stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Louise de La Vallière
Elämä hovissa 1661–1671 > Rakastajatar 1661-1666

Hovimiesten suunnittelema harhautus tuli nopeasti todeksi, kun 22-vuotias Ludvig XIV ihastuikin oikeasti sivistyneeseen uuteen hovinaiseen, joka oli täysin viaton sekä syvästi uskonnolinen. Oltuaan avioliitossa Espanjan infanta, Ranskan kuningatar Maria Teresian kanssa noin vuoden verran, Ludvig XIV otti Louise de La Vallièren rakastajattarekseen heinäkuussa 1661. Välttääkseen loukkaamasta äitiään, leskikuningatar Anna Itävaltalaista, kuningas ei tunnustanut suhdetta julkisesti ja 17-vuotias Louise oli liian riippuvainen hänestä ja eikä tällä ollut itseluottamusta puolustaakseen oikeuksiaan virallisena rakastajattarena.
Helmikuussa 1662 syntyi myrsky, kun Louise kieltäytyi kertomasta rakastajalleen Madamen eli herttuatar Henrietta Englantilaisen ja Guichen kreivin välisistä suhteista. Hän pakeni epämääräiseen luostariin Chaillotiin, mihin Ludvig seurasi häntä nopeasti. Hänen vihollisensa, joista pääasiallinen oli Olympe Mancini, kreivitär de Soissons, kardinaali Mazarinin veljentytär, yrittivät tuhota hänet tuomalla hänen suhteensa kuninkaaseen kuningatar Maria Teresian tietoon. Hänet poistettiin Madamen palveluksesta ja laitettiin asumaan pieneen rakennukseen Palais Royaliin, jossa hän synnytti joulukuussa 1663 poikansa Charlesin, joka annettiin Colbertin kahden uskollisen palvelijan hoivaan. Salailusta luovuttiin käytännössä hänen palattuaan hoviin, ja viikon sisällä Anna Itävaltalaisen kuolemasta tammikuussa 1666 La Vallière esiintyi messussa Maria Teresian rinnalla. La Vallière tunnustettiin viralliseksi rakastajattareksi vuonna 1666 ja hän synnytti kuninkaalle viisi lasta vuosina 1663-1667.
Elämä hovissa 1661–1671 > Virallinen rakastajatar 1666-1667

Kuninkaan virallisena rakastajattarena (ransk. maîtresse-en-titre) La Vallière jatkoi taiteellisten ja kirjallisten kiinnostustensa harrastamista. Hän osallistui Racinen ja Molièren näytelmien esityksiin, luki aikakauden muodikkaita romaaneja ja kävi maalauskursseja Académie Royalessa. La Vallière osoitti myös taipumusta filosofisiin kysymyksiin. Salongeissa hänet tunnettiin perusteellisista keskusteluistaan ​​Aristoteleen Nikomakhoksen etiikasta ja Descartesin menetelmästä. Hänen älyllisten ystäviensä sisäpiiriä hallitsivat liberaalisen suuntauksen ajattelijat, kuten runoilija ja näytelmäkirjailija Isaac de Benserade (1612/1613–1691) ja de Lauzunin herttua.
Vuonna 1667 maailmallisempi ja kunnianhimoisempi Madame de Montespan syrjäytti La Vallièren Ludvigin tunteiden kohteena. Kuningas sijoitti Madame de Montespanin että La Vallièren toisiinsa liittyviin huoneistoihin, niin että hän pystyi vierailemaan La Vallièren huoneitten kautta Madame de Montespanin luona ilman tämän aviomiehen tietoa. Kuningas hyvitti La Vallièrea tekemällä tästä La Vallièren ja Vaujoursin herttuattaren vuonna 1667, titteliin liittyi myös maaomaisuus. Kun suhde Madame de Montespanin ja kuninkaan välillä tuli julki, tämän aviomies yritti saada aikaan skandaalin kiinnittämällä julkisesti huomiota vaimonsa uskottomuuteen. Säästyäkseen hämmennykseltä Ludvig pakotti La Vallièren kestämään nöyryytyksen ja jäämään hoviin nimellisesti virallisena rakastajattarena todellisen rakastajattarensa rinnalla. Kun La Vallière yritti paeta luostariin vuonna 1671, kuningas pakotti hänet palaamaan hoviin. Kun vuonna 1674 markiisi ja markiisitar de Montespan erosivat laillisesti, Ludvig antoi Louisen vihdoin mennä karmeliittiluostariin Pariisiissa, jossa hän asui, antoi luostarilupauksensa vuonna 1675 luostarinimellä Louise de la Miséricorde ja määräsi itselleen ankarat katumusharjoitukset kuolemaansa asti 36 vuotta myöhemmin. Orléansin herttua Filip I:n toinen puoliso Élisabet Charlotte otti vastuun hänen 7-vuotiaan poikansa Louis de Bourbonin kasvatuksesta.
Hän oli kuninkaan virallinen rakastajatar 17-vuotiaasta lähtien 10 vuoden ajan. Louise de La Vallière kuoli Pariisissa karmeliittaluostarissa 65-vuotiaana 7. kesäkuuta 1710. Hänen omaisuutensa ja tittelinsä peri tytär Marie-Anne de Bourbon.
Lapset

