stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Rolling Stones
Historia > Perustaminen

The Rolling Stonesin jäsenet varttuivat 1950-luvulla, jolloin amerikkalainen pop ja blues alkoivat tulla tunnetuksi Englannissa. Solisti Mick Jagger ja kitaristi Keith Richards kasvoivat Dartfordissa ja tiesivät toisensa lapsuudesta asti. He ystävystyivät lokakuussa 1960 Dartfordista Lontooseen matkalla olleessa paikallisjunassa, kun Richards huomasi Jaggerin mukanaan kuljettamat Muddy Watersin ja Chuck Berryn levyt.
Lontoossa Jagger ja Richards alkoivat tehdä tutustumismatkoja läntisessä Lontoossa sijaitsevaan Ealing-klubiin, jossa te tapasivat kitaristi Brian Jonesin ja rumpali Charlie Wattsin, jotka soittivat Alexis Kornerin Blues Incorporated -yhtyeessä. Jagger ja Richards liittyivät Brian Jonesin ja Ian ”Stu” Stewartin perustamaan rhythm and blues -musiikkia soittavaan uuteen yhtyeeseen, johon Jones ilmoituksella haki jäseniä. Ensimmäinen ilmoitukseen vastannut oli Stewart. Jones myös nimesi yhtyeen Muddy Watersin ”Rollin’ Stone” -bluesin mukaan.lähde?
Historia > ”Kolmas maailmansota”: 1982–1988

Kun Keith Richards oli päässyt eroon heroiinista, hän tavoitteli enemmän valtaa yhtyeessä. Koko 1980-lukua sävyttikin niin sanottu ”kolmas maailmansota” eli Richardsin ja Mick Jaggerin riita. Jaggeria alkoivat kiinnostaa itse Rolling Stonesin sijaan yhä enemmän omat soolotuotokset.
Kesällä 1982 ilmestyi Tattoo You -albumin Yhdysvaltain-kiertueelta koostettu livealbumi ”Still Life” (American Concert 1981), joka menestyi hyvin, mutta ei saanut kriitikoiden arvioita puolelleen. Elokuussa 1983 Rolling Stones solmi 28 miljoonan punnan levytyssopimuksen CBS Recordsin kanssa. Sopimus edellytti neljää albumia, yhtä Mick Jaggerin sooloalbumia sekä oikeuksia yhtyeen tuotantoon takautuvasti vuoteen 1971 asti.
Undercover-albumi (1983) työstettiin kireässä ilmapiirissä. Mick Jagger halusi yhtyeen seuraavan ajan trendejä, kun taas Keith Richards kannatti pysymistä perinteisessä rock and rollissa. Nämä musiikilliset erimielisyydet olivat omiaan aloittamaan heidän koko vuosikymmenen kestäneen vihanpitonsa. Undercoveria on pidetty Rolling Stonesin viimeisenä julkaisuna, jolla yhtye yritti millään tavoin uusiutua tai edistyä. Levyllä on muun muassa kappale ”Undercover of the Night”, jonka väkivaltainen musiikkivideo herätti kohua. Jagger pyrki videon avulla esittelemään yhtyeen MTV-sukupolvelle.
Vuonna 1985 Mick Jagger julkaisi CBS-yhtiön ensimmäisenä ”Stones-levynä” sooloalbuminsa She's the Boss, mikä raivostutti Keith Richardsin lopullisesti. Richards uhkasi viiltää Jaggerin kurkun auki, mikäli tämä tekisi kiertueen jonkin muun yhtyeen kuin Rolling Stonesin kanssa. He kävivät myös katkerien kommenttien sävyttämää sanasotaa lehdistössä.
Riitojen myötä Jagger esiintyi ilman Rolling Stonesia vuoden 1985 Live Aid -hyväntekeväisyyskonsertissa. Saman vuoden joulukuussa yhtyeen perustajajäsen Ian Stewart kuoli sydänkohtaukseen 47-vuotiaana.
Vuoden 1986 studioalbumi Dirty Workin aikaan Richardsin ja Jaggerin riita oli pahimmillaan. Jagger teki levyn työstön aikana selväksi, että hän oli kiinnostuneempi oman soololevynsä myynnistä. Dirty Workin oli tarkoitus olla yhtyeen paluu rockjuurille, mutta se on saanut leiman huonoimpana Rolling Stones -albumina. Levyn kuuluisin kappale on Bob & Earl -cover ”Harlem Shuffle”, joka nousi listan viidenneksi Yhdysvalloissa. Vuonna 1988 Keith Richards joutui vallitsevassa pattitilanteessa julkaisemaan ensimmäisen sooloalbuminsa Talk Is Cheap, joka sai ylistävää palautetta Rolling Stonesin faneilta.
Historia > Kivet jatkavat vierimistään: 2000–2012

