stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kääntäminen
Historia > Renessanssi

Renessanssi oli yksi kääntämisen suurista aikakausista. Kansankielten asema voimistui, tiedettä alettiin kirjoittaa omalla kielellä latinan sijaan, ja kirjapainotaidon keksiminen kasvatti käännösten määrää. Näkyvimmin kansankielten asiaa ajoi uskonpuhdistus. Jo 1300-luvulla oli piispa John Wycliffe vaatinut kansalle oikeutta lukea Raamattua omalla kielellään. Vuonna 1415 kerettiläisenä poltettu uskonpuhdistaja Jan Hus saarnasi omalla äidinkielellään. Uskonpuhdistajista merkittävin, Martti Luther, käänsi koko Raamatun saksaksi. Se ilmestyi kokonaisuudessaan vuonna 1534 ja loi perustan yhtenäiselle saksan kirjakielelle. Lutheria pidetään yhtenä suurimmista kääntäjistä. Hän korosti kääntämisessä kielen selkeyttä ja ymmärrettävyyttä, sillä hän ei halunnut kielen hämäryyden tai vierauden olevan esteenä Raamatun sanoman ymmärtämiselle. Protestantit tekivät 1500-luvulla Raamatun käännöksiä myös muissa maissa, mutta Ranskassa ja Englannissa ne kohtasivat kiivasta vastustusta; englantiin kääntänyt William Tyndale joutui vastustajiensa käsiin, ja hänet poltettiin roviolla.
Suomen historiallisesti merkittävin kääntäjä oli 1500-luvulla elänyt Mikael Agricola, josta tuli käännöstensä kautta suomen kirjakielen ja suomenkielisen kirjallisuuden isä. Agricola käänsi Raamatusta suomeksi koko Uuden testamentin sekä neljänneksen Vanhasta testamentista. Agricola käytti käännöstyössään Vulgataa, Lutherin saksannosta sekä kreikan- ja ruotsinkielisiä käännöksiä. Käännösten paikoittaisista virheistä ja kömpelyyksistä huolimatta monet Agricolan ratkaisuista näkyvät vielä uusimmankin Raamatun rakenteissa ja sanastossa: muun muassa "hengellinen", "omatunto" ja "väkivalta" ovat hänen luomiaan termejä. Agricola pani merkille, että käännöksissä on tehtävä siirtoja, lisäyksiä ja karsimista, ja hän kehotti käännöstensä kärkkäimpiä arvostelijoita kääntämään itse paremmin, jos taitavat. Maailmanlaajuisestakin näkökulmasta katsoen Agricola on harvinaisen merkittävä kääntäjä, koska hänellä on ollut niin suuri vaikutus Suomen kielelliseen ja kirjalliseen kulttuuriin.
Renessanssin aikana kansankielien käyttö lisääntyi myös maallisessa kirjallisuudessa. Omakielisellä kirjallisuudella alkoi olla kysyntää ja siksi myös markkina-arvoa. Maallisia tekstejä käännettäessä pyrittiin pääasiassa selkeään ja ymmärrettävään esitystapaan, ja ajoittain tehtiin myös selvennyksiä ja korjailuja alkutekstiin. Käännösten taso oli vaihteleva; huonojen käännösten heikkoutena oli yleensä liian sanatarkka kääntämistapa, joka johtui kääntäjän osaamattomuudesta tai pedanttisuudesta. Merkittävin suomenkielinen maallinen käännös oli rahvaalle tärkeä kuningas Kristofferin maanlaki, jonka käänsivät Juhana-herttuan aloitteesta papit Jaakko Finno ja Ljungo Tuomaanpoika. Renessanssin aikana alettiin myös toimittaa sanakirjoja kääntäjien apuvälineiksi, ja kasvavan lähetystyön seurauksena niitä tehtiin yhä enemmän myös ei-eurooppalaisia kieliä varten. Suomen kieli esiintyi ensimmäistä kertaa Ericus Schroderuksen vuonna 1637 ilmestyneessä sanakirjassa Lexicon Latino-Scondicum.
Käännösprosessi

