stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalevan lukio

Kalevan lukion rakennus Kalevan puistotien ja Salhojankadun kulmassa.
Kalevan lukio on Tampereella Tullin kaupunginosassa sijaitseva yksityinen lukio. Koulun toimintaa ylläpitää Kalevan lukion kannatusyhdistys Ry.
Historia > Kalevan yhteiskoulu

Kalevan lukio perustettiin Kalevan yhteiskoulun nimellä vuonna 1952, ja se aloitti toimintansa saman vuoden syksyllä Tammelan kansakoulun tiloissa vuokralla toimien siellä kaksi lukuvuotta. Oma arkkitehti Jaakko Ilveskosken suunnittelema koulurakennus otettiin käyttöön syksyllä 1954. Kalevan Yhteiskoulu toimi vuoteen 1976, jolloin Tampereen kaupunki siirtyi peruskoulujärjestelmään. Koulu haki korvaavan koulun asemaa, muttei sitä saanut. Saman kohtalon koki toinen Tampereen yksityinen oppikoulu, Tampereen yhteiskoulu.
Historia > Kalevan lukio

Kalevan yhteiskoulu muutti nimensä Kalevan yhteiskoulun lukioksi peruskoulu-uudistuksen myötä ja lyhensi nimensä vuonna 1979 Kalevan lukioksi. Koulu oli myös vuonna 1985 lakkautusuhan alla, mutta opettajakunnan, koulun johtokunnan ja opiskelijoiden sitkeästä vastustuksesta johtuen siitä luovuttiin.
Historia > Rehtorit

Kerttu Seppälä 1951–1976
Pekka Laakso 1976–1986
Jukka Sola 1986–2016
Eeva-Helena Pellikka 2017–2023
Anne-Mari Jussila 2023–
Kalevan lukio nykyään

Kalevan lukio on nykyisin yli 600 opiskelijan ja 40 henkilökuntaan kuuluvan henkilön muodostama oppilaitos. Koulun erikoisuutena on ainoana Tampereen lukiona kaikkien valtakunnallisten italian kurssien opetus. Sen lisäksi koulussa toimii musiikkilinja. Syksyllä 2009 Kalevan lukioon tuli erikoisuutena ensimmäisenä lukiona Suomessalähde? kotitalouden opetuksen tarjonta.
Aiheesta muualla

Kalevan lukion kotisivut
Etyylidiatsoasetaatti

| Etyylidiatsoasetaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  623-73-4
PubChem CID:  12192 ja 135542867
SMILES:  CCOC(=O)C=[N+]=[N-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H6N2O2
Moolimassa:  114,108 g/mol
Sulamispiste:  -22 °C
Kiehumispiste:  140–141 °C
Tiheys:  1,085 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hieman veteen
    
Etyylidiatsoasetaatti (C4H6N2O2) on diatsoetikkahapon ja etanolin muodostama esteri. Yhdistettä käytetään valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä orgaanisella synteesillä.
Ominaisuudet

Etyylidiatsoasetaatti on huoneenlämpötilassa keltainen nestemäinen aine. Se on alifaattiseksi diatsoyhdisteeksi suhteellisen stabiili, mutta voi räjähtää kuumennettaessa tai väkevien happoliuosten vaikutuksesta. Yhdiste liukenee vain pieniä määriä veteen, mutta liukenee paremmin etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja bentseeniin.
Laimea suolahappo hajottaa yhdisteen typpikaasuksi ja etyyliglykolaatiksi ja väkevän suolahappoliuoksen vaikutuksesta muodostuu typpeä ja etyyliklooriasetaattia.
Valmistus ja käyttö

Etyylidiatsoasetaattia voidaan valmistaa glysiinin etyyliesteristä ja natriumnitriitistä. Reaktio suoritetaan noin 0 °C:n lämpötilassa.
Etyylidiatsoasetaattia käytetään valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä. Kuumennettaessa se muodostaa karbeenin, joka reagoi alkeenien kanssa muodostaen syklopropaanin johdannaisia ja imiinien kanssa muodostaen atsiridiinijohdannaisia. Etyylidiatsoasetaattia voidaan käyttää myös rengasrakenteisten ketonien homologaatioihin, joissa renkaan koko suurenee yhdellä hiiliatomilla ja β-ketoestereiden synteesiin. Yhdiste reagoi myös eteenin kanssa pyratsoliinijohdannaiseksi ja etyynin kanssa pyratsolirakenteiseksi yhdisteeksi.
Aiheesta muualla

