stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frank Gaviani
Ura

Gavianin ammattiura alkoi vuosina 1926–1927 ravintolamuusikkona O Solo Mio -ravintolassa Bostonissa. Vuoden ravintolapestin jälkeen hänet kutsuttiin vaudeville-kiertueille. Hän kiersi RKO Keith Circuit -ryhmän mukana Uutta-Englantia ja päätyi lopulta New Yorkiin. Vuonna 1928 Gaviani pyysi lähistöllä vaikuttavaa Pietro Deiroa opettajakseen. Jo kolmen oppitunnin jälkeen Deiro pestasi Gavianin apulaisopettajaksi harmonikkakouluunsa, missä hän opetti kuusi vuotta. Gaviani myös esiintyi yhdessä Deiron kanssa konserteissa, radiossa ja kiertueilla eri puolilla Yhdysvaltoja, kuten Kaliforniassa, Washingtonin osavaltiossa, Chicagossa ja Keskilännessä. Gaviani kertoo pitäneensä Deiroa hyvänä ystävänään, joka tarjosi hänelle mahdollisuuden ”tulla joksikin”. Gaviani opiskeli myös Pietro Frosinin johdolla vuosina 1932–1933. Gaviani myös levytti useita harmonikkateoksia yhdessä Pietro Deiron ja Elvira Collinsin kanssa RCA Victor Records -yhtiölle 1930–1934.
Oman harmonikkakoulun perustaminen Bostoniin, Hanover Streetille, tuli ajankohtaiseksi 1934. Kahden vuoden jälkeen Gaviani siirtyi C. G. Conn Music Companyn palvelukseen, ja siitä kahden vuoden päästä Gaviani avasi jälleen oman harmonikkakoulun Huntington Avenuelle. Hän työskenteli myös New England Conservatoryn -koulun harmonikkaopetuksen johtajana. Opetustoiminta laajeni vähitellen Worcesteriin, Cambridgeen ja Lawrenceen sekä myös Massachusettsin osavaltiorajojen ulkopuolelle Rhode Islandin Providenceen, New Hampshiren Portsmouthiin ja Manchesteriin sekä Mainen Portlandiin ja Augustaan.
Vuonna 1934 Gaviani työskenteli myös Pagani-musiikkikustantamon sovittajana ja tuotti lukuisia omia sävellyksiä, sovituksia sekä soitonopiskelukirjoja. Hän itse pitää tunnetuimpina sävellyksiään harmonikkateoksia Accordionette ja Accordionola. Harmonikkasovitustyö tuotti useita sooloja sekä duo-, trio-, kvartetti-, kvintetti-, sekstetti-, septettisovituksia sekä harmonikkayhtyesovituksia aina 9–17 harmonikalle saakka. Eräs Gavianin tunnetuimmista harmonikansoiton oppikirjoista, Modern Technique, oli myös aikoinaan suhteellisen suosittu ja sitä myytiin hyvin.
Gavianista tuli Pagani-kustantamon osakas 1947. Hän opiskeli edelleen soitinnusta ja sovitti yhä kunnianhimoisempaa musiikkia harmonikalle, erityisesti harmonikkayhtyeille. Hän organisoi oman harmonikkayhtyeen, joka kiersi Uuden-Englannin kaupungeissa. Yhtyeen esiinnyttyä New Yorkissa vuonna 1950 harmonikkayhtyeinnostus alkoi levitä laajemminkin Yhdysvaltoihin ja eri puolille perustetut yhtyeet alkoivat hankkia Gavianin musiikkia soitettavakseen. Gaviania kutsuttiin jopa ”harmonikkayhtyepioneeriksi”. Gaviani noteerattiin myös musiikin ”Kuka kukin on” -teoksessa 1951.
Gaviani esiintyi lukuisilla paikallisilla ja kansallisilla radioasemilla ja konsertoi kotimaansa lisäksi myös ulkomailla, muun muassa Italiassa 1939 ja Espanjassa 1956. Hän on myös toiminut kansainvälisissä tuomaritehtävissä harmonikkakilpailuissa, esimerkiksi vuoden 1956 harmonikansoiton maailmanmestaruuskilpailuissa Sveitsissä. Hän oli Massachusettsin harmonikansoiton opettajien liiton ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1962–1965. Frank Gaviani jäi eläkkeelle vuonna 1973.
Loppuelämä

