stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Glukokortikoidit
Cushingin oireyhtymä

Cushingin oireyhtymän oireiden taustalla on glukokortikoidien lisääntynyt eritys lisämunuaisen kuorikerroksesta. Tautia esiintyy ihmisten lisäksi koirilla, mutta sitä voi harvoin tavata myös kissalla ja hevosella. Syynä Cushingin oireyhtymään voi olla aivolisäkkeen erittämän ACTH:n lisääntynyt eritys, joka stimuloi lisämunuaisen hormonien eritystä tai lisämunuaisen kuorikerroksen glukokortikoideja erittävä kasvain. Myös runsas glukokortikoidilääkitys voi olla syynä Cushingin oireyhtymään. Oireina ovat lihasten surkastuminen, kohonnut verenpaine, ihon oheneminen ja lisääntymiskyvyn heikkeneminen. Joillakin kehittyy myös diabetes, koska glukokortikoidit estävät glukoosin käyttöä energiantuotantoon soluissa. Ihmisille tyypillinen oire on kasvojen ja vartalon lihavuus, kun taas eläimille ominainen oire on karvanlähtö.
Synteettisiä glukokortikoideja

Beetametasoni C22H29FO5, CAS-numero 378-44-9
Metyyliprednisoloni C22H30O5, CAS-numero 83-43-2
Prednisoloni C21H28O5, CAS-numero 50-24-8
Prednisoni C21H26O5, CAS-numero 53-03-2
Triamkinoloni C21H27FO6, CAS-numero 124-94-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Terveyskirjasto: Juhani Koski, Synteettiset glukokortikoidit, 27.11.2007[vanhentunut linkki]
HMS B.6

| HMS B> 6 |
| --- | --- |
 HMS B.6

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers, Sons & Maxim, Barrow-in-Furness
Laskettu vesille:  30. marraskuuta 1905
Palveluskäyttöön:  3. maaliskuuta 1906
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  287 t (pinnalla) 316 t (sukelluksissa)
Pituus:  41 m
Leveys:  4,11 m
Nopeus:  pinnalla: 12 solmua (22 km/h) sukelluksissa: 7 solmua (13 km/h)
Miehistöä:  15
Aseistus
Aseistus:  2 x 18" torpedoputkea, joihin 4 torpedoa
HMS B.6 oli Britannian kuninkaallisen laivaston B-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Vickers, Sons & Maximilta Barrow-in-Furnessista. Alus laskettiin vesille 30. marraskuuta 1905 ja valmistui 3. maaliskuuta 1906.
Palvelus

Kesällä 1912 B.6 siirrettiin Gibraltarille. Turkin liityttyä keskusvaltoihin ensimmäiseen maailmansotaan alkoivat sotatoimet Välimeren itäosissa. Alus siirrettiin alueelle helmikuussa 1915. Sukellusvene HMS E.15 ajettua karille, jonne sen miehistö joutui sen hylkäämään. Määrättiin B.6:n päällikkö luutnantti R. E. Birch tuhoamaan hylku torpedoimalla, jottei se joutuisi vihollisen käsiin. Alus laukaisi molemmat torpedoputkensa saamatta osumaa hylkyyn.
E-luokan sukellusveneiden saavuttua alueelle alus siirrettiin muiden B-luokan alusten mukana Maltalle, jossa se sai uuden tehtävän toimia partioaluksena Pohjois-Afrikan rannikolla Tunisiasta Egyptiin. Alus vapautui kuitenkin pian tehtävästä sopimattomuutensa vuoksi. Alus myytiin 1921 romutettavaksi.
Glykolialdehydi

| Glykolialdehydi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-hydroksiasetaldehydi
CAS-numero:  141-46-8
PubChem CID:  756
SMILES:  C(C=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H4O2
Moolimassa:  60,052 g/mol
Sulamispiste:  97 °C
Tiheys:  1,366 g/cm3 (100 °C)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Glykolialdehydi (C2H4O2) on yksinkertaisin hydroksialdehydeihin kuuluva orgaaninen yhdiste.
Ominaisuudet

