stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Piano (elokuva)
Palkintoja > BAFTAt

Paras naispääosa: Holly Hunter
Paras puvustus: Janet Patterson
Paras tuotantosuunnittelu: Andrew McAlpine
Ehdokkaana:
Paras elokuva
Paras ohjaus: Jane Campion
Paras alkuperäinen käsikirjoitus: Jane Campion
Paras kuvaus: Stuart Dryburgh
Paras leikkaus: Veronika Jenet
Paras maskeeraus: Lisa Westcott
Paras elokuvamusiikki: Michael Nyman
Paras äänitys: Lee Smith, Tony Johnson, Gethin Creagh
Palkintoja > Golden Globet

Paras naispääosa draamaelokuvassa: Holly Hunter
Ehdokkaana:
Paras draamaelokuva
Paras naissivuosa: Anna Paquin
Paras ohjaaja: Jane Campion
Paras käskirjoitus: Jane Campion
Paras elokuvamusiikki: Michael Nyman
Aiheesta muualla

Ebert,Roger: The Piano RogerEbert.com. 19.11.1993. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
Bradshaw, Peter: The Piano review – Jane Campion's drama still hits all the right notes The Guardian. 15.6.2018. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
Woodhead, Hannah: Why The Piano is the greatest film directed by a woman BBC Culture. 26.11.2019. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
Kornilovin kapina

Lavr Kornilov upseeriensa kantamana heinäkuussa 1917.
Kornilovin kapina oli Venäjällä syyskuussa 1917 tehty sotilasvallankaappausyritys, joka oli osa Venäjän vallankumousta. Armeijan ylipäällikkönä toimineen jalkaväenkenraali Lavr Kornilovin tarkoituksena oli ilmeisesti syöstä vallasta Aleksandr Kerenskin johtama Venäjän väliaikainen hallitus ja asettaa maahan sotilasdiktatuuri. Kapinayritys päättyi ilman taisteluja, sillä Kornilovin rintamalta kohti maan pääkaupunkia Pietaria lähettämät joukot antautuivat bolševikkien agitoinnin ansiosta. Kapinan aiheuttamat levottomuudet näkyivät kuitenkin erilaisina väkivaltaisuuksina myös muun muassa Suomen suuriruhtinaskunnassa. Kukistunut kapina heikensi Kerenskin hallitusta ja vahvisti bolševikkeja, jotka kaappasivat kaksi kuukautta myöhemmin itse vallan lokakuun vallankumouksessa.
Taustaa

Helmikuun vallankumouksessa Venäjän keisari Nikolai II oli syrjäytetty ja hänen valtansa siirtynyt väliaikaiselle hallitukselle. Bolševikit yrittivät kaataa hallituksen niin sanottujen heinäkuun päivien aikana. Kornilovin kapinan taustalla oli oikeistomielisten upseerien tyytymättömyys Venäjän huonoon menestykseen ensimmäisessä maailmansodassa, josta taas bolševikit halusivat maan kokonaan irti, sekä maan syöksyminen lähes täydelliseen sisäiseen ja ulkopoliittiseen kaaokseen. Oikeisto pelkäsi myös bolševikkien uutta vallankaappausyritystä. Kun niin sanottu Kerenskin hyökkäys ei kääntänyt Venäjän sotaonnea, pääministeriksi kohonnut aiempi sotaministeri Aleksandr Kerenski päätti vaihtaa armeijan johdon ja nimitti kenraali Lavr Kornilovin ylipäälliköksi.
Kornilov halusi palauttaa armeijaan vallankumouksen seurauksena höltyneen kurin. Hän oli jo aiemmin vaatinut palauttamaan lakkautetun kuolemanrangaistuksen käyttöön rintamakarkureille, mihin Kerenski oli heinäkuussa myöntynyt. Ylipäälliköksi tultuaan Kornilov esitti lisää vaatimuksia, jotka koskettivat koko yhteiskuntaa: poikkeustila oli laajennettava koko maahan ja kuolemanrangaistus myös rintaman takana oleviin varuskuntiin ja siviileihin, rintamajoukkojen sotilasneuvostot oli lakkautettava, puolustusteollisuus ja rautatiekuljetukset oli asetettava armeijan valvontaan lakkojen estämiseksi, ja osalle työläisistä oli määrättävä työkiintiöt. Kerenski suhtautui aluksi myötämielisesti Kornilovin ehdotuksiin mutta epäluuloisesti tämän määräilevään asenteeseen ja provosoivaan sävyyn.
Vanhoilliset piirit alkoivat nähdä Kornilovissa Venäjän pelastajan. Osallistuessaan Kerenskin Moskovassa 25.–27. elokuuta (juliaanisen kalenterin 12.–14. elokuuta) järjestämään valtakunnankonferenssiin Kornilov sai oikeiston edustajilta, upseereilta ja tehtaanomistajilta myrskyisät suosionosoitukset. Varakkaat venäläiset lupasivat salaisissa tapaamisissa rahoittaa Kornilovia, jos hän miehittäisi Pietarin ja kukistaisi vallankumoukselliset voimat, kuten Pietarin neuvoston. Jotkut toivoivat hänen syrjäyttävän myös Kerenskin.
Kornilovia tukenut apulaissotaministeri Boris Savinkov laati esitykset useiden Kornilovin vaatimusten toteuttamisesta, mutta Kerenski kieltäytyi allekirjoittamasta niitä. Kerenskin politiikka perustui tasapainoiluun oikeiston ja vasemmiston vaatimusten välillä, eikä hän voinut suostua Kornilovin vaatimaan kuolemanrangaistuksen laajentamiseen, koska Pietarin neuvosto vastusti kuolemanrangaistusta ehdottomasti. Kornilov oli halunnut käyttää kuolemantuomioita erityisesti Pietarissa olleiden reservirykmenttien bolševikkeja vastaan, ja hän päätteli, että Pietarin neuvoston suuri valta esti Kerenskiä ja hallitusta puuttumasta bolševikkien toimintaan.
Kapinayritys > Valmistelut

