stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Natriumvetykarbonaatti
Käyttö > Urheilulisäravinteena

Natriumvetykarbonaattia käytetään lisäravinteena urheilussa, koska se voi tutkimusten mukaan parantaa suorituskykyä lyhyissä, kovatehoisissa harjoituksissa parin prosentin verran. Happopuskurina sen hyöty kestää noin 30 sekunnista kymmeneen minuuttiin. Optimaalisin annos on yhteensä 4–5 ruokalusikallista parin tunnin aikana ennen suoritusta. Tavallisia sivuvakutuksia tässä käytössä ovat janon tunne, pahoinvointi, ulostamisen tarve ja turvotus. Lisäksi se voi nostaa verenpainetta.
Käyttö > Puhdistusaineena

Natriumvetykarbonaattia käytetään myös soodapuhalluksessa irrottamaan maalia ja epäpuhtauksia erilaisilta pinnoilta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Natriumvetykarbonaatin kansainvälinen kemikaalikortti
OECD: Sodium Bicarbonate (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (pdf)
PubChem: Sodium Bicarbonate (englanniksi)
DrugBank: Sodium bicarbonate (englanniksi)
KEGG: Sodium bicarbonate (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Da Buzz

| Da Buzz |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1999–
Tyylilaji:  Dancepop
Kotipaikka:  Karlstad, Ruotsi
Laulukieli:  Englanti
Jäsenet:  Annika Thörnquist   Per Lidén   Pier Schmid  
Levy-yhtiö:  Bonnier Amigo Music Group, 1999–  
Aiheesta muualla
[www.dabuzz.nu Kotisivut]
Infobox OKNimi-testi OK: 
Da Buzz on ruotsalainen dancepop-yhtye, jonka perustivat Annika Thörnquist, Per Lidén ja Pier Schmid vuonna 1999. Ensimmäinen, vuonna 2000 julkaistu single Do you want me myi Ruotsissa platinaa. Toinen single Let me love you ja ensimmäinen albumi Da Sound myivät kultaa. Toinen single ylsi Billboard Hot Dance music chart -listan neljänneksi vuonna 2001.
Diskografia

Da Sound (21. syyskuuta 2000)
Wanna be with me (2002)
More than alive (2003)
Dangerous (2004)
Last goodbye (15. maaliskuuta 2006)
Greatest hits (2007)
Wanna See You Dance With Me (2021)
Diskografia > Singlet

Paradise (1999)
Do You Want Me (2000)
Let Me Love You (2000)
Believe in Love (2001)
Wanna Be With Me? (2002)
Wonder Where You Are (2002)
Stronger Than Words Can Say (2002)
Alive (2003)
Tonight (Is the Night) (2003)
Wanna Love You Forever (2003)
Dangerous (2004)
How Could You Leave Me (2004)
Come Away With Me (2004)
Last Goodbye (2006)
Without Breaking (2006)
Soon My Heart / World for 2 (2007)
Take All My Love (2007)
Baby Listen to Me (2007)
U Gotta Dance (2010)
Got This Feeling (2012)
The Moment I Found You (2014)
Bring Back the Summer (2014)
Mungo ESK

| Mungo ESK |
| --- | --- |
 Mungo ESK.
Aseen tyyppi:  Kuljetuspanssariajoneuvo
Alkuperämaa:   Saksa
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  2005–
Valtion käytössä:   Saksa
Sodissa:  Afganistanin sota (2001–2021)
Valmistushistoria
Suunniteltu:  2005
Valmistajat:  Rheinmetall ja Krauss-Maffei Wegmann
Valmistusvuodet:  2005–
Tekniset tiedot
Paino:  5 300kg
Pituus:  4 220 mm
Leveys:  1 850 mm
Korkeus:  2 250 mm
Miehistö:  2+8 henkeä.
Pääaseistus:  Osa ajoneuvoista on varustettu Heckler & Koch GMG kranaattikonekiväärillä.
Moottori:  TDI 270, 2.8 Litraa, 5 sylinteriä
Teho:  78 kW
Polttoaineen määrä:  Diesel
Toimintasäde:  500 kilometriä
Huippunopeus:  110 km/h
Mungo ESK (saks. ESK - Einsatzfahrzeug Spezialisierte Kräfte) on saksalainen raskaasti panssaroitu sotilaskäyttöön tarkoitettu kuljetusajoneuvo. Mungo ESK painaa ainoastaan 5 300 kiloa ja se on suunniteltu ilmakuljetettavaksi erikois- ja maahanlaskujoukkojen mukana.
Mungo ESK perustuu Multicar M30/FUMO runkoon ja sitä valmistaa Krauss-Maffei Wegmann sekä Rheinmetall. Saksan armeija on tilannut 396 ajoneuvon sarjan valmistajalta, jonka toimitus alkoi vuonna 2005. Lisäksi ajoneuvosta on rakennettu prototyyppi, joka on suunniteltu ABC-aseiden tuhojen torjuntaan.
Kuvagalleria