Glykolialdehydi on huoneenlämpötilassa kiteistä väritöntä ainetta. Yhdisteellä on hieman makea maku. Aine liukenee hyvin veteen ja useisiin polaarisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja pienemmässä määrin dietyylieetteriin. Monomeerina glykolialdehydi esiintyy lähinnä kaasumaisena. Kiinteänä glykolialdehydi esiintyy rengasrakenteisena dimeerinä 2,5-dihydroksi-1,4-dioksaanina. Vesiliuoksessa yhdiste on pääasiassa hydraattina, ja lisäksi esiintyy syklisiä dimeerejä 2,5-dihydroksi-1,4-dioksaania ja 2-hydroksimetyyli-4-hydroksi-1,3-dioksolaania ja pieniä määriä vetysitoutunutta glykolialdehydiä. Luonnossa yhdistettä esiintyy seljojen lehdissä.
Glykolialdehydi on suhteellisen hyvä pelkistin, ja se pelkistää muun muassa Fehlingin liuoksen ja ammoniakkia sisältävän hopeanitraattiliuoksen hapettuen glykolihapoksi. Emäksisissä olosuhteissa glykolihappo kondensoituu sokereiksi kuten tetrooseiksi ja heksooseiksi. Reaktiolla hydratsiinien kanssa muodostuu osatsoneja. Ihmiselimistössä glykoli hapettuu alkoholidehydrogenaasin vaikutuksesta glykolialdehydiksi, joka voi edelleen hapettua muun muassa glykolihapoksi, glyoksaaliksi, glyoksyylihapoksi ja oksaalihapoksi.
Valmistus

Glykolialdehydiä muodostuu pieniä määriä formaldehydissä kalsiumkarbonaatin vaikutuksesta. Sitä voidaan valmistaa formaldehydin ja synteesikaasun välisellä reaktiolla 150 °C:n lämpötilassa rodiumin katalysoimana tai hapettamalla vinyyliasetaattia vetyperoksidilla osmiumtetroksidin läsnä ollessa.
Glykolialdehydi avaruudessa ja elämän alkuperä

Glykolialdehydiä on havaittu avaruudessa tähtienvälisessä aineessa ja vuonna 2012 ensimmäisen kerran myös suhteellisen lähellä auringonkaltaista tähteä tähden kaasu- ja pölykehässä. Glykolialdehydi reagoi formaldehydin kanssa tähtien lähistöllä muodostaen sokereita kuten riboosia, ja glykolialdehydi myös katalysoi tätä niin kutsuttua formoosireaktiota. Näitä reaktioita pidetään tärkeinä elämän alkuperää koskevissa teorioissa.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: Glycolaldehyde (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Glycolaldehyde (englanniksi)
Glykolialdehydin muodostuminen tähtien pölykehässä
Celestine Babayaro