Louiselle ja Ludvigille syntyi viisi lasta, joista kaksi selvisi aikuisikään asti ja heidät laillistettiin.
Charles de La Baume Le Blanc (19. joulukuuta 1663 – 15. heinäkuuta 1665), kuoli alle 2-vuotiaana, eikä häntä koskaan laillistettu
Philippe de La Baume Le Blanc (7. tammikuuta 1665 - 1666), kuoli alle 2-vuotiaana, eikä häntä koskaan laillistettu
Louis de La Baume Le Blanc (27. joulukuuta 1665 – 1666), kuoli alle 2-vuotiaana, eikä häntä koskaan laillistettu
Marie-Anne de Bourbon, Légitimée de France (2. lokakuuta 1666 – 3. toukokuuta 1739), tunnetaan nimellä Mademoiselle de Blois laillistamisensa jälkeen, meni naimisiin 13-vuotiaana vuonna 1680 Louis Armand I:n Contin prinssin (1661–1685) kanssa, avioliittoa ei pantu täytäntöön, ei jälkeläisiä; leskeytyi vuonna 1685 eikä avioitunut uudelleen. Hän peri La Vallièren herttuattaren tittelin ja maaomistukset äidiltään.
Louis de Bourbon, Vermandois'n kreivi (2. lokakuuta 1667 – 18. marraskuuta 1683), kuoli 16-vuotiaana maanpaossa Flanderissa ensimmäisen sotaretkensä aikana, ei jälkeläisiä. Sotkeutui nuorten aatelismiesten homoseksuaaliseen salaseuraan, kuningas ei surrut aviottoman poikansa kuolemaa.
Lehtolampi (Karstula)

| Lehtolampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Karstula
Koordinaatit:  62°48′30″N, 25°11′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue (14.68)
Laskupuro:  puro Suolikkoon 
Järvinumero:  14.682.1.009
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  189,9 m  
Pituus:  390 m  
Leveys:  210 m  
Rantaviiva:  0,975 km  
Pinta-ala:  5,039 ha  
Tilavuus:  0,000165 km³ 
Keskisyvyys:  3,27 m  
Suurin syvyys:  7,8 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiLehtolampi 
Lehtolampi  on Keski-Suomessa Karstulassa  Sapra-ahon lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 390 metriä pitkä, 210 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,0 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 165 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,3 metriä ja suurin syvyys on 7,8 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Pyhäjärven alueella (14.68), jonka Vuosjoen valuma-alueeseen (14.682) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 189,9 metriä mpy.
Iain Clark

Iain Clark (s. 20. elokuuta 1946) on brittiläinen rumpali, joka on soittanut yhtyeissä Uriah Heep ja Cressida. Ensin mainitussa hän oli vuoden 1971 ajan ja soitti studioalbumilla Look at Yourself.
Huoltokeskus

