stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viljalait
Historia > Maanomistajien ja sosialistien kanta

Maanomistajat väittivät tehtailijoiden haluavan ruoan halvaksi vain siksi, että he voisivat maksaa alempia palkkoja. Sosialistinen chartistiliike ajatteli samoin. Karl Marx sanoi: "Viljalakien kumoamiskampanja on alkanut ja työläisten apua tarvitaan. Siksi kampanjoijat ovat luvanneet tuplakokoisen leivän lisäksi 'Kymmenen tunnin lain'", siis työajan lyhentämisen."
Anti-Corn Law League perustettiin vuonna 1838 kampanjoimaan rauhanomaisesti viljalakeja vastaan. Yhdistys rahoitti William Cooke Taylorin kaltaisia kirjoittajia tekemään tutkimusta tehdasalueilla tukeakseen asiaansa. Cook Taylor julkaisi monia kirjoja yhdistyksen asialla, mm. The Natural History of Society (1841), Notes of a tour in the manufacturing districts of Lancashire (1842) and Factories and the Factory System (1844).
Cobden ja muut Anti-Corn Law League -yhdistyksen jäsenet uskoivat halvemman ruoan tarkoittavan korkeampia palkkoja, ja Cobden kehui työläismiestä, joka oli sanonut:
Kun ruoka on kallista, ihmisille jää vähän rahaa vaatteisiin. Kun heillä on vähän rahaa vaatteisiin, vaatteita myydään vähän. Kun vaatteita myydään vähän, niitä on liikaa myytäväksi ja niistä tulee hyvin halpoja. Kun ne ovat hyvin halpoja, niiden tekemisestä ei voi maksaa paljon, ja siksi niitä tekevän työläisen palkkaa lasketaan, tehtaita suljetaan, yritykset kärsivät ja yleinen ahdinko leviää läpi maan. Mutta kun, kuten nyt, työläismiehellä on nuo 25 shillinkiä taskussaan, hän ostaa niillä enemmän vaatteita (ja muuta mukavaa), ja tämä lisää niiden kysyntää, ja suurempi kysyntä...nostaa hintoja, ja nouseva hinta mahdollistaa työläisille korkeammat palkat ja omistajille korkeammat voitot. Tällä tavalla siis todistan, että kallis ruoka johtaa mataliin palkkoihin ja halpa ruoka johtaa korkeisiin palkkoihin.
Historian merkittävimpiin kuuluvan taloustieteilijä David Ricardon kehittämä suhteellisen edun teoria puolestaan todisti matemaattisesti, että kun jokainen kansakunta ja ihminen tekee sitä, mitä suhteessa parhaiten osaa, ja ostaa muun muilta, kaikille riittää kaikkea enemmän kuin jos jokainen yrittäisi tehdä useampia asioita itse. Tällä perusteella Ricardo vastusti Britannian viljalakeja ja muita tulleja ja tuontirajoituksia.
Richmondin herttua perusti helmikuussa 1844 Central Agricultural Protection Society (CAPS) -järjestön Anti-Corn Law League -yhdistyksen vastustajaksi.
Historia > The Economist -lehti

Anti-Corn Law League -yhdistys ei saanut mielestään kunnollista näkyvyyttä lehdissä, joten journalisti James Wilson perusti oman lehden nimellä "The Economist" vuonna 1843. Lehti on nykyään älymystön ja talousihmisten maailmanlaajuisesti lukema talouspainotteinen yleisviikkosanomalehti. Yhdistys osti 20 000 kopiota lehdestä levittääkseen sitä jopa konservatiiveille, jotta nämä vakuuttuisivat sen argumenteista.
Historia > Irlannin nälänhätä ja hallituksen hajoaminen

Vuonna 1845 tuli huono sato ja Irlannin nälänhätä. Peel vaati hallituksessaan tullien hyllyttämistä, kunnes parlamentti kumoaisi viljalait, mutta ministerit vastustivat. Whig-puolueen johtaja John Russell tuki Peeliä. 4.12.1845 "The Times" -lehden uutinen kertoi hallituksen kutsuvan parlamentin tammikuuksi koolle kumoamaan viljalain. Lordi Stanley erosi hallituksesta protestiksi.
Seuraavana päivänä Robert Peel erosi, koska ei uskonut voivansa saada lakiaan läpi, joten kuningatar Victoria nimitti Russellin muodostamaan hallituksen. Cobden kieltäytyi Russellin tarjoamasta kauppa-asiain varapuheenjohtajuudesta toimiakseen riippumattomana vapaakaupan puolestapuhujana. 20.12.1945 Russell oli epäonnistunut muodostamaan hallituksen ja Peel pysyi pääministerinä.
Historia > Viljalain kumoaminen

