stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ytterbium
Historia

Ytterbiumin löysi Geneven yliopistossa työskennellyt sveitsiläinen Jean Charles Galissard de Marignac vuonna 1878. Hän kuumensi epäpuhdasta erbiumnitraattia, kunnes se hajosi ja jäännökset muodostivat veden kanssa kaksi oksidia: erbiumoksidin (erbia) ja ytterbiumoksidin, jota hän kutsui nimellä ytterbia. Myös itävaltalainen mineralogi, paroni Carl Auer von Welsbach valmisti ytterbiumoksidia samoihin aikoihin, ja hän kutsui löytämäänsä ainetta nimellä aldebaranium. Vuonna 1907 ranskalainen kemisti Georges Urbain erotti Galissard de Marignacin ytterbian kahdeksi aineeksi, joita hän kutsui nimillä neo-ytterbium ja lutecium. Nämä alkuaineet nimettiin myöhemmin ytterbiumiksi ja lutetiumiksi.
Metallista ytterbiumia valmistettiin vuonna 1937 kuumentamalla ytterbiumkloridia kaliumin kanssa, mutta siitä ei saatu niin puhdasta, että alkuaineen ominaisuuksia olisi voitu luotettavasti mitata. Puhdasta ytterbiummetallia saatiin vasta 1953.
Fysikaaliset ominaisuudet

Puhdas ytterbium on kiiltävä, hopeanvalkea ja pehmeä metalli. Se on taipuisaa ja sitä voi vetää langaksi. Metallinen ytterbium reagoi hieman veden sekä ilman kanssa huoneenlämpötilassa. Metallin tummuessa ilmassa muodostuu ytterbiumoksidia Yb2O3. Metallista ytterbiumia taas voidaan valmistaa pelkistämällä oksidia Yb2O3 lantaanilla.
Ytterbiumilla on kolme allotrooppista muotoa. Ytterbium esiintyy alle 7 °C lämpötilassa α-muodossa, jonka kiderakenne on tiheästi pakattu kuutiollinen ja jonka hilavakiot ovat a=387,99 pm ja c=638,59 pm huoneenlämmössä. Alkuaineen β-muoto on pintakeskinen kuutiollinen (a=548,48 pm), ja se on tavanomaisin esiintymismuoto huoneenlämpötilassa. γ-muoto on tilakeskinen kuutiollinen, jolle a=444 pm 763 °C lämpötilassa.
Ytterbiumin kiehumispiste on harvinaisten maametallien alhaisin.
Ytterbium on heikosti paramagneettista, ja sen magneettinen suskeptibiliteetti on pienin kaikista harvinaisista maametalleista. Ytterbiumin suolat ovat myös paramagneettisia.
Allotropialtaan β-muodon ytterbium johtaa sähköä metallien tavoin, mutta kun paine nousee yli 16 000 atm, se muuttuu puolijohteeksi. Ytterbiumin resistiivisyys riippuu voimakkaasti paineesta: se kasvaa 10-kertaiseksi paineen noustessa 39 000 atm arvoon mutta putoaa 80 %:iin NTP-olosuhteiden arvosta, kun paine edelleen kasvaa 40 000 atm:n yli.
Fysikaaliset ominaisuudet > Isotoopit

