stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ihmisen anatomia
Lisääntymiselimistö

Sukupuolielinten tehtävänä on antaa ihmiselle kyky lisääntyä. Ihminen lisääntyy suvullisesti. Siitos tapahtuu sisäisesti, ja siihen vaaditaan molempien sukupuolten sukusoluja. Ihmisellä ei ole tavattu partenogeneesiä eli neitseellistä syntymistä, vaikka aihe onkin suosittu uskonnollisissa kertomuksissa, kuten Raamatussa.
Miehen sukusoluja, siittiöitä, syntyy päivittäin miljoonia. Tutkimusten mukaan suomalaisilla miehillä on maailman laadukkainta spermaa. Suomalaisella miehellä on yhdessä millilitrassa spermaa arviolta noin 60 miljoonaa siittiötä. Yhden siittiön kypsyminen vie noin 75 vuorokautta. Siittiöiden osuus siemennesteestä on noin prosentti, lopun ollessa rakkularauhasen ja eturauhasen tuottamia eritteitä.
Naisen sukusolu, munasolu, kehittyy ainoastaan kerran kuukaudessa. Se syntyy munasarjoissa meioosin kautta. Munasolu irtoaa munasarjasta kuukautiskierron keskivaiheilla. Se kulkee munanjohdinta pitkin kohtuun. Mahdollinen hedelmöitys tapahtuu munanjohtimissa. Hedelmöittyneestä munasolusta käytetään termiä tsygootti.
Lisääntymiselimistö > Miehen lisääntymiselimistö

Ulospäin miehen sukupuolielimistä näkyvät siitin ja kiveksiä ympäröivä kivespussi. Kivekset ovat erkaantuneet muusta ruumiista, koska ihmisen ruumiinlämpötila on liian korkea kivesten sukusolutuotannon toimimiseksi. Kivekset tuottavat siittiöitä, jotka varastoituvat lisäkiveksiin. Sukupuoliaktin aikana siittiöt kulkeutuvat siemenjohtimia pitkin virtsaputkeen. Orgasmissa siittiöt purkautuvat virtsaputkea pitkin ulos etu- ja rakkularauhasen tuottamien eritteiden mukana.
Lisääntymiselimistö > Naisen lisääntymiselimistö

Naisen lisääntymiselimistöön kuuluu munasarjat, munanjohtimet, kohtu ja emätin sekä häpy eli ulkosynnyttimet, joihin lukeutuvat muun muassa häpyhuulet ja häpykieli eli klitoris. Emätin on putkimainen elin, joka yhdistää kohdun ja hävyn. Kohdun ja emättimen välissä on 2–3 senttimetrin mittainen kohdunkaula. Hedelmöittyneestä munasolusta kehittynyt sikiö kasvaa kohdussa.
Lisääntymiselimistö > Sairauksia

Seksitaudit
Klamydia
Tippuri
AIDS
Endometrioosi
Muita elimistöjä

Umpieritysjärjestelmä – viestii hormonien avulla elimistön kanssa
Immuunijärjestelmä – torjuu taudinaiheuttajia
Ruumiinpeite – peittää ja suojaa ihmistä; käsittää ihon, kynnet, hiukset ja muun karvoituksen
Imusuonisto – kuljettaa erilaisia aineita kudoksista verenkiertoon
Hengityselimistö – ottaa happea ja poistaa hiilidioksidia
Virtsanerityselimistö – poistaa kuona-aineita
Ulkoisia osia

Ihmisen ulkoisia kehonosia tasojärjestyksessä:
Iho 

Pää – Otsa – Takaraivo – Korvat – Silmät – Nenä – Suu – Hampaat – Kasvot – Leuka 

Niska – Kaula – Aataminomena – Olkapäät 

Käsivarsi – Kyynärpää – Ranne – Käsi – Sormet 

Selkäranka – Rinta – Vatsa – Napa 

Peräaukko – Lantio – Takapuoli 

Jalka – Polvi – Nilkka – Pohje – Varvas
Sisäisiä osia

Munuaiset – Umpisuoli – Virtsarakko – Aivot – Pohjukaissuoli – Silmät – Sappirakko – Sydän – Maksa – Keuhkot – Ruokatorvi – Mahalaukku
Kirjallisuutta

