stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Caveman’s Valentine - luolamies
Aiheesta muualla

Jakke 29: Caveman’s Valentine - luolamies (2001) Leffatykki.  22.2.2004. Viitattu 10.11.2022.
Mitchell, Elvis: Film Review; He's Homeless and Hears Voices, but He's Still a Hero The New York Times.  2.3.2001. Viitattu 10.11.2022. (englanniksi)
The Caveman’s Valentine Reeling Reviews. Viitattu 10.11.2022. (englanniksi)
The Caveman's Valentine Filmaffinity. Viitattu 10.11.2022. (englanniksi)
Falcon 9 v1.1

Falcon 9 v1.1 on SpaceX:n Falcon-rakettiperheeseen kuuluva kantoraketti. Se on toinen versio Falcon 9 -raketista. V1.1 kehitettiin vuosina 2010–2013, ja se teki ensilentonsa 29. syyskuuta 2013 kuudennella Falcon 9 -lennolla. Raketti on kokonaisuudessaan SpaceX:n suunnittelema ja valmistama.
Kaksivaiheisen raketin molemmat vaiheet käyttävät ajoaineena nestemäistä happea (LOX) ja rakettikäyttöön tarkoitettua tarkemmin jalostettua RP-1-kerosiinia. V1.1 pystyy nostamaan 13 150 kilogramman kuormia matalalle maan kiertoradalle (LEO) ja 4 850 kilogramman kuormia GTO-radalle, mikä asettaa Falcon 9 v1.1:n laukaisujärjestelmien keskiluokkaan kuormilla mitattuna.
Falcon 9 v1.1 on rakenteeltaan uudistettu, ja sen Merlin 1D -rakettimoottorit tuottavat 60 prosenttia enemmän työntövoimaa edelliseen v1.0-versioon nähden. Raketti on arviolta 60 prosenttia raskaampi kuin v1.0.
Falcon 9 v1.1:tä ja Dragon-kapselia on käytetty huhtikuusta 2014 lähtien kansainvälisen avaruusaseman miehittämättömiin rahtilentoihin, jotka ovat osa NASAn kanssa tehtyä Commercial Resupply Services (CRS) -ohjelmaa. V1.1 oli marraskuussa 2015 Falcon-rakettiperheen ainoa aktiivikäytössä oleva raketti.
Tekniikkaa

Falcon 9 v1.1 on kaksivaiheinen LOX ja RP-1 -polttoaineita käyttävä kantoraketti.
Tekniikkaa > Erot Falcon 9 v1.0:aan

Falcon 9 v1.1 on v1.0:aan nähden 60 prosenttia raskaampi, ja sen päivitetyt Merlin 1D -rakettimoottorit tuottavat noin 60 prosenttia enemmän työntövoimaa v1.0:n Merlin 1C -moottoreihin verrattuna. Päivitysten ansiosta v1.1:n hyötykuorma on noin 3 tonnia korkeampi, 13 150 kilogrammaa v1.0:n 10 454 kilogrammaan nähden. Falcon 9 v1.1:n ensimmäisen vaiheen moottorit on järjestetty myös uudelleen. Rakettivaiheiden erkanemiseen käytettävä järjestelmä suunniteltiin myös uudelleen, v1.1:n järjestelmässä on kolme kiinnityspistettä v1.0:n kahdentoista sijasta. Raketin avioniikkaa ja ohjelmistoja on myös päivitetty. Myöhempiin v1.1-raketteihin on lisäksi asennettu neljä laskutelinettä ja ritilämäiset ohjaussiivekkeet laskeutumiskokeita varten.
Vuoden 2013 syyskuun laukaisun jälkeen toisen vaiheen moottorin sytytysaineen syöttölinjojen eristystä parannettiin, jotta rakettimoottorin uudelleenkäynnistys tapahtuisi luotettavammin avaruudessa moottorin ollessa sammutettuna pidempiä jaksoja.
SpaceX:n uusi nokkakartio otettiin käyttöön v1.1:n ensimmäisellä lennolla. Apollo-ohjelman Saturn V -raketin tapaan Falcon 9 pystyy saavuttamaan halutun kiertoradan, vaikka kaksi ensimmäisen vaiheen moottoreista lopettaisi toimintansa kesken nousun.
Tekniikkaa > Ensimmäinen vaihe

