stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suuntimo
Radiosuuntima merenkulussa

Radiosuuntima on käytöstä poistunut merenkulun navigointimenetelmä. Se perustuu tiettyjen radiomajakoiden lähettämien radiosignaalien vastaanottoon ja signaalien suuntatiedon seuraamiseen. Tietyissä paikoissa, aiemmin erityisesti suurten majakoiden yhteydessä, oli radiomajakoita eli voimakastehoisia radiolähettimiä jotka lähettivät omilla taajuuksillaan morsemerkeistä muodostuvaa tunnustaan. Esimerkiksi Harmajan radiomajakka lähetti tunnusta HA, morsemerkein .... .- ja Helsingin kasuuni HI eli .... .. Tämä käytäntö on edelleen käytössä ilmailussa.
Radiomajakoilla oli oma ns. radioeksymänsä, jolle laadittiin määräajoin oma korjaustaulukkonsa.
Radiosuuntimia otettiin useammallakin eri tavalla. Perusajatus oli se, että etsittiin se suunta, jossa suuntimasignaali kuului heikoimmin eli ns. minimi.
Kun GPS-satelliittipaikannusjärjestelmä tuli laajamittaiseen käyttöön 1990-luvulla, radiomajakat poistuivat käytöstä merenkulussa.  Suomen viimeinen meriradiomajakka sammutettiin vuonna 1995. Ilmailu käyttää vielä radiomajakoita, joskin myös ilmailussa suunnitellaan järjestelmästä luopumista.
Radiosuuntima merenkulussa > Erilaisia majakoita

Useimmat radiomajakat olivat suuntaamattomia eli signaali kuului joka suuntaan. Majakka merkittiin merikarttoihin kirjaimin RC (Radio Circular). Lyhyen aikaa oli olemassa myös suunnattuja radiomajakoita joiden signaali kuului vain tietyssä suuntimassa. Näiden karttamerkki oli  RD (Radio Directional). Maailman ensimmäinen yhdistetty suunnattu ja suuntaamaton radiomajakka oli juuri Harmajalla.
Menetelmä osoittautui liian epätarkaksi verrattuna kahteen suuntaamattomaan, joten ne poistuivat käytöstä varsin pian.
Lisäksi oli olemassa erillisiä radiosuuntima-asemia. Ne suuntivat laivojen lähettämiä radiosignaaleja (vrt. ilmailun VDF ja vastaavat järjestelmät). Nämä merkittiin karttaan kirjaimilla RG (Radio Gonio). Menetelmä oli suhteellisen harvinainen ja poistui jo ennen radiomajakoiden sammuttamista.
Nykyään merenkulussa käytetään radiomajakoista enää raconia eli tutkamajakkaa. Se on yleensä majakoiden tai muiden merenkulun kiinteiden turvalaitteidem yhteydessä oleva lähetin, joka käynnistyy kun siihen osuu tutkasignaali. Racon lähettää oman signaalin joka näkyy tutkan kuvaruudussa pystysuorana juovana, joka joissakin tutkamajakoissa on koodattu morsemerkiksi. Esim. Kalbådagrundin majakan  tunnus on _ . _  eli K-kirjain.
Myös SART-tutkatransponderit toimivat tutkamajakan periaatteella.
Radiosuuntima merenkulussa > Laitteet > Käännettävä antenni

Vanhin ja perinteisin on käännettävä antenni. Se oli pystyasentoon asennettu erillisellä kääntonupilla varustettu metallirengas, joka toimi suuntimavastaanottimen antennina. Kääntönupin ympärillä on 0–360 astetta käsittävä asteikko. Vastaanotin viritetään loistoluettelon ilmoittamalle majakan taajuudelle ja antennia aletaan kääntämään kun majakan signaali kuuluu. Suuntiminen tapahtuu etsimällä se kohta jossa signaali kuuluu heikoiten eli minimi. Nyt antennin juuressa olevasta asteikosta voidaan lukea radiosuuntima.
Joissakin näistä antenneissa on ylimpänä erillinen antennipiiska yleisradiovastaanottimelle, jollaisena suuntimavastaanotinta myös voidaan käyttää.
Menetelmä oli erityisen suosittu pelastusaluksissa: suuntimavastaanotin viritettiin hätätaajuudelle ja näin voitiin suuntia vastaanotettu hätämerkki.
Radiosuuntima merenkulussa > Laitteet > Bellini–Tosi

