Liikkuvan sotapoliisikomppanian päällikkönä Karjalankannaksella. Jatkosodassa hän toimi upseerina  Jalkaväkirykmentti 7:ssä ja Jalkaväkirykmentti 49:ssä vuosina 1941-1944, jolloin yksiköt, joissa hän palveli, etenivät Tyrjän, Laatokan luoteisrannikon kautta  Karjalankannaksella aina vanhan rajan tuntumaan. Tällöin hän toimi 6./JR 7:n komppanianpäällikkönä. Hänen komppaniansa saapui ensimmäisenä suomalaiskomppaniana vanhalle rajalle Rajajoen Tonterissa.
Asemasodan aikana kapteeniksi ylennetty Raassina toimi aktiivisti erillisissä sotilasoperaatioissa. Heinäkuussa 1942 hän johti ns. "Puijon retkeä", jossa edessä ollut vahva vihollisen tukikohta tuhottiin täydellisesti.
Kesäkuussa 1944 käynnistyi Neuvostoliiton suurhyökkäys Karjankannaksella kohdistui JR 7:n asemiin Ohdan lohkolla. Raassina toimi tällöin II/JR 7:n pataljoonankomentajana.
Suomalaisjoukot vetäytyivät kahden vuorokauden taistelujen jälkeen Vammelsuun–Taipaleen linjalle eli VT-linjalle, jossa everstiluutnantti Ehrnroothin JR 7 puolusti Siiranmäen lohkoa. Raassina ja hänen pataljoonansa teki 15. kesäkuuta onnistuneen vastahyökkäyksen, jonka seurauksena VT-linja Siiranmäellä saatiin vallattua takaisin.
Suomalaiset joutuivat kuitenkin perääntymään 17. kesäkuuta suomalaisrintaman murruttua VT-linjalla Kuuterselässä. Ehrnrooth määräsi joukkonsa irtautumaan Vuoksen rannalle Äyräpäähän ja Vuosalmelle, joka oli osa Viipurin–Kuparsaaren–Taipaleen linjaa eli VKT-linjaa. Raassinan pataljoona miehitti jo etukäteen Äyräpään maaston aloittaen linnoittamisen.
Puna-armeijan hyökkäykset Äyräpään suomalaissillanpäähän, jota JR 7:n joukot miehittivät, alkoivat 21. kesäkuuta. Raassinan pataljoona oli tällöin Äyräpäässä kuusi päivää, jonka jälkeen se vedettiin lepoon Vuosalmen puolelle. Raassina joukkoineen joutui kuitenkin palaamaan sillanpäähän 4. heinäkuuta, jossa se taisteli miestappioita kokien välillä käytännössä ainoina suomalaisjoukkoina Äyräpään sillanpäässä. Raassinan joukot joutuivat sillanpäässä mottiin, mutta onnistuivat murtautua ja päästä Vuoksen toiselle puolelle Vuosalmelle. Raasinan pataljoonasta oli jäljellä tällöin noin 20 miestä. Lopulta 7. heinäkuuta sillanpää menetettiin, ja suomalaisjoukot vedettiin Vuosalmen puolelle.
Puna-armeija hyökkäsi jo 9. heinäkuuta Vuoksen yli Vuosalmen puolelle luoden joukoilleen sillanpään. Raassinan täydennyksiä saanut pataljoona oli mukana sillanpään rajaamisessa. Raassina joukkoineen oli tässä taistelussa jälleen mukana kokien ankaria menetyksiä. Kahden vuorokauden jälkeen 11. heinäkuuta JR 7 eli lempinimeltään Tyrjän rykmentti luovutti rintamavastuun JR57:lle. Lepovaiheen jälkeen 29. heinäkuuta JR 7 otti rintamavastuun JR 11:ltä Kaskisalon lohkolla Vuoksen rannalla VKT-linjalla. Tyrjän rykmentti puolusti asemiaan Kaskisalon lohkolla sodan loppuun asti eli syyskuun alkuun 1944.
Sodanjälkeiset vuodet

