stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janus Pannonius

Janus Pannonius (1434–1472) oli unkarilainen renessanssihumanisti, runoilija ja piispa.
Janus Pannonius aloitti opiskeluaikanaan Italiassa kirjoittamisen, enimmäkseen epigrammeja ja panegyrisiä latinalaisia ​​lauluja. Kotimaassaan hän kirjoitti enimmäkseen elegioita unkarilaisista maisemista, isänmaallisuudesta ja yksinkertaisista, inhimillisistä tunteista. Hän oli Unkarin renessanssin tärkein runoilija, ja hänellä oli ratkaiseva vaikutus unkarilaisen maallisen runouden jatkokehitykseen. Hänen teoksistaan ​​julkaistiin ensimmäinen kokoomapainos vuonna 1784. Pannonius oli  Pécsin piispa  1459-1472.
Valois’n Isabella

| Isabelle de Valois |
| --- | --- |
 Mary Howittin 1800-luvulla piirtämä muotokuva Isabellesta
Englannin kuningatar
Valtakausi:  1396–1400
Kruunajaiset:  8. tammikuuta 1397
Orléansin herttuatar
Valtakausi:  1406–1409

Syntynyt:  9. marraskuuta 1389 Pariisi, Ranskan kuningaskunta
Kuollut:  13. syyskuuta 1409 tai 1410 (ikä 19 tai 20) Blois, Loir-et-Cher, Ranskan kuningaskunta
Puoliso:  Rikhard II Englannin kuningas Kaarle, Orléansin herttua
Lapset:  Jeanne d' Orléans
Suku:  Valois
Isä:  Kaarle VI
Äiti:  Elisabeth von Bayern
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Isabelle de Valois (9. marraskuuta 1389 – 13. syyskuuta 1409) oli Ranskan prinsessa, kuningas Kaarle VI:n ja Baijerin Isabellan tytär. Hän oli Rikhard II:n puolisona  Englannin kuningatar vuosina 1396–1400.
Isabele syntyi Pariisissa. Hänen nuorempiin sisaruksiinsa kuuluivat Juhana (ransk. Jean eli dauphin), Catherine ja Kaarle (ransk. Charles). Catherine avioitui kuningas Henrik V:n kanssa.
31. lokakuuta 1396 kuusivuotias Isabelle naitettiin Englannin Rikhard II:lle rauhan säilyttämiseksi. Liiton poliittisuudesta huolimatta Rikhardin ja lapsi-Isabellen suhde oli molemminpuolisesti kunnioittava. He eivät asuneet yhdessä, vaan Isabella kasvoi Windsorin linnassa missä hänen aviomiehensä vieraili ja toi hänelle lahjoja.
Isabelle muutti Wallingfordin linnaan protestiksi, kun Rikhard lähti sotaretkelle Irlantiin. Paluumatkalla Englantiin Rikhard vangittiin, ja Isabella määrättiin uuden kuninkaan Henrik IV:n tahdosta muuttamaan pois Windsorista ja asettumaan Salisburyn piispan palatsiin. Rikhardin kannattajat kertoivat Isabellalle, että Rikhard oli karannut, ja houkuttelivat hänet Henrikin vastaisen kapinan keulakuvaksi. Muut kapinajohtajat mestattiin, mutta Isabellan todettiin olleen liian nuori ymmärtämään tekojaan.
Henrik IV päätti, että Isabellen pitäisi naida hänen poikansa Henrik, mutta Isabella kieltäytyi kaikesta kanssakäymisestä prinssin kanssa. Ehdotuksesta hän kuitenkin päätteli aviomiehensä kuolleen ja aloitti suruajan välittämättä Henrik V:n käskystä ja aikanaan Henrik päästi Isabellen palaamaan Ranskaan.
29. kesäkuuta 1406 Isabelle avioitui serkkunsa Charlesin, Orléansin herttuan kanssa. Hän kuoli vuonna 1409 tai 1410  noin kahdenkymmenen vuoden ikäisenä tyttärensä, Jeanne de Valois'n synnytykseen. Jeanne avioitui Alençonin herttua Jean II:n kanssa vuonna 1424,, avioliitto päättyi lapsettomana Jeannen kuolemaan.
Käännös suomeksi
Kasımpaşa SK

