stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nainen Berliinissä

Nainen Berliinissä (alkuteos: Eine Frau in Berlin) on Marta Hillersin (1911–2001) omaelämäkerrallinen teos, joka kuvaa anonyymisti hänen kohtaloaan 20. huhtikuuta – 22. kesäkuuta 1945 Berliinissä ja hänen joutumistaan puna-armeijan väkivallan uhriksi. Teos on ilmestynyt kahtena suomennoksena: Mirja Rutasen (Gummerus 1960) ja Ilona Nykyrin (Ajatus, 2006). Suomenkielisissä laitoksissa on Kurt Marekin (C. W. Ceram) saatesanat. Se oli ilmestyessään uudestaan saksaksi vuonna 2003 menestyneimpiä saksalaisia kirjoja. Teos ilmestyi jo 1954 Yhdysvalloissa C. W. Ceramin käännöksenä, vuonna 1955 se ilmestyi hollanniksi ja saksaksi vasta 1959. Kirja ilmestyi uudestaan 2003 Hans Magnus Enzensbergerin julkaisemassa Eichborn-Verlagin Anderen Bibliothekissä.
Eräiden samoihin aikoihin ilmestyneiden teosten osoittautuminen väärennöksiksi heräsi epäilyksiä myös tämän teoksen aitoudesta. Kirjasta käydyn keskustelun aikana selvisi kirjoittajan henkilöys, ja alkuperäisten päiväkirjamuistiinpanojen avulla voitiin tekstin aitous osittain vahvistaa. Myöhempien selvitysten perusteella kuitenkin vain noin kolmannes päiväkirjamerkinnöistä on alkuperäisiä ja loput Hillersin 1950-luvulla jälkikäteen kirjoittamia. Päiväkirjoja tutkineen Institut für Zeitgeschichte -tutkimuslaitoksen mukaan väärennökset koskevat erityisesti Hillersin omaa suhdetta kansallissosialismiin sekä monia kirjan äärimmäisimmistä yksityiskohdista.
Päiväkirjan kirjoittajan nimen paljastaminen Saksassa 2003 sai sen uuden laitoksen julkaisseen Hans Magnus Enzensbergerin tuomion. Kirjan alkuperäinen kirjoittaja pysyi salassa Marekin eläessä, mutta teoksen ilmestyessä Saksassa 2003 tunnettu saksalainen kustannustoimittaja Jens Biskya paljasti nimen, Marta Hillers, joka oli saksalainen toimittaja. Nimen paljastaminen herätti Saksassa kohun. Saksankielisen laitoksen julkaissut Enzensberger syytti paljastajaa ”häpeämättömäksi”.
Max Färberböck on ohjannut aiheesta elokuvan Anonyma – Eine Frau in Berlin, jossa pääosaa näyttelee Nina Hoss. Elokuva tuli Saksassa ensi-iltaan lokakuussa 2008. Suomessa se on julkaistu DVD:nä nimellä Nainen Berliinissä.
Teos

Anonyma: Eine Frau in Berlin. Tagebuchaufzeichnungen vom 20. April bis 22. Juni 1945. Eichborn Verlag, Frankfurt am Main 2003 (= Die Andere Bibliothek, Nr. 221). ISBN  3-8218-4534-1.
Aiheesta muualla

Pentti Stranius, Kun Berliinistä tuli puna-armeijan bordelli, Agricolan kirja-arvostelut
Pressestimmen zur Neuveröffentlichung beim Perlentaucher
Rezension von Constanze Jaiser auf H-Soz-u-Kult (5. Dezember 2003)
Eine Frau in Berlin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Maljojen nelonen

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Maljojen neljä
Maljojen neljä on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortissa nähdään hahmo, joka istuu puun juurella jalat ristissä ja kädet puuskassa. Hahmon edessä on kolme maljaa, joita hän tuijottaa. Hänen vasemmalla puolellaan on pilvi, joka pitelee neljättä maljaa. Tämä on tietenkin vanha tuttumme Maljojen ässä, joka tarjoamaa uutta ideaa tai mahdollisuutta. Kortin hahmo ei kuitenkaan huomaa auttavaa kättä.
Maljojen viitonen

