stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreetan historia
Antiikin aika

Doorilaiset saapuivat Kreetalle noin 1200–1100 eaa., minkä jälkeen jälleen monet kreetalaiset muuttivat vuoristoon, jossa he jatkoivat minolaisten tapojen noudattamista. Näitä ihmisiä kutsuttiin eteokreetalaisiksi eli oikeiksi kreetalaisiksi. Osa muutti jopa Palestiinaan saakka. Minolaisten kielen tiedetään säilyneen noin 400-luvulle eaa. saakka. Doorilaiset toivat saarelle rautakauden korvattuaan pronssin raudalla. Doorilaisten arvojärjestyksessä hallitsija oli korkeimmassa arvossa. Hänen jälkeensä tulivat vapaat miehet, palvelijat ja viimeisenä orjat. Doorilaiset saivat Kreetan taantumaan ja siellä sijaitsi useita keskenään sotivia kaupunkivaltioita.
400-luvun eaa. alkupuolen persialaissotiin tai vuosisadan loppupuolen peloponnesolaissotaan Kreeta ei ottanut osaa. Klassisella kaudella vuosina 480–330 eaa. kreetalaiset kaupunkivaltiot taistelivat yhä keskenään ja saarella vallitsi poliittinen ja taloudellinen sekasorto. Kaupunkivaltioista vahvin oli Gortyn. Kukoistuskauttaan elävästä Ateenasta kuljettiin Kreetalla pyhiinvaelluksilla, sillä suurimman osan Ateenan kulttuurista ymmärrettiin olevan lähtöisin Kreetalta.
Vuosina 330–69 eaa., hellenistisellä kaudella, Kreetan väestö alkoi kasvaa samoin kuin eroosio edetä, sillä metsiä tuhottiin. Saarella toimi myös merirosvoja, mistä Rooman valtakunta ei pitänyt, vaan valtasi kolmen vuoden yrittämän jälkeen 70–60-luvulla eaa. koko Kreetan. Saaresta tehtiin osa Kyrenaikan provinssia ja Gortynista sen pääkaupunki. Kreetan lisäksi provinssiin kuului alueita Pohjois-Afrikan rannikolta, nykyisen Libyan alueelta. Roomalaiset rakensivat saarelle esimerkiksi kastelujärjestelmiä, keskuslämmityksiä ja teitä.
Apostoli Paavali saapui Kreetalle vuonna 59 jaa. tuoden mukanaan kristinuskon ja Tituksen, josta tuli Kreetan ensimmäinen piispa. Tituksella oli vaikeuksia käännyttää pakanallisia kreetalaisia ja lopulta hän kuolikin marttyyrina. Vähitellen kristinusko kuitenkin pääsi vallalle saarella ja kehittyi edelleen ortodoksisuudeksi. Myöhemmin Tituksesta tehtiin Kreetan suojeluspyhimys.
Vuosiin 295–297 asti Kreeta kuului samaan provinssiin yhdessä Kyrenaikan kanssa, kunnes se erotettiin ja keisari Konstantinus Suuren aikana liitettiin Macedonian hallintoalueeseen (dioikesis).
Bysanttilaiskaudelta venetsialaiskaudelle