Mungo ESK Afganistanissa vuonna 2005.
Kaatunut Mungo Afganistanissa vuonna 2006.
Mungo Mehrzweck.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mungo ESK
Käännös suomeksi
Artturi Ortela

Vilhelm Aleksander (Artturi) Ortela, sukunimi aik. Helenius (30. lokakuuta 1889 Vaasa – 10. helmikuuta 1954 Vaasa) oli suomalainen arkkitehti.
Artturi Ortela pääsi ylioppilaaksi Vaasan suomalaisesta reaalilyseosta 1910 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1916. Hän teki opintomatkoja Venäjälle, Ruotsiin ja Viroon.
Ortela toimi 1916–1924 yksityisenä arkkitehtinä Vaasassa. Ortela perusti Vaasaan arkkitehtuuritoimiston Björklund-Helenius-Myntti yhdessä arkkitehti-taiteilija Matti Björklund-Visannin ja rakennusmestari Hugo Myntin kanssa. Toimisto suunnitteli 1917 kauppaneuvos Frithjof Tikanojan asuintalon muutostyön taidekodiksi. Ortela perusti 1918 oman arkkitehtitoimistonsa ja hän toimi lisäksi 1924–1932 Vaasan läänin rakennuskonttorin apulaisarkkitehtinä, 1932–1939 Vaasan teollisuuskoulun vt. lehtorina ja sen jälkeen vakinaisena lehtorina sekä rakennushallituksen III:n rakennuspiirin Vaasan asiamiehenä. Ortela julkaisi kirjoituksia ammattialaltaan päivä- ja aikakauslehdissä.
Ortela on osallistui valkoisten puolella Suomen sisällissotaan ja toimi jonkin aikaa Vaasan suomalaisen suojeluskunnan päällikkönä. Hän oli Arkkitehtiliiton ja Suomalaisten Teknikkojen Seuran jäsen. Ortela harrasti urheilua ja erityisesti uintia ja oli Vaasan Uimaseuran suuruuden aikana seuran parhaita pikauimareita. Myöhemmin hän oli parin vuoden ajan Vaasan Uimaseuran puheenjohtajana. Vaasan Partiopoikien johtajana Ortela oli 1910.
Suunnittelutöitä

Vuoden 1918 valkoisten sankarihautamuistomerkki, Vaasan vanha hautausmaa. 1920
Vaasan Waspartto-lippukunnan (Vaasan partiotytöt) lippu, Vaasa 1921
Asunto-osuuskunnat Toivo ja Walo, Klemetinkatu, Vaasa. 1922
Vaasan Höyrymylly Osakeyhtiön Toppilan mylly, Oulu. 1924, ilmoitettiin purettavan ja korvattavan samannäköisellä uudisrakennuksella 2019
Tapaninlinnan nuorisoseurantalo, Ylistaro. 1928
Rukoushuone, Kirkkopuistikko 10 B, Vaasa. 1930
Vähänkyrön kirkon keskustorni. 1937
Vaasan lyseon lukion laajennus, Vaasanpuistikko 8, Vaasa. 1940
Vaasan hovioikeudentalon maanalainen väestönsuoja, Vaasa. 1943
Vuoden 1918 valkoisten sankarihautamuistomerkki, 1920, Vaasa.
Taivaan sfäärit

