stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perjantai (lehti)

Perjantai oli Oulussa ilmestynyt kaunokirjallinen viikkolehti, jossa julkaistiin erityisesti aloittelevien kirjoittajien tekstejä. Perjantain perustivat Oulussa 1924 taloudenhoitaja Juho Kastell (myöh. Kastemaa), kirjapainonjohtaja Oskari Pako ja opettaja Erkki Tuomikoski. Lehti alkoi ilmestyä säännöllisesti vuoden 1925 alusta. Perjantai kilpaili alusta saakka kaksikymmentä vuotta vanhemman Nyyrikki-viikkolehden kanssa lukijoista. Perjantai-lehteä kustantava Perjantai ky osti Nyyrikin 1972 ja Sirpaleen 1976.
Vastaavia kaunokirjallisia lehtiä perustettiin Oulussa muitakin, kuten Revontulet, Merikoski ja 1927 perustettu Sirpale, jonka perustaja oli Juho Henrik (Hannes) Haikala, ent. Hekkala. Näistä oululaisista kaunokirjallisista viikkolehdistä ilmestyy enää Nyyrikki.
Rautatiekirjakaupan irtonumeromyynnissä Perjantai oli vuonna 1933 sijalla 4, vuonna 1943 sijalla 7, vuonna 1953 sijalla 14, vuonna 1963 sijalla 15, vuonna 1973 sijalla 36 ja vuonna 1983 enää sijalla 50.
Kirjallisuutta

Päivi Kangasniemi: Lukuviihteen huipulta, Kolmiokirja Oy, 1991 Painoyhtiö Liitto, Oulu
Sormus

Sulhanen pujottamassa vihkisormusta morsiamen nimettömään avioliiton merkiksi
Sormus on sormessa koruna tai jonkin symbolina pidettävä rengas. Sormuksen rengasosa on usein tehty arvokkaasta metallista kuten kullasta tai hopeasta. Sen yläosaan voi olla kiinnitetty jalokivi tai jokin muu koriste.
Sormusta käytetään usein pelkkänä koristeena. Sormusta käytetään myös avioliiton ja kihlautumisen merkkinä, ja länsimaisissa häissä sulhanen ja morsian usein vaihtavat sormuksia. Entisaikoina sinettisormuksen litteällä yläosalla painettiin sinettejä. Kallisarvoinen sormus on usein ollut arvovallan merkki. Sormus on myös loppumattomuuden ja ikuisuuden vertauskuva.
Sormustyyppien historiaa > Sinettisormus

Sinettisormus on sormus, jolla käyttäjä saattoi painaa yksilöllisen sinettinsä vahaan tai saveen. Sinettejä käytettiin paljon entisaikoina, jolloin vain harvat osasivat kirjoittaa. Sormukseen kaiverrettuna sinetti kulki kätevästi mukana.
Joitain harvoja sinettisormuksia on säilynyt Mesopotamian varhaisista korkeakulttuureista. Egyptiläisiä sinettisormuksia on säilynyt runsaasti haudoissa. Egyptiläisten sinettisormusten yleisin aihe oli skarabee: näistä varhaisimmat tunnetaan 1800-luvulta eaa. Silloin sormuksen sinettiosa kaiverrettiin vielä kivestä, jonka läpi meni kultalangoista tehty rengas. Uuden valtakunnan ajan alussa 1500-luvulla eaa. otettiin käyttöön täysmetalliset, jalustimen muotoiset sinettisormukset. Kultainen sinettisormus toimi käytännöllisen tehtävänsä ohella myös vallanmerkkinä.
Antiikin Kreikan sinettisormukset saavuttivat taiteellisen huippunsa 400-luvulla eaa. Kreikkalaisissa sormuksissa oli usein eläinaiheita ja muita luontoaiheita. Antiikin Roomassa sinettisormukset olivat tärkeitä. Tasavallan ajan karujen rautasormusten tilalle tuli valtakunnan vaurastuessa kultaisia ja hopeisia, joihin oli upotettu monenlaisia jalokiviä. Ajan myötä roomalaisesta sinettisormuksesta tuli yhä suurikokoisempi ja koristeellisempi. Aiheina oli usein merkittäviä roomalaisia, jumalia tai eläinaiheita. Klassisen kauden jälkeen sinettisormuksille oli Roomassa entistäkin suurempi tarve, sillä kansan kirjoitustaito oli heikentynyt.
Bysantin valtakunnan sinettisormuksissa oli usein kristillisiä aiheita. Kaiverrustaidon taannuttua sinettisormuksissa alettiin käyttää kuvien sijasta kirjaimia ja sanoja, kuten ristinmuotoisia monogrammeja.
Keskiajalla sinettisormuksia käytettiin muun muassa kirjeiden aitouden todistamiseksi, kauppiaiden tuotteiden merkitsemiseksi ja kantajansa ammatin tai harrastuksen merkiksi. Kaiverrustaito elpyi 1200-luvulta alkaen ja saavutti huippunsa Italian renessanssissa. Sormuksista tuli jälleen koristeellisia, ja kuva-aiheena alettiin käyttää kirjainten ohella myös heraldiikkaa. Maalatun kuvion värit saatiin suojattua kuumalta vahalta 1400-luvulla kehitetyn kristallipinnoituksen avulla.
Sinettisormusten käyttö väheni 1600-luvulla, kun niiden sijaan alettiin käyttää vyöltä roikkuvia kahvallisia sinettejä. Sitä seuranneina vuosisatoina sineteistä tuli tarpeettomia, kun liimalliset kirjekuoret otettiin käyttöön ja kirjeet alettiin tunnistaa allekirjoituksella. Sinettisormuksia on kuitenkin pidetty koristeina senkin jälkeen nostalgisesta kiinnostuksesta antiikkiin ja keskiaikaan.
Sormustyyppien historiaa > Rakkauden, avioliiton ja ystävyyden sormus