Luonnossa esiintyvä ytterbium koostuu seitsemästä eri isotoopista: 168Yb, 170Yb, 171Yb, 172Yb, 173Yb, 174Yb, ja 176Yb, joista 174Yb on yleisin noin 32,0 %:n osuudella.
Ytterbiumin luonnossa esiintyvän isotooppiseoksen koostumuksesta on tehty vain kaksi kalibroitua mittausta, ja niiden tulokset eroavat toisistaan. Tämä on vaikeuttanut ytterbiumin suhteellisen atomipainon määräämistä. IUPAC:n atomipainoja määrittävän komission mukaan luonnon ytterbium jakaantuu isotooppeihin seuraavasti:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Isotooppi | 168Yb | 170Yb | 171Yb | 172Yb | 173Yb | 174Yb | 176Yb |
| isotoopin osuus, % | 0,126(1) | 3,023(2) | 14,216(7) | 21,754(10) | 16,098(9) | 31,896(26) | 12,887(30) |
| atomimassa, Da | 167,93389(2) | 169,93477(2) | 170,93633(2) | 171,93639(2) | 172,93822(2) | 173,93887(2) | 175,94258(2) |
Ytterbiumilla on 27 tunnettua radioaktiivista isotooppia, joiden massaluvut vaihtelevat välillä 148–181 ja joiden puoliintumisajat vaihtelevat 409 millisekunnista (154Yb) 32,018 päivään (169Yb).
Suurin osa ytterbiumin keveimmistä isotoopeista (massaluku alle 174) hajoaa joko β+-hajoamisella tai elektronisieppauksella, mutta α-hajoamista ja harvemmin myös protoniemissiota esiintyy. Näiden isotooppien yleisimmät hajoamistuotteet ovat tuliumin isotooppeja. Raskaat ytterbiumisotoopit hajoavat yleensä β--hajoamisella, jolloin hajoamistuotteet ovat lutetiumin isotooppeja. Ytterbiumilla on myös 12 ydinisomeeria, joista pitkäikäisin on 169mYb (puoliintumisaika 46 sekuntia).
Kemialliset ominaisuudet

Ytterbium liukenee laimeisiin happoihin ja reagoi veden kanssa. Vetyfluoridin vesiliuoksiin se kuitenkin on liukenematonta, koska metallin pinnalle muodostuu liukenematon suojaava ytterbiumfluoridin YbF3 kerros. Yhdisteissään ytterbium on hapetusluvulla +II tai tavallisemmin +III.
Ytterbiummetalli on sangen elektropositiivista ja reagoi hitaasti kylmän ja nopeasti kuuman veden kanssa muodostaen ytterbiumhydroksidia Yb(OH)3 ja vetykaasua:
Ytterbium voi muodostaa sekä hapetuslukujen +II että +III yhdisteitä halogeenien kanssa, kuten ytterbium(II)kloridia YbCl2 ja ytterbium(III)kloridia YbCl3:
Ensimmäisenä hapetusluvun +II ytterbiumyhdistettä valmistivat W. K. Klemm ja W. Schuth vuonna 1929. He pelkistivät kloridia YbCl3 +II-arvoiseksi ytterbium(II)kloridiksi YbCl2 vedyllä.
Ytterbium muodostaa +III-arvoisia yhdisteitä kaikkien 4. ensimmäisen halogeenin kanssa. Nämä suolat ovat kaikki valkoisia:
Myös vastaavat hapetusluvun +II yhdisteet ovat olemassa ja niitä saadaan +III-suoloista tavallisimmin pelkistämällä suoloja metallisella ytterbiumilla itsellään tai alkalimetallilla. Yb2+-ioneja on myös tuotettu elektrolyysillä ja käsittelemällä +III-suoloja natriumamalgaamalla. Ytterbium(II)jodidia YbI2 syntyy myös pelkästään lämmön vaikutuksesta tapahtuvalla hajoamisella. Ytterbium(II)fluoridi YbF2 on väriltään harmaata, YbCl2 vihreää, ytterbium(II)bromidi YbBr2 ja YbI2 keltaista.
YbI2 voidaan valmistaa myös ytterbiummetallin reaktiolla 1,2-dijodietaanin kanssa tetrahydrofuraanissa huoneenlämpötilassa:
Vaaleanvihreät Yb2+-ionit eivät ole pysyviä vesiliuoksissa vaan pelkistävät vedestä vetykaasua. Yb2+-ionit ovat stabiilimpia kuin vastaavat samariumin Sm2+-ionit mutta vähemmän pysyviä kuin europiumin Eu2+-ionit.
Esiintyminen ja tuotanto

