stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Devil Woman
Kappaleen työstö

Vaikka kappaleen tekijöiksi on virallisesti merkitty Terry Britten ja Christine Holmes, on ollut kuitenkin kiistoja sen suhteen, ketkä kappaleen todellisuudessa kirjoittivat. Brittenin osuutta ei ole kyseenalaistettu, mutta Christine Holmesin kohdalla sekaannuksia on aiheuttanut muun muassa se seikka, että tämä käytti lukuisia muitakin taiteilijanimiä. Todellisuudessa ”Devil Woman” on kuitenkin Brittenin säveltämä ja Holmesin sanoittama kappale.
Kun kappaleen säveltäjä, Terry Britten, oli ensimmäisen kerran esitellyt ”Devil Womanin” Richardille, oli tämä tuolloin hylännyt sen. On oletettu, ettei Richard olisi pitänyt kappaleen okkultistisesta sanoituksesta. Tuottaja Bruce Welchin sinnikkyyden ansiosta Richard kuitenkin suostui lopulta levyttämään laulun – sen jälkeen kun Welch oli ensin muuttanut joitain alkuperäisiä sanoja. Hän esimerkiksi vaihtoi kappaleen sanoman selkeämmäksi sen suhteen, että siinä esiintyvä paholaisnainen oli vaarallinen henkilö, jota tuli välttää.
Äänitys

”Devil Woman” äänitettiin Abbey Roadin studioilla Lontoossa 8.–9. syyskuuta 1975 samoissa sessioissa, joissa levytettiin myös eräs toinen Cliff Richardin suosituista kappaleista, ”Miss You Nights”. Se oli ensimmäinen sessio, jossa tuottajana toimi Bruce Welch sekä ensimmäinen, jossa taustalaulajina olivat Tony Rivers, John Perry ja Ken Gold, joita Richard tuli käyttämään kappaleissaan usean vuoden ajan. Vastoin joitain tietoja, Tony Harding ei laulanut taustoja. Säveltäjä Terry Britten soitti itse kitaraa, Alan Tarney bassoa, Clem Cattini rumpuja ja Graham Todd kosketinsoittimia. Kappaleen sovitti tuottaja Bruce Welch.
Julkaisu

Kappale ilmestyi Britanniassa singlenä toukokuussa 1976 B-puolenaan ”Love on (Shine on)”, jota ei julkaistu kuin kyseisellä singlellä, jonka julkaisi EMI tunnuksella 2458. ”Devil Woman” oli myös I’m Nearly Famous -albumin kahdeksas raita, ja järjestyksessään toinen siltä julkaistu single. Yhdysvalloissa singlen julkaisi EMIn sijaan Rocket Records. Single julkaistiin Britanniassa uudelleen vuonna 1981, tällä kertaa kuvakannella varustettuna.
Julkaisu > Listamenestys

”Devil Woman” julkaistiin aikakaudella, jolloin Cliff Richardin suosio ja listamenestys oli hiipunut. Kappaleesta muodostui Richardin ensimmäinen top 10 -hitti Britanniassa sitten vuoden 1973, ja se oli 1970-luvulla hänen kaikkiaan kolmas top 10 -hittinsä. ”Devil Woman” nousi top 50 -listalle 8. toukokuuta, saavutti korkeimman sijoituksensa – yhdeksäs – 5. kesäkuuta, ja säilyi listalla kaikkiaan kahdeksan viikkoa.
Yhdysvalloissa ”Devil Woman” oli Richardin ensimmäinen listahitti sitten vuoden 1968 kappaleen ”Congratulations”, joka oli yltänyt sijalle 99. Se nousi Billboard Hot 100 -listalle 4. heinäkuuta, ja oli parhaimmillaan sijalla kuusi kolmen viikon ajan syyskuun 26:nnesta päivästä lähtien. Tämä tekee ”Devil Womanista” Cliff Richardin menestyneimmän kappaleen kyseisellä listalla, ja samalla hänen ainoan kappaleensa, joka on menestynyt Yhdysvalloissa paremmin kuin Britanniassa. Kaikkiaan kappale säilyi Billboardin listalla 22 viikkoa, ja se palkittiin yli miljoonan kappaleen myynnin johdosta kultalevyllä 20. lokakuuta 1976.
Kappale menestyi parhaiten Tanskassa, missä se ylsi listakakkoseksi. Se saavutti sijoitukset myös Uudessa-Seelannissa (5.), Irlannissa (6.), Ranskassa (7.), ja Norjassa (7.) Hyvän menestyksen myötä ”Devil Woman” merkitsi Cliff Richardille ”renessanssia”. Kappaletta soitetaan edelleen Richardin konserteissa ja radioasemilla.
Richard on myöhemmin haastatteluissa kertonut useasti tarinan, josta hän itse on hyvin ylpeä. Australialainen naisfani oli ottanut häneen yhteyttä, ja kertonut aiemmin olleensa ”eksyksissä” ja vailla suuntaa elämässään. Hän oli myös sotkeutunut okkultismiin, mutta kuultuaan ”Devil Womanin” – ja etenkin sen sanoituksen – oli hän luopunut okkultismista ja ryhtynyt hartaaksi kristityksi.
Kappaleet singlellä