Maakeskiset taivaan sääfit kuvattuina Petrus Apianuksen teoksessa  Cosmographia (Antwerpen, 1539)
Taivaan sfäärit olivat vanhan ajan tähtitieteilijöiden olettamia sisäkkäisiä maakeskisiä pallonkuoria, joihin taivaankappaleiden oletettiin olevan kiinnitettyinä. Tällaista kosmologista mallia kehittivät muun muassa Platon, Eudoksus, Aristoteles ja Ptolemaios. Näissä malleissa tähtien ja planeettojen oletettiin olevan kiinnitetty pyöriviin pallonkuoriin, jotka koostuivat eteerisestä, läpinäkyvästä viidennestä alkuaineista. Koska uskottiin, että kiintotähtien sijainnit toistensa suhteen pysyvät muuttumattomina, niiden kaikkien oletettiin olevan samalla pallokuorella.
Nykyisen käsityksen mukaan planeetat kiertävät Aurinkoa muutoin lähes tyhjässä avaruudessa. Antiikin ja keskiajan ajattelijat sen sijaan olettivat taivaan sfäärien olevan paksuja, harvasta aineesta kohdistuvia sisäkkäisiä pallokuoria, joista jokainen oli suorassa kosketuksessa sekä lähimmän sisemmän että ulomman pallokuoren kanssa. Tämän olettamuksen ja Ptolemaioksen episykliteorian perusteella tehtiin myös aikoinaan yleisesti hyväksyttyjä arvioita taivaankappaleiden etäisyyksistä: Auringon oletettiin olevan 6,4 miljoonan ja tähtien 117 miljoonan kilometrin päässä Maasta. Nykyisin etäisyyksien tiedetään olevan moninkertaisesti suurempia: näkyvä maailmankaikkeus ulottuu miljardien valovuosien päähän ja sitä paitsi laajenee jatkuvasti.
Albert Van Heldenin mukaan on ilmeistä, että suunnilleen vuodesta 1250 aina 1600-luvulle saakka Euroopassa jokseenkin kaikki oppineet tunsivat Ptolemaioksen mallin sisäkkäisine pallokuorineen ja siitä johdetut kosmiset mittasuhteet. Vielä senkin jälkeen, kun Kopernikuksen aurinkokeskeinen malli oli omaksuttu, taivaallisten sfäärien mallista esitettiin uusia versioita, joissa sfäärien keskipisteenä kuitenkin oli Aurinko ja jossa eri planeettojen sfäärit olivat sisimmästä uloimpaan järjestyksessä Merkurius, Venus, Maa ja Kuu, Mars, Jupiter ja Saturnus.
Teoria taivaan sfääreistä menetti kuitenkin uskottavuutensa tieteellisen vallankumouksen myötä. Vielä 1600-luvun alussa Johannes Kepler käsitteli taivaan sfäärejä, vaikka hänen mukaansa sfäärit eivät kannattaneetkaan planeettoja vaan päätteli, että ne kulkivat ellipsin muotoisia ratoja pitkin Keplerin lakien mukaisesti. Saman vuosisadan lopulla Newtonin mekaniikka ja yleinen gravitaatiolaki syrjäyttivät kreikkalaiset ja keskiaikaiset teoriat maanpäällisten ja taivaallisten kappaleiden liikkeistä ja selittivät samalla, miten Keplerin lait seurasivat taivaankappaleiden välisistä vetovoimista.
Historia > Varhaiset käsitykset sfääreistä ja ympyräradoista