Nienstedt, Walter ym.: Ihmisen fysiologia ja anatomia.  (15. uudistettu painos)  Helsinki:  WSOY, 200.  ISBN 951-0-29611-2
Kuvan nuolet kuvaavat veren kulkusuuntaa.
1. Oikea eteinen
2. Vasen eteinen
3. Yläonttolaskimo
4. Aortankaari 
5. Keuhkovaltimo
6. Keuhkolaskimot
7. Hiippa (Mitraali)läppä
8. Aorttaläppä
9. Vasen kammio
10. Oikea kammio
11. Alaonttolaskimo
12. Kolmipurje (Trikuspidaali)läppä
13. Keuhkovaltimon läppä
Punasoluja.
1. Mahanrunko
2. Mahanpohjukka
3. 
4. Iso kaarros
5. Pieni kaarros
6. Mahansuu
7. 
8. 
9. Mahanportin sulkijalihas
10. Mahaontelo
11. Mahaportti
12. 
13. Vatsakalvo
14. Poimutus
Haima (Pancreas) kuvan keskellä.
Maksa
1. Mahanportti 2. Mahalaukku 3. Ohutsuoli 4. Umpilisäke 5. Umpisuoli 6. Nouseva, poikittainen ja laskeva paksusuoli 7. Peräsuoli 8. Peräaukko
Ihmisen aivot. Aivolohkot on eroteltu väreillä.
Poikkileikkaus selkäytimestä. Sininen on selkäydinhermon takajuuri ja punainen etujuuri.
Ihmisen luuranko
Sydänlihaskudosta
Miehen sukupuolielinten anatomiaa
1. Virtsarakko
2. Häpyliitos
3. Siitin
4. Paisuvaiskudos
5. Terska
6. Esinahka
7. Virtsaputki
10. Rakkularauhanen
11. Siemenheittotiehyt
12. Eturauhanen
13. Cowperin rauhanen
15. Siemenjohdin
16. Lisäkives
17. Kives
18. Kivespussi
Irlanninpuoliverinen

| Irlanninpuoliverinen |
| --- | --- |
 Irlanninpuoliveritamma ja -varsa.
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Irlanti
Muita nimityksiä::  Irlantilainen puoliverinen
Ominaisuudet
Korkeus::  n. 160 cm
Värit::  yksivärinen
Irlanninpuoliverinen tai irlantilainen puoliverinen tai irlantilainen urheiluhevonen (engl. Irish Sport Horse, myös Irish Hunter, Irish Halfbredlähde?) on irlantilainen puoliverihevosrotu, jonka jalostus alkoi 1970-luvulla. Rotu on risteytetty englantilaisesta täysiverisestä ja  irlannintyöhevosesta, minkä lisäksi connemaraponeilla on ollut merkittävä vaikutus rodun kehitykseen.
Irlanninpuoliveriset soveltuvat hyvin vaativaankin este- ja kenttäratsastukseen. Niitä käytetään myös kouluratsuina ja valjakkohevosinalähde?.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Irlanninpuoliverinen Wikimedia Commonsissa
Iprodioni

| Iprodioni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-(3,5-dikloorifenyyli)-2,4-diokso-N-propan-2-yyli-imidatsolidiini-1-karbosamidi
CAS-numero:  36734-19-7
PubChem CID:  37517
SMILES:  CC(C)NC(=O)N1CC(=O)N(C1=O)C2=CC(=CC(=C2)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C13H13N3Cl2O3
Moolimassa:  330,164 g/mol
Sulamispiste:  136 °C
Tiheys:  1,43 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Iprodioni (C13H13N3Cl2O3) on hydantoiinijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää maataloudessa fungisidina. Euroopan unionin alueella iprodionin käyttö on kiellettyä 5.6.2018 jälkeen.
Ominaisuudet

