stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
GAZ-69

| GAZ-69 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  GAZ
Valmistusvuodet:  1953–1972
Tuotantomäärä:  634 256 kappaletta
Luokka:  maastoauto
Edeltäjä:  GAZ-67
Seuraaja:  UAZ-469
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  2-8 henkeä
Iskutilavuus:  2 112 cm³
Teho:  55 hv /3 600 1/min
Vääntö:  12,7 kpm
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  4×4
Vaihteisto:  3+1 sekä kaksinopeuksinen alennusvaihde
Kulutus:  14 l / 100 km
Mitat
Massa:  69: 1 525 kg 69A: 1 535 kg
Pituus:  3 850 mm
Leveys:  ilman vararengasta: 1 750 mm 69 vararenkaan kanssa: 1 850 mm
Korkeus:  69: 2 030 mm 69A: 1 920 mm
GAZ-69 on neuvostoliittolaisen GAZin valmistama nelivetoinen maastoauto, jota valmistettiin vuosina 1953–1972. Vuosina 1954–1956 sen valmistus siirtyi asteittain UAZille joka valmisti sitä nimellä UAZ-69 vuoteen 1972. Uljanovskilaisten harmiksi useimmat neuvostoliittolaiset kuitenkin kutsuivat autoa edelleen nimellä GAZ. Vuonna 1965 autolle esiteltiin seuraaja, UAZ-469.
Suunnittelu

Auton suunnittelusta vastasi muutamasta jäsenestä koostunut ryhmä, jota johti tehtaan pääsuunnittelija I. A. Davidov. Ensimmäisen prototyypin oli suunnitellut Grigori Vasserman jo vuonna 1947. Suunnitelman valmistuttua annettiin virallinen määräys sarjavalmistuksen aloittamisesta. Ensimmäinen sarjavalmistettu yksilö valmistui tehtaalta syyskuussa 1953.
Teknisiä tietoja

Voimanlähteenä ollut nelisylinterinen, nelitahtinen sivuventtiilimoottori oli sama, jota käytettiin Pobedassa. Alkujaan moottorimalli periytyi 1920-luvun Fordeista. Moottorin takana oli kuiva yksilevyinen kytkin, josta voima välittyi kolminopeuksisen vaihteiston ja kaksiportaisen alennusvaihteen kautta molemmille akseleille. Auton rengaskoko oli 6,50-16" ja polttoainetankin tilavuus 72 litraa.
Muunnelmia

Mallista valmistettiin seuraavia muunnelmia:
GAZ-69 – kaksiovinen, 2+6- tai 2+500 kg -paikkainen perusmalli
GAZ-69A – neliovinen, viisipaikkainen komentoauto
GAZ-69AM – A-mallin vientiversio, jossa oli tehokkaampi, 65-hevosvoimainen moottori
GAZ-69AE – sivuikkunoilla varustettu muunnelma A-mallista
GAZ-69B – huoltoauto
GAZ-19 – irrotettavalla kovakatolla varustettu, pelkästään takavetoinen postinjakeluauto
GAZ-46 – amfibiauto
Amfibinen GAZ-46 oli varustettu auton takaosaan kiinnitetyllä pienellä potkurilla. Auton huippunopeus vedessä oli 10 km/h. Ohjaukseen käytettiin pelkästään etupyöriä.
Kaksiovisesta mallista oli myös radioauto-, paloauto-, ambulanssi- ja lakaisuautomuunnelmat sekä porakaluston kuljetukseen, miinanraivaukseen ja panssarintorjuntasingon kuljetukseen tarkoitetut muunnelmat.
Ominaisuuksia

Auton kantavuus oli 650 kg, maavara 210 mm ja kääntösäde 6,5 m. Huippunopeus oli 90 km/h. 40 km/h nopeudessa polttoaineenkulutus oli 14 l /100 km. Auto oli varustelultaan varsin ankea, mutta sen maasto-ominaisuuksia pidettiin erinomaisina, sillä etu- ja takaylitykset olivat lyhyet, renkaiden pito oli hyvä, joustovarat pitkät ja näkyvyys riittävä. Sen sijaan maantieajoon sen suorituskyky ja ajo-ominaisuudet eivät riittäneet. Hallintalaitteiden käyttö vaati voimaa ja ajoasentoa moitittiin. GAZ-69 oli oleellisesti kestävämpi kuin sen edeltäjämallit. Autossa arvostettiin juuri sen kestävyyttä sekä yksinkertaista rakennetta ja ajo-ominaisuuksia.
Markkinat