Ytterbiumia esiintyy pääosin samoissa mineraaleissa kuin muitakin lantanoideja. Tärkeimmät tuotantoalueet ovat Kiina, Yhdysvallat, Brasilia, Intia, Sri Lanka ja Australia. Ytterbiumpitoisuudet ovat pieniä kaikissa mineraaleissa, esimerkiksi tärkein ytterbiummineraali monatsiitti sisältää ytterbiumia vain 0,1 % ja bastnäsiitti vain 0,0006 %. Lisäksi sitä on myös muun muassa gadoliniitissa, samarskiitissä, eukseniitissa ja ksenotiimissa. Arvioidut maailmanlaajuiset malmivarannot ovat noin miljoona tonnia. Mineraaleista ytterbium erotetaan liuotinuutolla ja ioninvaihdolla..
Ytterbiumia on maankuoressa vain 3 ppm, ja se on 43. yleisin alkuaine. Se on kuitenkin yleisempää kuin hopea. Merivedessä ytterbiumia on 1,5 ppt ja maaperän pinta-aineksissa noin 2 ppm kuivapainosta (vaihteluväli 0,08–6 ppm).
Vuotuinen tuotanto on 50 tonnia, mikä kuvaa aineen vähäistä käyttöä. Luonnon lisäksi sitä esiintyy ydinreaktoreiden käytetyssä polttoaineessa.
Neuvostoliittolainen avaruusluotain Luna 24 löysi ytterbiumia Kuun pinnan regoliitista.
Käyttö

Ytterbiumilla ei ole paljon käyttöä. Sen radioaktiivisia isotooppeja, kuten 169Yb:tä, on käytetty joissain kannettavissa röntgenlaitteissa säteilylähteenä. Ytterbiumia on joissain erikoisteräksissä vahvistavana aineena. Sen oksideja käytetään synteettisissä korukivissä ja lasereissa. Oksidia Yb2O3 on käytetty erikoismetalleissa, keramiikassa ja laseissa sekä valokaarilamppujen elektrodeina.
Lisäksi ytterbiumia on käytetty douppaamaan loisteaineita, keraamisissa kondensaattoreissa ja joissain muissa elektroniikan komponenteissa sekä katalyyttinä. Ytterbiumia on käytetty joissain paineantureissa, koska sen sähkönjohtavuus riippuu voimakkaasti paineesta.
Ytterbiumilla on yksi spektrin absorptiokaista 985 nanometrin infrapuna-alueella, mistä johtuen sitä on käytetty joissain valosähköisissä kennoissa.
Yb:YAG-laserit ovat tärkeitä 1μm-alueen lasereita, joilla voidaan saavuttaa yli 1 kW:n tehotasoja teollisuuskäytössä.
Ytterbiumia on käytetty joissain erittäin tarkoissa atomikelloissa. Neutraalit 171Yb-atomit värähtelevät 578 nanometrin optisella aallonpituudella niin, että värähtelyyn perustuvan ajanmittauksen epätarkkuus on vain 2,7·10-15 eli femtosekuntien luokkaa.
Ytterbiumin hinta on pysynyt hiukan yli tuhannessa Yhdysvaltain dollarissa kilolta 1970-luvun alkupuolelta vuoteen 1988. Vuonna 2016 puhtaan (99,9 %) ytterbiumin hinta oli noin 10 USD/g.
Biologinen rooli ja käyttöturvallisuus