27.1.1846 Peel piti kolmen tunnin puheen, jossa vaati viljalakien kumoamista 1.2.1849 kolmen vuoden asteittaisen tullinalennuksen jälkeen. Benjamin Disraeli ja lordi George Bentinck vastustivat kumoamista voimakkaasti ja väittivät sen tuhoavan Britannian alueellisen rakenteen heikentämällä maanomistajia sosiaalisesti ja poliittisesti voimistaen kaupallisia piirejä.
Lain kumoaminen hyväksyttiin alahuoneen kolmannessa käsittelyssä 15.5.1846 äänin 327–229. Wellingtonin herttua suostutteli ylähuoneen hyväksymään sen 25.6. Samana iltana alahuoneen whigit, radikaalit ja osa konservatiiveista torjuivat Peelin Irlannin pakkokeinolain ja Peel erosi 29.6.
Historia > Cobdenin perintö

Eropuheessaan Peel sanoi viljalain kumoamisen sitoutumattoman liberaalin radikaalin parlamentaarikko Richard Cobdenin ansioksi:
...mies, joka, niin uskon, toimien puhtaista ja omaa etua tavoittelemattomista motiiveista, on puolustanut asiaansa väsymättömällä energialla ja vetoamalla järkeen kaunopuheisesti esiintyen sitäkin ihailtavammin...
Ranskalainen taloustieteilijä, journalisti, poliitikko ja kuuluisa taloustieteen popularisoija Frédéric Bastiat oli aikanaan kuullut Cobdenin silloisesta kampanjasta viljalakia vastaan ja vannonut ryhtyvänsä Ranskan Cobdeniksi. Vuonna 1846 hän perusti Pariisiin vapaakauppayhdistyksen ja oman lehden.
Toukokuussa 1846 The Economist -lehti ylisti päätöstä: "peloton luottamus suuren periaatteen totuudellisuuteen ja oikeudenmukaisuuteen" ja Anti-Corn Law League –yhdistystä: "mahtavin ja menestyksekkäin järjestö, joka tässä maassa on ikinä ollut millään asialla, on ollut väsymätön ponnistuksissaan, piittaamaton henkilökohtaisista uhrauksistaan ja on osoittanut sellaista omistautumista asialle, että maan historiasta ei löydy vertaista". Samalla lehti pelkäsi ylähuoneen vetoa.
Voittonsa jälkeen Anti-Corn Law League jatkoi taisteluaan muuta protektionismia vastaan.
Historia > Konservatiivien hajoaminen

Peelin konservatiivipuolue hajosi ja Whig-puolue muodosti Russellin hallituksen. Peelille uskolliset konservatiivit mukaan lukien William Ewart Gladstone yhdistyivät vuonna 1859 Whig-puolueen ja radikaalien kanssa perustaen Liberaalipuolueen. Disraelista tuli konservatiivien puheenjohtaja, joskaan hän ei enää pääministerinä yrittänyt palata protektionismiin.
Peelin motivaatio

Kolmannes konservatiivipuolueesta seurasi pääministeri Peeliä äänestämällä viljalakien kumoamisen puolesta. “Harvoin nähdään poliitikkojen toimivan ilmeisesti omia taloudellisia ja poliittisia etujaan vastaan mutta myös sitä mandaattia vastaan, johon monet heistä on valittu”, totesi aiheesta kirjoittanut professori Cheryl Schonhardt-Bailey.  The Economist –lehti valittelee saman koskevan nykypäivän protektionismia, jossa samat argumentit ovat yhä ajankohtaisia.
On kiistelty siitä, muuttiko Peel kantaansa jalouttaan. Lusztig pitää mahdollisena selityksenä, että Peel pelkäsi kansan ryhtyvän mellakoimaan, ellei viljalakeja kumottaisi.
Encyclopaedia Britannican mukaan Cobden onnistui vaikuttamaan Peeliin ja viljalain kasvava epäsuosio ja Irlannin nälänhätä olivat myös ratkaisevia tekijöitä.
Vilja halpeni ja maataloustyötä siirtyi ulkomaille