Vuosituhannen alku sujui Rolling Stonesilta hiljaisissa merkeissä, kunnes syyskuussa 2002 ilmestyi yhtyeen kaikkien aikojen kattavin kokoelma-albumi Forty Licks. Kahden CD:n julkaisu sisälsi kuuluisimpia kappaleita koko sen uran ajalta. Jo samassa kuussa alkoi vuoteen 2003 kestänyt Forty Licks -kiertue, jonka aikana yhtye esiintyi niin suurilla stadioneilla ja areenoilla kuin pienillä klubeillakin. Kiertue oli yleisesti edellisiä pienimuotoisempi, eikä esimerkiksi esiintymislavoja kuormitettu erikoisefekteillä. Konserttien settilistat vaihtelivat suuresti, ja mukana oli yllätysnumeroita. Kiertueelta koostettiin Live Licks -albumi ja Four Flicks -DVD-boksi.
Solisti Mick Jagger aateloitiin ritariksi joulukuussa 2003, mitä Keith Richards halveksui. Rumpali Charlie Wattsilla puolestaan todettiin kurkkusyöpä kesällä 2004, josta hän kuitenkin vuoden 2005 helmikuuhun mennessä oli täysin toipunut.
Rolling Stones julkaisi uuden studioalbumin kahdeksan vuoden tauon jälkeen syyskuussa 2005, kun yhtyeen perusrockjuurille palauttanut A Bigger Bang ilmestyi. Se sai yleisesti hyvät arvostelut ja nousi listakakkoseksi sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa. Single ”Streets of Love” menestyi yhtyeen kotimaassa kohtalaisesti, ja Yhdysvaltain äärioikeistolaisia parjannut kappale ”Sweet Neo Con” osoitti Rolling Stonesin yhä kykenevän provosointiin. A Bigger Bang -kiertue oli alkanut jo kuukausi ennen itse albumin julkaisua Phoenixista, ja helmikuussa yhtye soitti historian suurimman konserttinsa Rio de Janeirossa Brasiliassa. Kyseisessä Copacabanan ilmaiskonsertissa oli arvioiden mukaan paikalla jopa puolitoista miljoonaa ihmistä. Kiertueella Rolling Stones esiintyi myös ensimmäistä kertaa Kiinassa. Sensuurin vuoksi yhtyeen ei annettu soittaa kappaleita ”Brown Sugar”, ”Honky Tonk Women”, ”Beast of Burden” ja ”Let’s Spend the Night Together”. Kiertue keskeytyi toukokuussa 2006, kun Keith Richards putosi puusta kiertueen tauolla Fidžillä, ja hän joutui aivoihin muodostuneen verihyytymän vuoksi leikkaukseen Uuteen-Seelantiin. Richardsin toivuttua kiertue jatkui Euroopassa koko vuoden 2007.
4. huhtikuuta 2008 sai ensi-iltansa Martin Scorsesen ohjaama dokumentaarinen konserttielokuva Shine a Light, joka oli kuvattu kahdessa konsertissa New Yorkin Beacon Theatressa vuoden 2006 lopulla. Kyseisissä konserteissa Rolling Stonesin kanssa esiintyivät myös Buddy Guy, Christina Aguilera ja The White Stripesin Jack White. Yhtyeen jäsenet olivat tyytyväisiä lopputulokseen, ja esimerkiksi rumpali Charlie Wattsin mielestä elokuva oli yksinkertainen muttei kuitenkaan tylsä.
Alun perin vuonna 1972 ilmestyneestä Exile on Main St. -albumista julkaistiin laajennettu uusintaversio vuonna 2010. Se nousi Britanniassa listaykköseksi heti avausviikollaan. Yhdysvalloissa se ylsi listan kakkoseksi.
Historia > Rolling Stones 50 vuotta: 2012–