A-puoli
Devil Woman – 3.21 (säv. Terry Britten, Christine Holmes)
B-puoli
Love on (Shine on) – 3.01 (säv. Bruce Welch, Hank Marvin, Peter Gormley)
Kokoonpano

| --- | --- |
 Muusikot Cliff Richard – laulu  Terry Britten – kitara  Alan Tarney – bassokitara  Clem Cattini – rummut  Graham Todd – kosketinsoittimet  Tony Rivers – taustalaulu  John Perry – taustalaulu  Ken Gold – taustalaulu :  Tuotanto Tony Clark – äänittäjä  John Barrett – äänittäjä  Bruce Welch – tuottaja
Muut versiot

Laulun sanoittaja Christine Holmes levytti kappaleen taiteilijanimellä Kristine vuoden 1976 albumilleen I’m a Song. Lisäksi se julkaistiin singlenä Kanadassa. Ei ole varmuutta, julkaisiko hän kappaleen Cliff Richardia ennen vai jälkeen. Myös All About Eve, Cradle of Filth ja Shy ovat tehneet ”Devil Womanista” oman versionsa.
Ella Hooper

Ella Hooper vuonna 2012.
Ella Keighery Hooper (s. 30. tammikuuta 1983)[lähde? ] on australialainen laulaja. Hänet tunnetaan parhaiten Killing Heidi -yhtyeen keulahahmona ja laulusolistina.
Hooper kasvoi Violet Townin kylässä parin tunnin ajomatkan päässä Melbournesta. Vuonna 1996 hän perusti isoveljensä kitaristi Jesse Hooperin kanssa yhtyeen, joka voitti Triple J -radiokanavan järjestämän bändikilpailun ja sai levytyssopimuksen. Killing Heidin esikoissingle ”Weir” ilmestyi 1999. Yhtye julkaisi kolme albumia ennen kuin lopetti vuonna 2006.
Killing Heidin jälkeen Hooper on esiintynyt veljensä kanssa akustisena The Verses -kokoonpanona. Countryvaikutteista indie folkia esittänyt The Verses julkaisi yhden albumin, Seasonsin, vuonna 2010. Hooper on esiintynyt myös radiossa ja toimi toisena kapteenina television Spicks and Specks -musiikkivisailussa vuonna 2014.
2010-luvulla Hooper on aloitellut soolouraa. Hänen debyyttialbuminsa on nimeltään In Tongues.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ella Hooper Wikimedia Commonsissa
Ella Hooperin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Dwight King

| Dwight King |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. heinäkuuta 1989 (ikä 35) Meadow Lake, Saskatchewan, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  192 cm
Paino:  106 kg
Seura
Seura:  Avtomobilist Jekaterinburg
Sarja:  KHL
Pelinumero:  74
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2010–
Aik. seurat:  Los Angeles Kings Montreal Canadiens
NHL-varaus:  109. varaus, 2007 Los Angeles Kings
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Los Angeles Kings | 2012  |
|  | Los Angeles Kings | 2014  |
Dwight King (s. 5. heinäkuuta 1989 Meadow Lake, Saskatchewan, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa KHL-joukkue Avtomobilist Jekaterinburgissä. Hän on voittanut Stanley Cupin vuonna 2012 ja 2014 pelatessaan Los Angeles Kingsissä. King kuuluu taustaltaan métis-kansaan.
Ura