Kääntäminen on monimutkainen prosessi, jossa on otettava huomioon monenlaisia asioita ja tehtävä valintoja. Ristiriitatilanteissa on päädyttävä usein kompromisseihin. Maallikot pitävät usein kääntämistä yksinkertaisena toimintana, johon pystyy kuka tahansa vierasta kieltä jonkin verran osaava. Toisin kuin monesti luullaan, ei kääntämisessä kuitenkaan ole kysymys vain yksinkertaisesta kielenvaihdosta, johon sanakirja ja kielioppi tarjoavat avaimen. Tekstiä tulee analysoida, jotta tiedetään, mitä käännökseen on tärkeää välittää. Kielten sanat ja lauseet ovat usein monitulkintaisia, ja niillä voi olla tilanteesta riippuen lukuisia eri vastineita toisissa kielissä. Ensinnäkin on tiedettävä kohderyhmä, kenelle ja mihin tarkoitukseen teksti on tarkoitettu. On tärkeää yrittää ymmärtää, mitä tekstin kirjoittaja on ajatellut, koska muussa tapauksessa käännökseen saattaa tulla jotain aivan muuta kuin mitä kirjoittaja oli tarkoittanut. Tämä saattaa vaatia joskus runsastakin selvittelytyötä. Lisäksi ongelmia tuottavat kulttuurierot: esimerkiksi ihmisten välisessä kanssakäymisessä käytettävä kieli voi poiketa eri kulttuureissa toisistaan huomattavasti, jolloin kääntäjän on päätettävä, tuoko hän käännöksessä esille vieraan kulttuurin erityispiirteet vai muuttaako hän tekstin kohdekielen kulttuurin oloja vastaavaksi.
Käännöslaatu

Käännetty teksti annetaan joissakin tapauksissa vielä oikolukijalle. Oikolukija tarkistaa tekstin oikeinkirjoituksen ja kieliopin eli varmistaa käännöksen laadun. Usein kääntäjät kuitenkin tarkistavat tekstinsä itse käsin tai koneellisella korjauslukuohjelmalla. Varsinaista käännöskritiikkiä ei Suomessa juuri tunneta — kirjallisuuskriitikot arvostelevat käännettyjä teoksia ikään kuin ne olisi kirjoitettu kohdekielellä. AV-kääntämisen osalta vallitseva tilanne on se, ettei tekstityksiä useimmiten myöskään oikolue kukaan muu kuin kääntäjä itse.
Kääntäminen Suomessa

Suomessa käännetään muun muassa virallisia tekstejä, kirjoja, ulkomaalaisia elokuvia, tv-sarjoja, tuotteiden käyttöohjeita ja jopa videopelejä. Näistä lapsille suunnatuissa käytetään useimmiten dubbausta eli jälkiäänitystä, jossa ääninäyttelijät luovat hahmoille äänet studiossa, jolloin kääntäjä toimii usein ohjaajana.
Kääntämistä on varsinkin aikaisemmin käytetty paljon opetusmenetelmänä koulujen kieltenopetuksessa. Myös ylioppilastutkinnossa vieraiden kielten kokeet olivat käännöskokeita 1970-luvun alkuun saakka, jolloin ne korvattiin nykyisen tyyppisellä kolmiosaisella kokeella.
Suomessa kirjallisuuden kääntäjien palkkiotaso on 2000-luvulla ollut Euroopan huonoin.
Kääntäminen ammattina

