stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sukupuutosta palauttaminen
Tekniikat > Synteettinen biologia

Synteettinen biologia on palauttamiseen liittyvä ala, joka tutkii keinotekoisen DNA:n rakentamista ja uudenlaisen elämän luomista laboratoriossa. Hyvin kauan aikaa sitten hävinneiden lajien genomin kokoamista vaikeuttaa se, että DNA-näytteet ovat yleensä epätäydellisiä. Esimerkiksi yli 65 miljoonaa vuotta sitten hävinneiden dinosauruslajien palauttaminen on hyvin epätodennäköistä, sillä niiden jäänteissä ollut DNA on jo tuhoutunut.
Kokonaisten lajien palauttamisen sijaan tällaisissa tapauksissa voidaan joitakin sukupuutton kuolleilla lajeilla olleita ominaisuuksia palauttaa luomalla hybridejä sukupuuttoon kuolleen lajin ja nykylajin genomeita yhdistelemällä ja jalostamalla syntynyttä hybridiä haluttuun suuntaan. Esimerkiksi geenitutkija George Church suunnittelee palauttavansa villamammutin yhdistämällä aasiannorsuun villamammutin geenejä, minkä seurauksena syntyneitä norsumammutteja jalostettaisiin pitkäkarvaisen villamammutin kaltaiseksi.
Kaspiantiikerin palauttamisessa voitaisiin käyttää apuna geneettisesti hyvin samankaltaista siperiantiikeriä. Pussihukan saisi ehkä palautettua nykyisin elävän pussiahman DNA:n avulla.
Tekniikat > Kantasolut

Valmiiden munasolujen sijaan palauttamisessa voidaan käyttää tavallisista soluista erilaistettuja kantasoluja, joihin palautettavan lajin tuma tai genomi siirretään. Kantasolut voidaan tämän jälkeen erilaistaa palautettavan lajin omiksi sukusoluiksi, jolloin vältytään esimerkiksi munasolujen keräämisen vaivalta. Kaikilla lajeilla perinteisen tumansiirron käyttäminen ei ole myöskään mahdollista. Esimerkiksi muuttokyyhkyn palauttaminen tapahtuisi mahdollisesti niin, että muuttokyyhkyn perimästä erotetaan ne geenit, jotka tuottavat muuttokyyhkylle sen ominaiset piirteet erotuksena tavallisesta kalliokyyhkystä, siirretään ne kalliokyyhkyn kantasoluun, ja muutetaan se sukusoluksi. Solut siirretään kalliokyyhkyjen muniin, joista kuoriutuu muuttokyyhkyjä.
Yritykset

Espanjassa palautettiin vuonna 2003 tumansiirron avulla kolme vuotta aiemmin sukupuuttoon kuolleen pyreneidenvillivuohen alalaji Capra pyrenaica pyrenaica. Kyseessä oli ensimmäinen jo sukupuuttoon kuolleen lajin palautusyritys. Kokeessa käytettiin syväjäädytettyjä soluja, jotka oli aiemmin eristetty viimeiseltä lajin elävältä yksilöltä. Solun tuma siirrettiin kesyvuohen munasoluun, joka siirrettiin tavallisen pyreneidenvillivuohen kohtuun kasvamaan. Kokeen seurauksena syntyi yksi pyreneidenvillivuohi, mutta se kuoli vaikeaan keuhkovikaan jo muutaman minuutin kuluttua syntymästä.
Vuonna 2013 tehdyssä kokeessa onnistuttiin tuottamaan eläviä alkioita 1980-luvulla sukupuuttoon kuolleelta vatsassahautojakonnalta käyttämällä 1970-luvulla syväjäädytettyjä kudoksia, joista eristetyn solun tuma siirrettiin läheisen Mixophyes fasciolatus-sammakkolajin munasoluun. Solut jakautuivat alkiovaiheeseen asti, mutta kuolivat.
Palautettavia lajeja