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 29. elokuuta 1978 (ikä 46)
Syntymäpaikka: Kaduna, Nigeria
Pelipaikka: puolustus
Pituus: 176 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1994–1997 1997–2005 2005-2007 2008 | Anderlecht Chelsea Newcastle Los Angeles Galaxy | 75 (8) 132 (5) 47 (0) 0 (0) |
Maajoukkue
| 1995- | Nigeria | 35 (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 26. elokuuta 2006.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 1. syyskuuta 2006.
| Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Nigeria> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | Jalkapallo |  |
| AM-kilpailut  | AM-kilpailut  | AM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ghana ja Nigeria 2000 | Jalkapallo |  |
|  Pronssia | Mali 2002 | Jalkapallo |  |
|  Pronssia | Tunisia 2004 | Jalkapallo |  |
Celestine Babayaro (s. 29. elokuuta 1978 Kaduna, Nigeria) on nigerialainen jalkapalloilija, joka pelasi merkittävän osan urastaan Belgiassa ja Englannissa.
Babayaro pelasi juniorivuotensa Plateau Unitedissa, josta siirtyi vuonna 1994 Belgian pääsarjaan RSC Anderlechtiin. Huhtikuussa 1997 75:n Anderlecht ottelun jälkeen Englannin Valioliiga -joukkue Chelsea osti 175-senttiä pitkän nuorukaisen 2,25 miljoonalla punnalla. Chelseassa ollessaan Babayaro oli mukana auttamassa joukkueen Valioliigan mestaruuteen kaudella 2005/06, FA Cup mestaruuteen (2000) ja FA Community Shieldin voittoon (2000). Vúonna 2005 Babayaro siirtyi Newcastlen riveihin. Loppuvuodesta 2007 hän purki seuran kanssa yhteisymmärryksessä sopimuksen loukkaantumisten takia.
Tammikuussa 2008 Babayaro solmi sopimuksen MLS-seura Los Angeles Galaxyn kanssa. Kaksi kuukautta myöhemmin hänet yllättäen erotettiin joukkueesta eikä hän jatkanut enää uraansa.
Babayaro on edustanut Nigerian maajoukkuetta 35 kertaa ja on tehnyt pelaamissaan otteluissa kaksi maalia. Babayaro on edustanut maataan vuoden 2002 MM-kisoissa, joissa hän pelasi avauskokoonpanossa kahdessa ottelussa, ja Afrikan mestaruuskisoissa 2004. Hän oli myös voittamassa olympiakultaa Nigerian joukkueessa vuoden 1996 kesäolympialaisissa.
Aiheesta muualla

Profiili yahoon sivuilla
Profiili premierleague.comin sivuilla[vanhentunut linkki]
Nigerian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Rufai |
2 Oparaku |
3 Babayaro |
4 Kanu |
5 Uche |
6 West |
7 Finidi |
8 Adepoju |
9 Yekini |
10 Okocha |
11 Lawal |
12 W. Okpara |
13 Babangida |
14 Amokachi |
15 Oliseh |
16 Okafor |
17 Eguavoen |
18 Oruma |
19 Iroha |
20 Ikpeba |
21 G. Okpara |
22 Baruwa |
Valmentaja Milutinović
Nigerian joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2000
1 Shorunmu |
2 Okunowo |
3 Babayaro |
4 Kanu |
5 Iyenemi |
6 West |
7 Finidi |
8 Adepoju |
9 Akpoborie |
10 Okocha |
11 Lawal |
12 Egbo |
13 Babangida |
14 Amuneke |
15 Oliseh |
16 Sodje |
17 Aghahowa |
18 Chukwu |
19 Akwuegbu |
20 Ikpeba |
21 Okpara |
22 Akanji |
Valmentaja Bonfrere
Nigerian joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2002
1 Shorunmu |
2 Yobo |
3 Babayaro |
4 Kanu |
5 Okoronkwo |
6 West |
7 Finidi |
8 Yakubu |
9 Agali |
10 Okocha |
11 Lawal |
12 Egbo |
13 Babangida |
14 Udeze |
15 Oliseh |
16 Oruma |
17 Aghahowa |
18 Ojigwe |
19 Ejiofor |
20 Ikpeba |
21 Christopher |
22 Akanji |
Valmentaja Amodu
Nigerian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Shorunmu |
2 Yobo |
3 Babayaro |
4 Kanu |
5 Okoronkwo |
6 West |
7 Ikedia |
8 Adepoju |
9 Ogbeche |
10 Okocha |
11 Lawal |
12 Ejide |
13 Afolabi |
14 Udeze |
15 Justice |
16 Sodje |
17 Aghahowa |
18 Akwuegbu |
19 Ejiofor |
20 Obiorah |
21 Utaka |
22 Enyeama |
23 Opabunmi |
Valmentaja Onigbinde
Nigerian joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2004
1 Enyeama |
2 Yobo |
3 Babayaro |
4 Kanu |
5 Okoronkwo |
6 Enakarhire |
7 Utaka |
8 Yakubu |
9 Agali |
10 Okocha |
11 Lawal |
12 Etafia |
13 Ikedia |
14 Olofinjana |
15 Abbey |
16 Udeze |
17 Aghahowa |
18 Orjinta |
19 Ekong |
20 Odemwingie |
21 Ekwueme |
22 Ejide |
Valmentaja Chukwu
HMS B.7

