Pitäjä
Ruotsin pitäjät > Kirkkopitäjät

Monet tutkijat ovat yrittäneet selvittää, missä määrin Ruotsin kirkkopitäjien (ruots. kyrksocken) alkuperä ulottuu esikristilliseen aikaan. Kysymystä ovat tutkineet muun muassa Stefan Brink ja Johan Kraft, jotka molemmat ovat päätyneet siihen, ettei asiasta voida sanoa mitään yleistävää koko Ruotsin osalta, vaan pitäjien muodostuminen on tapahtunut eri tavalla Ruotsin eri maakunnissa.
Stefan Brinkin mukaan pitäjät Götanmaalla muodostuivat siten, että talonpojat liittyivät jo olemassa olleeseen kirkkojen ryhmään muodostaakseen kantokykyisiä yksiköitä. Kunkin pitäjän muodosti joukko ihmisiä riippumatta mistään vanhemmasta alueellisesta jaotuksesta. Öölannin ja Gotlannin pitäjät muodostuivat todennäköisesti 1100-luvulla, Itä-Götanmaalla ja Länsi-Götanmaalla vuosien 1150 ja 1250 välillä. Sveanmaalla kehitys oli samankaltainen, mutta kirkkopitäjät näyttävät monissa tapauksessa muodostuneen jo aikaisemmin voimassa olleen ledung-jaon mukaisiksi. Sveanmaan keskiosissa ensimmäiset pitäjät muodostuivat 1100-luvulla, viimeiset 1200-luvulla. Ensimmäiset Norlannin pitäjät, Uumajaa ja Bygdeåta myöten, lueteltiin Sexårsgärdissä vuodelta 1314. Ne olivat ilmeisesti syntyneet vuosien 1150 ja 1300 välillä maantieteellisesti läheisistä asutuksista, ja pitäjänkirkot rakennettiin kuninkaankartanoiden, hautakumpujen ja uhripaikkojen läheisyyteen.
John Kraft kiinnitti huomiota siihen, että Ruotsin pitäjäjako suurelta osin perustui esikristillisen ajan satakuntalaitokseen ja laivakuntajärjestelmään. Hän on osoittanut maakunta maakunnalta, millä tavoin tämä vastaavuus ilmenee.
Ruotsissa pitäjät asukkaineen saivat itsenäisen aseman, jota kanoninen oikeus ei tuntenut. Maakuntalakien kirkkokaarissa, esimerkiksi Länsi-Götanmaan laissa papisto ja pitäjäläiset olivat kaksi osapuolta, joilla oli vastavuoroiset oikeudet ja velvollisuudet.
Jo keskiajalla pitäjät saivat muun muassa Gotlannissa myös tehtäviä, jotka eivät suoranaisesti liittyneet kirkkoon. Niissä pitäjän asukkaat saattoivat tietyissä tapauksissa toimia tuomareinakin. Tästä käytännöstä saivat alkunsa myöhemmin kehittyneet viralliset pitäjänkokoukset. Ruotsin kuntien ja niiden itsehallinnon alkuperä liittyy täten läheisesti vanhoihin kirkkopitäjiin.
Jotkut Ruotsin pitäjistä jakautuivat vuodesta 1682 lähtien hallinnollisesti ruotuihin. Samaan ruotuun kuuluvilla talonpojilla oli yhteisesti vastuullaan erilaisia tehtäviä, erityisesti sotamiesten mutta myös köyhäinhoidon järjestäminen.
Etelä- ja Keski-Ruotsissa pitäjäjako vakiintui varhain, eikä siihen enää uskonpuhdistuksen jälkeen tehty perusteellisia muutoksia. Metsäseuduilla oli kuitenkin siellä täällä kappeliseurakuntia, jotka vähitellen saattoivat erota erillisiksi seurakunniksi ja samalla omiksi pitäjikseen. Tämä oli yleistä varsinkin Norlannissa sekä Ruotsiin tuohon aikaan kuuluneessa Suomessakin. Ruotsissa on ollut enimmillään noin 3 000 pitäjää.
Pitäjäjaon kehityksestä eri puolilla Ruotsia tehdyt tutkimukset ovat osoittaneet nämä erot erityisen selvästi. Niinpä esimerkiksi Öölannissa ja Gotlannissa jaotukseen ei vuosien 1686 ja 1862 välisenä aikana tehty juuri lainkaan muutoksia. Sen sijaan nykyisten Västerbottenin ja Norrbottenin läänien alueella pitäjien lukumäärä kaksinkertaistui samalla aikavälillä. Siitä huolimatta monet pitäjät pohjoisimmassa Ruotsissa olivat vielä tämän jälkeenkin huomattavan laajoja, minkä vuoksi monia niistä on jaettu pienempiin osiin vielä vuoden 1862 jälkeen. Etelä-Ruotsissakin joillakin seuduilla, esimerkiksi Pohjois-Blekingessä, kehitys oli samansuuntainen kuin Norlannissa. Alla oleva karttasarja esittää Ylä-Norlannin pitäjäjaon kehitystä.
Pitäjien kehitys nykyisten Västerbottenin ja Norrbottenin läänien alueella ennen vuotta 1910
Ennen vuotta 1600 perustetut pitäjät. Anundsjön pitäjä Västernorrlandin läänissä on otettu mukaan, koska Åselen Lappi kuului tähän pitäjään. Tornion (Torneå) pitäjä ulottui nykyisen Suomen puolelle.
Vuosina 1600–1700 perustetut pitäjät. Läänin koilliset rajapitäjät ulottuivat nykyisen Suomen puolelle.
Vuosina 1701–1815 perustetut pitäjät. Vuodesta 1809 lähtien koillisten rajapitäjien itäosa kuuluu Suomeen.
Vuosina 1816–1862 perustetut pitäjät.
Vuosina 1863–1910 perustetut seurakunnat ja usein myös pitäjiksi kutsutut maalaiskunnat.