Kun Rooman valtakunta jaettiin itä- ja länsiosaan vuonna 395, Kreetasta tuli osa Itä-Roomaa eli Bysantin valtakuntaa. Bysanttilaisella kaudella saarella rakennettiin noin 70 kirkkoa ja kristinusko kukoisti.
Gootit hyökkäsivät Kreetaan vuonna 268, vandaalit 457 ja slaavit 623. Abu Hafs Omarin johtama arabialainen merirosvojoukko valtasi Kreetan joskus vuosien 824 ja 827/828 välillä. Merirosvot kehittivät saaresta orjamarkkina-alueen ja merirosvojen tukikohdan sekä tuhosivat kirkkoja. Kreetalaiset onnistuivat kuitenkin säilyttämään ortodoksisen uskonsa. Merirosvot perustivat nykyisen Iraklionin kaupungin paikalle Rab-el-Khandakin ja ryöstelivät ja hävittivät Bysantin valtakunnan rannikkoseutuja. Bysanttilaiset yrittivät useaan otteeseen vallata saaren takaisin itselleen, mutta vuosina 842/843, 911 ja 949 tehdyt yritykset epäonnistuivat. Viimein vuonna 961 bysanttilainen sotapäällikkö Nikeforos Fokas onnistui saaren takaisinvaltaamisessa ja toi suuren sotasaaliin Konstantinopoliin. Takaisinvalloituksen jälkeen Nikeforos tuotti saarelle väkeä Manner-Kreikasta ja Konstantinopolista. Hiljalleen hyvinvointi palautui saarelle jälleen.
Vuonna 1204 Kreeta myytiin tuhannella hopeamarkalla Venetsialle neljännen ristiretken seurauksena. Genovalaiset kuitenkin ehtivät asettua Kreetalle ensin, ja vasta viiden vuoden kuluttua venetsialaiset saivat vallan ja Kreetasta tuli Venetsian ensimmäinen siirtokunta, joka sijaitsi meren takana. Ajan kuluessa Kreetasta muodostui myös Venetsian kauppaimperiumin tärkeimpiin kuuluva osa. Kreetalaiset kapinoivat venetsialaisia vastaan, minkä vuoksi kaupungit jouduttiin linnoittamaan. Ajan kuluessa kreetalaiset osallistuivat jo yhdessä venetsialaisten kanssa saaren hallintaan. Venetsialaiset lisäksi viljelivät maata ja hakkasivat saaren metsiä. Välimeren yli kuljetettiin viiniä, suolaa ja puuta, mutta tuotto näistä päätyi rikkaille venetsialaisille. Venetsialaiskaudella roomalaiskatolisuudesta tehtiin virallinen uskonto, mutta jälleen kreetalaiset säilyttivät ortodoksisuutensa. Venetsialaiset rakensivat saarelle palatseja ja suihkukaivoja. Myös Iraklionin (venetsialaiskaudella nimellä Candia), Réthymnon ja Chanián linnoitukset ja satamat ovat venetsialaisten rakentamia. Konstantinopolin älymystö pakeni Kreetalle vuonna 1453 osmanien vallattua kaupungin.
Kreetan renessanssiksi kutsutaan toisinaan 1500- ja 1600-lukuja, jolloin taiteet kukoistivat. Esimerkiksi taidemaalari El Greco eli tuona aikana.
Osmanien valtakunnan osasta osaksi Kreikkaa