Antiikin Kreikassa, ajatus taivaan sfääreistä ja renkaista esiintyi ensimmäisen kerran Anaksimandroksen kosmologiassa 500-luvulla eKr. Hänen kosmologiassaan sekä Aurinko että Kuu olivat avoimia aukkoja tihentyneen ilman sisällä olevissa putkimaisissa tulirenkaissa; nämä renkaat olivat ikään kuin pyörän vanteita, jotka pyörivät keskellä olevan Maan ympärillä. Myös kiintotähdet olivat avoimia aukkoja vastaavanlaisissa pyörän vanteissa, mutta tähtiä vastaavia pyöriä oli niin paljon, että niiden vanteet yhdessä muodostivat yhtenäisen Maata ympäröineen pallonkuoren. Kaikki nämä pyöränvanteet olivat alun perin muodostuneet alkuperäisestä tulikehästä, joka ympäröi Maata joka puolelta mutta joka oli hajonnut moneksi erilliseksi renkaaksi. Niinpä Anaksimandroksen kosmogonian mukaan aluksi oli pallopinta, josta taivaan renkaat muodostuivat, ja osa näistä renkaista vuorostaan oli muodostanut tähtien sfäärin. Maasta katsottuna Auringon rengas oli korkein, Kuun alempi ja tähtien sfääri kaikkein alimpana.
Anaksimandoksen jälkeen hänen oppilaansa Anaksimenes (n. 585–528/524 eKr.) selitti, että tähdet, Aurinko, Kuu ja planeetat koostuivat kaikki tulesta. Mutta sen sijaan, että tähdet oli naulojen tai nastojen tavoin kiinnitetty pyöreään kristallipalloon, Aurinko, Kuu, planeetat ja myös Maa leijailivat suuremman kokonsa vuoksi ilmassa lehtien tavoin. Sen sijaan, että kiintotähdet tekivät vuorokaudessa taivaanpallon mukana täyden kierroksen Maan ympäri, Aurinko, Kuu ja planeetat eivät hänen mukaan olleet kiertoliikkeessä laskunsa ja nousunsa välillä, vaan laskettuaan ne vaakatasossa Maan ympäri kuin lakki pään ympäri, kunnes ne jälleen nousivat. Anaksimandroksesta poiketen hän väitti kiintotähtien olevan kaikkein kauimpana Maasta. Anaksimeneen käsityksestä, että tähdet oli kiinnitetty kristallipalloon kuin kiinteään taustaan, tuli yksi kosmologian perusperiaatteista aina Kopernikuksen ja Keplerin aikaan saakka.
Anaksimeneen jälkeen Pythagoras, Ksenofanes ja Parmenides olivat kaikki yhtä mieltä siitä, että maailmankaikkeus oli pallomainen. Myöhemmin Platon selitti Timaios-dialogissaan, että maailmankaikkeus oli pallomainen, koska pallo oli kaikkein täydellisin ja yhdenmukaisin muoto, ja että sen ulkorajana oli kiintotähtien pallonkuori. Mutta hänen mukaansa planeetat olivat pyöriviin renkaisiin asetettuja pyöreitä kappaleita, eivät pyörän vanteita niin kuin Anaksimandroksen kosmologiassa.
Kirjallisia ja visuaalisia ilmaisuja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | "Koska keskiaikainen maailmankaikkeus on äärellinen, sillä on muoto, täydellinen pallonmuoto, joka itsessään sisältää järjestyneen monimuotoisuuden... "Sfääri ... osoittavat meille kohteen, jossa mieli voi levätä, ylivoimaisen suuruudessaan mutta tyydyttävän sopusointuisuudessaan." | ” |
– C. S. Lewis, The Discarded Image, s. 99
Ciceron teoksessa Scipion uni, vanhempi Scipio Africanus kuvailee nousua taivaan sfääreihin, joihin verrattuna Maa ja Rooman valtakunta olivat mitättömän pieniä. Roomalainen kirjailija Macrobius laati teoksesta kommentaarin, jossa hän käsitteli monien koulukuntien ajatuksia sfäärien järjestyksestä. Hänen kommentaarinsa vaikutti suurelta osin siihen, että ajatus taivaan sfääreistä tuli varhaiskeskiajalla yleisesti omaksutuksi.
Muutamat myöhäiskeskiajan kirjailijat kiinnittivät huomiota siihen, että taivaan sfäärien fyysinen järjestys oli päinvastainen kuin niiden järjestys hengellisellä tasolla, jossa Jumala oli keskipisteenä ja Maa reunalla. Niinpä 1300-luvun alussa Dante kuvaili Jumalaisen näytelmänsä Paradiso -osassa Jumalaa valona maailmankaikkeuden keskuksessa. Siinä runoilija nousi fysikaalisen maailman yläpuolelle taivaan empyreoniin, jossa hän itse kohtasi Jumalan kasvoista kasvoihin ja hänelle annettiin ymmärrys sekä jumalallisesta että inhimillisestä luonnosta. Myöhemmin samalla vuosisadalla Nicole Oresmen teoksen Le livre du Ciel et du Monde kuvittaja käytti samaa aihetta. Hän piirsi sfäärit tavanomaiseen järjestykseen, Kuu lähimpänä Maata ja tähdet ylimpänä, mutta kuvassa sfäärit olivat yläpuolelta koveria, niin että niiden keskuksena oli Jumala eikä Maa niin kuin sfäärien ollessa alapuolelta koveria. Tämän piirroksen alapuolella oli Oresmen lainaus Psalmeista: "Taivaat julistavat Jumalan kunniaa, taivaanvahvuus ilmoittaa hänen kättensä tekoja."
Portugalilaisessa Os Lusíadas -eepoksessa vuodelta 1572 kuvaillaan  taivaan sfäärejä eloisasti Jumalan rakentamana "maailmankaikkeuden suurena koneena." Siinä tutkimusmatkailija Vasco da Gamalle esitellään taivaan sfäärien mekaanista mallia. Päinvastoin kuin Ciceron esityksessä, kuvaus sfääreistä alkaa Empyreonista ja laskeutuu sitten sisään päin kohti Maata huipentuen katsaukseen maallisten valtakuntien alueista korostaen täten ihmisten tekojen merkitystä jumalallisessa suunnitelmassa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Celestial spheres
Kirjallisuutta