Gavianilla oli merkittävä kokoelma historiallista musiikkiin, etenkin harmonikka-alaan, liittyvää materiaalia, jonka hän järjesti eläkkeelle siirtymisensä jälkeen ja lahjoitti museoitavaksi Italiaan, Santarcangelo di Romagnaan. Italian viranomaisten hyväksyttyä materiaalin tulon maahan tullivapaasti museo vastaanotti materiaalin marraskuussa 1983. Näyttelyyn kuuluu yli 866 nimikettä, ja se oli ensimmäistä kertaa avoinna yleisölle vuonna 1985.
Gaviani kuoli sydämen vajaatoimintaan Weymouthin South Shore -sairaalassa maanantaina 5. helmikuuta 1990. Hän oli kuollessaan 82-vuotias. Frank Gavianin poika, Frank Gaviani Jr., on myös ammattimuusikko, harmonikkapedagogi ja säveltäjä. Tytär Leatrice on toiminut yritysten johtotehtävissä.
Geguti

Gegutin kuninkaallisen palatsin rauniot.
Geguti (georg. გეგუთი) on keskiaikainen kuninkaallinen palatsi samannimisessä kylässä seitsemän kilometriä Kutaisin kaupungista etelään Georgiassa. Nykyään palatsi on raunioina.
Gegutin palatsikompleksin rauniot käsittävät yli 2 000 neliömetrin suuruisen alueen Rioni-joen varrella. Vuosina 1953–1956 suoritetuissa laajoissa kenttätutkimuksissa tutkijat identifioivat Gegutin tärkeimmät arkeologiset kerrokset ja rekonstruoivat keskiaikaisten rakennusten arkkitehtuurin muodon ja koristelun. Valtaosa rakennuksista on peräisin 1100-luvulta, jolloin Geguti myös mainittiin ensimmäisen kerran georgialaisessa kronikassa. Vanhin rakennelma, yksinkertainen, yksihuoneinen rakennus suurine takkoineen, on peräisin 700–800-luvuilta. Kuninkaallisen kompleksin keskeisin osa, jonka rakennutti kuningas Giorgi III (hallitsi 1156–1184), on nelikerroksinen tiilirakennus, joka on rakennettu kolme metriä korkean kiviperustuksen päälle. Sen avaran, ristinmuotoisen keskihallin päällä lepäsi halkaisijaltaan 14 metrin levyinen kupoli. Koko rakennus on ympäröity muurilla ja linnoitettu massiivisin pilarein. Länsipuolella on muita rakennelmia ja palatsin kirkko myöhemmältä kaudelta 1200–1300-luvuilta.
Gegutin palatsin raunioiden merkitys korostuu niiden maallisessa luonteessa, sillä suurin osa Georgian keskiaikaisen arkkitehtuurin säilyneistä monumenteista on kirkkoja ja luostareita. Tallenteita keskiajan tuesta maalliselle taiteelle (pääosin palatseja, joissa on laajoja koristemaalauksia) on säilynyt georgialaisissa kirjallisissa lähteissä, mutta Gegutin raunioiden lisäksi vain linnojen kuoria on jäänyt jäljelle todisteiksi tehdyn työn laajuudesta.
Gegutin kuninkaallisen palatsin päärakennukset valmistuivat keskiaikaisen Georgian niin sanottuna "kulta-aikana". Vaikka Georgian hovi liikkuikin suhteellisen paljon, mittakaavaltaan suuren kuninkaallisen palatsin perustaminen lähelle kuningaskunnan toista pääkaupunkia ja tärkeää kulttuurikeskusta voidaan ymmärtää haluna luoda pysyvämpi kuninkaallinen hovi ja kuninkaallinen byrokratia. Se saavuttikin pian huippunsa kuningatar Tamarin hallinnon aikana (hallitsi 1184–1213).
Gegutin palatsista kerrotaan useita kertoja georgialaisissa vuosikirjoissa Georgian kuninkaallisten rakastettuna lepopaikkana. Tamarin hallinnossa se oli myös paikka, jossa kapinalliset aateliset kruunasivat hänen entisen aviomiehensä prinssi Juri Bogoljubskin epäonnistuneessa vallankaappauksessaan kuningatarta vastaan vuonna 1191.
Aiheesta muualla