Osmanit olivat 1400-luvulta alkaen ajaneet venetsialaisia pois Vähästä-Aasiasta ensin Egeanmeren saarille, jonka jälkeen niiltäkin. Pian osmanit aikoivat karkottaa venetsialaiset Kreetaltakin. Ensin Siteía ja Chaniá joutuivat 1530-luvulla muslimimerirosvohyökkäyksen kohteeksi. Venetsialaiset vastasivat tähän vahvistamalla linnoituksia, mutta vuonna 1645 osmanit saivat Réthymnon ja Chanián haltuunsa. Vuoteen 1648 mennessä koko Kreeta Candiaa (Iraklion) lukuun ottamatta oli osmanien hallussa. Osmanit olivat aloittaneet 12 000 asukkaan Candian piirityksen vuonna 1647. Piiritys kesti 21 vuotta, jonka aikana paljon candialaisia menehtyi ruttoon. Vuonna 1669 Candiakin joutui osmaneille. Valtauksessa kuoli 118 000 osmania ja 30 000 venetsialaista. Venetsialaiset poistuivat rauhallisesti Candiasta mukanaan pyhän Tituksen pää, joka palautettiin vuonna 1966 Kreetalle.
Osmanit riistivät kreetalaisia raskain veroin. He käännyttivät kreetalaisia islamiin käyttäen houkutuksena muun muassa omistusoikeuden säilyttämistä sekä alhaisempia veroja. Vuoristoihin pakenivat ne, jotka pysyttäytyivät kristinuskossa. Osmanit muuttivat kirkkoja moskeijoiksi sekä korjauttivat saaren linnoituksia. Osmanien kaudella Kreetan talous ja kulttuuri taantuivat. Vuoristoihin muuttaneet kapinoivat useasti osmaneita vastaan. Ensimmäinen suurempi kapina järjestettiin vuonna 1770 etelärannikon Sfakiássa laivanvarustaja Daskalogiánniksen johdolla. Daskalogiánniksen oli tarkoitus saada apua venäläisiltä, joiden oli tarkoitus harhauttaa osmaneita toisaalla. Osmanit kukistivat kapinan ja Daskalogiánnis tapettiin. Seuraava suurempi kapina järjestettiin ja kukistettiin etelärannikolla, Fragkokástellossa vuonna 1828. Vuonna 1866 2 000 ihmistä teki itsemurhan Arkádin luostarissa räjäyttämällä itsensä ruutivaraston mukana. Kapinointi johti kreetalaiset painostamaan Ateenaa tulemaan apuun. Vuoden 1866 kapinan johtomiehet alkoivat vaatia énosista eli liittoa Kreikan kanssa. Kreikkalaiset ympäri maailmaa alkoivat kerätä rahaa aseita varten ja saarelle alkoi saapua vapaaehtoisjoukkoja. Kreetalaiset jäivät kuitenkin yksin, sillä suurvallat painostivat Kreikan luopumaan kreetalaiskapinallisten tukemisesta.
Kreikka itsenäistyi osmanien valtakunnasta vuonna 1821, mutta Kreeta pysyi edelleen osana valtakuntaa. Vuonna 1898 17 brittiläistä sotilasta kuoli Iraklionissa, minkä jälkeen suurvallat alkoivat vaatia osmanien poistumista Kreetalta. Kreetalle myönnettiin itsehallinto vuonna 1898 ja syntyi Kreetan autonominen valtio. Muutaman vuoden kuluttua kreetalaiset alkoivat haluta énosista Kreikan kanssa. Liitto toteutui Elefthérios Venizéloksen johdolla vuonna 1913.
Ensimmäisestä maailmansodasta Kreeta selviytyi ilman vahinkoja. Vuonna 1923 vastaperustetusta Turkin tasavallasta pakotettiin muuttamaan Kreetalle miltei 30 000 kreikkalaista ja vastaavasti Kreetalta muutti saman verran turkkilaisia Turkkiin.
Toisesta maailmansodasta nykyaikaan

