stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Varkauden vesitorni

Varkauden vesitorni.
Varkauden vesitorni on Varkaudessa sijaitseva vesitorni, joka on samalla myös asuinkerrostalo. Vesitornikerrostalon rakentaminen aloitettiin vuonna 1954 ja valmistui vuonna 1956.Torni on 45 metriä korkea. Se oli aikoinaan Suomen korkein asuttu rakennus, ja edelleenkin se on Varkauden näkyvin maamerkki.
Kaupunginarkkitehti Kalevi Väyrysen suunnittelema vesitornikerrostalo ratkaisi Varkauden kauppalan kolme kunnallista ongelmaa kerralla. Kasvava kauppala tarvitsi vesitornin vesihuollon järjestämiseksi, runsaasti uusia vuokra-asuntoja kasvavalle väestölle ja toimitilat Savon museolle (nykyinen Varkauden museo). Yhdellä vesitornikerrostalolla ratkaistiin kaikki kolme rakennustarvetta. Varkauden museo toimi rakennuksessa vuosina 1956–1983 ja Varkauden taidemuseo 1984–1992. Vuosien 1992–1993 remontissa museotilat muutettiin asuinkäyttöön ja taidemuseo muutti Päiviönsaareen Ahlströminkadulle. Asuinkerroksia talossa on yksitoista.
Juho ”Jussi” Voutilaisen raudoittaman vesitornin katolla on näköalatasanne ja kahvila. Näköalatasanne oli pitkään Varkauden suosituin matkailukohde.
Vesitorni sijaitsee Taulumäen kaupunginosassa Nakskovinkadun päässä, ja se on linjassa Varkauden Kauppakadun kanssa.
Stavros Fasoulas

| Stavros Fasoulas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1968  Helsinki 
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  pelisuunnittelija
Pelisuunnittelija
Aktiivisena:  1984–1994
Tunnetuimmat työt:  Sanxion (1986) Quedex (1987)
Pelitalot:  Terramarque
Stavros Fasoúlas (kreik. Σταυρός Φασουλάς, s. 1968 Helsinki) on suomalainen videopelisuunnittelija, joka tuli tunnetuksi 1980-luvulla Commodore 64:n pelien Sanxion, Delta ja Quedex suunnittelijana ja toteuttajana. Brittiläisen Thalamus-yhtiön julkaisemat pelit menestyivät kansainvälisesti, ja Fasoulas sai paljon myönteistä huomiota suomalaisissa kotimikrolehdissä. Suomen videopeliala henkilöityi 1980-luvulla häneen ja Jukka Tapanimäkeen.
Vuonna 1993 Fasoulas perusti yhdessä Ilari Kuittisen kanssa Terramarque-nimisen pelitalon, joka oli Bloodhousen ohella ensimmäinen suomalainen videopelejä kehittävä yritys. Vuoden 1994 jälkeen Fasoulas jätti pelialan, eikä hänen myöhemmistä vaiheistaan ole varmaa tietoa.
Perintö

Sanxion oli tärkeä avaus suomalaiselle pelialalle, sillä Jukka Tapanimäen ohella se innosti muitakin harrastelijakoodaajia pelien kehittämiseen. 1980-luvulla kansainväliset pelimarkkinat olivat haastavat. Yksittäiset menestyjät oli helppo esitellä nuorten suomalaisten koodarien esikuvina, vaikka tarinat kertoivat samalla myös merkittävistä takaiskuista. Toisaalta pienetkin menestykset pelialalla noteerattiin alan lehdissä. Fasoulas ja Tapanimäki ovat olleet vielä 2000-luvullakin rakentamassa ”lähes myyttistä kuvaa kotimaisten tietokoneharrastajien taidoista ja kyvyistä”.
Kehitetyt pelit

The Odyssey (1984)
Joe the Whizz Kid (1985)
Sanxion (1986)
Delta (1987)
Quedex (1987)
Galactic (1993)
Galactic The Vision Game (demo)(1992) - kahdeksan tason pelattava demoversio julkaistu The One -lehden kansidisketillä
Galactic The X-Mas Edition (1993) - yksinomaan The One -lehden kansidisketillä julkaistu versio
RSC Anderlecht

