stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles Mingus
Osittainen diskografia

Pithecanthropus Erectus (1956, Atlantic)
The Clown (1957; julkaistu Atlantic 1961)
Tijuana Moods (1957; julkaistu RCA Victor 1962)
Blues & Roots (1959, Atlantic)
Jazz Portraits / Mingus in Wonderland (1959, United Artists)
Mingus Ah Um (1959, Columbia)
Mingus Dynasty (1960, Columbia)
Pre-Bird (1960, Mercury)
Mingus at Antibes (1960; julkaistu Atlantic 1976)
Charles Mingus Presents Charles Mingus (1960, Candid)
Oh Yeah (1962, Atlantic)
The Black Saint and the Sinner Lady (1963, Impulse)
Mingus Plays Piano (1963, Impulse)
Mingus Mingus Mingus Mingus Mingus (1963, Impulse)
Town Hall Concert (1964)
The Great Concert of Charles Mingus (1964; julkaistu Universal Music 1970)
Let My Children Hear Music (1972, Columbia)
Changes One (1974, Atlantic)
Changes Two (1974, Atlantic)
Three Or Four Shades Of Blues (1977, Atlantic)
Cumbia & Jazz Fusion (1978, Atlantic)
Epitaph (1990, Columbia, posthumous)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Huppuraitakaija

| Huppuraitakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Raitakaijat Psittacella
Laji::  picta
Kaksiosainen nimi
 Psittacella picta  Rothschild, 1896 
Katso myös
   Huppuraitakaija Wikispeciesissä   Huppuraitakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Huppuraitakaija (Psittacella picta) on Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Huppuraitakaija on noin 19 cm pitkä ja painaa 48–60 g. Lajista tunnetaan kolme alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Koiraan höyhenpuku on pääosin vihreä, selässä on keltaista raidoitusta, päälaki on punaruskea ja kaulan ympärillä on toisinaan kapea keltainen rengas. Posket, kurkku ja rinnan yläosa ovat siniset, yläperä ja pyrstön alapeitinhöyhenet punaiset ja siiven alapeitinhöyhenet kellanvihreät. Nokka on siniharmaa ja valkokärkinen, iiris oranssi ja jalat tummanharmaat. Naaras muistuttaa muuten koirasta mutta sen rinta on keltainen mustin raidoin ja siltä puuttuu keltainen kaularengas. Nuoret linnut muistuttavat naarasta, niiden pää on ruskea ja höyhenten kärjet ovat vihertävät.
Huppuraitakaijaa ei pidetä lemmikkinä.
Esiintyminen

Huppuraitakaija elää Papua-Uusi-Guinean keskiosien vuoristoalueilla. Sen populaatio on kooltaan yli 100 000 yksilöä ja elinympäristön ala 20 000–50 000 neliökilometriä.
Elinympäristö

Laji elää avomaihin rajautuvissa vuoristometsissä 2 500–4 000 m korkeudella merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan puutteellisesti. Luonnossa pesä lienee puun kolossa.
Ravinto

Huppuraitakaija syö hedelmiä, siemeniä ja marjoja.
Saint-Tropez (televisiosarja)

Saint-Tropez (Sous le soleil 'Auringon alla') on ranskalainen saippuaooppera, jota tuotettiin vuosina 1996–2008.
Sarjan tapahtumat sijoittuvat nimensä mukaisesti Saint-Tropeziin Côte d'Azurille, ja sen pääosissa ovat kolme ystävätärtä, Jessica, Laure ja Caroline. Sarjassa seurataan heidän kiihkeää elämäänsä, ystävyys- ja miessuhteitaan.
Suomessa Nelonen esitti sarjaa viimeksi kesällä 2005.
Keskeisimmät näyttelijät ja roolihahmot