Huoltokeskus on lähinnä puolustusvoimissa toimiva keskus, jonka tehtävänä on ylläpitää materiaalien, ruokahuollon, kuljetusten sekä lääkintäasioiden toimintoja. Joissakin joukko-osastoissa niin kuin Karjalan Prikaatissa on erikseen materiaalikeskus, kuljetuskeskus ja kunnossapitokeskus.
Huoltokeskuksessa työskentelee seä siviili- että sotilashenkilöitä.
Materiaaliasioista huoltokeskukselle kuuluu mm. taisteluvälineasiat, vaatetus- ja liinavaatehuolto sekä toimistotarvikkeet. Myös erillinen kuljetus- tai materiaalikeskus voi olla osa huoltokeskusta.
Huoltokeskuksen lyhenteenä käytetään Hkesk tai HKesk.
Huoltokeskusmalli tuli Puolustusvoimissa käyttöön uuden johtamis- ja hallintojärjestelmän myötä vuonna 1998.
Lännenkuntio

| Lännenkuntio |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Kuntiot Gratiola
Laji::  neglecta
Kaksiosainen nimi
 Gratiola neglecta  Torr. 
Katso myös
   Lännenkuntio Wikispeciesissä   Lännenkuntio Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenkuntio eli kuntio (Gratiola neglecta) on alun perin pohjoisamerikkalainen märkien paikkojen ruohokasvi. Se kuuluu ratamokasvien (Plantaginaceae) heimoon, mutta aiemmin se on luokiteltu naamakukkais- eli syyläjuurikasveihin (Scrophulariaceae).
Ulkonäkö

Lännenkuntio on yksivuotinen ja kasvaa 10–25 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat varressa vastakkain, muodoltaan suikeat ja hammaslaitaiset. Kukat kasvavat yksittäin lehtihangoissa. Kukkien teriö on noin yhden senttimetrin pituinen, väriltään valkoinen ja punertavatäpläinen. Teriön alahuulessa on kolme ja ylähuulessa kaksi liuskaa.
Lännenkuntio Suomessa

Lännenkuntio on Suomessa vakiintunut, mutta harvinainen tulokas Uudellamaalla. Se kasvaa savisilla joenvarsilla ja savisissa ojissa veden rajassa. Sitä ei ole tavattu muissa Pohjoismaissa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Lännenkuntion (Gratiola neglecta) levinneisyys Suomessa.
ITIS: Gratiola neglecta (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Gratiola neglecta (englanniksi)
Hisaichi Terauchi

Hisaichi Terauchi.
Kreivi Hisaichi Terauchi (8. elokuuta 1879 – 12. kesäkuuta 1946) oli Keisarillisen Japanin armeijan marsalkka toisessa maailmansodassa.
Elämäkerta

Terauchi syntyi Yamaguchin prefektuurissa ja oli Japanin pääministeri Terauchi Masataken vanhin poika. Hän valmistui Keisarillisen Japanin armeijan sotilasakatemiasta vuonna 1900 ja palveli Venäjän-Japanin sodassa.
Sodan jälkeen Terauchi meni armeijan henkilöstökouluun ja valmistui 1909. Hän vietti aikaa sotilasasiamiehenä Saksassa ja työskenteli lehtorina kadettikoulussa. Vuonna 1919 hän sai arvonimen ”hakushaku” Kazoku-arvojärjestelmän mukaan ja hänet ylennettiin everstiksi. Terauchista tuli kenraalimajuri 1924.
Terauchi nimitettiin Japanin korealaisen armeijan kansliapäälliköksi vuonna 1927. Saatuaan ylennyksen kenraaliluutnantiksi 1929 hän sai komennuksen viidenteen jalkaväkidivisioonaan, mutta hänet siirrettiin myöhemmin 4. jalkaväkidivisioonaan. Vuonna 1934 Terauchi nimitettiin Japanin taiwanilaisen armeijan komentajaksi.
Lokakuussa 1935 Terauchi nimitettiin ”täydeksi” kenraaliksi. Helmikuun 26. päivän välikohtauksenn jälkeen armeija valitsi hänet Japanin sotaministeriksi, mikä aiheutti ristiriitaa Japanin parlamentissa sotilas- ja siviilipuolueiden välille.
Terauchi komensi Japanin Pohjois-Kiinan alueen armeijaa heti Kiinan–Japanin sodan jälkeen. Hänet palkittiin ensimmäisen luokan ”nousevan auringon” (Kyokujitsu shō) palkinnolla vuonna 1938. 1941 Terauchi siirrettiin komentamaan eteläistä armeijan retkikuntaa. Pian sen jälkeen hän alkoi tehdä sotasuunnitelmaa amiraali Yamamoto Isorokun kanssa Tyynenmeren sotaa varten.
Kaakkois-Aasian valloituksen johtamisen jälkeen Terauchi vahvisti päämajaansa Singaporessa. Hänet ylennettiin sotamarsalkaksi 6. kesäkuuta 1943. Vuotta myöhemmin toukokuussa hän muutti Filippiineille. Kun alue muuttui vaaralliseksi hän vetäytyi Saigoniin Ranskan Indokiinaan. Kuullessaan Burman menetyksestä hän kärsi aivohalvauksesta toukokuussa 1945.
Terauchi luovutti perheensä perintökalun, wakizashin eli lyhyen miekan, lordi Mountbattenille Saigonissa 1945. Miekka melkein aiheutti diplomaattisen selkkauksen 1980-luvun puolessa välissä kun kuningataräiti Elisabet halusi asettaa sen näkyvälle paikalle hänen ja kruununprinssi Naruhiton illallisella. Kuningatar kuitenkin esti miekan esillepanon.
Terauchin hauta sijaitsee Singaporessa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
M/S Exporter