Falcon 9 v1.1:n ensimmäisen vaiheen koekäyttö suoritettiin heinäkuussa 2013. Vaiheen moottoreina on yhdeksän Merlin 1D -rakettimoottoria, jotka tuottavat yhteensä 5 886 kilonewtonin (654 kN per moottori) työntövoiman merenpinnassa. Ensimmäinen vaihe palaa 180 sekuntia, minkä aikana sen työntövoima kasvaa 6 444 kilonewtoniin (716 kN per moottori) raketin noustessa ilmakehän ulkopuolelle. Ensimmäisen vaiheen moottorien sytytykseen käytetään v1.0:n tapaan pyroforista trietyylialumiinin ja trietyyliboraanin seosta (TEA-TEB). Falcon 9 v1.1:n ensimmäisen vaiheen moottorit on järjestetty uudestaan niin, että kahdeksan moottoria muodostaa ympyrän keskimmäisen moottorin ympärille. SpaceX käyttää uudesta järjestelystä nimeä Octaweb, ja sen on tarkoitus tehostaa raketin tuotantoprosessia ja parantaa raketin luotettavuutta.
V1.1-raketin ensimmäiseen vaiheeseen on asennettu myös neljä laskutelinettä ja ritilämäiset ohjaussiivekkeet, joita käytetään ensimmäisen vaiheen talteenottokokeiluissa. Ohjaussiivekkeitä kokeiltiin ensikertaa kesäkuussa 2014 F9R Dev-1 -koeraketissa, ja v1.1-rakettiin ne asennettiin CRS-5-lennolle. Yhtiö on tehnyt laskeutumiskokeita käytöstä poistuneella Grasshopper- ja tuhoutuneella Falcon 9R Dev1 -koeraketillaan sekä Falcon 9 v1.1 -raketin ensimmäisellä vaiheella joidenkin laukaisujen yhteydessä.
Tekniikkaa > Toinen vaihe

Toisen vaiheen voimanlähteenä on yksi 801 kilonewtonin Merlin 1D Vacuum -moottori, joka on muunneltu tyhjiökäyttöä varten Merlin 1D:stä. Toinen vaihe palaa 375 sekunnin ajan.
Rakettivaiheet yhdistävä välikappale on hiilikuitu-alumiinirakenteinen. Rakettivaiheiden erottaminen tapahtuu paineilmalla pyrotekniikan sijaan.
Raketin polttoainesäiliöt valmistetaan kitkahitsaamalla alumiini-litium-metalliseoksesta. Toisen vaiheen polttoainesäiliö on pitkälti vain lyhennetty versio ensimmäisen vaiheen tankista, ja sen valmistuksessa käytetään pitkälti samoja menetelmiä ja työkaluja, mikä tehostaa tuotantoa.
Tekniikkaa > Nokkakartio

Falcon 9 v1.1:n nokkakartio on 13,1 metriä pitkä, ja sen halkaisija on 5,2 metriä. Nokkakartiota käytettiin ensikertaa Falcon 9 v1.1 -raketin ensimmäisellä laukaisulla, joka vei CASSIOPE-satelliitin avaruuteen. Dragon-laukaisujen yhteydessä voidaan laukaista myös pieniä satelliitteja, jotka kuljetetaan avaruuteen kapselin paineistamattomassa osassa.
SpaceX valmistaa nokkakartiot Hawthornessa, Kaliforniassa. Kartiolle tehtiin erilaisia kokeita NASAn Glennin tutkimuskeskuksen Plum Brookin asemalla ennen sen käyttöönottoa keväällä 2013. Kokeisiin kuuluivat akustisten shokkiaaltojen, mekaanisten värinöiden ja sähköstaattisten purkausten vaikutusten tutkiminen, joita tehtiin täysikokoiselle nokkakartiolle maailman suurimmassa Space Power Facility (SPF) -lämpötyhjiökammiossa. SpaceX maksoi NASAlle 581 300 dollaria koelaitosten käytöstä.
Tekniikkaa > Jatkokehitys

