stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Myllykirjasto
Rakennuksen historia

Myllyrakennus on valmistunut vuonna 1919 osana investointeja, joita Tyrnävän Osuusmeijeri toteutti huolimatta poliittisten olojen epävakaudesta ja ensimmäisestä maailmansodasta. Rakennus ei edusta mitään tiettyä rakennustyyliä. Pohjaratkaisuiltaan se on suorakaiteen muotoinen, ja sen pinta-ala on 619 neliömetriä. Rakennus on rapattu, väriltään vaalenpunainen ja sen yleisilmeen piirteitä ovat kuusijakoiset ikkunat.
Rakennuksessa on ollut kattilahuone, sadan hevosvoiman höyrykone ja sähkögeneraattori. Generaattori tuotti sähköä riittävästi myös kirkonkylän tarpeisiin. Kattilahuone sijaitsi rakennuksen eteläpäädyssä, konehuone rakennuksen keskiosassa, ja varsinainen myllyn työtila pohjoispäädyssä.
Myllyn toiminta jatkui tammikuuhun 1993 saakka huolimatta meijeritoiminnan päättymisestä. Meijerialue, johon mylly kuului, siirtyi Tyrnävän kunnan omistukseen ja se oli tarkoitus saneerata vähitellen. Myllyrakennus oli saneerauskohteista ensimmäinen, ja se saneerattiin kirjastoksi. Saneeraussuunnitelmat laativat arkkitehdit Maija Niemelä ja Pentti Myllymäki. Vuonna 1995 Tyrnävän kunnalle myönnettiin Oulun läänin rakennussuojelupalkinto, Viisikanta-palkinto, myllyrakennuksen onnistuneesta käyttötarkoituksen muutoksesta.
Saneerauksen yhteydessä myllyrakennuksen tilajako säilytettiin. Nykyisin lainausosasto toimii vanhassa työsalissa, lainauspiste sijaitsee entisessä konehuoneessa ja myllyn konttorin paikalla on monitoimihuone. Entisessä kattilahuoneessa sijaitsevat lastenosasto sekä musiikkiosasto. Saneerauksen yhteydessä pääsisäänkäynti siirrettiin pohjoispäädystä talon keskelle. Saneerauksen yhteydessä myös myllyn suurikokoinen, rapistunut savupiippu korjattiin ja korotettiin entiseen 28 metrin pituuteensa.
Sisätilat on jaettu eri tasoille portaikoin ja parvin. Entinen ullakkohuone on muutettu kirjaston oman henkilökunnan työtiloiksi ja laitteistohuoneeksi. Parvella sijaitsevat muun muassa näyttelytilat sekä käsikirjasto, jossa säilytetään kirjailija Väinö Kirstinän kokoelmaa. Kokoelmiin kuuluvat myös Tyrnävän kirkkoherrana vuosina 1952–1961 toimineen Lauri Mustakallion sekä hänen poikansa dosentti Hannu Mustakallion kirjallinen tuotanto, niin sanottu Mustakallioiden kokoelma.
Vuonna 2010 valmistuneessa remontissa Myllykirjastosta rakennettiin yhdyskäytävä vanhaan meijerirakennukseen Kivipirttiin, jonne tuli kirjaston lisätiloja. Kivipirtti on 1906 valmistunut, alueen vanhin teollisuusrakennus, joka on rakennettu harmaasta lohkokivestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Myllykirjasto Wikimedia Commonsissa
kirjastovirma.fi: Myllykirjasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Myrkkymadonlakki

| Myrkkymadonlakki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Strophariaceae
Suku::  Madonlakit Psilocybe
Laji::  cyanescens
Kaksiosainen nimi
 Psilocybe cyanescens  Wakef. 
Katso myös
   Myrkkymadonlakki Wikispeciesissä   Myrkkymadonlakki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myrkkymadonlakki (Psilocybe cyanescens) on kupera tai laakealakkinen nahanruskea tai okranruskea sienilaji. Sen heltat sinertyvät kosketettaessa. Sen jalka on aluksi valkea ja vanhemmiten sinertyvä. Sienen malto on valkeaa. Sen heltat ovat harmaanruskeat tai tummanruskeat. Sieni kasvaa lahoavilla kasvinjätteillä tai puunjätteillä. Sitä ei esiinny Suomessa.
Myrkkyukonsieni

| Myrkkyukonsieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Agaricaceae
Suku::  Pikku-ukonsienet Lepiota
Laji::  brunneoincarnata
Kaksiosainen nimi
 Lepiota brunneoincarnata  Chodat & C. Martín 
Katso myös
   Myrkkyukonsieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myrkkyukonsieni (Lepiota brunneoincarnata) on kartiomainen, viininpunainen tai ruskea pikku-ukonsienilaji. Sen heltat ovat valkoiset tai kermanväriset. Jalka on kellanvalkoinen ja siinä on heikosti havaittava rengas. Sieni kasvaa metsänreunoissa varsinkin rikkoutuneissa paikoissa. Myrkkyukonsieni on nimensä mukaisesti myrkyllinen. Sen myrkyllisyys vastaa Suomessa yleisesti esiintyvää valkokärpässientä ja on täten hengenvaarallinen pienemmissäkin määrin nautittuna. Myrkkyukonsieni kasvaa Keski-Euroopassa, lajista ei ole Suomesta tehty löytöjä.
Myllyojan kalliomaalaus

| Myllyojan kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Myllyojan kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°0′12.0906″N, 27°20′58.9362″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Huippukausi:  kivikausi
Kaupunki:  Luumäki
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Myllyojan eli Myllylammen kalliomaalaus sijaitsee Tuohtiaiseen laskevan Myllyojan varressa Luumäellä Etelä-Karjalassa. Tämän pienen mutta selvän kalliomaalauksen löysi Kimmo Seppänen vuonna 1985 ja se ajoitetaan kivikaudenloppuun tai pronssikauden alkuun. Timo Miettinen on laskenut sille ajoituksen 3 200 eaa. kohteen korkeuden mukaan.
Kallio ja sen sijainti

Tuohtiaiseen laskevan Myllyojan itäpuolella on korkea kallioseinämä, johon maalaus on tehty. Kallioseinämä seuraa luode-kaakko-suuntaista syvännettä, joka aikoinaan yhdisti Myllylammen ja Hiijärven Tuohtiaiseen aikana, jolloin vesi oli korkeammalla. Maalaus sijaitsi muinaiseen salmeen laskeneen kallioseinämän kaakkoispäässä, missä on kallion korkein kohta ja kalliossa kulmasyvennys. Myllylammen ja Hiijärven välissä ei ole korkeuseroa ja kallion alla levittäytyvä suo on samaa umpeen kasvanutta vesistöä. Kallion saavuttaa seuraamalla metsätietä kallion yläpuolelle ja laskeutumalla sitä pitkin alas rämeen reunalle.
Maalaus

Ylin kuvio on pystyviiva, joka on tulkittu jäänteeksi ihmishahmosta. Ihmishahmo on voitu maalata kuin sivulta nähtynä, jolloin pyöreän pään alapuolelta ojentuisi eteenpäin kaksi heikosti erottuvaa kättä. Viivan alapuolella näkyy selvänä niin sanottu kaksoisvenekuvio, jossa toinen vene maalataan ensimmäisen yläpuolelle samaan kohtaan. Ylemmässä veneessä näkyy 8 miehistönviivaa ja alemmassa 9. Veneiden pohja on maalattu melko suoralla vaakavedolla, mutta keulassa tai perässä erottuu lievä nousu.  Alemman veneen toisessa päässä on maalattu veto alaspäin, kuin peräsimen merkiksi. Miehistön viivat ovat lähes yhtäpitkät. Veneiden pituudet ovat noin 25 senttimetriä. Lisäksi kalliosta erottuu alempana punaväriläiskä, jonka sisältö jää katsojalle epävarmaksi. Pekka Kivikäs ja Ismo Luukkonen näkevät niissä jäänteitä ihmishamoista.
Mynäjoen vesistö

| Mynäjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 30) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Varsinais-Suomi
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Mynäjoen vesistö (30)
Vesistöjako:  Mynäjoen alaosan alue (30.001), Mietoisten alue (30.002), Mynäjoen keskiosan alue (30.003), Mynäjoen yläosan valuma-alue (30.004), Mäkäränojan valuma-alue (30.005), Takkulanojan valuma-alue (30.006), Raasinjoen valuma-alue (30.007), Palo-ojan valuma-alue (30.008), Mahalojan valuma-alue (30.009)
Laskujoki:  Mynäjoki
Laskupaikka:  Askainen, Mietoistenlahti, Saaristomeri 
Koordinaatit:  60°36′04″N, 21°50′38″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  288,43 km²  
Järvisyys:  0,33 % 
Alueen pituus:  40 km  
Alueen leveys:  15 km  
Keskivirtaama:  2,5 m³/s  lähde?
 fiJoki laskee Saaristomereen Mietoistenlahteen Askaisissa. 
Mynäjoen vesistö (vesistöaluetunnus 30) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Mynäjoki laskee Saaristomereen Mynälahteen. Vesistöalueen pinta-ala on 288,43 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 0,33 %.
Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Mynäjoen alaosan alue (30.001)
Mietoisten alue (30.002)
Mahalojan valuma-alue (30.009)
Mynäjoen keskiosan alue (30.003)
Mäkäränojan valuma-alue (30.005)
Takkulanojan valuma-alue (30.006)
Palo-ojan valuma-alue (30.008)
Mynäjoen yläosan valuma-alue (30.004)
Raasinjoen valuma-alue (30.007)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Mynäjoen vesistö, vesi.fi
Hannu Müller

| Hannu Müller> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. joulukuuta 1951 (ikä 72)  Vammala
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1976–
Palkinnot
 Kultainen ansiomerkki 2014 
Aiheesta muualla
Elonet
Hannu Karl Henrik Müller (s. 7. joulukuuta 1951 Vammala) on suomalainen näyttelijä. Hän on tehnyt valtaosan urastaan Porin Teatterissa.
Ura

Müller syntyi Vammalassa nykyisen Sastamalan alueella everstiluutnantti Karl Müllerin ja Hillevi Vaarnavuon perheeseen. Nuoruudessaan hän asui Helsingin Santahaminassa, ja hänen ystäviään oli tuleva näyttelijä Matti Pellonpää. Müller opiskeli Helsingin Toisessa Lyseossa.
Müller työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Kellariteatterissa 1976–1979, Rauman kaupunginteatterissa 1979–1983 ja Hämeenlinnan Teatterissa 1983–1987. Hänen pitkä kiinnityksensä Porin Teatteriin alkoi 1987.
Müllerin uran varhaisvaiheen rooleja olivat muun muassa asessori Brack (Hedda Gabler) ja Viggo Schlewe (Tribadien yö). Sittemmin hänen roolejaan olivat muun muassa Antonio Salieri (Amadeus), Charley (Kauppamatkustajan kuolema) ja Pietolan isäntä (Tukkijoella).
Vuonna 2010 Müller näytteli pääroolin Patrik Draken ohjaamassa farssissa Kokit liemessä, joka esitettiin 55 kertaa ja katsojia kertyi lähes 14 000.
Teatterityönsä ohella Müller on tehnyt pieniä sivuosia Timo Koivusalon elokuvissa Kaksipäisen kotkan varjossa ja Täällä Pohjantähden alla II.
Valikoitu rooliluettelo

Viggo Schlewe (Tribadien yö)
Brack (Hedda Gabler)
Vesa Haltsonen (Täysin tyydytetty nainen, 1997)
Semjon Pantelejevits Jepihodov (Kirsikkapuisto, 2004)
Antonio Salieri (Amadeus, 2004)
Charley (Kauppamatkustajan kuolema, 2007)
Voitto (Takaisin maalle, 2008)
Hans Ranta (Kokit liemessä, 2010)
Herra Hakkarainen (Hyvää yötä, Herra Hakkarainen, 2011)
Yrjö V (Kuninkaan puhe, 2015)
Erkki (Avioliittosimulaattori, 2016)
Kaarna (Tuntematon sotilas, 2017)
Pietolan isäntä (Tukkijoella, 2017)
Aiheesta muualla

