stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korisliiga-kausi 2012–2013
Runkosarja > Ennätyksiä ja merkkipaaluja > Merkittäviä tasalukujen ylityksiä

| Päivämäärä | Pelaaja | Joukkue | Tasaluku |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 8. marraskuuta 2012 |  Jeb Ivey | Nilan Bisons | 500 syöttöä |  |
| 17. marraskuuta 2012 |  Petri Virtanen | Joensuun Kataja | 6000 pistettä |  |
| 1. joulukuuta 2012 |  Jerald Fields | Joensuun Kataja | 200 torjuntaa |  |
| 28. joulukuuta 2012 |  Damon Williams | Tampereen Pyrintö | 6000 pistettä |  |
| 4. tammikuuta 2013 |  Jukka Matinen | KTP-Basket | 5000 pistettä |  |
| 12. tammikuuta 2013 |  Damon Williams | Tampereen Pyrintö | 3000 levypalloa |  |
| 23. tammikuuta 2013 |  Olli Ahvenniemi | Tampereen Pyrintö | 300 torjuntaa |  |
| 23. tammikuuta 2013 |  Jukka Matinen | KTP-Basket | 200 torjuntaa |  |
| 6. helmikuuta 2013 |  Bojan Sarcevic | KTP-Basket | 800 syöttöä |  |
| 9. maaliskuuta 2013 |  Ilkka Vuori | Kauhajoen Karhu | 600 syöttöä |  |
| 19. maaliskuuta 2013 |  Petri Virtanen | Joensuun Kataja | 1500 syöttöä |  |
| 30. maaliskuuta 2013 |  Jukka Kataja | Salon Vilpas | 700 syöttöä |  |
| 30. maaliskuuta 2013 |  Antero Lehto | Tampereen Pyrintö | 700 syöttöä |  |
| 30. maaliskuuta 2013 |  Antti Nikkilä | Tampereen Pyrintö | 300 torjuntaa |  |
| 5. huhtikuuta 2013 |  Sami Lehtoranta | Joensuun Kataja | 7000 pistettä |  |
Päävalmentajat

Lähde:
| Joukkue | Päävalmentaja | Päävalmentajana |
| --- | --- | --- |
| Forssan Koripojat |  Miikka Sopanen |  |
| Joensuun Kataja |  Jukka Toijala |  |
| Kauhajoen Karhu |  Ari Tammivaara |  |
| Korikobrat |  Nenad Stefanović |  |
| Kouvot |  Jyri Lehtonen |  |
| KTP-Basket |  Sami Toiviainen |  |
| Lappeenrannan NMKY |  Lassi Tuovi |  |
| Namika Lahti |  Ilkka Palviainen |  |
| Nilan Bisons |  Greg Gibson |  |
| Salon Vilpas |  Mikko Tupamäki |  |
| Tampereen Pyrintö |  Ville Tuominen |  |
| UU-Korihait |  Jarmo Laitinen |  |
Talous

Lähde:
| Joukkue | Budjetti | Muutos ed>  kaudesta |
| --- | --- | --- |
| Joensuun Kataja | 650 000 € | + 32 000 € |
| Kauhajoen Karhu | 539 000 € | + 5 400 € |
| Nilan Bisons | 480 000 € | + 160 000 € |
| Kouvot | 458 000 € | + 32 700 € |
| KTP-Basket | 450 000 € | + 20 000 € |
| Salon Vilpas | 350 000 € | ±0 € |
| Namika Lahti | 330 000 € | - 85 000 € |
| Tampereen Pyrintö | 310 000 € | + 10 000 € |
| Korikobrat | 300 000 € | 1. div. |
| UU-Korihait | 300 000 € | + 34 400 € |
| Forssan Koripojat | 285 000 € | 1. div. |
| Lappeenrannan NMKY | 270 000 € | - 100 000 € |
Palkitut > Suomen Koripalloliiton kauden parhaat