Royal Sporting Club Anderlecht, lyhyemmin RSC Anderlecht tai vain Anderlecht, on belgialainen jalkapalloseura Anderlechtista Brysselin pääkaupunkialueelta. Vuonna 1908 perustettu seura on menestynein belgialaisseura Euroopan kentillä viidellä mestaruudella Euroopan kilpailuissa ja Belgian pääsarjassa 34 mestaruudella sekä Belgian cupin toiseksi menestynein seura yhdeksällä mestaruudella. Edellä cupin mestaruuksissa on vain Club Brugge, jolla on 11 mestaruutta. Anderlecht pelaa kotiottelunsa 21 500 -paikkaisella Constant Vanden Stock stadionilla.
Pelaajat > Tunnettuja entisiä pelaajia

Suluissa debyyttivuosi Anderlechtissä:
1940-luku:  Jef Mermans (1942)
1950-luku:  Martin Lippens (1954),  Armand Jurion (1954),  Pierre Hanon (1954),  Paul Van Himst (1959)
1960-luku:  Jan Mulder (1965),  Georges Heylens,  Johan Devrindt,  Jacky Stockman,  Laurent Verbiest,  Jean Plaskie,  Jean Cornelis,  Wilfried Puis,  Jean Trappeniers,  Maurice Martens
1970-luku:  Hugo Broos (1971),  Ludo Coeck (1972),  Robbie Rensenbrink (1972),  Arie Haan,  Franky Vercauteren (1975),  Gilbert Van Binst,  Jacky Munaron,  Attila Ladynski
1980-luku:  Morten Olsen (1980),  Luka Peruzović (1980),  Juan Lozano (1981),  Erwin Vandenbergh (1982),  Georges Grün (1983),  Enzo Scifo (1983),  Frank Arnesen (1983),  Bertrand Crasson (1985),  Luc Nilis (1986),  Adri van Tiggelen (1986),  Filip De Wilde (1987),  Stephen Keshi (1987),  Kari Ukkonen (1987),  Luis Oliveira (1989),  Marc Degryse (1989),  Edi Krncevic,  René Vandereycken,  Arnór Guðjohnsen,  Michel De Wolf,  Kenneth Brylle Larsen,  Marc Emmers
1990-luku:  Pär Zetterberg (1990),  John van Loen (1990),  John Bosman (1991),  Danny Boffin (1991),  Johan Walem (1991),  Philippe Albert (1992),  Celestine Babayaro (1994),  Glen De Boeck (1995),  Walter Baseggio (1996),  Alin Stoica (1996),  Bart Goor (1997),  Lorenzo Staelens (1998),  Tomasz Radzinski (1998),  Jan Koller (1999),  Geert De Vlieger
2000-luku:  Yves Vanderhaeghe (2000),  Aruna Dindane (2000),  Seol Ki-hyun (2001),  Nenad Jestrović (2001),  Hannu Tihinen (2002),  Vincent Kompany (2003),  Anthony Vanden Borre (2003),  Christian Wilhelmsson (2003),  Silvio Proto (2005),  Lucas Biglia (2006),  Jan Polák (2007),  Guillaume Gillet (2008),  Cheikhou Kouyaté (2008),  Romelu Lukaku (2009)
2010-luku:  Dennis Praet (2011),  Chancel Mbemba (2013),  Aleksandar Mitrović (2013),  Youri Tielemans (2013),  Steven Defour (2014),  Stefano Okaka Chuka (2015),  Isaac Kiese Thelin (2017),  Alexis Saelemaekers (2018),  Albert Sambi Lokonga (2018),  Jérémy Doku (2019)
2020-luku:  Bart Verbruggen (2020),  Sergio Gómez (2021),  Kristoffer Olsson (2021),  Kasper Schmeichel (2023)
Puheenjohtajat