Toisen maailmansodan aikana Kreikan hallitus sekä armeija liittolaisjoukkoineen pakeni Kreetalle, sillä Adolf Hitlerin johtama Saksa oli miehittänyt Manner-Kreikan. Saksalaiset, laskuvarjosotilaat ensimmäisinä, saapuivat Kreetalla 20. toukokuuta 1941 ja aloittivat Kreetan taistelun. Kreetan luoteisrannikolle laskeutuneista sotilaista suurin osa tosin kuoli ennen maahan pääsyä, sillä liittoutuneiden joukot sekä vastarintajoukot olivat asemissa. Muutamien saksalaisten laskuvarjosotilaiden onnistui vallata pohjoisrannikolla, Málemessa sijainnut lentokenttä. Kreetalaiset yhdessä brittien, uusiseelantilaisten ja australialaisten kanssa joutuivat lopulta perääntymään Kreetan etelärannikolle. Kreetan taistelu päättyi 1. kesäkuuta, mutta saksalaiset miehittivät saarta kevääseen 1945 saakka.
Kreetalaisia pakeni vuoristoihin ja monia evakuoitiin lisäksi Egyptiin. Saarelle jääneet kreetalaiset auttoivat liittoutuneita pakenemaan ja vastustivat kiivaasti saksalaismiehitystä. Myös liittoutuneiden joukkoja kuljetettiin yön turvin Egyptiin. Saksalaiset rankaisivat kreetalaisia sissitoiminnastaan muun muassa tuhoamalla kokonaisia kyliä ja tappamalla 25 kreikkalaista jokaista tapettua saksalaista kohden. Ensimmäinen ja yksi tunnetuimmista saksalaisten siviiliväestöä vastaan kohdistamista kostoista oli Kontomárin verilöyly 2. kesäkuuta 1941. Saksalaiset suistivat saaren talouden sekasortoon.
Toisen maailmansodan jälkeen Manner-Kreikassa käytiin vuosina 1946–1949 sisällissota, joka ei levinnyt Kreetalle saakka. Muun muassa tämän vuoksi Kreeta on nykyisin Kreikan vauraimpia alueita; maailmansodan jälkeinen jälleenrakentaminen voitiin aloittaa siellä aikaisemmin. Työpaikkoja maataloudesta on siirtynyt matkailualalle, ja saaren kokonaistyöttömyys on vähentynyt.
Kreetan yliopisto perustettiin 1970-luvulla, ja sen toimipaikkoina ovat Réthymno ja Iraklion. Kreetan teknillinen yliopisto Chaniáan perustettiin samaan aikaan. Yliopistojen ansiosta saaren asukkaat eivät nykyisin enää lähde ulkomaille opiskelemaan, mikä oli aikaisemmin yleistä. Yliopistoihin saapuu opiskelijoita jopa Kreikan pohjoisosista.
Kreetan infrastruktuurin kehittäminen edistyi, kun Kreikka vuonna 1981 liittyi Euroopan unioniin ja saarelle alkoi tulla teknologiaa ja rahaa. Esimerkiksi uusia teitä on rakennettu, jotta kreetalaiset tuotteet saataisiin markkinoille nopeammin. Myös maatalouden tarvitsemat kastelujärjestelmät ovat Euroopan unionin ansiosta kehittyneet. Talvisin saarella tuotetaan Keski-Euroopan markkinoille esimerkiksi salaatteja, meloneja, kukkia, tomaatteja, mansikoita ja kurkkuja. Viime vuosien aikana kreetalaiset ovat alkaneet Italiaan myynnin sijasta pullottaa ja markkinoida oliiviöljyjään itse. Kreikka myönsi vuonna 1953 Yhdysvalloille luvan rakentaa tukikohtia maahan, ja niitä rakennettiin myös Kreetalle, samoin kuin rakennettiin Naton tukikohtia, joista nykyisin on jäljellä enää yksi, Soúdanlahdella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreetan historia Wikimedia Commonsissa
Faistoksen palatsin raunioita.
Härkähyppyä kuvaava fresko Knossoksesta. Minolaiset palvoivat härkää.
Minolaista keramiikkaa.
Doorilaiselta ajalta peräisin oleva Euroopan vanhin laintaulu, Gortynin laintaulu.
Chanián venetsialainen satama.
Kreetan autonomisen valtion lippu.
Kontomárin verilöyly: saksalaisten teloittamia kreetalaisia Kontomárin kylässä kesäkuun alussa 1941.
Yhdysvaltalainen lentotukialus Soúdanlahdella.
Kriittinen tieteellinen realismi