Marshall Clagett: Science of Mechanics in the Middle Ages.  University of Wisconsin Press, 1959.
I. B. Cohen, A. Whitman: Principia.  University of California Press, 1999.
Pierre Duhem: ”History of Physics”, The Catholic Encyclopedia. Vol 12.  New York:  Robert Appleton Company, 1911.  Teoksen verkkoversio.
Bruce Eastwood: Astronomy in Christian Latin Europe c. 500 – c. 1150. Journal for the History of Astronomy, 1997, nro 28, s. 235–258.
Bruce Eastwood, Gerd Graßhoff: Planetary Diagrams for Roman Astronomy in Medieval Europe, ca. 800–1500.  Philadelphia. Määritä julkaisija! ISBN 0-87169-943-5
Carlo Golino: Galileo Reappraised.  University of California Press, 1966.
Edward Grant: The Foundations of Modern Science in the Middle Ages.  Cambridge Univ. Pr., 1996.  ISBN 0-521-56762-9
Raimo Lehti: Sfairopoiia.  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2009.  ISBN 978-952-5329-76-6
Steven Sargent (toim.); Annaliese Maier: At the Threshold of Exact Science:  Selected Writings of Annaliese Maier on Late Medieval Natural Philosophy.  Philadelphia:  University of Pennsylvania Press, 1982.
Stephen C. McCluskey: Astronomies and Cultures in Early Medieval Europe.  Cambridge University Press, 1998.  ISBN 0-521-77852-2
S. Sambursky: The Physical World of Late Antiquity.  Routledge & Kegan Paul, 1962.
Richard Sorabji: Matter, Space and Motion.  Lontoo:  Duckworth, 1988.  ISBN 0-7156-2205-6
Richard Sorabi (toim.): Philoponus and the Rejection of Aristotelian Science.  Lontoo & Ithaca NY. Määritä julkaisija!
Richard Sorabji: The Philosophy of the Commentators, 200–600 AD: Volume 2 Physics.  Duckworth, 2004.
R. Taton, C. Wilson (toim.): The General History of Astronomy: Volume 2 Planetary astronomy from the Renaissance to the rise of astrophysics Part A Tycho Brahe to Newton.  Cambridge University Press, 1989.
Victor E. Thoren: The Comet of 1577 and Tycho Brahe's System of the World. Archives Internationales d'Histoire des Sciences, 1979, nro 29, s. 53–67.
Ptolemaioksen taivaan sfäärien malli. Kuvassa Venuksen, Marsin, Jupiterin ja Saturnuksen episyklit, eksentriset deferentit ja ekvanttipisteet. George von Peuerbachin teoksesta Theoricae novae planetarum vuodelta 1474.
Maa ja sitä ympäröivät seitsemän taivaallista sfääriä, Beden teoksesta De natura rerum 1000-luvun lopulta
Thomas Diggesin kopernikaaninen aurinkokeskinen taivaan kehien malli vuodelta 1576
Kopernikuksen teoriaan perustuva Johannes Keplerin kaavio taivaan sfääreistä ja niiden välisestä tilasta (teoksesta (Mysterium Cosmographicum, 2. painos, 1621)
Dante ja Beatrice katsovat korkeinta taivasta; Gustave Dorén kuvituksesta Danten Jumalaisen näytelmään, liittyy teoksen 28. laulun säkeisiin 16–39
Taivaan sfäärit Nicole Oresmen teoksessa ''Le livre du Ciel et du Monde vuodelta 1377
Käännös suomeksi
BioMEMS