Charles Roos (1908–1911)
Théo Verbeeck (1911–1951)
Albert Roosens (1951–1971)
Constant Vanden Stock (1971–1996)
Roger Vanden Stock (1996–2018)
Marc Coucke (2018–2020)
Wouter Vandenhaute (2020–)
Entisiä valmentajia

Brian Riemer (2022–2024)
Felice Mazzù (2022)
Vincent Kompany (2020–2022)
Simon Davies (2019)
Karim Belhocine (2019)
Fred Rutten (2019)
Hein Vanhaezebrouck (2017–2018)
René Weiler (2016–2017)
Besnik Hasi (2014–2016)
John van den Brom (2012–2014)
Ariël Jacobs (2007–2012)
Hugo Broos (2002–2005)
Aimé Anthuenis (1999–2002)
Franky Vercauteren (1998–1999, 2005–2007, 2019–2020)
René Vercauteren (1997)
Johan Boskamp (1993–1995, 1995–1997)
Luka Peruzović (1992–1993)
Aad de Mos (1989–1992)
Georges Leekens (1987–1988)
Arie Haan (1986–1987, 1997–1998)
Raymond Goethals (1976–1979, 1988–1989, 1995)
Saavutukset

Belgian liiga:
Mestaruudet (34): 1946–1947, 1948–1949, 1949–1950, 1950–1951, 1953–1954, 1954–1955, 1955–1956, 1958–1959, 1961–1962, 1963–1964, 1964–1965, 1965–1966, 1966–1967, 1967–1968, 1971–1972, 1973–1974, 1980–1981, 1984–1985, 1985–1986, 1986–1987, 1990–1991, 1992–1993, 1993–1994, 1994–1995, 1999–2000, 2000–2001, 2003–2004, 2005–2006, 2006–2007, 2009−2010, 2011–2012, 2012–2013, 2013–2014, 2016–2017
2. sija (21): 1943–1944, 1947–1948, 1952–1953, 1956–1957, 1959–1960, 1975–1976, 1976–1977, 1977–1978, 1978–1979, 1981–1982, 1982–1983, 1983–1984, 1988–1989, 1989–1990, 1991–1992, 1995–1996, 2002–2003, 2004–2005, 2007–2008, 2008–2009, 2015–2016
Belgian 2. divisioona:
Mestaruudet (2): 1923–1924, 1934–1935
2. sija (3): 1926–1927, 1928–1929, 1931–1932
Belgian cup:
Mestaruudet (9): 1964–1965, 1971–1972, 1972–1973, 1974–1975, 1975–1976, 1987–1988, 1988–1989, 1993–1994, 2007–2008
2. sija (5): 1965–1966, 1976–1977, 1996–1997, 2014–2015, 2021–2022
Belgian liigacup:
Mestaruudet (3): 1973, 1974, 2000
2. sija (2): 1975, 1986
Belgian supercup:
Mestaruudet (13): 1985, 1987, 1993, 1995, 2000, 2001, 2006, 2007, 2010, 2012, 2013, 2014, 2017
2. sija (7): 1981, 1986, 1988, 1991, 1994, 2004, 2008
Cup-voittajien cup:
Mestaruudet (2): 1975–1976, 1977–1978
2. sija (2): 1976–1977, 1989–1990
UEFA-cup:
Mestaruus (1): 1982–1983
2. sija (2): 1969–1970, 1983–1984
UEFA Super Cup:
Mestaruudet (2): 1976, 1978
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
RSC Anderlechtin virallinen sivusto (englanniksi), (hollanniksi), (ranskaksi)
| n k Jupiler Pro League |
| --- | --- |
 Hallitseva mestari: Club Brugge
Joukkueet (2024–2025):  Anderlecht  Antwerp  Beerschot  Cercle Brugge  Charleroi  Club Brugge  Dender  Genk  Gent  Kortrijk  Mechelen  OH Leuven  Sint-Truidense  Standard Liège  Union SG  Westerlo
Oulunsuu