Kriittinen tieteellinen realismi on tieteellisen realismin muoto, joka soveltaa kriittistä realismia tieteenfilosofiaan. Sen mukaan on olemassa ulkoinen, ihmismielestä riippumaton todellisuus, josta on mahdollista saada tietoa. Saavuttamamme tieto on epätäydellistä, mutta tiede kuitenkin lähestyy totuutta: tieteen edistymisessä on kyse tieteellisten teorioiden totuudenkaltaisuuden kasvusta.
Kriittistä tieteellistä realismia ovat kannattaneet muun muassa Karl Popper, Wilfrid Sellars, Mario Bunge, Richard Boyd, Leszek Nowak, Ilkka Niiniluoto ja Raimo Tuomela.
Sisältö

Niiniluodon mukaan kriittinen realismi muodostuu seuraavista teeseistä:
Ontologinen realismi: Ainakin osa todellisuudesta on ihmismielistä riippumaton.
Totuuden vastaavuusteoria: Totuudessa on kyse semanttisesta suhteesta kielen ja ulkoisen todellisuuden välillä (semanttinen totuusteoria).
Semanttinen kirjaimellisuus: Tieteellisillä teorioilla ja teorioiden sisältämillä entiteettejä koskevilla olemassaoloväitteillä on totuusarvo. Tämä erottaa kannan deskriptivismistä ja instrumentalismista.
Aksiologinen realismi: Tieteen tavoitteena on totuus.
Kriittinen tietoteoreettinen realismi: Totuus ei ole suoraan ja helposti saavutettavissa ja tunnistettavissa, ja parhaatkin teoriat voivat olla epätosia. Tiede voi kuitenkin lähestyä totuutta. Kriittinen realismi asemoi kannan naiivin realismin ja skeptisismin väliin.
Totuudenkaltaisuuden kasvu: Tieteen menestystä selittää parhaiten se, että teoriat ovat lähes tosia tai tarpeeksi tosia oleellisilta osiltaan. Tiede korjaa itseään jatkuvasti ja teorioiden totuudenkaltaisuus kasvaa. Niiniluodon mukaan totuudenkaltaisuuden käsite on välttämätön osa kriittistä tieteellistä realismia.
Kirjallisuutta

Niiniluoto, Ilkka: Johdatus tieteenfilosofiaan: Käsitteen- ja teorianmuodostus.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-05435-X
Niiniluoto, Ilkka: Tieteellinen päättely ja selittäminen.  Helsingissä:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07379-6
Niiniluoto, Ilkka: Tiede, filosofia ja maailmankatsomus: Filosofisia esseitä tiedosta ja sen arvosta.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08016-4
Niiniluoto, Ilkka: Maailma, minä ja kulttuuri: Emergentin materialismin näkökulma.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-11070-5
Niiniluoto, Ilkka: Critical scientific realism.  (Clarendon library of logic and philosophy)  Oxford:  Oxford University Press, 1999.  ISBN 0-19-823833-9  (englanniksi)
Niiniluoto, Ilkka: Totuuden rakastaminen: Tieteenfilosofisia esseitä.  Helsingissä:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18589-6
Tuomela, Raimo: Tiede, toiminta ja todellisuus: Tieteellisen maailmankäsityksen filosofiset perusteet.  (Filosofian kirjasto 11)  Helsinki:  Gaudeamus, 1983.  ISBN 951-662-334-4
Kristiansandin tuomiokirkko

Tuomiokirkko talvisessa säässä.
Kristiansandin tuomiokirkko (norj. Kristiansand domkirke) on kirkkorakennus norjalaisessa Kristiansandin kaupungissa. Se on Agderin ja Telemarkin hiippakunnan pääkirkko. Nykyinen kirkko on kolmas tuomiokirkko kaupungissa ja neljäs kirkko samalla paikalla eli Torvetilla.
Kirkkorakennus on rakennettu arkkitehti Thrap-Meyerin piirustusten mukaan ja se on yksi Norjan suurimmista. Rakennus edustaa tyylisuunnaltaan uusgotiikkaa. Se on 60 metriä pitkä ja noin 39 metriä leveä, ja kirkontorni kohoaa 70 metrin korkeuteen.
Kirkon rakennustyöt saatiin päätökseen 1885. Kirkko vihittiin käyttöön saman vuoden maaliskuun 18. päivänä, rovasti J. M. Brunin johdolla.
Sisänäkymää
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirkon kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (norjaksi)
Virtual Norge (Arkistoitu – Internet Archive)
Norjan evankelis-luterilaiset tuomiokirkot
Bergen
Bodø
Fredrikstad
Hamar
Kristiansand
Molde
Oslo
Stavanger
Tromssa
Trondheim
Tønsberg
Otto Kretschmer