Geguti. Parliament of Georgia. (englanniksi)
Geguti (Arkistoitu – Internet Archive). Kutaisi Scientific Center, 2001. (englanniksi)
Geguti (Arkistoitu – Internet Archive). Deutsch-Georgisches Zentrum für Internationale Beziehungen. (saksaksi)
Hans Geiger

Hans Geiger, 1928
Johannes (Hans) Wilhelm Geiger (30. syyskuuta 1882, Neustadt an der Haardt, Saksan keisarikunta  – 24. syyskuuta 1945, Potsdam, Saksan miehitysvyöhykkeet) oli saksalainen fyysikko. Hän kehitti 1900-luvun alussa Ernest Rutherfordin ja Walther Müllerin kanssa geigermittarin sekä Geigerin–Marsdenin kokeessa havaitsi, että atomin massa on keskittynyt sen ytimeen.
Vuonna 1902 Geiger aloitti fysiikan ja matematiikan opinnot Erlangenin yliopistossa, josta sai tohtorin arvon 1906. Hänen työskentelynsä Rutherfordin kanssa alkoi 1907 Manchesterin yliopistossa, ja vuonna 1909 hän kehitti Ernest Marsdenin kanssa näiden kahden mukaan nimetyn Geigerin-Marsdenin kokeen. Geiger ja Marsden kumosivat Rutherfordin johtamassa kokeessa rusinapullamallin esittämällä, että atomin massa on keskittynyt hyvin pienelle alueelle atomin keskustaan eli sen ytimeen.
Geiger oli jäsen Uranvereinissa, jonka tehtävä oli kehittää atomipommi natsi-Saksalle.
Hän kuoli Potsdamissa, Saksassa, hieman toisen maailmansodan jälkeen.
Tunnustuksia

Hughes-mitali 1929
Käännös suomeksi
Keinotekoinen saari

Dubain edustan tekosaaristot Palmusaaret ja The World.
Kansain kansainvälinen lentoasema on rakennettu tekosaarille.
Tekosaaria rakenteilla Malediiveille.
Keinotekoinen saari tai tekosaari on ihmisen rakentama saari.
Merien keinotekoiset saaret on rakennettu lähes aina mannerjalustalle lähelle rantaa matalaan ja suojaisaan paikkaan. Ne ovat käytännössä kuin laajennettua rantaa, joka on kuitenkin päätetty erottaa maasta vesiväylällä.
Keinotekoisia saaria on tehty jo 2000 vuoden ajan. Aluksi niitä tehtiin tulvaherkille alueille. 1500-luvulta alkaen keinotekoiset saaret olivat Euroopassa jo yleistymässä, ja 2000-luvulla niitä rakennetaan jo kautta maailman. Nykyisin tekosaaria on alettu rakentamaan jo kauemmaksikin rannasta. Kiina on 2010-luvulla rakentanut lukuisia tekosaaria kiistellylle Etelä-Kiinan merelle.
Keinotekoisia saaria rakennetaan moneen tarkoitukseen. Entisaikoina niitä rakennettiin lähinnä asuintarkoituksiin tulvaherkille seuduille esimerkiksi Hollantiin, ja tällaiset tekosaaret kehittyivät poldereiksi. Aasiassa kaupunkeja laajennetaan nykyisin merelle tekosaaria rakentamalla, ja saaria rakennetaan myös turismia varten. Tekosaaria on rakennettu myös öljynporaustarkoituksiin ja muun teollisuuden tarpeisiin sekä lentokentiksi. Vesiväylän ylittävän sillan ja tunnelin yhdistämiseksi voidaan rakentaa tekosaaria.
Keinotekoisten saarten kolme suurinta haastetta ovat geotekninen perustus, yhteys mannermaalle sekä täyttömaan saatavuus. Keinotekoisilla saarilla voi olla myös haitallisia ympäristövaikutuksia.
HMS Gefle