Los Angeles Kings varasi Kingin vuoden 2007 varaustilaisuudessa numerolla 109. Hän pelasi vuosina 2004–2009 viisi kautta Lehtbridge Hurricanesissa.
King pelasi ensimmäisen ammattilaisottelunsa kaudella 2009–2010 ECHL-joukkue Ontario Reignissä sekä AHL-joukkue Manchester Monarchsissa.
King aloitti kauden 2010–2011 AHL:ssä, mutta hänet kutsuttiin 16. marraskuuta 2010 Kingsiin loukkaantuneen Oleksi Ponikarovskyin tialle. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 17. marraskuuta Columbus Blue Jacketsia vastaan.
Ensimmäisen maalinsa NHL:ssä King teki 12. helmikuuta 2012 Dallas Starsia vastaan. Hän teki samana vuonna pudotuspeleissä viisi maalia, kun Kings voitti ensimmäisen Stanley Cupinsa.
24. lokakuuta 2013 King teki ensimmäisen hattutemppunsa Phoenix Coyotesia vastaan. King voitti Los Angelesissa toisen Stanley Cupinsa, kun joukkue voitti New York Rangersin 13. kesäkuuta 2014. King ja Los Angeles solmivat 30. heinäkuuta 2014 kolmen vuoden mittaisen jatkosopimuksen, jonka arvo on 5.95 miljoonaa dollaria.
Tilastot

Käännös suomeksi
Eero Pitkänen (professori)

Eero Kalervo Pitkänen (16. tammikuuta 1930 Ruskeala – 8. syyskuuta 2022 Espoo) oli Helsingin kauppakorkeakoulun laskentatoimen professori.
Pitkänen kasvoi Laatokan Karjalassa Lehtolan tilalla maanviljelijä Juho Pitkäsen perheessä. Toisen maailmansodan aikana perhe joutui lähtemään kahdesti evakkoon ja sotien jälkeen perheen maatila jäi Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle. Sotien jälkeen perhe asui ostamallaan uudella maatilalla Orimattilassa.
Pitkänen kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä Karjalan yhteiskoulussa 1950 ja Reserviupseerikoulun käytyään aloitti kauppatieteiden opinnot Kauppakorkeakoulussa. Hän valmistui ekonomiksi 1955 ja suoritti ylemmän korkeakoulututkinnon 1957 eli valmistui kauppatieteiden kandidaatiksi. Master of Arts -tutkinnon hän suoritti 1958 Yalen yliopistossa Yhdysvalloissa. Tieteellisen jatkotutkinnon Pitkänen suoritti työn ohessa valmistuen 1967 kauppatieteiden lisensiaatiksi. Kauppatieteiden tohtoriksi hän väitteli 1969 Kauppakorkeakoulussa aiheenaan tuotostavoitteiden operationaalisuus julkisessa hallinnossa.
Työuransa Pitkänen aloitti Oy Gulf Oil Ab:n laskentatoimen suunnittelutehtävissä 1958–1960 ja jatkoi uraansa Helsingin kaupungin liikennelaitoksen palveluksessa 1960–1964. Vuodet 1964–1975 Pitkänen työskenteli aluksi valtiontalouden laskentatoimen suunnitteluelimen ja sitten valtiovarainministeriön suunnittelusihteeristön toimistopäällikkönä. Hän toimi vuosina 1966–1972 myös Kauppakorkeakoulun ylimääräisenä opettajana ja 1972–1975 dosenttina. Pitkäsen akateeminen virkaura alkoi nimensä Helsingin kauppakorkeakouluksi muuttaneen korkeakoulun liiketaloustieteen apulaisprofessorina 1975–1984 ja jatkui laskentatoimen, erityisesti julkisyhteisöjen laskentatoimen, professorina 1984–1994.
Julkaisuja