Kasımpaşa Spor Kulübü on vuonna 1921 perustettu jalkapalloseura Istanbulista, Turkista. Se pelaa Turkin Superliigassa, johon se nousi kaudeksi 2012–13. Korkeimmalla sarjatasolla seura on pelannut aiemmin vuosina 1959-1964, 2007-2008, 2009-2011.
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut (turkiksi)
Esa Katajavuori

Esa Katajavuoren kvintetti.
Esa Katajavuori (27. huhtikuuta 1940 Helsinki – 20. tammikuuta 2023 Porvoo) oli suomalainen kosketinsoittaja sekä jazzpianisti.
Ura

Katajavuoren lapsuuskodissa piano oli ainoa esillä ollut soitin, ja se säilyi hänen pääasiallisena instrumenttinaan koko hänen uransa ajan. Pojan soittotaito karttui pianotunneilla ja opinnoilla Sibelius-Akatemiassa. Musiikinlajeista jazz kiinnosti Katajavuorta eniten, joten hän perusti 1950-luvun puolivälissä kvintetin. Silloisissa Helsingin koulutansseissa ahkerasti keikkailleen yhtyeen rumpaliksi tuli Christian Schwindt, joka kuului myöhemmin Love Records -levy-yhtiön perustajiin. Katajavuoren musiikillisina esikuvina olivat Bill Evans, Red Garland ja Art Tatum.
1960-luvun alussa Katajavuori siirtyi ammattimaiseksi pianistiksi tanssi- ja ravintolakeikoille. Eri yhteyksissä hän säesti muiden muassa Vesa-Matti Loiria, Lasse Mårtensonia, Carolaa, Viktor Klimenkoa ja Kivikasvoja. Vuonna 1970 hän pääsi säestämään Kalastajatorpalla esiintynyttä Eartha Kittiä. 1960-luvun lopusta lähtien Katajavuori soitti pianosäestyksiä levytyksissä. Hän soitti esimerkiksi Vesa-Matti Loirin ensimmäisen Eino Leino -albumin piano-osuudet. Kaikkiaan Katajavuori oli pianon tai sähköurkujen soittajana mukana 1 783 levytyksessä.
Musiikin koneellistumisen myötä Katajavuoren studiotyöskentely väheni 1980-luvulla, ja vuonna 1988 hän siirtyi teatterikapellimestariksi Hämeenlinnan kaupunginteatteriin, jossa hän oli työuransa viimeiset 15 vuotta. Eläkevuosinaan Katajavuori asui Porvoossa.
Katajavuori on haudattu isänsä ja tätinsä viereen sukuhautaan Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Suku ja perhe

Katajavuoren isä oli ksylofonisti Eino Katajavuori ja täti kanteleensoittaja Ulla Katajavuori.
Diskografia

Esko Linnavalli & Esa Katajavuori – On The Rocks (RCA Victor 1972)
Hammondilla – Suomalaisia ikivihreitä (RCA International 1974)
Hammondilla – Suosittua suomalaista (RCA International 1974)
Joulu Hammondilla (RCA International 1975)
Hammondilla – Suosittua suomalaista 2 (RCA International, RCA Victor 1975)
Pianolla (Scandia 1975)
Hammondilla  – Suomalaisia ikivihreitä 2 (RCA International, RCA Victor 1976)
Hammondilla – Suomalaista elokuvamusiikkia (RCA International 1977)
Euroviisut 78 (RCA, RCA Victor 1978)
Hittejä Hammondilla (TopHits-FinnHits 1981)
Sivasspor

Sivasspor on turkkilainen jalkapallojoukkue Sivasista, joka pelaa Turkin Superliigassa. Seura nousi pääsarjatasolle 2005 ja sen paras saavutus on toinen sija kaudella 2008–2009.
Aiheesta muualla