Viljan hinta laski seuraaviksi vuosikymmeniksi keskimäärin 52 shillinkiin. Tuonti muun muassa Pohjois-Amerikasta ja Venäjältä kiihtyi. Kaikki viljantuottajamaat reagoivat halpenemiseen nostamalla tullejaan paitsi Britannia ja Belgia. Vuonna 1886 hinta oli enää 31 shillinkiä/quarter (12,7 kg). Tuonti nousi 2 %:sta 65 %:iin. Vaikka maataloustyöläisten palkat olivat yhä Britanniassa Euroopan korkeimmat, työvoimaa siirtyi kaupunkeihin kymmeniä tuhansia muun muassa vuosina 1871–1881. 
Osa väestä siirtyi karjanhoitoon, osalle se oli liian vaikeaa.  Samoihin aikoihin etenkin Irlannista siirtyi työvoimaa ulkomaille ja siksi maataloustyövoiman hinta nousi.
Silti populistiset argumentit protektionismin puolesta ovat nykyisessä keskustelussa samanlaisia kuin tuolloin, vaikka kyse on vain jonkun tuottajan suojelemisesta hän naapuriensa vapaiden valintojen seurauksilta.
Taloustieteilijä John V.C. Nyen mukaan viljalakien kumoamisesta alkanut "vapaakaupan kausi" ei ollut suinkaan niin vapaa kuin on väitety.
Viljalakirunoilija Ebenezer Elliott

Runoilija Ebenezer Elliott (1781–1849) tunnetaan nimellä "viljalakirunoilija" ("Corn Law rhymer"). Elliott uskoi hänen isänsä masuunin konkurssin johtuneen viljalaeista. Konkurssi joudutti isän kuolemaa ja Elliot menetti siinä myös omat sijoituksensa ja nälkiintyi rutiköyhänä, kodittomana, työttömänä ja epätoivoisena, yritti itsemurhaakin. Päästyään myöhemmin jaloilleen hän kuitenkin aina samaistui köyhiin, omisti elämänsä viljalakien vastaiselle taistelulle ja ryhtyi myös chartistijohtajaksi, kunnes chartistit hylkäsivät viljalakien vastustuksen ja turvautuivat väkivaltaan.
Elliot julkaisi Viljalakirunot vuonna 1831, ja ne tekivät hänestä kansainvälisesti tunnetun, niitä julkaistiin ympäri maailmaa. Runot olivat ilmaisultaan aggressiivisia, sarkastisia ja värikkään kuvailevia sekä raivokkaan vihaisia epäoikeudenmukaisuutta kohtaan. Runot kampanjoivat hallituksen maanomistajia vastaan – nämä estivät kilpailun ja pitivät leivän kalliina. Runot myös kuvasivat työläisten kammottavaa tilaa ja vertasivat sitä armottomasti aatelin elämään.
Seuraavina vuosina Elliot julkaisi lisää vastaavia runoja. Elliott kuvasi itseään seuraavasti: "Väitän olevan ihmiskunnan tähän asti suurimman, siunauksellisimman ja ainoan rikoksettoman vallankumouksen pioneeri. Väitän myös olevan tuon vallankumouksen runoilija - vapaakaupan bardi; ja sen vaurauden, viisauden ja rakastavan ystävällisyyden, minkä vapaakauppa lopulta tuo, kautta myös universaalin rauhan bardi."
Robert Peel tuli konservatiivipuolueen hallituksen pääministeriksi vuonna 1841 ja onnistui kumoamaan viljatullit vuonna 1846.
Suomen ja Neuvostoliiton kommunikeakiista

Suomen ja Neuvostoliiton kommunikeakiista oli Suomen ja Neuvostoliiton välillä 1970–1980-luvuilla vallinnut erimielisyys valtiovierailujen yhteydessä julkistettujen kommunikeoiden eli yhteisten julkilausuma-asiakirjojen sanamuodoista. Suomalaiset olisivat halunneet sisällyttää kommunikeoihin yksiselitteisen maininnan Suomen puolueettomuudesta, mitä Neuvostoliitto ei hyväksynyt. Vuosina 1971–1987 kommunikeoissa mainittiin siksi vain Suomen ”pyrkimys” puolueettomuuteen.
Tausta