Iprodioni on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännössä katsoen veteen liukenematonta. Iprodioni liukenee kohtalaisesti etanoliin ja hyvin esimerkiksi asetoniin, dikloorimetaaniin ja tolueeniin. Yhdiste tehoaa useisiin sieniin, ja sen vaikutusmekanismi perustuu itiöiden itämisen estoon ja solukalvojen kasvun estoon. Iprodioni on todennäköisesti karsinogeeninen yhdiste.
Valmistus ja käyttö

Iprodionin valmistuksen ensimmäisessä vaiheessa 3,5-dikloorifenyyli-isosyanaatti reagoi glysiinin kanssa. Seuraavassa vaiheessa muodostuu rengasrakenne, ja viimeisessä vaiheessa tapahtuu reaktio isopropyyli-isosyanaatin kanssa, jolloin muodostuu iprodionia.
Iprodionia käytetään useiden kasvien, kuten hedelmien, kasvisten ja puuvillan sienitautien, hoitoon ja torjuntaan. Lisäksi sitä voidaan käyttää nurmilla. Yhdiste levitetään liuoksena tai jauheena. Iprodioni on rekisteröity käytettäväksi muun muassa Yhdysvalloissa, Kanadassa, Intiassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Iprodionin käyttö oli sallittua myös Euroopan unionin alueella, kunnes Euroopan komissio päätti  vuonna 2017 perua sen myyntiluvan 5.3.2018 alkaen. Aineen käyttö Euroopan unionin alueella on kiellettyä 5.6.2018 alkaen.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Iprodione (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Iprodione (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Iprodione (englanniksi)
ChemBlink: Iprodione (englanniksi)
Irlannintyöhevonen

| Irlannintyöhevonen |
| --- | --- |
 Irlannintyöhevosori näyttelyssä.
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Irlanti
Ominaisuudet
Korkeus::  150–170 cm
Värit::  ruunikko, rautias, kimo
Irlannintyöhevonen (engl. Irish Draught Horse) on irlantilainen hevosrotu. Se kehitettiin 1700-luvulla alun perin vaunu- ja työhevoseksi, mutta ominaisuuksiensa vuoksi se soveltui myös ratsuksi. Jalostuksessa irlantilaisia tammoja astutettiin täysiverisillä oreilla. 1800-luvun loppupuoliskolla irlannintyöhevoset vähenivät maatalousalan laskusuhdanteen vuoksi, ja vuonna 1907 Irlannin hallitus puuttui tilanteeseen rodun säilyttämiseksi. Rotua alettiin jalostaa enemmän erityisesti  esteratsuksi, mutta nykyäänkin irlannintyöhevosia on verrattain vähän.
Aiheesta muualla

