stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leveänokkamaluri

| Leveänokkamaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Malurit Maluridae
Suku::  Sinipantamalurit Chenorhamphus
Laji::  grayi
Kaksiosainen nimi
 Chenorhamphus grayi  (Wallace, 1862) 
Synonyymit
 Malurus grayi 
Katso myös
   Leveänokkamaluri Wikispeciesissä   Leveänokkamaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Leveänokkamaluri (Chenorhamphus grayi) on malurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Leveänokkamaluria tavataan Uuden-Guinean saarella Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta sen ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Krångeden vesivoimalaitos

| Krångeden vesivoimalaitos    Krångede kraftverk |
| --- | --- |

Valtio:  Ruotsi 
Sijainti:  Ragundan kunta 
Koordinaatit:  63°08′49″N, 16°04′12″E
Rakentaminen alkoi:  1931 
Vihkiminen:  18.7.1936 
Sähköverkkoon:  1936 
Valmistunut:  1936 
Perustaja:  Krångedebolaget 
Pääurakoitsija:  Vattenbygnadsbyrån 
Suunnittelija:  Erik Hahr 
Omistaja:  Fortum (92,76%) 
Operaattori:  Fortum 
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato lamellipato
Vesistö:  Indalinjoen vesistö
Joki tai koski:  Indalinjoki
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Gesunden 
Pituus:  23 km 
Leveys:  4 km 
Pinta-ala:  29,8 km²  
Kokonaistilavuus:  0,433 km³  
Sääntelytilavuus:  0,060 km³ 
Inaktiivinen tilavuus:  0,373 km³
Syvyys:  16,8 m (keskisyvyys)  42 m (syvin kohta)
Keskikorkeus:  202,9 m  mpy. 
:  (202–204 m mpy.)
Alapuolinen allas
Nimi:  Gammelängenin patojärvi
Pituus:  3,2 km 
Leveys:  550 m 
Keskikorkeus:  163 m mpy. 
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Pudotuskorkeus:  60 m  
Kapasiteetti:  250,2 MW  
Vuosituotanto:  1680 GWh 
 fiKrångeden vesivoimalaitos 
Commons:  luokka
Krångeden vesivoimalaitos on Ruotsissa Hammarstrandissa Indalinjoessa sijaitseva vesivoimalaitos, joka voidaan toimintansa takia luokitella jokivoimalaitokseksi ja toisaalta myös tunnelivoimalaitokseksi. Voimalan pääomistaja on Fortum.
Pato ja varastoallas

Voimalaitospato sijaitsee Indalinjoessa Bergbodaman ja Forsbergetin vuorien välisessä laveassa V-laaksossa koskenniskalla, jonne on matkaa noin kaksi kilometriä Gesundenjärven luusuasta. Tämän vuoksi voimalassa ei ole tarvittu kovinkaan pitkää patoa. Pato onkin vain jokilaakson poikki kulkeva, etelä-pohjois-suuntainen ja 350 metriä pitkä betoninen lamellipato. Se on noin 25 metriä korkea ja se nostaa joen vedenpintaa noin 20 metriä korkeammalle. Säännöstelypadon ainoa tehtävä on säännöstellä veden tuloa voimalaan. Patoa ei käytetä apuna liikennöintiin, vaan kuivuneen joenuoman ylitetään 200 metriä alempana sijaitsevasta maantiesillasta.
Gesunden on yli 15 kilometriä pitkä ja 4 kilometriä leveä järvi. Sen pinta-ala on noin 30 neliökilometriä ja järven keskisyvyys on 17 metriä. Jokivoimalaitoksien varastoaltaat ovat yleensä niin pieniä, ettei niiden sisältämällä vedellä pysty tuottamaan sähköä kovin pitkiä aikoja. Järven tilavuus on 433 miljoonaa kuutiometriä ja sen säätelytilavuudeksi ilmoitetaan noin 60 miljoonaa kuutiometriä. Sillä voidaan yleensä pitää voimalaa käynnissä 1–2 vuorokautta. Siksi on Indalinjoen vesistön alueelle kannattanut muodostaa muitakin varastoaltaita, joista juoksutettu vesi kulkee yhtäaikaa useamman pääuomassa sijaitsevan voimalan kautta tuottaen monta kertaa sähköä. Krångeden voimalan valuma-alueella sijaitsee esimerkiksi Storsjön ja Indalinjoen sivujokien Hårkanin ja Långanin valuma-alueilla sijaitsee lisää järviä.
Gesundenin takana toimii 23 kilometrin päässä Krångeden voimalasta edellinen Stugunin vesivoimalaitos ja noin viiden kilometrin päässä alajuoksulla sijaitsee seuraava Gammelängen vesivoimalaitos.
Ilmavalokuva jokilaaksosta ja voimalasta
Veden juoksutus korkeanveden aikana
Voimalaitos

