stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muawia II
Historiatieteen näkökulma

| Hallitsija | Perimätieto | Arkeologia |
| --- | --- | --- |
| Muawija I | 661–680 | 661–678 |
| Jazid I | 680–682 | – |
| Muawija II | 683–684 | – |
| Marwan ibn al-Hakam | 684–685 | – |
| Abd al-Malik | 685–705 | 680–705 |
| "vastakalifi" al-Zubayr | 683–692 | 673–680 |
Muawijan pojista tai serkusta nimeltä Merwan ei ole säilynyt arkeologisia todisteita, joten heitä pidetään myös keksittyinä hahmoina. Muawijan (661–680) jälkeen vasta kalifi Abd al-Malik ibn Marwan (680 tai 685–705) on jättänyt historiaan jälkensä, joten välivuodet ovat voineet olla sisällissodan aikaa (interregnum) ilman hallitsijaa.
Tarinassa, jossa Muawijaa seuraa hänen moraalisesti kelvoton poikansa Jazid, joka pian kuolee samoin kuin toinenkin poika Muawia hallittuaan vain pari kuukautta, voidaan nähdä uskonnollisen kirjallisuuden langettama taivaallinen kosto kalifille, joka oli hylännyt Muhammedin.
Moriorit

Moriorit ovat Tyynellämerellä Uuden-Seelannin pääsaarten itäpuolella sijaitsevien Chathamsaarten alkuperäisasukkaita. Maorit surmasivat moriorit lähes kokonaan 1830–1860-luvuilla, ja viimeinen puhdasverinen moriori, Tommy Solomon, kuoli vuonna 1933. Itsensä morioreiksi kokevia, lähinnä eurooppalaisiin ja maoreihin sekoittuneita morioreiden jälkeläisiä elää kuitenkin edelleen. Vuoden 2013 väestönlaskennassa 738 uusiseelantilaista ilmoitti kuuluvansa morioreihin. Eri tavalla morioreista polveutuvia ihmisiä saattaa kuitenkin olla jopa useita tuhansia.
Alkuperä

Moriorien alkuperästä ei ole varmaa tietoa. Aiemmin heidän esivanhempiensa spekuloitiin saapuneen Chathamsaarille Melanesiasta, mutta nykykäsityksen mukaan Chathamsaaret asutettiin Uuden-Seelannin Eteläsaarelta käsin 1500-luvun alussa. Ensimmäiset merkit ihmisasutuksesta saarella on ajoitettu ajankohtaan 450–400 vuotta ennen nykyhetkeä. Moriorien kieli ja kulttuuri ovat läheistä sukua Uuden-Seelannin maoreille. Kansat elivät kuitenkin vuosi­satojen ajan eristyksissä toisistaan eivätkä tienneet toistensa olemassa­olosta.
Morioreiden perimätiedon mukaan Chathamsaarilla oli asukkaita jo ennen heitä. Legendan mukaan Rongomaitere-niminen mies oli matkannut Uuteen-Seelantiin ja antanut purjehdusohjeet Chathamsaarille. Saaren aikaisempia asukkaita kutsuttiin nimellä hamata ja heitä kuvailtiin erittäin pitkiksi. Toisaalta perimätietona kulkee myös tarinoita, joiden mukaan saarella ei ollut asukkaita ennen morioreja. Ensimmäinen uusiseelantilainen saarella oli Kahu, joka perimätiedon mukaan vieraili saarella muttei jäänyt sinne. Joissakin tarinoissa moriorit polveutuvat hänen jälkeläisistään. Toinen tarina moriorien alkuperästä kertoo polynesialaisessa perimätiedossa esiintyvästä Hawaikista, joka oletettavasti oli heidän esi-isiensä asuinpaikka. Perimätiedon mukaan Hawaikissa käytiin sota, jonka takia osa hawaikilaisista lähti pakoon Chathamsaarille. Perimätieto kertoo myös toisesta muuttoaallosta, joka ajettiin pois saarilta sodan jälkeen. Tämän jälkeen sotiminen ja ihmislihan syönti kiellettiin. Sotimiskielto tunnettiin Nunukun lakina sotimisen kieltäneen päällikkö Nunuku-whenuan mukaan.
Ennen maorivalloitusta