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Maljojen viisi
Maljojen viisi on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortissa seisoo mustaan pitkään kaapuun pukeutunut hahmo, joka katsoo maahan kaatunutta kolmea maljaa, jotka symboloivat epäonnistumisia. Hahmon takana on kaksi pystyssä olevaa maljaa, jotka kuvastavat uusia mahdollisuuksia tai tämänhetkisiä positiivisia asioita elämässä. Taka-alalla näkyy virtaava joki sekä silta, joka johdattaa sen ylitse. Sillan toisella puolen on linnamainen suuri rakennus.
Maljojen kuutonen

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Maljojen kuusi
Maljojen kuusi on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortissa nähdään kaksi lasta, joista vanhempi ojentaa nuoremmalle maljaa. Heidän ympärillään on kukilla koristeltuja maljoja. Taustalla näkyy linnake ja sitä vartioiva sotilas.
Walter Farley

Walter Farley (26. kesäkuuta 1915 Syracuse, New York, Yhdysvallat – 16. lokakuuta 1989 Sarasota, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän opiskeli Columbian yliopiston Columbia Collegessa, jossa hän suoritti B. A.:n 1941. Hänen ensimmäinen ja maineikkain teoksensa oli Musta orhi (alkuteos The Black Stallion, 1941), jolle hän kirjoitti useita jatko-osia. Sarjaa jatkoi hänen kuolemansa jälkeen hänen poikansa Steven Farley.
Farleyn setä oli hevosammattilainen ja opetti Walterille hevosten kouluttamista. Farley alkoi kirjoittaa Mustaa orhia kouluaikanaan Brooklynin Erasmus Hall High Schoolissa ja Pennsylvaniassa Mercersburg Academyssa. Hän sai sen valmiiksi ja se ilmestyi 1941, kun hän vielä opiskeli yliopistossa.
Farleyllä ja hänen vaimollaan Rosemary Farleylla on neljä lasta, Pam, Alice, Steven ja Tim. Perhe asui maatilalla Floridassa rantatalossa. Kotikaupunki Venicen kirjasto Floridassa kunnioitti vuonna 1989 Farleya perustamalla Walter Farley Literary Landmarkin lasten siipeen. Farley kuoli syöpään lokakuussa 1989, vähän ennen Musta orhi -sarjan 21. kirjan The Young Black Stallion ilmestymistä ja juuri kun televisiosarjan Musta ori kuvaukset olivat alkaneet.
Teokset > Musta ori -sarjan suomennokset

Musta orhi (The Black Stallion, 1941), suom. S. S. Taube, WSOY, 1953; Nuorten toivekirjasto 16
Mustan oriin poika (Son of the Black Stallion, 1947), suom. Kerttu Piskonen, 1975, WSOY ISBN  951-0-06670-2 Nuorten toivekirjasto; 220
Musta ori ja Paholainen (The Black Stallion and Satan, 1949), suom. Merja Heikkilä WSOY 1977 ISBN  951-0-08048-9 Nuorten toivekirjasto 237
Musta orhi kapinoi (The Black Stallion Revolts, 1953), suom. Merja Heikkilä, WSOY, 1981 ISBN  951-0-10313-6 Nuorten toivekirjasto 259
Teokset > Musta ori -sarja