The Irish Draught Horse Society (GB)
Dietyylitartraatti

| Dietyylitartraatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Dietyyli-2,3-dihydroksibutaanidioaatti
CAS-numero:  87-91-2
PubChem CID:  62333
SMILES:  CCOC(=O)C(C(C(=O)OCC)O)O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H14O6
Moolimassa:  206,192 g/mol
Sulamispiste:  18,7 °C
Kiehumispiste:  280 °C
Tiheys:  1,205 g/cm3
Liukoisuus veteen:  71,9 g/l (25 °C)
Dietyylitartraatti (C8H14O6) on etanolin ja viinihapon muodostama esteri. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisessa synteesissä liuottimena ja kiraalisena apuaineena.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa dietyylitartraatti on väritöntä nestemäistä ainetta. Se liukenee hieman veteen ja myös etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Dietyylitartraatti on kiraalinen yhdiste ja sillä on kaksi optisesti aktiivista enantiomeeria (2R,3R)-(+)-dietyylitartraatti eli L-(+)-dietyylitartraatti ja (2S-3S)-(-)-dietyylitartraatti eli D-(-)-dietyylitartraatti sekä optiivisesti inaktiivinen mesomuoto.
Dietyylitartraattia käytetään kemianteollisuudessa liuottamaan nitroselluloosaa, kumeja ja hartseja sekä eräiden muovien pehmentimenä. Orgaanisessa synteesissä dietyylitartraattia käytetään erityisesti niin kutsutussa Sharpless-epoksidoinnissa. Sharpless-epoksidoinnissa titaani-isopropoksidi ja dietyylitartraatti muodostavat katalyytin, jota käytettäessä voidaan alkeenista muodostaa tietty epoksidin enantiomeeri. Enantiomeeri riippuu siitä käytetäänkö katalyyttinä dietyylitartraatin (+)- vai (-)-isomeeria.
Irboska

Pyhän Nikolaoksen kirkko Truvorin linnassa.
Irboska (ven. Избо́рск, Izborsk, vir. Irboska, saks. Isborsk) on kylä Pihkovan alueen Petserin kaupunkikunnassa 30 kilometriä Pihkovasta länteen. Petseriin vuonna 2015 liitetyssä Irboskan maalaiskunnassa oli 1 172 asukasta vuonna 2010. Sen pohjoispuolella alempana laaksossa sijaitsee Gorodištšenskojen järvi.
Irboska kuului ensin kuntana ja sitten kylänä Viroon vuosina 1919–1945.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Irboskan museon sivusto (venäjäksi)
Irboskan linnoitusta.
Lukovka-torni.
Irenat

| Irenat |
| --- | --- |
 Sini-irena (Irena puella)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Irenat  Irenidae  Jerdon, 1863
Katso myös
   Irenat Wikispeciesissä   Irenat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Irenat (Irenidae) on varpuslintuihin kuuluva heimo. Heimon lajit elävät Aasiassa. Irenoiden taksonomia on osin epäselvä. BirdLife Suomen luokittelun mukaan heimoon kuuluu kaksi sukua irenat (Irena) ja lehvit (Chloropsis). Eräissä lähteissä lehvit kuitenkin luokitellaan omaksi heimokseen Chloropseidae.
Suvut ja lajit > Irenat Irena

Filippiinienirena Irena cyanogastra
Sini-irena Irena puella
Suvut ja lajit > Lehvit Chloropsis

| --- | --- |
 Intianlehvi Chloropsis jerdoni  Kinabalunlehvi Chloropsis kinabaluensis  Kultaotsalehvi Chloropsis aurifrons  Mindanaonlehvi Chloropsis flavipennis  Palawaninlehvi Chloropsis palawanensis  Pikkuviherlehvi Chloropsis cyanopogon:  Rusovatsalehvi Chloropsis hardwickii  Sininaamalehvi Chloropsis venusta  Sinisiipilehvi Chloropsis cochinchinensis  Turkoosikurkkulehvi Chloropsis media  Viherlehvi Chloropsis sonnerati
Iridoidit

Iridoideille tyypillinen rengasrakenne
Iridoidit ovat monoterpenoideihin kuuluvia  usein heterosyklisiä orgaanisia yhdisteitä. Iridoideja tavataan useista kasveista ja eräistä hyönteisistä ja rakenteeltaan erilaisia ryhmään kuuluviä yhdisteitä tunnetaan yli 3 000. Iridoidit ovat kasveissa ja hyönteisissä tärkeitä puolustuskemikaaleja kasvinsyöjiä ja saalistajia vastaan.
Rakenne, biosynteesi ja ominaisuudet