Kornilov aloitti valmistelut pyytämällä 19. (6.) elokuuta Pietarin sotilaspiirin alistamista käskyvaltaansa vihollisen hyökkäyksen varalta. Seuraavana päivänä hän antoi käskyn siirtää joukkoja muun muassa Suomesta ja Ukrainasta lähemmäksi Pietaria. 1. syyskuuta (19. elokuuta) sotaministerille esitettiin suunnitelma pääkaupungin puolustuksesta vastaavan erillisen armeijan muodostamisesta. Toteutuessaan se olisi merkinnyt alueen sotilaallisen ja poliittisen vaikutusvallan keskittymistä ylipäällikkö Korniloville. Vaatimukset saivat lisäpontta, kun Saksa valtasi 3. syyskuuta (21. elokuuta) Riian. Väliaikainen hallitus ilmoitti 6. syyskuuta (24. elokuuta) hyväksyvänsä Kornilovin vaatimukset.
Kornilov määräsi kenraalimajuri Aleksander Krymovin komentaman III ratsuväkiarmeijan siirrettäväksi Romanian rintamalta Velikije Lukiin lähemmäs Pietaria. Armeijakuntaan kuului kaksi kasakkadivisioonaa ja yksi kaukasialainen divisioona. Kornilovin aikeena oli miehittää Pietari, riisua varuskunnat aseista ja hajottaa Pietarin neuvosto. Hän väitti myös haluavansa varmistaa tulevan Venäjän perustuslakia säätävän kansalliskokouksen järjestämisen. Ministeri Savinkov väitti myöhemmin, että Kerenski olisi itse pyytänyt hänen välityksellään Kornilovia siirtämään ratsuväenosastoja Pietariin, mutta tästä ei ole todisteita. Savinkov sanoi myös keskustelleensa Kornilovin kanssa III armeijakunnan siirrosta Mogiljovissa sijainneessa päämajassa eli Stavkassa 5. syyskuuta (23. elokuuta) ja kertoneensa keskustelusta jälkeenpäin Kerenskille.
Kapinayritys > Kapinan kukistuminen

