stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oleksi Ponikarovskyi
Ura > Seurajoukkueissa

Ponikarovskyi pelasi ensimmäisen kerran pääsarjatasolla kaudella 1998–1999, jolloin hän edusti RSL:n Krylja Sovetovia. Aiemmilla kausilla Ponikarovskyi oli pelannut myös Dynamo Moskovan kakkosjoukkueessa Venäjän toiseksi ja kolmanneksi korkeimmilla sarjatasoilla. Toronto Maple Leafs oli varannut Ponikarovskyin NHL:ään vuoden 1998 varaustilaisuudessa. Kauden 1999–2000 hän aloitti THK Tverissä Venäjän kakkosliigassa, mutta siirtyi loppukaudeksi Dynamo Moskovaan.
Torontoon Ponikarovskyi siirtyi kaudeksi 2000–2001. Hän pelasi kolmen kauden ajan pääasiassa AHL:n St. John's Maple Leafsissa, mutta pelasi jokaisella kaudella myös Torontossa. Ensimmäisen kolmen kauden aikana hänelle tuli yhteensä 43 NHL-ottelua. Kaudella 2003–2004 hän vakiinnutti paikkansa Torontossa ja pelasi NHL:ssä 73 ottelua. NHL:n työsulkukaudella 2004–2005 Ponikarovskyi pelasi Venäjän pääsarjassa Himik Voskresenskissä.
Työsulkukauden jälkeen Ponikarovskyin pisteet nousivat. Kauden 2006–2007 hän pelasi Toronton kahdessa kärkiketjussa ja teki 71 ottelussa 45 pistettä. Kauden jälkeen Ponikarovskyi teki kolmen vuoden jatkosopimuksen Toronton kanssa. Ponikarovskyi teki uuden piste-ennätyksensä kaudella 2008–2009, jolloin hänelle merkittiin 61 tehopistettä 82 ottelussa.
Ponikarovskyi ei ehtinyt pelata sopimuskauttaan loppuun Torontossa, sillä hänet kaupattiin kesken kauden 2009–2010 Pittsburgh Penguinsiin, josta Toronto sai vaihdossa Luca Caputin ja Martin Škoulan. Ponikarovskyi pelasi Torontossa 477 NHL-ottelua, joissa teki 257 pistettä. Kauden aikana hän ylitti neljännen kerran 20 maalin rajan, kun hän iski 21 maalia. Kesällä 2010 Ponikarovskyi teki vuoden sopimuksen Los Angeles Kingsin kanssa.
Kingsissä Ponikarovskyi pelasi yhden kauden, jonka aikana teki vain viisi maalia. Heinäkuussa 2011 hän teki yhden kauden kattavan sopimuksen Carolina Hurricanesiin. Tammikuussa 2012, pelattuaan Hurricanesissa 49 ottelua, hän siirtyi New Jersey Devilsiin pelaajakaupassa, jossa Carolina sai vaihdossa puolustaja Joseph Sovan ja neljännen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2012. New Jersey eteni keväällä 2012 NHL:n loppuotteluihin, mutta hävisi Stanley Cupin mestaruuden Ponikarovskyin entiselle seuralle Los Angeles Kingsille.
Heinäkuussa 2012 Ponikarovskyi teki yksivuotisen sopimuksen Winnipeg Jetsin kanssa. NHL:ssä alkoi syyskuussa 2012 työsulku, jonka aikana Ponikarovskyi pelasi KHL:n Donbass Donetskissa. NHL-kauden 2012–2013 alettua Ponikarovskyi ehti pelata Winnipegissä 12 ottelua ennen kuin siirtyi helmikuussa 2013 takaisin New Jersey Devilsiin. Winnipeg sai vaihdossa seitsemännen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2013 sekä neljännen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2014.
Elokuussa 2013 Ponikarovskyi siirtyi kaksivuotisella sopimuksella KHL-seura SKA Pietariin.
Ura > Maajoukkueessa

Ponikarovskyi ei ole pelannut yksissäkään MM-kisoissa, mutta edusti Ukrainaa Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002.
Ponikarovskyi sai Kanadan kansalaisuuden vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Ponikarovskyin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Ponikarovskyin profiili HockeyDB.comissa
Paperinukke