Autoja valmistettiin myös vientiin heti alusta alkaen. Vuonna 1959 niitä oli viety jo 22 maahan, pääosin Neuvostoliiton liittolaismaihin. Vuonna 1965 valmistui jo 250 000:s GAZ-69. Mallit 69 ja 69A palvelivat pitkään monissa Varsovan liiton maissa.
Käyttö Suomen puolustusvoimissa

GAZ-69:lle tehtiin tyyppikatsastus 28. joulukuuta 1959. Auton todettiin täyttävän voimassa olleet määräykset seuraavin poikkeuksin: Tuulilasin pesulaite, kauhalamput, ulkopeili sekä roiskesuojat puuttuivat, takavalojen lukumäärä oli virheellinen ja jarruvalojen pinta-alat olivat liian pienet.
1. helmikuuta 1960 Puolustusvoimat vastaanotti ensimmäisen erän GAZ-69M:iä. Autoja saapui 50 kappaletta ja ne olivat edellisen vuoden mallia. Puolustuslaitos oli saanut vuonna 1958 luvan tehdä materiaalihankintoja Neuvostoliitosta, ja kyseinen erä oli eräs ensimmäisistä hankinnoista.
Puolustusvoimilla oli käytössään kolmea muunnelmaa. GAZ-69M oli vientiversio, GAZ-69E oli varustettu häiriösuojatulla moottorin sähkölaitteistolla. Tästä oli myös vientiä varten tehty muunnelma GAZ-69ME. Kahta viimeistä mallia käytettiin radioautoina.
Vuosina 1961–1969 vastaanotettiin kaikkiaan 80 GAZ-69E -radioautoa. Syyskuussa 1962 tuli sadan kappaleen erä maastohenkilöautoja. Vuosien 1966–1972 aikana puolustusvoimille tuli 311 GAZ-69ME:tä, joista radioautoja oli 284 ja tavallisia maastoautoja 27 kappaletta. Tarjouskilpailun voittanut Lavian Autokori Oy rakensi lämpöeristetyn kokoteräskorin noin 250 puolustusvoimille toimitettuun, alun perin kangaskattoiseen GAZ-69 -maastoautoon 1970-luvun alussa.
Joihinkin autoihin tehtiin Suomessa peltikori tai alkuperäistä huonommin istunut pressukate. Autojen keskimääräinen palvelusaika oli yhdeksän vuotta.
Kuvagalleria

Reserviupseerikoulun AS-351 -radioautona ollut GAZ-69 RUK-museon Pahkajärvi-hallissa Haminassa.
Albanian armeijan käytössä oleva GAZ-69.
GAZ-69:n ohjaamo.
GAZ-69, URAL-375 ja GAZ-66.
http://rt.com/news/blogs/oldtimer-corner/vintage-car-soviet-museum/
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Советский “джип” пятидесятых (venäjäksi)
Негромкий юбилей (venäjäksi)
gaz69.ru (venäjäksi)
Kelttimeri

Kelttimeren sijainti
Kelttimeri (engl. Celtic Sea, iiriksi An Mhuir Cheilteach, kymriksi Y Môr Celtaidd, ransk. La Mer Celtique, suomeksi joskus myös Kelttienmeri) on merialue Atlantin valtameressä Irlannin etelärannikon edustalla. Se ulottuu idässä Pyhän Yrjön kanaaliin, Bristolin kanaaliin ja Englannin kanaaliin sekä Walesin, Cornwallin, Devonin ja Bretagnen rannikoihin.
Aikaisemmin merialueella ei ollut nimeä, mutta kun alueelta alettiin etsiä öljyä, tuli tarve nimellekin. Öljynetsijät yrittivät keksiä mahdollisimman neutraalin nimen. Kelttiläinen perintö merta ympäröivillä alueilla kuten Irlannissa vaikutti nimeen ja E. W. L. Holt teki ensimmäisen kerran ehdotuksen nykyisestä nimestä vuonna 1921. Yhteiselle ja yleiselle nimitykselle oli tarve alueen yhteisen geologian ja hydrologian takia. Nimeä käytetään nykyään varsinkin öljyteollisuuden työntekijöiden ja kalastajien parissa.
Eteläinen ja läntinen raja on vaikeampi määritellä kuin muut rajat. Tämän takia on ehdotettu, että raja kartoitettaisiin topografisesti, kansainvälinen merikartoitusjärjestö (IHO) käyttäisi luotausta siirtäessään rajaa edelleen etelämmäksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kelttimeri Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Keisarijalokotka