Sormuksia on käytetty avioliiton lupauksena ja ystävyyden merkkinä. Tätä tarkoitusta sormuksissa kuvataan usein niihin kaverretuilla symboleilla ja tekstillä.
Antiikin Kreikassa annettiin lemmensormuksia, joskaan ei tiettävästi vihkisormuksia. Kuva-aiheena oli usein merimiessolmu, Eros, Afrodite tai Penelope. Lemmensormuksia käytettiin myös Roomassa. Kihlasormus otettiin käyttöön liike-elämässä käytössä olleen tavan pohjalta, jossa sopimukset vahvistettiin vaihtamalla sormuksia. Myös varhaiskristillinen kirkko hyväksyi sormuksen avioliittoon sitoutumisen merkiksi.
Keskiajalla vihkisormusten suosikkiaiheeksi palasi jo Roomassa suosittu kaksi toisiaan puristavaa kättä. Sormuksiin kaiverrettiin usein jokin motto, kuten ”Sydämeni kuuluu sinulle”. Motto oli yleensä ranskaksi, joka oli rakkauden kieli. Renessanssin aikana suosioon nousi kahdesta erillisestä, toisiinsa kietoutuneesta renkaasta koostuva sormus. Sydän ja kädet olivat suosittuja kuva-aiheita keskiajalta eteenpäin. Rikkaiden vihkisormuksissa oli kallisarvoinen kivi, ja tavallisellekin naiselle vihkisormus saattoi olla hänen arvokkain esineensä.
1800-luvun alussa alettiin käyttää vihkisormuksia, jonka kivien nimien alkukirjaimista muodostui nimi tai jokin lemmensana. Tyylistä riippumatta vihkisormukseen kaiverrettiin aina vihkipäivämäärä ja vihkiparin nimikirjaimet, ja vaimon lisäksi myös aviomies piti sitä aina sormessaan.
1900-luvulla pelkistetyt ja kapeat platinaiset vihkisormukset yleistyivät. Kihlasormukset säilyivät kuitenkin arvokkaina ja koristeellisina.
Sormustyyppien historiaa > Uskonnolliset ja taikauskon sormukset