Kääntäjän ammatti vaatii kielilahjakkuutta, uutteruutta, laajaa yleistietoa sekä kiinnostusta kaikkeen uuteen. Kääntäjään kohdistuu usein suuria odotuksia: häneltä odotetaan usean kielen erinomaista hallintaa, laajaa tietämystä eri asioista ja joissain tapauksissa myös erikoisalan tuntemusta. Kääntäminen on usein itsenäistä työskentelyä tietokoneen ja joskus käännösmuistin avulla, tosin kaunokirjallisuuden kohdalla käännösmuistista ei juuri ole apua, koska kyseessä on kuitenkin luova teksti. Työnkuvaan saattaa kuulua myös muuta kirjallista viestintää: käännösreferaattien laatimista ja käännösten tarkastamista ja korjaamista. Jotkut kääntäjistä tekevät myös ajoittain tulkin töitä ja jotkut tulkeista kääntäjän töitä. Toiset heistä kokevat itsensä enemmän tulkeiksi toiset ensisijaisesti kääntäjiksi.
Kääntäjät voidaan jakaa kirjallisuuden kääntäjiin, asiatekstien kääntäjiin ja av-kääntäjiin. Kirjallisuuden kääntäjät kääntävät kauno- tai tietokirjallisuutta. Heitä on muihin kääntäjiin nähden suhteellisen vähän. Kaunokirjallisuuden kääntäjät ovat melko huonosti palkattuja freelancereita, joten he tarvitsevat usein lisäksi apurahoja.
Asiakirjojen kääntäjiä on käännöstoimistojen, Euroopan unionin, valtion tai kunnan palveluksessa sekä freelancereina. Laillisten asiakirjojen käännösten edellytetään yleensä olevan auktorisoidun kääntäjän (aikaisemmin virallisen kääntäjän, ennen vuotta 1989 valantehneen kielenkääntäjän) laatimia. Suomessa tämän tittelin ja sen mukaiset oikeudet saa suorittamalla laissa säädetyn tutkinnon ja tekemällä asianmukaisen sitoumuksen. Suomessa valtion tai kunnan palveluksessa olevista suuri osa tekee suomen ja ruotsin välisiä käännöksiä.
Av-kääntäminen on muun muassa elokuvien ja tv-sarjojen tekstitystä. Av-kääntäjiä on Suomessa muun muassa Yleisradiolla ja sekä AV-käännöstoimistoilla. Av-kääntäjät tekevät tekstityksiä myös DVD-julkaisuihin ja muille televisiokanaville, useimmiten freelancereina. Ammattiliitoista av-kääntäjiä edustaa Suomen Journalistiliitto.
Suomessa toimii kolme kääntäjäjärjestöä: ammattijärjestöt KAJ eli Käännösalan asiantuntijat eli entinen Kääntäjien ammattijärjestö ja kirjallisuuden kääntäjien Kääntäjien ammattiosasto KAOS sekä ay-liikkeen ulkopuolella edunvalvontajärjestö SKTL eli Suomen kääntäjien ja tulkkien liitto. Av-kääntämistä käsittelevät alan ammattilaisille, televisionkatsojille sekä opiskelijoille tarkoitetut tietosivut julkaistiin 22.2.2010.
Kääntäjän koulutus

Kääntäjien koulutuksella ei ole Suomessa pitkiä perinteitä, sillä opetus tällä alalla alkoi vasta 1960-luvulla kieli-instituuteissa. Vuonna 1981 kääntäjien koulutus siirtyi yliopistojen alaisuuteen. Nykyisin kääntäjäksi voi opiskella Helsingin, Itä-Suomen, Tampereen, Turun ja Vaasan yliopistoissa. Kääntämistä ja tulkkausta opiskelleet toimivat valmistuttuaan yleensä kääntäjinä tai av-kääntäjinä, mutta he voivat työskennellä myös useissa muissa ammateissa ja tehtävissä, esimerkiksi opettajana, kirjastonhoitajana, erityisasiantuntijana tai toimistosihteerinä. Useat kääntäjät ovat määräaikaisessa työssä, freelancereita tai yrittäjiä.
Kääntäjän opintoihin kuuluvat olennaisesti kääntämisen teoria ja käytännön harjoitukset. Työkielet ja -kulttuurit ovat myös tärkeä osa kääntäjän opintoja. Kääntäjällä on työkieliä aina vähintään kaksi ja niistä toinen on kääntäjän äidinkieli, jonka erinomainen hallinta on tärkeää kääntäjän ammatissa. Kääntäjäopiskelijat saavat tämän takia opetusta myös äidinkielessään.  Myös erilaisten käännös- ja kieliteknologioiden hyödyntäminen on keskeistä kääntäjän työssä. Nykyajan teknologiat ovat mullistaneet kääntäjän työnkuvan, johon voi nykyisin kuulua muun muassa lokalisointia, teknistä viestintää tai graafista osaamista.
Kääntäjän koulutus antaa myös muunlaisia eväitä käännöstyöhön. Kääntäjäopiskelija omaksuu opintojen aikana ammattimaista suhtautumista tulevaa ammattiansa ja ammattikuntaansa kohtaan. Opiskelijat oppivat itsekritiikkiä eivätkä siten ota tulevaisuudessa vastaan liian haasteellisia toimeksiantoja. Kääntäjäopiskelijat osaavat arvioida omaan kääntämiseen vaikuttavia seikkoja ja kehittää osaamistaan alan tutkimuksien avulla. Kääntäjä tuntee myös kielenkäytön normeja ja osaa käyttää erilaisia lähteitä ja termistöjä hyväkseen käännöstyössä. Erityisesti teoreettisten näkökulmien hallinta käännösprosessin eri osioissa, käännösstrategioiden hyödyntäminen ja ongelmatilanteiden ratkaisu teoreettisten mallien avulla ovat seikkoja, jotka kääntäjän on hyvä osata työssään.
Kääntämisen apuvälineet