Long Now Foundationin mukaan sukupuutosta perustellusti palautettavia lajeja DNA-tekniikoiden avulla ovat verrattain äsken kadonneet lajit:
kaspiantiikeri
alkuhärkä
dodo
villamammutti
pussihukka
haitinara
villasarvikuono
labradorinsorsa
moa
kiinanjokidelfiini
vatsassahautojakonna
Vuonna 2013 pidetyssä Tedx-konferenssissa tehtiin luettelo 22 lajista tai alalajista, jotka tutkijoiden mukaan voitaisiin tiettyjen kriteerien pohjalta palauttaa:
kvagga
tasmaniantiikeri
sapelihammastiikeri
pyreneidenvuorikauriin alalaji Capra pyrenaica pyrenaica
alkuhärkä
floridanhylje
villamammutti
carolinanaratti
kiharapyrstö
dodo
haitinara
huia
muuttokyyhky
norsulintu
moa
siivetönruokki
keisaritulikärki
rämetulikärki
preeriakanan alalaji Tympanuchus cupido cupido
labradorinsorsa
sarasirkkusen alalaji Ammodramus maritimus nigrescens
Eettiset kysymykset

Sukupuuttoon kuolleiden lajien palauttamisesta on nostettu esille eettisiä kysymyksiä.
Joidenkin kadonneiden lajien elinympäristöt ovat jo kadonneet. Keinotekoisesti luotu populaatio lähtisi käyntiin hyvin suppeasta geenipoolista, eli ne olisivat sisäsiittoisia. Eläimillä ei myöskään enää olisi opittuja käyttäytymismalleja. Synnytettyjen yksilöiden terveys ja palautettujen lajien selviytymiskyky ja lisääntymiskyky nykyaikaisessa ympäristössä on epävarmaa.
Palautettavat lajit voivat aiheuttaa kustannuksia niin itse palauttamisessa kuin niiden hoitamisessa ja suojelemisessakin.
Hyödyt

Sukupuutosta palauttamisen kehittäminen on hyödyttänyt kehitysbiologiaa ja genetiikkaa, ja sen avulla on saatu lisättyä kiinnostusta vaarantuneiden lajien suojeluun. Palauttamistekniikoita voidaan myös käyttää vaarantuneiden lajien suojelussa esimerkiksi niiden perimän monimuotoisuuden palauttamiseen.
Kirjallisuutta

Kornfeldt, Torill: Mammutin paluu: sukupuuttoon kuolleiden lajien uusi tuleminen.  Suomentanut Koskelainen, Jukka. Minerva Kustannus, 2017.  ISBN 9789523125025
Aiheesta muualla

De-Extinction National Geographicin artikkelikokoelma aiheesta (englanniksi)
Jäätynyt mammutinpoikanen, jollaisista toivotaan saatavan DNA:ta kloonaukseen
Pyreneidenvillivuohen palautusyrityksessä käytetty tekniikka
Suomalainen alkoholikulttuuri

Suomalainen alkoholikulttuuri tarkoittaa alkoholipitoisten juomien käyttöä Suomessa sekä siihen liitettyjä tapoja ja asenteita.
Vuonna 2012 alkoholin kokonaiskulutus Suomessa oli 9,6 litraa 100-prosenttista alkoholia asukasta kohti, mikä oli viisi prosenttia vähemmän kuin vuonna 2011. Suomessa käytettiin alkoholia vuonna 2009 henkilöä kohti toiseksi eniten Pohjoismaista.
Humalatilaa ei ole suomalaisessa kulttuurissa pidetty välttämättä häpeällisenä asiana, vaan sitä saatettiin päinvastoin ylistää ja pidetään sosiaalisuuden merkkinä ainakin vielä  2010-luvulla. Suomalainen humalahakuinen alkoholikulttuuri ei ole kuitenkaan poikkeus maailmassa. Eurooppalaisia viinikulttuureita lukuun ottamatta alkoholia käytetään yleensä päihtymistarkoituksessa.
Nykytilanne

Suomalaisten alkoholinkulutus on laskenut vuodesta 2007 alkaen.  Alkoholia kulutettiin silti vuonna 2012 neljä kertaa enemmän kuin 1960-luvun alussa, ja myös alkoholihaitat olivat suuremmat.
Raittius on sittemmin yleistynyt nuorison keskuudessa. Toisin kuin 1960-luvun ”märän sukupolven” ajattelussa, alkoholinkäyttö saatetaan nykyisin yhdistää vapautuneisuuden sijasta ärsyttävään teeskentelyyn. Nuorten harrastusmahdollisuudet ovat parantuneet ja päihtymiseen kannustava ryhmäpaine on vähentynyt. Kulutus- ja ruokatietoisuus on lisääntynyt, ja myös alkoholin epäterveellisyys – lihottavuus, vaikutus aivoihin ja niin edelleen – tiedostetaan entistä laajemmin. Jossain määrin Suomeen on levinnyt niin sanottu streittariliike, joka syntyi punk-piireissä vastalauseena itsetuhoisalle elämäntavalle ja välinpitämättömyydelle maailmasta.
Kirjallisuutta