| HMS Gefle |
| --- | --- |
 HMS Gefle

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronan telakka
Laskettu vesille:  1. joulukuuta 1847
Palveluskäyttöön:  1848
Poistui palveluskäytöstä:  21. helmikuuta 1890
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 278 t
Pituus:  52,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,8 m
Syväys:  5,1 m
Koneteho:  300 hv
Nopeus:  9 solmua
Miehistöä:  169
Aseistus
Aseistus:  4 x 202 mm mörssäriä 4 x 30 naulan kanuunaa 2 x 8 naulan kanuunaa
HMS Gefle oli Ruotsin laivaston vuonna 1847 vesillelaskettu potkurikorvetti. Alus oli Ruotsin laivaston ensimmäinen potkurilla varustettu alus ja samalla yksi maailman ensimmäisistä potkurikorveteista.
Valmistus

Alus tilattiin Karlskronan telakalta ja se laskettiin vesille 1. joulukuuta 1847. Alus otettiin palveluksen seuraavana vuonna.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 21. helmikuuta 1890.
Keisarin tie

Keisarin tie
Keisarin tie (ven. Осуда́рева доро́га, Osudareva doroga) oli Vienanmereltä Ääniselle vuonna 1702 rakennettu maareitti. Sen tarkoituksena oli Venäjän joukkojen siirtäminen Vienanmereltä Laatokalle ja Itämerelle. Tien rakentamiseen osallistui noin 5 000 paikallista talonpoikaa. Työt etenivät pohjoisesta Njuhtšasta ja etelästä Poventsasta käsin kohti Uikujärveä. Tie saatiin valmiiksi puolessatoista kuukaudessa. Pietari I:n johtama sotajoukko kulki sen päästä päähän kymmenessä päivässä 17.–26. elokuuta 1702, jatkoi matkaa Äänisen ja Syvärin kautta Laatokalle ja valtasi Pähkinälinnan.
Kehän kuninkaat

| Kehän kuninkaat> 4 aventures de Spirou et Fantasio.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  André Franquin
Kieli:  ranska
Genre:  sarjakuva
Julkaistu:  1950
Suomennos
Suomentaja:  Kirsi Kinnunen
Kustantaja:  Egmont
Julkaistu:  2006
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  69
ISBN:  952-469-536-7
Sarja: Pikon ja Fantasion seikkailuja
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kehän kuninkaat (4 aventures de Spirou et Fantasio) on vuonna 1950 ilmestynyt Piko ja Fantasio -sarjan albumi, joka aloittaa sarjan albumimuotoisten julkaisujen perinteisen linjan. Andre Franquinin piirtämät tarinat ilmestyivät alun perin 1948–1949.
Aiheesta muualla

Juho Salo: Kehän kuninkaat. Kvaak.fi 11.9.2006.
Harri Römpötti: Pikon ja Fantasion ensiaskeleet. Helsingin sanomat 8.1.2007.
Liri Gega

| Liri Gega |
| --- | --- |
 Liri Gega (kesk.) valokuvassa vuonna 1943 tai 1944. Oikealla Enver Hoxha ja vasemmalla Miladin Popović.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1917
Kuollut: Gjirokastër joulukuu 1956
Ammatti:  kommunistiaktivisti
Puoliso:  Dali Ndreu
Liri Gega (1917 – joulukuu 1956) oli albanialainen kommunistiaktivisti. Gega oli ainoana naisena mukana perustamassa Albanian kommunistista puoluetta. Myöhempin hän ajautui riitoihin puolueen kanssa ja kritisoituaan julkisesti Enver Hoxhaa hänet vangittiin ja teloitettiin.
Elämäkerta