The Black Stallion, 1941, suom. Musta orhi
The Black Stallion Returns, 1945
Son of the Black Stallion, 1947, suom. Mustan oriin poika
The Island Stallion, 1948
The Black Stallion and Satan, 1949, suom. Musta ori ja paholainen (ilm. äänitteenä)
The Black Stallion's Blood Bay Colt, 1951
The Island Stallion's Fury, 1951
The Black Stallion's Filly, 1952
The Black Stallion Revolts, 1953, suom. Musta orhi kapinoi
The Black Stallion's Sulky Colt, 1954
The Island Stallion Races, 1955
The Black Stallion's Courage, 1956
The Black Stallion Mystery, 1957
The Black Stallion and Flame, 1960
The Black Stallion Challenged, 1964
The Black Stallion's Ghost, 1969
The Black Stallion and the Girl, 1971
The Black Stallion Legend, 1983
The Young Black Stallion, 1989 Steven Farleyn kanssa
Teokset > Muita

The Horse-Tamer
Man o' War
Little Black, A Pony
Little Black Goes to the Circus
The Little Black Pony Races
The Horse That Swam Away
Great Dane Thor
Reformoidut kirkot

Reformoidut kirkot on yleisnimitys Sveitsin uskonpuhdistuksen pohjalta syntyneille kristillisille kirkoille. Reformoituihin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi se kristikunnan osa, jonka juuret ovat Ulrich Zwinglin, Jean Calvinin ja John Knoxin toiminnassa. Uskonpuhdistuksen vuosisadalla reformoiduilla viitattiin yleisnimityksenä sekä luterilaisiin että reformoituihin. 1600-luvulta lähtien käsitteellä on viitattu yksinomaan kalvinisteihin.
Reformoidut kirkot ovat itsenäisiä eikä niillä ole yhteisesti hyväksyttyjä tunnustuskirjoja. Englanninkielisissä maissa reformoituihin kirkkoihin on yleisesti viitattu presbyteerisinä kirkkoina niiden seurakuntajärjestyksen vuoksi. Reformoituihin kirkkoihin kuuluu nykyisin noin 75 miljoonaa jäsentä ja niiden alkuna pidetään  Zürichissä harjoitettua hengellistä toimintaa, joka sai vaikutteita Martti Lutherilta.
Nimitys reformoitu kristillisyys käsitetään eri tavoin. Suppeammassa merkityksessä kalvinistinen niin sanottu TULIP-oppiselvennä on sen ydin. Laajemmassa merkityksessään reformoidulla kristillisyydellä tarkoitetaan yleisesti vastakohtaa sakramentteja ja kirkollisuutta korostavalle kristillisyydelle.lähde?
Reformoitujen näkemys kristillisyydestä on monien myöhemmin syntyneiden vapaiden protestanttisten yhteisöjen pohja.lähde?
Oppi

Reformoitu kristillinen oppi perustaa elämän yksinomaan Raamattuun ja hylkää tradition. Kalvinistisen käsityksen mukaan Raamattu on inspiroitua Jumalan sanaa, jonka kirjoittaja ovat olleet Pyhän Hengen välikappaleita. Reformoitu kirkko panee paljon painoa myös Vanhalle Testamentille, mikä johtuu käsityksestä Raamatun läpikohtaisesta ohjeellisuudesta sekä kirkon lainomaisesta hengestä. Apokryfikirjoja ei pidetä samanarvoisena kuin Raamatun muita kirjoja.
Reformoitujen opilliset korostukset ovat lähtöisin Jean Calvinilta. Jumalanpalveluksen ulkoinen yksinkertaisuus jatkuu sekä pappien vaatetuksessa että kirkon sisustuksessa. Raamattu on reformoidulle kirkolle erehtymätöntä Jumalan sanaa. Raamatun kriittinen merkitys tulkitaan jonkin verran toisin kuin luterilaisuudessa.lähde?
Oppi > Jumala

Reformoitu uskonnollisuus tähtää Jumalan kunniaan ja etualalla on Jumalan valtasuuruus ja majesteettius. Refomoitu oppi kieltää pyhimysten, Marian, kuvien ja reliikkien palvonnan ja hyväksyy välittäjäksi ainoastaan Kristuksen. Reformoitujen Jumala on jylhyydessään valtava, jolla on kaikki valta tehdä mitä tahtoo.
Oppi > Ihmiskäsitys