Sivassporin viralliset sivut
Sivassporin Fan viralliset sivut
Jaakko Bascharoff

Jaakko (Jakob) Bascharoff (1. joulukuuta 1869 Pihkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 20. helmikuuta 1936 Suomen Punaisen Ristin sairaala, Helsinki) oli suomenvenäläinen Hattulassa asunut kauppias, kirkonisännöitsijä ja suurlahjoittaja.
Kamenkan seurakunnassa Pihkovan kuvernementissa maanviljelijän poikana syntynyt Jaakko Bascharoff kävi kotikunnassaan kansakoulun ja tuli Suomeen vuonna 1887 harjoittaen aluksi kulkukauppaa. Vuonna 1889 hän perusti Hattulan Mierolaan sekatavarakaupan, jota hän ensin harjoitti A. M. Veseloffin nimissä ja vuodesta 1897 omissa nimissään. Vuonna 1913 Bascharoff perusti Hämeenlinnaan kangas- ja valmiiden vaatteiden kaupan toiminimellä Kansallis-Vaatekauppa. Liike sijaitsi Hallituskatu 11:ssa yksikerroksisessa vuonna 1834 rakennetussa puutalossa, joka oli ollut säveltäjä Jean Sibeliuksen syntymäkoti.
Bascharoff harjoitti sekatavara-, tukku- ja vähittäiskauppaa useissa eri myymälöissä. Hän tuli 1920 Parolan sahayhtymän osakkaaksi ja jatkoi vuodesta 1924 alkaen tätä liikettä omissa nimissään. Hän omisti yli 10 vuoden ajan toiminimen Parolan Saha ja Mylly, joka harjoitti puutavara- ja viljaliikettä Parolan rautatieasemalla. Tämän ohella hän harjoitti maanviljelystä vuonna 1925 ostamallaan Uotilan tilalla Hattulan Mierolassa. Bascharoff oli Hämeenlinnan ortodoksisen seurakunnan kirkkoneuvoston jäsen ja yli 30 vuotta kirkonisännöitsijä. Hän hoiti muutamia vuosia samanlaista tehtävää myös Tampereella.
Bascharoff teki suuria testamenttilahjoituksia Suomen Punaiselle Ristille, Helsingin Suomalaiselle Marttayhdistykselle Kajaanin seudun vähävaraisten avustamiseen, Hattulan lastenkodille ja kunnalliskodille, Lotta Svärdille sekä suomalaisille ortodoksisille kirkoille, luostareille ja hyväntekeväisyysyhdistyksille.
Jaakko Bascharoff kuoli 66-vuotiaana helmikuussa 1936. Elokuussa 1939 pystytettiin Hietaniemen ortodoksisella hautausmaalla kuvanveistäjä Väinö Aaltosen tekemä Jaakko Bascharoffin muistomerkki. Bascharoff haudattiin 1936 Hämeenlinnan luterilaiseen hautausmaahan. Koska luterilainen seurakunta ei antanut lupaa pystyttää Bascharoffin testamentissa mainittua hautamuistomerkkiä Hämeenlinnan hautausmaalle se pystytettiin Helsinkiin. Bascharoffin hauta on kuitenkin edelleen Hämeenlinnan hautausmaalla. Jaakko Bascharoff siirrettiin Ahveniston hautausmaalta Hietaniemeen opetushallituksen luvalla.
Aiheesta muualla

Tapaus 66, Tero Niemistön Detective-of-past-times-blogi kevät 2024
Final Destination – viimeinen määränpää 3

| Final Destination – viimeinen määränpää 3> Final Destination 3 |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  James Wong
Käsikirjoittaja:  James Wong Glen Morgan
Tuottaja:  James Wong Glen Morgan Warren Zide Craig Perry
Säveltäjä:  Shirley Walker
Kuvaaja:  Robert McLachlan
Leikkaaja:  Chris G. Willingham
Pääosat:  Mary Elizabeth Winstead Ryan Merriman Kris Lemche Alexz Johnson Amanda Crew
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Kanada  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  New Line Cinema
Levittäjä:  New Line Cinema Netflix
Ensi-ilta:   10. helmikuuta 2006
Kesto:  93 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  25 000 000 dollaria
Tuotto:  $117 719 158 dollaria
Edeltäjä:  Final Destination – viimeinen määränpää 2
Seuraaja:  The Final Destination
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Final Destination – viimeinen määränpää 3 on vuonna 2006 valmistunut yhdysvaltalainen James Wongin ohjaama kauhu-/trillerielokuva. Elokuva on jatko-osa sarjan aikaisemmille elokuville Final Destination – viimeinen määränpää ja Final Destination – viimeinen määränpää 2.
Juoni

