stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mads Hansen
Ura > Maajoukkueura

Hansen edusti Norjaa Vancouverin olympiakisoissa 2010 ja Sotšin olympiakisoissa 2014 sekä Salt Lake Cityn, Torinon ja Vancouverin olympialaisten karsinnoissa. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2000, 2001, 2006, 2007, 2008, 2009, 2011, 2012, 2013 ja 2014. Hansen pelasi myös I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2002, 2003, 2004 ja 2005. Hän voitti lohkokultaa vuonna 2005, lohkohopeaa vuosina 2003 ja 2004 sekä lohkopronssia vuonna 2002. Hansen toimi Norjan varakapteenina jokaisessa pelaamassan miesten arvoturnauksessa vuosina 2006–2012 ja 2014.
Hansen pelasi myös alle 20-vuotiaiden B-sarjan MM-kilpailuissa vuonna 1997 ja alle 18-vuotiaiden B-sarjan EM-kilpailuissa vuonna 1996.
Muuta

Myös Hansenin pikkuveli Martin on pelannut Norjan pääsarjatasolla.
Mannisten työväentalo

| Mannisten työväentalo |
| --- | --- |
Sijainti:  Manninen, Ypäjä
Valmistumisvuosi:  1915
Purkuvuosi:  1956
Rakennuttaja:  Mannisten Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  hirsi
Julkisivumateriaali:  lauta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mannisten työväentalo oli Ypäjän kunnan Mannisten kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Mannisten työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906, ja sen talo valmistui vuonna 1915. Yhdistyksen toiminta oli sisällissodan jälkeen vaikeaa, sillä suuri osa toimihenkilöistä menetettiin sodan seurauksena. Vuonna 1927 yhdistyksen toimintaa yritettiin käynnistää kolmatta kertaa sodan jälkeen. Vaikka ennen sotaa rakennettu talo oli velaton, toiminta ei tahtonut käynnistyä. Tuolloin oli suunnitteilla, että talo vuokrattaisiin viiden vuoden ajaksi Mannisten koulupiirin alakansakouluksi. Vuonna 1931 tehdyn selvityksen mukaan yhdistyksellä oli kuitenkin vielä tuolloin talo. Vuonna 1930 siellä oli myös pidetty iltamat. Yhdistyksen toiminnan lakattua (ilmeisesti 1930-luvulla) talo jäi rehusuojaksi. Vuonna 1936 yksityishenkilö ilmoitti lehdessä myyvänsä talon huutokaupalla. Talo purettiin lahonneena vuonna 1956.
Maksim Košelev

| Maksim Košelev> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Maksim Pavlovitš Košelev
Syntynyt: 7. maaliskuuta 1976 (ikä 48) Uljanovsk
Jääpallon pelaaja
Pituus:  185 cm
Paino:  85 kg
Pelipaikka:  keskikenttä
| Urheilijan ura> Seurat |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| –1994 | Start, Uljanovsk | – | (–) |
| 1994–2004 | Zorki, Krasnogorsk | – | (–) |
| 2004–2007 | Baikal-Energija, Irkutsk | – | (–) |
| 2007–2008 | SKA-Neftjanik, Habarovsk | 28 | (2) |
| 2008–2012 | Baikal-Energija, Irkutsk | 111 | (19) |
| 2012–2013 | Volga, Uljanovsk | 28 | (3) |
Maajoukkue
| 2013– | Valko-Venäjä | 15 | (4) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 13. helmikuuta 2016.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 13. helmikuuta 2016.
Maksim Pavlovitš Košelev (ven. Максим Павлович Кошелев, s. 7. maaliskuuta 1976 Uljanovsk, Neuvostoliitto) on venäläis-valkovenäläinen jääpalloilija, joka on edustanut urallaan Venäjän pääsarjassa Krasnogorskin Zorkia, Irkutskin Baikal-Energijaa, Habarovskin SKA-Neftjanikia ja Uljanovksin Volgaa.
Košelev aloitti uransa Valko-Venäjän jääpallomaajoukkueessa vuoden 2014 kisoissa ja on edustanut sen jälkeen Valko-Venäjää kolme kertaa vuoteen 2016 mennessä (2014, 2015 ja 2016). Hän on pelannut kolmessa MM-turnauksessa 15 ottelua ja tehnyt niissä 4 maalia.
Saavutukset