Paperinukke ja sille puettavia vaatteita.
Paperinukke on paperista tehty hahmo, jolle voidaan pukea erilaisia, niin ikään paperista tehtyjä asuja näissä olevien taitettavien pidikkeiden avulla. Hahmot ovat tavallisesti ihmishahmoja, mutta ne voivat olla myös eläin- tai fantasiahahmoja.
Paperinuket ovat olleet edullisia lasten leikkivälineitä vuosisatojen ajan. Käsintehtyjä paperinukkeja on ollut melkein yhtä kauan kuin paperia on ollut yleisesti saatavissa, Euroopassa ainakin 1600-luvulta lähtien ja Aasiassa jo vuosisatoja aikaisemmin. Nürnbergissä, Saksan kansallismuseossa on värjätyllä puulaatalla Augsburgissa painettu nukkearkki, joka on ajoitettu vuoteen 1650/1660. Paperinukeilla ovat leikkineet kaikkien yhteiskuntaluokkien lapset. Suomessa muun muassa monet aikakauslehdet julkaisivat 1900-luvulla sivuillaan varsin usein paperinukkeja. Nukkejen ja niiden vaatteiden leikkaaminen irti oli lapsille hyvää hienomotorista harjoitusta.
Paperinuket ovat nykyisin leikkimisen sijasta lähinnä harrastemuoto, jossa esimerkiksi kerätään kokoelma eri aikakausina tehtyjä paperinukkeja ja tutkitaan niiden historiaa. Harrasteryhmissä tehdään myös nukkejen vaihtokauppoja ja esitellään toisille kunkin kokoelmien aarteita. Monet museot ovat myös tallentaneet kokoelmiinsa paperinukkeja, sillä nuket ovat menneiden aikakausien kulttuurin mielenkiintoinen ilmentymä.
Perinteisten paperinukkejen sijasta samaa perusideaa hyödynnetään nykyään muun muassa lapsille ja teini-ikäisille suunnatuilla internet-sivustoilla. Esimerkiksi Stardoll on suuren suosion saavuttanut internet-yhteisö, jonka jäsenet voivat pukea virtuaalisten paperinukkejen ylle erilaisia asukokonaisuuksia, luoda uusia nukkeja ja suunnitella niitä ympäröivää virtuaalista sisustusta. Internet-sivustojen lisäksi jotkin itsenäiset multimediasovellukset, kuten Kisekae Set System jatkavat paperinukkejen perinnettä sähköisessä muodossa. Myös monet taiteilijat ovat hyödyntäneet paperinukkejen ideaa töissään.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen nukkeyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Paperinuket Suomessa
Portrait Autor Paper Dolls (Arkistoitu – Internet Archive)
Zaozjornyi

Zaozjornyi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä paikkoja:
Karmala, entinen kylä Sortavalan maalaiskunnassa ja nykyinen taajama Karjalan tasavallassa Venäjällä
Zaozjornyi, kaupunki Krasnojarskin aluepiirissä Venäjällä
Zaozjornyi, taajama Aqmolan alueen Enbekšilderin piirissä Kazakstanissa
Zaozjornyi, taajama Aqmolan alueen Štšutšjen piirissä Kazakstanissa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Zaozjornyi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Zone

Zone voi tarkoittaa seuraavia:
Zone, kunta Italiassa
Zone, Deloksen meriliittoon kuulunut kaupunki
Zone, Park Ji-hyon EP-levy vuodelta 2023
Zone, japanilainen rock-yhtye
Zone, suomalainen kvintetti
Zone-dieetti, ruokavalio
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Zone”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Oleksi Reznikov

| Oleksi Reznikov |
| --- | --- |
 Reznikov valokuvattuna vuonna 2019
 Ukrainan puolustusministeri
 4. marraskuuta 2021 – 5. syyskuuta 2023  
Presidentti:  Volodymyr Zelenskyi
Pääministeri:  Denys Šmyhal
Edeltäjä:  Andri Taran
Seuraaja:  Rustem Umjerov
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1966 (ikä 58)  Lviv, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   ukrainalainen
Puoliso:  Julija Zorja
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
 Nimikirjoitus
Oleksi Jurijovytš Reznikov (ukr. Олексій Юрійович Резніков; s. 18. kesäkuuta 1966 Lviv) on ukrainalainen poliitikko.
Tausta ja yksityiselämä