Tonya Kinzinger - Jessica Lawry Lorenzi Mondino
Bénédicte Delmas - Laure Olivier Lacroix, lääkäri
Adeline Blondieau - Caroline Drancourt Calas, asianajaja
David Brécourt - Baptiste Mondino, lääkäri, Jessican entinen mies
Caroline Bourg - Anna Costelle,lääkäri, Baptisten naisystävä
Stéphane Slima - Alain Dulac, Valentinen mies
Marie-Christine Adam - Blandine Olivier Morel, Lauren äiti, Xavierin naisystävä
Christine Lemler - Valentine Dulac, Alainin vaimo
Frédéric Deban - Gregory Lacroix, Lauren aviomies
Roméo Sarfati - Louis Lacroix, Gregoryn veli
Ibrahim Koma - Zacharie Mondino, Jessican ja Baptisten adoptiolapsi
Macha Béranger - Béatrice Mondino, Baptisten ottoäiti, Xavierin entinen vaimo
Jean-Claude Bouillon - Xavier Mondino, Baptisten ottoisä, Blandinen mies
Erick Chabot - Maxime Servet, lääkäri, Aurelien isä
Julie Boulanger - Aurélie Servet, malli, laulaja
Musiikki

Avy Marciano - Sous Le Soleil
Aiheesta muualla

Saint-Tropez Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Veikko Hursti

| Veikko Hursti |
| --- | --- |
 Veikko Hursti Kuusankoskella vuonna 1987.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. marraskuuta 1924 Helsinki
Kuollut: 10. toukokuuta 2005 (80 vuotta) Helsinki
Ammatti:  Hyväntekijä
Arvonimi: Sosiaalineuvos
Vanhemmat:  Arvo ja Elli Hursti
Puoliso:  Lahja Hursti (o.s. Miettinen)
Lapset:  Reijo, Reima, Heikki, Mikko, Raija, Pekka
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Sillä minun oli NÄLKÄ...
Tunnustukset:  Muistomitali inhimillisestä auliudesta (Pro Benignitate Humana) 1986 (yhdessä vaimonsa kanssa)
Järjestö:  Veikko ja Lahja Hurstin Laupeudentyö ry
Veikko Stefanus Hursti (25. marraskuuta 1924 Helsinki – 10. toukokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen kodittomien, alkoholistien ja huono-osaisten auttaja. Työstään yhteiskunnan vähäosaisten hyväksi hän sai sosiaalineuvoksen arvonimen.
Tausta

Hurstin äiti Elli (o.s. Heiskanen, 1888–1977) oli harras uskovainen matematiikan opettaja ja isä Arvo (1883–1967) metodistipappi. Lapsia oli seitsemän, viisi poikaa ja kaksi tyttöä. Veikko Hursti oli sisarusparven toiseksi nuorin. Veljistä Harras Hursti on oopperalaulaja. Veikko Hurstin puoliso vuodesta 1949 oli Lahja Miettinen (1927–1997), ja heille syntyi kuusi lasta: Reijo, Reima, Heikki, Mikko, Raija ja Pekka.
Arvo Hursti aloitti sosiaalisen työnsä Helsingissä vuonna 1916 rahattomien ja kodittomien katupoikien parissa järjestäen näitä maaseudulle, jossa oli mahdollisuus työhön ja asumiseen ruokapalkalla. Poikia ruokittiin, vaatetettiin ja jopa majoitettiin Hurstin Itä-Pakilassa sijainneessa kotitalossa. Arvo Hursti piti myös nuorten kristillistä kerhoa Paavalinkirkon tiloissa. Näin Veikko Hursti sai auttamisen mallin kotoaan.
Veikko Hursti palveli jatkosodassa vapaaehtoisena, opiskeli kuvataiteita ja musiikkia. Hän toimi sotien jälkeen mainospiirtäjänä ja akrobaattina sirkuksessa.
Hursti toimi myöhemmin elämässään yli 40 vuotta vähäosaisten auttajana.
Avustustyö

