stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daring-luokka (hävittäjä, 1949)

| Daring-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 830 t (standardi) 3 820 t (kuormattu)
Pituus:  120 m (kokonaispituus)
Leveys:  16 m
Syväys:  4,1 m
Koneteho:  54 000 hv (40 MW)
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  297
Aseistus
Meritorjunta:  6 x QF 4,5"/L45 Mk V -tykkiä kaksiputkisina UD Mk VI -asennuksina 10 x 21" torpedoputkea Mk IX torpedoille 1 x Squid-sukellusveneentorjuntaheitin
Ilmatorjunta:  4 x 40 mm/L60 Bofors -ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisina STAAG Mk II -asennuksina 2 x 40 mm/L60 Bofors -ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisena Mk V -asennuksena
Daring-luokka oli yhdentoista aluksen muodostama hävittäjäluokka, joista kahdeksan palveli Britannian kuninkaallisessa laivastossa ja loput kolme Australian laivastossa. Luokkaan kuului lisäksi Britannialle kahdeksan alusta ja Australialle yksi, mutta niiden tilaukset peruutettiin. Alukset valmistuivat toisen maailmansodan loputtua, ja ne palvelivat 1950-luvulta alkaen aina 1980-luvulle. Kuninkaallisen laivaston aluksista myytiin kaksi 1993 Perulle, missä toinen palveli aina vuoteen 2007 saakka, ja HMAS Vampire on museoitu.
Alukset olivat suurimpia ja raskaimmin aseistettuja Kansainliiton laivastojen palveluksessa olleita hävittäjiä. Ne olivat lisäksi viimeisiä, joiden pääaseina olivat tykit eivätkä ohjukset. Alukset osallistuivat Indonesian kansannousuun (1962–1966) ja Vietnamin sotaan (1959–1975).
Tamás Darnyi

| Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Unkari> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Soul 1988 | 200 m sekauinti |  |
|  Kultaa | Soul 1988 | 400 m sekauinti |  |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | 200 m sekauinti |  |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | 400 m sekauinti |  |
Tamás Darnyi (s. 3. kesäkuuta 1967 Budapest) on unkarilainen uimari ja olympiavoittaja. Hän on eräs kaikkien aikojen menestyneimmistä sekauimareista.
Darnyi voitti sekä 200 että 400 metrin sekauintimatkoilla olympiakultaa kaksissa olympialaisissa peräkkäin (Soul 1988 ja Barcelona 1992). Soulissa hän ui maailmanennätykset 2.00,17 ja 4.14,75, ja Barcelonassa voittoon riittivät silloisia maailmanennätyksiä heikommat ajat 2.00,76 ja 4.14,23. MM-kisoissa 1986 ja 1991 hän voitti myös molemmat matkat, jälkimmäisellä kerralla ME-ajoin 1.59,36, jolla hän alitti ensimmäisenä kahden minuutin rajan, ja 4.12,36. Myös EM-kisoissa hän voitti tuplakullan vuosina 1985, 1987 ja 1989 sekä viimeksi mainittuna vuonna myös 200 metrin perhosuinnin kultamitalin. EM-kisoissa 1993 hän voitti vielä 400 metrin sekauinnin mutta ei uskaltautunut enää kohtaamaan Jani Sievistä 200 metrillä.
Darnyi teki kaikkiaan seitsemän maailmanennätystä: kolme 200 metrin sekauinnissa, kolme 400 metrin sekauinnissa ja yhden lyhyellä radalla 200 metrin selkäuinnissa.
Darnyi valittiin Euroopan parhaaksi uimariksi 1987, 1988 ja 1991 sekä maailman parhaaksi 1991. Lisäksi Swimming World Magazine valitsi hänet Vuoden miesuimariksi vuosina 1987 ja 1991.
Aiheesta muualla

Tamás Darnyi Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Tamás Darnyi International Swimming Hall of Fame (englanniksi)
Miesten 200 metrin sekauinnin olympiavoittajat
Miesten 400 metrin sekauinnin olympiavoittajat
Miesten 200 metrin sekauinnin pitkien ratojen maailmanmestarit
Miesten 400 metrin sekauinnin pitkien ratojen maailmanmestarit
Miesten 200 metrin sekauinnin pitkien ratojen Euroopan-mestarit
Daugerutis

| Daugerutis Daugeruthe> Ruhtinas |
| --- | --- |
Edeltäjä:  ei tiedossa
Seuraaja:  ei tiedossa
Henkilötiedot
Kuollut: 1213
Daugerutis oli liettualainen ruhtinas, joka mainitaan Henrikin Liivinmaan kronikassa. Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan Daugerutis surmasi itsensä vankeudessa vuonna 1213.
Daugerutis Henrikin kronikassa