Reznikov syntyi Lvivissä vuonna 1966. Hän palveli Neuvostoliiton ilmavoimien laskuvarjojoukoissa kaksi vuotta 1980-luvulla.
Vuosina 1986–1991 Reznikov opiskeli oikeustiedettä Lvivin yliopistossa. Hän erikoistui valtionhallintoon. vuonna 1994 hän hankki itselleen lakimieslisenssin, ja vuonna 2000 hän oli mukana perustamassa lakimiesyhtiötä nimeltä Pravis.
Reznikov on naimisissa TV-juontaja Julija Zorjan kanssa. Reznikovilla on kaksi lasta aiemmasta avioliitosta sekä kaksi lastenlasta.
Poliittinen ura

Reznikov aloitti vuonna 2008 toiminnan Kiovan kaupunginvaltuuston jäsenenä. Hänet nimitettiin Kiovan pormestarin neuvonantajaksi vuonna 2015. Vuosina 2016–2018 hän toimi Kiovan kaupungin valtionhallinnon varapuhemiehenä. 4. maaliskuuta 2020 Reznikov sai nimityksen Ukrainan varapääministeriksi ja tilapäisesti miehitettyjen alueiden jälleenintegroinnin ministeriksi. 19. maaliskuuta 2020 hänestä tuli Ukrainan kansallisen turvallisuus- ja puolustusneuvoston jäsen. 4. marraskuuta 2021 hänet nimitettiin Ukrainan puolustusministeriksi.
Poliittinen ura > Puolustusministerinä

Kaksi päivää Venäjän aloittaman hyökkäyksen jälkeen vuonna 2022 Reznikov kävi puhelinkeskustelun valkovenäläisen virkaveljensä, Viktor H'reninin, kanssa. H'renin välitti Sergei Šoigun viestin, jonka mukaan Venäjän hyökkäys loppuisi, mikäli Ukraina antautuisi. Reznikov vastasi, että hän on valmis hyväksymään Venäjän antautumisen.
Tammikuussa 2023 Ukrainan puolustusministeriössä paljastui korruptioskandaali, minkä seurauksena hallitus aikoo todennäköisesti kierrättää ministeritä. Reznikovin siirtäminen toisiin tehtäviin olisi korkeimman luokan ministerinkierrätys Ukrainassa sitten Venäjän hyökkäyksen alettua. Hänen seuraajakseen on veikattu Kyrylo Budanovia. 16. helmikuuta kuitenkin uutisoitiin, että presidentti Zelenskyi olikin muuttanut mielensä eikä suunnitellut enää Reznikovin siirtämistä toisiin tehtäviin.
Syyskuussa 2023 Zelenskyi ilmoitti erottavansa Reznikovin ja nimittävänsä uudeksi puolustusministeriksi Rustem Umjerovin.
Kunniansosoituksia

Ansioristi (Puola, 2019)
Yhdeksän sairautta

Suomalaisessa mytologiassa yhdeksän sairautta ovat Loviattaren tai vastaavan pahan naispuolisen henkilön lapsia. Sairauksia voi olla muukin määrä, mutta yhdeksän on yleinen määrä, ja se on myös Kalevalassa.
Sairauksien synnystä kerrotaan loitsuissa. Vanha nainen tulee raskaaksi tuulesta, tai joissain versioissa Iku-Tursosta. Hän synnyttää lapset jossain pahassa paikassa. Kahdeksan lasta saa Kalevalan mukaan nimen: heistä tulee pistos, ähky, luuvalo, riisi, paise, rutto, rupi ja syöjä. Yhdeksäs jää nimettömäksi, hänet käsketään velhoksi vesille ja kateiksi kaikille paikoille.
Kalevalassa Louhi toimii lasten kätilönä. Hän lähettää sairaudet Kalevalan maille, kalevalaisten tuhoksi. Väinämöinen kuitenkin parantaa ja voittaa sairaudet käyttäen apunaan saunaa. Kansanrunouden Louhi on luultavasti pohjimmiltaan sama henkilö kuin lasten äiti Loviatar.
Pohjan akka harvahammas