PubChem: Diazoacetic ester (englanniksi)
ChemBlink: Ethyl diazoacetate (englanniksi)
Etyylisyanoasetaatti

| Etyylisyanoasetaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyyli-2-syanoasetaatti
CAS-numero:  105-56-6
PubChem CID:  7764
SMILES:  CCOC(=O)CC#N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H7NO2
Moolimassa:  113,116 g/mol
Sulamispiste:  -22,5 °C
Kiehumispiste:  206 °C
Tiheys:  1,065 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Etyylisyanoasetaatti (C5H7NO2) on estereihin ja nitriileihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa liimojen ja muiden orgaanisten yhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa etyylisyanoasetaatti on väritöntä nestettä. Yhdisteellä on makeahko ja imellyttävä tuoksu. Etyyliasyanoasetaatti ei liukene veteen, mutta liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Etyylisyanoasetaatti sisältää useita helposti reagoivia funktionaalisia ryhmiä kuten esteriryhmän, syanoryhmän ja näiden ryhmien elektroneja puoleensa vetävän vaikutuksen vuoksi niin kutsutun happaman vetyatomin.
Valmistus ja käyttö

Etyylisyanoasetaattia voidaan valmistaa esteröimällä syanoetikkahappoa etanolin kanssa happaman katalyytin läsnä ollessa. Muita tapoja ovat etyyliklooriasetaatin ja natriumsyanidin välinen reaktio tai syanoetikkahapon ja trietyylioksoniumtetrafluoriboraatin välinen reaktio. Etyylisyanoasetaatista valmistetaan pikaliimoissa käytettävää etyylisyanoakrylaattia. Lisäksi siitä valmistetaan muun muassa barbituraatteja, väriaineita sekä fiproniiliä ja muita maatalouskemikaaleja.
Etyleenikarbonaatti

| Etyleenikarbonaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3-dioksolan-2-oni
CAS-numero:  96-49-1
PubChem CID:  7303
SMILES:  C1COC(=O)O1 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H4O3
Moolimassa:  88,062 g/mol
Sulamispiste:  38,5-39 °C
Kiehumispiste:  238 °C
Tiheys:  1,321 g/cm3
Liukoisuus veteen:  778 g/l (20 °C)
  
Etyleenikarbonaatti eli glykolikarbonaatti (C3H4O3) on glykolin ja hiilihapon esteri. Yhdistettä käytetään muun muassa liuottimena.
Valmistus

Ensimmäinen tapa valmistaa yhdistettä oli fosgeenin ja glykolin välinen reaktio. Vuonna 1943 kehitettiin uusi menetelmä, jossa etyleenikarbonaattia valmistetaan etyleenioksidin ja hiilidioksidin välisellä reaktiolla. Katalyyttinä voidaan käyttää siirtymämetallikomplekseja, organometalliyhdisteitä, jodideja, kvaternaarisia ammoniumsuoloja tai fosfoniumsuoloja. Reaktio tapahtuu 160–200 °C:n lämpötilassa.
Etyleenikarbonaattia voidaan valmistaa myös transesteröintireaktiolla muista karbonaattiestereistä, esimerkiksi dimetyylikarbonaatista, glykolin avulla.
Käyttö

Etyleenikarbonaattia käytetään pääasiassa liuottimena. Se kykenee liuottamaan muun muassa selluloosaeettereitä ja -estereitä, polymeerejä, farmaseuttisia ja kosmeettisia tuotteita sekä epäorgaanisia suoloja. Sitä käytetään myös orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muita karbonaattiestereitä transesteröintireaktiolla ja sen hydrolyysillä saadaan erittäin puhdasta etyleeniglykolia. Siitä voidaan valmistaa myös karbamaatteja ja käyttää etoksylointireaktioissa. Etyleenikarbonaattia käytetään myös elektrolyyttinä litiumioniakuissa.
Aiheesta muualla

Etyleenikarbonaatin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 29.1.2015.
Leroy Anderson