Vuonna 1209 Henrik kertoi kronikassaan Jersikan latgallilaisen ruhtinaskunnan ruhtinas Vissewaldin (Vselovodin) olleen sukua liettualaiselle hallitsijalle, jonka takia Jersikan ruhtinaskunnasta tuli liettualaisten tukialue heidän järjestäessään retkiä saksalaisia vastaan.Myöhemmin kronikassa liettualainen hallitsija saa nimen Daugeruthe ja hänen kerrotaan olleen Vselovodin vaimon isä. Riian piispa Albert von Buxhövden kävi sotaa Jersikaa vastaan, poltti Jersikan linnan ja otti vangiksi ruhtinattaren, eli Daugerutisin tyttären. Vuonna 1213 sovittiin piispalle edullinen rauha Vselovodin kanssa. Kronikan mukaan samoihin aikoihin Daugerutis teki matkan Novgorodiin, jossa hän solmi rauhan liettualaisten ja Novgorodin välille. Sopimuksen sisältöä ei tiedetä tarkemmin. Siitä että novgorodilaiset solmivat rauhan Daugerutisin kanssa on päätelty tämän olleen merkittävässä asemassa liettualaisten keskuudessa. Paluumatkalla Novgorodista kalparitarit hyökkäsivät liettualaisten kimppuun ja ottivat Daugerutisin vangiksi. Tämän jälkeen hänet vietiin vankilaan nykyiseen Cēsisin kaupunkiin. Usean vankilassa vietetyn päivän jälkeen Daugerutisin luokse tuli vierailijoita Liettuasta ja vähän tämän jälkeen Daugerutis tappoi itsensä miekalla. Daugerutis surmasi itsensä luultavasti siksi, etteivät liettualaiset saaneet kokoon hänestä pyydettyjä lunnaita.
Jelena Davydova

Jelena Viktorovna Davydova (ven. Елена Викторовна Давыдова, s. 7. elokuuta 1961 Voronež) on entinen neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Davydova voitti Moskovan 1980 olympialaisissa kultaa joukkuekilpailussa ja pistein 79,150 moniottelussa. Telinefinaaleissa hän sai hopeaa puomilla (19,750 pistettä) ja sijoittui neljänneksi hypyssä (19,575).
Moskovan MM-kilpailuissa 1981 Davydova voitti kultaa joukkuekilpailussa ja saavutti hopeaa permannolla sekä pronssia moniottelussa ja nojapuilla.
Darfurin sulttaanikunta

Darfurin sulttaanikunta oli nimensä mukaisesti Darfurissa nykyisen Sudanin alueella sijainnut sulttaanikunta. Sulttaanikunta perustettiin 1600-luvulla ja sen valloittivat egyptiläiset 1870-luvulla.
Historia > Perustaminen

Furit olivat perinteen mukaan aloittaneet kamppailun maata hallinneita tunjureita vastaan jo 1400-luvulla, mutta tunjurien valta kukistui vasta vuonna 1640-luvulla, kun Sulayman Solongdungu ajoi heidät pois maasta. Kananperinteessä hänen valtakautensa muistetaan sotien aikana, jolloin furit kukistivat myös alueen arabipaimentolaiset pohjoisessa ja baggarat etelässä. Sulaymanin pojanpoika vakiinnutti dynastiansa valta-aseman naimalla Darfurin pohjoisan zaghawa-kansaan kuuluneen naisen. Darfurin jatkuva laajentuminen johti lopulta sotaan läheisen Wadain sulttaanikunnan kanssa, jonka kanssa Darfur soti 1800-luvun keskivaiheille saakka.
Sodankäynnin ohella Darfurissa harjoitettiin myös kauppaa ja erityisesti vanhat kauppayhteydet Egyptiin vahvistuivat. Maassa vuonna käynyt skotlantilainen matkailija W. G. Browne kertoi, että Darfurin sulttaani näytteli suurta osaa maiden välisessä kaupankäynnissä ja että suuri osa karavaanein Darfurista Egyptiin lähteneistä kauppatavaroista oli sulttaanin. Samoihin aikoihin sulttaanikunta oli myös tullut hyvin riippuvaiseksi orjasotilaista, jotka tunnettiin nimellä kurkwa. Orjasotilaita eivät sitoneet paikalliset klaanit, mikä antoi vallanpitäjille tiettyä vapautta heidän käytössään. Orjia saatiin salati-nimellä tunnetuilla sotaretkillä, joita tehtiin tätä tarkoitusta varten.
Historia > Sulttaanikunnan loppu