Ytterbiumilla ei ole minkäänlaista biologista roolia, eikä se ole kovin myrkyllistä. Sen joidenkin suolojen on tosin todettu kiihdyttävän aineenvaihduntaa. Veteen liukenevat suolat ovat lievästi myrkyllisiä nieltyinä, mutta liukenemattomat eivät ollenkaan. Ytterbium ärsyttää ihoa ja silmiä, ja sen epäillään olevan sikiötä vaurioittava aine.
Ytterbium-pöly ja jauhemainen ytterbium ovat räjähdysherkkiä ja voivat olla myrkyllisiä hengitettynä. Yhdiste ytterbiumarsenaatti on myrkyllistä.
Ytterbiumin yhdisteiden kokonaismääriä ihmiskehossa ei tiedetä tarkalleen, mutta ne ovat hyvin pieniä. Kasvien juuret eivät ota ytterbiumia maaperästä ollenkaan, joten se ei pääse rikastumaan ravintoketjussa. Eräiden vihannesten ytterbiumpitoisuuksiksi on mitattu 0,08 ppb kuivapainosta. Jotkut muut organismit, kuten jäkälät, voivat kuitenkin sisältää 900 ppb ytterbiumia. Ihmisen ravinnosta saama määrä on todennäköisesti noin milligramma vuodessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Periodictable: Technical data for Ytterbium (englanniksi)
Luettelo ytterbiumin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
PubChem: Ytterbium (englanniksi)
Webmineral: Mineral Species containing Ytterbium (Yb) (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Ytterbium (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Ytterbium (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Ytterbium (englanniksi)
PeriodicTable: Ytterbium (Yb) (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Ytterbium (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Ytterbiumia
Ytterbiumhydroksidia
Bastnäsiitti sisältää hyvin pieniä määriä ytterbiumia
Andrei Zelentsov

Andrei Ivanovitš Zelentsov (ven. Андре́й Ива́нович Зеленцо́в; 1896 Nižni Novgorod – 15. elokuuta 1941 Louhen piiri) oli neuvostoliittolainen prikaatinkomentajaselvennä, joka tunnetaan erityisesti Suomussalmen taisteluiden 163. divisioonan komentajana talvisodassa.
Henkilökuva

Zelentsov syntyi Nižni Novgorodissa Volgan varrella vuonna 1896. Hän aloitti sotilasuransa Venäjän keisarikunnan armeijassa Aleksandrovin sotaopistossa vuonna 1915 ja valmistui vuonna 1917 Kiovan ilmailukoulusta lentäjä-tähystäjäksi ja yleni samalla luutnantiksi. Zelentsov liittyi 7. maaliskuuta 1918 vapaaehtoisesti puna-armeijaan ilmailuopettajaksi. Hän toimi rykmentinkomentajana vuosina 1922–1927 ja sen jälkeen Moskovan sotilaspiirin esikunnassa vuoteen 1931 saakka. Zelentsov suoritti Sota-akatemian iltaopiskeluna ja valmistui vuonna 1932. Hän toimi taktiikanopettajana jatkokursseilla vuosina 1931–1936 ja hänet ylennettiin everstiksi 4. joulukuuta 1935.
Talvisota

Talvisodassa Zelentsov komensi Suomussalmen taisteluissa Neuvostoliiton 163. divisioonaa, jonka tehtävänä oli vallata ensin Suomussalmi ja jatkaa etenemistä kohti Oulua katkaistakseen Suomen, jolloin Suomi olisi menettänyt maayhteyden Ruotsiin. Zelentsovin divisioona ei kuitenkaan operaatiossaan onnistunut, vaan joutui vetäytymään Suomumussalmelta joulukuun lopulla 1939. Zelentsovin divisioonan apuun oli tulossa Neuvostoliiton 44. divisioona, jonka suomalaiset kuitenkin tuhosivat lähes kokonaan.
Toinen maailmansota

Talvisodan jälkeen Zelentsov nimitettiin Neuvostoliiton 88. jalkaväkidivisioonan komentajaksi 14. kesäkuuta 1940 ja hänet ylennettiin samana päivänä kenraalimajuriksi. Zelentsov kaatui jatkosodassa Suomen vastaisella rintamalla Louhessa 15. elokuuta 1941 Saksan ilmavoimien syöksypommittajan iskussa. Hänet on haudattu Murmanskiin.
Žemaitijan kansallispuisto