Elokuvan alussa päähenkilö Wendy ja hänen ystävänsä menevät huvipuiston vuoristorataan. Wendy näkee näyn, jossa vuoristorata rikkoutuu ja kaikki laitteessa olevat ihmiset kuolevat. Wendy joutuu paniikkiin ja poistuu vuoristoradasta. Tämän myötä muutamat muutkin poistuvat vuoristoradasta ja välttyvät kuolemalta. Vuoristoradassa kuolevat Wendyn poikaystävä Jason ja tämän ystävä Carrie. Carrien poikaystävä Kevin ja Wendy alkavat selvittää vuoristoradasta poistuneita ja heidän järjestystä estääkseen heidän kuolemansa. Kuolemia alkaa tapahtua Wendyn kuullessa aina tietyn musiikin.
Juoni > Kuolemat

Ashley & Ashlyn – Jäävät solariumiin jumiin ja palavat elävältä.
Frankie – Auto törmää häneen ja puolet hänen päästään murskautuu.
Lewis – Voimailulaitteen painot murskaavat hänen päänsä.
Erin – Sahanpurut lentävät hänen silmiinsä, Erin kompastuu ja naulapyssyn naulat lävistävät hänet.
Perry – Lävistyy lipputankoon.
Ian – Nosturi putoaa hänen päälleen halkaisten hänet kahtia.
Julie – Lentää ulos junasta.
Wendy – Jää todennäköisesti junan alle.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mary Elizabeth Winstead  | … |  Wendy Christensen   |
|  Ryan Merriman  | … |  Kevin Fischer   |
|  Kris Lemche  | … |  Ian McKinley   |
|  Alexz Johnson  | … |  Erin Ulmer   |
|  Texas Battle  | … |  Lewis Romero   |
|  Chelan Simmons  | … |  Ashley Freund   |
|  Crystal Lowe  | … |  Ashlyn Halperin   |
|  Sam Easton  | … |  Frankie Cheeks   |
|  Jesse Moss  | … |  Jason Wise   |
|  Gina Holden  | … |  Carrie Dreyer   |
|  Amanda Crew  | … |  Julie Christensen   |
|  Maggie Ma  | … |  Perry Malinowski   |
|  Ecstasia Sanders  | … |  Amber Regan   |
Yhdysvaltain vapaussota

Yhdysvaltain vapaussota oli vuosina 1775–1783 käyty sota, jossa Pohjois-Amerikan brittiläiset siirtokunnat itsenäistyivät brittiläisestä imperiumista.
Vuosien 1775 ja 1777 välillä sotaa käytiin Ison-Britannian ja kolmentoista siirtokunnan välillä, jotka olivat vuonna 1776 julistautuneet itsenäiseksi nimellä Amerikan yhdysvallat. Vuonna 1777 sota laajeni käsittämään Ranskan, Espanjan ja Alankomaat. Briteillä oli lähes koko sodan ajan laivastoherruus, jonka avulla he pystyivät valtaamaan merkittävimmät satamakaupungit, mutta maaseuduilla amerikkalaiset pystyivät pitämään puoliaan. Intiaanit taistelivat konfliktin molemmilla puolilla kannattaen suurimmaksi osaksi Isoa-Britanniaa. Toinen mannermaakongressi nimitti George Washingtonin siirtokuntien armeijan johtoon 15. kesäkuuta 1775. Brittien joukkojen ylipäällikköinä toimivat kenraalit William Howe ja Henry Clinton.
1780-luvun alussa itsenäisyystaistelijat käänsivät sodan lopullisesti edukseen ja vuonna 1783 Pariisin rauhassa Ison-Britannian kuningaskunta tunnusti Amerikan yhdysvallat.
Sodan taustat