| M/S Exporter |
| --- | --- |
 M/S Birka Exporter Sompasaaren satamassa Helsingissä lokakuussa 2008.
Tyyppi:  Rahtilaiva
Lippuvaltio:  Suomi
Kotipaikka:  Maarianhamina
IMO-numero:  8820860
MMSI-numero:  230204000
Tunnuskirjaimet:  OJDA
Aiemmat nimet:  1991–2002: Granö 2002–2013 Birka Exporter 2013- Exporter
Omistaja:  Birka Cargo
Aiemmat omistajat:  1991–2002: Rederi AB Gustav Erikson 2002–2013 Birka Cargo   2013- Eckerö Shipping Ab
Rakennustelakka:  Brodogradiliste "Sava", Mačvanska Mitrovica, Serbia ja Fosen Mekaniske Verksted, Fosen, Norja
Rakennusnumero:  304 (Serbiassa)
Vesillelasku:  1992
Luovutettu:  1993
Tekniset tiedot
Pituus:  122 m
Leveys:  19,3 m
Syväys:  6,16 m
Bruttovetoisuus:  6 620 brt
Koneisto:  1 × Wärtsilä-Vasa 16V32D diesel
Koneteho:  5 920 kW
Nopeus:  30,56 km/h
Nopeus:  16,5 kn
Hyttejä:  12
Lastikapasiteetti:  1 278 m
Lastikapasiteetti:  2 520 m³
Lähteet:  
M/S Exporter (IMO 8820860) on ahvenanmaalaisen Birka Cargo Ab:n omistukseen rekisteröity ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1991 Mačvanska Mitrovicassa, Jugoslaviassa ja Fosen Mekaniske Verksted -telakalla Fosenissa, Norjassa alus on varustettu. Kuollutta painoa Exporterilla on 5 409 tonnia ja jääluokitus on 1A eli se pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Alus on rekisteröity Suomen lipun alle ja sen kotisatama on Maarianhamina.
Exporterin sisaraluksia ovat M/S Birka Transporter, M/S Birka Shipper, M/S Ahtela, M/S Aknoul ja M/S Amber.
Rederiaktiebolaget Eckerön ostettua Birka Cargon omistavan Birka Line Ab:n, jätettiin aluksien nimestä Birka -sana pois.
Käyttöhistoria

Vuonna 1991 alus luovutettiin Rederi Ab Gustaf Eriksonin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Maarianhamina. Tuolloin aluksen nimi oli Granö. Tämän jälkeen Transfennica aloitti liikennöinnin aluksella, reitillä Rauma–Lyypekki. Vuonna 1995 Granö rekisteröitiin United Shippingin omistukseen. Kotisatama säilyi Maarianhaminana. Saman vuoden aikana alus siirtyi Suomen ja saksalaisen Kielin satamakaupungin väliseen liikenteeseen. Lokakuussa 1996 alus palasi takaisin Rauman ja Lyypekin välille. Tammikuussa 1997 Granö aloitti liikennöinnin linjalla Hanko–Lyypekki. Tammikuussa 2000 ruotsalainen Korsnäs AB vuokrasi aluksen Ruotsin ja Länsi-Euroopan väliseen liikenteeseen.
Nykyisen omistajan, Birka Cargo Ab:n haltuun laiva rekisteröitiin tammikuussa 2002. Saman vuoden kesäkuussa alus sai nykyisen Birka Exporter -nimensä.
Aamulla 8. joulukuuta 2008 Birka Exporter törmäsi Pohjanmerellä troolariin ollessaan matkalla Belgian Antwerpeniin. Törmäyksen jälkeen alus meni Alankomaiden Amsterdamiin ja joutui muutamaksi päiväksi kuivatelakalle.
Alus liikennöi pääosin ruotsalaisen Holmen -paperiyhtiön lukuun, kuljettaen paperi- ja puutavaralastia Ruotsista Englantiin ja Saksaan.
Aiheesta muualla

