stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marjatta Metsovaara
Ura

Marjatta Metsovaara valmistui Taideteollisesta oppilaitoksesta vuonna 1949. Hänen aktiivikautensa (1954–1968) oli suomalainen menestystarina. Marjatta Metsovaara-Van Havere jatkoi työskentelyään toisen miehensä, vuonna 1984  menehtyneen Albert Van Haveren kanssa vuonna 1962 perustamassaan sisustuskankaisiin, erityisesti verhoilukankaisiin erikoistuneessa kutomossa Belgian Sint Niklaasissa sen taiteellisena johtajana vuoteen 1990, jolloin joutui myymään yrityksensä saksalaiselle Krall & Rothille.
Samaan aikaan Taideteollisessa oppilaitoksessa opiskelivat muiden muassa Timo Sarpaneva, Maija Isola ja Nanny Still. Ensimmäisen näyttelynsä Metsovaara piti Artekissa vuonna 1957.
Marjatta Metsovaara piti omia näyttelyitä koti- ja ulkomailla, suunnitteli kudottuja ja painettuja sisustustekstiileitä sekä perheensä yrityksille että muille suomalaisille tekstiilialan yrityksille, kuten Finlayson Oy:lle ja Valvilla Oy:lle.
Hän laajensi Urjalassa sijainneen perheyrityksenä toimineen mattotehtaan vuonna 1954 taidetekstiilikutomoksi, Metsovaara Oy:ksi, ja toimi sen suunnittelijana ja taiteellisena johtajana 1957–1980. Metsovaara Oy valmisti 1960-luvulla muun muassa käsinkudottuja mattoja sekä käsin kudottuja erikoistekstiilejä, tabletteja, seinäkankaita, kaiutinkankaita ja laukkukankaita.
Metsovaara johti yritystä 1960-luvulta 1970-luvun loppuun, kunnes myi velkaisen Metsovaara Oy:n syksyllä 1980 Sellgren kankaat Oy:lle. Hän suunnitteli itse "Kukka"(1963) ja "Simpukka"(1964) -kuosit, ja myöhemmin myös piirtäjien avustamana Tampellalle painokankaita ja damasteja. Kankaiden väritykset olivat hänelle erityisen suuri mielenkiinnon kohde, ja hän työsti niitä yhtä paljon, ellei jopa enemmän kuin piirroksia. Yhtenä parhaimmista painokuoseistaan hän piti "Kaisla"-mallia, joka alun perin painettiin kappalevärjätylle Lappi-satiinille yhdellä kaaviolla. Primavera-pöytäliinasta tuli nykyajan klassikko. Se oli tuotannossa 1968–1973. Sen väreinä olivat aikakaudelle tyypillisesti sini-ruskea, kelta-oranssi ja sini-vihreä.Jacquard-kudontatekniikkaan hän tutustui Belgiassa Van Havere -Van de Velden tehtaalla, jonne hänet kutsui töihin hänen tuleva toinen puolisonsa, tekstiili-insinöörin koulutuksen saanut Albert Van Havere. Ensimmäinen jacquard-malli oli kunnianhimoisesti toteutettu, esikuvana amerikkalaisen Jack Lenor Larsenin ohutloiminen, tiheä laatu.
Taiteellinen työ > Teollisuuden palveluksessa