SpaceX alkoi kehitellä päivitystä v1.1-rakettiin vuoden 2015 alkupuolella. Raketin ensimmäisen vaiheen työntövoimaa aiottiin kasvattaa 15 prosentilla ja rakettivaiheisiin pyrittiin saamaan enemmän polttoainetta jäähdyttämällä ne matalampaan lämpötilaan ja laajentamalla toisen vaiheen tankkia noin kymmenellä prosentilla. Muutosten taustalla on SpaceX:n halu suorittaa erilaisia kokeita raketin ensimmäisellä vaiheella myös GEO-laukaisujen yhteydessä. Muutosten ennustettiin maaliskuussa 2015 hidastavan Falcon 9 v1.1:n sertifiontiprosessia USAF:in ja NASAn laukaisuja varten.
Kesällä 2015 epäonnistuneen CRS-7 -lennon myötä jatkokehityssuunnitelmat muuttuivat jossain määrin. Marraskuussa 2015 suunnitelmana oli, että seuraava Falcon 9 laukaisu tehdään vielä Falcon 9 v1.1 -raketilla.
Kehitys

Falcon 9 v1.1:n uusien osien kokeet alkoivat huhtikuussa 2013 ensimmäisen vaiheen sytytysjärjestelmän koekäytöllä. SpaceX teki kesäkuun 2013 alulla kymmenen sekunnin koepolton ja heinäkuussa täyden kolmen minuutin polton raketin ensimmäiselle vaiheelle.
Syyskuussa 2013 SpaceX:llä oli käytössä 9,3 hehtaaria tehdastiloja rakettien ja moottorien tuotantoon. Yhtiön tavoitteena oli kasvattaa rakettituotanto ensin 24 raketin vuositahtiin vuoden 2014 loppuun mennessä ja lopulta 40 raketin vuositahtiin.
Yhdysvaltain ilmavoimat ilmoitti toukokuussa 2015 Falcon 9:n läpäisseen asevoimien satelliittien laukaisuun tarvittavan sertifioinnin.
Laukaisu > Paikat

SpaceX oli käyttänyt tammikuussa 2016 sekä Cape Canaveral Space Force Stationin SLC-40- että Vandenberg AFB:n SLC-4E -laukaisualustaa Falcon 9 v1.1:n laukaisuun. Yhtiön yksityisen laukaisupaikan rakentaminen käynnistyi syyskuussa 2014 Brownsvillessä, Texasissa. Laukaisupaikasta kilpailivat Texasin lisäksi Puerto Rico ja Florida. Uutta yhtiön omistamaa laukaisupaikkaa on tarkoitus käyttää kaupallisiin laukaisuihin.
Laukaisu > Hinnat

SpaceX:n verkkosivujen mukaan yhden Falcon 9 v1.1 -raketin kaupallisen laukaisun hinta oli 61,2 miljoonaa dollaria helmikuussa 2015.
NASAn CRS-huoltolentojen keskihinta on 133 miljoonaa dollaria per laukaisu, sillä koko sopimuksen arvo on 1,6 miljardia dollaria, ja se tehtiin ensimmäisistä 12 rahtilennosta, minkä seurauksena v1.0- ja v1.1-laukaisujen hinnoissa ei ole eroa. Sopimus tehtiin 20 000 kilogramman rahtimäärän kuljettamisesta asemalle 12 lennon aikana.
SpaceX:n mukaan sen Yhdysvaltain armeijalle tekemät laukaisut ovat puolet kalliimpia tavalliseen kaupalliseen laukaisuun nähden niiden vaatiman varmennusprosessin takia. Yhden sotilaslaukaisun hinnaksi tulisi tällöin keskimäärin 90 miljoonaa dollaria.
Laukaisu > Toissijaiset hyötykuormat