Apo, Satu: Viinan voima: Näkökulmia suomalaisten kansanomaiseen alkoholiajatteluun ja -kulttuuriin.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2001.  ISBN 951-746-067-8
Kuusi, Hanna: Viinistä vapautta: Alkoholi, hallinta ja identiteetti 1960-luvun Suomessa.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-551-3
Kuusisto, Alina (toim.): Wiinan viemää: Artikkeleita alkoholin ja sen lieveilmiöiden historiasta.  Joensuu:  Pohjois-Karjalan historiallinen yhdistys, 2007.  ISBN 978-952-99525-1-9
Mäkelä, Pia & Mustonen, Heli & Tigerstedt, Christoffer: Suomi juo: Suomalaisten alkoholinkäyttö ja sen muutokset 1968–2008.  Helsinki:  Terveyden ja hyvinvoinnin laitos, 2010.  ISBN 978-952-245-268-9  Teoksen verkkoversio (PDF).
Numminen, M. A.: Baarien mies: Tosiokuvitteellinen romaani.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-3003-6
Peltonen L.: Olutkulttuurin uusi aika (Arkistoitu – Internet Archive), 2016.
Peltonen, Matti & Kuusi, Hanna & Kilpiö, Kaarina (toim.): Alkoholin vuosisata: Suomalaisten alkoholiolojen vaiheita 1900-luvulla.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-823-7
Peltonen, Matti: Remua ja ryhtiä: Alkoholiolot ja tapakasvatus 1950-luvun Suomessa.  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-858-3
Sillanpää, Merja: Säännöstelty huvi: Suomalainen ravintola 1900-luvulla.  (Väitöskirja, Tampereen yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002.  ISBN 951-746-352-9
Terinkoski T.: Miten alkoholikulttuuri on kehittynyt Suomessa? A3 Paneelikeskustelu osa 1/4 (Arkistoitu – Internet Archive), Ajankohtainen Kolmonen, 2016.
Tigerstedt, Christoffer (toim.): Nuoret ja alkoholi.  Helsinki:  Alkoholi- ja huumetutkijain seura: Nuorisotutkimusseura: Nuorisotutkimusverkosto, 2007.  ISBN 978-952-92-1938-4  Teoksen verkkoversio (PDF).[vanhentunut linkki]
Tikkanen, Unto: Viinin ja oluen lähteillä.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3071-1
Aiheesta muualla

Alkoholin kulutus. Suomen Ash.
Antti Voutilainen: Viina tappaa yhä useammin. Ilta-Sanomat.
Seppo Seppälä: Viina villitsee kielenkin. Tiede 7/2002.
Riku Siivonen: Viina kortille. Ylioppilaslehti 6/2003.
Jouko Manninen: Miksi suomalaiset juovat näin paljon? Suomen kuvalehti 7/2008.
Tapio Ollikainen: Työttömyys, viina, kirves ja perhe. Yliopisto-lehti 6/2008.
Aikamatka arkeen: Alkoholinkäyttö Yle Oppiminen 2012.
Olut-Suomi 05.04.2012: Olutkulttuurin tulevaisuus 2012-2062.
Terinkoski T., Korpela M.: Olutmestarifinalistit: “Olutkulttuurin kehitystä tulee tukea positiivisella lainsäädännöllä” (Arkistoitu – Internet Archive), 2016.
Yle Oppiminen: Alkoholinkäytön historia Suomessa.
Suoju