Metsovaara-sisustustekstiilien värit sekä sidokset ja erilaiset materiaalikokeilut olivat yleisöä kiinnostavia. Marjatta Metsovaara työskenteli tekstiilitaiteilijana ja taiteellisena johtajana Metsovaara Oy:ssä Urjalassa (vuodesta 1954 vuoteen 1980) ja miehensä Albert Van Haveren tehtaalla Belgiassa. Hän loi myös kiinteitä yhteyksiä koti- ja ulkomaiseen tekstiiliteollisuuteen, mikä olikin alusta alkaen hänen kotimaisen ja kansainvälisen uransa tärkeä lähtökohta. Yhteistyökontaktien luominen kehitti Metsovaaran omia ja kansainvälisiä toimintamalleja ja johti todelliseen tekstiilitaiteilijuuden kasvuun.
Marjatta Metsovaara design Ky:ssä työskenteli 1970–1980 useita eri piirtäjiä, muun muassa Anneli Halme, Kristiina Nyrhinen ja Marjatta Metsovaaran vanhempi tytär Katariina Metsovaara (ent. Nyström), jotka toteuttivat Marjatta Metsovaaran ideat painokankaiksi melko itsenäisesti.
Metsovaara sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1970. Milanon triennaalista tuli voitto kaksi kertaa: vuonna 1957 ja 1960.
Taiteellinen työ > Katariina Metsovaara-Heikinheimo

Katariina Metsovaara-Heikinheimon työskentely suunnittelijana äitinsä yrityksissä Marjatta Metsovaara Design Ky:ssä sekä N.V. Albert Van Haveren tehtaalla:
Marjatta Metsovaaran nimeä kantavista, Tampellan ja muiden tehtaiden painokuoseista vuosilta 1975–1980 on kuitenkin 47 hänen tyttärensä ideoimia ja piirtämiä, vaikka niitä on myyty nimellä "Marjatta Metsovaara design" tai myöhemmin pelkästään nimellä "Metsovaara design". Asian voi todentaa lukemalla painokankaiden hulpiosta. Husaari-kuosin kuvion Katariina (tuolloin sukunimeltään Nyström) leikkasi paperista 8-vuotiaana, ja kangas painettiin Marjatta-äidin värittämänä. Katariina Metsovaara on myös Anneli Halmeen ohella piirtänyt saksalaiselle V. Gierlings KG:lle painettujen Metsovaara-samettikankaiden kokoelman, joka valmistui vuonna 1975. Hän on suunnitellut myös kudottuja sisustuskankaita ja niiden värityksiä sekä matkahuopamalleja Metsovaara Oy:lle.
Painettuja ja kudottuja lakana-ja pyyhemallistoja äiti ja tytär tekivät Yhdysvaltoihin Wamsutta Millsille, satiinilakanoita Saksaan Irisette-merkille, sekä Finlayson Oy:lle ja Valvilla Oy:lle (myöhemmin Barker-tekstiili). Katariina Metsovaara suunnitteli äitinsä yrityksen nimissä myös sisustuskaakelimalliston Turun Kaakelitehtaalle Pukkilaan ja useita mattoja eri julkisiin kohteisiin kuten Turun Hamburger Börs -hotelli ja Kuusamon Sokos hotelli sekä Bagdadin Kongressipalatsi (arkkitehdit Heikki ja Kaija Sirén), jota ei kuitenkaan toteutettu.
Vuonna 1979 Katariina perusti oman yrityksen, Katariina Metsovaara design Ky:n, jonka jälkeen hän suunnitteli vielä taideteostilausten ohella verhoilukankaita äitinsä ja isäpuolensa tehtaalle vuosina 1979-1988. Niistä palkittiin vuonna 1984 Yrjö Kukkapuron Experiment-tuoliin suunniteltu Poolo-jacquard (Resources Council, New York) sekä Platano-jacquard Kortrijkin Intérieur-messuilla vuonna 1986.
Julkisiin kohteisiin tyttären kankaista on päätynyt muun muassa esirippukangas Oulun Musiikkikeskuksen Madetojan saliin (1981), jonka lämpiöön Marjatta Metsovaara suunnitteli uransa ainoan seinätekstiiliteoksen Revontuli. Se kudottiin koneella N. V. Albert Van Haveren tehtaalla. Katariina Metsovaara-Heikinheimon suunnittelemia olivat myös Tampereen Työväen Teatterin esirippukankaat vuodelta 1985, joita on pidetty Marjatta Metsovaaran tekeminä. Kankaat kudottiin Tampereella Finlaysonin kutomossa.
Yksityiselämä