Raskaiden elämänkokemusten, oman alkoholismin ja siitä kummunneen uskonnollisen heräämisen kautta Hurstista tuli köyhien ja syrjäytyneiden ystävä. Hän valitsi avustustyön kohteiksi erityisesti rappioalkoholistit sekä muut päihderiippuvuudesta kärsivät ihmiset.
Hän jakoi ruokaa, majoitti alkoholisteja kotiinsa sekä järjesti vähäosaisille Töölön kisahallissa joulujuhlia, joihin tuli vuosittain tuhansia ihmisiä nauttimaan ruumiin ja sielun ravintoa. Tästä hän sai useita tunnustuspalkintoja.
Hursti järjesti myös itsenäisyyspäivisin Hakaniemessä ”köyhien linnanjuhlia”. Tasavallan presidentti Tarja Halonen vieraili ”köyhien linnanjuhlissa” muutamaan otteeseen. Hursti järjesti myös laajoja ruoka- ja vaatekeräyksiä köyhiä perheitä varten.
Avustustyötä varten perustettiin Veikko ja Lahja Hurstin Laupeudentyö ry -niminen yhdistys vuonna 1983. Yhdistyksellä on kristillinen tausta. Yhdistyksessä on neljä palkattua työntekijää ja 25–30 vapaaehtoistyöntekijää.
Muuta

Vuonna 1986 presidentti Mauno Koivisto myönsi Veikko ja Lahja Hurstille Pro Benignitate Humana -muistomitalin inhimillisestä auliudesta sekä pitkäaikaisesta lähimmän auttamistyöstä. Vuonna 1993 hänet valittiin vuoden uusmaalaiseksi. Vuonna 1995 Hurstille myönnettiin kultainen Helsinki-mitali.
Veikko Hursti sai sosiaalineuvoksen arvonimen vuonna 1999. Aleksis Kiven Seura myönsi Hurstille Eskon puumerkki -palkinnon 1993. Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Hursti valittiin kaikkien aikojen 20. suurimmaksi suomalaiseksi. Hän ei ollut mukana asiantuntijaraadin kokoamalla ennakkolistalla, vaan nousi lopulliselle listalle yleisön äänillä.
Hursti kuoli vuonna 2005 sairauskohtaukseen kotonaan Helsingin Herttoniemessä. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle hautaan numero U12-02-0028.
Veikko Hurstin työtä vähäosaisten auttajana jatkaa hänen poikansa Heikki Hursti, joka jatkoi myös vanhempiensa nimeä kantavan yhdistyksen toimintaa.
Aiheesta muualla

Veikko Hursti on kuollut Yle Uutiset. 10.5.2005. Viitattu 24.11.2018.
Veikko Hursti - Muistot Helsingin Sanomat. 10.5.2005. Viitattu 24.11.2018.
Henkilökuvat - Haastattelussa - Veikko Hursti Taivas TV7. 22.8.2008. Viitattu 24.11.2018. Video.
Veikko ja Lahja Hurstin Laupeudentyö ry on suomalainen avustusjärjestö Hurstinapu. Viitattu 24.11.2018.
Orispää, Oili: Sörkan katupojista se alkoi jo sata vuotta sitten – Sini Hursti, 34, jatkaa auttamistyötä jo neljännessä polvessa Yle Uutiset. 22.6.2019. Viitattu 24.6.2019.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Yle  Biografiasampo
Missouriat

Taidemaalari Karl Bodmerin tekemä maalaus 1800-luvun Missouria-, Otoe- ja ponca-intiaaneista.
Missouriat olivat Suurten tasankojen kulttuurialueen maanviljelijöihin kuulunut etninen ryhmä. Heidän omakielinen nimensä oli niutachi. Missourioiden juuret olivat oman suullisen historian mukaan Suurten järvien lähellä, josta he olivat vaeltaneet 1600-luvulla Missourijoen etelärannoille. He puhuivat siouxien kieltä ja olivat läheistä sukua iowille ja otoille.
Missourioiden vaikutus intiaanihistoriassa jäi vähäiseksi, sillä naapurikansat tuhosivat heidät lähes kokonaan. Suurin osa kansasta kuoli vuonna 1798 saukien ja foxien hyökkäyksissä. Eloon jääneet pakenivat Nebraskaan, jossa he joutuivat osagien järjestämän verilöylyn uhreiksi.
Sekä osavaltio että joki on nimetty missourioiden mukaan.
Huulikarhu