Iridoidien perusrakenne koostuu kahdesta toisiinsa fuusioituneesta renkaasta, jotka ovat syklopentaanirengas ja kuudesta atomista koostuvasta asetaali- tai laktonirenkaasta. Eräissä iridoideissa toinen näistä ketjuista on rengasrakenteisen sijaan avoketjuinen. Nimitys iridoidit tulee Iridomyrmex-suvun muurahaisista, joista eristettiin ryhmään kuuluvat iridodiaali ja iridomyrmesiini. Yleisimpiä iridoideja kasveissa ovat aukubiini ja katalpoli ja tunnetuimpiin kuuluu kissanminttujen nepetalaktoni. Iridoidit esiintyvät tyypillisimmin glykosideina.
Iridoidien bisynteesi on monimutkainen. Se lähtee mevalonaattireitin tuotteista kuten geraniolista ja nerolista. Näistä muodostuu hapetus- ja syklisointireaktioiden seurauksena iridodiaalia, joka toimii muiden iridoidien ja eräiden alkaloidien synteesin esiasteena. Monilla iridoideilla on biologista aktiivisuutta. Kasveissa ne toimivat puolustusmekanismina kasveja syöviä hyönteisiä ja nisäkkäitä vastaan ja niillä on tyypillisesti kitkerä maku. Iridoideilla on myös antiviraalisia, verenpainetta alentavia, kolesterolia alentavia, kipua ja tulehdusta lieventäviä sekä syöpäkasvainten kasvua hillitseviä ominaisuuksia. Tämän vuoksi iridoidien ominaisuuksia lääkinnällisiin tarkoituksiin tutkitaan. Eräät iridoidit hapettuvat happamissa olosuhteissa muodostaen väriltään voimakkaan sinisiä yhdisteitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iridoidit Wikimedia Commonsissa
Dieenit

Dieeni eli diolefiini tai alkadieeni on tyydyttymätön hiilivety tai muu orgaaninen yhdiste, jossa hiiliatomien välillä on kaksi kaksoissidosta.
Valmistus ja reaktioita

Teollisesti merkittävimmät dieenit ovat konjugoituneita ja niitä ovat muun muassa butadieeni, isopreeni, kloropreeni ja syklopentadieeni. Butadieeniä valmistetaan butaanista krakkaamalla, mutta muita tuotetaan synteettisesti.
Butadieeni on yleisesti käytetty lähtöaine muiden dieenien valmistuksessa. Siitä voidaan tehdä sekä syklisiä että avoketjuisia dieenejä metallikatalysoidulla oligomerisointireaktiolla. Esimerkiksi nikkelikatalyytin (Ni) avulla butadieenistä voidaan valmistaa kuutta erilaista dieeniä oligomerisointireaktion avulla.
Jos dieenejä ei voi valmistaa oligomerisoimalla, käytetään usein metateesireaktiota. Reaktion lähtöaineet ovat rengasrakenteisia alkeeneja, jotka reagoivat eteenin kanssa muodostaen isoloituneen dieenin. Näin voidaan valmistaa esimerkiksi 1,5-syklo-oktadieenistä 1,5-heksadieeniä ja syklododekeenista 1,13-tetradekadieeniä.
Muiden alkeenien tavoin, tärkeimmät dieenien reaktioista ovat additioreaktioita, joihin kuuluvat muun muassa polymeroituminen, esimerkiksi butadieenista saadaan polybutadieenia, ja Diels–Alder-reaktio. Konjugoiduilla dieeneillä tapahtuu elektrofiilisella additioreaktiolla usein sekä 1,2- että 1,4-additiota. 1,4-additioita ei tapahdu muilla alkeeneilla, koska konjugoituneilla dieeneillä muodostuu stabiili alyyllinen karbokationivälituote, joka reagoi edelleen 1,4-additiotuotteeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dieenit Wikimedia Commonsissa
Eri dieenien rakenteita. A: Propadieeni on yksinkertaisin kumuloidun kaksoissidoksen sisältävistä dieeneistä. Siitä käytetään myös nimeä alleeni. B: Isopreeni eli 2-metyyli-1,3-butadieeni on luonnonkumin esiaste. C: Butadieeni on synteettisten polymeerien esiaste. D: 1,5-syklo-oktadieeni on dieeni, jonka kaksoissidokset ovat isoloituneet. E: Norbornadieeni on bisyklinen dieeni. F: Disyklopentadieeni. G: Linolihappo on ihmiselle välttämätön rasvahappo
Dieldriini

