Sammallahdenmäki
Tutkimushistoria

Sammalahdenmäki mainitaan ensimmäisen kerran muinaistieteellisessä yhteydessä Kustaa Killisen vuonna 1880 ilmestyneessä teoksessa Kiinteitä muinaisjäännöksiä Ulvilan Kihlakunnasta. Muinaisjäännöksistä kiinnostui 1890-luvulla harrastaja-arkeologi Volter Högman. Hän inventoi Lapin kunnan pronssikautiset muinaisjäännökset ja kirjasi Saarnijärven pohjoisrannalta 17 röykkiötä. Hän myös avasi neljä röykkiötä, Kirkonlaattian, Huilun pitkäraunion ja sen päissä olevat kaksi röykkiötä. Tuolloin löydettiin vain palannutta luuta, mutta yhtään löytöä ei otettu talteen.
Högman kutsui muinaisjäännösaluetta Huiluvuoreksi. Nimi tuli Huilun talosta, jonka takana olevalla kalliolla eli ”vuorella” jäännökset ovat. Arkeologit tunsivatkin alueen pitkään Huiluvuorena. Nimi oli kuitenkin tuntematon paikkakunnalla, ja siksi Lapin Kotiseutu- ja museoyhdistys esitti, että aluetta kutsuttaisiin paikallisella nimellä joko Kirkonlaattiankallioksi tai Sammallahdenmäeksi. Kotimaisten kielten keskuksen nimitoimisto suositteli vuonna 1991 paikannimikeräyksen nojalla röykkiöalueen nimeksi joko Sammallahdenmäkeä tai Kirkonlaattiaa.
Högmanin tutkimusten jälkeen Sammallahdenmäen muinaisjäännöstä on inventoitu, mitattu ja kuvattu. Aarne Europaues kuvasi vuonna 1911 eteläisiä röykkiöitä, ja T. I. Itkonen kirjoitti vuonna 1950 ylös opettaja Toivosen ja isännöitsijä Isotalon tietämät muinaisjäännökset ja heidän kertomana Kirkonlaattian liittyvän tarinan. Kyseinen tarina oli merkitty SKS:n kokoelmiin jo 1890-luvulla ja esitetty Lauri Simonsuuren vuonna 1947 toimittamassa teoksessa.
Anna-Liisa Hirviluoto merkitsi vuonna 1959 Sammallahdenmäen kiviröykkiöitä kartalle samalla, kun hän oli tarkistamassa hiidenkiukaita tiesuunnitelman varrelta. Seuraavana vuonna Martti Linkola inventoi Lapin kunnan aluetta ja kirjasi ylös 26 hautaröykkiötä. Linkolan inventoinnissa Kirkonlaattian todettiin olevan hyvässä kunnossa.
Museovirasto esitti 1980-luvulla Sammallahdenmäkeä Unescon maailmanperintöluetteloon. Tämän seurauksena Tuula Heikurinen-Montelli ja Päivi Kankkunen tekivät keväällä 1990 alueella inventoinnin ja kesällä Consulting Surveyors teki kartoituksen. Tuolloin alueesta tehtiin myös takymetrin avulla maastomalli. Röykkiöistä mitattiin korkein kohta, muita tietoja ja tarvittava määrä pisteitä muodon tallentamiseen.
Sammallahdenmäki valittiin 1999 Unescon maailmanperintöluetteloon. Se oli ensimmäinen arkeologinen kohde Suomesta. Valintaa perusteltiin poikkeuksellisella todistusarvolla, joka Sammalahdenmäellä on skandinaavisen pronssikautisen kulttuurin hautaustavasta. Valintaa oli edeltänyt yli kymmenen vuotta kestänyt valmistelu, jonka aikana muinaisjäännöksen rajoja ja suoja-alueita määriteltiin.
Unescon maailmanperintöluetteloon pääsemisen jälkeen Sammalahdenmäellä tehtiin lisää nykyaikaisia tutkimuksia. Museovirasto laati alueen kehittämistä varten tutkimussuunnitelman vuosiksi 2002–2004. Lisäksi Turun yliopiston kulttuurintutkimuksen ja maisemantutkimuksen koulutusohjelma on käyttänyt Sammallahdenmäkeä kenttätyökohteenaan.
Sammallahdenmäellä kaivettiin kesällä 2002 kahdeksaa röykkiötä. Kuudesta löytyi palanutta ihmisen luuta ja yhdestä kaksi kivipaaseista tehtyä arkkua. Alueen eteläpuolista asuinpaikkaa puolestaan tutkittiin kesinä 2003 ja 2004. Paikka on samanikäinen kuin nuorimmat ryökkiöt.