Seurajoukkueessa
Venäjän mestaruussarjapronssia 2004 Zorkin riveissä
Maajoukkueessa
MM-kisoissa Valko-Venäjän edustajana vuodesta 2014 kaikkiaan kolme kertaa vuoteen 2016 mennessä.
Punt

Puntin maa oli muinaisten egyptiläisten käyttämä nimitys myyttiseksi jääneestä Afrikan sarvessa sijainneesta valtakunnasta. Puntin maa tunnettiin muinaisessa Egyptissä myös nimellä "Pwenet" tai Ta netjer – 'jumalten maa' . Punt oli monien eksoottisten tuotteiden lähde. Sieltä saatiin kultaa, aromaattisia öljyjä, eebenpuuta, norsunluuta, orjia ja villieläimiä . Muinaisissa egyptiläisissä kirjoituksissa kerrotaan kauppamatkoista tälle alueelle.
18. dynastian kuningatarfaarao Hatšepsutin kuolintemppelin seinällä Deir el-Bahrissa on kuvattu Puntin maahan suuntautunutta kauppamatkaa. Egyptiläiset tekivät puntilaisten kanssa vaihtokauppaa. Egyptiläiset menivät Puntin maahan merta pitkin. He eivät menneet maitse rosvojoukkojen pelossa. He vaihtoivat suitsukkeita, kultaa, kanelia, silmämeikkejä, eläviä paviaaneja, koiria, hyväntuoksuisia öljyruukkuja, puutavaraa ja 31 mirhapuuta.
Egyptiläisten matkat

Vanhimmasta tunnetusta matkasta Puntin maahan kertoo faarao Sahure 25. vuosisadalta eaa. Mentuhotep III:n hallintokautena noin 1950 eaa. Hänen upseerinsa Hannu järjesti yhden tai useampia matkoja Puntiin. Hannun on sanottu purjehtineen alas Punaista merta tutkimaan Kaakkoisia alueita Arabian niemimaalla. Hän lähetti aluksen pois Puntin osavaltiosta, vaikka jotkut ovat sitä mieltä, että hän käski itse, määränpää on ollut epäselvä . Kun alus palasi Hannu antoi kauppatavaroita (jäljempänä ' lahjoja "tai kenties" kunnianosoitus "), mukaan lukien mirhamia, jalometallia ja puuta kuninkaalle. Hannu kirjoitti nimensä retkikunnan kiveen. Sankhara, tässä samassa laaksossa kuin Hammamat, jotkut tiedot tästä valtakunnasta josta ilmenee, että tämän dynastian kuninkaat oli asioineet Arabian kanssa ja kaupanneet siten käyttöön suoraan laakson reitin Coptosin ja Punaisen meren välillä, joka on näyttänyt elvyttäneen vanhan monarkian laskevan onnen .
Ensimmäinen matka Ophirin ja Puntinmaan välillä on tapahtunut Sankharan aikana. Kalliokirjoituksen sanojen mukaan, kaikki tarpeellinen oli viisaasti laadittu. Retkikunta, jonka johtajaksi faarao valitsi jalon Hannun, joka antaa meille seuraavan huomioon hänen matkastaan: .
" Minut lähetettiin suorittamaan alusten matka Puntin maahan, hakemaan faaraolle tuoksuvia mausteita, joita punaisen maan ruhtinaat keräsivät pelosta ja pelko, kuten hän herättää kaikissa kansakunnissa. Ja aloin Coptosin kaupungista.-ja hänen pyhyytensä antoi komennon aseistaa miehiä, jotka olivat minun mukana siitä etelä-maan Thebai'diin" . Hänen huomioistaan matkalla Hannu puhuu viidestä pääasiallisesta asemasta, jossa vaeltaja pysähtyi nauttimaan puhdasta juomavettä. Tämä on myös sama tie, jota että kuljettiin Ptolemaioksen ja roomalaisten aikana, Coptosista itäsuunnassa satamaan Leucos Limeen (nyt Qossier) Punaisen meren rannalla, kaikkien maiden kauppiaiden suuri valtatie ja kaupallinen pääkatu, jossa vaihdettiin ihania tuotteita Arabian ja Intian välillä, joka yhdisti vanhat kansat Aasian ja Euroopan välillä.
Kuuluisin Puntin retki järjestettiin kuningatar Hatšepsutin hallintokaudella 15. vuosisadalla eaa. mirhan hakemiseksi. Kertomus matkasta on kuvattu korkokuvaan Hatšepsutin hautatemppelissä Deir el-Bahrissa. Nehsin kerrotaan johtaneen retkeä. Puntia hallitsivat reliefin kirjoituksen mukaan kuningas Parahu ja kuningatar Ati . Myös monet Hatshepsutin seuraajat kuten Thutmosis III järjestivät Puntin retkiä.
Maantieteellinen sijainti