Tuotostavoitteiden operationaalisuus julkisessa hallinnossa.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Kauppakorkeakoulu, 1969.  (Julkaistu myös sarjassa Liiketaloustieteellisen tutkimuslaitoksen julkaisuja numerolla 38.)
Kustannus-hyötyanalyysi : yhteiskunnalliset ja liiketaloudelliset näkökohdat päätöksenteossa.  Helsinki. Määritä julkaisija!
Ohjelmaperusteinen suunnittelu julkishallinnossa.  Helsinki:  Gaudeamus, 1975.  ISBN 951-662-147-3.
Julkisyhteisöjen laskentatoimi.  Espoo:  Weilin + Göös, 1980.  ISBN 951-35-2044-7.
Julkisten palvelulaitosten toiminta ja talous.  Helsinki:  Valtion koulutuskeskus, 1986.  ISBN 951-9314-62-8.
Kustannus-hyötylaskelmien perusteet.  Helsinki:  Helsingin kauppakorkeakoulu, 1990.  ISBN 951-700-647-0.
Pitkänen, Eero & Pitkänen, Maila: Sortavalan saariston Pitkäset : Pekka Pitkäsen (1711–1784) suku.  Espoo:  Pitkäsen sukuseura, 2001.  ISBN 952-91-3236-0.
Elämää ja opiskelua.  (Muistelmat)  Espoo:  Eero Pitkänen, 2013.  ISBN 978-952-93-2260-2.
Ilda Figueiredo

Ilda Figueiredo vuonna 2011.
Maria Ilda da Costa Figueiredo (s. 30. lokakuuta 1948) on Portugalin kommunistisen puolueen poliitikko. Hän oli GUE/NGL-ryhmän jäsen Euroopan parlamentissa vuosina 1999–2012.
Figueiredo syntyi Troviscalissa, Oliveira do Bairron kunnassa. Hän on toiminut Vila Nova de Gaian ja Porton kaupunginvaltuustoissa ja istunut vuosina 1979–1991 Portugalin parlamentissa.
Eight Days a Week

| ”Eight Days a Week” The Beatles |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Beatles VI
 B-puoli: ”I Don’t Want to Spoil the Party”
 Julkaistu: 15. helmikuuta 1965
 Formaatti: 7" vinyyli
 Tekijä(t): John Lennon, Paul McCartney
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 02.42
 Levy-yhtiö: Capitol
The Beatlesin muut singlet
| ”I Feel Fine” 1964 | ”Eight Days a Week” 1965 | ”Ticket to Ride” 1965 |
Eight Days a Week on The Beatlesin kappale vuonna 1964 ilmestyneeltä albumilta Beatles for Sale. Sen ovat tehneet John Lennon ja Paul McCartney. Kappale syntyi, kun McCartney kysyi matkalla Lennonin luokse autonkuljettajaltaan, miten menee. Kuljettaja vastasi: ”Jaa, painan hommia täysillä, kahdeksan päivää viikossa.” Perillä hän kertoi tapauksen Lennonille, ja he rupesivat tekemään siitä kappaletta.
Yhdysvalloissa kappale sisältyi albumille Beatles VI, ja single nousi listaykköseksi kahden viikon ajaksi. Britanniassa sitä ei julkaistu singlenä.
Egyptin vaakuna

Egyptin vaakuna
Egyptin vaakuna 1972-1984
Egyptin vaakuna on Egyptin tunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Siihen on kuvattu maakotka, joka katsoo vasemmalle. Sen päällä on kilpi, jossa on Egyptin lipun värit punainen, valkoinen ja musta. Vaakunan alaosassa lukee جمهورية مصر العربية eli "Egyptin arabitasavalta" arabiaksi. Nykymuodossa vaakuna on otettu käyttöön 1984. Vuodet 1972–1984 sen tilalla oli Qureishin kultainen haukka.
Dressed to Kill

| Dressed to Kill Kiss |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : helmikuu 1975, Electric Lady Studios, New York
 Julkaistu: 19. maaliskuuta 1975
 Formaatti: CD-levy C-kasetti Vinyylilevy
 Tuottaja(t): Neil Bogart ja Kiss
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 30.07
 Levy-yhtiö: Casablanca Records
Muut kannet
   Albumin vinyylipainoksen takakansi.
Listasijoitukset
  32.
Kissin muut julkaisut
| Hotter Than Hell 1974 | Dressed to Kill 1975 | Alive! 1975 |
Dressed to Kill on yhdysvaltalaisen rockmusiikkia esittävän Kissin kolmas studioalbumi. Albumi julkaistiin 19. maaliskuuta 1975 ja sen tuotti Kissin levy-yhtiö Casablanca Recordsin perustaja Neil Bogart, koska albumin nauhoittamisen aikaan talousongelmissa painineella levy-yhtiöllä ei ollut varaa palkata yhtyeelle varsinaista ammattituottajaa Dressed to Killin äänityksiin. Albumi on kestoltaan noin puolen tunnin mittainen ja se on Kissin lyhytkestoisin studioalbumi. Albumin pisin kappale "She" kestää hieman yli neljä minuuttia, kun taas albumin muiden kappaleiden keskimääräinen pituus on vain kaksi minuuttia ja neljäkymmentä sekuntia.
Albumi merkitsi merkittävää nousua Kissin uralle, sillä albumi saavutti Yhdysvalloissa Billboard 200-albumilistalla sijalle 32 kun taas yhtyeen edellinen studioalbumi Hotter Than Hell oli yltänyt samaisella listalla korkeimmillaan sijalle 100. ja debyyttialbumi Kiss sijalle 87. Albumin mainittavimpia kappaleita ovat muun muassa "She", "Rock Bottom", "C'mon and Love Me" ja "Rock and Roll All Nite", jonka yhtye soittaa edelleen jokaisen konserttinsa viimeisenä kappaleena.
Kappalemateriaalin kirjoittaminen ja äänittäminen