BioMEMS (Biological Micro Electro Mechanical Systems) on mikrosysteemien sovellushaara, joka keskittyy biologisiin sovelluksiin, kuten solujen tai DNA:n tutkimiseen. Toisinaan BioMEMS-termiä käytetään mikrofluidistiikan synonyyminä.
Historia

Vuonna 1967 S. B. Carterselvennä raportoi varjohöyrystettyjen palladiumsaarekkeiden käytöstä solujen kiinnittämiseen. Tämän ensimmäisen bio-MEMS-tutkimuksen jälkeen alan kehitys oli hidasta noin 20 vuoden ajan. Vuonna 1985 Unipath Inc. toi markkinoille ClearBlue-raskaustestin, jota käytetään yhä nykyäänkin ja jota voidaan pitää ensimmäisenä paperia sisältävänä mikrofluidisena laitteena ja ensimmäisenä markkinoille saatettuna mikrofluidisena tuotteena.
Vuonna 1990 sveitsiläisen Ciba-Geigyn (nykyisin Novartis) tutkijat Andreas Manz ja H. Michael Widmer ottivat käyttöön termin mikrokokonaisanalyysijärjestelmä (micro total analysis system, μTAS) uraauurtavassa julkaisussaan, jossa he ehdottivat miniatyrisoitujen kemiallisten kokonaisanalyysijärjestelmien käyttöä kemiallisessa aistimisessa. μTAS-käsitteen taustalla on ollut kolme tärkeää motivaatiotekijää. Ensinnäkin lääkkeiden löytäminen viime vuosikymmeninä ennen 1990-lukua oli ollut rajallista, koska makroskooppisilla laitteilla ei ollut aikaa ja kustannuksia suorittaa useita kromatografisia analyysejä rinnakkain. Toiseksi lokakuussa 1990 käynnistynyt ihmisen geeniperimää koskeva hanke (Human Genome Project, HGP) synnytti tarpeen parantaa DNA:n sekvensointikapasiteettia. Kapillaarielektroforeesista tuli näin ollen kemiallisten ja DNA:n erotusmenetelmien painopistealue.
Kolmanneksi Yhdysvaltain puolustusministeriön DARPA tuki 1990-luvulla useita mikrofluidiikan tutkimusohjelmia, koska oli havaittu, että oli tarpeen kehittää kentällä käytettäviä mikrojärjestelmiä kemiallisten ja biologisten aineiden havaitsemiseksi, jotka olivat potentiaalisia sotilaallisia ja terrorismin uhkia. Tutkijat alkoivat käyttää mikroelektroniikkateollisuudelta periytyviä fotolitografialaitteita mikroelektromekaanisten järjestelmien (MEMS) mikrovalmistukseen. Tuolloin MEMS:ien soveltaminen biologiaan oli rajallista, koska tämä tekniikka oli optimoitu pii- tai lasikiekkoihin ja siinä käytettiin liuotinpohjaisia fotolaseja, jotka eivät olleet yhteensopivia biologisen materiaalin kanssa. Vuonna 1993 Harvardin kemisti George M. Whitesides esitteli edullisen PDMS-pohjaisen mikrovalmistuksen, mikä mullisti bio-MEMS-alan. Sen jälkeen bio-MEMS-ala on kasvanut räjähdysmäisesti. Valikoituja merkittäviä teknisiä saavutuksia 1990-luvun bio-MEMS-kehityksen aikana ovat mm. seuraavat:
Vuonna 1991 kehitettiin ensimmäinen oligonukleotidisiru.
Vuonna 1998 kehitettiin ensimmäiset kiinteät mikroneulat lääkkeiden annostelua varten.
Vuonna 1998 kehitettiin ensimmäinen jatkuvatoiminen polymeraasiketjureaktiosiru.
Vuonna 1999 demonstroitiin ensimmäistä kertaa heterogeeninen laminaarinen virtaus solujen selektiivistä käsittelyä varten mikrokanavissa.
Nykyään agaroosin kaltaiset hydrogeelit, bioyhteensopivat fotoresistit ja itsekokoonpano ovat keskeisiä tutkimusalueita bio-MEMS:ien parantamisessa PDMS:n korvaajina tai täydentäjinä.
Lähestymistavat > Materiaalit > Pii ja lasi

