stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hygeninajokoira
Ulkonäkö

Hygeninajokoira on keskikokoinen, tiivisrakenteinen ja vankka. Pää on keskikokoinen, hieman kiilamainen (olematta suippo) ja leveähkö. Kallo on sekä edestä että sivulta katsottuna holvautunut. Kuono on syvä, leveä ja sivulta katsoen pyöristyvä, kuononselkä suora, otsapenger selkeä. Silmät ovat keskikokoiset eivätkä saa olla ulkonevat; sävyltään karvapeitteen väriin sointuva. Korvat ovat keskikorkealle kiinnittyneet ja kärjistään pyöristyneet, eivät pitkät eivätkä leveät. Selkä on suora, vahva ja lyhyt, lanne leveä ja lihaksikas, lantio pitkä ja hieman viettävä. Häntä ei ole pitkä ja se kannetaan ylöspäin kaartuneena. Urosten säkäkorkeus on 50–58 cm (ihanne 54 cm) ja narttujen 47–55 cm (ihanne 51 cm). Paino vaihtelee 20–25 kg välillä.lähde?
Karvapeite on suora, kiiltävä ja tiheä, jopa hieman karkea. Sallitut värit ovat seuraavat:
punainen: punaruskea tai kellanpunainen (usein peitinkarvat mustia päässä, selässä ja hännänjuuressa) joko valkein merkein tai ilman
musta-ruskea (black & tan) yleensä valkein merkein
valkokirjava: valkoinen punaruskein tai kellanpunaisin merkein ja täplin
kolmivärinen: valkoinen mustin ja ruskein merkein
Luonne ja käyttäytyminen

Hygeninajokoira on luonteeltaan iloinen ja uskollinen. Se on älykäs, aktiivinen metsästäjä ja uskollinen omistajalleen. Sillä on voimakas tahto työskennellä, ja se on tarkoitettu pienriistan metsästykseen.
Alkuperä

F. Hygen-niminen kasvattaja jalosti rodun 1800-luvun lopulla risteyttämällä holsteininajokoiran (Hölsteiner Bracke) muutaman skandinaavisen ajokoiran kanssa. Sillä on yhteinen alkuperä dunkerinajokoiran kanssa.
Uros näyttelykehässä.
Lauri Huuha

Lauri Viktor Huuha (31. maaliskuuta 1898 Multia – 30. lokakuuta 1937) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Otto Autonen ja Amanda Huuha. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Aune Elisabeth Orraeuksen kanssa, josta hän erosi vuonna 1935.
Opinnot

Huuha kävi kansakoulun ja puolitoista vuotta Tampereen kauppakoulua vuosina 1914–1915.
Jääkärikausi

Huuha liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Huuha saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianvääpeliksi ja myöhemmin joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Huuha palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Savon jääkärirykmentti n:o 3 ja myöhemmin Uudenmaan rykmentti. Hän toimi rykmentissä 21. kesäkuuta 1918 alkaen nuorempana upseerina 3. pataljoonan eri komppanioissa. Hänet määrättiin 18. huhtikuuta 1919 alkaen 7. komppanian päälliköksi, josta hän erosi 14. huhtikuuta 1920 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. kesäkuuta 1920 alkaen Multian suojeluskunnan paikallispäälliköksi. Hänet siirrettiin seuraavaksi 15. syyskuuta 1920 Jyväskylän suojeluskuntapiirin asemestariksi ja edelleen Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin 9. alueen päällikkönä 1. kesäkuuta 1921, missä hän palveli 1. heinäkuuta 1922 saakka, jolloin hän erosi suojeluskuntajärjestöstä ja siirtyi Henkivakuutusyhtiö Salaman Keski-Suomen piirin tarkastajaksi, josta hän taasen siirtyi vuonna 1924 Tapaturmavakuutus-oy Louhen tarkastajaksi. Vuonna 1927 hän vaihtoi työnantajaa ja siirtyi Henkivakuutusosakeyhtiö Tarmon kaupunkitarkastajaksi, jota hän palveli vuoteen 1928 saakka, jolloin siirtyi yksityisyrittäjäksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 1. huhtikuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Johanna Hurtig