Maorit olivat maan­viljelijöitä, mutta heidän viljelys­kasvinsa eivät menestyneet paljon karummilla Chatham­saarilla ja moriorit palasivat keräily­- ja metsästystalouteen. Enimmillään saarella asui noin 2 000 asukasta, jotka kuuluivat yhdeksään eri heimoon. Nämä olivat nimeltään hamata, wheteina, eitara, etiao, harua, makao, matanga, poutama ja rauru. Väestömäärän hallitsemiseksi saarella kastroitiin joitakin poikia, ja sisäsiittoisuuden välttämiseksi suhteet serkkujen välillä olivat kiellettyjä. Heimopäälliköt (ieriki) valittiin heidän ruoankeräämiskykyjensä perusteella.
Marraskuussa 1791 brittiläinen alus Chatham joutui sivuun kurssiltaan ja ajautui Chathamsaarille. Luutnantti William Broughton julisti saaren kuuluvaksi Isolle-Britannialle ja nimesi saaret Chathamsaariksi. Paikallisten ja brittien välillä tapahtui yhteenotto, ja britit ampuivat Tamakaroro-nimisen moriorimiehen, joka oli puolustanut kalastusverkkojaan.
Maorivalloitus

Vuonna 1835 eräs Uuden-Seelannin pohjoisrannikolle saapunut australialainen hylkeenpyyntialus toi pääsaarten maoreille tiedon saarista, joissa oli ”runsaasti kaloja ja äyriäisiä, ankeriaita täynnä olevia järviä ja karakapuun marjoja”. Lisäksi heille kerrottiin, ettei saarten asukkailla ollut aseita eikä sodan­käynti­taitoa. Tästä kuultuaan maorit päättivät välittömästi valloittaa nämä saaret. Noin 500 aseistautunutta maoria saapui Chathamsaarille 19. marraskuuta ja vielä 400 lisää 5. joulukuuta 1835. Moriorit olivat tottuneet ratkaisemaan keskinäiset kiistansa rauhan­omaisesti ja tarjosivat maoreille rauhaa ja rikkauksien jakoa, mutta maorit eivät tarjousta hyväksyneet vaan alistivat moriorit orjikseen. Vasta­rintaan ryhtyneet tapettiin, ja monet jopa syötiin. Vuonna 1862 jäljellä oli enää 101 morioria. Moriorit vapautettiin maorien orjuudesta vuonna 1863, mutta maakiistat jatkuivat 1870-luvulle asti, jolloin oikeus päätti antaa lähes kaiken maan maoreille. Monet maorit olivat siihen mennessä kuitenkin jo palanneet Uuteen-Seelantiin.
Alexander Shandi keräsi 1860-luvun lopussa moriori Hirawanu Tapun avulla tietoa morioreiden perinteistä ja kielestä. Tietojen pohjalta julkaistiin kirja The Moriori people of the Chatham Islands: their history and traditions vuonna 1911. Tapun avulla kerätty aineisto muodostaa jopa 90 prosenttia siitä, mitä moriorin kielestä ja kulttuurista nykyisin tiedetään.
Uusi nousu

1900-luvulta eteenpäin moriorien asema alkoi koheta. Menestyneitä morioreja olivat esimerkiksi Tommy Solomon, yrittäjä ja maanviljelijä 1920–1930-luvuilla, sekä Davisin ja Preecen suvut, jotka vaikuttivat paikallispolitiikassa. Varsinainen kulttuurillinen herääminen alkoi Uudessa-Seelannissa vuonna 1980 tuotetusta TV-dokumentista, joka todisti vääriksi useita morioreista esitettyjä väitteitä, kuten että he olisivat kaikki kuolleet tai kuuluisivat muista polynesialaisista kokonaan erilliseen rotuun. Vuonna 1988 moriorit tunnustettiin saaren alkuperäisasukkaiksi, mikä toi heille oikeuksia esimerkiksi kalastuksen suhteen. Vuonna 1991 morioreilla oli kaksi heitä edustavaa järjestöä, jotka yhdistyivät vuonna 2001 Hokotehi Moriori Trust -nimiseksi järjestöksi. Moriorin kieltä on pyritty herättämään henkiin keräämällä kokoon vanhoja sanoja, joista muodostettiin arkisto vuonna 2001. Moriorinkielinen tervehdys ”me rongo” on tullut yleiseen käyttöön. Väestönlaskennoissa moriorien katsotaan olevan yksi maorien iwi eli heimo.
Merkittäviä morioreita