| Oulunsuu |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Oulunsuu korostettuna.
Kaupunki:  Oulu
Suuralue:  Oulunsuun suuralue
Koordinaatit:  65°00′13″N, 025°32′59″E
Kaupunginosa nro:  22
Väkiluku:  4 292  31.12.2023
Työpaikkoja:  337 kpl   (31.12.2016)
Osa-alueet:  Erkkola, Kastelli, Lämsänjärvi, Ranta-Kastelli, Svaaninsuo
Lämsänjärven hiekkarantaa.
Oulunsuun pirtti.
Oulunsuu on Oulun keskustan itäpuolella sijaitseva laajahko noin 4 300 asukkaan kaupunginosa, joka rajoittuu lännessä Kontinkankaan, Peltolan ja Värtön kaupunginosiin, etelässä Kaukovainion ja Knuutilan kaupunginosiin sekä pohjoisessa Oulujokeen. Erkkolan–Kastellin alue liitettiin Oulun kaupunkiin 1947. Siihen saakka alue kuului Oulujoen kuntaan. Uuden kaupunginosan nimeksi tuli Oulunsuu asemakaavassa, jonka Oulun kaupunginvaltuusto hyväksyi syksyllä 1949. Oulunsuun osa-alueita ovat Erkkola, Kastelli, Lämsänjärvi, Ranta-Kastelli ja Svaaninsuo.
Kastelli on kaupunginosan vanhin osa-alue, joka sijaitsee Kajaanintien eteläpuolella. Sana kastelli määritellään useissa sanakirjoissa leirilinnaksi. Alueella oletetaankin olleen keskiaikainen linna, josta kuitenkin tiedetään hyvin vähän. Kastellissa sijaitsee vuonna 1906 rakennettu Oulunsuun pirtti, joka toimii vuonna 1895 perustetun Oulunsuun nuorisoseuran toimitilana. Kastelli kehittyi suuremmaksi puutaloalueeksi sotien jälkeen. Alueen rakennuskantaa ovat muuttaneet myöhemmin rakennetut pien- ja rivitalot sekä pulpettikatotlähde?.
Ranta-Kastelli on Kastellin pohjoispuolella oleva osa-alue, joka on muodostunut Kajaanintien ja Oulujokivarren väliin. Kajaanintien varressa on vuonna 1962 valmistunut Kastellin kirkko. Ranta-Kastellin rakennuskanta on sekoitus uutta ja vanhaa. Jokivarteen on jo pitkään ollut suunnitteilla kevyenliikenteenväylä, jota rannan tuntumassa asuvat ovat tiukasti vastustaneet. Syksyllä 2013 kevyenliikenteenväylä valmistuilähde?. Erkkola sijaitsee Ranta-Kastellin vieressä Erkkolan sillan kupeessa.
Lämsänjärven osa-alue on muodostunut samannimisen järven etelä- ja pohjoispuolelle. Järven eteläpuolisen osan rakennuskanta on pääasiassa 1980-luvulla rakennettuja omakotitaloja, kun pohjoispuolisen osan rakennuskantaan kuuluvat niin omakoti-, rintamamies- kuin rivitalotkin. Lämsänjärvellä on kaupungin ylläpitämä uimaranta. Vastakkaisella rannalla on vuonna 1936 valmistunut hirsinen leirikeskus, joka on aikoinaan toiminut hiihtomajana.
Svaaninsuon rakennukset ovat pääasiassa 1980- ja 1990-luvuilla rakennettuja taloja. Radiomastontiellä on pelkästään rivi- ja kerrostaloja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oulunsuu Wikimedia Commonsissa
Oulun kaupunginosat ja suuralueet
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Suuralueet | Kaupunginosat |  |
| 1. Keskusta | I Pokkinen • II Vaara • III Vanhatulli • IV Hollihaka • V Leveri • Myllytulli • Intiö • Raksila |  |
| 2. Höyhtyä | Höyhtyä • Karjasilta • Lintula • Mäntylä • Nokela |  |
| 3. Oulunsuu | Kontinkangas • Oulunsuu • Peltola • Värttö |  |
| 4. Kaukovainio | Hiironen • Kaukovainio |  |
| 5. Nuottasaari | Limingantulli • Nuottasaari • Äimärautio |  |
| 6. Kaakkuri | Kaakkuri • Kiviniemi • Metsokangas • Perävainio |  |
| 7. Maikkula | Hangaskangas • Heikkilänkangas • Iinatti • Juurusoja • Knuutila • Maikkula • Madekoski • Pikkarala |  |
| 8. Tuira | Hietasaari • Koskikeskus • Pikisaari • Toppilansaari • Tuira • Vihreäsaari |  |
| 9. Puolivälinkangas | Isko • Puolivälinkangas • Pyykösjärvi • Takalaanila • Välivainio |  |
| 10. Koskela | Alppila • Koskela • Taskila • Toppila |  |
| 11. Pateniemi | Rajakylä • Pateniemi • Herukka |  |
| 12. Kaijonharju | Kaijonharju • Kuivasjärvi • Liikanen • Linnanmaa • Ritaharju |  |
| 13. Myllyoja | Haapalehto • Hintta • Kirkkokangas • Kynsilehto • Laanila • Myllyoja • Parkkisenkangas |  |
| 14. Sanginsuu | Lapinkangas • Sanginjoki • Sanginsuu • Ulkosanki |  |
| 15. Korvensuora | Heikinharju • Korvenkylä • Korvensuora • Rusko • Ruskonselkä • Saviharju • Talvikangas |  |
| 16. Ylikiiminki | Jolos • Nuoritta • Vepsä • Vesala • Vuotto • Ylikiiminki |  |
| 17. Hiukkavaara | Haukkasuo • Hiukkavaara • Kivikkokangas · Niiles • Puolukkakangas • Saarela • Vanha Hiukkavaara |  |
| 20. Haukipudas | Haukipudas • Jokikylä • Martinniemi |  |
| 21. Kello | Kalimenkylä • Kello |  |
| 30. Kiiminki | Alakylä • Hannus • Huttukylä • Kiiminki |  |
| 31. Jääli | Jäälinkylä • Välikylä |  |
| 40. Oulunsalo | Kylänpuoli • Oulunsalo • Salonpää |  |
| 50. Yli-Ii | Pahkala • Tannila • Yli-Ii |  |
Paavali VI