Toinen, suuremmissa aluksissa käytetty menetelmä on Bellini–Tosi-antenni: se on noin metrin pituisen maston kärkeen,valomastossa olevaan erilliseen telineeseen tai muuhun soveltuvaan ylärakenteen kohtaan asennettu kahdesta metallirenkaasta tehty pallonmuotoinen rakennelma. Joissakin oli lisäksi yläpuolinen piiska-antenni yleisradiovastaanotinta varten, koska monissa aluksissa suuntimavastaanotin hoiti navigoinnin väliajat myös yleisradiovastaanottimen tehtäviä, mikä on mm. säätiedotuksien kuuntelua varten ehdottoman tarpeen, tätä vartenhan yleisradiovastaanotin kuuluu katsastusvarusteisiin.
Tätä antennia ei käännellä vaan minimin etsintä tehdään itse vastaanottimessa olevalla säätimellä, goniometrillä.
Radiosuuntima merenkulussa > Laitteet > Käsiradiosuuntimet

Käsiradiosuuntimet eli ns. käsipeilarit olivat erityisesti purjehtijoiden suosiossa ennen GPS-järjestelmän tuloa. Näitä laitteita oli kahta perustyyppiä: yksinkertaisempi oli suuntimavastaanottimeen johdolla kytketty käsiantenni, jossa oli oma kompassi ja kytkentä kuulokkeille. Käsiantennia kääntelemällä voitiin etsiä minimi ja kompassista saatiin suuntima. Suositumpia olivat itsenäiset käsipeilarit: ne ovat yleensä käsikahvalla varustettuja paristokäyttöisiä suuntimavastaanottimia, joissa on oma kompassi ja kuulokkeet.
Joissakin malleissa kompassi on varustettu liipaisimella, joka vapaana ollessaan lukitsee kompassiruusun paikalleen. Kun suuntimaa otetaan, liipaisin painetaan pohjaan ja ruusu vapautuu. Kun minimi sitten löytyy, ruusun voi lukita ja lukema säilyy.
Radiosuuntima merenkulussa > Edut ja haitat

Menetelmä oli hitaanpuoleinen ja vaati kiinteän, voimakkaan suuntimasignaalin. Tottuneilta purjehtijoilta meni yleensä 2–3 minuuttia ristisuuntimien ottamiseen. Menetelmän tarkuus oli kohtalaisen hyvä.
Kauppalaivasto käytti menetelmää satelliittijärjestelmien tuloon asti, ja aina 1990-luvulle asti menetelmää opetettiin varajärjestelmänä rannikkonavigointiin, jossa tärkein järjestelmä oli decca.
Pohjanmerellä ja Norjanmerellä käytettiin Consol-järjestelmää: se oli erikoistyyppinen radiomajakka, jonka tärkein yksikkö oli Oslon lähellä. Tämäkin järjestelmä sammutettiin satelliittinavigoinnin tultua.
Sotalaivastoissa radiosuuntimamenetelmä oli varsinaisessa navigoinnissa toissijainen. Siellä tärkein radiosuuntimalaite ennen satelliittinavigointia oli alun perin upotussotaan kehitetty HF/DF- eli ASG-laitteisto (puhekielessä HuffDuff). Se on tarkkaan ottaen vain vastaanottimella varustettu tutka, joka näyttää heikotkin radiosignaalit – kuten sukellusveneiden vaimeat ja nopeat sähkötysviestit – näytöllään, ja niiden suunta ja etäisyys voidaan lukea suoraan asteikolta.
Laitetta esiintyi lopulta kauppalaivastossakin, mutta kovin yleinen se ei ollut. Merimiesammattioppilaitokset kutsuivat laitetta näköradiosuuntimeksi.
Navigaatioseurat järjestivät radiosuuntimakoulutusta niin kauan kuin aihe kuului rannikkolaivurikoulutukseen. Vakituiset harjoitukset loppuivat kun meriradiomajakat sammutettiin.
Maastossakin radiosuunnistusta on harrastettu. Se on ollut periaatteessa samanlaista kuin normaali suunnistuskin, lisävarusteena on vain ollut suuntimavastaanotin. Radiomajakoina on käytetty etupäässä ilmailumajakoita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suuntimo Wikimedia Commonsissa
Käännettävä radiosuuntima-antenni entisessä majakkalaiva Relandersgrundissa
Bellini–Tosi-antenni Espanjasta tuodussa veneessä Sompasaaressa. Yksinäinen antennipiiska kehikon takana on meri-VHF-antenni
Käytöstä poistettu venäläinen Bellini–Tosi-radiosuuntimavastaanotin
HMS Belfastin "Huff Duff" -radiosuuntimalaite. Britit käyttivät toisessa maailmansodassa Huff Duffia vihollislaivojen paikannukseen niiden radiolähetysten perusteella.
Vilho Suvirinne