Turun Sanomat: Kokkifarssin kantaesityksessä Porissa ovet paukkuvat (30.9.2010)
Pasi Myllymäki
Epätäydellinen filmografia

Omena The Apple (1976)
Aja hiljaa (1978)
Hyvää yötä Good Night (1978)
Vaeltavat valo-olennot (1978)
Fire of Life (1979)
Horizontal (1979)
Miten salaperäinen liftari poimii kolme kiveä (1979)
Sleeping (1979)
Vedestä nousee ufo (1979)
Andalusialainen koirankoppi (1980)
Asfalttibaletti (1980)
Eorba (1980)
3000 autoa (1980)
Maanalainen kaitaelokuva 4 (1980)
5 reikää selluloidissa (1980)
Värityskirja. Nyt! (1980)
Ajo maapallon ympäri (1981)
Ele (1981)
Lumoava migreeni (1981)
Maanalainen kaitaelokuva Japanissa (1981)
Salamat iskevät kirkkaalta taivaalta (1981)
SSU (Sano se ujosti) (1981)
Värinää maisemassa (1981)
Forssa-ilmiö (1982)
Jatkuu (1982)
Kahvila Ruusu (1982)
Kuminen umpiauto (1982)
Laulu fariseuksista (1982)
Maanalainen kaitaelokuva 8 (1982)
Mustat alku- ja lopputekstit (1982)
Radioaktiivista värinää (1982)
Systemaattinen kuin sperma (1982)
Viisi sanaa (1982)
1982 – sensuurin vuosi (1982)
Kirous jatkaa julmaa kulkuaan (1983)
Kristinusko viehättää (1983)
Mä oon stadista (1983)
Nauhuri on ihmeellinen keksintö (1983)
Niagara-ilmiö (1983)
Puhe fariseuksista (1983)
15 vitsiä (1983)
Viilletyt valtimot (1984)
Murra murra (1985)
Otila Magic Blues (2016)
Aiheesta muualla

Taanila, Mika: Seitsemännen taiteen sivullisia – kokeellinen elokuva Suomessa 1933–1985. Sähkömetsä – suomalaisen videotaiteen ja kokeellisen elokuvan historiaa 1933–1998.  Valtion taidemuseo / Kuvataiteen keskusarkisto, Helsinki, 2007.  ISBN 978-951-53-2940-0  Teoksen verkkoversio.
Nummelin, Juri: 3000 autoa kankaalla. Aamulehti Valo, 2006, nro 17.11.2006.
Vartiainen, Tuukka: Suomi-filmin salainen historia. Kymen Sanomat, 2006, nro 17.11.2006.
Römpötti, Harri: Kaitafilmiltä videolle, maan alta galleriaan. Helsingin Sanomat, 2007, nro 1.5.2007.
Kujanpää, Kaisa: Maanalaisesta elokuvasta tuli museokelpoista. Turun Sanomat, 2008, nro 14.4.2008.
Ylen Elävä arkisto: Maanalainen kaitaelokuva
Myrskylän vaakuna

Myrskylän vaakuna
Myrskylän kunnanvaakuna on tavallaan puhuva vaakuna. Vaakunan kaatuva honka viittaa epäsuorasti kunnan nimeen Myrskylä. Myrskylän ruotsinkielisen nimen "Mörskom" uskotaan olevan lyhenne sanoista "Mörka skogarnas område" (Pimeiden metsien alue). Kuivien kankaiden valtapuulajina Myrskylässä on mänty. Myrskylän mänty sijaitsee kirkonkylässä ja se on kuvattuna mm. kunnankirjaston kirjastokorttiin. Myrskylässä järjestettiin myös Myrskylän mänty -niminen maanpuolustustapahtuma 2005.
Vaakunan on piirtänyt taiteilija Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 23. marraskuuta 1959. Sen selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen honka palkeittain”.
Luettelo olympiakisojen hakijakaupungeista