Erottuaan ensimmäisestä miehestään arkkitehti Kaj Nyströmistä vuonna 1965 Marjatta Metsovaara avioitui seuraavana vuonna Albert Van Haveren kanssa. Ensimmäisestä avioliitosta hänellä oli kaksi lasta, jotka Belgiaan muuton aikaan 1963 olivat 8- ja 14-vuotiaita ja jotka jäivät Suomeen 1964. Toisesta avioliitosta hänellä on kaksi lasta, jotka ovat syntyneet 1965 ja 1966. Jäätyään leskeksi vuonna 1984 Metsovaara muutti kahden nuoremman lapsensa kanssa Belgiasta Nizzaan.  Marjatta Metsovaaran kesäpaikka oli Urjalassa, hänen 1959 edesmenneen isänsä Aleksander Metsovaaran kotitalossa ja tämän värjäämön paikalle Rutajärven rantaan rakennetussa mökissä.
Aiheesta muualla

Tekstiilejä Tampereelta – Tampella: Kankaat.
Marjatta Metsovaaran muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Design in Finland/Metsovaara.
Suomen käsityön museo. (Arkistoitu – Internet Archive)
Metsovaara, Marjatta hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Metsovaaran suunnittelema Rukinlapa-peite.
Nikolaj Mexmontan

Nikolaj Mexmontan.
Nikolaj Mexmontan (16. kesäkuuta 1860 Nuolijoki, Venäjän keisarikunta – 15. marraskuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri, joka toimi ylitarkastusosaston päällikkönä Suomen sisällissodan aikana. Hän oli Suomen kaartin viimeinen komentaja vuosina 1903–1905.
Ura

Everstiluutnantti Nikolaj Mexmontan nimitettiin Suomen kaartin komentajaksi vuonna 1903.
Mexmontan oli aktivisti, ja hän laati suunnitelman tulevaa Suomen itsenäistymiseen tähtäävää kansannousua varten Tukholmassa vuonna 1917 yhteistyössä ruotsalaisten yleisesikuntaupseerien kapteeni Carl Bennedichin ja kapteeni Axel Rappen kanssa. Hän oli yhteydessä Saksaan saaden kontaktin Saksan sodanjohtoon ja kenraali Erich Ludendorffiin. Saksan mukaantuloa Mexmontan piti välttämättömänä, sillä Suomessa oli venäläisiä joukkoja. Mexmontan ei kokenut Tukholmassa toimiessaan olevansa Sotilaskomitean asiamies, vaan pikemminkin yksityishenkilö, mikä aiheutti sekaannusta itsenäisyysaktivistien ja toisaalta myös saksalaisten keskuudessa. Erityisesti yhteydenpito Sotilaskomitean Suomessa olevan keskeisen toimijan ratsumestari Hannes Ignatiuksen suuntaan oli yllättävän vähäistä. Mexmontan olisi itse mielellään siirtynyt kansannousuarmeijan päälliköksi, mutta saksalaisten ja itsenäisyysliikkeen Tukholman valtuuskunnan johtajana toimineen vapaaherra Adolf von Bonsdorffin menetettyä luottamuksensa Mexmontaniin itsenäisyysliikkeen sotilaallinen toimisto siirtyi marraskuun 1917 aikana Berliiniin johtajanaan eversti Wilhelm Thesleff.
Suomen sisällissota puhkesi tammikuussa 1918. Kun Mexmontan palasi Ruotsista, hänelle annettiin tehtäväksi toimia joukkojen tarkastuksesta vastaavan ylitarkastusosaston päällikkönä valkoisten päämajassa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 18. helmikuuta 1918. Hän toimi ylitarkastusosaston päällikkönä, kunnes sota päättyi, jääden eläkkeelle 30. toukokuuta 1918. Hän oli ensimmäinen itsenäistymisen jälkeen kenraalikuntaan ylennetty upseeri Suomen armeijassa.
Yksityiselämä