Armas Toivo Vilho Suvirinne ent. Söderberg (käytti Saksassa peitenimeä Wilhelm Söderberg; 27. syyskuuta 1887 Siuntio – 8. toukokuuta 1966) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanianpäällikkönä Valkoisen armeijan erillisjoukoissa.
Perhe ja opinnot

Suvirinteen vanhemmat olivat kapteeni Klas Harald William Söderberg ja Aina Ines Emilia Bähr. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1934 Lyyli Ester Astalan kanssa, josta hän erosi vuonna 1950. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1908 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1909–1915, opiskellen metsänhoitoa Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla.
Suomen sisällissota

Suvirinne saapui takaisin Suomeen Vaasaan 6. helmikuuta 1918, jossa hän muodosti Rovaniemellä noin 30-miehisen joukon, jonka johdossa hän lähti Kemiyhtiöltä saaduilla hevosilla Kittilään ja edelleen Muonioon, jossa hän takavarikoi sikäläisen varastorakennuksen. Muoniosta hän jatkoi joukkoineen Kilpisjärvelle, missä hän niin ikään takavarikoi venäläisten päävarastot ja järjesti tavaroiden kuljetukset etelään. Tehtävän suoritettuaan hän palasi Ouluun, missä hänet liitettiin jääkäriyliluutnantti Kurt Walleniuksen johtamaan Kuusamon retkikuntaan. Retkikunnalla hänet määrättiin päälliköksi Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniaan.  Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Soukelossa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Suvirinne toimi sisällissodan jälkeen saksalaisten upseerien oppaana heidän tutkiessa mahdollisuuksia sotilaallisen toimintaan Kuusamon-Paanajärven ja Ivalon seuduilla. Hänet määrättiin 29. marraskuuta 1918 alkaen päälliköksi Lapin II rajavartiopataljoonan 7. komppaniaan. Lisäksi hän toimi tilapäisesti Lapin rajavartioryhmän adjutanttina. Hän erosi armeijasta 26. kesäkuuta 1920, jonka jälkeen hän toimi pienviljelijänä Inarissa. Tästä hänen pienviljelijä-ajastaan ja hänen epäonnistuneesta sikatila-kokeilustaan Lapissa on kirjoittanut hänen jääkäritoverinsa E.N. Manninen kirjan Erämaan armoilla.  Myöhemmin hän toimi Yleisesikunnan virkailijana vuosina 1928–1930 ja Sota-arkistossa vuosina 1934–1937. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemeen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 6. joulukuuta 1915  Gruppenführer 25. joulukuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Pelmeni

Pelmenejä smetanan kanssa.
Pelmeni (ven. пельмени) on Venäjällä laajasti tunnettu ja alun perin Udmurtiasta kotoisin oleva raviolia muistuttava ruokalaji, joka valmistetaan käärimällä yleensä jauhelihasta valmistettu täyte ohuen vehnäjauhoista valmistetun taikinan sisään. Venäjän saman pelmen on tullut udmurtin ja sen lähisukukielen komin yhdyssanasta peĺ ńań, sananmukaisesti 'korvaleipä'. Pelmenit yleensä pakastetaan valmistuksen jälkeen ja ennen tarjoilua keitetään suolalla maustetussa vedessä tai lihaliemessä. Ne tarjoillaan usein voisulan, majoneesin, sipulisilpun tai smetanan kanssa.
Alun perin pelmenit ovat tulleet tunnetuksi Venäjällä suomalais-ugrilaisen kansan, udmurttien, perinneruokana.
Kirjallisuutta