Sormuksia on käytetty hurskauden merkkinä, pahan karkottajana ja kirkollisissa yhteyksissä. Muinaisessa Egyptissä sormuksissa kuvattiin usein jumalia tai niiden edustajia kuten pillerinpyörittäjää. Roomalaisissa sormuksissa oli usein jumalankuva onnea tuomassa. Pahaa karkotettiin esimerkiksi falloksen, sammakon tai merimiessolmun kuvilla.
Kristityt ottivat kristillisin symbolein koristellut sormukset uskonnolliseen käyttöön jo varhain. Sormukseen kaiverrettujen Kristuksen nimen tai nimikirjainten uskottiin keskiajalla suojaavaan kantajaansa. Sormuksia käytettiin myös esimerkiksi hurskauden osoituksena, memento morina ja muistona pyhiinvaellusmatkalta.
Roomalaiskatolisen kirkon paavi ja piispat käyttävät monenlaisia kallisarvoisia virallisia sormuksia. Episkopaalisten sormusten käyttö on vähentynyt 1960-luvulta alkaen, mutta maallikoilla on yhä tapana suudella kirkollisten arvohenkilöiden sormuksia samalla polvistuen heidän eteensä.
Sormuksissa käytettiin entisaikoina tiettyjä kiviä amuletteina, joiden odotettiin tuovan onnea ja terveyttä. Nykyaikaan tästä tavasta on polveutunut käsitys kivien yhteydestä omaan syntymäaikaan.
Sormustyyppien historiaa > Muistosormukset

Tärkeiden henkilöiden ja merkittävien tapahtumien muistoksi saatetaan käyttää sormuksia. Luokkasormus hankitaan usein Suomessa yhdessä muistoksi kouluajoista. Pohjois-Amerikassa joidenkin urheilusarjojen mestaruudesta annetaan muistoksi mestaruussormus.
Sormus aktiivisuusmittarina

Aktiivisuusrannekkeiden rinnalle on kehitetty aktiivisuussormuksia. Suomalainen Oura Health valmistaa Ōura-sormuksia hyvinvoinnin mittaamiseen.
Kultasormusten ympäristövaikutukset

Kultasormuksen valmistus uudesta raaka-aineesta on satoja kertoja kuluttavampaa kuin kierrätetystä kullasta valmistetun sormuksen tekeminen. Uuden kullan tuotanto kuluttaa paljon luonnonvaroja. Sormusta varten saatetaan louhia kolme-neljä tonnia malmia, ja se käsitellään sähköllä ja puhtaalla vedellä. Kulta on periaatteessa ikuista, eikä romukullan työstämisessä synny hävikkiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hääsormuksen käytöstä ja historiasta. Naimisiin.info.
Sormukset valinta ja hoito - Korut (Arkistoitu – Internet Archive)
Varhaisia egyptiläisiä sinettisormuksia
Bysanttilainen sinettisormus
Sormus, jossa kuva-aiheena kaksi toisiaan puristavaa kättä, suosittu kuva-aihe keskiajan vihkisormuksissa
Nykyaikaisia vihkisormuksia
Piispojen ja arkkipiispojen sormuksia
Amerikkalaisen jalkapallon pelaajan Joe Theismannin mestaruussormuksia
Käärmeaiheinen roomalainen sormus
Saksalainen timanttisormus 1700-luvulta
Kameesormus 1700-luvun lopulta
Perkele: Johdatus demonologiaan

| Perkele: Johdatus demonologiaan> Kurat Euroopa usundiloos.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ülo Valk
Kieli:  viro
Julkaistu:  1991
Suomennos
Suomentaja:  Tapani Hietaniemi
Kustantaja:  Vastapaino
Julkaistu:  1991
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  190
ISBN:  951-768-019-8

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Perkele: Johdatus demonologiaan (vir. Kurat Euroopa usundiloos) on Ülo Valkin kirja paholaisuskomusten historiasta vuodelta 1991. Teoksen on suomentanut Tapani Hietaniemi ja sen on julkaissut suomeksi Vastapaino vuonna 1997.
Aiheesta muualla

Kalevi Kuitunen: Paholaisen monet kasvot. Helsingin sanomat 22.7.1998.
Spironolaktoni