Vuonna 2012 The Rolling Stones täytti viisikymmentä vuotta. Yhtyeestä julkaistiin saman vuoden lokakuussa dokumenttielokuva, jonka ensi illassa olivat mukana kaikki yhtyeen nykyiset jäsenet sekä entinen basisti Bill Wyman. Rolling Stonesilta julkaistiin myös uusi kokoelma-albumi Grrr!, joka sisälsi yhtyeen suurimpia hittejä sekä kaksi uutta kappaletta, ”One More Shot” ja ”Doom and Gloom”. ”Doom and Gloom” menestyi niistä paremmin, siitä tehtiin musiikkivideo ja se myös nousi useille musiikkilistoille ympäri maailman.
Rolling Stones esiintyi Lontoon O2-areenalla 25. marraskuuta 2012 soittaen täyspitkän konsertin ensi kertaa sitten vuoden 2007. Toinen konsertti järjestettiin 29. marraskuuta. Yhtyeen entinen basisti Bill Wyman oli mukana soittamassa kappaleissa ”It’s Only Rock ’n’ Roll (But I Like It)” ja ”Honky Tonk Women”, ja entinen kitaristi Mick Taylor kappaleessa ”Midnight Rambler”. Lisäksi Taylor soitti vuoden 2013 kiertueen jokaisessa konsertissa.
Rolling Stones esiintyi 25. maaliskuuta 2016 ensimmäisenä huomattavan suosittuna yhtyeenä Kuubassa, pääkaupunki Havannassa. Konserttia seurasi paikan päällä noin 450 000 katsojaa. Saman vuoden joulukuussa ilmestyi uusi studioalbumi Blue & Lonesome, jolla Rolling Stones palasi bluesjuurilleen. Kolmessa päivässä äänitetystä levystä tavoiteltiin spontaania, ja musiikki taltioitiin livenä ilman päällekkäisäänityksiä.
Yhtyeen rumpali Charlie Watts kuoli 80-vuotiaana lontoolaisessa sairaalassa elokuussa 2021. Hieman ennen kuolemaansa Watts joutui jäämään sivuun Rolling Stonesista lääkärien määräyksestä ja yhtye esiintyi Steve Jordanin tuuratessa Wattsia. Hän toimi rumpalina myös syyskuussa 2021 alkaneella No Filter -kiertueella, joka päättyi marraskuussa 2021.Yhtyeestä julkaistiin 12 postimerkkiä 20. tammikuuta 2022. Rolling Stones julkaisi albumin Hackney Diamonds lokakuussa 2023. Sen ensimmäinen single ”Angry” julkaistiin syyskuun alussa.
Rolling Stones lähti vuoden 2024 huhtikuussa vielä 16 kaupunkia Yhdysvalloissa kiertävälle Hackney Diamonds -nimiselle kiertueelle ja sen sponsorina toimi AARP, entinen American Association of Retired Persons (Amerikan Eläkeläisyhdistys), joka on yli 50-vuotiaita koskeviin kysymyksiin keskittyvä eturyhmä.
Jäsenet