Britannia pyrki säilyttämään siirtokuntansa Pohjois-Amerikan itärannikolla lähinnä raaka-aineiden tuottajina, mikä haittasi niiden teollisuuden kehitystä. Tämä sekä Appalakkien vuoriston länsipuolelle suuntautuneen asutuksen kieltäminen ärsyttivät siirtokuntalaisia. Myös monet uudet verot, joiden tarkoitus oli maksattaa seitsenvuotisen sodan (1755–1763) kulut siirtokuntien asukkailla, sai heidät pohtimaan Britannian oikeutta määrätä siirtokuntien sisäisistä asioista.
Emämaan ja siirtokuntien välit kiristyivät jo vuonna 1770, kun Englannista lähetettiin yhä enemmän sotilaita Bostoniin valvomaan valtiovarainmaaministeri Charles Townshendin kehittämien lakien noudattamista. Seuranneen Bostonin verilöylyn aikana brittisotilaat surmasivat useita bostonilaisia.
Myös Englannin Itä-Intian kauppakomppania tarvitsi rahaa brittihallinnolta välttääkseen vararikon ja kaatumisen kokonaan. Komppanian tulot olivat romahtaneet Bengalin nälänhädän myötä 1770-luvun alussa ja Pohjois-Amerikan siirtokuntien verotus oli ollut huomattavasti kevyempää kuin emämaassa. Vuonna 1773 säädetty teelaki näytti tuovan ratkaisun.
Verilöylyn jälkeen Townshendin lait kumottiin lukuun ottamatta teelakia, jonka Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentti jätti voimaan valtaoikeuksiensa merkiksi. Kun siirtokuntalaiset ostivat teensä mieluummin salakuljettajilta, pääministeri Frederick North sääti uuden teelain, joka nosti taloudelliseen ahdinkoon ajautuneen Englannin Itä-Intian kauppakomppanian monopoliasemaan Amerikan markkinoilla. Vaikka teen hinta pudotettiin minimiin, siirtokunnan kauppiaat kieltäytyivät ottamasta sitä myyntiin.
Erimielisyydet puhkesivat, kun Bostonin asukkaat järjestivät poliittisen protestin brittien hallintoa ja teelakia vastaan. Amerikkalaisen isänmaallisen kansanliikkeen johtajiin lukeutuneen Samuel Adamsin laatima suunnitelma toteutettiin joulukuussa 1773. Tuolloin intiaaneiksi naamioituneet "Vapauden pojat" tunkeutuivat kolmeen Bostonin satamassa olleeseen englantilaiseen alukseen ja heittivät kaikki laivoissa olleet kallisarvoiset teelaatikot mereen. Tapaus tunnetaan historiassa Bostonin teekutsuina. Uutinen otettiin innokkaasti vastaan Charlestonin ja New Yorkin satamissa ja teevarastot tyhjennettiin veteen tai jätettiin purkamatta.
Vuonna 1774 Englanti liitti Ohiolaakson maat Quebecin provinssiin torjuen näin Virginian, New Yorkin, Connecticutin ja Massachusettsin vaatimukset alueeseen. Teon pyrkimyksenä oli hallinnon tehostaminen ja tuottoisan turkiskaupan turvaaminen Lontoon kauppiaiden käsiin. Toimenpide kuitenkin vain joudutti Englannin ja sen siirtokuntien lopullista välirikkoa.
Sodan kulku > Massachusetts

