stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdistys (Suomi)
Aiheesta muualla

Yhdistysrekisteri.
Yhdistyslaki. Finlex.
Yhdistystoimijat.fi.
Martti Siisiäinen & Tomi Kankainen: Yhdistys (Arkistoitu – Internet Archive). Jyväskylän yliopiston Kansalaisyhteiskunnan tutkimusportaali 8.9.2009.
Yhdistystoiminnan avaimet (Arkistoitu – Internet Archive) Pirjo Rosengren ja Anneliina Törrönen. Kansan Sivistystyön Liitto KSL ry.
Venäjän–Turkin sota (1828–1829)

Venäjän–Turkin sota oli sota Osmanien valtakunnan ja Venäjän keisarikunnan välillä vuosina 1828–1829. Sota syttyi epäsuorasti Kreikan vapaussodasta ja Navarinon lahden taistelusta. Venäjä ei pyrkinyt kokonaisvaltaiseen voittoon osmaneista muiden suurvaltojen, kuten Ranskan ja brittien muodostaman uhan takia. Heidän uhatessaan kuitenkin Istanbulia Adrianopolin piirityksellä Mahmud II suostui lopulta pyytämään rauhaa Venäjän Nikolai I:ltä. Adrianopolin rauha vuonna 1829 palautti osmaneille heidän alueensa Balkanilta, mutta alueet Etelä-Kaukasiassa menetettiin venäläisille.
Tausta

Kreikka oli kapinoinut Osmanien valtakuntaa vastaan 1800-luvun alussa. Euroopassa kapina herätti huomiota osmanisulttaani Mahmud II:n kapinaa kukistamaan lähettämän Egyptin varakuningas Mehmet Alin vuoksi, sillä tämän johtamat joukot toteuttivat verilöylyn Ateenassa vuonna 1827. Venäjän keisari Aleksanteri I ei ollut puuttunut tapahtumiin Kreikassa, mutta hänen seuraajansa Nikolai I aloitti kreikkalaisten tukemisen. Venäjän vaikutusvaltaa pelänneet Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska alkoivat puolestaan painostamaan Mahmudia, jotta tämä myöntäisi kreikkalaisille autonomian. Kun tämä ei onnistunut diplomatian kautta, ulkovallat aloittivat Turkin ja Egyptin merisaarron. Venäläisen laivaston amiraali Dimitri Sejavin vastasi Bosporinsalmen saarrosta ja amiraali Login Geiden saarrosta Dardenneleilla. Ranskalais-englantilainen laivasto oli saapunut tarkkailemaan venäläisen laivaston toimia Navarinon lahdella, jonne saapui samaan aikaan myös turkkilais-egyptiläinen laivasto-osasto. Joku avasi hermostuksissaan tulen ja seuranneessa taistelussa muslimien laivasto upotettiin.
Sota