SpaceX teki kesäkuussa 2012 sopimuksen Spaceflight Inc. -yrityksen kanssa, joka kehittää Yhdysvaltain puolustusministeriön EELV-laukaisuissa käytetyn ESPA-hyötykuorma-adapterin tapaista Spaceflight Secondary Payload System (SSPS) -adapteria. Sopimuksen mukaan SSPS-adapteria olisi ollut tarkoitus käyttää Falcon 9 -laukaisussa vuoden 2013 alussa. Spaceflightin ja SpaceX:n yhteistyön jatkumisesta tai yhteisistä Falcon 9 -laukaisuista ei tullut uutta tietoa sopimuksen julkistamisen jälkeen. Spaceflight on laukaissut erilaisia kuormia avaruuteen muiden yritysten raketeilla, kuten kolmella Orbital Sciencesin Antares-laukaisulla. Yhtiön verkkosivut ilmoittivat maaliskuussa 2015 sen tekevän edelleen yhteistyötä SpaceX:n kanssa. Spaceflightilla oli suunnitelmissa maaliskuussa 2015 yhteensä 87 satelliitin laukaisu SHERPA-hyötykuorma-adapterinsa kanssa Falcon 9 -raketin kyydissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Falcon 9 Wikimedia Commonsissa
Falcon 9 SpaceX:n verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kantoraketit
| --- | --- |
Nykyiset::   Ariane 6  Atlas V  Athena  Delta IV  Dnepr  Electron  Falcon 9 9 B4  9 B5  Falcon Heavy  GSLV  H-IIA  Kosmos-3M  Pitkä marssi -rakettiperhe  Minotaur  Pegasus  Proton  PSLV  Rokot  Shavit  Štil  Start-1  UR-100  Space Launch System  Strela  Sojuz U  FG  2  Taurus  Tsyklon 3  Volna  Vega  Zenit 
Suunnitteilla::   Angara  BFR  GSLV III  GX  H-IIB  KSLV  New Glenn  Taurus II  Vulcan 
Entiset::   Ariane 1  2  3  4  5  Atlas SM-65 Atlas  I  II  III  Black Arrow  Delta  II  III  Diamant  Energija  Europa  Falcon 1  Falcon 9 9 v1.0  9 v1.1  9 v1.2  H-II  J-I  Juno I  Lambda  Mu (V)  Molnija M  N1  Poljot  R-7  Saturn I  IB  V  INT-21  Scout  Sparta  Thor  Thor-Agena  Thor-Burner  Thorad-Agena  Titan I  II  III  IIIB  IV  Tsiklon 2  Vanguard  Voshod  Vostok 
V1.1:n ensimmäinen laukaisu Vandenbergin lentotukikohdasta syyskuussa 2013.
Falcon 9 v1.0:n (vasen) ja v1.1:n (oikea) ensimmäisen vaiheen moottorikonfiguraatiot.
Falcon 9 v1.1:n kymmenes laukaisu, joka kuljetti DSCOVR-satelliitin kiertoradalle 11. helmikuuta 2015.
Vasemmalta oikealle: Falcon 1, Falcon 9 v1.0, Falcon 9 v1.1 kolme versiota, Falcon 9 v1.2 kolme versiota,  Falcon 9 Block 5 kaksi versiota, ja Falcon Heavy.
Ikkuna tulevaisuuteen

Ikkuna tulevaisuuteen on kiertoliittymän taideteos Limingassa Kedonperän Haaransillalla. Teoksen teiden 8, 4 ja 847 risteykseen ovat suunnitelleet Jorma Kostama (Tieliikelaitoksen projektipäällikkö), Laura Soosalu (ympäristöarkkitehti) ja Pirkko Tanska (ympäristösuunnittelija) vuonna 2003.
Ikkuna tulevaisuuteen on Limingan niittyjen ladoista, puurakenteisista heinävarastoista vaikutteita saanut rakennelma. Teos koostuu kahdesta erillisestä hirsiseinästä, joiden välistä kulkee hiekkapolku. Seinät on valaistu sisältäpäin pimeinä vuodenaikoina. Ympärillä kasvaa nurmikko. Teos on rikkoontunut monta kertaa, kun autoilla on kaahailtu suoraan ison liikenneympyrän läpi. Teosta on yritetty polttaakin.
Anfilogino Guarisi