Gega syntyi Gjirokastërin kaupungissa vuonna 1917. Hänen perheensä lukeutui paikalliseen oppineistoon. Gega opiskeli ensin tyttöjen pedagogisella koululla Tiranassa ja myöhemmin Firenzessä Italiassa. Italiassa oleskellessaan Gega tuli pidätetyksi vuonna 1940 ja hän vietti 21 kuukautta firenzeläisessä vankilassa. Albaniaan palatessaan hän liittyi kommunistien toimintaan Shkodërissa. Myöhemmin Gega oli ainoana naisena mukana perustamassa Albanian kommunistista puoluetta.
Gega toimi puolueen keskuskomitean politbyroossa maaliskuusta 1943 marraskuuhun 1944. Jälkimmäisenä vuonna Gega murhasi murhasi puolueen toisen jäsenen Mustafa Gjinishin Jugoslavian kommunistien käskystä. Gjinishi oli kommunistisen puolueen politbyroon jäsen, mutta hän oli myös tehnyt sopimuksen kommunistien kilpailijan Kansallisen rintaman (Belli Kombëtar) kanssa. Vuoden 1944 elokuusta Gega toimi Albanian antifasistisen nuorisoliiton pääsihteerinä ja antifasistisen naistenliiton pääsihteerinä vuosina 1944–1946. Vuonna 1945 hänestä tuli edustaja Vlorën piirikunnasta maan parlamentissa.
Keväällä 1948 Albanian kommunistinen puolue järjesti keskuskomiteansa kahdeksannen yleiskokouksen. Gega joutui tällöin useiden eri syytösten kohteeksi, joiden pääesittäjistä yksi oli Koçi Xoxe. Hänen esitettiin esimerkiksi tukeneen separatismia Albanian pohjoisosissa sekä harjoittaneen poliittista terroria. Alueella oli toiminut Muharrem Bajraktarin ja Gani bei Kryeziun johtamia asejoukkoja, joiden hävittämistä Gega oli vastustanut. Syytösten perusteella Gega erotettiin Albanian niin sanotun demokraattisen rintaman johtotehtävistä.
Huhtikuussa 1956 järjestettiin jälleen puoluekokous Tiranassa. Useiden aktivistien ryhmä, heidän joukossaan Gega, rohkeni arvostella julkisesti Enver Hoxhan johtoa. Tapahtumien jälkeen Gega aikoi paeta ulkomaille yhdessä miehensä Dali Ndreun kanssa, mutta hän jäi vangiksi yrityksellään. Gegaa syytettiin yhteistyöstä ulkomaalaisten tiedustelupalvelujen kanssa ja hänet teloitettiin ampumalla joulukuussa 1956.
Kuoleman jälkeen

Teloituksen jälkeen Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov esitti väitteen, jonka mukaan Gega olisi teloitetuksi tullessaan ollut raskaana. Albanian hallinto kuitenkin kiisti Hruštšovin väitteen.
Keiteleen vaakuna