Vapaaheittopalkinnon sai Forssan Koripoikien Sami Ikävalko. Fair Play -palkinto myönnettiin Kouvoille, ja parhaan toimitsijapöydän palkinnon sai KTP-Basket.
| Palkinto | Voittaja | Joukkue |
| --- | --- | --- |
| Vuoden pelaaja |  Samuel Haanpää | Korikobrat |
| SM-finaalien paras pelaaja |  Jeb Ivey | Nilan Bisons |
| Vuoden puolustuspelaaja |  Henri Hirvikoski | Kauhajoen Karhu |
| Vuoden tulokas |  Jussi Turja | Korikobrat |
| Vuoden kehittynein pelaaja |  Vesa Heinonen | Namika Lahti |
| Paras kuudes pelaaja |  Petri Virtanen | Joensuun Kataja |
| Vuoden ulkomaalaisvahvistus |  Martin Zeno | Nilan Bisons |
| Vuoden valmentaja |  Sami Toiviainen | KTP-Basket |
| Vuoden erotuomari |  Petri Mäntylä |  |
Tampereen Pyrinnön Damon Williams teki kauden aikana ennätysmäärän tripla-tuplia.
Lucius Aemilius Paullus

John Trumbullin maalaus Aemilius Paulluksen kuolemasta Cannaessa.
Lucius Aemilius Paullus (k. 216 eaa.) oli roomalainen sotapäällikkö. Hän oli konsulina vuosina 219 eaa. (Marcus Livius Salinatorin kanssa) ja 216 eaa. (Gaius Terentius Varron kanssa). Ensimmäisenä konsulivuonnaan hän osallistui toiseen illyrialaissotaan ja voitti Faroksen kuninkaan Demetrioksen, joka pakeni Makedonian Filippos V:n hoviin. Toisena konsulivuotenaan hän osallistui Cannaen taisteluun ja sai surmansa.
Jälkeläiset

Paulluksen poika Lucius Aemilius Paullus Macedonicus voitti vuonna 168 eaa. kolmannessa makedonialaissodassa Makedonian kuninkaan Perseuksen ja kuoli vuonna 160 eaa.
Paulluksen tytär Aemilia Tertia (nimen perusteella ehkä kolmas tytär) oli Scipio Africanuksen vaimo.
Marcel Fässler (rattikelkkailija)

| Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten rattikelkkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten rattikelkkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten rattikelkkailu. Olympialaiset  | Maa:   Sveitsi> Miesten rattikelkkailu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Calgary 1988 | neljän miehen kelkka |  |
Marcel Fässler (s. 21. helmikuuta 1959) on sveitsiläinen rattikelkkailija. Fässler voitti yhdessä Ekkehard Fasserin, Kurt Meierin ja Werner Stockerin kanssa rattikelkkailun nelimiehisen joukkuekisan olympiakultaa Calgaryn talviolympialaisissa 1988.
Fässlerin poika Adrian on myös olympialaisissa kilpaillut rattikelkkailija.
Maaviskaali

Maaviskaali (ruots. landsfiskal) oli Ruotsissa ja Suomessa valtionhallinnollinen virkamies, joka toimi muun muassa alisyyttäjänä. Virat perustettiin Ruotsissa 1714. Suomessa virat lakkautettiin 1860. Ruotsissa maaviskaali oli 1918–1964 maavoudin (landsfogde) alainen virkamies, jonka tehtäviin kuuluivat maaseudun poliisi-, syyttäjä- ja ulosottoasiat. Virat lakkautettiin ja korvattiin siten, että poliisiasiat siirtyivät poliisimestareille, syyttäjäasiat piirisyyttäjille ja ulosottoasiat kruununvoudeille.
Maavoimakomentaja