Kääntämisessä käytetään apuvälineinä, etenkin kirjallista lopputulosta tehtäessä, yksinkertaisimmillaan sanakirjaa, joka voi olla kirja tai tietokoneohjelma. Kehittyneempi kääntämisen apuväline on käännösmuistijärjestelmä, joka helpottaa samankaltaisten tekstien kääntämisen käännösmuistiin tallennettujen käännösehdotusten avulla. Tämän lisäksi voidaan käyttää oikeinkirjoituksen tarkastamiseen ja kieliopin tarkastamiseen toimintoja, joita löytyy esimerkiksi tekstinkäsittelyohjelmista. Kielestä, tekstin vaikeudesta ja ohjelmien tasosta riippuu kuinka lähelle oikeaa lopputulosta apuvälineillä päästään.
Konekääntimet ovat yleistyneet 2010-luvulla, ja niiden laatu on parantunut kun neuroverkot on otettu käyttöön. Moni ihmiskääntäjä hyödyntääkin nykyisin konekäännöstä raakakäännöksenä, josta hän korjaa valmiin käännöksen.
Tekijänoikeus

Tekijänoikeuslain mukaan teoksen kääntäjällä on tekijänoikeus käännökseensä. Suojan edellytyksenä on, että käännetty alkuperäisteos ylittää teoskynnyksen. Tekijänoikeussuojaa eivät siten saa lyhyiden uutisten, luetteloiden ja muiden vastaavien teosten käännökset. Käännöksellä on oma suoja-aika eli se voi olla suojattu, vaikka alkuperäisteoksen suoja-aika olisi umpeutunut. Tekijänoikeuslaki suojaa käännösten lisäksi muitakin jälkiperäisteoksia kuten muunnelmia ja kokoomateoksia.
Kääntämisen merkityksestä

Ranskalainen kirjallisuudentutkija Pascale Casanova on kirjoittanut kääntäjien merkityksestä kirjallisuushistorialle. Kääntäjät ovat paitsi välittäjiä myös kirjallisen lisäarvon luojia. Casanovan mukaan tietyn kielialueen kirjallista voimaa ja arvovaltaa voidaan mitata nimenomaan sillä, kuinka paljon sillä on kielten taitajia ja kääntäjiä, jotka siirtävät tekstejä omaan kieleensä tai siitä muihin kieliin.
Kirjallisuutta

Aaltonen, Sirkku ym. (toim.): Käännetyt maailmat: Johdatus käännösviestintään.  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-346-7
Bassnett, Susan: Teoksesta toiseen. Johdatus kirjallisuuden kääntämiseen.  ((Translation Studies, 1980.) Toimittanut Riitta Oittinen. Suomentaneet Kristiina Helander ym)  Tampere:  Vastapaino, 1995.  ISBN 951-9066-93-4
Rikman, Kristiina (toim.): Suom. huom. Kirjoituksia kääntämisestä.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30831-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Kääntäminen Wikisitaateissa
Arkisen asiakirjoittamisen opas, Jukka Korpelan artikkeli kääntämisestä
Etusivu Suomen kääntäjien ja tulkkien liitto.
Kääntäjien ammattiosasto KAOS
Käännösalan asiantuntijat
AV-kääntäjien sivusto
Suomen Journalistiliitto.
Anu-Elina Lehti: ﻿Joulun kääntöpuoli (Arkistoitu – Internet Archive). Vihreä lanka 17.12.2010.
Irmeli Kangaspunta: Kääntäjien ammattitaito ei näy palkkioissa. Ylen kulttuuriuutiset 4.2.2011.
Monikielinen Rosettan kivi, jonka avulla egyptiläiset hieroglyfit pystyttiin tulkitsemaan
Kääntäjien suojeluspyhimys Hieronymus
Toledon kaupunki
Martti Luther
Lahela