Liisa Johanna Hurtig (o.s. Uljas, s. 18. huhtikuuta 1960 Kokkola) on suomalainen filosofian tohtori. Hän on tutkinut lasten hyväksikäyttöä.
Elämä ja ura

Hurtig on kotoisin Vaasasta. Hän on aiemmin ollut vanhoillislestadiolaisen liikkeen jäsen, mutta eronnut siitä. Hurtigin Lapin yliopistolle vuonna 2003 tekemä väitöskirja käsitteli lapsen asemaa lastensuojelussa. Hän on Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan sosiaalityön tutkijatohtori.Hän on työskennellyt sosiaalityön apulaisprofessorina Lapin yliopistossa. Tämän lisäksi hän on työskennellyt Kirkkohallituksessa sosiaalietiikan ja ihmisoikeuksien asiantuntijana.
Suuremman yleisön tietoisuuteen Hurtig tuli toimiessaan lastensuojelun tutkijana ja julkaisten kartoituksen lasten seksuaalisesta hyväksikäytöstä uskonnollisissa liikkeissä 2010. Vanhoillislestadiolainen liike myönsi julkisesti tapahtumat todellisuudeksi. Keskusrikospoliisi aloitti joistain tapauksista esitutkinnan, kun Hurtigin keräämä tilastotieto ilmestyi julkisuuteen.
Hurtig toi esiin lasten seksuaalisen hyväksikäytön vanhoillislestadiolaisten piirissä vuonna 2013, jotta siihen puututtaisiin. Tutkimuksessa selvisi, että tekoihin oli syyllistynyt myös vanhoillislestadiolaisen liikkeen johdossa toimivia henkilöitä. Tämä johti siihen, että vanhoillislestadiolaisen liikkeen keskusjärjestö SRK pyysi anteeksi seksuaalisen hyväksikäytön uhreilta lokakuussa 2013. Hurtig on luennoinut aiheesta vanhoillislestadiolaisen liikkeen johdolle.
Hurtigin tutkimuksen mukaan kunniaväkivallan ja vanhoillislestadiolaisen liikkeen väkivallan ratkaisutilanteissa on samankaltaisuutta.
Hurtigin tutkimuksen tulokset ja niiden tuominen julkisuuteen eivät olleet kaikkien vanhoillislestadiolaisen liikkeen jäsenten mieleen, vaan hän joutui painostuksen, uhkailun, nöyryyttämisen ja rajun ryöpyttämisen kohteeksi. Toisaalta Hurtig sai myös julkisuudessa ja nimettömänä tukea vanhoillislestadiolaisuuden suunnalta.
Hurtig vihittiin papiksi 2019.
Yksityiselämä

Hurtig asuu Kärkölässä ja hänellä on kahdeksan lasta ja yksitoista lastenlasta.
Palkinnot

Vuoden kristillinen kirja 2012
Vuoden tiedekirja kunniamaininta 2015
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2014
Julkaisut