Kerenski pyysi tukea Pietarin neuvostolta. Hänen tuekseen asettuivat myös Itämeren laivaston keskusneuvosto Tsentrobalt ja koko laivaston vastaava elin Tsentroflot. Tsentrobalt lähetti 11. syyskuuta (29. elokuuta) Kronstadtista Pietariin noin 3 000 matruusia puolustamaan kaupunkia. Myös bolševikkien punakaarteille jaettiin aseita ja ammuksia Pietarin puolustamiseen. Neuvostojen pyynnöstä heinäkuun kapinan yhteydessä pidätettyjä bolševikkijohtajia vapautettiin. Kenraali Krymovin joukkojen pyrkiessä kohti pääkaupunkia rautatietyöläiset puolestaan pysäyttivät sotilaskuljetusjunia ja paikalla olleet agitaattorit saivat joukkojen keskuudessa aikaan kieltäytymisiä ja karkaamisia. Myös tietoliikenneyhteydet katkaistiin, joten yksiköt eivät enää olleet komentajiensa hallinnassa. Varsinaisia yhteenottoja oli vähän. Myöskään bolševikkien levottomuuksia, joita Kornilovin lähettämät joukot olivat väitetysti saapumassa tukahduttamaan, ei nähty.
Kerenski otti armeijan ylipäällikkyyden itselleen 12. syyskuuta (30. elokuuta). Krymov antautui, hänet vietiin Pietarin Talvipalatsiin erityiskomission kuulusteltavaksi, ja hän ampui pian itsensä. Kapina päättyi, kun Mogiljovin työläis- ja sotilasneuvosto vangitsi 14. (1.) syyskuuta Kornilovin ja joukon tätä tukeneita Stavkan upseereita. Pidätykseen osallistunut kenraali Aleksejev halusi suojella heitä vallankumoukselliselta sotaoikeudelta ja todennäköiseltä kuolemantuomiolta. Kerenski peruikin kaavaillun oikeudenkäynnin, ja Mogiljoviin saapui 15. (2.) syyskuuta hänen nimittämänsä erityiskomissio, joka siirsi Kornilovin ja noin 30 muuta kapinaan osallisuudesta vangittua upseeria läheiseen Byhovin luostariin. Joukossa olivat muun muassa kenraalit Anton Denikin ja Aleksandr Lukomski. Muitakin kapinaa tukeneita kenraaleja erotettiin, kuten kenraalimajuri Pjotr Wrangel. Aleksejev erosi itse, sillä kuultuaan Kerenskin tienneen etukäteen suunnitelmasta siirtää III armeijakunta Pietariin hän alkoi pitää tämän toimintaa petollisena.
Seuraukset

Kapinan kukistamisen jälkeen väliaikaisen hallituksen ja neuvostojen välit alkoivat jälleen viiletä. Hallitus päätti kuitenkin eräänlaisena hyvän tahdon eleenä vapauttaa kaksi vangittuna ollutta neuvostojen jäsentä, bolševikki Pavlo Dybenkon ja anarkisti Anatoli Železnjakovin, jotka molemmat suuntasivat Helsinkiin Suomen aluekomitean puheenjohtajan Ivar Smilgan tueksi. Kaksi kuukautta Kornilovin kapinan jälkeen käynnistyi bolševikkien aloittama lokakuun vallankumous. Lokakuun vallankumouksen aattona ”kornilovilaisuus” oli eri puolten propagandassa se, jolla vastapuoli pyrittiin leimaamaan pettureiksi.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen uusi ylipäällikkö Nikolai Duhonin määräsi vapauttamaan Kornilovin ja muut tämän kanssa vangitut, joten he välttivät bolševikkien käsiin päätymisen. Bolševikkeja kannattaneet sotilaat surmasivat kostona Duhoninin.
Myöhemmät tulkinnat

Historiantutkijat ovat olleet erimielisiä Kornilovin ja Kerenskin rooleista kapinan synnyssä. Ei ole esimerkiksi selvää, kutsuiko Kornilov Kerenskin Mogiljoviin vilpittömässä vai petollisessa tarkoituksessa. Muun muassa Neuvostoliiton historiankirjoituksessa esitettiin, että Kornilov suunnitteli alusta alkaen kaappaavansa vallan Kerenskiltä. Toisen tulkinnan mukaan Kornilov halusi alkuaan vain kukistaa Pietarin neuvoston luodakseen autoritaarisen sotilashallinnon yhdessä Kerenskin kanssa, mutta väärinkäsitykset ajoivat heidät vastakkain ja Kornilov päätti ryhtyä kapinaan hallitusta vastaan vasta Kerenskin erotettua hänet. Kolmannen näkemyksen mukaan Kerenski manipuloi petollisesti yksinkertaista Kornilovia vahvistaakseen omaa asemaansa. On myös esitetty, että Kornilov toivoi Kerenskin tukea mutta oli alusta alkaen valmistautunut toteuttamaan suunnitelmansa myös ilman tämän hyväksyntää.
Kornilovin oman selityksen mukaan hänen tarkoituksenaan oli vain avata uusi rintama Pietariin saksalaisten mahdollisen hyökkäyksen torjumiseksi, kuten pääesikunnassa oli jo keväällä suunniteltu.
Tapahtumat Suomessa