Leroy Anderson (29. kesäkuuta 1908 – 18. toukokuuta 1975) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän tuli tunnetuksi kevyillä, lyhyillä orkesterikappaleillaan, joita tulkitsi muun muassa Boston Pops Orchestra.
Anderson syntyi Cambridgessa, Massachusettsissa, ruotsalaisille vanhemmille ja opiskeli Uuden Englannin konservatoriossa. Hän sai myös kontrabasson soiton opetusta Gaston Dufresnelta. Hän pääsi myöhemmin Harvardin yliopistoon, jossa hänen maineikkaimpia opettajiaan olivat George Enescu ja Walter Piston. Hän valmistui Harvardista vuonna 1930.
Valmistumisensa jälkeen Anderson hankki elantonsa pääosin urkurintöillä ja johtamalla kuoroja sekä yhtyeitä. Hän aloitti myös tohtorintutkintoon tähtäävät germaanisten kielten opinnot Harvardissa, koska ei ollut varma musiikkiuransa tulevaisuudesta. Vuonna 1945 hän sävelsi kappaleen ”The Syncopated Clock”, jonka nauhoitti samana vuonna Boston Pops Orchestra. Kappale on jäänyt yhdeksi Andersonin tunnetuimmista sävellyksistä.
Anderson oli toisen maailmansodan veteraani ja sai ensimmäisen suuren hittinsä vuonna 1951 laululla "Blue Tango", joka myi kultaa ja nousi Billboardin hittilistalla ensimmäiselle sijalle. Toinen huomattavan tunnettu kappale on vuonna 1948 valmistunut Rekiretki (Sleigh Ride), johon sanoitukset kirjoitti niin ikään Mitchell Parish. Vaikka kappaleen sanoissa ei mainitakaan joulua, se on tullut suosituksi nimenomaan joululauluna.
Leroy Anderson kirjoitti myös pianokonserton 1953 ja ainoaksi jääneen musikaalinsa Goldilocksin 1958. Hän kuoli Woodburyssä, Connecticutissa 18. toukokuuta 1975, 66-vuotiaana. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella, ja hänet otettiin vuonna 1988 postuumisti Songwriters Hall of Fameen. Hänellä oli neljä poikaa, joista yksi on hänen web-sivujensa ylläpitäjänä toimiva Rolf Anderson.lähde?
Sävellykset

Alma Mater (1954)
Arietta (1962)
Balladette (1962)
Belle of the Ball (1951)
Birthday Party (1970)
Blue Tango (1951)
Bugler's Holiday (1954)
Cambridge Centennial March of Industry (1946)
The Captains and the Kings (1962)
Chatterbox (1966)
Chicken Reel (1946)
China Doll (1951)
A Christmas Festival (1950) (9:00)
A Christmas Festival (1952) (5:45)
Clarinet Candy (1962)
Classical Jukebox (1950)
Concerto in C Major for Piano and Orchestra (1953)
The Cowboy and His Horse (1966)
Do You Think That Love Is Here To Stay? (1935)
Easter Song (194-)
Fiddle-Faddle (1947)
The First Day of Spring (1954)
Forgotten Dreams (1954)
The Girl in Satin (1953)
The Golden Years (1962)
GOLDILOCKS (Musical):
Goldilocks Overture (1958)
Come to Me (1958)
Guess Who (1958)
Heart of Stone (Pyramid Dance) (1958)
He'll Never Stray (1958)
Hello (1958)
If I Can't Take it With Me (1958)
I Never Know When to Say When (1958)
Lady in Waiting (1958)
Lazy Moon (1958)
Little Girls (1958)
My Last Spring (1958)
Save a Kiss (1958)
Shall I Take My Heart and Go? (1958)
Tag-a-long Kid (1958)
The Pussy Foot (1958)
Town House Maxixe (1958)
Who's Been Sitting in My Chair? (1958)
Governor Bradford March (1948)
Harvard Fantasy (1936)
Hens and Chickens (1966)
Home Stretch (1962)
Horse and Buggy (1951)
THE IRISH SUITE (1947 & 1949)
The Irish Washerwoman (1947)
The Minstrel Boy (1947)
The Rakes of Mallow (1947)
The Wearing of the Green (1949)
The Last Rose of Summer (1947)
The Girl I Left Behind Me (1949)
Jazz Legato (1938)
Jazz Pizzicato (1938)
Love May Come and Love May Go (1935)
Lullaby of the Drums (1970)
March of the Two Left Feet (1970)
Melody on Two Notes (1966)
Mother's Whistler (1940)
The Music in My Heart (1935)
An Old Fashioned Song (196-)
Old MacDonald Had a Farm  (1947)
The Penny Whistle Song (1951)
The Phantom Regiment (1951)
Piece for Rolf (1961)
Plink, Plank, Plunk! (1951)
Promenade (1945)
Sandpaper Ballet (1954)
Saraband (1948)
SCOTTISH SUITE (1954):
The Bluebells of Scotland
Turn Ye To Me
Second Regiment Connecticut National Guard March (1973)
Serenata (1947)
Sleigh Ride (1948)
Song of Jupiter (1951)
Song of the Bells (1953)
Suite of Carols for Strings (1955)
Suite of Carols for Brass (1955)
Suite of Carols for Woodwinds (1955)
Summer Skies (1953)
The Syncopated Clock (1945)
Ticonderoga March (1939)
To a Wild Rose (1970) (Edward MacDowell)
A Trumpeter's Lullaby (1949)
The Typewriter (1950)
You Can Always Tell a Harvard Man (1962)
Waltz Around the Scale (1970)
The Waltzing Cat (1950)
Wedding March for Jane and Peter (1972)
What's the Use of Love? (1935)
The Whistling Kettle (1966)
Woodbury Fanfare (1959)
Diskografia