Huvitusta, hyvitystä vai hyödyllistä: lastensuojelullisen perhekuntoutuksen arviointia, Johanna Hurtig.  Lapin yliopisto, 1999. - (Lapin yliopiston yhteiskuntatieteellisiä julkaisuja. ISSN 0788-768X; 30.). ISBN 951-634-706-1.
Perhetyön ilo ja hämmennys: lastensuojelun perhetyömuotojen esittelyä ja jäsennyksiä, Tarja Heino, Kristiina Berg, Johanna Hurtig.  Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskus, 2000. - (Aiheita, Stakes, ISSN 1236-9845; 14/2000.). ISBN 951-33-0916-9.
Pahan kosketus: ihmisyyden ja auttamistyön varjojen jäljillä, Merja Laitinen & Johanna Hurtig.  PS-kustannus, 2002 ISBN 952-451-048-0.
Lasta suojelemassa: etnografia lasten paikan rakentumisesta lastensuojelun perhetyön käytännöissä, Johanna Hurtig.  Lapin yliopisto, 2003. - (Acta Universitatis Lapponiensis, ISSN 0788-7604; 60.). ISBN 951-634-881-5. - Väitöskirja Lapin yliopisto.
Pahan kosketus: ihmisyyden ja auttamistyön varjojen jäljillä, Merja Laitinen & Johanna Hurtig.  PS-kustannus, 2006 ISBN 952-451-158-4.
Arjen polkuja ja kohtaamisia: venäläistaustaiset maahanmuuttajat ja palvelujärjestelmä Kaakkois-Suomessa, Maija Jäppinen, Johanna Hurtig ja Maritta Törrönen. Kotka: Helsingin yliopisto, koulutus- ja kehittämiskeskus Palmenia: 2007 ISBN 978-952-10-4004-7.
Sosiaalityötä monitoroimassa, toimittaneet Kari Huotari & Johanna Hurtig.  Palmenia Helsinki University Press, 2008 - (Palmenia-sarja, ISSN 1795-8598; 45.). ISBN 978-951-570-760-4.
Ajattele itse!: tutkimuksellisen lukutaidon perusteet, Johanna Hurtig, Merja Laitinen ja Katriina Uljas-Rautio (toim.).  PS-kustannus, 2010 ISBN 978-952-451-486-6.
Maijan tarina: lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö yksilön ja yhteisön traumana, Johanna Hurtig & Mari Leppänen (toim.).  Kirjapaja, 2012 ISBN 978-952-247-249-6.
Taivaan taimet: uskonnollinen yhteisöllisyys ja väkivalta, Johanna Hurtig. Tampere: Vastapaino, 2013 ISBN 978-951-768-423-1.
Mirnyi (Arkangelin alue)

| Mirnyi (Мирный) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Arkangelin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Mirnyi
 Koordinaatit: 62.7616°N, 40.3265°E 
Valtio:   Venäjä
Liittovaltiosubjekti:  Arkangelin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  50,8 km²
Korkeus:  120 m
Väkiluku (2010):  30 280
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Suuntanumero(t):  +7 81834
Rekisterikilpi:  29
 
 www.mirniy.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mirnyi (ven. Мирный) on suljettu kaupunki (ZATO) ja kaupunkipiirikunta Luoteis-Venäjällä Arkangelin alueella noin 300 kilometriä Arkangelista etelään, maanteitse 8 kilometriä Plesetskin kaupungista pohjoiseen. Mirnyin kaupunkiin on maantie- ja rautatieyhteys.
Mirnyin hallintorakennus
Plesetskin avaruuskeskus toimii laajalla alueella, Mirnyin ja Pletsenskin kaupunkien ohella erityisesti kaupungeista itään sijoittuvalla koealueella. Plesetskin sotilaslentoasema sijaitsee 10 kilometriä Mirnyistä kaakkoon.
Mirnyissä asui 30 280 henkeä vuonna 2010. Se perustettiin vuonna 1957 alun perin mannertenvälisten ohjusten salaiseksi tukikohdaksi rakennetun Plesetskin kosmodromin työntekijöiden asutuskeskukseksi. Kaupunkioikeudet Mirnyi sai 1960 ja suljettu kaupunki siitä tuli 1966. Nykyään kaupunki on naukograd, venäläinen tiedekaupunki.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mirnyi Wikimedia Commonsissa
Valokuvia kaupungin virallisella sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Arkangelin alueen kaupungit |
| --- | --- | --- |
|  Arkangeli  Kargopol  Korjažma  Kotlas  Mezen  Mirnyi  Narjan-Mar  Njandoma  Novodvinsk  Onega (Ääninen)  Šenkursk  Severodvinsk  Solvytšegodsk  Velsk  |  Arkangeli  Kargopol  Korjažma  Kotlas  Mezen  Mirnyi  Narjan-Mar  Njandoma  Novodvinsk  Onega (Ääninen)  Šenkursk  Severodvinsk  Solvytšegodsk  Velsk  |  |
Mistä ei voi puhua

| Mistä ei voi puhua |
| --- | --- |

Kirjailija:  Anna Kontula
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Into
Julkaistu:  2012
ISBN:  978-952-264-183-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mistä ei voi puhua: Kirja uskosta ja uskonnosta on Anna Kontulan kirja vuodelta 2012. Teoksen on julkaissut Into (ISBN 978-952-264-183-0).
Aiheesta muualla