Teki poikoa yheksän

Tyttölapsen kymmenennen

Niille etsi ristijätä

Eipä saatu ristijätä

Eikä löytty kastajata

Itse risti rikkomansa

Itse kastoi kantamansa

Minkä pisti pistoksiksi

Minkä luhtoi luunvaloksi

Minkä hammasten kivuksi

Minkä äijytti ähyksi

Minkä muuksi turmioksi.
Yhdeksän elämää

| Yhdeksän elämää: Pyhää etsimässä nykypäivän Intiassa> Nine Lives: In Search of the Sacred in Modern India |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  William Dalrymple
Kieli:  englanti
Genre:  matkakirja
Kustantaja:  Bloomsbury Publishing
Julkaistu:  25. syyskuuta 2009
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  304
ISBN:  978-1-4088-0061-4
Suomennos
Suomentaja:  Laura Lahdensuu
Kustantaja:  Basam Books
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  344
ISBN:  978-952-260-025-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Yhdeksän elämää: Pyhää etsimässä nykypäivän Intiassa (engl. Nine Lives: In Search of the Sacred in Modern India on vuonna 2009 ilmestynyt William Dalrymplen matkakirja Intiasta ja sen uskonnoista. Teoksen on suomentanut Laura Lahdensuu ja sen on julkaissut suomeksi Basam Books vuonna 2011.
Aiheesta muualla

Teoksesta kirjailijan kotisivulla (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Opel Corsa D

| Opel Corsa D |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Espanja  Saksa
Valmistaja:  Opel
Konserni:  General Motors
Valmistusvuodet:  2006–2014
Muut nimet:  Vauxhall Corsa
Korimalli:  3-ovinen hatchback 5-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Opel Corsa C
Seuraaja:  Opel Corsa E
Teknisesti samankaltaisia:  Alfa Romeo MiTo Citroën Nemo Fiat Fiorino Fiat Grande Punto Opel Adam Opel Corsa E Opel Meriva B Peugeot Bipper
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  GM Fiat Small
Moottori:  R3 R4
Iskutilavuus:  1,0–1,7 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen robotti 6-vaihteinen robotti 4-vaihteinen automaatti
Opel Corsa D on Opel Corsan neljännen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2006–2014.
Opel Corsa (2006–2014) > Corsa OPC/VXR

Maaliskuussa 2007 Geneven autonäyttelyssä esiteltiin suorituskykyinen Opel Corsa OPC. Isossa-Britanniassa auto tunnetaan nimellä Vauxhall Corsa VXR. Valmistajan ilmoituksen mukaan alkuperäinen tavoite oli myydä ensimmäisenä vuonna noin 3 000 autoa, mutta tämä rajapyykki ylitettiin jo ensimmäisenä kesänä.
Autossa on 1,6-litrainen turboahdettu moottori, jonka teho on 192 hevosvoimaa. Suurin vääntömomentti on 230 newtonmetriä, joka erityisen Overboost-järjestelmän avulla voi väliaikaisesti nousta 260 newtonmetriin. Vaihteistona on kuusivaihteinen manuaalivaihteisto. Kiihtyvyys nollasta sataan on 7,2 sekuntia ja huippunopeus on 225 km/h.
OPC:n erottaa tavallisesta Corsasta suurista helmalevikkeistä ja urheilullisesta takaspoilerista. Takaosassa on myös diffuusori, jonka keskellä on persoonallinen kolmionmuotoinen pakoputken ulostuloaukko. Taka-akselin rakennetta on vahvistettu ja jousitus on selvästi normaalia jäykempi. Lisäksi alustaa on laskettu 10 millimetrillä. Myös poiskytkettävän ESP-järjestelmän toiminta on sopeutettu urheilulliseen ajoon sopivaksi. Alla on vakiona 17 tuuman kevytmetallivanteet ja 215/45R17-renkaat. Joka pyörässä on levyjarrut, edessä levyjen halkaisija on 308 millimetriä ja takana 264 millimetriä. Jarrusatulat on maalattu OPC-mallien tunnusvärin mukaan siniseksi. Nahkaverhoillut urheiluistuimet ovat Recaron valmistamat.
Opel Corsa (2006–2014) > Corsa OPC/VXR > Corsa OPC Nürburgring Edition