| Keisarijalokotka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Aquilinae
Suku::  Stephanoaetus  Sclater, 1922
Laji::  coronatus
Kaksiosainen nimi
 Stephanoaetus coronatus  (Linnaeus, 1766) 
 Keisarijalokotkan levinneisyys
Katso myös
   Keisarijalokotka Wikispeciesissä   Keisarijalokotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keisarijalokotka eli afrikanapinakotka (Stephanoaetus coronatus) on Afrikassa elävä suuri päiväpetolintu. Se on nykyään sukunsa ainoa laji. Toinen laji oli Madagaskarissa elänyt Stephanoaetus mahery, joka kuoli sukupuuttoon noin 1000 vuotta sitten saarelle tulleiden ihmisten hävitettyä sen saaliseläimet, jättiläismakit.
Koko ja ulkonäkö

Keisarijalokotkan ruumiinpituus on 80–90 senttiä ja siipiväli jopa 180 senttiä. Koiras painaa 2,7–4,1 kiloa ja naaras 3,1–4,7 kiloa. Se on yksi Afrikan suurimmista ja voimakkaimmista kotkista. Naaras on koirasta suurempi. Sen rinta on myös värikkäämpi kuin koiraan ja siipien alapinnassa on yksi musta juova vähemmän. Pään töyhtö on suurempi koirailla. Laji on värikäs, selkä, siivet ja pää ovat mustat tai tummanruskeat. Rinta on kerman tai punertavan värinen. Se on tummien poikkiraitojen viiruittama. Sillä on metsälinnulle tyypilliset lyhyet, pyöreät ja nopeasti käännettävät siivet. Siipien lentosulkien valkoisella pohjalla kulkee kolme mustaa juovaa. Jalat ovat suuret ja voimakkaat. Höyhenetön alue on väriltään keltainen. Muutoin ne ovat hyvin höyheniset ja viiruiset aina nilkkoihin asti. Silmät ovat keltaiset tai oranssit. Varpaat ovat lyhyet, mutta suurikynsiset. Pyrstö on pitkä ja leveä. Nuoret yksilöt ovat selkäpuolelta vaaleanruskeanharmaita ja höyhenten kärjet ovat valkoiset. Vatsapuoli ja pää ovat valkoiset. Pyrstö on harmaanruskea ja siinä on neljä tummaa juovaa. Silmät ovat harmaansiniset tai ruskehtavat. Nuorten keisarijalokotkien väritys muuttuu vähitellen tummemmaksi ja vahvemmaksi ja ne saavat aikuisen höyhenpuvun 5–6-vuotiaina.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keisarijalokotkaa tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa melko laikuttaisesti. Lännessä muun muassa Senegalisa ja Liberiassa, idässä Sudanissa ja Etiopiassa ja etelässä Angolassa, Sambiassa, Zimbabwessa, Mosambikissa ja Etelä-Afrikassa. Levinneisyys kattaa 6 500 000 km². Keisarijalokotkien määräksi arvioidaan alle 10 000 yksilöä, mutta se voi olla suurempikin. Laji ei ole uhanalainen. Se on kuitenkin taantumassa metsien hävittämisen ja saaliseläinten liiallisen pyynnin takia. Keisarijalokotkaa on kokonsa maineensa takia vainottu, koska sitä pidetään pienikokoisten karjaeläinten verottajana.
Laji kuuluu Afrikan sopimukseen, joka kieltää keisarijalokotkan pyydystämisen ja tappamisen ilman painavaa syytä. Se kuuluu myös lajin kansainvälistä kauppaa rajoittavaan CITES-sopimukseen. Keisarijalokotka elää monilla suojelualueilla ja jotkin metsänhoitajat suojelevat linnun pesiä koska se rajoittaa nuoria puita vahingoittavien eläinten määrää. Ensimmäinen eläintarhassa syntynyt keisarijalokotkan poikanen kuoriutui San Diegon eläintarhassa Yhdysvalloissa vuonna 1996.
Keisarijalokotkan elinympäristöä ovat metsät ja tiheät metsiköt. Se elää sademetsissä, jokirantametsät ja vuoristometsät ainakin 3000 metrin korkeuteen asti. Se voi ilmestyä myös viljelmille ja pienille metsäsaarekkeille, sekä etsiä ruokaa myös kuivilta savanneilta ja uudismetsistä.
Elintavat