Fakta om Fartyg – M/S Granö (ruotsiksi)
Birka Cargo (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Innvikin kirkko

| Innvikin kirkko Innvik kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2014.
Sijainti:  Stryn, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1822
Suunnittelija:  E. Waldboe
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  350
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Innvikin kirkko (norj. Innvik kyrkje) on Strynin kunnassa Vestlandin läänissä Norjassa sijaitseva kahdeksankulmainen puukirkko vuodelta 1822.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Innvikin kirkko Wikimedia Commonsissa
Huoltokiusaaminen

Huoltokiusaaminen tarkoittaa yleensä avio- ja avoeron yhteydessä ja eron jälkeen esiintyvää henkistä väkivaltaa, jossa entisten puolisoiden yhteisestä lapsesta tulee kiusaavan vanhemman väline kiusata toista vanhempaa. Käytännössä kiusaaja voi harjoittaa huoltokiusaamista mitä moninaisimmilla tavoilla.
Huoltokiusaaminen alkaa yleensä tilanteessa, jossa vanhemmat eivät eron jälkeen pääse sopuun lapsen huollosta, asumisesta ja/tai tapaamisista. Usein huoltokiusaaminen nähdään erheellisesti vain riitana kahden tasavertaisen vanhemman välillä ja saatetaan viitata avio- tai avoerokriisiin, joka selittäisi vanhempien tulehtuneet välit. Huoltokiusaamistapauksissa ei ole kyse ohimenevästä eroriidasta vaan huoltokiusaamisessa toinen vanhempi käyttää toisen vanhemman rakkautta lapseen ja itse lasta aseena henkisessä väkivallassa toista vanhempaa kohtaan. Huoltokiusaava vanhempi ei kunnioita lapsen laillisia oikeuksia toiseen vanhempaan eikä noudata laillisia tapaamissopimuksia, vanhempien välisiä sopimuksia ja/tai oikeuden päätöksiä.
Huoltokiusaajalla voi olla erilaisia tavoitteita. Yleensä hän pyrkii estämään lapsen yhteydenpitoa ja tapaamisia toisen vanhemman kanssa. Huoltokiusaaja pyrkii uuvuttamaan toisen vanhemman siten, että tämä luopuisi vanhemmuudesta kokonaan.  Taustalla saattaa olla halu vieraannuttaa yhteinen lapsi toisesta vanhemmasta täydellisesti.
Huoltokiusaamista harjoittavan kiusaajan tyypillisiä toimintatapoja ovat valehtelu kaikille osapuolille, kommunikoimattomuus toisen vanhemman kanssa lapsen asioissa, toimiminen yhteishuoltajana niin kuin olisi lapsen yksinhuoltaja, toisen vanhemman mustamaalaaminen viranomaisille/lähipiirille ja muille lapsen sidosryhmille, viranomaisten ja lähipiirin käyttäminen huoltokiusaamisen toteuttajana tai mahdollistajana, toisen vanhemman vanhemmuutta arvostelevat viestit tapaamisten jälkeen, toisen vanhemman jatkuva provosointi, lapsen puhelinyhteyksien estäminen/häirintä/minimointi/valvonta, lapsen pienenkin ”sairauden” käyttö tapaamisten estämi seen, jatkuvat tapaamis/huoltosopimuksen muutos/murtoyritykset, sopimuksista kieltäytyminen, suulliset sopimukset/lupaukset, joita ei pidetä, huonoon sopimukseen pakottaminen/kiristäminen, sopimusten omavaltainen tulkinta (lapsen ja toisen vanhemman yhteyttä vähentävästi),perättömät lastensuojeluilmoitukset, perättömät rikosilmoitukset, lapsen muuttaminen etäälle toisesta vanhemmasta asiasta sopimatta, tapaamisia estävät tai rajoittavat lapsen harrastukset, valvottujen tapaamisten vaatiminen lapsen ja toisen vanhemman välille ilman todellisia perusteita, lapsen tietojen panttaaminen esim. päiväkodista/koulusta/terveydenhuollosta, sovittelujen estäminen, lopulta kaikkien kontaktien katkaisu lapsen ja toisen vanhemman välillä. 
Huoltokiusaamisen seurauksena kiusaaja saattaa toiminnallaan viedä tilanteen niin pitkälle, että toinen vanhempi luopuu kokonaan vanhemmuudestaan uupuessaan tai sairastuessaan.
IDance