Lahtinen, Mysi: ”Pelmeneitä pläkässä”, Hiuli hei, sanoi kokki: venekokin keittokirja, s. 109–113.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09353-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pelmeni Wikimedia Commonsissa
Joshua Kiprui Cheptegei
Henkilökohtaiset ennätykset

Lähteet: WA
3 000 metrin juoksu: 7.33,24 (2021)
5 000 metrin juoksu: 12.35,36 (2020)
10 000 metrin juoksu: 26.11,00 (2020)
5 kilometrin tiejuoksu: 12.51 (2020)
10 kilometrin tiejuoksu: 26.38 (2019)
Puolimaraton: 59.21 (2020)
Maraton: 2.05.59 (2025)
Sveitsin elokuva

Locarnon elokuvajuhlien ulkoilmanäyttämö kaupungin Piazza Grande -aukiolla.
Sveitsiläinen Bolex on tunnettu 16 ja 8 millimetrin elokuvakameroiden valmistaja.
Sveitsin elokuva on kansainvälisesti melko tuntematonta, lukuun ottamatta 1970-luvun sveitsiläisen uuden aallon ohjaajia Claude Goretta (mm. Kutsut, 1973, ja Pitsinnyplääjä, 1977) ja Alain Tanner (mm. Hetki naisen elämässä, 1974, ja Jonas täyttää 25 vuonna 2000, 1976). Heitä nuorempia sveitsiläisiä elokuvaohjaajia ovat muiden muassa Markus Imhoof, Lionel Baier ja Fernand Melgar.
Neljän virallisen kielen maassa Sveitsissä elokuvatuotanto jakaantuu kielialueittain, joskaan italiaksi saati retoromaniaksi ei elokuvia ole Sveitsissä juuri tehty. Ranskankieliset elokuvat ovat perinteisesti olleet näytelmäelokuvia, jotka on tuotettu usein osin ranskalaisella rahoituksella ja ranskalaisin näyttelijävoimin. Sveitsin saksankieliset alueet tunnetaan teattereissakin menestyneistä dokumenttielokuvistaan, jotka sveitsinsaksankielisinä eivät kuitenkaan helposti löydä yleisöä edes muista saksankielisistä maista. Kun 2000- ja 2010-lukujen vaihteessa Sveitsissä tuotettiin viiden vuoden aikana 87 näytelmäelokuvaa, dokumentteja tehtiin kaksinkertainen määrä, 162.
Sveitsiläisen elokuvan edellinen huippukausi ennen 1970-lukua osui toisen maailmansodan aikaan, jolloin elokuvia sotaa käyvistä naapurimaista oli vaikea saada nähtäväksi ja oli pakko tuottaa omia elokuvia. Niitä tehtiin sotavuosina kymmenkunta vuodessa. Yhtenä tärkeimmistä sotavuosien sveitsiläiselokuvista pidetään Suomen talvisodasta kertovaa 72 minuutin dokumenttielokuvaa Suomi taistelee: pieni kansa puolustautuu, josta tehtiin sekä saksankielinen (Finnland im Kampf: Ein kleines Volk wehrt sich) että ranskankielinen versio (La Bataille de Finlande. Un petit peuple se défend). Sen kuvasivat Suomessa Schweizer Hilfswerk für Finnlandin toimeksiannosta kaksi sveitsiläistä, E. O. Stauffer ja Charles Zbinden, 35 ja 16 millimetrin elokuvakameroilla.
Sodan jälkeen elokuvatuotanto alkoi taas kuihtua television ja ulkomaisen elokuvatarjonnan varjossa. 1960-luvulla tilannetta alettiin parantaa lainsäädännöllä, ja esiin nousi uuden sukupolven tekijöitä, kuten Goretta, Tanner ja dokumentaristi Remo Legnazzi.
1970-luvulla Sveitsissä tuotiin elokuvateattereihin parhaimpina vuosina kymmenkunta, huonoimpina vuosina vain pari kotimaista elokuvaa. Kaikkien aikojen katsotuimmaksi sveitsiläiselokuvaksi on muodostunut Rolf Lyssyn saksankielinen komedia Sveitsiläisten tekijät (Die Schweizermacher, 1978), joka kertoo Sveitsiin maahanmuuttajiksi pyrkivien kommelluksista byrokratian rattaissa.  Sen katsojamäärän Sveitsissä löi vasta Titanic (1997) parikymmentä vuotta myöhemmin. Vakavampia maahanmuuttoaiheisia sveitsiläiselokuvia ovat Markus Imhoofin Vene on täynnä (1980) ja Xavier Kollerin ohjaama turkkilais-sveitsiläinen Unelma onnesta (1990), joista edelinen oli ehdolla ja jälkimmäinen valittiin parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi. Kansainvälisesti tunnetuin sveitsiläinen pitkä dokumenttielokuva on Mikrokosmos – ruohikon kansa vuodelta 1996.
Kirjallisuutta