| Paavali VI |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Giovanni Battista Enrico Antonio Maria Montini
Syntynyt: 26. syyskuuta 1897 Sarezzo, Italia
Kuollut: 6. elokuuta 1978 (80 vuotta) Castel Gandolfo, Italia
Arvonimi: Hänen pyhyytensä
Paavi
Paavius alkoi:  21. kesäkuuta 1963
Paavius päättyi:  6. elokuuta 1978
Edeltäjä:  Pyhä Johannes XXIII
Seuraaja:  Johannes Paavali I
 Nimikirjoitus
Montini pappisvihkimyksessään vuonna 1920.
Vatikaanin toinen kirkolliskokous.
Pyhä Paavali VI, oikealta nimeltään Giovanni Battista Enrico Antonio Maria Montini, (26. syyskuuta 1897 Sarezzo – 6. elokuuta 1978 Castel Gandolfo) toimi paavina vuodesta 1963 kuolemaansa saakka 1978.
Paavali VI oli Vatikaanin Annuario Pontificio -vuosikirjassa julkaistun virallisen, mutta perimätietoon perustuvan paaviluettelon mukaan 262. paavi. Paavina ollessaan hän muun muassa saattoi edeltäjänsä Johannes XXIII:n aloittaman Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen päätökseen.
Paavali VI:n vuonna 1968 julkaisema kiertokirje Humanae vitae oli merkittävä kannanotto perhesuunnitteluun, ehkäisyyn ja aborttiin, jotka paavi tuomitsi vastoin neuvonantajiensa enemmistön mielipidettä. Kiertokirje aiheutti enemmän kuohuntaa kuin yksikään muu Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen jälkeen julkaistu paavillinen kiertokirje.
Paavali VI teki sinänsä pienen mutta merkityksellisen uudistuksen käytäntöihin: kruunauksen jälkeen häntä ei enää kuljetettu kantotuolissa paikasta toiseen kuten monia edeltäjiään vaan hän lyhennytti valkoisen kaapunsa maahan ulottuvasta nilkkapituiseksi ja vaihtoi kirjaillut pehmeät tohvelit tukeviin kävelykenkiin. Hänellä oli terveet jalat ja hän halusi kävellä paikasta toiseen ripeässä tahdissa. Tämä uudistus jäikin pysyväksi.
Paavi Johannes Paavali II julisti Paavali VI:n 11. toukokuuta 1993 Jumalan palvelijaksi, mikä on katolisessa kirkossa ensimmäinen askel mahdollista pyhimykseksi julistamista varten. Hänet julistettiin pyhimykseksi 14. lokakuuta 2018 yhdessä Óscar Romeron kanssa.
Elämä ennen paaviutta