| --- | --- |


Spironolaktoni
Systemaattinen (IUPAC) nimi
S-[(7R,8R,9S,10R,13S,14S,17R)-10,13-dimetyyli-3,5'-dioksospiro[2,6,7,8,9,11,12,14,15,16-dekahydro-1H-syklopenta[a]fenantreeni-17,2'-oksolan]-7-yyli]etaanitioaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 52-01-7
ATC-koodi: C03DA01
PubChem CID: 5833
DrugBank: DB00421
Kemialliset tiedot
Kaava: C24H32O4S 
Moolimassa: 416,566
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 134–135 °C 
Liukoisuus veteen: Ei liukene veteen
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: > 90 %
Proteiinisitoutuminen: > 90 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 1–2 h
Ekskreetio: Virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Spironolaktoni (C24H32SO4) on steroideihin kuuluva lääkekäyttöön kehitetty orgaaninen yhdiste. Spironolaktoni kuuluu WHO:n julkaisemaan luetteloon tärkeimmistä lääkeaineista.
Spironolaktonia käytetään nesteenpoistolääkkeenä muun muassa sydämen vajaatoiminnan hoidossa. Muita käyttökohteita ovat hirsutismin, naisten hiustenlähdön ja aknen hoito. Sitä käytetään myös osana transnaisten hormonihoitoa sen antiandrogeenisen vaikutuksen vuoksi.
Spironolaktoni kehitettiin vuonna 1957.
Ominaisuudet

Spironolaktoni on huoneenlämpötilassa kiteinen kiinteä aine. Se ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin. Spironolaktoni on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky kloroformiliuoksessa on -33,5.
Metabolia ja vaikutukset

Spironolaktoni on niin sanottu aihiolääke, ja se metaboloituu maksassa aktiiviseksi metaboliitiksi kanrenoniksi. Spironolaktoni sitoutuu aldosteronireseptoriin ja androgeenireseptoriin toimen niiden antagonistina eli estäen reseptorin toiminnan. Tämän seurauksena natriumin, kloridin ja veden erittyminen munuaisista lisääntyy ja nestettä poistuu elimistöstä. Kaliumin erittyminen sen sijaan vähenee.
Kaliumin kertyminen elimistöön ja sen aiheuttama hyperkalemia on spironolaktonin huomattavin haittavaikutus. Muita mahdollisia haittavaikutuksia ovat esimerkiksi pääkipu, väsymys, rintojen suureneminen miehillä, impotenssi, epäsäännöllinen kuukautiskierto naisilla, allergiset iho-oireet ja granulosytoosi.
Valmistus

Spironolaktonia valmistetaan lähtien dehydroepiandrosteronista. Ensimmäisessä vaiheessa se reagoi metallisen natriumin tai litiumin läsnä ollessa etyynin kanssa muodostaen additiotuotteen. Tämä seuraa reaktio metyylimagnesiumbromidin kanssa ja reaktio hiilidioksidin kanssa, jolloin muodostuu karboksyylihappo. Muodostunut johdannainen pelkistetään vedyttämällä, jolloin muodostuu rengasrakenteinen esteri eli laktoni. Tämän jälkeen steroidirungon hydroksyyliryhmä hapetetaan ketoniksi Oppenauer-hapetuksella. Spironolaktonin synteesin kaksi viimeistä vaihetta ovat reaktio kloraniilin ja tioetikkahapon kanssa.
Pentti Perksalo

Pentti Perksalo
Pentti Olavi Perksalo (5. maaliskuuta 1929 Pori – 8. syyskuuta 2016 Salo) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. Hän aloitti laulajana vasta 40-vuotiaana vuonna 1970, ja hänet tunnettiin Wagner-tenorina. Hän vieraili eri oopperoissa. Sitä ennen hän toimi liikunnanopettajana vuosina 1953–1976, mutta lopetti tässä tehtävässä Salossa ollessaan. Hän on Suomen Wagner Seuran kunniajäsen vuodesta 2001.
Perksalo asui asunnoksi kunnostetussa Viurilan kartanon vanhassa viljamakasiinissa Hirvilinnassa.
Perksalon poika on sellotaiteilija Jukka Perksalo.
Aiheesta muualla

Pentti Perksalon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Persialainen stoa