Anfilogino Guarisi (26. marraskuuta 1905 São Paulo, Brasilia – 8. kesäkuuta 1974) oli brasilialais-italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän oli pituudeltaan 171-senttimetrinen.
Guarisi edusti useita brasilialaisseuroja ja niiden välillä Serie A:ssa pelaavaa Laziota. Hän pelasi yhteensä 134 Serie A -ottelua, joissa hän teki 42 maalia. Italian cupissa hän pelasi kolmessa ottelussa.
Guarisi edusti urallaan sekä Brasilian että Italian maajoukkueita. Italian kanssa hän voitti merkittävimpänä vuoden 1934 maailmanmestaruuden.
RMS Atlantic

| RMS Atlantic |
| --- | --- |
 RMS Atlantic
Tyyppi:  linjalaiva
Lippuvaltio:   Yhdistynyt kuningaskunta
Omistaja:  Oceanic Steam Navigation Company
Rakennustelakka:  Harland and Wolff
Rakennusnumero:  74
Hinta:  120 000 GBP
Vesillelasku:  26. marraskuuta 1870
Neitsytmatka:  8. kesäkuuta 1871
Status:  uponnut ajettuaan karille 1. huhtikuuta 1873
Tekniset tiedot
Pituus:  128,4 m
Leveys:  12,4 m
Bruttovetoisuus:  3 707 brt
Nopeus:  14 kn
Hyttejä:  1 166
RMS Atlantic oli White Star Line -laivayhtiön omistama linjalaiva, joka liikennöi Atlantin yli Yhdistyneen kuningaskunnan ja New Yorkin välillä. Atlantic teki neitsytmatkansa 8. kesäkuuta 1871. Yhdeksännentoista matkansa aikana 1. huhtikuuta 1873 alus ajoi karille ja upposi Nova Scotian rannikolla, jolloin 562 ihmistä sai surmansa.
Historia

Harland and Wolffin telakka rakensi RMS Atlanticin vuonna 1870 White Star Linelle. Aluksessa oli yhtä potkuria pyörittäneen 600-hevosvoimaisen höyrykoneen ohella neljä mastoa purjeineen. Alus teki 8. kesäkuuta 1871 neitsytmatkansa Liverpoolista Queenstownin kautta New Yorkiin. Alus siirrettiin yhdennentoista matkan jälkeen Liverpoolissa telakalle, jolloin siihen asennettiin värinän vaimentamiseksi kolmilapaisen potkurin tilalle nelilapainen.
Onnettomuus