| HMS B> 7 |
| --- | --- |
 HMS B.7 eturivissä toinen oikealta

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers, Sons & Maxim, Barrow-in-Furness
Laskettu vesille:  30. marraskuuta 1905
Palveluskäyttöön:  27. maaliskuuta 1906
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 31. lokakuuta 1919
Tekniset tiedot
Uppouma:  287 t (pinnalla) 316 t (sukelluksissa)
Pituus:  41 m
Leveys:  4,11 m
Nopeus:  pinnalla: 12 solmua (22 km/h) sukelluksissa: 7 solmua (13 km/h)
Miehistöä:  2 upseeria ja 13 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  2 x 18" torpedoputkea, joihin 4 torpedoa
HMS B.7 oli Britannian kuninkaallisen laivaston B-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuosien 1904-1905 laivasto-ohjelmaa Vickersiltä Barrow-in-Furnessista. Alus laskettiin vesille 30. marraskuuta 1905  ja valmistui 27. maaliskuuta 1906.
Palvelus

Kesällä 1912 B.7 siirrettiin Gibraltarille sisaralustensa HMS B.6:n ja HMS B.8:n kanssa. Italian liityttyä ympärysvaltoihin piti Ranskan ja Britannian lähettää aluksia Italian tueksi Adrianmerelle sijoitettua Itävalta-Unkarin laivastoa vastaan. Britannia päätti lähettää osastoon Välimerellä olevat B-luokan sukellusveneet ja B.7, B.8 ja HMS B.9, jotka saapuivat Venetsiaan 11. lokakuuta 1915. Osasto viipyi Venetsiassa lokakuuhun 1916, jolloin H-luokan sukellusveneet saapuivat alueelle.
Alus lähti sisaralustensa mukana 30. lokakuuta Maltalle, jossa ne poistettiin palveluksesta odottamaan päätöstä kohtalostaan. Vuonna 1917 alukset muutettiin partioveneiksi aseistamalla ne 12 naulan tykillä ja rakentamalla ohjauskansi. Muutostöiden jälkeen ne palasivat valvomaan Otrantonsalmen sulkua.
Alus myytiin 31. lokakuuta 1919 romutettavaksi.
Avaruuskilpa

Sputnik 1.
Avaruuskilpa oli Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton kilpailu avaruuden valloittamisesta. Avaruuslennot alkoivat vuonna 1957, jolloin Neuvostoliiton lähettämä Sputnik 1 kiersi Maan. Suurvaltojen välisen kilvan loppuna voidaan pitää miehitettyä Apollo 11 -kuulentoa heinäkuussa 1969.
Historia