Mahmud ei lannistunut tappiostaan, vaan hän uskoi ulkovaltojen näennäisen liittouman olevan heikko. Hän kehottikin alamaisiaan ryhtymään jihadiin venäläisiä vastaan ja Venäjän Nikolai vastasi sodanjulistuksella huhtikuussa 1828 Venäjän vietyä ensin päätökseensä aikaisemman sotansa Persiaa vastaan.
Osmanien valtakunta oli heikentynyt merkittävästi sitten suuruutensa päivien ja sillä oli hallussaan Venäjälle strategisesti tärkeitä kohteita, kuten Istanbul ja sen salmet. Venäjän tavoitteena ei ollut kuitenkaan kuoliniskun antaminen. Valtakunnan lopullinen hajoaminen saattaisi johtaa kaaokseen ja suurvaltojen keskinäiseen kamppailuun sen perinnönjaosta. Sotaan ryhdyttiinkin yhteisymmärryksessä sen rajallisuudesta ulkovaltojen kanssa ja niinpä Ranska, Britannia, Preussi tai Itävalta eivät protestoineet Venäjän sotatoimia.
Kesäkuussa 1828 sotamarsalkka Pjotr Wittgensteinin johtamat kolme venäläistä jalkaväkiarmeijakuntaa ja yksi ratsuväkiarmeijakunta etenivät Bessarabiata kohti Dobrudžaa. Mustallamerellä niiden sivustaa suojasi Mustanmeren laivasto, joka toi myös joukkoja turkkilaisten rannikkolinnoituksia vastaan. Valakia ja Moldavia olisivat saattaneet olla houkuttelevia kohteita, mutta niiden alueille ei edetty, koska turkkilaiset olivat hävittäneet niiden alueita aiemmin perusteellisesti. Wittgensteinin olikin tarkoitus edetä Tonavalta Adrianopoliin ja edelleen Istanbuliin. Hyökkäys tyrehtyi Wittgensteinin jouduttua sitomaan Nikolain käskystä suuren osan joukoistaan Šumlan piirittämiseksi. Šumlan puolustajat tekivät sitkeää vastarintaa ja venäläisten joukkoja vaivasivat taudit. Venäläisten komentajaksi vaihdettiin ruhtinas Aleksandr Menšikov, joka ei kuitenkaan hänkään saavuttanut sen suurempaa menestystä hänen yrittäessään turhaan piirittää myös Silistraa. Loka-marraskuussa venäläisten oli pakko palata takaisin talven takia.
Kaukasuksen rintamalla Venäjän aiempaa Persian vastaista sotaa johtanut Ivan Paskevitš valtasi osmanien hallussaan pitämät Karsin ja Erzurumin kaupungit, Ahiskan linnoituksen ja Potin sataman.
Venäläiset saapuivat takaisin vuonna 1829 tällä kertaa kenraali Hans Karl von Diebitschin johdolla. Silistra piiritettiin uudelleen ja turkkilaisista otettiin merkittävä voitto heidän yritettyään murtaa piiritys. Silistran lopulta kukistuttua venäläisten eteneminen jatkui kohti Burgasia. Eri turkkilaispäälliköiden hajanaiset joukot voitettiin yksitellen. Turkkilaiset kärsivät merisaarron takia myös nälästä ja miespulasta. Elokuussa venäläiset olivat edenneet Adrianopolin tuntumaan ja he piirittivät kaupungin. Mahmud päätyi nyt pyytämään rauhaa Nikolailta, johon tämä suostuikin.
Seuraukset

Nikolai ei halunnut suututtaa ranskalaisia ja brittejä liian kovilla rauhanehdoilla osmaneille. Sitä paitsi Diebitchin joukot olivat kärsineet sotaretkellään raskaita tappioita etenkin tautien takia. Mahmud ei puolestaan halunnut ulkovalloilta apua Venäjää vastaan, sillä apu olisi tehnyt hänet riippuvaiseksi auttajistaan. Venäjän ja Osmanien valtakunnan välinen rauhansopimus allekirjoitettiin Adrianopolissa vuonna 1829. Osmanit saivat takaisin venäläisten miehittämät alueet Balkanilla. Toisaalta Serbia sai suuremman autonomian ja myös Valakian sekä Moldavian asema vahvistui. Mahmud sitoutui 102 miljoonan ruplan sotakorvauksiin ja venäläiset liittivät valtakuntaansa osmanien Anapan alueen Kaukasuksella. Venäläisten voitettua sekä turkkilaiset että persialaiset aiemmassa sodassa Etelä-Kaukasiasta tuli kiinteä osa Venäjän valtakuntaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän–Turkin sota (1828–1829) Wikimedia Commonsissa
Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan väliset sodat
| --- | --- |
1500-luku: Astrahanin sotaretki 1569 Krimin kaanikunnan tukijana: Venäjän-Krimin sodat · Venäjän–Krimin sota (1552–1576)
1600-luku: Venäjän–Turkin sota (1676–1681) · Suuri Turkin sota (1683–1699)
1700-luku: Venäjän–Turkin sota (1710–1711) · Venäjän–Turkin sota (1735–1739) · Venäjän–Turkin sota (1768–1774) · Venäjän–Turkin sota (1787–1792)
1800-luku: Venäjän–Turkin sota (1806–1812) · Kreikan vapaussota (1821–1829) · Venäjän–Turkin sota (1828–1829) · Krimin sota (1853–1856) · Turkin sota (1877–1878)
1900-luku: Kaukasuksen rintama (1914–1917) (osana ensimmäistä maailmansotaa) · Neuvosto-Venäjän–Turkin sota (1917–1918) (osana Venäjän sisällissotaa)
Ivan Diebitchin johtamat joukot Bulgariassa.
Varnan piiritys, Alexander Sauerweidin maalaus vuodelta 1836.
Karsin piiritys, January Suchodolskin maalaus vuodelta 1839.
Partanen

Partanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aki Partanen (s. 1956), korkeushyppääjä
Aku Partanen (s. 1991), kilpakävelijä
Antti Partanen (1879–1948), kansanedustaja (SDP)
Anu Partanen (s. 1975), toimittaja
Anu Partanen, suomentaja
Arvo Partanen (1918–1989), nuortenkirjailija
Eemil Partanen (1906–1996), kansanedustaja ja ministeri (Maalaisliitto/Keskustapuolue)
Eino Partanen (1902–1962), valokuvaaja, valokuvausliike Helios Oy:n perustaja
Eino Partanen (1915–2004), muusikko ja iskelmämusiikin tekijä
Ensio Partanen (1910–2000), kansanedustaja (SDP), sosiaalineuvos
Erkki Partanen (1944–2010), SDP:n kansanedustaja
Erkki Partanen (1891–1918), jääkärivänrikki
Erkki Partanen (1915–1983), vuorineuvos, yritysjohtaja
Erkki Partanen (s. 1952), arkkitehti
Hanna Partanen (1891–1969), leipuri, kalakukkojen valmistaja
Hanna Partanen (s. 1979), ravitsemusterapeutti
Hannu Partanen (1944–2019), este- ja kestävyysjuoksija
Heikki Partanen (1942–1990), elokuvaohjaaja ja animaattori
Henna Partanen (s. 1981), arkkitehti ja poliitikko
Iivari Partanen (1873–1949), päätoimittaja ja lehden julkaisija
Jaana Partanen (s. 1967), kuvataiteilija
Jorma Partanen (1906–1972), toimittaja, runoilija ja kirjallisuuden suomentaja
Juha Partanen (s. 1956), sanomalehti– ja televisiotoimittaja
Juha Partanen (s. 1973), pesäpalloilija
Jussiville Partanen (s. 1991), jäätanssija
Kaarina Partanen (s. 1942), kirjailija
Kaarlo Partanen (1915–2006), raviohjastaja, ravivalmentaja ja ravihevosten kasvattaja
Karoliina Partanen (s. 1983), Kokoomuksen poliitikko, kansanedustaja, asianajaja ja varatuomari
Kirsti Partanen (s. 1951), urheiluvaikuttaja ja liikuntaneuvos
Maria Partanen (1930–2014), kirjailija
Mika Partanen (s. 1992), jääkiekkoilija
Mikko Partanen (s. 1997), jääkiekkoilija
Niilo Partanen (1928–1973), runoilija
Olli Partanen (1922–2014), kiekonheittäjä
Oskari Partanen (1878–1970), Maalaisliiton kansanedustaja
Pauli Partanen (s. 1949), muotoilija ja kuvataiteilija
Pentti Partanen (s. 1947), pelastusylijohtaja
Petri Partanen (s. 1986), jää- ja rullakiekkoilija
Rainer Partanen (s. 1939), talousrikollinen
Reino Partanen (1889–1972), taidemaalari
Sami Partanen (s. 1975), jääkiekkoerotuomari
Sami Partanen (s. 1979), pesäpalloilija
Seppo J. Partanen (s. 1941), matkailutoimittaja, toimituspäällikkö ja tietokirjailija
Siiri Partanen (s. 1990), muusikko ja näyttelijä
Timo Partanen (1938–2015), professori, Työterveyslaitoksen tutkija
Urho Partanen (s. 1941), jalkapalloilija
Viivi Partanen (s. 2004), pesäpalloilija
Väinö Olavi Partanen (1928–1969), suomalainen Kanadan merivoimien sotilas
Vilho Partanen (1919–2004), kestävyysjuoksija.
Kuvitteellisia henkilöitä