Voimalaitosyksiköt sijaitsevat maanalaisessa kallioon louhituissa onkaloissa. Voimalan käyttö- ja huoltorakennukset ovat maan pinnalla, mutta tuotantoyksiköt sijaitsevat noin 40 metrin syvyydessä maan alla. Siellä on toiminnassa 6 vesiturbiinia, jotka ovat pystyasennossa pyöriviä Francis-turbiineja. Niiden kapasiteetit vaihtelevat 42,3–44,38 megawattia (MW), vaikka ne ovat lähes samanlaiset. Ne pyörittävät yhden valmistajan toimittamat kuusi sähkögeneraattoria. Voimalaitoksen vuosituotanto on joen vesitilanteesta riippuen noin 1 680 gigawattituntia (GWh).
Vesiturbiineille tuodaan vesi säännöstelypadon takaa alkavasta kanavasta ja vesi johdetaan alas putoavaan 40 metriä syvään kuiluun. Koska pato on nostanut joen vedenpintaa 20 metrillä, hyödyntää voimalaitos noin 60 metrin pudotusta. Tulotunnelin halkaisija on 5–6 metriä ja alhaalla se kääntyy vaakasuoraan, jotta tuloaukosta tuleva vesi saataisiin tulovesispiraalissa helpommin pyörivään liikkeeseen. Vesi putoaa turbiinin jälkeen alapuoliseen imuaukkoon, josta se johdetaan sivulle poistovesitunneliin, joita on kaksi. Ne aukeavat yli kilometrin päässä voimalasta joenuomaan sen pohjoisrannassa.
Voimalaitosrakennuksien vieressä sijaitsee laakson pohjalla kaksi sähkömuuntamoa. Toisen tehtävä on muuntaa voimalasta tulevaa jännitettä ja toisen on toimitettava vaihtojännitettä 220 000 voltin korkeajänniteverkkoon kahdelle linjalle. Muuntamoon tulee yksi 220 000 voltin linja Gammelängen voimalaitoksesta, jonka sähkö toimitetaan eteenpäin kuluttajille. Muuntamot omistaa ja hallinnoi Svenska kraftnät. Voimalalla on lisätehtävänään ylläpitää ruotsalaisessa sähköverkossa 50 hertsin perustaajuutta samassa tahdissa muutaman muun voimalan kanssa. Muut pienemmät voimalat seuraavat tätä taajuutta omassa tuotannossaan.
Historiaa > Rakentaminen