Muinaisella egyptillä kirjoitetut tekstit yhdistävät Puntin Punaisen meren alueeseen, mutta tutkijat eivät ole yksimielisiä alueen tarkasta sijainnista.
Kenneth Kitchenin mukaan Punt todennäköisesti sijaitsi nykyisen Eritrean, pohjoisen Abessinian tai itäisen Koillis–Sudanin alueella. Muinaisen viljan, teff-heinän, löytyminen neljännen dynastian aikaisten Dahshurin pyramidin tiilistä tukee teoriaa, sillä teff kasvaa vain Eritrean ja Etiopian ylämailla. Korkokuvassa mirha-puiden taimet lastataan egyptiläiseen laivaan. Deir el-Bahrin temppelissä on löydetty merkkejä, että puut on istutettu temppelin alueelle.
Eräiden arvioiden mukaan Punt olisi sijainnut nykyisessä Puntmaassa, Somaliassa, sillä suitsukkeita ja mirhaa, jota egyptiläiset hakivat Puntista saadaan edelleen runsain määrin tältä alueelta. Käännöksessään Periplus of the Erythraean Sea G.W.B. Huntingford väitti, että Punt on sama kuin Opone, rannikon markkinapaikka etelään Cape Guardafuista.
Joskus ajateltiin, että suitsukkeet ja muut Puntin tuotteet osoittivat sen sijainneen Arabian niemimaan etelärannalla, tai jopa Bahrainissa tai Intiassa. Deir el-Bahrin korkokuvan afrikkalaiset eläimet ja suitsukkeita tuottavat puut ovat sulkeneet pois viimeksi mainitut teoriat.[lähde? ]
Ta netjer

Muinaiset egyptiläiset kutsuivat Puntia Ta netjer tarkoittaen "Jumalan maata". Tämä ei tarkoittanut pyhää maata, vaan pikemminkin aurinkojumalan Ran maita eli alueita auringonnousun suunnassa  Nämä itäiset maat oli siunattu pyhillä tuotteilla kuten suitsukkeilla, joita käytettiin temppeleissä. Nimitystä Ta netjer ei käytetty vain Puntista vaan myös muista itäisistä maista.
Sinuhe

Mika Waltarin teoksessa Sinuhe, egyptiläinen kerrotaan ilmeisesti Punaisen meren rannalla olevasta paikasta, josta laivat lähtivät Puntin maahan ja osa niistä palasi arvokkaan lastin kera.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Wonderful Land of Punt
The Land of Punt with quotes from Breasted (1906) and Petrie (1939)
Queen Hatasu, and Her Expedition to the Land of Punt (Arkistoitu – Internet Archive) by Amelia Ann Blanford Edwards (1891).
Deir el-Bahri: Mortuary Temple of Hatshepsut
Hall of Punt at Deir el-Bahri; and Where was Punt? discussion by Dr. Karl H. Leser
Queen of Punt syndrome
Aiheesta muualla > Raportteja Wadi Gawasin kaivauksilta