Žemaitijan kansallispuiston sijainti Liettuassa
Plateliai-järvi sijaitsee Žemaitijan kansallispuiston keskellä.
Žemaitijan kansallispuisto (liett. Žemaitijos nacionalinis parkas) on kansallispuisto Liettuan luoteisosassa Telšiain läänissä, erityisesti Plungėn kunnallispiirissä. Tämä pinta-alaltaan 219,03 (217,20) neliökilometrin suuruinen kansallispuisto perustettiin vuonna 1991. Puiston tarkoituksena on alueen metsä- ja järviekosysteemin samoin kuin kulttuuriperinnön suojelu.
Puiston keskellä sijaitsee runsaan 12 km2 laajuinen Plateliai-järvi. Alueella asuu noin 3 500 henkeä.
Puistoalueen nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Kylmän sodan museo Plungėn kunnallispiirin Plokštinėssä. Alueen ohjussiiloissa säilytettiin kylmän sodan vuosina 1962-1978 muun muassa neljää keskipitkän kantaman ohjusta mallia R-12 Dvina (SS-4).
Kuvia

Näkymää kansallispuistosta.
Luontopolun opasteita.
Siirtolohkare Mikytain pyhänä pidetyllä mäellä.
Näköalatorni Mikytain pyhänä pidetyllä mäellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Žemaitijan kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Žemaitijan kansallispuiston sivut (liettuaksi), (englanniksi), (saksaksi) ja (venäjäksi) (zemaitijosnp.lt)
Lyhyesti Žemaitijan kansallispuistosta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (visitlithuania.net)
Žemaitukas

| Žemaitukas |
| --- | --- |

Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Liettua
Rodun syntyaika::  viimeistään 500-600 -luku
Muita nimityksiä::  zhmud, zhemaichu
Esiintyminen ja käyttö
Globaali esiintyminen::  harvinainen; noin 400 yksilöä
Ominaisuudet
Korkeus::  128-142cm
Värit::  yleensä hallakko, myös voikkovärejä esiintyy
Žemaitukas (kirj. pikku  žemaitijalainen) on Liettuasta kotoisin oleva historiallinen ponirotu. Se on tunnettu 500–600-luvuilta alkaen. Liettualaiset käyttivät rotua sotahevosena pohjoisten ristiretkien aikana. Žemaitukasia pidetään Liettuassa osana maan historiallista perintöä. Rodun alkuperää ei tunneta, mutta se on sukua paikalliselle metsähevoselle ja puolalaiselle konik-rodulle, jotka molemmat todennäköisesti polveutuvat tarpaanista. Žemaitukasia käytettiin trakehner-rodun luomisessa. Žemaitukas oli aiemmin suosittu rotu, mutta joutui sukupuuton partaalle maatalouden muutoksen ja toisen maailmansodan myötä. Vuonna 2010 rodun hevosia arvioitiin olevan 400.
Ominaisuudet

Žemaitukasiin sekoitettiin arabianhevosverta 1800-luvulla, mistä rodun pää sai arabialaistyylisen, hieman koveraprofiilisen pään. Arabialaisristeytyksien myötä žemaitukasista syntyi kaksi tyyppiä: arabiristeytyksiä pidettiin ratsuiksi sopivina, ja puhdasverisiä maataloustöihin paremmin soveltuvina. Toisen maailmansodan jälkeen erot hälvenivät. Rotuun risteytettiin sittemmin myös hieman pohjoisruotsinhevosta tarkoituksena tehdä žemaitukasista kookkaampi ja siten soveltuvampi sekä ratsuksi että työhevoseksi.
Žemaitukasin pää on hienostunut ja silmät suuret. Kaula on lihaksikas ja rinta syvä. Lavat voivat olla pystyt. Selkä on tiivis, lyhyt ja suora, lautanen laskeva ja häntä on kiinnittynyt alas. Jalat ovat lyhyet ja lihaksikkaat, joskus kintereet ovat huonoasentoiset, kaviot ovat kovat ja kestävät.
Žemaitukasia pidetään kestävänä ja erittäin sisukkaana ponina, jolla on hyvä vastustuskyky ja aulis luonne. Se on nykyisin monikäyttöinen rotu: sitä käytetään ratsuna ja maataloustöissä. Verrattain raskaasta rakenteestaan huolimatta žemaitukas on varsin ketterä ja suorituskykyinen, ja sitä risteytetään kevyempien ja kookkaampien rotujen kanssa kilpahevosten saamiseksi. Rodun yksilöt ovat yleensä hallakkoja, mutta ne voivat olla myös mustanruunikkoja, ruunikkoja, mustia tai voikkoja. Žemaitukas on kookas poni, tyypillisesti 128-142 cm korkea.
Žemaitukasin perimää on monen muun kotieläinrodun tavoin tutkittu ainutkertaisten ominaisuuksien selvittämiseksi. Maternaalisen DNA:n jaksottamisesta on saatu viitteitä siihen, että eräs rodun haplotyypeistä muistuttaa vanhaa, koilliseurooppalaisissa hevosroduissa esiintyvää haplotyyppiä. Vuonna 2004 valmistuneessa tutkimuksessa löydettiin alleeli T, joka on žemaitukasilla yleinen mutta löydetty muilta roduilta vain satunnaisesti. Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön konferenssi keski- ja Itä-Euroopan maiden kesken tunnusti žemaitukasin kansainvälisesti tarkkailtavaksi roduksi, ja sisällytti sen järjestön kotieläinten monimuotoisuuden säilyttämisprojektin rotulistaan.
Historia