| --- | --- |
(1963–1969):  Mick Jagger – laulu, huuliharppu, lyömäsoittimet  Keith Richards – kitara, taustalaulu  Brian Jones – kitara  Bill Wyman – basso  Charlie Watts – rummut, lyömäsoittimet
(1969–1974):  Mick Jagger – laulu, kitara, huuliharppu, lyömäsoittimet  Keith Richards – kitara, taustalaulu  Bill Wyman – basso  Charlie Watts – rummut, lyömäsoittimet  Mick Taylor – kitara
(1975–1993):  Mick Jagger – laulu, kitara, huuliharppu, lyömäsoittimet  Keith Richards – kitara, taustalaulu  Bill Wyman – basso  Charlie Watts – rummut, lyömäsoittimet  Ron Wood – kitara
(1993–2021):  Mick Jagger – laulu, kitara, huuliharppu, lyömäsoittimet  Keith Richards – kitara, taustalaulu  Charlie Watts – rummut, lyömäsoittimet  Ron Wood – kitara, taustalaulu
The Rolling Stonesin johtohahmot ovat laulaja Sir Mick Jagger ja kitaristi Keith Richards, jotka ovat säveltäneet ja sanoittaneet valtaosan yhtyeen lauluista. Kaksikkoa kutsutaan toisinaan nimellä Glimmer Twins. Yhtyeen esivaiheen parilla ensimmäisellä keikalla rumpuja soitti Mick Avory, joka sittemmin liittyi yhtyeeseen The Kinks. Lopulliseksi rumpaliksi liittyi tammikuussa 1963 Charlie Watts. Lähes koko 1960-luvun toista kitaraa soitti yhtyeen perustaja Brian Jones. Hieman ennen tämän kuolemaa hänet korvasi Mick Taylor. Nykyinen kitaristi on The Facesissa aiemmin soittanut Ron Wood. Bassoa soitti Bill Wyman vuoteen 1993 asti. Nykyisin yhtye käyttää kiertuebasisti Darryl Jonesia, joka ei ole sen virallinen jäsen.
Jäsenet > Nykyiset

Mick Jagger – laulu, kitara, huuliharppu, lyömäsoittimet (1962–)
Keith Richards – kitara, taustalaulu (1962–)
Ron Wood – kitara, taustalaulu (1975–)
Jäsenet > Entiset

Brian Jones – ensisijaisesti kitara (1962–1969)
Charlie Watts – rummut, lyömäsoittimet (1963–2021)
Mick Taylor – kitara (1969–1974)
Bill Wyman – basso (1963–1993)
Ian Stewart – kosketinsoittimet (1962–1963)
Dick Taylor – basso (1962–1963)
Konsertteja

Vuonna 1969 yhtye esiintyi Lontoon Hyde Park -puistossa ilmaiskonsertissa edesmenneen jäsenensä Brian Jonesin muistoksi. Paikalle saapui arviolta puoli miljoonaa ihmistä.
1975 yhtye esitti "Brown Sugarin" liikkeessä olevan kuorma-auton lavalla New Yorkissa.
Vuoden 2006 helmikuussa Rolling Stones soitti yhden kaikkien aikojen suurimmista ilmaiskonserteista Copacabanan rannalla Rio de Janeirossa. Konserttia oli viranomaisten mukaan saapunut seuraamaan  noin 1,2 miljoonaa ihmistä Brasiliasta ja muualta maailmasta.
Yhtyeen tavaksi on tullut esiintyä yllätysesiintyjänä esimerkiksi pubissa tai klubilla suurten kiertueidensa aloitukseksi. Näin se muistelee alkuaikojaan pienen piirin klubiesiintyjänä.
Konsertteja > Konsertit Suomessa

The Rolling Stones esiintyi silloisessa Porin maalaiskunnassa Yyterin hiekkarannalla vuonna 1965 ja Helsingissä Olympiastadionilla 2. syyskuuta 1970 ollen ensimmäinen siellä koskaan esiintynyt yhtye. Seuraavan kerran yhtye vieraili Suomessa Voodoo Lounge -kiertueen yhteydessä 6. kesäkuuta 1995 täydellä Olympiastadionilla. Bridges to Babylon -kiertueen yhteydessä yhtye esiintyi 5. elokuuta 1998 Olympiastadionilla 48 000 katsojan edessä. Yhtyeen viimeisimmät Suomen-vierailut toteutuivat Forty Licks -kiertueen myötä 16. heinäkuuta 2003 sekä A Bigger Bang -kiertueen yhteydessä 1. elokuuta 2007. Myös nämä konsertit soitettiin Helsingin Olympiastadionilla.
Diskografia > Studioalbumit