| Otto Kretschmer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Otto der Schweigsame (Vaitelias Otto)
Syntynyt: 1. toukokuuta 1912 Heidau, Neisse
Kuollut: 5. elokuuta 1998 Straubing, Baijeri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Saksa
Palvelusvuodet:  1930-1947, 1955-1970
Komentajuudet:  U-35, 31. heinäkuuta – 15. elokuuta 1937 U-23, 1. lokakuuta 1937 – 1. huhtikuuta 1940 U-99, 18. huhtikuuta 1940 – 17. maaliskuuta 1941
Sotilasarvo:  kontra-amiraali
Kunniamerkit:  Ensimmäisen luokan rautaristi U-Boots-Kriegsabzeichen Rautaristi tammenlehvillä ja miekoilla
Otto August Wilhelm Kretschmer (1. toukokuuta 1912 Heidau, Neisse – 5. elokuuta 1998 Straubing, Baijeri) oli koko toisen maailmansodan menestyksekkäin sukellusveneen päällikkö upottaen 274 333 bruttorekisteritonnia (47 alusta).
Elämä

Otto August Wilhelm syntyi 1. toukokuuta 1912 Ober-Heidaussa silloisessa Sleesiassa opettaja Friedrich Otto Kretschmerin ja hänen puolisonsa Alicen (o.s. Herbig) poikana. Syntymäpaikka on nykyisin Golanka Dolna Puolassa. Otto aloitti koulunkäynnin Heidaun alakoulussa ja jatkoi opintojaan Wahlstattin reaalilyseossa.
Ylioppilastutkinnon suoritettuaan 17-vuotias Kretschmer opiskeli kahdeksan kuukautta englantia Exeterissä, oppien puhumaan kieltä sujuvasti. Hän palasi kuitenkin Saksaan äidin kuollessa hoitovirheen seurauksena.
Elämä > Laivastossa

Hän astui 1. huhtikuuta 1930 merivoimien palvelukseen meriupseerioppilaana. Hän palveli Stralsundin puolen vuoden peruskoulutuksen jälkeen kolme ja puoli kuukautta koululaiva Niobella. Kretschmer sijoitettiin 10. lokakuuta kevyt risteilijä Emdenillä matruusina. Hän yleni ylimatruusiksi ennen alukselta poistumistaan 4. tammikuuta 1932. Kretschmer ylennettiin kurssitovereidensa kanssa 1. huhtikuuta 1932 merikadetiksi. Upseerikoulutuksen päättyessä lokakuun alussa 1934 Kretschmer sai luutnantin valtakirjan. Joulukuun alussa hänet siirrettiin risteilijä Kölnille toiseksi torpedoupseeriksi. Hän siirtyi tammikuussa 1936 sukellusvenelaivastoon. Koulutuksen päätyttyä hänet ylennettiin 1. kesäkuuta 1936 yliluutnantiksi.  Hänet määrättiin 3. lokakuuta Saltzwedel-laivueeseen tyypin VIIA sukellusveneen U-35 ensimmäiseksi vahtiupseeriksi.
Otto oli pari viikkoa U-35:n tilapäisenä päällikkönä varsinaisen päällikön saatua surmansa auto-onnettomuudessa 25. heinäkuuta 1937 ennen uuden päällikön Werner Lottin saapumista. Kretschmer suoritti päällikkökurssin ja hänet nimitettiin 1. lokakuuta Weddigen-laivueeseen tyypin IIB sukellusveneen U-23:n päälliköksi.
Elämä > Toinen maailmansota