Žemaitukas on tunnettu kirjallisissa lähteissä 500–600-luvuilta alkaen, ja rotu tunnettiin erinomaisena sotahevosena pohjoisten ristiretkien aikaan. Vuosisatojen saatossa rotuun vaikutti tartarialaisia, venäläisiä, kevyitä puolalaisia sekä muita hevosia. Rotu oli kerran laajalle levinnyt, mutta se on ollut sukupuuton partaalla kolmesti. 1800-luvulla uusien maatalouskoneiden käyttöön tarvittiin kookkaampia ja voimakkaampia hevosia. Tästä syystä hevosia risteytettiin trakehnerien, arabianhevosten ja kylmäveristen hevosten kanssa siinä määrin, että puhtaan žemaitukasin säilyminen vaarantui. Rodun pelasti Ogińskin suku, joka perusti žemaitukasin kasvatusyhdistyksiä Raseiniaihin, Plungėeen ja Rietavasiin vuosien 1881 ja 1890 välisenä aikana. Ogińskit tekivät rodusta suositun ja esittelivät sitä Pariisin kansainvälisessä maatalousnäyttelyssä vuonna 1900, missä esitetyt hevoset voittivat kaksi kulta- ja yhden hopeamitalin.
Toisen maailmansodan päättyessä saksalaiset veivät kaikki žemaitukasit Gruzdžiain siittolasta. Yksi siittola perustettiin vuonna 1958 Užventisiin. Siittolan toiminta siirrettiin Vilnan valtionsiittolaan, missä kasvatettiin uusi sukupolvi žemaitukaseja. Vuonna 1990 Neuvostoliiton hajoamisesta ja nopeasta kollektivisoinnin purkamisesta tuli uusi haaste. Kolhoosien omistuksessa olleet hevoset jaettiin yksityisille, jotka eivät juuri välittäneet rodun säilyttämisestä. Vuonna 1994 oli jäljellä vain 30 aikuista yksilöä. Vilnan valtionsiittola kuitenkin säilytti hevosensa ja on yhä kasvatuksen tärkeä keskus. Vuonna 2010 siittolan omistuksessa oli 98 žemaitukasia.
Žemaitukas-poneja valjaissa.
Sud-Bandaman alue

| Sud-Bandaman alue Région du Sud-Bandama |
| --- | --- |
 Alueen sijainti Norsunluurannikon kartalla
Valtio:  Norsunluurannikko
Perustettu:  1997
Lakkautettu:  2011
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Divo
Pinta-ala:  10 677 km²
Väkiluku (1998):  682 021
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  CI-15
Sud-Bandama (ransk. Région du Sud-Bandama) on yksi Norsunluurannikon 19 entisestä alueesta. Se lakkautettiin vuoden 2011 hallintouudistuksessa, kun Norsunluurannikko jaettiin 14 piirikuntaan. Vuoden 1998 väestönlaskennan mukaan alueella oli 682 021 asukasta ja sen pinta-ala oli 10 677 neliökilometriä. Alueen pääkaupunki oli Divo.
Hallintouudistuksessa osasta Sud-Bandaman aluetta ja Bas-Sassandran alueesta muodostettiin Bas-Sassandran piirikunta, alueen loppuosasta ja Fromagerin alueesta muodostettiin Gôh-Djibouan piirikunta.
1712