The Rolling Stones (1964)
12 X 5 (1964, vain Pohjois-Amerikassa julkaistu)
The Rolling Stones No. 2 (1965)
The Rolling Stones, Now! (1965, vain Pohjois-Amerikassa julkaistu)
Out of Our Heads (1965)
December’s Children (And Everybody’s) (1965, vain Pohjois-Amerikassa julkaistu)
Aftermath (1966)
Between the Buttons (1967)
Their Satanic Majesties Request (1967)
Beggars Banquet (1968)
Let It Bleed (1969)
Sticky Fingers (1971)
Exile on Main St. (1972)
Goats Head Soup (1973)
It’s Only Rock ’n’ Roll (1974)
Black and Blue (1976)
Some Girls (1978)
Emotional Rescue (1980)
Tattoo You (1981)
Undercover (1983)
Dirty Work (1986)
Steel Wheels (1989)
Voodoo Lounge (1994)
Bridges to Babylon (1997)
A Bigger Bang (2005)
Blue & Lonesome (2016)
Hackney Diamonds (2023)
Diskografia > Livealbumit

Got Live If You Want It! (1966)
Get Yer Ya-Ya’s Out! (1970)
Love You Live (1977)
”Still Life” (American Concert 1981) (1982)
Flashpoint (1991)
Stripped (1995)
The Rolling Stones Rock and Roll Circus (musiikki vuonna 1968 kuvatusta samannimisestä elokuvasta, 1996)
No Security (1998)
Live Licks (2004)
Shine a Light (2008)
On Air (2017)
El Mocambo 1977 (2022)
Grrr Live! (2023)
Diskografia > Kokoelma-albumeja

Big Hits (High Tide and Green Grass) (1966)
Flowers (1967, vain Pohjois-Amerikassa julkaistu)
Through the Past, Darkly (Big Hits Vol. 2) (1969)
Stone Age (1971)
Gimme Shelter (1971)
Hot Rocks 1964–1971 (1971)
Rock ’n’ Rolling Stones (1972)
More Hot Rocks (Big Hits & Fazed Cookies) (1972)
No Stone Unturned (1973)
Made in the Shade (1975)
Metamorphosis (1975)
Jump Back: The Best of The Rolling Stones 1971–1993 (1993)
Forty Licks (2002)
Rolled Gold+: The Very Best of The Rolling Stones (2007)
Grrr! (2012)
Kirjallisuutta