»Olimme kovasti huolissamme siitä, että Dressed to Kill oli niin lyhyt. Kelasimme, ettei levylle tullut tarpeeksi kappaleita. Albumin syntyhistoria on aika mielenkiintoinen; olimme juuri keikalla Los Angelesin liepeillä Santa Monican Civic Auditoriumissa, kun Neil Bogart käveli backstagelle ja ilmoitti: "Teidän pitää mennä takaisin New Yorkiin ja tehdä levy. Me tarvitaan uusi albumi." Biisejä ei oikein ollut. Alkuaikojen levyt tulivat ulos puolen vuoden välein, ja olimme edelleen Hotter Than Hellin kiertueella. Keikkailimme Jo Jo Gunnen kanssa, emmekä tosiaan olleet valmiita tekemään uutta levyä. Seuraavana päivänä istuimme kuitenkin koneessa matkalla New Yorkiin, missä sitten väsäsimme suurimman osan levyn kappaleista kiireesti studiossa.» 
(Paul Stanley)
Kissin laulaja ja rytmikitaristi Paul Stanley kirjoitti albumille neljä kappaletta, basisti-laulaja Gene Simmons kaksi ja soolokitaristi Ace Frehley yhden. Stanley ja Simmons kirjoittivat yhteistyössä yhden kappaleen kuten myös Frehley ja Stanley. Edellä mainittujen ohella albumille päätyi myös kappale "She", jonka Gene Simmons oli kirjoittanut entisen yhtyetoverinsa Stephen Coronelin kanssa soittaessaan edellisessä yhtyeessään Wicked Lester. Myös Paul Stanleyn säveltämä "Love Her All I Can" oli peräisin Wicked Lesterin ajalta. Ace Frehleyn oli tarkoitus laulaa säveltämässään kappaleessa "Getaway", mutta hänen mukaansa "hän oli tuolloin vielä liian ujo joten kappaleen lauluvastuu siirrettiin rumpali Peter Crissille". "Getawayn" ohella Frehley sävelsi myös Paul Stanleyn laulaman kappaleen "Rock Bottom" intron.
Albumin tuotti Casablanca Recordsin perustaja Neil Bogart, koska Casablancan taloudellinen tilanne ei antanut Kissin silloisen managerin, Bill Aucoinin, mukaan myöten oikean tuottajan palkkaamiseksi. Albumi nauhoitettiin New Yorkissa Electric Lady-äänitysstudion b-tiloissa, ja albumilla äänittäjänä työskennelleen Dave Wittmanin mukaan yhtä kappaletta kohden käytettiin vain "kaksi tai kolme ottoa ja albumin kaikkien kappaleiden pohjaosat nauhoitettiin studiossa livenä konserttitunnelman taltioimiseksi". Paul Stanley ja Ace Frehley käyttivät albumin äänityksissä kitaroissaan Fenderin Champ-putkivahvistimia ja Gene Simmons Ampegin B-15-bassovahvistinta. Paul Stanleyn mukaan Ace Frehley oli rakentanut kitarakaappinsa pahvilaatikon sisään omalaatuisen äänimaailman aikaansaamiseksi.
»Dressed to Kill raavittiin kasaan nopeasti aivan kuten kaksi ensimmäistä albumiakin. vaikka meidän piti säveltää valtaosa materiaalista äänitysten aikana ja Neil [Bogart] ei ollut ihanteellinen tuottaja, äänitysprosessi oli miellyttävämpi kuin Hotter Than Hellin sessiot. Neil suostui tulemaan New Yorkiin ja äänittämään levyn Electric Lady-studiolla, koska hän tiesi, että emme olleet viihtyneet Los Angelesissa jossa Hotter Than Hell oli nauhoitettu. Äänitimme levyn suureksi iloksemme siis kotikulmillamme.» 
(Ace Frehley)
Julkaisu ja menestys