Darfurin sulttaanikunnan suuremmat ongelmat alkoivat 1800-luvulla kun Ottomaanien valtakunta ja Egypti alkoivat levittäytyä Niiliä pitkin etelään. Muhammad ‘Ali valloitti Darfurilta Kordofanin provinssin ja läheisen Sennarin sulttaanikunnan vuonna 1821, sekä levitti valtansa perinteisille Darfurin orjamaille etelään. Vuonna 1874 Darfuriin hyökkäsi Zubayr Pasha Rahma Mansur, tuottoisan orjakauppaimperiumin johtaja. Hänen hyvin varustettu orja-armeijansa kukisti ja tappoi Darfurin sulttaani Ibrahim Qaradin al-Manawashin taistelussa. Tämän jälkeen Darfur liitettiin osaksi ottomaanien vallan alaista Egyptiä.
Darfurin sulttaanikunta heräsi vielä kerran eloon Sudanin sodan seurauksena. Muhammad Ahmad Al-Mahdin vuonna 1881 aloittama kapina otti haltuunsa suuren osan Sudania Darfur mukaan lukien, mutta britit ja egyptiläiset kukistivat kapinan vuoteen 1898 mennessä. Kapinallisten Mahdiyyan hajotessa Ali Dinar Zakariya otti haltuunsa Darfurin ja loi sulttaanikunnan uudestaan. Khartumin haltuunsa ottaneet britit sietivät sulttaanikunnan itsenäisyyttä ranskalaisten valloittaessa Wadain Darfurista länteen. Ensimmäisessä maailmansodassa sulttaani liittoutui Ottomaanien valtakunnan kanssa, minkä johdosta brittiläis-egyptiläiset joukot hyökkäsivät maahan kukistaen ja tappaen sen viimeisen sulttaanin vuonna 1916.
Darfurin viimeisen sulttaanin Ali Dinar Zakariyan ruumis taistelukentällä. Valokuva on myös ainut tunnettu Darfurin sulttaania esittävä teos.
Dammam

| Dammam (الدمام, ad-Dammām) |
| --- | --- |

 Dammam
 Koordinaatit: 26°26′N, 50°06′E 
Valtio:  Saudi-Arabia
Provinssi:  Al-Šarqiyya
Väkiluku (2010)  ():  903 312
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dammam (arab. الدمام‎, ad-Dammām) on kaupunki Persianlahden rannalla Saudi-Arabiassa. Se on maan itäisen Al-Šarqiyyan provinssin pääkaupunki.
Kaupungin väkiluku on kehittynyt Saudi-Arabian väestönlaskentojen mukaan seuraavasti: 482 321 (1992), 744 321 (2004) ja 903 312 (2010). Vuonna 2010 Dammam oli Saudi-Arabian viidenneksi väkirikkain kaupunki Riadin, Mekan, Jeddan ja Medinan jälkeen.
Historia