| Persialainen stoa> Περσική Στοά |
| --- | --- |
 Persialaiseksi stoaksi oleten rakennuksen rauniot Spartan agoran arkeologisella alueella.
Sijainti:  Spárti, Lakonia, Peloponnesos, Kreikka
Koordinaatit:  37°04′55″N, 22°25′36″E
Rakennustyyppi:  stoa
Valmistumisvuosi:  noin 478 eaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Persialainen stoa (m.kreik. Περσική Στοά, Persikē Stoa) oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Spartan kaupungissa Kreikassa. Se sijaitsi mahdollisesti kaupungin agoran eli torin  länsilaidalla.
Stoan rauniot, näkymä eteläpäästä kohti pohjoista.
Stoan rauniot, näkymä pohjoisesta kohti eteläpäätyä.
Stoa rakennettiin 400-luvulla eaa. persialaissodissa saadun voiton kunniaksi, ja sinne sijoitettiin sodasta saatu sotasaalis. Pausanias kertoo sen olleen Spartan agoran näyttävin rakennus. Myöhemmin sitä oli kunnostettu ja laajennettu usein, ja se oli edelleen hyvässä kunnossa Pausaniaan vieraillessa kaupungissa. Rakennuksen mainitsee myös Vitruvius.
Pausaniaan mukaan stoan valkoista marmoria olevat pylväät olivat persialaisia esittäviä barbaarien vaatteisiin puettuja ihmishahmoisia veistoksia. Ne esittivät muun muassa Mardoniosta Gobryaan poikaa sekä persialaisten sotaretkeen osallistunutta Artemisiaa, joka oli Halikarnassoksen kuningatar ja Lygdamis I:n tytär. Artemisia osallistui Salamiin taisteluun vuonna 480 eaa. ja Mardonios Plataiain taisteluun vuonna 479 eaa. Tästä voidaan päätellä, että stoa olisi rakennettu noin vuonna 478 eaa. tai sen jälkeen. Koska pylväät olivat ihmishahmoisia, Vitruvius käsitteli niitä samassa yhteydessä kuin karyatideja.
Spartan agoran arkeologiselta alueelta, joka sijaitsee heti kaupungin akropoliin eli linnavuoren itäpuolella, on löydetty pylväshallin rauniot, joita on ehdotettu Persialaisen stoan raunioiksi. Rakennus sijaitsee heti oletetun Skiaksen pohjoispuolella. Rakennuksen kaivaukset suoritettiin vuosina 1964–1965. Siitä on kuitenkin kaivettu vain eteläpää. Rakennuksen länsiseinän esiin kaivetun osuuden pituus on noin 31 metriä ja eteläseinän pituus noin 15 metriä. Seinissä on reiät, jotka osoittavat, että rakennuksessa on ollut puinen lattia. Kummatkin seinät on tehty monikulmioisista kivistä. Tällaisena stoa muistuttaa huomattavasti Delfoissa olevaa Ateenalaisten stoaa, joka oli myös tehty persialaissotien sotasaalista varten. Tätä on pidetty vahvimpana todisteena sille, että kyseessä olisi juuri Persialainen stoa. Paikalta on löydetty keisarinna Julia Aquilia Severan pronssipatsas.
Aiemmin Persialaiseksi stoaksi ehdotettiin myös agoran etelälaidalta löytynyttä niin kutsuttua Roomalaista stoaa, joka on kuitenkin paljon nuorempi ja tehty vasta ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
Spruance-luokka