Rauni Tenovuori: Mystiikkaa vai ei? (Arkistoitu – Internet Archive) Vapaa ajattelija 2/2013.
Rochus Misch

| Rochus Misch |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1917 Alt Schalkowitz, Saksa
Kuollut: 5. syyskuuta 2013 (96 vuotta) Berliini, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Saksa
Palvelusvuodet:  1937–1945
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Oberscharführer
Joukko-osasto:  SS
Rochus Misch (29. heinäkuuta 1917 Alt Schalkowitz, Saksa, nyk. Stare Siołkowice, Puola – 5. syyskuuta 2013 Berliini) oli Adolf Hitlerin sisäpiiriin kuulunut saksalainen Oberscharführer. Hän toimi Hitlerin kuriirina, henkivartijana ja puheluiden vastaanottajana vuodesta 1940 tämän itsemurhaan 30. huhtikuuta 1945.
Misch syntyi Stare Siołkowicessa lähellä Opolea Sleesiassa. Hän jäi kaksivuotiaana orvoksi ja asui isovanhempiensa kanssa. Misch työskenteli maalarina. Hänen tyttärensä nimi on Brigitta Jacob-Engelken.
Misch liittyi Waffen-SS-joukkoihin vuonna 1937. Puolan offensiivin aikana hän haavoittui vakavasti Modlinin taistelussa, mutta onnistui neuvottelemaan puolalaisten joukkojen antautumisen taistelun aikana. Palkinnoksi teostaan hän sai toisen luokan rautaristin.
Misch joutui Neuvostoliiton vangiksi paettuaan Führerbunkerista 2. toukokuuta 1945 vain kaksi tuntia ennen kuin puna-armeija valtasi bunkkerin. Hän vietti yhdeksän vuotta vankileirillä, minkä aikana häntä kidutettiin jotta hän kertoisi Hitlerin tarkan kohtalon. Vapauduttuaan vuonna 1954 hän palasi Berliiniin, jossa hän asui kahden kilometrin päässä Führerbunkerista. Bunkkerin löydyttyä uudelleen 1990-luvulla Misch vastusti bunkkerin tuhoamista selittäen sen olevan tärkeä osa maailmanhistoriaa. Misch kirjoitti muistelmistaan kirjan Der letzte Zeuge (The Last Witness), joka julkaistiin vuonna 2008. Siegfried Knappen kuoltua 1. joulukuuta 2008 Misch oli viimeinen elossa oleva Führerbunkerissa asunut henkilö.
Ikääntynyttä Mischiä haastateltiin säännöllisesti vielä 2000-luvun puolella. Hän antoi viimeisimmän haastattelunsa Daily Expressille vuonna 2011.
Vuoden 2004 elokuvassa Perikato Mischiä esitti Heinrich Schmieder.
Aiheesta muualla

Burns, Chris. (October 15, 1999). "Berliners debate what to do with Hitler's bunker". CNN
Hall, Allan. (May 3, 2005). "Hitler, the Tragic Goebbels Children and Me: 60 Years on, Führer's Nurse Tells Her Story". The Daily Mail, p. 13
Der Spiegel online, 29 July 2007, Des Teufels Leibwächter: Die Geheimnisse des letzten lebenden Hitler-Vertrauten
2005 Salon.com interview (Arkistoitu – Internet Archive)
Rochus Misch talks about his wartime experiences including his time in Hitler's bunker and the death of the Führer
Rochus Mischin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Misandria

Miesviha eli misandria tarkoittaa miessukupuoleen kohdistuvaa vihaa tai syrjintää. Termi juontuu kreikan kielen sanoista misos ('viha') ja andros ('mies'). Misandriaa ei tule sekoittaa misantropiaan, joka tarkoittaa ihmisiin kohdistuvaa vihaa.
Miesten yleinen leimaaminen