| Dieldriini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (1aR,2R,2aS,3S,6R,6aR,7S,7aS)-3,4,5,6,9,9-heksakloori-1a,2,2a,3,6,6a,7,7a-oktahydro-2,7:3,6-dimetanonafto[2,3-b]oksireeni
CAS-numero:  60-57-1
PubChem CID:  969491
SMILES:  C1C2C3C(C1C4C2O4)C5(C(=C(C3(C5(Cl)Cl)Cl)Cl)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H8Cl6O
Moolimassa:  380,884 g/mol
Sulamispiste:  175-176 °C
Tiheys:  1,75 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Dieldriini (C12H8Cl6O) on kloorattuihin epoksideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Aikaisemmin yhdistettä on käytetty suuriä määriä hyönteismyrkkynä, mutta nykyisin sen käyttö on kiellettyä tai hyvin rajoitettua. Suomessa dieldriinin käyttökielto on ollut voimassa vuodesta 1972. Dieldriini on endriinin stereoisomeeri.
Ominaisuudet

Dieldriini on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja aromaattisiin liuottimiin. Dieldriini on hyvin myrkyllistä ja voi aiheuttaa vaurioita keskushermostossa, Aineelle altistumisesta voi seurata huonovointisuutta, päänsärkyä, kouristuksia ja huimausta. Yhdiste on mahdollisesti karsinogeeninen. Dieldriini kertyy ravintoketjussa eläimiin ja on hyvin pysyvä yhdiste. Dieldriinin LD50-arvo rotalle suun kautta on 46 mg/kg. Maaperässä ja eliöissä aldriinista muodostuu dieldriiniä.
Valmistus ja käyttö

Dieldriiniä valmistetaan lähtien norbornadieenistä ja heksakloorisyklopentadieenistä. Näiden Diels–Alder-reaktiossa muodostuu aldriinia, joka hapetetaan dieldriiniksi peretikka- tai perbentseohapon avulla.
Dieldriiniä on käytetty hyönteismyrkkynä maataloudessa vilja-, peruna- ja puuvillaviljelmillä. Se soveltui lähinnä siementen suojaamiseen ja maaperään levitettäväksi käytettynä hyönteismyrkkynä. Aine tuli markkinoille 1950-luvulla ja eniten sitä käytettiin 1960-luvulla. Sitä käytettiin myös malariaa levittävien hyttysten torjuntaan ja termiittien torjuntaan. Dieldriini on nykyään kiellettyä useissa maissa sen terveys- ja ympäristövaikutusten vuoksi. Suomessa kielto tuli voimaan 1972 ja Yhdysvalloissa 1974. Dieldriini kuuluu Tukholman sopimuksessa vuonna 2001 kiellettyihin aineisiin.
Introvertti ja ekstrovertti

Introvertti ja ekstrovertti ovat persoonallisuuspiirteitä. Niitä käytetään eri teorioissa vähän eri merkityksissä, mutta ekstrovertti tarkoittaa ulospäin suuntautunutta ja introvertti sisäänpäin kääntynyttä. Tieteessä hyväksytyin teoria niistä on viiden suuren persoonallisuuspiirteen teoria (Big Five).
Ekstroversio eli ulospäin suuntautuneisuus on aktiivisuutta, taipumusta kokea myönteisiä tunnetiloja ja hakeutua ympäristöihin, jotka tarjoavat elämyksiä. Alapiirteitä ovat lämminhenkisyys, seurallisuus, itsevarmuus, aktiivisuus, jännityshakuisuus ja iloisuus. Matala ekstroversio on introversiota, jollainen henkilö on varautunut ja viihtyy mieluummin muutaman läheisen ystävän kanssa kuin suurissa ihmisjoukoissa.
Jungin versiot

