Libyan kuningaskunta
Historia > Itsenäistyminen

Britannia valloitti ennen Italian hallussa olleet Kyrenaikan ja Tripolitanian toisessa maailmansodassa. vapaan Ranskan joukot miehittivät myöhemmän Libyan muodostaneista alueista kolmannen eli Fezzanin. Yli 30 vuotta kestäneen italialaisvallan päättyminen herätti ajatuksen Libyan itsenäisyydestä. Kyrenaikassa vaikuttaneen voimakkaan suufilaisen veljeskunnan senusien johtohahmo Mohammed Idris al-Senussi oli palannut Libyaan vietettyään 22 vuotta maanpaossa Egyptissä. Hän oli johtanut 10 000 senusisotilasta brittien puolella Italiaa vastaan ja vaati brittejä tunnustamaan Kyrenaikan itsenäisyyden ja hänen valtansa alueella. Tripolitaniassa oli puolestaan perustettu useita itsenäisyyttä kannattaneita poliittisia järjestöjä, joista kaikki eivät kuitenkaan kannattaneet joidenkin senusien esittämää ajatusta Tripolitanian yhdistämisestä Mohammed Idris al-Senussin valtaan. Britit olivat puolestaan aluksi haluttomia sitoutumaan itsenäisyyteen. Tähän vaikutti etenkin Libyan strateginen sijainti ja muiden suurvaltojen, kuten Yhdysvaltojen, Ranskan ja Neuvostoliiton intressit alueen tulevaisuuden suhteen. Brittien tavoitteena oli lykätä päätös Libyan tulevaisuudesta, kunnes Italian kanssa olisi solmittu rauha ja sen siirtomaiden tulevaisuudesta päätettäisiin yhdessä muiden liittoutuneiden kanssa.
Sodan jälkeen Britanniassa nousi valtaan uusi Työväenpuolueen johtama hallitus. Sen ulkoministeri Ernest Bevin kannatti alueiden välitöntä itsenäistymistä, mutta asioita mutkisti muiden liittoutuneiden vaatimukset sodan jälkeen nopeasti kiristyneessä ilmapiirissä. Neuvostoliitto ehdotti Italian ja Neuvostoliiton jakamaa hallintoa Tripolitaniassa, ja Yhdysvallat vastasi tähän ehdottamalla alueen siirtämistä Yhdistyneiden kansakuntien alaisuuteen kymmenen vuoden ajaksi. Ranska vastusti alueen itsenäistymistä pelätessään sen kannustavan itsenäisyysliikkeitä sen hallitsemissa Tunisiassa ja Algeriassa. Liittoutuneiden solmiessa rauhansopimuksen Italian kanssa helmikuussa 1947 osapuolet julistivat sitoutuvansa neuvottelemaan edelleen Libyan tulevaisuudesta, tai, jos yhteisymmärrystä ei saavutettaisi vuoden kuluessa, asia tulisi viedä YK:n yleiskokouksen käsiteltäväksi. Niinpä asia käsiteltiin yleiskokouksessa huhtikuussa 1949. Kokouksessa britit ja Italia esittivät Yhdysvaltojen tuella brittien Ernest Bevinin ja Italian ulkoministeri Carlo Sforzan mukaan nimetyn Bevin-Sforza-sopimuksen, jolla Libya itsenäistyisi kymmenen vuoden siirtymäajan jälkeen, ja sen ajan Tripolitania olisi Italian, Kyrenaika Britannian ja Fezzan Ranskan hallinnon alainen. Esitys johti laajoihin mielenosoituksiin Libyassa ja muualla arabimaailmassa, ja lopulta se kaatui yleiskokouksessa saman vuoden toukokuussa äänin 37–14.
Kaksi viikkoa Bevin-Sforza-sopimuksen kaatumisen jälkeen Mohammed Idris al-Senussi julisti Kyrenaikan emiraatin brittien tuella itsenäiseksi. 21. marraskuuta 1949 yleiskokous äänesti äänin 48–1, että Libyan kolme aluetta yhdistettäisiin yhdeksi itsenäiseksi alueeksi 1. tammikuuta 1952 mennessä. Libya julkistettiin itsenäiseksi 24. joulukuuta 1951 eli neljä viikkoa ennen määräaikaaselvennä. Itsenäisen valtion päämieheksi tuli nyt huomattavasta Libyan sisäisestä vastustuksesta huolimatta kuningas Mohammed Idris al-Senussi hallitsijanimellään Idris I.