Katu nimeltä Sinitaivaankaari Lahelassa.
Lahela (ruots. Finby) on Tuusulan eteläosaan sijoittuva osin maaseutumainen, osin omakotialuemainen taajama. Lahelassa asui vuoden 2014 päättyessä 5 166 asukasta. Lahela rajautuu lännessä ja etelässä Tuusulan Ruotsinkylään, idässä Riihikallioon ja kunnan päätaajamaan Hyrylään sekä pohjoisessa Nahkelaan ja Vaunukankaaseen, joista viimeksi mainittu luetaan kuuluvaksi Lahelan suuralueeseen. Lahelasta löytyy K-Market ja vuonna 2021 valmistunut Alepa, mutta omaa koulua sillä ei ole, vaan lähimmät löytyvät Ruotsinkylästä, Riihikalliosta ja Vaunukankaalta. Lahelan suuralueella sijaitsevalta Ristikiven teollisuusaluuelta löytyy lukuisia yrityksiä mm. panimoita ja ravintoloita.
Lahelassa pidettiin vuonna 1970 Suomen ensimmäiset asuntomessut.
Kirjallisuutta

Myllymäki, Reino: Ruohottuneet polut, asvaltoidut kadut: Nicke Finnestä Lahelan nykypäivään. Vantaa: Ketterät Kirjat 2015. ISBN 978-952-7044-13-1.
Tuusulan kylät
| --- | --- |
Taajamat:  Hyrylä  Jokela  Kellokoski 
Kylät:  Huikko  Jäniksenlinna  Kirkonkylä  Lahela  Myllykylä  Nahkela  Paijala  Riihikallio  Ruotsinkylä  Ruskela  Rusutjärvi  Savikulma  Siippoo  Vanhakylä
Olof Lagercrantz

| Olof Lagercrantz |
| --- | --- |
 Olof Lagercrantz
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1911 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 23. heinäkuuta 2002 (91 vuotta)
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija, kriitikko, kirjallisuudentutkija, päätoimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Olof Lagercrantz (10. maaliskuuta 1911 Tukholma, Ruotsi – 23. heinäkuuta 2002) oli ruotsalainen kirjailija, kirjallisuudentutkija ja kriitikko, koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän oli Dagens Nyheterin päätoimittaja 1960–1975 ja sitä ennen kymmenen vuotta DN:n kulttuuriosaston päällikkö. Hänen varhaisissa runoissaan, kuten kokoelmassa Dikter från mossen (1943) näkyy tukeutuminen klassiseen runouteen. Hänen tuotantonsa keskeisiä teemoja on lapsuuden kesä.
Kokoelman Linjer (1962) taustalla on hänen Danten runouden tutkimustyönsä Från helvetet till Paradiset (1964, suom. Helvetistä paratiisiin). Hän on julkaissut kirjailijamonografioita muun muassa Erik Axel Karlfeldtista, Agnes von Krusenstjernasta, Nelly Sachsista, James Joycesta ja August Strindbergistä (suom.).
Lagercrantz oli aikanaan kiistelty keskustelija ja mielipiteenmuodostaja. Päätoimittajana hän edusti vastakkaisia arvoja edeltäjäänsä Herbert Tingsteniin nähden, joka ajoi Ruotsia Natoon ja halusi Ruotsille ydinaseen. Lagercrantzin sydän oli syrjäytyneiden puolella, ja hän jakoi nuorten unelmat uudesta yhteiskunnasta.
Suomennetut teokset

Helvetistä paratiisiin: kirja Dantesta ja hänen näytelmästään; suom. Sinikka Kallio, Otava 1966
August Strindberg (August Strindberg), suom. Rauno Ekholm, Helsinki: Tammi 1980 ISBN 951-30-4965-5
Lukemisen ja kirjoittamisen taidosta (Om konsten att läsa och skriva), suom. Timo Hämäläinen, WSOY 1986 ISBN 951-0-13979-3
Ensimmäinen piirini (Min första krets), suom. Timo Hämäläinen, WSOY 1986 ISBN 951-0-13443-0
Vuosi kuusikymmenluvulla (Ett år på sextiotalet), suom. Timo Hämäläinen, WSOY 1994 ISBN 951-0-19983-4
Proustia lukiessa (Att läsa Proust); suom. Juhani Salokannel, Helsinki: Otava 1994 ISBN 978-951-1-12953-0
Viimeinkin: valikoima Olof Lagercrantzin runoja suomennoksineen, suom. Teuvo (Teo) Littunen. Books on Demand 2008 (omakustanne) ISBN 978-952-498-104-0
Verta tihkuva ruusu: valikoima Olof Lagercrantzin runoja suomeksi, suom. Teuvo (Teo) Littunen. Books on Demand 2018 (omakustanne) ISBN 978-951-568-993-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olof Lagercrantz Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Lahko (uskonto)