Cohen, Rich: Aurinko & kuu & Rolling Stones.  (alkuteos The Sun & the Moon & the Rolling Stones, 2016)  Suomentanut Sami Heino. Otava, 2017.  ISBN 9789511279969
Norman, Philip: Rolling Stones.  (The Stones: The acclaimed biography, 2002)  Suomentanut Anu Kamunen. Helsinki:  Jalava, 2003.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Rolling Stones Wikimedia Commonsissa
Virallinen sivusto
Rolling Stones Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Rolling Stones Suomessa.
The Rolling Stones
|  Mick Jagger  Keith Richards  Charlie Watts  Ron Wood >  Brian Jones  Mick Taylor  Ian Stewart  Bill Wyman  Dick Taylor  |
| --- | --- |
Studioalbumit::  The Rolling Stones  The Rolling Stones No. 2  Out of Our Heads  Aftermath  Between the Buttons  Their Satanic Majesties Request  Beggars Banquet  Let It Bleed  Sticky Fingers  Exile on Main St.  Goats Head Soup  It’s Only Rock ’n’ Roll  Black and Blue  Some Girls  Emotional Rescue  Tattoo You  Undercover  Dirty Work  Steel Wheels  Voodoo Lounge  Bridges to Babylon  A Bigger Bang  Blue & Lonesome  Hackney Diamonds 
Vain Yhdysvalloissa julkaistut studioalbumit::  12 X 5  The Rolling Stones, Now!  December’s Children (And Everybody’s) 
Livealbumit::  Got Live If You Want It!  Get Yer Ya-Ya’s Out!  Love You Live  ”Still Life” (American Concert 1981)  Flashpoint  Stripped  The Rolling Stones Rock and Roll Circus  No Security  Live Licks  Shine a Light 
Kokoelmia::  Big Hits (High Tide and Green Grass)  Flowers  Through the Past, Darkly (Big Hits Vol. 2)  Stone Age  Gimme Shelter  Hot Rocks 1964–1971  Rock ’n’ Rolling Stones  More Hot Rocks (Big Hits & Fazed Cookies)  No Stone Unturned  Made in the Shade  Metamorphosis  Jump Back: The Best of The Rolling Stones 1971–1993  Forty Licks  Grrr! 
The Rolling Stones saapumassa Amsterdamiin 8. elokuuta 1964.
Rolling Stones konsertissa Oslossa vuonna 1965.
Brian Jonesin instrumenttilisäykset olivat tärkeässä osassa Aftermath- ja Between the Buttons -albumeilla.
Mick Taylor oli The Rolling Stonesin toinen kitaristi vuosina 1969–1974.
Rolling Stones vuonna 1971.
Uusi kitaristi Ron Wood ja Mick Jagger vuonna 1975.
Rumpali Charlie Watts vuonna 1981.
Keith Richards vuonna 1982.
Rolling Stones Shine a Light -elokuvan ensi-illassa 2008.
Rolling Stones konsertissa 2012.
Pietari Kurvinen

Pietari Kurvinen vuonna 1909.
Pietari Kurvinen (18. heinäkuuta 1842 Ilomantsi – 25. marraskuuta 1925 Karkku) oli yksi ensimmäisistä Ambomaalla toimineista suomalaisista lähetys­saarnaajista vuosina 1868–1875. Kurvinen oli kansanomainen julistaja, jonka vaikutus monissa paikoissa oli huomattava. Hän oli luonteeltaan toiminnallinen mies, aina tekemässä asioita siellä ja täällä. Pietari Kurvisen muistomerkki on pystytetty Ilo­mantsin kirkon pihalle.
Lapsuus

Pietari Kurvisen isä oli Paavo Kurvinen ja äiti Kristiina Ikonen. Hänen äitinsä oli tunnetun lauluntekijän ja laulajan Mateli Kuivalatar Ikosen tytär. Perheessä oli 10 lasta, viisi poikaa ja viisi tyttöä. Pietarin vanhemmat olivat heränneitä. Lapsuutensa Kurvinen vietti Ilomantsin Lapinniemessä Harkkojärven rannalla sijaitsevassa kodissaan. Hän kävi lyhyen ajan kiertokoulua, mutta joutui keskeyttämään isänsä kuoltua 1854.
Lähetyskoulussa Helsingissä

Kurvinen pääsi vuonna 1862 perustettuun Helsingin Lähetyskouluun, sen toiminnan ensimmäiselle vuosikurssille. Lähetyskoulu oli porvarinleski Klingströmin talossa Vuorikatu 7:ssä. Talon viidestä huoneesta kaksi oli varattu oppilaiden asunnoiksi. Koulussa opetettiin uskon oppia, suomen kieltä, kielioppia, saksan kieltä, matematiikkaa, kirjoittamista, piirtämistä, laulua ja soittoa. Lomien aikana hän usein käveli 500 kilometrin matkan kotiinsa Ilomantsiin.
Lähetyskoulussa ollessa hänelle selvisi uskon salaisuus, ja hän sai elävän vakuutuksen syntiensä anteeksisaamisesta. Lähetysseuran vuosijuhlassa 1868 Porvoon piispa F. L. Schauman vihki viisi lähetyskoulun käynyttä nuorukaista, B. B. Björklundin, K. L. Tolosen, Martti Rautasen, K. A. Weikkolinin ja Pietari Kurvisen.
Lähetyskoulun jälkeen lähetystyöntekijät matkustivat K. J. G. Sireliuksen kanssa Saksaan, jonne he jäivät Barnemiin joksikin aikaa kieltä oppimaan.
Lähetystyö Ambomaalla