Leroy Anderson's Irish Suite (Decca DL 4050; 1952)
Leroy Anderson conducts Blue Tango and other Favorites (Decca DL 8121; 1958)
A Christmas Festival (Decca DL 78925 (s); 1959)
Leroy Anderson Conducts Leroy Anderson (Decca DL 78865 (s); 1959)
Leroy Anderson Conducts His Music (Decca DL 78954 (s); 1960)
The New Music of Leroy Anderson (Decca DL 74335 (s); 1962)
The Leroy Anderson Collection (Digitally remastered from original Decca analog recordings) (MCA Classics MCAD2-9815-A&B; 1988)
The Best of Leroy Anderson: Sleigh Ride (Digitally remastered from original Decca analog master recordings) (MCA Classics MCAD -11710; 1997)
Kirjallisuutta

Speed, Burgess: Leroy Anderson: A Bio-Bibliography.  Westport Connecticut USA:  Praeger, 2004.  ISBN 0-313-32176-0
Pollack, Howard: Harvard Composers - Walter Piston and his Students.  Metuchen, New Jersey USA:  The Scarecrow Press, 1992.  ISBN 0-8108-2493-0
Jablonski, Edward: The Encyclopedia of American Music.  Garden City, New York USA:  Doubleday & Co., Inc., 1981.  ISBN 0-385-08088-3
McCue, George: Music in American Society 1776-1976.  Piscataway, New Jersey USA:  Transaction Books, 1977.  ISBN 978-0-87855-634-2
Pavlakis, Christopher: The American Music Handbook.  New York, New York USA:  MacMillan Publishing Co., Inc., 1974.
Ewen, David: Popular American Composers - from Revolutionary Times to the Present.  New York, New York USA:  H.W. Wilson Co., 1962.
Ander, Jan-Erik & Lamb, Jeremy: New Sweden 1638-1988.  Stockholm, Ruotsi:  Swedish National Committee for New Sweden '88, 1992.  ISBN 91-7176-146-2
Ledbetter, Steven: 100 Years of the Boston Pops.  Boston, Massachusetts USA:  Boston Symphony Orchestra, Inc., 1985.
Smith, Joseph: Leroy Anderson - Scandinavian Review.  New York, New York USA:  American-Scandinavian Foundation, 2009.
Spalding, Eliot: Vita: Leroy Anderson.  Cambridge, Massachusetts USA:  Harvard Review, 1993.
Frank, Janet: Syncopated Clock, Indeed!.  Washington DC USA:  The American Scholar - Phi Beta Kappa Society, 2008.
Anderson Vercelli, Jane: Composer Leroy Anderson: Cambridge Born and Bred.  Cambridge, Massachusetts USA:  The Newtowne Chronicle - Cambridge Historical Society, 2008.
Kaufman, Joanne: Leroy Anderson: Tuneful Blade Runner.  New York, New York USA:  Wall Street Journal, 1995.
Tommasini, Anthony: Tuneful Gems from a Master: Leroy Anderson.  New York, New York USA:  New York Times, 1996.
Fennell, Frederick: Music by Leroy Anderson.  Northfield Illinois USA:  The Instrumentalist, 1990.
Neumueller, Anders: Leroy Anderson.  Blaine, Washington USA:  Swedish Press Society, 1994.
Sherman, Andrew & Martha: Annual Report dedication to Leroy Anderson.  Woodbury, Connecticut USA:  Town of Woodbury, 2008.
Svea: Svenskättling Berömd Amerikansk Kompositör.  Worcester, Massachusetts USA:  Svea Publishing Company, 1949.
Hembygdsförening, Norra Strö: Norra Strö: Bygden och Folket.  Kristianstad, Ruotsi:  Norra Strö Hembygdsförening, 2009.
Dohlman, Carin: Leroy Andersons Julmusik.  Wellesley, Massachusetts USA:  Gult och Blatt i Boston-New England, 2009.
Berg, Hans-Walter: Leroy Anderson: ein Meister der Miniatur.  Buchloe, Saksa:  Neue Blasmusik, 1992.
Aiheesta muualla