Kirjassaan My Enemy, My Love (1992) Judith Levine tuo esiin, miten miesviha johtaa miesten kohtuuttoman yleistävään leimaamiseen lapsiksi, mammanpojiksi, pettäjiksi, hylkääjiksi, hyväksikäyttäjiksi, pedoiksi, perversseiksi ja tappajiksi.
Feminismi

Individualistifeministi Wendy McElroy sanoo, että jotkut feministit ovat määritelleet uudelleen feminismin näkemyksen miehistä "kuuman raivon käännyttyä kylmäksi vihaksi miehiä kohtaan". Hänen mukaansa osa feministeistä pitää kaikkia miehiä raiskaajina ja feministit ovat liittoutuneet poliittisen korrektiuden liikkeen kanssa.
Tutkijat Paul Nathanson ja Katherine K. Young analysoivat kirjoissaan Spreading Misandry ja Legalizing Misandry feminismin inspiroimaa miesvihaa. Christina Hoff Sommersin mukaan feministinen miesviha johtaa suoraan naisvihaan: osa johtavassa asemassa olevista feministeistä vihaa naisten enemmistöä, joka rakastaa miehiä, Hoff Sommers toteaa kirjassaan Who Stole Feminism: How Women Have Betrayed Women.
Charlotte Haysin mukaan "radikaalifeminismin miesvastaisuus on suodattunut laajalti kulttuurimme...tämä asenne on niin läpitunkeva, että tuskin enää huomaamme sitä."
Valerie Solanas esittää teoksessaan SCUM-manifesti miessukupuolen tuhoamista.
Joris-Karl Huysmans

| Joris-Karl Huysmans |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Charles-Marie-Georges Huysmans
Syntynyt: 5. helmikuuta 1848 Pariisi, Ranska
Kuollut: 12. toukokuuta 1907 (59 vuotta)
Kirjailija
Salanimi: A. Meunier 
Tuotannon kieli: ranska
Kirjallinen suuntaus: naturalismi, dekadenssi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Joris-Karl (J. K.) Huysmans, oik. Charles-Marie-Georges Huysmans (5. helmikuuta 1848 Pariisi, Ranska – 12. toukokuuta 1907 Pariisi, Ranska) oli flaamilaissyntyinen ranskalainen kirjailija ja taidekriitikko, jonka ensimmäiset romaanit olivat naturalistisia. Hän kuitenkin siirtyi pian dekadenssiin. Huysmans oli myös Goncourt-akatemian ensimmäinen johtaja.
Elämäkerta

Huysmans oli ranskalaisen äidin ja alankomaalaisen isän ainoa poika. Hän aloitti 20-vuotiaana pitkän uran Ranskan sisäministeriössä. Useimmat romaaninsa hän kirjoitti virka-aikana kirjepaperille. Huysmansin varhaisimmat teokset saivat vaikutteita naturalisteilta. Niihin kuuluvat muun muassa romaani Marthe, histoire d’une fille (1876) ja pienoisromaani Sac au dos (1880), joka perustui Huysmansin omiin kokemuksiin Saksan–Ranskan sodasta.
Huysmans irtautui 1880-luvun aikana naturalisteista, sillä hänen seuraavat teoksensa olivat naturalistisiksi liian dekadentteja ja tyylillisesti väkivaltaisia. Huysmansin uuden tyylin ensimmäinen romaani oli tragikoominen À vau-l’eau (1882). Hänen tunnetuin romaaninsa on vuonna 1884 ilmestynyt À rebours (1884, suom. Vastahankaan), joka kertoo päähahmonsa, tylsistyneen aatelisukuisen henkilön esteettisen dekadenssin kokeiluista. Là-bas (1981) puolestaan kertoo 1880-luvun okkultismin uudelleenheräämisestä. Siinä 1800-luvun satanistien tarina lomittuu keskiajalla eläneen Gilles de Rais’n elämään. Kirjassa on mukana ensimmäistä kertaa omaelämäkerrallinen protagonisti Durtal, joka esiintyy myös Huysmansin kolmessa viimeisessä romaanissa, teoksissa En route (1895), La Cathédrale' (1898) ja L’Oblat (1903).
Huysmans toimi myös taidekriitikkona, ja hän oli nostamassa erityisesti impressionistien mainetta. Hän oli myös arvostettua kirjallisuuspalkintoa jakavan Goncourt-akatemian ensimmäinen johtaja.
Huysmans oli flaamilaissyntyinen ranskalainen kirjailija. Hän työskenteli alkuun sisäasiainministeristön virkamiehenä ja kirjoitti romaaninsa joutohetkinään. Hänen tyylinsä oli ensin äärimmäisen realistinen mutta muuttui myöhemmin mystillis-esoteeriseksi. Émil Zola oli alkuun hänen esikuvansa. Hänen naturalistisen kautensa teoksia ovat Le drageoir aux épices (1874), Marthe (1876), Les sœurs Vatard (1879), En ménage (1881) ja À rebours (1884), joista viimemainittuun perustu hänen maineensa. Vuonna 1887 Huysmansista tuli Zolan katkera vastustaja. Myöhemmällä kehityskaudellaan Huysmans muuttui ankaran katoliseksi. Hän kuvaa eri kehitysvaiheitaan teoksissa En Route (1895), La Cathédrale (1898) ja L’Oblat (1903).
Huysmans kuoli vuonna 1907 syöpään. Hänet haudattiin perhehautaan Montparnassen hautausmaalle.
Suomennettu teos