Aimo Raassina palasi sodan jälkeen entisiin tehtävin rikospoliisina Hämeenlinnaan. Vuonna 1945 hänestä tuli Liikkuvan poliisin komisario. Vuonna 1946 hän kävi Valtion poliisikoulun päällystökurssin ja siirtyi Helsingin poliisilaitoksen rikospoliisiosastolle.
Raassina siirtyi pian kuitenkin rikospoliisista yksityiselle sektorille. Hän työskenteli vuosina 1946-1955 ompelukoneita maahantuovan Husqvarna Oy:n Helsingin konttorin johtajana. Vuonna 1956 hän siirtyi järjestötehtäviin toimien 1956-1959 Reserviupseeriliiton järjestösihteerinä ja 1959-1970 liiton pääsihteerinä. Hän toimi vielä 1975-1980 Suomen sotaveteraaniliiton toiminnanjohtajana.
Keskustelut palkitsemisesta Mannerheim-ristillä

Aimo Raassinan esimies everstiluutnantti Adolf Ehrnrooth teki esityksen Raassinan palkitsemisesta Mannerheim-ristillä Jatkosodan kesän 1944 taistelujen perusteella. Perusteluista, erityisesti Siiranmäen VT-linjan taisteluista, ja kokonaissuorituksen korkeatasoisuudesta huolimatta kapteeni Raassinaa koskeva ritari-esitys hylättiin.
Asia sai yli 20 vuotta sodan päättymisen jälkeen erikoisen käänteen vuonna 1967. Silloinen puolustusvoimain komentaja kenraalimajuri Yrjö Keinonen suunnitteli esittävänsä Suomen 50-vuotisen itsenäisyyden kunniaksi annettavan kolme Mannerheim-ristiä, yhden upseerille, yhden aliupseerille ja yhden miehistöön kuuluvalle. Upseeristoon kuuluvana ehdokkaana olisi ollut sodan aikainen kapteeni Aimo Raassina. Asia ei edennyt kuitenkaan toteutukseen, sillä se olisi vaatinut lain muutoksen eduskunnassa.
Järjestötoiminnassa

Urheilu oli ollut nuoruudessa keskeinen harrastus, ja jatkona omakohtaiselle urheilutoiminnalle hän oli aktiivi urheilun järjestömies. Aimo Raassina oli toiminut jo ennen sotia Hämeenlinnassa suojeluskuntatoiminnassa ja oli perustamassa Hämeenlinnan Pallokerhoa ja sen johtokunnan jäsenenä 1934-1939. Sotien jälkeen hän toimi vuosina 1951-1969 Nykyaikaisen 5-ottelun liiton hallituksessa, sen ampumahiihtojaoston puheenjohtajana 1957-1958, Suomen ampumahiihtoliiton perustaja- ja johtokunnan jäsenenä vuodesta 1960, pääsihteerinä 1960 ja johtokunnan puheenjohtajana 1961-1967. Suomen Ampujainliiton liittohallituksen jäsen vuodesta 1955 ja johtokunnassa 1959-1961, Suomen Hiihtoliiton liittovaltuuston jäsen 1961-1967, Suomen olympiayhdistyksen valtuuskunnan jäsen 1961-1967.
Aimo Raassina toimi kilpailujoukkeiden johtajana 1950- ja 1960-luvuilla. Hän toimi vuoden 1960 Squaw Valleyn talviolympialaisten ampumahiihtojoukkueen johtajana kuten myös seuraavissa kisoissa 1964 Innsbruckissa.
Terinit