Koska Dammamin alueella ei ole historiallisesti ollut juurikaan luonnonvaroja, ei alueella ollut pitkään myöskään merkittävää kaupunkiasutusta. Osmanien valtakunta hallitsi aluetta 1500-luvulta lähtien, mutta ajan kanssa heidän otteensa alueesta heikkeni. 1700-luvun lopulla Saudien suku alkoi levittää valtaansa alueelle. Saudien laajenemishalujen taustalla oli into levittää wahhabilaista tulkintaa islamista. Hekään eivät saaneet kuitenkaan vakaata otetta alueesta. 1800-luvun alkupuolella nykyisen Dammamin paikalla oli Rahmah bin Jabir al-Jalahimahin rakentama linnoitus. Al-Jalahimah oli osallinen Bahrainin valtataisteluissa ja hän pakeni paikalle kiistojen kärjistyttyä. Bahrainia nykyisin hallitseva khalifa-heimo kukisti hänet ja valtasi myös Dammamin alueen vuonna 1826. Heidän valtansa jatkui aina vuoteen 1844 saakka, jolloin Saudit valtasivat alueen. Khalifat palasivat alueelle 1850-luvun puolella ja heidän puolellaan asioihin yrittivät sekaantua britit, jotka hyökkäsivät Dammamiin vuonna 1861. Osmanien valtakunta palautti puolestaan valtansa alueelle vuonna 1871. Saudien alaisuuteen alue päätyi lopullisesti vuonna 1913, kun Ibn Sa’ud valtasi Osmanien varuskunnan puolustaman Hofufin kaupungin. Valtauksen myötä Saudit hallitsivat viimein nykyisen Saudi-Arabian itäosia. Virallisesti maan itäosat liitettiin Saudi-Arabian kuningaskuntaan vuonna 1932.
Standard Oil aloitti öljyn etsinnän alueella vuonna 1935. Vuonna 1938 kaupungin lähistöltä löydettiin öljyä, joka johti suureen muutokseen seudulla. Pienestä rannikkotaajaman kasvu räjähti ja siitä muodostui suuri satamakaupunki. Kaupungin ja sen lähistön yleisilme onkin uudenaikainen. Öljylähteiden löytymisen myötä paikalle virtasi ulkomaalaisia työntekijöitä, jotka asutettiin tuolloin Dammamin leirinä tunnetulle alueelle, josta kehketyi sittemmin Saudi Aramcon pääkonttori. Myös lähistön asutukset kasvoivat. Vielä 1980-luvulla Dammam oli erillinen kaupunki lähellä Al-Khobaria, Dhahrania, ja Al-Qatifia. Kaupunkien laajetessa ne lopulta kasvoivat yhteen.
Ilmasto

Dammamin ylin lämpötila vaihtelee vuoden mittaan 21–45 °C:n välillä. Alin lämpötila vaihtelee 10–29 °C:n välillä. Viilein kuukausi on tammikuu ja lämpimin heinäkuu. Vuosittainen sadanta on noin 90 millimetriä. Suurimmat sateet saadaan marraskuun ja tammikuun välillä, jolloin sataa noin 60 millimetriä. Kesäkuun ja lokakuun välillä sadetta ei saada juuri lainkaan.
Talous ja liikenne

Kaupungissa toimii Kuningas Faysalin yliopisto (jonka päätoimipiste läheisessä Hofufin kaupungissa) ja sitä palvelee Kuningas Fahdin kansainvälinen lentoasema. Öljyteollisuuden ohella kaupungissa on maataloutta ja siellä tuotetaan meijerituotteita. Seudun koetiloilla on paljon ulkomailta tuotua lihan- ja maidontuotantokarjaa.
Dammamin satama, viralliselta nimeltään Kuningas Abdulazizin satama, on merkittävä satama Persianlahden rannalla. Saudi-Arabian Persianlahden satamista Jubailin satama kuuluu esimerkiksi Yhdysvaltain satamajärjestön (AAPA) laatimalla listalla maailman sadan suurimman rahtisataman joukkoon (2013), mutta vuonna 2010 maansa neljänneksi suurimmaksi yltänyt Dammamin satama ei yllä tälle maailmanlistalle.
Näkymä kantakaupungista.
Kaupunkikuvaa, etualalla sairaalarakennus.
Dammam satelliittikuvassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
King Faisal University (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (moe.gov.sa)
Port of Dammam (englanniksi) (marinetraffic.com)
Dammamin öljykentän lähde numero 7, ensimmäinen onnistunut poraus Dammamissa.
Dwight F. Davis

Dwight F. Davis
Dwight Filley Davis (5. heinäkuuta 1879 St. Louis, Missouri – 28. marraskuuta 1945 Washington DC) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja ja republikaanisen puolueen poliitikko. Hän oli yksi Davis Cupin perustajista ja edusti siinä maataan vuosina 1900 ja 1902. Hän myös voitti vuosina 1899–1901 kolmesti peräkkäin Yhdysvaltain miesten nelinpelin mestaruuden yhdessä Holcombe Wardin kanssa. Davis kilpaili sekä kaksin- että nelinpelissä vuoden 1904 kesäolympialaisissa.
Davis oli koulutukseltaan lakimies. Hän työskenteli Yhdysvaltain sotaministerinä vuosina 1925–1929 ja Filippiinien kenraalikuvernöörinä 1929–1932.
Davis sai Distinguished Service Crossin. Hän pääsi St. Louis Walk of Fameen ja International Tennis Hall of Fameen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dwight F. Davis Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  SNAC 2
Dazat