Nikolaj Mexmontanin isä oli jalkaväenkenraali Fridolf Maexmontan. Nikolaj Mexmontan oli naimisissa kenraali Georg Edvard Ramsayn tyttären Johanna Eleonooran kanssa. Ramsay oli myös Suomen kaartin komentajia.
Mi-la-ras-pa

Milarepan kuva Nepalista.
Rje-btsun Mi-la-ras-pa (myös Jetsun Milarepa, n. 1040–1123) oli tiibetiläinen kirjailija, mystikko ja runoilija, lamalainen erakkojoogi.
Teoksissaan hän kuvasi vuoristoisen maansa Tiibetin ihmisten elämää ja luontoa sekä mystisiä kokemuksia. Hän kuvaa säkeissään myös erakon kehittymistä noidasta pyhäksi mieheksi. Milarepa on tunnetuin Tiibetin runoilijoista. Hän on keskeinen tiibetinbuddhalaisen kagyu-koulukunnan historiassa. Hänen opettajansa Marpa toi opetukset Intiasta. Milarepan pääoppilaat olivat Gampopa ja Rechung Dorje Drakpa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mi-la-ras-pa Wikimedia Commonsissa
MGR-1 Honest John

Douglas MGR-1 Honest John.
MGR-1 Honest John on Yhdysvalloissa kehitetty maasta-maahan-ohjus, joka soveltuu taktisten ydinaseiden laukaisualustaksi. Ohjus on tyypiltään vapaastilentävä tykistöohjus, ja sen kehitti Redstone Arsenal Alabamassa, ja Douglas Aircraft Company, josta tuli myöhemmin osa Boeing-konsernia.
Honest Johnissa oli yksikärkinen ja fissiotyyppinen ydinräjähde. Sen suurin kantomatka oli noin 19 kilometriä. Ase laukaistiin 6×6 kuorma-auton lavetilta. Ohjuksen hyvin lyhyen kantaman seurauksena sen käyttö ydinräjähteellä varustettuna saattoi olla joissakin tapauksissa vaarallista omille joukoille.
Asetyypin koelaukaisut alkoivat vuonna 1951 ja käyttöönotto tapahtui kaksi vuotta myöhemmin. Ohjus voitiin varustaa kolmella eritehoisella W31-ydinkärjellä (2, 20 tai 40 kt TNT:tä) tai kemiallisella sariini-rypälepommilla, joka hajaantui tytärammuksiksi laukaisun jälkeen. Perinteisillä räjähteillä varustetun taistelukärjen omamassa oli 680 kilogrammaa, kun kemiallisen sariiniaseen toimintakärki oli jonkin verran kevyempi, painaen 564 kg.
MGR-1 Honest John -rakettiaseen laukaisu.
Parannettu versio, MGR-1B, esiteltiin vuonna 1960. Siinä oli edeltäjäänsä jonkin verran pidempi kantomatka. Myöhemmin tämä asetyyppi korvattiin modernimmalla ja liikkuvammalla eli maastoutuskelpoisella Lance-ohjuksella.
Aiheesta muualla

http://www.designation-systems.net/dusrm/r-1.html
http://www.astronautix.com/lvs/hontjohn.htm
MGR-1 Honest John | Weaponsystems.net
Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko

| Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  protestantismi
Teologia:  tunnustuksellinen luterilaisuus
Johtaja:  Marko Kailasmaa
Toiminta-alue:  Suomi
Perustettu:  1929
Irtautunut:  Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta
Seurakuntia:  2
Jäseniä:  283 (2016)
Julkaisut:  Luterilainen
Aiheesta muualla
luterilainen.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko (STLK) on rekisteröitynyt uskonnollinen yhdyskunta. Se ilmoittaa olevansa puhtaaseen luterilaisuuteen pitäytyvä uskonnollinen yhdyskunta ja tunnustavansa Raamatun ohella siitä otetun Luterilaisten Tunnustuskirjojen oppia. Lutherin opetusta kunnioitetaan. STLK:n ensimmäiset jäsenseurakunnat syntyivät vuonna 1923. Seurakunnat järjestäytyivät kirkkokunnaksi (Suomen Vapaa Evankelis-Luterilainen Kirkko) vuonna 1929. Kirkko on rekisteröity uskonnolliseksi yhdyskunnaksi 22. elokuuta 1929. STLK eroaa Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta muun muassa siinä, että se edellyttää papistoltaan ja jäsenistöltään opillisten käsitysten yhtenäisyyttä eikä hyväksy useampien oppien esiintymistä saman kirkon sisällä. Kirkko myös torjuu naispappeuden. Varsinaisia seurakuntia on kaksi, Helsingin ja Tampereen. Kirkossa oli 283 jäsentä vuonna 2016.
Oppi

Suomen Tunnustuksellisen Luterilaisen Kirkon mukaan kaikki Raamatun kanoniset kirjat ovat Jumalan sanaa ja ilmoitusta ja siksi ainoa ohje opin ja uskonelämän alueella. Lisäksi sen mukaan luterilaisten Tunnustuskirjojen oppi on väärentämätöntä ja puhdasta Raamatun oppia, koska se on Raamatusta otettu.
Oppi > Raamattu

Kirkon opetuksen mukaan Raamattu on Jumalan sanaa. Tämän vuoksi sitä voidaan soveltaa kirkon opin ja elämän ohjenuorana. Kirkko opettaa Raamatun toimivan Jumalan sanana armovälineenä siten, että se synnyttää ja vahvistaa pelastavaa uskoa Jeesukseen Kristukseen Vapahtajana. Jumalan sana synnyttää pelastavan uskon Vapahtajaan Kristukseen Jeesukseen ja vahvistaa sitä kuultuna, luettuna tai muisteltuna.
STLK ei kuitenkaan pidä suhdettaan Raamattuun fundamentalistisena, sillä se katsoo fundamentalistisen raamatunselityksen olevan peräisin reformoiduista kirkoista. Yhtenä olennaisena erona on se, että STLK:n mukaan tunnustukselliset luterilaiset katsovat eri kohdat Raamatusta vertauskuvallisiksi kuin fundamentalistit ja päinvastoin. Esimerkiksi ehtoollisen asetussanat on luterilaisuudessa ymmärretty kirjaimellisina, kun taas fundamentalistisessa raamatuntulkinnassa vertauskuvallisena. Kirkon mukaan luterilainen periaate on, että Raamattu on aina ymmärrettävä kirjaimellisesti, ellei Raamattu itse anna ymmärtää puhuvansa kuvaannollisesti, tai ellei jokin selkeä uskonkohta pakota ymmärtämään asiaa kuvaannollisesti. Raamattua tulee siis selittää Raamatulla. Lisäksi STLK katsoo, että fundamentalistinen raamatuntulkinta suhtautuu Raamattuun eräänlaisena lakikokoelmana, jonka säädökset sitovat kristittyjä. STLK pitää tällaisen teologian vaarana olevan ajatus tiettyjen tekojen mukanaan tuomista siunauksista. Kirkon mukaan Raamattu on luterilaiselle Pyhän Hengen kirja, joka kertoo Kristuksesta. Raamattua ei tule käyttää uskonelämässä laki- ja säädöskokoelmana, vaan sieltä on etsittävä Kristusta. Kaikki raamatuntulkinta, jonka keskiössä ei ole Kristus, on harhaanjohtavaa. Kirkko näkee kymmenen käskyä siveyslakina, jota kristitty uudessa kuuliaisuudessa haluaa noudattaa, sekä luomisjärjestyksen osoittavan, miten Jumala on tarkoittanut ihmiselämän kulkevan tässä maailmassa. Ne siis ovat luonteeltaan erilaisia kuin ne kohdat, joista fundamentalistinen tulkinta on tehnyt sitovia säädöksiä.
Oppi > Vanhurskauttaminen