Hirawanu Tapu (k. 1900), moriorin kielen viimeinen puhuja
Tommy Solomon (1844–1933), lampaidenkasvattaja, viimeinen puhdasverinen moriori
Joey Matenga Ashton (1907–1993), pianisti
Chathamsaarten kartta.
Moriorien puukaiverrus Chathamsaarilla.
Morioreja 1800-luvun loppupuolella otetussa valokuvassa.
Moskova (Petsamo)

Moskovan kylää Alexander Borisovin öljymaalauksessa vuodelta 1896.
Moskova oli lähinnä kolttien asuttama kylä Petsamossa Suomen Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovuttamalla alueella. Kylä sijaitsi Petsamonjoen varrella Yläluostarilta etelään. Matkaa Petsamonvuonon perukkaan kertyi noin 50 kilometriä. Moskova oli Petsamon kolttien (yhden kolmesta Petsamon alueen kolttasiidoista) talvikylä. Vuonna 1886 uudelleen perustetun Petsamon luostarin munkit antoivat kylälle nimen Moskova. Hieman kylän eteläpuolella Petsamonjoen ja Puskajoen yhtymäkohdassa sijaitsi pienempi Puskakylän kolttakylä. Moskova ja Puskakylä luettiin varsinkin Petsamon kunnan loppuvuosina yhdeksi kyläksi, jota kutsuttiin Lapinkyläksi. Virallisesti Moskova tuli kuulumaan valtioneuvoston vuonna 1930 hyväksymän Petsamon kyläjaon mukaan Jokikylän kyläkuntaan. Moskovaan johti maantie Yläluostarilta ja edelleen Moskovasta johti talvitie etelään Suonikylään. Moskovan kylän vieressä oli laaja ja tasainen tunturikoivikkoa kasvava kangasalue, johon rakennettiin Petsamon lentokenttä vuonna 1939.
Nykyisin suunnilleen vanhan Moskovan kylän paikalla on Uuden-Luostarin kylä ja sen välittömässä läheisyydessä on lentokenttä. Kylästä Yläluostarille johtava tie on edelleen olemassa, jonka lisäksi Murmanskista Nikkeliin johtava rautatie kulkee kylän kautta.
Talvikylä

Kolttasaamelaiset olivat olleet aikaisemmin puolipaimentolaisia, jotka vaihtoivat asuinpaikkaa kyläalueen sisällä vuodenajan mukaan. Talvikylä sijaitsi sisämaassa ja siellä asuttiin noin neljä kuukautta sydäntalvella. Petsamon kolttasiidan talvikylän paikka oli sijainnut Petsamonjoen varrella mäntymetsän keskellä 1600-luvulta lähtien. Talvikylän paikaksi vakiintui 1800-luvun alussa Moskovan kylän paikka. Talvikylä oli kolttakyläyhteisön sosiaalinen kohtaamispaikka, jossa kerättiin verot, käytiin oikeutta ja järjestettiin yhteisiä juhlia. Muun osan vuotta kyläyhteisön perheet viettivät erillään omilla pyyntialueillaan.
Jokaisella perheellä oli merenrannalla omat kalapaikat ja syksyin kylän miehet lähtivät sukujen järville kalastamaan. Monesti naiset jäivät kyliin syksyllä hoitamaan lapsia ja koti askareita.
Petsamon koltansaamen murre on erittäin harvinainen. Puhujat ovat jo vanhoja. Vain muutama nuori osaa enää Petsamon koltansaamen murretta. Yleisin murre on Suonikylän murre jonka pohjalta on tehty myös koltansaamen kielioppi ja sanakirjat.
Väestö