Müller, Hans & Laaksonen, Satu: Uusi sveitsiläinen elokuva. Suomen elokuva-arkisto, 1979.
Gerber, Adrian: Zwischen Propaganda und Unterhaltung : das Kino in der Schweiz zur Zeit des Ersten Weltkriegs. Marburg : Schüren, 2017. ISBN 978-3-89472-837-3.
Aiheesta muualla

Swiss Films -säätiö (Arkistoitu – Internet Archive)
Sveitsissä tuotettujen elokuvien luettelo 1896–2006, Dr. Felix Aeppli (Internet Archive) (saksaksi)
Enkeli-Elisa

| Jonakin päivänä kaduttaa |
| --- | --- |

Kirjailija:  Minttu Vettenterä
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Books on Demand
Julkaistu:  2012
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  160
ISBN:  978-952-498-813-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Enkeli-Elisa on keskushenkilöstä käytetty nimi Minttu Vettenterän kirjoittamassa tarinassa, joka levisi ensin internetissä ja omakustannekirjana Jonakin päivänä kaduttaa ja sitten tiedotusvälineissä. Tarina kertoo koulukiusatusta ja itsemurhan tehneeksi väitetystä 15-vuotiaasta tytöstä. Tarinan vuoksi on perustettu muun muassa koulukiusaamisen vastainen yhdistys. Tapahtumia esiteltiin tosina monissa tiedotusvälineissä, kunnes heinäkuussa 2012 Helsingin Sanomien Kuukausiliite kyseenalaisti tarinan todenperäisyyden ja poliisi aloitti tapauksen rikostutkinnan. Vettenterä myönsi kuulustelussa, että Elisan vanhemmat eivät ole todellisia henkilöitä, mutta hänen mukaansa taustalla on kuitenkin oikeita ihmisiä ja tapahtumia.
Internet-julkisuus, kirjahanke ja yhdistys

Lähtökohtana Enkeli-Elisan tarinan saamalle julkisuudelle olivat Minttu Vettenterän blogi, Enkeli-Elisalle omistettu muistosivusto, Enkeli-Elisalle omistettu Facebook-sivu, Vettenterän julkaisema omakustannekirja Jonakin päivänä kaduttaa ja blogi, jota Vettenterän kertoman mukaan kirjoittivat Enkeli-Elisan vanhemmat. Enkeli-Elisasta kerrottiin helmikuussa 2012 lehdissä, televisiossa ja radiossa. Elisan Facebook-ryhmässä oli heinäkuussa 2012 yli 40 000 jäsentä.
Ei kiusata! -niminen koulukiusaamisen vastainen yhdistys perustettiin maaliskuussa 2012. Yhdistyksen kanssa yhteistyössä ovat muun muassa Sony Music. Perustaminen lähti liikkeelle Enkeli-Elisan tarinasta. Yhdistys on merkitty yhdistysrekisteriin 7. elokuuta 2012.
Todenperäisyyden kyseenalaistaminen