Kornilovin kapinan aiheuttama levottomuus heijastui myös eri puolille Suomea ja johti useisiin väkivaltaisuuksiin, joista suurimmat koettiin Viipurissa. Suuriruhtinaskunnan pääkaupungissa Helsingissä ei ollut Kornilovin tukijoita, mutta Helsingin neuvosto perusti yhdessä Tsentrobaltin kanssa Suomen vallankumouskomitean. Se järjesti upseereille julkisen kuulustelun ja vaati kirjallista sitoumusta, etteivät he aio osallistua Kornilovin ”vastavallankumoukselliseen” toimintaan. Komitea lähetti Helsingistä Pietariin kolme hävittäjää ja yhteensä 1 600 merisotilasta sekä yritti lähettää vielä jalkaväkirykmentin ja kaksi tykkipatteria Viipurista. Vallankumouskomitean komisaarin saavuttua Viipuriin 11. syyskuuta 42. armeijakunnan Kornilovia tukenut päällikkö, kenraali V. A. Oranovski kieltäytyi kuitenkaan tunnustamasta minkäänlaista ”kansankomissaaria”. Tämän jälkeen komissaari Sasov kutsui koolle Viipurin neuvoston, joka päätti vangita Oranovskin sekä viisi muuta upseeria. Heidät kuljetettiin Hotelli Belvederessä sijainneesta esikunnasta Vanhan raatihuoneen torin laidalle Viipurin päävartion arestitiloihin, jonka edustalla upseerit myöhemmin saman iltapäivän aikana ammuttiin ja ruumiit heitettiin viereiseen Linnasalmeen. Yhteensä kaupungissa surmattiin päivän aikana ilmeisesti jopa 20 korkea-arvoista upseeria. Tapaukset tunnetaan niin sanottuina Viipurin upseerisurmina.
Helsingin ja Viipurin lisäksi vallankumouskomiteoita perustettiin sotilasvallankaappauksen vastavoimaksi ainakin Turussa ja Tampereella. Viimeksi mainitussa vangittiin yli 20 upseeria, ja myös Turussa sekä Kotkassa nähtiin vangitsemisia, joiden kohteeksi joutuivat yleensä asemapaikkakuntiensa komendantit tai paikkakunnalle sijoitettujen yksikköjen päälliköt. Helsingin Eteläsatamassa ammuttiin 13. syyskuuta taistelulaiva Petropavlovskin luutnantti ja kolme aliluutnattia. Lisäksi Turun keskustassa Linnakadulla ammuttiin Itämeren laivaston Turun lentoaseman päällikkö. Satakunnassa tapahtui kaksi upseerisurmaa, jotka tehtiin Tyrvään pappilassa ja Kokemäellä. Suomen lisäksi levottomuuksia oli myös Tallinnassa.
Suomalaissyntyinen C. G. E. Mannerheim oli yksi Kornilovin kapinahanketta tukeneista kenraaleista.
Koska Kornilovin kapina heikensi Venäjän väliaikaista hallitusta, se antoi 12. syyskuuta kirjeitse ”Kornilovin manifestina” tunnetun määräyksen, jolla joukko Suomen suuriruhtinaskuntaa koskeneita asioita siirrettiin toistaiseksi Venäjän hallitukselta Suomen senaatin päätösvaltaan. Tämä käskykirje itse asiassa antoi senaatille pääosiltaan ne valtaoikeudet, joihin toteutumattomalla Lex Tulenheimolla oli pyritty. Väliaikaiseksi tarkoitettua määräystä sovellettiin siihen saakka, kunnes Suomen uusi hallitusmuoto saatiin säädettyä vuonna 1919.
Pääministeri Aleksandr Kerenski.
Kenraali Aleksandr Krymov.
Jukka Korpela (historioitsija)