Keisarijalokotkat elävät perheryhminä, joihin kuuluu naaras, koiras ja niiden 1–2 poikasta jotka eivät vielä ole lähteneet omille teilleen. Ne ovat melko äänekkäitä. Koiraat päästävät näytöslentojen aikana läpitunkevaa ja kauas kuuluvaa keeoowee-keeoowee-keeoowee-huutoa. Naaraat puolestaan päästävät khoi-khoi-khoi-ääntä erityisesti pesältä. Siltä tulee myös kimeää kwee-kwee-kwee-ääntä koiraan tuodessa ruokaa pesälle. Tätä ääntä käyttävät myös poikaset.
Elintavat > Ravinto

Keisarijalokotka voi tappaa monta kertaa itseään suuremman saaliin ja laji onkin Afrikan kotkista voimakkain. Keisarijalokotkan ravinnosta 98 % on nisäkkäitä. Ne syövät erityisesti kädellisiä, mutta etenkin niiden puutteessa myös pieniä antilooppeja, jyrsijöitä, tamaaneja ja mangusteja. Ne syövät myös matelijoita kuten varaaneja ja käärmeitä, sekä lintuja kuten sarvinokkia, kyyhkyjä ja helmikanoja. Toisinaan kotkat käyttävät myös raatoja. Kibalen kansallispuistossa, Ugandassa tehdyssä tutkimuksessa huomattiin että tutkittujen keisarijalokotkien ravinnosta 84 % muodostui apinoista ja ne verottivat 2 % apinakannasta joka vuosi. Muita saaliseläimiä olivat sukeltaja-antiloopit, sekä yksittäiset hedelmälepakot, jyrsijät, sivettieläimet ja sarvinokat. Iturin sademetsässä Kongon demokraattisessa kädellisten osuus on 88 % prosenttia. Ne syöksyvät saaliin kimppuun yleensä pudottautumalla oksalta, mutta voivat myös napata saaliin lennosta jos saalis elää puussa tai sitten tappaa sen maassa. Isoimmat saaliit paloitellaan maassa ja lihanpalat kätketään puihin ja siitä riittää syötävää useiksi päiviksi. Keisarijalokotkapari voi saalistaa yhdessä ja jakaa saaliin keskenään. Koiras voi kiinnittää apinoiden huomion itseensä jolloin naaras pääsee yllättämään saaliinsa. Keisarijalokotkan iskiessä kohti apinaa se kääntää jalkansa ja alavartalonsa eteenpäin ja iskee sellaisella voimalla että saalis kuolee melkein heti. Jos apina ei kuitenkaan kuole iskun tuottamasta voimasta, keisarijalokotkan suuret kynnet aiheuttavat kuolettavat vammat eläimen sisäelimille.
Elintavat > Lisääntyminen