Archaeologists discover ancient ships in Egypt (Boston University Bridge, 18 March 2005). Excavations at Wadi Gawasis, possibly the ancient Egyptian port Saaw.
Remains of ancient Egyptian seafaring ships discovered (New Scientist, 23 March 2005).
Egyptian sea vessel artifacts discovered at pharaonic port of Mersa Gawasis along Red Sea coast (EurekAlert, 21 April 2005).
University professor finds ancient shipwreck (Arkistoitu – Internet Archive) (Boston University Daily Free Press, 27 April 2005).
Ancient Mariners: Caves harbor view of early Egyptian sailors (Arkistoitu – Internet Archive) (Science News Online, 7 May 2005).
Sailing to distant lands (Al Ahram, 2 June 2005).
Ancient ship remains are unearthed (Deutsche Press Agentur, 26 January 2006).
Archeologists find ancient ship remains[vanhentunut linkki] (Associated Press, 27 January 2006).
4,000-year-old shipyard unearthed in Egypt (MSNBC, 6 March 2006)
MTV Fakta XL

| MTV Fakta XL |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  13. elokuuta 2012
Lähetykset loppuivat:  31. maaliskuuta 2014
Omistaja:  MTV Oy
Tunnuslause:  Pintaa syvemmältä
Maa:   Suomi
Korvasi kanavan:  MTV3 Scifi
Aiemmin:  MTV3 Fakta XL (2012–2013)
Rinnakkaiskanava(t):  MTV Fakta
Kotisivu:  www.mtv3.fi/fakta_xl
Saatavuus
Antenniverkko
DNA Welho:  Kanava 93
Satelliitti
Canal Digital:  Kanava 26 (19.00-01.00)
Kaapeliverkko
DNA Welho:  Kanava 300
Sonera:  Kanava 42
Elisa:  Kanava 476
Infobox OKNimi-testi OK: 
MTV Fakta XL (aiemmin MTV3 Fakta XL) oli MTV Oy:n maksullinen dokumenttiohjelmiin keskittynyt televisiokanava, joka aloitti toimintansa 13. elokuuta 2012. MTV Fakta XL korvasi MTV3 Kanavapakettiin sisältyneen MTV3 Scifi-kanavan.
Kanava tarjosi entistä laajemman kattauksen ajankohtaisia dokumentteja ja dokumenttisarjoja.
Kanavan lähetykset päättyivät 31. maaliskuuta 2014 vähäisen katsojaluvun vuoksi.
Kanavan viimeinen ohjelma ennen lopettamista oli "Kuinka selvitä hengissä katastrofista".
Entiset logot

2012 – 2. marraskuuta 2013.
Marianne Väliaho

Marianne Väliaho (s. 4. huhtikuuta 1994) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut  Naisten Salibandyliigassa Happeen joukkueessa kausina 2013–2017 ja Porvoon Salibandyseuran joukkueessa kausina 2017–2021. Hän on pelannut runkosarjassa 186 ottelua, joissa hän on tehnyt 29 maalia ja saanut 37 syöttöpistettä. Pudotuspelejä hänellä on ennen kauden 2021–2022 loppuottelusarjaa 58, ja niissä hän on tehnyt neljä maalia sekä saanut kahdeksan syöttöpistettä. Hän on voittanut Suomen-mestaruuden vuonna 2021 sekä saavuttanut SM-hopeaa vuonna 2019 ja SM-pronssia vuonna 2014.
Loisteaine

