stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkutikaskuoriainen

| Pikkutikaskuoriainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Yläheimo::  Kärsäkäsmäiset Curculionoidea
Heimo::  Kärsäkkäät Curculionidae
Alaheimo::  Kaarnakuoriaiset Scolytinae
Suku::  Tikaskuoriaiset Trypodendron
Laji::  domesticum
Kaksiosainen nimi
 Trypodendron domesticum  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Xyloterus domesticus 
Katso myös
   Pikkutikaskuoriainen Wikispeciesissä   Pikkutikaskuoriainen Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pikkutikaskuoriainen (Trypodendron domesticum) on kaarnakuoriainen alaheimoon ja tikaskuoriaisten (Trypodendron) sukuun kuuluva laji. Aikuiset pikkutikaskuoriaiset ovat pituudeltaan 3,0-3,5 mm. Lajin etuselkä on väriltään musta ja oljenkeltaisten peitinsiipien sivuilla on mustat juovat. Pikkutikaskuoriaiset elävät koivuilla, huonokuntoisissa ja kaatuneissa puissa ja kannoissa. Pikkutikaskuoriaisemo kaivaa puuainekseen syvälle ulottuvia käytäviä, jonne se laskee munat rykelmiksi.
Lajia on Suomessa tavattu etelästä Oulun korkeudelle saakka. Suomessa pikkutikaskuoriainen on luokiteltu vakiintuneeksi ja elinvoimaiseksi lajiksi. Pikkutikaskuoriaista on tavattu laajemmin Pohjoismaissa, Keski-Euroopassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Pikkutikaskuoriainen muistuttaa havutikaskuoriaista (Trypodendron lineatum).
Aiheesta muualla

iNaturalist: Pikkutikaskuoriainen (Trypodendron domesticum)
ITIS: Trypodendron domesticum (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Trypodendron domesticum (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Trypodendron domesticum (englanniksi)
Bug Guide: Species Trypodendron domesticum - European Hardwood Ambrosia Beetle (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Trypodendron domesticus, the European hardwood ambrosia beetle (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Trypodendron domesticum:  Wikidata: Q12100246  Wikispecies: Trypodendron domesticum  BioLib: 14012  BOLD: 91004  BugGuide: 892206  CoL: 7CXT2  EUNIS: 268635  Fauna Europaea (new): 0b268fe2-0fe0-4620-9dd3-de200cd68184  GBIF: 1244634  iNaturalist: 456113  ITIS: 1085420  NatureServe: 2.920980  NBN: NHMSYS0020153676  NCBI: 1220309  Open Tree of Life: 841001  Laji.fi: MX.197095 
Dermestes domesticus:  Wikidata: Q109597724  GBIF: 8205489
Stiletti

Stiletti
Nykyaikainen stiletti, jossa terä ponnahtaa kahvasta.
Stiletti oli alun perin ohut kolmisärmäinen tikari, nykyisin veitsi, jonka terä on usein laukaistavissa kahvan sisältä.
Alun perin stiletti oli yksi tikarin erityistyypeistä. Ritariaikana miekkaa pidettiin paremmassa kädessä ja stilettiä huonommassa. Tuolloin stiletissä oli ohut, yleensä kolmisärmäinen terä, jolla pyrittiin lävistämään haarniska heikosta kohdasta. Stiletin kapea terä oli suunniteltu erityisesti tunkeutumaan rengaspaidan teräsrenkaiden läpi ja siten se sopi myös salamurhaajan työkaluksi. Stiletin merkitys väheni, kun tuliaseiden kehitys teki haarniskan käytön merkityksettömäksi.
Nykyään stiletillä kuitenkin tavallisesti tarkoitetaan veistä, jossa (usein kaksiteräinen) terä ponnahtaa jousen voimalla kahvan sivusta tai sisältä ja lukkiutuu käyttöasentoonsa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stiletti Wikimedia Commonsissa
Stilpon