Partanen, tv-sarjassa Herkku & Partanen
Onni, Anja, Outi, Samuli ja Tuuli Partanen, perhe televisiosarjassa Kotikatu
konepajayrittäjä Partanen Juha Koirasen tv-elokuvassa Partanen (2003).
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Baseball-Puumat

| Baseball-Puumat |
| --- | --- |

Koko nimi:  Baseball-Puumat
Perustettu:  1981
Entiset nimet:  Hawks   1981   Wranglers   1981–1983   Baseball-Puumat   1983–
Kaupunki:  Helsinki
Kenttä:  Myllypuron baseballkenttä
Miesten sarjataso:  Baseballin SM-sarja
Baseball-Puumat eli Puumat on vuonna 1981 perustettu suomalainen baseball-seura.
Historia

Seura on toiminut vuodesta 1981 nimellä Hawks. Seura toimi tuolloin Katajanokan Haukkojen alaisuudessa. Saman vuoden syksyllä Hawks yhdistyi Helsingin Pallo-Toverien kanssa ja seura otti käyttöönsä nimen Wranglers. Tuolla nimellä seura pelasi kauden 1982, jonka jälkeen nimeksi vaihdettiin Puumat.
Puumat on ainoa joukkue joka on pelannut SM-sarjassa joka kaudella, lukuun ottamatta vuotta 1992 jolloin laman takia sarjaa ei pelattu. Puumat on voittanut baseballin Suomen mestaruuden yhdeksän kertaa.
Max Jones

| Max Jones |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. helmikuuta 1998 (ikä 27) Rochester, MI, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  100 kg
Seura
Seura:  Edmonton Oilers
Sarja:  NHL
Pelinumero:  46
Pelaajaura
Pääsarjaura:  (–)
Aik. seurat:  London Knights (OHL) San Diego Gulls (AHL) Kingston Frontenacs (OHL) Anaheim Ducks (NHL) Boston Bruins (NHL) Providence Bruins (AHL)
NHL-varaus:  24. varaus, 2016 Anaheim Ducks
Max Jones (s. 17. helmikuuta 1998 Rochester, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Edmonton Oilersin organisaatiossa. Anaheim Ducks varasi Jonesin ensimmäisellä kierroksella 24. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2016. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Pelityyli

Elite Prospects -sivuston Curtis Joen mukaan hän on pelityyliltään työteliäs voimahyökkääjä, joka on monipuolinen sekä vahva ja luova kiekollisena. Jones on myös nopea ja voimakas pelaaja, joka taitaa maalinedustapelaamisen.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Buffalo 2018 | jääkiekko |  |
Jones pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2018, jolloin hän voitti pronssia. Jones pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2015, jolloin hän voitti hopeaa. Jones voitti koko turnauksen maalipörssin seitsemällä osumallaan ja sijoittui pistepörssissä toiseksi edellään vain joukkuetoveri Clayton Keller.
Muuta

Jonesin isoveli Mitch pelaa puolustajana ECHL-joukkue Cincinnati Cyclonesissa. Veljesten isä Brad Jones pelasi omalla urallaan NHL:ssä hyökkääjänä 148 runkosarjaottelua.
Liamine Zéroual

Liamine Zéroua vuonna 1994.l
Liamine Zéroual (arab. اليمين زروال‎‎, Al-Yamīn Zarwāl) oli algerialainen kenraali ja Algerian presidentti vuodesta 1995. Hän oli maan johdossa sotilaiden valtaan nostamana jo edellisestä vuodesta alkaen.
Vuoden 1995 vaalissa Zéroual sai 61,3 prosenttia äänistä. Hän aloitti virassa 27. marraskuuta 1995.
Pikku Siperia