Leroy Anderson (englanniksi)
Ruotsalaiset vanhemmat Suomi, Biography (suomeksi)
Leroy Anderson Foundation (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC 2  IdRef
Anna käsi

| Anna käsi Kirka |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Studio : Takomo-studiot (1-3, 5-10)   MTV-studiot (4)
 Julkaistu: 1989
 Formaatti: LP-levy (FGL 4040)   C-kasetti (FGK 4040)   CD-levy (FGCD-40)
 Tuottaja(t): Kassu Halonen
 Tyylilaji: suomipop, iskelmä, soft rock
 Kesto: 38.29
 Levy-yhtiö: Oy Flamingo Music Ab
 Levymerkki: Flamingo
Listasijoitukset
  Suomi: 3. (syyskuu 1989)
Kirkan muut studioalbumit
| Surun pyyhit silmistäni 1988 | Anna käsi 1989 | Parhaat, uudet versiot 1990 |
Singlet albumilta Anna käsi
 ”Hiljaisuutta” Julkaistu: 1989 (FGS 183)  ”Anna käsi” / ”Kesäpäivät” Julkaistu: 1989 (FGS 191)  ”Yön lapsi” / ”Kaksi luonnonlasta” Julkaistu: 1989 (FGS 195)
Anna käsi on suomalaislaulaja Kirkan 13. studioalbumi, joka julkaistiin syksyllä 1989. Albumin nimikkokappale ”Anna käsi” on yksi Kirkan tunnetuimmista kappaleista ja oli parhaimmillaan Suomen jukeboxien toisiksi soitetuin single.
Albumi menestyi todella hyvin ja kohosi parhaimmillaan Suomen musiikkilistojen 3. sijalle. Yhteensä levy pysyi listoilla 16 viikon ajan. Albumi saavutti kultalevyrajan 1989 sekä platina- ja tuplaplatinalevyrajat 1990. Albumia on myyty vuoteen 2013 mennessä yhteensä 111 269 kappaletta ja se on täten Suomen 50 myydyimmän kotimaisen albumin listan sijalla 46. Se on myös Kirkan toisiksi myydyin levy.
Albumi julkaistiin Flamingo-levymerkillä LP- ja CD-levyinä sekä C-kasettina. Vuonna 1999 albumi julkaistiin uudelleen CD-levynä.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltäneet K. Halonen ja K. Jernström, sanoittanut V. Salmi ja sovittanut Kassu Halonen, ellei toisin mainita.
Kappaleet > A-puoli

Anna käsi – 3.43
Niin paljon kyyneleitä – 4.30
Kesäpäivät – 4.11 (säv. K. Halonen)
Hiljaisuutta – 2.52
Yön lapsi – 4.00
Kappaleet > B-puoli

Kaksi luonnonlasta – 3.43
Kaksin elämään – 3.20
Maa – 4.32
Aika onnellisin – 3.32
Yö yllä nukkuvan maan – 4.06
Kokoonpano > Muusikot