Stilpon (m.kreik. Στίλπων, n. 380 – 300 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Megarasta. Hän kuului megaralaiseen koulukuntaan, ja oli sen viimeinen merkittävä filosofi.
Stilpon oli Eukleides Megaralaisen tai joidenkin tämän seuraajien oppilas, ja myös Thrasymakhoksen oppilas. Hän oli kiinnostunut lähinnä logiikasta ja etiikasta. Hänen etiikkansa oli lähellä kyynikoiden filosofiaa. Diogenes Laertios antaa ymmärtää, että hän vastusti Platonin ideaoppia. Hän sanoo hänen myös olleen hyvin kekseliäs ja taitava puhuja, ja saaneen sillä tavalla houkuteltua omiksi oppilaikseen suuren joukon useiden muiden filosofien oppilaita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Stilponin elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Stilponin elämäkerta (kreikaksi)
Fieser, James & Dowden, Bradley (toim.): Stilpo The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Antiikin filosofia  Sokrates ja sokraatikot
Sokrates
Aiskhines
Aleksamenos Teoslainen
Aristippos
Eukleides
Faidon
Glaukon
Kebes
Kriton
Ksenofon
Menedemos
Simmias
Simon
Stilpon
Dragan Stojković

Dragan Stojković
Dragan Stojković (serb. Драган Стојковић, s. 3. maaliskuuta 1965 Niš, Jugoslavia), johon viitataan usein myös lempinimellä "Pixi" tai "Pixy", on serbialainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Maaliskuusta 2021 alkaen hän on toiminut Serbian maajoukkueen päävalmentajana.
Stojković edusti Jugoslavian sarjassa Radnicki Nišiä vuosina 1981–1986 ja Belgradin Punaista Tähteä vuosina 1986–1990. Vuosien 1990 ja 1994 välillä Stojković edusti kolme kautta ranskalaista Marseillea, jonka paidassa hän voitti Mestarien liigan vuonna 1993. Kauden 1991–1992 Stojković pelasi lainasopimuksella Hellas Veronan joukkueessa Italiassa. Vuonna 1994 hän siirtyi Nagoya Grampus Eightin joukkueeseen Japaniin ja edusti seuraa uransa viimeiset seitsemän kautta.
Maajoukkuetasolla Stojković edusti sekä Jugoslavian sosialistista liittotasavaltaa että Jugoslavian liittotasavaltaa. Edellisen paidassa hän pelasi vuoden 1984 EM-kisoissa ja vuoden 1990 MM-kisoissa, jälkimmäisen paidassa puolestaan vuoden 1998 MM-kisoissa ja vuoden 2000 EM-kisoissa. EM-kisoissa 1984 Stojković teki maalin Ranskaa vastaan. MM-kisoissa 1990 Jugoslavia voitti neljännesvälieräottelussa Espanjan 2–1 Stojkovićin tehtyä kaksi maalia, joista toisen jatkoajalla. Puolivälierissä Jugoslavia hävisi Argentiinalle rangaistuspotkukilpailussa, jossa Stojković epäonnistui joukkueensa ensimmäisenä laukojana – samoin kävi myös Argentiinan ensimmäiselle laukojalle Diego Maradonalle. MM-kisoissa 1998 Stojković teki maalin alkulohko-ottelussa Saksaa vastaan. EM-kisoissa 2000 Jugoslavia ylsi puolivälieriin ja Stojković tuli ensimmäisessä alkulohko-ottelussa vaihtopelaajana kentälle ja pelasi loput kolme ottelua avauskokoonpanossa.
Stojković pelasi yhteensä 84 maaottelua ja teki niissä 15 maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi marraskuussa 1983 ja viimeisen heinäkuussa 2001.
Stojković toimi Belgradin Punaisen Tähden puheenjohtajana vuosina 2005–2007. Hän on sen jälkeen valmentanut Japanissa Nagoya Grampusia ja Kiinassa Guangzhou R&F:ää. Maaliskuussa 2021 hänet nimettiin Serbian maajoukkueen päävalmentajaksi.
Elice Piksilä