| Pikku Siperia |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Dome Karukoski
Käsikirjoittaja:   Dome Karukoski  Minna Panjanen 
Perustuu:  Antti Tuomaisen romaaniin Pikku Siperia
Tuottaja:   Mark Lwoff  Ina Sohlberg  Misha Jaari 
Kuvaaja:  Peter Flinckenberg
Lavastaja:  Heather Loeffler
Pääosat:   Eero Ritala  Malla Malmivaara  Tommi Korpela  Martti Suosalo 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:   SF Studios  Bufo 
Ensi-ilta:  Netflixissä 21.3.2025
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikku Siperia on Dome Karukosken ohjaama suomalainen elokuva. Pikku Siperia on ensimmäinen suomalainen elokuva, jonka saa ensiesityksensä Netflixissä.
Elokuva perustuu Antti Tuomaisen Pikku Siperia (2018) -nimiseen jännitysromaaniin, joka kertoo itäsuomalaisesta papista joka ryhtyy vartioimaan pieneen kylään pudonnutta arvokasta meteoriittia. Tuomainen on kansainvälisesti menestyneimpiä suomalaisia nykykirjailijoita.
Elokuvaa kuvattiin Pohjois-Karjalassa talvella 2024.
SF Studiosin ja Bufon tuottaman Pikku Siperian pääosissa näyttelevät muun muassa Eero Ritala, Malla Malmivaara, Tommi Korpela ja Martti Suosalo.
Elokuvan levitysoikeudet omistaa Netflix ja sen on tarkoitus saada ensiesitys Netflixissä 21. maaliskuuta 2025.
Aiheesta muualla

Pikku Siperia -elokuvan "Official Clip" Youtubessa.
Zhang Guohua

Zhang Guohua (kiin. 张国华, pinyin: Zhāng Guóhuá, Wade–Giles: Chang Kuo-hua; lokakuu 1914 – 21. helmikuuta 1972) oli kiinalainen kenraali ja poliitikko. Hän liittyi kommunisteihin 1931. Chang johti Tiibetin valtausta vuonna 1950. Hän osallistui kulttuurivallankumouksen puhdistuksiin.
Korkki ja Lipponen

| Korkki ja Lipponen |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Ere Kokkonen
Käsikirjoittaja:  Pertti Reponen
Tuottaja:  MTV Oy / Viihdetoimitus
Pääosat:  Aake Kalliala ja Pekka Autiovuori
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  MTV Oy
Ensi-ilta:  20. elokuuta 1984 MTV1
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Korkki ja Lipponen on vuosina 1983-84 Ere Kokkosen ohjaama ja Pertti Reposen kirjoittama televisioelokuva.
Ensiesitykset oli 1983 syyskaudella jaksosarjana 6 minuutin jaksoina Markus Similän juontamassa tv-ohjelmassa Voihan perjantai. Myöhemmin koostettiin n. tunnin mittaiseksi tv-elokuvaksi, jota esitettiin 20.8.1984 MTV1:ssä.
Elokuvan hahmot Kalle Kustaa Lipponen ja Pekka Korkki ovat kirjailija Outsiderin luomien hahmojen Kalle-Kustaa Korkki ja Pekka Lipponen pojat, jotka isät ovat nimenneet kaverinsa mukaanlähde?.
Näyttelijät

| Näyttelijä | Rooli |
| --- | --- |
Aake Kalliala: Kalle Kustaa Lipponen
Pekka Autiovuori: Pekka Korkki
Aiheesta muualla

Korkki ja Lipponen (1984) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Voihan perjantai (1983) Elonet.
Kreikan vapaussota

Kreikan vapaussota tai Kreikan itsenäisyyssota oli vuosina 1821–1829 käyty sota, jonka lopputuloksena Kreikka irtautui Osmanien valtakunnasta.
Taustaa