| Huulikarhu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Karhut Ursidae
Suku::  Melursus
Laji::  ursinus
Kaksiosainen nimi
 Melursus ursinus  (Shaw, 1791) 
Synonyymit
 Melursus lybius Meyer, 1793  Bradypus ursinus Shaw, 1791 
 Huulikarhun levinneisyys  (vihreä = säilynyt, musta = entinen)
Alalajit
 Melursus ursinus inornatus    Melursus ursinus ursinus 
Katso myös
   Huulikarhu Wikispeciesissä   Huulikarhu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Huulikarhu (Melursus ursinus) on Etelä-Aasiassa Nepalista Sri Lankaan elävä karhulaji (Ursidae). Sen ravinto eroaa muista karhuista, sillä se syö termiittejä. Se on ainoa laji joka kuuluu sukuun Melursus.
Huulikarhu Frankfurtin eläintarhassa.
Ulkonäkö

Huulikarhun ruumis on 150–190 senttimetriä pitkä. Sen turkki on pitkä ja tuuhea, jonka väri vaihtelee punaruskeasta mustaan. Huulikarhun voi tunnistaa selkeästä ”V”-muotoisesta valkoisesta merkistä sen rinnassa, vaaleasta kuonosta ja mustasta nenästä. Sen kuono on pitkä ja huulet ovat paljaat. Nämä ovat sopeutumisia sen hyönteisruokavaliolle. Huulikarhun vahvat jalat ovat työntyneet sisäänpäin ja niissä on pitkät luiset kynnet, joita se ei pysty vetämään sisään. Ne ovat sopeutuneet kaivamiseen. Urokset painavat 80–140 kilogrammaa. Ne ovat naaraita suurempia, jotka painavat 55–95 kilogrammaa. Tassunjäljet ovat hyvin samanlaisia kuin ihmisen jalanjäljet.
Huulikarhu fiktiossa

Rudyard Kiplingin Viidakkokirjassa esiintyvä opettajamainen karhu Baloo on huulikarhu.
Aiheesta muualla

Burnie, David: Matka eläinten maailmaan, s. 269. WSOY, 2004, ISBN 951-0-29414-4 (alk. teos: The Concise Animal Encyclopedia, 2003).
Nalle.fi: Huulikarhu (Melursus ursinus) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Melursus ursinus:  Wikidata: Q145016  Wikispecies: Melursus ursinus  ADW: Melursus  BOLD: 153581  CoL: 6QY9D  EoL: 328075  GBIF: 2433395  iNaturalist: 41651  IRMNG: 10223940  ITIS: 621848  IUCN: 13143  MDD: 1005933  MSW: 14000947  NCBI: 9636  Observation.org: 80735  Open Tree of Life: 297463  Paleobiology Database: 104032  Paleobiology Database: 104032  Species+: 7567  TSA: 10386  Xeno-canto: Melursus-ursinus 
Bradypus ursinus:  Wikidata: Q109646859  GBIF: 7767018
Boris Hurtta

| Tarmo Talvio |
| --- | --- |
 Hurtta Turun kirjamessuilla 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 1945 Turku
Kuollut: 6. helmikuuta 2021 (75 vuotta) Turku
Kirjailija
Salanimi: Boris Hurtta Boris Lindström
Esikoisteos:  Elävien ja kuolleitten kesä (1990)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Boris Hurtta (8. joulukuuta 1945 Turku – 6. helmikuuta 2021 Turku) oli suomalainen kirjailija. Salanimen takana oli turkulainen ylikonstaapeli Tarmo Tapio Talvio. Hän käytti myös nimimerkkiä Boris Lindström.
Boris Hurtta julkaisi runsaasti novelleja pienlehdissä. Hurtta oli yksi suomalaisen kauhukirjallisuuden harvoista edustajista. Hän julkaisi kaksi kauhuromaania, Elävien ja kuolleitten kesä (1990) ja Lumen tuloa ei voi estää (1991). Edellinen on vampyyrikertomus ja jälkimmäinen taas kevyesti Cthulhu-vaikutteinen tarina syrjäisestä kylästä, jonka asukkaat palvovat muinaista jumaluutta. Sittemmin Hurtta kirjoitti muun muassa Pohjois-Afrikkaan sijoittuneet veijari- ja seikkailuromaanit Rommelin kulta (1994) ja Tangerin isokala (2000). Vuonna 2003 Hurtta palasi taas kauhuun romaanilla Käärmeet ja tikapuut.
Hurtta piti Portti-lehdessä palstaa, jossa hän esitteli etenkin vanhempaa ja tuntemattomampaa suomalaista fantasiaan tai seikkailuun vivahtavaa kirjallisuutta. Hän kirjoitti myös muun muassa matkakertomuksen ja historiikin Meteoran kadonneet luostarit (1998) sekä on käsikirjoittanut live-roolipelin Seitsemän hunnun tanssi (2001). Hurtta oli innokas bibliofiili, ja hänen pääasiallisena keräilykohteenaan olivat Tulenkantajat-kirjailijaryhmän aikalaiset.
Kirjallisuutta