| Suoju Шуя, Šuja |
| --- | --- |

 Suoju
 Koordinaatit: 61°53′53″N, 34°14′10″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Äänisenrannan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  235,4 km²
Väkiluku (2012):  4 400
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suojun kunta Äänisenrannan piirin kartalla.
Suoju (ven. Шу́я, Šuja) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suojoen alajuoksun varrella noin 18 Petroskoista pohjoiseen. Taajamassa on 2 800 ja kunnassa 4 400 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Suojun kunnan pinta-ala on 235,4 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kontupohjan piirin Kentjärven ja koillisessa Jänispellon kuntiin, idässä Äänisenrannan piirin Järventakuisen kuntaan, kaakossa Petroskoin kaupunkipiirikuntaan ja Meliorativnyin kuntaan, etelässä Uuden-Vilkan ja lounaassa Garnizonnojen kuntiin sekä lännessä Prääsän piirin Tšalnan kuntaan. Pinta-alasta suurin osa on metsää.
Kunnan alueella virtaavat Suojoki ja Padas. Järviä ovat Ukšjärvi, Surmalahti, Kentjärvi, Lohmoijärvi ja Urozero. Hyötykaivannaisiin kuuluu savi. Luonnonsuojelualueita ovat Urozeron luonnonmuistomerkki sekä visakoivun rauhoitusalue Tšarvitšan kylän lähellä.
Suojun taajamaan luetaan Suojun asema (ven. Šuiskaja) sekä Alisen-Besoutsan (Nižni Besovets), Ylisen-Besoutsan (Verhni Besovets), Matkatšun (Matkatši) ja Yližagjan eli Ylängön (Verhovje) kylät. Muut kylät ovat Kossalmi (Kosalma), Naamoila, Suojun Tšuppu (Šuiskaja Tšupa) ja Tšarvitša (Tsarevitši). Karelskaja Derevnjan taajama on vuonna 2009 perustettu uusi pientaloalue. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 83 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 4 % karjalaisia, 3 % valkovenäläisiä, 2 % suomalaisia ja 2 % ukrainalaisia.
Historia

Suojun Pyhän Nikolauksen pogosta mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Äänisen viidenneksen verokirjassa vuonna 1496. Venäjän keisarikunnan aikainen Suojun kunta eli volosti sijaitsi Petroskoin pohjoispuolella Äänisjärven rannalla Suo- ja Suunujokien alajuoksujen ympärillä. Kunta kuului Aunuksen kuvernementin Petroskoin kihlakuntaan. Sen naapureina olivat pohjoisessa Kentjärven ja Kontupohjan kunnat, idässä Jallahti, etelässä Petroskoin kaupunki ja Pyhäjärven kunta sekä lännessä Säämäjärvi. Kuntaan kuului noin 20 kylää, muun muassa Suoju, Suolusmäki, Viitana, Naamoila ja Koskenkylä. Seudun asutus oli etupäässä venäläistä. Eräissä kylissä kuten Naamoilassa ja Viitanassa asui lyydiläisiä.
Suojun kunta lakkautettiin Neuvostoliitossa 1920-luvulla ja liitettiin kyläneuvostona Äänisenrannan piiriin. Jatkosodan aikana 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. Vuosina 1947–1963 Suoju kuului Petroskoin kaupunkiin. Vuosina 1956–1991 sillä oli kaupunkimaisen taajaman status.
Liikenne, talous ja palvelut

Suojun kautta kulkee Muurmannin rata sekä Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie. Suojun rautatieasemalta on linja-autoyhteydet Petroskoihin, Kontupohjaan, Suojärvelle ja Aunukseen. Kunnan länsipuolella sijaitsee Petroskoin (Besovetsin) lentoasema.
Kunnassa toimii puunjalostuslaitoksia, maatalousyritys sekä Petroskoin yliopiston maatalouden tiedekunnan opetustila.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, kulttuurikeskus, kirjasto, poliklinikka, kahvila, ruokala, posti, pankki ja kauppoja. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.
Nähtävyydet ja matkailu

Kunnan alueella sijaitsee lukuisia muinaisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluu Tšarvitšan tsasouna ja taiteilija Veniamin Popovin huvila. Historiallisia kohteita ovat akateemikko Filipp Fortunatovin hauta Kossalmella sekä lento-onnettomuuksien uhrien muistomerkit Besovetsin lentokentän tienhaarassa ja Suojärven maantien varrella. Seudulla on paljon lomakyliä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suojun kunnan sivusto (venäjäksi)
Suojun kunta Äänisenrannan piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Karjalan tasavallan matkailuportaali: Suoju (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Itä-Karjalan entiset kunnat ja kaupungit
Hallinnollinen keskus:  Petroskoi (ei itse kuulu piiriin)