J.-K. Huysmans, Vastahankaan (À rebours), suomentanut ja selityksin varustanut Antti Nylén, Sammakko 2019 ISBN 978-952-483-373-8 (Suomennos julkaistu ensimmäisen kerran Desuran kustantamana 2005)
Suomennettu teos > Muuta

Suomennettu näyte teoksessa Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Anna-Maria Tallgren, WSOY 1934
"Tannhäuserin alkusoitto", artikkeli, suomentanut Martti-Tapio Kuuskoski, julkaisussa: Nuori Voima 2006: 4, s. 21-22
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joris-Karl Huysmans Wikimedia Commonsissa
Huysmans.org (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Modius

Modius (latinaa) on vanha roomalainen tilavuuden mittayksikkö, jota käytettiin varsinkin viljan jyvien mittaamiseen. Yksi modius on 8,754 litraa.
Hydrolastic-jousitus

Hydrolastic on erityinen British Motor Corporationin (BMC) ja myöhempien sitä seuranneiden yhtiöiden henkilöautoissaan käyttämä, yksinkertainen ja tilaa säästävä nestejousitusjärjestelmä. Siitä on käytetty nimeä kuminestejousitus.
Järjestelmän kehittäjinä olivat englantilainen kumialan insinööri Alex Moulton sekä kreikkalais-brittiläinen autosuunnittelija Alec Issigonis. Hydrolastic-järjestelmä esiteltiin ensi kertaa vuonna 1962 BMC:n ADO16-sarjan autoissa.
Järjestelmän toimintaperiaate