Ensimmäisiä operaatioita sodan aikana olivat laivaväylien miinoitukset ja partiot mm. Pohjanmerellä. Huhtikuussa 1940 hänet siirrettiin tyypin VII B sukellusveneen  U-99 päälliköksi. Aluksen vaakuna oli kultainen hevosenkenkä, jonka mukaan Kretschmer nimesi sodan jälkeen sanelemansa muistelmateoksen sotilasurastaan ja Atlantin taisteluista. Kirjan toteutti kirjailija Terence Robertson, ja se ilmestyi suomeksi jo vuonna 1957 Otavan kustantamana ja Juhana Perkin kääntämänä.
Kretschmerin käyttämä taktiikka oli poikkeava verrattuna muihin sukellusveneen päälliköihin, jotka oli opetettu hyökkäämään periskooppisyvyydestä ja ampumaan kahdesta kolmeen torpedoa suuremman osumatodennäköisyyden takia.
Kretschmer suosi pintahyökkäystä pimeällä, jolloin sukellusvene oli huomaamaton ja nopeampi, joten alus pääsi nopeasti pois taistelualueelta, tutkaa kun ei sota-aluksissa vielä ollut. Myös se, miten Kretschmer pyrki ampumaan vain yhden torpedon alusta kohti selittää, miksi hän on kiistaton tonnistokuningas. 17. maaliskuuta 1941 yöllä Kretschmerin hyökättyä jopa kymmenen aluksen kimppuun, hävittäjä HMS Walker havaitsi U-99:n pinnalla ja hyökkäsi syvyyspommein, jolloin alus sai vakavia vaurioita ja joutui nousemaan pintaan. Hävittäjät kaartelivat U-99:n ympärillä ja Kretschmer antoi käskyn jättää alus ja upottaa se. 43:sta miehistön jäsenestä 40 selvisi hengissä, mukaan luettuna veneen päällikkö. Joulukuussa 1947 hän pääsi pois sotavankileiriltä.
Elämä > Sodan jälkeen

Sodan jälkeen hän liittyi vastaperustettuun Länsi-Saksan laivastoon, Bundesmarineen. Hän yleni lopulta lippueamiraalin arvoon ja jäi laivastosta täysinpalvelleena eläkkeelle.
Oltuaan lomalla vuonna 1998 Kretschmer kuoli onnettomuuden jälkeen Baijerissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otto Kretschmer Wikimedia Commonsissa
Haastatteluja äänitiedostoina (Realaudio/Wav)
uboat.net: Otto Kretschmer
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Kretschmer vuonna 1940.
Luettelo Tallinnan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Aiheesta muualla

MEMORY. Soviet monuments at the park of Maarjamäe Palace. (Arkistoitu – Internet Archive) Eesti ajaloomuuseum, Viron historiamuseo, (englanniksi)(viroksi)
| n k Viron julkiset taideteokset ja muistomerkit kunnittain |
| --- | --- |
 Pärnu  Tallinna  Tarto
Luettelo Tammelan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Tammelan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Tammelan kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Tammelassa on muistokivi Albert Edelfeltille. Sienitutkija Petter Adolf Karstenin saaressa olevalla saunamökillä on muistolaatta.
Luettelo Viipurin oppikouluista