Reformoidun kristillisyyden käsitys ihmisestä on alkutilaltaan vanhurskas ja pyhä Jumalan kuvan mukaisesti. Alkutilassaankin ihminen oli kuitenkin ruumiillisesti kuolevainen ja epätäydellinen. Syntiinlankeemus oli tottelemattomuutta ja se turmeli täydellisesti ihmisluonnon.
Oppi > Ennaltamääräämisoppi

Ominainen piirre reformoidulle kirkolle on ennaltamääräämisoppi, jonka mukaan Jumala on ennalta määrännyt toiset ihmiset pelastukseen; opin ääri-ilmiön mukaan toiset on määrätty kadotukseen. Oikea kirkko muodostuu niistä, jotka on valittu pelastukseen.lähde?
Oppi > Armonvälikappaleet

Sakramentteja on luterilaisuuden tavoin kaksi: kaste ja ehtoollinen.lähde?
Oppi > Kirkko

Kun Luther korosti, että kirkon elämässä ja opissa ei saa olla Raamatun vastaisia asioita, Calvin korosti enemmän sitä, että seurakunnan toiminnan tulee olla nimenomaan Raamatun mukaista eli sellaista mikä on Raamatussa nimenomaan mainittu. Tämä näkyy muun muassa reformoidun kirkkorakennuksen yksinkertaisuutena. Rakennukset ovat karuja ja niissä ei ole esimerkiksi alttareita, sillä Calvinin mukaan esineet ja kuvat johtivat harhaan Jumalan palvelemisesta.lähde?
Historia

Reformoidun kristillisyyden yleismuoto sai alkunsa uskonpuhdistuksen saksalaisesta pääomasta, kun Sveitsin reformaatio liittyi Lutherin uskonvanhurskausoppiin. Alkuajoilta on myös muistettava lieveilmiöt Elsass-Lothringenissa sekä muussa Ranskassa. Esikalvinilaisia tunnustuksia ovat Confessio Tetrapolitana (1530), Confessio Basileensis (1534) sekä Confessio Helvetica prior (1536).
Uskonpuhdistus kehittyi Sveitsissä pääpiirteittäin samoin kuin Saksassa. Kaupungit eväsivät piispalta oikeuden puuttua asioihin ja neuvostot olivat vakuuttuneita Raamatun olevan uuden uskon puolella. Uskonpuhdistuksen levitessä Sveitsiin myös reformoitu liike levisi uusille alueille. Leviämisen myötä myös uskonpuhdistus sai radikaalimman ja kansalliskirkollisemman leiman. Syynä oli reformaation joutuminen voimakkaampaan vuorovaikutukseen yhteiskunnallisen ja poliittisen kentän kanssa.
Historia > Zwinglin uskonpuhdistus (1519–1531)

Ulrich Zwingli siirtyi Zürichin kaupunginsaarnaajaksi vuonna 1519. Zwinglin saarnoihin vaikutti Lutherin reformatorinen näkemys uskonvanhurskaudesta ja Jumalan sanan suvereenista auktoriteetista paavia, konsiileja, kirkkolaitosta, selibaattia ja munkkilaitosta vastaan. Zwinglin uskonpuhdistajatoiminta alkoi moraalisella ristiriidalla, jossa Raamatun käskyt ja kirkon säännökset törmäsivät toisiinsa. Tämä johti uskopuhdistukseen, jota leimasivat myös piispanviran ja kaupunkien itsehallinnon väliset jännitteet.
Vuonna 1522 Zwingli asettui kaupungin paastomääräystä vastaan, ja useiden muiden pappien rinnalla Zwingli halusi virallistaa suhteensa avioliitoksi. Zürichin raati asettui Zwinglin puolelle Konstanzin piispaa vastaan. Teeseissään 67 Schlussreden (1523) Zwingli esitti evankelisen näkemyksensä Raamatusta ja sanoutui irti katolisesta kirkosta. Kaupunki asettui Zwinglin puolelle. Zwinglin uskonpuhdistus sai alusta alkaen legalistisen ja valtiokirkollisen piirteen. Civitas-näkemyksensä mukaan Zwingli piti kristillistä kaupunkia uusitestamentaalisena seurakuntana.
Historia > Zwinglin uskonpuhdistus (1519–1531) > Radikaalireformaaatio (1524–1525)

