Amnesty Internationalin historia
1960- ja 1970-luvut > Amnesty perustetaan

»Avaa sanomalehti minä päivänä hyvänsä ja löydät aina jutun ihmisestä, joka on vangittu, kidutettu tai teloitettu mielipiteensä vuoksi jossain päin maailmaa. Miljoonia ihmisiä on vankilassa mielipiteensä vuoksi - eivätkä kaikki suinkaan rauta- tai bambuesiripun takana - ja heidän lukumääränsä kasvaa jatkuvasti. Sanomalehden lukija tuntee kuvottavaa kyvyttömyyttä. Mutta jos nämä ympäri maailmaa koetut vastenmielisyyden tunteet voitaisiin muuttaa yhteiseksi toiminnaksi, jotain voitaisiin todella saada aikaan.» 
(Peter Benenson artikkelissaan The Forgotten Prisoners.)
1960-luvulla lontoolainen asianajaja Peter Benenson päätti perustaa järjestön ajamaan ihmisoikeuksia. Ajatuksen Amnestyn perustamisesta hän sai luettuaan uutisen portugalilaisopiskelijoista, jotka oli tuomittu vankilaan heidän juotuaan maljan vapaudelle. Uutisesta vihastuneena hän päätti kirjoittaa ihmisoikeuksista lehtiartikkelin, jolle hän antoi nimen The Forgotten Prisoners (suom. Unohdetut vangit). Benenson näytti artikkeliaan ystävälleen Louis Blom-Cooperille, joka suositteli artikkelin lähettämistä liberaalina tunnetulle Observer-lehdelle, joka julkaisi sen 28. toukokuuta 1961. Artikkelissa Benenson kirjoitti, että ihmisoikeusrikkomukset voitaisiin estää, jos ihmiset toimisivat yhdessä niitä vastaan. Artikkeli levisi nopeasti ympäri maailmaa, ja Amnesty perustettiin epävirallisesti jo pari päivää artikkelin alkuperäisen julkaisun jälkeen. Järjestön ensimmäinen kansainvälinen kokous pidettiin jo heinäkuussa, ja siihen osallistui edustajia Belgiasta, Britanniasta, Ranskasta, Länsi-Saksasta, Irlannista, Sveitsistä ja Yhdysvalloista. Ensimmäinen Amnestyn kynttilä, josta tuli myöhemmin koko järjestön tunnus, sytytettiin Ihmisoikeuksien päivänä 10. marraskuuta St Martin-in-the-Fields -kirkolla Lontoossa. Kun Berliinin muurin rakennustyöt aloitettiin myöhemmin samana vuonna, Amnestylla oli jo useita paikallisosastoja ympäri Länsi-Eurooppaa. Amnestyn ensimmäinen ihmisoikeustarkkailutehtävä alkoi tammikuussa 1962 Ghanassa. Myöhemmin samana vuonna Amnesty laajensi toimintaansa myös Tšekkoslovakiaan, Portugaliin ja Itä-Saksaan.
Amnestya pidettiin alkuaikoina lähinnä ohimenevänä hullutuksena. Amnestyn toiminta perustui tuolloin pitkälti Amnestyn jäsenten lyhyessä ajassa lähettämiin kirjeisiin, postikortteihin ja sähkeisiin, joissa vaadittiin tietyn poliittisen vangin vapauttamista. Toimintatapaa pidettiin vielä tuolloin järjettömänä.
Koska Britannia piti Amnestya poliittisena järjestönä, joka ei saa kerätä lahjoitusvaroja verovapaasti, Amnesty päätti perustaa vuonna 1962 itsenäisen Prisoner of Conscience Fund -hyväntekeväisyysjärjestön tukemaan taloudellisesti mielipidevankeja ja heidän perheitään. Benenson itse halusi pitää Amnestyn ehdottomasti erillään politiikasta, ja siksi hän antoi paikallisosastoille ohjeeksi ”adoptoida” kolme mielipidevankia: yhden lännestä, yhden Neuvostoliitosta ja yhden kehitysmaista. Vaikka paikallisosastot olivat aluksi pieniä, muutaman kymmenen ihmisten kokouksia seurakuntasaleissa ja kodeissa, niiden toiminta oli hyvin innostunutta: adoptoituaan oman mielipidevangin paikallisosastojen jäsenet ryhtyivät laatimaan tämän vapautusta vaativia kirjeitä, jotka lähetettiin vangitsijamaan hallitukselle. Vuoden 1962 loppuun mennessä Amnestyn 70 paikallisosastoa oli adoptoinut 210 vankia: seuraavana vuonna adoptoituja vankeja oli jo 770 (näistä 140 vapautettu) ja paikallisosastoja 350. Vuonna 1963 Amnesty perusti ensimmäisen virallisen päämajan Lontooseen. Seuraavana vuonna Peter Benenson nimitettiin järjestön puheenjohtajaksi. Elokuussa YK antoi Amnestylle konsulttistatuksen (engl. Consultative status). 1965 Amnesty raportoi vankien huonosta terveydentilasta Portugalissa, Etelä-Afrikassa ja Romaniassa. Tämän jälkeen Amnesty lobbasi Yhdistyneissä kansakunnissa rauhanajan kuolemantuomion kieltämisen puolesta. Samana vuonna Amnesty aloitti myös Postcards for Prisoners (suom. Postikortteja vangeille) -nimisen ohjelman, jossa järjestön jäsenet lähettivät mielipidevangeille postikortteja vankiloihin.
Yksi Amnestyn alkuaikojen merkittävimmistä toimista oli neuvostoliittolaisessa mielisairaalassa mielipidevankina pidetyn Vladimir Bukovskin vapauttaminen. Amnestyn edustaja pääsi ennen vapautusta tapaamaan Bukovskia vangittuna pitäneen mielisairaalan johtajaa. Amnestyn edustaja kysyi Bukovskista tietoa yllättyneeltä johtajalta, joka joutui hätävalheena väittämään, että tämä oli jo vapautettu. Hätävalheensa takia Bukovski jouduttiin vapauttamaan kymmenen päivän kuluttua. Amnestyn kyky hankkia tietoa vankien oloista yllätti viranomaiset täysin. Bukovskin vapautuksen jälkeen Amnestyn maine kasvoi, ja se sai jalansijaa Neuvostoliitossa.