| iDance |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Positive Gaming
Julkaisija:  Positive Gaming
Jakelija:  Positive Gaming
Lajityyppi:  tanssipeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Alusta:  Kolikkopeli
Lisenssi:  Suljettu lisenssi
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
iDance on Positive Gamingin tuleva tanssipeli. Se tulee olemaan nelipaneelinen, kuten Dance Dance Revolution ja In The Groove. Pelistä on jo olemassa 32-pelaajan moninpeli, mutta kolikkopeli- ja kotiversio julkaistaan vuoden 2009 aikana. Pelin julkaisemisesta Euroopan ulkopuolella ei ole vielä tietoa.
Aiheesta muualla

iDancen sivusto
Positive Gamingin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Inny

Inny on Irlannin pisimmän joen, Shannonin, sivujoki. Se virtaa läntisessä Irlannissa. Se saa alkunsa Lough Sheelin -järvestä ja virtaa Lough Kinalen, Lough Derravaraghin, Lough Ironin kautta Lough Reehen. Joen kokonaispituus on noin 50 kilometriä. Sen syvyys on tyypillisesti 1,5–3,0 metriä, mutta vaihtelee sään mukaan.
Inny on virkistyskalastajien suosiossa. Sieltä kalastetaan taimenta ja haukea. Joesta on satu yli kymmenen kilogramman painoisia haukia. Joen yleisimmät kalalajit ovat särki, lahna, ahven ja suutari.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inny Wikimedia Commonsissa
Hugo Lagus

Hugo Wilhelm Lagus (3. tammikuuta 1871 Helsinki – 11. joulukuuta 1946 Pori) oli suomalainen taloustieteilijä, kirjailija ja Porin kauppakoulun johtaja.
Laguksen vanhemmat olivat valtioneuvos Jakob Johan Wilhelm Lagus ja tämän 2. vaimo Kristina Wilhelmina Kunelius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1890, valmistui filosofian kandidaatiksi 1892 ja maisteriksi 1894 sekä väitteli tohtoriksi Heidelbergin yliopistossa 1908. Lagus teki 1898–1899 tutkimusmatkan Kameruniin, ja myöhemmin hän teki opintomatkat New Yorkiin 1903 ja Heidelbergiin 1907–1908.
Lagus toimi Porin kauppakoulun opettajana ja johtajana 1901–1934. Hän perusti myös Porlan kalanviljelyslaitoksen Lohjalle 1919. Porlan laitos oli Suomen ainoa keskieurooppalaistyyppinen lampiviljelylaitos. Lagus rakennutti vuoden 1905 paikkeilla Lohjanjärven rannalle Vähä-Ojamoon jugend-tyylisen Villa Haikarin eli Harbonäsin huvilan, jonka hän myi 1938 Lohjan kauppalalle. Huvilassa toimi 1960-luvulle saakka kahvila ja retkeilymaja, ja 1990-luvulle se kunnostettiin kesäravintolan käyttöön.
Teoksia

Från tropikerna : bilder och berättelser. Söderström 1901
En berättelse om alkohol. Söderström 1907
Taloustieteen oppikirja. Otava 1907
Über den Holzexport und die Wälder Finlands, Inaugural-Dissertation zur Erlangung der Doktorwürde der hohen philosophischen Fakultät der Ruprecht-Karls-Universität zu Heidelberg, väitöskirja. Heidelberg 1908
Vid sidan af vägen. Söderström 1915
Henrik Fabian Valentin I, I skolan. Söderström 1916
Henrik Fabian Valentin II, Studenten. Söderström 1917
Henrik Fabian Valentin III, Till lifvet. Söderström 1918
Assistenten Aristides Tejtus äventyr; med teckningar av Toivo Vikstedt. Söderström 1920
Kumo elvs flottningsbolag 1876-1925 : en översikt. Helsingfors 1926
W. Rosenlew & co. aktiebolag 1853-1928. W. Rosenlew, Björneborg 1928
Porlan kalanviljelyslaitos 1916-1928. Otava 1930
Fredrik Wilhelm Rosenlew : 1831-1892. WSOY 1931
En gammal akademisk släkt : [Lagus], enligt familjebrev tecknad av Hugo Lagus. Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors 1936
Ino