Zwingli ja Zürich joutuivat ottamaan kantaa radikaaliin uskonpuhdistukseen talonpoikaiskapinan yhteydessä. Uskonpuhdistus johti yhteiskunnalliseen selkkaukseen vanhassa uskossa pitäytyvien, Zwinglin ja kaupungin viranomaisten edustaman maltillisen evankelisen suuntauksen sekä radikaalia evankelista suuntausta edustavien välillä. Radikaali liike muodostui vuosina 1524–1545 kastajasuuntaukseksi, joka edusti uusitestamentaalista näkemystä uskovien seurakunnasta. Anabaptistinen kastajaliike hylkäsi elämän maallisessa yhteiskunnassa ja toteutti elämässään Kristuksen seuraamista uskovien piirissä sovelletulla kirkkokurilla. Anabaptistinen liike edusti radikaalia raamattukristillisyyttä, joka sitoutui sanatarkkaan Vuorisaarnan noudattamiseen. Seurakunnan jäseneksi pääsi aikuiskasteessa.
Maaliskuussa 1525 Zwingli esitti kristillisyyden näkemyksensä kirjoituksessa De vera et falsa religione. Samaan aikaan Saksan ja Sveitsin reformaatio vetivät rajaa radikaaleihin evankelisiin liikkeisiin nähden ja molemmat yhdistivät kirkkoa ja yhteiskuntajärjestystä.
Historia > Kalvinismin muodostuminen (1531–1555)

Zwinglin kuoleman jälkeen reformoidun liikkeen johtoon nousi Jean Calvin. Samalla Sveitsin uskonpuhdistuksen painopiste siirtyi Länsi-Sveitsiin, erityisesti Geneven kaupunkiin.
Levinneisyys

Reformoidun kristillisyyden historiallisesti tärkein emämaa on Sveitsi, jossa keskus on Calvinin saarnakirkko, St. Pierren tuomiokirkko, Genevessä sekä sitä lähellä olevat muut muistomerkit, uskonpuhdistajain suuri reliifi sekä Collège de Calvin. Toinen keskeinen paikka on Zürichissä sijaitseva Zwinglin pääkirkko Grossmünster. Ranskassa reformoituja suuntia edustavat erityisesti vanhojen hugenottien jälkeläiset.
Reformoidun kirkon eri muotoja

Reformoidun kristillisyyden herätyskristillistä muotoa edustaa presbyteriaaninen kirkko, joka on opillisesti samankaltainen, mutta käytännön elämältään matalakirkollisempi, evankelioivampi ja enemmän kristittyjen yleistä pappeutta korostava. Presbyteriaaninen kirkko on valtiokirkkona Skotlannissa.
Reformoidun kirkon eri muotoja > Presbyteerisyys

Presbyteereiksi kutsutaan ihmisiä, jotka ovat reformoitu Pohjois-Amerikassa ja Skotlannissa. Presbyteerisissä jumalanpalveluksissa opetuksella ja saarnalla on tärkeä asema ja ehtoollista vietetään useasti vain neljä kertaa vuodessa.
Reformoidun kirkon eri muotoja > Kalvinismi