Suomi halusi kylmän sodan aikana korostaa puolueettomuuttaan vastapainona YYA-sopimukselle, joka sitoi Suomea Neuvostoliiton turvallisuusintresseihin. Kalevi Sorsan sanoin puolueettomuutta pidettiin ”itsenäisyyden synonyyminä”. Puolueettomuudelle oli erityisen tärkeää saada myös Neuvostoliiton tunnustus. Suomessa pantiin paljon painoarvoa valtiovierailujen kommunikeoille, koska ne määrittivät Neuvostoliiton suhtautumista Suomeen ja niitä seurattiin myös ulkomailla. Aiemmassa kommunikeassa esiintyneen tekstin toistamatta jättäminen voitiin tulkita merkiksi maiden suhteissa tapahtuneesta muutoksesta.
Suomen puolueettomuus mainittiin ensi kerran presidentti Urho Kekkosen vuoden 1958 Moskovan-vierailun kommunikeassa, jonka mukaan Suomi harjoitti ”rauhantahtoista ja puolueetonta ulkopolitiikkaa”. Tämä muotoilu pysyi pääosin muuttumattomana kaikissa kommunikeoissa toistakymmentä vuotta. Suomeen viitattiin 1960-luvulla puolueettomana maana myös neuvostojohtajien puheissa ja neuvostoliittolaisissa julkaisuissa. Neuvostoliiton johdon asenne kuitenkin muuttui vuosikymmenen lopulla, varsinkin vuoden 1968 Tšekkoslovakian miehityksen ja Brežnevin opin omaksumisen jälkeen. Puolueettomuuden korostaminen alettiin nyt nähdä epäilyttävänä merkkinä siitä, että Suomi pyrki mahdollisesti muuttamaan ulkopolitiikkaansa ja vähentämään YYA-sopimuksen sotilasartiklojen merkitystä. Neuvostoliitto myös pelkäsi Suomen puolueettomuuden rohkaisevan itäblokin sosialistisia maita etääntymään Neuvostoliitosta.
Juliana (Alankomaat)

| Juliana |
| --- | --- |
 Juliana vuonna 1961.
Alankomaiden kuningatar
Valtakausi:  4. syyskuuta 1948 –  30. maaliskuuta 1980
Edeltäjä:  Vilhelmiina
Seuraaja:  Beatrix

Syntynyt:  30. huhtikuuta 1909 Haag, Alankomaat
Kuollut:  20. maaliskuuta 2004 (94 vuotta) Baarn, Alankomaat
Puoliso:  Bernhard zur Lippe-Biesterfeld (1937–2004)
Lapset:  Beatrix Irene Margriet Christina
Koko nimi:  Juliana Emma Louise Wilhelmina van Oranje-Nassau
Suku:  Orania-Nassau
Isä:  Henry
Äiti:  Vilhelmiina
Uskonto:  protestantti
Nimikirjoitus:  
Juliana (Juliana Emma Louise Wilhelmina van Oranje-Nassau; 30. huhtikuuta 1909 − 20. maaliskuuta 2004) oli Alankomaiden kuningatar ja hallitsija vuosina 1948–1980. Hän tuli valtaan äitinsä kuningatar Vilhelmiinan luovuttua kruunusta, ja luovutti itse lopulta kruunun tyttärelleen Beatrixille. Vuodesta 1980 Juliana oli Alankomaiden kuningataräiti.
Varhainen elämä ja perhe-elämä

Vilhelmiinalla ja Henrikillä oli vaikeuksia saada lasta ja ennen Julianan syntymää Vilhelmiina kärsi useasta keskenmenosta. Keskenmenoja sattui vielä kaksi Julianan syntymän jälkeen, joten hän jäi vanhempiensa ainoaksi lapseksi.
Koska Vilhelmiinan oma lapsuus oli ollut melko yksinäinen, hän halusi varmistaa tyttärelleen mahdollisimman normaalin kasvuympäristön. Juliana kävi alakoulua yhdessä muutamien muiden lasten kanssa, mutta suoritti yläkoulun yksityisopetuksessa, koska Alankomaiden perustuslain mukaan hänen oli oltava valmis tarvittaessa nousemaan valtaistuimelle 18 vuotta täytettyään. Täysi-ikäistyttyään ujo prinsessa nimitettiin valtioneuvoston jäseneksi, mutta hän jatkoi myös opintojaan Leidenin yliopistossa vuosina 1927–1930. Juliana meni naimisiin tammikuussa 1937 saksalaissyntyisen prinssi Bernhardin kanssa, jonka hän tapasi Berliinin kesäolympialaisissa vuonna 1936. Heille syntyi neljä tytärtä: Beatrix, Irene, Margriet ja Christina.
Toisen maailmansodan aikana Juliana oli lapsineen maanpaossa Kanadassa ja Bernhard Lontoossa Englannissa.
Alankomaiden kuningattarena