Keiteleen vaakuna
Keiteleen vaakuna on Keiteleen kunnan tunnus. Sen aihe viittaa pitäjän sisävesikalastukseen.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kolme kultaista nuottavenettä alatusten.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Keiteleen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 20. joulukuuta 1961. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 16. toukokuuta 1962.
Keiriadai

| Keiriadai> Κειριάδαι.Sijainti |
| --- | --- |
 Keiriadai
Koordinaatit:  37°58′23″N, 23°42′48″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Áno Petrálona, Ateena, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Hippothontis
Trittys:  asty
Demonyymi:  Keiriadēs (Κειριάδης)
Bulen jäseniä:  2
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keiriadai (m.kreik. Κειριάδαι, lat. Ceiriadae) oli antiikin Ateenan kaupunginosa ja Hippothontis-fyleen kuulunut Attikan demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Keiriadain oletetaan sijainneen Pnyks-kukkulan länsipuolella Themistokleen muurin ulkopuolella, suunnilleen nykyisen Áno Petrálonan alueella länteen Asteroskopeíosta.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Keiriadēs (Κειριάδης).
Keiriadaissa sijaitsi Barathron. Se oli syvä kuoppa, johon heitettiin rikolliset ja teloitettujen ruumiit.
Keisariahven

| Keisariahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Alaheimo::  Afrikankirjoahvenet Pseudocrenilabrinae
Suku::  Aulonocara
Laji::  nyassae
Kaksiosainen nimi
 Aulonocara nyassae  Regan, 1922 
Katso myös
   Keisariahven Wikispeciesissä   Keisariahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keisariahven eli keisarimalawiahven (Aulonocara nyassae) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon ja afrikankirjoahventen (Pseudocrenilabrinae) heimoon kuuluva trooppisissa ja makeissa vesissä elävä kalalaji, joka soveltuu hyvin akvaariokalaksi.
Keisariahvenen maksimipituus on 8 senttimetriä. Akvaario-olosuhteissa se on tavallisesti noin 15 senttimetrin mittainen. Keisariahven on väritykseltään sinertävä, ja siinä on tummempia kuvioita. Koiraat ovat yleensä naaraita värikkäämpiä.
Keisariahventa tavataan kotoperäisenä Njassajärvessä, missä sitä on ainoastaan yli 15 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Se elää hiekkapohjalla kivien ympäristössä.
Keisariahven käyttää ravinnokseen pohjalla eläviä selkärangattomia.
Gásadalur

| Gásadalur |
| --- | --- |
 Näkymä Gásadalurin kylään etelästä.
 Gásadalurin sijainti Färsaarilla.
 Koordinaatit: 62°6′44″N, 7°26′5″W 
Valtio:  Tanska
Itsehallintoalue:  Färsaaret
Kunta:  Sørvágs
Väkiluku (1.1.2013):  15
Aikavyöhyke:  UTC+0
 – Kesäaika:  UTC+1
Postinumero:  FO 387
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gásadalur on kylä Vágarin saaren länsirannikolla Färsaarilla. Kylä kuuluu Sørvágsin kuntaan, ja asukkaita siellä oli vuonna 2013 yhteensä 15. Kylää uhkaa autioituminen, ja moni kylän taloista onkin jo tyhjillään. Gásadalur sai oman hautausmaansa vuonna 1873, johon asti kuolleet arkkuineen jouduttiin kantamaan vuorten yli läheiseen Bøurin kylään haudattavaksi. Gásadalur on siitä poikkeuksellinen färsaarelaiskylä, ettei siellä ole omaa kirkkoa. Kirkolliset toimitukset suoritetaan kylän koulussa. Kylässä on hyvät mahdollisuudet maanviljelyyn ja lisäksi toisin kuin Bøurissa, suurin osa Gásadalurin maista on yksityisomistuksessa.
Näkymä kylästä lokakuulta 2005.
Sumun peittämää kylää.
Maantiede