Moskova oli lähes kokonaan Petsamon ortodoksisten kolttien asuttama kylä. Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan kylässä oli 102 asukasta, joista 94 oli ortodoksisia kolttasaamelaisia ja kahdeksan luterilaisia saamelaisia.
Asukasluvun kehitys:
52 (1921)
72 (1925)
102 (1929)
92 (1930)
85 (1935)
74 (1939)
Suuret muutokset Moskovan asukasluvussa johtuvat siitä, ettei kolttia Petsamon kunnan alkuvuosien väestönlaskennoissa pystytty laskemaan kovin tarkoin.
Koulu

Suomeen liittämisen jälkeen Petsamon kolmea kolttayhteisöä varten suunniteltiin kiertävää alakoulua, joka olisi kolmasosan vuotta sijainnut Yläluostarilla ja palvellut Moskovan kylän kolttia. Koulun toiminta rajoittui kuitenkin alusta alkaen kahteen paikkaan eikä näin ollen palvellut Moskovan kylää. Yläluostaria ei pidetty sopivana paikkana koulun toiminnalle luostarin munkkilaisvaikutteiden vuoksi. Moskovan lapset tulivat kuulumaan Parkkinan koulupiiriin ja koska kouluun oli niin pitkä matka joutuivat he asumaan koulun asuntolassa suomalaislasten keskellä.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan syttyessä Moskovan kolttien evakuointi myöhästyi ja Neuvostoliitto kuljetti heidät Kuolan niemimaalle Luujärven metsäkombinaatin yhteydessä toimineeseen vankileiriin. Rauhan tultua Moskovan koltat pääsivät palaamaan Suomeen. Moskovan kylä oli kuitenkin pahoin vaurioitunut. Lisäksi kolttien karja jäi rauhan tultua Neuvostoliittoon. Moskovan talojen jälleenrakentaminen aloitettiin kun koltat olivat palanneet vankeudesta takaisin Suomeen. Jälleenrakennuksen aikana koltat asuivat turvekammeissa, teltoissa tai turpeesta, pellistä ja laudoista kyhäytyissä hökkeleissä. Jälleenrakentamista haittasi pula rakennusmateriaalista.
Moskovan kylä piti kuitenkin jättää uudelleen jatkosodan lopulla vuonna 1944. Tällä kertaa syyskuun alkupuolella alkanut evakuointi tavoitti myös Moskovan koltat. Taloudellisesti lähtö oli koltille raskas, sillä kolttien porokarja oli hajallaan metsissä, eikä niitä voitu ottaa mukaan. Evakuoinnin alkaessa mukaan sai ottaa arvokkaimman henkilökohtaisen omaisuuden. Loput oli tarkoitus kuljettaa turvaan myöhemmin, mutta autojen vähäisen määrän vuoksi tätä ei pystytty toteuttamaan.
Koltat asuivat vuosina 1946–1948 Luttojoen varrella, jonne heidät oli tarkoitus myös aluksi asuttaa. Alue ei kuitenkaan olisi pystynyt elättämään kaikkia Petsamon kolmea kolttayhteisöä. Ja niinpä heidät asutettiin useampaan paikkaan Inarin kunnan alueelle. Moskovan koltat hajaantuivat Nellimiin ja Sevettijärvelle.
Mosulin taistelu (2004)

Mosulin taistelu oli yhteenotto irakilaisten vastarintataistelijoiden, sekä Yhdysvaltojen, peshmergan ja Irakin turvallisuusjoukkojen välillä Mosulin kaupungissa 8.–16. marraskuuta 2004 Irakin sodan aikana. Kaupungin poliisijoukot olivat luhistuneet vastarintataistelijoiden hyökätessä ja suuri osa kaupunkia menetettiin. Yhdysvallat, peshmerga ja irakilaiset joukot jälleenvaltasivat kaupungin pari viikkoa kestäneissä taisteluissa.
Tausta