Tämä on luettelo olympiakisojen hakijakaupungeista.
Myrne (Hersonin alue)

| Myrne (Мирне) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Myrne
 Koordinaatit: 46.2505°N, 33.4654°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Hersonin alue
Piiri:  Skadovskin piiri
Väkiluku (2022):  1 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Myrne (ukr. Мирне; ven. Мирное, Mirnoje) on kaupunkityyppinen taajama Hersonin alueen Skadovskin piirissä Ukrainan eteläosassa. Taajaman asukasluvuksi arvioitiin 1 800 (2022). Taajamassa on rautatieasema. Myrnestä on maanteitse 68 kilometriä piirikeskus Skadovskiin lännessä ja 109 kilometriä aluekeskus H’ersoniin luoteessa. Noin 5 kilometriä Myrnen eteläpuolitse kulkee eurooppatie E 97, joka yhdistää (Venäjän 2014 miehittämän) Ukrainan Krimin autonomisen tasavallan H’ersoniin. Eurooppatien rinnalla seuraa Pohjois-Krimin kastelukanava, joka pohjoisessa jatkuu Dnepriin padottuun Kah’ovkan tekojärveen.
Heinäkuun 2020 alueuudistukseen saakka Myrne kuului Kalantšakin piiriin. Uudistuksessa taajamasta tuli osa laajentunutta Skadovskin piiriä.
Osana Venäjän hyökkäystä Ukrainaan, Venäjän armeijan sotilasosastot miehittivät Myrnen maaliskuussa 2022. Sittemmin havaittiin, että venäläiset miehittäjäjoukot käyttivät Myrnen rautatieasemaa tärkeänä solmupisteenään tuodessan sotilaita, kulkuvälineitä ja tarvikkeita Krimin kautta pohjoisemmille miehitysalueilleen.
Myrrhinus

| Myrrhinus> Μυρρινοῦς.Sijainti |
| --- | --- |
 Myrrhinus
Koordinaatit:  37°52′22″N, 23°58′4″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Merénta, Markópoulo Mesogaías, Itä-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Pandionis
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Myrrhinūsios (Μυρρινούσιος)
Bulen jäseniä:  6
 :  8 (vsta 307 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myrrhinus (m.kreik. Μυρρινοῦς, Myrrhinūs tai Myrrhinous) oli antiikin aikainen Pandionis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Myrrhinuksesta löydetty Frasikleia-kore. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Myrrhinus sijaitsi Attikan länsirannikolla tai sen lähellä itään Prasiain demoksesta. Se sijoitetaan nykyisen Markópoulo Mesogaíaksen kunnan alueelle Merénta-vuoren ja Pórto Ráftin kaupungin läheisyyteen. Demoksen nimen uskotaan säilyneen Merénta-vuoren nimessä.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin kuusi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Hellenistisellä kaudella fyleissä ja demoksissa tapahtuneiden muutosten seurauksena demoksella oli myöhemmin kahdeksan bule-edustajaa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Myrrhinūsios (Μυρρινούσιος).
Myrrhinuksessa oli Artemis Kolainikselle omistettu temppeli. Demoksessa tiedetään olleen myös teatteri. Myrrhinuksen löytöihin lukeutuu muun muassa hyvin säilynyt Frasikleia-kore.
Myllypuron vesitorni

| Myllypuron vesitorni |
| --- | --- |
 Myllypuron vesitorni nähtynä ilmasta keväällä 2010.
Sijainti:  Myllypuro, Helsinki
Koordinaatit:  60°13′05″N, 025°03′20″E
Valmistumisvuosi:  1965
Suunnittelija:  B. Saarnio
Urakoitsija:  Insinööritoimisto P. Simula
Korkeus:  49,5 m
Tilavuus:  13 400 m³
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myllypuron vesitorni sijaitsee Helsingin Vartiokylän kaupungiosassa Myllypuron osa-alueella Viilarintien pohjoispuolella. Se valmistui vuonna 1965. Vesitornin suunnitteli arkkitehti Bertel Saarnio ja rakennesuunnittelusta vastasi Insinööritoimisto P. Simula. Rakentajana toimi Silta ja Satama Oy.
Tornin rakenne