Vielä 1800-luvulla suhteellisen vapaana virtaava Indalinjoki putosi Gesundenin jälkeen Krångeden koskissa jyrkästi alaspäin. Koskissa oli Indasjoen suurin pudotus ja siksi keksijä ja teollisuusmies Gustav de Laval osti vuonna 1897 näiden koskien vesioikeudet. Hänen ajatuksenaan oli perustaa paikalle kemianteollisuutta ja tähän hän tarvitsi runsaasti sähkövoimaa. Hänen hankkeensa ei kuitenkaan saanut riittävästi rahoitusta ja siksi hänen piti myydä vesioikeudet vuonna 1899. Kun ostajakaan ei saanut mitään aikaiseksi, myi hän oikeudet yhtiölle Krångede AB vuonna 1908. Muutama vuosi etenpäin vaati Kungliga Vattenfallstyrelsen yksinoikeutta vesivoiman rakentamiseksi ja tähän pysähtyi yksityinen hanke. Kuitenkin vuonna 1922 antoi Ruotsin vesioikeus yhtiölle luvan hyödyntää Indalsjoen vettä 500 m³/s sähkön tuotantoon ja se sai lisäksi luvan säännöstellä yläpuolisen järven vedenpintaa.
Vuonna 1931 aloitettiin rakennustyöt, jonka rakennuttajana toimi valtionyhtiö Vattenbygnadsbyrån ja rakentamista johti vuori-insinööri Gustav Berggren lähes 200 työmiehen voimalla. Työmiehet vuokrasivat asuntonsa maatiloilta eikä työmaalla käytetty työmaaparakkeja. Alue raivattiin ja koskessa ollut vanha mylly purettiin. Sen tilalle pystytettiin pieni sähkölaitos, joka antoi sähköä työmalle. Syksyllä 1933 alkoivat padonrakennustyöt, jotka saatettiin loppuun matalanvedenaikana. Padosta jätettiin auki kaksi 20 metriä leveää kohtaa, joista vesi sai vielä juosta vapaasti alas koskiin. Aukot suljettiin vasta vuosina 1935–1936, kun voimalaitoksen toimintaa käynnistettiin.
Kallioon louhittiin vuonna 1934 noin 40 metriä syvä rakennuskuilu, jonka pohjaalle laajennettiin onkalo turbiineja ja generaattoreita varten. Niiden yläpuolelle maan pinnalle rakennettiin voimalan käyttö- ja huoltotilat. Tulovedelle louhittiin oma pystysuora vesikuilu. Huhtikuussa 1936 koekäynnistettiin ensimmäinen turbiini ja voimalan vihki 18.7.1936 kruununprinssipari Gustav Adolf ja Louise.
Voimalaitoksen koneistot toimitti Kvaerner ja generaattorit ASEA. Muuntamot rakennettiin aivan voimalaitosrakennusten viereen. Sieltä lähti yksityinen 220 000 voltin korkeajännitelinja , joka kulki Taalainmaan Horndalin kautta ja Tukholmaan. Tällä Ruotsin ensimmäisellä korkeajännitelinjalla oli pituutta 340 kilometriä. Voimalaitos oli Ruotsin suurin vuoteen 1952, jolloin käynnistettiin Harsprångetin vesivoimalalaitos.
Sähköntuotanto alkoi samantien kahdella vesiturbiinilla, joiden yhteisteho oli noin 70 MW. Syksyllä 1938 käynnistyi kolmas turbiini ja sähköntuotanto pystyi tämän jälkeen 105 MW tehoon ja vuosituotannoksi saatiin 445 GWh, mutta jo vuonna 1940 oli vuosituotanto kasvanut 982 GWh:ksi. Kun yhtiö osti 1940-luvulla muilta voimaloilta 200 GWh lisää sähköä, se pystyi myymään kuluttajille 1 180 GWh, joka muodosti tuolloin 12,8 % Ruotsin sähkönkulutuksesta.
Valokuva koskista, kun ne olivat vielä vapaana 1930-luvulla rakennustöiden aikana
Tunnelityömaa rakennusaikana
Historiaa > Laajennus

Ruotsista alkoi kuitenkin pian sähkö taas loppua. Vaikka voimalasta oli suunniteltu kuuden vesiturbiinin voimalaitosta, louhittiin rakennusvaiheessa tilat vain kolmelle turbiinille. Vuonna 1941 alettiin louhia uutta poistoveden tunnelia ja lisätilaa konesaliin. Poistoveden tunnelista tuli 1,4 kilometriä pitkä. Vuosina 1943–1944 otettiin tuotantoon kaksi turbiinia lisää ja vuosituotanto kasvoi taas 300 GWh. Viimeinen turbiin käynnistettiin vuosi näiden jälkeen.
Historiaa > Peruskorjaukset

Voimalan kaikki koneistot on kertaalleen vaihdettu. Ensimmäiset kolme uutta turbiinia vaihdettiin 1990-luvun loppupuolella ja loput kolme vuosien 2003–2007 aikana. Kaikkiin turbiineihin vaihdettiin samassa yhteydessä niiden generaattorit, jotka toimitti ABB Generation.
Vuonna 2019 aloitettiin tuloveden saatavuutta parantava louhintatyö, jossa kallioperään louhitaan 600 metriä pitkä tunneli joelta voimalalle. Uusi tunneli tulee valmistuessaan parantamaan voimalan vuosituotantoa. Työmaa valmistunee vuonna 2020.
Huomioita

1 2 3 4  Tarkastettu ruotsinkielisestä wikipedian artikkelista sv:Gesunden, viitattu 3.4.2020
↑  Karkea arvio, jossa Gesundenin korkeusarvosta on vähennettu 40 metriä.
Aiheesta muualla