Jukka Jari Korpela (s. 10. huhtikuuta 1957 Helsinki) on Itä-Suomen yliopiston yleisen historian emeritusprofessori ja historiantutkija. Hän aloitti uransa antiikintutkijana ja väitteli keisariajan Rooman lääkärien sosiaalista asemaa käsitelleellä väitöskirjalla, mutta sittemmin hän on erikoistunut keskiaikaiseen vallanmuodostukseen ja siihen liittyviin pyhimyskultteihin.
Korpela opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1981, lisensiaatiksi 1982 ja tohtoriksi 1987. Hän on tutkinut muun muassa Venäjän keskiaikaa, Itä-Suomen keskiaikaa ja Pähkinäsaaren rauhan (1323) rajaan liittyviä kysymyksiä.lähde?
Korpela on julkaissut useita monografioita, muun muassa Miesparin siunaaminen, viisi ortodoksista keskiaikaista rukousta (2011). Hän katsoo näiden siunausten olemassaolon perusteella, että vetoaminen ortodoksiseen perinteeseen kiellettäessä homoparien siunaaminen on perusteetonta.
Korpela kääntyi aikuisiällä ortodoksiksi ja on vihitty 1995 diakoniksi. Korpela jäi eläkkeelle Itä-Suomen yliopistosta 12.09.2024.
Julkaisuja

Das Medizinalpersonal im antiken Rom : eine sozialgeschichtliche Untersuchung, Suomalainen tiedeakatemia, 1987 (väitöskirja) ISBN 951-41-0559-1
Beitrage zur Bevölkerungsgeschichte und Prosopographie der Kiever Rus' bis zum Tode von Vladimir Monomah, Studia historica jyväskyläensia 54. Jyväskylä 1995. ISBN 951-34-0602-4
Kiovan Rusj. Keskiajan eurooppalainen suurvalta. Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1996, ISBN 951-8979-20-0
Itä-Euroopan historia keskiajalta 1700-luvulle, Gaudeamus, 1999, ISBN 951-662-772-2
Prince, saint and apostle : Prince Vladimir Svjatoslavič of Kiev, his posthumous life, and the religious legitimization of the Russian great power. Veröffentlichungen des Osteuropa-Institutes München, Reihe Geschichte; Bd. 67. Harrassowitz, Wiesbaden 2001
Viipurin linnaläänin synty. Viipurin läänin historia 2. Karjalan kirjapaino, 2004, ISBN 952-5200-43-4
Miesparin siunaaminen, viisi ortodoksista keskiaikaista rukousta, Arator, 2011 ISBN 978-952-9619-96-2
Idän orjakauppa keskiajalla : ihmisryöstöt Suomesta ja Karjalasta, Historiallisia tutkimuksia 266. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2014 ISBN 978-952-222-590-0
Länsimaisen yhteiskunnan juurilla: Jumalan laista oikeusvaltion syntyyn.  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-4953-67-2
Muinais-Venäjän myytti : Kiovan Rus, Ukraina ja vanhan Venäjän historia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2023.  ISBN 978-952-345-208-4
Aiheesta muualla

Jukka Korpelan blogi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kvanttikemia

Kvanttikemia on fysikaalisen kemian ala, jossa käytetään kvanttimekaniikkaa kemian ongelmien tarkasteluun. Atomien elektronien ja molekyylien käyttäytymistä ja reaktioita mallinnetaan matemaattisesti fysiikan ja matematiikan antamin keinoin. Kvanttikemia on läheistä sukua teoreettiselle fysiikalle.
Kun esimerkiksi molekyylien ominaisuuksia tutkitaan tietokonelaskuilla, ei kenties ole ollenkaan tarpeellista valmistaa itse molekyyliä kokeellisesti. Kvanttikemia ja molekyylimallintaminen ovat nykyisen kemiantutkimuksen perustyökaluja.
Historia