Reformoitu kirkko levisi kalvinistisena liikkeenä eri puolille maapalloa Alankomaiden kautta. Vuonna 1581 Alankomaiden pohjoisosaan syntyi kalvinistinen valtio. Se oli uskonnollisesti suvaitsevainen ja otti vastaan ihmisiä, joita vainottiin uskontonsa takia. Osa ihmisistä jatkoi matkaansa Alankomaista Pohjois-Amerikkaan, jossa sai rauhassa harjoittaa uskontoaan. Kalvinisteja kutsuttiin Ranskassa nimellä hugenotit. Hugenotteja vainottiin Ranskassa, koska he vastustivat katolisen kirkon valtaa. Vuonna 1598 hugenotit saivat täydellisen uskonnonvapauden. 1600-luvun lopulla protestantit karkotettiin Ranskasta, hugenotit mukaan lukien.
Reformoidun kirkon eri muotoja > Kongregationalistit

Kongregationalistiset kirkot korostavat seurakunnan itsenäisyyttä. Kongregationalistisia kirkkoja esiintyy paljon Yhdysvalloissa ja niiden johdossa on usein pappi, joka on paikallinen. Kongregationalismi alkoi Englannista ja sieltä se levisi Pohjois-Amerikkaan.
Tsaarinupseerit

Tsaarinupseerit on historiallinen nimitys niille Suomen puolustusvoimien upseereille, jotka olivat ennen Suomen itsenäistymistä palvelleet Venäjän keisarillisessa armeijassa ja sisäistäneet venäläisen sotilasperinteen. Heitä on kutsuttu halventavasti myös ryssänupseereiksi. Monella heistä oli meriittinään korkeat sotilasopinnot ja kokemusta esikuntatyöskentelystä.
E. G. Palménin laatiman tilaston mukaan Suomen kadettikoulusta valmistui vuosina 1812–1903 kaikkiaan 955 upseeria, joista 73,5 prosenttia meni Venäjän armeijaan. Lisäksi suomalaisia nuorukaisia meni opiskelemaan suoraan venäläisiin sotakouluihin. Venäjällä sotilaskoulutuksensa saaneista, joita oli aikalaisarvion mukaan yhteensä ainakin 3000, yleni vähintään everstiksi enemmän kuin kolmasosa. Keisarillisessa laivastossa suomalaisten palvelu oli vielä menestyksellisempää.
Suomen sisällissodassa tsaarinupseerit palvelivat enimmäkseen esikuntatehtävissä. Vuonna 1924 jääkäri- ja aktivistipiirit alkoivat vaatia Suomen armeijan puhdistamista kelvottomista tsaarinupseereista. Arvostelun kohteeksi joutuivat varsinkin sotaväen päällikkö Karl Wilkama ja yleisesikunnan päällikkö Oskar Enckell.
Vapaaehtoisarmeija

Vapaaehtoisarmeijan värväysjuliste.
Vapaaehtoisarmeija (ven. Добровольческая армия, Dobrovoltšeskaja armija, tunnetaan myös nimellä ”Aleksejevin armeija” tai ”Aleksejevin organisaatio”) oli Venäjän sisällissodassa Etelä-Venäjällä ja Kaukasiassa toiminut antibolsevistinen eli valkoinen armeija.
Historia > Alkuperä

Kenraali Mihail Aleksejev saapui Donin kasakoiden alueen pääkaupunkiin Novotšerkasskiin marraskuussa 1917 tavoitteenaan vastavallankumouksellisten tukikohdan pystyttäminen. Häntä tuki Donin kasakoiden atamaani Aleksei Kaledin, joka oli noussut valtaan samana päivänä kun bolsevikit kaappasivat vallan lokakuun vallankumouksessa. Seuraavan kuukauden kuluessa useita korkea-arvoisia Venäjän armeijan upseereja, mukaan lukien Lavr Kornilov, Anton Denikin ja Sergei Markov sekä antibolsevistisia poliitikkoja yhtyi Aleksejevin riveihin. Alun perin ”Aleksejevin organisaatioksi” nimetystä joukosta muodostui vuoden 1917 loppuun mennessä ”Vapaaehtoisarmeijaksi” kutsuttu järjestö. Aleksejev oli vastuussa hallinnollisista ja poliittisista päätöksistä, Kornilov nimitettiin asevoimien komentajaksi, ja Kaledin jäi vastuuseen Donin alueesta sekä kasakoista. Vuoden 1918 alussa Vapaaehtoisarmeijan vahvuus oli noin 4 000 miestä, joista suurin osa oli entisiä upseereja. Kaledinin kasakkajoukot jäivät harvalukuisiksi, koska suurin osa kasakoista ei halunnut ryhtyä aseelliseen vastarintaan eikä luottanut vapaaehtoisarmeijalaisiin.
Historia > Ensimmäinen ja toinen Kubanin sotaretki