Esimerkki fosforesenssista
Yksivärinen tietokonenäyttö
Reikämaskikuvaputken loisteaineet
Loisteaine on aine, jossa esiintyy luminesenssi-ilmiö. Loisteaineita ovat sekä fosforenssiaineet, joiden valovoima heikkenee hitaasti (> 1 ms), että fluoresenssiaineet, joissa valoemissio vaimenee kymmenissä nanosekunneissa. Fosforenssiaineita käytetään tutkanäytöissä ja pimeässä hohtavissa materiaaleissa, kun taas fluoresenssiaineet ovat yleisiä kuvaputkissa, plasmanäytöissä, loisteputkissa, antureissa ja valkoisissa loistediodeissa.
Loisteaineet ovat usein siirtymäalkuaineiden tai harvinaisten maametallien yhdisteitä. Niiden yleisimpiä käyttökohteita ovat kuvaputket ja loisteputket. Kuvaputkien loisteaineet standardisoitiin toisen maailmansodan alussa, ja ne merkittiin P-kirjaimella ja sen perässä olevalla luvulla.
Alkuaine fosfori on saanut nimensä siitä, että vapaana alkuaineena, valkoisena fosforina esiintyessään se säteilee valoa, joka kuitenkin syntyy Kemiluminesenssilla. Tämän vuoksi fosforia ei lueta loisteaineisiin kuuluvaksi.
Kiderakenteeltaan epähomogeeniset epäorgaaniset loisteaineet tehdään yleensä lisäämällä vähäinen määrä lisäaineita, aktivaattoreiksi kutsuttuja epäpuhtauksia. Epäpuhtauksina voidaan joskus harvoin käyttää dislokaatioita tai muita kidevirheitä. Säteily-ytimen säteilyn aallonpituus riippuu atomista itsestään ja ympäröivästä kiderakenteesta.
Epäorgaanisten aineiden tuikeprosessi johtuu kiteiden sähköisestä vyörakenteesta. Saapuva hiukkanen voi virittää elektronin valenssivyöltä joko johtavuusvyölle tai eksitonivyölle, joka sijaitsee hieman johtavuusvyön alapuolella ja on energia-aukon verran erillään valenssivyöstä. Tämä jättää liittyvän aukon taakseen, valenssivyölle. Epäpuhtaudet luovat sähköisiä tasoja kiellettyyn aukkoon. Eksitonit ovat löyhästi sidoksissa elektroni-aukkopareihin jotka vaeltavat kidehilan läpi kunnes epäpuhtauskeskukset sieppaavat ne kokonaan. Sen jälkeen jälkimmäisen viritystila purkautuu nopeasti, ja se lähettää tuikevaloa (nopean osan). Epäpuhtausaktivaattorit valitaan epäorgaanisten tuikelevyjen tapauksessa yleensä siten, että aineen säteilemä valo on näkyvän valon alueella tai lähellä UV-säteilyä, jolloin valonvahvistimet ovat tehokkaita. Johtavuusvyön elektronien yhdistämät aukot ovat riippumattomia jälkimmäisestä. Epäpuhtauskeskukset, jotka ovat virittyneenä metastabiilissa tilassa eivätkä eksitonien saavutettavissa, sieppaavat nämä aukot ja elektronit peräkkäin. Metastabiilien epäpuhtauksien viivästynyt viritystilan purkautuminen, jonka hidastus johtuu riippuvuudesta matalan todennäköisyyden kiellettyihin mekanismeihin, lähettää taas tuikevaloa (hitaan osan).
Aineet

Loisteaineet valmistetaan yleensä sopivista isäntäaineista lisäämällä aktivaattoria. Parhaan tunnetut tyypit ovat kuparilla aktivoitu sinkkisulfidi ja hopealla aktivoitu sinkkisulfidi.
Isäntäaineet ovat tavallisesti oksideja, nitridejä, oksinitridejä, sulfideja, selenidejä, halideja tai sinkki-, kadmium-, mangaani-, alumiini tai piisilikaatteja tai muiden harvinaisten maametallien silikaatteja. Aktivaattorit pidentävät emissioaikaa eli jälkiloistetta. Muita aineita, kuten nikkeliä, voidaan vuorostaan käyttää jälkihehkun sammuttamiseen ja loisteaineen säteilyn heikkenemisajan lyhentämiseen.
Monet loisteainejauheet valmistetaan matalassa lämpötilassa, kuten sooligeeliprosessilla, ja ne vaativat yleensä jälkihehkutuksen noin tuhannen celsiusasteen lämpötilassa, joka on liian korkea monille käyttökohteille. Sopiva kasvuprosessin optimointi mahdollistaa kuitenkin hehkutuksen välttämisen.
Loisteputkissa käytettävät loisteaineet vaativat monivaiheisen tuotantomenetelmän, jonka yksityiskohdat vaihtelevat loisteaineesta riippuen. Irtoaineet täytyy työstää, jotta saavutetaan haluttu hiukkasten suuruusluokka, koska suurista hiukkasista tulee huonolaatuinen pinnoite putkeen, ja pienet hiukkaset tuottavat vähemmän valoa ja heikkenevät nopeammin. Prosessin olosuhteita pitää säännellä loisteaineen erottamisen aikana, jotta ehkäistään loisteaineen aktivaattoreiden hapettumista ja prosessiastioiden pilaantumista. Loisteaine voidaan pestä työstön jälkeen aktivaattorijäämien poistamiseksi. Haihtuvia aineita ei saa päästää poistumaan työstön aikana. Loisteputkien valmistajat ovat muuttaneet loisteaineiden koostumusta poistaakseen aiemmin käytettyjä myrkillisiä aineita kuten berylliumia, kadmiumia ja talliumia.
Loisteaineiden yleisesti kerrotut ominaisuudet ovat emissiohuipun aallonpituus (nanometreinä, tai vaihtoehtoisesti valkoisten seosten värilämpötila kelvineinä), huipun leveys (nanometreinä 50% intensiteetillä) ja vaimenemisaika (sekunteina).
Käyttökohteet > Valaistus