Kotimaisia tieteis- ja fantasiakirjailijoita. Toimittaneet Vesa Sisättö ja Toni Jerrman. BTJ Kirjastopalvelu, 2006.
Leinonen, Anne & Saloranta, Tuomas & Suntila, Shimo (toim.): Hurtan koodeksi: Boris Hurtan 25-vuotistaiteilijajuhlakirja.  Otava:  Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat, 2013.  ISBN 978-952-67765-2-1
Aiheesta muualla

Helsingin kaupunginkirjasto – Sanojen aika – Boris Hurtta (Arkistoitu – Internet Archive).
Boris Hurtta Kirjasampo.fi:ssä
Hurtan tuotanto Turun kirjaston sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Boris Hurtta. Risingshadow.
Leena Peltonen: Elävien ja kuolleitten kesä. Aikakone 3/1990.
Leena Peltonen: Lumen tuloa ei voi estää. Aikakone 4/1991.
Kimmo Rantanen: Käärmeet ja tikapuut - Umpisuomalaista kauhua. Turun sanomat 7.8.2003.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Minä, Olli ja Orvokki

| Minä, Olli ja Orvokki |
| --- | --- |
Kirjailija:  Hannu Salama
Kieli:  suomi
Genre:  romaani
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1967
Sivumäärä:  520 s.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Minä, Olli ja Orvokki on Hannu Salaman vuonna 1967 ilmestynyt romaani. Sen on kustantanut Otava. Se on ensimmäinen Salaman keskeisistä teoksista.
Teoksessa tulee ensimmäisen kerran esiin ympäristöään hyväksi käyttävän kirjailijan henkilöhahmo, Harri ”Hate” Salminen, jota Salama kuvaa myöhemmin toistuvasti.
Teos on sovitettu myös näytelmäksi ja kuunnelmaksi, jonka radiolle ohjasi Pekka Parikka.
Aiheesta muualla

Pirjo Sihvonen, Ihmissuhteet Hannu Salaman Minä, Olli ja Orvokki -romaanissa Oulun yliopiston Kirjallisuuden laitoksen Monistesarja, 1975 ISBN 951-42-0226-0
Muhammedžan Husainov

| Muhammedžan Husainov> ‎محمد جان حسین اوغلى Мухаммеджан Хусайнов  Мөхәммәтҗан Хөсәен улы.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1756 Orenburgin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 1824 Ufan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Muhammedžan Husainov (ven. Мухаммеджан Хусаинов, tat. Мөхәммәтҗан Хөсәенов / Хөсәен улы, Möxəmmətcan Xösəyenov / Xösəyen ulı; 1756–1824) oli Venäjän ensimmäinen mufti, jonka Katariina Suuri nimitti vuonna 1778 "Orenburgin muslimien henkisen kokoonpanon" perustuksen yhdeydessä. Se oli ensimmäinen virallisesti rekisteröity islamilainen järjestö Venäjällä. Husainovilla oli myös merkittävä panos Venäjän keisarillisen vallan levittämisessä kazakkien sekä kaukasialaisten muslimien keskuuteen. Husainov oli taustaltaan tataari, oletetusti mišääri.
Keisarikunnan lähettiläänä