Kvanttikemian historia on jatkoa kvanttimekaniikan historialle ja teorialle. Fyysikko ja kemisti Michael Faraday oli suuressa roolissa kvanttimekaniikan perustan luonnissa löytäessään katodisäteiden olemassaolon vuonna 1838. Albert Einsteinin suhteellisuusteoria vuodelta 1905 oli seuraus aiemmista kvanttimekaniikan teorioista. Monet pitävät kvanttikemian syntymänä Schrödingerin yhtälön löytämistä ja sen soveltamista vetyatomin perustilan ratkaisemiseksi vuonna 1926. Toinen suuri vaikuttaja kvanttikemian tutkimuksen edistämisessä oli yhdysvaltalainen Linus Pauling, joka sai kemian Nobelin palkinnon työstään vuonna 1954.
Molekyylien elektronirakenteen laskeminen > Valenssisidosteoria

Valenssisidosteoria tarkastelee yksittäisiä sidoksia. Siinä vierekkäisten atomien orbitaalit peittävät toisiaan ja elektronit, jotka sijaitsevat orbitaaleilla, keskittyvät muodostuville sidosorbitaaleille. Täten elektronit lokalisoituvat tiettyyn sidokseen. Malli toimii useimmissa kaksiatomisissa molekyyleissä, mutta tätä suuremmissa teoriaa joudutaan laajentamaan hybridiorbitaaleihin.
Molekyylien elektronirakenteen laskeminen > Molekyyliorbitaaliteoria

Molekyyliorbitaaliteoria tarkastelee molekyyliorbitaalien muodostumista yhdistelemällä atomien valenssikuoren orbitaaleja. Tällöin molekyyliorbitaaleja muodostuu niin monta kuin atomeilla on valenssiorbitaaleja. Muodostuvat orbitaalit jakautuvat sitoviin ja hajottaviin. Sitovien orbitaalien elektronit keskittyvät sidokseen osallistuvien atomien väliin, kun taas hajottavien orbitaalien elektronit pyrkivät pois atomien välistä. Vain ne atomiorbitaalit, joiden energiat ovat samaa suuruusluokkaa ja symmetria on sopiva, pystyvät muodostamaan molekyyliorbitaaleja.
Molekyylien elektronirakenteen laskeminen > Tiheysfunktionaaliteoria

Tiheysfunktionaaliteoriaa käytetään mikroskooppisten systeemien elektronirakenteen tutkimiseen. Pierre Hohenberg ja Walter Kohn loivat perustan teorialle vuonna 1964 osoittamalla elektronisysteemin perustilan elektronitiheyden määrittävän systeemin tilan yksiselitteisesti..
Molekyylien elektronirakenteen laskeminen > Kvanttimekaaninen atomimalli

Kvanttimekaaninen atomimalli kuuluu kokonaisuudessaan modernin fysiikan piiriin ja esitetään melko vaativalla matemaattisella kielellä. Kvanttimekaniikassa elektroni ajatellaan samanaikaisesti sekä hiukkaseksi että aalloksi.  Elektronia tarkastellaan siis aaltoliikkeenä, johon Erwin Schrödinger kehitti aaltoyhtälön. Hänen mukaansa atomin ytimeen sitoutunut elektroni näyttää seisovalta aallolta . Aaltoyhtälön ratkaisuista saadaan todennäköisyystiheys elektronin esiintymiselle atomiytimen ympäristössä. Ratkaisun avulla vetyatomin elektronille saadaan mahdolliset energiatilat, joihin elektroni voi sijoittua atomiytimen ulkopuolella. Nämä energiatilat esitetään atomiorbitaaleina, joita kuvaa sarja kvanttiluvuiksi nimettyjä lukuja.. Kvanttilukuja on neljä, joista pääkvanttiluku, sivukvanttiluku ja magneettinen kvanttiluku on saatu aaltoyhtälön ratkaisun perusteella. Lisäksi on olemassa neljäs kvanttiluku, spinkvanttiluku.lähde?
Kemiallisten reaktioiden laskeminen > Ab initio -menetelmät

Ab initio -menetelmillä pystytään mallintamaan matemaattisesti fysikaalisia ja matemaattisia malleja. Matemaattisen monimutkaisuuden vuoksi Schrödingerin yhtälöiden analyyttiset ratkaisut eivät tuota kunnollista tulosta, minkä takia joudutaan tyytymään pelkkiin approksimaatioihin.
Jos tarkasteltavana oleva systeemi on pieni (atomit, molekyylit), tavallinen valinta Schrödingerin yhtälön ratkaisuun on Hartree-Fock ja siihen pohjautuvat aaltofunktiomenetelmät. Suurempiin systeemeihin (kiinteä aine, suuret molekyylit, klusterit) paremmin soveltuva menetelmä on tiheysfunktionaaliteoria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kvanttikemia Wikimedia Commonsissa
Kalevi Korpi