Oy Terinit Ab oli suomalainen vuosina 1949–2013 toiminut urheiluvaatteita sekä kuluttajille että kilpaurheilijoille valmistanut yritys.
Terinit sai alkunsa 1949 Teerijärven Kehräämöstä, joka kehräsi aluksi asiakkaiden materiaaleista mattolankoja. Vuonna 1952 se hankki trikookoneen tekemään käsineiden vuorikangasta. 1960-luvun alussa kehräämöön hankittiin jacquardkone leninkeihin tarkoitetun jerseykankaan valmistukseen. Ensin tehtiin villajerseytä, mutta pian siirryttiin suosioon nousseeseen rypistymättömään crimpleneen ensimmäisenä Suomessa.
Langan kehruu lopetettiin 1964 ja keskityttiin kankaiden ja vaatteiden valmistukseen. 1970-luvun alussa perustettiin toinen tehdas Lappajärvelle valmistamaan verryttelypukuja ja muita urheiluasuja, vuosikymmenen lopulla kolmas tehdas Simoon. Kristina Kainbergin suunnittelemat kisa-asut vuoden 1976 Innsbruckin talviolympialaisiin avasivat Terinitille vientikanavia. Muita Terinitin käyttämiä suunnittelijoita olivat Carita Lemponen, Nils Hästbacka ja Anja Korhonen.
1980-luvun alussa Terinit työllisti lähes 300 henkeä. Teerijärven tehtaan käsinevuorista ja muista neuloksista puolet vietiin Neuvostoliittoon, Lappajärven ja Simon tehtaiden urheiluvaatteista taas puolet vietiin etupäässä Länsi-Eurooppaan. Vuonna 1987 tapahtuneen omistajanvaihdoksen myötä Terinit keskittyi korkealuokkaisiin urheiluasuihin ja yhteistyöhön lajiliittojen kuten Hiihtoliiton kanssa. Terinit solmi yhteistyösopimuksia myös urheiluvälinemerkkien kuten Salomonin ja Atomicin kanssa. Tärkeimmiksi vientimaiksi muodostuivat Pohjoismaat, Keski-Euroopan maat ja Japani, ja näin Terinit vältti äkillisen idänkaupan loppumisen vaikutukset vaihtamalla strategiaansa jo ennakolta.
1970-luvun puolivälistä alkaen Terinit huolehti Suomen ja Ruotsin hiihtomaajoukkueiden edustusasuista. Vuosina 1992 ja 1994 Suomen olympiajoukkueet käyttivät Terinitin vaatteita. Muun muassa Matti Nykäselle hyppyhaalareita 1980-luvulla tehnyt Terinit palasi vuonna 2010 mäkihyppyasujen markkinoille valmentajien toivomuksesta. Yrityksellä oli urheiluasujen kehitysprojekteja viime vuosina myös pika- ja taitoluistelun sekä yleisurheilun lajiliittojen sekä Suomen olympiakomitean kanssa. Terinit valmisti myös yritysten työ- ja vapaa-ajan asuja Gore-Tex-materiaalista.
Oy Terinit Ab ajautui konkurssiin elokuussa 2013. Terinit-tuotemerkki siirtyi 23.1.2014 Agentur Arne & Mirja Holmberg Oy:n omistukseen. Kansainvälisiä kilpailuja voittanut suunnittelija Rolf Ekroth lanseerasi oman Terinit-mallistonsa Firenzen Pitti Uomossa tammikuussa 2019.
Aiheesta muualla

Terhi Kivistö: Teollisuusneuvos Erik Granholm (1917–2006), Oy Terinit Ab:n toimitusjohtaja, tekstiili-insinööri.. Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 3.9.2012. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Valentina Tereškova

| Valentina Vladimirovna Tereškova> Валенти́на Влади́мировна Терешко́ва |
| --- | --- |
 Valentina Tereškova vuonna 1969.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. maaliskuuta 1937 (ikä 87) Bolšoje Maslennikovo, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   Venäjä
Ura
Tyyppi:  Avaruuslennolle osallistuja
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
 Nimikirjoitus
Lennot

