Suomenhevonen
Ominaisuudet > Värit

Nykyisin yli 90 prosenttia suomenhevosista on rautiaita. Liinaharja, pään ja jalkojen merkit ovat yleisiä. Perusvärien (rautias, ruunikko, musta) lisäksi rodun geenipoolissa ovat myös kimo, voikkovärit, päistärikkö, rabicano ja hopeavärit. Selkeä sabinokuvio (ei kuitenkaan SB1-tyypin) on melko yleinen, joskin se esiintyy yleensä pienimerkkisenä 1900-luvun valikoivan värijalostuksen johdosta. Rodun lähihistoriassa tunnetaan yksi valkoinen yksilö; se rekisteröitiin rautiaankirjavaksi, ja sitä pidettiin ”sabinovalkoisena”. Yksittäisissä geenitesteissä on varmistettu rodussa esiintyvän myös SW1-geeniä, joka tuottaa splashed white -kuvion.
Vuonna 2007 pieni vähemmistö suomenhevosista oli muunvärisiä kuin rautiaita: 6 prosenttia oli ruunikkoja ja 1,2 prosenttia mustia. Päistärikköjä, voikkoja, ruunivoikkoja ja hopeanvärisiä oli muutamia. Värijalostuksen ansiosta ei-rautiaiden suomenhevosten määrä on kasvussa, ja vuonna 2009 mustia ja kimoja suomenhevosia oli jo muutamia kymmeniä.
Jo 1700-luvulla rautias oli suomalaisten hevosten vallitseva väritys, mutta ruunikkoja, mustia ja kimoja oli nykyistä paljon enemmän. Noin 40 prosenttia hevosista oli rautiaita ja melkein 50 prosenttia mustia tai ruunikoita. Nykytilanteesta poiketen leveät läsit ja korkeat sukat olivat harvinaisia; isot merkit yleistyivät vasta 1900-luvulla. Muutos värien yleisyydessä tapahtui valikoivan jalostuksen kautta. 1900-luvun alussa suomenhevosta pidettiin Suomen kansallisena symbolina, ja kansallismielisyyden vallitessa rodun puhdasjalostuksesta tuli hyvin suosittua. Rautias väritys valittiin suomenhevosen ”alkuperäisimpänä” värinä rodun viralliseksi jalostustavoitteeksi, ja sitä kutsuttiin ”hipposväriksi” Suomen Hippoksen edeltäjän, vastikään perustetun Hevoskasvatusyhdistys Hippoksen mukaan. Kaikkia rautiaasta poikkeavia värityksiä pidettiin todisteena vieraiden rotujen vaikutuksesta, ja suomenhevosesta aiottiin kehittää puhtaasti rautias rotu. Vuoden 1909 jalostusohjesäännössä määrättiin, ettei ”karvaltaan valkoisia, harmaita, voikkoja tai kirjavia” saanut hyväksyä kantakirjaan. Mustien ja ruunikoiden suomenhevosten suosio laski, ja ainakin yksi ruunikko tamma poistettiin kantakirjasta ainoastaan värinsä perusteella. Värijalostus sekä myös muissa maissa suositunväristen hevosten vienti, erityisesti ruunikkojen vienti Ruotsiin, teki rautiaasta vallitsevan värityksen. Suomenhevosen ensimmäisen kantakirjan ensimmäiseen osaan merkityistä oriista 105 olikin rautiaita ja 8 ruunikoita. Muunkin värisiä oriita oli, mutta ne eivät mahtuneet ensimmäiseen niteeseen. Yhdessä vaiheessa rodusta jopa 96 prosenttia oli rautiaita.
1900-luvun alun rautiasta suosivan tarmokkaan värijalostuksen ja 1980-luvun geneettisen pullonkaulan vuoksi esimerkiksi kimo ja voikkovärit säilyivät vain yksittäisten pienkasvattajien ansiosta. 1980-luvulla kimoja ja voikkoja suomenhevosia oli yhteensä alle kymmenen. Kaikki nykyiset voikkoväriset suomenhevoset polveutuvat 1920-luvulla eläneen Voikko-nimisen tamman sukulinjasta. Vaikka sekä voikkotekijä että musta väritys ovat rodussa harvinaisia, joitakin mustanvoikkoja suomenhevosia tunnetaan. Niistä ensimmäinen oli vuonna 2009 syntynyt tamma, joka tunnistettiin ja varmistettiin DNA-testillä mustanvoikoksi vuonna 2010. Yksilöä pidetään ”ensimmäisenä [mustanvoikkona suomenhevosena] jos ei koskaan, niin ainakin hyvin, hyvin pitkään aikaan”. Huhtikuussa 2010 syntyi valkovoikolta näyttävä varsa ruunivoikosta isästä ja voikosta emästä. Sinisilmäisellä tammavarsalla oli vaaleanpunainen iho ja hyvin vaalea karva.
Päistärikköväritys on harvinainen ja jatkuu nykyään vain yhdessä tammalinjassa, joka polveutuu vuonna 1936 syntyneestä rautiaanpäistäriköstä tamma Sonjasta. Vuonna 2010 tunnettiin vain kuusi päistäriköiksi varmistettua suomenhevosta, jotka kaikki ovat vuonna 1987 syntyneen Sonjan tyttärentyttärentyttären, tamma Taika-Tytön jälkeläisiä. Toiseksi viimeinen päistärikkösuku sammui vuonna 1981 syntyneen, jälkeläisittä jääneen oriin Jesper Jr myötä. Kimosukuja on yksi: se polveutuu tamma Pelelaikasta ja erityisesti sen tyttärenpojasta E.V. Johtotähti 1726-93Ta, joka on valiopalkittu työhevossuunnan jalostusori. Toiseksi viimeinen kimosuku sammui tamman Iiris 2275-88R kuoltua vuonna 2010.
Hopeaväri säilyi kahdesta syystä. Ensinnäkin se vaikuttaa vain mustaan väriin ja jää siksi rautiaissa ”piiloon”. Toiseksi se muuttaa mustaa ja ruunikkoa fenotyyppiä liinaharjaisen rautiaan kaltaiseksi.