Kreikka oli kuulunut Osmanien valtakunnan alaisuuteen 1400-luvun Bysantin valtakunnan romahtamisesta lähtien. Joittenkin kreikkalaisten oli onnistunut ajan myötä nousta huomattaviin asemiin valtakunnassa, mutta oli myös niitä, jotka halusivat irti eri kansaan ja eri uskontoon kuuluvien herrojen alaisuudesta. Vuonna 1814 perustettiin itsenäisyyttä ajamaan Odessassa Venäjällä seura nimeltä Filikí Etaireía, joka levisi nopeasti ulkokreikkalaisten keskuudessa. Kreikassakin liike sai erityisesti Peloponnesoksen niemimaalla useita vaikutusvaltaisiakin tukijoita, kuten kleftipäällikkö Theódoros Kolokotróniksen, Mánin kuvernöörin Petrómpeis Mavromicháliksen ja Patraksen piispan Germanoksen. Liikkeen johtoon kaavailtiin aluksi Venäjän ulkoministerinä toimivaa Ioánnis Kapodístriasta, mutta hänen kieltäydyttyään tehtävään valittiin Venäjän armeijan upseerina toimiva Aleksandros Ypsilantis.
Sodan alku

22. helmikuuta 1821 Ypsilántis ylitti joukkoineen Venäjän ja Osmanien valtakunnan välisen rajajoen Prutin aloittaakseen Kreikan vapaustaistelun. 25. maaliskuuta piispa Germanos julisti muodollisesti vapaustaistelun alkaneeksi. Tällöin alettiin väkivalloin ajaa Peloponnesoksen turkkilaisvähemmistöä alueelta. Huhtikuussa kapinaan liittyivät Hydran, Spétseen ja Póroksen saaret. Osmanien sulttaani Mahmud II piti kapinointia nimenomaan kristittyjen syynä ja hirtätti Konstantinopolin patriarkan pääsiäispäivänä, vaikka tämä oli kieltänytkin kuuluvansa kapinallisiin. Vaikka Ypsilantiksen joukot lyötiin 19. kesäkuuta Dragatsanissa, ei kapinaa voitu enää pysäyttää. Elokuussa saatiin vallattua Pýloksen (Navarino) ja Monemvasián kaupungit, ja joukot ryhtyivät syksyllä Trípoliin (Tripolitsá) Náfplion valtausyrityksiin. 5. lokakuuta Trípoli kukistui, minkä yhteydessä sattuneessa verilöylyssä kapinalliset surmasivat 12 000 kaupunkilaista. Tämä aiheutti myöhemmin kostoverilöylyjä osmanien hallussa olevilla kreikkalaisalueilla. Sen sijaan Náfplio piti sitkeästi pintansa kapinallisia vastaan.
Vastoinkäymisiä alkoi tulla muutenkin. Pohjois- ja Luoteis-Kreikan kapinallisjoukot kukistuivat Mahmud II:n ylivoimaisten joukkojen edessä, sillä heillä ei ollut mahdollisuutta saada tukea satojen kilometrien päässä olevasta kapinan keskuksesta. Parhaimmat soturit saattoivat ainoastaan vaeltaa etelään liittyäkseen Peloponnesoksen pääjoukkoihin. Sen sijaan osmanien keväällä 1822 aloittama hyökkäys Peloponnesoksella epäonnistui surkeasti: vaikka se aluksi näytti uhkaavan koko vapaussodan jatkumista, kapinalliset onnistuivat kukistamaan molemmat hyökkäävät armeijat.
Kreikkalaisia alkoivat kuitenkin vaivata sisäiset ristiriidat, sillä eri osapuolilla oli erilaisia intressejä kapinan suhteen: ulkokreikkalainen sivistyneistö halusi kehittää kapinajohtoa yhtenäisemmäksi ja valtiomaisemmaksi, mutta kleftipäälliköt ja saarten varakkaat kauppiaat suhtautuivat tähän epäluuloisesti, mikä aiheutti jopa sisäisiä taisteluja.
Suurvaltojen väliintulo

Aluksi Kreikkaan tuli muista maista avuksi vain yksityisiä seikkailijoita ja Kreikan ihailijoita eli filhelleenejä, joista monilla tosin oli merkittävä rooli taisteluissa. Filhelleenisen liikkeen vaikutuksesta kuitenkin myös monet valtiot alkoivat lopulta tukea kreikkalaisia, sillä ajateltiin siten voitavan heikentää osmaneja. Vuonna 1827 englantilais-venäläis-ranskalainen laivasto kukistikin osmanivaltakunnan laivaston Navarinon taistelussa.
Itsenäisen Kreikan kuningaskunnan synty