Vostok 6:  Vostok 6
 
Valentina Tereškova Tiedekeskus Heurekassa 14. syyskuuta 2002.
Valentina Vladimirovna Tereškova (ven. Валенти́на Влади́мировна Терешко́ва, s. 6. maaliskuuta 1937 Bolšoje Maslennikovo) on venäläinen/neuvostoliittolainen kosmonautti ja ensimmäinen nainen avaruudessa, jossa hän kävi Vostok 6 -lennolla 16.–19. kesäkuuta 1963. Myöhemmin hän on toiminut ilmavoimien lentäjänä ja ottanut osaa politiikkaan. Hän on sotilasarvoltaan kenraalimajuri ja koulutukseltaan insinööritieteiden tohtori. Ennen kosmonauttiuraansa hän harrasti laskuvarjohyppyä, mikä edesauttoi hänen valitsemistaan kosmonauttikoulutukseen.
Valentinan ollessa vasta kahden vuoden ikäinen hänen isänsä Vladimir Aksjonovitš Tereškov kaatui talvisodassa Lemetin tienhaaran motissa 1940, palvellessaan Neuvostoliiton puna-armeijassa vaunumiehenä. Valentina sai tietää vasta vuonna 1988 isänsä kuolinpaikan Gorbatšovin aloittaman avoimuuspolitiikan johdosta.
Vuonna 1963 Tereškova avioitui kosmonautti Andrijan Nikolajevin (1929–2004) kanssa ja sai tämän kanssa yhden tyttären vuonna 1964. Avioliitto päättyi eroon 1982, mutta myöhemmin Tereškova avioitui uudelleen. Hänen toinen aviomiehensä Juli Šapošnikov kuoli 1999.
Tereškova neuvostoliittolaisessa postimerkissä vuonna 1963.
Tereškova on palkittu Neuvostoliiton sankari -kunniamerkillä sekä monilla muilla tunnustuksilla ja arvonimillä, muun muassa Greatest Woman Achiever of the Century.
Tereškova on kiertänyt maailmaa kertomassa Venäjän kosmonauttikoulutuksesta. Hän vieraili Tiedekeskus Heurekassa 14. syyskuuta 2002 luennoimassa ja tutustumassa tiedekeskukseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valentina Tereškova Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Raakkuunjärvi

| Raakkuunjärvi Lylyjärvi |
| --- | --- |
 Raakkuunjärven riistakosteikkoja huhtikuussa 2017.
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Eura (Kiukainen)
Koordinaatit:  61°17′54″N, 21°55′43″E
Mittaustietoja
 fiRaakkuunjärvi 
Raakkuunjärvi  (entinen Lylyjärvi ) on laskettu järvi Satakunnassa. Se kuuluu Eurajoen vesistöön ja sijaitsee Kiukaisten pohjoisosissa Eurassa lähellä Nakkilan rajaa. Järven vedenpinnan korkeutta on joskus laskettu, ja pinnanlaskun seurauksena saatiin laaja vesijättö. Järveä on nykyään kunnostettu lintujärveksi metsästystä silmällä pitäen.
Maantieto

Järven ojilla rajattu avosuon alue on 900 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Idässä sitä rajoittaa moreenimäki, jossa seututiessä 2170 on Ulvilan ahteena tunnettu mäkiosuus. Mäki tunnetaan myös nimellä Keisarinranta. Entisillä vesijättömailla on nykyään peltoa. Järveen laskee pelto-ojien lisäksi metsien suo-oja. Järven kaakkoisosassa olevasta luusuasta lähtee Raakkuunoja, joka yhtyy 10 kilometrin jälkeen Eurajokeen Panelian alapuolella.
Kuivatus

Järvi on aluksi kuivatettu ilmeisesti heinäniittyiksi, mutta myöhemmin niityt on muokattu pelloiksi.
Luonto

Järvenlaskun jälkeen järvestä tuli kosteikko ja luhtamaa. Panelian Metsästysseura on kunnostanut järveä useana vuotena. Järveen on kaivettu lampareita ja niitä yhdistäviä kanavia noin 10 hehtaaria, jotta elinympäristö kiinnostaisi vesilintuja. Parempaan tulokseen päästään, jos järven vedenpintaa voisi nostaa.
Historia