Vuosina 1947 ja 1948 Juliana toimi kahdessa jaksossa äitinsä sijaishallitsijana, kun tämä oli terveydellisistä syistä työkyvyttömänä. Levottomuudet Alankomaiden siirtomaissa vähensivät Vilhelmiinan kansansuosiota, ja hän päätti siirtää vallan Julianalle.
Juliana antoi suostumuksensa niin sanotulle Alankomaiden kuningaskunnan perustamiskirjalle, jossa määriteltiin Alankomaiden ja sen jäljellä olleiden siirtomaiden (Alankomaiden Antillien ja Surinamen) välinen suhde. Suriname itsenäistyi vuonna 1975, minkä Juliana tunnusti 25. marraskuuta.
Vuonna 1953 Alankomaat kärsi merkittäviä tuhoja myrskyn jälkeen. Kuningatar Juliana auttoi henkilökohtaisesti pelastus- ja raivaustöissä, mikä vaikutti positiivisesti hänen kansansuosioonsa.
Juliana ja Bernhard ajautuivat tiettävästi lähes avioeroon 1950-luvulla, koska Bernhard ei hyväksynyt Julianaan suuren vaikutusvallan saanutta henkiparantaja Greet Hofmansia, joka väitti parantaneensa lähes sokeana syntyneen prinsessa Christinan näön. Skandaali nousi julkisuuteen, ja Hofmans joutui lähtemään hovista. Vuonna 1976 kuningashuoneen mainetta koetteli Lockheed-skandaali, kun paljastui, että Bernhard oli vastaanottanut suuria lahjuksia lentokonevalmistaja Lockheedilta. Bernhard joutui eroamaan kaikista virallisista tehtävistään ja asevoimien ylitarkastajan virasta, koska kriisi olisi muuten voinut johtaa Julianan kruunustaluopumiseen.
Kuningattarena Juliana teki myös aktiivisesti hyväntekeväisyyttä. Viettäessään hopeahääpäiväänsä vuonna 1962 Juliana ja Bernhard lahjoittivat maata ja rahaa nuorisokeskuksien perustamiseksi ympäri maata. Valtaannousunsa 25-vuotisjuhlapäivänä vuonna 1973 kuningatar lahjoitti suuren summan rahaa hopeajuhlavuotensa nimeä kantavaan rahastoon, jolla avustettiin avun tarpeessa olevia lapsia. Täyttäessään 70 vuotta vuonna 1979 hän lahjoitti valtiolta saadun syntymäpäivälahjansa YK:n kansainvälisen lapsen vuoden toiminnan hyväksi.
Kuningattarena Juliana oli maanläheinen, ajeli polkupyörällä, asioi tavallisten kansalaisten tapaan supermarketeissa ja halusi alamaistensa puhuttelevan häntä ”rouvaksi”. Hänestä käytettiin myös lempinimeä "Kansan kuningatar".
Kruunusta luopuminen ja myöhempi elämä

Juliana luovutti 30. huhtikuuta 1980 kruunun omasta tahdostaan tyttärelleen Beatrixille.
Kruunusta luopumisensa jälkeen Juliana jatkoi työtä julkisuudessa 1990-luvun lopulle asti. Hän kärsi dementiasta, jonka arveltiin liittyneen Alzheimerin tautiin. Hän kuoli maaliskuussa 2004 keuhkokuumeen aiheuttamiin komplikaatioihin.
Julianan viimeisiin toivomuksiin kuului, että hautajaisiin osallistuvat pukeutuisivat valkoiseen, joka symboloi toivoa. Kuningatar Beatrix ja useat muut paikalla olevat kuninkaalliset noudattivat tätä. Juliana on haudattu Nieuwe Kerkiin Delftin kaupunkiin.
Kunnianosoituksia