Lahko on nykyisessä päämerkityksessään vallitsevasta kirkosta eronnut uskonnollinen ryhmä. Laajemmassa merkityksessään lahko on mistä hyvänsä kirkko- tai uskontokunnasta irrottautunut ryhmä tai liike. Perinteisessä kristillisessä merkityksessään lahko on harhaoppisena pidetty liike, jonka ei katsota dogmissaan tunnustavan Jeesuksen asemaa samalla tavalla kuin kristillinen kirkko.
Uskontososiologi Phil Zuckermanin mukaan lahkojen, kirkkojen ja kulttien välillä ei varsinaisesti ole eroa. Uskontososiologi Kimmo Ketola on todennut kirkko-lahko-luokittelun olevan ongelmallinen muiden kuin juutalais-kristillisen kulttuuripiirin suhteen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lahko (uskonto) Wikimedia Commonsissa
Esa Saarinen

| Esa Saarinen |
| --- | --- |
 Esa Saarinen luennoimassa Filosofia ja systeemiajattelu -kurssia Aalto-yliopistossa tammikuussa 2020.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1953 (ikä 71) Hyvinkää
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Jaakko Hintikka
Instituutti:  Aalto-yliopisto
Oppilaat:  Pekka Himanen Mauri Ylä-Kotola Heidi Liehu Frank Martela
Tutkimusalue:  filosofia
Tunnetut työt:  Imagologies: Media Philosophy
Esa Jouni Olavi Saarinen (s. 27. heinäkuuta 1953 Hyvinkää) on suomalainen filosofi, yritysvalmentaja ja kirjailija. Saarinen oli vuodesta 2002 systeemitieteiden, soveltavan filosofian ja luovan ongelmanratkaisun professorina Teknillisessä korkeakoulussa (Aalto-yliopisto), ja hän jäi eläkkeelle kesällä 2021. Saarinen on ollut tunnettu julkisena keskustelijana, suosittuna luennoitsijana ja filosofian oppikirjojen tekijänä.
Elämä ja ura

Saarinen väitteli Helsingin yliopistossa joulukuussa 1977 tutkimuksellaan Backwards-Looking Operators in Intensional Logic and in Natural Language, joka käsitteli logiikkaa ja kielifilosofiaa, ja valmistui filosofian tohtoriksi 1978. Väittelynsä jälkeen hän toimi filosofian laitoksen assistenttina ja dosenttina sekä virkaatekevänä professorina. Saarinen haki Helsingin yliopistosta myös vakituista professorin virkaa mutta ei saanut sitä. Toimittuaan yrityselämän parissa Saarinen nimitettiin vuonna 2002 systeemitieteiden, soveltavan filosofian ja luovan ongelmanratkaisun professoriksi Teknilliseen korkeakouluun.
Vuonna 1980 Saarinen tuli tunnetuksi ”punktohtorina” Jan Blomstedin kanssa kirjoittamansa kirjan Punk-Akatemia vaikutuksesta. Saarisen julkisuusura jatkui 1980-luvulla muiden kirjojen tukemana: M. A. Nummisen kanssa kirjoitettu Terässinfonia (1981), Epäihmisen ääni (1984) ja Erektio Albertinkadulla (1988). Saarinen levytti myös musiikkia. Vuonna 1984 julkaistiin albumi Filosofia (mukaan lukien laulu Poikarakkaus), jonka kappaleiden sävellyksistä vastasi valtaosin Paajanen ja teksteistä Saarinen itse.lähde? Saarinen myös palkittiin opetusansioistaan Helsingin yliopiston Eino Kaila -palkinnolla. Saarinen auttoi julkisuuteen ohjaamansa, itsensä tapaan poikkeuksellisen nuorena väitelleet filosofian tohtorit Heidi Liehun ja Pekka Himasen. Vuonna 1994 ilmestynyt Imagologies: Media Philosophy (yhdessä Mark C. Taylorin kanssa) on Saarisen kansainvälisesti tunnetuin teos. Imagologies käsitteli postmodernin kulttuurin mediafilosofiaa. Vuonna 1994 ilmestyi myös WSOY:n kustantaman lukion filosofian oppikirjan Filosofia ensimmäinen painos. Kyseessä oli aikaansa nähden tyyliltään epätyypillinen oppikirja, jossa oli mm. lyhyitä tekstinpätkiä ja koristeellisia kirjasimia.
Yritysmaailmassa Saarinen on toiminut muun muassa Nokian ja Marimekon valmentajana ja konsulttina. Saarinen on mukana myös Ensio Miettisen perustaman Enston hallituksessa. Yksi työmuoto on vuodesta 1995 lähtien ollut Pafos-seminaari, jossa eritaustaiset ihmiset pohtivat elämänkäsitystään Saarisen johdolla. Saarinen sijoittui yhdeksänneksi Suomen Thinkers 20 -listalla Nordic Business Report -lehden valitessa Suomen suurimpia bisnesajattelijoita elokuussa 2012.
Saarinen on naimisissa Pipsa Pallasvesan kanssa. Pariskunnalla on kaksospojat. Saarisen oppilaita ovat olleet muiden muassa Pekka Himanen, Heidi Liehu ja Mauri Ylä-Kotola.
Saarista puukotettiin 5. maaliskuuta 2014 Espoossa sijaitsevan Aalto-yliopiston Dipoli-rakennuksen edustalla. Poliisi otti murhan yrityksestä epäiltynä kiinni 21-vuotiaan miehen. Puukottajaa ei kuitenkaan tuomittu rangaistukseen, sillä mielentilatutkimuksen mukaan hän oli syyntakeeton, ja hänet määrättiin tahdosta riippumattomaan hoitoon oikeuspsykiatriseen sairaalaan.
Vuonna 2023 Esa Saarinen toimi vastaväittäjänä Lauri Törhösen väitöstilaisuudessa Lapin yliopistossa, puoltaen Törhösen kohua herättäneen väitöskirjan hyväksymistä.
.
Teoksia

