Saksan 7. panssaridivisioona
Historia > Itärintamalla

Sotatoimien päätyttyä divisioona jäi miehitysjoukoksi Bordeaux’n alueelle, josta se siirrettiin helmikuussa 1941 Itä-Preussiin. Divisioona hyökkäsi 22. kesäkuuta 1941 operaatio Barbarossan Keskustan armeijaryhmässä Neuvostoliittoon. Divisioona saavutti osana 3. panssariryhmää puoleenpäivään mennessä Alytuksen, jossa vallattiin kaksi Niemen-joen ylittävää siltaa. Sillanpäätä laajennettaessa divisioona joutui maahan kaivettujen panssarivaunujen tuleen kaupungin itäpuolella olevalla harjulla kärsien suurehkoja tappioita. Divisioona torjui useita neuvostojoukkojen tekemiä vastahyökkäyksiä ja sai iltaan mennessä varmistettua sillanpäät.
Vietettyään yön levossa korjaten vaurioituneita ajoneuvojaan divisioona jatkoi aamulla etenemistä kohti Vilnaa. Matkalla oli kaadetuista puista tehtyjä murrosteita sekä palavaa metsää eikä niinkään neuvostojoukkoja ennen kuin Vilnan länsipuolella, jossa tiedustelupataljoona törmäsi puolustukseen ryhmittyneisiin joukkoihin. Tiedustelupataljoona kiersi esteen sivuitse ja se valtasi alueella olevan etenemiselle tärkeän sillat. Iltaan mennessä panssarivaunuilla vahvistettu tiedustelupataljoona varmisti Vilnan kaakkoispuolella olevan korkeamman maastonkohdan ja pimeän laskeuduttua panssarikolonnat etenivät pohjoiseen vallaten kaupungin itäosat. Varhain seuraavana aamuna moottoripyöräpataljoona valtasi Vilnan ulkopuolella olevan lentokentän ja siellä olevat 50 lentokonetta. Panssarivaunujen valvoessa kaupungin itäosia jalkaväki eteni aamun valjetessa keskustaan. Neuvostojoukot tekivät etelästä useita vastahyökkäyksiä, jotka torjuttiin.
Vilnasta lähdettyään divisioona osallistui Minskin motin luomiseen, Stalin-linjan murtamiseen, Väinäjoen ylitykseen, Smolenskin taisteluun, Dneprin ylitykseen, Vitsebskin, Vjazman, Klinin ja Moskovan taisteluihin. 78. panssaritykistörykmentti ilmoitti 13. lokakuuta tuhonneensa 263 panssarivaunua, 124 kenttätykkiä, 69 panssarintorjuntatykkiä, 760 kuorma-autoa, 48 bunkkeria, neljä lentokonetta, viisi ammusvarastoa, kuusi veturia sekä panssarijunan. Hinta oli kuitenkin kova, sillä 15. marraskuuta mennessä divisioona oli menettänyt 290 miestä kaatuneina, 783 haavoittuneina ja 45 sotavankeina tai kadonneina.
Neuvostojoukot aloittivat talven tullessa vuosien 1941–1942 talvioffensiivin. Divisioonan 6. kiväärirykmentin I pataljoona supistui 23. tammikuuta 1942 mennessä viiteen upseeriin, 25 aliupseeriin ja 161 mieheen ja saman rykmentin II pataljoonan vahvuus oli 17 upseeria, 72 aliupseeria ja 293 miestä. Normaalisti kumpaankin pataljoonan kuului noin 700 miestä. Kerran 25. panssarirykmentin vaunuista toimintakuntoisena oli vain neljä tšekkoslovakialaista vaunua ja yksi PzKw IV, joten pääosa divisioonasta taisteli erilaisissa tilapäisissä jalkaväkiosastoissa. Pääosa panssarikalustosta seisoi varaosien puutteen vuoksi, kun saksalaisten huolto ei kyennyt toimittamaan etulinjan joukoille materiaalitäydennyksiä. Divisioona puolusti Rževin tasankoa ja piti 9. armeijan huoltotien avoinna. 6. kiväärirykmentin II pataljoona lakkautettiin miesten huvetessa samoin kuin yksi vaunupataljoonista. 25. panssarirykmentti supistettiin nelikomppaniaiseksi ja 37. tiedustelupataljoonan eloonjääneet liitettiin 7. moottoripyöräpataljoonaan.
23. tammikuuta 1942 mennessä divisioonasta oli kaatunut 2 055, haavoittunut 5 737 ja kadonnut tai joutunut sotavangiksi 313 miestä. Lisäksi sairaana oli 1 089 miestä, joista pääosa paleltumien tai täiden levittämien sairauksien vuoksi. Siten kokonaistappiot olivat 9 203 miestä, joista 336 oli upseereita. Divisioonan vahvuus oli ollut hyökkäyksen alkaessa 22. kesäkuuta noin 400 upseeria ja 14 000 miestä. Divisioonan vahvuus oli 27. toukokuuta enää 8 589 upseeria ja miestä, joista pääosa ei kuulunut divisioonaan vuotta aiemmin.