Tämä on Viipurissa toimineiden oppikoulujen nimiä sisältävä luettelo. Oppilaitoksen nimi tai nimen kirjoitusasu on voinut vaihdella eri aikoina.
Wiipurin suomalainen klassillinen lyseo
Viipurin klassillinen lyseo
Viipurin suomalainen lyseo
Viipurin suomalainen reaalilyseo
Viipurin kaksoislyseo
Viipurin kaksoisyhteislyseo (Helsinkiin siirrettynä, myöhemmin nimillä Helsingin kaksoisyhteislyseo, Hykkylän lukio, Hykkylän koulu sekä Käpylän yläaste ja lukio)
Viipurin realikoulu (myöhemmin Viipurin Realikoulu, Maanviljelys- ja Kauppalyseo, nykyään Helsingissä nimellä Maunulan yhteiskoulu ja Helsingin matematiikkalukio)
Viipurin uusi yhteiskoulu, Helsinkiin muutettuaan Karjalan yhteiskoulu
Viipurin lukio, vuonna 1641 perustettu lukio, joka 1723 siirrettiin Porvooseen.
Kreikan kielikiista

Alkukreikka
(n. 2000 eaa.)
Mykeneläinen kreikka
(n. 1600–1100 eaa.)
Muinaiskreikka
Homeerinen kreikka
Klassinen kreikka
(n. 800–300 eaa.)
Koinee-kreikka
(n. 300 eaa.–330)
Bysantin kreikka
(n. 330–1453)
Nykykreikka
(1453–)
Katharévousa
Dimotikí
Kreikan kielikiista
Katso myös
Kreikkalaisen kirjaimiston historia
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Kreikan kielikiista (m.kreik. το γλωσσικό ζήτημα, to glossikó zítima, ”kielikysymys”) viittaa pitkäaikaiseen kiistaan nykykreikan kirjakielen muodosta. Kiistaa käytiin Kreikassa suuri osa 1800- ja 1900-luvuista, ja se koski kysymystä siitä, tulisiko nykykreikkaa kirjoittaa katharévousan vai dimotikín mukaisesti. Kielikiista politisoitui ja johti välillä ankaraankin kulttuurisotaan. Kiista käytännössä päättyi vuonna 1976, jolloin dimotikín asema virallistettiin.
Nykykreikan kirjakielen muodot

Katharévousa on kreikan kirjakielen osin keinotekoinen muoto, joka luotiin muokkaamalla kieltä klassisen kreikan suuntaan. Se kehitettiin 1800-luvun alussa, ja se oli lähes koko ajan Kreikan itsenäistymisestä aina vuoteen 1976 saakka Kreikan valtion virallinen kielimuoto. Nimi ”katharévousa” viittasi alun perin oppineeseen, ”puristiseen” eli puhdistavaan kielimuotoon, josta oli pyritty poistamaan kreikan kieleen vuosisatojen kuluessa tullut turkin, albaanin, italian ja muiden kielten vaikutus.
Dimotikí on kreikan kirjakielen muoto, joka perustuu kansan puhekieleen. Se kehittyi myös 1800-luvulla ja alkoi horjuttaa katharévousan asemaa enemmän 1880-luvulta lähtien. Dimotikín nousu johti konservatiivien taholta ankaraan vastarintaan. Dimotikín asema käytännössä virallistettiin vasta Kreikan sotilasjuntan kauden jälkeen vuonna 1976.
Kielikiistan vaiheet > Diglossian tausta

Kreikan kielessä vallitsi diglossia eli kielen jakutuminen kahteen muotoon jo Bysantin valtakunnan aikana, jolloin oppineet kirjoittivat muinaiskreikkaan pohjautunutta bysantin kreikkaa, kun taas kansa puhui siitä vuosisatojen kuluessa yhä kauemmaksi erkaantunutta puhekieltä. Tätä kansan puhekieltä voidaan kutsua dimotikíksi termin laajassa merkityksessä.
Osmanivallan aikana kansanomaista nykykreikkaa ei käytetty kirjallisesti missään. Ortodoksinen kirkko käytti vanhaa, muinaiskreikasta periytynyttä koinee-kreikkaa (tai sen bysanttilaisena kreikkana edelleen elänyttä muotoa), ja opetti sitä ylläpitämissään kouluissa. Klassista kreikkaa puolestaan opetettiin läntisissä yliopistoissa.