Kalevi Korpi kokoelmalevynsä kansikuvassa.
Kalevi Johannes Korpi (3. lokakuuta 1927 Miehikkälä – 6. huhtikuuta 2013) oli suomalainen laulaja. Alun perin taidelaulajaksi tähdännyt Korpi voitti Yleisradion tenorikilpailun vuonna 1955 ja piti seuraavana vuonna ensikonserttinsa. 1950- ja 1960-lukujen aikana hän levytti Pohjoismaiselle Sähkölle mutta lauloi samaan aikaan myös Trubaduurit-kvartetissa. Lisäksi hän kiersi tuolloin tanssilavoja Veikko Ahvenaisen yhtyeen laulusolistina. Korpi lauloi myös Radiokuorossa sekä muun muassa Radion sinfoniaorkesterin ja Helsingin kaupunginorkesterin solistina. 1960-luvun alussa hän teki oman orkesterinsa kanssa kiertueita muihin Pohjoismaihin. Lisäksi hän toimi yksityisenä laulunopettajana. 1970-luvulla hän oli maineikkaan Dallapé-orkesterin laulusolistina.
Harmonikkataiteilija Veikko Ahvenainen on luonnehtinut Korpea erittäin taitavaksi ja monipuoliseksi laulajaksi, joka ei kuitenkaan saanut miltään taholta sitä arvostusta, jonka hän olisi ansainnut. Esimerkiksi Peter von Baghin ja Ilpo Hakasalon Iskelmän kultaisessa kirjassa tai Isossa musiikkitietosanakirjassa Korpea ei mainita lainkaan.
Korven laulutuotanto käsittää iskelmien ohella myös hengellistä musiikkia, joululauluja ja operettisävelmiä. Kaikkiaan levytyksiä on noin 280, joiden lisäksi Yleisradion arkistoissa on useita tallenteita, joilla Korpi esiintyy.
Diskografia

Kalevi Korpi (1968)
Dallapé-orkesteri: solisteina Kalevi Korpi ja Johnny Forsell (1971)
Konkaritanssit 2: Dallapé-orkesteri, solisteina Kalevi Korpi ja Martti Suuntala (1972)
Konkaritanssit 5: Dallapé-orkesteri, solisteina Kalevi Korpi, Berit ja Johnny Forsell (1974)
Dallapé 50: solisteina Kalevi Korpi, Georg Malmstén, Tauno Palo ja Kauko Käyhkö (1975)
Rakkaudella (1976)
Kauneimmat lauluni (Satsanga 1977)
Tangoystävälle (JP-Musiikki 1982)
Muistathan kai (JP-Musiikki 1984)
Kotiseutuni – Muistojen Miehikkälä (Kalevi Korpi, Reijo Taipale ja Erkki Eräs) (1987)
Unohtumattomat: iskelmiä 50- ja 60-luvulta 2 (levyllä mukana Kalevi Korpi, Per-Erik Förars, Ilkka Rinne ja Johnny Forsell, 1994)
Lumous, 20 suosikkia (Warner Music 2000)
Tulipunaruusut (Salix 2009)
Levytyksiä vuosilta 1977–1982 (Rocket Records 2015)
Aika yhteinen mieleeni palaa (Valitut Palat 2020)
Aiheesta muualla

Kalevi Korven muistokirjoitus (digitilaajille) Helsingin Sanomissa Arkistoitu linkki Archive.orgissa
Kalevi Korven esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kalevi Korpi Populaarimusiikin museon tietokannassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2 
Taiteenala:  MusicBrainz
Joseph Lamb

| Joseph Lamb |
| --- | --- |
 Joseph Lamb noin vuonna 1915
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. joulukuuta 1887 Montclair, New Jersey
Kuollut: 3. syyskuuta 1960 Brooklyn, New York
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  säveltäjä
Joseph F. Lamb (6. joulukuuta 1887 – 3. syyskuuta 1960) oli yhdysvaltalainen ragtime-säveltäjä ja -pianisti. Hänet lasketaan kolmen suuren ragtime-säveltäjän joukkoon yhdessä Scott Joplinin ja James Scottin kanssa.