RMS Atlantic lähti 20. maaliskuuta 1873 Liverpoolista yhdeksännelletoista matkalleen. Mukana oli 952 henkilöä, joista 835 oli matkustajia. Miehistö päätti saapua satamaan Halifaxissa Nova Scotiassa ja täydentää siellä hiilivarastojaan.
Atlantic purjehti 31. maaliskuuta myrskyn mukana matkaten noin 12 solmun nopeudella (22 kilometriä tunnissa) kohti Terence Bayta, Nova Scotiassa. Alueella näkyvyys oli heikko ja merenkäynti kova. Miehistön ja matkustajien tietämättä alus oli suunnilleen 12½ mailia (20 kilometriä) Halifax Harbourin länsipuolella.
Atlantic osui 1. huhtikuuta 1873 kello 2.00 vedenalaiseen kiveen ”Marrin päähän” 80 kilometrin päässä Meaghernin saaresta. Miehistö laski pelastusveneitä, mutta ne huuhtoutuivat mereen laivan alkaessa täyttyä vedellä. Kaikkiaan 952:sta laivalla olleesta matkustajasta ja miehistön jäsenestä 390 jäi eloon. Kanadalainen hallitustutkimus päätti onnettomuutta käsitelleen lausuntonsa sanoihin: ”kapteeni Williamsin käytös onnettomuutta edeltäneen 12 ja 14 tunnin aikana oli vakavasti ristiriidassa sen kanssa mitä olisi pitänyt miehen käytöksen olla hänen luottamusasemaansa nähden”.lähde?
Atlantic oli suunniteltu kuten muutkin Oceanic-luokan alukset kuluttamaan hiiliä 58 tonnia päivässä, mutta onnettomuutta edeltäneinä päivinä hiilenkulutus oli 70 tonnia päivässä. Alukselle oli lastattu kaiken kaikkiaan 967 tonnia hiiliä. Korkea hiilenkulutus johtui siitä, että miehistöllä ei ollut tietoa siitä, kuinka paljon hiiliä sai käyttää päiväkohtaisesti. Britannian kauppa- ja teollisuusministeriön Atlanticin uppoamista koskevassa onnettomuudentutkinnassa White Star -varustamon pääjohtaja Thomas Henry Ismay pyrki viimeiseen asti todistamaan, että Atlanticille oli lastattu riittävästi hiiliä matkaa varten, kun se lähti Liverpoolista.
Atlanticin onnettomuus oli tuhoisin siviilimerenkulun onnettomuus Atlantilla vuoteen 1904 saakka, jolloin SS Norge upposi kesäkuun 28. päivänä.
Hylky

Nykyään Atlantic makaa 27 metrin syvyydessälähde?. Useissa hylyn nosto-operaatioissa kerätyt esineet ovat näytteillä Atlantin merimuseossa Halifaxissa, Nova Scotiassa ja Interprepation Centerissä ja osa myös Atlanticin perintöpuistossa.
Kun ruumiit löydettiin ja valmisteltiin hautausta varten, havaittiin, että yksi miehistön jäsenistä oli itse asiassa noin 25-vuotias nainen. Sanomalehtijutun mukaan toiset miehistön jäsenetkään eivät olleet tienneet hänen sukupuoltaan.
Atlantic oli toinen White Star Linen vuorolaiva (ensimmäinen oli RMS Oceanic), mutta se sai mainetta olemalla ensimmäinen uponnut White Star Linen höyrylaiva (vaikka yhtiö oli aikaisemmin menettänyt RMS Tayleurin Dublin Bayssa vuonna 1857). White Star Linen muita Atlantilla menettämiä aluksia ovat SS Naronic, RMS Republic ja RMS Titanic.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta RMS Atlantic Wikimedia Commonsissa
Atlanticin uhreja haudataan
Arkajalat