| --- | --- |
Vuosisadat: 1500-luku · 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku
Vuosikymmenet: 1690-luku · 1700-luku · 1710-luku · 1720-luku · 1730-luku · 1740-luku 1750-luku · 1760-luku · 1770-luku · 1780-luku · 1790-luku · 1800-luku
Vuodet: 1690 · 1691 · 1692 · 1693 · 1694 · 1695 · 1696 · 1697 · 1698 · 1699 1700 · 1701 · 1702 · 1703 · 1704 · 1705 · 1706 · 1707 · 1708 · 1709 1710 · 1711 · 1712 · 1713 · 1714 · 1715 · 1716 · 1717 · 1718 · 1719 1720 · 1721 · 1722 · 1723 · 1724 · 1725 · 1726 · 1727 · 1728 · 1729 1730 · 1731 · 1732 · 1733 · 1734 · 1735 · 1736 · 1737 · 1738 · 1739 1740 · 1741 · 1742 · 1743 · 1744 · 1745 · 1746 · 1747 · 1748 · 1749 1750 · 1751 · 1752 · 1753 · 1754 · 1755 · 1756 · 1757 · 1758 · 1759 1760 · 1761 · 1762 · 1763 · 1764 · 1765 · 1766 · 1767 · 1768 · 1769 1770 · 1771 · 1772 · 1773 · 1774 · 1775 · 1776 · 1777 · 1778 · 1779 1780 · 1781 · 1782 · 1783 · 1784 · 1785 · 1786 · 1787 · 1788 · 1789 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809
Tapahtumia

Pietarista tuli Venäjän pääkaupunki.
Ruotsissa siirryttiin omasta kalenterista juliaaniseen kalenteriin pitämällä ylimääräinen karkauspäivä 30. helmikuuta.
Liechtensteinin ruhtinas Hans Adam I osti Vaduzin kreivikunnan.
Sarkasodaksi nimitetään Kajaanin seudulla maaliskuussa 1712 tapahtunutta venäläisten ja karjalaisten tekemää hävitys- ja ryöstöretkeä. Tällöin yli satamiehinen joukko ryösti ja poltti Kajaanin, Paltamon ja Sotkamon seutua.
Syntyneitä

20. tammikuuta – Christoph Karl Ludwig von Pfeil,  saksalainen juristi, salaneuvos, ministeri, kirjailija ja virsirunoilija (k. 1784)
24. tammikuuta – Fredrik II Suuri, Preussin kuningas (k. 1786)
27. tammikuuta – Karl Rein, suomalainen kappalainen ja runoilija (k. 1781)
22. helmikuuta – Péter Bod, unkarilainen reformoitu pappi, kirkko- ja kirjallisuushistorioitsija (k. 1769)
28. helmikuuta – Louis-Joseph de Montcalm, ranskalainen kenraali ja aatelismies (k. 1759)
2. maaliskuuta – Daniel Tilas, ruotsalainen vuoritieteilijä, vapaaherra ja valtiopäivämies (k. 1772)
28. maaliskuuta – Xiaoxianchun, Kiinan keisarinna, keisari Qianlongin puoliso (k. 1748)
31. maaliskuuta – Anders Johan von Höpken, ruotsalainen kreivi (k. 1789)
5. toukokuuta – Daniel af Thunberg, ruotsalainen insinööri, maa- ja vesirakentaja (k. 1788)
13. toukokuuta – Johan Hartvig Ernst Bernstorff, tanskalainen kreivi ja diplomaatti (k. 1772)
28. kesäkuuta – Jean-Jacques Rousseau, ranskalainen filosofi (k. 1778)
19. heinäkuuta – Karl Fredrik Mennander, Upsalan arkkipiispa, Turun piispa, fysiikan professori (k. 1786)
21. heinäkuuta – Karl Abraham Clewberg, ruotsalainen teologian, kreikan ja heprean kielten professori (k. 1765)
26. elokuuta – Tadeusz Ogiński, puolalais-liettualainen linnanherra ja voivodi (k. 1783)
5. lokakuuta – Francesco Guardi, italialainen taidemaalari (k. 1793)
14. lokakuuta – George Grenville, brittiläinen whig-poliitikko ja pääministeri (k. 1770)
11. joulukuuta – Francesco Algarotti, italialainen filosofi ja taidekriitikko (k. 1764)
12. joulukuuta – Karl Alexander Lothringen, Itävallan marsalkka (k. 1780)
Jean du Castre d’Auvigny, ranskalainen sotilas ja kirjailija (k. 1743)
Frei Jacinto, portugalilainen säveltäjä
Antti Piimänen, suomalainen kirkonrakentaja (k. 1775)
Johan Stålbom, suomalainen taidemaalari (k. 1777)
Kuolleita