Raakkuunjärven vedenpintaa on laskettu 1818.
Järvi oli merkitty nimellä "Lylyjärvi" Euran pitäjän karttaan vuodelta 1849 ja "Raakkuträsk" Kalmbergin kartastoon vuodelta 1856. Kalmbergin kartassa Raakkuunojaan oli rakennettu mylly Peltomaan torpan kohdalle, ja ojan pää hävisi suohon ennen Saramaan torppaa eli nykyistä Saarenmaata.
Aiheesta muualla

GeoCaching: Keisarinranta
Eurajoen vesistö
R-7

R-7 Venäjän näyttelykeskuksessa Moskovassa vuonna 2005
R-7 ja siitä kehitettyjä kantoraketteja
R-7 Semjorka (ven. Р-7 Семёрка, seiska, Nato-raportointinimi SS-6 Sapwood) oli maailman ensimmäinen mannertenvälinen ballistinen ohjus (ICBM), joka laukaistiin ensi kerran 23. elokuuta 1957 . Tämä Neuvostoliiton kehittämä ohjus oli palveluskäytössä kylmän sodan aikana vuodet 1959–1968.
Ohjus oli perustana Sojuz-kantoraketille, joka vei maata kiertävälle radalle ensimmäisen satelliitin, Sputnikin. Vuonna 2006 Sojuz oli maailman eniten käytetty kantoraketti, jonka muun muassa Euroopan avaruusjärjestö otti käyttöönsä vuonna 2010.
Tekniikkaa

R-7 oli 34 metriä pitkä ja halkaisijaltaan kolmimetrinen. Sen lentoonlähtömassa oli 280 tonnia. Se oli kaksivaiheinen ja käytti polttoaineenaan nestehappea ja kerosiinia ja toimitti asekuormansa 8 000 km:n päähän noin 5 000 metrin tarkkuudella (CEP). Hyötykuormana oli yksi kolmen megatonnin ydinkärki.
Päämoottoreita oli 20 ja ohjausmoottoreita 12.
Kehitys

Ohjuksen suunnittelutyö alkoi OKB-1:ssä Kaliningradissa vuonna 1953. Virallisesti ohjelma hyväksyttiin toukokuussa 1954. Ohjuksen ensimmäinen koelaukaisu tapahtui 15. toukokuuta 1957 Baikonurista - se epäonnistui: raketti putosi 400 km:n päähän kantorakettinsa sytyttyä tuleen. 21. elokuuta raketti lensi jo 6 000 km.
Raketin kantorakettiversio vei Sputnik 1 -satelliitin kiertoradalle 4. lokakuuta 1957 aloittaen nk. avaruusajan.
Lisämuutosten jälkeen saatiin tulokseksi 8K74-ohjusversio. Se oli kevyempi kuin 8K71, siinä oli parempi navigointilaitteisto ja voimakkaammat moottorit. Sen kantama nousi 12 000 km:iin ja hyötykuorma 5 370 kg:aan. Ohjuksen 8K71- ja 8K74-malleja valmistettiin nimillä R-7 ja R-7A. Ohjukset otettiin käyttöön vuonna 1962.
Sotilaallinen käyttö