Syyskuussa 1828 alkoi Póroksen saarella niin kutsuttu Póroksen konferenssi, jossa keskusteltiin vastamuodostuneen Kreikan tulevista rajoista ja valtiomuodosta. Kreikalle kaavailtiin autonomiaa, jota johtaisi yksi monarkki. Monarkilla puolestaan tulisi olla Osmanien valtakunnan hallitsijan valtuuttama mandaatti eli firman. Póroksen konferenssi ei kuitenkaan johtanut ratkaisuun rajakysymyksistä, sillä Osmanien valtakunta vannoi jatkavansa sotaa ja valloittavansa koko Kreikan takaisin. Lontoon konferenssin tuloksena 22. maaliskuuta 1829 syntyneessä Lontoon protokollassa vedettiin ensimmäisen kerran Kreikan rajat, mutta ne jäivät alkuperäistä ehdotusta eteläisemmiksi ja esimerkiksi Kreeta ja Sámos jäivät Kreikan ulkopuolelle.
Venäjän-Turkin sodan jälkeen osmanit suostuivat Venäjän painostuksesta viimein hyväksymään Lontoon protokollan. Venäjä tuki autonomiaa osin oman poliittisen vaikutusvaltansa välineenä Välimerellä. Iso-Britannia ja Ranska puolestaan pyrkivät rajoittamaan Venäjän vaikutusvaltaa ja ehdottivat Kreikalle siksi täyttä itsenäisyyttä. Venäjä ei pitänyt ajatuksesta mutta joutui hyväksymään sen ja kaikki kolme valtiota päätyivät luomaan itsenäisen kreikkalaisen valtion, joka olisi heidän yhteisessä suojeluksessaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan vapaussota Wikimedia Commonsissa
Suomalaiset Kreikan vapaussodassa 1821 - 29, Hakkapeliitta, 01.02.1930, nro 5, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ernesto Zedillo

| Ernesto Zedillo |
| --- | --- |
 Zedillo 2013
Meksikon presidentti
 1.12. 1994 – 30.11. 2000  
Edeltäjä:  Carlos Salinas de Gortari
Seuraaja:  Vicente Fox
Henkilötiedot
Syntynyt: s. 27. joulukuuta 1951
Tiedot
Puolue:  Partido Revolucionario Institucional
 Nimikirjoitus
Ernesto Zedillo Ponce de León (s. 27. joulukuuta 1951 Ciudad de México, Meksiko) on meksikolainen poliitikko. Hän on Meksikon keskuspankin entinen tutkimusjohtaja ja entinen budjetti- ja opetusministeri. Hän on koulutukseltaan taloustieteiden tohtori. Hänet valittiin Meksikon presidentiksi elokuussa 1994 hänen saatuaan lähes 49 prosenttia äänistä. Hänen kautensa päättyi 2000.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ernesto Zedillo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Mikołaj Zieleński

Mikołaj Zieleński (n. 1550 – n. 1615) oli puolalainen säveltäjä ja urkuri.
Zieleński työskenteli arkkipiispa Wojciech Baranowskin palveluksessa urkurina Łowiczissa vuoteen 1615 saakka. Häneltä julkaistiin vuonna 1611 Venetsiassa laajat kirkkomusiikkikokoelmat Offertoria totius anni ja Communiones totius anni. Teokset on sävelletty 1–12 laulajan esitettäviksi.
Mikael Agricola -palkinto

Mikael Agricola -palkinto on suomalainen kirjallisuuspalkinto, joka myönnetään edellisen vuoden merkittävän kaunokirjallisen teoksen erinomaisesta suomennoksesta. Palkinnon myöntää Suomen kääntäjien ja tulkkien liitto.
Palkinto perustettiin 1957, jolloin tuli kuluneeksi 400 vuotta suomen kirjakielen perustan luojan Mikael Agricolan kuolemasta. Palkintosumma on 10 000 euroa, ja siitä osan maksaa Suomen Kirjasäätiö. Lisäksi palkintoon kuuluu kiertopalkintona Ben Renvallin pienoisveistos Talonpoika sekä kunniakirja.