Mosul on kaupunki Pohjois-Irakissa. Kaupungissa asuu useita eri etnisiä ryhmiä, joista suurimpia ovat arabit ja kurdit. Ennen Irakin sotaa kaupunki oli yksi Baath-puolueen tukilaueista. Monet paikalliset olivat töissä asevoimissa tai muissa turvallisuusjoukoissa. Sodan jälkeen kaupungin itäosaa hallitsivat kurdien asejoukot ja länsiosaa arabit, joista monet olivat kaatuneen Saddam Husseinin hallinnon kannattajia. Arabien ja kurdien välillä oli voimakkaita etnisiä jännitteitä.
Marraskuussa 2004 Yhdysvallat kävi taisteluita Fallujassa. Fallujaan oli saapunut suuri määrä irakilaisia vastarintataistelijoita, sekä ulkomaalaisia taistelijoita. Kenraaliluutnantti David Petraeuksen 101. maahanlaskudivisioona oli siiretty Mosulista Fallujan suunnalle ja Mosul jätettiin 25. jalkaväkidivisioonan vastuulle. Kun Yhdysvallat oli lokakuussa 2004 keskittänyt ylivoimaisen määrän sotilaita Fallujan suunnalle, osa heistä pakeni Mosuliin. Mosulissa alkoi sieppausten ja teloitusten sarja, jossa sai surmansa arviolta 200 paikallista. 8. marraskuuta alkoivat hyökkäykset yhdysvaltalaisia ja paikallisten irakilaisia turvallisuusjoukkoja vastaan.
Taistelu

Yhdysvaltalaisjoukoista ensimmäisen taistelukosketuksen tekivät 24. rykmentin 1. pataljoona kaupungin länsiosan Jarmuk-nimisellä liikenneympyrällä. Päivän kestäneessä tulitaistelussa heitä vastaan hyökättiin kranaatinheittimin, singoin ja konekiväärein. Samaan aikaan hyökättiin kahdelle Irakin poliisin asemalle, jolta onnistuttiin varastamaan aseita ja luotiliivejä. Irakilaisia poliiseja sai surmansa tusina. Monet irakialisista poliisesita hylkäsivät asemansa hyökkääjien tieltä. Hyökkääjiä oli aluksi uutisoitu olevan satoja, mutta yhdysvaltalaisjoukkojen jälleenvallatessa poliisiasemat hyökkääjien määräksi arvioitiin uudelleen vain 20–30 molemmilla asemilla.
9. marraskuuta seurasi hyökkäys yhdysvaltalaista etuvartioasemaa vastaan, jossa kuoli kaksi yhdysvaltalaista upseeria. 10. marraskuuta vastarintataistelijat liikkuivat nyt myös vapaasti Mosulin kaduilla. Seurtaavana päivänä vallattiin jälleen yksi poliisiasema ja kaksi muuta tuhottiin. Yhdysvallat kävi nyt vastahyökkäykseen. 24. rykmentti joutui kiivaisiin katutaisteluihin, joiden pääpaino oli jälleen Jarmukin liikenneympyrällä. Ilmatuen turvin joukkojen onnistui kuitenkin varmistaa neljä viidestä Tigriksen yli kulkevasta sillasta. Muualla kaupungissa tilanne jatkoi pahenemistaan. Kahdeksan muuta poliisiasemaa tuhottiin ja yhdeksäs vallattiin. Samalla vastarintataistelijat saivat lisää vahvistuksia, joita ei pystytty pysäyttämään ilmaiskuin. Vastarintataistelijoiden hallussa oli 13. marraskuuta jo noin 70 % koko kaupungista.
Yhdyysvallat alkoi saada vahvistuksia alueelle 12. päivä. Taisteluihin liittyi myös kurdien peshmergan taistelijoita, sekä irakilaisia erikoisjoukkoja. Vastarintataistelijoiden hallussa vielä ollut viides silta Tigriksen yli vallattiin 16. marraskuuta. Sillan valtauksen jälkeen aloitettiin Mosulin itäpuolen puhdistaminen taistelijoista. Vastarinta jäi vähäiseksi, mutta osa vallatuista poliisiasemista poltettiin vastarintataistelijoiden vetäytyessä. Suuremmat taistelut idässä olivat ohi vielä samana päivänä. Vastarintataistelijat pitivät hallussaan länsiosia vielä tammikuun puolelle saakka, jolloin tulevien vaalien varmistamiseksi alueelle tuotiin suuri määrä Yhdysvaltojen joukkoja.
Seuraukset