Julianalle myönnettiin seuraavat ulkomaalaiset kunniamerkit:
Itävallan tasavallan kunniamitalin suurristi (Itävalta, 1961)
Pyhän Olavin ritarikunta ketjulla (Norja, 1946)
Sukkanauharitarikunnan kunniaritari (Iso-Britannia, 1958)
Legion of Meritin ylipäällikkö (USA, 1958)
Valkoisen ruusun ritarikunta ketjulla (Suomi, 1972)
Kaarle III:n ritarikunta ketjulla (Espanja, 1980)
Salomon ritarikunnan ritari (Etiopia)
Chakri-dynastian ritarikunnan ritari (Thaimaa, 1960)
Rajamitrabhornin ritarikunnan ritari (Thaimaa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juliana (Alankomaat) Wikimedia Commonsissa
Hollannin tuleva kuningatar, Aamulehti, 15.07.1934, nro 186, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Vilhelmiina | Alankomaiden hallitsija 1948–1980 | Seuraaja: Beatrix |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Pirjo Kristiina Virtanen

| Pirjo Kristiina Virtanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. tammikuuta 1975 (ikä 50) Karstula
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  alkuperäiskansatutkimuksen professuuri
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Turun yliopisto (FM 2000), Helsingin yliopisto (FT 2007)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Aiheesta muualla
Pirjo Kristiina Virtanen (HY)
Pirjo Kristiina Virtanen on Helsingin yliopiston alkuperäiskansatutkimuksen professori ja Latinalaisen Amerikan tutkimuksen dosentti. Hän on tehnyt yhteisölähtöistä tutkimustyötä erityisesti Amazonian alueen alkuperäiskansoihin kuuluvien manchinerien, apurinojen ja huni kuinien kanssa.
Virtanen opiskeli maisteriksi Turun yliopistossa, josta valmistui uskontotiede ja filosofia pääaineenaan vuonna 2000. Hänen väitöskirjatutkimuksensa sijoittui Latinalaisen Amerikan tutkimukseen ja vuosille 2003–2007. Virtasen pitkään kenttätyöhön perustuva väitöskirja oli otsikoitu Changing lived worlds of contemporary Amazonian native young people: Manchineri youths in the reserve and the city, Brazil-Acre. Hän jatkoi Latinalaisen Amerikan tutkimuksessa tutkijana vuoteen 2016, jolloin hänelle myönneettiin professuuri humanistisessa tiedekunnassa alkuperäiskansatutkimuksessa.
Virtanen on tehnyt tutkimusta ihmisen ja ympäristön pitkäaikaisesta vuorovaikutuksesta Amazonialla, alueen kulttuuriperinnöstä, perinteisestä ekologisesta tiedosta, tietämisen tavoista sekä ajallisuuden käsityksistä. Hänellä on vastuutehtäviä useissa kansainvälisissä tieteellisissä seuroissa sekä instituuteissa. Hän on johtanut kymmeniä tutkimusprojekteja ja ohjannut useita väitöskirjatutkijoita. Hän on myös tuottanut opetusmateriaalia Amatsonian alkuperäiskansojen kouluille.
Hän on osallistunut toimituskunnan jäsenenä muun muassa Saamelaiskulttuurin ensyklopedian laatimiseen.
Julkaisuja:

Virtanen, PK., P. Keskitalo, T. Olsen (toim.) 2021. Indigenous Research Methodologies in Sámi and Global Contexts, Brill.
H. Veber, Virtanen, PK. (toim.) 2017. Creating Dialogues. Indigenous Perceptions and Forms of Leadership in Amazonia, University Press of Colorado.
Virtanen, PK., I. Seurujärvi-Kari, L. Kantonen (toim.) 2013. Alkuperäiskansat tämän päivän maailmassa. Helsinki: SKS.
Virtanen, PK 2012. Indigenous Youth in Brazilian Amazonia: Changing Lived Worlds. New York: Palgrave.
Kalle Virtapohja

Kalle Virtapohja  (s. 26. syyskuuta 1962 Kouvola) on suomalainen urheilutoimittaja ja tietokirjailija. Hän väitteli vuonna 1998 tohtoriksi Jyväskylän yliopistossa, aiheenaan urheilujournalismi.
Virtapohja on kirjoittanut useita urheiluaiheisia historiikkeja, kuten Paavo Nurmesta kertovan Mies josta tehtiin patsas (2017).
Vuosina 2017–2019 Virtapohja toimi Urheilutoimittajain Liiton puheenjohtajana.
Teoksia