Loisteainekerrokset tuottavat suurimman osan loisteputkien tuottamasta valosta, ja niitä käytetään myös tasapainottamaan monimetallilamppujen tuottamaa valoa. Neonkilvissä käytetään loisteainekerroksia tuottamaan erivärisiä valoja. Mm. lentokoneiden kojetauluissa käytettävissä elektroluminesenssinäytöissä käytetään loisteainekerrosta tuottamaan häikäisemätön valaisu tai numeerisina ja graafisina näyttöinä. Valkoisissa loistediodivaloissa on sininen tai ultravioletti säteilijä ja loisteainekerros, joka säteilee pidempiä aallonpituuksia, jolloin saadaan kokonainen näkyvän valon spektri. Keskittämättömiä ja poikkeuttamattomia katodisädeputkia käytettiin stroboskooppivaloina vuodesta 1958 alkaen.
Käyttökohteet > Loisteaineita hyödyntävä lämpötilan mittaus

Loisteaineita hyödyntävässä lämpötilan mittauksessa hyödynnetään tiettyjen loisteaineiden lämpötilariippuvuutta. Tätä varten loisteainepinnoite levitetään tutkittavan kohteen pinnalle, ja emission vaimenemisaika on tavallisesti ominaisuus, joka ilmaisee lämpötilan. Koska valaisulaitteet ja opsiset ilmaisimet voidaan sijoittaa siten, että ne voidaan poistaa, menetelmää voidaan käyttää liikkuvilla pinnoilla kuten suurnopeusmoottoreiden pinnoilla. Loisteainetta voidaan levittää myös valokuidun päähän optiseksi/analogiseksi lämpöpariksi.
Käyttökohteet > Pimeässä hohtavat lelut

Kalsiumsulfidin ja strontiumsulfidin yhdiste, jossa on vismuttia aktivaattorina eli (Ca,Sr)S:Bi tuottaa sinistä valoa jopa 12 tunnin loisteajalla; punainen ja oranssi ovat sinkkisulfidin kaavan muunnelmia. Punaista valoa voidaan saada strontiumsulfidista.
Sinkkisulfidi, jossa on viiden miljoonasosan pitoisuus kupariaktivaattoria, on yleisin pimeässä hohtavissa leluissa ja tuotteissa käytettävä loisteaine. Sitä kutsutaan myös GS-loisteaineeksi.
Sinkkisulfidin ja kadmiumsulfidin seoksen säteilemän valon väri riippuu aineiden suhteesta; GdS-pitoisuuden kasvattaminen muuttaa väriä pidempien aallonpituuksien suuntaan. Sen loisteaika on 1-10 tuntia.
Strontiumaluminaatti, jossa on aktivaattorina europiumia, SrAl2O4:Eu(II):Dy(III), on uudempi aine, jonka kirkkaus on suurempi ja loisteaika huomattavasti pidempi. Se tuottaa vihreää ja vedensävyistä valoa: vihreän kirkkaus on suurin ja vedensävyisen loisteaika pisin. Kyseinen loisteaine on noin 10 kertaa kirkkaampaa, kauemmin hohtavaa ja kalliimpaa kuin ZnS:Cu. Strontiumaluminaatin viritystilan aallonpituus vaihtelee välillä 200-450 nm. Vihreän version säteilemä aallonpituus on 520 nm, sinivihreän 505 nm ja sinisen 490 nm. Myös strontiumaluminaatilla voi tuottaa suurempia aallonpituuksia, mutta se heikentää kirkkautta.
Näissä käyttökohteissa loisteaine joko lisätään suoraan lelujen muovaamiseen käytettävään muoviin tai sekoitetaan sideaineeseen, jolloin sitä voidaan käyttää maalina.
ZnS:Cu-loisteainetta käytetään pimeässä hohtavissa ihovoiteissa, joita käytetään Halloween-ehosteissa. Loisteaineen pysyvyys kasvaa tavallisesti samalla kun aallonpituus kasvaa. Katso myös valotikku, joka on kemiluminesenssiin perustuva hohtava tuote.
Käyttökohteet > Postimerkit