Yhdysvallat menetti taistelujen aikana 4 sotilasta kaatuneina. Peshmerga menetti 9 kaatunutta ja irakilaiset turvallisuusjoukot 116. Arviolta noin 5 000 irakilaista sotilasta tai poliisia oli paennut asemistaan taistelujen aikana. Taistelujen aikana sai srumansa myös ainakin viisi siviiliä. Kaksi heistä oli ulkomaalaisia työläisiä, yksi Britanniasta ja yksi Turkista. Tilanne Mosulissa oli taistelun jälkeen paljolti sama, kuin ennen taistelua. Kurdit hallitsivat jälleen itäosia ja arabit länsiosia. Kun ennen taisteluja arabit koostuivat paljolti entisistä Baath-puolueen kannattajista, taistelun jälkeen huomattaviksi tekijöiksi nousivat Irakin al-Qaida ja Ansar al-Sunna. Mosul oli sittemmin pitkään yksi tärkeimmistä al-Qaidan kaupunkikeskuksista.
Yhdysvaltalaissotilaita ja kranaatinheitin taistelujen aikana.
Tuhoutuneita rakennuksia.
Morgonlandetin taistelu

Morgonlandetin taistelu käytiin 16. heinäkuuta 1941, ja sen kuluessa neuvostojoukot valtasivat saaren suomalaisilta. Se oli yksi Hangon saarron kiivaimmista saaristotaisteluista.
Taustaa

12 kilometriä lounaaseen Hankoniemestä sijaitsee Morgonlandin saari. Saari ei ole iso, mutta sijaitsee strategiselta kannalta tärkeässä paikassa suhteessa luovutettuun Hankoon. Luultavasti tämä seikka jäi venäläisiltä huomioimatta, kun rajat talvisodan päätyttyä vedettiin.lähde?
Välirauhan aikana saaressa oli sotilasmiehitys, joka tähysti Hangon meriliikennettä ja myös kaupungin tapahtumia. Venäläiset tulittivat saarta tykistöllä 25. kesäkuuta 1941, ja tuhosivat tähystystornin (jonka myös suomalaiset olivat miinoittaneet).
Saaren uhanalaisesta sijainnista johtuen se evakuoitiin 16. heinäkuuta 1941 vastaisena yönä. Hanko-ryhmän esikunta totesi hiukan myöhemmin, että oli virhe jättää saari tyhjilleen ja käski 2. heinäkuuta, että Morgonland miehitettäisiin salaa. 6. heinäkuuta luutnantti Fred Luther vietiin saarelle tulenjohtotehtävissä. Kaksi päivää myöhemmin hänet korvattiin vartioryhmällä, johon kuului luutnantti P-E Ahlblad, alikersantti Nils Ranta ja neljä tykkimiestä: Torvald Samuelsson, Arvid Nyman, Ernst Pihl ja Albin Törnqvist. Ryhmä oli myöhässä, sillä sen piti olla paikalla jo 7. heinäkuuta.
Pataljoonankomentajan käskyn mukaisesti ryhmällä tuli olla käytössä nopeakulkuinen moottorivene. Tarkoituksena oli, että ryhmä olisi kuljetettu paikalle kahdella moottoriveneellä, joista toinen olisi jäänyt heidän käyttöönsä, venäläisten hyökkäyksen varalta. Mutta toinen näistä rikkoontui, ja ryhmä joutui kääntymään takaisiin Öröseen. Seuraavana iltana, 8. heinäkuuta lähti ryhmä uudelleen matkaan, yhdellä veneellä, joka sitten palasi luutnantti Lutherin kanssa.
Ryhmä jäi saarelle ilman venettä. Yhteydenpitovälineenä oli puhelinlinja Hiittisten esikuntaan ja radio, jota ei uskallettu käyttää peilausriskin takia. Miehet asuivat teltassa, joka pystytettiin keskelle saarta. Ruokana oli sissimuonaa, joka kypsennettiin öisin seuraavan päivän tarpeisiin.
Tähystyspaikka yritti toimia salassa, mikä oli sille aivan ehdoton elinehto. Venäläiset epäilivät kuitenkin, että saaresta johdettiin tulta kaupunkiin ja ampuivat tykistöllä sinne päivittäin.
Luvattua venettä ei kuulunut. Tilanne alkoi näyttää yhä enemmän ja enemmän huolestuttavalta. Tykkimies Nyman, joka toimi viestimiehenä, tiedusteli asiaa lohkon komentajalta, majuri Moringilta. Majuri kehotti rauhallisuuteen ja sanoi luottavaisesti, että ”- Den kommer” (”Se tulee”), ...mutta se ei tullut. Viikon ajan raportoi Morgonland huomioitaan esikuntaan, kuljetusvälinepyynnöllä säestettynä.
Neuvostojoukkojen hyökkäys