Ensimmäistä rakettilentoa kokeiltiin tarinan mukaan satoja vuosia sitten Kiinassa, jossa eräälle mandariinille rakennettiin raketeilla varustettu tuoli. Sen lento päättyi ”lentäjän” kuolemaan lähde?.
Venäläinen Konstantin Tsiolkovski ja hänen jälkeensä itävaltalainen Eugen Sänger laativat ja julkaisivat 1920-luvulla toisistaan tietämättä avaruuslentojen tekniset perusteet. Saksan ja Neuvostoliiton rakettiharrastajat pyrkivät 1930-luvulta alkaen yhä suurempien rakettien valmistukseen.
Neuvostoliitossa miltei kaikki raketti-insinöörit vangittiin 1930-luvun nk. puhdistuksissa. Monet heistä, mm. Sergei Koroljov, työskentelivät erityisessä lentokoneinsinöörien työleirissä 1930-luvun lopulla.
Saksassa tykistö rahoitti 1930-luvulla muun muassa Wernher von Braunin rakettikehittelyä, jolloin ajatus miehitetyistä avaruuslennoista oli tuotu yleiseen tietoisuuteen Fritz Langin kuulentoaiheisessa elokuvassa Frau im Mond vuodelta 1929, jonka rakettitekniikan asiantuntijana toimi Hermann Oberth.
Molemmat maat ottivat tekniikan sotilaalliseen käyttöön toisessa maailmansodassa, muun muassa Katjušassa ja V2-ohjuksessa. Sodan lopulla V2-tuotanto oli SS-joukkojen hallinnassa. Tällöin von Braunin ja kenraali Dornbergerin väitetään salaa esisuunnitelleen avaruusaluksia ja avaruussukkulaa.
Yhdysvalloissa professori Robert Goddard aloitti nestemäistä ajoainetta käyttävän raketin kehittelyn 1920-luvulla. Hän joutui lehdistön pilkan kohteeksi, kun maailman ensimmäinen nesteraketti lensi vain kymmenien metrien korkeuteen. Tämä sai hänet vetäytymään Uuteen Meksikoon jatkamaan tutkimuksiaan, mutta hän ei julkaissut tuloksiaan edes Yhdysvaltojen liityttyä toiseen maailmansotaan. Toinen kehityslinja lähti Jet Propulsion Laboratorystä, jonka perusti professori Theodore von Karman Caltech-yliopiston yhteyteen. Se kehitti aluksi kiinteäajoaineraketteja. Sen parhaat tulokset toisen maailmansodan ajalta olivat pommikoneiden JATO-apuraketit (engl. Jet assisted take-off), joilla kiihdytettiin raskaasti lastattuja pommikoneita niiden lentoonlähdössä.
Ohjuksista satelliitteihin

Neuvostoliitto ja Yhdysvallat alkoivat kylmän sodan aikana kehittää avaruusteknologiaa siitä, mihin rakettitekniikka oli V2-ohjuksen ym. toisen maailmansodan aikaisten kehitysohjelmien avulla yltänyt. Yhdysvallat vei Operaatio Paperclipin avulla Euroopasta n. 200 V2-ohjusta ja suurimman osan sen suunnittelijoita. Neuvostoliitto vei loput, mutta käytti käyttöönsä saamiaan saksalaisia V2-ohjusten tuotannon aloittamiseen. He eivät päässeet näkemään Koroljovin työtä vaan heidän kokemustaan käytettiin alemman tason teknisten ongelmien ratkaisuun. Heidät palautettiin Itä-Saksaan 1950-luvun alkupuolella. Tässä vaiheessa ohjusten kehitystyö oli sotilaallisena erityisen salaista vaikkei se liittynyt ydinaseeseen, joka painoi tuolloin liikaa. Vetypommin käyttöönotto pienensi pommien kokoa ja raketti nähtiin sille sopivaksi kuljetusvälineeksi etenkin Neuvostoliitossa, joka ei ollut rakentanut raskaita pitkän kantaman pommikoneita. Päinvastainen ilmiö hidasti kehitystyötä Yhdysvalloissa: Yhdysvaltain ilmavoimilla oli satoja pitkän kantaman pommikoneita toisen maailmansodan jäljiltä. Niiden kanssa kilpailevaa ratkaisua ei haluttu lähteä kehittämään, vaan rakettien kehitystyö jäi maavoimille ja laivastolle, jotka eivät tehneet yhteistyötä.
Wernher von Braun alkoi 1950-luvulla edistää yhdysvaltalaisessa Collier-lehdessä miehitettyjä avaruuslentoja. Vuonna 1955 Neuvostoliitto ilmoitti tiedeyhteisölle lennättävänsä Kansainvälisen geofysiikan vuoden 1957-58 (IGY) puitteissa avaruuteen satelliitin. Yhdysvallat teki samanlaisen ilmoituksen. Avaruuskilpa oli alkanut, mutta siitä tiesivät tuolloin lähinnä avaruustutkijat ja ammattidiplomaatit.
Ohjuksista satelliitteihin > Sputnik ja NASA