Vanhurskauttamisella kirkko tarkoittaa sitä, että Jumala antaa ihmiselle synnit anteeksi ja näin tekee tästä kelvollisen Taivaaseen. Tälle toimenpiteelle ainoa peruste on Jeesuksen Kristuksen sovitustyö. Jeesus on ihmisten puolesta täyttänyt Jumalan lain ja kärsinyt ihmiskunnan puolesta sen rangaistuksen, joka ihmisten syntien vuoksi kuuluisi heidän kärsittäväkseen. Tästä sovitustyöstä tullaan osallisiksi uskon kautta eli luottamalla omakohtaisesti siihen, että Kristuksen sovitustyö koskee myös kyseistä ihmistä. Jumalan opetetaan vanhurskauttavan yksin armosta, yksin uskon kautta ja yksin Kristuksen tähden. Tämän vuoksi siihen eivät vaikuta mitkään ihmisen omat työt tai toisten ihmisten ansiot.
Oppi > Kaste

STLK, kuten muutkin luterilaiset yhteisöt, on lapsikasteen kannalla. STLK:n mukaan kaste on armonväline, jonka kautta Jumala antaa syntien anteeksiantamuksen sekä lahjoittaa uskon ja Pyhän Hengen. Sen katsotaan syntien anteeksiantamuksen ja uskon myötä lahjoittavan iankaikkisen elämän. Lapsetkin halutaan kastaa, koska heidän katsotaan perisynnin alaisina tarvitsevan pelastusta yhtä paljon kuin muidenkin. Jumalan uskotaan kykenevän herättämään uskon myös pienissä lapsissa ja antamaan heille Pyhän Hengen. Kasteesta, kuten muistakin Jumalan lahjoista, opetetaan voivan hyötyä ainoastaan uskon kautta. Ilman uskoa kasteen lahjat ovat hyödyttömiä, kun taas uskon myötä ihminen voi luottaa noihin lahjoihin Raamatun sanan perusteella.
Oppi > Ehtoollinen

Kirkon mukaan asetussanojen eli niiden sanojen, joita Jeesus käytti asettaessaan ehtoollisen, lausuminen ehtoollisaineiden yli saa niissä aikaan Kristuksen ruumiin ja veren todellisen läsnäolon. Tähän läsnäoloon tarvitaan kuitenkin sen oikea viettäminen, eli ehtoollisaineet on jaettava, otettava vastaan ja nautittava. STLK:n mukaan on Raamatun ja Tunnustuskirjojen perusteella olemassa oikeita ja kelvottomia ehtoollisvieraita. Kun ehtoollisvieras uskoo sanat ”teidän edestänne annettu ja vuodatettu syntien anteeksiantamiseksi”, katsotaan ehtoolliselle osallistuneen nauttineen sen itselleen siunaukseksi ja saaneen sen, mitä kyseiset sanat lupaavat, nimittäin syntien anteeksiantamisen ja iankaikkisen elämän. Sen sijaan sellainen ehtoollisvieras, joka ei usko asetussanoja nauttii sen tällöin ainoastaan tuomiokseen. Keskeistä on ehtoollisen armovälineluonne sekä se, että Kristuksen ruumiin ja veren läsnäolo on todellista. Uskovien katsotaan hyötyvän siitä siten, että ehtoollisessa on varma tae ja pantti syntien anteeksiantamisesta. Epäuskoiset puolestaan eivät siitä hyödy vaan nauttivat sen tuomiokseen, mutta hekin saavat siinä Kristuksen ruumiin ja veren.
Historia > Tausta