Ino (ven. Приветнинское, Privetninskoje) on paikka Uudellakirkolla Venäjällä. Venäjän armeija rakensi sinne vuosina 1909–1916 Inon linnakkeen, joka sijaitsi noin 60 kilometrin päässä Pietarista. Inon rautatieasemalta kulki linnakkeen luo 1916 avattu lyhyt ratayhteys.
Venäläiset evakuoivat Inon linnakkeen tykit ja räjäyttivät tykkipatterit ennen linnakkeen luovuttamista suomalaisille toukokuussa 1918. Vuoden 1920 Tarton rauhassa Suomi sitoutui olemaan linnoittamatta Inoa uudelleen. Inon satama olisi haluttu säästää siviililiikenteeseen, mutta se tuhoutui täysin tavallista rajummassa myrskyssä syksyllä 1924. Linnakkeen purkamisen myötä Inon asema jäi sivuun varsinaisesta liikenteestä. Osaa vanhasta veturitallista käytettiin 1930-luvulla suojeluskuntatalona.
Talvisodan päättäneen Moskovan rauhan (1940) perusteella Ino kuului Neuvostoliitolle luovutettuihin alueisiin, mutta vuonna 1941 alkaneessa jatkosodassa Suomi valtasi sen tilapäisesti takaisin. Sodan aikana osa entisestä veturitallista purettiin tiiliä tarvittaessa. Suomen armeija joutui vetäytymään alueelta puna-armeijan suorittaman Kannaksen syyrhyökkäyksen seurauksena kesällä 1944.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ino Wikimedia Commonsissa
Kapean leivän kansaa. Käynti Inon kalastajakylässä, Helsingin Sanomat, 10.02.1935, nro 39, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
InoSMI.ru

| inoSMI |
| --- | --- |

Verkkosivusto:  http://www.inosmi.ru/
Kaupallinen:  kyllä
Tyyppi:  uutissivusto
Rekisteröinti:  vaihtoehtoinen
Kielet:  venäjä
Omistaja:  Yaroslav Ognev
Avattu:  helmikuussa 2004
Similarweb-sija:  6453. (heinäkuu 2022)
InoSMI.ru (ven. иноСМИ, lyhenne sanoista ulkomaiset joukkotiedotusvälineet) on venäläinen Internetissä toimiva uutissivusto, joka julkaisee käännöksiä länsimaisen median artikkeleista. Sivusto on osa Venäjän kansainvälistä tietotoimistoa RIA Novostia, ja Venäjän valtio omistaa sen Yleisvenäläisen valtion televisio- ja radioyhtiön kautta. InoSMI saa tukea Venäjän lehdistö- ja viestintävirastolta.
Vaikka palvelu työllistää ammattimaisia kääntäjiä, merkittävä osa artikkeleista on sivuston käyttäjien vapaaehtoisesti kääntämiä. Kävijät osallistuvat myös median tarkkailuun ehdottamalla käännettäväksi sopivia artikkeleita.
InoSMI.ru on Venäjän 288. seuratuin verkkosivusto, ja enemmistö sen käyttäjistä tulee Venäjältä.
Toimittaja Anna-Lena Laurénin (Hufvudstadsbladet ja Dagens Nyheter) mukaan Inosmi on propagandaorganisaatio, joka rikkoo tekijänoikeuksia. Se myös keksii teksteille tarkoitushakuiset otsikot ja tiivistelmät, joilla luodaan kuva toimittajan venäläisvastaisuudesta. Laurénin mukaan Inosmin tavoite on luoda kuva, että koko länsi on venäläisiä vastaan.
Laurénin omasta tekstistä tiivistelmä väitti, että se tekee "epäilyttäviä johtopäätöksiä", kertomatta, mikä johtopäätös on epäilyttävä, kenties se että suomalaiset eivät ole erityisen kiitollisia Leninille.
Aiheesta muualla

InoSMI.ru