Elokuussa 1957 Neuvostoliitto laukaisi ensimmäisen mannertenvälisen ballistisen ohjuksen (R-7), joka kuljetti 4. lokakuuta 1957 avaruuteen ensimmäisen satelliitin, Sputnikin. Sputnik oli pelkästään teknologiakokeilu, mutta aito satelliitti, tosin ilman aurinkopaneeleita toimien rajallisen ajan paristojen varassa.
Uutistoimisto TASSin kautta neuvostolehdistö julkisti Sputnikin lennon pienenä uutisena lehtien sisäsivuilla. Englannin lehdistö nosti sen etusivujensa pääuutiseksi, minkä jälkeen alkoi Yhdysvalloissa TV-rummutus ”punaisesta kuusta”. Tämän jälkeen Nikita Hruštšov alkoi käyttää avaruusteemaa osana politiikkaansa. Tämä aikaansai Yhdysvaltain avaruusjärjestön NASAn nopean perustamisen presidentti Eisenhowerin hallituksen toimena opposition (muiden muassa senaattorit John Kennedy ja Lyndon Johnson) esittämän kritiikin edessä. Puhuttiin Missile gapistä, joka oli Kennedyn suurimpia vaaliteemoja vuoden 1960 presidentinvaalissa. Eisenhowerin hallinto perusti NASAn, mutta pohti esimerkiksi miehitettyjen avaruuslentojen lopettamista kunhan ”tilanne rauhoittuu”.
Tammikuussa 1958 Yhdysvallat laukaisi usean julkisen epäonnistumisen jälkeen Explorer-1-satelliittinsa. Explorer-1 ei ollut varsinainen itsenäinen satelliitti, vaan noin 2,5 kg painanut elektroniikkapaketti raketin ylimmän vaiheen mukana. Se tuotti kuitenkin tieteellistä tietoa Maan magneettikentästä ja Van Allenin vyöhykkeistä.
Molemmat maat kilpailivat tästä eteenpäin uusista saavutuksista avaruuslentojen alalla. Ulkopoliittinen motivaatio, eli suurvalta-aseman pönkittäminen, oli merkittävä osa avaruuskilpaa.
Ohjuksista satelliitteihin > Miehitetyn lennon valmistelua

Neuvostoliitto laukaisi 1957 myös toisen, paljon raskaamman Sputnik-2-avaruusaluksen, jonka matkustajana oli Laika-koira. Koira-koe oli yhdessä satelliitin koon kanssa merkki siitä, että Neuvostoliitto pyrki tekemään miehitetyn avaruuslennon.
Ohjuksista satelliitteihin > Ulkoavaruuteen

Vuonna 1959 neuvostoliittolaiset lähettivät Luna 1-kuuluotaimen kohti Kuuta. Se päätyi kiertämään Aurinkoa, koska ei saavuttanut Kuun kiertorataa.
Yhdysvalloilla oli ongelmia kantorakettiensa luotettavuuden kanssa. Laukaisualustoille räjähtäneet raketit loivat yhdysvaltalaisen lehdistön sanastoon hetkeksi aikaa termit ”Kaputnik” ja ”Flopnik”.
Neuvostoliitto sai kuuluotaimensa törmäämään Kuuhun, jolla oli teknologisen osaamisen (ratalaskennan tarkkuus tilanteessa, jossa alus ei voinut muuttaa lentosuuntaansa kantoraketin toiminnan lakattua) julistamisen lisäksi vain symbolinen merkitys. Luna-ohjelman aikana Neuvostoliitto lähetti 1959–1976 24 luotainta Kuuhun. Niistä 15 oli menestyksellisiä.
Miehitetyt lennot alkavat