Evankelisessa herätysliikkeessä oli alusta alkaen korostettu liikkeen kirkollista luonnetta. Vaikka kirkon toimintaa oli protestoitu, haluttiin kuitenkin toimia myös kirkon hyväksi. Herätysliike oli pystynyt muiden herätysliikkeiden tavoin vaikuttamaan kirkon toimintalinjaan, mutta samalla sen protesti laimeni ja se pyrki lähinnä toimimaan kirkon rinnalla. Liikkeen piirissä oli kuitenkin jatkuvasti henkilöitä, joita vallitseva tilanne ei tyydyttänyt. Evankelis-luterilaisen kirkon ja Evankeliumiyhdistyksen kehitykseen tyytymättömät ryhmittyivät 1920-luvulla pastorien Heino Pätiälän sekä R. ja A. Wegeliuksen (Uppalan) ympärille. Nämä olivat tutustuneet sekä Saksan että Yhdysvaltojen kirkolliseen tilanteeseen ja olivat saaneet vaikutteita Amerikan Suomalaisen Evankelis-Luterilaisen Kansalliskirkon (ASELK), sekä Missouri-synodin organisaatiosta ja toimintaperiaatteista. Tämän oppositioryhmän mukaan evankelinen liike oli yhteisö, jonka jäsenyys oli ensisijainen varsinaiseen valtionkirkkoon kuulumisen sijasta. He pitivät Evankeliumiyhdistyksen rukoushuoneita seurakunnan kirkon sijasta varsinaisina hengellisinä koteinaan. Yhteinen oppi asetettiin keskinäisen yhteyden mittariksi. Evankeliumiyhdistyksen johtokunnan linjana oli kuitenkin pysyä kirkon yhteydessä.
Koska Evankeliumiyhdistyksen johto ja oppositioryhmä eivät päässeet yhteisymmärrykseen, oppositio katsoi ratkaisuksi erota sekä Evankeliumiyhdistyksestä että kirkosta. Tämän mahdollisti vuonna 1922 säädetty uskonnonvapauslaki. Ratkaisevaksi tuli Hämeenlinnassa vuonna 1922 pidetty keskustelukokous, jossa Pätiälä kehotti evankelisia ”marssimaan ulos leiristä”. Evankeliumiyhdistyksen johtokunta irtisanoutui välittömästi koko kokouksesta ja sen päätöksistä.
Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta erottavia tekijöitä

STLK katsoo edustavansa luterilaista oppia sellaisena kuin se on esitetty Raamatussa, jakamattoman kirkon kolmessa pääuskontunnustuksessa ja luterilaisissa tunnustuskirjoissa. Kirkko ei siis tahdo tuoda mitään uutta luterilaiseen tunnustukseen verrattuna. Suomen oloissa kuitenkin usein kysytään, mitkä asiat erottavat STLK:n Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta. Tärkeimpiä erottavia tekijöitä STLK:n ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon välillä:
Vanhurskauttamisoppi ja suhde katolisuuteen. STLK katsoo, että koska se haluaa pitää kiinni luterilaisesta vanhurskauttamisopista, sen on mahdotonta lähentyä opillisesti katolista kirkkoa. Suomen evankelis-luterilainen kirkko hyväksyi keväällä 1998 yhteisen julistuksen vanhurskauttamisopista katolisen kirkon kanssa.
Ehtoollinen. Pitäessään kiinni luterilaisesta ehtoollisopista – jonka mukaan ehtoollisessa saadaan Kristuksen tosi ruumis ja tosi veri syntien anteeksiantamukseksi – STLK torjuu ehtoollisen viettämisen yhdessä anglikaanisen kirkon kanssa, katsoen että anglikaaninen ehtoollisoppi on vain yksi muoto reformoidusta ehtoollisopista, joka eroaa monin tavoin luterilaisesta opista. Suomen evankelis-luterilaisella kirkolla on täysi kirkollinen yhteys ja siis myös ehtoollisyhteys anglikaanisen kirkon kanssa. STLK:ssa on käytössä myös seurakunnan sisäinen ehtoollinen varhaiskristillisyyden ja reformaation aikaisten luterilaisten seurakuntien tapaan. Tästä huolimatta jumalanpalvelukset ja muutkin seurakuntien tilaisuudet ovat kaikille avoimia jäsenyydestä riippumatta, vaikkei oikeutta osallistua ehtoolliselle olekaan. STLK ei jaa ehtoollista pienille lapsille, vaan vasta niille jotka ovat käyneet rippikoulun ja jotka on konfirmoitu. Tätä STLK perustelee sillä, ettei lapsi kykene ymmärtämään ehtoollisen merkitystä eikä siten osaa erottaa ehtoollista muusta syömisestä ja juomisesta siten kuin pitäisi.
Pastorin virka. STLK ymmärtää pastorin viran kuuluvan siihen virkaan soveltuville ja kykeneville miehille. STLK torjuu naisten toimimisen pastorin virassa.
Kirkollinen yhteys. STLK pitää kirkollisen yhteyden välttämättömänä ja riittävänä edellytyksenä opillista yksimielisyyttä, vrt. Augsburgin tunnustuksen 7. uskonkohta. Tämän johdosta STLK ei pidä oikeana Suomen evankelisluterilaisessa kirkossa vallitsevaa käytäntöä, jonka mukaan hyvinkin erilaisia oppeja sallitaan samassa kirkossa.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko sallii STLK:n jäsenen toimivan kastettavan lapsen kummina.
Toiminta