Myllypuron vesitorni koostuu kahdesta päällekkäin olevasta kartionmuotoisesta vesisäiliöstä, jotka toimivat täysin erillään toisistaan ja kuljettavat vettä eri painepiireihin. Isompi alavesisäiliö on jaettu kahteen erilliseen lohkoon, mikä mahdollistaa altaan puhdistamisen vedenjakelua katkaisematta.
Tornin korkeus perustuksista on 49,5 metriä ja merenpinnasta yli 90 metriä. Alavesisäiliön tilavuus on 11 000 m3 ja ylävesisäiliön tilavuus 2 400 m³, yhteensä siis 13 400 m3.  Torni on rakennettu paikallavaluna. Julkisivu on kauttaaltaan lämpöeristetty, ja rakennus on varustettu tihkuveden tarkkailutilalla. Varren ja alemman säiliön lämpöeristeenä on käytetty kevytsoraharkkoja, ylemmässä säiliössä kevytsorabetonia. Julkisivun suojaksi on kauttaaltaan ruiskutettu neljän sentin paksuinen betonikerros.
Tornissa on myös radiotukiasema antenneineen ja suurtehohälytin. Torni on suunniteltu niin, että sitä voidaan näyttää yleisölle tarvittaessa: siellä on WC, 8 porrastasoa ja leveä ylätasanne kaiteineen.
Myllypuron vesitorni oli 1990-luvun puolivälin paikkeilla valaistu vihreäksi ylävesisäiliötä myöten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Myllypuron vesitorni Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Myllypuron vesitorni (Q14116192)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: vesitorni
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Myllypuro
koordinaatit: 60°13′05″N 25°03′20″E﻿ / ﻿60.2181°N 25.0556°E﻿ / 60.2181; 25.0556

Myllypuron vesitornin poikkileikkauskuva.
Mygdonia

Mygdonia ja muut Makedonian valtakunnan alueet (n. 334–323 eaa.) kartalla.
Mygdonia (m.kreik. Μυγδονία) oli antiikin aikainen alue ja myöhempi Makedonian valtakunnan osa. Se sijaitsi pohjoisessa Kreikassa Chalkidikína nykyisin tunnetun niemimaan juuressa sen luoteis- ja pohjoispuolella.
Maantiede

Mygdonia käsitti tasankoalueen Thermainlahden pohjukassa lännestä Aksios-joelta itään Bolbe-järvelle saakka. Alueen vanhastaan keskeinen kaupunki oli Therme, jonka paikalla hellenistiseltä kaudella lähtien sijaitsi Thessalonike. Mygdonian pohjoispuolella sijaitsi Krestonia, koillispuolella Bisaltia ja länsipuolella Bottiaia. Alueen eteläpuolella sijaitsivat Anthemus sekä Khalkidiken alue, josta koko Chalkidikín niemimaa myöhemmin on saanut nimensä. Mygdonian rannikkoalue tunnettiin nimellä Amfaksitis.
Maantiede > Polikset

Mygdonian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Apollonia
Arethusa
Bormiskos
Herakleia
Khalestre
Kissos (?)
Lete
Sindos
Therme
Maantiede > Muut kaupungit

Mygdonian muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa seuraavat:
Altos
Antigoneia
Assoros
Boeros
Fileros
Fyska
Herakleustes
Kalindaia
Karabia
Khaitai
Ksylopolis
Melissurgeis
Moryllos
Thessalonike (hellenistinen)
Trepillos
Historia

