Olavi Virta
Ura > 1930- ja 1940-luku

Ammattimuusikoksi Virta ryhtyi vuonna 1937 armeijasta palattuaan ja saatuaan paikan ”Rainbow”-orkesterista laulajana ja kitaristina. Ensimmäiset levytyksensä ”Syysserenadi” ja ”Kun öinen kuu kulkee” Olavi Virta teki jo vuonna 1938 Tauno Marttisen Suomen soitin -orkesterin säestyksellä. Seuraavana vuonna Virta levyttikin jo useita kymmeniä kappaleita ”Bruno Laakko ja hänen orkesterinsa Lepakot” -salanimellä levyttäneen Dallapén solistina. Noista levytyksistä tunnetuimpia ovat esimerkiksi foksit ”Pihapihlaja” ja ”Teetä kahdelle” sekä jenkka ”Kuljin minä illalla koivikkotietä”. Laulajanura kuitenkin keskeytyi talvisodan alettua. Virta piti rintamalla kitaraa mukana ja toimi samalla jonkinlaisena viihdyttäjänä, vaikka vastaanotto ei aina ollut paras mahdollinen. Vielä välirauhan aikana hän haaveili konserttilaulajan urasta ja suunnitteli jopa opintomatkaa Italiaan. Taloudellisista syistä matka jäi kuitenkin toteutumatta. Jatkosodan aikana Virta oli Kannaksen radiossa muun muassa kuuluttajan tehtävissä. Sodan jälkeen hän kehitti esiintymistaitojaan Suomen Filmiteollisuuden Filmikoulussa sekä revyyteatteri Punaisessa Myllyssä.
Uransa alkupuolella Virta sävelsi ja sanoitti itse osan esittämistään kappaleista. Valssinsa ”Yö kerran unhoa annoit” hän levytti ensimmäisen kerran jo sota-aikana vuonna 1942. Myös valssi ”Jää hyvästi armas” ja tango ”Sä et kyyneltä nää” ovat kokonaan Virran käsialaa. Lisäksi hän kirjoitti sanat muun muassa Robert von Essenin tangoon ”Kun ilta ehtii”. 1950-luvun puolella Virta jätti kappaleidensa sanoittamisen muiden tehtäväksi, tyytyen itse vain säveltämään. Virran suosituimpiin kuuluvan tangon ”Punatukkaiselle tytölleni” vuodelta 1952 sanoitti Lauri Jauhiainen. Vuoden 1954 jälkeen Virta ei enää levyttänyt omia sävellyksiään; ilmeisesti hänelle ei työ- ja esiintymiskiireiden takia jäänyt enää aikaa säveltämiseen. Osan itse kirjoittamistaan kappaleista hän levytti vielä uudelleen vuonna 1963.
Marraskuun alussa 1945 Virta avasi Salossa oman musiikkikaupan, jonka hoitajaksi hän palkkasi erään salolaisnaisen. Liikkeen toiminta päättyi kuitenkin jo seuraavan vuoden syksyllä. Vuonna 1950 Virta lähti mukaan Levytukku Oy:n omistajan Niilo Saarikon perustamaan, nuottien painamiseen erikoistuneeseen kirjapainoon. Painolaitos kaatui kuitenkin asioiden huonoon hoitoon jo vuonna 1953.
Liikemiestoimien ja Punaisen Myllyn roolien takia Virta ei 1940-luvun aikana levyttänyt kovin paljon. Vuonna 1946 hän solmi suomenruotsalaisen Irene Henrikssonin (ent. Kaarela, 1926–2007) kanssa avioliiton, josta syntyi kolme lasta. Perheeseen kuului myös Irenen edellisestä avioliitosta syntynyt tytär. Perheen ensimmäinen koti oli Helsingin Taka-Töölössä sijainnut pieni yksiö, josta muutettiin Espoon Westendistä vuokrattuun isoon huvilaan. Talo oli kuitenkin epäkäytännöllinen ja silloiset liikenneyhteydet Helsinkiin hankalat. Niinpä kodiksi vaihtui vuonna 1947 huoneen, alkovin ja keittokomeron käsittänyt, noin 40 neliömetrin asunto Pääskylänkadulla Sörnäisissä. Irene Virta muisteli myöhemmin, että Sörnäisissä vietetyt vuodet olivat aineellisista puutteista huolimatta perheen onnellisinta aikaa.
Samoihin aikoihin Olavi Virran levytysura lähti toden teolla käyntiin. Laulut ”Tähti ja meripoika” (1947) ja ”Sua lemmin kuin järjetön mä oisin” (1947), jotka olivat Virran löytöjä hänen matkaltaan Ruotsiin tuon vuoden syksyllä, ovat nousseet ikivihreiksi. Molempiin hän kirjoitti itse suomenkielisen tekstin. Ensimmäisen omaa nimeään kantaneen orkesterin Virta kokosi vuonna 1949. Vuonna 1952 orkesterin kokoonpanoksi vakiintui Olavi Virta (laulu ja kitara), Pauli Granfelt (viulu ja trumpetti), Matti Viljanen (harmonikka), Alvi Palho (basso) ja Tage Manninen (rummut). Tämän yhtyeen kanssa Virta kävi sekä esiintymislavoilla että levytysstudiossa. Omasta orkesteristaan Virta luopui vuonna 1955, ja sen jälkeen hän toimi kolme vuotta Ossi Runnen orkesterin solistina ja myöhemmin erilaisten vaihtuvien kokoonpanojen kanssa.
Maaliskuussa 1944 Virta lauloi levylle kymmenen Toivo Kärjen säveltämää ja Kerttu Mustosen sanoittamaa sävelmää. Virta ja Kärki olivat tavanneet toisensa ensimmäisen kerran mahdollisesti jo ennen talvisotaa, ja jatkosodan aikana heidän yhteistyönsä tiivistyi. Syksyllä 1946 Kärki kokosi oman orkesterinsa ja pyysi Virtaa sen laulusolistiksi. Tämä kuitenkin kieltäytyi ja Kärki pestasi hänen tilalleen Henry Theelin, josta tuli moneksi vuodeksi Kärjen sävellysten tulkki. Vuonna 1950 Kärki aloitti yhteistyön Reino Helismaan kanssa. Näkyvänä ilmiönä siitä oli kriitikkojen inhoama rillumarei, josta Virta pysytteli tietoisesti erossa. Virta otti yhteyttä Kärkeen jälleen vuonna 1952, jolloin alkoi kaksi vuotta kestänyt hedelmällinen ja korkeatasoinen levytysjakso. Virran ja Kärjen tiet erosivat uudelleen vuonna 1955, kun Kärki siirtyi Fazerin ja Virta Levytukun tuotantopäälliköksi.