Lähetyskoulusta valmistuneet viisi lähettiä lähtivät vuonna 1868 Afrikkaan Ambomaalle. Ensin he saapuivat Etelä-Afrikkaan, Kapkaupunkiin 30. joulukuuta 1869. Sieltä he vuokrasivat yhdessä rheiniläisten lähettien kanssa Flibberty-nimisen purjelaivan, jolla he aloittivat matkansa 4. helmikuuta 1868, purjehtien 10 päivää Valas­kala­lahteen, josta he kolmen päivän kuluttua jatkoivat matkaa maitse vuokratuilla härkävankkureilla Otjimbingueen.
Lähetystyöntekijöitä varten vuokrattiin laiva, ostettiin viisi härkävankkuria ja 100 härkää, palkattiin vankkurien ja härkien kuljettajia, ajureita, oppaita, paimenia ja hankittiin kymmeniä teuraseläimiä. Kauppatavaroiksi ostettiin vanhanaikaisia saksalaisia miekkoja ja pyssyjä. Lähetysseura velkaantui saksalaiselle lähetysseuralle useita satoja tuhansia markkoja.
Lähetystyö Ambomaalla > Hereromaassa Otjimbinguessa

Suomalaisten lähettien tukikohtana oli aluksi saksalaisten lähetysasema Otjimbingue. Siellä he olivat vuoden ajan, opiskellen hereron kieltä saksalaisen lähetystyöntekijä Hugo Hahnin toimiessa opettajana. He kävivät herero-kylissä saarnaamassa. He opiskelivat myös hollannin ja englannin kieltä, aikomuksena saarnata siellä oleville valkoisille. He lähtivät 27. toukokuuta 1871 viiden härkävaljakon kyydissä kohti Ambomaata, ja saapuivat noin 600–700 kilometrin matkan jälkeen 8. heinäkuuta 1871 Omandongoon.
Lähetystyö Ambomaalla > Ondongassa

Ambomaalle härkävaljakoilla saavuttuaan lähetystyöntekijät saivat asunnokseen Hugo Hahnin Suomen Lähetysseuralle lahjoitettaman, irlantilaisen kauppiaan Grendonin rakentaman pienen talon.
Seuraavana päivänä 10. heinäkuuta 1870, saapumisensa jälkeen, Pietari Kurvinen piti Omandongon kuninkaalle Shikongo sha Kalululle hererokielisen puheen:" Nyt olemme tulleet. Ollessamme kaukaisessa kotimaassamme kuulimme teistä ambomaalaisista. Kuulimme että haluatte opettajia ja Jumalan sanaa. Tätä kuultuamme syttyi sydämemme rakkaudesta teihin palamaan. Me sanoimme: me tahdomme mennä. Nyt olemme täällä ja meidän sydämemme suuresti iloitsee nähdessämme teitä. Emme etsi maallisia tavaroita, vaan sielujanne autuaiksi. Siitä tahdomme teille opettaa."
Kuningas vastasi: "Sanasi olivat hyviä sanoja. Kaikki mitä te sanotte, me tahdomme tehdä.".
Sen jälkeen kuningas tiedusteli toivatko he mukanansa pyssyseppiä. Puheen jälkeen lähetystyöntekijät pitivät suuren viikunapuun alla ensimmäisen jumalan­palveluksen Ambomaalla, puhuen hereron kielellä kuninkaan lapsille ja alamaisille. Aiheena oli Psalmit 2:8-12.
Puolet lähetystyöntekijöistä jäi Ondongan lähetysasemalle, ja Kurvinen ja Martti Rautanen, Veikkolin ja Piironen matkustivat 60 kilometrin päähän Uukuambiin.
Lähetystyö Ambomaalla > Ondongan Uukuambissa