Heinäkuussa 2012 Helsingin Sanomien Kuukausiliitteen artikkeli kyseenalaisti Enkeli-Elisan olemassaolon ja kertoi muun muassa, että kaikissa eri kirjoittajien kirjoittamiksi väitetyissä blogiteksteissä toistuvat samat sanat, lauserakenteet ja kirjoitusvirheet. Kuukausiliitteen tietojen mukaan Vettenterän kertomana Enkeli-Elisan kuolinpäivänä ei Suomessa ollut kuollut yhtäkään 15-vuotiasta tyttöä. Artikkelissa kerrottiin myös, että Elisan vanhemmat ovat kommentoineet tapausta vain Vettenterän välityksellä.
Tapauksen saaman julkisuuden takia poliisi käynnisti asiasta esitutkinnan, jonka tarkoituksena oli selvittää, oliko Vettenterä syyllistynyt petokseen. Esitutkinta lopetettiin, koska poliisin ja syyttäjän mielestä tapauksessa ei syyllistytty petokseen. Vettenterä myönsi kuulustelussa, että Elisan vanhemmat eivät ole todellisia henkilöitä, mutta hänen mukaansa taustalla on kuitenkin oikeita ihmisiä ja tapahtumia.
Reaktiot

Julkisen sanan neuvoston puheenjohtaja Risto Uimosen mielestä tiedotusvälineiden olisi pitänyt paremmin varmentaa tapauksen todenperäisyys, sillä jos totuus on kyseenalainen, tämä pitää kertoa myös lukijalle.
Kirjailijaliiton puheenjohtaja Tuula-Liina Varis piti Vettenterän toimintaa eettisesti arveluttavana, kun ensin esitetään tarina totena ja sitten vedotaan kirjailijan vapauteen, mistä syntyy moraalinen ristiriita. Variksen mukaan kuvitteellisen henkilön saa luoda, kunhan ilmoittaa sen olevan kuvitteellinen.
Turun Sanomien haastattelema nuorisotyön asiantuntija Ossi Heinänen piti tapausta ongelmallisena hyväntekeväisyysjärjestöjen uskottavuudelle. Hän pelkäsi mahdollisia väärinkäytöksiä, joista voi seurata, että oikeita kiusaamistapauksia aletaan epäillä eikä koulukiusaamisen ehkäisemiseksi tehtävää työtä haluta enää tukea.
Helsingin Sanomien Kuukausiliitteen haastattelemien asiantuntijoiden mukaan Elisan tarina on ongelmallinen myös siksi, että siinä romantisoidaan itsemurhaa. Muualla vastaavissa tapauksissa romantisoinnin on todettu johtaneen itsemurhien lisääntymiseen. Lisäksi Kuukausiliitteen mukaan Elisan ympärille luotu kampanja sivuuttaa suomalaisissa kouluissa kiusaamista vastaan tehdyn työn.
Maaliskuussa 2013 Helsingin Sanomien Kuukausiliitteen jutun kirjoittajille Anu Silfverbergille ja Hanna Nikkaselle myönnettiin kirjoituksen johdosta Bonnierin journalistipalkinto vuoden 2012 parhaasta jutusta.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Tapaus Enkeli-Elisa.
Jokisipilä, Markku: Kärsi, kärsi, kirkkaamman kruunun saat Turun Sanomat. 1.8.2012.
Yhdysvaltain Haitin miehitys

Yhdysvaltain Haitin miehitys viittaa Yhdysvaltojen lähes 20 vuotta kestäneeseen miehityskauteen Haitissa vuosien 1915 ja 1934 välillä. Yhdysvaltojen merijalkaväki oli marssinut maan pääkaupunki Port-au-Princeen kaoottisen Haitin tilanteen hallitsemiseksi ja Yhdysvaltojen vaikutusvallan turvaamiseksi ensimmäisen maailmansodan kiristyneessä maailmanpoliittisessa tilanteessa. Haitissa miehitys herätti laajaa vastustusta ja myös kapinointia. Kapinat saatiin kuitenkin tukahdutettua ja lopulta maan tilanne vakautettua. Yhdysvaltain joukot poistuivat maasta elokuussa 1934.
Tausta