Mustavalkoinen valokuva voimalasta
Henrik: Krångede, 2012 (valokuvia)
Krångede kraftverk. Kraftverkstunneln, rakspåret, valokuva tunnelityömaalta vuosina 1931–1936.
Lauluhaukat

| Lauluhaukat |
| --- | --- |
 Somalianlauluhaukka (Melierax poliopterus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Petolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Melieraxinae  Lerner & Mindell, 2005
Suku::  Lauluhaukat Melierax  G. R. Gray, 1840
Katso myös
   Lauluhaukat Wikispeciesissä   Lauluhaukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lauluhaukat (Melierax) on haukkojen heimoon kuuluva petolintusuku. Lauluhaukkojen sukuun kuuluu BirdLifen mukaan kolme lajia. Monissa lähteissä sukuun sijoitetaan kuuluvaksi myös neljäntenä lajina pikkulauluhaukka (Micronisus gabar tai Melierax gabar).[lähde? ] Lauluhaukat viettävät suuren osan ajastaan maassa, ja niillä on erityisen pitkät jalat. Ne  syövät pääasiassa liskoja.
Lajit

Lauluhaukka (Melierax metabates)
Kapinlauluhaukka (Melierax canorus)
Somalianlauluhaukka (Melierax poliopterus)
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 2., uudistettu painos (2006) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Melierax (englanniksi)
Leif Schulman

| Leif Schulman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. marraskuuta 1968 (ikä 55) Espoo
Kansalaisuus:   Suomi
Muut tiedot
Koulutus: filosofian tohtori
Aiheesta muualla
Kotisivu
Leif Edvard Schulman (s. 21. marraskuuta 1968 Espoo) on Suomen ympäristökeskuksen pääjohtaja. Ennen nykyistä tehtäväänsä hän on toiminut muun muassa Luonnontieteellisen keskusmuseon johtajana vuosina 2010–2020 sekä Helsingin yliopiston kasvitieteellisen puutarhan johtajana vuosina 2004–2009.
Koulutus ja ura

Schulman on koulutukseltaan filosofian tohtori. Väitöskirjansa hän teki Turun yliopiston Amazon-tutkimusryhmässä vuonna 2003. Väitös käsitteli elinympäristön vaikutusta Amazonian kasvilajiston syntyyn.
Aiheesta muualla

Leif Schulman. Asiantuntijat. Suomen ympäristökeskus.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Lea Kauppi | Suomen ympäristökeskuksen pääjohtaja 2021– | Seuraaja: Virassa |
Lars-Ivar Ringbom

Lars-Ivar Edvin Ringbom (23. heinäkuuta 1901 Turku – 21. toukokuuta 1971 Turku) oli suomalainen taidehistorioitsija ja Åbo Akademin ylimääräinen professori vuosina 1943–1968.
Ringbom aloitti akateemiset opintonsa Helsingin yliopistossa ja suoritti siellä kandidaatintutkinnon vuonna 1925. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1935 Åbo Akademissa. Hän toimi yliopiston taidehistorian opettajana vuodesta 1928 ja ylimääräisenä professorina vuodesta 1943. Hän toimi myös Ett Hem -museon intendenttinä 1932–1965.
Ringbomille myönnettiin Hallbergin palkinto vuosina 1941 ja 1960.
Lars-Ivar Ringbomin veljiä olivat säveltäjä Nils-Eric Ringbom ja kemisti Anders Ringbom. Hänen nuorempi poikansa Sixten Ringbom toimi Åbo Akademin taidehistorian professorina, vanhempi poika Lars-Peter Ringbom oli puolestaan Yleisradion ohjelmapäällikkö.
Teoksia

Kampen om illusionen i måleriet, 1931
Entstehung und Entwicklung der Spiralornamentik, 1933
Konstrevolutioner, 1938
Graltempel und Paradies, 1951
Paradisus terrestris, 1958
Kirjallisuutta

"Lars-Ivar Ringboms tryckta skrifter 1923–1970", Taidehistoriallisia tutkimuksia 3, s. 133–142. Taidehistoriallinen seura 1977. ISSN 0355-1938
Lindberg, Bo Ossian: ”Ringbom, Lars-Ivar (1901–1971)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 293–294.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5.  / Teoksen verkkoversio.
Lindén, Jan-Ivar: Paradis och modernitet: Om livssysnen hos Lars-Ivar Ringbom.  Helsingfors:  Svenska folkskolans vänner, 2020.  ISBN 978-952-7076-46-0.
Aiheesta muualla