Gásadalurin kylä sijaitsee Mykinesfjørður-vuonon rannalla Vágarin saaren länsirannikolla Färsaarten luoteiskolkassa. Kylästä on matkaa kunnan keskuskylään Sørváguriin yhdeksän kilometriä. Kylien puolivälissä, noin neljän kilometrin päässä, sijaitsee Bøurin kylä. Gásadalur sijaitsee korkealla, noin 150 metrin korkeudessa, merenpinnasta, ja sieltä on näkymät Gáshólmurin ja Tindhólmurin saarille sekä Färsaarten läntisimmälle saarelle Mykinesille. Vágarin saaren korkeimpien vuorten ympäröimän kylän pohjoispuolella sijaitsee 722 metrin yläpuolelle merenpinnasta kohoava Árnafjall-vuori ja idässä puolestaan 715-metrinen Eysturtindur. Eteläpuolella maasto kohoaa yli 400 metriin. Kylä muodostuu värikkäistä taloista, jotka ovat keskittyneet rykelmäksi lähitienoon ainoalle tasaiselle alueelle Dalsájoen uurtaman laakson länsireunalle. Dalsájoki syöksyy mereen kylän lähistöllä muodostaen vesiputouksen.
Kansanperinne

Kylä on saanut ”Gásadalur”-nimensä perustajansa, Gæsa-nimisen (myös Gasa) rikkaan naisen, mukaan. Gæsa asui 1100-luvulla alun perin Streymoyn saarella Kirkjubøurin kylässä. Gæsa omisti puolet koko Streymoyn saaresta, mutta menetti kaiken omaisuutensa kirkolle syötyään lihaa pääsiäistä edeltävän suuren paaston aikana, mitä pidettiin syntinä. Menetyksen jälkeen Gæsa muutti Vágarin saarelle laaksoon, jossa nykyinen kylä sijaitsee. Toisen selityksen mukaan kylä on saanut nimensä hanhien mukaan (fääriksi gás), sillä laaksossa on aikoinaan vieraillut villihanhia.
Kansanperinteen mukaan Gásadalurin kylää asuttavat kääpiöt. Tarinan mukaan köyhä talonpoika oli ollut kerran hakemassa turvetta, kun hän oli saapunut ”avoimena” olleen kallion luo. Talonpoika oli nähnyt kääpiöiden takovan työkaluja kiven sisässä. Uteliaana talonpoika hiipi lähemmäksi, jolloin eräs kääpiö oli tullut toteamaan talonpojalle tämän olevan röyhkeä ja köyhä. Tämän jälkeen kääpiö oli kuitenkin antanut talonpojalle veitsen, joka oli niin terävä, että sillä saattoi leikata mitä tahansa. Kääpiöiden lisäksi Gásadalurin kansanperinteeseen kuuluvat tarinat haltijoista ja hengistä.
Väestö

Oheisessa taulukossa esitetyt Gásadalurin väkiluvut pohjautuvat Färsaarten tilastokeskuksen (fääriksi Hagstova Føroya) tietoihin.
| Vuosi | Väkiluku yhteensä | Miehiä | Naisia |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 | 21 | 11 | 10 |
| 1987 | 20 | 10 | 10 |
| 1989 | 18 | 10 | 8 |
| 1991 | 18 | 10 | 8 |
| 1993 | 16 | 11 | 5 |
| 1995 | 15 | 11 | 4 |
| 1997 | 15 | 11 | 4 |
| 1999 | 13 | 9 | 4 |
| 2001 | 12 | 7 | 5 |
| 2003 | 16 | 11 | 5 |
| 2005 | 14 | 10 | 4 |
| 2007 | 15 | 10 | 5 |
| 2009 | 22 | 11 | 11 |
| 2011 | 21 | 11 | 10 |
| 2013 | 15 | 8 | 7 |
Liikenne