Vladimir Antonov-Ovsejenkon johtamat puna-armeijan joukot saapuivat Donin alueelle tammikuussa 1918. Helmikuun kuluessa ne valtasivat Rostovin sekä Donin kasakoiden pääkaupungin ja Vapaaehtoisarmeijan tukikohdan Novotšerkasskin. Kornilov ja Aleksejev eivät pystyneet vastustamaan lukumäärältään ylivertaista puna-armeijaa, joten he päättivät vetäytyä etelään kohti Kubanin aluetta, jossa he toivoivat saavansa paikallisten kasakoiden tuen. Kaiken toivon menettänyt atamaani Kaledin ampui itsensä. Vapaaehtoisarmeijan taktista vetäytymistä kutsutaan ensimmäiseksi Kubanin sotaretkeksi tai ”Jäämarssiksi”. Jäämarssin aikana Vapaaehtoisarmeija vetäytyi jatkuvasti punaisten joukkojen häiritsemänä. Huhtikuussa Vapaaehtoisarmeija yritti vallata Kubanin kasakoiden pääkaupunkia Jekaterinodaria, joka oli paikallisten bolsevikkien hallussa. Kaupungin valtaaminen ei onnistunut ja tilannetta pahensi kenraali Kornilovin kuolema piirityksen aikana. Kuullessaan Kornilovin kuolemasta V. I. Leninin kerrotaan julistaneen sisällissodan loppuneen.
Kornilovin kuoleman jälkeen Anton Denikinistä tuli Vapaaehtoisarmeijan komentaja. Hän lopetti kaupungin piirittämisen ja vetäytyi takaisin kohti pohjoista, koska oli kuullut Donin kasakkojen nousseen uudestaan kapinaan bolsevikkeja vastaan. Vapaaehtoisarmeija käytti seuraavat kuukaudet keräten voimiaan ja täydentäen rivejään uusilla tulokkailla. Kesäkuussa 1918 Denikinin Vapaehtoisarmeija oli kasvanut jo yli 9 000:een mieheen, sillä kadetteja ja upseereja oli saapunut tasaisesti pohjoisesta. Vapaaehtoisten rivejä täydensivät myös Kubanin kasakat sekä eversti Mihail Drozdovskin vapaaehtoiset Romaniasta.
Vapaaehtoisarmeija aloitti niin sanotun toisen Kubanin sotaretken eli alueen vapauttamisen bolsevikeista kesäkuussa 1918. Elokuun loppuun mennessä muun muassa Jekaterinodarin ja Novorossijskin kaupungit oltiin vallattu, mikä mahdollisti täydennyksien saapumisen Mustanmeren yli. Niistä huomattavin oli kenraali Pjotr Wrangel. Donin kasakoiden uuden atamaanin Pjotr Krasnovin tuki oli myös elintärkeää, koska he estivät puna-armeijan vahvistusten saapumisen pohjoisesta. Marraskuussa vallattiin Kubanin bolsevikkien viimeinen tukikohta Stavropol. Vapautetusta Kubanin alueesta tuli Vapaaehtoisarmeijan tärkein alueellinen tukikohta. Denikinin asevoimat olivat kasvaneet syksyn mittaan lähes 40 000:een mieheen, mutta asevelvollisuus oli laskenut yksiköiden laatua. Vapaaehtoisarmeija menetti myös syksyllä monta kyvykästä johtajaa, kuten Drozdovskin ja Markovin sekä itse armeijan ylipäällikön Aleksejevin, mikä teki Denikinistä lähes yksinvaltiaan.
Historia > Moskovan direktiivi ja Vapaaehtoisarmeijan loppu