Elice Piksilä (s. 17. toukokuuta 2000 Porvoo) on suomalainen keilaaja. Hän saavutti juniorien EM-kilpailuissa joukkuekilpailun hopeaa vuonna 2015 sekä all eventsin ja joukkuekilpailun hopeaa vuonna 2017. Vuonna 2017 hän voitti ensimmäisen naisten henkilökohtaisen Suomen-mestaruutensa runsas viikko 17-vuotissyntymäpäivänsä jälkeen. Euroopan mestarien cupissa hän sijoittui tuona vuonna 17:nneksi.
Piksilä edustaa Grankulla Bowlarea, jonka riveissä hän on saavuttanut joukkuekilpailussa SM-pronssia vuonna 2018 sekä SM-liigassa hopeaa vuosina 2017 ja 2018 sekä pronssia vuonna 2015.
Stille-kytkentä

Yleinen esimerkki Stille-kytkennästä
Stille-kytkentä tai Migita-Kosugi-Stille-kytkentä on palladiumin katalysoima kytkentäreaktio, jossa aryyli- tai alkenyylitinayhdiste reagoi aromaattisen tai vinyylisen halogenidin tai triflaatin kanssa muodostaen kytkeytyneen tuotteen. Stille-kytkentä on hyvin tehokas ja usein käytetty menetelmä hiilten välisten sidosten muodostamiseen orgaanisissa synteeseissä. Reaktio on nimetty löytäjänsä John Stillen mukaan ja Stille raportoi reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1978.
Reaktion historiaa ja mekanismi

Ensimmäiset orgaanisten tinayhdisteiden ja aromaattisten elektrofiilien väliset palladiumkompleksien katalysoimat reaktiot raportoi Colin Eaborn ryhmineen vuonna 1976. Vuonna 1977 japanilaiset Toshihiko Migita, Masanori Kosugi ja Yutaka Shimizu raportoivat aromaattisen halidin ja allyylistannaanin palladiumkatalysoidun kytkentäreaktion. Jälleen vuotta myöhemmin Stille julkaisi reaktionsa, jossa aromaattinen triflaatti reagoi aryyli- tai alkenyylistannaanin kanssa muodostaen kytkentätuotteen.
Stille-kytkentä sietää hyvin erilaisia funktionaalisia ryhmiä molekyyleissä niiden reagoimatta reaktio-olosuhteissa. Elektrofiilinä käytetään tyypillisesti aromaattisia tai vinyylisiä elektrofiilejä erityisesti aryylihalideja tai -triflaatteja. Organoreagenssina on tyypillisimmin yhdiste, jossa tina on sitoutunut sp2-hybridisoituneeseen hiiliatomiin, esimerkiksi aryyli- tai allyylistannaanit, mutta myös bentsyyli- ja vinyylistannaanit voivat reagoida Stille-kytkennällä. Katalyyttinä käytetään usein tetrakis(trifenyylifosfiini)palladium(0):a. Reaktion katalyyttisen syklin ensimmäinen vaihe on hapettava additio, jossa palladiumkatalyytti muodostaa organopalladiumkompleksin aromaattisen tai vinyylisen halogenidin tai triflaatin kanssa. Seuraavassa vaiheessa tapahtuu transmetallaatio, jossa palladium vaihtaa triflaatti- tai halogenidiryhmän stannaanin aryyli- tai alkenyyliryhmään. Tämä on reaktion mekanismin hitain vaihe eli niin kutsuttu reaktionopeutta rajoittava vaihe. Viimeisessä vaiheessa tapahtuu pelkistävä eliminaatio, jolloin kytkentätuote irtoaa palladiumista ja katalyytti regeneroituu.
Stille-kytkennöissä käytetään organotinareagensseja, joiden hyvänä puolena on niiden stabiilius ilmaa ja kosteutta vastaan. Reaktio voidaan suorittaa jopa vesiliuoksessa. Huonona puolena on kuitenkin organotinayhdisteiden myrkyllisyys ja reaktiossa sivutuotteina muodostuvien tinahalogenidijohdannaisten myrkyllisyys, minkä vuoksi reaktion käyttö suuressa mittakaavassa on suhteellisen vähäistä. Reaktiota on kuitenkin käytetty useiden rakenteeltaan monimutkaisten luonnonaineiden laboratoriomittakaavan synteeseissä hyvillä saannoilla.
Arvi Pikkusaari