| Spruance-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  7 800 t
Pituus:  161,3 m (vesiraja) 171,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  16,8 m
Syväys:  6,3 m
Koneteho:  4 x GE LM2500 -kaasuturbiinimoottoria 80 000 shp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  296
Aseistus
Meritorjunta:  2 x 5"/54 -tykkiä 1 x ASROC-sukellusveneidentorjuntajärjestelmä 6 x 12,75" Mk32 -sukellusveneidentorjuntatorpedoputkea 1 x helikopteri
Ilmatorjunta:  1 x Sea Sparrow -ilmatorjuntaohjusjärjestelmä
Spruance-luokka oli Yhdysvaltain laivaston hävittäjäluokka, joka suunniteltiin 1960-luvulla korvaamaan toisen maailmansodan aikana rakennettuja Allen M. Sumner -luokan ja Gearing-luokan hävittäjiä. Alusten pääasiallisena tehtävä oli toimia lentotukialusryhmien sukellusveneentorjunnassa. Kooltaan alukset ovat kuitenkin kaksi kertaa niin isoja kuin toisen maailmansodan aikaiset hävittäjät ja silloisiin risteilijöihin verrattavia. Aluksia rakennettiin vuosina 1970–1979 kaikkiaan 31. Johtoalus ja siten koko luokka on nimetty toisen maailmansodan amiraali Raymond A. Spruancen mukaan.
Luokka oli suunniteltu täysin puhtaalta pöydältä. Se oli ensimmäinen yhdysvaltalainen sotalaiva, jossa oli kaasuturbiinimoottori. Rungossa oli sen verran kasvunvaraa, että Ticonderoga-luokka suunniteltiin myöhemmin Spruancen rungolle, vaikka alukset onkin luokiteltu risteilijöiksi.
Kaikki alukset rakensi Ingalls Shipbuilding Pascagoulassa Mississippissä.
Spruance-luokan sukellusvenetorjuntajärjestelmän sensoriksi valittiin SQS-53-kaikuluotain, myöhemmin perässä vedettävä SQR-19-kuuntelulaite ja kaksi SH-60 Seahawk-LAMPS-helikopteria. Tämän jälkeen ASROC-heitin pystyy laukaisemaan kevyen Mark 46 -torpedon 22 km etäisyydelle. Lisäksi aluksessa on kaksi kolmen torpedon laukaisinta ja vaatimaton ilmatorjunta-aseistus RIM-7 Sea Sparrow -ohjuksella ja kaksi 5" MK 45 -tykkiä. Aluksen kevyt aseistus sai kohtaansa kovaa kritiikkiä kongressissa ja laivasto päivitti 24 alusta 1980-luvulla asentamalla VLS-järjestelmän, jonka 61 siiloon voi sijoittaa Tomahawk- tai Boeing Harpoon-ohjuksen, ja kahdella Phalanx CIWS-järjestelmällä.
Päivitysten myötä laivojen paino lisääntyi merkittävästi; alkuperäisestä 7 000 tonnista 8 250 tonniin, kun niihin lisättiin kevlar-panssarointi 1986 mennessä.
Vuonna 1998 seitsemän alusta, joissa ei ollut Tomahawk-ohjuksia, poistettiin aktiivikäytöstä ja asetettiin reserviin, kun Arleigh Burke -luokan AEGIS-järjestelmää käyttävät hävittäjät tulivat palvelukseen. Alukset olivat tuolloin vain 20 vuoden ikäisiä, kun laivaston alukset on yleensä poistettu käytöstä 30 vuoden palveluksen jälkeen. Alukset olivat kuitenkin kalliita ylläpitää vaatimansa suurilukuisen miehistön vuoksi ja sukellusveneentorjuntaan rajoittuneita. Viimeinen aktiivipalveluksessa ollut USS Cushing poistettiin käytöstä syyskuussa 2005. Suurin osa aluksista upotettiin laivaston harjoituksissa.
USS Paul F. Foster (DD-964) muutettiin kauko-ohjattavaksi harjoitusmaalia perässään vetäväksi ja sitä suojaavaksi koealukseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spruance-luokka Wikimedia Commonsissa
Sotakorvaus

Sotakorvaus on materiaalinen, immateriaalinen tai rahallinen korvaus sodassa hävinneeltä maalta voittaneelle maalle. Immateriaalisen sotakorvauksen esimerkkinä Aspirin menetti Versailles’n rauhansopimuksen nojalla merkkisuojansa Isossa-Britanniassa, Ranskassa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa. Voittanut maa vaatii hävinneeltä korvausta menetetyistä resursseista. Sotakorvauksen vaatiminen pohjautuu vahvemman oikeuteen.
Sotasaalis eroaa sotakorvauksesta siten, että sotasaalis saadaan haltuun taistelutoimien yhteydessä.
Historia