Maalaiskunnat:
Garnizonnoje | Järventakuinen | Latva | Latva-Vetka | Meliorativnyi | Pai | Puujoki | Suoju | Uusikylä | Uusi-Vilka 

Vepsäläiset maalaiskunnat:
Kalajoki | Šokšu | Šoutjärvi
Äänisenrannan piiri
Suomalaissosialistinen puolue

| Suomalaissosialistinen puolue> Suomen Kansallissosialistinen Liitto |
| --- | --- |
Perustettu:  7. syyskuuta 1932
Lopetti:  1937
Ideologia:  nationalismi sosialismi
Äänenkannattaja:  Kansallissosialisti
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puolueen juliste ja mustavalkoinen versio vuonna 1933 käyttöön otetusta tunnuksesta, jossa sosialismia symboloivan punaisen neliön ympärillä oli itsenäisyyttä, suomalaisuutta, työn oikeutta ja valtiollista tietoa symboloivat neljä sinistä neliötä.
Suomalaissosialistinen puolue oli 1930-luvulla toiminut kansallisuusaatetta ja sosialismia yhdistänyt puolue, jonka kantava voima ja ideologi oli professori Yrjö Ruutu. Puolue perustettiin syyskuussa 1932 nimellä Suomen Kansallissosialistinen Liitto (SKSL). Ruutu ei kuitenkaan varsinaisesti lukeutunut Hitlerin edustaman kansallissosialismin tukijoihin. Hän oli kehitellyt omaa teoriaansa 1920-luvun alusta alkaen, ja suomalaissosialistit sanoutuivat irti natseista.
Ohjelma

SKSL:n suunnitelmataloutta korostanut ohjelma julkaistiin syyskuussa 1932.
Suomalaissosialistinen puolue korosti, ettei se halunnut matkia saksalaisia, ja Ruutu kertoi pitävänsä natsismia epämääräisenä, taantumuksellisena sekä epätieteellisenä aatteena. Suomalaiskansallinen sosialismi merkitsi Ruudulle valtiojohtoista suunnitelmataloutta, joka eliminoisi yhteiskunnalliset ristiriidat kansallisen edun hyväksi. Hän oli kehitellyt ajatusta nationalismin ja sosialismin yhdistämisestä 1920-luvun alusta lähtien, ja tullut siihen tulokseen, että kansallinen etu vaati sekä marxismin että laissez-faire kapitalismin hylkäämistä. Samansuuntaisia ajatuksia esittäneistä fasisteista Ruudun ajattelu poikkesi esimerkiksi siinä, että hän kannatti demokratiaa sekä moderneja, valistuksen myötä syntyneitä, rationalistis-positivistisia arvoja. Puolueen lehdessä julkaistiin Turkin presidenttiä Kemal Atatürkia ja tämän "turkkilaissosialismia" tai kemalismia ylistäneitä artikkeleita.
SKSL:n asenne lapuanliikkeeseen oli negatiivinen. Puolueen pahimmat vastustajat olivat IKL ja SKJ, joiden katsottiin hakeneen ideologiansa ulkomailta. Puolue kannatti Suur-Suomen ajatusta, mutta se tuomitsi sotilaalliset suunnitelmat tavoitteen saavuttamiseksi ja korosti muutenkin kansainvälistä yhteistyötä eristäytymisen sijaan.
Vaalit

SKSL osallistui vuoden 1933 eduskuntavaaleihin viidessä vaalipiirissä. SKSL:llä oli 13 ehdokasta. Puolueen omat listat (Uusimaa, Viipuri it., Oulu et., Vaasa it.) saivat yhteensä 1 406 ääntä (0,13%) ja Iskumiesten kanssa tehty vaaliliitto (Viipuri länt.) 863.
Vuoden 1936 eduskuntavaaleissa puolueen puheenjohtaja oli ehdokkaana edistyspuolueen kanssa tehdyssä vaaliliitossa Uudellamaalla.
Aiheesta muualla

Suomen Kansallissosialistisen Liiton yleisohjelma 1932 (Pohtiva – poliittisten ohjelmien tietovaranto)
Suojärvi (kaupunki)

| Suojärvi Суоя́рви |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Suojärvi
 Koordinaatit: 62°05′N, 32°21′E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Kaupungiksi:  1940
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 181 km²
Väkiluku (2012):  10 800
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  186870, 186872
Suuntanumero(t):  +7 81457
 
