Al-Wathiq
Länsimaisia näkemyksiä

Al-Wathiq on jäänyt tutkimuskirjallisuudessa paljolti huomiotta. Useimmat kuvaukset hänen hallituskaudestaan keskittyvät mihna-politiikan harjoittamiseen. Perinteisen näkemyksen mukaan al-Wathiq ensin palautti al-Mu’tasimin kauden lopulla laantuneen mihnan takaisin täyteen kiihkoonsa mutta kadotti myöhemmin itsekin kiinnostuksensa aiheeseen. Hugh N. Kennedyn (2004) mukaan tutkimusta vaikeuttaa lähdeaineiston vähäisyys: yhdestäkään aikakauden kalifista ei tiedetä niin vähän kuin al-Wathiqista, eikä hänestä siksi ole mahdollista muodostaa mielekästä henkilökuvaa. Kennedy arvioi al-Wathiqin olleen isäänsä heikkotahtoisempi hahmo, joka jatkoi edeltäjänsä politiikkaa ilman merkittäviä muutoksia.
Joel L. Kraemer (1989) kuvailee al-Wathiqin ja hänen seuraajansa al-Mutawakkilin hallituskausia epävakaaksi ajaksi, jota leimasivat valtakunnan sydänalueita häirinneet levottomuudet sekä syrjäseuduilla tapahtuneet vakavat kapinat. Kapinoiden välitön kukistaminen paikallisten varuskuntien turvin yleensä epäonnistui, jolloin paikalle piti lähettää keskushallinnon joukkoja. Al-Wathiqin virkamiehiin kohdistama vaino oli joidenkin lähteiden mukaan juoni, jonka tarkoituksena oli kerätä rahaa turkkilaisten joukkojen palkkojen maksuun. Kraemer pitää tätä uskottavana, mutta yhtä lailla mahdollista on, että kalifin pyrkimyksenä oli vainollaan heikentää turkkilaisten valtaa hovissa – monet syytetyistä olivat juuri heidän palveluksessaan. Mikäli näin oli, toimenpiteellä ei saavutettu pysyviä tuloksia ja se jäi lajissaan ainoaksi.
Turnerin (2013) mukaan al-Wathiqin hallituskausi oli lyhyt, vaiheikas ja arvoituksellinen. Hänen mukaansa kalifin harjoittama mihna tulee nähdä poliittisen valtakamppailun välineenä, ei irrationaalisena terrorina. Kaikki al-Wathiqin merkittävät toimet – virkamiesten ja harhaoppisten vaino sekä Samarran vakiinnuttaminen pääkaupungiksi – osoittivat järjestelmällistä pyrkimystä heikentää hovipuolueiden valtaa ja laajentaa kalifin liikkumatilaa päätöksenteossa. Kuoliaaksi paistuminen uunissa herättää epäilyksen siitä, että kalifin toimet olivat liiankin menestyksekkäitä ja että kyseessä oli tahallinen juoni hallitsijan murhaamiseksi. Ahmadin haparoiva ja tarpeettoman verinen teloitus oli Turnerin mukaan al-Wathiqille nöyryytys, sillä aseiden kömpelö käsittely osoitti, ettei hänestä ollut sotilaaksi. Vain turkkilaisten kenraalien väliintulolla vältettiin tilanne, jossa silvottu Ahmad olisi joutunut kitumaan väkijoukon seuratessa irvokasta näytelmää sivusta.
Euroopassa al-Wathiq tuli tunnetuksi ranskalaisen Bibliothèque orientale -tietosanakirjan (1697) myötä. Sen mukaan al-Wathiq vainosi uskonnollisia vastustajiaan mutta oli muuten vapaamielinen ja suosi oppineisuutta sekä eritoten astrologiaa. Hakusanan mukaan al-Wathiq söi ja joi liiaksi ja nautiskeli naisseurasta. Teos kertoo al-Wathiqista myös fantastisia tarinoita, kuten kuvauksen ”hirvittävästä silmästä”, jonka katse oli niin pelottava, että se saattoi kaataa aikuisen miehen. Kalifin kuoltua kärppä livahti kasvoja peittävän kankaan alle ja vei hirvittävän silmän mukanaan. Englantilainen kirjailija William Beckford kirjoitti Bibliothèque orientalen pohjalta tapahtumiltaan enimmäkseen fiktiivisen kauhuromaanin Hirmuvaltias (Vathek, 1786). Al-Wathiq kuvataan siinä islamia rienaavaksi, irstaaksi ja julmaksi tyranniksi, joka solmii liiton paholaisen kanssa. Myös kalifin äiti Qaratis esiintyy tarinassa mustaa magiaa harjoittavana noita-akkana. Uunin sijaan Beckfordin al-Wathiq päätyy lopulta helvettiin, jossa hänen rinnassaan palaa ikuinen tuli.