Venäjän muslimeihin kohdistunut sortopolitiikka alkoi muuttua 1700-luvun lopulla merkittävästi positiivisempaan suuntaaan. Radikaali käänne oli Katariina Suuren ansiota ja tiettävästi juonti juurensa Jemejan Pugatšovin kansannousuun, johon tataarejakin oli osallistunut suhteellisen paljon. Hänen toimesta Venäjä "tunnusti nyt heidän oikeutensa ja tarpeensa."
Otto Henrik Igelström antoi Husainoville tehtäväksi levittää Venäjän etuja ja vaikutusvaltaa kazakkien aroilla. Tämän tuottaessa tulosta Katariina Suuri nimitti hänet vuonna 1785 "Orenburgin rajakomission" hengelliseksi johtajaksi. (Ahund, آخوند). Sen tarkoituksena oli "kerätä informaatiota kazakeista, määrätä kauppavaunujen lähtöaika Keski-Aasiaan, organisoida- ja kontrolloida heidän hallituksen muodostumista".
Husainov muun muassa lähetti kazakeille "kannustuskirjeitä", joiden tarkoitus oli saada heitä hyväksymään Venäjän kansalaisuus. Hän viittasi Koraaniin todistellessaan, että muslimin uskollisuus eri uskontoa harjoittavalle hallitsijalle ei olisi väärin. Husainov oli menestyksekäs pyrkimyksissään ja kazakkien "Kışı Jüz" -klaanin johtajat hyväksyivät Venäjän. Husainovin urakka palkittiin muun muassa palkan korotuksella, timanttimitalilla ja turkistakeilla.
Historiantieteiden tohtori Aidar Habutdinov kirjoittaa: "Husainovilla oli merkittävä rooli tataari-baškiiri-kazakki -suhteiden muodostumisessa, joka monella tapaa ei ole menettänyt merkitystään nykypäivänä. 1800-luvun puolivälistä lähtien lähetyssaarnaajat kuten Ilminsky ja lyhytnäköiset Venäjän- ja Neuvostoliiton virkamiehet vaikuttivat osaltaan näiden kansojen välisten suhteiden hajoamiseen.
Husainovilla oli vaikuttava rooli myös Kaukasian muslimien ja etenkin kabardien liittämisessä Venäjän alaiseksi.
Muftina

Uskonnollisen koulutuksensa Husainov sai Orenburgin madrasassa, jonka jälkeen Buharassa ja Kabulissa. Husainovin isoisä Mansur oli S. Mardzhanin mukaan arvostettu teologi ja Volgan alueen ensimmäinen Buharassa opiskellut tataari.
Husainov aloitti muftina välittömästi vaatimaan lisää valtaa ja halusi saman aseman mitä vastaavasti Venäjän ortodoksisen kirkon metropoliitta. Hän tapasi useita kertoja Katariina Suuren Pietarissa ja alkoi nähdä itsensä tärkeänä poliittisena hahmona Volgan ja Uralin alueella. Tämä huolestutti paikallisia venäläisiä hallintoviranomaisia, jotka pyysivät ja saivat ruhtinas Aleksandr Bezborodkolta luvan rajoittaa Husainovin vaikutusvaltaa ankarasti ja pitää hänet hallinnassaan. Paikalliset viranomaiset täten määräsivät: "hänen [muftin] velvollisuutenaan on hoitaa tiukasti uskonnollisia asioita eikä koskea maallisiin asioihin, paitsi jos viranomaiset katsovat sopivaksi käyttää häntä näihin".
Vuonna 1802 annetun säännöksen mukaan mufti ei voinut tehdä päätöksiä ilman varamiehensä suostumusta, mutta Husainov seurasi tätä harvoin. Hän joutui jatkuvasti oikeudenkäynteihin ja valituksien kohteeksi, jotka koskivat lahjontaa, huijausta ja salat-rukouksen laiminlyömistä. Vaikka Aleksanteri I lähetti kirjeen, jossa hän tuki Husainovia ja myönsi hänelle laillisen koskemattomuuden, syytteet Husainovin vallan väärinkäytöstä jatkuivat koko hänen toimikautensa ajan.
Muhammedzhan Husainov onnistui 35 vuoden aikana luomaan moskeijoiden ja madrasoiden välisen verkoston kaupunkikeskuksiin aina Moskovasta Tobolskiin sekä entisöimään tuhansien maaseutujen mahallahien infrastruktuurin. Husainovilla oli "iso vaikutus Venäjän umman elämään sekä Venäjän diplomatian itäisen suunnan muodostumiseen".
Yksityiselämä