Maavoimakomentaja on sotilaskomentaja, joka johtaa maavoimien joukkoja vastuualueellaan. Häntä voivat tukea muiden puolustushaarojen komentajat tehtävässään toiminta-alueella. Suomessa maavoimien komentaja on merivoimien komentajan ja ilmavoimien komentajan ohella yksi puolustushaarojen komentajista.
Erottelu maavoimakomentajaan ja muihin komentajiin tulee keskeiseksi, jos esimerkiksi merivoimien rannikkojoukot on alistettu pääasiassa rannan takana olevan alueen komentajalle, joka rauhan oloissa vastaan vain maavoimista alueella.
Luovutettu Karjala

Luovutettu Karjala.
Luovutettu Karjala tarkoittaa talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Suomen Neuvostoliitolle luovuttamista alueista sitä, joka käsitti noin puolet Karjalan historiallisen maakunnan alueesta. Luovutetun Karjalan alue sisälsi kolme kaupunkia eli Viipurin, Sortavalan ja Käkisalmen sekä kaksi kauppalaa, Koiviston ja Lahdenpohjan. Lisäksi alueella oli 37 maalaiskuntaa kokonaan sekä osia 20 kunnasta. Karjalasta luovutetun alueen koko oli noin 24 700 neliökilometriä, noin viidestoistaosa koko maan pinta-alasta. Yhteensä lähes 450 000 alueen asukasta, joista pääosa oli Suomen karjalaisia, menetti kotiseutunsa ja maaomaisuutensa. Muun Suomen alueelle joutui siirtymään Karjalankannakselta noin 301 000 suomalaista sekä Laatokan Karjalan ja Raja-Karjalan alueilta noin 140 800. Siirtoväkeä oli 12 prosenttia kaikista Suomen asukkaista ja se asutettiin Suomessa kaikkialle maahan suurelta osin Pohjois-Suomea ja rannikon ruotsinkielisiä seutuja lukuun ottamatta. Niin mittavan joukon sijoittaminen oli varsin suuri operaatio sodan runtelemassa maassa.
Historia

Käytännössä tyhjäksi asukkaista jääneen Suomen Karjalan entinen itäosa liitettiin heti talvisodan jälkeen pääosin Venäjän neuvostotasavaltaan kuuluneesta Karjalan autonomisesta neuvostotasavallasta muodostettuun ”itsenäiseen” Karjalais-suomalaiseen neuvostotasavaltaan. Pienempi osa Taipaleenjoki–Suvanto–Koivisto-linjan etelä- ja itäpuolelta liitettiin Venäjän neuvostotasavallan Leningradin alueeseen. Vuoteen 1941 mennessä luovutetun Karjalan alueelle oli muuttanut noin 188 000 asukasta eri puolilta Neuvostoliittoa.
Jatkosodan alettua Neuvostoliittoon ja erityisesti Neuvostoliiton Karjalaan suorittamansa hyökkäyksen yhteydessä suomalaisjoukot valtasivat lähes koko luovutetun Karjalan alueen. Eduskunta ilmoitti sen palauttamisesta Suomeen itsenäisyyspäivänä 1941, vaikka koko sodan ajan itäiset Suomenlahden ulkosaaret eli muun muassa Lavansaari, Peninsaari, Seiskari ja Koukouri pysyivätkin Neuvostoliiton hallussa. Suomen palautusilmoitusta ei tunnustanut mikään ulkovalta, ei myöskään Suomen kanssasotijana ollut Saksa[lähde? ]. Asemasodan aikana monet alueen aiemmat suomalaiset asukkaat pääsivät jälleenrakentamaan talvisodassa tuhoutuneita tilojaan.
Neuvostoliiton puna-armeijan suoritettua suurhyökkäyksen kesällä 1944 se valloitti osan alueesta uudestaan ja sieltä paenneet ehtivät ottaa mukaansa vain välttämättömimmät tavarat. Jatkosodan 1944 päättäneen Moskovan välirauhan mukaan suomalaisjoukot joutuivat vetäytymään kansainvälisesti tunnustetun, vuoden 1940 rajan taakse. Sodan jälkeen koko Karjalankannas sekä sen ja rajan välinen alue liitettiin osaksi Leningradin aluetta.
Sodan jälkeen Neuvostoliitto siirsi alueelle väkeä lähinnä Venäjän sisäosista, Ukrainasta ja Valko-Venäjältä. Valtaosa asukkaista siirtyi vapaaehtoisesti. Useimmat Karjalankannaksen paikannimet venäläistettiin neuvostotyylisiksi vuonna 1948, esimerkiksi Kivennavasta tuli Pervomaiskoje, siis vapaasti suomentaen ”Ensimmäinentoukokuutala” eli ”Vappula”. Sen sijaan nimiä ei juuri muutettu virallisesti suomen- ja venäjänkieliseen Karjalais-suomalaiseen neuvostotasavaltaan kuuluneilla Laatokan Karjalan ja entisen Raja-Karjalan alueilla.
Aluetta alettiin nopeasti muuttaa neuvostojärjestelmän mukaiseksi. Rakennettiin kolhooseja ja sovhooseja. Kirkot otettiin muuhun käyttöön: esimerkiksi Konevitsan luostarista tehtiin asevarasto, joistakin kirkoista taas tehtiin elokuvateattereita tai navettoja.
Tilastoja