Hangossa oli päätetty hyökkäyksestä Morgonlandiin. Tämä tehtävä annettiin kapteeni Graninin rajajoukoille. Ryhmä, jonka tämän tehtävän tuli suorittaa oli rajavartioluutnantti Shaikinin komennossa. Tämä ryhmä kuljetettiin saareen 15.–16. heinäkuuta välisenä yönä. Venäläinen rannikkotykistö keskitti vahvan tulituksen saareen pitääkseen suomalaisten päät alhaalla. Räjähdykset sytyttivät aluskasvillisuuden tuleen, ja saari alkoi peittyä savuun. Mutta venäläiset eivät tulleet yllätyksenä. Jo kello 23 havaitsi tykkimies Pihl tähystyspaikaltaan, kuinka venäläisaluksia ajoi ulos Hangosta. Hämärässä hän näki, että alusten keulakuohut osoittivat niiden olevan matkalla suoraan kohti saarta. Pihl hälytti miehistön teltasta, ja otti yhteyden Örön viestikeskukseen. Viestin vastaanotti linnakkeen päivystävä viestimies, alikersantti Koskinen. Örö kysyi heti miehiltä että: ”Ammutaanko?” Morgonlandin ryhmä vastasi: ”Ei vielä, asennamme suuntalaitteen ensin.”
Matka Hangosta Morgonlandiin kesti yli tunnin. Vedet saaren ympärillä olivat miinoitettuja, joten viimeisen osan matkasta venäläiset partioveneet (PK) joutuivat ajamaan hitaasti. Kun suomalaisilla oli suuntalaitteen asennus suoritettu ja suuntimat venäläisiin otettu, ilmoittivat he Örön linnakkeelle: ”Valmiina tulitukseen”. Viestikeskus ilmoitti takaisin että linnakkeen komentajaa, kapteeni Lauri Lauramoa, ei ollut tavoitettu, joten lupaa tykistökeskitykselle ei saatu. Nyman vaati että Örön viestimiehet murtautuisivat Lauramon asuntoon ja herättäisivät miehen. Näin tehtiin, mutta hän ei ollut paikalla.
Venäläisten PK-veneet olivat nyt aivan saaren läheisyydessä, yksi kummallakin puolen, ja niistä laskettiin soutuveneet joilla hyökkäysosasto rantautuisi. Morgonland informoi Örön linnaketta kello 00.10, ”Vielä kaksi vihollisen nopeakulkuista lisää, lähestyy. Valmistaudumme taisteluun.” Kahdeksan minuuttia myöhemmin tuli viimeinen viesti: ”Vihollisen veneet ovat rantautuneet...” Puhelimesta kuului muutama kiväärinlaukaus, hiukan rahinaa, ja sen jälkeen yhteys katkesi lopullisesti.
Örössä havaittiin että Morgonlandista ammuttiin kuusi tai seitsemän valorakettia, luultavasti viestejä hyökkäysjoukoilta rannikkotykistölle ja tukijoukoille. Kello oli 00.16, ja Örö oli ampumavalmiudessa. Tällä haavaa kielsi majuri Moring tulen avaamisen, koska yhteys Morgonlandiin oli menetetty ja tilannetta ei tiedetty. Puoli tuntia myöhemmin hän komensi moottorivene Muikun, Örön miinaraivauslaivueesta, lähtemään kohti Morgonlandia. Se oli liian myöhään.
Suomalaisten antauminen