Järjestelmä koostuu nestetäyttöisistä painesäiliöistä sekä niitä yhdistävistä putkista. Auton joka pyörällä on oma painesäiliönsä ja saman kyljen etu- ja takapyörän säiliöt on yhdistetty toisiinsa putken avulla. Näin saadaan aikaan kompakti järjestelmä joka korvaa perinteiset teräsjouset ja heilahduksenvaimentimet. Alkuperäisen nesteen resepti oli seuraavanlainen:
49 % alkoholia
49 % tislattua vettä
1 % 3-etanoliamiinifosfaattia
1 % Na-merkaptobentsotiatsolia
Koska kotimekaanikoille näiden kahden viimeksi mainitun kemikaalin hankkiminen olisi ollut kohtuuttoman vaikeaa, monet TI-miehet ja korjaamot käyttivät coctailia, jossa puolet on alkoholia (esim. paineilmajarrujen jäänesto) ja puolet moottorin jäähdytinnestettä (glykoli). Nykyisin, kun alkuperäistä nestettä ei ole saatavilla, autoharrastajat turvautuvat tähän kotitekoiseen aineeseen.
Jokaisen painesäiliön sisällä on kuminen jousielementti, jossa on läpivirtausventtiilit. Järjestelmä on paineen alainen ja kun maantiellä etupyörä osuu töyssyyn, nestevirtaus kumielementin venttiilin läpi siirtyy saman puolen takapyörälle. Näin etupyörän joustoliike on pehmeä ja takapää on valmis kohtaamaan saman töyssyn, jolloin neste taas virtaa etupyörälle. Koska neste on paineen alainen, ja sen liike on rajoitettu venttiileillä, ei erillisiä heilahduksenvaimentimia tarvita. Tämä jousituksen nopea ja samanaikaisesti pehmeä toiminta on erityisen tärkeää pienissä autoissa, koska lyhyen akselivälinsä takia ne reagoivat tien epätasaisuuksiin voimakkaammin jolloin ajomukavuus kärsii.[1]
Tämän etu- ja taka-akselin yhdistävän järjestelmän yhtenä heikkoutena on tietyissä olosuhteissa tapahtuva auton peräpään pomppaaminen. Suomessa 1960-luvulla Tekniikan Maailman koeajajat onnistuivat ajamaan Minillä hyppyrimäisen siltarummun yli niin, että kun auton etupyörät tapasivat rummun jälkimmäisen reunan, paineen siirtyminen takapyörille sinkosi auton peräpään ilmaan. Tämä oli kuitenkin tarkkaan laskelmoitu erityistapaus eikä siviililiikenteessä ollut moiseen kuin teoreettinen mahdollisuus.
Esikuvat

Autotietokirjailija Jon Pressnell esittää aiheesta kertovassa kirjassaan, että Citroën DS:ssä esitelty kaasunestejousitus olisi ollut Issigonisin ja Moultonin esikuvana. Työskenteliväthän he juuri samansuuntaisen projektin parissa Citroënin esittelyn aikaan. Presnell esittää ajatuksenaan että Citroënin jousitusjärjestelmän monimutkainen rakenne rohkaisi Moultonia etsimään yksinkertaisempia ratkaisuja.
CAR-lehden haastattelussa 1980-luvun lopulla, Moulton kertoo, että hän ja Issigonis tutkivat myös 50-luvun Citroën 2CV:n jousitusjärjestelmää. Siinä auton saman puolen pyörät on jousitettu yhteisellä auton helman alle pituussuntaisesti asennetulla kierrejousella. He kuitenkin halusivat saada aikaan jousituksen, joka olisi pehmeä ja vakaa, mutta ilman 2CV:n jopa koomisen pitkiä joustoliikkeitä.
Hydragas

Hydragas on jousitusjärjestelmä, jota British Leyland ja sitä seuranneet yhtiöt käyttivät monissa henkilöautomalleissaan.
Hydragas on suora kehitysjatke Moultonin aiemmalle Hydrolastic-järjestelmälle. Se esiteltiin ensi kertaa vuoden 1973 Austin Allegrossa. Myöhemmin se asennettiin vuoden 1975 Princessin seuraajan Austin Ambassadorin jousitusjärjestelmäksi.
Tässäkin järjestelmänä sen sydämenä toimivat joka pyörällä olevat paineyksiköt, jotka nesteen sijasta on täytetty typpikaasulla. Järjestelmän toiminta on muuten samanlainen kuin aiemalla Hydrolastic-järjestelmällä.
Huolimatta alkuvaiheen ongelmista, joissa Allegron jousituksen toiminta oli täysin vajavaista, järjestelmä onnistuttiin kehittämään suorituskykyiseksi ja tehokkaaksi vaihtoehdoksi perinteisille teräsjousille.
Austin Maxi oli ainoa tuotantomalli, jossa käytettiin molempia järjestelmiä. Maxissa käytetty rakenne poikkesi ADO16 mallien vastaavista yhdysputkeen asennetun paineventtiilin osalta. Vuonna 1978 Hydrolastic-paineyksiköiden kumiosien valmistaja Dunlop lopetti niiden valmistuksen ja BL:n oli modifioitava Maxin rakenteita saadakseen Leyland Princessin Hydrogas-järjestelmän paineyksiköt sopimaan Maxiin. Tämä edellytti mm. täysin uuden etukelkan suunnittelua.