Neuvostoliitto saavutti vuonna 1961 merkkipaalun: se lähetti historian ensimmäisen ihmisen avaruuteen. Majuri Juri Gagarin laukaistiin kiertoradalle 12. huhtikuuta 1961. Myös Yhdysvallat sai samana vuonna lähetettyä miehen, Alan Shepardin avaruuteen, mutta vain ballistiselle radalle. Ensimmäinen yhdysvaltalainen maan kiertoradalla oli 20. helmikuuta 1962 Mercury 6 -lennolla lentänyt John Glenn.
Vuonna 1963 avaruuteen lähetettiin ensimmäinen nainen, neuvostoliittolainen Valentina Tereškova.
Kilvan ohella merkittävää edistystä

Eisenhowerin hallitus oli ollut hyvin hidas vastaamaan Sputnikin haasteeseen. Eräs syy oli Yhdysvaltain tiedustelusatelliitin kehitystyö. On arvioitu, että Eisenhower halusi Neuvostoliiton lennättävän ensimmäisen satelliitin, jotta avaruuden vapaus voitaisiin määritellä. Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitto oli ampunut alas lukuisan määrän vakoilulentokoneita, U-2-koneen pudotus vappuna 1960 oli niistä näyttävin. Periaatteessa Neuvostoliitto olisi voinut lähteä tuhoamaan myös ylitseen lentäviä satelliitteja, tosin ohjustekniikka ei 1950-luvun lopussa mahdollistanut sitä. Joka tapauksessa Yhdysvallat panostivat Corona-vakoilusatelliittiohjelmaan merkittäviä resursseja. Vuonna 1959 Yhdysvallat lähetti ensimmäisen vakoilusatelliitin KH-1:n, jolla se pystyi kuvaamaan Neuvostoliittoa ja sen liittolaisia.
1. huhtikuuta 1960 NASA laukaisi avaruuteen ensimmäisen menestyksekkään sääsatelliitin TIROS-1:n.
19. heinäkuuta 1962 laukaistiin matkaan ensimmäinen mannerten välisen TV-kuvan välittävä tietoliikennesatelliitti Telstar. Tokion olympialaisten aikaan vuonna 1964 satelliittivälitteinen TV-kuva löi itsensä läpi Yhdysvalloissa.
Neuvostoliitossa Koroljov kehitti yksinään kaikkia vastaavia sovellutuksia maansa käyttöön. Sääsatelliittien datan vaihdosta maat tekivät sopimuksen jo 1960-luvulla.
Kilpa Kuuhun

Neuvostoliitto oli osoittanut edistyneisyytensä menestyksellään avaruuskilvan alussa. Yhdysvallat halusi näyttää pystyvänsä saavutuksiin, joihin Neuvostoliitto ei ollut pystynyt. Presidentti Kennedy julkisti kongressin yhteisistunnossa 25. lokakuuta 1961 Apollo-ohjelman uuden tavoitteen: Maata kiertävien lentojen sijaan päätettiin ennen 1960-luvun loppua viedä ihminen Kuuhun ja tuoda hänet turvallisesti takaisin.
Neuvostoliitto pääsi vuonna 1965 jälleen tekemään uuden ennätyksen: Aleksei Leonov teki avaruuskävelyn. Yhdysvaltojen Edward White teki saman muutama kuukausi myöhemmin Gemini-lennolla.
Yhdysvallat ja Neuvostoliitto jättivät 16. kesäkuuta 1966 YK:lle ehdotuksensa kuun ja muiden taivaankappaleiden tutkimista koskevaksi sopimukseksi.
Maat kilpailivat myös telakointikokeilla Maan kiertoradalla. Näissä kokeissa oli nähtävissä teknistä valmistautumista kuulentoon ja avaruusasemiin.
Kilpa Kuuhun > Mars ja Venus muina kohteina

1964 lähetettiin avaruuteen Mariner 4 -luotain, joka pystyi ottamaan lähikuvia Marsista. Vuotta myöhemmin ensimmäinen luotain, Luna 9, teki onnistuneen laskeutumisen kuun pinnalle.
Kilpa Kuuhun > Neuvostoliitto epäonnistuu