Juha Björninen – kitarat (soolo: 5)
Kassu Halonen – kapellimestari, kosketinsoittimet, kuoro (1-3, 5-10), piano (3), syntetisaattori (6)
Jari Heino – bassokitara
Anssi Nykänen – rummut
Vesa Aaltonen – lyömäsoittimet
Janne Louhivuori – kitarat
Jari Nieminen – kitarat (5)
Kim Lönnholm – kuoro (1-3, 5-10)
Kisu Jernström – kuoro
Kokoonpano > Tuotanto

Kassu Halonen – tuottaja
Dan Tigerstedt – äänitys ja miksaus (Takomo-studiot; 1-3, 5-10)
Juha Laakso – äänitys ja miksaus (Takomo-studiot; 1-3, 5-10)
Jari Laasanen – äänitys ja miksaus (MTV-studiot; 4)
Erik Uddström – kuva
Kisu Jernström – vastaava tuottaja
Aiheesta muualla

Albumi äänitetietokannassa
| n k Kirka |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Saat kaiken  Nykyaikaa  Rautaa ja kettinkiä  Tiukka linja  Lauantaiyö  Kaksi puolta  Anna & Kirka  Kirka  Täytyy uskaltaa  Hengaillaan  Älä sano ei  R.O.C.K.  The Spell  Surun pyyhit silmistäni  Anna käsi  Parhaat, uudet versiot  Ota lähellesi  Kasvot peilissä  Pyydä vain  Sadness in Your Eyes  Kirka  Tie huomiseen  Suuri hetki  Sinut siinä nään  Elämääni eksynyt 
Livealbumit:  Kirka keikalla  Babitzinit konsertissa  Mestarit Areenalla 
Kokoelmat:  Kirkan parhaita  Kirkan parhaat  Isot hitit  Iskelmäkansio  Parhaat, uudet versiot  Babitzin  Parhaat  Kirka I – 12 alkuperäistä  Kirka II – 12  Kirka III – 12 alkuperäistä  16 superhittiä  Aarteet  20 suosikkia – Surun pyyhit silmistäni  20 suosikkia – Hän kuudentoista on  Hetki lyö  20 suosikkia – Mamy Blue  16 hittiä  40 unohtumatonta laulua  30 suosikkia  Kaikki parhaat 1967–2007  Kaikki singlet 1967–2007  The Essential Kirka  Collections 
Muuta:  Diskografia
Antigeenireseptori

T-solujen aktivoituminen 
Makrofagi tai B-solu hajottaa ”syömänsä” antigeenin ja liittää sen fragmentit kudosyhteensopivuustekijä-
molekyyleihinsä. T-solun antigeenireseptori tunnistaa kudosyhteensopivuustekijämolekyyliin liitetyn antigeenin fragmenttiepitoopin, mikä aktivoi T-solun erittämään sytokiineja. T-solut erilaistuvat joko auttaja-T-soluiksi tai tappaja-T-soluiksi. Sytokiinit kiihdyttävät uusien T-solujen kasvua. Auttaja-T-solut erittävät lisää sytokiineja kutsumaan paikalle muita valkosoluja ja ohjaamaan niiden toimintaa. Tappaja-T-solut tuhoavat infektoituneita soluja.
Antigeenireseptori on päävastuun hankitusta immuniteetista kantavien B- ja T-lymfosyyttien pinnalla esiintyvä antigeenien epitooppeja (antigeenien osia, joihin vasta-aine sitoutuu) tunnistava ja sitova proteiinirakenteinen molekyyli. Antigeenireseptorin stimuloituminen antigeenin vaikutuksesta on yksi tekijä, mikä aktivoi lymfosyytin toimimaan sitä vastaan. Antigeenireseptoreita on B- ja T-solujen pinnoilla tuhansittain, mutta samassa immunosyytissä kaikki reseptorit ovat samanlaisia. B- ja T-solujen antigeenireseptorit poikkeavat toisistaan rakenteeltaan ja toiminnaltaan.
B-solujen reseptori