Montini syntyi varakkaaseen asianajajan ja toimittajan perheeseen vuonna 1897. Hän kävi seminaarin, minkä jälkeen hänet vihittiin papiksi vuonna 1920. Tämän jälkeen Montini jatkoi Roomassa teologian ja kirkko-oikeuden opiskelemista. Hän liittyi valtiosihteeristöön vuonna 1922 toimien samalla katolisessa yliopistotyössä ja opettaen paavillisessa diplomaattiakatemiassa. Montinista tuli virkailija Pyhän istuimen Puolan-lähetystöön 1923, mutta hän palasi seuraavana vuonna kuurian palvelukseen.
Vuonna 1937 hänestä tuli assistentti Eugenio Pacellille, joka tuolloin toimi vielä kardinaalivaltiosihteerinä. Kun Pacellista tuli myöhemmin paavi, jatkoi Montini hänen avustajanaan. Toisen maailmansodan aikana Montini osallistui aktiivisesti siviiliväestön ja pakolaisten avustustyössä. Hän oli uskollinen paaville, vaikkei ollutkaan tämän kanssa samaa mieltä kaikissa asioissa.
Kun Pius XII:n arveltiin vuonna 1954 olevan kuolemansairas, kardinaalit pelkäsivät, että paavinvaihdos nostaisi Montinin kardinaalivaltiosihteeriksi, tämä kun oli aikaisemmin yrittänyt saada kuurian vaikutusvaltaisissa ja vanhoillisissa kardinaaleissa pahennusta herättäneen Graham Greenen kirjoittamaan Vatikaanin sanomalehteen. Hänet saatiinkin syrjään, sillä paavi Pius XII nimitti Montinin Milanon arkkipiispaksi marraskuussa 1954 mutta ei nimittänyt tätä samalla kardinaaliksi. Tällä tavalla Montini saatiin siirretyksi pois kuurian palveluksesta, eikä hänen olisi ilman kardinaalin arvoa todellisia mahdollisuuksia saada tärkeitä virkoja tulevaisuudessa. Montinilla ei ollut minkäänlaista kokemusta hiippakuntahallinnosta eikä seurakuntatyöstä, mutta hän osoittautui mitä oivallisimmaksi hiippakunnan paimeneksi. Montini myös matkusteli monissa maissa ja solmi erityisesti yhteyksiä anglikaanisiin kirkonjohtajiin.
Kun Johannes XXIII nimitti heti paaviksi tultuaan 23 kardinaalia, ensimmäisenä heidän joukossaan oli Montini. Montinilla oli huomattava osa Vatikaanin toisen ekumeenisen konsiilin valmisteluissa, joihin hän laati työjärjestyksen. Montini myös kuului konsiilin ensimmäisen istuntokauden epäviralliseen, uudistuksia tavoitelleeseen johtoryhmään.
Paavi Johannes XXIII itse toivoi avoimesti Montinia seuraajakseen paavinistuimelle. Vielä kuolinvuoteellaankin paavi ilmoitti "olevansa sitä mieltä, että Montini tulee olemaan hänen seuraajansa". Paavi Johannes XXIII kuoli 3. kesäkuuta 1963, minkä jälkeen kardinaalit kokoontuivat konklaaviin valitsemaan hänelle seuraajaa.
Valinta paaviksi