Kreikkalaisessa mytologiassa Mygdonia sai nimensä Mygdonista, Areen pojasta. Mygdoniaa asutti alun perin mygdonien (Mygdones, Μύγδονες) heimo, jotka olivat traakialaisia. Alueen polikset olivat kreikkalaisten siirtokuntinaan noin 600–400-luvuilla eaa. perustamia. Makedonia valloitti alueen myöhemmin, mutta se säilytti silti entisen nimensä. Alue oli Makedonian hallussa viimeistään Perdikkas II:n aikana noin 432 eaa.
Thessaloniken kaupungin perusti alueelle Makedonian kuningas Kassandros hellenistisen kauden alussa vuonna 316 eaa. Tuolloin asukkaat suurimmasta osasta alueen vanhoista kaupungeista oletettavasti siirrettiin uuteen kaupunkiin.
Alueesta on ottanut nimensä samalla seudulla sijaitseva Oraiókastron kunnan osa Mygdonían kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta.
Muumipappa ja meri

| Muumipappa ja meri> Pappan och havet |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Tove Jansson
Kuvittaja:  Tove Jansson
Kansitaiteilija:  Tove Jansson
Kieli:  ruotsi
Genre:  satu
Julkaistu:  1965
Suomennos
Suomentaja:  Laila Järvinen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1965
Sivumäärä:  182
ISBN:  951-0-19577-4
Sarja: Muumit
Edeltävä:  Näkymätön lapsi ja muita kertomuksia
Seuraava:  Muumilaakson marraskuu
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Muumipappa ja meri (ruots. Pappan och havet) on Tove Janssonin vuonna 1965 ilmestynyt muumikirja. Kirja kertoo yksinäisyydestä ja ihmisenä kasvamisesta. Kukin kirjan hahmoista kokee yksinäisyyden eri tavalla ja käy läpi oman kasvutarinansa.  Muumipappa ja meri on julkaistu vuonna 1990 myös WSOY:n kustantamana suomenkielisenä äänikirjana, jossa lukijana toimii Ahti Jokinen.
Majakkasaari sijaitsee tekijän piirroksen mukaan Suomenlahdella koordinaateissa 60°7′12″ pohjoista leveyttä, 25°45′50″ itäistä pituutta. Todellisuudessa koordinaattien osoittama paikka on avomerellä Porvoon eteläpuolella.
Juoni

Kirjassa muumiperhe ja Pikku Myy muuttavat kaukaiselle majakkasaarelle. Muumipappa nimittäin tuntee olevansa tarpeeton. Muuttaessa pappa ei anna mamman tehdä mitään. Pappa on rakentanut majakkamallin. Majakan lamppu ei kuitenkaan pala, ja majakanvartijakin näyttää kadonneen jälkiä jättämättä. Muumit asettuvat asumaan majakkaan. Majakassa on viisi vuotta vanha seinäalmanakka, jota pappa haluaa käyttää. Muumipappa panee päähänsä majakanvartijan hatun ja ryhtyy majakanvartijaksi. Hän rakentaa aallonmurtajan ja yrittää saada majakan valon syttymään. Mamma taas haluaa istuttaa monia kasveja saareen, esimerkiksi omenapuun. Muumipeikko ja Myy muuttavat kuitenkin muualle saareen. Pappa taas tekee tarkkoja mittauksia ja rakennustöitä, mutta mammalla on koti-ikävä ja hän maalaa kuvia majakan seinille. Heitä pelottavat erityisesti sammunut valo ja narisevat portaat. Myy rakentaa hissin majakkaan. Muumipeikko ihastuu merihevosiin ja vie kalenterin salaiseen olinpaikkaansa. Muumipeikko käy joka yö katsomassa yksinäistä Mörköä öljylampun kanssa. Saarella on myös pisimuurahaisia, jotka Pikku Myy myrkyttää. Lopussa käydään voimakas taistelu merta vastaan ja koko saari alkaa elää tavallaan.
Kirjassa esiintyviä henkilöitä ovat Muumipappa, Muumipeikko, Pikku Myy, Muumimamma, Mörkö, merihevoset ja eräs kalastaja, joka osoittautuu majakanvartijaksi.