Ensimmäiset loisteaineelliset postimerkit otettiin käyttöön vuonna 1959 postinlajittelukoneiden tunnisteiksi. Niistä on monia muunnelmia ympäri maailmaa, joissa on eri määriä loisteainetta. Postimerkkejä kerätään joskus sen mukaan, onko niissä loisteainetunniste tai onko ne tulostettu luminoivalle paperille vai eikö.
Käyttökohteet > Radioluminesenssi

Pääartikkeli: Radioluminesenssi
Sinkkisulfidiloisteaineita on käytetty radioaktiivisten aineiden kanssa, joissa loisteaine viritettiin alfa- ja beetahajoavilla isotoopeilla, jotta saatiin hohtavaa maalia kellotauluihin ja kojeiden säätimiin. Radium-228:a ja Radium-226:tta käytettiin vuosina 1913-1950 aktivoimaan hopealla seostetusta sinkkisulfidista (ZnS:Ag) valmistettuja loisteaineita, jotka loistivat vihertävinä. Loisteaine ei sopi käytettäväksi 25 mg/cm² paksumpina kerroksina, koska muuten valon itseabsorptiosta tulee ongelma. Sinkkisulfidin kidehilan rakenne kuitenkin heikkenee, mikä johtaa kirkkauden vähenemiseen huomattavasti nopeammin kuin radium ehtyy. Ernest Rutherford käytti ZnS:Ag:lla pinnoitettuja spintariskooppien näyttöjä tutkiessaan atomiydintä.
Kuparilla seostettu sinkkisulfidi (ZnS:Cu) on yleisimmin käytetty loisteaine, ja se tuottaa sinivihreää valoa. Kuparilla ja magnesiumilla seostettu sinkkisulfidi (ZnS:Cu,Mg) tuottaa keltaoranssia valoa.
Tritiumia käytetään säteilylähteenä myös monenlaisissa tritiumin valaisua hyödyntävissä tuotteissa.
Käyttökohteet > Elektroluminesenssi

Pääartikkeli: Elektroluminesenssi
Elektroluminesenssia voidaan hyödyntää valonlähteissä. Ne säteilevät yleensä laajalle alueelle, joten ne sopivat nestekidenäyttöjen taustavaloiksi. Loisteaineen viritystila saadaan yleensä aikaan korkean intensiteetin sähkökentän sovelluksella, yleensä soveliaan taajuuden kanssa. Nykyisin elektroluminesenssivalonlähteiden käyttö on vähenemässä, mikä johtuu niiden suhteellisen lyhyistä käyttöi'istä.
ZnS:Cu oli ensimmäinen aine, joka käytti onnistuneesti elektroluminesenssia. Georges Destriau kokeili sitä vuonna 1936 Marie Curien laboratorioissa, Pariisissa.
Jauhe- tai vaihtovirtaelektroluminesenssia käytetään monissa taustavaloissa ja yövaloissa. Monet yritykset myyvät brändättyjä EL-tuotteita kuten joissakin Timex-kelloissa käytettyä IndiGlota tai "Valoteippiä", joka on toinen tuotenimi elektroluminoivissa valosuikaleissa käytettäville materiaaleille. Apollo-avaruusohjelmalla on annettu tunnustus, että se on ollut ensimmäinen merkityksekäs EL-taustavalojen ja -valaistuksen käyttökohde.