| Arkajalat> Goonies |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Richard Donner
Käsikirjoittaja:  Chris Columbus
Tarina:  Steven Spielberg
Tuottaja:  Richard Donner  Harvey Bernhard
Säveltäjä:  Dave Grusin
Kuvaaja:  Nick McLean
Leikkaaja:  Michael Kahn
Erikoistehosteet:  Matt Sweeney
Pääosat:  Sean Astin  Corey Feldman  Josh Brolin
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Amblin Entertainment
Levittäjä:  Warner Bros.
Ensi-ilta:  7. kesäkuuta 1985
Kesto:  114 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  19 000 000 dollaria
Tuotto:  61 389 680 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arkajalat (engl. Goonies) on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut Richard Donnerin ohjaama yhdysvaltalainen seikkailu-komediaelokuva. Elokuvan on käsikirjoittanut Chris Columbus elokuvan tuottaneen Steven Spielbergin tarinan pohjalta.
Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Oregonin osavaltiossa sijaitsevaan Astorian merenrantakaupunkiin. Naapuruston asukkaat joutuvat muuttouhan alle, kun perheiden kotien tilalle halutaan rakentaa golf-kenttä. Nuori poika nimeltä Mikey Walsh (Sean Astin) ei halua muuttaa, vaikka muut naapuruston asukkaat tyytyvät tilanteeseen.
Eräänä päivänä Mikey ja hänen kaverinsa Chunk (Jeff Cohen), Mouth (Corey Feldman) ja Data (Ke Huy Quan) käyvät läpi Mikeyn kodin ullakolla olevia vanhoja tavaroita ja löytävät sattumalta vanhan aarrekartan. Kaverukset päättävät lähteä aarteenetsintäretkelle, sillä aarre voisi pelastaa heidän kotinsa. Mikeyn isoveli Brand (Josh Brolin) yrittää estää poikia, mutta päätyy liittymään aarteenetsintään. Hänen mukanaan ryhmään tulevat mukaan myös Brandin ihastus Andy (Kerri Green) ja tämän ystävä Stef (Martha Plimpton). Näin on kasassa on kaverijoukko nimeltä Arkajalat (alkup. Goonies heidän naapurustonsa Goon Docksin mukaan).
Kartta johdattaa Arkajalat rannikolla sijaitsevan autioituneen ravintolan luokse, mutta heidän epäonnekseen sitä käyttää piilopaikkanaan Fratellin rikollisperhe, johon kuuluvat Mama Fratelli (Anne Ramsey) ja hänen kaksi poikaansa Jake (Robert Davi) ja Francis (Joe Pantoliano). Fratellit saavat Chunkin kiinni kun Arkajalat ovat tiedusteluretkellä ja sulkevat hänet tyrmään perheen kolmannen pojan Slothin (John Matuszak) seuraksi.
Fratellit päätyvät seuraamaan Arkajalkoja maan alla olevissa tunneleissa. Molemmat ryhmät joutuvat välttelemään aarrekartan luoneen merirosvon tielle asettamia ansoja, mutta lopulta he löytävät merirosvolaivan suuresta luolasta. Cunk ja Sloth löytävät myös laivan luokse. Viimeinen ansa aiheuttaa luolan sortumisen, mutta Arkajalat ja Fratellit onnistuvat pakenemaan luolasta ulos rannalle. Poliisit ottavat kiinni Fratellin rikollisperheen, kun taas Arkajalkojen vanhemmat ovat iloisia nähdessään lapsensa vahingoittumattomina. Aarteenetsintä päättyy onnellisesti, kun Walshin perheen siivooja Rosalita (Lupe Ontiveros), huomaa Mikeyn marmorikuulapussissa olevan tarpeeksi jalokiviä kaikkien perheiden kotien pelastamiseksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sean Astin  | … |   Michael ”Mikey” Walsh   |
|  Corey Feldman  | … |   Clark ”Mouth” Devereaux   |
|  Ke Huy Quan  | … |   Richard ”Data” Wang   |
|  Josh Brolin  | … |   Brandon ”Brand” Walsh   |
|  Jeff Cohen  | … |   Lawrence ”Chunk” Cohen   |
|  Kerri Green  | … |   Andrea ”Andy” Carmichael   |
|  Martha Plimpton  | … |   Stephanie ”Stef” Steinbrenner   |
|  John Matuszak  | … |   Lotney ”Sloth” Fratelli   |
|  Anne Ramsey  | … |   Mama Fratelli   |
|  Joe Pantoliano  | … |   Francis Fratelli   |
|  Robert Davi  | … |   Jake Fratelli   |
|  Lupe Ontiveros  | … |   Rosalita   |
|  Steve Antin  | … |   Troy Perkins   |
Vastaanotto

Sean Astin sai roolistaan Youth in Film -palkinnon, ja ehdolla olivat myös Corey Feldman, Martha Plimpton ja Jeff Cohen. Academy of Science Fiction, Fantasy &
Horror Films palkitsi Anne Ramseyn.
Elokuva valittiin Yhdysvaltojen National Film Registryyn vuonna 2017.
Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 77 prosentin arvosana, joka perustuu yli kuuteenkymmeneen arvosteluun. Sivuston arvostelijat sanovat elokuvan olevan tyypillinen spielbergimäinen sekoitus temppuja ja tunnetta joka vetoaa sekä lapsiin että nostalgiannälkäisiin aikuisiin.
Elokuva on saavuttanut kulttimaineen vuosien aikana. Esimerkiksi skotlantilainen näyttelijä James McAvoy on maininnut useasti sen olevan hänen kaikkien aikojen suosikkielokuvansa.
Aiheesta muualla