 Kaupungin kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suojärven Sadovajakatu.
Suojärven kaupunkikunta Suojärven piirin kartalla.
Suojärvi (ven. Суоя́рви) on kaupunki, kaupunkikunta ja Suojärven piirin hallinnollinen keskus Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Suojärven etelärannalla  143 kilometriä maanteitse Petroskoista länteen. Asukkaita on 10 800 henkeä (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Suojärven kaupunkikunnan pinta-ala on 1 181 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Suojärven piirin Loimolan, pohjoisessa Naistenjärven ja idässä Veskelyksen kuntiin sekä etelässä Prääsän piirin Vieljärven kuntaan. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön, jonka maisemaa leimaavat pitkät ja kapeat harjut sekä lukuisat järvet ja suot. Kunnan alueella virtaavat Suojoki, Kollaanjoki, Narvoisjoki (ven. Narovož), Suonajoki (Sona), Pyhäjoki eli Rajapuro, Kuskimuksenjoki (Kuškimus), Viiruoja ja Saarijärvenjoki. Järviä ovat Suojärvi, Salonjärvi, Iso-Pyhäjärvi, Pieni-Pyhäjärvi, Hanhijärvi, Saarijärvi ja Dolgoje. Hyötykaivannaisiin kuuluvat graniitti, hiekka, sora ja turve.
Suojärven kaupunki on kunnan ainoa asutuskeskus. Sen kauempana sijaitsevia osia ovat Suvilahti ja Kaipaa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 77 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 6 % karjalaisia, 6 % valkovenäläisiä ja 3 % ukrainalaisia.
Asukasluvun kehitys
| 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 711 | 9 425 | 10 507 | 11 772 | 11 600 | 9 766 |
Historia

Ennen talvi- ja jatkosotaa paikkakunta oli Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman Suojärven kunnan keskus. Moskovan rauhan jälkeen maaliskuussa 1940 siitä tuli kaupunki ja heinäkuussa Suojärven piirin keskus. Samaan aikaan rakennettiin rautatie Petroskoihin ja perustettiin Suojärven metsäteollisuuspiiri. Neuvostoaikana kaupungissa toimi myös suomalaisten perustama kartonkitehdas, suurkanala, meijeri, betonitehdas, rautatieliikenteen yrityksiä ja rajavartiosto.
Liikenne, talous ja palvelut

Paikkakunnalta on maantieyhteydet Petroskoihin (A-133), Pitkärantaan (A-131) ja Porajärven kautta Juustjärvelle (A-132). Linja-autoliikenne suuntautuu Petroskoihin, Porajärvelle, Karhumäkeen ja Sortavalaan. Kaupungin kautta kulkee Jänisjärven ja Petroskoin välinen rautatie, josta haarautuu Länsi-Karjalan rata Jyskyjärvelle. Rautateillä on Suojärvi I:n ja II:n rautatieasemat, Suojoen seisake ja Verkon ohituspaikka.
Suojärvellä toimii metsäteollisuus- ja puunjalostusyrityksiä sekä kartonkitehdas. Kaupungissa on myös kaivosteollisuutta, leipomo, kirjapaino, rautatievarikkoja, tielaitos ja lohenviljelylaitos.
Kaupungissa toimii neljä lastentarhaa, perus- ja keskikoulut, ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, taidekoulu sekä lasten ja nuorten urheilukoulu. Kulttuurilaitoksia ovat kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, piirin keskuskirjasto ja elokuvateatteri. Sosiaali- ja terveyspalveluihin kuuluvat piirisairaala, poliklinikka ja sosiaalipalvelukeskus. Vuonna 2006 rakennetun ortodoksisen Kristuksen syntymän kirkon lisäksi on kaksi muuta kirkkoa. Paikallislehtenä ilmestyy Suojarvski vestnik.
Nähtävyydet ja matkailu

Suojärven rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1900-luvun alussa rakennettu Kaipaan rautatieasema sekä ennen sotia pystytetty hallintorakennus. Historialliset kohteet liittyvät toiseen maailmansotaan. Kaupungissa on seudulla kaatuneen Neuvostoliiton sankarin Pietari Tiikkiläisen hauta ja rintakuva.
Majoituspalveluja tarjoavat hotelli Karelija ja vierasmaja Tamara. Salonjärven pohjoisrannalla sijaitsee lomakylä. Kaupungissa on muutama kahvila ja ruokala.
Ystävyyskunnat