Dressed to Kill julkaistiin virallisesti 19. maaliskuuta 1975 vinyylilevynä ja C-kasettina.[lähde? ] Albumin uusintapainos julkaistiin vuonna 1985 ja ensimmäinen CD-formaatin painos vuonna 1987. Albumi julkaistiin uudelleenmasteroituna painoksena CD-formaatissa vuonna 1997 osana Kissin The Remasters-julkaisusarjaa joka kattoi yhtyeen koko tuotannon vuosien 1974-1989 väliltä. Dressed to Killin sijoitus Yhdysvalloissa Billboard 200-listalla oli 32, ja Recording Industry Association of America myönsi yhtyeelle albumista kultalevyn vuoden 1977 helmikuussa albumin ylitettyä 500 000 myydyn äänitteen rajan.
Yhdysvalloissa albumilta julkaistiin kaksi singleä; "Rock and Roll All Nite" b-puolenaan "Getaway" ja "C'mon and Love Me" niin ikään b-puolenaa "Getaway". "Rock and Roll All Nite" nousi Billboard Hot 100-listalla korkeimmillaan sijalle 57 kun taas "C'mon and Love Me" ei saavuttanut listasijoituksia laisinkaan. Singlejulkaisujensa kehnosta menestyksestä huolimatta Dressed to Kill myi yllättävän hyvin. "Rock and Roll All Niten" liveversio Kissin ensimmäiseltä livealbumilta Alive! julkaistiin singlenä vuoden 1975 lokakuussa ja se nousi Billboard Hot 100-listan sijalle 12 ja oli Kissin uran ensimmäinen Top 20-single. Se tehosti sekä Dressed to Killin että myös Alive!:n ja yhtyeen kahden ensimmäisen studioalbumin myyntilukemia ja teki Kissistä 1970-luvun suosituimman yhtyeen Yhdysvalloissa.
Kappalelista

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Päävokaalit | Kesto |  |  |  |  |  |
| 1. | Room Service | Paul Stanley | Stanley | 2.59 |  |  |  |  |  |
| 2. | Two Timer | Gene Simmons | Simmons | 2.47 |  |  |  |  |  |
| 3. | Ladies in Waiting | Simmons | Simmons | 2.35 |  |  |  |  |  |
| 4. | Getaway | Ace Frehley | Peter Criss | 2.43 |  |  |  |  |  |
| 5. | Rock Bottom | Frehley, Stanley | Stanley | 3.54 |  |  |  |  |  |
| 6. | C'mon and Love Me | Stanley | Stanley | 2.57 |  |  |  |  |  |
| 7. | Anything for My Baby | Stanley | Stanley | 2.35 |  |  |  |  |  |
| 8. | She | Simmons, Stephen Coronel | Simmons, Stanley | 4.08 |  |  |  |  |  |
| 9. | Love Her All I Can | Stanley | Stanley | 2.40 |  |  |  |  |  |
| 10. | Rock and Roll All Nite | Simmons, Stanley | Simmons | 2.49 |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Paul Stanley - rytmikitara, laulu kappaleissa "Room Service", "Rock Bottom", "C'mon and Love Me", "Anything for My Baby", "She" ja "Love Her All I Can", soolokitara kappaleessa "C'mon and Love Me", taustalaulu
Gene Simmons - bassokitara, laulu kappaleissa "Two Timer", "Ladies in Waiting", She" ja "Rock and Roll All Nite", taustalaulu
Ace Frehley - soolokitara ja taustalaulu
Peter Criss - rummut, laulu kappaleessa "Getaway", taustalaulu
Aiheesta muualla