Opel ilmoitti vuonna 2011, että Manuel Reuterin ohjaama Corsa OPC rikkoi Nürburgringin Nordschleifen rataennätyksen Supermini-luokassa. Corsan loppuaika 20,8 kilometrin pituisella radalla oli 8,49,99 minuuttia. Tämän kunniaksi esiteltiin entistäkin suorituskykyisempi Opel Corsa OPC Nürburgring Edition. Auton 1,6-litrainen moottori on saatu ohjausyksikön säädöillä, uudella ahtimella ja erikoispakoputkistolla tuottamaan 210 hevosvoiman tehon. Alustaa on madallettu entisestään ja autossa on tuumaa suuremmat 18-tuumaiset kevytmetallivanteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opel Corsa D Wikimedia Commonsissa
Viisiovinen Opel Corsa D.
Vauxhall Corsavan
Opel Corsa GSi
Facelift-mallin Opel Corsa D.
Opel Corsa D OPC
Opel Corsa OPC Nürburgring Edition
Yhdeksän lyöjän sääntö

Yhdeksän lyöjän sääntö on pesäpallosääntöihin kaudella 1934 tehty lisäys, jonka mukaan joukkueen sisävuoro päättyy kolmen palon lisäksi myös siinä tapauksessa, että joukkue ei täyden lyöntikierroksen aikana (9 lyöjää) onnistu juoksun teossa. Sääntö tuli tarpeelliseksi, koska monet joukkueet omaksuivat taktisen ajattelun kehittyessä paloja välttelevän kopittelutaktiikan ja sisävuorot saattoivat tuloksettominakin venyä kohtuuttoman pitkiksi. Saadun juoksun jälkeen seuraava lyöjä aloitti uuden lyöntikierroksen ja seuraavan juoksun tekoon oli aikaa jälleen yhdeksän lyöjää, eli niin sanotuksi viimeiseksi lyöjäksi jäi pelaaja, joka oli lyöntivuorossa juoksun syntyessä.
Kahden juoksun sääntö

Nykyisin uuden lyöntikierroksen alkamiseen vaaditaan kaksi juoksua saman lyöntikierroksen aikana. Kuitenkin, jos sama lyöjä on lyöntivuorossa joukkueen parillisen ja sitä seuraavan parittoman juoksun aikana samalla lyöntivuorollaan, jää seuraavasta lyöjästä alkavalle uudelle kierrokselle yksi juoksu alle. Lyöjiä on myös nykyisin käytettävissä enemmän kuin yhdeksän, koska käytössä on kolme jokeripelaajaa, jotka eivät vie järjestyksessä kenenkään vuoroa, vaan voivat lyödä pelinjohdon haluamissa väleissä, kuitenkin kukin vain kerran yhden sisävuoron aikana.
Mikäli joukkueen viimeinen lyöjä lyödessään tyhjään kenttään (toisin sanoen pesillä ei ole etenijöitä), hankkii juoksun joko kunniajuoksuna tai saadessaan 3 väärää syöttöä (vapaataivaljuoksu), alkaa joukkueen lyöntikierros alusta, vaikka kyseessä olisi niin sanottu pariton juoksu.
Paperin historia

Kiinalaisen paperinteon viisi vaihetta. Ming-dynastian aikaisia puupiirroksia, 1637.
Paperi on ohut kuitukangasmateriaali, joka on perinteisesti valmistettu jauhettujen kasvi- ja tekstiilikuitujen yhdistelmästä. Ensimmäinen paperin kaltainen kasvipohjainen kirjoitusarkki oli papyrus Egyptissä, mutta ensimmäinen oikea paperi, ensimmäinen todellinen paperinvalmistusprosessi dokumentoitiin Kiinassa itäisen Han-dynastian aikana (25–220 jKr.). Tätä sellu- ja paperitehtaiden tuottamaa kasvisose-konglomeraattiaselvennä käytettiin kirjoittamiseen, piirtämiseen ja rahaan. 800-luvulla kiinalainen paperinvalmistus levisi islamilaiseen maailmaan korvaten papyruksen. 1000-luvulla paperinvalmistus tuotiin Eurooppaan, jossa se korvasi nahkapohjaisen pergamentin ja puupaneelit. 1200-luvulle mennessä paperinvalmistusta jalostettiin Espanjassa vesipyöriä käyttävillä paperitehtailla. Myöhemmin paperinvalmistusprosessiin parannuksia tuli 1800-luvun Euroopassa puupohjaisten papereiden keksimisen myötä.
Vaikka esiasteita, kuten papyrusta Välimeren maailmassa ja amatteja esikolumbiaanisessa Amerikassa , ei pidetä todellisena paperina. [2] Myöskään todellista pergamenttia ei pidetä paperina: [a] käytetään pääasiassa kirjoittamiseen, pergamentti on voimakkaasti valmistettua eläimen nahkaa, joka on ennen paperia ja mahdollisesti papyrusta. 1900-luvulla muovin valmistuksen myötä otettiin käyttöön jonkin verran muovista "paperia", samoin kuin paperi-muovilaminaatteja, paperi-metallilaminaatteja ja papereita, joihin oli infusoitu tai päällystetty eri aineilla erityisominaisuuksien tuottamiseksi.
Esiasteet