Keisarijalokotkat pariutuvat eliniäkseen. Monien muiden petolintujen tapaan koiras esittää naaraille kosintalentoja, joissa se tekee syöksyjä ylös alas. Aina tämän tehtyään se alkaa lepatella siipiään ja kääntää päänsä taakse ja huutaa kovaa noin 30 sekuntia. Jos naaras liittyy mukaan ne voivat ottaa toisistaan kiinni kynsillään ja syöksyä kärrynpyörämäisesti alas päästäen irti vasta vähän ennen maahan syöksyä. Pesällä koiras kosiskelee juoksemalla siivet koholla naaraan ympärillä. Lisääntymiskausi vaihtelee alueittain, mutta yleensä se on heinä-lokakuussa, jolloin sateet ovat loppuneet. Pesä on yleensä suuren puun oksanhaarassa. Sen halkaisija voi olla 2,5 metriä ja syvyys 3 metriä. Se rakennetaan oksista ja muurataan vihreillä lehdillä. Pesä on tavallisesti 12–46 metrin korkeudessa maanpinnasta. Keisarijalokotkapari käyttää pesää useita vuosia kunnes uusi pari perii sen. Pesään lisätään uutta materiaalia joka vuosi.
Naaras munii 1–2 munaa joita haudotaan noin 50 päivää. Sekä koiras että naaras voivat hautoa ja toinen niistä hankkii puolisolleen ruokaa 3–5 päivän välein. Yleensä hautoja on naaras, mutta roolit voivat vaihtua. Jos poikasia kuoriutuu kaksi, vahvempi tappaa sisaruksensa pian kuoriutumisen jälkeen. Yleensä voittaja on ensiksi kuoriutunut. Se saa ensimmäiset 2 kuukautta isältään ruokaa pesälle ja molemmat vanhemmista puolustavat pesää raivokkaasti sitä lähestyviltä tunkeilijoilta. Poikanen saa ensimmäiset sulkansa untuvien tilalle noin 40 päivän iässä ja lajille tyypilliset töyhtösulat noin 2 kuukauden kuluttua. Höyhenpeite on kokonaan kehittynyt 76 päivän päästä kuoriutumisesta. Poikanen alkaa räpytellä siipiään 40–50 päivän ikäisenä vahvistaakseen lentolihaksiaan ja tekee ensilentonsa noin 4-kuukautisena. Pesästä lähdön jälkeenkin vie vähintään 2 kuukautta ennen kuin se saa ensimmäisen saaliinsa. Se on kuitenkin yleensä riippuvainen vanhemmistaan vielä pesästä lähtöä seuraavat 9–12 kuukautta, jolloin se saa ruokaa 3–5 päivän väliajoin ja harjoittelee saalistusta. Pitkän kasvatusajan takia keisarijalokotkapari pystyy pesimään yleensä vain joka toinen vuosi.
Keisarijalokotka Ugandassa
Keisarijalokotkan yleisin saaliseläin Kibalen kansallispuistossa, Ugandassa on punahäntämarakatti (Cercopithecus ascanius).
Keltanokkakalastaja

| Keltanokkakalastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Kuningaskalastajat Alcedinidae
Suku::  Vuorikalastajat Syma
Laji::  torotoro
Kaksiosainen nimi
 Syma torotoro  Lesson, 1827 
Alalajit
 S. t. flavirostris  S. t. meeki  S. t. ochracea  S. t. torotoro 
Katso myös
   Keltanokkakalastaja Wikispeciesissä   Keltanokkakalastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltanokkakalastaja (Syma torotoro) on kuningaskalastajiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Australaasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Keltanokkakalastaja voi kasvaa 18–20 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään keltanokkakalastaja on kellanoranssi ja harmaa. Laji pää on kellanoranssi ja otsa on rusehtava ja takaosassa on musta laikku. Selkä, siivet ja pyrstö ovat harmaat. Vatsa on valkoinen tai vaaleankeltainen. Värisävyt vaihtelevat hieman alalajeittain. Keltanokkakalastajan nokka on pitkä, muistuttaa muodoltaan keihäänkärkeä ja on väriltään keltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keltanokkakalastaja elää Uuden-Guinean saarella ja Australiassa Cape Yorkin niemimaalla. Linnun elinympäristöä ovat sademetsät, galleriametsät ja mangrovet. Ravinnokseen se pyydystää monenlaisia hyönteisiä. Keltanokkakalastaja pesimäkausi Uudessa-Guineassa on elokuulta maaliskuulle ja Australiassa marraskuulta tammikuulle. Pesä on puussa termiittien kolossa.
Keltanokkamatkija

| Keltanokkamatkija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Matkijat Mimidae
Suku::  Margarops
Laji::  fuscatus
Kaksiosainen nimi
 Margarops fuscatus  (Vieillot, 1808) 
Alalajit
 M. f. bonairensis  M. f. densirostris  M. f. fuscatus  M. f. klinikowskii 
Katso myös
   Keltanokkamatkija Wikispeciesissä   Keltanokkamatkija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltanokkamatkija (Margarops fuscatus) on matkijoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan useilla trooppisen Länsi-Atlantin saarilla.
Koko ja ulkonäkö