Blomstedt, Jan & Saarinen, Esa: Punk-akatemia: Kirjallinen pamfletti.  (Soundi-kirja 10)  Pirkkala:  Lehtijussi, 1980.  ISBN 951-639-003-X
Numminen, M. A. & Saarinen, Esa: Terässinfonia.  Espoo:  Weilin + Göös, 1981.  ISBN 951-35-2634-8
Sartre: Pelon, inhon ja valinnan filosofia.  (Soundi-kirja 19)  Tampere:  Fanzine, 1983.  ISBN 951-9287-02-7
Heinämaa, Sara & Saarinen, Esa: Olennainen nainen: Naiskuvan filosofiset perusteet.  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-12137-1
Epäihmisen ääni.  Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12695-0
Filosofia.  Vaaralliset levyt, 1984.
Saarinen, Esa & Alanen, Lilli & Niiniluoto, Ilkka (toim.): Rakkauden filosofia.  Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12168-1
Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle Sokrateesta Marxiin.  Helsinki:  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-22838-9
Lumme, Terhi & Saarinen, Esa (toim.): Todennäköisiä tutkielmia: Ilkka Niiniluodon 40-vuotispäivän kunniaksi.  (Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 1/1986)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1986.  ISBN 951-45-3919-2
Niiniluoto, Ilkka & Saarinen, Esa (toim.): Vuosisatamme filosofia.  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-12166-5
Jörn Donner.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14571-8
Erektio Albertinkadulla: Kansallis-filosofinen puheenvuoro.  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15410-5
Miettinen, Ensio & Saarinen, Esa: Muutostekijä.  Helsinki:  WSOY, 1990 (5. painos 1992).  ISBN 951-0-16376-7
Filosofia.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19152-3
Imagologies: media philosophy (Mark C. Taylorin kanssa). 1994.
Poppamies.  (Curt Lindströmin ja Antero Raevuoren kanssa)  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20829-9
Symposium.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-22474-X
Saarinen, Esa & Lonka, Kirsti: Muodonmuutos: Avauksia henkiseen kasvuun.  Helsinki:  WSOY, 2000 (3. painos 2005).  ISBN 951-0-24977-7
Niiniluoto, Ilkka & Saarinen, Esa: Nykyajan filosofia.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26207-2
Saarinen, Esa: E. Saarisen ajatuksia elämästä, rakkaudesta ja ajattelun ajattelusta.  Helsinki:  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-48855-3
Saarinen, Esa: Kyse on sinusta : E. Saarisen ajatuksia elämästä, rakkaudesta ja ajattelun ajattelusta, osa 2.  Helsinki:  WSOY, 2023.  ISBN 978-951-0-49142-3