Ludwig van Beethovenin elämäkerta
Aktiivinen kausi säveltämistyössä (1803–1812) > Beethovenin ystävät ja suojelijat

Vuonna 1806 Beethoven laati ainoan viulukonserttonsa. Se ei kuitenkaan aluksi saanut suurta suosiota. Hämmästystä yleisössä herätti se, että pitkän avausosan ensimmäiset nuotit antoi patarumpu. Pianisti Muzio Clementi kuitenkin piti viulukonsertosta niin paljon, että pyysi Beethovenia sovittamaan teoksen pianokonsertoksi. Näin syntyneelle D-duuri-pianokonsertolle ei annettu numeroa. Saman vuoden heinäkuussa ruhtinas Lichnowsky pyysi Beethovenia viettämään loppukesän hänen luonaan. Syyskuussa hän pyysi Beethovenia soittamaan kahdelle ranskalaiselle upseerille, jolloin säveltäjä suuttui ja hajotti tuolinsa. Tämän jälkeen hän pakkasi matkalaukkunsa. Saavuttuaan kotiinsa hän pudotti kaappinsa päällä olevan Lihnowskyn rintakuvan joka hajosi tuhansiksi sirpaleiksi.
Kesällä 1807 Haydnin suojelijan veli ruhtinas Nikolaus Esterházy pyysi Beethovenia säveltämään messun hänen vaimonsa syntymäpäivää varten, jonka syntymäpäivät olivat syyskuussa. Beethoven suostui pyyntöön siitä huolimatta, että hänellä ei ollut minkäänlaista kokemusta kirkkomusiikin säveltämisestä. 26. heinäkuuta hän kirjoitti ruhtinaalle:
»Koska olette useaan kertaan kysyneet minulta, kuinka sävellys edistyy, ilmoitan, että saatte sen viimeistään 20. elokuuta. Tällöin meillä on vielä riittävästi aikaa harjoituksiin.»
Harjoitukset pidettiin Eisenstadtissa monta päivää ennen ruhtinattaren syntymäpäivää. Harjoituksissa oli läsnä ruhtinaan lisäksi useita Beethovenin ystäviä, kuten Anton Schindler. Hän kuvasi tapahtumaa seuraavasti:
»Konsertin jälkeen oli tapana tavata ruhtinaan asunnolla ja keskustella juuri kuullusta musiikista. Beethovenin astuessa huoneeseen ruhtinas sanoi hänelle: 'Mutta hyvä Beethoven, mitä te nyt olette menneet tekemään?' Tämän oudon kysymyksen vaikutusta lisäsi vielä se, että Beethoven huomasi ruhtinaan vieressä seisovan kapellimestari Hummelin hymyilevän. Beethoven uskoi, että tapaus oli jollain tavalla suunniteltu häntä vastaan, eikä hän millään voinut pysyä paikassa, jossa häntä ei ymmärretty, ja hän lähti Eisenstadtista vielä samana päivänä.»
Noin vuonna 1804 Beethoven tutustui 20-vuotiaaseen arkkiherttua Rudolph von Habsburgiin. Tämä oli usein sairaalloinen ja kalpea, mutta luonteeltaan rakastettava ja todellinen musiikin ystävä. Hän otti Beethovenilta sävellystunteja. Hän osoitti epätavallista musiikillista lahjakkuutta ja herätti Beethovenissa suorastaan isällistä hellyyttä.
Napoleonin veli Jérôme tarjosi vuonna 1809 Beethovenille kapellimestarin paikkaa Kasselissa. Säveltäjä suostui virkaan, jonka vuoksi hän piti suuren jäähyväiskonsertin, jonka ohjelmisto oli seuraava:
Pastoraalisinfonia
konserttiaaria "Ah, perfido" op. 65
osa Gloria C-duuri-messusta
Neljäs pianokonsertto (Beethovenin itsensä soittamana)
(väliaika)
Kohtalonsinfonia
osat Sanctus ja Benedictus C-duuri-messusta
Kuorofantasia
Beethovenin ystävät eivät kuitenkaan halunneet menettää Beethovenia, niinpä he tarjosivat hänelle elinikäistä vuosittain maksamaa korkoa, jonka vuoksi Beethoven perui Wienistä lähtemisensä. Tämä korko ei kuitenkaan kestänyt kauan: Arkkiherttua Rudolph von Habsburg pakeni Wienistä jo vuonna 1809, Ruhtinas Kinsky kuoli vuonna 1812 pudotessaan hevosen selästä ja ruhtinas Lobkowitz kuoli joulukuussa 1816 antamatta testamentissaan pienintäkään neuvoa perilliselleen jatkaa Beethovenille luvatun rahasumman maksamista.
Keväällä 1809 Napoleonin joukot piirittivät Wieniä, ja tykkien äänestä kiusaantunut säveltäjä vetäytyi veljensä Caspar Carlin kellariin, jossa tilanteesta huolimatta sävelsi Keisarikonserton nimellä tunnettua viidettä pianokonserttoaan.
Beethovenilla oli pitkään tukenaan perheitä, joiden seurassa hän oleskeli paljon. Von Breuningien ja von Brunswickien jälkeen hän tutustui Malfattin perheeseen, jonka yhdeksäntoistavuotiasta tytärtä hän kosi huonoin tuloksin. Für Elise on kirjoitettu Therese Malfatille (kappaleen nimessä ”Elise” on seurausta Beethovenin käsialan väärintulkinnasta).
Beethoven muutti 64 kertaa niiden 34 vuoden aikana, jotka hän vietti Wienissä. Hänet sanottiin aina irti, tai hän irtisanoutui itse. Syynä oli, että hän piti liian kovaa meteliä, roiskutti pesuvettä lattialle, asunto ei ollut hänen mielestään tarpeeksi aurinkoinen, lähistöllä norkoili ihmisiä, jotka halusivat tavata hänet. Hänellä oli usein vuokralla useita asuntoja yhtä aikaa, mutta hän asui vain yhdessä niistä. Suosittua säveltäjää ei siten ollut helppo tavoittaa. Hänen kodeissaan vallitsi usein sekasorto, eikä huonekaluja juuri ollut pianon, tuolin ja sängyn lisäksi.
Beethovenin tiedetään ihastuneen herkästi useisiin nuoriin naisiin, joiden kanssa hän ei kuitenkaan kyennyt kehittämään pysyvää ihmissuhdetta. Onnettomien rakkauksien jälkeen Beethoven päättikin omistautua yksinomaan musiikille, jota hän piti jalompana tavoitteena kuin oman perheen saamista.