Ringbom, Lars-Ivar hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Leo Palin

Leo Palin (s. 20. lokakuuta 1956 Helsinki, Suomi) on  entinen tennispelaaja. Hän oli parhaimmillaan tenniksen maailmanlistalla sijalla 92 vuonna 1982. Nelinpelissä hän nousi rankingissa parhaimmillaan sijalle 111. Tämä tapahtui heinäkuussa vuonna 1986. Oikeakätinen Palin on 177 cm pitkä ja painoi peliurallaan 70 kiloa. Palin voitti urallaan yhden nelinpeliturnauksen ATP-tasolla ja ansaitsi rahaa pelaamalla 140695 Yhdysvaltain dollaria. Kaksinpelissä Palin oli kerran ATP-turnauksen finaalissa, mutta hävisi.
Palin oli Suomen Davis Cup-joukkueessa vuosina 1976 ja 1978-86. Hän voitti kaksinpelin suomenmestaruuden ulkokentällä vuosina 1977 ja 1981, sekä sisäkentällä vuosina 1984-86. Nelinpelin suomenmestaruus tuli ulkokentällä vuonna 1983.
ATP-finaalit > Kaksinpeli (1 tappio)

| Tulos | V/T | Vuosi | Turnaus | Alusta | Vastustaja | Lukemat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tappio | 0–1 | 1981 | Sofia Open, Bulgaria | Matto (i) |  Rick Meyer | 4–6, 6–7, 6–7 |
ATP-finaalit > Nelinpeli (1 voitto, 1 tappio)

| Result | V/T | Vuosi | Turnaus | Alusta | Pari | Vastustajat | Lukemat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tappio | 0–1 | 1980 | Lagos Open (1976–1991), Nigeria | Massa |  Kjell Johansson |  Tony Graham  Bruce Nichols | 3–6, 6–0, 3–6 |
| Voitto | 1–1 | 1985 | Cleveland, Yhdysvallat | Kova |  Olli Rahnasto |  Hank Pfister  Ben Testerman | 6–3, 6–7, 7–6 |
Laura Voutilainen (albumi)

| Laura Voutilainen Laura Voutilainen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1993
 Tyylilaji: iskelmä, pop
 Kesto: 47.57
 Levy-yhtiö: Finnlevy
Listasijoitukset
  6.
Laura Voutilaisen muut julkaisut
|   | Laura Voutilainen 1993 | Kaksi karttaa 1996 |
Laura Voutilainen on suomalaisen iskelmälaulaja Laura Voutilaisen esikoisalbumi vuodelta 1993.
Albumin sävellyksistä vastaavat entisen Jugoslavian alueen muusikot, jotka olivat paossa Bosnian sotaa ja keikkailivat Suomessa. Levy syntyi siinä järjestyksessä, että ensin balkanilaismuusikot tarjosivat sävellyksiään lahtelaisen Ari Laurilan Unirecordsille, ja vasta sen jälkeen tämän puoliso Hannele Laurila päätti etsiä niille sopivan esittäjän, joka löytyikin naapurikunnasta Hollolasta. Aiemmin mallina ja videoalalla toiminut Hannele Laurila ryhtyi Voutilaisen manageriksi. Vaikka levy tehtiin paljolti Unirecordsin resurssein, se julkaistiin Finnlevy-merkillä. Sanoitukset laati Fazer-Finnlevyn silloinen ohjelmistopäällikkö Turkka Mali, jolla on Hannele Laurilan ohella ansionsa Voutilaisen ”löytäjänä” ja ”tuotteistajana”.
Albumia myytiin 117 000 kappaletta, mikä teki siitä vuoden 1994 myydyimmän äänitteen Suomessa. Albumi nousi ylimmillään Suomen virallisen listan sijalle 6 ja pysyi listalla yhteensä 34 viikkoa. Voutilainen palkittiin vuoden 1994 naissolistin Emma-palkinnolla.
Kappaleet