STLK:n seurakunnat järjestävät jumalanpalveluksia tiheimmin eli käytännössä joka viikko Helsingissä, Lahdessa, Tampereella ja Hämeenlinnassa. Näiden kaupunkien lisäksi toimintaa on yli kymmenellä paikkakunnalla, joista kuukausittainen jumalanpalvelus Hämeenlinnassa, Porissa, Turussa ja Vaasassa. Nuorilla aikuisilla on säännöllistä toimintaa Helsingissä ja Tampereella. Merkittävä toimintamuoto on myös Oriveden Siitamajalla pidettävät leirit.
STLK:n äänenkannattaja on Luterilainen-lehti.
Toiminta > Kirkolliset yhteydet

STLK on kirkollisessa yhteydessä Bahrenin ja Annabergin itsenäisiin luterilaisiin seurakuntiin (Saksa), Tältlow-Flemingin evankelis-luterilaiseen seurakuntaan (Saksa) ja pääasiassa Saksassa toimivan Immanuel-Gemeinde-seurakunnan kanssa. Vuoden 2012 alussa kirkko totesi opillisen ja kirkollisen yhteyden Latvian Riiassa toimivan Ylösnousemuksen Luterilaisen Augsburgin Tunnustuksen Seurakunnan (latviaksi: Augsburgas ticibas apliecibas Augšamcelšanas luteranu draudze) kanssa. Kirkko on käynyt myös neuvotteluja opillisesta ykseydestä ja kirkollisesta yhteydestä Pohjoismaisessa konferenssissa yhdessä Tanskan Vapaan Evankelis-luterilaisen kirkon (ELFKD), Ruotsissa ja Norjassa toimivan Evankelis-luterilaisen tunnustuskirkon (ELBK) sekä ELBK:n kanssa kirkollisessa yhteydessä olevien Tukholman ja Uumajan seutujen luterilaisten seurakuntien kanssa (LFS ja LFU). STLK on kuitenkin pitänyt yhteyttä estävänä ELFKD:n suhteita Missouri-synodiin, johon STLK on katkaissut välinsä sen perusteella, että Missouri-synodilla on kirkollisia yhteyksiä Luterilaiseen maailmanliittoon, joka on muun muassa laatinut yhteisen julistuksen vanhurskauttamisesta roomalaiskatolisen kirkon kanssa.
Vuonna 2014 kirkko solmi kirkollisen yhteyden Luterilaisen Ristin Seurakuntaan, joka liittyi kokonaisuudessaan STLK:n yhteyteen vuonna 2017.