Keltanokkamatkija kasvaa 28–30 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin päälaki, selkä ja siivet ovat tumman harmahtavan ruskeat. Rinta ja vatsa ovat pohjaväriltään valkoiset, ja niissä on runsaasti ruskeita viiruja. Pyrstönkärjet ovat valkoiset. Keltanokkamatkijan nokka on kookas, tukeva ja vaaleankeltainen.
Levinneisyys ja elintavat

Keltanokkamatkijaa tavataan useilla saarilla Bahaman eteläosista Pienille-Antilleille ja Bonairelle ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat monentyyppiset metsät ja tiheiköt. Keltanokkamatkija liikkuu tavanomaisesti yksin tai pareittain. Sen ravintoa ovat hyönteiset, pienet selkärankaiset eläimet, lintujen munat ja hedelmät. Laji on kolopesijä.
Kemiönsaaren vaakuna

Kemiönsaaren vaakuna. Sama vaakuna oli Dragsfjärdin vaakunana vuosina 1962–2008.
Kemiönsaaren vaakuna oli alun perin Dragsfjärdin kunnan tunnus, joka valittiin Kemiönsaaren kunnan vaakunaksi Dragsfjärdin, Kemiön ja Västanfjärdin kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 2009. Vaakunan aihe viittaa merenkulkuun ja paikkakunnan vanhaan rautateollisuuteen; Dragsfjärdissä ovat toimineet Taalintehtaan ja Björkbodan rautaruukit.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kultainen potkuri vinoristikkäin.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Dragsfjärdin kunnanvaltuusto hyväksyi sen 7. joulukuuta 1961 tekemällään päätöksellä. Sisäasianministero vahvisti vaakunan käyttöön 16. toukokuuta 1962.
Keijukainen

Keijukainen siipineen Luis Ricardo Faleron maalauksessa, 1888
Tanssia ja musiikkia rakastavina olentoina keijukaisia esiintyy usein romantiikan ajan baletissa. Kuvassa Carlotta Grisi Giselle-baletissa 1841.
Keijukainen eli keiju on nykymerkityksessään yhteisnimitys monenlaisille pienille, siroille ja kauniille naispuolisille uskomus- ja satuolennoille, joilla on selässään hyönteismäiset siivet. Keijukaiset osaavat lentää ja tehdä taikoja, ja ne ovat yleensä kuolemattomia. Keijukaisten olemassaoloon on entisaikoihin uskottu eri puolilla Eurooppaa, ja ne ovat nykyisinkin yleinen kuvitustaiteen ja lastenkirjojen aihe.
Sanan 'keijukainen' merkitys on suomen kielessä muuttunut britannialaisen keijukaisperinteen vaikutuksesta. Alun perin sanalla tarkoitettiin suomessa vainajiin liittyviä pahanhajuisia olentoja.
Piirteitä

Keijujen siivet ovat esimerkiksi perhosen tai sudenkorennon siipien kaltaiset. Keiju saattaa olla osittain tai kokonaan aineeton tai sumunkaltainen. Keijujen mielipaikoiksi on usein mielletty pienet metsälammet tai järvien tyynet lahdet. Tällaisia on maalattu esimerkiksi ruotsalaisessa maalaustaiteessa. Veden yllä liikkuva hyönteinen tai veden pinnasta illalla kohoava sumukiehkura voi näyttäytyä hyvinkin keijun oloisena. Toinen niin hyönteisten kuin keijujenkin suosima paikka on kukkaketo ja tällaisia ”kukkaiskeijuja” liikkuu etenkin kuvitustaiteen puolella.
Keijujen suhde ihmisiin on ohut. Keijukaiset vain lentelevät tai tanssivat onnellisina omilla asioillaan, joita ihminen voi lähinnä vain häiritä läsnäolollaan. Joskus keijut pilailevat ihmisten kustannuksella – ne saattavat esimerkiksi vaihtaa oman lapsensa ihmisvauvan tilalle. Läntisessä Euroopassa tunnetaan paikkoja, joihin uskottiin olevan vaarallista mennä niillä tanssivien keijukaisten vuoksi. Tämä tanssi muodostui niin hurjaksi, että se saattoi jopa tappaa lähistölle erehtyneen.
Nimityksen historia