Kyynelvirta – 3.58 (säv. Adi Mulahalilovic, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Sen kesän muistan – 3.59 (säv. Edo Mulahalilovic, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Muuttanut oot maailmain – 3.30 (säv. Hajrudin Varešanović, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Sydäntuhkaa – 4.06 (säv. Hajrudin Varešanović, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Kaikkein kaunein maa – 4.09 (säv. Hajrudin Varešanović, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Kerran – 3.54 (säv. Mikko Mäkinen, Ossi Nieminen, san. Turkka Mali, Ossi Nieminen, sov. Mikko Mäkinen)
Lupaa siihen en saa – 3.44 (säv. Aleksandar Covic, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Bailaamaan – 3.36 (säv. Mugdim Avdic, san. Turkka Mali)
Musta yö – 4.57 (säv. Mugdim Avdic, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Yöt päivää kauniimmat – 4.41 (säv. Edin Gradincic, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Yksi ainoa suudelma – 3.43 (säv. Hajrudin Varešanović, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Tein eilen sen – 3.50 (säv. Hajrudin Varešanović, san. Turkka Mali, sov. Michael Goodman)
Aiheesta muualla

Laura Voutilainen discogs.com -sivustolla
Leo Ornstein

Leo Ornstein
Leo Ornstein (2. joulukuuta 1892 Krementšuk, Ukraina – 24. helmikuuta 2002 Green Bay, Yhdysvallat) oli ukrainalaissyntyinen mutta 1907 Yhdysvaltoihin muuttanut pianisti ja säveltäjä. Hän sai 1910-luvulla huomattavaa suosiota pianistina, mutta vetäytyi myöhemmin hiljaisempaan opetus- ja sävellystyöhön. Ornstein oli taustaltaan juutalainen, mutta ateistinen uskoltaan. Hänen isänsä oli kanttori.
Ornstein syntyi oletettavasti vuonna 1892, vaikkakin eri lähteissä mainitaan myös vuosi 1893. Hän opiskeli Pietarin konservatoriossa Aleksandr Glazunovin johdolla. Muutettuaan Yhdysvaltoihin hän meni vuonna 1918 naimisiin Pauline Mallet-Prevostin kanssa.
Ura pianistina

Ornsteinin opettaja Bertha Fiering Tapper oli mukana hänen ensimmäisellä ulkomaankiertueellaan vuonna 1910. Pianisti tutustui useisiin Euroopan merkittäviin musiikillisiin vaikuttajiin. New Yorkissa hänen ensimmäinen esiintymisensä oli 1911.
Ornsteinin ohjelmistoon kuului muun muassa Isaac Albénizin, Arnold Schönbergin, Claude Debussyn, Maurice Ravelin, Aleksandr Skrjabinin, César Franckin ja Béla Bartókin tuotantoa. Pianistintyönsä ohella hän sävelsi omaa musiikkiaan.
Osa Ornsteinin teoksista oli moderneja ja atonaalisia, mutta mukaan mahtui myös tyylillisesti vanhanaikaisempaa taidemusiikkia. Ornstein ei kuitenkaan välittänyt muodista, vaan sävelsi sillä tyylillä kuin ”mitä musiikki vaati”.
Ornsteinin konserttiura alkoi hiipua 1920-luvulla. Pianisti piti satunnaisia konsertteja noin vuoteen 1933 saakka, minkä jälkeen häntä ei enää nähty julkisuudessa.
Ura säveltäjänä

Ornstein perusti vaimonsa kanssa musiikkikoulun Philadelphiaan. Huomattava osa säveltäjän energiasta meni opetustyöhön laitoksessa, joka kasvoi merkittävästi toisen maailmansodan aikana.
Ornstein päätti omistautua sävellystyölleen täysin 1950-luvulla. Hän ei ilmeisesti ollut juurikaan kiinnostunut julkisesta tunnustuksesta, vaan oletti, että ajan henkeen sopimaton tuotanto saisi arvostusta vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Ornstein teki pari vuosikymmentä hiljaista sävellystyötä, mutta 1970-luvulla yleinen kiinnostus häntä kohtaan heräsi uudelleen. Säveltäjä asui Teksasissa, ja hänen musiikistaan tehtiin useita levytyksiä. Ornsteinin vaimo Pauline Mallet-Prevost kuoli vuonna 1985. Pari oli ollut naimisissa 67 vuotta.
Ornsteinin viimeinen suurempi teos oli vuonna 1990 julkaistu kahdeksas pianosonaatti.
Ornstein eli poikkeuksellisen pitkäikäiseksi. Hän täytti 1990-luvun alussa jo sata vuotta ja kuoli vasta 108- tai 109-vuotiaana Wisconsinissa 2002.
Leveäsuiset