Psykologi C. G. Jung määritteli kirjassaan Psychologische Typen (1921) introversion ja ekstroversion ihmisen persoonallisuutta olennaisesti leimaaviksi orientaatio-ominaisuuksiksi. Jung erotteli tämän lisäksi neljä toimintoa: ajattelu, tunne, intuitio ja aisti, jotka leimaavat sekä introverttien että ekstroverttien persoonallisuutta. Jungin kehittelemä ihmisten jaottelu introvertteihin ja ekstrovertteihin on yhä käytössä persoonallisuustyyppien luokittelussa.
Jungin määrittelemille typologialle perustuvat esimerkiksi Myers–Briggsin tyyppi-indikaattori (MBTI), Insights Discovery -menetelmä, Gray-Wheelwright-Survey ja Singer-Loomis Inventory of Personality SLIP. Typologia on myös kaupallistettu, ja sitä on käytetty isojen järjestöjen ja yritysten työyhteisöjen kehittämiseen.
Jungin typologiassa introvertti on sisäänpäinkääntynyt ja ekstrovertti ulospäinkääntynyt. Ekstrovertit orientoituvat ulkoisen maailman kautta ja sopeutuvat helposti ulkoiseen maailmaan. Introvertit orientoituvat maailmaan sisäisen kauttaselvennä.
Taustaominaisuuksina introversiota ja ekstroversiota hyödyntävät lisäksi esimerkiksi Big Five -persoonallisuustesti, Reissin motivaatioprofiili (RMP) sekä Alpha Plus- ja Structogram-persoonallisuusanalyysi.
Jungille kumpikin persoonallisuustyyppi oli yhtä tärkeä ja arvokas, ja hänen mukaansa ne täydentävät toisiaan auttamalla toinen toisiaan avartamaan näkemyksiään ja hyötymään uusista tarkastelutavoista.
Jung mainitsi myös kolmannen persoonallisuustyypin, joka on hänen mukaansa kaikkein yleisin. Tätä tyyppiä kutsutaan ambivertiksi, ja se on sekoitus kumpaakin ääripäätä.
Jungin teoria, MBTI ym. eivät täysin vastaa nykyistä tieteellistä käsitystä mutta ovat hyvin suosittuja populaariteksteissä.
Suhdeluvut

Tutkijat ovat esittäneet introverttien ja ekstroverttien määrien suhteesta vaihtelevia arvioita. Marti Olsen Laneyn (2002) mukaan ihmisistä olisi ekstrovertteja 75 prosenttia. Susan Cainin (2011) mukaan ekstrovertteja olisi 30–70 prosenttia. Laurie Helgoen (2008) ja Devora Zackin (2012) sekä MBTI-testiä käsittelevän kirjallisuuden mukaan ekstrovertteja ja introvertteja olisi suhteessa 50:50.
Introvertti

Introvertti on henkilö, joka on sisäänpäin kääntyneempi ja miettii tekojaan enemmän kuin ekstrovertti. Introvertiksi kuvaillaan joskus henkilöä, joka pitää itsenäisestä toiminnasta enemmän kuin sosiaalisesta, mutta tämä on enemmän käyttäytymyksellinen kuin kognitiivinen kuvaus. Ennen kaikkea introvertti orientoituu omasta itsestään, ja jatkuva muiden kanssa vuorovaikuttaminen reaalielämässä pikemminkin vie energiaa häneltä kuin ylläpitää sitä. Tämän vuoksi introvertti tarvitsee omaa rauhaa palautuakseen sosiaalisesta rasituksesta.
Tyypillinen introvertti on hiljainen, itseään tutkiskeleva (introspektiivinen) ja varautunut. Tutkimuksissa on havaittu introverttien olevan herkempiä kivulle, väsyvän helpommin ja tuntevan jännityksen madaltavan suoritustasoa, pärjäävän paremmin koulussa, suosivan vakaampia ammatteja ja olevan vähemmän alttiita vaikutteille sekä olevan ekstrovertteja vähemmän seksuaalisesti aktiivisia.
Ekstrovertti