Luovutetun Karjalan asukasluku oli 410 000 henkilöä ennen talvisotaa. Alueen pinta-ala oli 24 739 km² eli noin 6,5 % koko Suomen pinta-alasta (382 801 km²). Alue oli hyvin suomenkielinen. Viipurin läänissä oli vuonna 1920 ruotsinkielisiä vain 1,4 %, kun keskimäärin Suomessa lukema oli 13 %. Alueella oli 450 teollisuuslaitosta ja kokonaistuotanto vastasi 10 % Suomen teollisuustuotannosta. Erityisen tärkeitä olivat selluloosatehtaat, joiden tuotanto oli neljäsosa koko maan selluloosatuotannosta. Alueella oli 12 % maan peltopinta-alasta ja 11 % metsäpinta-alasta.
Nykytilanne

Alueella on noin 350 000 asukasta, joista suurin on kansallisuudeltaan venäläisiä. Alueen asutus on keskittynyt Viipuriin ja Pietarin esikaupungeiksi muuttuneisiin Kannaksen pitäjiin. Suurin osa sovhooseista ja kolhooseista on hylätty. Ensossa oleva sellutehdas edustaa alueen tärkeintä teollisuutta. Alueella sijaitsevat Koiviston ja Uuraan öljysatamat öljyputkineen.
Suomalaisvoimin on kohennettu tiettyjä rakennuksia ja alueita. Monrepos’n huvilapuistoa restauroidaan. Alvar Aallon suunnittelemaa Viipurin kirjastoa on kunnostettu Venäjän valtiollisella rahoituksella. Joillekin karjalaisille on muodostunut jokakesäisten kotiseutumatkojen toimeksi hautausmaiden siistiminen, tärkeänä osana oman suvun hautakivien etsiminen ja pystyyn nostaminen.
Nykytilanne > Kiinteistöjen omistusoikeudet

Pariisin rauhansopimuksessa yksityisten kiinteistöjen omistusoikeudesta ei ollut suoria säännöksiä ja on esitetty näkemys, jonka mukaan omistusoikeudet eivät siirtyneet luovutetun alueen siirtyessä Neuvostoliitolle. Keväällä 2006 asianajaja Kari Silvennoinen ryhtyi eräiden suomalaisten rajantakaisten alueiden entisten kiinteistönomistajien kanssa oikeustoimiin alueen maiden omistusoikeuksista. Silvennoinen pitää 4. syyskuuta 1944 kiinteistörekisteriin merkittyjä henkilöitä kiinteistöjen oikeina omistajina. Helmikuussa 2007 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin antoi asiassa kielteisen päätöksen, jonka mukaan asia pitää ensin käsitellä maan sisäisissä, siis Venäjän, oikeusasteissa. Silvennoinen vei jutun venäläiseen oikeuteen, joka hylkäsi kanteen sekä Viipurissa että Pietarin hovioikeudessa. EIT kieltäytyi tämän jälkeenkin ottamasta juttua käsittelyyn.
Perinteisen näkemyksen mukaan Suomesta Neuvostoliitolle siirtyneillä alueilla voimaan astui sellaisenaan Neuvostoliiton laki, joka ei tuntenut maan yksityistä omistusta. Lisäksi Pariisin rauhansopimuksen (SopS 20/1947) sotatoimien vahingoista saatavia korvauksia koskeva 29. artikla, sisältää tekstin:
Luovutetun Karjalan kunnat > Kokonaan luovutetut