Sana "paperi" on etymologisesti johdettu sanasta papyrus, muinaisen kreikan kielen sanasta Cyperus papyrus. Papyrus on paksu, paperimainen materiaali , joka on valmistettu Cyperus-papyruskasvin juuresta, jota käytettiin muinaisessa Egyptissä ja muissa Välimeren yhteiskunnissa kirjoittamiseen kauan ennen kuin paperia käytettiin Kiinassa.
Papyrus valmistetaan leikkaamalla ohuita nauhamaisia ​​suikaleita Cyperus papyruksen sisältä ja asettamalla sitten suikaleet vierekkäin levyksi. Sitten päälle asetetaan toinen kerros, jolloin nauhat kulkevat kohtisuorassa ensimmäiseen nähden. Sitten kaksi kerrosta jauhetaan yhteen levyksi. Lopputulos on erittäin vahva, mutta sen pinta on epätasainen erityisesti nauhojen reunoilla. Rullauksissa käytettynä toistuva rullaus ja aukirullaus saa nauhat hajoamaan uudelleen, tyypillisesti pystysuoraa viivaa pitkin. Tämä vaikutus näkyy monissa muinaisissa papyrusasiakirjoissa.
Paperi eroaa papyruksesta siinä, että kasvimateriaali hajotetaan maseroimalla tai hajoamalla ennen paperin puristamista. Tämä tuottaa paljon tasaisemman pinnan, eikä materiaalissa ole luonnollista heikkoa suuntaaselvennä, joka hajoaa ajan myötä.
Aiheesta muualla

Paperin kotikylä, Helsingin Sanomat, 05.03.1939, nro 62, s. 35, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Paul Féval (vanhempi)

Paul Féval kuvattuna Étienne Carjatin kivipiirroksessa.
Paul Henri Corentin Féval, kirjailijanimi Francis Trolopp, (27. syyskuuta 1817 Rennes, Ranska – 8. maaliskuuta 1887 Pariisi, Ranska) eli Paul Féval vanhempi oli ranskalainen romaanikirjailija. Féval tunnetaan parhaiten historiallisista romaaneista, mutta hän kirjoitti myös vampyyriromaaneja ja rikoskirjoja.
Féval oli tuottelias ranskalainen romaanikirjailija. Hänen ensimmäinen romaaninsa Le club des Phoques ilmestyi 1841, ja 1843 ilmestyi Loup blanc. Salanimellä Francis Trolopp 1844 julkaistu Mystères de Londres herätti yhtä suurta huomiota kuin Eugene Suen Pariisin salaisuudet (Mystères de Paris). Féval taisteli vuonna 1848 tasavaltaa vastaan, ja sen jälkeen hänen kynästään lähti runsas romaanitulva, josta esimerkkeinä La femme du banquier (1851), Le capitaine Simon (1853), Le paradis des femmes (1854), L’homme de fer (1856), Mme Gil Blas (1857), Frère Tranquille (1859), Le roi des gueux (1860), Quatre femmes et un homme (1862), Les tribunaux secrets (1864), L’hôtel Carnavalet (1866), Le secret des habits noirs (1870), Le chevalier Keramour (1874), La ville vampire (1875) ja Veillées de la famille (1882).
Loppuiällään Féval, joka oli ollut maallinen mieleltään, liittyi ultramontanismiin ja muokkasi entisiä romaanejaan sen suuntaisiksi. Tämän kehityskauden teoksia ovat muun muassa Les Jésuites (1877) ja Les étapes d’une conversion (1877). Févalin kootut teokset ilmestyi 1895.
Henkilöhistoria