"Den glider in". Kultajuhlat leijonille, karnevaalit katsojille. Analyysi suomalaisesta sankarijoukkueilmiöstä. Atena, 1995. ISBN 951-9362-94-0
Sankareiden salaisuudet. Journalistinen draama suomalaista urheilusankaria synnyttämässä. Väitöskirja, Jyväskylän yliopisto. Atena, 1998. ISBN 951-796-145-6
Golf : suuret turnaukset, suuret voittajat. Auditorium, 2015. ISBN 978-952-7043-34-9
Mies josta tehtiin patsas. Paavo Nurmen ennätykset, maine ja perintö. Docendo 2017. ISBN 9789522913678
Sydäntutkimuksen kultainen syke. Paavo Nurmen Säätiö 50 vuotta. Paavo Nurmen Säätiö 2018. ISBN 978-952-94-0264-9
Kekkonen urheilumiehenä. Kilpakenttien Känästä Suomen presidentiksi. Docendo 2018. ISBN 978-952-291-461-3
Sata tarkkaa vuotta. Ampumaurheilun historia Suomessa. Suomen Ampumaurheiluliitto 2019. ISBN 978-951-96991-2-7
Keravan Urheilijat. Liikettä jäsenille jo vuodesta 1918. Keravan Urheilijat 2020. ISBN 978-952-94-3208-0
Juuso Walden. Urheilumies ja viimeinen patruuna. ReadMe, 2021. ISBN 978-952-373-296-4
Liuksialan kartano Kangasalla. Meurmanit 200 vuotta isäntinä ja suomalaisen yhteiskunnan rakentajina. Liuksialan kartanon maatalousyhtymä, 2021. ISBN 978-952-94-5177-7
Lauri Pihkala - koko kansan Tahko. Docendo 2022. ISBN 978-952-382-200-9
Pekka Kare, raudan ja runon mies muistelee. 2022. ISBN 978-952-94-6260-5
Tarasti, Lauri & Virtapohja, Kalle: Lauri Tarasti – urheilun ja dopingin selvitysmiehenä.  Helsinki:  Readme.fi, 2024.  ISBN 978-952-373-921-5
Vilppula

| Vilppula> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Mänttä-Vilppula |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°01′20″N, 024°30′35″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Pirkanmaan maakunta
Seutukunta:  Ylä-Pirkanmaan seutukunta
Kuntanumero:  933
Hallinnollinen keskus:  Vilppulan asemanseutu
Perustettu:  1912
Kuntaliitokset:  Pohjaslahti (pääosa, 1973), Osa Ruovedestä (1921)
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Mänttä Vilppula
– syntynyt kunta:  Mänttä-Vilppula
Pinta-ala:  571,25 km²  (1.1.2008)
– maa:  470,42 km²
– sisävesi:  100,83 km²
Väkiluku:  5 315   (31.12.2008)
– väestötiheys:  11,3 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  14,3 %
– 15–64-v.:  62,2 %
– yli 64-v.:  23,5 %
Vilppula (ruots. Filpula) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Vilppulaan liitettiin vuonna 1973 osa Pohjaslahden kunnasta. Mänttä ja Vilppula yhdistyivät vuonna 2009 ja uuden kaupungin nimeksi tuli Mänttä-Vilppula. Vaakunaksi valittiin Vilppulan vaakuna ja hallinnon paikaksi Mänttä.
Vilppulan naapurikunnat olivat Juupajoki, Jämsä, Keuruu, Mänttä, Ruovesi ja Virrat. Aiempia naapurikuntia olivat pääosin Vilppulaan vuonna 1973 liitetyn Pohjaslahden lisäksi Keuruuseen vuonna 1969 liitetty Pihlajavesi ja Jämsään vuonna 2001 liitetty Kuorevesi.
Kunnassa asui ennen lakkautusta 5 315 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 571,25 km2, josta 100,83 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 11,3 asukasta/km2.
Vilppulan kautta kulkevat Oriveden ja Keuruun välinen kantatie 58 sekä Tampere–Haapamäki-rata. Lähimmät suuret kaupungit ovat Tampere (85 km) ja Jyväskylä (95 km). Lisäksi Vilppulasta lähtevät seututiet Ruovedelle ja Virroille.