Kokonaan Karjalan luovutetulla alueella sijaitsi 37 maalaiskuntaa:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Antrea  Harlu  Heinjoki  Hiitola  Impilahti  Jaakkima  Johannes  Kanneljärvi  Kaukola  Kirvu  Kivennapa  Koiviston maalaiskunta  Kuolemajärvi  |  Kurkijoki  Käkisalmen maalaiskunta  Lavansaari  Lumivaara  Metsäpirtti  Muolaa  Pyhäjärvi (Vpl)  Rautu  Ruskeala  Räisälä  Sakkola  Salmi  Seiskari  |  Soanlahti  Sortavalan maalaiskunta  Suistamo  Suojärvi  Terijoki  Uusikirkko  Valkjärvi  Viipurin maalaiskunta  Vuoksela  Vuoksenranta  Äyräpää  |
Kaupunkeja oli kolme:
Käkisalmi
Sortavala
Viipuri
Kauppaloita oli kaksi:
Koivisto
Lahdenpohja
Luovutetun Karjalan kunnat > Osittain luovutetut

Kuntia, joiden Suomelle jääneet osat liitettiin naapurikuntiin, oli viisi:
Jääski
Korpiselkä
Pälkjärvi
Säkkijärvi
Vahviala
Kuntia, joiden alueista luovutettiin osia, mutta jotka jatkoivat olemassaoloaan itsenäisinä kuntina, oli 16:
Ilomantsi
Joutseno (pieniä erillisalueita Nuijamaan ja Jääsken alueilla)
Kitee
Lappee
Nuijamaa
Parikkala
Rautjärvi
Ruokolahti
Saari
Simpele
Tohmajärvi
Uukuniemi
Vehkalahti (Somerin ja Narvin ulkosaaret)
Virolahti
Värtsilä
Ylämaa
Näistä osa on sittemmin liitetty muihin kuntiin alueluovutuksiin liittymättömistä syistä. Kunnista Ruokolahti, Tohmajärvi ja Ylämaa itse asiassa laajenivat naapurikuntien Suomelle jääneiden osien liitoksilla.
Luovutetun Karjalan kunnat > Viipurin lääni ja Karjalan historiallinen maakunta

Luovutetun alueen kunnista Ilomantsi, Kitee, Pälkjärvi, Tohmajärvi ja Värtsilä sijaitsivat Kuopion läänissä, kaikki muut Viipurin läänissä.
Luovutettuja Viipurin läänin kuntia, jotka eivät kuuluneet Karjalan historialliseen maakuntaan vaan Uudenmaan historiallisen maakuntaan, oli kaksi: Suursaari ja Tytärsaari. Lisäksi Uudenmaan historialliseen maakuntaan kuuluneesta Vehkalahden kunnasta luovutettiin Narvin ja Somerin saaret.
Viipurin läänistä jäi Suomen yhteyteen pääosa nykyisestä Etelä-Karjalan maakunnasta ja nykyisen Kymenlaakson maakunnan itäosaa vastaava alue. Viipurin läänin jäljelle jääneestä osasta muodostettiin vuonna 1945 Kymen lääni, johon vuonna 1949 liitettiin nykyisen Kymenlaakson maakunnan länsiosan kunnat Uudenmaan läänistä.
Aiheesta muualla