Ohjuksen kehityskustannukset olivat suuret ja ilmeisesti veivät 5 % Neuvostoliiton sotilasbudjetista, mikä ei kuitenkaan ollut ainoastaan neuvostoliittolainen ongelma.
Ensimmäinen strateginen ohjusyksikkö otettiin käyttöön 9. helmikuuta 1959 Plesetskissä. Asejärjestelmänä R-7 oli epäonnistunut, koska sen laukaisuvalmistelu oli liian hidas. Sama ongelma oli tosin myös NATOn ensimmäisissä ICBM-ohjuksissa (Atlas). R-7-ohjuksen laukaisuvalmistelu vei 20 tuntia, eikä sitä voitu pitää laukaisuvalmiina kuin muutaman päivän ajan nestehapen kiehuessa. Vain kuusi ohjusta tuli käyttöön, neljä Plesetskissä ja kaksi Baikonurissa. Suuria ohjustukikohtia ei voitu piilottaa esimerkiksi U-2-vakoilulentokoneilta. Mahdollisessa sodassa vastapuoli olisi pyrkinyt tuhoamaan ne lentopommituksilla, ydinaseilla tai tavanomaisemmilla aseilla.
1960-luvun alussa pommituskoneen lento Neuvostoliitosta joihinkin Yhdysvalloissa sijaitseviin kohteisiin vei 6-7 tuntia, joka oli liian pitkä aika. Tämä pakotti Neuvostoliiton kehittämään nopeasti seuraavan sukupolven ohjuksia. Yhdysvallat oli samassa tilanteessa 1960-luvun alussa.
R-7 poistui sotilaskäytöstä vuonna 1968.
Käyttö kantorakettina

Kantorakettina se toimi viidelle Sputnik-ohjelman avaruuslennolle. Useilla R-7-ohjuksesta muunnelluilla kantoraketeilla on laukaistu tuhansia Neuvostoliiton ja Venäjän sekä sittemmin muiden maiden avaruusaluksia. Rakettiperhe on maailman käytetyin kantoraketti, jonka luotettavuus on osoittautunut erinomaiseksi mm. miehitettyjen avaruuslentojen kohdalla.lähde?
Tietoja erityyppisistä R-7:ista

| Raketti: | GRAU-tunnus (Venäjä): | Vaiheita: | Pituus (m): | Halkaisija (m): | Massa (kg): | Laukaisuja yhteensä: | Epäonnistuneet laukaisut: | Laukaisuja Baikonurista: | Laukaisuja Plesetskistä: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ICBM R-7 | 8K71 | 2 |  | 10,3 |  | 26 | 9 | 26 | 0 |
| Sputnik | 8К71ПС | 2 | 29,2 | 10,3 | 267.000 | 2 | 0 | 2 | 0 |
| Sputnik-3 | 8А91 | 2 | 31,0 | 10,3 | 269.300 |  |  |  |  |
| Vostok | 8К72К | 3 | 38,2 | 10,3 | 287.000 | 26 | 8 | 26 | 0 |
| ICBM R-7A | 8К74 | 2 |  | 10,3 |  | 28 | 2 | 25 | 3 |
| Vostok-2 | 8А92 | 3 | 38,2 | 10,3 | 287.000 | 45 | 5 | 39 | 6 |
| Vostok-2A | 11А510 | 2 | 38,2 | 10,3 | 287.000 | 2 | 0 | 2 | 0 |
| Vostok-2М | 8А92М | 3 | 38,2 | 10,3 | 287.000 | 94 | 2 | 14 | 80 |
| Voshod | 11A57 | 3 | 44,6 | 10,3 | 298.400 | 299 | 14 | 138 | 3 |
| Luna | 8К72 | 3 | 33,5 | 10,3 | 279.000 | 2 | 1 | 2 | 0 |
| Molnija | 8К78 | 4 | 43,4 | 10,3 | 305.000 | 40 | 11 | 40 | 0 |
| Molnija-М | 8К78М | 4 | 43,4 | 10,3 | 305.000 | 275 | 1 | 53 | 222 |
| Poljot | 11A59 | 2 | 30,0 | 10,3 | 277.000 | 2 | 0 | 2 | 0 |
| Sojuz | 11А511 | 3 | 50,7 | 10,3 | 308.000 | 32 | 2 | 32 | 0 |
| Sojuz-2 | 14А14 | 3 | 50,7 | 10,3 | 311.000 | 1 | 0 | 0 | 1 |
| Sojuz-2 ja Ikar-vaihe | 14А14 | 4 | 45,8 | 10,3 | 311.000 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| Sojuz-2 ja Fregat-vaihe | 14А14 | 4 | 45,8 | 10,3 | 311.000 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| Sojuz-L | 11А511Л | 3 | 44,0 | 10,3 | 305.000 | 3 | 0 | 3 | 0 |
| Sojuz-М | 11А511М | 3 | 50,7 | 10,3 | 310.000 | 8 | 0 | 0 | 8 |
| Sojuz-U | 11А511У | 3 | 51,1 | 10,3 | 313.000 | 726 | 20 | 295 | 434 |
| Sojuz-U ja Ikar-vaihe | 11А511У | 4 | 47,3 | 10,3 | 308.000 | 6 | 0 | 6 | 0 |
| Sojuz-U ja Fregat-vaihe | 11А511У | 4 | 46,6 | 10,3 | 308.000 | 4 | 0 | 4 | 0 |
| Sojuz-U2 | 11А511У2 | 3 | 51,1 | 10,3 | 313.000 | 70 | 0 | 70 | 0 |
| Sojuz FG | 11А511ФГ | 3 | 49,5 | 10,3 | 305.000 | 10 | 0 | 10 | 0 |
| Sojuz FG ja Fregat-vaihe | 11А511ФГ | 4 | 42,5 | 10,3 | 305.000 | 3 | 0 | 3 | 0 |
| Yhteensä |  |  |  |  |  | xxx |  |  |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
R-7 lyhytkuvaus (engl.) (Arkistoitu – Internet Archive)
Venäjän ja aikaisemman Neuvostoliiton maasta maahan -ohjukset
SS-designaatio:
SS-1 Scunner
SS-1 Scud
SS-2 Sibling
SS-3 Shyster
SS-4 Sandal
SS-5 Skean
SS-6 Sapwood
SS-7 Saddler
SS-8 Sasin
SS-9 Scarp
SS-10 Scrag
SS-11 Sego
SS-12 Scaleboard
SS-13 Savage
SS-14 Scamp\Scapegoat
SS-15 Scrooge
SS-16 Sinner
SS-17 Spanker
SS-18 Satan
SS-19 Stiletto
SS-20 Saber
SS-21 Scarab
SS-22 Scaleboard
SS-23 Spider
SS-24 Scalpel
SS-25 Sickle
SS-26 Stone
SS-27 Stalin/Sickle B
RS-28 Sarmat
RS-24
R-7 eli SS-6-ohjus.
Terssogasseis