Arkajalat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Goonies, The Elonet.
Mario Pizziolo

Mario Pizziolo
Mario Pizziolo (7. joulukuuta 1909 Castellammare Adriatico, Teramon maakunta, Italia – 30. huhtikuuta 1990) oli italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän toimi myös valmentajana.
Pizziolo edusti koko kahdeksanvuotisen ammattilaisuransa Fiorentinaa. Hän pelasi Serie A:ssa 145 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Hän liittyi Italian A-maajoukkueeseen tammikuussa 1933 ja pelasi joukkueessa 12 ottelua, joissa teki yhden maalin. Hän voitti joukkueen kanssa merkittävimpänä vuoden 1934 maailmanmestaruuden.
Musta Orfeus

| Musta Orfeus> Orfeu Negro |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Marcel Camus
Käsikirjoittaja:  Marcel Camus Jacques Viot
Perustuu:  Vinicius de Moraesin näytelmään Orfeu da Conceição -
Tuottaja:  Sacha Gordine
Säveltäjä:  Luiz Bonfá Antonio Carlos Jobim
Kuvaaja:  Jean Bourgoin
Leikkaaja:  Andrée Feix
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Brasilia Italia Ranska
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. Warner Bros. Pictures
Levittäjä:  The Criterion Collection Netflix
Ensi-ilta:  12. kesäkuuta 1959 14. lokakuuta 1960 (Suomi)
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  portugali
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Musta Orfeus (port. Orfeu Negro) on ranskalais-italialais-brasilialainen elokuva vuodelta 1959. Elokuvan ohjasi Marcel Camus, ja sen pääosia näyttelevät ohjaajan itsensä lisäksi Breno Mello, Fausto Guezzoni, Lourdes de Oliveira ja Adhemar Ferreira da Silva. Antiikin Orfeus-myyttiä tulkitsevaa elokuvaa kuvattiin Brasiliassa, ja siihen sävelsivät bossa nova -musiikin Luiz Bonfá ja Antônio Carlos Jobim.
Musta Orfeus palkittiin julkaisuvuonna parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnolla sekä Cannesissa Kultainen palmu -palkinnolla. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Musta Orfeus Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Apun maailma

| Apun maailma> Apur sansar |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Satyajit Ray
Käsikirjoittaja:  Satyajit Ray
Tuottaja:  Satyajit Ray
Säveltäjä:  Ravi Shankar
Kuvaaja:  Subrata Mitra
Leikkaaja:  Dulal Dutta
Pääosat:  Soumitra Chatterjee Sharmila Tagore Alok Chakravarty Swapan Mukherjee
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Intia
Tuotantoyhtiö:  Satyajit Ray Productions
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1959
Kesto:  106 min
Alkuperäiskieli:  bengali
Edeltäjä:  Voittamaton
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Apun maailma on intialainen elokuva vuodelta 1959. Se perustuu Bibhutibhushan Bannerjeen romaaniin Aparajito. Se on viimeinen osa Satyajit Rayn ohjaamasta Apu-trilogiasta. Se kertoo päähenkilönsä, Apun, aikuistumisesta Kalkutassa ja Bengalin maaseudulla 1930-luvulla.
Tarina

Kalkutan yliopistoon stipendin saanut Apu joutuu keskeyttämään opintonsa varojen puutteessa. Hän menee naimisiin, on onnellinen ja uskoo löytäneensä paikkansa maailmassa. Nuori vaimo kuitenkin kuolee lapsivuoteeseen. Murtunut Apu ei halua edes nähdä vastasyntynyttä poikaansa, vaan lähtee yksinäiselle vaellukselle ympäri maata. Viisi vuotta myöhemmin Apu palaa, näkee poikansa ja löytää lopultakin rauhan ja elämälleen tarkoituksen isän roolissa.
Vastaanotto

Elokuva oli BAFTA-ehdokkaana ja sai National Board of Review -palkinnon.