Luovutettu Karjala
Luovutettu Karjala Arkistojen Portti, Arkistolaitos
Karjala-lehden Pitäjä pitäjältä -liitteitä 1960- ja 1970-luvuilta (Luovutettu Karjala -sivusto)
Lehikoinen, Laila: Antreasta Äyräpäähän: Luovutetun Karjalan pitäjien nimet.  Helsinki:  Kotimaisten kielten keskus, 2018.  ISBN 978-952-5446-93-7.  Julkaisun verkkoversio (PDF).
Suomen kuntarajat vuonna 1935 ennen alueluovutuksia.
Kartta luovutetun Karjalan kunnista.
M103 (panssarivaunu)

M103A2 Bovingtonin panssarimuseossa
Heavy Tank M103 oli Yhdysvaltain armeijan ja merijalkaväen kylmän sodan aikainen raskas panssarivaunu. Vaunua rakennettiin 300 kappaletta, jotka olivat käytössä 1957–1974.
Käyttö

Armeija sijoitti vaunut tammikuussa 1958 Eurooppaan 899. panssaripataljoonaan. Yksikkö sai nimen 2. raskas panssaripataljoona, 33. panssarirykmentti. Yksikössä oli neljä komppaniaa, joissa kuusi joukkuetta, jokaisessa joukkueessa kolme vaunua ja yksi jeeppi.
Yhdysvaltain merijalkaväki suhtautui panssarivaunuihin eri tavalla ja sen näkemyksen mukaan panssarivaunun päätarkoitus oli jalkaväen tukeminen. Siten raskaan panssarivaunun huonompi liikkuvuus ei ollut niin rajoittava kuin armeijan kannalta ja raskas panssarointi ja tulivoima olivat merkittävämpiä. Sen vuoksi merijalkaväki otti käyttöönsä 220 valmistetuista 300 vaunusta ja päivitti ne M103A1 ja M103A2-versioihin.
‎Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta M103 (panssarivaunu) Wikimedia Commonsissa
Ludwig Anzengruber

Ludwig Anzengruber
Ludwig Anzengruber (29. marraskuuta 1839 Alservorstadt, nykyisin osa Wieniä – 10. joulukuuta 1889 Wien) oli itävaltalainen näytelmä-, romaani- ja novellikirjailija.
Anzengruber menetti isänsä vuonna 1844. Anzengruber keskeytti koulunsa vuonna 1855 ja pääsi harjoittelijaksi kirjakauppaan. Jouduttuaan erotetuksi hän ryhtyi kierteleväksi näyttelijäksi saavuttamatta sen kummempaa menestystä. Hän palasi Wieniin vuonna 1866.
Anzengruberin onni alkoi kääntyä vasta 1870-luvun alussa, jolloin sai kantaesityksensä hänen näytelmänsä Der Pfarrer von Kirchfeld. Hän meni vuonna 1873 naimisiin 16-vuotiaan Adelinde Lipkan kanssa, ja pari sai kolme yhteistä lasta. Myöhemmällä urallaan Anzengruber saavutti menestystä varsinkin näytelmillään, mutta teki myös toimittajantyötä. Hän sairastui 50-vuotispäivänsä kynnyksellä pernaruttoon ja kuoli pari viikkoa myöhemmin verenmyrkytykseen.
Anzengruber käsitteli uskonnollisia ja siveellisiä ristiriitoja realistisissa maalaisnäytelmissä ja wieniläiskappaleissa, joissa ilmenee lempeää hyväntuulisuutta yhtyneenä elämän traagisuuden tuntoon: Der Pfarrer von Kirchfeld, Der Meineidbauer, Das vierte Gebot ja Ein Faustschlag. Näytelmä Heimg’funden. Eine Weihnachts-komödie sai Grillparzerin palkinnon. Romaaneista ja kertomuksista merkittäviä ovat kokoelma Dorfgänge ja varsinkin Der Sternsteinhof. Eine Dorfgeschichte.
Suomennetut teokset