| Leveäsuiset |
| --- | --- |
 Valkohai (Carcharodon carcharias)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Euselachii
Osaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii  Bonaparte, 1838
Synonyymit
 Neoselachii Compagno, 1977 
Alaryhmät
 Katso teksti 
Katso myös
   Leveäsuiset Wikispeciesissä   Leveäsuiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leveäsuiset kalat (Elasmobranchii) on Euselachii-alalahkoon kuuluva rustokalojen osaluokka, johon kuuluvat rauskut ja hait. Leveäsuiset ovat yleisiä trooppisen ja lauhkean vyöhykkeen vesissä.
Leveäsuisilla ei ole uimarakkoa. Niillä on viidestä seitsemään paria kidusaukkoja, jäykät selkäevät ja pienet suomut. Hampaita on monessa sarjassa; yläleuka ei ole kiinni kallossa, ja alaleuka kiinnittyy nivelellä yläleukaan.
Luokittelu

Käsitykset leveäsuisten sisäisestä systematiikasta eivät ole vakiintuneet, ja viime vuosinakin on esitetty erilaisia luokituksia. Perinteisesti nykyisten lajien osalta on tehty jako kahteen lohkoon: rauskuihin (Batomorphi) ja haihin (Selachii). Rakennetuntomerkkien perusteella on kuitenkin esitetty toisenlaista luokitusta, jossa pääjako on ulappaveden haiden (Galea) ja lähinnä pohjan läheisyydessä elävien lajien (Squalea) välillä.  Jälkimmäinen ryhmä käsittäisi sekä perinteiset rauskuryhmät että joukon perinteisiä hailahkoja. Tässä luokituksessa hait ja rauskut eivät siis olisi rinnakkaisia ryhmiä, eivätkä perinteiset hait olisi luonnollinen (monofyleettinen) taksoni vaan parafyleettinen ryhmä.
Uusimmat molekyylisystemaattiset tutkimukset kuitenkin tukevat käsitystä, että hait ja rauskut ovat luonnollisia sisarryhmiä, ja haiden parissa erotetaan kaksi ylälahkoa Galeomorphi ja Squalomorphi (ks. alla).
Osaluokka: Leveäsuiset kalat (Elasmobranchii)
Lohko: Hait (Selachii)
Ylälahko: Galeomorphi
Lahko: Luomihaikalat (Carcharhiniformes)
Lahko: Sarvihaikalat (Heterodontiformes)
Lahko: Sillihaikalat (Lamniformes)
Lahko: Partahaikalat (Orectolobiformes)
Alalahko: Parascyllioidei
Alalahko: Orectoloboidei
Lahko: †Synechodontiformes
Ylälahko: Squalomorphi
Lahkoryhmä: Hexanchida
Lahko: Kaulushaikalat (Hexanchiformes)
Lahkoryhmä: Squalida
Lahko: Piikkihaikalat (Squaliformes)
Lahkoryhmä: Squatinida
Lahko: Okahaikalat (Echinorhiniformes)
Lahko: Sahahaikalat (Pristiophoriformes)
Lahko: †Protospinaciformes
Lahko: Merienkelikalat (Squatiniformes)
Lohko: Rauskut (Batomorphi)
Lahko: Suurrauskut (Myliobatiformes)
Alalahko: Platyrhinoidei
Alalahko: Myliobatoidei
Lahko: Rauskukalat (Rajiformes)
Lahko: Saharauskukalat (Pristiformes)
Lahko: Sähkörauskukalat (Torpediniformes)
Kuvaohjelmien ikärajat Suomessa

Kuvaohjelmien ikärajat tarkoittavat elokuvissa, televisio-ohjelmissa ja videopeleissä käytettyjä merkintöjä, joilla kuluttajia varoitetaan ohjelmien lapsen kehitykselle haitallisista sisällöistä. Vuosina 2001–2011 käytössä olleet Valtion elokuvatarkastamon asettamat ikärajat ja niiden merkinnät muuttuivat vuoden 2012 alussa. Ikäraja-asteikko muuttui samaksi kuin peleissä käytössä olevassa PEGI-järjestelmässä. Kuvaohjelmien tarjoaminen ilman ikärajamerkintää (ja sisältösymbolia) on kiellettyä. Merkintöjä ei saa käyttää, jos kuvaohjelma ei ole Mediakasvatus- ja kuvaohjelmakeskuksen tai sen kouluttaman luokittelijan luokittelema.