Dressed to Kill Discogsissa. (englanniksi)
Indopasifinen merialue

Indopasifinen merialue tummansinisellä.
Indopasifinen merialue on luonnonmaantieteellinen alue, johon kuuluvat Intian valtameren trooppiset osat, Tyynenmeren trooppisen osan länsi- ja keskiosa sekä niiden välissä olevat merialueet Indonesian ympäristössä. Alueeseen eivät kuulu näiden valtamerten viileämmät osat, ei myöskään Tyynenmeren itäosa.
Indopasifinen merialue on meribiologiassa yleisesti käytetty käsite, sillä monien lajien levinneisyysalue ulottuu Madagaskarilta Japaniin ja Oseaniaan, mutta sen sijaan Atlantilla on eri lajisto.
Käsitteen ovat ottaneet käyttöön myös etnografia ja geopolitiikan tutkimus käsiteltäessä indopasifisen alueen asukkaita ja poliittisia aihealueita.
Dodge Durango

| Dodge Durango |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Chrysler Corporation (1998) DaimlerChrysler (1999-2007) Chrysler LLC (2007-2009) Chrysler Group LLC (2009 ja 2011-2014) Fiat Chrysler Automobiles US (2014-)
Valmistusvuodet:  1997–2009 2010-
Korimalli:  4-ovinen katumaasturi
Luokka:  J-segmentti
Edeltäjä:  Dodge Ramcharger
Teknisesti samankaltaisia:  Jeep Grand Cherokee Chrysler Aspen
Dodge Durango on Dodgen suurin maasturi. Auto on seitsemänpaikkainen. Sen voisi siis sanoa olevan crossover.
Ensimmäinen sukupolvi

Ensimmäinen sukupolvi perustui Dodge Dakotaan.
Ensimmäinen sukupolvi > Varustelu

Koko tuotantokauden ajan saatavilla oli SLT, R/T ja SLT Plus varustelutasot, vuosina 1999-2000 oli myös Sport ja vuosina 2001-2003 SX.
Ensimmäinen sukupolvi > Kehitys

Vuonna 2000 5.2 litrainen moottori korvattiin kehittyneemmällä 4.7 litraisella. Samana vuonna markkinoille tuli tehokas nelivetoinen R/T versio 5.9 -litraisella moottorilla.
Ensimmäinen sukupolvi > Moottorit

3.9 V6 (Magnum) - 175 hv (1999-2000)
4.7 (PowerTech) - 235 hv (2000-2003)
5.2 (Magnum) - 230 hv (1998-1999)
5.9 V8 (Magnum) - 245 hv (1998-2003)
Toinen sukupolvi

Toisen sukupolven Durango on huomattavasti edeltäjäänsä suurempi ja se perustuukin suurempaan Dodge Ram-malliin. Chryslerin oma versio autosta tunnetaan nimellä Chrysler Aspen. Durangosta tuli uuden sukupolven myötä täysikokoinen SUV ja samaa kokoluokkaa edeltäjän kanssa jatkaa uusi Dodge Nitro -malli.
Toinen sukupolvi > Varustelu

Alkuperäiset varustelutasot olivat SXT, SLT, SLT Plus ja Limited, vuonna 2005 tuli lisäksi myös Adventurer -varustelutaso.
Toinen sukupolvi > Kehitys

Vuodeksi 2007 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut malli vuoden 2006 Dallasin autonäyttelyssä. Auton keula, etumaski, konepelti ja etuvalot ovat uudenlaiset, samoin lokasuojat ja pyörät. Uutuutena tulee myös elektroninen ajovakauden hallintajärjestelmä, rengaspaineen hallintajärjestelmä ja parkkitutka. Myös lattia ja takapenkki on uusittu.
Vuonna 2008 myyntiin on tulossa hybridikäyttöinen malli Durangosta.
Toinen sukupolvi > Moottorit

3.7 (PowerTech) - 210 hv @ 5200 r/min, 319 Nm @ 4000 r/min
4.7 (Magnum) - 235 hv @ 4500 r/min, 407 Nm @ 3600 r/min
5.7 (Hemi) - 335 hv @ 5200 r/min, 502 Nm @ 4200 r/min
Kolmas sukupolvi

Dodge esitteli kolmannen sukupolven Durangon internetissä 16. elokuuta 2010. Sitä valmistetaan Jeep Grand Cherokeen rinnalla Jefferson Assembly Plant -tehtaalla Detroitissa, Michiganissa. Uuden Durangon sarjatuontanto aloitettiin 14. joulukuuta 2010. Ensimmäinen mallivuosi oli 2011.
Kolmannen sukupolven Durangon facelift esiteltiin New Yorkin autonäyttelyssa 2013.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dodge Durango mk1
2004-06 Durango
2007 Durango
2010-14 Durango
2014 Durango