Jean Chrétien
Pääministerinä

Lokakuussa 1993 Jean Chrétien tuli Kanadan pääministeri.
Vaalikampanjaansa liberaalit kokosivat 112-sivuisen dokumentin Creating Opportunity,, joka tuli tunnetuksi Punaisena kirjana kannen värin perusteella. Siinä oli yksityiskohtainen kuvaus Chrétienin hallituksen suunnitelmista. Muilla puolueilla sellaista ei ollut. Kun liberaalit nousivat mielipidemittausten kärkeen, konservatiivipuolue järjesti mainoskampanjan Chrétienia vastaan. 14. lokakuuta 1993 julkaistu mainos pilkkasi hänen vammaansa, tai ainakin sellainen käsitys äänestäjille siitä jäi. Vaalissa liberaalit saivat 177 paikkaa ja konservatiiveille jäi kaksi.
Kenraalikuvernööri Ray Hnatyshyn nimitti hänet pääministeriksi 4. marraskuuta. Chrétien oli ollut mukana jokaisessa liberaalien hallituksessa sitten vuoden 1965 oli siten politiikan konkari. Hän loi hyvin keskitetyn ja tehokkaan hallituksen, jota arvostelijat haukkuivat "ystävälliseksi diktatuuriksi." Hänet valittiin uudelleen vuosina 1997 ja 2000, vain Wilfrid Laurie on pystynyt samaan Kanadan liittovaltion historiassa.
Suurella parlamenttienemmistöllään hän pystyi ajamaan läpi minkä uudistuksen tahansa, ja keskittyi Mulroneylta perimänsä valtionvelan maksuun yhteistuumin valtiovarainministeri Paul Martinin kanssa. Neljässä vuodessa 42 miljardin budjettivaje kääntyi ylijäämäksi samalla kun veroja leikattiin ja velkaa maksettiin. Tämä tiesi monien valtion palvelujen karsimista ja tehtävien siirtämistä maakunnille. Chrétienin jättäessä hallituksen alun perin 550 miljardin velasta oli maksettu pois kymmenesosa.
Hänen yhtenä huolenaiheenaan oli ranskankielinen Québec, jota hallitsi itsenäisyyttä ajava Parti Québécois. Vuoden 1995 kansanäänestys hylkäsi niukasti (49,42 % vs. 50,58 %) maakunnan itsenäisyyden ja hallitus ajoi läpi Clarity Actin, jonka mukaan mikään Kanadan hallitus ei hyväksyisi Québecin itsenäisyyttä, jollei sitä tukisi kansanäänestyksen "selvä enemmistö."
Chrétienillä oli luottamuksellinen suhde Yhdysvaltain Bill Clintoniin, mutta oikeistolaisen George W. Bushin noustua presidentiksi suhteet alkoivat viiletä.
Vuonna 1999 Chrétien tuki Naton Jugoslavian pommituksia Kosovon tilanteen vuoksi. Päätös oli kiistelty, koska se oli ensimmäinen ei-puolustuksellinen aggressio suvereenia valtiota vastaan. Hän ei kuitenkaan tukenut vuoden 2003 Yhdysvaltain Irakin sotaa, koska siltä puuttui YK:n valtuutus. Vaikka Kanada ei ollutkaan turvallisuusneuvoston jäsen, se pyrki kokoamaan konsensusta voimankäytölle asetarkastusten lyhyen pidennyksen jälkeen. Maa oli myös valmis lähettämään 800 miestä Irakiin jos turvallisuusneuvosto niin päättäisi.
Vuonna 1999 Chrétienin haastoi oikeuteen lehtiyrittäjä Conrad Black, joka väitti tämän syyllistyneen vallan väärinkäyttöön tapauksessa, jossa Chrétien oli yrittänyt estää Blackin aateloinnin ja Yhdistyneen kuningaskunnan ylähuoneen jäseneksi ottamisen Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Chrétien oli vedonnut Kanadan kansalaisten aateloinnin kieltävän lakipykälään vuodelta 1919, jota ei muutoin oltu sovellettu vuosikymmeniin. Chrétien voitti oikeusjutun ja Black luopui Kanadan kansalaisuudestaan ottaakseen aatelisarvonsa vastaan.
Chrétienin ensimmäinen suuri skandaali oli, kun hän vuonna 2000 myönsi alun kieltojen jälkeen pyytäneensä Business Development Bank of Canadaa myöntämään kahden miljoonan lainan ystävälleen ja puoluetoverilleen Yvon Duhaimelle, jolle oli juuri ennen pääministeriksi tuloaan myynyt osuutensa Auberge Grand-Mère-lomakohteesta. Toinen oli ns. sponsoriskandaali, jossa Québeciin suunnatun Kanadan keskushallituksen toimista tietoisuutta lisäävän mainoskampanjan varoista hävisi puoli miljoonaa. Gomeryn komission tutkimusraportin jälkeen Chrétieniä ei syytetty, mutta jutut tutkinnan kuluessa tuolloin jo Chrétieniä pääministerinä seurannut Martin lupasi televisiossa järjestää vaalit 30 päivän kulutta loppuraportin julkaisusta.
Vain kuukausi pääministerin asemasta eronsa jälkeen Chrétien liittyi ottawalaiseen Heenan Blaikie -lakitoimistoon.