Tubujen asuinalue.
Dazat ovat tedojen ohella toinen tubujen pääryhmistä. He asuvat tedojen eteläpuolella Sahelin vyöhykkeellä Tšadissa ja Nigerin itäosassa. Dazan kieltä eli dazagaa pidetään yleensä tubun (tedan) murteena.
Eri klaaneihin jakautuneita dazoja arvioidaan olevan yli 200 000 henkeä. Uskonnoltaan he ovat muslimeja. Ryhmän pääelinkeino on paimentolaisuuteen perustuvaa karjanhoito. Kotieläimiä ovat kamelit, hevoset, lampaat ja vuohet. Lisäksi harjoitetaan keinokasteluun perustuvaa maanviljelyä (taateleita, viljaa ja vihanneksia) sekä kaupankäyntiä. Sahelin kuivuus on pakottanut miehet etsimään ansiotöitä kaupungeista.
Dazojen alaisuuteen kuuluu erityinen käsityöläisryhmä aza (azza).
De bello Alexandrino

| De bello Alexandrino |
| --- | --- |

Kirjailija:  Aulus Hirtius
Kieli:  latina
Genre:  historia
Julkaistu:  1. vuosisata eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
De bello Alexandrino (suom. Aleksandrian sodasta) on Aleksandrian sotaa käsittelevä teos. Sen kirjoittajan on väitetty olleen Julius Caesar, mutta tyylianalyysien mukaan sen kirjoittaja oli Aulus Hirtius, joka myös kirjoitti Caesarin Gallian sodaa käsitelleen Gallian sodan (Commentarii de bello Gallico) kahdeksannen kirjan. On epäselvää ovatko de bello Hispaniensis ja de bello Africo sama kirjoittajan käsialaa.
Teos käsittelee Julius Caesarin sotaretkeä Egyptiin Pompeiuksen kuoleman jälkeen. Se käsittelee myös muita tapahtumia idässä, Illyriassa ja Hispaniassa. Teos päättyy Caesarin voittoon Farnakeesta Zelan taistelussa.
De bello Alexandrino on tyyliltään selvä, mutta jokseenkin tylsä. Tyyli ei ole aivan yhtä ytimekäs ja elävä kuin Caesarin, mutta teos on hyvin koottu eikä täysin vailla dramatiikkaa.
Nykypäivään teos on säilynyt useassa käsikirjoituksessa, joista vanhimmat ovat 900-luvulta.
Howard Davis

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Howard Davis ja Chuck Liddell vuonna 2009. |  Howard Davis ja Chuck Liddell vuonna 2009. |  Howard Davis ja Chuck Liddell vuonna 2009. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 60 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Havanna 1974 | 57 kg |  |
Howard Edward Davis jr. (14. helmikuuta 1956 Glen Cove, New York – 30. joulukuuta 2015) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä, olympiavoittaja ja amatöörien maailmanmestari.
Davis voitti 18-vuotiaana maailmanmestaruuden höyhensarjassa eli alle 57-kiloisissa Havannassa 1974. Kaksi päivää ennen Montréalin 1976 olympialaisia hänen äitinsä kuoli sydänkohtaukseen, mutta hän otteli kuitenkin olympialaisissa ja voitti kultaa kevyessä sarjassa eli alle 60-kiloisissa. Hän voitti japanilaisen Y. Segawan pistein 5–0, kolumbialaisen L. Asprillan kehätuomarin keskeytyksellä toisessa erässä, bulgarialaisen Tsvetan Tsvetkovin luovutuksella kolmannessa erässä, jugoslavialaisen Ače Ručevskin pistein 5–0 sekä loppuottelussa romanialaisen Simion Cuţovin pistein 5–0. Davis palkittiin Val Barker -palkinnolla kisojen teknisimpänä nyrkkeilijänä.
Olympialaisten jälkeen Davis siirtyi ammattilaiseksi ja pääsi ottelemaan MM-tittelistä mutta ei koskaan voittanut maailmanmestaruutta.
Kesällä 2015 Davisilla diagnosoitiin parantumaton ja pitkälle edennyt keuhkosyöpä, vaikka hän ei ollut koskaan käyttänyt alkoholia tai tupakkatuotteita. Hän kuoli puoli vuotta myöhemmin 30. joulukuuta 2015 59 vuoden iässä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Howard Davis Wikimedia Commonsissa
Antero Aakkula