Arvi Pikkusaari & Voldemar Roolaan, Berliini 1939
Arvi Pikkusaari (4. huhtikuuta 1909 Lapua – 27. kesäkuuta 1989) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän ylsi EM-pronssille vuoden 1939 kisoissa. Kotimaassa tämä Lapuan Virkiän mies hallitsi 79 kilon sarjaa vuosikausia siitä lähtien, kun hän 1934 onnistui voittamaan maineikkaat kilpailijansa Mikko Nordlingin ja Kyösti Luukon.
Saavutuksia

EM-pronssia 1939 (sarja 79 kg)
Suomen mestari 1934–1939
Etelä-Pohjanmaan vuoden urheilija 1937, palkintona Vaasa-lehden kultamitali
Kirjallisuutta

Jussi Pikkusaari: Yksi isänmaan rakentaja, Arvi Pikkusaaren elämä.  Helsinki Joensuu:  Kansan voima, 1984.  ISBN 951-9118-38-1
Pikkulavastaja

| Pikkulavastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Lavastajat Ptilonorhynchidae
Suku::  Kekolavastajat Amblyornis
Laji::  subalaris
Kaksiosainen nimi
 Amblyornis subalaris  Sharpe, 1884 
Katso myös
   Pikkulavastaja Wikispeciesissä   Pikkulavastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkulavastaja (Amblyornis subalaris) on Papua-Uudessa-Guineassa tavattava lavastajiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan pikkulavastaja on noin 24 cm. Koiras on väritykseltään pääosin ruskea. Yläruumis on väriltään tummempi kuin alaruumis. Kurkussa ja rinnassa on vaaleampia kapeita pystyjuovia. Nokka on siniharmaa. Koiraalla on tumman oranssi töyhtö, jonka se voi nostaa ylös. Alas painettuna se on huomaamaton. Naaraalta töyhtö puuttuu tai on pienempi kuin koiraalla. Muuten sukupuolet ovat ulkonäöltään samanlaiset. Nuoret linnut muistuttavat ulkonäöltään naaraspikkulavastajaa.
Elinympäristö

Pikkulavastajaa tavataan kaakkoisessa Papua-Uudessa-Guineassa alueella, joka ulottuu Owen Stanley Rangelta Angabunga-joelle. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät yleensä 650–1 500 metrin korkeudella merenpinnasta. Pikkulavastaja elää hieman matalammalla kuin kekolavastaja (Amblyornis macgregoriae), mutta toisinaan lajit elävät samalla alueella ja voivat risteytyä.
Elintavat

Koiraspikkulavastajat voivat paritella usean naaraan kanssa. Koiras rakentaa majamaisen naaraanhoukutuspesän risuista. Pesän keskellä on sitä tukemassa pylväs. Koiras koristelee majansa lehdillä, kukilla ja koppakuoriaisilla.
Pikkupuukiitäjä

| Pikkupuukiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Puukiitäjät Hemiprocnidae
Suku::  Puukiitäjät Hemiprocne
Laji::  comata
Kaksiosainen nimi
 Hemiprocne comata  (Temminck, 1824) 
Alalajit
 H. c. comata  H. c. major 
Katso myös
   Pikkupuukiitäjä Wikispeciesissä   Pikkupuukiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkupuukiitäjä (Hemiprocne comata) on puukiitäjiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan pikkupuukitäjä kasvaa noin 15–17 cm pitkäksi. Päälaki, posket ja pitkien ja kapeiden siipien väritys on sininen. Silmien yläpuolella ja nokan alapuolella kulkee valkoinen juova. Korvien kohdalla on koirailla punaruskea ja naarailla musta täplä. Pikkupuukiitäjän selkä ja vatsa ovat ruskeat ja alaperä on valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkupuukiitäjää tavataan Thaimaasta, Malesiasta, Myanmarista, Bruneista, Borneolta ja Filippiineiltä. Laji elää metsissä ja metsien aukioilla. Sen ravintoa ovat lentävät hyönteiset. Pikkupuukiitäjän pesimiskausi kestää helmikuulta elokuulle. Laji rakentaa pienen kuppimaisen pesän oksalle. Naaras munii pesään yhden munan.
Stoalive