Tavanomaisia mikromuokkaustekniikoita, kuten märkäsyövytystä, kuivasyövytystä, syväreaktiivista ionisyövytystä, sputterointia, anodista liimausta ja fuusioliimausta, on käytetty bio-MEMS:issä virtauskanavien, virtausantureiden, kemiallisten ilmaisimien, erotuskapillaarien, sekoittimien, suodattimien, pumppujen ja venttiilien valmistukseen. Piipohjaisten laitteiden käyttämiseen biolääketieteellisissä sovelluksissa liittyy kuitenkin joitakin haittoja, kuten niiden korkea hinta ja bioyhteensopimattomuus. Koska ne ovat vain kertakäyttöisiä, suurempia kuin MEMS-vertaislaitteensa ja vaativat puhdastiloja, korkeat materiaali- ja käsittelykustannukset tekevät piipohjaisista bio-MEMS-laitteista taloudellisesti vähemmän houkuttelevia. In vivo piipohjaiset bio-MEMSit voidaan helposti funktionalisoida proteiinien adsorption minimoimiseksi, mutta piin hauraus on edelleen suuri ongelma.
Lähestymistavat > Materiaalit > Muovit ja polymeerit

Muovien ja polymeerien käyttö bio-MEMS:issä on houkuttelevaa, koska ne ovat helposti valmistettavia, yhteensopivia mikrotyöstö- ja nopeiden prototyyppimenetelmien kanssa ja edullisia. Monet polymeerit ovat myös optisesti läpinäkyviä, ja ne voidaan integroida järjestelmiin, joissa käytetään optisia havaitsemistekniikoita, kuten fluoresenssia, UV/Vis-absorbanssia tai Raman-menetelmää. Lisäksi monet polymeerit ovat biologisesti yhteensopivia, kemiallisesti inerttejä liuottimille ja sähköisesti eristäviä sovelluksissa, joissa tarvitaan voimakkaita sähkökenttiä, kuten elektroforeettisessa erottelussa. Polymeerien pintakemiaa voidaan myös muokata erityissovelluksia varten. Erityisesti PDMS:n pintaa voidaan ionisäteilyttää magnesiumin, tantaalin ja raudan kaltaisilla alkuaineilla pinnan hydrofobisuuden vähentämiseksi, mikä mahdollistaa solujen paremman kiinnittymisen in vivo -sovelluksissa. Yleisimpiä bio-MEMSeissä käytettäviä polymeerejä ovat PMMA, PDMS, OSTEmer ja SU-8.
Lähestymistavat > Materiaalit > Biologiset materiaalit

A) Fibronektiinin mikromuotoilu PNIPAM-lasipinnalla.
B) & C) Yksittäiset fibroblastit on rajoitettu tilallisesti fibronektiinin mikromallin geometriaan.
Biologisten materiaalien, kuten proteiinien, solujen ja kudosten mikromittakaavan manipulointia ja kuviointia on käytetty kehitettäessä solupohjaisia matriiseja, mikrosarjoja, mikrovalmistukseen perustuvaa kudostekniikkaa ja keinotekoisia elimiä. * Biologista mikrokuviointia voidaan käyttää korkean läpimenon yksittäisten solujen analysointiin, solujen mikroympäristön tarkkaan hallintaan sekä solujen hallittuun integrointiin sopiviin monisoluisiin arkkitehtuureihin in vivo -olosuhteiden toistamiseksi. Fotolitografia, mikrokontaktipainatus, valikoiva mikrofluidinen toimitus ja itse kootut monokerrokset ovat joitakin menetelmiä, joita käytetään biologisten molekyylien kuvioimiseksi pinnoille. Solujen mikrokuviointia voidaan tehdä käyttämällä solunulkoisen matriisin proteiinien mikrokontaktikuviointia, soluelektroforeesia, optisia pinsettirakenteita, dielektroforeesia ja sähkökemiallisesti aktiivisia pintoja.