Se satuolento, jota länsimaissa, Suomi mukaan lukien, nykyisin kutsutaan 'keijukaiseksi', on alkuperältään osa länsieurooppalaista tarinaperinnettä. Etenkin Britteinsaarilla on vahva ja monimuotoinen keijukaisuskomusten perinne, jonka keijukaiskuva on levinnyt Suomeenkin. Suomalaisessa vanhassa tarinaperinteessä ei kuitenkaan ollut vastinetta nykyaikaiselle siivekkäälle ja sievälle keijulle. Naispuolisista suomalaisista luonnonhaltioista keijukaista eniten vastaavat metsänneito ja vedenneito. Suomalaisessa kansanuskossa ‘keijukaisiksi’ kutsuttiin vainajien henkiä tai henkiolentoja. Vielä vuonna 1789 Mythologia Fennicassa Christfried Ganander määrittelee keijukaiset pieniksi lentäviksi olennoiksi, joita nähdään ruumissaatoissa, hautausmailla ja teillä. Sana sai suomen kielessä nykymerkityksensä vasta kun sadunkirjoittajat ja -suomentajat alkoivat käyttää uudenlaisesta metsänhengestä nimitystä keijukainen. Kun näitä satuja kirjoitettiin lapsille, keijukaiset kesyyntyivät ja muuttuivat viattomiksi, kuten monille muillekin taruolennoille on käynyt.
Tunnetuissa tarinoissa

Britteinsaarilla keijukaishahmoja (engl. fairy) esiintyy esimerkiksi William Shakespearen näytelmissä Kesäyön unelma ja Myrsky. Keijukaiset esiintyvät usein myös esimerkiksi “vaihdokkaista” kertovissa tarinoissa, joissa keijukaiset ovat vaihtaneet ihmislapsen omaan lapseensa. Myös tarinat keijukaisten ja ihmisten välisistä avioliitoista ovat olleet Britanniassa suosittuja.
Grimmin veljesten tuotannossa ei keijukaissatuja ole. Satukirjailija H. C. Andersenin tuotantoa ovat esimerkiksi Keijukaiskumpu ja Peukalo-Liisa. Zachris Topeliuksen satukokoelman Topeliuksen tarinoita (1861) kuvituksessa on keijukaishahmoja. 1900-luvun tunnetuimpia keijukaisia on Peter Pan -sovitusten Helinä-keiju. Pessi ja Illusia on Yrjö Kokon vuonna 1944 kirjoittama tunnettu satu, jonka toisessa pääosassa on Illusia-keiju.
Samankaltaisia olentoja

Keijukaista, haltiatarta ja prinsessahahmoa voi joissain saduissa olla vaikea erottaa toisistaan. Tällöin sadun kääntäjän ja kuvittajan rooli nousee merkittäväksi satuolennon tunnistamisen kannalta. Haltiat ovat usein isokokoisempia kuin keijukaiset, tekevät useampia taikoja ja voivat olla miespuolisia yhtä hyvin kuin naispuolisia.
Nykymuunnelmia

Nykykulttuuri tuntee myös toiveita toteuttavat, ihmis-sosiaaliset keijut, kuten hammaskeijun. Keijua on käytetty myönteisenä kannusteena lapsille kertomalla keijun palkitsevan kilttejä lapsia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keijukainen Wikimedia Commonsissa
Kellankoski

| Kellankoski |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Kunta:  Konnevesi
Koordinaatit:  62.58601°N, 26.31200°E
Joki:  Kellanvirta
Pituus:  550  m
Pudotuskorkeus:  2,9–3,1  m
Keskivirtaama:  56  m³/s
Voimalaitos:  Kellankosken vesivoimalaitos
Pato:  puolet uomasta padottu
Kellankoski on Keski-Suomessa, Konnevedellä Rautalammin pääreitillä sijaitsevan Kellanvirran lopussa sijaitseva koski. Kellanvirran muita koskia ovat lisäksi Siikakoski, Taikinainen ja Karinkoski. Koskea markkinoidaan Konneveden Kosket -brändin alla, johon kuuluvat Konneveden koskireitillä Kellankosken lisäksi kuusi muuta koskea. Kosken omistaa Kellankosken Voima Oy, joka on Konneveden kunnan tytäryhtiö.