Kun lähetyssaarnaajat, K. A. Weikkolin ja Martti Rautanen, Pietari Kurvinen ja puuseppä Antti Piirainen saapuivat 16. heinäkuuta (tai 13 päivä -> Kilpeläinen, s. 74) 1870 Uukuambiin, kuningas Nuujoma käski naapuriheimoja ryöstämässä olevat alamaisensa takaisin. Koko kansa omaisuuksineen oli kuningas Nuujoman vallassa, hän karkotti ja tapatti kenet tahtoi, turhien luulojensa ja arvelujensa vuoksi. Hän harjoitti orjakauppaa myyden naapuriheimojen siepattuja jäseniä portugalilaisille orjakauppiaille ja sai maksuksi aseita, viinaa ja vaatteita. Pietari Kurvinen piti hänelle puheen orjakaupasta, ja kuningas Nuujoma liikuttui puheesta ja totesi: "Se oli kova puhe". Orjakauppa lakkasi pitkäksi ajaksi.
Uukuambiin he rakensivat kahdessa vuodessa Eelimin-nimisen lähetysaseman ja pienen pajan. Kuningas Nuujoman miehet auttoivat veden kantamisessa ja saven sekoittamisessa. Kuningas Nuujoma lähetti jauhoja ja jyviä lähetyssaarnaajille, näiden ollessa köyhyydessä. Kurvinen kävi naapuriheimon alueella Uukuanjamassa myyden siellä pyssynsä, revolverinsa ja vaatteitaan, ostaakseen karjaa. Kuningas Shipandata otti hänet hyvin vastaan ja lähetti kaljaa, jauhoja ja teurasmullikan. Hän esitteli Kurviselle hovinsa ja komean kuningattarensa ja toimitti Kurviselle joitakin huonoja elukoita ja lähetti muutamia jälkeenpäin.
Pietari Kurvinen lähti kulkemaan Hereromaalle Otjimbinguehen ottaakseen vastaan uudet lähetystyöntekijät ja tavatakseen Suomesta saapuneen Wilhelmiinansa. Hereromaalta Ondongaan tulossa olevat veljet K. L. Tolonen ja Tobias Reijonen olivat janoon nääntymässä autiomaassa, koska matkan varrella olevat kaivot olivat olleet kuivia, monet härät olivat kuolleet ja osa oli karannut. Pietari Kurvinen kohtasi matkallaan erään näiden veljien palvelijan kuivuneen kaivon luona, ja hän kiiruhti yksi vesileili mukanaan etsimään heitä ja löydettyään heidät, pelasti heidät janoon kuolemasta. Ilman ruokaa, heinänjuuria syöden, he saapuvat lähetysasemalle. Pietari Kurvinen oli niin laihtunut ja nääntynyt, ettei hänen morsiamensa Wilhelmiina ollut tuntea häntä, mutta kun Kurvinen alkoi puhumaan, tunnisti hän tämän. Pietari Kurvisen ja Wilhelmiinan sekä Matilda Segerin ja Antti Piiraisen häät vietettiin Otjimbinguen kirkossa keskiviikkona 23. helmikuuta 1871. Lähetyssaarnaaja Hugo Hahn vihki heidät. Seurakunta lauloi hengellisiä onnittelulauluja.
Kuningas Nuujoma lahjoitti Kurviselle kaksi orjatyttöä, jotka olivat hyvänä apuna Kurvisen opiskellessa ndongan kieltä. Kuningas Nuujoma opiskeli aakkosia ja kävi väkensä kanssa sunnuntaisin saarnoja kuuntelemassa. Portugalilaisten orjakauppiaiden painostuksesta ja lahjojen johdosta Kuningas Nuujoma ajoi toukokuussa 1872 lähetystyöntekijät pois ja hävitti lähetysaseman.