Juuka, vuodesta 1990
Valtimo, vuodesta 1990
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suojärven kaupunkikunnan sivusto (venäjäksi)
Suojärven piirin sivusto (venäjäksi)
Suojärvi Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Karjalan tasavallan kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Aunus  Belomorsk  Karhumäki  Kemi  Kontupohja  Kostamus  Lahdenpohja  Petroskoi  Pitkäranta  Puudosi  Segeža  Sortavala  Suojärvi  |  |
| Taajamat |  Helylä  Louhi  Mujejärvi  Pinduinen  Poventsa  Prääsä  Pääjärvi  Tšuuppa  Uhtua  Vojatšu  Värtsilä  |  |
Suomen kannabisyhdistys

| Suomen kannabisyhdistys ry |
| --- | --- |

Perustettu:  1991
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  noin 200 (arvio)
Puheenjohtaja:  Mika Luoma-aho
Aiheesta muualla
Suomenkannabisyhdistys.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen kannabisyhdistys ry (lyhenne SKY) on yhdistys, jonka keskeinen tavoite on laillistaa kannabiksen yksityinen käyttö, saatavuus ja kasvatus Suomessa jokaiselle 18 vuotta täyttäneelle henkilölle. SKY:n näkyvintä toimintaa ovat vuosittain toukokuun alussa järjestettävät hamppumarssit. Yhdistys oli pitkään rekisteröimätön, koska Korkein hallinto-oikeus piti vuonna 1994 antamassaan päätöksessä kannabiksen käytön edistämistä ”hyvien tapojen vastaisena”. Se merkittiin lopulta yhdistysrekisteriin maaliskuussa 2014, 23 vuotta kestäneen prosessin jälkeen.
Rekisteröinti

Suomen kannabisyhdistyksen toiminta alkoi vuonna 1990 ja se perustettiin seuraavana vuonna. Marraskuussa 1992 Suomen maaseudun puolueen kansanedustajat Tina Mäkelä ja Hannu Suhonen tekivät eduskunnassa kirjallisen kysymyksen SKY:n toiminnasta. Kansanedustajat tahtoivat tietää vastasivatko yhdistyksen ”arveluttavat toimintatavat” lain henkeä. Sisäasiainministeri Mauri Pekkarinen lupasi asiasta selvityksen, jonka perusteella mahdollisista jatkotoimenpiteistä päätettäisiin.
Vuonna 1994 Korkein hallinto-oikeus epäsi SKY:ltä rekisteröinnin, koska ”yhdistyksen tarkoituksena oli vaikuttaa päihdepolitiikkaan ja lainsäädäntöön siten, että huumausaineen käyttö, saatavuus ja kotikasvatus tulisi lailliseksi”. Päätöksen perusteluiden mukaan kannabikseen liittyvien väitettyjen terveyshaittojen ja käytön rangaistavuuden vuoksi KHO piti pyrkimystä edistää kannabiksen käyttöä hyvien tapojen vastaisena. Tuolloin voimassa olleen Suomen hallitusmuodon mukaan yhdistyksen tarkoitus ei saanut olla ”vastoin lakia tai hyviä tapoja”. Vuoden 1995 perusoikeusuudistuksessa tämä kohta jätettiin pois perustuslaista, mutta se sisältyy edelleen Suomen yhdistyslakiin.
Vuonna 1997 sisäasiainministeriö ja poliisi vaativat SKY:n nimen poistamista HPY:n puhelinluettelosta.
Vuonna 2010 patentti- ja rekisterihallitus sekä sen valituslautakunta hylkäsi SKY:n rekisteröitymisilmoituksen uudestaan mutta korkein hallinto-oikeus linjasi 2014:1 vuosikirjapäätöksessään että yhdistys ei ole laissa tarkoitetulla tavalla hyvän tavan vastainen ja että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan yhdistyksen rekisteröinnin epääminen on vakava yhdistysvapauden rajoitus ja rekisteröinti voidaan estää vain painavilla yhteiskunnallisilla perusteilla.
Yhdistys rekisteröitiin yhdistysrekisteriin 25. maaliskuuta 2014.