25. tammikuuta – Carl Nieroth, baltiansaksalainen kreivi, Ruotsin armeijan upseeri ja Suomen kenraalikuvernööri (s. noin 1650)
12. helmikuuta – Richard Cromwell, Englannin, Irlannin ja Skotlannin lordiprotektori 1658–1659 (s. 1626)
18. helmikuuta – Ludvig, Louis, Ranskan kruununperillinen (dauphin) ja Burgundin herttua (s. 1682)
22. helmikuuta – Nicolas Catinat, Ranskan marsalkka (s. 1637)
27. helmikuuta – Bahadur Šah I, Suurmogulien valtakunnan hallitsija (s. 1643)
2. maaliskuuta – Lorenzo Magalotti, italialainen diplomaatti ja kirjailija (s. 1637)
25. maaliskuuta – Nehemiah Grew, englantilainen fysiologi, lääkäri ja kasvitieteilijä (s. 1641)
19. huhtikuuta – Petter Carstenius, Viipurin kirkkoherra ja tuomiorovasti (s. 1647)
15. kesäkuuta – Louis Joseph Vendôme, Ranskan marsalkka (s. 1654)
16. kesäkuuta – Hans Adam I, Liechtensteinin ruhtinas (s. 1657)
24. heinäkuuta – Hans Munch, tanskalainen piispa (s. 1654)
7. elokuuta – Friedrich Wilhelm Zachow, saksalainen urkuri ja säveltäjä (s. 1663)
6. syyskuuta – Catherine Bernard, ranskalainen  prosaisti, näytelmäkirjailija ja runoilija (s. 1663)
14. syyskuuta – Giovanni Domenico Cassini, italialainen tähtitieteilijä (s. 1625)
6. joulukuuta – Fabian Wrede, ruotsalainen valtiomies ja maaherra (s. 1641)
Giovanni Cassegrain, ranskalainen lääkäri ja varhaisten kaukoputkien kehittäjä (s. 1625)
Gabriel Kurck, suomalainen maaherra (s. 1630)
Baltacı Mehmet pašša, Osmanien valtakunnan suurvisiiri 1704–1706 ja 1710–1711 (s. 1660)
Lars Myra, suomalainen taidemaalari
Denis Papin, ranskalainen fyysikko, matemaatikko ja keksijä (s. 1647)
Luettelo Vuoreksen taideohjelman teoksista

Luettelo Vuoreksen taideohjelman teoksista käsittää Tampereen Vuoreksen alueen taideteokset.
Ajatus Vuoreksen taideohjelmaan syntyi vuonna 2005 järjestetyssä seminaarissa. Ohjelmassa, jonka teema on Luonnon heijastumia määritellään taiteen teemat, sijoittelu ja toteuttamisen periaatteet. Ohjelman on tilannut Tampereen kaupungin Vuores –hanke. Vuoreksessa suurin osa taiteesta yhdistyy rakennusmateriaaleihin ja rakentamiseen.