| Stoalive Maarit |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 17. syyskuuta 1998, Stoa
 Julkaistu: 11. tammikuuta 1999
 Kesto: 85.28
 Levy-yhtiö: Dig It
Listasijoitukset
  Suomi: 10. (tammikuu 1999) 
Maaritin muut julkaisut
| Sitä mitä rakastan 1998 | Stoalive 1999 | Metsäntyttö 2001 |
Stoalive on suomalaisen laulaja Maarit Hurmerinnan 13. albumi, sekä ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa live-albumi. Se julkaistiin vuonna 1999.
Live-levyn materiaali taltioitiin 17. syyskuuta 1998 Helsingin Kulttuurikeskus Stoassa. Konsertti esitettiin myös TV2:lla 27. joulukuuta 1998.
Kappaleet

| --- | --- |
 CD1 Sua ehkä liikaa pomputin – 4.00   Laakson lilja – 3.19   Hymypoika – 3.23   Vain öisin – 4.48   Maailman lapsi – 5.12   Toinen maa – 4.24   Ei vaadi paljon, vain kaiken – 3.13   Runoilija – 4.52   Tuskan tanssi – 5.24   Neito ja ylioppilas – 4.32 :  CD2 Lainaa vain – 4.23   Tulitikku – 4.39   Hiekka ja meri – 5.11   Tuuli ja taivas – 5.12   Jos tahdot tietää – 4.27   Jäätelökesä – 3.42   Ei tule hyvin kylmää – 6.01   Joki-Juuso – 4.00   Siivet saan – 5.21
Piláfi (Leipsoí)

| --- | --- |
Muut nimet:  Pilávi (Πιλάβι)
Sijainti:  37°15′59″N, 26°45′06″E, Leipsoí Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Chálavra, Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,071 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Piláfi (kreik. Πιλάφι, myös Pilávi, Πιλάβι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja tarkemmin Chálavran saariin, ja sijaitsee Leipsoín saaren eteläpuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,071 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Piláfi kuuluu Leipsoín kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Pikkuturilas

| Pikkuturilas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Yläheimo::  Turilasmaiset Scarabaeoidea
Heimo::  Lehtisarviset Scarabaeidae
Alaheimo::  Sericinae
Suku::  Omaloplia
Laji::  ruricola
Kaksiosainen nimi
 Omaloplia ruricola  Fabricius, 1775 
Katso myös
   Pikkuturilas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkuturilas (Omaloplia ruricola) on lehtisarvisiin (Scarabaeidae) kuuluva kovakuoriaislaji.
Tuntomerkit

Pikkuturilaalle tunnusomaisia piirteitä ovat pieni koko sekä peitinsiipien tumma sauma.
Tuntomerkit > Levinneisyys

Lajia ei tavata Suomessa. Lähimmät löytöpaikat sijaitsevat Etelä-Virossa.
Piko ja Fantasio New Yorkissa

Piko ja Fantasio New Yorkissa (ransk. Spirou à New York) on vuonna 1987 ilmestynyt, järjestyksessä 39. Pikon ja Fantasion seikkailuja -sarjan albumi. Sen on käsikirjoittanut Tome ja piirtänyt Janry.
Juoni

Tarinan roistohahmo Vito Cortizone on New Yorkin sisilialaisen mafian johtaja. Hän käy jatkuvaa taistelua toista vahvaa mafiaa, ”Kiinan triadia” vastaan. Vito Cortizone on parodia Kummisetä-elokuvan mafioso Vito Corleonesta.
Pikkulaakasittiäinen

| Pikkulaakasittiäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Hävinnyt  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Scarabaeiformia
Yläheimo::  Turilasmaiset Scarabaeoidea
Heimo::  Lehtisarviset Scarabaeidae
Alaheimo::  Scarabaeinae
Suku::  Laakasittiäiset Onthophagus
Laji::  nuchicornis
Kaksiosainen nimi
 Onthophagus nuchicornis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Pikkulaakasittiäinen Wikispeciesissä   Pikkulaakasittiäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkulaakasittiäinen (Onthophagus nuchicornis) on eläinten lannalla elävä kovakuoriaislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi (RE).
Koko ja ulkonäkö