Ekstrovertti suuntautuu ihmisiin ja asioihin ympäristössä päinvastoin kuin introvertti. Ekstrovertti orientoituu vuorovaikutuksessa muiden ihmisten kanssa kasvotusten.
Ekstrovertit hakeutuvat tilanteisiin, joihin liittyvät muut ihmiset ja heidän kanssaan vuorovaikuttaminen. Ekstroverteillä saattaa olla vaikeuksia keskittyä esimerkiksi opintoihin, ellei opiskelu tapahdu pienessä vuorovaikuttavassa piirissälähde?. Muun muassa tämän takia ekstroverttejä pidetään impulsiivisempina, koska he eivät käytä aikaa asioiden harkitsemiseenlähde?, toisin kuin introvertit. Eloisuus ja seurallisuus ovat kuitenkin sosiaalisesti arvostettuja piirteitä.
Aivotoiminnan eroja

Aivotutkimuksissa on havaittu, että introvertti–ekstrovertti-jatkumo perustuu biologiaan. Ihmisaivoista löytyy fysiologisia vastaavuuksia eri persoonallisuuden ominaisuuksille ja vaihtelevalle toiminnalle..
Introverttien aivojen otsalohkon kuorella on voimakkaampaa sähköistä toimintaa kuin ekstroverteilla. Alueelle sijoittuvat oppiminen, päätöksenteko, muisti ja ongelmanratkaisu.
Introverttien ja ekstroverttien aivoissa veri virtaa eri reittejä. Introverteilla ärsykkeet joutuvat kulkemaan pidemmän matkan aivojen hermoradoissa kuin ekstroverteilla.
Introverteillä on korkeammat asetyylikoliinipitoisuudet kun taas ekstroverteilla on havaittu korkeammat aktiivisuudet dopamiinin kulkureiteillä. Asetyylikoliini on välittäjäaine, joka vaikuttaa keskittymiseen, muistiin ja oppimiseen. Dopamiini sen sijaan yllyttää liikkeelle, tekee uteliaaksi, vaihtelunhaluiseksi ja saa kaipaamaan palkkioita. Välittäjäaineiden pitoisuuden erot vaikuttavat siihen, että introvertteja luonnehtii turvallisuushakuisuus, harkitsevuus ja riistiriitojen välttely, ja ekstrovertteja palkitsemisen tarve, ilo, into, kiihkeys ja riskinotto. Jos ekstrovertit eivät saa ulkoisia ärsykkeitä, he kärsivät dopamiinivajeesta ja pitkästyvät.
Introvertteja ohjaa parasympaattisen hermoston toiminta  ja ekstrovertteja sympaattisen hermoston toiminta. Parasympaattinen hermosto huolehtii levosta, elpymisestä ja kehon hoivasta, ja se rauhoittaa sydämen sykettä ja vahvistaa ruoansulatusta. Sympaattinen hermosto vastaa suorituksista kuten kehon puolustautumisesta, pakenemisesta ja ponnistuksista.
Kirjallisuutta

Cain, Susan: Hiljaiset. Introverttien manifesti.  ((Quiet: The Power of Introverts in a World That Can't Stop Talking, 2012.) Suomentanut Lea Peuronpuro)  Helsinki:  Avain, 2012.  ISBN 978-951-692-910-4
Jonkman, Linus: Introvertit. Työpaikan hiljainen vallankumous.  ((Introvert: Den tysta revolutionen, 2013.) Suomentanut Ulla Lempinen)  Jyväskylä:  Atena, 2015.  ISBN 978-952-300-114-5