Vapaaehtoisarmeija jatkoi pohjois-Kaukasian vapauttamista, ja helmikuun alussa 1919 se oli miehittänyt Pjatigorskin ja Groznyin kaupungit sekä tuhonnut puna-armeijan viimeiset taisteluosastot. Vuoden 1919 alussa Vapaaehtoisarmeija sekä heikentyneet Donin kasakat yhdistyivät niin kutsutuksi Etelä-Venäjän armeijaksi tai "Venäjän eteläosien asevoimiksi” (Vooružonnyje sily juga Rossii), jonka ylipäällikkönä toimi Anton Denikin. Etelä-Venäjän armeija koostui Donin kasakka-armeijasta, yksittäisistä vastavallankumouksellisista joukoista sekä Vapaaehtoisarmeijasta, joka jakaantui keväällä 1919 Kaukasian armeijaksi sekä uudeksi Vapaaehtoisarmeijaksi. Kaukasian armeijan johtoon valittiin Pjotr Wrangel ja Vapaaehtoisarmeijan johtoon Vladimir Mai-Majevski, mutta he toimivat Denikinin operatiivisen johdon alaisuudessa.
Kesäkuussa Wrangel valtasi Tsaritsynin, minkä jälkeen Denikin julkaisi niin sanotun ”Moskovan direktiivin” ja hahmotteli siinä Etelä-Venäjän armeijan tulevan strategian. Lopullisena kohteena oli Moskova, johon edettäisiin rautateitä pitkin. Keskikesällä armeija lujitti sivustojaan valtaamalla Ukrainasta Odessan, Pultavan sekä Kiovan, minkä jälkeen Denikin aloitti suurhyökkäyksen kohti Moskovaa. Ympärysvaltojen, kuten Ison-Britannian lähettämä materiaalinen apu oli tärkeässä asemassa loppukesän ja syksyn operaatioissa. Syyskuussa alkaneen suurhyökkäyksen keihäänkärkenä toimi Mai-Majevskin komentama Vapaaehtoisarmeija, joka valtasi nopeasti Kurskin ja Orjolin kaupungit. Moskova oli vain 300 kilometrin päässä, mutta puna-armeijan vastahyökkäykset loka- ja marraskuussa uhkasivat piirittää Vapaaehtoisarmeijan, jolloin se joutui perääntymään. Etelä-Venäjän armeija ei lopettanut perääntymistään ennen Don-jokea, jolloin se oli jo menettänyt lähes kaikki valtaamansa alueet.
Puna-armeija yritettiin vuoden 1920 alussa pysäyttää Donilla, mutta turhaan. Valkoiset vetäytyivät Novorossijskiin, josta suurin osa heistä evakuoitin huhtikuun aikana, mukaan luettuna Denikin. Wrangel jäi vastuuseen vastavallankumouksellisista joukoista, mutta hänkin joutui pakenemaan marraskuussa 1920.
Kritiikki

Vapaaehtoisarmeija ei koskaan saanut valloittamien alueidensa väestöä puolelleen, koska tavalliset ihmiset näkivät sen yläluokkaisena liikkeenä, jollainen se todellisuudessa olikin. Ryöstely sekä tarvikkeiden takavarikointi tekivät armeijasta epäsuositun ja varsinkin Denikinin harjoittama ”yksi yhtenäinen Venäjä” -politiikka loitonsi mahdollisia liittolaisia, kuten kasakoita, ukrainalaisia, puolalaisia sekä saksalaisia. Vapaaehtoisarmeija oli myös säälimättömän antisemitistinen, ja sen on arveltu tuhonneen systemaattisesti kymmeniä tuhansia juutalaisia Ukrainan alueella.