Pikkulaakasittiäisen pää, etuselkä ja raajat ovat mustat ja niissä on usein hieman metallista hohdetta. Ei kuitenkaan aina. Etuselän etunurkat ovat hieman ulkonevat ja ulkoreuna tasaisesti kaareva. Naaraan etuselän etuosassa on kookas kyhmy. Koiraan päälaelta kasvaa sarvi. Peitinsiipien tyven kilveke puuttuu. Peitinsiivet ovat vaalean kellanruskeat ja niissä on selvästi erottuvaa, mustaa, epäsäännöllistä pilkutusta. Kuoriainen on 6,0–9,0 mm pitkä.
Levinneisyys

Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Lähi-itään, Kaukasukselle ja Keski-Aasiaan. Se on myös levinnyt Pohjois-Amerikkaan. Pohjoismaista sitä tavataan Tanskassa, Ruotsin eteläosissa sekä Norjan kaakkoisosissa. Ruotsissa se on sukunsa yleisin laji. Suomen etelä- ja kaakkoisosissa pikkulaakasittiäinen oli vielä 1900-luvun alkupuolella yleinen, joskin hajanaisesti esiintynyt. Sittemmin laji kuitenkin taantui ja ilmeisesti lopulta hävisi kokonaan, sillä siitä ei ole tehty varmoja havaintoja enää vuoden 1955 jälkeen.
Elinympäristö ja elintavat

Pikkulaakasittiäinen suosii avointa ja aurinkoista maastoa, jossa on hiekkainen maaperä. Laji elää erityisesti lehmien lannassa, mutta myös lampaan ja erilaisten villieläinten jätökset käyvät ravinnoksi. Naaras kaivaa ulostekasan alle maahan haarautuvan käytävän, jonka haarojen päihin se kerää lantapalloja toukkien ravinnoksi. Toukkien ravinnoksi se kelpuuttaa yleensä vain lehmänlannan, lampaanlantaa kuoriainen kelpuuttaa vain jos sen koostumus on kiinteiden palleroiden muotoilemiseen sopiva. Munintapaikoiksi naaras valikoi etenkin eläinten kulkureiteillä olevat lantakasat,sillä niiden kohdalla ei ole maan kaivamista haittaavaa kasvillisuutta. Pikkulaakasittiäiset talvehtivat aikuisina. Niitä tavataan heinäkuusta syyskuulle ja talvehtimisen jälkeen uudestaan huhtikuulta heinäkuuhun.
Suomessa laji on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi, Ruotsissa se on silmälläpidettävä. Lajia uhkaavat etenkin laidunnuksen muutokset, sillä se ei selviydy pitkän kasvillisuuden joukossa..
Aiheesta muualla

Atlas of Beetles of Russia (englanniksi)
BugGuide.net (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4210286  Wikispecies: Onthophagus nuchicornis  BioLib: 7931  BOLD: 124854  BugGuide: 29475  EoL: 320498  EUNIS: 235497  Fauna Europaea: 192359  Fauna Europaea (new): 8ff5deb1-8bed-4f82-96d1-863d3e5ab16e  GBIF: 1091565  iNaturalist: 226430  ITIS: 927593  NatureServe: 2.117592  NBN: NBNSYS0000011525  NCBI: 476075  Observation.org: 20549  Open Tree of Life: 593592  Laji.fi: MX.191846
Pikavippi

Pienlaina eli pikavippi on lyhytaikainen, vakuudeton kulutusluotto, jonka suuruus on Suomessa tyypillisesti 50:n ja 1000:n euron välillä. Pienlainan hakeminen tapahtuu esimerkiksi tekstiviestillä tai luotonantajan verkkosivuston välityksellä. Suomessa keskimääräinen pienlaina oli vuoden 2014 syksyllä noin 300 euroa ja takaisinmaksuaika vajaa 3 kuukautta.
Historiaa