Toveri, suomentanut Maila Talvio. Lisänä tekijän elämäkerta, kirjoittanut O. Relander. Otava, 1895.
Häpeäpilkku, suomentanut Alpo Noponen. Suomalainen Kustannus-osakeyhtiö Kansa, 1908. Kansan romaanikirjasto 3.
Sternsteinin kartano, suomentanut Vera Anttila. Kansa, 1909.
Omantunnon mato: 3-näytöksinen (4 kuvaelmaa) kansannäytelmä lauluineen, Kansan lehti, 1909.
Raskaan syytöksen alla; Kun on olevinaan liian ovela: kaksi kertomusta, suomentanut L. Soininen. Karisto, 1909.
Valapatto: kansannäytelmä kolmessa näytöksessä (Der Meineidbauer), suom. E. Törmänen (käsikirjoitus Taideyliopiston Teatterikorkeakoulun kirjastossa)
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Ludwig Anzengruberin e-kirjoja Projekti Lönnrotissa sekä Project Gutenbergissä.
Marcos Alonso

Marcos Alonso -nimisiä henkilöitä:
Marquitos (Marcos Alonso Imaz), espanjalainen jalkapalloilija
Marcos (Marcos Alonso Peña), espanjalainen jalkapalloilija, edellisen poika
Marcos Alonso, espanjalainen jalkapalloilija, edellisen poika.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Marcos Alonso”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Mannermaasulkemus

Mannermaasulkemus eli kontinentaalijärjestelmä oli Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kohdistunut kauppasaarto, jonka Ranskan keisari Napoleon I julisti marraskuussa 1806. Saarto kesti vuoteen 1814.
Taustaa

Napoleon oli 1800-luvun alussa joutunut vaikeaan tilanteeseen. Britannian laivasto oli estänyt Ranskan yritykset voittaa Britanniaa vastaan käyty sota asevoimin. Tilanteen ratkaisemiseksi Napoleon päätti pakottaa saarivaltakunnan rauhaan nujertamalla sen taloudellisesti julistamalla sen kauppasaartoon. Tuontikieltoon perustuva saarto toteutettiin pääosin vuosina 1806–1807, mutta senkin jälkeen sulkemukseen liittyneiden maiden rivit olivat liian harvat Britannian talouden luhistamiseksi.
Sulkemuksen laajentaminen

Viedäkseen loppuun käynnistämänsä suunnitelman Napoleon kaavaili saarron suurimpien aukkojen tukkimista. Niitä olivat lähinnä Ruotsi, Tanska ja Portugali. Napoleon ja Venäjän keisari Aleksanteri I solmivat Tilsitissä heinä–elokuussa 1807 sopimuksen, jolla vastahakoinen Venäjä liittyi saartoon. Sopimuksen mukaan muiden Itämeren alueen valtioiden mukaan pakottaminen oli Venäjän tehtävä.
Toteuttaakseen sopimuksen ehdot Venäjä pyrki painostamaan Ruotsia diplomaattisin keinoin. Sen osoittauduttua tuloksettomaksi alkoi Suomen sota, jonka seurauksena Suomi liitettiin osaksi Venäjää ja lyödyn Ruotsin oli liityttävä mukaan saartoon. Tanska puolestaan liittyi saartoon jouduttuaan sekä Ranskan että Britannian painostamaksi. Ratkaisuun vaikutti ennen muuta Britannian laivaston hyökkäys Kööpenhaminaan ja sitä seurannut Tanskan laivaston perikato. Napoleonin onnistui saada myös Portugali saartoon mukaan valtaamalla se vuonna 1807 yhdessä espanjalaisten kanssa. Maan tilanne ei kuitenkaan muodostunut pysyväksi brittiläisten tehtyä jo seuraavana vuonna onnistuneen vastahyökkäyksen.
Taloudelliset vaikutukset