Morgonlandin saarella luutnantti Ahlblad totesi, että vastustus oli turhaa. Ahlblad komensi, että suuntimalaite heitettäisiin saarella olevaan suonsilmäkkeeseen, ja repi pois arvomerkkinsä. Hän asetti merkit ja muut arvoesineensä kiven alle turvaan. Sen jälkeen hän komensi ryhmänsä piiloon suonsilmäkkeeseen, jonka vesi ulottui kaulaan saakka toivoen, että heitä ei kenties huomattaisi. Ryhmän miehet puhuivat itsemurhasta, mutta Ahlblad kielsi tällaiset puheet ja sanoi, että hän pitää heistä huolen viimeiseen saakka.
Suomalaiset makasivat hiljaa vedessä, ottaen suojaa reunojen aluskasvillisuudesta. He näkivät kuinka venäläissotilaat liikkuivat hämärässä, savun keskellä, etsien suomalaisia. Näytti siltä, että saarella olisi jo paljon vihollissotilaita. Joku heistä huomasi taipuneet heinät suosilmäkkeessä, ja totesi suomalaisten menneen veteen. Venäläiset ampuivat muutamia laukauksia veteen haavoittaen paria suomalaissotilasta. Ahlblad totesi tilanteen toivottomuuden ja kehotti ryhmää antautumaan ennen kuin heidät tapettaisiin käsikranaateilla. Hän nousi ensimmäisenä vedestä, kädet ylhäällä selvittäen, että muutkin olivat siellä.
Suomalaiset sotilaat Morgonlandin tähystysasemassa olivat näin joutuneet sotavangeiksi.
Suomalaiset panivat merkille, että venäläiset olivat ”kovan” näköistä porukkaa, jokaisella kaulassaan konepistooli. Vangit tarkastettiin kovakouraisesti ja heiltä tivattiin muiden suomalaisten olinpaikkaa. Venäläiset eivät millään tajunneet, että heitä oli ollut vain kuusi. Nyman arvioi venäläisvahvuudeksi noin 300 miestä. Yksi suomalaisista pakotettiin kävelemään kärjessä miinoitteiden varalta, kun saarta haravoitiin uudemman kerran.
Kello 01.50 havaittiin Öröstä, että suurempi alus lähti Morgonlandista kohti Hankoa. Luultavasti tämä oli se alus, jolla vangit kuljetettiin. Puoli tuntia myöhemmin saaresta lähti kolme PK-venettä ja yksi suurempi alus (luultavasti torpedovene) suuntana Hanko. Vangeille kerrottiin, että tämä venäläisryhmä oli sama, joka oli hyökännyt useampaan saareen Hankoniemen ympärillä.
Vain Arvid Nyman palasi elävänä sotavankeudesta.
Seurauksia

Venäläiset käyttivät tapausta propagandatarkoituksiin.
Öröstä Muikulla lähetetyllä partiolla ei ollut muuta tehtävää kuin todeta Morgonlandin olevan taas tyhjä. Uutta tähystyspaikkaa ei sinne enää perustettu.
Aiheesta muualla

http://www.hangonrintama.fi/SUOMI/Morgonlandet.html (Arkistoitu – Internet Archive)