Pikavipin esikuvina voidaan pitää yhdysvaltalaisia palkkapäivälainoja (payday loans). Palkkapäivälainat ovat pieniä lainoja, jotka myönnetään palkkatodistusta vastaan ja maksetaan takaisin palkkapäivänä.
1900-luvun Suomessa pikavipin edeltäjä oli vekseli, jota kutsuttiin vippivekseliksi tai kulutusvekseliksi. Vekseliluotto oli lyhytaikainen, usein 3 kuukauden laina. Korkea korko ja muut maksut tekivät luoton kalliiksi. Vekseleillä kuluttajat rahoittivat ostoksiaan. Puhuttiin myös ”viinavekseleistä”. Vekseliluotot jäivät pois käytöstä 2000-luvun alussa.
Suomen lainsäädäntöä > Luotonantajien rekisteröintipakko

Pienlainan luotonantajien tulee hakea rekisteröintiä luotonantajarekisteriin. Rekisteröinnin yhteydessä tarkastetaan, toimiiko yhtiö laillisesti ja mikäli yhtiö ei noudata lakia voidaan se poistaa rekisteristä. Luoton tarjoamisesta ilman rekisteröitymistä rangaistaan luotonantajarikoksena.
Jotta yritys hyväksyttäisiin luotonantajarekisteriin, vaaditaan sen johtohenkilöiltä, että heillä on oikeus harjoittaa elinkeinotoimintaa Suomessa, he eivät ole konkurssissa ja omaavat riittävän kokemuksen luotonantoalalta. Kokemuksen omaaminen voidaan osoittaa joko alan työtodistuksilla tai tutkintotodistuksella. Luotettavuus voidaan varmistaa liiketoimintakielto-, rikos- ja sakkorekisteristä.
Turun hovioikeus linjasi helmikuussa 2014, että laittomasti toimivien yritysten myöntämiin pienlainoihin sovelletaan puuttumattomuusperiaatetta. Pienlainan antaja ei voi periä saataviaan oikeusteitse, jos se rikkoo tahallaan lakia myöntämällä luottoja joko ilman, että hakisi rekisteröintiä, tai siitä huolimatta, että rekisteröintihakemus on hylätty tai yritys on poistettu rekisteristä.
Pienlainojen tarve ja käyttö

Pienlainalla voi kattaa äkillisen tai lyhytaikaisen rahantarpeen pankkiluoton sijasta. Pienlainaa voi hakea rahoitusyhtiöstä tai ns. vertaislainapalvelun välityksellä. Pienlainojen tavanomaisia käyttökohteita ovat tutkimusten mukaan mm. ruokaostot, lasten ja kodinhoidot kulut sekä juhliminen. Myös yllättävä rahantarve on mainittu syyksi. Pienlainoja otetaan myös muiden velkojen maksamista varten. Peruselinkustannuksiinsa pienlainoja ovat käyttäneet erityisesti vähäosaiset. Osa pienlainojen ottajista on kertonut turvautuvansa mieluummin vippeihin kuin sosiaaliavustuksiin. Avustuksiin on liitetty mm. häpeän tunne. Käyttö juhlimiseen puolestaan korostuu nuoressa ikäluokassa. Muiksi syiksi on mainittu mm. pienet ja epäsäännölliset tulot, halu säilyttää luottotiedot, turha kuluttaminen, välinpitämätön ja holtiton rahankäyttö, alkoholi ja pelaaminen.
Helsingin Sanomien taloustoimittaja Jyri Hännisen mukaan monille "pikavippi" on viimeinen pelastus, joka estää heitä näkemästä nälkää tai menettämästä sähköä tai puhelinliittymää viimeisinä rahattomina päivinä ennen palkkapäivää tai etuuden maksupäivää. Hänen mukaansa ei pitäisi tutkia vain pienlainojen ongelmia vaan myös sitä, miten usein ne ovat pelastaneet pulasta, ja sitä, miksi ne ovat tarpeen hyvinvointivaltiossa.