Husainovin ensimmäinen vaimo oli Aiša, jonka hän tapasi Kazanissa. Toisen vaimon Kariman kanssa hän sai lapsen Fatima, joka meni naimisiin kazakkilaisen kaanin kanssa ja edisti merkittävästi tataarien ja kazakkien välisiä yhteyksiä. Hän opetti köyhiä kazakkilapsia madrasassa. Kolmas vaimo Sufiya oli adygelainen. Heillä oli kaksi poikaa. Tiettävästi Husainovilla oli lopulta muitakin vaimoja.
Versioita nimestä

Muhametžan Husainov (Мухаметжан Хусаинов)
Muhammedžan Husain (Мухаммеджан Хусайн)
Muhammadžan (Мухаммаджан)
Muhamedžan (Мухамеджан)
Muhammad-džan (Мухаммад-джан)
Muhammedžan b. al-Husain b. Mansur al-Džabali al-Burunduki (Мухаммеджан б. аль-Хусаин б. Мансур аль-Джабали аль-Бурундуки).
Mischmetalli

Mischmetallin palasia
Mischmetalli (saksan kielestä: Mischmetall – sekoitettu metalli) on harvinaisten maametallien metalliseos. Tyypillinen koostumus on noin 50 % ceriumia ja 25 % lantaania, sekä jonkin verran neodyymiä ja praseodyymiä sekä muita lantanoideja. Sen tavallisin käyttötarkoitus on kipinän iskeminen sytyttimissä. Koska pelkästään harvinaisista maametalleista koostuva sytyttimen raapaisukivi olisi liian pehmeä, siihen sekoitetaan myös rautaoksidia ja magnesiumoksidia, jolloin siitä saadaan ferroceriumina tunnettua materiaalia.
Mischmetalli on yleisin sekoitus harvinaisia maametalleja ja se muodostaa pohjan niiden käytölle teollisuudessa. Sitä on valmiiksi saatavilla raaka-ainemarkkinoilta, tosin sillä ei käydä kauppaa useimmissa raaka-ainepörsseissä. Sen tarkka koostumus voi vaihdella. Varsinkin neodyymimagneettien yleistyttyä neodyymin hinta on noussut, jolloin sitä on erotettu mischmetallista erikseen talteen. Tällä ei ole mischmetallin sovelluksissa juurikaan merkitystä, koska kevyempien lantanoidien metallurgiset ominaisuudet ovat hyvin samankaltaiset kuin jäljelle jäävien ainesosienkin.
Ensimmäisenä mischmetallia valmisti Carl Auer von Welsbach, joka tutki harvinaisten maametallien hyödyntämistä teknisissä laitteissa. Sitä on joskus kutsuttu myös Auerin metalliksi. Mischmetallia voidaan valmistaa monatsiitti- ja bastnäsiitti-mineraaleista. Näistä mineraaleista erotettiin 1800-luvun lopulla toriumia Auerin keksimiä kaasuvalon hehkusukkia varten, joten jäljelle jääneelle seokselle yritettiin myös keksiä käyttöä.
Aiheesta muualla

The Wooden Periodic Table Table – Mischmetal (englanniksi)
Encyclopædia Britannica: Misch metal (englanniksi)
Hygeninajokoira

| Hygeninajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Norja
Määrä:  Suomessa rekisteröity 1
Rodun syntyaika:  1800-luvun loppu
Alkuperäinen käyttö:  pienriistan metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys- ja vahtikoira
Elinikä:  10–12 vuottalähde?
Muita nimityksiä:  hygenhund, hygenstøver, Hygen Hound, chien courant de Hygen, Hygen-Bracke, sabueso de Hygen, hygeni hagijas
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #266
Ulkonäkö
Paino:  20–25 kglähde?
Säkäkorkeus:  uros 50–58 cm narttu 47–55 cm
Väritys:  punainen, black & tan, valko-punainen tai tricolor
Hygeninajokoira (norj. hygenhund) on norjalainen koirarotu.