Bostonissa vallankumouksellisten aktiivinen toiminta aiheutti sen, että Britannian parlamentti lakkautti vuonna 1774 maakunnallisen parlamentin. Toimenpiteisiin kohdistunut yleinen vastarinta sai kuitenkin vastanimitetyt kuninkaan viranhaltijat eroamaan tai hakeutumaan turvaan Bostoniin. Brittien vakinaisen väen ylipäällikkö, kenraaliluutnantti Thomas Gage komensi neljää rykmenttiä Bostonin päämajastaan käsin, mutta maaseutu oli vallankumouksellisten käsissä.
Lexingtonin ja Concordin taistelut olivat Yhdysvaltain vapaussodan ensimmäiset taistelut 19. huhtikuuta 1775. Taistelujen myötä alkoi avoin sota Ison-Britannian ja sen kolmentoista siirtomaan välillä Pohjois-Amerikassa. Kenraali Gage lähetti 700 miestä 18. huhtikuuta 1775 takavarikoimaan siirtomaan miliisin ammukset Concordissa. Ratsastajat tekivät kuitenkin hälytyksiä maaseudulla ja brittijoukkojen päästyä Lexingtoniin seuraavan päivän aamuna he kohtasivat yhteismaalla puolustukseen asettuneet miliisin 77 hälytysvalmiudessa ollutta sotilasta. Paikalla tapahtuneen  laukauksenvaihdon jälkeen britit pääsivät jatkamaan matkaansa Concordiin, jossa taistelut jatkuivat. Brittijoukkojen aloittaessa paluumarssin Bostoniin paikalle oli saapunut tuhansia miliisejä, jotka aiheuttivat joukko-osastolle paljon vahinkoa.
Miliisi suuntasi kulkunsa Bostoniin ja piiritti kaupungin. Samanaikaisesti kaupunkiin purjehti noin 4 500 brittisotilasta ja 17. kesäkuuta 1775 brittijoukot valtasivat kenraali William Howen johdolla Charlestownin niemimaan Bunker Hillin taistelussa. Britit uskoivat amerikkalaisten luopuvan ja lähtevän pakoon ennen väistämätöntä hyökkäystä. Lopulta britit menettivät melkein puolet rynnäkköjoukoistaan ja kokivat sodan raskaimmat tappiot; 228 kuollutta ja 826 haavoittunutta. Bostonin piiritys ei kuitenkaan hellittänyt ja Howe nimitettiin brittien uudeksi ylipäälliköksi.
Heinäkuussa 1775 vastanimitetty kenraali Washington saapui Bostonin läheisyyteen ottamaan siirtomaajoukot komentoonsa. Syntynyt pattitilanne piirityksessä jatkui syksyn ja talven yli. Maaliskuussa 1776 patriootit toivat Ticonderogan linnoituksesta saadut raskaat tykit asemiin Dorchesterin harjulle ja uhkasivat brittien puolustusasemia. Howen tilanne oli kestämätön ja britit evakuoivat kaupungin 17. maaliskuuta 1776 purjehtien väliaikaiseen turvaan Halifaxiin kuninkaalliseen laivastotukikohtaan Kanadaan. Bostonin vallattuaan Washington siirtyi siirtomaa-armeijan pääosan kanssa vahvistamaan New Yorkia.
Sodan kulku > Quebec

Tilanteen ollessa Bostonissa pitkään umpikujassa siirtokuntien kongressi etsi muualta mahdollisuuksia aloitteen tekemiseen. Tärkeimmäksi toimenpiteeksi nousi kongressin  valtuuttama hyökkäys Quebeciin. Sotaretken tarkoituksena oli rohkaista kanadanranskalaiset liittymään mukaan vallankumoukseen, sillä Britannia oli valloittanut maan 15 vuotta aiemmin. Quecbeciläisillä ei ollut kuitenkaan halua yhtyä kapinaan brittejä vastaan.
Syksyllä 1775 prikaatikenraali Richard Montgomery marssi pohjoiseen Fort Ticonderogasta 1 700 miliisin kanssa ja valloitti Montrealin 13. marraskuuta. Kanadan kuvernööri, kenraali Guy Carleton pakeni kaupungista Québeciin. Eversti Benedict Arnold johti toista sotaretkeä, joka osoittautui logistiseksi painajaiseksi. Suuri osa sotilaista sairastui isorokkoon ja Arnoldin saapuessa Québeciin hänellä oli jäljellä 600 matkalle lähteneestä 1 100 sotilaasta. Amerikkalaisten joukot hyökkäsivät Québeciin 31. joulukuuta, mutta kärsivät briteille perinpohjaisen tappion. Jäljelle jääneet amerikkalaiset leiriytyivät Québecin ulkopuolella kevääseen asti, kunnes vetäytyivät etelään.
Amerikkalaiset yrittivät tunkeutua takaisin Québeciin, mutta kärsivät uuden tappion Trois-Rivièresissä 8. kesäkuuta 1776. Carleton käynnisti oman hyökkäyksensä ja löi eversti Arnoldin joukot Valcourin saaren taistelussa lokakuussa. Arnold vetäytyi takaisin Fort Ticonderogaan, ja päätti Kanadan sotaretken samaan paikkaan, mistä se oli alkanutkin. Siitä huolimatta Arnoldin ponnistelut olivat viivyttäneet brittien täysimittaista vastahyökkäystä Saratogan sotaretkeen vuoteen 1777 asti.
Sodan kulku > Saratoga ja Philadelphia