Antero Aakkula  (8. elokuuta 1909 Kangasala – 11. joulukuuta 2006 Colorado Springs, Yhdysvallat) oli suomalainen majuri ja Lahden suojeluskuntapiirin toinen yleisesikuntaupseeri, joka johti jatkosodan lopussa ja Moskovan välirauhan aikana aseiden hajavarastoinnin, jota joukkotiedotusvälineissä kutsuttiin asekätkennäksi.
Koulutus

Uransa alussa Aakkula oli palvellut varusmiehenä ja sittemmin ammattiupseerina Lahden varuskunnassa Tampereen rykmentissä. Aakkula valmistui vuonna 1936 kadettikurssilta 18. Kesällä 1944 Aakkula palveli majurina IV armeijakunnassa tiedustelu-upseerina. Hän liittyi 1948 Yhdysvaltain asevoimiin.
Aseiden hajasijoitus

Ennen hajasijoitusta Aakkula toimi syksyllä 1944 Saimaan kanavalla Mustolan sululla IV armeijakunnan esikunnan tiedustelutoimiston päällikkönä. Aakkula ja kolme muuta upseeria saivat 27. syyskuuta 1944 kello 16 everstiluutnantti Usko Haahdilta käskyn ryhtyä suojeluskuntapiirien toisiksi yleisesikuntaupseereiksi, joiden tehtävinä oli johtaa alueellisesti aseiden hajasijoitus. Aakkula sopi Haahdin kanssa siitä, että hänen esimiehensä jääkärieversti Karl-Vilhelm Grünn saisi tietää Aakkulan todellisen tehtävän, koska tunsi tämän hyvin.
Lahden suojeluskuntapiirissä Aakkulaa auttoi majuri Urho Purhonen. Toiseksi avustajaksi hän sai Lahden tiemestarin kuljetuksia varten. Lisäksi hankittiin johtajat Asikkalasta, Hartolasta, Heinolasta, Hollolasta, Joutsasta, Luhangasta, Nastolasta ja Sysmästä. Heinolassa hajasijoitettava viestikalusto muurattiin porraskäytävän alle.
Aakkula sai kutsun Valpon kuulusteltavaksi Helsinkiin heinäkuun alussa 1945 ja lähti matkaan junalla Lahdesta. Riihimäen rautatieasemalla hän joutui vaihtamaan junaa ja nousi Helsingin junan asemesta ”vahingossa” länteenpäin menevään junaan. Näin Aakkulaa ei koskaan saatu kuulusteltavaksi eikä päästy selville hänen apulaisistaan eikä hänen piirinsä kätköistä. Urho Purhonen taas kiisti kuulusteluissa koko kahdeksan kuukautta kestäneen pidättämisensä ajan tietävänsä kerta kaikkiaan mitään Aakkulan puuhista.
Pako Suomesta

Hän kuului Marttisen miehiin, jotka pakenivat Ruotsin kautta Yhdysvaltoihin. Suomen valtiollinen poliisi ei ehtinyt kuulustella Aakkulaa, koska hän pakeni Suomesta ennen sitä.  Antero Aakkula oli toiminut Arvo Vikströmin aisaparina siitä lähtien, kun Olavi Pihala oli järjestänyt heidän pakomatkansa Uudenkaupungin saaristosta Ruotsiin samassa veneessä. Aakkula oli viimeinen hengissä ollut asekätkijä, joka kuoli Yhdysvaltain asevoimien everstinä 97-vuotiaana. Asekätkennän paljastuttua hän pakeni ensin Ruotsiin ja sieltä Yhdysvaltoihin välttäen näin vankeustuomion. Aakkula oli viimeinen elossa ollut asekätkentäjutussa tuomion saaneista.
Palvelu ulkomailla

Aakkula palveli Alaskassa, Pohjois-Carolinassa ja Coloradossa sekä Länsi-Saksassa. Aakkula oli Vietnamin sodan veteraani, ja siellä saavuttamistaan ansioista hänet ylennettiin everstiksi 1968. Puolustusvoimain komentaja, amiraali Juhani Kaskeala myönsi Aakkulalle sotilasansiomitalin vuonna 2005.
Kirjallisuutta