B-solujen reseptori on solun pintaan ankkuroitunut prototyyppi vasta-aineesta, jota kyseinen B-solu on valmistautunut tuottamaan ja vapauttamaan kohdatessaan reseptoriinsa sopivan antigeenin. B-solujen aktivoituminen on useimmissa tapauksissa riippuvainen myös aktivoituneen auttaja-T-solun aiheuttamasta stimulaatiosta. Vasta-ainetta tuottavaa B-solua kutsutaan plasmasoluksi. B-solun reseptori poikkeaa vasta-aineesta vain sen solun pintaan ankkuroivan solukalvon läpäisevän häntäosan osalta. B-solujen reseptorissa on siis samanlainen antigeeneja tunnistava osa kuin vasta-aineissa yleensä.
T-solujen reseptori

T-solujen reseptori on erilainen rakenteeltaan ja monimutkaisempi toiminnoiltaan kuin B-solujen reseptori. Sen rakenne tunnistettiin vasta v. 1983, koska T-solujen reseptoreita esiintyy vain solukalvolla. Suurimmalla osalla T-soluista antigeenireseptori koostuu kahdesta solukalvon läpäisevästä polypeptidistä, joita kutsutaan alfaksi ja beetaksi. Kyseessä on heterodimeeriproteiini. Pienellä osalla T-soluista antigeenireseptori koostuu gamma- ja deltapolypeptideistä. T-solujen antigeenilla on samankaltaisuutta vasta-aineiden kanssa, mutta yksi tärkeä ero on se, että sillä on vain yksi antigeenin epitooppia sitova osa, kun tavallisella vasta-aineella on kaksi antigeenia sitovaa osaa.
Toimiakseen T-solujen antigeenireseptori tarvitsee solun pinnan proteiinien apua (Kuva T-solureseptorista ja apuproteiineista). Toisin kuin B-solut, T-solut eivät kykene reseptorillaan tunnistamaan antigeenia sellaisenaan, vaan toisten solujen on ensin hajotettava se ja hajotetun antigeenin fragmenttien on liityttävä kudosyhteensopivuustekijöihin (engl. major histocompatibility factor, MHC; kutsutaan myös HL (human leukocyte) -antigeeniksi), jotta T-solun reseptori voisi tunnistaa antigeenin epitoopin ja aktivoitua. Kudosyhteensopivuustekijät ovat siirtäjäproteiineja, jotka esittelevät esimerkiksi soluihin tunkeutuneiden mikrobien fragmentteja solujen pinnoilla, jotta immunojärjestelmän solut tunnistaisivat infektoituneet solut. Auttaja-T-solut tunnistavat luokan II kudosyhteensopivuustekijään kiinnittyneen antigeenifragmentin. Luokan II kudosyhteensopivuustekijöitä esiintyy makrofagien, B-solujen ja myös joidenkin T-solujen pinnoilla. Useimmat tappaja-T-solut eli sytotoksiset T-solut tunnistavat luokan I kudosyhteensopivuustekijään kiinnittyneen antigeenifragmentin. Luokan I kudosyhteensopivuustekijöitä esiintyy kaikissa kehon soluissa, joissa on tuma. T-solureseptorin, antigeenin osan ja kudosyhteensopivuustekijämolekyylin yhdistelmä varmistaa, että T-solut kohdistavat vaikutuksensa täsmällisesti oikeisiin soluihin ja lyhyellä etäisyydellä.
Antigeenireseptorigeenit

Kukin B- ja T-solureseptori koodataan segmentteihin jaotelluilla geeneillä. Kustakin geenisegmentistä on lymfosyyttisolun perimässä lukuisia versioita. Solureseptorin lopullinen geeni muodostuu, kun erilliset geenisegmentit yhdistetään solun erilaistumisen aikana, mikä johtaa suureen vaihteluun geenin loppumuodossa. Tuloksena oleva geeni muutetaan transkriptiossa lähetti-RNA:ksi, joka sitten translaatiossa koodataan reseptoriksi. Antigeenireseptorien vaihtuvien osien lukumäärä on erittäin suuri – sekä B- että T-solut voivat tuottaa jopa 1010 erilaista antigeenin sitovaa osaa. Reseptorivaihtoehtojen valtaisuudesta päätellen on luultavaa, että sellaista antigeenin epitooppia ei ole olemassakaan, johon B- ja T-solut eivät kykenisi kehittämään sitoutuvaa antigeenireseptoria.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia T-solujen reseptorista, luettu 29.3.2007
Kuvia B-solujen reseptorista, luettu 29.3.2007