Kautta aikojen on sotien jälkeen ollut tavallista, että voittanut osapuoli vaatii hävinneeltä korvauksia. Muinaisina aikoina voitetulta viholliselta vaaditut sotakorvaukset olivat usein ensimmäinen vaihe siinä, että tämä voitettu valtio joutui säännöllisesti maksamaan tribuuttia.
Rooman valtakunta vaati Karthagolta suuret sota­korvaukset sekä ensimmäisen että toisen puunilais­sodan jälkeen.
Vielä 1800-luvun alku­puolella ei Euroopan valtioiden välisten sotien jälkeen yleensä vaadittu sota­korvauksia. Ranskan ja Preussin sodan jälkeen Ranska joutui kuitenkin 10. toukokuuta 1871 alle­kirjoitetun Frankfurtin rauhan­sopimuksen mukaisesti maksamaan sota­korvauksina viisi miljardia kultafrangia viidessä vuodessa. Saksan sotajoukot pysyivät eräissä osissa Ranskaa, kunnes korvausten viimeinen erä maksettiin syyskuussa 1873, ennen määräaikaa.
Niiden sotien jälkeen, joita Qing-dynastian Kiina, Japani, Korea, Siam, Persia, Ottomaanien valtakunta, Afganistan ja muut maat joutuivat 1800-luvulla käymään eurooppalaisia voittoisia valtioita vastaan, nämä joutuivat usein maksamaan sota­korvauksia varsinkin Yhdistyneelle kuningas­kunnalle, Ranskalle ja Venäjälle, myöhemmin myös Japanille. Esimerkiksi Kiina joutui ensimmäisen oopiumi­sodan (1840–1842) jälkeen maksamaan 16 miljoonan taelin suuruiset korvaukset Britannialle, toisen oopiumi­sodan (1857–1860) jälkeen Ranskalle ja Britannialle 8 miljoonaa taelia kummallekin.
Kiina kävi sotaa Japania vastaan vuosina 1894–1895. Kiina kärsi musertavan tappion. Sen oli julistettava Korea itsenäiseksi, luovutettava Taiwan ja Peskadorit sekä maksettava suuri sotakorvaus, 200 miljoonaa taelia, mikä ylitti sodasta Japanille aiheutuneet kustannukset moninkertaisesti.
Vuoden 1897 Kreikan ja Turkin sodan jälkeen voitettu Kreikka joutui maksamaan neljän miljoonan punnan sotakorvaukset Turkille. Kun Kreikka oli jo ennestään veloissa, sen oli suostuttava siihen, että sen valtion varat alistettiin kansainvälisen finanssikomission valvontaan.
Joskus sotakorvaukset ovat saaneet aikaan muutoksia raha­politiikassa. Esimerkiksi Ranskan maksamat sota­korvaukset Ranskan ja Preussin sodan jälkeen vaikuttivat suurelta osin siihen, että Saksa päätti siirtyä kultakantaan. Saman saivat Japanissa aikaan ne sota­korvaukset, jotka se peri voitetulta Kiinalta Kiinan-Japanin (1894–1895) sodan jälkeen.
Historia > Ensimmäisen maailmansodan jälkeen

Brest-Litovskin rauhansopimuksessa Venäjä myöntyi maksamaan keskus­valloille korvauksia, mutta kahdeksan kuukautta myöhemmin bolševikki­hallitus peruutti sitoumuksensa.
Versailles’n rauhansopimuksen 231. artiklan mukaan Saksan oli maksettava voittajavaltiolle suuret sotakorvaukset. Niiden suuruus ja maksu­järjestelyt jätettiin aluksi avoimeksi, mutta vuonna 1921 summa vahvistettiin 132 miljardiksi kultamarkaksi. Maksu­järjestelyistä sovittiin myöhemmin Dawesin suunnitelman mukaisesti vuonna 1923 ja Youngin suunnitelman mukaisesti vuonna 1929. Vuonna 1953 tehdyllä sopimuksella korvausmäärää pienennettiin. Viimeinen korvauserä maksettiin 3. lokakuuta 2010.
Bulgaria maksoi voittajavaltiolle Neuillyn rauhansopimuksen mukaisesti 2,25 miljardin kultafrangin (90 miljoonan punnan) sotakorvaukset.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen > Saksa

Toisen maailmansodan jälkeen Saksan oli Potsdamin konferenssissa (17.7.–2.8.1945) tehtyjen päätösten mukaisesti suoritettava liittoutuneille 23 miljardin Yhdysvaltain dollarin arvoiset sotakorvaukset pääasiassa koneina ja teollisuustuotteina. Korvaukset Neuvostoliitolle päättyivät vuonna 1953. Lisäksi Morgenthaun suunnitelman mukaisesti useita teollisuuslaitoksia purettiin Ranskaan tai Britanniaan kuljettamista varten tai yksinkertaisesti tuhottiin. Tällaisista toimenpiteistä luovuttiin vuonna 1950.
Monissa maissa monet sodan uhrit saivat korvauksia, jotka suoritettiin niiden saksalaisten omaisuudella, jotka karkotettiin Itä-Euroopasta toisen maailmansodan jälkeen.
Saksa maksoi myös Israelille 450 miljoonaa Saksan markkaa korvauksena natsien juutalaisvainoista vuonna 1952. Kolme miljardia markkaa Saksa maksoi  juutalaisten maailmankongressille hyvityksenä henkiin jääneille muissa maissa.