Pääehdokkaina vuoden 1963 konklaavissa olivat vanhoillisten ehdokas Ildebrandi Antoniutti sekä uudistusmielisten Giacomo Lercaro ja Giovanni Battista Montini. Ehdokkaista Montinilla olisi voinut olla hyvät mahdollisuudet voittaa jo vuoden 1958 konklaavi, mutta silloin häntä ei oltu vielä nimitetty kardinaaliksi, eikä hän siten ollut sovelias paaviehdokas. Autuaan Johannes XXIII:n nimitettyä Montinin kardinaaliksi oli tällä nyt realistinen mahdollisuus nousta paaviksi.
Kuten useimmista muistakaan konklaaveista, ei vuoden 1963 konklaavin kulusta ole kovin tarkkoja tietoja. Konklaavi pidettiin tavalliseen tapaan Sikstuksen kappelissa, eivätkä ulkopuoliset päässeet seuraamaan salaista äänestystä.
Äänestyksen ensimmäisillä kierroksilla uudistusmielisten kardinaalien äänet jakautuivat Giacomo Lercaron ja Giovanni Battista Montinin kesken. Kolmannessa äänestyksessä Lercaron kannattajat siirtyivät tukemaan Montinia, mutta tämän saama kannatus ei vielä saavuttanut tarvittavaa kahden kolmanneksen enemmistöä. Vaikutti siltä, että konklaavi saattaisi lukkiutua, elleivät joko konservatiivit tai uudistusmieliset antaisi periksi ja suostuisi toista näkökantaa edustavaan paaviin. Kuudennella äänestyskerralla konservatiivit suostuivat kannattamaan Montinia, ja tämä valittiin seuraavaksi paaviksi.
Uusi paavi vielä kruunautti itsensä perinteisellä kolmikerroksisella paavin tiaralla, mutta tämän jälkeen tiaara myytiin, ja rahat jaettiin köyhille. Luopuessaan paavinkruunuksikin kutsutusta tiaarasta Paavali VI osoitti, ettei paaviutta pitäisi ensisijaisesti arvioida etuoikeuksien ja vallan käsitteillä. Ele ei merkinnyt paavin luopumista hengellisestä vallasta, mutta sillä hän näytti, että paavinviran tuoma hengellinen valta on käsitettävä kirkon palveluna eikä paavin etuoikeutena.
Tilanne Paavali VI:n noustessa paaviksi

Paavali VI nousi paaviksi Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen ollessa vielä kesken. Hänen edeltäjänsä Johannes XXIII oli aloittanut kansainvälisen kirkolliskokouksen valmistelut sekä avannut kirkolliskokouksen ja johtanut sitä sen ensimmäisen istuntokauden ajan. Vatikaanin toiselta kirkolliskokoukselta odotettiin uudistuksia vanhanaikaisena pidettyyn katoliseen kirkkoon, ja Johannes XXIII:n seuraajan oletettiin jatkavan tätä uudistustyötä.
Paavina vuosina 1963–1978 > Vatikaanin toinen kirkolliskokous