Huolimatta mannermaasulkemuksen monista puutteista se rasitti suuresti siihen osallistuneiden maiden talouksia. Mantereella saarto toisaalta lisäsi joidenkin tuotannonalojen kannattavuutta Britannian teollisuuden kilpailun poistuessa, mutta haitat olivat kuitenkin hyötyjä suuremmat, koska Manner-Euroopan teollisuus kärsi merentakaisten raaka-aineiden puutteesta. Vaikeudet johtivat lopulta siihen, että Napoleoninkin oli hyväksyttävä puolueettomien alusten suorittama Ranskan ja Britannian säännelty kaupan välittäminen. Britannian onnistui puolestaan hyödyntää tilannetta ottamalla haltuunsa Ranskan merentakaisia siirtomaita, mutta samanaikaisesti maan talouselämä joutui saarron vuoksi vaikeuksiin, joka huipentui vakavaan talouskriisiin 1810-luvun alussa.
Sulkemuksen loppu

Mannermaasulkemus oli periaatteessa voimassa Napoleonin kukistumiseen saakka, mutta käytännössä sen merkitys väheni jo vuosia aiemmin. Esimerkiksi Britannian tärkeä kauppakumppani Venäjä lipesi siitä jo vuonna 1811. Näin ollen Ruotsin ja Venäjän suhteen kannalta Ruotsin mukana olo mannermaasulkemuksessa muuttui yhdentekeväksi, vaikka se oli ollut Suomen sotaan johtanut välitön syy.
Venäjän luopuminen mannermaasulkemuksesta johti Ranskan hyökkäykseen Venäjää vastaan 1812.
Saarron epäonnistumiseen on esitetty monia syitä, mutta eräs niistä lienee Napoleonin Ranskan ylimielinen asenne muihin saartoon liittyneisiin maihin. Maa puuttui toistuvasti liittolaistensa sisäisiin asioihin järjestelemällä itselleen edullisia olosuhteita saarron kestäessä. Toiseksi vaikuttaa siltä, että ranskalaiset yliarvioivat Britannian talouden kriisin, koska he jo saarron alussa uskoivat maan talouden olevan romahtamassa aikaisempien vuosien sotakustannusten ja liittolaisille annetun tuen vuoksi. Kolmantena syynä voidaan pitää salakauppaa, jota ei yrityksistä huolimatta kyetty kokonaan estämään. Unohtaa ei sovi myöskään edellä mainittua saarron kielteistä vaikutusta Manner-Euroopan talouksille. Vaikeudet luonnollisesti lisäsivät mannermaasulkemusta kohtaan tunnettua vastustusta. Virallisesti Britannian talouden luhistamiseen pyrkinyt järjestelmä purettiin vuonna 1814.
Leppästenjärvi

| Leppästenjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°36′11″N, 24°51′24″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pääskylänjoen valuma-alue (35.76)
Laskujoki:  oja Pitkäveteen 
Järvinumero:  35.761.1.016
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  110,2 m  
Rantaviiva:  0,809 km  
Pinta-ala:  2,728 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiLeppästenjärvi 
Leppästenjärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisten Päijälässä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,7 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Leppäkosken kulmakunnalla peltojen ympäröimänä loivassa painaumassa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 800 metriä. Soistuneet rannat ovat kapean puusto- tai pensasvyöhykkeen ympäröimät. Järvi on autio.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 110,2 metriä mpy. Siihen on johdettu Kaukalon metsästä tuleva kuivatusoja. Sen laskuoja lähtee sen etelärannasta ja se laskee Pitkäveteen Taavansaaren luona. Laskuojan pudotus on 4,2 metriä.
Historiaa

Vuoden 1965 peruskartassa Leppästenjärveä ympäröivät pellot ulottuivat järven rantaan asti. Vuoden 1986 peruskartassa pellot jäivät hieman kauemmaksi rannasta.