Klemens von Metternich
Diplomaattina ja ministerinä > Pyhä allianssi

Wienin kongressi, jota Metternich johti on saanut myöhemmin kritiikkiä aristokraattien suosimisesta ja konservatiivisuudesta. Kyseessä oli kuitenkin aikansa oloissa realistinen ja järkevä ratkaisu, joka onnistui ylläpitämään rauhantilaa Euroopassa. Se oli Metternichin uran huipentuma.
Sen sijaan Aleksanteri I:n esittämä Pyhä Allianssi, johon myös Metternich lähti mukaan herätti jo omana aikanaan kritiikkiä ja jopa pilkkaa. Aleksanteri I esitti, että Euroopan valtioiden hallitsijat toimisivat toisiaan kohtaan rauhan ja lähimmäisenrakkauden hengessä, jota sovellettaisiin myös politiikkaan. Mukaan kuuluivat myös siveelliset periaatteet. Britannia ei lähtenyt mukaan Pyhään allianssiin, sillä sen ulkoministeri Castelereagh uskoi Aleksanterin menettäneen järkensä. Hanketta pilkattiin lähinnä mystiikaksi ja hölynpölyksi, mutta silti valtaosa Euroopan valtioista lähti siihen mukaan.
Vuonna 1818 Euroopan johtajat kokoontuivat Aacheniin. Mukana oli myös liike-elämän edustajia. Kokouspaikan valinnassa oli symboliikkaa, olihan se ollut Kaarle Suuren hovin sijaintipaikka. Kokouksen tavoitteena oli lujittaa yksinvaltaa: oli laitettava alulle aika, jota leimaisi ulkoinen ja sisäinen rauha sekä alamaisten kunnioitus hallitsijoitaan kohtaan. Suurvaltojen välillä vallitsisi voimatasapaino. Tätä ohjelmaa on sanottu Metternichin ohjelmaksi ja tämän ohjelman ajamisesta tuli hänen elämäntyönsä.
Kokous päätti vapauttaa Ranskan miehitysjoukoista. Metternich halusi kääntää historian kelloja taaksepäin, palata ennen vuotta 1789 vallinneeseen kauniiseen maailmaan ja estää se, mitä hän kutsui roskaväen kirkumiseksi. Maailmassa ei hänen mukaansa ollut kansoja, vaan ainoastaan valtioita ja hallitsijoita. Nyt maailmaa hallitsi järki, ohjaus, viisaus ja oikeus. Pyhän allianssin tehtäväksi tulisi kukistaa kapinapyrkimykset.
Kokouksen ollessa tauolla Metternich viihtyi korttipeli-illoissa liikemiesten kanssa seuranaan uusi rakastajatar Venäjän Lontoon suurlähettilään puoliso, liivinmaalainen ruhtinatar Dorothea von Lieven os. von Benckendorff (1785–1857). Heidän kirjeenvaihtonsa vuosilta 1818-1819 on säilynyt.
Kokouksen jälkeen Metternich totesi tyytyväisenä istuvansa kuin suuren verkon keskellä. Hän hallitsi Saksaa ja Italiaa. Molemmissa maissa hän kävi häikäilemättömään kamppailuun vapaus- ja yhtenäisyysliikkeitä vastaan. Sananvapaudesta tehtiin loppu. Hän oli nyt Itävallan tosiasiallinen johtaja. Omissa päiväkirjoissaan Metternich arvioi aikansa hallitsijoita, eikä uskonut heistä kovinkaan monen olleen tehtävänsä tasalla: Itävallan Frans I oli kova ja kuivettunut, Ranskan Ludvig XVIII nuutunut ja Ison-Britannian Yrjö III mielisairas.
Ensimmäinen isku Metternichin järjestelmään tuli Isosta-Britanniasta. Se ilmoitti, ettei lähetä joukkojaan kukistamaan vallankumouksia ja antoi Etelä-Amerikan siirtomaiden vapautua Espanjasta. Myös Kreikan annettiin itsenäistyä Osmanien valtakunnasta. Pahin isku tuli Ranskasta jossa vuonna 1830 oli heinäkuun vallankumous. Myös Preussi alkoi kilpailla Itävallan kanssa Saksan johtavan valtion asemasta.
Metternich jäi leskeksi vuonna 1825 ja solmi uuden avioliiton vuonna 1827. Tämä avioliitto päättyi vuonna 1829 vaimon kuoltua lapsivuoteeseen. Kolmannen avioliittonsa hän solmi vuonna 1831.
Metternichin sisäpoliittinen vaikutusvalta alkoi heiketä kun hallitukseen nousi Franz Anton von Kolowrat, jonka onnistui päästä keisari Frans I:n suosioon. Metternichiä alettiin pitää jo jossain määrin naurettavana; hän oli turhamainen ja piti pitkiä teorialuentoja asiasta kuin asiasta.
Vuoden 1847 lopulla Itävaltaa ei enää Metternichin mukaan hallittu, vaan sen juoksevia asioita hoidettiin. Minkään asian ei haluttu juurikaan muuttuvan. Oli Saksan liitto, jonka Frankfurt am Mainin liittopäivien piti Metternichin mukaan estää Saksaa yhdistymistä. Itävalta, joka oli monikansallinen, esiintyi ulospäin Saksan johtajana. Metternich tajusi kuitenkin, että suurin osa ihmisistä ei halunnut asioiden olevan näin ja halusi päästä hänestä eroon.