Ensimmäiseksi Paavali VI ilmoitti tärkeimmäksi tehtäväkseen konsiilin jatkamisen. Konsiilin toinen istunto pidettiinkin 29. syyskuuta 1963. 28. lokakuuta 1965 paavi julkaisi ekumeenisen kirkolliskokouksen päätöksen, jonka mukaan juutalaisia ei tule pitää kollektiivisesti syyllisinä Kristuksen surmaamiseen. Tämä oli ollut yksi niistä argumenteista, millä kansallissosialistit olivat perustelleet antisemitististä toimintaansa.
Paavali VI piti ohjakset käsissään tiukemmin kuin edeltäjänsä Johannes XXIII, joka oli antanut kirkolliskokouksen työskennellä melko itsenäisesti. Hän pyrki hyväksyttämään konsiilin asiakirjat mahdollisimman suurella enemmistöllä, jolloin myönnytyksiä oli tehtävä konservatiiviselle vähemmistölle.
Uuden paavin osa ei ollut helppo, sillä kirkolliskokouksessa uudistusta (aggiornamento) vaativat saivat äänensä kuuluviin, mitä vanhoilliset säikähtivät. Konsiilin uudistukset olivat liikaa vanhoillisille, mutta riittämättömiä radikaaleille uudistajille. Paavi ei antanut tukeaan jyrkimmille uudistajille eikä myöskään konservatiiveille, vaan pyrki pääsemään kompromissiratkaisuihin. Paavali VI:n onnistuikin saada hyväksytyksi kokouksen asiakirjat suurilla enemmistöillä, koska vain kolmessa äänestyksessä yli 50 henkilöä vastusti asiakirjan hyväksymistä. Paavali VI sai sekä uudistusmielisimpien että konservatiivisimpien tahojen vihat niskaansa, mutta onnistui pitämään kirkon ohjaksissa konsiilin jälkeisessä sekasortoisessa tilanteessa.
Paavali VI toteutti useita konsiilin päätöksiä, kuten jumalanpalveluksen uudistamisen. Lisäksi hänen aloitteestaan vahvistettiin kirkkoa koskevassa asiakirjassa paavin ylin opetusvalta. Paavali VI myös veti konsiilin asialistalta kysymyksen pappien selibaatista kiertokirjeessään 1967 ja lupasi myöhemmin palata asiaan. Vaikka useita pappeja oli eronnut virastaan ja avioitunut, pysyi ensylika perinteisellä kannallaan. Tämä ei lopettanut kritiikkiä, vaan päinvastoin lisäsi sitä.
Paavina vuosina 1963–1978 > Suhteet ortodoksiseen kirkkoon

Paavali VI:n pontifikaatin eli paavinkauden aikana katolisen kirkon suhteet ortodoksiseen kirkkoon paranivat huomattavasti. Tilanne suhteiden lämpenemiselle oli otollinen, sillä vallassa oli samanaikaisesti kirkkojen lähempää yhtenäisyyttä kannattava paavi Paavali VI ja kristikunnan ykseyttä toivova ortodoksisen kirkon patriarkka Athenagoras I.
1960-luvulla tapahtui useita katolisen ja ortodoksisen kirkon välien lämpenemisen kannalta tärkeitä tapahtumia. Esimerkiksi paavi Paavali VI ja patriarkka Athenagoras I tapasivat toisensa Jerusalemissa vuonna 1964. Lisäksi vuosina 1963 ja 1964 pidettiin Rodoksen saarella kaksi yleisortodoksillista konferenssia, joissa käsiteltiin ensisijaisesti ortodoksisen kirkon suhteita katoliseen kirkkoon. Lisäksi samanaikaisesti käynnissä oli katolisen kirkon osalta uudistava Vatikaanin toinen kirkolliskokous, jonka jotkin päätökset helpottivat vuoropuhelua muiden kirkkojen kanssa.
Tärkeä hetki ortodoksisen ja katolisen kirkon välillä koettiin Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen jälkeen, jolloin ortodoksisen ja katolisen kirkon johtajat kumosivat vuonna 1054 annetun molemminpuolisen kirkonkirouksen. Tästä merkittävästä muutoksesta huolimatta katolilaiset ja ortodoksiset teologit alkoivat keskustella oppien erilaisuudesta ja paavin asemasta vasta 1980-luvun alussa.
Paavina vuosina 1963–1978 > Tapaaminen Gromykon kanssa

Paavi Paavali VI ja Neuvostoliiton ulkoministeri Gromyko tapasivat toisensa Vatikaanissa 27. huhtikuuta 1966 ja vaihtoivat mielipiteitä yleismaailmallisista ongelmista sydämellisesti mutta lyhyesti. Se oli ensimmäinen huipputason tapaaminen vihamielisissä väleissä olleiden Vatikaanin ja Kremlin välillä.