Ennen vuotta 2004 Gásadaluria luonnehdettiin erääksi saariryhmän vaikeapääsyisimmistä kylistä. Gásadalur oli Färsaarten viimeinen kylä, johon ei johtanut tietä, sillä tunnelin rakentamista hädin tuskin kymmenen asukkaan kylään pidettiin liian kalliina. Kylään johti ainoastaan kapea ja vaarallinen polku yli vuoren. Vuosikymmenien ajan sama postinkantaja kulki polkua pitkin Gásadaluriin säästä riippumatta kaksi tai kolme kertaa viikossa. Färsaarten hallitus päätti kuitenkin viimein yhdistää kylän tieverkkoon rakentamalla tunnelin, joka louhittiin vuoren läpi. Pituudeltaan 1,7-kilometrinen tunneli avattiin käyttöön alkuvuonna 2004. Näin kylän eristyneisyys päättyi. Gásadalurin sisäänkäynnin läheisyyteen on rakennettu myös pysäköintialue vierailijoita varten.
Kylän tyrskyisään rantaan, joka tunnetaan nimellä Reyðastíggjatangi, voi rantautua veneellä ainoastaan erittäin hyvällä säällä. Tämän vuoksi kylän asukkaat joutuvat pitämään veneitään naapurikylä Bøurin lähistöllä. Rannalta ylös kylään valmistui vuonna 1940 portaat. Lisäksi kylästä pääsee helikopterilla Sørvágurin kylän liepeillä sijaitsevalle Vágarin lentoasemalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gásadalur Wikimedia Commonsissa
Sumun verhoama Gásadalur sijaitsee laaksossa.
Kapakalaa kuivumassa Gásadalurissa.
Talo Gásadalurissa. Taustalla kylän pohjois- ja koillispuolella kohoavat Árnafjall-vuori sekä 612-metrinen Heinanøva.
Vuonna 1940 valmistuneet portaat Gásadalurista merenrantaan.
Vuonna 2004 liikenteelle avattu kylän muuhun saariryhmään yhdistävä tunneli.
Gao (kaupunki)

| Gao |
| --- | --- |
 La Dune Rose ja Gao Askian haudan päältä nähtynä.
 Gao
 Koordinaatit: 16°16′0″N, 0°03′0″W 
Valtio:   Mali
Alue:  Gaon alue
Korkeus:  226 m
Väkiluku (2009):  86 633
Aikavyöhyke:  UTC+0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gao on kaupunki sekä Gaon alueen ja Gaon piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen vasemmalla rannalla 1 197 kilometriä maan pääkaupungista Bamakosta koilliseen. Asukkaita on 86 600 henkeä (vuonna 2009).
Maantiede ja ilmasto

Gaon kaupunkikunta rajoittuu pohjoisessa Soni Ali Berin, idässä Anchawadiin sekä etelässä ja lännessä Gounzoureyen kuntiin. Sen pinta-ala on 38,5 neliökilometriä.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Ilmasto on hyvin kuuma ja kuiva. Loka-helmikuun kuivana ja viileänä aikana lämpötila saattaa laskea yöllä viiteen asteeseen. Maalis-kesäkuun kuivana ja kuumana aikana päivälämpötila kohoaa usein 45 asteeseen. Lämpötila pysyy korkeana myös heinä-syyskuun sadekauden ajan. Vuotuinen sademäärä vaihtelee 150 ja 250 millimetrin välillä.
Kaupunkikuva ja väestö

Gaossa on yhdeksän kaupunginosaa: Gadeye, Farandjiré, Aljanabanbia, Djoulabougou, Saneye, Sosso Koïra, Boulgoundjé, Château ja Djidara. Rakennuskanta koostuu etupäässä bankosta pystytetyistä nelikulmaisista ja tasakattoisista taloista. Osa esikaupungeista on sähkö- ja vesijohtoverkon ulkopuolella.
Kaupungin asukasluku kasvoi vuosina 1998–2009 lähes 60 %. Väestönkasvuun vaikuttavat korkean syntyvyyden lisäksi ympäröivän maaseudun köyhyys sekä toistuvat kuivuusjaksot. Gaosta on tullut myös Länsi-Afrikan maista Eurooppaan pyrkivien siirtolaisten pysähdyspaikka.
Asukkaat ovat songhaita, tuaregeja, fulbeja, arabeja, bambaroita, dogoneja, bozoja, jorubia ja hausoja. Pääasiallinen uskonto on islam. Lisäksi on katolisia ja protestantteja.