Itäisessä New Yorkissa Horatio Gates ja Benedict Arnold voittivat Saratogan taistelun 17. lokakuuta 1777 brittikenraali John Burgoynea vastaan. Saratogan taistelun piti eristää Uusi-Englanti muista siirtokunnista. John Burgoynen komentama armeijakunta antautui kenraali Horatio Gatesille. Amerikkalaisten voitto sai Ranskan solmimaan Yhdysvaltain kanssa Treaty of Alliance -sopimuksen (suom. Liittoumien sopimus) alkuvuodesta 1778 ja lähtemään mukaan sotaan Britanniaa vastaan. Tätä pidetään Yhdysvaltain itsenäisyyssodan käännekohtana.
28. kesäkuuta 1778 siirtokuntien armeija hyökkäsi Monmouthin taistelussa Philadelphiasta New Yorkiin marssimassa ollutta kenraali Henry Clintonin brittiarmeijaa vastaan. Vaikka viimeinen suuri taistelu pohjoisissa siirtokunnissa päättyi ratkaisemattomana, se toi myöhemmin etua siirtokunnille.
Sodan kulku > Laivastot

Amerikan maaperällä käytyjen taistelujen lisäksi sotaa käytiin myös merellä. Englannin kuninkaallisessa laivastossa oli 100 linjalaivaa, joista suurin osa oli kuitenkin huonokuntoisia. Ensimmäisten vuosien ajan laivoja käytettiinkin lähinnä miehistönkuljetuksiin maalla tehtäviä operaatioita varten. Siirtokuntien joukoilta suuret sotalaivat puuttuivat kokonaan, ja he joutuivat turvautumaan yksityisten omistajien kaapparilaivoihin, jotka häiritsivät brittijoukkojen kuljetuksia. Washingtonin oma laivasto käsitti alun perin vain kuusi pientä kuunaria ja brigantiinia, jotka purjehtivat Bostonin rannikolla.
Alkuvuosina vapaussodan meritaistelut olivat toisarvoisessa asemassa. Siirtokuntien kaapparilaivasto teki kuitenkin joitakin menestyksekkäitä hyökkäyksin Amerikan rannikon ulkopuolella kuten Nassaussa Bahamassa.  Huhtikuussa 1778 John Paul Jonesista tuli ensimmäinen amerikkalainen merisankari, hänen onnistuttuaan valtaamaan vihollisen sota-aluksen  HMS Draken Englannin vesillä.
Sodan edetessä britit kunnostivat vanhoja linjalaivojaan ja lähettivät sotaan uusia pienempiä aluksia. Heidän laivastonsä määrä oli enimmillään 468 alusta. 1770-luvun lopulla brittien meritaistelut kokivat takaiskun Ranskan laivaston liittyessä tukemaan siirtokuntien laivastoa. Myös Espanja lähetti 50 alusta itsenäisyystaistelijoiden tueksi. Vuonna 1781 Hollannin laivasto lähetti aluksiaan Pohjanmerelle tukemaan Yhdysvaltain ja heidän liittolaistensa laivaliikennettä. Muut Euroopan maat pysyivät puolueettomina, mutta esimerkiksi Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Venäjä ja Tanska kävivät passiivista sotaa Britannia vastaan lisäämällä kaupankäyntiä amerikkalaisten kanssa.
Noin 42 000 brittiläistä merimiestä jätti palveluksensa kesken ja karkasi sodan aikana.
Vuonna 1780 Venäjä, Ranska, Espanja, Hollanti, Ruotsi, Tanska, Itävalta ja Preussi solmivat sopimuksen merien aseellisesta puolueettomuudesta puolustautuakseen brittien kaapparisotaa vastaan.
Sodan kulku > Sodan loppu

Vuonna 1781 amerikkalaiset ja ranskalaiset joukot ja Ranskan laivasto saartoivat kenraali Cornwallisin Yorktownissa Virginiassa. Washington marssi joukkoineen paikalle ja saartoa kiristettiin, kunnes britit antautuivat. Taistelu oli vallankumouksen huippukohta amerikkalaisten kannalta katsoen ja sen lopputulos takasi Yhdysvaltain itsenäisyyden.
Britannia ja siirtokunnat aloittivat rauhanneuvottelut Pariisissa vuonna 1782 ja syyskuussa 1783 solmittiin Pariisin rauha. Ison-Britannian kuningaskunta tunnusti siirtokuntien itsenäisyyden ja luovutti kaikki intiaaniliittolaistensa maat Appalakkien ja Mississippijoen väliltä Yhdysvalloille. Washingtonin ohella ansioituivat muun muassa siirtokuntien Euroopan lähettiläs Benjamin Franklin ja itsenäisyysjulistuksen laatija Thomas Jefferson.