Paratiisi
Määritelmä ja luokittelu > Konkreettiset paratiisit ja niiden synty

Koska konkreettiset paratiisit siirtyvät sukupolvelta toiselle suullisesti, niistä on jäänyt usein vain vähän jälkiä. Niitä on kuitenkin saatu tallennettua esimerkiksi löytöretkien kautta. Konkreettiset paratiisit ovat laajalle levinneitä, ja niissä on huomattavan paljon yhteistä. Konkreettinen paratiisi on kokijan omaa arkiympäristöä muistuttava elinympäristö. Siellä on kuitenkin runsaasti eloonjäämisen kannalta tärkeitä resursseja, kuten vettä, ruokaa ja suojaa. Paratiiseissa on myös paljon kaunista, kuten kukkia, hedelmäpuita, jalokiviä ja palatseja. Elämä on paratiisissa säännönmukaisesti helppoa, onnellista ja riskitöntä. Uhat kuten sodat, sairaudet, puutteet ja kuolema puuttuvat paratiiseista. Myöskään paikallisessa arkiympäristössä tuntemattomia asioita ei paratiiseissa esiinny. Jotkin eläimet ja kasvit saattavat kuitenkin käyttäytyä epätavallisesti, kuten ruohoa syövät leijonat, timantteja kasvavat puut tai perhoseksi muuttuvat ihmiset. Paratiisit sijaitsevat usein jossain kaukaisessa paikassa luonnonesteen takana. Merten rannoilla elävien kansojen paratiisit ovat usein kaukaisella saarella, ja Himalajan kansojen paratiisit ovat luoksepääsemättömän vuoriston laaksossa.
Uskontotutkija Jani Närhen (2009) mukaan paratiisien samankaltaisuudet toisistaan riippumattomien kulttuurien välillä johtuvat ihmisen mielen samankaltaisuudesta eri puolilla maailmaa. Mieli tuottaa säännönmukaisesti samankaltaisia ideaalisia kuvauksia paratiisinkaltaisista ympäristöistä. Näillä geneettisesti periytyvillä mielen mekanismeilla on paratiisimielikuvista riippumaton adaptiivinen tehtävä, joka kytkeytyy välittömiin eloonjäämisen ongelmiin. Toisaalta toistensa kanssa läheisesti vuorovaikutuksessa olevien kulttuurien paratiisikertomuksissa on paljon myös toisilta kulttureilta suoraan omaksuttuja piirteitä.
Paratiisien erot johtuvat kulttuurien eroista. Kunkin kulttuurin paratiisikäsitystä muokkaavat etenkin alueen eliöstö, kulttuuriset hyvinvoinnin symbolit sekä paikalliset rakennukset ja esineistö.
Ympäristöpsykologisen habitaattiteorian mukaan ihmistä miellyttävät intuitiivisesti maisemat, jotka tarjoavat mahdollisuuksia, näköaloja, ruokaa ja suojapaikkoja. Tämän varmasti ikiaikaisen havainnon toi nykykeskusteluun Jay Appleton vuonna 1970 kirjassaan The Experience of Landscape. Myös "savanniteoriaksi" kutsutun ajatusmallin mukaan ihmisiä miellyttävät erikoisesti ne maisemat, joita esiintyi Itä-Afrikassa ihmislajin syntyessä. Niille ovat ominaisia seuraavat piirteet:
avoimet ruohotasangot, joita täydentävät siellä täällä kasvien, pensastojen ja puitten ryhmät,
veden läheisyys,
avara näkymä horisonttiin ainakin jollakin suunnalla,
linnut ja muut eläimet,
kasviston monipuolisuus, kukkien ja hedelmien runsaus.
Tällaisen maiseman peruspiirteisiin kuuluvat vesi, vehreys, näkösuoja ja samalla hyvä näkyvyys, monimuotoisuus kuten kumpuileva maasto, kirkkaat värit, luonnontilaisuus sekä tuttuus. Sen sijaan esimerkiksi kuivuus, liiallinen avoimuus tai näkyvyyden puute vähentävät maiseman mieluisuutta. Tällaiset preferenssit ovat yhteisiä ihmisille kulttuurista riippumatta. Paratiisiympäristöt ovat aina noudattaneet monin tavoin juuri tällaisia ihmiselle lajiominaisia ympäristöpreferenssejä. Tämä on edesauttanut paratiisiuskomusten tuttuutta, mieluisuutta ja niiden siirtymistä kertojalta kuulijalle. Konkreettiset paratiisit ovat kognitiivisesti optimaalisia, koska ne sisältävät niiden poikkeuksellisuutta korostavia liioiteltuja ominaisuuksia. Ne ovat rajoitetusti intuitionvastaisia, aktivoivat samoja mielen tiedonkäsittelyn mekanismeja kuin muutkin yliluonnolliset asiat, ovat konkreettisina relevantteja, ovat osa uskottavia myyttisiä kertomuksia ja sopivat ihmisen kognitiiviseen arkkitehtuuriin paremmin kuin abstraktit paratiisit.
Paratiisit ovat ikuisia: niissä elämä jatkuu aina samanlaisena ja yhtä onnellisena. Ikuinen elämä on yhdistetty paratiisiin, koska se on nähty yleensä haluttavana asiana. Samankaltaisuuden toistumisesta aiheutuva habitaatio, eli ärsykkeeseen tottuminen, sekä ihmistä motivoivien haasteiden ja vaikeuksien puuttuminen paratiiseissa voidaan kuitenkin nähdä ristiriitaisena piirteenä onnellisuuden tavoittelun ihanteen kanssa. Tämän vuoksi paratiisissa asuvan ihmisen mielen täytyisikin luultavasti erota tunnetusta ihmismielestä, jotta hän tuntisi itsensä onnelliseksi.