| Terssogasseis> Τερσσωγασσεῖς(?) |
| --- | --- |
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Terssogasseis (m.kreik. Τερσσωγασσεῖς(?)) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Myöskään Terssogasseisin historiasta ei tiedetä juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Tulkinta perustuu lähinnä siihen, että sillä vaikuttaa löytyneiden piirtokirjoitusten perusteella olleen 300–200-luvuilla eaa. tähän viittaavaa yhteistyötä Mylasan poliksen kanssa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Terssōgasseus (Τερσσωγασσεύς).
Teniposidi

| --- | --- |

Teniposidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
 ?
Tunnisteet
CAS-numero: 29767-20-2
ATC-koodi: L01CB02
PubChem CID: 452548
DrugBank: DB00444
Kemialliset tiedot
Kaava: C32H32O13S 
Moolimassa: 656,646
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 242–246 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 99 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: n. 5 h
Ekskreetio: Renaalinen ja ulosteiden mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi
Teniposidi (C32H32SO13) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä leukemiatyyppien ja glioomien hoitoon.
Ominaisuudet ja käyttö

Teniposidi on huoneenlämpötilassa kiteistä ainetta. Yhdiste on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky kloroformin ja metanolin seokseen liuotettuna on -107. Teniposidi sitoutuu topoisomeraasi II-entsyymiin ja estää sen toiminnan. Tällöin solunjakautumisen S- ja G2-vaiheessa DNA:n pätkät eivät enää yhdisty DNA:ksi ja solujen lisääntyminen estyy. Teniposidia käytetään akuutin lymfaattisen leukemia, lymfoomien ja glioomien eli eräiden aivosyöpätyyppien hoitoon. Teniposidi on hieman etoposidia tehokkaampi.