Kairinen, Paavo A.: Marttisen miehet. Asekätkijäveljet.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14664-1
Aakkula, Antero; koonnut ja toimittanut Tepa Härönoja: Asetakista toiseen.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26387-7
Aiheesta muualla

Antero Aakkulan muistokirjoitus. Helsingin Sanomat (käyttäjätunnuksella).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
De bello Hispaniensi

| De bello Hispaniensi |
| --- | --- |

Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  latina
Genre:  historia
Julkaistu:  1. vuosisata eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
De bello Hispaniensi (suom. Hispanian sodasta) on Julius Caesarin Hispanian sotaa käsittelevä teos. Sen kirjoittajan on väitetty olleen Julius Caesar, mutta tyylianalyysien mukaan sen kirjoittaja oli joku muu. Teoksen kirjoittajaksi on väitetty myös muun muassa Aulus Hirtiusta, mutta tätä ei pidetä enää todennäköisenä. Hirtius kirjoitti Caesarin Gallian sotaretkeä käsittelevän Gallian sodan (Commentarii de bello Gallico) kahdeksannen osan ja Aleksandrian sotaa käsittelevän de bello Alexandrinon. On myös ehdotettu että de bello Hispaniensis ja de bello Africo olisivat jonkun toisen tekemiä käsikirjoituksia, joita Hirtius aikoi käyttää valmistelevansa teoksen materiaalina.
De bello Hispaniensista on väitetty latinankielisen kirjallisuuden surkeimmaksi teokseksi. Teksti on paikoin kieliopin vastainen ja usein vaikeaselkoinen. Nykypäivään teos on säilynyt useassa käsikirjoituksessa, joista vanhimmat ovat 900-luvulta. Käsikirjoitusten kopioinnin yhteydessä on tekstiin tullut useita aukkoja ja kuusi sataa eri virhettä.
Davlekanovo

Davlekanovo (ven. Давлека́ново, baškiiriksi Дәүләкән, Däüläkän) on kaupunki Baškortostanin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Belajaan laskevan Djoma-joen rannalla 109 kilometriä Ufasta lounaaseen. Kaupunki on Davlekanovon piirin keskus. Sen kautta kulkee Ufan ja Pohvistijevon välinen rautatie (Davlekanovin asema). Asukkaita on 24 500 henkeä (vuonna 2008).
Kaupunki on saanut alkunsa Itkulovon kylän viereen perustetusta Davlekanovon asemataajamasta. 1800-luvulla se oli huomattava myllyteollisuuden ja viljakaupan keskus. Kaupunginoikeudet taajama sai vuonna 1942. Nykyään Davlekanovossa on mylly- ja rehuteollisuuden lisäksi myös muuta elintarviketeollisuutta, suuri tiilitehdas ym.
Aiheesta muualla

Davlekanovosta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (bashinfo.ru)
Davlekanovosta kertova sivu (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Baškortostanin tasavallan kaupungit
Pääkaupunki: Ufa

Agidel | 
Baimak | 
Belebei | 
Beloretsk |
Birsk |
Blagoveštšensk |
Davlekanovo |
Djurtjuli |
Išimbai | 
Janaul |
Kumertau | 
Meleuz |
Mežgorje |
Neftekamsk |
Oktjabrski |
Salavat |
Sibai |
Sterlitamak |
Tuimazy |
Utšaly
HMAS Darwin

| HMAS Darwin |
| --- | --- |
 HMAS Darwin

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Todd Pacific Shipyards, Seattle, Washington
Kölinlasku:  3. heinäkuuta 1981
Laskettu vesille:  26. maaliskuuta 1982
Palveluskäyttöön:  21. heinäkuuta 1984
Poistui palveluskäytöstä:  palveluksessa 2017
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 100 t
Pituus:  124 m (vesiraja) 139 m (kokonaispituus)
Leveys:  14 m
Syväys:  6,7 m
Koneteho:  41 000 hv
Nopeus:  29+ solmua
Miehistöä:  176–221
Aseistus
Aseistus:  1 × 3″ OTO Melara -tykkiä 1 × Mk13-ohjustenlaukaisualusta (Harpoon- ja SM1-ohjukset) 1 × 20 mm Mk15 Vulcan Phalanx -tykki 6 × 324 mm torpedoputkea 2 × helikopteria
HMAS Darwin (viirinumero FFG 04) on Australian laivaston vuonna 1984 palvelukseenotettu Adelaide-luokan ohjusfregatti.