Paul Féval syntyi Rennesissä Bretagnessa. Hän valmistui asianajajaksi 1836, mutta oli kiinnostuneempi kirjailijantyöstä. Hänen ensimmäiset romaaninsa ilmestyivät Pariisissa jatkokertomuksina. Févalin läpimurtoteos oli 1844 ilmestynyt romaani Les Mystères de Londres. Aikansa kirjallisuudessa Févalin teokset asettuivat lähelle Alexandre Dumas’n ja Eugène Suen tuotantoa.[lähde? ]
Févalin suurin menestysteos Le Bossu ilmestyi 1857. Vuonna 1862 hän julkaisi romaanin Jean Diable, jota on pidetty yhtenä varhaisimmista rikosromaaneista. Samana vuonna Féval perusti rikosromaaninsa mukaan nimetyn lehden. Hän julkaisi vielä useita rikoksia ja rikollisten maailmaa käsitteleviä teoksia.[lähde? ]
Féval saavutti suurta suosiota kirjailijana, ja hänet valittiin kirjailijoiden järjestön Société des Gens de Lettren puheenjohtajaksi 1865. Samana vuonna Féval julkaisi ensimmäinen vampyyriromaaninsa La Vampire, 32 vuotta ennen lajin varmasti tunnetuimman edustajan Bram Stokerin Draculan ilmestymistä. Romaani oli mahdollisesti kirjoitettu jo 1856.[lähde? ]
Vuosina 1873 ja 1875 Féval yritti liittyä Ranskan akatemiaan, mutta hänen teostensa viihteellisen luonteen ja kirjailijan poliittisten näkemysten vuoksi hakemukset hylättiin. Vuosi 1875 oli Févalin elämän tärkeä käännekohta, sillä hän menetti silloin lähes koko omaisuutensa Osmanien valtakuntaan liittyneessä talousskandaalissa. Féval koki uskonnollisen herätyksen, jonka vuoksi hän alkoi pitää kirjojaan syntisinä ja olisi halunnut kirjoittaa ne uudelleen. Féval kirjoitti joitakin uskonnollisia romaaneja, jotka eivät saavuttaneet erityistä suosiota.[lähde? ]
Vuonna 1882 Féval kärsi jälleen taloudellisen menetyksen, kun hän joutui kavalluksen uhriksi. Féval halvaantui eikä pystynyt enää kirjoittamaan. Kaksi vuotta myöhemmin hän menetti vaimonsa, ja kolme vuotta myöhemmin hän itsekin kuoli sairaalassa. Hänen poikansa Paul Féval nuorempi seurasi isänsä jälkiä kirjailijana.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Paul Féval (vanhempi) on Wikiaineistossa
Palomarin observatorio

| Palomarin observatorio |
| --- | --- |

Järjestö:  California Institute of Technology
Sijainti:  Palomar Mountain (en) (käännä suomeksi), San Diegon piirikunta, Yhdysvallat
Koordinaatit:  33°21′23″N 116°51′54″W﻿ / ﻿33.3564°N 116.865°W﻿ / 33.3564; -116.865
Korkeus merenpinnasta:  1 712  m
Tyyppi:  tähtitorni (en)
IAU-tunnus:  675
Perustettu:  1928
Avattu:  1928
Kotisivu:  www.astro.caltech.edu/palomar
Palomarin observatorio on tähtitieteellinen observatorio Etelä-Kalifornian San Diegon piirikunnassa Palomar-vuorella.
Observatorion omistaa ja sitä hallinnoi Kalifornian teknillinen korkeakoulu Caltech. Observatoriota saavat käyttää Caltechin lisäksi sen yhteistyökumppanit, joihin kuuluu mm. Jet Propulsion Laboratory, Yalen yliopisto ja Kiinan tiedeakatemian kansalliset observatoriot (NAOC).
Palomarin observatoriossa on useita teleskooppeja, mm. 200 tuuman (5,1 m) Hale-teleskooppi, 48 tuuman (1,2 m) Samuel Oschin Telescope, ja Palomarin 60 tuuman (1,5 m) teleskooppi. Observatorio on myös tarjonnut tiloja muille havaintolaitteille ja projekteille, kuten Palomar Testbed -interferometrille, ja historialliselle 18 tuuman (46 cm) Schmidt-kameralle vuodelta 1936, joka oli observatorion ensimmäinen teleskooppi. Vuonna 2021 observatorio isännöi Zwicky Transient Facility (ZTF)- ja Gattini-IR -projekteja.