Neuvostoliiton  avaruusohjelman pääsuunnittelija Sergei Koroljov oli kuollut äkillisesti jo vuonna 1966. Koska maalla ei ollut avaruushallintoa eikä avaruusohjelmaa, kehitystyö jaettiin hänen kuolemansa jälkeen useille henkilöille. Neuvostoliitto kehitti N1-kantorakettia miehitettyjä kuulentojaan varten. Kun neljä koelaukaisua oli päätynyt räjähdykseen, sen kehittäminen lopetettiin ja kuuohjelma hylättiin. Proton-kantorakettia kehitettiin 1960-luvun lopulla osin myös kuulentoja varten.
Kilpa Kuuhun > Apollo-lennot Kuuhun

Apollo-kuuohjelman onnistuminen vuonna 1969 lopetti Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton välisen avaruuskilvan.
Jälkikäteen

Presidentti Nixonin aikana Yhdysvallat teki monia sen taloutta helpottaneita toimia, joista pienimpiä oli Apollo-ohjelman kuulentojen päättäminen aiottua aiemmin. Sitä seurannut Skylab-avaruusasemakin lakkautettiin lyhyen kokeilukauden jälkeen.
Yhdysvallat ja Neuvostoliitto tekivät 1975 Apollo-Sojuz-yhteislennon, jossa Apollo- ja Sojuz-alukset telakoituivat erillisen telakointimoduulin avulla toisiinsa Maan kiertoradalla.
Avaruuskilpaa seurasi median kautta avaruustoimintaa seuraavan suuren yleisön silmissä vaisu kausi, jonka aikana rakennettiin avaruussukkula ja suuri määrä satelliitteja ja avaruusluotaimia. Näistä vain avaruussukkula, joka näytti nielevän NASAn koko rahoituksen vuosikymmeneksi, herätti vastaavaa kiinnostusta kuin Apollo-ohjelma.
Toistoa 2000-luvulla

2000-luvulla sekä Euroopan unionissa että Yhdysvalloissa on puhuttu avaruuskilvasta Kiinan ja Intian nousevaa ”uhkaa” vastaan. Kiinalle avaruusohjelmansa miehitetyt lennot näyttävät olevan tärkeä näyttö sen omalle kansalle maan teknologisista kyvyistä. Ulkopuolisista suuri osa sen avaruustekniikasta vaikuttaa Venäjältä siirretyltä taitotiedolta.
NASA pohti 1980-luvun lopussa miehitettyjä lentoja Marsiin, mutta tuolloin hanke ei saanut rahoitusta. Yhdysvaltain Kuuhun ja Marsiin suuntautuvan avaruusohjelman suunnittelu toistaa myös Apollo-lentojen aikaista sanastoa.
Kirjallisuutta

Karttunen, Hannu: Matkalla avaruuteen: Avaruustutkimuksen historia ja tekniikka.  Helsingissä:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23174-5
Lagerstedt, Ilpo: Rakettimiehiä: Kilpajuoksu kuuhun.  Hämeenlinna:  Karisto, 2008.  ISBN 978-951-23-5018-6
Aiheesta muualla

Air Vectors: Race To The Moon
Space Race-näyttelyn sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Frau im Mond -logo V2-raketissa.
Walt Disney ja Wernher von Braun vuonna 1954. Taustalla V2-raketin pienoismalli. Von Braun teki 1950-luvulla Disneylle kolme avaruustutkimusta käsitellyttä televisioelokuvaa.
Explorer-1-satelliitin laukaisu.
John Glenn.
Gemini 4:n astronautit tapaavat Juri Gagarinin.
Taiteilijan näkemys Apollo- ja Sojuz-alusten telakoitumisesta.
Avaruuskilpa 1957-1975. Pystyakselilla saavutusten suhteellinen vaikeus.