1900-luvun alussa Haitia jakoivat voimakkaasti kysymykset ihonväristä, sekä ulkovaltojen vaikutusvallasta maassa. Vuonna 1902 Haitin presidentiksi oli noussut Pierre Nord Alexis. Nordin hallinto kärsi sekä ulkoisista, että sisäisistä paineista. Haitissa oli yritetty esimerkiksi rajoittaa maan syyrialais-libanonilaisten kauppiaiden toimintaa, mutta Yhdistynyt kuningaskunta oli puuttunut tilanteeseen. Kauppiailla oli usein brittikansalaisuus ja he toimivat brittituotteiden välittäjinä Haitiin. Haitilaiset joutuivatkin taipumaan brittien tahtoon ja ulkovaltojen vaikutusvalta kasvoi. Samalla maan musta väestönluokka piti Nordia mulattien kätyrinä. Tilannetta kärjisti mustien äänitorvena tunnetun Massilon Coicounin murha vuonna 1908. Saman vuonna Haitin eteläosissa syttyi François C. Antoine Simonin johtama kapina, joka johti Nordin hallinnon kukistumiseen. Simonia pidettiin aluksi kansallismielisten parissa mustien kulttuurillisen ylivallan eli noirismen hyvänä edustajana, mutta vuonna 1910 hän myönsi niin sanotulla McDonald-sopimuksella yhdysvaltalaiselle yhtiölle oikeuden rautatien rakentamiseen, sekä oikeudet maahan rautatien molemmin puolin. Sopimus nostatti jälleen kapinan ja kapinalliset valtasivat pääkaupungin vuonna 1911. Poliittinen tilanne oli nyt hyvin tulehtunut. Seuranneiden neljän vuoden aikana Haitilla oli kuusi eri presidenttiä ja maa oli jatkuvassa kapinatilassa.
Maailmanpoliittinen tilanne ja suurvaltojen suhteet kiristyivät ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä. Haitissa oli myös vaikutusvaltainen saksalainen kauppiasluokka ja saksalaiset olivat tuoneet heitä suojaamaan omia joukkojaan maan pääkaupunkiin. Joidenkin mahdollisesti liioiteltujen väitteiden mukaan saksalaiset hallitsivat jopa 80 % maan ulkomaankaupasta. Samalla Yhdysvalloista oli tullut merkittävin tekijä Karibian alueella Ranskan ja Britannian sijaan. Maan politiikkaan kuului myös pyrkimys pitää ulkovallat Yhdysvaltojen omaksi vaikutusalueekseen katsomilta alueilta. Maa oli pyrkinyt kasvattamaan vaikutusvaltaansa myös Haitissa ja esimerkiksi McDonald-sopimusta oli kuvailtu Yhdysvaltojen pakottamaksi.
Miehityksen päättyminen

Yhdysvaltojen kanssa aloitettujen neuvottelujen aikana maan veto-oikeus Haitin lainsäädäntöön lakkautettiin ja joitakin miehityshallinnon virastoja siirrettiin haitilaisille. Yhdysvaltoja miehityksen purkamiseen motivoi esimerkiksi miehityksen hinta suuren laman yhä syvetessä. Sitä paitsi maan olojen rauhoituttua ja hallinnon muututtua toimivammaksi syyt miehityksen jatkamiselle olivat kadonneet. Vuonna 1933 Yhdysvaltojen presidentiksi nousi Franklin D. Roosevelt, joka sovelsi Haitiin hyvän naapuruuden politiikkaansa. Elokuussa 1933 solmittiin sopimus, jolla Yhdysvallat tunnusti Haitin täyden suvereniteetin. Vuonna 1934 Sténio Vincent vieraili Yhdysvalloissa ja Roosevelt Haitissa. Merijalkaväen joukot poistuivat Haitista juhlallisissa seremonioissa elokuussa 1934, eli kaksi vuotta aiemmin solmittua aikataulua edellä. Haitissa Vincent vertasi itseään Toussaint L’Ouvertureen maan vapauttajana ja hän hallitsi maata vuoteen 1941 saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain Haitin miehitys Wikimedia Commonsissa
Yhdysvaltojen merijalkaväen joukkoja Haitissa vuonna 1915.
Kapinallisjohtaja Charlemagne Péralten ruumis.